cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Edaphosaurus
Ominaisuudet
Myös muilla Edaphosauridae-heimon jäsenillä sekä joillain heimoon Sphenacodontidae kuuluvilla synapsideilla kuten Dimetrodonilla oli tällainen selkänikamien kannattama purjerakenne. Sphenacodontidaeen kuuluvien eläinten selkäpurjeet ovat kuitenkin kehittyneet Edaphosauridae-heimon purjeista erikseen ja kyseessä on niinkutsuttu konvergentti evoluutio, sillä Edaphosauridae ja Sphenacodontidae eivät ole toistensa lähimmät sukulaiset. Sphenacodontidaen lähisukulaisia ovat varhaisemmat Sphenacodontian edustajat kuten Haptodus, joilta selkäpurje puuttui. Edaphosaurusin pidentyneet nikamat olivat kuitenkin raskasrakenteisemmat kuin muilla purjeellisilla synapsideilla.
Edaphosaurusin ominaisuudet näyttävät selkeästi eläimen olleen kasvinsyöjä. Sen pää on pieni verrattuna ruumiiseen ja kallo on lyhyt ja verrattaen matala, toisin kuin esimerkiksi kladin Sphenacodontia edustajilla. Lisäksi Edaphosaurusilla oli erilaistumattomat hampaat, jotka muodostivat rikkumattoman purupinnan sen leukoihin. Sillä oli myös leukojen sisäpinnalla yhteen pakkautuneista hampaista muodostuneet rivistöt, jotka auttoivat kasviravinnon hienontamisessa.
Suurimmat Edaphosaurus-lajit ovat Edaphosaurus cruciger ja Edaphosaurus pogonias, jotka kasvoivat yli kolmen metrin pituisiksi. Pienimmät lajit olivat pituudeltaan noin puoli metriä tai pienempiä. pienoiskuva|vasen|Edaphosaurus pogoniasin luuranko [[Field Museumissa.]]keski|pienoiskuva|Edaphosaurus boanergesin luuranko [[American Museum of Natural Historyssä.]]
Fylogenia
Muokattu David M. Mazierski & Robert R. Reisz (2010) tutkimuksen pohjalta.
Huruslahden arpajaiset
Tapahtumien tausta
Suomen sisällissodan alkamisen jälkeen Varkauden kauppalan alueella punaiset ottivat vallan. Sisällissodille tyypilliseen tapaan punakaartilaiset syyllistyivät erilaisiin väkivallantekoihin ja mm. omaisuuden takavarikointiin.
Varkauden alue oli tuolloin merkittävä teollisuuskeskittymä, jossa tehdastyöläisten määrä oli sangen suuri ja sisällissodan punaisen osapuolen kannatus huomattava. Maantieteellisesti Varkaus sijoittuu sisällissodan alkuvaiheissa syntyneiden rintamalinjojen pohjoispuolelle ja alueen punaiset jäivät tavallaan saarroksiin yli sata kilometriä lähimmistä omista joukoistaan. Varkauden ja Leppävirran punakaartit kävivät pienimuotoisia kahakoita mm. Pieksämäeltä rautatietä pitkin saapuneiden valkoisten kanssa mm. Huutokosken rautatieaseman tienoilla.
Valkoinen sodanjohto päätti suorittaa hyökkäyksen Varkauteen noin kuukauden kuluttua taisteluiden alkamisesta. 21. helmikuuta 1918 valkoiset hyökkäsivät sekä Pieksämäen suunnalta lännestä (käytössään mm. nopeasti kokoonpantu panssarijuna) sekä pohjoisesta Kuopion suunnalta.
"Huruslahden arpajaiset"
Punaisten antauduttua valkoisille heitä alettiin siirtää suurena joukkona Varkauden kauppalan kirkkoon ja Taulumäen työväentalolle. Aikalaiskuvausten mukaan seisoi matkan varrella ylitettävän sillan korvassa joitain valkoisten päälliköitä ja myös paikkakunnan muita edustajia. Havaitessaan vankijoukossa tuntemiaan punaisia "kiihottajia", väkivallantekoihin osallistuneita tai punakaartin johtajia oli valkoisten edustajien yksinkertainen kommentti: "Ammutaan".
Ilman minkäänlaista oikeudenkäyntiä kuolemaantuomitut siirrettiin sivummalle, jossa 15-miehinen teloitusryhmä ampui illan ja yön aikana kaikkiaan noin 90 punaista 5-henkisissä ryhmissä. Ensimmäisiä ammuttuja olivat Varkauden punakaartin päällikkö, piirisihteeri Matti Autio, osuuskaupanhoitaja Kaarlo Lähteenmäki ja Savonlinnan punakaartin päällikkö Emil Parkkinen. Myös Lehtoniemen kaartin päällikkö Adam Krogerus ammuttiin Varkaudessa.
Punaisten näkemyksen mukaan teloitukset tapahtuivat täysin sattumanvaraisesti niin sanotusti "joka kymmenes - periaatteella". Valkoisten näkemyksen mukaan teloituksiin vaikutti upseerien tekemä sotarikollisten tunnistus: silminnäkijäkuvauksen mukaan tunnistus tehtiin vankien ylittäessä kapeaa siltaa. Tunnistusryhmän lausuman ammuttavaksi-sanan perusteella ryhmästä erotettiin rikolliset. Tätä tulkintaa vastaan puhuu muun muassa sellaisten alaikäisten työntekijäpoikien murhaaminen, joilla ei ollut mitään tekemistä taistelujen kanssa. Punaisten tapahtumista levittämät tiedot todistuvat myös sillä, että teloitettuja oli suhteessa antautuneiden kokonaismäärään likimain tuo 10 %. Muistelman mukaan punakaartilaiset koottiin ensin Pirtinvirran jäälle ja ryhmän edessä surmattiin muun muassa Autio ja Parkkinen. Vasta myöhemmin tapahtui joukkosurma, kun massatehdasta miehittäneet punaiset antautuivat: “Kaikista antautuneista ammuttiin joka kymmenes.”
Teloitusten laittomuuden ja laillisuuden pohdintaa
Valkoisen sotaosapuolen lailliseksi tunnustama hallitus eli senaatti antoi tammikuussa 1918 valkoiselle armeijalle hyvin laajat valtuudet toimia sisällissodan punaista osapuolta vastaan. Senaatti ei kuitenkaan katsonut voivansa julistaa maahan sotatilaa, koska ainoa asiaa koskeva laki tai asetus oli toisen sortokauden aikana Venäjän keisarin antama asetus sotatilasta, mitä senaatti ei ollut hyväksynyt osaksi lainsäädäntöämme. Valkoisen armeijan ylin johto oli saanut sotilaskoulutuksensa pääosin Venäjällä, joten se hyvin tunsi kyseisen asetuksen sisällön. Venäläinen sotatila-asetus antoi sisäisessä konfliktissa mahdollisuuden asettaa erityisiä kenttätuomioistuimia, jotka voisivat langettaa Venäjän sotaväen rikoslain mukaisia tuomioita. Ongelmaksi muodostui jälleen se, että tuomiot olisivat perustuneet vieraan valtakunnan lainsäädäntöön.
Valkoisen armeijan johdon kannalta tilanne oli hyvin kiusallinen, sillä se olisi tarvinnut mainitunlaista lainsäädäntöä (omalta kannaltaan katsottuna kapinan) vastarinnan kukistamiseen. Vastarinta ymmärrettiin paljon aseellista toimintaa laajemmaksi ilmiöksi. Helmikuun lopulla pääesikunta antoi "ohjeet sota-ajan oikeudenkäytöstä", jota sittemmin alettiin kutsua "ammutaan paikalla"-ohjeeksi.
