cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kortepohja
Nimi
Nimi Kortepohja on syntynyt vuonna 1964, kun Jyväskylän nimitoimikunta järjesti kilpailun tulevan asuinalueen nimestä. Ehdotuksiin kuuluivat Rautpohja ja Kortesuo, jotka olivat jo käytössä tulevan asuinalueen lähellä. Kortesuon kartano rakennettiin 1930-luvun lopulla. Rautpohja-nimi oli samoihin aikoihin otettu Tuomiojärven lahden nimestä Valmet Oy:n entisen Tykkitehtaan käyttöön. Jyväskylän kasvatusopillisen korkeakoulun suomen kielen professori Ahti Rytkönen teki kompromissiehdotuksen: uusi nimi muodostettaisiin risteyttämällä nimet keskenään. Syntyi Kortepohja.
Kortemäki
Kortemäki on asuinalue Jyväskylässä Kortepohjan länsiosassa. Sen eteläosan omakotitalot ovat enimmäkseen jälleenrakennuskauden taloja, useimmat pohjoisosan omakoti- ja rivitalot 1970–1980-luvulla rakennettuja, tosin vielä 2000-luvun alussa alueelle rakennettiin vähän lisää. Alueen kokoojakatuna on Pyssymiehenkatu, josta alueen muut kadut haarautuvat. Nykyinen Kortemäen eteläosa oli ennen pohjoisosan rakennusta osa Kypärämäkeä ja vaikka nykyään Kortemäki virallisesti kuuluu Kortepohjan kaupunginosaan, on sillä läheiset yhteydet Kypärämäkeen: se kuuluu Kypärämäen äänestysalueeseen sekä Kypärämäen-Köhniön asukasyhdistyksen toimialueeseen ja autotieyhteys sinne on pelkästään Kypärämäen kautta. Kortemäkeen kulkevat Linkin bussit 1 ja 2.
Haukkalan lähde
Kortepohjassa Haukkalassa sijaitseva Haukkalan lähde on yksi harvoista kunnallisesti yllä pidettävistä lähteistä. Siitä haetaan vettä paljon. Sen veden laatua tarkkaillaan, ja poikkeustapauksissa kuten elokuussa 2021 lähteen käyttö voi tämän johdosta olla kielletty. Lähteen vesi on ohjattu tulemaan hanasta.
Rap-kulttuurissa
Rap-artistit kuten Tohtori Getto, Lyttä, Gettomasa, Mike Mo ja Super Duve ovat tehneet Kortepohjaa tunnetuksi suomalaisessa rapkulttuurissa. Kortepohjassa on perustettu Suomen pitkäikäisin räpmusiikin livekeikkoihin erikoistunut klubi Ghetto Party, joka järjestettiin ensimmäistä kertaa ravintola Rentukassa 22.5.2009. Kortepohjan Rentukassa järjestettiin myös sittemmin räpmusiikista tunnetuksi tulleen Jyväskylän ensimmäiset kokonaan räpmusiikkiin erikoistuneet kaksipäiväiset festivaalit, kun Ghetto Party Festivaali järjestettiin vuosina 2013 ja 2015.
Akira Terao
Akira Terao  (, s. 18. toukokuuta 1947 Kanagawassa, Japanissa) on japanilainen näyttelijä ja laulaja. Akira Terao on näytellyt muun muassa palkitussa elokuvassa Sateen jälkeen miekkailunopettaja Misawa Ihein pääroolin sekä Akira Kurosawan kuuluissa elokuvissa Akira Kurosawan unet ja Ran.
Skandiumfluoridi
Skandiumfluoridi (ScF3) on skandium- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää metallisen skandiumin valmistamiseen.
Akira Terao
Nippon Academy -palkinto
Paras miesnäyttelijä
Skandiumfluoridi
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
Skandiumfluoridia valmistetaan kuumentamalla skandiumoksidia vetyfluoridin tai ammoniumvetyfluoridin kanssa. Sitä muodostuu myös saostamalla skandiumin vesiliuoksista fluorideilla.
Skandiumfluoridia käytetään metallisen skandiumin valmistamiseen pelkistämällä se magnesiumin tai kalsiumin avulla. Se toimii myös katalyyttinä valmistettaessa silyylienolieettereistä hydroksiketoneja.
Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja
Maailmankirjallisuuden kultainen kirja: Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja on Tyyni Tuulion toimittama kirjallisuusantologia, jossa on näytteitä espanjan- ja portugalinkielisestä kirjallisuudesta. Teoksen on julkaissut vuonna 1954 WSOY.
Jokela
thumb|Jokelan rautatieasema. Jokela on Tuusulan pohjoisin taajama, joka sijaitsee Hyvinkään ja Järvenpään välissä Helsinki–Riihimäki-radan varrella.
Jokelan taajamassa oli vuoden 2012 lopussa 6 225 asukasta, joista Tuusulassa asui 6 013 henkeä ja Hyvinkään puolella kuntarajaa 212 henkeä. Taajaman väestötiheys on 707 asukasta neliökilometriä kohden. Jokelassa oli vuoden 2002 lopussa 765 työpaikkaa. Eniten työpaikkoja on kaupan alalla, teollisuudessa ja julkisessa hallinnossa (Jokelan vankila).
Historia
thumb|left|Jokelan tiilitehdas heinäkuussa 2021. Historiallinen alue on uusiokäytössä, ja siellä toimii mm. terassiravintola ja ruokahävikkijakelu. Ennen rautatietä Tuusulan pohjoisosat olivat harvaan asuttuja. Nykyisen Jokelan alueella oli vielä 1800-luvun puoli­välissä vain yksi torppa pelto­tilkkuineen ja seitsemän asukasta. Suuri osa alueesta kuului vanhastaan Tuusulan kirkonkylän, Hyökkälän ja Paijalan kylien taka­maihin, vaikka sijaitsikin kaukana erillään näiden kylien keskuksista.
Helsinki–Hämeenlinna-rautatie valmistui 1862. Vuonna 1875 perustettiin Jokelan rautatieasema, jonka ympärille pian muodostui asutus- ja teollisuus­keskus. Kun rautatie­asema sijaitsi lähellä paikkaa, jossa Tuusulan, Nurmi­järven ja Hyvinkään maalais­kunnan rajat kohtasivat, taajama-asutus laajeni pian myös molempien naapuri­kuntien alueelle. Alueen kautta kulkevan Palojoen länsi­puolinen alue kuului pääosin Tuusulaan, itä­puolinen Hyvinkään maalais­kuntaan.
Jokelan teollisuus alkoi vuonna 1874, kun tiilitehdas perustettiin. 1900-luvun alkupuolella Jokelasta kehittyi merkittävä, monipuolinen teollisuusyhdyskunta. Jokelassa tuotettiin muun muassa tiiliä, kattohuopaa, laatikoita, vanua ja tulitikkuja. Tiilitehtaita Jokelassa oli useita. Tiilitehtaita paikkakunnalle vetivät rautatie, Helsingin läheisyys ja savipitoinen maa. Taajamassa on yhä useita lampia, jotka ovat savenotosta syntyneitä kuoppia. Tulitikkutehdas nimeltään Jokela Oy perustettiin 1920-luvun lopulla, mutta pulavuodet hidastivat tuotannon aloittamista. Syksyllä 1933 tehtaassa aloitettiin Sampo-merkkisten tulitikkujen tuotanto. Raaka-aineena käytetyt haapatukit tuotiin tehtaalle junalla. Yritys menestyi ja toi Jokelaan runsaasti uusia työpaikkoja.
