cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wahhabismi
Šarian tulkinta
Wahhabismin perusti 1700-luvulla Arabian niemimaalla Najdissa lainoppinut Muhammad ibn Abd-al-Wahhab (1703–1792). Hän nojautui hanbali-koulukuntaan lukeutuneen keskiajalla Damaskoksessa vaikuttaneen uudistajan Ibn Taymiyyahin (k. 1328) oppeihin. Islamilaisen lain kehityksessä 800-luvulla tapahtunut "järjen porttien sulkeutuminen" tarkoitti, että ijtihad (itsenäinen järjenkäyttö) hylättiin, ja sen tilalle tuli taqlid, joka merkitsi sokeaa kuuliaisuutta. Henkilö, joka oli oikeutettu järjenkäyttöön islamilaisen lain asioissa, oli mujtahid. Tällaiset hahmot kuuluivat vastedes historiaan. Henkilö, joka joutui tyytymään kuuliaisuuteen, oli mukallid. Tätä käännettä vastaan nousi muutamia protesteja, jotka torjuivat periaatteen sokeasta kuuliaisuudesta. Ibn Tamiyyah ei suoranaisesti vaatinut järjen porttien avaamista, mutta ymmärrettyään šarian yksimielisyysperiaatteen (ijma) hyvin kapeasti, hän pääsi torjumaan taqlidin. Tämä antoi hänelle tilaisuuden tulkita Koraania ja profeetan sunnaa tuoreella tavalla ja päätyä uusiin johtopäätöksiin monista islamilaisen lain yksityiskohdista. Wahhabilaiset omaksuivat Ibn Tamiyyahin lakiteorian ja hylkäsivät opin sokeasta kuuliaisuudesta (taqlid). Samalla he kuitenkin säilyttivät Hanbalin laintulkinnan sellaisena kuin se oli ennen Ibn Tamiyyahia, vaikka yhdistelmä ei ollutkaan täysin johdonmukainen. Wahhabistien tavoitteena oli tehdä šariasta ainoa laki ja lopettaa sen rinnalla sovellettu muu lainsäädäntö. Tässä heidän pyrkimyksensä vastasi almoravidien politiikkaa Afrikassa ja Andalusiassa 1000-luvulla ja fulanien tavoitteita Nigeriassa 1800-luvulla.
Koska wahhabismi kieltää Jumalan ykseyden loukkaamisena (shirk) muille kuin Jumalalle osoitetun palvonnan, wahhabistit kieltävät islamin merkkihenkilöiden hautamuistomerkkien, kotien ja pyhäkköjen kunnioituksen, ja monia tällaisia kohteita onkin tuhottu saudihallinnon aikana. Arvioidaan, että noin 95 % Mekan ja Medinan muistomerkeistä olisi hävitetty.
Wahhabismin leviäminen
pienoiskuva|Wahhabistiset uskonkiihkoilijat hävittivät vuonna 1998 Muhammedin äidin [[Amina (Muhammedin äiti)|Aminan haudan Al-Abwassa Saudi-Arabiassa. ]] Saudien suku omaksui wahhabismin 1744. Saudit saivat 1700-luvun loppuun mennessä valtaansa koko Najdin eli keskisen aavikon Arabian niemimaalla ja miehittivät Mekkaa ja Medinaa. Osmanit lakkauttivat ensimmäisen wahhabi-imperiumin 1818, mutta se nousi uudelleen. Lopulta 1932 perustettiin Saudi-Arabian kuningaskunta, minkä myötä wahhabismista tuli koko Arabian uskonnollinen ja poliittinen valtaliike. Nykyisin erään arvion mukaan noin 23 prosenttia saudiarabialaisista ja lähes puolet Qatarin ja Arabiemiraattien kansalaisista on wahhabilaisia.
Syyriassa ja Irakissa kalifaatin perustaneen Isisin juuret ovat wahhabismissa.
Eagle Airwaysin lento 2279
Eagle Airwaysin lento 2279 oli työmatkalento Woodbournen lentoasemalta Christchurchin kansainväliselle lentoasemalle.
King of Pop
King of Pop on yhdysvaltalaisen laulajan Michael Jacksonin yhdeksäs kokoelmalevy, joka julkaistiin hänen 50-vuotissyntymäpäiviensä kunniaksi syksyllä 2008. Siitä julkaistiin 26 erilaista versiota. Sony BMG:n alueilla olevien maiden kansalaiset saivat vaikuttaa versioiden kappalelistoihin äänestämällä. Albumia on myyty yli viisi miljoonaa kappaletta.
Eagle Airwaysin lento 2279
Perjantaina 8. helmikuuta 2008, noin kymmenen minuuttia lentoonlähdön jälkeen oletettu kaappaaja hyökkäsi kumpaakin lentäjää vastaan tarkoituksenaan saada lentokone laskeutumaan Australiaan. Kaappaaja viilsi toista lentäjää jalkaan ja toista käteen, minkä lisäksi hän kamppaili lentäjien kanssa päästäkseen koneen ohjaimiin käsiksi. Lennon matkustajiin kuului neljä uusi-seelantilaista henkilöä, yksi australialainen henkilö, yksi intialainen henkilö ja lentoperämies. Poliisin mukaan kaappaaja oli maininnut mukana olevan kaksi pommia, mutta niistä ei löytynyt jälkeäkään. Lopulta kone laskeutui turvallisesti Christchurchin kansainväliselle lentoasemalle.
