cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rainer Kaunisto
Rainer Aaro Uolevi Kaunisto (s. 27. toukokuuta 1950 Toholampi) on suomalainen näyttelijä ja nukketeatteritaiteilija. Kaunisto on näytellyt monissa näytelmissä Helsingin seudun teattereissa, mutta häntä on nähty myös sivurooleissa televisiosarjoissa sekä elokuvissa ja hänen ääntään on kuultu monissa piirretyissä, kuten esimerkiksi Villen taikasaappaissa, Olipa kerran löytöretkillä, Sherlock Koirassa ja Tontuissa. Kaunisto oli kiinnitettynä harjoittelijaksi Savonlinnan Teatteriin 1971–1973, näyttelijäksi Imatran Teatteriin 1973–1975, Joensuun kaupunginteatteriin 1975–1981 ja Jyväskylän kaupunginteatteriin 1981–1996. Taiteellinen ja tekninen vastaava ja omistaja Nukketeatteri Roomassa hän on ollut vuodesta 1996 lähtien.
X-Men: Viimeinen kohtaaminen
Romaani
Romaanissa myös viitataan elokuvan käsikirjoittajaan Zak Penniin, jonka nimi on annettu kirjan keskivaiheilla esiintyvälle kersantille, ja Ryhmä-X:n kirjoittajaan Stan Leehin, jonka sukunimi esiintyy Jeanin naapurilla. Kirjassa Yhdysvaltain presidentin nimi on David Cockrum, mikä on puolestaan viittaus sarjakuvataiteilija Dave Cockrumiin. McCoy kysyy presidentiltä tämän vaimosta, Patysta, joka on todellisuudessa Cocrumin vaimo ja työskenteli myös Marvelille. Lisäksi romaanin lopusta löytyy kaksi viittausta. Ensimmäisessä Hollywood suunnittelee elokuvaa Alcatrazin taistelusta (mahdollinen viittaus varsinaiseen elokuvaan), jossa Magnetoa näyttelisi brittiläinen ritaroitu näyttelijä (viittaus Sir Ian McKelleniin, joka näyttelee Magnetoa kaikissa kolmessa elokuvassa). Toisessa kohdassa erästä poliisia kutsutaan Piispaksi Pyron hyökättyä lääkelaitokseen ja lisäksi Rogue mainitsee Tomun.
Rainer Kaunisto
Kaunisto aloitti nukketeatterityöt vuonna 1973, ja pitää nykyään omaa yhdenmiehen nukketeatteriaan, Nukketeatteri Roomaa. Yli 30 vuoden nukketeatterityön aikana Kaunisto on tehnyt satoja nukkeja sekä ohjannut ja näytellyt kymmenissä nukketeatteriesityksissä.
X-Men: Viimeinen kohtaaminen
Romaani
Kirja myös viittaa lievästi Kitty Pryden poliittisiin aikeisiin, kun hän ripustaa seinälle kotitekoisen ”Pryde presidentiksi” -julisteen. Muutamissa sarjakuvien mahdollisissa tulevaisuuskuvissa Pryde on nimittäin päätynyt presidentiksi ja hänen aikeensa yrittää presidentiksi oli sivujuoni X-Treme X-Men -sarjassa.
Linnainmaankulma
Linnainmaankulma on Porissa sijaitseva 16-kerroksinen asuin- ja liikerakennus, joka on korkeudeltaan 53 metriä. Vuonna 2016 valmistunut Linnainmaankulma on Porin ja samalla koko Satakunnan korkein asuinrakennus.
X-Men: Viimeinen kohtaaminen
Videopeli
Hieman ennen elokuvan ensi-iltaa Activision julkaisi aiheeseen liittyvän videopelin X-Men: The Official Game. Se julkaistiin 16. toukokuuta 2006 kaikille merkittäville konsoleille. Peli ei varsinaisesti keskity elokuvaan, vaan kertoo tapahtumista edellisen X-Men 2:n ja Viimeisen kohtaamisen välillä selittäen muun muassa Painajaisen poissaolon jälkimmäisestä elokuvasta. Pelissä nähdään useita hahmoja molemmista elokuvista ja Hugh Jackman, Patrick Stewart, Alan Cumming, Eric Dane, Shawn Ashmore sekä Tyler Mane lainaavat ääntään hahmoilleen pelissä.
Linnainmaankulma
Rakennus
Linnainmaankulman rakennutti varainhoitoyhtiö Taaleritehtaan Porin kiinteistörahasto. Arkkitehti Pekka Mäen ja turkulaisen Sigge Arkkitehdit Oy:n suunnittelema tornitalo sijaitsee kaupungin ydinkeskustassa Isolinnankadun ja Mikonkadun kulmassa. Tontilta purettiin kauppaneuvos Olli F. Linnainmaan vuonna 1965 rakennuttama kaksikerroksinen liikerakennus. Linnainmaankulma on 1,3 metriä korkeampi kuin vuonna 1962 valmistunut Porin sairaanhoito-oppilaitoksen asuntola, joka aikaisemmin tunnettiin Porin korkeimpana asuinrakennuksena.
X-Men: Viimeinen kohtaaminen
Soundtrack
X-Men: The Last Stand Original Motion Picture Soundtrack on saanut arvosanaksi 7.9/10 IGN:n arvostelussa. Kappaleet:
Linnainmaankulma
Rakennus
Rakennuksen katutasossa sijaitsee Satakunnan Osuuskaupan omistama S-market. Kerrokset 2–4 toimivat asukkaiden sekä viereisen Porin Sokoksen pysäköintitiloina. Linnainmaankulman 42 asuntoa ovat kerroksissa 5–16. Rakennuksessa on myös varastotilana ja jätehuoneena toimiva kellarikerros. Asukkaiden oleskelupiha leikkipaikkoineen sijaitsee viidennessä kerroksessa pysäköintikerrosten päälle rakennetulla kannella. Asuinkerrosten hissillä pääsee suoraan Sokos-tavarataloon, josta pysäköintitasojen kautta on kulku myös viereisessä korttelissa sijaitsevaan kauppakeskus IsoKarhuun.
Linnainmaankulman korttelin puoleiset julkisivut ovat pääosin lasitettuja parvekkeita. Kadun puoleisia julkisivuja on verhoiltu esipatinoidulla kuparilevyllä, jonka on valmistanut Porissa toimiva Aurubis Finland.
Endriini
Endriini on orgaaninen yhdiste (POP-yhdiste), joka on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan valkoista kiteistä kiinteää ainetta. Sen kemiallinen kaava on C12H8Cl6O. Endriinia on käytetty hyönteismyrkyissä lähinnä puuvillan, riisin, sokeriruo'on ja maissin viljelyssä sekä rodentisidina eli jyrsijöiden kuten myyrien torjuntaan. Aine kuuluu Tukholman yleissopimuksen (pysyvien orgaanisten yhdisteiden käyttöä ja päästöjä rajoittava yleissopimus) alaisiin aineisiin. Endriinin markkinointi ja käyttö kiellettiin Suomessa vuonna 1969.
Linnainmaankulma
Rakentaminen
Linnainmaankulma rakennettiin kahdessa vaiheessa, kun Porin kaupunginvaltuusto oli vuonna 2012 hyväksynyt tornitalon mahdollistaneen asemakaavamuutoksen. Vuoden 2013 lopussa valmistuivat Sokoksen 2 000 m²:n kokoinen laajennusosa sekä kolmikerroksiset pysäköintitasot. Tämän jälkeen rakennustyöt pysähtyivät usean kuukauden ajaksi tornitalosta tehtyjen valitusten vuoksi. Rakentamista päästiin jatkamaan toukokuussa 2014, kun Korkein hallinto-oikeus ei myöntänyt asemakaavan vastustajille valituslupaa, ja Linnainmaankulma valmistui lopulta helmikuussa 2016.