Kulttuurielämän keskuksena toimi 1930-luvulla Jokelan kartano, missä asui Lilly Kajanus-Blenner. Lilly Kajanus-Blennerin aloitteesta Jokelan seurantalolla järjestettiin elokuun lopulla vuonna 1934 Kukkaisjuhla, jossa oli nimekäs esiintyjäkaarti päätähtenään sellotaiteilija Tibor de Machula.
Marraskuussa vuonna 1952 vihittiin käyttöön uusi koulutalo.
pienoiskuva|Jokelan [[S-market.]] Jokelan taajamassa asui 1960-luvun alussa jo lähes 5 000 asukasta, sen lähi­alueella kaikkiaan noin 8 000. Taajaman sijainti kolmen kunnan alueella johti kuitenkin siihen, ettei sen oloja kyetty hoitamaan asian­mukaisesti, minkä vuoksi yleisesti toivottiin kuntajaon muuttamista. Sisäasiainministeriön toimeksi­annosta osasto­päällikkö Erkki Jänne päätyi esittämään, että Nurmi­järven ja Tuusulan kunnista siirrettäisiin Jokelan alueet lähistöineen Hyvinkään maalais­kuntaan, jonka nimi olisi samalla muutettu Jokelan kunnaksi, ja että samalla tämän kunnan pohjois­osista olisi liitetty alueita Hyvinkään kaupunkiin. Ministeriö totesi kuitenkin vuonna 1964, ettei näihin muutoksiin ollut edellytyksiä. Sen sijaan vuoden 1969 alusta lähtien Hyvinkään maalais­kunta kokonaisuu­dessaan, siihen kuuluneet Jokelan alueet mukaan luettuina, liitettiin Hyvinkään kaupunkiin. Samalla oli ehdotettu myös Tuusulaan kuuluneiden Jokelan alueiden liittämistä Hyvinkääseen, mutta ehdotus jäi sillä erää toteutumatta. Kysymys kunta­jaon muuttamisesta pysyi kuitenkin vireillä. Vuonna 1972 Jokelan asukkaiden keskuudessa järjestettiin mieli­pide­tiedustelu siitä, olisiko alue liitettävä kokonaisuudessaan Hyvinkääseen vai Tuusulaan. Niukka enemmistö kannatti Hyvinkääseen liittymistä, mutta valtioneuvosto päätti vuonna 1973, että seuraavan vuoden alusta myös Hyvinkääseen kuuluneet Jokelan alueet oli liitettävä Tuusulaan.
Monet tehtaat lopettivat toimintansa 1900-luvun loppupuolella, esimerkiksi alueen viimeinen tiilitehdas, Kolsan tiilitehdas, 1980-luvulla. Rautatieaseman eteläpuolella on yhä neljän tehtaan ryhmä, joka on luokiteltu valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Jokelan tiilitehdas on yksi harvoista Suomen varhaisen tiiliteollisuuden säilyneistä toimipaikoista.
Kulttuuri ja urheilu
Työväentalon yhteydessä toimii Jokelan Karjalaisten JoKa-Teatteri. Kesäteatteri on perustettu vuonna 1981.
JEKKU RY (Jokelan Elävän Alakulttuurin Kehitysyksikkö) Järjestää Jokelassa ja lähialueilla musiikillisia tapahtumia. Päätapahtumana Jekulla on Jokelan Närkästysjuhlat, joita on järjestetty vuodesta 2011.
Lampirock ry on musiikin harrastajien yhdistys, joka muun toimintansa ohella järjestää vuosittain Jokelan koulukeskuksen lammella elokuun lopulla pääsymaksuttoman Lampirock -musiikkitapahtuman.
Jokelassa on aktiivista urheiluseuratoimintaa. Urheiluseura Kaukasten Voiman lajeihin kuuluvat jääkiekko, koripallo ja yleisurheilu. Jokelan Kisa harjoittaa jalkapalloa.
Taajamassa on kolme ala-astetta: Kolsan, Lepolan ja Pertun koulut. Jokelan koulukeskuksessa toimii Jokelan yläaste ja Tuusulan lukion Jokelan toimipiste.
Aiheesta muualla
60.5525°N, 24.96833°W
Marit
Mareja asui Venäjällä vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 604 298. Heistä niittymareja oli 172 330, vuorimareja 18 515. Vuonna 2010 mareja oli laskennassa vähemmän, eli 548 000. Heistä oli vuorimareja arviolta 23 500. Noin 70 % marilaisista puhuu marin kielen päämurteita eli länsimaria (vuorimari) tai itämaria (niittymari) äidinkielenään. Muiden ensisijaisena kielenä on venäjä, vaikka he pitävätkin itseään yhä mareina.
Marinmaan väestöstä mareja oli vuonna 2010 noin 44 % (eli 290 863), ja osuus on pysynyt 42 ja 51 % välissä vuodesta 1926.
Historia
pienoiskuva|vasen|Niittymareja 1900-luvun alussa Marin kieli alkoi erottua muista suomalais-ugrilaisista kielistä noin 3 000 vuotta sitten. Vetlugan alueelta Volgan vasemmalta rannalta on löydetty arkeologisia jäännöksiä, jotka ovat peräisin ensimmäisiltä vuosisadoilta ajan laskun alun jälkeen. Alueella vallitsi niin sanottu itäinen kulttuuri, joka oli jatkoa alueen vanhemmille kulttuureille. Volgan oikealta rannalta on löydetty gorodets-nimellä tunnettuja muinaisia asuinpaikkoja ja linnoituksia, jotka on suojattu vallituksin.
Ensimmäiset maininnat mareista kansana ovat 400-luvulta. Mareilla oli omia itsenäisiä ruhtinaskuntia, jotka sittemmin joutuivat Bolgarian vallan alle. Marilaiset muodostuivat kansana viimeistään noin 500-luvulla jaa., kun Volgan alueen suomensukuiset kansat ja etelän iranilaiset kansat sekoittuivat keskenään. Vuonna 551 goottien historioitsija Jordanes luetteli hunnien hyökkäyksen ajan kansoja, jotka kuuluivat itägoottien kuningas Hermanarikin valtakuntaan. Jordanes mainitsee muun muassa kansat merens, mordens ja imiscaris. Nimityksen imiscaris on selitetty tarkoittavan marilaisia. Merens viittasi todennäköisesti merjalaisiin, jotka olivat luultavasti läheistä sukua marilaisille.
Niitty- ja vuorimarilaiset eriytyivät omiksi heimoikseen 1000-luvun paikkeilla. Marin kielen päämurteet ovat länsimari (vuorimari) ja itämari (niittymari ja varsinainen itämari). Vuorimarin nimi juontaa juurensa siitä, että sen puhujat asuvat Marinmaan lounaisosassa Volgan oikean rannan mäkisellä seudulla. Niittymarit puolestaan asuvat Volgan vasemman rannan tasamaalla. Varsinaiset itämarit muuttivat tältä alueelta 1700-luvulla pakoon uskonnollista käännytystä nykyisen Baškortostanin (Baškiria) alueelle. Lisäksi on olemassa pieni koillismurteen ryhmä Nižni Novgorodin ja Kirovin alueella.
