cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anthony Burgess
Kotiutuminen Englantiin ja aktiivinen ura
Lynne Burgess kuoli maksakirroosiin 20. maaliskuuta 1968. Kuusi kuukautta myöhemmin, syyskuussa 1968, Burgess meni naimisiin Lianan kanssa tunnustaen tämän myötä aviottomassa suhteessa syntyneen nelivuotiaan poikansa omakseen, vaikka isäksi mainittiin syntymätodistuksessa Roy Halliday, Lianan entinen kumppani. Paolo Andrea (tunnetaan myös nimellä Andrew Burgess Wilson) kuoli Lontoossa vuonna 2002 37-vuotiaana, kun taas tämän äiti Liana kuoli vuonna 2007.
Kellopeliappelsiini
Burgessin kirjallisen uran kenties tunnetuin teos, dystooppiseen Englantiin sijoittuva romaani Kellopeliappelsiini, julkaistiin vuonna 1962. Hän kirjoitti vuoden 1990 omaelämäkerrassaan You've Had Your Time, että käytyään Leningradissa opiskelemassa venäjää hän sai inspiraationsa venäläispohjaisesta slangista Nadsat, jonka hän kehitti Kellopeliappelsiinia varten, hänen huomauttaen: "Tulen vastustamaan kaikkien kustantajien vaatimuksiin rajoittaa sitä, mitä sanasto edellyttää." Suurimman inspiraationsa teos oli tosin saanut alun perin tapauksesta toisen maailmansodan aikana, jossa Yhdysvaltain armeijan sotilaskarkurit pahoinpitelivät ja raiskasivat hänen vaimonsa Lynnen ja aiheuttivat keskenmenon. Kirja oli kirjoitettu eräänlaisena vapaan tahdon ja moraalin tutkimuksena, jossa nuori antisankari Alex, joka vangittaan lyhyeksi jääneen väkivallan ja sekasorron uran jälkeen, käy läpi vastenmielisyyden terapian hillitäkseen väkivaltaisia ​​taipumuksiaan, mikä johtaa lopulta siihen, että hänestä tulee puolustuskyvytön muita ihmisiä vastaan ​​ja hän ei pysty nauttimaan lempimusiikistaan, joka väkivallan lisäksi oli ollut hänelle kovaa nautintoa. Tietokirjassa Flame into Being (1985) Burgess kuvaili Kellopeliappelsiini -kirjaa "jeu d'espritiksi (“ajatusleikki”), jonka hän kirjoitti kolmessa viikossa, ja joka tuli tunnetuksi lähdemateriaalina elokuvalle, joka näytti ylistävän seksiä ja väkivaltaa," viitaten Stanley Kubrickin vuonna 1971 ohjaamaan samannimiseen elokuvasovitukseen. Hän lisäsi: "Elokuva aiheutti kirjan lukijoiden käsityksen ymmärtää väärin, mistä tarinassa oli lopulta kyse, ja tämä väärinkäsitys vainoaa minua aina kuolemaan asti." Ennen kirjan ensijulkaisua viimeinen luku leikattiin pois kirjan amerikkalaisesta painoksesta, johon myös Kubrickin elokuva pohjautui, kun taas Burgessin virallinen versio sisälsi 21 lukua, mikä lukumäärällisesti vastaa täysi-ikäisyyttä. "21 on ihmisen kypsyyden symboli tai oli ennen, koska 21-vuotiaana sai äänestää ja ottaa aikuisen vastuun", Burgess kirjoitti esipuheessaan vuoden 1986 painokseen. Burgess tarvitsi teosta kirjoittaessa rahaa ja ajatteli, että julkaisija oli "hyväntekeväisyydessään hyväksyessään teoksen sellaisenaan", joten Burgess hyväksyi sopimuksen ja salli Kellopeliappelsiinin julkaistavaksi Yhdysvalloissa kahdeskymmenesensimmäistä lukua jättämättä pois. Vuonna 2021 Kansainvälinen Anthony Burgess -säätiö sai ensiesityksensä verkkosivulla, ja se luetteloi erilaisia ​​Kellopeliappelsiini -näytelmäversioita eri puolilta maailmaa.
Kuolema
"Tulen kuolemaan jossain Välimeren maissa, ja Nice-Matin -lehdessä tulee seisomaan epätarkka muistokirjoitus: "surematon, pian unohdettu."" Väitteestään huolimatta Burgess kuoli synnyinmaassaan; asuttuaan useita vuosia Etelä-Euroopassa hän palasi Twickenhamiin, Lontoon ulompaan esikaupunkiin, jossa sijainneessa talossa hän odotti kuolemaa. Burgess kuoli 22. marraskuuta 1993 keuhkosyöpään St John & St Elizabethin sairaalassa Lontoossa. Hänen tuhkansa haudattiin Monacon hautausmaalle.
Burgessin marmorisen muistokiven muistokirjoituksessa lukee "Abba Abba", joka tarkoittaa "Isä, isä" arameaksi, arabiaksi, hepreaksi ja muilla seemiläisillä kielillä, joiden Kristuksen sanotaan lausuvan tuskissaan Getsemanessa (Mark. 14:36), rukoillen Jumalaa säästämään hänet. Se on myös Burgessin vuoden 1977 romaanin Abba Abban nimi, teoksen liittyen John Keatsin kuolemaan. Muistopuheenvuorot hänen muistotilaisuudessaan St Paul'sissa Covent Gardenissa Lontoossa vuonna 1994 pitivät toimittaja Auberon Waugh ja kirjailija William Boyd. Timesin muistokirjoitus julisti kirjailijan "suureksi moralistiksi". Hänen kiinteistönsä arvo oli US $ 3 miljoonaa, ja se sisälsi laajan eurooppalaisen kiinteistöportfolion taloja ja asuntoja.
Sabina
Sabina voi tarkoittaa seuraavia:
Venäjän–Turkin sota (1676–1681)
Venäjän–Turkin sota 1676–1681 oli ensimmäinen laajamittainen sota, jonka Venäjä ja Osmanien valtakunta kävivät keskenään. Krimin kaanikunta osallistui sotaan turkkilaisten puolella. Lisäksi Ukrainan kasakoita taisteli molemmilla puolilla. Petro Dorošenkon kasakkahetmanaatti tuki turkkilaisia, kun turkkilaisia vastustaneet kasakat valitsivat uudeksi hetmanikseen Ivan Samoilovytšin ja liittyivät sotaan venäläisten puolelle. Sota keskittyi taisteluksi Tšigirin kaupungissa olleen linnoituksen hallinnasta ja molemmat osapuolet valtasivat kaupungin toisiltaan useita kertoja. Sota jäi ratkaisemattomaksi ja päättyi 3. tammikuuta 1681 allekirjoitettuun Bahtšisarain rauhaan, jossa osapuolet sopivat 20 vuotta kestävästä aselevosta. Sopimuksesta huolimatta Venäjä liittyi Pyhä liigana tunnettuun Osmanien valtakuntaa vastaan sotineeseen liittoutumaan viisi vuotta myöhemmin.