"Huruslahden arpajaisissa" kyseistä ohjetta sovellettiin mahdollisesti ensimmäistä kertaa ainakin laajemmassa mittakaavassa.
Vallitsevissa sisällissodan olosuhteissa valkoinen osapuoli toimi ehkä omasta mielestään riittävän lainmukaisesti (valkoiset toimivat lähinnä lakia muistuttavan valkoisen sodanjohdon antaman ohjeen mukaan), mutta nykyaikaisen käsityksen mukaan kyseessä on sotarikos. Tekoja voidaan siis pitää laittomina, koska tuolloin ei ollut käytettävissä kuolemanrangaistuksen sallivaa, asianmukaista lainsäädäntöä.
Valkoisen osapuolen toimijat vapautettiin vastuusta sisällissodan jälkeen laaditulla armahduslailla heidän mahdollisesti tekemistään rikoksista, joten jonkinlainen ymmärrys teloitusten laittomuudesta oli ollut olemassa jo tuolloin.
Aulus Hirtius
Hirtius oli Julius Caesarin legaatti noin vuodesta 54 eaa. ja hän toimi lähettiläänä Pompeiuksen luona vuonna 50 eaa. Sisällissotien aikana hän palveli Espanjassa. Hän oli luultavasti tribuunina vuonna 48 eaa. ja vuonna 47 eaa. hän oli Antiokiassa. Hän oli vuoden 46 eaa. preetori ja tämän jälkeen Gallia Transalpinan maaherra. Caesar nimitti Hirtiuksen ja Gaius Vibius Pansa Caetronianuksen vuoden 43 eaa. konsuleiksi. Caesarin murhan jälkeen Hirtius kannatti aluksi Antoniusta, mutta siirtyi myöhemmin senaatin puolelle ystävänsä Ciceron ansiosta. Hirtius marssi Pansan ja Octavianuksen kanssa Antoniusta vastaan. Octavianuksen kanssa he piirittivät Antoniuksen joukkoja. Pansa menehtyi Forum Gallorumin taistelussa saamiinsa haavoihin. Hirtius puolestaan kaatui Mutinan taistelussa. Taistelu päättyi kuitenkin senaatin joukkojen voittoon. Hirtius ja Pansa saivat valtiolliset hautajaiset.
Huruslahden arpajaiset
Teloitusten laittomuuden ja laillisuuden pohdintaa
Kuolemantuomioiden langettamista jatkoi Varkauden kenttäoikeus, jonka lainmukaisuus voidaan kyseenalaistaa.
Tapahtuman jälkiseurauksista
Tapahtuman ensisijaisena jälkiseuraamuksena pidetään sitä, että ammutaan paikalla -periaate levisi ympäri maata. Tämän seurauksena liki 10 000 suomalaista teloitettiin vuoden 1918 kevään aikana. Osa teloituksista tapahtui tosiasiallisesti ammutaan paikalla -periaatteen mukaisesti, mutta osalle annettiin mahdollisuus oikeudenkäyntiin valtiorikosoikeudessa.
Kaunokirjallisuudessa Huruslahden tapahtumia on kuvattu ainakin Joel Lehtosen 1918 ilmestyneen Kuolleet omenapuut-novellikokoelman novellissa Muttisen Aapeli sodassa.
Raimo Riihimäki
Raimo Riihimäki eli RaimoR (4. lokakuuta 1948 Uurainen – heinäkuu 2009) oli suomalainen pilapiirtäjä ja taiteilija. Hänen ensimmäiset piirroksensa julkaisi Ruotuväki varusmiesaikana. Keskisuomalaisen pilapiirtäjänä Riihimäki toimi vuodesta 1974 kuolemaansa saakka. Hän piti toistakymmentä näyttelyä ja häneltä ilmestyi viisi kirjaa. Pilapiirroksissa Riihimäen pääaiheena oli kansanhahmot ja muissa teoksissa eläin- ja ihmisaiheet. Uuraisten Jokihaarassa syntynyttä ja kasvanutta Riihimäkeä kannusti luovalle uralle muun muassa Jokihaaran koulun silloinen opettaja Harri Tapper.
Jeanette Campbell
Jeanette Morven Campbell (8. maaliskuuta 1916 Saint-Jean-de-Luz, Ranska – 15. tammikuuta 2003 Buenos Aires, Argentiina) oli argentiinalainen uimari. Hän osallistui Argentiinan ensimmäisenä naisurheilijana Berliinin olympialaisiin 1936, joissa hän osallistui 100 metrin ja 400 metrin vapaauintiin. Hän voitti 100 metrin vapaauinnista hopeaa. Campbell toimi Argentiinan lipunkantajana Tokion olympialaisissa 1964.
HMS Maori (F24)
HMS Maori (viirinumerot L24, F24 ja G24) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Tribal-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Tarjouspyynnöt aluksesta lähetettiin 15. marraskuuta 1935 ja vastaukset saatiin 10. joulukuuta. Alus tilattiin 10. maaliskuuta 1936 osana vuoden 1935 laivasto-ohjelmaa Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Glasgowista, missä köli laskettiin 6. heinäkuuta. Alus laskettiin vesille 2. syyskuuta seuraavana vuonna ja se valmistui 30. marraskuuta 1938, jolloin aluksen tarjoukseen perustunut hinta oli 340 622 puntaa ilman Amiraliteetin toimittamia ase- ja viestijärjestelmiä. Hinta jakaantui runkoon 150 325 puntaa, pää- ja apumoottori 176 405 puntaa, mistä apumoottorin osuus 13 892 puntaa.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa Maori määrättiin Välimeren laivaston 1. Tribal-laivueeseen. Alus oli joulukuun 1938 varustettavana ja koulutettavana kotivesillä ennen siirtymistään tammikuun lopulla 1939 Maltalle laivueeseensa, jonka nimi vaihtui huhtikuussa 4. hävittäjälaivueeksi.
Alus siirtyi heinäkuussa laivueen mukana Aleksandriaan laivastoharjoituksiin ja edelleen elokuussa harjoituksiin itäiselle Välimerelle, minkä päätteeksi alus vieraili harjoitukseen osallistuneiden muiden alusten mukana Istanbulissa Turkissa. Vierailun loputtu alus palasi laivaston mukana Aleksandriaan.
Toinen maailmansota
Alus oli 3. syyskuuta 1939 ankkurissa Aleksandriassa ja sotatoimien alettua se suojasi saattueita ja partioi Välimerellä. Lokakuussa 1939 Maori siirtyi laivueen mukana Britteinsaarille, missä se aloitti Pohjanmerellä merialueen valvonnan estääkseen Saksan laivaston pääsyn Atlantille. Se etsi marraskuun lopulla HMS Inglefieldin kanssa merihätään joutunutta sukellusvene HMS Triadia, joka löydettiin 30. marraskuuta. Sukellusvene hinattiin Stavangeriin Norjaan ja edelleen joulukuussa Tyneen.
Aluksen palvelus laivueen mukana Pohjanmerellä jatkui, kunnes se poistettiin konehuoneessa havaittujen vikojen sekä vuotojen vuoksi palveluksesta. Se siirrettiin 2. helmikuuta Govanissa telakalle, mistä se palasi palvelukseen huhtikuussa koeajoihin.
Se siirtyi 8. huhtikuuta Scapa Flowhun liittyäkseen laivueeseensa. Alus lähti 10. huhtikuuta Kotilaivaston mukana merelle tukeakseen Norjan taisteluita. Alus saattoi 19. huhtikuuta neljää ranskalaista miehistönkuljetusalusta Namsokseen yhdessä Ranskan merivoimien alusten kanssa. Alus saattoi 23. huhtikuuta SS Blackheathin Namsokseen, minkä jälkeen se tuki liittoutuneiden sotatoimia Namsoksen alueella.