Endriini
Endriinin moolimassa on 380,9 g/mol, sulamispiste 200 °C, suhteellinen tiheys 1,7 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), lähes veteen liukenematon 0,22 - 0,26 mg/l ja CAS-numero 72-20-8. Endriini hajoaa alle kiehumislämpötilansa. Aineen kuumentuessa yli 245 °C:n siitä muodostuu kloorivetyä ja fosgeenia.
Lyhytaikaisesta altistumisesta endriinille voi seurata vaikutuksia keskushermostossa, johtaen kouristuksiin ja kuolemaan.
Linnainmaankulma
Muut tornitalohankkeet
Lokakuussa 2016 kaupunginhallitus vahvisti Linnainmaankulman viereen Isolinnankadun toiselle puolelle uuden asemakaavan, joka mahdollistaa muun muassa toisen 16-kerroksisen tornitalon rakentamisen. ”Porin Manhattaniksi” kutsutusta kaavasta tehtiin useita valituksia, jotka korkein hallinto-oikeus hylkäsi toukokuussa 2017. Valittajien joukossa oli muun muassa läheisen V kaupunginosan asukasyhdistys, joka oli vastustanut jo Linnainmaankulman rakentamista. Myös Satakunnan museo sekä ELY-keskus vastustivat lausunnoissaan uutta asemakaavaa. Itätullinkadun ja Mikonkadun väliseen kortteliin suunnitellun 16-kerroksisen tornitalon rakentaminen alkaa mahdollisesti syksyllä 2018.
Jim Pembroke
James Francis ”Jim” Pembroke (27. tammikuuta 1946 Lontoo, Britannia – 8. lokakuuta 2021 Kansas City, Missouri, Yhdysvallat ) oli brittiläinen rockmuusikko. Pembroke tuli tunnetuksi lähinnä Suomessa, jonne hän saapui ensimmäisen kerran vappuaattona 1965 Lontoossa au pairina työskennelleen varkautelaisen tyttöystävänsä Maija Tikkasen kutsumana.
Jim Pembroke tuli tunnetuksi parhaiten progressiivista rockia esittäneen Wigwamin keulakuvana ja pääasiallisena laulajana. Ennen Wigwamia hän oli mukana perustamassa Blues Section -yhtyettä.
Tanssilavan viereltä Blues Sectioniin
Saavuttuaan Suomeen Pembroke vietti aikaansa Maija Tikkasen huomassa Varkauden seudulla. Jussi Raittinen oli kuullut ”brittiläisestä kundista, joka oli opiskellut samassa taidekoulussa kuin Rollarit”. Varkauden Kämärillä Jussi ja Eero Raittinen pyysivät Pembrokea ensimmäisen kerran lavalle yhtyeensä The Boysin kanssa. Hän esitti vierailevana solistina joitain kappaleita. Samoihin aikoihin toimeentulostaan huolestunut Pembroke oli lähettänyt keikkajärjestäjä Jorma Weneskoskelle kirjeen ja kertonut itsestään. Eksoottisesta ja ilmeisen lahjakkaasta britistä innostunut Weneskoski vastasi kirjeeseen ja Pembroke muutti Helsinkiin.
Jim Pembroken tärkeimpiä yhtyeitä tästä eteenpäin olivat Weneskosken suojissa majaillut Beatmakers ja siitä kehittynyt The Pems. Alkuvuodesta 1967 Pembroke liittyi Blues Section -yhtyeeseen, joka hajosi kesällä 1968. Tänä aikana Pembroke tutustui Love Records -levy-yhtiöön, jonka suojissa hän teki sekä musiikki- että toimistotöitä.
Wigwam syntyy
Vuoden 1969 alussa Blues Sectionin jäsenet Pembroke, Nikke Nikamo, Ronnie Österberg ja Mats Huldén olivat perustamassa Blues Sectionin raunioille uutta yhtyettä. Nimen taustasta Pembroke oli kertonut: ”Wigwam, se on sellainen intiaanien teltta, jossa ne pitävät nuotiota tai polttavat rauhanpiippua, ja sieltä tulee savua”.
Uudessa yhtyeessä Pembroke lauloi ja sävelsi. Yhtyeeseen liittynyt urkuri Jukka Gustavson osti myöhemmin sähköpianon, jota Pembroke opetteli soittamaan jo aiemmin hallitsemansa pianon ohella.
Jukka Gustavsonin ja Pekka Pohjolan teemat, sävellykset ja sovitukset olivat usein kunnianhimoisia ja kokeilevia, kun taas Pembroken kirjoittamat kappaleet olivat yleensä huomattavasti popmaisempia The Beatlesin ja The Bandin hengessä. Yhtyeen ensimmäinen levy Hard N’ Horny olikin selvästi jakautunut Gustavsonin säveltämään ja sanoittamaan A-puoleen ja Pembroken tekemään B-puoleen.
Progesta poppiin
Vuonna 1974 ilmestyneen Being-levyn jälkeen sekä Gustavson että Pohjola erosivat Wigwamista alkukesästä 1974. Yhtye siirtyi samana kesänä toistaiseksi tauolle. Pembroke, Wigwamin rumpali Ronald ”Ronnie” Österberg sekä vuodenvaihteessa yhtyeeseen liittynyt kitaristi Pekka ”Rekku” Rechardt päättivät kuitenkin koota yhtyeen uudelleen. Pembroke oli nyt yhtyeen ainoa laulaja. Progressiivisesti suuntautuneiden Gustavsonin ja Pohjolan poistuttua Pembroke pääsi toteuttamaan itseään poprock-säveltäjänä. ”Halusin vain laatia pop-lauluja Beatlesin ja Kinksin tyyliin”, hän totesi myöhemmin.
Vuoden 1975 Nuclear Nightclub -albumista alkaen Pembroke oli yhdessä kitaristi Rechardtin kanssa yhtyeen pääasiallinen säveltäjä ja sanoittaja, kunnes yhtye hajosi useiksi vuosiksi 1970-luvun lopussa.
1980-luvulla Pembroke soitti useissa eri kokoonpanoissa ja vieraili useiden suomalaisten artistien levyillä säveltäjänä, sanoittajana tai laulajana, minkä lisäksi hän sävelsi musiikkia tv-elokuviin.
Vuosituhannen vaihteessa Jim Pembroke palasi naimisiin menneenä miehenä Eurooppaan, ja Wigwamin kokoontuessa uudelleen Pembroke oli jälleen mukana. Hän asui viimeiset vuotensa Kansas Cityssä. Pembroke on haudattu Kansas City, Kansasiin, tarkemmin Shawnee Missioniin.
Wigwamin ulkopuolella
Pembroke julkaisi seitsemän sooloalbumia. Ensimmäinen oli ”puoliteatraalinen” Wicked Ivory (1972), jonka tekijäksi ilmoitettiin Hot Thumbs O'Riley. 1970-luvulla soololevyjä julkaistiin vielä kaksi. 1980 Jim Pembroke Band julkaisi albumin Flat Broke. Seuraavana vuonna julkaistiin Party Upstairs, jolla Pembroken kanssa soittaa pääasiassa vain kitaristi Jukka Orma. Vuonna 1985 Kojo ja Pembroke julkaisivat yhteisalbumin Bee tai Pop. Viimeiseksi Pembroken albumiksi jäi vuonna 2014 julkaistu If the Rain Comes.
Jim Pembroke sävelsi, sanoitti ja lauloi monien Suomen kärkikastin artistien levyillä. Pembroke sävelsi Suomea Euroviisuissa edustaneet kappaleet Riki Sorsan ”Reggae OK” (1981) ja Kojon ”Nuku pommiin” (1982). 1970-luvun lopulla Pembroke myös kirjoitti Remu Aaltosen pyynnöstä Hurriganesille sanoituksia ja sävellyksiä. Pembroke oli toisinaan myös yhtyeen keikoilla mukana pianistina. Hän lauloi yhtyeen Jailbird-albumilla yhden kappaleen.