Kun ensimmäiset mariryhmät olivat muodostuneet, säilyivät yhteydet udmurtteihin ja mordvalaisiin vielä pitkään tiiviinä. 800-luvulla bolgaarit perustivat niin sanotun Volgan Bulgarian valtion, jonka mongooli-tataarit kukistivat 1230-luvulla. Bolgaareja pakeni tämän johdosta marien naapuriin, jossa he sulauttivat osan näistä itseensä. Osa marilaisista ilmeisesti pakeni slaaveja ja bolgaareja Morkon metsiin. Marilaiset olivat ensin Kultaisen ordan ja sittemmin 1440-luvulta alkaen Kazanin kaanikunnan alaisuudessa, kunnes venäläiset kukistivat kaanikunnan 1500-luvun puolivälin jälkeen.
pienoiskuva|Marilainen rockyhtye Pairem esiintyy Tyrnävän torilla heinäkuussa 2010. Solisti Elvira Kuraj laulaa marin kielellä. Marilaiset taistelivat venäläisiä vastaan ruhtinaidensa johdolla, minkä seurauksena noin puolet mareista kuoli. Kuuluisimpia tuon ajan heimoruhtinaita oli Poldyš. Venäläiset alkoivat marilaisten käännytyksen kristinuskoon 1500-luvulla. Erityisesti Iivana Julma yritti käännyttää mareja. Tämä tapahtui 1550-luvulla. Marien asuma-alueet oli valloitettu vuoteen 1552 mennessä. 1600-luvulla tehtiin asetus, jolla kristinuskoon kääntymisestä tuli ehto maan hankkimiselle.
pienoiskuva|vasen|Marilainen kansanmusiikkiyhtye
Neuvostovuosina noin 40 000 ihmistä joutui Stalinin vainojen uhriksi Marinmaalla. Heistä noin 7 000 tapettiin. Osassa oli kyse uskonnollisesta vainosta, joka kohdistui nimenomaan luonnonuskonnon harjoittajiin. Rituaaleja keskeytettiin ja häirittiin. Harjoittajia on siis voinut olla 1900-luvun alussa enemmän kuin 275, koska kaikki marit eivät ehkä ole uskaltaneet ilmoittaa uskonnollista kantaansa.
1970- ja 1980-luvuilla eräs menestyneimpiä marilaisurheilijoita oli maailmanmestari ja olympiamitalisti hiihtäjä Nina Seljunina.
Kulttuuri
Marit erottaa muista eurooppalaisista kansoista erityisesti se, että he harjoittavat vieläkin verrattain laajasti omaa luonnonuskontoaan. Keskeisimpiä elinkeinoja on maatalous, koska näin ollen heidän ei juuri tarvitse puuttua luonnon kiertokulkuun. Esimerkiksi metsätalous olisi Marinmaalla tuottoisa elinkeino, mutta puiden kaataminen olisi monien marien uskonnollista etiikkaa vastaan. Näin on, koska he uskovat, että puillakin on sielut ja puita kaataessaan he tappaisivat eläviä olentoja. Tästä syystä marit eivät todennäköisesti myisi vesistöjäkään teolliseen käyttöön. Marilaisen luonnonuskon mukaan vesistöissä elää heidän jumalansa Osh Kugu Jumon henki. Niinpä joidenkin kaivojenkin vesi on pyhää. Marien perinteinen asuinalue on tiheää mäntymetsää. Kuten suomalaiset ja virolaiset, myös marien kulttuuriin kuuluu sauna erilaisine tapoineen. Esimerkiksi läheisen kuolemaa surevassa talossa on tapana tehdä niin, että viimeinen saunoja jättää lähtiessään saunaan vatiin vettä ja saippuaa, jotta myös kuollut perheenjäsen voi peseytyä.
Marin kansallisteatteri on perustettu vuonna 1919, ja sillä on ollut johtava asema marilaisen kulttuurin kehittäjänä. Kansallisteatterin uusklassinen rakennus Joškar-Olan keskusaukiolla symboloi Marin tasavallan pääkaupungin asemaa kaikkien Venäjän uralilaisten kansojen keskuksena. Mareilla on ollut kaksi omankielistä teatteria muista Venäjän uralilaisista kansoista poiketen, ja juuri luova kilpailu on nostanut marilaisen teatterin muiden Venäjän vähemmistökansojen edelle.
Kansanperinteen tutkimus ja harjoittaminen sekä hengellinen elämä
Ensimmäinen länsimainen marien kulttuuriin ja uskomuksiin perehtynyt tutkija oli itävaltalainen diplomaatti Sigismund Herberstein 1500-luvulla. Hän erehtyi monien muiden tavoin luulemaan marien maailmankuvaa islamilaiseksi. Venäläisten tekemä tutkimus mareista ja muista lähiseutujen kansoista alkoi 1700-luvulla, jolloin Katariina Suuri halusi tutustua valtakuntansa pohjois- ja itäosiin. Tunnetuimpia Katariinan retkikunnan rohtajia oli huomattava luonnontieteilijä Peter Simon Pallas. Samoihin aikoihin Gerhard Friedrich Müller arveli tšeremissien (eli marien), tšuvassien ja votjakkien olevan kielellisesti ja kulttuurisesti lähes samanlaisia lähtökohdiltaan. Tšuvassien kielisukulaisuudesta hän erehtyi, mutta siihen aikaan kielitiede otti asian suhteen vasta ensi askeliaan. Müllerin mukaan tšeremissien yleisin rukous oli Юмо сирлага eli vapaasti suomennettuna 'Herra siunaa meitä'. 1700-luvulla kerättiin suhteellisen runsaasti tutkimusaineistoa, mutta siihen sisältyi lähinnä väärinkäsityksistä johtuvia virheitä. Edelleen esimerkiksi kapteeni Nikolai Petrovitš Rytškovin kokoama 18 jumalan luettelo on osittain hävinnyt.
Modolo
Modolo on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 168 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 2,47 neliökilometriä. Se sijaitsee 134 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Marit
Kansanperinteen tutkimus ja harjoittaminen sekä hengellinen elämä
Monet marien kielten vanhat sanat ja perinteet ovat kadonneet ja korvautuneet valtakulttuurin, eli venäjän, sanoilla ja perinteillä. Marin kielellä on kaksi kirjallista muotoa, ja niitä kirjoitetaan kyrillisin kirjaimin. Niiden syntyhistoria alkaa 1700-luvun puolivälistä. 1800-luvulla Venäjällä pyrittiin käännyttämään vähemmistökansoja ortodoksisuuteen. Uskonnollisia tekstejä käänneettiin muun muassa Raamatun evankeliumeista eri murteilla, jotta marit olisivat oppineet lukemaan. Nykyisin tekstejä eivät enää ymmärrä kuin kielentutkijat. Tekstien kääntämisen tavoitteena ei kuitenkaan ollut luoda mareille kirjakieltä. Näistä kirjoitustraditioista syntyivät vuorimarin ja niittymarin kirjalliset muodot. Kielellisesti kyseessä on vain murre-ero, ja pitkään on suunniteltu kirjakielten yhdistämistä. Yhdistämistä vastustaa lähinnä vuorimarien pieni älymystö.
1800-luvulla marilaista mytologiaa tutkittiin runsaammin. Esimerkiksi kazanilainen lyyrikko Aleksandra Fuks käsitteli mareja teoksissaan, jotka tosin käsittelevät aihetta taiteilijan vapaudella. Tutkijat Nurminski, Maljarov ja Gavriil Jakovlev tekivät runsaasti havaintoja; Filimonov teki vertailevaa tutkimusta marilaisen ja suomalaisen folkloristiikan välillä. Suomalaisista tutkijoista kävivät Marinmaalla muun muassa Matthias Alexander Castrén ja Arvid Genetz.
Tutkimustyö jatkuu vielä 2000-luvulla. Parhaillaan ollaan julkaisemassa marilaisen mytologian sanakirjaa. Nykymusiikkia esittävä yhtye Pairem (suomeksi 'juhla') on vieraillut ulkomailla pyrkien tekemään marilaisuutta tunnetuksi.
Helsingistä käsin toimivan Raamatunkäännösinstituutin työnä valmistunut niittymarinkielinen Uusi Testamentti, U Sugyn, painettiin Marin tasavallan pääkaupungissa, Joškar-Olassa, joulukuussa 2007. Julkaisutilaisuus oli Joškar-Olassa 4. maaliskuussa 2008, ja painosmäärä oli 5 000 kappaletta. Suomesta juhlaan osallistui Raamatunkäännösinstituutin, Suomen Pipliaseuran ja Avainmedian edustajia. Vuonna 2014 valmistui Uusi testamentti, U Sogon, myös vuorimariksi.