Maori palasi laivueeseensa 20. toukokuuta siirtyen Scapa Flowhun. Alus suojasi 5. kesäkuuta HMS Zulun, HMS Kelvinin, HMS Foresterin ja HMS Foxhoundin kanssa taisteluristeilijöitä HMS Renown ja HMS Repulse sekä risteilijöitä HMS Sussex ja HMS Newcastle etsittäessä kahta Saksan laivaston kaapparia, joiden oli ilmoitettu olevan matkalla Islantiin. Alus palasi 8. kesäkuuta tuloksettoman etsinnän jälkeen osaston mukana Scapa Flowhun.
Alus tarkasti 20. kesäkuuta HMS Mashonan ja HMS Tartarin kanssa Färsaarilla olleet Ruotsin merivoimien hävittäjät HMS Puken ja HMS Psilanderin ja torpedoveneet HMS Romuluksen ja HMS Remuksen, jotka olivat matkalla Italiasta Ruotsiin. Tavatut alukset pakotettiin Scapa Flowhun, josta ne Ruotsin lähettämän nootin jälkeen vapautettiin jatkamaan matkaansa.
Alus iski 13. lokakuuta HMS Ashantin, Cossackin ja Sikhin kanssa Egersundin edustalla akselivaltojen rannikkoliikenteeseen. Se pyrki 16. lokakuuta Ashantin ja HMS Famen kanssa käyttämällä nopeutta hyväkseen laukaisemaan Tynen suistossa mahdollisesti olevat miinat HMS King George V:n reitiltä Newcastlesta Rosythiin. Suurella nopeudella ajaneet hävittäjät ajoivat karille, mutta Maori kärsi ainoastaan lievät vauriot.
Alus siirrettiin 2. joulukuuta Hawthorn Leslie and Companylle korjattavaksi. Samalla aluksen X-torni korvattiin kaksiputkisella nelituumaisella ilmatorjuntatykillä. Se palasi palvelukseen 25. tammikuuta 1941 liittyen laivueeseensa.
Laivue siirrettiin toukokuussa läntisen reitin alaisuuteen ja alus sen mukana. Alus liittyi 22. toukokuuta Clydessä saattueeseen WS8B, josta se erkani 25. toukokuuta laivueensa alusten kanssa palatakseen etsimään Kotilaivaston mukana Saksan laivaston taistelulaiva Bismarckia, joka oli upottanut taisteluristeilijä HMS Hoodin Tanskansalmessa. Seuraavana päivänä laivue määrättiin liittymään King George V:n suojueeseen, mutta PBY Catalina -lentoveneen havaittua Bismarckin laivue sai määräyksen pyrkiä pysäyttämään taistelulaiva. Huonon sään hidastettua laivuetta ja HMS Sheffieldin toimittamien tiedustelutietojen jälkeen laivue teki 27. toukokuuta tuloksettoman torpedohyökkäyksen. Alus pelasti uponneelta Bismarckilta 25 eloonjäänyttä. Seuraavana päivänä alus palasi Clydeen.
Alus liittyi 3. kesäkuuta saattueen WS9A suojaukseen Clydessä ja erkani saattueesta 7. kesäkuuta palaten Clydeen yhdessä muiden lähisuojausalusten kanssa. Alus liittyi 29. kesäkuuta saattueen WS9B suojaukseen ja erkani saattueesta 2. heinäkuuta palaten Clydeen.
Alus lähti 12. heinäkuuta Clydestä suojatakseen operaatio Substanceen liittyvää saattuetta WS9c. Maori pysyi saattueen mukana tunkeuduttaessa Välimerelle 21. heinäkuuta. Alus tankkasi seuraavana päivänä RFA Brown Rangerilta. Alus erkani 24. heinäkuuta Maltalla saattueesta, minkä jälkeen Maori liittyi Pantellarian länsipuolella kaukosuojaukseen. Seuraavana päivänä osasto kohtasi Force H:n jatkaen matkaansa Gibraltarille, missä alus liitettiin 28. heinäkuuta Force H:hon.
Alus lähti 30. heinäkuuta operaatio Styleen suojatakseen SS Leinsterin Maltalle. Alus erkani 1. elokuuta suojueesta Cossackin kanssa tulittaakseen maakohteita Algherossa Sardiniassa. Alus palasi 4. elokuuta Gibraltarille osana Renownin suojausta. Alus lähti Britteinsaarille pikaiseen huoltoon ennen palveluksen jatkamista.
Alus siirrettiin 22. elokuuta Royal Docksille Lontoossa. Telakalla alukselle asennettiin tyypin 286 tulenjohtotutka tukemaan pääaseiden tulitoimintaa ja poistettiin päämasto laajennettaessa kevyiden ilmatorjunta-aseiden ampuma-alaa. Lokakuussa alus aloitti koeajot satama-alueella ja kuukauden viimeisenä päivänä avomerellä, minkä jälkeen alus palasi laivueeseensa Scapa Flow'hun.
Alus lähti joulukuussa Gibraltarille, missä se määrättiin Aleksandriaan sijoitettiin 14. hävittäjälaivueeseen. Alus lähti Sikhin, HMS Legionin, Hr. Ms. Isaac Sweersin kanssa Gibraltarilta liittyäkseen Välimeren laivastoon. Osaston saatua 13. joulukuuta tiedon Italian laivaston risteilijöiden RN Alberico da Barbiano ja RN Alberto di Guissano matkasta Pohjois-Afrikkaan se päätti pyrkiä kohtaamaan italialaiset Cape Bonin edustalla.
Seuraavana päivänä osastot kohtasivat ja italialaiset upotettiin yöllisellä torpedohyökkäyksellä. Ainoastaan risteilijöitä saattanut hävittäjä RN Cigno pääsi pakoon. Maori erkani 15. joulukuuta osastosta liittyäkseen Maltalla Force K:hon.
Vuonna 1942 aluksen hylky nostettiin ja se upotettiin Sliema Creekiin. Toukokuussa 1945 hylky nostettiin uudelleen ja siirrettiin Maltan edustalle, jossa se upotettiin uudelleen.
Hengellinen ritarikunta
thumb|200px|Temppeliherrain ritarikunnan lippu. Hengellinen ritarikunta on uskonnollinen ja kirkon tai uskonnollisen yhteisön hallinnoima ritarikunta. Hengelliset ritarikunnat syntyivät keskiajalla, ristiretkien aikana. Ritarikunta oli järjestö, jonka jäsenet pyrkivät yhteiseen tavoitteeseen ja noudattivat ritarikunnan sääntöjä. Sen jäsenet olivat ritarinarvoisia. Hengelliset ritarikunnat vaalivat kristityn ritarin ihannetta, jossa yhdistyi sotilaallinen urheus ja hurskaus.
Hengellisten ritarikuntien alkuperäisinä tehtävinä olivat taistelu vääräuskoisia vastaan, Pyhän maan suojelu sekä pyhiinvaeltajien ja sairaiden hoito. Niiden jäsenet antoivat munkkilupauksen ja omistautuivat sodankäynnille. Ristiretkien päätyttyä Lähi-idässä toimineet hengelliset ritarikunnat siirtyivät Eurooppaan.
Merkittävimpiä hengellisiä ritarikuntia olivat Temppeliherrain ritarikunta, Johanniittain ritarikunta ja Saksalainen ritarikunta sekä Baltian käännyttämiseksi perustettu Kalpaveljesten ritarikunta. Näiden lisäksi Lähi-idässä toimi muun muassa spitaalisten ritarien perustama Pyhän Lasaruksen ritarikunta.