Sekä Kojon että Sorsan 1980-luvun alun albumien materiaalista suurin osa oli Jim Pembroken käsialaa. Riki Sorsan kanssa Pembroke ystävystyi niin, että he asuivat jonkin aikaa kämppäkavereina.
Pembroke harrasti muun muassa kilpashakkia.
Tunnustuksia
Pembrokelle myönnettiin Suomen valtion taiteilijaeläke 2013.
Yhtyeen historia
Jim Pembroke & The Pems oli vuosina 1965–1966 toiminut englantilais-suomalainen yhtye. Yhtye perustettiin Jim Pembroken säestysyhtyeeksi hänen Suomessa olonsa aikana ja se jopa teki vuonna 1966 singlen I don’t mind, I got mine / Any day. Yhtye sai julkisuutta teettämällä esiintymisasuikseen paidat Suomen, Neuvostoliiton, Ruotsin, Norjan ja Tanskan lipuista.
Snake River Plain
Geologia
Läntinen Snake River Plain on koilliseen osoittava hautavajoama, joka viettää selvästi tasangon keskustaa kohti. Alueen kiviaines on ryoliittipitoista tuffia sekä joki- ja järvisedimenttejä. Kerrostumien välissä on lisäksi basalttia. Itäinen Snake River Plain ei ole siirrosvyöhyke vaan se on painunut ympäröivää maastoa matalammalle tuliperäisen kivien painosta. Itäinen alue on muodostunut kvartsisista ja mafisista kivistä. Lisäksi sitä peittää 95 prosentin alueelta basaltti.
Luonto
thumb|Snakejoen tasankoa. Snake River Plain on myös Yhdysvaltain ympäristönsuojeluviraston määrittelemä kolmannen tason eliömaantieteellinen alue. Se jaetaan vielä 10 pienempään alueeseen. Kasvillisuus on pääasiassa marunoita kasvavaa pensasaroa. Paikoin alueella on lisäksi karuja laavakenttiä ja maltsoja sekä Sarcobus-suvun kasveja kasvavaa maastoa. Maanviljelystä kannattavilla alueilla kasvatetaan sokerijuurikkaita, perunaa, sinimailasta ja viljaa sekä vihanneksia. Snakejoessa olevat Shoshonen putoukset ovat merkittävä eläinmaantieteellinen este.
SC Hawks
SC Hawks on helsinkiläinen vuonna 2015 perustettu salibandyseura. Seura tarjoaa mahdollisuuden matalan kynnyksen harrastamiseen sekä kilpaurheiluun. Seuran salibandyjaoston kotihallina on Arena Center Myllypuro, jossa seuralla on oma yli viidensadan hengen katsomolla varustettu kenttä. Seuralla on toimintaa myös Helsingin itäisessä kantakaupungissa ja Itä-Vantaalla.
Miehet
Miesten edustusjoukkue pelasi kaudella 2019–2020 2. divisioonassa ja nousi kaudeksi 2020–2021 Divariin. Hawks sai kaudelle 2017–2018 paikan 2. divisioonaan, kun Myllypuron Pauhun sarjapaikka siirrettiin SC Hawksin nimiin – näiltä ajoilta joukkueessa pelaa vielä kaudella 2021–2022 varakapteeninakin toimiva Eerik Lajunen.
Naiset
Naisten edustusjoukkue pelasi kaudella 2020–2021 2. divisioonassa. Joukkue pelasi aikaisemmin SSV:n edustusjoukkueena, kunnes sarjapaikka siirrettiin SC Hawksille kaudeksi 2017–2018.
Muut joukkueet
Miehet
Naiset
Kirsti Rista
Kirsti Iris Rista (o.s. Siitonen, 2. tammikuuta 1935 Soanlahti – 12. heinäkuuta 2018 Mikkeli) oli suomalainen taidegraafikko, joka tunnettiin puupiirroksistaan.
Kirsti Rista opiskeli taidemaalariksi Suomen Taideakatemiassa 1957–1959. Ensinäyttelynsä hän piti vuonna 1961. 1970-luvun taitteessa hän opiskeli taidegrafiikkaa työväenopistossa Erkki Hervon, Pekka Mäkisen ja Viktor Kuuselan johdolla. Rista piti elämänsä aikana parikymmentä yksityisnäyttelyä ja oli mukana kymmenissä yhteisnäyttelyissä. Ristan töitä on muun muassa Helsingin kaupunginmuseon, Mikkelin kaupungin ja Mikkelin taidemuseon kokoelmissa.
Vuonna 2008 mikkeliläinen Rista sai Etelä-Savon taidetoimikunnan palkinnon elämäntyöstään.
Kirsti Rista oli aiemmin naimisissa valokuvaaja Simo Ristan kanssa. Heillä on viisi vuosina 1957–1963 syntynyttä lasta. Yksi heistä on puutaiteilija Ilona Rista.
Maaperätiede
Maaperätiede tutkii maaperää ja maa-ainesta luonnonvarana Maan pinnalla. Tehtäviä ovat esimerkiksi maaperän muodostumisen ja maannosten tutkiminen,  maaperäkartoitus sekä maaperän fyysinen, kemiallinen ja biologinen tutkimus.
Toivo Salokorpi
Toivo Kustaa Salokorpi (aiemmin Sirén; 24. helmikuuta 1892 Tampere – 18. joulukuuta 1976 Tampere) oli suomalainen ekonomi ja tiedustelu-upseeri. Hän toimi yleisesikunnan tiedustelun palveluksessa Viipurin alatoimiston päällikkönä 1920–1930-luvuilla ennen talvisotaa. Sotilasarvoltaan hän oli tuolloin reservivänrikki. Hänen tiedustelu-uransa alku ajoittuu sisällissotaan.
Salokorven vanhemmat olivat Kustaa Erland Kaarlonpoika Sirén ja Kustaava Emanuelintytär Sirén. Heillä oli yhteensä seitsemän lasta. Toivo Kustaa Salokorpi oli naimisissa Minna Wahlroosin kanssa. Rakennustaiteen historioitsija ja tietokirjailija Asko Salokorpi oli heidän poikansa.
Ura
Salokorpi opiskeli ylioppilaaksi päästyään Kauppakorkeakoulussa ja valmistui ekonomiksi 1914. Hän erikoistui Venäjän kauppaan ja oli hyvä Venäjän olojen asiantuntija. Vuonna 1918 Salokorpi liittyi pietarinsuomalaisten perustamaan suojeluskuntaan ja toimi joukkueenjohtajana. Hän palasi Suomeen jo Suomen sisällissodan aikana ja hänestä tuli toukokuussa 1918 Suomen sotilastiedustelun Viipurin osaston eli Itäisen Tiedusteluosaston virkailija ja sittemmin osaston edustaja Terijoella. Yleisesikunnan tilastolliseen ja ulkomaaosastoon kuuluneen tilastotoimiston Viipurin alatoimistossa Salokorpi huolehti muun muassa asiamiesten (vakoilijoiden) koulutuksesta apunaan emigrantti Pjotr Sokolov. Koulutus tapahtui Helsingin Punavuoressa Robertin- ja Fredrikinkatujen kulmatalossa, toimistokäytössä olleessa huoneistossa. Muista suomalaisista 1920–1940-lukujen tiedustelu-upseereista poiketen Salokorpea on luonnehdittu "siviilianalyytikoksi" ekonomin koulutuksen näin korostuessa. Hänen asiantuntija-alaansa kuului mm. armeijakuntien ja divisioonien tiedustelutoimistojen (toimisto II) ja salaisen tiedustelun yhteistoiminta.