Erioikeusmääräys
Englantilaisessa juridisessa perinteessä erioikeusmääräys oli määräys, jonka tuomioistuin antoi monarkin valtaoikeuksiin nojaten. Nykyään nämä erioikeusmääräykset ovat tuomioistuinten omaan valtaan perustuvia määräyksiä niiden päätösten toimeenpanemiseksi ja oikeuden toteuttamiseksi. Erioikeusmääräyksiä nimitetään myös erityisiksi muutoksenhakukeinoiksi. Erioikeusmääräys on osoitettu toiselle tuomioistuimelle, viranomaiselle tai julkiselle virkamiehelle. Perinteiset erioikeusmääräykset ovat:
Norjan kirkon virsikirja
pienoiskuva|Norjan kirkon virsikirjoja Norjan kirkon virsikirja (Norsk salmebok 2013 For kirje og hjem For kyrkje og heim) on Norjan kirkon virallinen virsikirja.
Historiaa
Norjan kirkko, joka on evankelis-luterilainen kirkko, sai oman virsikirjansa vasta 1800-luvulla. Sitä ennen Norjassa oli käytössä yhteinen virsikirja Tanskan kanssa. Ensimmäinen tanskankielinen virsikirja julkaistiin Malmössä 1528. Vuonna 1569 ilmestynyt Hans Thomissonin virsikirja oli käytössä vuoteen 1699, jolloin käyttöön otettiin ns. Thomas Kingon virsikirja. Sitä seurasi 1778 Ove Høegh-Guldbergsin virsikirja ja 1798 Evangelisk-christelig psalmebog, joita seurakunnat voivat käyttää Kingon kirjan ohella.
Kun Norja erosi Tanskasta, käytössä oli kolme tanskankielistä virsikirjaa. Vuonna 1840 alkoi työ uuden virsikirjan saamiseksi ja vuonna 1869 valmistui ensimmäinen norjankielinen virsikirja, joka tunnetaan Landstadin virsikirjana (Landstads salmebok) virsirunoilija Magnus B Landstadin mukaan. Sen rinnalla oli käytössä joitakin muita kirjoja muun muassa Andreas Haugenin virsikirja vuodelta 1873. Vuonna 1924 ilmestyi Landstadin virsikirjasta uudistettu laitos, Landstads reviderte salmebok, jossa oli virsiä niin kirjanorjan ja uusnorjan kielimuodoilla. Sen ohella oli käytössä myös muita virsikirjoja. Vuonna 1973 otettiin käyttöön Salmer 1973 -kirja, jota käytettiin vanhempien kirjojen ohella. Salmer 1973 sisälsi myös uutta ekumeenista aineistoa sekä lauluja ja psalmivirsiä.
Vuonna 1981 valmistui uusi virsikirjaehdotus Forslag til felles salmebok for Den norske kirke, jossa oli virsiä molemmilla kielimuodoilla, ja uusi virsikirja, Norsk Salmebok valmistui käyttöön 1985. Vuonna 1997 valmistui sen lisäys Salmer 1997, jossa oli muun muassa Taizé-lauluja ja muutama virsi saamenkielellä.
Vuoden 2013 virsikirja
Vuonna 2013 Norjan kirkko sai uuden virsikirjan Norsk salmebok 2013. Se otettiin käyttöön 1. adventtina 2013. Sen virsimateriaali pohjautuu aikaisempien kirjojen keskeisimpiin virsiin. Kirjassa on 991 virttä, joista uusia virsiä kirjassa on noin 270.
Maija-Leena Kallela
Maija-Leena Kallela (s. 1939) on suomalainen englannin ja latinan kielen opettaja, kääntäjä ja tietokirjailija.
Norjan kirkon virsikirja
Vuoden 2013 virsikirja
Kirjassa on virsiä molemmilla norjan kielen muodoilla, kirjanorjaksi 577 tekstiä ja uusnorjaksi 366, vanhemmassa kieliasussa sekä eri murteilla viisi virttä. Kullakin kolmella virallisella saamen kielellä: pohjoissaame, luulajansaame ja eteläsaame on 15 virttä sekä 15 virttä kveeninkielellä. Kirjassa on myös virsiä ruotsiksi, englanniksi ja muutamilla muilla kielillä.
Kirjassa on virsiä eri puolilta maailmaa. Virsirunoilijoita on yli 400. Eniten yhden runoilijan tekstejä on norjalaisen virsirunoilija Svein Ellingsenin virsiä, 43 virttä, Eyvind Skeien virsiä on 38, sekä Elias Blixin 34, Martin Lutherin virsiä on 13 ja Britt G. Hallqvistin virsiä 16, joka on suurin määrä naisrunoilijan kirjoittamia virsiä kirjassa. Virsien joukossa on myös Taizé-lauluja, Iona-lauluja ja psalmivirsiä. Virsien joukossa on 12 virttä joiden kirjoittaja on suomalainen. Virsien joukossa on ns. gospel-lauluja, negrospirituaaleja, ylistyslauluja, afrikkalaisia, aasialaisia ja latinalais-amerikkalaisia lauluja.
Maija-Leena Kallela
Kallela on saanut Tampereen kaupungin kääntäjäpalkinnon vuonna 2013.
Norjan kirkon virsikirja
Virsikirjan pääosastot
Virsikirjan virret jakaantuvat seuraaviin pääosastoihin
Lisäksi virsikirjassa on rukouskirja, Katekismus, rukoushetkien järjestyksiä ja hakemistot.
Virsikirjan virsi numero 1 on ”portaalivirsi”, johdantovirsi. Se on Petter Dassin virsi ”Herre Gud, ditt dyre navn” (Ruotsin kirkon virsikirjassa suomeksi virsi 649 Nimellesi, suuri Jumalamme.). Virren sävelmä on norjalainen kansansävelmä Romedalista.
Uuden virsikirjan valmistuminen huomioitiin Norjassa suuresti. Kun virsikirja oli ollut käytössä vuoden, lähetti Norjan televisio NRK ohjelman Salmeboka minutt for minutt, jossa erilaiset kuorot ja yhtyeet lauloivat yhteen menoon kaikki virsikirjan virret. Ohjelma kesti 60 tuntia ja sillä oli kaikkinaan 2.2. miljoona katselijaa.