Vanhat suuret ritarikunnat on lakkautettu saksalaista ritarikuntaa ja johanniittoja lukuun ottamatta. Temppeliherroja syytettiin kerettiläisyydestä ja ritarikunta tuhottiin. Kalpaveljien sulauduttua Saksalaiseen ritarikuntaan se kuihtui uuden ajan alussa poliittisesti merkityksettömäksi hyväntekeväisyysjärjestöksi, joka lakkautettiin vuonna 1809. Se perustettiin uudelleen muutamaa vuosikymmentä myöhemmin. Katolisella Johanniittain ritarikunnalla (Maltan ritarikunnalla) on lähes katkeamaton historia ja sen poliittisesta vaikutusvallasta kertoo nykyinen monen valtion tunnustama suvereeni puolivaltiollinen status.
Myös Iberian niemimaalla syntyi reconquistan (kristittyjen suorittama maan takaisinvalloitus muslimeilta) aikana lukuisia hengellisiä ritarikuntia, kuten Santiagon ja Calatravan ritarikunnat Espanjassa sekä Kristuksen ritarikunta Portugalissa.
Siiri Juva
Siiri Sylvia Juva (sukunimi vuoteen 1935 Juvelius, 8. joulukuuta 1886 Antrea – 8. lokakuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen lehtori ja kirjailija.
Juvan vanhemmat olivat komissioonimaanmittari Johan Henrik Juvelius ja Ida Maria Åkerman. Hänellä oli seitsemän sisarusta, joista tunnettuja ovat kirjallisuuden tutkija J. W. Juvelius (1863–1927), kirjailija Valter Juva (1865–1922), vankilanjohtaja V. O. Juvelius (1869–1937), lähetyssaarnaaja ja diakoni Ester Juvelius (1876–1962) sekä näytelmäkirjailija ja suomentaja Veera Roos (1882–1961). Siiri Juva toimi vanhempana lehtorina Turun tyttölyseossa.
Teoksia
Nimellä Siiri Juva: Nimellä Siiri Juvelius: Nimimerkillä Sylvia Solki:
Fernando Sor
thumb|Ferdinand Sor
Fernando Sor (14. helmikuuta 1778 – 10. heinäkuuta 1839) oli espanjalainen säveltäjä ja kitaristi. Kotimaassaan Espanjassa myös "kitaran Beethoveniksi" kutsuttu Sor kuuluu ensimmäisiin säveltäjiin, joiden ansiosta kitaraa alettiin arvostaa konserttisoittimena.
Elämäkerta
Melko varakkaaseen perheeseen syntynyt Sor polveutui pitkästä sukulinjasta ammattisotilaita ja alun perin hänen aikeenaan olikin jatkaa tätä perinnettä. Sor kuitenkin hylkäsi sotilasuran ja kiinnostui musiikista, kun hänen isänsä tutustutti hänet italialaiseen oopperaan. Sorin isä opetti hänelle myös kitaransoittoa, vaikka kitara ei siihen aikaan ollutkaan varsinaisesti konserttisoitin, vaan sitä saattoi kuulla lähinnä kapakoissa.
Sor opiskeli musiikkia luostarissa Montserrat-vuoren rinteillä ja sävelsi siellä myös ensimmäiset teoksensa kitaralle. Sor joutui kuitenkin lopettamaan opintonsa hänen isänsä kuoltua, sillä hänen äidillään ei ollut varaa kustantaa niitä.
Vuonna 1808, kun Napoleon Bonaparte hyökkäsi Espanjaan, Sor alkoi säveltää kitaralle kansallismielistä musiikkia, johon usein liittyi isänmaallisia sanoituksia. Kun Espanjan armeija kukistui, hän myöntyi kuitenkin hänelle tarjottuun hallinnolliseen virkaan uudessa hallituksessa. Vuonna 1813 Sor ja monet muut ranskalaisten kanssa veljeilleet taiteilijat ja aristokraatit lähtivät Espanjasta, kun ranskalaiset ajettiin pois maasta. Hän muutti Pariisiin, eikä enää koskaan palannut kotimaahansa.
Pariisissa Sor saavutti mainetta kaupungin taideyhteisössä sävellystensä ja kitaransoittotaitojensa ansiosta. Lopulta hän alkoi tehdä konserttikiertueita muualle Eurooppaan ja tuli kuuluisaksi ympäri Eurooppaa. Vuonna 1827 Sor asettui aloilleen ja päätti asua koko loppuelämänsä Pariisissa. Hänen sävellystyönsä jatkui varsin tuotteliaana.
Sorin viimeiseksi teokseksi jäi messu, jonka hän sävelsi vuonna 1837 kuolleelle tyttärelleen. Tyttären kuolema sai jo valmiiksi huonossa kunnossa olevan Sorin syvän masennuksen valtaan. Hän kuoli vuonna 1839 kieli- ja kurkkusyöpään.
Lajiston monimuotoisuus
Lajiston monimuotoisuus tarkoittaa yksinkertaisimmillaan eri lajien määrää tietyllä alueella. Laajemmin ajateltuna voidaan myös ottaa huomioon eri lajien yksilömäärät. Lajiston monimuotoisuus on yksi biodiversiteetin mittari.
Tert-butyylilitium
tert-Butyylilitium (C4H9Li) on eräs litiumin muodostamista organometalliyhdisteistä eli organolitiumyhdisteistä. Se on vahva emäs, jota käytetään orgaanisissa synteeseissä.
Ominaisuudet
tert-Butyylilitium on huoneenlämpötilassa valkoinen kiteinen aine, joka sublimoituu kuumennettaessa. Yhdiste hajoaa 140 °C:n lämpötilassa litiumhydridiksi ja 2-metyylipropeeniksi. Se reagoi erittäin voimakkaasti myös veden ja muiden proottisten liuottimien kanssa. tert-Butyylilitium liukenee hyvin hiilivetyihin ja eettereihin, mutta reagoi eetterienkin kanssa. Reaktiivisuudeltaan yhdiste on voimakkaampi ja emäksisempi verrattuna isomeereihinsä n-butyylilitiumiin ja sek-butyylilitiumiin. Hiilivetyliuoksissa yhdiste muodostaa muiden organolitiumyhdisteiden tavoin aggregaatteja ja esiintyy tyypillisesti tetrameereinä.
Valmistus ja käyttö
tert-Butyylilitiumia valmistetaan tyypillisesti metallisen litiumin ja tert-butyylikloridin välisellä reaktiolla. Liuottimina käytetään hiilivetyjä ja yhdiste myydään tyypillisesti pentaani- tai heksaaniliuoksena.
tert-Butyylilitium on erittäin voimakas emäs ja sitä käytetään tähän tarkoitukseen orgaanisen kemian synteeseissä muun muassa litiointireaktioissa ja vaihtolitioinneissa, joissa se reagoi alkyylihalogenidien kanssa muodostaen muita alkyylilitiumyhdisteitä. tert-Butyylilitiumia käytetään myös liittämään muihin yhdisteisiin tert-butyyliryhmiä. Näin valmistetaan muun muassa orgaanisten yhdisteiden suojaukseen käytettävää tert-butyylidimetyylisilyylikloridia. Trialkyyliboraanit reagoivat yhdisteen kanssa muodostaen litiumin trialkyyliborohydridejä.
Hans Haataja
Hans Valdemar Haataja (14. syyskuuta 1932 Helsinki – 26. joulukuuta 2012) oli suomalainen elokuvaaja, käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja, joka erikoistui mainoselokuviin ja muihin lyhyisiin tilauselokuviin.
