cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Apartheid-järjestelmän purkaminen
Alustavat neuvottelut
Keskeiseksi erimielisyydeksi nousi nyt kysymys siitä, miten uusi perustuslaki säädettäisiin. De Klerk halusi, että perustuslaista neuvoteltaisiin kokouksessa, johon osallistuisivat kaikki poliittiset ryhmät. Presidentin tavoitteena oli muodostaa ANC:n vastainen liitto Mangosuthu Buthelezin johtaman Inkatha-vapauspuolueen ja muiden sellaisten ryhmien kanssa, jotka pelkäsivät yksinkertaisen enemmistövallan johtavan mustien ylivaltaan. ANC vastusti tätä, koska se katsoi, että monet bantustanien poliittisista järjestöistä olivat vain apartheid-järjestelmää varten luotuja kulissijärjestöjä ilman todellista kannatusta. ANC:n mukaan uskottavan perustuslain saattoivat luoda vain vaaleilla valitut edustajat.
Kiistaan löytyi ratkaisu tammikuussa 1991. Mandelan ehdottaman kompromissin mukaan ensin järjestettäisiin kaikkien puolueiden kokous, jossa tehtäisiin väliaikainen perustuslaki ja valmisteltaisiin demokraattiset vaalit. Vaaleilla valittu parlamentti säätäisi tämän jälkeen lopullisen perustuslain. ANC:n hallitus hyväksyi ehdotuksen 22. lokakuuta, ja pian kaikki kokoukseen osallistuvat ryhmät pitivät varsinaista Demokraattisen Etelä-Afrikan kokousta valmistelevan kokouksen. PAC kuitenkin vaati, että kokous tulisi järjestää Etelä-Afrikan ulkopuolella puolueettomalla maaperällä. ANC ja Kansallispuolue eivät suostuneet tähän, ja PAC ilmoitti jättäytyvänsä kokouksen ulkopuolelle.
CODESA 1 & 2
thumb|left|Afrikaner Weerstandsbewegingin lippu.
CODESA, eli Demokraattisen Etelä-Afrikan kokous, pidettiin Johannesburgin World Trade Centerissä keskellä Etelä-Afrikan kesälomakautta 21.–22. joulukuuta 1991. Kokoukseen osallistui 228 edustajaa 19 poliittisesta puolueesta ja järjestöstä. PAC:n lisäksi kokouksesta jäi pois myös Mangosuthu Buthelezi. Hän vaati Inkatha-puolueensa lisäksi delegaatioita myös KwaZulun bantustanille ja zulujen kuninkaalle Goodwill Zwelethinille, mihin muut ryhmät eivät suostuneet. Inkathan delegaatiota johti siten puolueen puheenjohtaja Frank Mdlalose. Neuvottelut alkoivat värikkäästi, kun presidentti de Klerk syytti ANC:tä siitä, että se ei sopimuksesta huolimatta ollut hajottanut aseellista siipeään Umkhonto we Sizweä. Mandela vastasi, että de Klerk oli rikkonut hallituksen ja ANC:n välisten neuvottelujen luottamuksellisuuden.
Kansanäänestys
Afrikaner Weerstandsbeweging ja muut oikeistolaiset valkoista ylivaltaa kannattavat järjestöt olivat aloittaneet pommi- ja terrorikampanjan erityisesti ANC:n kannattajia vastaan jo maaliskuussa 1990, mutta pian iskuja tehtiin myös Kansallispuolueen poliitikkojen toimistoihin. Poliittisella rintamalla maan Konservatiivinen puolue syytti Kansallispuoluetta valkoisten poliittisten ja taloudellisten etujen unohtamisesta, ja se saavutti vuoden 1991 vaaleissa merkittävän vaalivoiton. Poliittisen oikeiston painostuksen vuoksi de Klerk päätti järjestää maaliskuussa 1991 kansanäänestyksen, jossa kysyttiin äänestäjien kannatusta ”uudistuksille, jotka tähtäävät neuvottelujen kautta luotavaan uuteen perustuslakiin”. De Klerk sai kansanäänestyksessä 69 % kannatuksen. Vaalivoittoon vaikutti osaltaan se, että ANC kehotti valkoisia kannattajiaan äänestämään esityksen puolesta.
CODESA 2
Kansanäänestyksessä saavuttamansa voiton kannustamana Kansallispuolue tiukensi neuvottelulinjaansa CODESA 2:ssa toukokuussa 1992. Kokous järjestäytyi viiteen työryhmään, joista jokainen koostui kolmestakymmenestä delegaatista ja 38 neuvonantajasta. Ensimmäinen ryhmä käsitteli vapaaseen poliittiseen toimintaan liittyviä kysymyksiä, toinen keskeisiä perustuslain periaatteita, ja kolmas laati suunnitelman nimellisesti itsenäisten bantustanien, Bophuthatswanan, Ciskein, Transkein ja Vendan varalle. Neljännen ryhmän vastuulla oli laatia muutoksen aikataulu ja vastata sen toteutumisesta. Viimeinen ryhmä oli varattu neuvottelujen aikana nousseiden uusien ongelmakohtien käsittelyyn.
Tulevaisuuden kannalta tärkeimpiä kysymyksiä käsiteltiin toisessa ryhmässä, johon osapuolet olivat koonneet myös johtavat neuvottelijansa. ANC:tä ryhmässä edusti muun muassa Cyril Ramaphosa ja Joe Slovo ja hallitusta entinen Broederbondin puheenjohtaja, perustuslakiministeri Gerrit Viljoen ja hänen apulaisministerinsä Tertius Delport. Neuvottelut ajautuivat nopeasti umpikujaan, koska osapuolet eivät kyenneet sopimaan siitä, milloin ja missä tehtäisiin lopullinen valinta ANC:n ajaman enemmistödemokratian ja Kansallispuolueen vallanjakomallin välillä. 15. toukokuuta neuvottelut olivat pysähtyneet siihen, kuinka suuri enemmistö parlamentissa vaadittaisiin väliaikaisen perustuslain muuttamiseksi. Hallitus vaati 3/4 enemmistöä, ja ANC:n tarjous oli ensin 2/3 ja lopulta 70 %. ANC katsoi, että hallituksen esittämä 75 % enemmistö olisi käytännössä tarkoittanut ”pysyvää tilapäistä perustuslakia”, joka olisi ollut Kansallispuolueen vallanjakomallin mukainen. Neuvottelut jatkuivat koko päivän tuloksettomina, ja lopulta illalla Ramaphosa ilmoitti ANC:n vetäytyvän työryhmästä. Tämä tarkoitti käytännössä CODESA 2:n päättymistä tuloksettomana.
Neuvottelujen katkeaminen ja ANC vastarintakampanja
Jo CODESA-kokouksien aikana ANC ja muut vastarintajärjestöt alkoivat ajatella laajamittaisen vastarintakampanjan järjestämistä, koska sitä voitaisiin käyttää painostuskeinona neuvottelujen nopeuttamiseksi. Tarkoituksena olisi myös liikkeiden kannatuksen lisääminen. Kampanjan aloittamista ajoi erityisen voimakkaasti ammattiyhdistysliike COSATU, joka oli työehtosopimusneuvotteluissa tottunut käyttämään lakkoja ja mielenosoituksia painostuskeinona. Painetta kampanjan aloittamiseksi lisäsi myös Inkatha-vapauspuolueen aloittama väkivaltakampanja, joka kohdistui ANC:n kannattajiin ja jota poliisi ei ollut voinut tai halunnut hillitä. Monet mustat uskoivat, että hallitus tuki Inkathaa ja halusi heikentää ANC:tä. Vaikka Mandela olikin sitoutunut neuvotteluihin, hän joutui myöntymään liikkeen militanttisiiven vaatimuksiin, ja kaksi viikkoa CODESA 2:n päättymisen jälkeen ANC päätti aloittaa lakkojen, boikottien ja mielenosoitusten sarjan. Kampanja alkoi 16. kesäkuuta Soweton mellakoiden vuosipäivänä.