Tampereen Uutiset
Tampereen Uutiset oli vuosina 1890–1905 Tampereella ilmestynyt suomalainen sanomalehti. Lehti edusti lähinnä paikallista elinkeinoelämää ja Tampereen Kauppaseuraa. Lehti ilmoitti itse kannattavansa suomalaisuutta ja suomen kieltä sekä ajavansa nais- ja raittiusasiaa. Lehti ei kuitenkaan ollut niin voimakkaan suomalaismielinen kuin samassa kaupungissa ilmestynyt Aamulehti, ja sen julkaisijoiden joukkoon kuului myös ruotsinkielisiä tahoja. Lehteä pidettiinkin Kauppaseuran ruotsinkielisten piirien ja alkoholin anniskelua kannattavan "viinapuolueen" suomenkielisenä propagandalehtenä. Tampereen Uutisten päätoimittajana oli 1900-luvun alussa G. A. Andersson.
Viimeisinä ilmestymisvuosinaan lehti läheni nuorsuomalaisia mutta ei onnistunut voittamaan heitä lukijoikseen. Lehteä kustantava yhtiö joutui taloudellisiin vaikeuksiin, ja Tampereen Uutiset lopetti ilmestymisen 1905. Pian myös sitä kustatntunut yhtiö teki konkurssin. Lehden lakkauttamiseen vaikutti myös se, että nuorsuomalaiset perustivat uudelleen syyskuussa 1905 paikalliseksi äänenkannattajakseen Tampereen Sanomat, jonka ilmestyminen oli päättynyt vuonna 1900.
Jaakko Ilkka Virtanen
Jaakko Ilkka Virtanen (s. 6. toukokuuta 1961) on suomalainen dokumenttielokuvien tekijä ja lääkäri. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat Viisi tilannekuvaa (1990), Kuusi tapaa lähestyä naista (1990), Kahdeksan kohtaloa (1992) ja Miehen mitta (1999). Kuusi tapaa lähestyä naista palkittiin Tampereen elokuvajuhlilla.
Ura
Virtanen opiskeli lääketiedettä Turun yliopiston lääketieteellisessä tiedekunnassa vuosina 1980–1982, mutta keskittyi pian elokuvien maailmaan. Vuonna 1995 hän valmistui taiteen maisteriksi Taideteollisen korkeakoulun elokuvataiteen osastolta. Vuonna 2008 Virtanen aloitti uudelleen lääketieteen opiskelun Turussa ja on valmistunut lääketieteen lisensiaatiksi.
Virtanen toimi Mikkelin läänin läänintaiteilijana 1994–1997 sekä tämän jälkeen Tampereen ammattikorkeakoulun elokuvataiteen lehtorina.
Virtanen on toiminut tuotantoyhtiö Jaakko Ilkka productionsin omistajana vuodesta 1991. Hänen perheeseensä kuuluu kolme poikaa.
Elokuvat
Raivo (1986) on Andy Warhol -mainen minimalismikokeilu kuvista, joissa lyödään lekalla. Liitto (1988) kuvaa oululaisen homoparin elämää, Viisi tilannekuvaa (1990) katkaisuhoitoaseman alkoholistiasiakkaita ja työntekijöitä. Elokuvassa Kuusi tapaa lähestyä naista (1990) haastatellaan kreetalaisia miehiä, jotka tarjoavat seuraa länsimaista lomamatkalle tuleville naisille. Kahdeksan kohtaloa (1992) jatkoi Viiden tilannekuvan teemoja nyt sosiaaliviranomaisten työtä lama-aikana kuvaamalla. Samana vuonna Yle TV2 -kanavan Dokumenttiprojektiin Virtanen toteutti somalipakolaisia ja heidän vastaanottoaan Suomessa kuvaavan dokumentin En ole rasisti, mutta kuitenkin….
Suomen EU-jäsenyyden varmistuttua Virtanen teki dokumentin Suomi-karjan antibioottikuuri (1993), joka kertoi elämästä sotkamolaisilla karjatiloilla samaan aikaan, kun Brysselissä tehtiin isoja päätöksiä. Rakastaa, rakastaa, ei rakasta (1995) pohtii kehitysvammaisten ihmissuhdeasioita, Kaksi tietä Atlantaan (1997) seuraa vammaisurheilijoiden valmistautumista paralympialaisiin. Miehen mitta tarttui rohkeiden miesesiintyjien myötä ajankohtaiseen Viagra- ja potenssikeskusteluun.
Bourem-Inaly
Bourem-Inaly on maalaiskunta ja sen keskuspaikka Timbuktun alueen Timbuktun piirissä Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen varrella noin 20 kilometriä Timbuktusta itään. Kunnassa on 12 300 asukasta (vuonna 2009).
Kuntaan kuuluu kahdeksan kylää ja yksi paimentolaisryhmä. Asukkaat ovat songhaita, tuaregeja ja bozoja.
Seudun pääelinkeinot ovat osin keinokasteluun perustuva maanviljely sekä karjanhoito ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat riisi, hirssi, durra ja vesimeloni. Kotieläimiä ovat lampaat, vuohet, naudat, aasit, kamelit ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja ja pienimuotoista kaupankäyntiä.
Kunnassa on kuusi koulua, kaksi koraanikoulua sekä terveyskeskus.
Paikallinen nähtävyys ovat Nigerjoen virtahevot.
Paulius Jankūnas
Paulius Jankūnas (s. 29. huhtikuuta 1984 Kaunas, Liettuan SNT, Neuvostoliitto) on liettualainen koripalloilija.