Kun tiedustelutoimiston jaos V perustettiin helmikuussa 1940 hoitamaan erityisesti Baltian maihin kohdistuvaa tiedustelua, Salokorpi siirtyi alatoimistosta vielä talvisodan aikana sen johtoon. Häntä seurasi alatoimiston päällikkönä Hannes Vehniäinen. Kapteeniksi ylennyt Salokorpi johti jaos V:tä sen lakkauttamiseen, elokuuhun 1945, saakka. Osaston viimeisiä tehtäviä oli varjostaa ja salakuunnella Liittoutuneiden valvontakomission henkilökuntaa.
Stella Polaris -operaatiossa Salokorpi vastasi sotilastiedustelun asiakirja-aineistosta Ruotsissa kuvattujen mikrofilmien kehityttämisestä Puolustusvoimien kuvakeskuksessa.
Sodan jälkeisessä sotilastiedustelun hiljaisessa vaiheessa Salokorpi kuului Ulkomaatoimiston raportteja tuottaneeseen henkilökuntaan vuoteen 1946 asti. Hänet mainitaan tässä yhteydessä jälleen ekonomina. Siviilissä Salokorpi työskenteli Lokomon palveluksessa, aluksi sotakorvaustoimituksissa, missä oli hyötyä hänen Venäjän ja Neuvostoliiton tuntemuksestaan. Lokomo toimitti sotakorvauksiin mm. veturien höyrykattiloita ja puutalotehtaiden koneita sekä kokosi yli 300 höyry- ja dieselveturia.
Michael Stipe
thumb|200px|Michael Stipe John Michael Stipe (s. 4. tammikuuta 1960 Decatur, Georgia) on yhdysvaltalainen lauluntekijä, laulaja ja vuosina 1980–2011 toimineen R.E.M.-yhtyeen keulahahmo. Hänet tunnetaan erityisesti yhtyeen alkuaikojen mumisevasta laulutyylistään ("mumbling"), surrealistisista sanoituksistaan sekä poliittisesta aktivismistaan (viimeksi John Kerryn kannattajana Yhdysvaltain presidentinvaaleissa).
Monissa R.E.M:n kappaleissa Stipe laulaa duettona stemmoja yhdessä Mike Millsin kanssa. Out of Time -levyn "Shiny Happy People" -kappaleen hän laulaa yhdessä The B-52's -yhtyeen Kate Piersonin kanssa.
Elämä R.E.M.-yhtyeen ulkopuolella
R.E.M:n yhtyeen ohessa Stipe on vieraillut monien artistien kuten Natalie Merchantin (entisen tyttöystävänsä) levyillä, pitänyt taidenäyttelyitä ja tuottanut Single Cell -yhtiönsä kautta elokuvia (mm. Being John Malkovich ja Velvet Goldmine).
Yksityiselämä
Stipe on Kurt Cobainin ja Courtney Loven tyttären Frances Bean Cobainin kummisetä. Kummitäti on Drew Barrymore.
Stipe on ns. pescovegetaristi (kasvissyöjä, joka syö kalaa muttei muita eläintuotteita).
Stipe on julkisesti kertonut olevansa biseksuaali.
Vihreä puolue (Yhdysvallat)
Yhdysvaltain vihreä puolue (Green Party) on ollut mukana Yhdysvaltain politiikassa 1980-luvulta saakka. Puolue sai laajempaa huomiota ensimmäisen kerran vuonna 1996, kun se asetti presidenttiehdokkaaksi Ralph Naderin. Nader oli vihreiden ehdokkaana myös vuonna 2000.
Puolue on voittanut vaaleja lähinnä paikallistasolla; suurin osa valituiksi tulleista vihreistä on valittu henkilövaaleissa, joissa puolueen tuki ei ole välttämätöntä.
Puolueella oli vuoden 2006 marraskuussa lähes 290 000 rekisteröitynyttä äänestäjää, mikä oli neljänneksi eniten Yhdysvalloissa.
Vuoden 2006 alahuoneen ja senaatin vaaleissa vihreät saivat huomattavasti vähemmän ääniä kuin Yhdysvaltain libertaaripuolue, mutta saman vuoden kuvernöörivaaleissa vihreät saivat puolestaan huomattavasti enemmän ääniä kuin libertaarit.
Puolue kannattaa ympäristönsuojelua, paikallista päätöksentekoa ja osallistuvaa demokratiaa. Puolueen ohjelmassa on monia sosiaaliseen oikeudenmukaisuuteen liittyviä kohtia, ja se kannattaa esimerkiksi kansalaispalkkaa.
Tracy Scoggins
Tracy Dawn Scoggins (s. 13. marraskuuta 1953) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Tracy Scoggins, syntyperäinen teksasilainen, on opiskellut Southwest Texas State Universityssa puhetaitoa ja liikuntakasvatusta. Valmistuttuaan hän pääsi töihin Elite Modelling Agency -mallitoimistoon New Yorkiin. Vuoden jälkeen hän jatkoi mallin uraansa Italiassa, Ranskassa ja Saksassa. Joitain vuosia myöhemmin Scoggins palasi takaisin Yhdysvaltoihin opiskelemaan näyttämötaidetta Wynn Handman Studiossa sekä Herbert Berghof Studiossa, jotka molemmat ovat erittäin tunnettuja ja arvostettuja alan opinahjoja. Opintojensa jälkeen hän muutti länsirannikolle.
Scoggins on tullut tunnetuksi useista televisiosarjoista. Hän on näytellyt esimerkiksi sarjoissa Dynastia, Colbyt, Teräsmieheni, Babylon 5 ja Crusade.
Scoggins oli tarjolla uimahyppääjäksi Yhdysvaltain olympiajoukkueeseen Moskovan olympialaisissa, mutta kisamatka ei toteutunut Yhdysvaltain ja muutamien muiden läntisten maiden päätettyä boikotoida Neuvostoliitossa järjestettyjä kilpailuja.
Michael Gielen
pienoiskuva|Michael Gielen vuonna 1965. Michael Andreas Gielen (20. heinäkuuta 1927 Dresden, Saksa – 8. maaliskuuta 2019 ) oli itävaltalainen kapellimestari.
Gielen toimi vuosina 1969–1971 Belgian kansallisen orkesterin ja vuosina 1980–1986 Cincinnatin sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina.
Gielen on myöhemmällä urallaan tehnyt yhteistyötä Lounais-Saksan radion sinfoniaorkesterin kanssa ja toiminut sen ylikapellimestarina vuosina 1986–1999. Häntä seurasi Sylvain Cambreling.
Bestbreeder
Bestbreeder on suomalaisen metalliyhtyeen Children of Bodomin vain Japanissa julkaistu kokoelmalevy. Se julkaistiin vuonna 2003.
Pimeyden rakastaja
Pimeyden rakastaja on ensimmäinen osa kirjasarjasta Mustan tikarin veljeskunta, jonka on kirjoittanut J. R. Ward (toiselta nimeltään Jessica Bird). Kirja julkaistiin englanniksi vuonna 2005 ja se suomennettiin vuonna 2009.
Bestbreeder
Kappaleluettelo
(Live-kappaleet ovat yhtyeen Tokyo Warhearts -livealbumilta)
Pimeyden rakastaja
Juoni
Maailman viimeinen puhdasverinen vampyyri Wrath janoaa kostoa niille, jotka murhasivat hänen vanhempansa. Pian Wrath saa kuitenkin muuta ajateltavaa kun hänen luottosoturinsa kuolee räjähdyksessä. Mieheltä jää jälkeen puoliverinen tytär nimeltä Beth.
Aluksi hieman vastahakoinen Wrath päättää kunnioittaa ystävänsä viimeistä toivomusta tutustumalla hänen tyttäreensä ja kertomalla tälle, että hän on puoliksi vampyyri. Beth ei aluksi tajua, miksi suuri ja komea mies lähestyy häntä. Pian hän kuitenkin huomaa tuntevansa miestä kohtaan muutakin kuin tuttavallisia tunteita. Beth luulee ensin Wrathia jonkinlaiseksi hämäräbisneksien tekijäksi, mutta tahtomattaan hän alkaa kaivata miehen läheisyyttä ja kosketusta, joka uhkaa sytyttää heidät molemmat liekkeihin.