Perhoslause
Perhoslause on klassinen euklidisen geometrian tulos, joka voidaan määritellä seuraavasti:
Piirretään ympyrälle mielivaltainen jänne PQ ja merkitään sen keskipistettä M. Piirretään sitten ympyrälle jänteet AB ja CD siten, että ne kulkevat pisteen M kautta. Muodostetaan janat AD ja BC. Merkitään janojen AD ja PQ leikkauspistettä X ja janojen BC ja PQ leikkauspistettä Y. Nyt M on myös janan XY keskipiste, eli XM=MY
Todistus:
Piirretään pisteestä X\, normaalit XX'\, ja XX''\, janoille AM\, ja DM\,. Vastaavasti piirretään pisteestä Y\, normaalit YY'\, ja YY''\, janoille BM\, ja CM.\, Saamme
Edellisistä yhtälöistä nähdään, että
Koska PM \, = MQ \,,
Josta saadaan, että MX = MY. \,
Maaninka (kaupunginosa)
Maaninka on Kuopion 60. kaupunginosa, joka on muodostettu vuoden 2015 kuntaliitoksen jälkeen aiemman Maaningan kirkonkylän taajama-alueesta. Kaupunginosan luoteispuolella sijaitsee erilliseksi, 61. kaupunginosaksi nimetty Keskisaari. Maaningan kaupunginosa sijaitsee Maaninkajärven itärannalla, maanteitse noin 50 kilometriä Kuopion keskustasta luoteeseen.
thumb|left|[[Maaningan kirkko kellotapuleineen.]] thumb|left|[[Maaningan kirjasto toimii Maaninkatalossa.]] Tilastokeskuksen mukaan Maaningan kirkonkylän taajaman pinta-ala oli 2,65 neliökilometriä ja siellä asui vuoden 2016 lopussa yhteensä 931 ihmistä. On kuitenkin todettava, ettei Tilastokeskuksen taajaman maantieteellinen rajaus näy tilastoarvosta eikä todennäköisesti ole yhtenevä Maaningan kaupunginosan rajojen kanssa. Siten taajaman asukaslukua tai pinta-ala sellaisenaan ei voi sellaisenaan ottaa tilastokeskuksen lukuarvoista. Kaikkiaan Maaningan väkiluku (aiemman kunnan alue) on noin 4 000.
Videonauhuri
pienoiskuva|Tyypillinen [[Philipsin videonauhuri.]] Videonauhuri eli kuvanauhuri on laite, jolla tallennetaan elektronista liikkuvaa kuvaa (videota) ja ääntä magneettiselle videonauhalle. Nauhurin keksiminen toi monia etuja ensin televisiotuotantoon ja myöhemmin viihdekäyttöön esimerkiksi kotona. Ennen videonauhureita televisioasemat joutuivat lähettämään ohjelmansa suorina lähetyksinä tai elokuvafilmille tallennettuina, jolle ohjelmat myös mahdollista uusintaesitystä ja arkistointia varten piti kuvata.
2000-luvun alussa yleistynyt digitaalinen kuvantoistotekniikka syrjäytti magneettinauhat tallennusmediana ja kuvanauhureista tuli vintage-tekniikkaa 2010-luvun kuluessa. Digitaalinen tallennus- ja toistoteknologia eli laserilla tai sinilaserilla luettavat digitaalilevyt sekä digitaaliset muistit korvasivat analogiset järjestelmät. Digitaalinen suoratoisto puolestaan on vähentänyt fyysisten formaattien käyttöä.
Historia
pienoiskuva|Varhainen videonauhuri museossa. Videorecorder [[Ampex VR 1000-B Ampex Corporation, Redwood City, Kalifornia, 1961.]] Ensimmäiset kokeiluluontoiset videonauhurit rakennettiin jo televisiotoiminnan alkuaikoina. Esikuvana videonauhurin kehittämiselle pidetään englantilaisen John Bairdin tekemät kokeilut tallentaa keksimänsä 30-juovaisen television kuvaa äänilevyille. Kokeilulaitteet olivat aluksi hyvin suurikokoisia ja raskaita nauhureita, eikä niiden kuvanlaatu vastannut lähellekään alkuperäisen televisiolähetyksen tasoa. Ne käyttivät myös magneettinauhaa suurilla nopeuksilla, jotka kohosivat useisiin metreihin sekunnissa. Nauhurit eivät raskaiden nauhakelojensa takia olleet kovin käytännöllisiä lyhyiden, vain muutamien minuuttien tallennusaikojensa takia. Ensimmäiset videonauhurit olivat rakenteltaan hyvin paljon ääninauhureiden kaltaisia, joissa myös itse videosignaalia yritettiin tallentaa nauhalle kiinteästi asennetulla magneettipäällä.
Kiinteällä magneettipäällä on äärimmäisen vaikea saavuttaa yli 20 kHz taajuustoistoa, kun hyvälaatuinen televisiokuva vaati 5 MHz kaistaleveyden. 1950-luvulla BBC valmisti erittäin suurta nauhanopeutta (5,08 m/s) käyttävän kuvanauhurin nimeltä VERA (Vision Electronic Recording Apparatus), joka esiteltiin vuonna 1956. Vasta pari vuotta tämän jälkeen laite alkoi olla valmis. Isoista keloistaan (52 cm) huolimatta nauhuri pystyi tallentamaan vain 15 minuuttia vapisevaa, mustavalkoista 405 juovan kuvaa, joten siitä ei tullut jatkossa varteenotettavaa kuvanauhurityyppiä.
Yhdysvaltalainen ääninauhurivalmistaja Ampex kehitti niin ikään 1950-luvulla Quadruplex-järjestelmän, jonka ansiosta kuvanauhurista tuli ensimmäistä kertaa käyttökelpoinen laite. Ampex esitteli 1956 tämän mullistavan ratkaisun saada nauhankulutus pieneksi ja videopäiden nopeus nauhaan nähden suureksi. Tuloksena oli poikittain nauhan kulkusuuntaan pyörivä, nelipäinen kuvapäärumpu jonka kierrosnopeus oli peräti 14 400 kierrosta minuutissa amerikkalaisessa televisiojärjestelmässä ja 15 000 kierrosta minuutissa eurooppalaisessa televisiojärjestelmässä. Nämä pyörivät magneettipäät tallentavat ja toistavat suurtaajuisen, taajuusmoduloidun signaalin. Ampexin keksimää järjestelmää käytetään nykyäänkin eri tavoilla muunteltuina analogisissa ja digitaalisissa videonauhureissa sekä digitaalisessa ääninauhatallennuksessa kuten DAT-nauhureissa. Kun kuvapää opittiin asentamaan nauhan kulkusuuntaan nähden vastakkaisesti viistoon, eikä poikittain, saatiin melko kelvollinen toisto 2,34 cm/s nauhanopeudella ja 0,5" nauhaleveydellä. Kuvapään nopeus oli 40 m/s ja taajuustoisto 3 MHz (hyvä toisto vaatisi 5 MHz).
Ensimmäiset koti- ja koulutuskäyttöön suunnatut videonauhurit kehiteltiin jo 1950- ja 1960-luvun vaihteessa, mutta ne olivat kookkaita, painavia ja kalliita. Niissä käytettiin avokeloilla olevia magneettinauhoja, jotka käyttäjän oli itse pujotettava nauharadalle. 1970-luvulla kasettivideonauhureiden yleistyttyä niistä tuli helppokäyttöisempiä, kevytrakenteisia ja sopivampia kotikäyttöä varten, koska ne sisälsivät ajastimen ja sisäisen viritinvastaanottimen televisio-ohjelmien automaattista tallentamista varten. Nauhurin oma TV-viritin oli ratkaiseva askel, sillä näin sivuutettiin hankala eri televisio- ja nauhurimerkkien yhteensopivuusongelma.