Ura
Jankūnas aloitti koripallon BC Žalgirisin juniorijoukkueissa, joista hänet nostettiin kaudeksi 2002–2003 toisella sarjatasolla pelanneen LKKA Zalgirisin joukkueeseen. Seuraavalla kaudella Jankūnas nousi myös BC Žalgirisin edustusjoukkueeseen. Hän pelasi joukkueen paidassa myös Euroliigaa ja teki ensimmäisellä kaudella 4,4 pistettä ottelua kohden. Kuuden kauden jälkeen Jankūnas siirtyi Himkiin. Hän pelasi seurassa vain kauden ja siirtyi kesällä 2010 takaisin Žalgirisiin.
Alexander Mackenzie
Alexander Mackenzie voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä.
Paulius Jankūnas
Ura
Jankūnas edusti Liettuan juniorimaajoukkueita, joissa hän voitti MM-hopeaa ja -kultaa. Jankūnas edusti Liettuan koripallomaajoukkuetta vuosien 2005 ja 2007 EM-kisoissa. Lisäksi hän oli mukana vuosien 2006 ja 2010 MM-kisoissa.
Blomdahl
Blomdahl on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Bezzecca
thumb|250px|Bezzecca kesällä 2009. Bezzecca on kylä Trenton maakunnassa, Italiassa. Asukkaita on 592 ja pinta-ala on 17,7 km². Bezzecca sijaitsee noin 35 km Trenton kaupungista lounaaseen, 697 m:n korkeudella merenpinnan tasosta. Kylän asukastiheys on 35 as./km².
Bezzecca oli aiemmin itsenäinen kunta, mutta päätyi 30. marraskuuta 2008 pidetyssä kansanäänestyksessä viiden muun kunnan kanssa muodostamaan Ledron kunnan.
Blue lacy
Blue Lacy, myös lacy dog, on amerikkalainen työkoirarotu. Se jalostettiin Teksasissa 1800-luvun puolivälissä, ja on ainoa teksasilainen koirarotu. Teksasin senaatti rekisteröi lacyn ensi kerran vuonna 2001. Senaatin päätöksessä nro. 436 77. lainsäädäntöelin kunnioitti lacyä "todellisena teksasilaisrotuna". Kesäkuussa 2005 blue lacystä tuli Teksasin virallinen osavaltiorotu.
Ulkonäkö
Lacy on vahva, nopea ja kevytrakenteinen. Paino on suhteessa säkäkorkeuteen. Säkäkorkeus on 46–53 cm. National Lacy Dog Associationin mukaan koiran painon tulisi olla säkäkorkeudesta ja työkunnosta riippuen nartuilla 11–20 kg ja uroksilla 16–23 kg. Teksasin senaatin vuonna 2005 asettama rotumääritelmä poikkeaa muista: säkäkorkeus 46–63 cm ja paino 14–23 kg.
Väri
Vaikka rotua yleensä kutsutaan blue lacyksi, rodussa hyväksytään kolme väritystä. Sininen voi olla mikä tahansa harmaan sävy vaaleanhopeasta tummaan hiileen. Punainen vaihtelee kermanvaaleasta ruosteenpunaiseen. Tricolorilla on sininen pohjaväri ja punaiset merkit. Sinisiä merkkejä ei hyväksytä punaisilla koirilla. Valkoista pitäisi esiintyä rinnassa ja voi ulottua leuasta nivusiin. Valkoista pitäisi myös olla yhdessä tai useammassa käpälässä. Äärimmäinen valkoisuus on epätoivottavaa ja merkit kasvoissa tai keskilinjan yläpuolella ovat hylkääviä virheitä. Silmät ovat terävät ja valppaat, ja niiden väri vaihtelee kirkkaankeltaisesta syvänruskeaan.
Luonne ja käyttäytyminen
Lacy on peloton, energinen, kovaluonteinen ja työlleen omistautunut. Se on lisäksi älykäs, kiihkeä, aktiivinen ja valpas. Koska se jalostettiin sekä metsästys- että paimenkoiraksi, sillä on voimakas vietti sekä suurriistan metsästämiseen että karjan ohjailuun. Lacy on luontaisesti suojeleva ja voi olla vieraita kohtaan varautunut. Nuorella koiralla voi olla liikaa energiaa ja viettiä ollakseen pienten lasten kanssa. Rotu on helppo kouluttaa, sillä se oppii uudet taidot nopeasti. Lapsia kohtaan lacy on erittäin ystävällinen ja lempeä.
Lacy on työkoira ja tarvitsee siksi tekemistä. Rodulle erityisen hyvin soveltuvia töitä ovat muun muassa karjan ja siipikarjan paimennus, verijälki (tai haavoittuneen riistan jäljestys), riistan puuhun ajaminen ja villisian metsästys. Näiden perinteisten töiden lisäksi rodulle sopivat myös agilityn kaltaiset urheilulliset lajit, joissa tarvitaan älykkyyttä, innokkuutta, nopeutta ja ketteryyttä. Koiran paimenvaistoa ja koulutettavuutta voidaan arvioida paimennuskokeissa. Paimenvaistoiset lacyt voidaan kouluttaa kilpaileviksi karjakoiriksi. Yhden blue lacyn sanotaan vastaavan viittä cowboytä, joten se on erittäin tehokas karjan ohjailussa. Se kykenee työskentelemään kaikkein pahantuulisimman ja yhteistyöhaluttomimmankin karjan kanssa.
Alkuperä
Lacy nimettiin Lacyn veljesten Frank, George, Erwin ja Harry mukaan, jotka vuonna 1858 muuttivat Kentuckystä Teksasiin ja asettuivat Burnetin piirikuntaan. Kantakoira oli Lacyn perheen mukaan englanninpaimenkoiran (tai kojootin), englanninvinttikoiran ja suden risteytys. Toisen teorian mukaan jalostukseen käytettiin englanninvinttikoiraa, ajokoiraa, karjakoiraa ja kojoottia - Desmond Morriksen mukaan kojoottia kuitenkaan tuskin oikeasti käytettiin, vaan sen sijaan olisi käytetty jonkinlaista villikoiraa. Lisäksi rodun sanotaan olevan sukua catahoulanleopardikoiralle. Veljekset jalostivat koiran luonnollisia paimenvaistoja jotta se voisi paimentaa perheen vapaana kulkevien karjuja.