Samaan aikaan rikosetsivä Butch O'Neal huokailee Bethin perään ja alkaa epäillä Bethin sekaantuneen huumeisiin tämän viettäessä aikaa mystisen, tummiin pukeutuneen miehen kanssa. Bethin muutos saa Butchin heittämään teoriansa nurkkaan pelastaakseen kauniin naisen, joten hän päätyy suoraan vampyyrien tukikohtaan. Reissu ei ole ollenkaan turha, koska hän tapaa siellä kauniin vampyyrinaaraan ja ihastuu tähän. Beth ja Wrath ovat viimein löytäneet toisensa, mutta tie on mutkainen ja arvaamaton. Vihollinen on aivan nurkan takana.
Atonaalisuus
Atonaalisuus on termi musiikille, joka eroaa tonaalisten rakenteiden muodostamasta järjestelmästä, kuten duuri- ja molli-sävellajeista, jotka olivat tyypillisiä eurooppalaiselle taidemusiikille 1700- ja 1900-lukujen välillä. Tavallisesti atonaalisuus viittaa vuoden 1900 jälkeisiin sävellyksiin, joissa teoksen rakennetta ei ole järjestetty ensisijaisesti käyttäen tonaalisten keskusten muodostamaa hierarkiaa. Tonaaliset keskukset korvasivat asteittain modaalisen järjestyksen alkaen 1500-luvulta ja kulminoituivat duuri-molli -sävellajeihin 1600- ja 1700-lukujen vaihteessa.
Kuutio (täsmennyssivu)
Kuutio voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Atonaalisuus
Kaikkein tunnetuin atonaalisesti säveltävä ryhmä on Toinen Wienin koulukunta, jonka muodostivat Arnold Schönberg, Alban Berg ja Anton Webern. Myös muut tunnetut säveltäjät, kuten Josef Matthias Hauer, Béla Bartók, Edgar Varese, Aaron Copland, George Antheil, ovat kirjoittaneet atonaaliseksi kutsuttua musiikkia, ja monet perinteiset säveltäjät "flirttailivat atonalisuuden kanssa", kuten Leonard Bernstein asian ilmaisi.
Atonaalisuuden historia
Vaikka musiikkia ilman tonaalista keskusta olikin kirjoitettu aiemmin, esimerkiksi Franz Lisztin Bagatelle sans tonalité vuodelta 1885, termiä atonaalisuus alettiin käyttää teoksiin liitettyinä, etenkin Arnold Schönbergiin ja Toiseen Wienin koulukuntaan.
Koulukunnan musiikki kumpusi klassisen musiikin tonaalisuuden kriisiksi kutsutusta tilasta 1900-luvun alun molemmin puolin. Säveltäjä Ferruccio Busoni kutsui tätä "duuri-molli -järjestelmän loppuunkulumiseksi" ja Schönberg "soinnun kyvyttömyydeksi hallita kaikkia muita". Ensimmäistä vaihetta kutsutaan usein "vapaaksi atonaalisuudeksi" tai "vapaaksi kromaattisuudeksi", ja siihen liittyi tietoinen pyrkimys välttää perinteistä diatonista harmoniaa. Tämän aikakauden töihin lukeutuvat Alban Bergin ooppera Wozzeck (1917–1922) ja Schönbergin Pierrot lunaire (1912). Ensimmäisen maailmansodan jälkeen alkanutta toista vaihetta havainnollistettiin yrityksillä luoda järjestelmällisiä tapoja säveltää ilman tonaalisuutta. Näistä kuuluisin on 12-säveljärjestelmä (tunnetaan myös nimellä dodekafonia). Tämän aikakauden teoksia ovat Bergin Lulu ja Lyrische Suite, Schönbergin Pianokonsertto, ooppera Jakobsleiter ja lukuisia muita lyhyempiä teoksia, mukaan lukien hänen viimeiset jousikvartettonsa. Schönberg oli järjestelmän suurin uudistaja, mutta hänen oppilaansa Webern alkoi myöhemmin liittää mukaan dynamiikan ja äänenvärin järjestelmän ensisijaiseen sarjaan. Tällöin sarjat eivät enää sisältäneet nuotteja, vaan myös muita musiikin piirteitä. Tämä yhdistettynä Olivier Messiaenin parametrisointiin muodosti innoituksen sarjallisuuteen.
Atonaalisuus muuttui termiksi, jolla halvennettiin musiikkia, jonka soinnut oli järjestetty ilman näkyvää johdonmukaisuutta. Natsi-Saksassa atonaalista (ja muita silloisen hallinnon vihollisten säveltämää) musiikkia vastaan hyökättiin kuvailemalla sitä "bolševistiseksi" ja "rappiotaiteeksi" (Entartete Musik). Useiden säveltäjien työt kiellettiin, eikä niitä soitettu julkisesti ennen kuin natsivallan luhistumisen jälkeen. Vastaavasti Neuvostoliitossa valtio määräsi 1930-luvulta lähtien tarkoin minkälaista musiikkia sai tuottaa ja julkaista, eivätkä atonaalisen musiikin säveltäjät saaneet tuotua teoksiaan enää julkisesti esitetyksi.
Seuraavina vuosina atonaalisuus oli haaste monille säveltäjille - jopa tonaalisempaa musiikkia säveltäneet saivat vaikutteita. Toinen wieniläinen koulukunta ja etenkin dodekafoninen sävellystapa päätyivät avantgardististen säveltäjien uuden musiikin perustaksi ja johtivat sarjallisuuteen ja muunlaisiin musikaalisiin kokeiluihin. Näkyvimpiä toisen maailmansodan jälkeisiä tällä tavalla säveltäneitä ovat Pierre Boulez, Karlheinz Stockhausen, Luciano Berio, Krzysztof Penderecki ja Milton Babbitt. Useat säveltäjät, kuten Elliott Carter ja Witold Lutosławski, tekivät atonaalista musiikkia sodan jälkeen, vaikka olivatkin seuranneet muita tyylejä. Schönbergin kuoleman jälkeen Igor Stravinsky alkoi tehdä musiikkia, joka sekoitti tonaalisia ja sarjallisia elementtejä. Tänä aikana tutkittiin ja nimettiin sointukulkuja, jotka välttivät tonaalisia keskuksia. Muodostui musiikin joukkoteoria, joka keskittyi sävelkorkeuden luokkiin ja joukkoihin.
Atonaalista musiikkia sävelletään yhä, ja useat 1900-luvun loppupuolen atonaaliset säveltäjät ovat yhä elossa ja aktiivisia. Kuitenkin atonaalisen sävellyksen määrä alkoi hiipua 1960-luvulla, jolloin toisaalta aleatorinen ja elektroninen musiikki saivat enemmän huomiota ja toisaalta itämaisesta mystiikasta, modaalisuudesta ja minimalismista vaikutteita saaneet säveltäjät alkoivat tehdä ostinato-kuvioihin perustuvaa musiikkia.
Termiin liittyvä ristiriita
Termin atonaalisuus käyttö on ollut ristiriitainen. Schönberg, jonka musiikkia yleensä käytetään termin määritykseen, vastusti sitä kiivaasti, koska hänen mukaansa "atonaalinen" tarkoitti "ilman säveltä". Joillekin termiin liittyy yhä kielteisiä sivumerkityksiä. Muusikoiden yleisesti käyttämän vitsin mukaan "1900-luvun kaksi suurta virhettä olivat atonaalisuus ja marxismi".