Neuvottelut kariutuivat lopullisesti, kun 17. kesäkuuta joukko Inkathan kannattajia hyökkäsi yöllä Boipatongin townshipissa työläisten yömajaan ja murhasi 46 ihmistä, pääasiassa naisia ja lapsia. Maan turvallisuusjoukot eivät yrittäneetkään estää tapahtumia tai saattaa tekijöitä oikeuteen. Joidenkin silminnäkijöiden mukaan poliisi olisi jopa saattanut hyökkääjät townshipiin ja sieltä pois. Pian verilöylyn jälkeen Mandela ilmoitti ANC:n vetäytyvän neuvotteluista ja esitti neljätoista ennakkoehtoa, jotka hallituksen tuli toteuttaa ennen kuin neuvottelut saattoivat jatkua. Ehtoina oli muun muassa, että hallituksen oli lopetettava ANC:n kannattajia vastaan suunnattu terrorikampanja, siirtotyöläisten yömajojen suojaamiseksi tehty sopimus oli pantava toimeen ja Inkathan kannattajia oli kiellettävä kantamasta niin sanottuja ”kulttuuriin kuuluvia aseita”. Kiristyneessä ilmapiirissä hallitus hylkäsi ANC:n vaatimukset.
Tragediasta syytettiin myös ANC:n johtoa, jonka katsottiin toimineen harkitsemattomasti, ja aloite liikkeen sisällä siirtyi jälleen maltillisille. Kaksi viikkoa tapahtuman jälkeen Mandela laski neuvottelujen aloittamiseksi asetettujen ennakkoehtojen määrän kolmeen. De Klerk kutsui ANC:n muutaman päivän kuluttua neuvotteluihin väkivallan kierteen katkaisemiseksi. 26. syyskuuta Mandela ja de Klerk tapasivat huippukokouksessa, jossa allekirjoitettiin ”yhteisymmärryksen pöytäkirja”. Siinä osapuolet sitoutuivat jatkamaan monipuolueneuvotteluja.
Paine apartheidin lopettamiseksi kasvaa
Etelä-Afrikan hallitusta arvosteltiin kesän 1991 aikana yhä enemmän, kun todisteita sen osallisuudesta maata riepotelleeseen poliittiseen väkivaltaan alkoi paljastua. Paljastusten myötä kasvoi myös paine jatkaa neuvotteluja uudesta perustuslaista. Kesäkuussa 1991 entinen armeijan tiedustelu-upseeri, kapteeni Nico Basson tunnusti olleensa mukana Namibian ensimmäisiä vaaleja vuonna 1989 edeltäneessä sabotaašikampanjassa, jolla oli tuettu SWAPO:n kilpailijaa DTA:ta. Basson kertoi myös, että kampanja oli samalla ollut kenraaliharjoitus samankaltaisen operaation toteuttamiseksi ANC:tä vastaan.
Myöhemmin on saatu todisteita siitä, ettei presidentti de Klerk ollut todennäköisesti täysin tietoinen turvallisuuspoliisin toimista, vaan niiden takana oli "kolmas voima", joka koostui pääasiassa armeijan upseereista ja turvallisuusjoukkojen johtajista. Etelä-Afrikan presidentti Thabo Mbeki on arvellut, että tarkoituksena oli luoda maahan sekasorto, jonka jälkeen de Klerk olisi voitu syrjäyttää ”järjestyksen palauttamiseksi”.
Valtatie 7
Valtatie 7 on kokonaan moottoritietä lukuun ottamatta Helsingin alueella katuverkossa kulkevaa noin kahdeksan kilometrin osuutta sekä Vaalimaan raja-asemaa. Sen viimeinenkin osa avattiin liikenteelle 1. maaliskuuta 2018. Tie palvelee henkilö- ja tavaraliikennettä Kaakkois-Suomen sekä Venäjän suuntiin. Tien pituus on 189 kilometriä.
Apartheid-järjestelmän purkaminen
”Roelfin ja Cyrilin show”
thumb|Etelä-Afrikan lippu ANC ja hallitus ryhtyivät hakemaan kompromissia syrjäisellä D'Naylan metsästysmajalla pidetyissä salaisissa neuvotteluissa joulu-tammikuussa 1993. Neuvottelujen aikana Kansallispuolueen asenne alkoi hitaasti muuttua ja osa hallituksen jäsenistä oli valmis luopumaan pysyvästä vallanjakomallista, jota puolue oli aikaisemmin ehdottomasti vaatinut uuteen perustuslakiin. Neuvottelujen päätteeksi osapuolet sopivat, että maahan perustettaisiin viideksi vuodeksi kansallisen yhtenäisyyden hallitus, johon kuuluisivat kaikki yli 5 % ääniä vaaleissa saaneet puolueet. Tämän siirtymäkauden jälkeen siirryttäisiin yksinkertaisen enemmistön hallitukseen.
Valtatie 7
Pääkaupunkiseudun alueella tiestä käytetään nimeä Porvoonväylä. Porvoonväylä on Helsingin säteittäiseksi pääväyläksi suhteellisen vähäliikenteinen ja vähäruuhkainen (suurimmillaan n. 30 000–35 000 ajoneuvoa vuorokaudessa). Tämä johtuu siitä, että tien varren kaavoitus Helsingin lähistössä Sipoon alueella on vähäistä ja merkittävämpää maankäyttöä on vasta Porvoossa. Tie palvelee siis lähinnä Porvoon työmatkalaisia ja pitkämatkaista henkilö- ja tavaraliikennettä Kouvolan, Kotkan ja Venäjän suuntiin. Tilanne tulee kuitenkin muuttumaan, kun Helsingin kaupunki kaavoittaa lähivuosina osan Sipoosta.
Apartheid-järjestelmän purkaminen
”Roelfin ja Cyrilin show”
Helmikuussa Johannesburgin World Trade Centerissä alkoi monipuoluekokous, johon osallistui kaikkiaan 26 eri ryhmittymää. ANC ja Kansallispuolue tekivät heti aloitteen kompromissin luomiseksi, ja vaikeimmat kysymykset sovittiin enimmäkseen ryhmien pääneuvottelijoiden Cyril Ramaphosan ja Roelf Meyerin kesken. Kokous saikin mediassa lempinimen "Roelfin ja Cyrilin show". Vaikeuksia kokouksessa tuotti Inkatha-vapauspuolueen, Konservatiivipuolueen ja kahden nimellisesti itsenäisen bantustanin, Ciskein ja Bophuthatswanan, liittoutuma, joka nimitti itseään ”huolestuneiden eteläafrikkalaisten ryhmäksi”. Ryhmä ajoi voimakkaasti liittovaltiomallia. Kun ryhmän vaatimuksiin ei suostuttu, Buthelezi ryhtyi uhkailemaan sisällissodalla ja lopulta veti Inkathan jälleen pois neuvotteluista.
Valtatie 7
Valtatie 7 kuuluu liikenne- ja viestintäministeriön määrittämiin maanteiden pääväyliin sekä yleiseurooppalaiseen TERN-tieverkkoon.
Reitti
Valtatie 7 on moottoritietä välillä Koskela (Helsinki) – Vaalimaa (Virolahti). Tie kulkee valtatie 4:n kanssa Helsingin keskustasta Tattariharjulle asti, missä se erkanee kohti itää Porvoon suuntaan. Valtatie 6 erkanee valtatie 7:stä Loviisan Koskenkylässä Kouvolan suuntaan.