Noin vuosisadan ajan lacy oli erittäin arvokas apu karjatiloilla, mutta paimennuksen uudistuessa se alkoi nopeasti harvinaistua. Se oli vaarassa kuolla sukupuuttoon. 1970-luvulla H.C. Wilkes aloitti projektin rodun pelastamiseksi ja onnistuikin siinä. Nykyisin sille on olemassa Lacy Game Dog Registry, joka vastaa sen rekisteröinnistä.
15. maaliskuuta 2005 Teksasin osavaltion 79:ssä lainsäädännössä edustaja Joaquin Castro esitti blue lacya Teksasin osavaltiokoiraksi. Teksasin edustajainhuone hyväksyi esityksen numerolla 108 15. maaliskuuta 2005 ja senaatti kymmenen päivää myöhemmin. 18. kesäkuuta samana vuonna kuvernööri Rick Perry allekirjoitti säädöksen, ja blue lacysta tuli Teksasin virallinen osavaltionkoirarotu. Jukka Autio toi ensimmäiset kolme blue lacyä suomeen talvella 2014. Maassamme on myös syntynyt ainakin yksi pentue.
Terveys
Blue lacy on hyvin terve rotu. Koska sitä jalostettiin sukupolvien ajan viljelijöiden ja metsästäjien tarpeiden mukaiseksi, se on tarpeeksi vankka pärjätäkseen vaikeassa maastossa ja vaikeissa työskentelyolosuhteissa. Iho-ongelmia ja ruoka-allergioita voi esiintyä. Diluutioalopeciaa esiintyy harvinaisena.
Jokilääni
Jokilääni on Jokioisten, Ypäjän ja Humppilan kunnista koostuva alue Forssan seudulla Lounais-Hämeessä.
Nimi Jokilääni tarkoittaa Jokioisten kartanon aikoinaan hallitsemaa aluetta eli entistä Jokioisten "kartanolääniä". Nykyisistä kunnista se kattoi likimain koko nykyisen Jokioisten kunnan sekä osia nykyisistä Ypäjästä, Humppilasta ja Forssasta. Kartano muodostettiin aikanaan Portaan hallintopitäjän Jokioisten neljänneskuntaan, joka käsitti neljänneksen Portaan hallintopitäjästä ja puolet Tammelan kirkkopitäjästä Loimijoen keskijuoksulla.
Jokiläänin alueella nykyisin toimivia organisaatioita ovat muun muassa Jokiläänin kansalaisopisto ja Jokiläänin metsänhoitoyhdistys.
Rex Walheim
Rex Joseph Walheim (s. 10. lokakuuta 1962) on Yhdysvaltain ilmavoimien upseeri ja NASAn astronautti.
Hän on osallistunut avaruussukkulalennoille STS-110 (2002), STS-122 (2008) ja STS-135 (2011). Walheim on syntynyt Redwood Cityssä, Kaliforniassa, mutta pitää Kalifornian San Carlosia kotikaupunkinaan.
Sotilasura
Walheim liittyi ilmavoimiin vänrikkinä toukokuussa 1984. 1985 hän työskenteli Cavalier Air Force Stationssa, Pohjois-Dakotassa ohjusvaroitusryhmän komentajana. Lokakuussa 1986 hänet sijoitettiin Johnsonin avaruuskeskukseen Houstoniin, Texasiin, missä hän työskenteli mekaanisten järjestelmien lennonvalvojana ja avaruussukkulan laskupyörien, jarrujen ja kiitotien hätäpysäytysesteen johtavana operaatioinsinöörinä.
Walheimin seuraava komennus oli Air Force Space Commandin päämaja Colorado Springsissä, Coloradossa elokuussa 1989, missä hän toimi ohjusvaroitusjärjestelmän tutkien päivityksen johdossa. Hänet valittiin ilmavoimien koelentokouluun 1991, ja suoritti kurssin Edwards Air Force Basessa Kaliforniassa 1992. Hän työskenteli F-16:n koelentojen parissa Edwardsissa projektijohtajana ja myöhemmin avioniikan ja aseistuksen lentojen komentajana. Tammikuusta 1996 Walheim toimi kouluttajana ilmavoimien koelentokoulussa, missä hän työskenteli ennen valintaansa astronauttikoulutukseen.
Ura NASAssa
thumb|250px|Walheim harjoittelee lennon STS-135 avaruuskävelyä varten vesialtaassa. Walheim valittiin NASAn astronauttikandidaatiksi maaliskuussa 1996 ja aloitti kaksi vuotta kestävän koulutuksen ja arvioinnin sukkulalentojen tehtäväspesialistina Johnsonin avaruuskeskuksessa elokuussa 1996. Hän on osallistunut kahdelle sukkulalennolle: STS-110 (8.–19.4.2002) ja STS-122 (7.–20.2.2008). Walheim on viettänyt 566 tuntia avaruudessa, joista 36 tuntia viidellä avaruuskävelyllä. Walheim osallistui heinäkuussa 2011 viimeiselle sukkulalennolle STS-135 tehtäväspesialistina.
Hän on naimisissa Margie Dotsonin kanssa. Heillä on kaksi lasta.
Tranemon kunta
Tranemon kunta on Länsi-Götanmaan läänissä sijaitseva Ruotsin kunta. Maakuntajaossa se kuuluu Länsi-Götanmaahan. Kunnan keskustaajama on Tranemo.
Kunnan maapinta-ala on 741,20 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 11 937 henkeä (31.12.2021).