pienoiskuva|Videokasetti koneistossa. 1970-luvulla oli käytössä muutamia keskenään kilpailevia rinnakkaisia teknisiä järjestelmiä, joissa kuluttajan kannalta tärkein ero oli käytettävä nauha- tai levytyyppi. Vuonna 1972 Helsingin Sanomat teki jutun ”kasettitelevision” senhetkisestä tilasta, ja jutussa esitellyt videoformaatit olivat CBS:n EVR, Philipsin VCR, Telefunkenin ja Deccan yhdessä kehittämä kuvalevy sekä Sonyn U-matic-kasetti, josta tuli suosittu ammattikäytössä aina digitaaliseen tallennukseen siirtymiseen asti. Kuluttajamarkkinoilla käydyssä kiivaassa formaattisodassa oli 1980-luvulle tultaessa voittajaksi selviytynyt japanilaisen JVC:n vuonna 1976 markkinoille tuoma VHS-järjestelmä (Video Home System), johon muutkin valmistajat vähitellen siirtyivät ja josta siten verkostovaikutuksen myötä tuli vallitseva. Pääkilpailija oli Sonyn vuonna 1977 esittelemä Betamax-järjestelmä. VHS-nauhurit olivat edullisempia ja VHS-kaseteille pystyi tallentamaan 120 minuuttia, kun kilpaileva järjestelmä tarjosi aluksi vain 60 minuuttia. Kuluttajat arvostivat näitä ominaisuuksia ja VHS voitti markkinakilpailun. Voittoa tuki JVC:n kilpailijoihin verrattuna joustavampi valmistuslisenssipolitiikka ja VHS onnistui voittamaan järjestelmänsä käyttäjäksi myös maailmanlaajuisesti merkittävän aikuisviihdeteollisuuden.
Videonauhurit yleistyivät 1970-luvun lopulta alkaen länsimaisten kotitalouksien laitteina. Televisio-ohjelmia tallennettiin tarkoitusta varten myytäville tyhjille kaseteille, ja elokuvia tai muita kaupallisia tallenteita vuokrattiin tai ostettiin valmiina kasetteina kotikäyttöön.
JVC lopetti videonauhurien valmistuksen 2000-vuosikymmenen lopussa. Viimeiset videonauhurit valmistettiin heinäkuussa 2016, kun viimeisenä nauhureita valmistanut japanilainen Funai Electric -yhtiö lopetti niiden tuotannon. Vuonna 2015 niitä tehtiin vielä 750 000 kappaletta.
Videonauhurit Suomessa
pienoiskuva|Kotikäyttöön tarkoitettu VHS-järjestelmän kuvanauhuri. Laite on VHS-nauhurien valmistuksen loppuajoilta ja olemukseltaan hyvin pelkistetty. Videonauhureiden myynti alkoi Suomessa varsinaisesti 1978. Vuoden 1979 lopussa laitteita oli noin 3 700. Vuonna 1980 myytiin 5 300 laitetta ja 1981 jo 20 000; näin videonauhureita oli Suomessa käytössä vuoden 1981 lopussa noin 30 000. Vuonna 1990 videonauhuri oli Suomessa 54 prosentissa kotitalouksista. Yleisimmillään videonauhuri oli vuonna 2004 kolmella neljäsosalla kotitalouksista.
Videonauhurien käyttö vähentyi voimakkaasti 2000-vuosikymmenen aikana. Niiden myynti saavutti Suomessa huippunsa vuonna 2000 ja laski sen jälkeen muutamassa vuodessa olemattomiin. Videonauhureiden tilalle tuli elokuvien katselussa DVD-soitin. Tallennuksessa ne korvasi tallentava DVD-laite ja etenkin vuodesta 2007 alkaen tallentava digisovitin. Toisaalta tallentamisen merkitystä vähensi niin televisiosarjojen ja elokuvien lisääntynyt myynti DVD-levyinä ja Blu-ray-levyinä kuin ohjelmien suoratoisto internetistä ja jossain määrin laiton lataaminen vertaisverkoista. 2010-luvulla nopeiden internet-yhteyksien yleistyminen synnytti suoratoistopalveluiden markkinat.
Videojärjestelmiä
Videonauhureiden resoluutio eli erotuskyky on 240–250 vaakajuovaa, jonka pikselivastaavuus on 330 × 480. DVD:n resoluutio on 720×576 pikseliä ja teräväpiirtotelevision standardi on 1 920 × 1 080 pikseliä.
Videojärjestelmistä kehitettiin myös puolinopeusversioita, hifi-versioita ja kamerakäyttöön tarkoitettuja versioita. Yhteensopivuus ei ollut siten itsestään selvää edes saman järjestelmän sisällä. Analogisille, ensisijaisesti kotikäyttöön tarkoitetuille järjestelmille on yhteistä pyörivä kuvarumpu, niin kutsuttu helical scan -tekniikka, joka mahdollistaa matalan nauhannopeuden ja kompaktin kasetin. Useimpien järjestelmien nauhanleveys on puoli tuumaa. Taulukon tiedot ovat PAL-järjestelmän ja standardinauhojen mukaisia.
Viva (nimi)
Viva on naisen etunimi. Se pohjautuu mahdollisesti latinan sanaan viva, joka merkitsee ’elävää’ tai ’elämäntäyteistä’. Toisaalta Viva voi olla lyhentymä esimerkiksi nimestä Viveka. Ruotsissa Viva-nimi on yhdistetty myös kevätesikkoa tarkoittavaan sanaan gullviva.
Nimipäivät
Viva-nimi sisältyi suomenruotsalaiseen almanakkaan vuosina 1929–1949. Nimipäivä oli 2. toukokuuta.
Ruotsin almanakassa Vivalla oli nimipäivä 30. joulukuuta vuosina 1986–1992.
Kungshatt
pienoiskuva|Rantahuvilat "Eriksberg" ja "Paulsro". pienoiskuva|Saari vuonna 1861 pienoiskuva|Saari vuonna 1900 Kungshatt on Mälarenin saari Ruotsissa Ekerön kunnassa, joka sijaitsee Tukholman läänissä.
Maantietoa
Kungshatt on 2,3 kilometriä pitkä ja 1,2 kilometriä leveä saari, jonka pinta-ala on 1 900 hehtaaria eli 1,9 neliökilometriä. Se sijaitsee Mälarenin itäpään etelärannan tuntumassa niin, että mantereen puolella tulee Tukholman keskustasta alkavan ja sen lahdensuusta Fiskarfjärdeniin asti jatkuva salmi. Saaren kaakkoispuolella sijaitsee Tukholman Sätra, koillispuolella saari Fågelön, ja sen luoteispuolella suuri Lovönin saari. Tukholmasta tulevasta lahdensuusta alkaa luoteeseen päin Lambarfjärdeniin jatkuva salmi. Kungshatt sijaitsee molempien salmien ja lännessä sijaitsevan Lovönin välisessä saariryhmässä. Saariryhmään kuuluvat edellisten saarien lisäksi Kärsön, Björnholmen, Tallholmen, Granholmen, Krankholmen ja Skräddarholmen. Sätran puolella on salmen leveys 210–500 metriä, Lovönille 350–600 metriä ja Fågelönille 400 metriä. Aivan Kungshattin vieressä sijaitsee joitakin luotoja kuten Fiskarholmen, Pilgrundet, Utterholmen, Pungarna ja Dukaten. Saaren korkeat kalliot näkyvät hyvin Sätran puolelle salmea ja kallioiden päällä seisoo pylväs, jonka kärkeen on kiinnitetty kuparista valmistettu hattu.