Marien luonnonuskonto
1500-luvulta alkaneesta käännytystyöstä, Stalinin vainoista ja Venäjän federaation heikosta ihmisoikeustilanteesta huolimatta marit harjoittavat edelleen luonnonuskontoaan, mikä on ainutlaatuista Euroopassa. Osa mareista harjoittaa ortodoksista uskoa, mutta siihenkin on sekoittunut elementtejä luonnonuskosta. Marien luonnonuskon keskeisimpiä jumaluuksia on юмо, (jumo), jonka etymologia on sama kuin suomen sanalla jumala. Sana lienee tarkoittanut alkujaan taivasta. Muita merkittäviä henkiä tai nimiä ovat muiden muassa аба, 'maaemo'; он, kaani tai tsaari ja кугузай, 'vanhus'. Mareilla oli 2010-luvun puolivälissä noin 500 pyhää lehtoa Volgan molemmin puolin. Luonnon kunnioittaminen on keskeinen osa marien etnosta.
Marien rituaaleissa keskeisessa asemassa on kylän oma shamaani, joka lausuu rukouksia ja ylistyksiä matalalla äänellä. Uhrien antaminen kuuluu myös uskontoon. Marit uhraavat hanhia, joita he pitävät eläimistä pyhimpinä. Näin on, koska marilaisen uskon mukaan hanhet pystyvät saavuttamaan yhteyden veteen, puihin ja ilmaan. Kuten tavallista luonnonuskonnoille eläimiä ei ainoastaan uhrata, vaan niistä valmistetaan koivuja kasvavissa lehdossa pyhä juhla-ateria isoissa padoissa. Marien uskonnollisten tapojen mukaan hanhet täytyy rauhoittaa ja niitä täytyy kohdella hellästi ennen uhrausta, koska vain siten hyvät toiveet toteutuvat. Marit esimerkiksi silittelevät hanhia koivunlehdillä, jotta ne rauhoittuisivat.
Hautajaisissa omaiset ja sukulaiset tuovat haudalle ruokaa vainajalle. Myös muille aikaisemmin menehtyneille sukulaisille ja esivanhemmille tuodaan ruokaa, sillä marilaiset uskovat, että veräjä tuonpuoleiseen on auki, jolloin on mahdollista saavuttaa yhteys myös muihin vainajiin. Vainajaa pyydetään pysymään poissa elävien maailmasta ja unista ja hänelle toivotetaan hyvää matkaa ja elämää uudessa kodissaan. Ennen arkun sulkemista vainajalle puetaan lapaset, jotta hänellä ei olisi talvisin kylmä. Myös rahaa jätetään arkkuun, ja kun se lasketaan hautaan, arkun päälle heitetään kolmesti multaa ja saattoväki kiertää haudan kolmesti vastapäivään. On tavallista, että hautojen lähellä oleviin koivuihin sidotaan pitkiä vaaleita kankaita. Kun saattoväki palaa hautuumaalta juhla-aterialle on tärkeää, että he puhdistautuvat vainajain maailmasta kätensä pesten ja pienen vainajan vaatteista sytytetyn nuotion yli astuen. Marit näet ajattelevat, että vesi ja tuli erottavat elävien ja kuolleiden maailmoja. Jos hautajaispäivänä aurinko paistaa, se merkitsee mareille, että vainaja oli hyvä ihminen eläessään.
Suomen Yleisradion toukokuussa 2012 kuvatussa, vuoden 2013 tammikuussa televisiossa esitetyssä dokumenttisarjan Suomensukuiset 30 päivässä ensimmäisessä ja toisessa jaksossa näyttelijä Ville Haapasalo vierailee Morkin piirin Šorunžan kylässä ja Joškar-Olassa. Dokumenttisarjan esittelyn mukaan Shorunza on yksi parhaiten säilyneitä suomalais-ugrilaisia kyliä Marissa. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan tämän kylän alueella asui yhteensä 1 893 henkeä.
Kirjallisuus
Ensimmäinen tunnettu marinkielellä kirjoitettu kaunokirjallinen teos on tuntemattomaksi jääneen tekijän vuonna 1767 Kazanissa tsaarin vierailun kunniaksi kirjoittama tervehdysruno. Varsinaisesta marinkielisestä kaunokirjallisuus syntyi kuitenkin vasta 1900-luvulla. Marilaisen kirjallisuuden klassinen kausi ajoittuu 1900-luvun alusta 1930-luvun loppuun, jolloin marinkielinen älymystö tuhottiin käytännössä viimeiseen mieheen ja naiseen Stalinin vainoissa. Klassisen kauden kirjailijasukupolvi aloitti julkaisutoimintansa Venäjän keisarikunnan kahtena viimeisenä vuosikymmenenä ilmestyneissä kirjallisissa vuosikirjoissa, kalentereissa. He olivat marinkielisen kirjallisuuden tuotteliaimmat hahmot aina 1930-luvun loppuun saakka. Pääosa heistä oli syntyisin talonpoikaisperheistä ja saanut opillisen sivistyksensä opettaja- ja pappisseminaareissa.
Klassikoista kuuluisin on Sergei Tšavain (1888–1937). Hänen kirjallinen työnsä ajoittui vuosiin 1905–1936 ja käsitti niin lyriikkaa, näytelmiä kuin proosaakin. Tšavainin merkkiteoksena pidetään osin omaelämäkerrallista romaania Elnet (1936), joka jäi keskeneräiseksi kirjailijan vangitsemisen johdosta. Muita klassisen polven kirjailijoita olivat muun muassa lyyrikot Nikolai Muhinin (1890–1937), V. Savi (alias Vladimir Muhin) (1888–1938), Olik Ipai (1912–1937) ja Jivan Kirlja (1909–1937?). Monitaitoinen Šketan (alias Jakov Majorov) (1898–1937) toimi sanomalehtimiehenä ja teatteriohjaajana kirjoittaen proosaa ja humoristisia maalaisnäytelmiä.
Osip Šabdarin (1898–1937) romaani Üdrimaš korno (1937) on marinkielisen kirjallisuuden klassikkoja. Sukupolven edustajia olivat myös maailmankirjallisuuden marinkielelle kääntäjä Janiš Jalkain (1909–1937?) ja vuorimarin kirjakielellä kirjoittanut prosaisti N´ikon Ignat´ev (1895–1941). Klassisen kauden kirjailijoiden runoudessa ja proosassa kansalliset aiheet nivoutuivat usein yhteen uuden ajan aatteiden ja vilpittömän poliittisen innostuksen kanssa. Ennen 1930-lukua tämä oli melko ristiriidatonta, sillä neuvostohallinnon alkuvaiheiden kansallisuuspolitiikka loi huomattavasti keisarivaltaa paremmat edellytykset kansallisten vähemmistöjen kulttuuripyrinnöille.
Suuri yhtenäisepookki
Suuri yhtenäisepookin päättyessä noin 10-35 sekuntia alkuräjähdyksen jälkeen tapahtui monta merkittävää asiaa. Vahva vuorovaikutus erkani muista vuorovaikutuksista. Tässä vaiheessa saattoi tapahtua myös baryonigeneesi, joka mahdollisti baryonisen aineen ylimäärän suhteessa antiaineeseen. Lopuksi tapahtui jonkinlainen faasimuutos, josta seurasi seuraava inflatorinen epookki.