Atonaalisuus kehittyi tietynlaisen epämääräisyyden ympäröimänä, kun sitä käytettiin kuvaamaan laajalti erilaisia sävellyksellisiä lähestymistapoja, jotka erosivat perinteisitä soinnuista ja sointukuluista. Epäselvyyttä on yritetty hälventää käyttämällä atonaalisuuden sijasta termejä kuten "pantonaalisuus", "nontonaalisuus", "vapaatonaalisuus" ja "ilman tonaalista keskusta", mutta nämä eivät ole levinneet laajalle.
Säveltäjä Anton von Webern, musikologi Robet Fink ja muut ovat ilmaisseet, että kaikki musiikki havaitaan tonaaliseen keskukseen perustavana. Jotkut, kuten Schönberg artikkelissaan dodekafonisesta säveltämisestä, ovat väittäneet, että tonaalisen keskuksen välttäminen tuottaa hienostuneempaa musiikkia, jonka arvostaminen vaatii kuulijalta enemmän. Vaikutusvaltainen kriitikko Theodor Adorno väitti kuitenkin, että jos vain osaa säveltää, pystyy ilmaisemaan mitä tahansa tragediasta hyväntuulisuuteen myös atonaalisesti.
Jotkut ovat todenneet, että atonaalinen musiikki ei pysty ilmaisemaan laajoja inhimillisiä tunteita sopivalla tavalla. Amiri Barakaa voidaan kääntää sadoille kielille, mutta Beethovenin sinfoniaa ei voida "kääntää" atonaaliseksi vastineekseen. Musiikin kieli ei ole yhtä itsevaltainen kuin normaalien kielten. Atonaalisuuden on jopa sanottu olevan "käsittämätöntä" tai ettei se ole musiikkia lainkaan.
Historiallisesti tarkasteltuna kummankaan ääripään ennustukset eivät ole toteutuneet. Atonaalisuus ei ole korvannut tonaalisuutta, eikä se ole kadonnut.
Atonaalisen musiikin säveltäminen
Atonaalisen sävellystyön aloittaminen saattaa vaikuttaa monimutkaiselta johtuen termin epämääräisyydestä ja yleispätevyydestä. George Perle (1962) kertoo, että "dodekafonian estänyt vapaa atonaalisuus estää määritelmänsä mukaisesti mahdollisuuden sisäisesti yhtenäiseen, yleisesti käyttökelpoiseen sävellykselliseen menetelmään". Kuitenkin hän tarjoaa esimerkin, tavan säveltää atonaalisia teoksia, dodekafonista menetelmää edeltäneen Anton Webernin sävellyksen, joka ankarasti välttää kaiken tonalisuuteenkin viittaavan, jotta voidaan valita sävelkorkeuksia, jotka eivät edes vihjaa tonaalisuudesta. Tällä tavalla Charles Seeger selitti epäsointuisen kontrapunktin, joka on tapa säveltää atonaalisia kontrapunkteja.
Tämän lisäksi hän on samaa mieltä Osterin ja Katzin kanssa siinä, että "yksittäisten sointujen aiheiden kehittämisen käsitteen hylkääminen on radikaali kehitysaskel, joka tekee turhaksi yrittää järjestelmällisesti muodostaa sointujen rakenteita ja kulkua atonaalisessa musiikissa perinteisen harmonisen teorian keinoin". Atonaaliset sävellystekniikat ja tulokset "eivät ole karsittavissa joukoksi perusoletuksia, joiden ehdoilla sävellykset, joille on kollektiivisesti annettu ilmaus atonaalinen musiikki, eivät ole kutsuttavissa sävellysjärjestelmäksi".
Jytää vaan
Jytää vaan on Jukka ja Jytämimmien esikoisalbumi, joka julkaistiin 24. huhtikuuta 2015 levymerkillä Keltaiset levyt. Äänite julkaistiin alun perin kasettiformaatissa ja myöhemmin CD- ja vinyyliformaateissa. Albumin äänimaailma on Nousiaiselle tyypillistä lo-fi:tä.
Vastaanotto
Albumi sai positiivisen vastaanoton. Soundin Antti Marttinen antoi albumille neljä tähteä viidestä ja sanoi albumin olevan rähjäisellä tavalla riemukas ja tunnelmallinen levytys. Helsingin Sanomien arviossa Jarkko Jokelainen asettaa Jukan ja Jytämimmien tyylin Nousiaisen soolotuotannon ja Räjäyttäjien välimaastoon, sanoen itse albumin olevan ”älyvapaata, kursailematonta ja kesyttämätöntä rockia”. Rumban Saku Schildt antoi albumille täydet kymmenen pistettä. Hän ylisti albumin olevan pakoton, rento ja täydellinen maanläheinen rockalbumi.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittaneet Jukka ja Jytämimmit.
Latsuriitti
Latsuriitti eli lasuriitti on foideihin kuuluva silikaattimineraali. Lasuriitti on sinistä, ja se muodostaa suurimman osan lapislatsulin rakenteesta.
Koska myös lapislatsulia kutsutaan lasuriitiksi, niin mineraali sekoitetaan helposti puolijalokiveen.
Esiintyminen
Latsuriittia esiintyy metamorfisissa kalkkikiviesiintymissä. Lapislatsulia esiintyy Afganistanissa. Muita latsuriittiesiintymiä on Italiassa, Venäjällä, Kanadassa ja Yhdysvalloissa.
Rimvydas Šalčius
Rimvydas Šalčius (s. 31. tammikuuta 1985 Kaunas) on liettualainen uimari. Hän edustaa seuratasolla kaunasilaista Silainiaita.
Šalčius on osallistunut olympialaisiin kahdesti, vuosina 2004 ja 2008. Hän kisasi molemmilla kerroilla 100 metrin perhosuinnissa ja oli Ateenassa 2004 35. sijalla ja Pekingissä 2008 jaetulla 34. sijalla.
Filip V
Filip V tarkoittaa seuraavia hallitsijoita:
Stagnaatiopiste
Stagnaatiopiste on virtaavassa fluidissa kohta, jossa fluidin nopeus on nolla ja paine kaikkein suurin. Pisteen paikkaa voi muuttaa suurentamalla kohtauskulmaa. Mitä alempana piste on, sitä suurempi nostovoima sillä on.
Multics
pienoiskuva|oikea|sisäänkirjautuminen Multics (Multiplexed Information and Computing Service ) oli varhainen osituskäyttöjärjestelmä, jonka kehittämisen MIT, Bell Labs ja General Electric (GE) käynnistivät yhteistyössä vuonna 1964. Tavoite oli valmistua vuonna 1967. Multics ohjelmoitiin alkujaan pääasiassa korkean tason PL/I-ohjelmointikielellä General Electricin Multicsia varten rakentamalle moniprosessoriselle GE-645-suurtietokoneelle. Multics oli varhainen pääasiassa korkean tason ohjelmointikielellä toteutettu järjestelmä (ensimmäinen oli mahdollisesti Burroughs B5000:n MCP). Multicsissa yhdistettiin useita innovaatioita, joista kuitenkin vain osa oli alkuperäisiä Multicsille kehitettyjä.
Käyttöjärjestelmässä oli tuki virtuaalimuistille. Käyttöjärjestelmässä oli hierarkkinen tiedostojärjestelmä ja siinä oli tuki käyttäjäoikeuslistoille.
GE-645 oli jatkokehitystä GE-635:stä. GE-645 oli 36-bittinen tietokone, jossa oli 4 megatavun magneettinen rumpumuisti tallennustilaa varten ja kykeni 435 tuhanteen käskyyn sekunnissa.
Multicsin parissa Bell Labsilla työskentelivät Rudd Canaday, Ken Thompson, Dennis Ritchie ja Malcolm Douglas McIlroy. Bell Labsin tehtävä oli avustaa ohjelmoinnissa MIT:n tuottamien määrittelyjen mukaan.