Saari on pääosin metsän peitossa, mutta aiemmasta tiilitehdasalueesta on jäljellä joitakin avonaisia niittyjä. Saaren lounaiskärjessä sijaitsee länteen aukeava lahti Boviken, jota veneet käyttävät suojaisana levähdyspaikkana. Saaren rantaviiva on muuten melko suora. Sisäosissa on kolme lampea, jotka vesikasvillisuuden perusteella ovat matalat. Saarella on 140 rakennettua tonttia, joista noin 20 asutaan kiinteästi. Tonttialueet on ryhmitelty pienille alueille, joita kutsutaan nimillä Kungshättan, Nya Kungshatt, Kungsborg, Herrman ja Eriksberg. Saarelle ei tule siltaa tai lossia, mutta pohjoisrannan laiturilla liikennöi SL:n laivalinja 89. Kesäkuukausina liikennöi lisäksi Strömmin Drottningholmslinje käyden edellisen laiturin lisäksi myös Nya Kungshattin ja Kungsborgin laitureissa.
Saaren vaiheita
Rautakaudella ja erityisesti viikinkiajalla oli saaren huipulla varoitusketjun vartiopaikka ja merkkitulen sytytyspaikka. Kungshatt on ilmeisesti sama saari kuin 1500-luvulla nimellä Serszöön kutsuttu saari. Vuonna 1531 vaihtoi kruunu Lovönin Norrbyn kylän vastineeksi Serzöönin maista. Vielä vuonna 1556 saivat Söderbyn talonpojat verohelpotuksia vastineeksi menetetyistä niityistään saarella.
Saarella sijaitsi Kungshattin kartano, joka mainitaan 1680-luvun asiakirjassa Kungshattin säterinä. Säterin omistaja oli tuolloin Didrik Wrangel. Siellä vietti myös 1700-luvun alussa kesäkuukausiaan Hedvig Taube, joka oli kuninkaan Fredrik I rakastajatar. Säterin puutarhaan oli istutettu ristinmuotoinen lehmusreunustainen käytävä, joka näkyy maastossa edelleen. Muu osa puutarhasta on metsittynyt täysin. Säterin päärakennusta ei enää ole olemassa, mutta sen kummatkin sivurakennukset (flyglar) ovat asuttuja.
Saarella on myöhemmin toiminut kolme samanaikaista tiiliruukkia: Kungshatt, Kungsvik ja Kungshättan. Kungshattin tiiliruukki oli Tukholman seudun suurin tiilitehdas. Kungshatt on perustettu 1800-luvun alussa, kun Tukholmassa oli käynnissä vilkas rakentamisen kausi. kaksi muuta tehdasta käynnistettiin 1900-luvulla. Savimateriaali otettiin saaren eri osista, joista muistona on kolme pientä lampea. Tiilituotanto saavutti 1900-luvunalussa neljän miljoonan tiilen rajan 100 työmiehen voimin. Savi ja hiekka nostettiin kesäisin, jolloin tiilet leivottiin ja kuivatettiin, ja poltto tapahtui joulukuussa. Keväällä tiilet kuljetettiin kaupunkiin Sätran telakalla rakennetuilla proomuilla ja myytiin eteenpäin. Viimeisen tehtaan tuotantoa pidettiin yllä siihen asti, kunnes savi loppui saarelta. Tämän arvioitiin tapahtuvan vuonna 1948, mutta tehdas syttyi palamaan vuonna 1947 eikä palokuntaa kutsuttu sammuttamaan paloa.
Hatun tarina
Jo 1600-luvulta asti on saaren kallioseinämän huipulla sijainnut puinen hattu pylvään kärjessä. Kaarle XI:n kaudella puinen hattu korvattiin pellistä valmistetulla hatulla. Hattu on uusittu vanhan hajottua vuosina 1737, 1782 ja 1911. Hatusta kerrotaan tarinaa saagakuninkaasta, jolla on toisinaan tarkoitettu Erik Väderhattia. Hänen onnistui pakenemaan vihollisiaan hyppäämällä hevosellaan alas kallioseinämältä järveen ja pelastui ainoastaan sen vuoksi, että hevonen osasi uida vastarannalle. Pakonsa aikana hänen hattunsa putosi ylhäällä kalliolle. Paikallinen tarina sai yleistä huomiota, kun Karl August Nicander julkaisi siitä kertovan runon kirjassaan Runor vuonna 1824. Kuudes hattu valmistettiin raudan sijasta kuparista ja asetettiin paikalleen 2. kesäkuuta 1925 tunnetun revyytaiteilijan ja sanomalehtimiehen Emil Norlander toimesta. Seitsemäs hattu on pystytetty syyskuussa 1996.
Jarmo Laitinen
Jarmo Tapio Laitinen (s. 20. kesäkuuta 1954 Helsinki) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija ja nykyinen koripallovalmentaja.
Laitinen pelasi ja valmensi pitkään Tampereen Pyrinnössä, joka nosti hänen pelipaitansa kattoon tammikuussa 2018. Vuonna 2018 hänet nimettiin Suomen koripallon Hall of Fameen.
Pelaajaura
Pelaajaurallaan Laitinen pelasi 279 SM-sarjaottelua tehden niissä 3 737 pistettä. Hänen edustamiaan joukkueita olivat HNMKY, Playhonka ja Pyrintö. Hän voitti Suomen mestaruuden Playhongan riveissä vuonna 1979. Laitinen pelasi myös yliopistokoripalloa Yhdysvalloissa. Miesten maajoukkueessa hän pelasi 63 ottelua, joissa pisteitä kertyi 214. Hän on historian nuorin pelaaja, joka on pelannut Suomen miesten maajoukkueessa.
Valmentajaura
Laitinen on valittu kahdesti vuoden valmentajaksi. Pääsarjatasolla hän on Korihaiden ja Pyrinnön lisäksi valmentanut Kankaantaan Kisassa ja Lappeenrannan Namikassa. Hän on toiminut valmentajana myös useissa nuorten maajoukkueissa. Yhteensä Laitinen on valmentanut pääsarjatasolla 18 kautta ja yli 600 ottelua. Kaudella 2013–2014 hän toimi Pyrinnön valmennuksen konsulttina. Kaudella 2015–2016 hän toimi Raholan Pyrkivän valmentajistossa.
Pelityyli
Pyrinnön päävalmentajana toimineen Raimo Lammin mukaan Laitinen oli pelintekijä, joka heitti tarkasti tärkeissä otteluissa.
Airut:ciwi
Airut: ciwi -mini-CD (EP) on Tenhin kolmas virallinen julkaisu, joka julkaistiin vuonna 2000. Se julkaistiin Tenhin kahden ensimmäisen albumin välillä. Levyltä löytyvää kappaletta "Kielo" oltiin alun perin sisällyttämässä jo Tenhin esikoislevylle "Kauan", mutta tällöin se päätettiin hylätä toistaiseksi. Kesällä 2000 kappale äänitettiin uudestaan.
Airut: ciwi -mcd sisällytettiin kokonaisuudessaan elokuussa 2007 julkaistulle Tenhin kolmen CD:n kokoelmalle Folk Aesthetic 1996–2006. Levyllä on mukana myös Kauan-levyä äänitettäessä syntynyt varhaisempi versio "Kielo"-kappaleesta.
Tenhin seuraava levy oli Airut:aamujen (2004).
Spider (vuoden 2002 elokuva)
Spider on vuonna 2002 ensi-iltansa saanut David Cronenbergin ohjaama elokuva. Se perustuu Patrick McGrathin samannimiseen romaaniin, josta McGrath sovitti itse käsikirjoituksen.
Elokuva käsittelee mielenvikaisuutta ja todellisuuden hämärtymistä.
News Corporation
News Corporation oli yhdysvaltalainen, kansainvälisesti toiminut media-alan yritys. Se oli markkina-arvolla mitattuna maailman toiseksi suurin mediayhtiö vuonna 2011, ja kolmanneksi suurin viihdeyhtiö 2009. Yritys omisti muun muassa Fox Broadcasting Company -televisioyhtiön, 20th Century Fox -elokuvastudion, Myspace-internetyhteisösivuston, Dow Jones & Company -kustannusyhtiön, joka tunnetaan muun muassa The Wall Street Journal -sanomalehdestä, sekä lukuisia muita sanoma- ja aikakauslehtiä.