Apartheid-järjestelmän purkaminen
”Roelfin ja Cyrilin show”
Uuden perustuslain viimeinen pykälä saatiin sovittua 18. marraskuuta 1993. Perustuslain mukaan kaikille 5 % äänikynnyksen ylittäneille puolueille taattiin paikka hallituksessa seuraavaksi viideksi vuodeksi, ja se takasi myös valkoisten poliisien, sotilaiden ja virkamiesten työpaikat ja eläkkeet. Maahan tuli kaksikamarinen parlamentti, jonka edustajainhuoneessa oli 400 jäsentä ja senaatissa 90, kymmenen jokaisesta uudesta provinssista. Uuden parlamentin tuli valmistella myös lopullinen perustuslaki, joskaan kukaan ei uskonut suuria muutoksia olevan enää tulossa. Sopimukseen päästiin myös maan uudesta lipusta ja kansallislaulusta nimeltään Nkosi Sikelel' iAfrika, joka laulettiin rinnan vanhan Die Stem van Suid Afrikan kanssa.
Valtatie 7
Reitti
Tie kulkee seuraavien maakuntien kautta: Uusimaa – Kymenlaakso
Apartheid-järjestelmän purkaminen
Sopimuksen vastustus
Neuvotteluissa syntynyttä kompromissiratkaisua arvostelivat sekä apartheidin kannattajat että sen vastustajat. Buthelezi oli vetänyt Inkatha-puolueensa pois neuvotteluista, ja vaikka liikkeellä ei juurikaan ollut kannattajia KwaZulu-Natalin ulkopuolella, hän tavoitteli johtoasemaa mustien eteläafrikkalaisten keskuudessa. Inkathan maine oli kuitenkin kärsinyt, kun sen yhteistyö maan hallituksen kanssa tuli julki. Myös radikaalin nuorison suosima PAC ja sen aseellinen siipi APLA vastustivat sopimusta ja pyrkivät hankkimaan kannatusta iskulauseella ”Yksi siirtolainen, yksi luoti”. Jotkut valkoisten eteläafrikkalaisten järjestöt pyrkivät säilyttämään apartheidin. Toukokuussa 1993 joukko entisiä poliisi- ja sotilaskomentajia perusti ”kenraalien komitean” vastustamaan enemmistövaltaa. Maan puolustusvoimien entisen komentajan Constand Viljoenin johtama Vapausrintama suunnitteli vuonna 1994 afrikaanerien Volkstaatin perustamista voimakeinoin. Vapausrintamaan kuulunut, Eugène Terre'Blanchen johtama AWB jatkoi myös pommikampanjaansa.
PAC:n terrori
PAC joutui laajan kansallisen ja kansainvälisen kritiikin kohteeksi, kun joukko sen kannattajia hakkasi kuoliaaksi nuoren yhdysvaltalaisen Amy Biehlin. Biehl oli työskennellyt mustien parissa apartheidin lopettamiseksi. Heinäkuussa 2003 viisi naamioitua miestä rynnäköi Kapkaupungissa St. Jamesin kirkkoon, ampui siellä olleita ihmisiä automaattiasein ja heitti kranaatteja. Hyökkäyksessä kuoli kaksitoista ihmistä ja 46 haavoittui. Iskusta epäiltiin PAC:ta ja sen aseellista siipeä APLA:ta, vaikka APLA ei tunnustanutkaan tekoa. APLA oli kuitenkin aikaisemmin tunnustanut jo useita muita kuolonuhreja vaatineita terroritekoja, kuten joulukuussa tehdyn kranaatti-iskun King William's Town Golf Clubille, joka oli vaatinut neljä ihmishenkeä.
Chris Hanin murha
Pääsiäissunnuntaina 10. huhtikuuta äärioikeistoon kuulunut puolalaissyntyinen Janusz Waluz ampui kommunistisen puolueen pääsihteerin ja Umkhonto we Sizwen johtajan Chris Hanin tämän kotitalon portaille. Hanin naapurit hälyttivät välittömästi poliisin, ja ampuja saatiin kiinni neljännestunti murhan jälkeen. Murhan vuoksi pidätettiin myös konservatiivipuolueen johtaviin jäseniin kuulunut Clive Derby-Lewis ja hänen vaimonsa Gaye. Hani oli radikaalin mustan nuorison suuri ihanne, ja hänen murhansa pelättiin aiheuttavan valtavia mellakoita. Mandela vetosi televisiossa sekä mustiin että valkoisiin väkivaltaisuuksien välttämiseksi. Väkivaltaisuuksilta vältyttiinkin, ja sekä ANC että Kansallispuolue ilmoittivat, ettei murha vaikuta neuvotteluiden jatkamiseen. Lokakuussa Waluz ja Clive Derby-Lewis tuomittiin kuolemaan Hanin murhasta. Gaye Derby-Lewis vapautettiin, koska hänen osallisuudestaan salaliittoon ei ollut tarpeeksi näyttöä.
Valtatie 7
Reitti
Lakkautetut maakunnat, joiden alueella tie kulkee:
Apartheid-järjestelmän purkaminen
AWB:n mellakka World Trade Centerissä
Kesäkuussa noin 3 000 äärioikeistolaista, pääasiassa AWB:hen kuulunutta afrikaaneria kokoontui mielenosoitukseen Kempton Parkin World Trade Centerin ulkopuolelle, missä monipuolueneuvottelut jatkuivat. He vaativat itsenäistä afrikaanerien volkstaatia (kansantasavaltaa). Mielenosoitus muuttui pian mellakaksi, ja lopulta mielenosoittajat tunkeutuivat sisään rakennukseen. Mellakoijat sotkivat neuvottelusalin pahoin muun muassa virtsaamalla pöydille. Terre'Blanche piti salissa puheen kannattajilleen. Lopulta mellakoijat poistuivat rakennuksesta läheiselle aukiolle. Myöhemmin kenraali Viljoen myönsi, että mellakasta oli volkstaatin asialle enemmän haittaa kuin hyötyä.
Bophuthatswanan kriisi
thumb|Bophuthatswanan bantustan koostui 19 eri maa-alueesta.
Valtatie 7
Reitti
Lakkautetut kunnat, joiden alueella tie kulkee:
Apartheid-järjestelmän purkaminen
Bophuthatswanan kriisi
Bophuthatswanan bantustanin kriisistä tuli käännekohta, jonka jälkeen valkoiset äärioikeistolaiset liikkeet eivät enää uhanneet demokraattista muutosta. Maaliskuussa 1994 ANC:tä kannattaneet kodinturvajoukot kaappasivat vallan nimellisesti itsenäisessä maassa ja vangitsivat sen johtajan Lucas Mangopen. Constand Viljoen loi nopeasti suunnitelman, jossa joukko Vapausrintamaan kuuluneita Etelä-Afrikan armeijan ja poliisin upseereita hyökkäisi Bophuthatswanaan ja palauttaisi Mangopen valtaan tarkoituksena ylläpitää suurapartheid-järjestelmää. Mangope ilmoitti, että hyökkäyksessä ei saisi käyttää AWB:n jäseniä järjestön poliittisen arkaluonteisuuden vuoksi.
Valtatie 7
1930–1940-luku
Valtatie 7 kulkee vanhan Kuninkaantien suuntaisesti Helsingistä itään päin rannikkoa pitkin. 1930-luvulle asti reitti Helsingistä Porvooseen kulki Malmin, Hakkilan, Sipoon ja Hinthaaran kautta. 1930-luvulla valmistui Porvoontie, joka Helsingissä alkoi nykyisen Roihupellon teollisuusalueen tienoilta. Keskustasta reitti kulki Hämeentietä, Vanhankaupunginlahden pohjoispuolta Viikkiin ja sieltä edelleen kohti Roihupeltoa. Helsingin ja Porvoon välinen tieosuus valmistui kokonaisuudessaan syksyllä 1935. Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä reitti sai numeroikseen 6 ja 7 aina Pernajan Koskenkylään asti. Sieltä tie jatkui Viipuriin.