Multics käytti segmentoitua sivutettua muistiavaruutta. Multics tuki etänä käyttöä päätteiden avulla.
Multics-järjestelmiä ei ole enää käytössä; viimeinen ajettiin alas vuonna 2000. Käyttöjärjestelmän lähdekoodit on julkaistu vuonna 2007.
The Uplift Mofo Party Plan
The Uplift Mofo Party Plan on vuonna 1987 ilmestynyt kalifornialaisen rockyhtye Red Hot Chili Peppersin kolmas studioalbumi.
Ennen levyä yhtye erotti yhtyeen laulaja Anthony Kiediksen tämän huumeriippuvuudesta aiheutuneiden ongelmien seurauksena. Laulaja hyväksyi tämän ja ajautui syvemmälle huumekierteeseen, mutta jonkin ajan kuluttua ryhdistäytyi ja hän meni vieroitukseen ja onnistuikin tässä. Kuultuaan tästä yhtyeen basisti Flea pyysi laulajaa palaamaan yhtyeeseen ja yhtye alkoi tehdä uutta materiaalia. Uuden albumin levytykset alkoivat, mutta levyn teon edetessä Kiedis löysi taas tiensä vanhoihin tapoihin. Tällä kertaa se ei kuitenkaan haitannut bändin työskentelyä siinä määrin, että muu bändi olisi reagoinut.
Tausta
Vuonna 1986 yhtyeen kitaristi Hillel Slovak ja tuottaja saivat suostuteltua albumin demon äänittämiseen levy-yhtiöltä viisi tuhatta dollaria, joista suurimman osan he käyttivät huumeiden ostamiseen. Rumpali Cliff Martinez ei hyväksynyt tätä, mutta ei silti halunnut erota yhtyeestä, joten Kiedis ja Flea erottivat hänet. Pian tämän jälkeen alkuperäisjäsen Jack Irons liittyi yhtyeeseen, korvatakseen Martinezin. Näin ollen alkuperäinen kokoonpano ja vanhat ystävykset olivat jälleen samassa yhtyeessä, sitten vuoden 1983. Flea oli erottanut Kiediksen tämän huumeriippuvuuden takia. Kiedis kuitenkin palasi äitinsä luo, meni vieroitukseen ja pääsi kuiville. Flean kuultua Kiediksen raittiudesta hän pyysi tätä takaisin bändiin. Lentomatkalla takaisin Los Angelesiin hän kirjoitti sanat kappaleeseen "Fight Like a Brave". Kiediksen palattua yhtye alkoi työstää uutta levyä. Kiedis kuitenkin retkahti levytysten aikana uudestaan. Bändi yritti hankkia Rick Rubinin tuottamaan albumia, mutta hän kieltäytyi. Rubin on kuitenkin tuottanut kaikki Red Hot Chili Peppersin albumit, Blood Sugar Sex Magikista lähtien. Albumin tuottajaksi päätyi lopulta Michael Beinhorn, joka tuotti myös seuraavan albumin, Mother's Milkin.
Levytys ja julkaisu
Kappale "Fight Like a Brave" julkaistiin albumin ensimmäisenä singlenä, kappaleesta tehtiin myös musiikkivideo, albumilta julkaistiin yhteensä kolme singleä: "Me and My Friends" (julkaistu 1987), kappale, jossa Kiedis kertoo ystävistään, etenkin Hillel Slovakista. Muissakin kappaleissa on viitteitä Slovakiin, kuten kappaleissa "No Chump Love Sucker", joka kertoo Slovakin tyttöystävästä, joka jätti hänet ja kappaleessa "Skinny Sweaty Man". Kolmas single oli kappale "Behind the Sun" (julkaistu 1992). Kappale oli Red Hot Chili Peppersin ainoa, joka oli levytetty Slovakin kanssa, joka pääsi musiikkilistoille, ollen mm. seitsemäs Alternative Songs- sekä Recording Industry Association of New Zealand- listalla.
The Uplift Mofo Party Plan oli jo kolmas studioalbumi Red Hot Chili Peppersiltä, muttei sekään vielä nostanut yhtyettä koko maailman huulille ja supersuosioon. Albumi saavutti kultarajan Yhdysvalloissa 23. tammikuuta 2003. Albumi myi taas edellistä paremmin maailmanlaajuisesti. Albumi pääsi myös ensimmäisenä Red Hot Chili Peppersin albumina jollekin musiikkilistalle, ollen 148. Billboard 200 listalla
Hillel Slovakin kuolema
Lähdettyään Euroopan kiertueelle, Kiedis ja Slovak yrittivät päässä kuiville heroiiniriippuvuudessaan. Kiertueen aikana kummatkin kokivat vieroitusoireita, Slovakilla voimakkaampia. Palatessaan takaisin kotiin, kummatkin olivat retkahtaneet uudestaan heroiiniin. Lopulta Slovak löydettiin kotoaan kuolleena heroiiniin yliannostuksen seurauksena. Slovakin toiseksi viimeinen keikka oli Provinssirockissa. Hillel Slovakin lempinimi oli "Slim", johtuen hänen pitkästä ja hoikasta olemuksesta. Kuolemasta järkyttyneenä Jack Irons jätti yhtyeen, hänet korvasi Chad Smith. Slovakin korvasi nuori John Frusciante. Slovakin kuoleman seurauksena Kiedis yritti tulla raittiiksi ja onnistuikin siinä. Kiedis on sanoittanut muutamia kappaleita Slovakin kunniaksi, kuten "Knock Me Down" albumilla Mother's Milk ja "My Lovely Man" albumilla Blood Sugar Sex Magik. Myös kappaleen "This Is the Place" sanoissa, albumilla By The Way, viitataan Slovakiin.
Karl Staaff
Karl Albert Staaff (21. tammikuuta 1860 Tukholma – 4. lokakuuta 1915 Tukholma) oli ruotsalainen poliitikko, joka toimi Ruotsin pääministerinä vuosina 1905–1906 ja 1911–1914.
Staaff oli vuonna 1882 perustamassa radikaalia ylioppilasyhdistystä Verdandia ja tuli sen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Vuonna 1896 hänet valittiin valtiopäivien toiseen kamariin kansanpuolueen radikaalin ryhmän jäsenenä. Staaff oli norjalaisystävällinen ja arvosteli hallituksen unionipolitiikkaa.
Vuosina 1905–1906 Staaff oli Ruotsin ensimmäisen vasemmistohallituksen pääministeri. Hän teki ensimmäisellä pääministerikaudellaan aloitteen yleisestä äänioikeudesta ja enemmistövaalitavasta, joita ei kuitenkaan hyväksytty valtiopäivien ensimmäisessä kamarissa. Vuosina 1909–1910 Staaff oli valtiopäivien toisen kamarin varapuhemies.
Parlamentarismin ohjelmakseen ottaneiden liberaalien vuonna 1911 saavuttaman vaalivoiton jälkeen Staaffista tuli jälleen pääministeri. Hän asettui vastustamaan kuningasta, porvaristoa ja talonpoikaisluokan enemmistöä maan puolustuskysymyksissä, ja joutui eroamaan vuonna 1914 hallituksineen kuningas Kustaa V:n talonpoikaismarssin yhteydessä pitämän niin sanotun linnanpihapuheen jälkeen. Kuningas nimitti 17. helmikuuta 1914 uudeksi pääministeriksi Hjalmar Hammarskjöldin.
Kazimierz Kord
Kazimierz Kord (18. marraskuuta 1930 – 29. huhtikuuta 2021 ) on puolalainen kapellimestari. Hän opiskeli pianonsoittoa Pietarin konservatoriossa sekä myöhemmin Krakovassa.
Kord tunnetaan Varsovan filharmonisen orkesterin pitkäaikaisena ylikapellimestarina (1977–2001). Hän on sen lisäksi johtanut mm. Lounais-Saksan radion sinfoniaorkesteria vuosina 1980–1986.