Marit
Kirjallisuus
Stalin hallintokauden hävityksestä marinkielinen älymystö ja kirjallisuus alkoivat elpyä hiljalleen 1950-luvun mittaan. Toisen maailmansodan jälkeisen kirjailijasukupolven suurhahmo on Valentin Kolumb (1935–1974), joka lyhyen elämänsä aikana ehti julkaista yli 20 runokokoelmaa. Hänen työnsä maailmankirjallisuuden (muun muassa Kalevalan osien) marintajana ja yleisenä kulttuurivaikuttajana oli niin ikään huomattava. Viime vuosikymmenten marinkielisessä kaunokirjallisuudessa lyriikalla onkin ollut keskeinen asema. Osin tähän on vaikuttanut se, ettei runous ole ollut samalla tavoin kuin proosa toisiaan seuranneiden autoritääristen hallintojen kahlitsemaa.
Nykylyyrikoista tunnetuimpia ovat muun muassa Albertina Ivanova (s. 1954), Albert Vasiljev (s. 1957), Gennadi Ojar (s. 1958), Vjatšeslav Abukajev-Emgak (s. 1959), Vitali Popov (s. 1964), Zoja Visvis (s. 1966), Lidia Iksanova (s. 1966), Aleksander Petrov (s. 1967), Svetlana Grigoreva (s. 1967), Tatjana Otšejeva (1968), Zoja Dudina, Tatjana Ivanova (s. 1970), Lilia Issai (s. 1971), Svetlana Elembajeva (s. 1975), Nadežda Nikitina (s. 1975) ja Elvira Kuklina (s. 1981). Merkille pantavaa on niin naisrunoilijoiden suuri määrä kuin aiheiden ja muotokielen monimuotoisuuskin. Maininnan ansaitsee myös Anatoli Spiridovin vuonna 2002 ilmestynyt marilaisen kansanrunouden ja mytologian pohjalta kirjoitettu Jugorno-eepos, vaikka onkin alun perin venäjäksi kirjoitettu.
Marinkielinen kirjallisuus on vielä elinvoimaista. 1960-luvulla alkaneen uuden venäläistämispolitiikan, johon 1990-luku toi vain lyhyen katkoksen, pitkän aikavälin seuraukset uhkaavat kuitenkin merkittävästi niin marinkielen kuin marinkielisen kirjallisuudenkin tulevaisuutta. Keskeisintä ja tuhoisinta on ollut marinkieltä opetuskielenä edes osinkaan käyttävän koululaitoksen lakkauttaminen. Kirjallisuus tarvitsee, paitsi kirjailijoita, myös lukijoita. Marinkieli siirtyy toistaiseksi vielä puhuttuna sukupolvelta toiselle, mutta marin kirjakielten taito marinkielisen väestön parissa on heikentymässä nopeasti. Kielestä on tulemassa kieli, jota vielä puhutaan, muttei enää osata suppean älymystön piirin ulkopuolella lukea.
Neuvostoliiton jälkeinen aika ja ihmisoikeustilanne
Neuvostoliiton hajoamisprosessin alettua Marin ASNT antoi suvereenisuusjulistuksen 22. joulukuuta 1990, mutta jäi kuitenkin Venäjän federaation yhteyteen. Presidentin virka perustettiin vuonna 1991. Vuonna 1992 otettiin käyttöön nimi Mari Elin tasavalta (El = maa).
Vuoden 2000 marraskuussa tasavallan päämieheksi valittiin Leonid Markelov, joka edusti Vladimir Žirinovskin liberaalidemokraattista puoluetta. Hän alkoi heti käyttää monin tavoin laajoja valtuuksiaan mareja vastaan. Vuoden 2001 aikana Marin Kirjailijaliitto häädettiin tiloistaan. Marin valtiollinen kirjakustantamo jätettiin ilman valtion tukea, minkä seurauksena marilaisen kirjallisuuden julkaiseminen muuttui käytännössä mahdottomaksi. Marinkieliset sanomalehdet Marij El ja Kugarnja ajettiin konkurssin partaalle, jotta niiden toimitukset kirjoittaisivat vain hallinnolle mieluisia juttuja. Marin tasavallan opetusministeriön kansallinen osasto lakkautettiin. Marin kieli muutettiin valinnaiseksi oppiaineeksi, millä viranomaiset osoittivat pitävänsä kieltä arvottomana. Marin tasavallassa ilmestynyttä suomalais-ugrilaisten kansojen asioista kirjoittanutta Kudo+Kodu -sanomalehteä uhkailtiin häädöllä tiloistaan ja lehden painaminen hallituksen kirjapainossa kiellettiin. Niinpä lehteä alettiin painaa kaukana Mordoviassa. Muut hallituksesta riippumattomat lehdet oli lakkautettu jo ennen Markelovin hallitusta. Markelov jopa syrjäytti marinkielisen lastenlehden toimituksen vaalitoimistollaan kolme vuotta ennen tasavallan päämiehen vaaleja. Marin tasavalta on Venäjän sananvapaustilastoissa viimeisten joukossa.
Marien ihmisoikeustilannetta on sanottu huonoksi. Asia ei ole juurikaan esillä tiedotusvälineissä, koska mareilla ei ole käytättävissään samanlaisia kanavia yhteiskunnalliseen keskusteluun kuin monilla muilla eurooppalaisilla kansoilla. Asia kuitenkin nousi lyhyesti julkiseen keskusteluun Suomessakin 2000-luvun ensi vuosina. Tuolloin marien ongelmat, jotka jatkuvat edelleen, nousivat keskusteluun myös Euroopan parlamentissa Strasbourgissa. Aiheesta kävivät kevällä 2005 keskustelua muun muassa heidän sukukansojensa edustajat, eli Unkarin (Gyula Hegyi ja István Szent-Iványi päätöslauselman laatijat; sekä György Schöpflin), Suomen ja Viron europarlamentaaritkot. Käsitellyn lauselman nimi oli Ihmisoikeuksien ja demokratian loukkaukset Venäjän federaatioon kuuluvassa Marin tasavallassa. Suomalaisedustajista puheenvuoron käytti Esko Seppänen, joka oli myös laatimassa lauselmaa ja virolaisista Tunne Kelam (myös laatijana) sekä Marianne Mikko.
Yliopisto-opettaja Annika Pasanen totesi vuonna 2001, että monet marilaisissa opiskelijajärjestöissä toimineet ja vapaaehtoistyötä oman kulttuurinsa eteen tehneet nuoret ovat alkaneet pelätä, ei vain poliittisia päätöksiä, vaan myös poliisia. Poliisi on antanut omilla toimillaan ymmärtää, että marilaisnuorten on parempi pysyä poissa poliittisesta toiminnasta oman uransa ja oman ja läheistensä turvallisuuden vuoksi.
Merkittävimpiin marien oikeuksien ajajiin lukeutunut Valeri Alikov kuoli vuonna 2016.
Vaatimaton elämäntapa on saanut monet marinuoret muuttamaan suuriin kaupunkeihin. Heikon ihmisoikeustilanteen kanssa tämä on aiheuttanut huolta marien kansan säilymisestä, mutta pienemmänkin mariheimon, vuorimarien joukossa oman kulttuurin ja kielen arvostus on erittäin korkealla.
Zweygberg
Von Zweigbergk on alkuaan böömiläinen aatelissuku, jonka jäsenet ovat vaikuttaneet Suomessa, Ruotsissa, Venäjällä ja Baltiassa. Suvun kantaisä George Ludwig von Zweigbergk sai aatelisarvon Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarilta Maksimilian I:ltä. Hänen poikansa George von Zweigbergk (s. 1596) kääntyi luterilaisuuteen ja liittyi Kustaa II Aadolfin protestanttiseen sotajoukkoon. Hän kaatui everstin arvoisena Wolfenbüttelin taistelussa 1641. George von Zweigbergk on haudattuna Mariankirkkoon Wismarissa, ja hänen hautakivessään on edelleen nähtävissä suvun vaakuna. George von Zweigbergkin pojat ja pojanpojat ovat palvelleet upseereina sekä Ruotsin että Venäjän armeijoissa.