Apartheid-järjestelmän purkaminen
Bophuthatswanan kriisi
Eugène Terre'Blanche ehti kuitenkin jo 10. maaliskuuta johtaa 600 kannattajaansa hyökkäämään alueelle. He ajoivat ympäri bantustania ja ampuivat sattumanvaraisesti kaikkia mustia, joiden arvelivat olevan ANC:n kannattajia. Hyökkäys kuitenkin päättyi traagisesti Mangopen vastustajien miehittämälle katusululle. Laukaustenvaihdon jälkeen, televisiokameroiden tallentaessa tapahtumia, raivostunut musta poliisi ampui haavoittuneen AWB:n jäsenen. Televisiokuvat näyttivät selvästi, miten epäpäteviä valkoiset amatöörisotilaat olivat mustiin ammattisotilaisiin verrattuna. Tämä murensi hetkessä äärioikeiston käsityksen, jonka mukaan korkeampaan rotuun kuuluvat valkoiset pystyvät paremman koulutuksensa ja aseistuksensa ansiosta aina hallitsemaan mustia alkuasukkaita. Kun vapausrintama ei kyennyt kaappaamaan valtaa edes yhdessä mustien kotimaassa, myös Etelä-Afrikan turvallisuusyhteisö luopui yhteistyöstä AWB:n kaltaisten järjestöjen kanssa. Pian tapahtuman jälkeen sekä Inkatha että Etelä-Afrikan konservatiivinen puolue ja suuri osa muistakin ryhmistä, jotka olivat alun perin aikoneet boikotoida vaaleja, ilmoittivat osallistuvansa niihin.
Valtatie 7
1930–1940-luku
Sotien jälkeisissä alueluovutuksissa uusi raja katkaisi tien Virolahden ja Säkkijärven välistä ja Suomen puoleinen tulliasema rakennettiin Virolahden Vaalimaalle.
Apartheid-järjestelmän purkaminen
Vuoden 1994 vaalit
Vaikka inkatha ja AWB yrittivät häiritä vaalikampanjaa ja poliittinen väkivalta jatkui aina vaalipäiviin saakka, vaalit pidettiin siitä huolimatta 26.–29. huhtikuuta 1994. Noin 91 prosenttia äänioikeutetuista eli yli 19 miljoonaa ihmistä äänesti näissä Etelä-Afrikan ensimmäisissä demokraattisissa vaaleissa. Mustat äänestivät pääsääntöisesti ANC:tä, ja vain KwaZulu-Natalissa Inkathan onnistui kerätä ANC:tä laajempi kannatus. ANC nousi ylivoimaisesti suurimmaksi puolueeksi 62,6 prosentin kannatuksella, mutta varsinkin Inkathan menestyksen vuoksi (10,5 prosenttia äänistä) se ei saavuttanut tarvittavaa määräenemmistöä perustuslain muuttamiseksi. Maan toiseksi suurimmaksi puolueeksi nousi Kansallispuolue 20,4 prosentin kannatuksella, ja de Klerk nousi siten toiseksi varapresidentiksi Thabo Mbekin kanssa. Äärioikeisto sai 2,17 prosenttia äänistä ja PAC vain 1,25 prosenttia. 9. toukokuuta Etelä-Afrikan uusi parlamentti valitsi yksimielisesti Nelson Mandelan maan uudeksi presidentiksi. Maan kansalliskokouksen puhemieheksi valittiin ANC:n Frene Ginwala.
Valtatie 7
1950–1990-luku
Vuosina 1955–1960 Helsingin ja Porvoon välinen osuus päällystettiin asfaltilla ja samalla tien ajorata levennettiin yhdeksän metriä leveäksi. Helsingissä valmistui vuonna 1957 jo 1950 aloitettu Kulosaaren silta ja vuosina 1962-1970 lyhyinä pätkinä Itäväylä, silloinen Itäinen Moottoritie. Valtatiet 6 ja 7 siirrettiin tälle uudelle reitille. Itäväylän asema valtatienä jäi lyhyeksi, kun vuonna 1972 valmistui Porvoonväylän ensimmäinen osuus valtatieltä 4 Tattariharjun liittymästä Sipoon Massbyhyn. Vuonna 1975 tie ulottui Boxbyhyn, jolloin valmista moottoritietä oli rakennettu yhteensä 18 kilometriä. Porvoonväylä valmistui Porvooseen asti vuonna 1979. Myöhemmin on ensin rakennettu Porvoon–Koskenkylän osuus moottoriliikennetieksi ja sitten Koskenkylän ja Loviisan välinen osuus moottoriliikennetieksi. Moottoriliikennetie Ritan liittymästä Koskenkylään otettiin käyttöön 1987 ja Koskenkylästä Loviisaan 1998. Loviisan kaupungin ohittava neljä kilometriä pitkä ohikulkutie kuitenkin valmistui jo 1989. Vuonna 2001 Porvoon Harabackan ja Koskenkylän välinen osuus valmistui moottoritieksi. Entinen valtatie on nykyisin moottoritien rinnakkaistie, seututie 170.
Karhulan kauppalan keskustan läpi rakennettiin moottoritie 1970-luvun alussa (niin sanottu Karhulan kanjoni), ja tätä moottoritietä jatkettiin Haminan länsipuolelle 1990-luvulla. Otsola–Summa-moottoritie avattiin marraskuussa 1994, jolloin yhtenäisen moottoritieosuuden pituus Kyminlinnasta Summaan oli noin 17 kilometriä.
2000-luku
Koskenkylän ja Loviisan välisen moottoriliikennetien täydentäminen moottoritieksi alkoi 2011 ja valmistui 2013. Loviisan ja Kotkan välinen moottoritien puuttuva osuus oli liikennemääriinsä nähden heikkotasoinen ja liikenneturvallisuudeltaan huono. Uuden moottoritien rakennustyöt alkoivat loppuvuodesta 2011 ja sen linjauksen hakkuutyöt alkoivat elokuussa 2011 Pyhtäällä. Moottoritien Investointikustannuksen kustannusarvio oli 285 M€ ja valtion budjetissa 2010 myönnetty sopimusvaltuus 650 M€. Hankkeeseen kuului kuusi uutta eritasoliittymää, minkä lisäksi kahta olemassa olevaa liittymää parannettiin. Hanke toteutettiin elinkaarimallilla (PPP). Tie valmistui kokonaisuudessaan 2014.
Haminan ohittava moottoritie avattiin liikenteelle joulukuussa 2014. Sitä ennen valtatie 7 kulki Haminan keskustan katuverkolla ja oli liikennemääriinsä nähden pahasti alimitoitettu, mistä aiheutui turvallisuus-, sujuvuus- ja ympäristöongelmia. Uusi 16 kilometrin pituinen moottoritie kulkee keskustan pohjoispuolelta, ja siihen sisältyy neljä uutta eritasoliittymää sekä kaksi tunnelia, joiden yhteispituus on 700 metriä. Hanke alkoi syksyllä 2011 ja sen kustannusarvio on 130 miljoonaa euroa.
2010-luvulla valmistuneille moottoritieosuuksille tehtiin rakentamisen yhteydessä myös liikennetelematiikkajärjestelmä, johon kuuluu mm. muuttuvia nopeusrajoitusmerkkejä, kaistaopasteita, tekstipohjaisia opastusnäyttöjä sekä useita tiesääasemia. Samalla järjestelmä rakennettiin myös aiemmin valmistuneille tieosuuksille ja se kattaa nykyään lähes koko valtatie 7:n Kehä III:n liittymästä Vaalimaalle asti.