Yhtiö jaettiin kahtia 28. kesäkuuta 2013, kun alkuperäinen News Corporation nimettiin uudelleen 21st Century Foxiksi, ja siihen kuuluu elokuvayhtiöt ja tv-kanavat. Lehtien ja kirjojen kustantajaksi perustettiin uusi News Corp -nimeä kantava yritys.
Skandaali
News Corporation omisti myös News of the World -lehden, jonka viimeinen numero ilmestyi 10. heinäkuuta 2011. Lehti ryvettyi salakuunteluskandaalin vuoksi ja tahrasi myös emoyhtiön, joka joutui perumaan ostotarjouksena BSkyB-satelliittikanavasta. Kauppa oli jo muutenkin herättänyt vastustusta.
Pekka Peitsi
Nimimerkkiä Pekka Peitsi ovat käyttäneet ainakin
Onlay
Onlay on kunta Ranskassa Nièvren departementissa Burgundi-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee noin 17 kilometriä Château-Chinon (Ville)’n kaupungista etelään.
Kunta sijaitsee vanhan Saint-Honoré-les-Bainsin ja Château-Chinonin välisen roomalaisen tien varrella. Onlayn kirkko rakennettiin luultavasti 1400-luvulla pakanallisen temppelin paikalle. Kunnan alueella on useita linnoja. Château de Thard on peräisin 1400-luvulta. 1800-luvulla se siirtyi espanjalaiselle Moran perheelle. Nykyään siellä on majoitustoimintaa.
Kunta on osa Morvanin luonnonpuistoa (Parc naturel régional du Morvan).
Sabina (nimi)
Sabina on naisen etunimi, joka johtuu Italiassa muinoin asuneesta kansasta, sabiineista.
Suomessa nimi Sabina on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 1 480 naiselle ja alle kymmenelle miehelle. Nimeä ei ole suomen­kielisessä kalenterissa, mutta suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan Sabinan nimipäivä on 27. lokakuuta.
Nadia Davy
Nadia Davy (s. 24. joulukuuta 1980) on jamaikalainen 400 metrin juoksija.
Davy kilpaili Ateenan olympialaisissa 2004, mutta karsiutui 400 metrin alkuerissä ajalla 52,04. Hän oli samoissa kisoissa mukana Jamaikan joukkueessa, joka voitti olympiapronssia 4 x 400 metrin viestijuoksussa.
Parempi loppu
Parempi loppu on Jonna Tervomaan vuonna 2007 julkaistu aikuisiän viides albumi. Levy meni ilmestyttyään suoraan Suomen virallisen albumilistan ykköseksi ja pysyi kärkikolmikossa myös seuraavat kaksi viikkoa. Kaikkiaan albumi pysyi listalla yhdentoista viikon ajan.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Jonna Tervomaa ja Jussi Jaakonaho, sanoittanut Tervomaa sekä sovittanut Jaakonaho, Juha Kuoppala, Tervomaa, Juho Viljanen ja Jonne Von Hertzen, ellei toisin mainittu.
FIMIC
Suomalaisen musiikin tiedotuskeskus Fimic oli yhdistys, jonka tehtävänä oli edistää suomalaista musiikkia. Yhdistyksen jäsenorganisaatioita olivat Musiikkituottajat – IFPI Finland, Suomen musiikkikustantajat, Suomen Muusikkojen Liitto, Suomen Säveltäjät, Säveltäjäin tekijänoikeustoimisto Teosto sekä Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis. Yhdistys oli toiminnassa vuoden 2010 alusta, sitä ennen Suomalaisen musiikin tiedotuskeskus oli osa Teosto ry:tä.
Fresnon piirikunta
Fresnon piirikunta on Yhdysvaltojen Kalifornian osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 1 009 654 vuonna 2020 ja sen pinta-ala on 15 570 neliökilometriä. Piirikunnan hallintokeskus Fresno on myös sen suurin kaupunki.
FIMIC
Vuonna 2012 Fimic ja Music Export Finland yhdistettiin Music Finland -nimiseksi järjestöksi.
Fresnon piirikunta
Väestö
Piirikunnan asukkaista 52,8 prosenttia on latinalaisamerikkalaisia, 29,9 prosenttia valkoisia ja 10,3 prosenttia aasialaisia. 45,3 prosenttia puhuu muita kieliä kuin englantia. 97,3 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Piirikunnan väestön keski-ikä on 86,8 vuotta.
FIMIC
Fimicin tehtävänä oli lisätä suomalaisen musiikin tunnettuutta ja esityksiä muun muassa jakelemalla nuotteja, tuottamalla julkaisuja sekä tiedottamalla. Se osallistui musiikin alan tärkeimpiin messu- ja kongressitapahtumiin kaikkialla maailmassa yhteistyössä suomalaisen musiikkiteollisuuden kanssa. Lisäksi se toimi koordinoijana, alullepanijana ja yhteistyökumppanina monissa erityishankkeissa kuten erilaisissa vientitapahtumissa. Se tarjoaa myös konsultaatioapua festivaalien ja konserttien ohjelmistojen suunnittelussa.
Fimic ylläpiti maailman suurinta suomalaisen musiikin nuottikokoelmaa ja huolehti nuottimateriaaleihin liittyvistä informaatiopalveluista. Nuotisto välitti suomalaisten säveltäjien kustantamattomia teoksia maailmanlaajuisesti. Lisäksi se ylläpiti omien kokoelmiensa nuotistoselainta, joka nykyisin on käytettävissä Music Finlandin verkkosivuilla.
Ordun maakunta
thumb|220px|Ordun maakunta Turkissa
Ordun maakunta (turk. Ordu) on maakunta pohjoisessa-Turkissa Mustanmeren rannalla. Ordun maakunnan pääkaupunki on Ordu.
Vuoden 2015 lopussa arvioitu väkiluku oli 728 949.
Piirikunnat
Ordun maakunta on jaettu 19 piirikuntaan.
Maija Bragina
Maija Bragina (, s. 7. huhtikuuta 1989) on venäläinen karateka. Hän on Kyokushinin kolminkertainen Euroopan-mestari katassa.
Kilpaura
Bragina voitti ensimmäisenä vuuotena 2007 aikuisten tasolla Venäjän mestaruuskilpailuissa katamestaruuden yksilö- ja joukkuekilpailuissa.
Toukokuussa 2013 Bragina voitti ensimmäisen Euroopan mestaruutensa katassa.
Toukokuussa 2014 Bragina saavutti Bulgarian EM-kilpailuissa pronssia katassa. Sittemmin marraskuussa hän saavutti Euroopan-mestaruuden yksilö- ja joukkuekatassa Puolassa.
Toukokuussa 2015 hän saavutti Saksan EM-kilpailuissa hopeaa katassa.
Toukokuussa 2017 Bragina sijoittui EM-kilpailujen yksilökatassa toiseksi ja voitti joukkuekata mestaruuden yhdessä Aleksandr Alikin ja Igor Titkovin kanssa.
Turritopsis dohrnii
Turritopsis-suvun taksonomia on vielä vakiintumaton, mutta siihen kuuluu mahdollisesti kymmenen lajia. Aiemmin suurin osa näistä luokiteltiin samaan lajiin nimen Turritopsis nutricula alle. 2000-luvun tutkimukset ovat kuitenkin paljastaneet, että Koillis-Atlantin, Välimeren, Uuden-Seelannin ja Japanin polyyppieläimet eivät olekaan samaa lajia. Välimeressä elävä biologisesti kuolematon Turritopsis-laji tunnetaan siksi nykyään nimellä Turritopsis dohrnii.