Kuningatar Kristiina lahjoitti vuonna 1647 Georgen viidelle pojalle läänityksinä kartanoita Inkerinmaalla ja Käkisalmen läänissä. Pojista Georg Wilhelm von Zweigbergk (1628–1675) sai haltuunsa Olhavan, joka on nykyään yksi Pietarin esikaupungeista. Hänen poikansa Anthoni von Zweigbergk kuoli taistelussa. Hänen leskensä Margaretha (o.s. Fechtenberg) joutui lapsineen vankeuteen Venäjälle. Pojista Anthon von Zweigbergk pääsi Ruotsiin kenraali Carl Gustav Creutz kasvattilapseksi. Hänen jälkeläisensä muodostavat ruotsalaisen von Zweigbergk -sukuhaaran. Suvun jäsenet on lueteltu Ruotsin introdusoimattoman aatelin kalenterissa
Suku Suomessa
Suomessa vaikuttavat sukuhaarat ovat Anthonin kahden veljen jälkeläisiä. Suvut kirjoittavat nimensä muodoissa von Zweygberg ja von Zweygbergk, joskus myös Zweigberg ja Zweygberg. Suomenruotsalainen ääntämys on [tsveigbärk].
Suvun venäläiset upseerijäsenet introdusoitiin vuonna 1827 Novgorodissa venäjän aateliin, sukuna numero 771, nimellä Zveiberg.
Slim Mill
Elämä
Slim Mill julkaisee musiikkia omakustanteena. Mikael Gabriel tarjosi hänelle levytyssopimusta, mutta Slim Mill kieltäytyi. Slim Mill on yksi päähenkilöistä YLE:n vuonna 2018 tuottamassa dokumenttisarjassa RäpID.
Slim Mill toimii juontajana suomenkielisessä podcast-ohjelmassa LEVELI.
Slim Mill valittiin Vantaan kaupunginvaltuustoon perussuomalaisten ehdokkaana vuoden 2021 kuntavaaleissa. Hänet erotettiin puolueesta melko pian vaalien jälkeen. Slim Millin mukaan puoluesihteeri Arto Luukkanen perusteli erottamista LEVELI-podcastin lähetysten sisällöllä ja elokuun puoluekokouksen tapahtumilla.
Yksityiselämä
Slim Millin isä on suomalainen painija ja painivalmentaja Rasoul Dehghan.
Christine Brückner
Christine Brückner (1921 Schmillinghausen, Waldeck, Saksa – 21. joulukuuta 1996 ) oli saksalainen kirjailija. Hän tuli tunnetuksi romaanilla Ennen kuin jäljet katoavat (1954) ja oli aikansa menestyneimpiä naiskirjailijoita.
Otto Hjelt (pankinjohtaja)
Otto Jonathan Hjelt (2. marraskuuta 1853 Helsinki – 4. tammikuuta 1918 Toulouse, Ranska) oli suomalainen pankinjohtaja, joka toimi Kansallis-Osake-Pankin (KOP) ensimmäisenä pääjohtajana vuosina 1889–1891 sekä Suomen Maanviljelys- ja Teollisuuspankin pääjohtajana 1897–1900. Hänet erotettiin kummastakin tehtävästä, sillä hänen toimintansa herätti arvostelua ja häntä syytettiin väärinkäytöksistä.
Otto Hjelt kuului Hjeltin sivistyssukuun, ja hänen vanhempansa olivat arkkiatri Otto E. A. Hjelt ja Yolanda Aurora Thuneberg. Hänen veljiään olivat valtioneuvos Edvard Hjelt, pääjohtaja August Hjelt ja professori Arthur Hjelt. Hjelt kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1870 ja aloitti opinnot Helsingin yliopiston fyysis-matemaattisessa osastossa, mutta joutui keskeyttämään ne viiden vuoden kuluttua toistuvan keuhkosairauden vuoksi. Hän muutti Ranskan Bordeaux’hon ja perusti viiniliikkeen. 1880-luvulla hän perusti viinikaupan Helsinkiin ja muutti takaisin Suomeen. Hän perusti myös Keravan Tiilitehdas Oy:n vuonna 1886 ja osallistui myöhemmin Helsingin Hevosraitiotie Oy:n perustamiseen. Hjelt oli myös vuonna 1886 yksi Helsingin Shakkiklubin perustajajäsenistä ja toimi sen puheenjohtajana 1887–1891 sekä 1900–1901.
Näkyvän aseman Helsingin liike-elämässä nopeasti saavuttanut Hjelt nimitettiin vuonna 1889 perustetun Kansallis-Osake-Pankin ensimmäiseksi pääjohtajaksi. Hänen johdollaan KOP aloitti yhtenä Suomen ensimmäisistä liikepankeista laajamittaisen vekselien rediskonttauksen Suomen Pankissa luoton keräämiseksi. Hjeltin ura päättyi yllättäen syksyllä 1891, kun Nya Pressen -lehti väitti hänen auttaneen erästä konkurssirikokseen syyllistynyttä ravintolayrittäjää väärien taseiden laatimisessa. KOP:n hallintoneuvosto päätti äänin 5–4 hyllyttää hänet pankin maineen suojelemiseksi, mutta perui päätöksen, kun oikeus totesi hänet syyttömäksi. KOP:n johtokunnan jäsen Otto Stenroth oli kuitenkin sitä ennen ehtinyt laatia selvityksen Hjeltin muista ongelmallisista toimista, joihin kuului muun muassa henkilökohtaisten pikalainojen nostamista pankin kassasta. Lauri Kivekkään johtaessa hyökkäystä hallintoneuvosto päätti marraskuun lopussa 1891 uudelleen äänin 5–4 erottaa Hjeltin.
Vuonna 1892 Hjelt palkattiin Taalintehtaan masuunin varaisännöitsijäksi, mutta työsuhde purettiin yhtiön suurimman velkojan KOP:n vaatimuksesta. Hän asui sen jälkeen viisi vuotta Pietarissa, jossa työskenteli muun muassa ulkomaisille pankeille ja Nobel-yhtiölle. Vuonna 1897 Hjelt palasi Suomeen, kun hänet nimitettiin uuden Suomen Maanviljelys- ja Teollisuuspankin pääjohtajaksi. Pankin perustajina oli henkilöitä, jotka olivat tukeneet häntä KOP:ssa erottamisprosessin yhteydessä. Pankin toimintaa pyrittiin laajentamaan nopeasti hölläkätisellä lainanannolla. Hjeltin toimet joutuivat jälleen kyseenalaiseen valoon, kun Maanviljelys- ja Teollisuuspankin luotottama viipurilainen yritys Taimi Oy ajautui kesällä 1900 selvitystilaan. Hänet erotettiin jälleen joulukuussa 1900 ja koko pankki ajautui pian sen jälkeen konkurssiin. Kyseessä oli Suomen ensimmäinen liikepankin konkurssi. Kun vihaiset osakkeenomistajat ja tallettajat uhkasivat haastaa entisen johtokunnan oikeuteen, Hjelt pakeni syksyllä 1901 lopullisesti Suomesta ja asettui Yhdysvaltoihin. Hän hylkäsi samalla myös perheensä.
Toimittuaan Atlantassa lääkäriaseman kemiallisen laboratorion johtajana Hjelt suoritti vuonna 1912 amerikkalaisen lääkäritutkinnon ja otti nimekseen O. Yelt. Hän toimi sen jälkeen lääkärinä yhdysvaltalaisessa tutkimuslaboratoriossa ja vuodesta 1915 ranskalaisessa sotasairaalassa Toulousessa. Hän meni Ranskassa uudelleen naimisiin ja kuoli siellä vuonna 1918.