Liikenne- ja viestintäministeriön työryhmä valmisteli raskaan liikenteen tienkäyttömaksukokeilua valtatie 7:lle. Ennen kokeilua pitää tehdä lakimuutoksia ja ratkaista esimerkiksi ruuhkamaksutuottojen ohjautuminen tiehankkeisiin.
Vuosaaren sataman rakentamistöihin liittyen valtatien 7 ja Kehä III:n eritasoliittymään rakennettiin lisäramppi, joka valmistui syksyllä 2007. Myöhemmin liittymä parannettiin systeemiliittymäksi.
Kilpilahden uuden tieyhteyden yhteydessä rakennettiin uusi eritasoliittymä Porvoonväylälle. Rakentaminen alkoi vuonna 2010 ja valmistui vuoden 2011 lopussa.
Porvoon Kuninkaanportin työpaikka-alueelle Porvoon läntisen liittymän länsipuolelle suunnitellaan suuntaisliittymää moottoritieltä itään Kuninkaanporttiin.
Bridgeport Islanders
Bridgeport Islanders on AHL-liigassa pelaava yhdysvaltalainen jääkiekkoseura, jonka kotikaupunki on Connecticutin osavaltion väkirikkain kaupunki Bridgeport. AHL:n itäisen konferenssin atlantti divisioonaan kuuluva seura pelaa kotiottelunsa 8 470-paikkaisella Webster Bank Arenalla. Joukkue on perustettu vuonna 2001. Seura toimii NHL-seura New York Islandersin farmijoukkueena. Bridgeport Islandersilla on Islandersin lisäksi yhteistyösopimus myös ECHL-seura Worcester Railersin kanssa.
Historia
left|thumb|upright=0.6|Sound Tigersin logo oli vuosina 2002–2006 sininen. Bridgeport Sound Tigers aloitti AHL:ssä vuonna 2001. Ennen Sound Tigersia Islandersin AHL-farmiseura oli vuodesta 1998 Lowell Lock Monsters.
Sound Tigers ylsi ensimmäisellä kaudellaan AHL:n loppuotteluihin pelaamaan Calder Cupin voitosta. Runkosarjakaudella 2001–2002 seura voitti 43 ottelua, pelasi kahdeksan tasan ja hävisi 25 ottelua varsinaisella peliajalla sekä neljä jatkoajalla. Se keräsi 98 pistettä, enemmän kuin muut AHL-seurat, ja sai sekä AHL:n itäisen divisioonan runkosarjavoittajalle jaettavan F. G. "Teddy" Oke Trophyn että AHL:n runkosarjavoittajalle jaettavan Macgregor Kilpatrick Trophyn. Kevään 2002 pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella seura kukisti Manitoba Moosen voitoin 3–1, toisella kierroksella St. John's Maple Leafsin 4–0 ja kolmannella kierroksella Hamilton Bulldogsin 4–3. AHL:n loppuotteluissa Sound Tigers sai vastaansa Chicago Wolvesin, joka oli vahvempi voitoin 4–1. Myöhempinä vuosina Sound Tigers on päässyt pudotuspeleihin neljästi.
Bridgeport Sound Tigersin yhden kauden piste-ennätys on laitahyökkääjä Jeff Tambellinilla, joka teki kaudella 2007–2008 76 tehopistettä, 38 maalia ja yhtä monta syöttöpistettä, 57:ssä runkosarjaottelussa. Eniten maaleja yhden kauden aikana Sound Tigersin riveissä tehnyt pelaaja on keskushyökkääjä Jeff Hamilton, joka teki kaudella 2003–2004 43 maalia 67:ssä runkosarjaottelussa, ja voitti AHL:n parhaan maalintekijän palkinnon Willie Marshall Awardin. Sound Tigersin yhden kauden syöttöennätys on laitahyökkääjä Rob Collinsilla (48 syöttöpistettä 67:ssä runkosarjaottelussa kaudella 2005–2006) ja jäähyennätys puolustaja Eric Godardilla (295 jäähyminuuttia 75:ssä runkosarjaottelussa kaudella 2004–2005). Muita tunnettuja Sound Tigersin riveissä pelanneita ovat muun muassa maalivahti Rick DiPietro, laitahyökkääjä Raffi Torres ja puolustaja Chris Campoli.
Bridgeport Sound Tigersin päävalmentajana toimi kaudesta 2007–2008 alkaen Jack Capuano, joka oli kaudella 2006–2007 seuran apuvalmentajana. Ennen Capuanoa seuran päävalmentajina toimivat myöhemmin New York Islandersin päävalmentajana toiminut Steve Stirling (2001–2003), Greg Cronin (2003–2005), Dave Baseggio (2005–2006) ja Dan Marshall (2006–2007). Capuano nostettiin emoseura Islandersin päävalmentajaksi kesken kauden 2010-2011 ja kauden loppuun seuraa valmensi Pat Bingham. Seuraavan kauden joukkuetta valmensi Brent Thompson ja kaudesta 2012-2013 päävalmentajana on toiminut Scott Pellerin.
Joukkue kaudella 2023–2024
(Tilanne 15. elokuuta 2023)
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
The Illustrated London News
Ensimmäisen numeron ensimmäinen sivu.|thumb|280px thumb|280px|[[Napoleon III kuolinvuoteellaan lehden numerossa, joka ilmestyi 25. tammikuuta 1873.]]
The Illustrated London News oli brittiläinen aikakauslehti, jonka perustivat Herbert Ingram ja hänen ystävänsä, Punch-lehden toimittaja Mark Lemon. Lemon toimi Ingramin neuvontantajana, kun Illustrated London Newsin ensimmäinen numero julkaistiin 14. toukokuuta 1842. Siinä oli kuusitoista sivua ja 32 puupiirrosta. Ensimmäisessä painoksessa oli kuvitettuja artikkeleita muun muassa Ranskan junaonnettomuudesta, Afganistanissa riehuneesta sodasta sekä Buckinghamin palatsin pukujuhlista.
Canon Episcopi
Canon Episcopi on varhainen kirkollinen asiakirja, jonka alkuperää ei tunneta. Asiakirjaan viittaa ensimmäisenä Prümin luostarin apotti Regino Prümiläinen vuonna 906. Se on joskus virheellisesti esitetty Ancyran synodin asiakirjana. Nykytutkijat pitävät sitä yleensä 900-luvulta peräisin olevana frankkilaisena kirjoituksena. 1100-luvulla Bolognassa vaikuttanut Gratianus siteerasi sitä teoksessaan Concordantia discordantium canonum eli Decretum Gratiani, ja siitä tuli osa läntisen kirkon kanonista oikeutta.
The Illustrated London News
Vaikka ensimmäistä numeroa saatiin kaupattua 26 000 kappaletta, väheni levikki merkittävästi seuraavien numeroiden yhteydessä. Herbert Ingram toteutti kuitenkin kekseliään kampanjan lehden markkinoimiseksi. Hän lähetti kaikille Englannin papeille kopion Canterburyn arkkipiispan virkaanastujaisia käsitelleestä numerosta, joka sisälsi kuvia tapahtumasta. Lehti saikin näin lukuisia uusia tilaajia. Levikki lähti nousuun, ja vuoteen 1856 mennessä se oli kohonnut jo 200 000:een.
Canon Episcopi
Canon Episcopi on keskeinen varhainen kirkollinen noituutta koskeva asiakirja, jonka mukaan noituus oli pakanauskonto ja noituus oli vain kuvitelmaa. Asiakirja rajoitti 1200-luvulla syntyneen inkvisition toimintaa, koska inkvisitiolla oli toimivaltaa vain harhaoppisiin (kerettiläisiin) ja uskostaan luopuneisiin kristittyihin. Koska noituus katsottiin toisen uskonnon harjoittamiseksi, ei inkvisitiolla (teoriassa) ollut siihen toimivaltaa.