Elämänkierto ja kuolemattomuus
Yleensä polyyppieläinten elämänkiertoon kuuluvat vuorottelevat polyyppi- ja meduusavaiheet. Meduusan hedelmöittyneistä munista kehittyy planula-toukkia. Näistä taas kehittyy meren pohjassa polyyppeja, joista muodostuu kahdessa päivässä meduusoita. Nuoret meduusat saavuttavat sukukypsyyden muutamassa viikossa (20 °C:ssa kehittyminen kestää 25–30 päivää, 22 °C:ssa 18–22 päivää).
Normaalisti meduusat kuolevat lisäännyttyään. Turritopsis dohrnii kykenee kuitenkin kääntämään kehityksensä meduusasta takaisin polyypiksi muuttamalla solutyyppiään transdifferentioinnilla. Näin se on biologisesti kuolematon, mutta voi toki muiden eläinten tavoin kuolla vahingoittumalla.
Mankalan voimalaitos
thumb|Mankalan voimalaitos elokuussa 2012. Mankalan voimalaitos on vesivoimala Kaurakoskessa Kymijoen pääuomassa Iitin kunnassa. Voimalaitos on alun perin osakkaidensa, Helsingin kaupungin, Tampella Oy:n, Kotkan kaupungin ja Enso-Gutzeitin omistaman Oy Mankala Ab:n omaa tarvettaan varten käyttöön ottama vuonna 1950.
Kosken putouskorkeus on 8,1 metriä ja voimalan teho 27 MW. Voimalaitoksen omistaa Oy Mankala Ab, jonka taas omistaa Helen Oy. Voimalaa ohjataan nykyään kaukokäytöllä Helen Oy:n keskusvalvomosta. Sen koneistot on revisioitu 1990-luvun alussa sekä tehty tehon nosto vuosina 2015–2017 uusimalla koneistojen juoksupyörät.
Ennen voimalan rakentamista n. 7 km voimalasta ylävirtaan sijaitsivat Mankalan kosket, mutta ne hävisivät näkyvistä, kun veden pinta nousi useita metrejä.
Muut Oy Mankala Ab:n omistamat vesivoimalaitokset Kymijoessa ovat Ahvenkosken voimalaitos, Ediskosken voimalaitos ja Klåsarön vesivoimalaitos Pyhtäällä. Oy Mankala Ab on Teollisuuden Voiman osakas 8,1 %:n osuudella.
Oy Mankala Ab:hen liittyy Mankala-periaate, jossa yhtiöt voivat perustaa voittoa tuottamattoman osakeyhtiön omaa tarkoitustaan varten.
Florian Liegl
Florian Liegl (s. 1. helmikuuta 1983, Innsbruck, Itävalta) on itävaltalainen mäkihyppääjä ja mäkihyppyvalmentaja.
Liegl voitti urallaan yhden maailmancupin osakilpailun Kulmin lentomäessä vuonna 2003. Saman kauden maailmancupin kokonaiskilpailussa hänen loppusijoituksensa oli viides. Kaiken kaikkiaan Liegl sijoittui maailmancupin osakilpailuissa kolmen parhaan joukkoon kahdeksan kertaa. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2003 hän sijoittui suurmäessä kahdeksanneksi ja normaalimäessä 25:nneksi sekä kuului joukkuemäessä Itävallan viidenneksi sijoittuneeseen joukkueeseen.
Liegl voitti vuoden 2007 universiadeissa joukkuemäen kultaa sekä sijoittui normaalimäessä viidenneksi ja suurmäessä seitsemänneksi. Tuon talven jälkeen hän lopetti mäkihyppäämisen motivaation puuttumisen vuoksi. Hän on sittemmin toiminut Itävallan mäkihyppymaajoukkueen apuvalmentajana.
Tilaton pakettisuodatus
Tilaton pakettisuodatus on yksi palomuurin suodatustyypeistä.
Tilatonta pakettisuodatusta kutsutaan pakettisuodatinpalomuuriksi, joka on palomuurityypeistä yksinkertaisin. Sillä on pääsylista, ACL (engl. 'Access Control List'), jonka perusteella pakettien suodatus tapahtuu. Oletuksena ACL:ssä on sääntö, jonka mukaan kaikki, mitä ei ole erikseen sallittu, on kielletty.
Missä käytetään?
Pakettisuodatinpalomuuria käytetään toisinaan yrityksen laitepalomuurin edessä suodattamassa kaikki yleiset epätoivotut paketit pois, jolloin laitepalomuurille, joka on yrityksen pääpalomuuri, ei tulisi liikaa tekemistä turhien ei-toivottujen pakettien suodattamisessa. Laitepalomuurille jää suodatettavaksi kaikki, mitä pakettisuodatinpalomuuri ei ole hylännyt.
Microsoft XP -käyttöjärjestelmän mukana tulee sisäänrakennettu palomuuri, joka on tyypiltään pakettisuodatin. Tämä on esitetty XP:ssä nimellä Internet-yhteyden palomuuri (engl. TCP/IP filtering).
Pääsylista, ACL
Pakettisuodatinpalomuurin toiminta perustuu pääsylistaan eli ACL:ään (engl. Access Control List). Kun paketti saapuu, palomuuri vertailee sen otsikkotietoja pääsylistassa oleviin sääntöihin, joiden mukaan paketti joko päästetään läpi tai hylätään.
Paketin otsikkotiedot, joita pääsylistaan vertaillaan, ovat IP, TCP, UDP ja ICMP. Useimmiten suodatuksen kohteena on IP-osoitteet ja porttinumerot.
ACL:n laatiminen
Pääsylista laaditaan oletussäännön perusteella. Oletussääntö, joka on listassa viimeisenä, on yleensä muotoa "Kaikki paketit, joita ei erikseen sallita, kielletään." Kaikki liikenne, joka halutaan erikseen sallia, laaditaan pääsylistaan erillisiin sääntöihin oletussäännön yläpuolelle.
Ongelmat
Dataliikenne on melkein aina kaksisuuntaista. Pakettisuodatinpalomuurissa kiellettyjen sääntöjen kohdalla pelkästään yhteyden avaus ulkoapäin on kielletty, jolloin vahingollinen paketti saattaa päästä läpi, kunhan se ei ole merkitty yhteyden avauspaketiksi.
Lähteet
Stateful firewall
Kurri Kurri
Kurri Kurri on kaupunki Australiassa Uuden Etelä-Walesin osavaltiossa. Kaupungissa oli 16 790 asukasta vuoden 2016 väestönlaskennassa, ja se sijaitsee Sydneystä 170 kilometriä pohjoiseen. Se perustettiin vuonna 1902. Alumiinisuojien valmistus ja hiilikaivos ovat tärkeitä työllistäjiä. Kaupungin asukkaista noin 21 prosenttia on alle 14-vuotiaita, ja noin 16 prosenttia on yli 65-vuotiaita.
Limaaja
Limaaja eli limanahkiainen (Myxine glutinosa) on viiksiympyräsuisten luokkaan, limaajakalojen (limanahkiaisten) lahkoon kuuluva alkeellinen kala. Se elää valtamerten pohjamutaan kaivautuneena. Limaaja karttaa valoa ja lähtee etsimään ravintoa vasta yöllä, vaikka se elää yleensä valon ulottumattomissa.
Limaajan ravinto koostuu lähinnä kuolleista tai kuolevista eläimistä, jotka vajoavat pintavesistä pohjaan. Jos pohjaan esimerkiksi vajoaa kuollut valas, sen kimpussa on muiden raadonsyöjien ohella pian kymmeniä limaajakaloja.