AnadoluJet
AnadoluJet on Turkish Airlinesin tytäryhtiö, joka toimii pääosin Turkin sisäisessä lentoliikenteessä. Anadolujet on halpalentoyhtiö. Yhtiön solmukohtana toimii Sabiha Gökçenin kansainvälinen lentoasema Istanbulissa.
Aristakes
Aristakes (k. 333) toimi Armenian katolikoksena vuosina 325–333. Hän oli Armenian kirkon varsinaisen perustajan Grigor Valontuojan poika, ja hän edusti Armeniaa ensimmäisessä yleisessä Nikean kirkolliskokouksessa vuonna 325. Aristakes murhattiin vuonna 333. Naimattomana hänellä ei ollut perillisiä, ja häntä seurasi katolikoksena hänen vanhempi veljensä Vertanes.
AnadoluJet
Yhtiö perustettiin 30. maaliskuuta 2008. Se käyttää lennoillaan emoyhtiö Turkish Airlinesin tunnuksia ja lennon numeroita. Turkish Airlines ilmoitti maaliskuussa 2020 siirtävänsä kaikki kansainväliset lentonsa Sabiha Gökçenin lentoasemalta AnadoluJetin operoitaviksi.
Laivasto
pienoiskuva|AnadoluJetin Boeing 737-8F2 -matkustajalentokone laskeutumassa Moskovan [[Šeremetjevon kansainvälinen lentoasema|Šeremetjevon kansainväliselle lentoasemalle lokakuussa 2010.]] AnadoluJetin laivastoon kuului heinäkuussa 2021 kaikkiaan 53 Boeing 737-800 -konetta, joiden keski-ikä oli 15,4 vuotta.
Smart Forfour
thumb|240px|Smart Forfour 2. sukupolvi Smart Forfour on Smartin saksalaisen Daimler AG:n suunnittelema 5-ovinen, 4- tai 5-paikkainen automalli, joka sijoittuu pienten perheautojen luokkaan. Mallista on olemassa kaksi sukupolvea, joista ensimmäistä valmistettiin vuosina 2004–2006. Toinen sukupolvi julkaistiin 16. heinäkuuta 2014 ja on toistaiseksi tuotannossa edelleen.
Moottorit:
Forfourin dieselmoottorit perustuvat Mercedes-Benzin nelisylinteriseen yhteispaineruiskutus dieselmoottoriin, jota käytettiin Mercedes-Benz A-sarjan autoissa.
Vaihteistot:
Manuaalinen ja robottimanuaaliautomaatti ovat kummatkin Getrag:n valmistamia. ForFourin Softouch vaihteistoa voidaan käyttää tavallisen manuaalivaihteiston tapaan tai automaattitilassa, jolloin robotti huolehtii kytkimen painamisesta ja vaihteen vaihtamisesta.
Varustelumallit
Vakiovarusteet perustuen 2005 mallistoon
- ei saatavilla; □ vakiovaruste; • lisämaksu optio ; ○ ilman lisämaksua optio
Toinen sukupolvi
Toinen sukupolvi pohjautuu Renaultin vuoden 2014 Twingoon, joka on takavetoinen auto. Auto julkaistiin Tempodrom:ssa, Berliinissä 16.7.2014. Toimitukset alkavat lokakuun 22. päivänä 2014 ja ensimmäisissä malleissa on 52 kW moottori manuaalivaihteistolla ja myöhemmin joulukuussa saataville tulee 66 kW moottorilla varustettu malli ja kevään 2015 aikana kaksoiskytkimellä varustetut mallit.
Fin Fang Foom
Fin Fang Foom on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä lohikäärme. Hahmon loivat Stan Lee ja Jack Kirby. Fin Fang Foomin ensiesiintyminen tapahtui Strange Tales-lehden numerossa 89 (1961).
Vuonna 2009 Fin Fang Foom oli listattu sijalle 99 IGN-sivuston laatimassa kautta aikain sata suurinta sarjakuvarikollista.
Historia
Vaikka Fin Fang Foomin uskottiinkin joskus olevan Kiinassa sijaitsevan salaperäisen Nukkuvan Lohikäärmeen Solan asukki, on olento todellisuudessa kotoisin ulkoavaruudesta. Foom kuuluu makluaanien rotuun, joka asuttaa Suuren Magellanin pilvessä sijaitsevalla Maklu-tähtijärjestelmässä olevaa Kakaranathran planeettaa (planeetta tunnetaan myös nimellä Maklu IV). Rotu muistuttaa ihmisimäisiä kiinalaisia lohikäärmeitä ja heidän teknologinen kehityksensä ylittää ihmisen vastaavan kirkkaasti.
Vaikka Kakaranathra on rauhaisa planeetta, päätti joukko makluaaneja kuitenkin lähteä etsimään valloitettavia planeettoja avaruuden syövereistä. Foom toimi avaruusaluksen navigaattorina ja lopulta lohikäärmeiden matka suuntautui maapallolle, tarkemmin sanottuna muinaiseen Kiinaan. Makluaanit päättivät toteuttaa valloituksensa sulautumalla ihmiskuntaan ja mestarillisina muodonmuuttajina he ottivat itselleen ihmishahmot. Ainoastaan Foom jäi varmistamaan selustaa normaaliolomuodossaan ja siksi muut makluaanit vaivuttivat yrteillään Foomin syvään uneen Kiinan vuoristoon.
Kahdeksannella vuosisadalla Foom kuitenkin heräsi ja aiheutti pelkoa kiinalaisissa. Pian hän vaipui uuden yrttiannoksen ansiosta uneen, mutta uursi syvät jäljet kiinalaiseen mytologiaan. Solan suuaukolle asetettiin vahvat ovet ja ikuinen vartio, jonka tehtävä oli pitää lohikäärme unessaan ikuisesti.
Kuitenkin vuonna 1961 nuori poika nimeltään Chen Liuchow varasti lohikäärmeen yrtit ja usutti sen kommunistien leirin kimppuun. Raivostunut Foom tuhosi leirin, jonka jälkeen nokkela Chen houkutteli olennon takaisin uneen luolaansa.
Myöhemmin Universumin Vanhimpiin kuuluva Keräilijä sieppasi Foomin osaksi eläintarhaansa, joka sijaitsi syvällä maan alla. Myyrämies kuitenkin vapautti hirviöt omaan palvelukseensa. Fin fang Foom ei kuitenkaan muita hirviöitä huomattavasti älykkäämpänä viihtynyt toisen olennon alaisena ja lähti takaisin luolaansa. Lohikäärmeen lepo ei kuitenkaan kestänyt kauan kun demoni Aan Taanu riivasi olennon. Aikuistunut Chen Liuchow ja hänen johtamansa Yön Legioona kuitenkin vapautti lohikäärmeen riivaajastaan ja väsynyt peto palasi uudelleen uneensa.
Tällä välin superroisto Mandariini ryösti makluaanien avaruusaluksen. Hän sai aluksesta käsiinsä voimalliset sormuksensa, joilla haastoi useaan otteeseen arkkivihollisena Rautamiehen. Makluaanit kuitenkin tajusivat Mandariini teon ja päättivät käyttää häntä omien tarkoitusperiensä ajamiseen.
Makluaaninen johtaja, velho Chen Hsun muodossa johdatteli Mandariinin herättämään Fin Fang Foomin ja kiristämällä tämän avulla Kiinan hallitusta luovuttamaan itselleen kaiken vallan. Rautamies kuitenkin saapui paikalle taistelemaan verivihollistaan vastaan, mutta lopulta kaikille kävi selväksi makluaanien maailmanvalloitusaikeet. Petetty Mandariini yhdisti voimansa Rautamiehen kanssa ja loi ydiniskun, joka tuhosi kaikki makluaanit - jopa Fin Fang Foomin