The Illustrated London News
The Illustrated London News oli ensimmäinen valokuvia käyttänyt aikakauslehti. Lehteä julkaistiin viikoittain vuoteen 1971 asti, jolloin se alkoi ilmestyä kuukausittain. Vuodesta 1989 lähtien sitä julkaistiin kaksi kertaa kuussa, sitten neljännesvuosittain kunnes vuonna 2003 se lakkasi ilmestymästä.
Canon Episcopi
Paavi Innocentius VIII kumosi Canon Episcopin 1484 paavillisella kiertokirjeellä Summis desiderantes affectibus, jolla noituus määriteltiin uudelleen saatananpalvonnaksi ja siten saatettiin inkvisition tuomiovallan piiriin.
The Illustrated London News
Nykyisin The Illustrated London News toimii Illustrated London News Group -nimisenä viestintäyrityksenä.
Carlo Carrà
pienoiskuva|Carlo Carrà Carlo Carrà (11. helmikuuta 1881, Quargnento – 13. huhtikuuta 1966, Milano) oli italialainen taidemaalari. Hän oli yksi futurismin johtavia edustajia ja keskeinen hahmo erityisesti sen italialaisella kukoistuskaudella 1900-luvun alussa. Carrà loi myös yhdessä Giorgio de Chiricon kanssa uuden metafyysisen taiteen tyylisuunnan.
Elämäkerta
Carrà syntyi Quargnentossa Alessandrian kaupungin lähellä Italian Piemonten alueella. Ollessaan vasta 12 vuoden iässä hän lähti kotoaan ja ryhtyi seinien koristemaalariksi. Vuosina 1899–1900 Carrà päätyi Pariisiin sisustamaan vuoden 1900 Pariisin maailmannäyttelyn paviljonkeja. Siellä hän tutustui ajan ranskalaiseen nykytaiteeseen. Palattuaan Italiaan hän päätti ryhtyä opiskelemaan maalaustaidetta Milanon Breran taideakatemiassa (Accademia di Belle Arti di Brera). Pian hän löysi muita samoin ajattelevia nuoria taiteilijoita, ja vuonna 1910 hän allekirjoitti yhdessä Umberto Boccionin, Luigi Russolon ja Filippo Tommaso Marinettin kanssa Futurististen Maalarien Manifestin. Tästä alkoi hänen taiteilijanuransa vaikuttavin vaihe, jolloin syntyivät myös hänen tunnetuimmat teoksensa.
Carràn varsinainen futuristinen vaihe päättyi suunnilleen ensimmäisen maailmansodan alkaessa. Tällöin hän alkoi käsitellä uusissa teoksissaan yhä intensiivisemmin muotoa ja pysähtynyttä tilaa eikä enää liikettä tai tunteiden virtauksia. Carra löysi uudelle tyylilleen yhtymäkohtia Giorgio de Chiricon kanssa, ja he alkoivat kutsua yhteisesti luomaansa tyylisuuntaa metafyysiseksi, Pittura metafisica. Suurin osa Carràn teoksista edustikin metafyysistä tyylisuuntaa 1930-luvun lopulle saakka.
Vuonna 1941 Carrà palasi Breran taideakatemiaan, jossa hän toimi maalauksen professorina vuoteen 1952 saakka. Vuonna 1945 hän julkaisi omaelämäkerrallisen teoksen La mia vita.
Carrà oli paitsi taidemaalari myös taidekriitikko ja kirjailija, joka julkaisi useita kuvataidetta käsitteleviä teoksia.
Brénaz
Brénaz on kunta Ainin departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 105 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Brénazin pinta-ala on 10 neliökilometriä.
Tukholman arkkitehtuuri
thumb|400px|[[Tukholman kaupungintalo on esimerkki ruotsalaisesta kansallisromantiikasta. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Ragnar Östberg ja se vihittiin käyttöön vuonna 1923. Hötorgsskraporna-tornitalot 1960-luvulta ja Klaaran kirkko näkyvät taustalla. Näkymä Riddarfjärdenin yli vuonna 2006.]] Tukholman arkkitehtuurilla on historia, joka ulottuu 1200-luvulle saakka ja mahdollisesti jopa pidemmälle. Joidenkin lähteiden mukaan Stadsholmenin koillisosassa on ollut yksinkertainen linnoitus, kastelli tai vastaavanlainen rakennus, vuoden 1200 tienoilla tai jo 1100-luvun lopussa. Tukholman rakennuskannalle ovat lyöneet leimansa kaupungin erikoinen sijainti Mälarenin ja Itämeren välissä, Hansaliiton aika, suurvalta-aika ja teollistuminen, funktionalismi, raitioliikenteen, auton ja metron esiintulo ja vahva tahto tehdä kaupungista nykyaikainen asuinpaikka.
Suurin osa Tukholman merkittävimmistä rakennuksista on saanut muotonsa pääosin ulkomaisten vaikutteiden kautta. 1600- ja 1700-luvuilla kaupunkiin värvättiin ulkomaisia arkkitehteja, ja myöhempinä aikakausina ruotsalaiset arkkitehdit hakivat innoitusta opintomatkoiltaan Euroopassa ja 1900-luvulla myös Yhdysvalloissa. Ulkomaalaiset muotivirtaukset saapuivat tavallisesti Ruotsiin hiukan myöhässä ja ne sopeutettiin ruotsalaisen maun ja perinteen mukaisiksi: esimerkiksi uusklassismi muuntui Ruotsissa kustavilaiseksi tyyliksi ja 1920-luvun klassismi ja art deco saivat aikaan oman pohjoismaisen tyylisuunnan, jota on kutsuttu myös termillä Swedish grace.
Tukholman historiallinen rakennuskanta on suureksi osaksi säilynyt erityisesti siksi, että kaupunki on välttynyt sodilta, jotka ovat riivanneet lukuisia muita eurooppalaisia kaupunkeja. Tukholman rakennuskanta on tiiviisti yhteydessä kaupungin infrastruktuuriin, joten artikkeli käsittelee rakennusten lisäksi myös suurempia infrastruktuurihankkeita.
1250–1600
Tukholman vanhin kaupunginosa on Gamla stan eli Tukholman vanhakaupunki, jossa myös vanhimmat rakennukset tai rakennusten jäänteet sijaitsevat. Jälkimmäisiin lukeutuvat esimerkiksi Tre Kronor -linna, jonka Birger-jaarli rakennutti 1200-luvun puolivälissä, ja rakennukset Helgeandsholmenilla 1200-luvun lopulta. Niin kutsutuissa Riksgropen-kaivauksissa vuonna 1978 löydettiin kaupunginmuurien jäänteitä, Helgeandshusetin hautausmaa ja talojen perustuksia 1200-luvulta, joista ei ole maan päällä jäljellä enää mitään.
Säilyneet rakennukset ovat useimmiten kirkollisia tai kuninkaallisia rakennuksia, koska ne rakennettiin yleensä kestävämmistä materiaaleista; yksinkertaisempia puutaloja ei ole tältä ajalta säilynyt. Birger-jaarlin tornia pidettiin pitkään Tukholman vanhimpana säilyneenä rakennuksena, mutta se onkin puolustustorni Kustaa Vaasan linnoitussuunnitelmasta vuoden 1530 tienoilta. Nykyään Riddarholmskyrkanin 1280-luvulla rakennettuja osia pidetään Tukholman vanhimpina. Riddarholmskyrkanista tuli kuninkaallinen hautakirkko, kun taas Suurkirkosta tehtiin kruunajaiskirkko. Myös Suurkirkkoa on Riddarkyrkanin tavoin korjattu ja laajennettu lukuisia kertoja. Jäänteitä ensimmäisestä 1200-luvun kirkosta on jäljellä tornin pohjoismuurissa. Suurkirkko eli Pyhän Nikolain kirkko toimii Tukholman hiippakunnan tuomiokirkkona.