Kunta on osa Sjuhäradin kulttuurimaantieteellistä aluetta.
Vuonna 2007 kunnassa oli 46,28 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 6,2 prosenttia kunnan maapinta-alasta.
Kuntajaon kehitys
Vuoden 1952 kuntauudistuksessa alueelle muodostettiin neljä "suurkuntaa":
Vuonna 1952 osa Tranemoon maalaiskuntaan liitetystä Mossebon kunnasta siirrettiin Dalstorpin maalaiskuntaan.
Vuonna 1967 Limmaredin maalaiskunta ja Länghemin maalaiskuntaan kuuluneet entiset Länghemin ja Månstadin kunnat liitettiin Tranemon maalaiskuntaan. Vuonna 1971 Tranemon maalaiskunta muutettiin Tranemon kunnaksi. Nykyiset rajansa kunta sai vuonna 1974, jolloin siihen liitettiin vielä Dalstorp. Kunnan alueella ei ole sijainnut taajaväkisiä yhdyskuntia.
Väestönkehitys
Kunnan väestö taustan mukaan on esitetty seuraavassa taulukossa.
Hieman vanhempien vuoden 2009 lopun tietojen mukaan kunnassa asui 357 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 3,1 prosenttia kunnan väestöstä.
Vielä vanhempien vuoden 1984 lopun tietojen mukaan 7,1 prosenttia kunnan asukkaista oli ulkomailla syntyneitä. Tuolloin kunnassa asui 498 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 4,0 prosenttia kunnan väestöstä.
Vuoden 2010 tietojen mukaan 20 vuotta täyttäneiden kuntalaisten mediaaninettotulot olivat 191 519 kruunua. Vuodelta 2007 olevan tiedon mukaan kuntalaisten nettovarallisuuden mediaani oli 80 000 kruunua.
Vuoden 2011 lopussa kunnan väestö jakautui eri ikäryhmiin seuraavasti:
Elinkeinot
Seuraava taulukko kuvaa työpaikkojen ja työllisten jakautumista eri elinkeinojen kesken. Luvut on laskettu kahdessa eri Statistiska centralbyrånin tilastossa ilmoitettujen perusteellisempien tietojen pohjalta. "Päiväväestö" (ruots. dagbefolkning) kertoo kunnassa sijaitsevista työpaikoista ja "yöväestö" (ruots. nattbefolkning) puolestaan kunnassa asuvien elinkeinosta. Työpaikkaomavaraisuus on laskettu päivä- ja yöväestön suhteena. Alkutuotanto tarkoittaa maa- ja metsätaloutta sekä kalastusta. Jalostuksen kohdalla on laskettu yhteen tavaranvalmistus- ja kierrätysteollisuus, energia- ja ympäristöyritykset sekä rakennusteollisuus. Muut toimialat on laskettu palveluihin lukuun ottamatta niitä, joiden elinkeino on tuntematon.
Taajamat
Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Pientaajamat
Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös seuraavat 50–199 asukkaan pientaajamat:
Kunnanvaltuusto
Ruotsissa valitaan joka neljäs vuosi edustajat valtiopäiville, aluevaltuustoihin ja kunnanvaltuustoihin. Seuraavassa taulukossa on esitetty valtiopäivillä edustettuina olevien puolueiden saamat valtuustopaikat Tranemon kunnanvaltuustossa vuodesta 1973 lähtien.
Piirit
Vuodesta 2016 alkaen kunta on jaettu seuraaviin piireihin:
Seurakunnat
Vuoden 2012 aluejaon mukaan kunnassa on seuraavat Ruotsin kirkon seurakunnat:
Historialliset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri", joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
Porkkanamehu
pienoiskuva|295x295px|Porkkanamehua ja neljä porkkanaa. pienoiskuva|Porkkanamehua. Porkkanamehu on porkkanasta valmistettavaa mehua. Porkkanamehussa on hyvin suuri karoteenipitoisuus, joten se sisältää A-vitamiinia. Porkkanamehu on erittäin terveellistä. Porkkanamehua myydään monissa maissa.
Aurejärven valuma-alue
Aurejärven valuma-alue (35.57) sijaitsee pääasiassa Pirkanmaan Parkanossa, Ikaalisissa, Ylöjärvellä, Kihniössä ja Virroilla. Se kuuluu Kokemäenjoen vesistöön (35) ja on Ikaalisten reitin valuma-alueessa (35.5) toisen jakovaiheen seitsemäs osa-alue, joka laskee Parkanonjärven alueeseen (35.53). Tekstissä esiintyvät valuma-alueet ovat viranomaislähteissä luetteloitu numeromerkinnällä 35.57x, missä merkki x korvataan valuma-alueen alanumerolla.
Valuma-alueen kolmannen jakovaiheen alueita ovat Poltinjoen-Leppäsjärven alue (35.571), Vahojärven-Aurejoen alue (35.572), Aurejärven alue (35.573), Sammatinjoen valuma-alue (35.574), Liesijärven valuma-alue (35.575), Jänisojan valuma-alue (35.576), Iso-Tervajärven valuma-alue (35.577), Vähä Mustajärven valuma-alue (35.578) ja Pitkäjärven valuma-alue (35.579).
Aurejärven valuma-alueen suurin järvi on Aurejärvi, mutta pääjärveksi voidaan nimetä Leppäsjärvi, sillä se ohjaa suurimman osan valuma-alueensa vesistä itseensä kautta alajuoksulle. Silloin Poltinjoki on valuma-alueen laskujoki. Poltinjoki yhtyy Parkanonjärvestä alkavaan Vääräjokeen sen alajuoksulla. Vääräjoki laskee pian tämän jälkeen Kyrösjärveen. Kyrösjärvestä reitti jatkuu Pappilanjoen kautta Kirkkojärvi-Mahnalanselkään ja sitten Siuronkosken kautta Kuloveteen. Valuma-alueen suurimpia järviä ovat Aurejärvi (21,2 km² eli 2117 hehtaaria, ha), Vahojärvi (269 ha), Leppäsjärvi (206 ha), Iso Mustajärvi (187 ha), Liesijärvi (137 ha), Ruojärvi (113 ha), Lylyjärvi (96 ha) ja Ainesjärvi (86 ha).