Hans Haataja tuli elokuva-alalle 1952 ja nousi Filmitalo-tuotantoyhtiössä Suomen ensimmäiseksi erityisesti mainoselokuvista tunnetuksi ohjaajaksi. Sieltä Haataja siirtyi osakkaaksi Filmi-Jattaan, jonka tytäryhtiö FJ-filmi tuotti Mikko Niskasen erinomaisesti menestyneen elokuvan Käpy selän alla (1966). Elokuvasta ansaitsemillaan tuotoilla Haataja ja Filmi-Jatan toimitusjohtajana toiminut Kyösti Varesvuo perustivat Crea-Filmi Varesvuo Haataja Oy:n, josta kehittyi Suomen suurimpiin kuulunut mainoselokuvien ja video-ohjelmien tuotantoyritysten ryhmä.
Vuonna 1966 Haatajan Suomen Pankkiyhdistykselle ohjaama, nuorille rahankäyttöä opastava lyhytelokuva Ensimmäinen tilipäivä sai parhaan lyhytelokuvan Jussi-palkinnon. Finnairin uutta New Yorkin reittiä mainostava ”Omena” voitti ensimmäisenä suomalaisena mainoselokuvana Kultaisen leijonan Cannesin mainosfestivaaleilla 1969. Sen Haataja suunnitteli yhdessä mainostoimisto SEKin Eero Kinnusen kanssa. Heidän yhteistyötään oli myös Seija Tynin esittämän Supertyttö-hahmon varaan rakentuva Shell-huoltamoiden kampanja ”Mieheni on Supermies” 1960-luvun puolessavälissä.
Haataja oli kolmas elokuvaneuvoksen arvonimen saajista.
Vickers F.B.5
Vickers F.B. (fighting biplane) 5 "Gunbus" oli ensimmäisen maailmansodan brittiläinen työntöpotkurinen hävittäjälentokone. Sen moottori oli pyörivä tähtimoottori Gnome Monosoupape, jonka teho oli sata hevosvoimaa. Edessä oli liikuteltava Lewis-keulakonekivääri, josta lentokoneen nimitys johtui. Toiminta-aika oli 4 tuntia.
Antonio Soler (kirjailija)
thumb|Antonio Soler Antonio Soler (s. 1956 Málagassa) on espanjalainen kirjailija. Hän on saanut romaaneistaan kotimaassaan useita palkintoja.
Paavo Huhtamäki
Paavo Artturi Huhtamäki (3. toukokuuta 1905 Lapväärtti – 29. marraskuuta 1972 Tampere) oli suomalainen kirjailija.
Blokki
Blokki voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Simone Martini
Elämäkerta
Martini oletetaan syntyneen Sienassa noin vuoden 1284 paikkeilla, koska Giorgio Vasari kertoo hänen kuolleen vuonna 1344 kuudenkymmenen vuoden ikäisenä. Ensimmäinen maininta Martinista liittyy Maestà-teokseen Sienan Palazzo Pubblicossa. Hän signeerasi teoksen vuonna 1315 ja se on hänen ensimmäinen signeerattu työnsä. Kuitenkin ennen tätä Martinin on täytynyt tehdä Assisin Pyhän Fransiskuksen basilikan alakirkon Pyhän Martinuksen kappelin freskot, luultavasti vuonna 1312. Martinin tehtävänä oli myös kappelin lasimaalaukset. Hän viimeisteli työnsä kappelissa vuonna 1317. Lisäksi Martini työskenteli vuonna 1317 Napolissa kuningas Robert Anjoulaiselle. Robert löi Martinin ritariksi heinäkuussa 1317 ja myönsi Martinille säännölliset vuosittaiset tulot taiteellisten saavutusten vuoksi. Martini oleskeli vuonna 1319 Pisassa ja vuonna 1320 Orvietossa. Vuonna 1321 hän sai Sienassa korvauksen Maestàn entisöinnistä.
Martini meni vuonna 1324 naimisiin Lippo Memmin sisaren Giovannan kanssa. Martini muutti vuonna 1340 Giovannan ja veljensä Donaton kanssa Avignoniin, jossa hän työskenteli paavin hovin palveluksessa. Martini kuoli Avignonissa vuonna 1344, mutta hänen hautajaisensa järjestettiin Sienassa.
Francesco Petrarca ystävystyi Martinin kanssa Avignonissa, ja kaksi hänen sonettiaan viittaavat Martinin runoilijalle maalaamaan muotokuvaan.
Tyyli
Sienalaisen perinteen säilyttäjänä Martinin tyyli erosi firenzeläisen taiteen monumentaalisuudesta ja vakavuudesta: se tunnetaankin pehmeistä, tyylitellyistä ja koristeellisista piirteistään, linjojensa aaltoilevuudesta ja eleganssistaan. Hänen taiteensa on paljon velkaa ranskalaisille koristelluille käsikirjoituksille ja norsunluukaiverruksille, joista tuotiin esimerkkejä Sienaan pyhiinvaellusreitti Via Francigenan kautta 1300-luvulla.
Lippo Memmin San Gimignanossa Maesta-teoksesta pian sen valmistumisen jälkeen tekemä kopio osoittaa, miten vahva vaikutus Martinin prototyypeillä oli muihin taiteilijoihin koko 1300-luvun ajan.
Tärkeimmät teokset
Martinin tärkeimpiä töitä ovat Maestà (1315), suuri fresko Sienan Palazzo Pubblicossa, Tolousen pyhä Ludvig kruunaamassa kuningasta (1317) Museo di Capodimontessa Napolissa, Pyhän Katariinan polyptyykki (1319) Pisassa, Monaldeschi-polyptyykki (1320) Orvietossa sekä Neitsyt Marian ilmestys ja kaksi enkeliä (1333) Uffizin galleriassa Firenzessä (alun perin Sienan tuomiokirkon Sant'Ansanon kappelista), ja lisäksi freskot Pyhän Fransiskuksen basilikassa Assisissa. Näiden lisäksi on säilynyt Palazzo Publicossa sijaitseva Guidoriccio da Foglianoa esittävä suuri fresko (1328). Martinin ajasta Avignonissa on todisteena Notre-Dame-des-Domes-kirkon portaaliin maalattujen freskojen jäännökset ja luonnokset.
Milan Bandić
thumb|upright|Milan Bandić Milan Bandić (22. marraskuuta 1955 – 28. helmikuuta 2021 ) oli kroatialainen poliitikko, Zagrebin pormestari 2000–2002 ja 2005–2021.
Bandić oli kotoisin Grudesta, nykyisestä Bosnia ja Hertsegovinata. Hän opiskeli Zagrebin yliopistossa ja valmistui politiikan tutkimuksen laitokselta. Hän aloitti vuonna 2000 jatko-opinnot.
Bandić valittiin vuonna 1995 Zagrebin kaupunginvaltuustoon ja vuonna 2000 Kroatian parlamenttiin. Toukokuussa 2000 hänet puolestaan valittiin kaupunginvaltuuston kokouksessa Zagrebin pormestariksi. Bandić sai jatkokauden vuonna 2001, ja vuonna 2002 hänet nimitettiin varapormestariksi. Bandićin kolmas kausi pormestarina alkoi vuonna 2005.
Bandić kuului pitkään Kroatian sosiaalidemokraattiseen puolueeseen, mutta hän lähti puolueesta 2009 osallistuakseen sitoutumattomana vuoden 2010 presidentinvaaleihin. Bandić sai presidentinvaalissa 39,71 prosenttia äänistä. Bandićin kilpailija Ivo Josipović valittiin Kroatian kolmanneksi presidentiksi.