Ajan Tukholman ulkopuolella sijaitsevat lisäksi Bromman kirkko, pyörökirkko 1100-luvun jälkipuoliskolta, Spångan kirkko ja Brännkyrkan kirkko suunnilleen samalta ajalta. Ne lasketaan nykyään Tukholman vanhimpien säilyneiden rakennusten joukkoon.
1430-luvulla Tukholma mainittiin ensimmäisen kerran Ruotsin pääkaupungiksi. Kaupunki oli kasvanut silloin jo 200 vuoden ajan ja sen rakennuskanta oli kehittynyt samankaltaiseksi kuin tyypillisissä hansakaupungeissa Itämeren ympäristössä Hansaliiton aikaan. Gamla stania rakentamaan tuotiin mielellään saksalaisia rakennusmestareita, ja saksalaista rakentamiseen liittyvää sanastoa lainattiin ruotsiin: esimerkiksi sana ”fogsvans” eli käsisaha on ruotsinnettu saksan sanasta Fuchsschwanz. Kaupunkiin rakennettiin kiltahuone saksalaisille kauppiaille. Sittemmin sitä laajennettiin ja se muutettiin Saksalaiseksi kirkoksi.
Malmeilla, joiksi kutsuttiin alueita Gamla stanin pohjois- ja eteläpuolella, oli 1200–1600-luvuilla vain yksinkertaisia rakennuksia, vajoja ja liitereitä, eikä minkäänlaista asemakaavaa.
Ajan rakennuksia
1600–1720
Niin kutsutulla Ruotsin suurvaltakaudella Tukholma kehittyi Euroopankin mittakaavassa merkittäväksi pääkaupungiksi. Tarve rakentaa Tukholmasta edustava suurkaupunki voimistui asukasluvun kasvaessa 15 000 hengestä (1635) 60 000 henkeen (1685). 1600-luvun voimakas väestönkasvu ja vilkas rakennustoiminta olivat vailla vertaansa aina teollistumiseen saakka. Kaupungin laajentumista piti nyt ohjailla järjestelmällisesti. Kattava kaupunkisuunnittelu aloitettiin 1620-luvulla ja se kehittyi edelleen 1630- ja 1640-luvuilla Klas Larsson Flemingin ohjauksessa. Esikuvat haettiin renessanssista, mikä tarkoitti katujen ja kortteleiden muodostamaa säännöllistä ja suorakulmaista ruutukaavaa. Norrmalm oli jo saanut ruutukaavan, mutta Södermalmilla oli edelleen "villisti kasvanut" katuverkko, minkä kartta vuodelta 1642 osoittaa. Kaupunki rakentui kuitenkin nopeasti, ja lyhyessä ajassa Tukholma oli saanut aivan uudet, eurooppalaisen pääkaupungin arvoiset kasvot.
1600-luvun puolivälissä renessanssityyliä seurasi ranskalainen ja italialainen maku, ja eurooppalaisia arkkitehteja kutsuttiin Tukholmaan. Simon de la Vallée saapui kaupunkiin Pariisista ja suunnitteli Ritarihuoneen. Hänen pojastaan Jean de la Valléesta ja saksalaissyntyisestä Nicodemus Tessin vanhemmasta tuli johtavia arkkitehteja, jotka piirsivät esimerkiksi Södra stadshusetin, Axel Oxenstiernan palatsin, Katariinan kirkon, Stenbockin palatsin, Wrangelin palatsin ja lukuisia muita rakennuksia.
Rakennustoiminta saavutti Tukholmassa huippunsa 1660- ja 1670-luvuilla ja seisahtui Kaarle XI:n reduktion myötä. Vuonna 1697 Tre Kronor -linna paloi ja Nicodemus Tessin nuoremman suunnittelemasta uudisrakennuksesta, Tukholman kuninkaanlinnasta, tuli suurin rakennustyömaa aina 1700-luvun puoliväliin saakka. Nykyinen linna on saanut vaikutteita roomalaisesta palatsibarokista ja ranskalaisesta renessanssista ja se valmistui vuoden 1750 tienoilla. .
Myös kaupungin ulkopuolelle rakennettiin tällä aikakaudella useita linnoja ja kartanoita, kuten Drottningholmin linna, Skoklosterin linna, Karlbergin linna, Hässelbyn linna, Rosersbergin linna, Ulvsundan linna ja Åkeshovin linna.
Ajan rakennuksia
1720–1800
Tukholma kasvoi nyt hitaammin ja Flemingin ruutukaavan täydentämistä suureksi osaksi jatkettiin. Asukasluku ei kasvanut lainkaan ja oli vuonna 1751 sama kuin vuonna 1685 eli noin 60 000 henkeä. Vuodesta 1718 lähtien rakentamista valvoi kaupunginarkkitehti, joista eräs oli Johan Eberhard Carlberg. Hän hoiti virkaansa taitavasti vuosina 1727–1773. Suurin rakennushanke oli Tukholman linna, joka saatettiin valmiiksi niukin resurssein alle 60 vuodessa vuosina 1690–noin 1750, ensin Nicodemus Tessin nuoremman ja hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1728 Carl Hårlemanin valvonnassa. Nicodemus Tessin nuorempi suunnitteli asemakaavan Sveavägenin pidentämiseksi ja leventämiseksi, niin että siitä olisi tehty pitkä, aina Gustav Adolfs torgille saakka johtanut bulevardi. Suunnitelma vaikutti Tukholman rakennusvirastossa aina 1940-luvulle saakka.
Kustaa III:n hallituskaudella Tukholmaan nousi kulttuurirakennuksia. Kustaa III:ta on kutsuttu myös teatterikuninkaaksi, ja hän rakennutti Drottningholmin linnateatterin ja Gustavianska operahusetin eli Kustaa III:n oopperan Gustav Adolfs torgille. Ooppera purettiin vuonna 1891 monien harmiksi. Hänen valtakaudellaan luotiin myös Hagaparken lukuisine rakennuksineen ja rakennelmineen. Puiston suunnitteli Fredrik Magnus Piper englantilaisen esikuvan mukaan ja Louis Jean Desprez, Olof Tempelman ja Carl Christoffer Gjörwell sekä Louis Masreliez piirsivät rakennukset ja sisustukset. Piper hahmotteli lisäksi Drottningholmin englantilaistyylisen puiston ja Gjörwell Tukholman varuskuntasairaalan. Kustaa III:n valtava hanke eli Stora Haga slott keskeytyi ennenaikaisesti, kun hänet murhattiin vuonna 1792.
Ajan rakennuksia
1800–1913
1800-luvun ensimmäiselle puoliskolle luonteenomaista oli stagnaatio ja suhteellisen vähäinen rakennustoiminta. Kaupunkiin rakennettiin pääasiassa sairaaloita, kasarmeja, vankiloita ja tieteen käyttöön tarkoitettuja rakennuksia, jotka nousivat sen reuna-alueille. Vielä 1800-luvun puolivälissä ainoastaan Gamla stan oli tiiviisti rakennettu kivikaupunki, mutta Ruotsin ja Tukholman teollistuessa kaupunkikuva muuttui jälleen nopeasti. Teollisuusrakennuksia nousi kaupungin reunamille ja rautatiestä tuli uusi liikkumismuoto. Kaupungin 1700-luvulta peräisin ollut suunnittelu ei kestänyt räjähdysmäisesti kasvanutta väestöä, mistä seurasi useita koleraepidemioita. Hygieniaolot olivat erittäin huonot: 1850-luvulla Tukholma oli yksi Euroopan epäterveellisimmistä kaupungeista asua.