Kalastajat eivät pidä limaajasta, koska usein niitä löydetään syömästä verkkoon jääneitä kaloja. Irrotettaessa ne erittävät suuria määriä limaa, josta laji on saanut nimensä.
M/S Oceanos
thumb|250px|M/S Oceanos M/S Oceanos oli kreikkalaisen Epirotiki Lines -yhtiön omistama ja ranskalaisten rakentama risteilyalus, joka upposi Etelä-Afrikan Transkeirannikolla 4. elokuuta 1991. Uppoamispaikka on noin 10 kilometrin päässä rannikolta, ja noin 160 kilometriä East Londonista pohjoiseen. Kaikki 581 laivalla ollutta matkustajaa ja miehistönjäsentä pelastuivat ripeiden pelastustoimien ansiosta.
Onnettomuus herätti laajamittaista kansainvälistäkin huomiota sen vuoksi, että suuri osa miehistöstä, mukaan lukien aluksen päällikkö Yiannis Avranas, poistui alukselta, vaikka lähes 200 matkustajaa oli vielä aluksella ilman pelastusmahdollisuutta. Päällikkö Avranas väitti myöhemmin menneensä maihin huolehtimaan viestiyhteyksistä, tarkoituksenaan palata takaisin alukselle. Hänen on väitetty vieneen vanhemman naismatkustajan helikopteripaikan päästäkseen pois alukselta. Selittely ei auttanut, vaan Avranas tuomittiin vankilaan ja menettämään valtuutensa pysyvästi.
Kaiken lisäksi miehistön sanotaan ottaneen tehokkaimman ja parhaiten varustetun pelastusveneen ja vieneen mukanaan jopa matkatavaransakin – vaikka alukselle jäi vielä runsaasti matkustajia. Ehdoton sääntö on, että matkatavarat on hylättävä laivanjätössä ihmishenkien pelastamiseksi; ne ovat vasta viimeisellä sijalla pelastettavan tavaran joukossa. Ne jopa heitetään mereen, jos ne haittaavat pelastustyötä millään tavoin.
Onnettomuuden syy
Noin kello 21.30 laivalla tapahtui pieni räjähdys, ja aluksen koneet sammuivat. Konemestari ilmoitti komentosillalle, että aluksen rungossa oli reikä ja että vesi pääsi virtaamaan rungon sisään. Generaattorit olivat joutuneet oikosulkuun, joten sähkövirran saanti oli katkennut.
Veden tulviminen aiheutti sen, että alus kallistui noin 20° oikealle kyljelleen, jolloin pääkoneet pysähtyivät, ja lopulta alus upposi keula edellä 12 tuntia vuodon syntymisen jälkeen.
Pelastustoimet
Laivalla ei ollut järjestetty pelastusveneharjoituksia. Aluksen jo upotessa laivan miehistö ei auttanut matkustajia lainkaan pelastautumaan. Merenkäynti oli voimakasta, mutta tästä huolimatta aluksen pelastusveneet onnistuttiin laskemaan. Kaikki matkustajat eivät kuitenkaan ehtineet tai suostuneet nousemaan veneisiin merenkäynnin vuoksi. Tämän vuoksi laivalle jäi lähes 200 ihmistä, jotka pelastettiin helikoptereihin. Pelastustöitä laivalla organisoi pieni viihdeartistien joukko. Viimeinen pelastusvene lähti laivalta kello 03.00 yöllä, ja ensimmäinen helikopteri saapui alukselle vasta 07.00 aamulla. Kuin ihmeen kautta jokainen aluksella ollut pelastui eivätkä pelastustyön aikana tulleet ruhjevammatkaan olleet vakavia.
Pelastustyön kokonaisansio kuuluu yksinomaan laivan viihdetaiteilijoille ja eteläafrikkalaisille helikopterilentäjille, jotka kaikki palkittiinkin korkein kunniamerkein ja huomionosoituksin.
Kalukukkaro
pienoiskuva|Englannin kuningas [[Henrik VIII (Englanti)|Henrik VIII, Hans Holbein nuoremman maalaama muotokuva noin vuodelta 1537. Kalukukkaro on näkyvissä vyön alapuolella.]] Kalukukkaro on lieriömäinen tai pussia muistuttava vaatekappale, joka laitetaan miesten housujen haarojen eteen peittämään ulkoiset sukuelimet. Se kiinnitettiin housuihin nauhoilla, napeilla tai muilla menetelmillä. Kalukukkaro oli tärkeä vaatekappale Euroopassa 1400- ja 1500-luvuilla.
Historia
Alun perin kalukukkaro liittyi yleisimmän näkemyksen mukaan säädyllisyyteen liittyviin käytäntöihin, mutta kun se lopulta kiellettiin, syynä oli nimenomaan näkemys sen säädyttömyydestä. Miesten housut olivat yleensä lahkeista hyvin peittäviä, mutta avoimia haarojen kohdalta, jolloin sukuelimet roikkuivat dubletin (eräänlaisen takin) alla. Muodin vaihtuessa dubletit lyhenivät entisestään ja kalukukkaro keksittiin haarojen peittämiseksi.
Myöhemmin kalukukkarot alettiin muotoilla sukuelimiä korostaviksi ja lopulta niistä tehtiin topattuja ja huomiota herättävän muotoisia. Kalukukkaroiden koon kasvaessa niissä alettiin kuljettaa myös muita tavaroita kuten nuuskaa ja kolikoita. Englannissa kuningatar Elisabet I:n valtakauden jälkimmäisellä puoliskolla kalukukkarot ja dubletit yhdistyivät ”peascod”-nimiseksi dubletiksi, ja vanha kalukukkaro poistui muodista.
Sotavarustukset seurasivat 1500-luvulla siviiliasusteiden muotia, ja joksikin aikaa panssaroiduista kalukukkaroista tuli tärkeä osa parhaita haarniskoja. Tällaisia haarniskoja on säilynyt nykyajalle vain muutamia.
Kalukukkaro nykyajan kulttuurissa
Kalukukkaroita käytetään nykyään vain harvoin, mutta niitä käytetään joskus erilaisissa näytöksissä ja esimerkiksi live-roolipelaamisen yhteydessä. Kalukukkaroa ovat käyttäneet esiintyessään esimerkiksi Jethro Tull -yhtyeen johtohahmo Ian Anderson, Cameo-yhtyeen laulaja Larry Blackmon sekä laulaja Tom Jones. Kalukukkaro on esiintynyt televisio-ohjelmissa Musta kyy ja Babylon 5 sekä kirjassa ja elokuvassa Kellopeliappelsiini.
Keep Your Hands Off My Power Supply
Keep Your Hands Off My Power Supply on Sladen vuonna 1984 Yhdysvalloissa julkaisema versio albumista The Amazing Kamikaze Syndrome.
Levy on Sladen parhaiten menestynyt albumi Yhdysvalloissa (Billboard-sija 33). Singlet "Run Runaway" ja "My Oh My" nousivat myös listojen kärkipäähän ja ovat Sladen tunnistetuimmat kappaleet Yhdysvalloissa. Menestykseen uudella mantereella vaikutti myös vuonna 1983 listakärkeen noussut Quiet Riot -yhtye, joka versioi Sladen "Cum On Feel The Noize" -kappaleen.
Liskonlantioiset
Liskonlantioiset (Saurischia) on toinen dinosaurusten kahdesta pääryhmästä, toinen on linnunlantioiset (Ornithischia). Nimensä mukaisesti useimmilla liskonlantioisilla oli samanlainen lantio kuin liskoilla. Vuonna 1888 Harry Seeley määritteli dinosaurukset kahteen lahkoon, vaikka nykyään monet paleontologit pitävät liskonlantioisia pikemminkin kladina kuin lahkona.