Bandić perusti ympärilleen uuden Bandić Milan 365 -puolueen. Sen listoilta hänet valittiin vuonna 2017 jo kuudennen kerran Zagrebin pormestariksi. Puolue sai tuolloin myös enemmistön kaupunginvaltuustoon. Kroatian parlamentissa hän istui yhdeksän kautta, viimeisin kausi oli 2016–2020.
Bandićin pormestariaikana Zagrebin kaupunkikuva muuttui radikaalisti, ja kaupunkiin rakennettiin monia uusia asuinalueita. Hän oli kuitenkin myös erittäin kiistanalainen poliitikko, sillä häntä syytettiin useasti korruptiosta ja vallan väärinkäytöstä. Zagrebissakin Bandićin suosio oli 2010-luvun lopulla selvässä laskussa, ja elokuvantekijä Dario Juričan toi Bandićin Kroatian puheenaiheeksi järjestelmällä protesteja Zagrebissa vuoden 2020 presidentinvaalien aikana. Presidentti Kolinda Grabar-Kitarovićin tappion epäillään jopa osittain aiheutuneen sillä, että Bandić asettui tukemaan tätä vaaleissa.
Bandić kuoli helmikuussa 2021 sydänkohtaukseen. Hän oli kuollessaan maailman pisimpään valtion pääkaupungin pormestarina toiminut henkilö.
Veera Degerholm
Veera Marjaana Degerholm (s. 12. kesäkuuta 1971 Turku) on suomalainen näyttelijä ja juontaja. Degerholm kuuluu Tampereen freelancer-näyttelijöihin. Hän valmistui teatteritaiteen maisteriksi Tampereen yliopiston näyttelijäntyön laitokselta vuonna 1995. Degerholm on esiintynyt teatterissa Vaasan kaupunginteatterissa, Pyynikin kesäteatterissa ja Tampereen Työväen Teatterissa. Hänen elokuvaroolinsa ovat Ajomies (2013) ja Kymmenen riivinrautaa (2002), minkä lisäksi hän on vieraillut muutamassa televisiosarjassa.
Degerholm juontaa tällä hetkellä lastenohjelma Pikku Kakkosta keskiviikkoisin, lauantaisin ja sunnuntaisin.
Pikaluistelu talviolympialaisissa 1928
500 m
<br style="clear:both" />
1 500 m
<br style="clear:both" />
5 000 m
<br style="clear:both" />
Jaakko Puhakka
Jaakko Antero Puhakka (s. 17. maaliskuuta 1954 Eno) on Tampereen teknillisen yliopiston rehtori sekä ympäristötekniikan professori. Puhakka toimi Itä-Suomen yliopiston akateemisena rehtorina 2015-2017.
Henkilöhistoria
Puhakka syntyi opettaja Antti Puhakan ja terveydenhoitaja Rauha Pajarisen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1980 on diplomi-insinööri Ritva Vaaranrinta. Puhakka tuli ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1973, suoritti Helsingin yliopistossa maatalous- ja metsätieteiden maisterin tutkinnon 1981 ja lisensiaatin tutkinnon 1986 ja väitteli siellä filosofian tohtoriksi 1990.
Ammattiura
Toimittuaan Helsingin yliopistossa tutkijana 1981–1983 ja Tampereen teknillisessä korkeakoulussa tutkijan eri tehtävissä 1983 ja 1985–1989 hän oli viimeksi mainitussa ympäristö- ja biotekniikan apulaisprofessori 1995–1997 ja professori vuodesta 1998. Vesi- ja ympäristötekniikan laitoksen esimies hänestä tuli 1997 ja Helsingin yliopiston ympäristöbiotekniikan dosentti 1991. Hän on myös toiminut yliopiston tutkimuksesta vastaavana vararehtorina (2014), luonnontieteiden tiedekunnan varadekaanina sekä kemian ja biotekniikan laitoksen johtajana. Puhakka on tehnyt tutkimusta ympäristöä säästävän kaivostekniikan parissa ja tutkinut mm. kiveä syöviä mikrobeja. Yhdysvalloissa Puhakka oli vierailevana tutkijana 1983–1984 ja vierailevana apulaisprofessorina 1991–1994.
Puhakan Itä-Suomen yliopiston akateemisen rehtorin tehtävän päätoimipaikka oli yliopiston kampus Joensuussa.
Zoology of the Voyage of H.M.S. Beagle
thumb|200px|Zoology of the Voyage of H.M.S. Beagle The Zoology of the Voyage of H.M.S. Beagle Under the Command of Captain Fitzroy, R.N., during the Years 1832 to 1836, lyhyemmin Zoology of the Voyage of H.M.S. Beagle, on viisiosainen kirja, joka julkaistiin yhdeksässätoista sitomattomassa osassa helmikuun 1838 ja lokakuun 1843 välillä, tosin pienellä lisämaksulla kirjan sai ostettua viidessä sidotussa niteessä. Sen kirjoitti useampi kirjailija, ja editoinnista sekä valvonnasta huolehti Charles Darwin. Darwin myös lisäsi kirjaan huomioita ja alaviitteitä sekä myös kirjoitti pari lukua kuten 1. osan esipuheen.
Straight Outta Compton (elokuva)
Straight Outta Compton on vuonna 2015 ensi-iltansa saanut elämäkerrallinen rikosdraamaelokuva, jonka on ohjannut F. Gary Gray. Se kertoo hip hop -yhtye N.W.A:n synnystä. Elokuvan pääosissa ovat O’Shea Jackson Jr., Corey Hawkins, Jason Mitchell ja Paul Giamatti. Elokuva on nimetty N.W.A:n debyyttialbumin mukaan.
Elokuva oli ehdolla parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen Oscar-palkinnon saajaksi vuoden 2016 gaalassa.
Entisen Suomen Kaartin pataljoonan marssi
Entisen Suomen Kaartin pataljoonan marssi (tunnettu myös nimellä Vanhan Suomen kaartin marssi ja useilla muilla nimillä) on suomalainen sotilasmarssi. Se oli nimensä mukaisesti autonomian aikana toimineen Suomen kaartin kunniamarssi ja nykyään se on Kaartin Jääkärirykmentin kunniamarssi.
Marssi määrättiin Helsingin opetustarkk’ampujapataljoonan viralliseksi kunniamarssiksi, kun pataljoona korotettiin nuoren kaartin arvoon vuonna 1829. Marssin säveltäjäksi on usein mainittu Kaartin soittokunnan ensimmäinen kapellimestari Josef Tvarjansky, mutta tieto ei todennäköisesti pidä paikkaansa. Nykyään kappaleen arvellaan olevan peräisin Ranskasta. Kyseessä on Suomen vanhin yhtäjaksoisesti käytetty kunniamarssi. Suomen itsenäistyttyä siitä tuli vuonna 1918 Suomen valkoisen kaartin kunniamarssi. Nykyään se on Kaartin Jääkärirykmentin kunniamarssi ja siihen kuuluvan Kaartin pataljoonan perinnemarssi. Marssin nykyinen versio perustuu Artturi Ropen sovitukseen. Jääkärirykmentin kunniamarssiksi se valittiin vuonna 1997.
Hitra
Hitra on kunta ja saari Etelä-Trøndelagin läänissä Norjassa. Saaren suurin taajama on Fillan, joka on myös kunnan hallinnollinen keskus. Kunta koostuu pääsaaresta ja 2 500 pienemmästä saaresta ja luodosta, joista suurin osa on asumattomia. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Hitran kunnassa oli 4 477 asukasta.