Poltinjoen–Leppäsjärven alue (35.571)
Valuma-alueen pääjoki on Poltinjoki, joka on Leppäsjärven laskujoki. Poltinjoki yhtyy Parkanonjärven Vääräjokeen aivan sen alajuoksulla. Vääräjoki laskee Kyrösjärven Heittolanlahteen. Poltinjoessa sijaitsee Teurulampi eli Niskalampi, jonka läpivirtausjoki se on. Leppäsjärven lähialueessa sijaitsee muutama pieni järvi tai lampi, joka laskee suoraan siihen. Sellaisia ovat Mutalampi, joka laskee Aureperään, Vatavesi ja Karhujärvi, jotka laskevat samaa laskuojaa myöten myös Aureperään, Leppäslampi, joka laskee Totkulahteen. Seuraavat seitsemän järveä tai lampea laskevat yhteistä laskuojaa myöten Ojalahteen. Suurin on Ojajärvi, jonka yläjuoksulla sijaitsee Vähä Ojajärvi. Ojajärven itärantaan laskee Huhtalampi. Vähä Ojajärveen laskevat Ahvenlampi ja Aittolampi. Teerijärvi sijaitsee muita vesitöjä pohjoisempana ja se laskee Ojajärven laskuojan luusuan alapuolelle. Pitkäjärvellä on oma laskuoja, joka yhtyy Ojajärven laskuojaan paljon alempana. Ruojärvi laskee Leppäsjärveen yli kolme kilometriä pitkän lasku-uoman kautta. Uoman yläjuoksulla sijaitsee Muuraslampi ja hieman sen alapuolella Leppäkosken voimalaitos, jonka omistaa Leppäkosken Sähkö.
Vahojärven–Aurejoen alue (35.572)
Tämä on pieni osa-alue, johon laskevat Liesijärven valuma-alue ja Aurejärven alue. Sen johtouomassa on kolme osaa: Melajoki ja sen järviketju, Vahojärvi sekä Aurejoen osuudet. Muut vesistöt laskevat tähän vesistöketjuun. Ruojärveen laskee 2,5 kilometriä pitkä Melajoki, joka on Hankajärven laskujoki. Joella on pudotusta 5,4 metriä, joka syntyy pääasiassa Lierunkoskessa ja Riihikoskessa. Alueen suurin järvi on Vahojärvi, jonka vesi virtaa kapean salmen kautta Vähäjärveen ja siitä edelleen Tililammesta 400 metriä pitkää jokea myöten ensin Hankalampeen ja sitten Hankajärveen. Pienet lammet, Kaakkurilampi ja Haverinlampi, laskevat yhteisen laskuojan kautta Hankalampeen.
Vahojärveen tulee ojia eri suunnilta. Pohjoisesta laskee Liesioja, joka on Liesijärven valuma-alueen laskuoja. Pohjoisesta laskee myös Myllyoja, joka on Markkolanlammen ja Ylinenlammen yhteinen laskuoja. Vahojärven eteläiseen Hähkiönlahteen laskee pieni Hähkiölampi ja junaradan ja tien alta Teerilammen ja Pitkälammen yhteinen laskuoja. Hähkiönlahteen laske myös Mullilamminoja, joka on laajojen ojitettujen soiden sekä useiden suolampien yhteinen laskuoja. Näitä lampia ovat Alinen Niittulampi, Kalantinlampi, Ylinen Niittulampi, Teerilampi, Susilampi, Ruuppalammi, Mullilampi, Iso Riutaslampi ja Pikku Riutaslampi. Idästä laskee vielä Haisevanoja, joka tuo Vahojärveen Pikkulammen vedet.
Vahojärven Haukilahteen laskee Aurejärvestä lähtevä Aurejoki, joka virtaa Kukkaroisen, Petäjäjärven ja Onkilammen kautta. Aurejoen ensimmäinen osuus on 2,5 kilometriä pitkä ja joki putoaa pääasiassa Petäjäkoskessa ja Onkilamminkoskessa yhteensä 20 metriä alemmaksi. Toinen osuus on 4,2 kilometriä pitkä, mutta siinä on enää pudotusta 3,5 metriä. Pieni Vääräjärvi ja siihen tuleva Läiskiöslampi laskevat Aurejokeen Onkilammen alapuolelle. Vähä Ojajärvi ja Ojajärvi laskevat yhdessä Onkilammen yläpuolelle, kun vielä Vähä Petäjäjärvi laskee lopuksi Petäjäjärveen.
Aurejärven alue (35.573)
Aurejärven alue käsittää kaikki ojat ja järvet, jotka laskevat suoraan järveen. Alue päättyy Kukkaroisen laskukohtaan sen yläpuolelle ja alueen kaakkoisosa ylettyy Seitsemisen kansallispuistoon asti, missä sijaitsevat Vähä Kivijärvi ja Ahvenlammi. Kaakossa sijaitsee myös suuri Ainesjärvi. Aurejärven alueen itäraja seuraa melko läheltä Aurejärven rantaa. Pienelle alueelle mahtuu vain pieni Sammakkolampi ja Itä-Auren ympäristössä Tuomiojärvi ja Vehkoslampi. Vähä Mustajärven valuma-alueen laskuojan pohjoispuolella sijaitsevat vielä pienet Iso Äijäjärvi ja Pikku Äijäjärvi. Aurejärven pohjoispäähän laskee Iso-Tervajärven valuma-alueen vedet ja vielä Ylöjärven puolella järven länsipuolella ovat Saukkolampi, Pikku Saukkolampi, Kiisonlampi ja Monganlampi. Länsipuolen keskivaiheella alue kapenee lähes järven rantaan kiinni. Siellä sijaitsee pieni Koirajärvi. Etelämpänä järveen laskee Jänisojaa myöten Jänisojan valuma-alueen vedet.