M/S Regina Baltica
M/S Regina Baltica on Rederi AB Sallyn Wärtsilän telakalta M/S Viking Song -nimisenä tilaama matkustaja-autolautta. Tämän jälkeen alus liikennöi useilla eri nimillä ja reiteillä, kunnes se myytiin Tallinkille ja sai nykyisen nimensä. 2010-luvulla alus on ollut vuokrattuna usealle eri taholle ja toiminut muun muassa kelluvana hotellina. Vuodesta 2017 lähtien aluksen on omistanut espanjalainen Balearia-varustamo.
Kansikuvaus
Tiedot ovat Viking Linen ajoilta.
Käyttöhistoria
M/S Viking Song toimitettiin Pernon telakalta Viking Linelle loppukesästä 1980. Alus asetettiin Helsinki–Tukholma-reitille. Tässä tehtävässä Viking Song palveli aina vuoden 1985 keväälle asti, jolloin SF-Linen vasta valmistunut M/S Mariella korvasi sen. vasen|pienoiskuva|M/S Viking Song Tukholmassa vuonna 1984. Aluksen siirryttyä pois Helsinki–Tukholma-reitiltä se myytiin norjalaiselle Fred Olson Lines -varustamolle, ja sen liikennöinti loppui Suomen lipun alla toukokuussa 1985. Lyhyen telakkakäynnin jälkeen alus siirtyi Norjaan palvelemaan uutta omistajaansa nimellä Braemar. Tämän jälkeen alus palveli Baltic Linen alaisuudessa nimillä Anna Karenina ja Anna K.
Nykyään alus tunnetaan nimellä M/S Regina Baltica; se oli Tallinkin omistuksessa ja liikennöi toukokuuhun 2010 saakka reitillä Riika–Tukholma. Alus aikarahdattiin Acciona Trasmediterranea -yhtiölle kesäkuusta 2010 alkaen. Se seilasi Välimerellä Almería–Nador-reittiä Afrikan ja Euroopan välillä. vasen|pienoiskuva|Alus M/S Braemar -nimisenä. Vuodesta 2012 vuoteen 2017 alus oli vuokrattuna kelluvaksi hotelliksi useille eri tahoille. Tallink myi Regina Baltican Sweoffshore Ltd:lle vuonna 2015.
Helmikuussa 2017 alus myytiin espanjalaiselle Balearia Eurolineas Maritimas -varustamolle, joka liikennöi aluksella reitillä Valencia–Mostaganem. Alus on rekisteröity Kyproksen lipun alle, kotisatamanaan Limassol. Alus säilytti kuitenkin Tallinkin ajalta peräisin olevan nimensä.
Cassie Scerbo
Cassandra Lynn ”Cassie” Scerbo (s. 30. maaliskuuta 1990 Long Island, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä, laulaja ja tanssija. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan Lauren Tannerina televisiosarjassa Näytön paikka (2009-2012), Brookena elokuvassa Anna palaa 4 (2007) ja Novana elokuvassa Haihurrikaani (2013).
One Size Fits All
One Size Fits All on Frank Zappan vuonna 1975 julkaisema albumi, joka on yksi hänen suosituimmistaan ja kaupallisesti menestyneimmistään. Levyn musiikki on suhteellisen rock-painotteista, enemmän kuin Zappalla yleensä, mutta jotkut kappaleet ("Inca Roads", "Florentine Pogen", "Andy") ovat monimutkaisempia.
Cassie Scerbo
Cassandra Scerbo syntyi Long Islandilla New Yorkissa ja kasvoi Parklandissa, Floridassa. Hänellä on kaksi sisarusta, Alaina ja Johnny. Scerbo asui Floridassa tarhaikäisestä asti ja kuului paikalliseen jalkapalloklubiin. Hänen sukujuurensa ovat Italiasta.
One Size Fits All
"Inca Roadsin" kitarasoolo on nauhoitettu Helsingissä 22. syyskuuta 1974 pidetyssä konsertissa ja lisätty sitten studiossa nauhoitettujen muiden raitojen päälle.
Cassie Scerbo
Vuonna 2006 Scerbo koe-esiintyi onnistuneesti tyttöbändiin Slumber Party Girls. He toimivat juontajina lasten musiikkiohjelmassa Dance Revolution. Sarja ei jatkanut toiselle kaudelle. Scerbo sai soololevytyssopimuksen vuonna 2008 ja hänen tekemänsä kappaleet "Betcha Don't Know", "Sugar and Spice" ja "Top Of The World" julkaistiin iTunesissa. Vuonna 2007 Scerbolle tarjottiin Brooken roolia elokuvasta Anna palaa 4. Hän näytteli elokuvassa yhdessä Ashley Bensonin kanssa. Elokuva julkaistiin suoraan DVD:lle. Syyskuussa 2008 Scerbo nähtiin Missi Pylen ja Emily Osmentin kanssa komediaelokuvassa Soccer Mom.
One Size Fits All
Levyn sisältö
A-puoli
Cassie Scerbo
Scerbon todellinen läpimurto tapahtui vuonna 2009, kun hän sai roolin Näytön paikasta (Make It or Break It). Sarjaa tehtiin kolmen tuotantokauden ajan ja Scerbo esitti yhtä päähenkilöä, Lauren Tanneria. Vuonna 2011 hän oli pääosassa televisioelokuvassa Teen Spirit. Haihurrikaani-elokuvassa vuonna 2013 Scerbo näytteli baarinomistaja Novaa. Lisäksi hän on esiintynyt esimerkiksi televisiosarjoissa C.S.I. Miami ja Baby Daddy.
One Size Fits All
Levyn sisältö
B-puoli
Joelinton
Joelinton pelasi kotimaassaan Sport Recifen joukkueessa kesään 2015 saakka. Tuolloin hän siirtyi Saksaan Hoffenheimin joukkueeseen, johon hän kuului heinäkuuhun 2019 saakka. Välillä hän pelasi kaksi kautta lainalla Itävallassa Rapid Wienin joukkueessa. Hän pelasi Saksan Bundesliigassa 29 ottelua ja teki niissä seitsemän maalia, ja Itävallan Bundesliigassa tilastoihin kertyi 60 ottelua ja 15 maalia. Heinäkuussa 2019 hän siirtyi Englantiin Newcastle Unitedin joukkueeseen lähes 40 miljoonan punnan siirtosummalla, mikä oli Newcastlen seuraennätys. Hän teki Valioliigassa ensimmäisen maalinsa kolmannessa ottelussaan elokuussa 2019 Tottenham Hotspuria vastaan ja toisen maalinsa kesäkuussa 2020 Sheffield Unitedia vastaan. Hän pelasi kaudella 2019–2020 joukkueensa kaikki 38 valioliigaottelua ja niistä avauskokoonpanossa 32. Kaudella 2020–2021 hän pelasi 31 ja seuraavalla kaudella 35 liigaottelua, ja teki kummallakin kaudella neljä maalia. Kaudella 2022–2023 hän pelasi 32 valioliigaottelua ja teki kuusi maalia.
Joelinton on pelannut Brasilian alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa neljä ottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia.
Sean Longstaff
Sean David Longstaff (s. 30. lokakuuta 1997 North Shields) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Newcastle Unitedia.
Sean Longstaffin pikkuveli Matthew Longstaff kuuluu myös Newcastle Unitedin pelaajistoon.