Hitran kunta perustettiin 1. tammikuuta 1838. Frøyan kunta erotettiin siitä omaksi kunnakseen vuonna 1877. Suurimman saaren Hitran kolme pitäjää erotettiin myöhemmin myös omiksi kunnikseen (Fillan vuonna 1877, Kvenvær vuonna 1912 ja Sandstad vuonna 1914), mutta ne yhdistettiin takaisin Hitran kuntaan 1. tammikuuta 1964. thumb|Vanhat kuntarajat ennen yhdistämistä 1.1.1964.
Maantiede
Hitran saari on Norjan seitsemänneksi suurin saari (lukuun ottamatta Huippuvuoria) ja suurin Lofoottien eteläpuolella. Saaren pinta-ala on 571,5 km², kun taas kunnan kokonaisala on 680 km². Korkein kohta on Mørkdalstuva, 345 merenpinnan yläpuolella ja se sijaitsee saaren länsipuolella.
Saarella asustaa Pohjois-Euroopan suurin saksanhirvikanta, ja maanomistajat ovatkin saaneet 1800-luvulta lähtien hyvää sivutuloa metsästyslupien myynnillä. Vuosittain ammutaan jopa 1 000 eläintä.
Elinkeinoelämä
thumb|Hestnes valaankalastusasema (1929) thumb| Tuulimyllyt kuuluvat saaren maisemaan.
Saaren elinkeinoelämä on perinteisesti perustunut meren ja kalastuksen ympärille, mutta nykypäivänä on turismi hyvin tärkeä tulonlähde. Saarella oli myös aikanaan valaankalastusasema.
Syksyllä 2004 perustettiin saarelle siihen aikaan Norjan suurin tuulimyllypuisto Eldsfjellet. Puistossa on 24 tuulimyllyä, joista jokainen yltää noin 150 GWh vuosituottoon.
Historia
Saarella tehtyjen arkeologisten kaivausten perusteella saarella on ollut asutusta jo kivikaudelta lähtien.
Liikenneyhteydet
Saarelle pääsee mantereelta merenalaista Hitratunnelia pitkin. Tunneli oli avattaessaan 8. joulukuuta 1994 maailman syvin merenalainen tunneli (264 metriä merenpinnan alapuolella), pituutta tunnelilla on 5 645 m. Maanteitse matkaa Trondheimin kertyy noin 120 km.
Saarelta johtaa myös toinen merenalainen tunneli naapurisaarelle Frøya. Frøyatunneli on 5 305 m pitkä ja syvimmillään 163 m merenpinnan alapuolella. Tunneli avattiin liikenteelle 23. kesäkuuta 2000.
Saarelle on myös katamaraaniyhteys Trondheimista ja Kristiansundista kolme kertaa päivässä. Matka Trondheimiin kestää 1 h 35 min ja Kristiansundiin 1 h 40 min.
Media
Hitrassa ilmestyy paikallislehti Hitra-Frøya.
Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalainen Maalaisliitto
Etelä-Pohjanmaan Nuorsuomalainen Maalaisliitto (EPNM) oli vuosina 1906–1908 Vaasan läänin alueella toiminut puolue, jota johti Santeri Alkio. Puolueen perustajat tulivat Nuorsuomalaisesta puolueesta, ja EPNM toimi osin nuorsuomalaisten sisällä, kunnes se loppuvuonna 1907 päätti yhdistyä Suomen Maalaisväestön Liittoon eli Maalaisliittoon. EPNM:n ohjelma oli sekä Maalaisliittoa että nuorsuomalaisia radikaalimpi ja puolue sijoittui niistä vasemmalle.
Politiikka
EPNM ajoi nuorsuomalaisia radikaalimpia muutoksia maalaisten sosiaaliseen asemaan, ja se nosti nämä vaatimukset keskeisemmälle sijalle. EPNM:n ja Alkion ideologiaan kuului myös tuki wrightilaiselle työväenliikkeelle ja sen jäsenet osallistuivat työväenyhdistysten toimintaan. EPNM ei myöskään ollut yhtä selvästi agraarinen ammatti- ja luokkapuolue, vaan se pyrki vetoamaan muuhunkin maaseutuväestöön yleisellä vapaamielisyydellään. Puolueet olivat kuitenkin varsin lähellä toisiaan ja yhteistyö alkoi pian.
Tausta
pienoiskuva|upright|Santeri Alkio. EPNM:n juuret johtavat suoraan Santeri Alkioon ja nuorisoseuraliikkeeseen. Nuorsuomalaisuus oli Alkion mielestä liukunut oikealle. Tilannetta kärjisti myös Etelä-Pohjanmaalla ilmestyneen perustuslaillinen lehdistön päätyminen puolueen oikeiston haltuun ja välirikko Alkion kanssa. Alkio ja nuorisoseuralaiset perustivat vastaliikkeenä uuden sanomalehden, Ilkan, jonka ensimmäinen numero ilmestyi huhtikuussa 1906. Lehti oli osa uudistusmielisen maalaisväestön järjestäytymistä Etelä-Pohjanmaalla. Täyttä pesäeroa nuorsuomalaisiin alkiolaiset eivät kuitenkaan vielä tehneet. Kokouksia Pohjanmaan maalaisväestön kokoamiseksi oli pidetty helmikuusta alkaen. Niihin osallistui aluksi myös Suomalaisen puolueen kannattajia.
Puolueen perustaminen
Sanomalehti Ilkan perustaminen johti Etelä-Pohjanmaalla oman puolueen perustamisesta. 18. syyskuuta 1906 kokoontui Ilkka-lehden toimituksessa Vaasassa 20 hengen kokous päättämään uuden puolueen perustamistoimista. Puolueen nimeksi päätettiin Etelä-Pohjanmaan nuorsuomalainen maalaisliitto ja perustaminen tapahtui samana päivänä Suomen Maalaisväestön Liiton perustamiskokouksen kanssa. Virallisesti puolue perustettiin Kauhavalla 21.–23.10. pidetyssä kokouksessa. Puolue perustettiin nuorsuomalaisten radikaaliksi maalaissiiveksi.
Puolueen perustamisesta SML:n kanssa samana päivänä ja sen sattumanvaraisuudesta on käyty keskustelua. Raimo Salokankaan mukaan mutta perustajat eivät aluksi tienneet kilpailevista hankkeista. Matti Kalliokoski on pitänyt mahdollisena, että tieto Pohjois-Pohjanmaan puoluehankkeesta sai eteläpohjalaiset liikkeelle, koska nämä epäilivät hanketta vanhasuomalaisten salajuoneksi. Puolueiden johtohahmot olivat syksyn 1906 tiiviissä kirjeenvaihdossa ja pyrkivät sovittamaan hankkeitaan yhteen. Eriävät käsitykset maalaispuolueen suhteesta nuorsuomalaiseen puolueeseen estivät kuitenkin puolueiden muodollisen yhdistymisen ennen ensimmäisiä eduskuntavaaleja. Joillakin paikkakunnilla puolueilla oli kilpailevia osastoja, joiden kesken esiintyi riitoja. Suurimman ongelman aiheutti EPNM:n vaatimus kirkon ja valtion erottamisesta.
Toiminta
EPNM:n ja SML:n tiet pysyivät erillisinä vuoden 1906 ajan ja niiden johtohahmojen välille syntyi luonteva työnjako. Santeri Alkio oli maalaisväestön poliittisen liikkeen henkinen ja aatteellinen keulakuva, jonka ajatukset levisivät nuorisoseurojen kautta ympäri maata. Vuoden 1907 eduskuntavaaleissa EPNM asetti ehdokkaita yhdessä nuorsuomalaisten kanssa Vaasan läänin kolmessa vaalipiirissä. Vaaliliitoista valittiin eduskuntaan EPNM:n Santeri Alkio eteläisessä ja kaksi nuorsuomalaista itäisessä vaalipiirissä. Maalaisliitto ei saanut läänistä yhtään edustajaa.