Luokittelu
oikea|pienoiskuva|Liskonlantioisen lantion rakenne.
Nicholas Negroponte
pienoiskuva|oikea|Nicholas Negroponte Nicholas Negroponte (s. 1943 New York City) on yhdysvaltalainen tietojenkäsittelytieteilijä ja kolumnisti.
Hän kirjoitti vuosina 1993–1998 Wired-lehteen kolumnia. Negroponte luopui vuonna 2006 MIT Media Labin johtajuudesta organisoidessaan One Laptop per Child -järjestöä.
Negroponte tunnetaan myös uutisten digitalisoitumisesta kertovasta teoriastaan Daily Me, jota hän käsittelee kirjassaan Digitaalinen todellisuus. Teorian mukaan digitaaliset uutismediat seuraavat lukijan kiinnostuksen kohteita koskien eri uutissisältöjä ja näiden tietojen avulla suosittelee uusia, vastaavanlaisia sisältöjä.
Negroponten isoveli John Negroponte oli Yhdysvaltain kansallisen tiedustelun (DNI) ja CIA:n johtaja 2005–2007.
Paaviuden historia
Paaviuden historialla tarkoitetaan paavien ympärille rakentuvaa historiaa. Katolinen kirkko katsoo paaviuden alkaneen Jeesuksen antaessa Taivasten valtakunnan avaimet apostoli Pietarille, vaikkakin ensimmäiset teologiset perustelut paaviudelle esitettiin vasta 200-luvun puolivälissä. Tulkinnoista riippuen paaviuden historian voidaan katsoa alkaneen joko vuodesta 33 tai viimeistään 600-luvulta ja jatkuvan edelleen.
Paavi-instituutio
Rooman piispanvirka on ollut olemassa Rooman valtakunnan ajalta lähtien ja se on mahdollisesti perustettu jo apostolien sukupolven kuluessa. Aluksi paavi valittiin virkaansa samaan tapaan kuten muutkin piispat, eli "papiston ja kansan" suorittamalla vaalilla, mikä antoi mahdollisuuden poliittiseen peliin paaviudella. Paavinvallan ollessa nousussa 1059 uuden paavin valinta annettiin kardinaalien oikeudeksi, ja oikeus on säilynyt kardinaalikollegiolla nykypäivään saakka.
Paavin kuoltua hänelle valitaan seuraaja kardinaalien suorittamassa konklaavissa. Paavinvaali toimitetaan suljetussa tilassa, mikä estää ulkopuolisia vaikuttamasta vaaliin ja samalla nopeuttaa paavin valintaa. Äänestys vaati perinteisesti kahden-kolmasosan määräenemmistön – vuoden 1996 muutoksen (Universi Domini Gregis) jälkeen yksinkertainen enemmistö riittää, mikäli 12 päivän kuluessa ei ole muuten onnistuttu valinnassa. Konklaavin valittua paavin virkaan hän joko ottaa viran vastaan tai kieltäytyy, vaikkakaan koko paaviuden historiassa yksikään ehdokas ei ole antanut kieltävää vastausta. Paavin virka on elinikäinen, ellei paavi itse päätä erota, mikä on äärimmäisen harvinaista; Vuonna 2013 tehtävänsä jättänyt Benedictus XVI oli ensimmäinen eronnut paavi sitten vuoden 1415. Paavin kuoltua hänelle valitaan seuraaja saman kaavan mukaan ja näin paavi-instituutio jatkuu. Paavinvaalin tulos on yleensä vaikeasti ennustettavissa, koska kahden kolmanneksen enemmistö on vaikea saavuttaa ja virkaan valitaankin yleensä kompromissiehdokkaita.
Kardinaalikollegiossa eli kardinaalien muodostamassa kokonaisuudessa eri maanosat ja valtiot ovat kuitenkin epätasa-arvoisesti edustettuja, mikä lienee osasyynä siihen että paavi valitaan yleensä eurooppalaisesta valtiosta ja useimmiten Italiasta. Syynä lienee paavi-instituution keskittyminen Roomaan ja Italiaan sekä sen läheinen liittyvyys Eurooppaan ja sen historiaan. Vuoden 2004 kardinaalikollegiossa oli yhteensä 99 eurooppalaista kardinaalia, joista 39 oli italialaisia. Pohjoisamerikkalaisia kardinaaleja oli 19 ja eteläamerikkalaisia 33, afrikkalaisia 16, aasialaisia 18 sekä australialaisia ja oseanialaisia 5.
Ensimmäinen paavi
pienoiskuva|vasen|[[Caravaggion maalaus Apostoli Pietarin ristiinnaulitseminen noin vuodelta 1600–1601. Paaviutta perustellaan yleensä sen väitetyillä juurilla apostoli Pietariin, mutta asia on kriittisemmissä tutkimuksissa kyseenalaistettu. Osa kriittisimmistä ajattelijoista jopa kyseenalaistaa Pietarin koskaan olleen Roomassa tai kärsineen siellä marttyyrikuoleman.]]
On olemassa erilaisia näkemyksiä siitä, kuka oli historian ensimmäinen paavi. Katolinen kirkko pitää Taivasten valtakunnan avaimien luovutusta apostoli Pietarille merkkinä siitä, että hänet on julistettu kaikkien muiden apostolien johtajaksi ja ensimmäiseksi Rooman piispaksi eli paaviksi. Pietarinkirkon kupolin sisäreunaan onkin kirjoitettu: Tu es Petrus et super hanc petram aedificabo ecclesiam meam et tibi dabo claves regni caelorum kuten Jeesuksen kerrotaan sanoneen Pietarille Matteuksen evankeliumin mukaan (Matt. 16: 18–19).
Useimmissa kriittisissä näkemyksissä ei kyseenalaisteta tätä kohtaa raamatussa tai sen tapahtumista, vaan kyseenalaistetaan Pietarin asema Rooman seurakunnan johtajana ja täten myös paavina. Asiasta esitetäänkin yleensä kolme kriittistä kysymystä:
Kysymyksiin on esitetty monenlaisia vastauksia. Kriittisimpien arvioiden mukaan Pietari ei koskaan elämässään käynyt Rooman kaupungissa, jolloin hän ei voinut olla ensimmäinen Rooman piispa eikä siis paaviutta voida perustella hänellä. Raamatusta ei voida löytää vastausta mihinkään esitetyistä kolmesta kysymyksestä, koska uusi testamentti ei kerro apostoli Pietarin elämän loppuvaiheista. Tästä huolimatta perimätieto Pietarin marttyyrikuolemasta Roomassa lienee tosi. Paavi Pius XII:n ollessa paavina 1950-luvun Pietarinkirkon alla suoritettiin kaivauksia, joiden tuloksena löydettiin hautamuistomerkki. Sen viereen on raapustettu kreikaksi sanat: Pietari on täällä. Paikalla josta hautamuistomerkki löydettiin sijaitsi aikanaan keisari Neron aikainen hautausmaa, jonne osa vainoissa teloitetuista kristityistä haudattiin. Paikalta löydettiin myös luita, ja tiedotuksessaan Vatikaanivaltio totesikin kyseessä olevan "mitä suurimmalla todennäköisyydellä" apostoliruhtinaan maalliset jäännökset. Kaikki eivät ole samaa mieltä Vatikaanivaltion kanssa, sillä kriittisimpien tutkijoiden mukaan "oli kyllä odotettavissa, että hautausmaalta löytyy luita".