Vartio
Vartio on partiotoiminnan tiettyyn ikäkauteen liittyvä toimintaryhmä, jossa on yleensä 4–8 jäsentä. Vartion jäsenet eli vartiolaiset ovat yleensä 10–13-vuotiaita, ja ryhmän johtaja eli vartionjohtaja (vj) 13–17-vuotias, tai vanhempi. Usein vartionjohtajia on kaksi, toinen vartionjohtaja ja toinen vartionjohtajan apulainen (vja tai avj). Vartio toimii aina osana partiolippukuntaa.
Vartioaika on 3–4 vuotta, ja sen aikana suoritetaan lupausmerkki, taitomerkkejä sekä kolme luokkaa: järjestyksessä kolmas toinen ja ensimmäinen. Jokainen luokka päättyy "kokeeseen" jota kutsutaan riihitykseksi.
Ennen uudistusta vesipartiolippukunnissa käytettiin vartiosta nimitystä venekunta.
Aiheesta muualla
Scout patrol
Petopoika
Petopoika on DC Comics -kustantamon sarjakuvissa esiintyvä muotoaan muuttava supersankari. Arnold Draken ja Bob Brownin luoma hahmo esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1965 Doom Patrol -sarjakuvalehden numerossa 99. Petopoika tunnetaan myös nimellä Vaihdokas.
Sarjakuva
Garfield Mark Logan on genetiikkaan erikoistuneiden tiedemiesten Mark ja Marie Loganin poika. Garfield sairastui harvinaiseen Sakutia-tautiin saatuaan tartunnan eräältä vanhempiensa koehenkilöltä. Mark ja Marie yrittivät parantaa poikansa vihreästä apinasta tehdyn seerumin avulla ja onnistuivatkin siinä, mutta Garfieldin ihon ja hiusten pigmentti muuttui vihreäksi. Hän myös pystyi muuttamaan olomuotoaan miksi tahansa eläimeksi. Myöhemmin ilmeni, että hän saattoi muuttua myös avaruusolennon hahmoon, esimerkiksi Darkseidin parademoniksi - tosin ilman näiden erikoisvoimia ja väriltään edelleen kokovihreänä.
Garfieldin vanhemmat kuolivat veneonnettomuudessa pojan ollessa vasta 10-vuotias, ja sen jälkeen hän vietti elämänsä useissa eri sijaisperheissä. Myöhemmin Doom Patrollin Rita Farr adoptoi Garfieldin ja teki hänestä osa-aikaisen jäsenen ryhmässään, joka käytti hänestä nimeä Petopoika. Doom Patrollin tuhouduttua Petopojasta tuli hetkeksi näyttelijä Space Trek 2002 TV-sarjassa, jossa hänellä oli avaruusolion rooli. Sarjan jälkeen Garfield vaihtoi nimensä Petopojasta Vaihdokkaaksi ja liittyi Teinititaaneihin. Garfieldista tuli läheinen ystävä ryhmän jäsenten kanssa, varsinkin Kyborgin. Samoihin aikoihin hän asui Hollywoodissa samassa asunnossa serkkunsa Mattin ja sankaritar Flamebirdin kanssa, joka pakotti Garfieldin perustamaan uuden ryhmän länsirannikon Titaanit.
Eräässä Teinititaanien ja Ryhmä-X:n yhteisseikkailussa Garfield vitsailee Wolverinelle:
- mihin Wolverine ärähtää:
Petopoika esiintyi lyhyesti Injustice: Gods Among Us sarjakuvassa, jossa hän oli yhdessä Teräspojan kanssa Metropolisissa, kun Jokerin räjäyttämä ydinpommi räjähti aivan heidän vieressään olevassa rakennuksessa. Teräspoika yritti suojella Petopoikaa ruumiillaan, mutta Petopoika menehtyi vammoihinsa tämän käsivarsille.
Lavajärvi (täsmennyssivu)
Lavajärvi voi tarkoittaa seuraavia maantieteellisiä kohteita:
Françoise Nyssen
Françoise Nyssen (s. 9. heinäkuuta 1951 Etterbeek, Bryssel, Belgia) on ranskanbelgialainen kustantaja ja poliitikko ja Actes Sudin aiempi johtaja. Hän on ollut Audrey Azoulayn jälkeen Ranskan kulttuuriministeri vuodesta 2017 vuoteen 2018.
Nyssen vietti lapsuutensa Belgiassa ja opiskeli siellä myös yliopistossa. Hän on suorittanut maisterintutkinnon Brysselissä Institut supérieur d’urbanisme et de rénovation urbainessa ja työskenteli alkuun Pariisissa kaupunkisuunnittelijana.
Nyssen aloitti 1987 isänsä Hubert Nyssenin perustaman Arlesissa sijaitsevan Actes Sud -kustantamon osakkaana ja johtajana. Françoise Nyssen perusti miehensä kanssa 2014 koulun Domaine du possible, jossa käytetään Steiner-Waldorfin pedagogisia menetelmiä. Koulu sijaitsee maatilalla muutama kilometri Arlesin keskustasta, ja syyskuussa 2016 sinne ilmoittautui satakunta 3–16-vuotiasta oppilasta.
Nyssen pyrkii kulttuuriministerinä edistämään naisten määrää Ranskan kulttuuritehtävissä. Esimerkiksi kapellimestareista vain kolme prosenttia on naisia. Uhkana on muuten, että esimerkiksi festivaalien saamaa tukea vähennetään. Hänen hallinnonalallaan on ministeriö panostanut eron kaventamiseen 500 000 euroa.
Mogorella
Mogorella on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 442 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 17,06 neliökilometriä. Se sijaitsee 265 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Päävärit (kirja)
Päävärit (Primary Colors) on yhdysvaltalainen, tammikuussa 1996 julkaistu poliittinen avainromaani. Romaani kertoo nuoren ja kunnianhimoisen kuvernööri Jack Stantonin presidentinvaalikampanjasta, jolla on ilmeisiä yhtäläisyyksiä Bill Clintonin vuoden 1992 presidentinvaalikampanjan kanssa. Jack Stantonin ohella kirjan keskeisimpiä henkilöhahmoja ovat tämän vaimo Susan Stanton (Hillary Clinton) ja kirjan kertojana toimiva kampanjapäällikkö Henry Burton (George Stephanopoulos). Päävärit oli yhdeksän viikon ajan The New York Timesin bestseller-listan ensimmäisellä sijalla.
Teos julkaistiin alun perin anonyymina, minkä vuoksi teoksen kirjoittajaa arvuuteltiin pitkään yhdysvaltalaisessa mediassa. Kesäkuussa 1996 The Washington Post -lehti analysoi teoksen varhaisen käsikirjoituksen käsialaa ja uutisoi analyysin perusteella uskovansa, että teoksen kirjoittaja on yhdysvaltalainen toimittaja Joe Klein. Pian tämän jälkeen Klein tunnusti olevansa kirjan todellinen kirjoittaja.
Kirjan pohjalta tehtiin myöhemmin samanniminen elokuva, jonka pääosaa esitti John Travolta.
Tuusniemen kirjasto
Tuusniemen kirjasto on Tuusniemellä toimiva yleinen kirjasto. Kirjaston toimitilat sijaitsevat Tuusniemen kirkonkylällä Turulan koulukeskuksessa Tuusniemen yhtenäiskoulun ja Tuusniemen lukion naapureina. Hallinnollisesti kirjasto on nykyisin Kuopion kaupunginkirjaston lähikirjasto siitä huolimatta, että Tuusniemi on yhä itsenäinen kunta.
Kirjastopalveluja tarjotaan myös verkkokirjaston ja usean kunnan yhteisen kirjastoauton välityksellä.
Tervon kirjasto
Tervon kirjasto on Tervon kirkonkylässä, Tervon yhtenäiskoulun naapurina sijaitseva yleinen kirjasto. Se kuuluu Ylä-Savon kirjastoverkko Rutakkoon.