Kansanedustajaksi noussut Alkio liittyi aluksi nuorsuomalaisten ryhmään, mutta pian hän huomasi olevansa lähempänä maalaisliittolaisia kollegoitaan ja alkoi toimia yhteistyössä näiden kanssa. Alkio epäonnistui nuorsuomalaisten käännyttämisessä radikaalimmalle linjalle ja siirtyi SML:n eduskuntaryhmään. Siirtyminen aloitti kahden maalaispuolueen yhdistymisen. Yhdistymistä tuki myös vaalimatematiikka: Vaasan läänin pohjoisessa ja itäisessä vaalipiirissä maalaispuolueet kilpailivat keskenään, eivätkä saaneet edustajia läpi.
Yhdistyminen Maalaisliitoksi
EPNM hyväksyi yhdistymisen SML:n kanssa Alavudella 29. joulukuuta 1907 pitämässään kokouksessa ja hanke toteutui seuraavan vuoden alkupuolella. Vuoden 1908 eduskuntavaalit käytiin juuri maalaispuolueiden yhdistyttyä, mutta Alkio ei kyennyt uusimaan paikkaansa ja puolue jäi edustajitta. Hajotusvaalit olivat puolueelle pettymys. Yhtenäinen Maalaisliitto piti ensimmäisen vuosikokouksensa Kauhavalla 7.–8.11.1908. Kokouksen tunnelmat eivät olleet yhtä korkealla kuin perustavissa kokouksissa kaksi vuotta aikaisemmin ja kokoukseen osallistui vain 24 edustajaa. Maalaisliitolle hyväksyttiin uusi kompromissihakuinen ohjelma, joka kuitenkin kallistui Maalaisväestön liiton aiemmin edustamaan suuntaan. EPNM:n edustama radikaalius väistyi puolueen imagosta ja maanviljelijöiden eturyhmäajattelu sai keskeisimmän sijan. Loppuvuonna 1908 perustettiin Maalaisliiton Vaasan läänin eteläisen vaalipiirin piiritoimikunta, jonka kaikki toimihenkilöt olivat EPNM:n entisiä aktiiveja.
Kannattajakunta
Edistysmielinen nuorsuomalainen linja sai suurinta kannatusta Vaasan seudulla Etelä-Pohjanmaalla, mutta toimintaa oli myös muualla Vaasan läänissä. Ensimmäiset paikallisosastot muodostettiin Laihialla ja Kauhavalla. EPNM:n johtohahmo oli Santeri Alkio, joka kannattajineen koki vanhoillisten saaneen liikaa valtaa nuorsuomalaisissa. Tavoitteena oli muuttaa puolue sisältäpäin. Kesällä 1906 aloitti Alkion päätoimittama sanomalehti Ilkka, jonka palstoilla EPNM:n ajatuksia alettiin tuoda julki.
Nimi
Puolueen nimeksi päätettiin Etelä-Pohjanmaan nuorsuomalainen maalaisliitto. Nimi syntyi puolueen perustamistoimista käydyssä kokouksessa 18. syyskuuta 1906. Nimestä on päätelty, että puolueen toivottiin toimivan vapaassa yhteistyössä nuorsuomalaisen puolueen kanssa. Nimi viittasi myös toimintaan vain yhden maakunnan alueella.
Hisai
Hisai on Japanin entinen kaupunki ja nykyinen Tsun kaupungin osa Honshūn saarella Kansain alueella Mien prefektuurissa. Kaupungin alue sijaitsee Tsun keskiosassa Isen tasangolla Kumozujoen varrella. Lännessä se nousee Nunobikivuorille. Ennen lakkauttamistaan vuonna 2003 kaupungissa oli 40 328 asukasta ja sen pinta-ala oli 68,20 neliökilometriä.
Hisai kehittyi Edo-kaudella linnanaluskaupunkina osana Tsun daimiokuntaa. Kaupungin perusti Tōdō Takamichi vuonna 1669. Ennen toista maailmansotaa sinne sijoitettiin keisarillisen Japanin armeijan jalkaväkirykmentti, jonka alueella on nykyään Japanin itsepuolustusvoimien tukikohta. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Hisai sai vuonna 1970. Sittemmin se kasvoi yhtenä Tsun kaupungin esikaupungeista ja liitettiin Tsuhun laajassa, kymmenen kunnan kuntaliitoksessa vuonna 2006.
Peter Laviolette
Peter Laviolette (s. 7. joulukuuta 1964 Franklin, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkovalmentaja, joka toimii NHL-seura New York Rangersin päävalmentajana.
Laviolette voitti Stanley Cupin Carolina Hurricanesin valmentajana vuonna 2006 ja valmensi Philadelphia Flyersin NHL:n loppuotteluihin vuonna 2010.
Keväällä 2017 Lavioletten valmentama Nashville Predators eteni Stanley Cup finaaleihin. Tammikuussa 2020 hän sai potkut päävalmentajan paikalta Syyskuussa 2020 Washington Capitals nimesi Lavioletten päävalmentajakseen.
Kansainvälisillä kentillä Laviolette on valmentanut Yhdysvaltain jääkiekkomaajoukkuetta maailmanmestaruuskilpailuissa 2004 ja 2005 sekä talviolympialaisissa 2006
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1999
Vuoden 1999 jääpallon maailmanmestaruuskilpailut olivat järjestyksessään 21. jääpallon MM-kilpailut. Ne järjestettiin 30.1.-7.2.1999 Arkangelissa, Venäjällä. Turnaukseen osallistui kuusi maata; Ruotsi, Venäjä, Suomi, Norja, Kazakstan ja Yhdysvallat.
Joukkueet pelasivat alkusarjassa yksinkertaisen sarjan, jossa voitosta sai kaksi, tasapelistä yhden ja tappiosta nolla pistettä. Tasan päättyneen ottelun jälkeen suoritettiin rangaistuslaukauskilpailu, joka ei vaikuttanut pisteisiin, mutta määritti joukkueiden keskinäisen järjestyksen tasapistetilanteessa. Neljä parasta selvisivät mitaliotteluihin ja kaksi viimeistä pelasivat sijoitusottelun.
Kisoja häiritsi Arkangeliin kisojen aikana iskenyt pakkasaalto, joidenkin otteluiden aikana mittari näytti 40 asteen pakkaslukemia, minkä takia joitakin otteluita pelattiin useammissa jaksoissa.
Mestaruuden voitti isäntämaa Venäjä, voitettuaan loppuottelussa Suomen maalein 5-0. Mestaruus oli Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Venäjän ensimmäinen maailmanmestaruus.
Eddie Läck
Eddie Läck (s. 5. tammikuuta 1988) on entinen ruotsalainen jääkiekkoilija, joka pelasi maalivahtina ammattilaistasolla NHL-seura Vancouver Canucksissa, Carolina Hurricanesissa ja Calgary Flamesissa. Ruotsissa hän pelasi Allsvenskan-joukkue Leksands IF:ssä ja Elitserien-joukkue Brynäs IF:ssä. Jäätyään varaamattomaksi NHL:n varaustilaisuuden 2009 jälkeen, Läck teki vapaana pelaajana sopimuksen Vancouver Canucksin kanssa vuonna 2010. Ensimmäisellä kaudellaan Canucksin organisaatiossa Läck pelasi farmijoukkue Manitoba Moosessa, jossa hänet valittiin kaudella 2010–2011 tulokkaiden tähdistöön. Läck sai lempinimekseen "The Stork" pitkien jalkojensa vuoksi.