Albert Lindhagenin ohjauksessa Tukholmalle luotiin ensimmäinen yleiskaava, Lindhagenplanen, joka ulottui malmien ja Kungsholmenin alueille ja jonka tarkoitus oli tuoda kaupunkiin valoa, ilmaa ja vihreyttä. Lindhagen halusi, että kaupunkia lävistäisivät leveät puiden reunustamat esplanadit ja bulevardit. Hän ehdotti Tukholmaan 70 metrin levyistä, Champs-Élysées'n tyylistä Sveaväg-katua (myöhemmin Sveavägen), joka olisi kulkenut Brunnsvikenilta aina Gustav Adolfs torgille saakka ottamatta huomioon olemassa olevia rakennuksia tai maastoa. Katu olisi lävistänyt Aadolf Fredrikin kirkon, Hötorgetin ja Brunkebergstorgin. Lindhagenin kaava toteutettiinkin vain osittain. Hän kannatti myös paloturvallisuutta, asuinrakentamista ja terveyttä koskevia järjestyssääntöjä, joilla oli suuri merkitys yhtenäisen rakennuskannan syntymiselle malmien alueella. Hänen aloitteestaan kaupunkiin avattiin vuonna 1861 ensimmäinen vedenpuhdistuslaitos, Skanstullilla sijainnut Årstaverket, ja parantunut hygienia vaikuttikin positiivisesti Tukholman kuolleisuuslukuihin.
1800-luvun jälkipuoliskoa leimasi intensiivinen rakennustoiminta. Kaupungin väkiluku kolminkertaistui sadasta tuhannesta kolmeensataan tuhanteen, mistä seurasi asuntopula. Aatteet kivikaupungin suunnittelua varten haettiin pääosin Manner-Euroopan keisarikuntien suurista kaupungeista: Pietarista, Wienistä, Pariisista ja Berliinistä. Näiden kaupunkien asemakaavat pohjautuivat klassistiseen perinteeseen suorakulmaisine kortteleineen, jotka oli järjestetty suurimittakaavaisiin katuakselien ja aukioiden sommitelmiin. Asuintalot, joita kutsuttiin joskus pilkallisesti “vuokrakasarmeiksi”, täyttivät tiiviisti kokonaisia kortteleita, joiden pienillä sisäpihoilla aurinko loisti poissaolollaan.
Lukuisista teollisen vallankumouksen aikana Tukholman seudulle nousseista teollisuusrakennetuista ei ole nykyään paljon jäljellä. Kaupungin laajentuessa monet teollisuudenalat hävisivät, ja arvokasta maata käytettiin asuinrakentamiseen. Entisestä Rörstrandin teollisuusalueesta on jäänyt jäljelle vain nykyisin muinaisjäännökseksi merkitty posliinikaatopaikka, jonka sai aikaan paikalla sijainnut Rörstrandin posliinitehdas. Hornsbergin Stora Bryggeriet -panimosta on säilynyt ainoastaan panimorakennus, kuten myös Söder Mälarstrandilla sijainneesta Münchenbryggerietistä, jonka toiminta siirtyi muualle jo kauan sitten.
Yksi harvoista teollisuusrakennuksista, jonka toiminta on säilynyt alkuperäisen kaltaisena, on Östermalmin kauppahalli vuodelta 1888 Östermalmstorgilla. Kauppahallin suunnittelivat Isak Gustaf Clason ja Kasper Salin ja se rakennettiin ennätyslyhyessä ajassa. Sen runko on valurautaa ja julkisivu rappaamatonta punatiiltä. Innoitusta rappaamattomille tiilijulkisivuille oli haettu esimerkiksi Pohjois-Saksasta ja Italiasta, ja niitä kutsuttiin Ruotsissa nimellä ”rohbau”, joka tarkoittaa oikeastaan saksaksi keskeneräistä rakennusta, rakennusrunkoa. Toinen edelleen nähtävillä oleva ajan teollisuusrakennus on Värtagasverket-kaasulaitos Hjorthagenissa. Nuori Ferdinand Boberg suunnitteli alueelle kaasukelloja ja muita rakennuksia valiten niiden julkisivumateriaaliksi niin ikään rappaamattoman tiilen. Kokonaisuus valmistui vuonna 1893.
Ajan teollisuusrakennuksia
1913–1930
Uuden vuosisadan alussa uudet kaupunkisuunnittelun aatteet valtasivat alaa ja tiukka ruutukaava joutui väistymään taiteellisemman ja pehmeämmän suunnittelun tieltä. Uuden ideaalin puolestapuhujiin kuului Tukholman ensimmäinen kaupunkisuunnittelujohtaja Per Olof Hallman. Hän laati muiden muassa Lärkstadenin (1902–1907), Röda bergenin (1909), Diplomatstadenin (1913–1915) ja Blecktorn-alueen (1920) suunnitelmat. Tukholman raitioliikenteen käynnistyttyä voitiin rakentaa malmien aiemmin asumattomina pysyneet osat, joille sijoitettiin suuria asuinalueita, ja suunnitella esikaupunkeja kaupungin hankkimalle uudelle maalle. Omakotiasumisliike käynnistyi toden teolla kiinteistöjohtaja Axel Dahlbergin aikana.
Ensimmäisen maailmansodan aikana asuinrakentaminen pysähtyi lähes täysin. Asuntopula muuttui hädäksi. 1920-luvun alussa Ruotsia ahtaammin asuttiin vain Suomessa. Vuosien 1917 ja 1924 välillä rakennettiin noin 2 500 hätäasuntoa helpottamaan suurinta pulaa. Ruotsissa kokeiltiin erilaisia subventio- ja lainamuotoja, joihin kuului vuonna 1924 perustettu Valtion asuntolainasäätiö. Vuokralaiset lyöttäytyivät yhteen ja perustivat vuonna 1923 Hyresgästernas Sparkasse- och Byggnadsförening -liikkeen (HSB), joka tuotti arkkitehti Sven Wallanderin johdolla lukuisia halpoja ja laadukkaita asuntoja, kuten Kungsklippanin Kungsholmen-saarelle. Sven Wallander piirsi 1924 myös Kungsgatanin varrella sijaitsevan pohjoisen kungstornetin, johon hän sai innoituksen Yhdysvalloista.
Tukholman väkiluku nousi ensimmäisen neljännesvuosisadan aikana vain 80 000 hengellä 300 000:sta 380 000:een. Jos mukaan lasketaan 60 000 henkeä, jotka asuivat Söderortin ja Västerortin alueilla, vuonna 1925 oli noin 440 000 tukholmalaista.
Tukholmaan nousi muutamia rakennuksia ja rakennelmia, jotka lasketaan nykyään kaupungin arkkitehtuurin tärkeimpien monumenttien joukkoon; Ragnar Östbergin kaupungintalo (1904–1923), Ivar Tengbomin konserttitalo (1920–1926), Gunnar Asplundin kaupunginkirjasto (1920–1928) ja Asplundin ja Sigurd Lewerentzin Skogskyrkogården Enskedessä (1914–1940). Uutta, 1920-luvulla arkkitehtuurissa ja taiteessa vallinnutta tyylisuuntaa kutsutaan 20-luvun klassisismiksi : ulkomailla se tunnettiin myös nimellä Swedish grace.
Mielenkiintoinen infrastruktuurihanke oli Cyrillus Johanssonin Årstabron (1925–1929), rautatiesilta, joka ylittää Årstaviken-lahden roomalaisen akveduktin tavoin.
1920-luku sai päätöksensä Stockholmsutställningen-näyttelyssä, joka pidettiin 16. toukokuuta – 29. syyskuuta 1930 ja jossa kävi lähes neljä miljoonaa vierasta. Näyttelyn pääarkkitehtina toimi Gunnar Asplund ja sen myötä funktionalismi teki läpimurron Ruotsissa. Tyylisuunta vaikutti arkkitehtuurissa ja muotoilussa vuosia eteenpäin.
Ajan rakennuksia