Sammatinjoen valuma-alue (35.574)
Vaikka kartoissa kolme kilometriä pitkä Sammatinjoen osuus alkaa Sammatinjärvestä ja päättyy Jaakkolanjärveen, voidaan samalla nimellä kuvailla joen jatkumoa Lehtijärveen (5 km) tai Ruojärveen asti (7 km). Matkalla olevia järvet ja lammet ovat joen laajentumia tai läpivirtausjärviä. Lähtemällä liikkeelle valuma-alueen alajuoksulta, on valuma-alue helppo kuvailla. Ruojärveen laskee Lehtijärven 300 metriä pitkä joen laskuosuus. Noin 1,1 kilometriä pitkään Lehtijärveen laskee Ylisenlammen 30 metriä pitkä uoma. Ylinenlampi on vain 300 metriä pitkä. Sen yläpuolella sijaitseva Marjolammen laskuosuus on vain 150 metriä pitkä. Tähän uomaan laskee oikealta eli lännestä Korpiluoma, joka on Korpilammen kaksi kilometriä pitkä laskuoja. Pääuoman seuraava järvi sijaitsee vasta Holmanmäellä, josta alkaa 1,2 kilometriä pitkä joen osuus. Sen luusua sijaitsee Jaakkolanjärven eteläisessä osassa, jota kutsutaan Haavistonlammeksi. Jaakkolanjärvi voidaan jakaa kolmeen järvialtaaseen, joista keskimmäinen on nimeltään Saaresjärvi. Samanniminen järvi sijaitsee saman valuma-alueen latvoilla. Kolmen vesialtaan rypäs on soistumassa umpeen.
Valuma-alueen latvavedet laskevat Saaresjärven kautta etelään. Voidaan ajatella, että Sammatinjoki saakin alkunsa Saaresjärvestä tai Saaresjärven laskuojan yhtymäkohdasta, sillä Sammatinlampi sijaitsee pääuomasta katsoen hieman sivussa. Puoliväliin pääuomaa laskee idästä pienen Koivulammen laskuoja. Peräjärven laskuoja yhtyy tähän uomaan noin 300 metriä alempana kuin missä Saaresjärven luusua sijaitsee. Kolulampi laskee Sammatinjokeen idän suunnasta kolmikilometristä suo-ojaa myöten. Saaresjärveen laskee Lylyjärvi viisi kilometriä pitkää laskuojaansa Harainluomaa myöten. Lylyjärveen laskevat vuorostaan Reppulampi ja Hakojärvi, jotka ovat valuma-alueensa latvajärviä.
Liesijärven valuma-alue (35.575)
Valuma-alueen pääjärvi on sen suurin järvi Liesijärvi. Sen laskuoja Liesioja laskee Vahojärven luoteispäähän. Valuma-alue on suurimmaksi osaksi tiheästi ojitettua suota. Suoalueen pääasiallinen johto-oja Kurkiluoma tuo suovedet Liesijärveen. Yksi sivuojista laskee myös Haukilammen vedet Liesijärveen.
Jänisojan valuma-alue (35.576)
Jänisojan valuma-alue on pinta-alaltaan pieni ja siinä on vain kolme järveä. Jänisjoki laskee Aurejärven länsirannalle Jänislahteen, joka on Suksilahden peräosa. Aivan Jänisojan suun lähelle laskee Jänislammen vajaa puoli kilometriä pitkä laskuoja. Jänisoja lähtee liikkeelle eteläisen Jänisjärven eteläpäästä. Toinen Jänisjärvi sijaitsee edellisen järven pohjoisempuolella. Näitä pikkujärviä kutsutaan yhteisellä nimellä Jänisjärvet. Niiden välissä on vain 250 metriä pitkä laskuoja.
Iso-Tervajärven valuma-alue (35.577)
Iso-Tervajärven valuma-alueen vedet virtaavat kaikki Iso Tervajärven läpi. Iso Tervajärven yläpuolella monet ojat laskevat valuma-alueen järviin tai suoraan Tervajokeen, joka virtaa Ruuppalammen läpi Iso Tervajärveen. Tervajoki alkaa Vähä Tervajärvestä, joka sijaitsee tiheästi ojitetun suon keskellä. Vähä Tervajärven kautta laskevat myös Iso Kivinevan reunasoiden laskuojat sekä Pikku Kivijärvi ja Iso Kivijärvi. Myllyluoma, joka yhtyy Tervajokeen aivan Vähä-Tervajärven alapuolelle, alkaa Talasjärvestä Talasojan nimisenä. Talasojaan päätyvät Talasnevan turvetuotantoalueen kuivatusvedet. Talasjärven kautta laskee Pahkanevan länsipuolen suo-ojat ja Pahkalammin vedet.
Vähä Mustajärven valuma-alue (35.578)
Valuma-alueen ja myös samalla Vähä Mustajärven laskuoja on Riitinoja eli Vanhaoja, joka on oikaistu paristakin kohtaa ja se laskee Aurejärven Riitinlahteen. Valuma-alueen suurimmat järvet laskevat Vähä Mustajärveen ketjussa ja ne ovat alajuoksulta lukien Heinuu, Poikelisjärvi ja Iso Mustajärvi.
Jakopuro eli Jako-oja laskee Vähä Mustajärveen melko kaukaa etelän suunnalta. Lähtien liikkeelle alajuoksulta, voidaan luetella kaikki lammet ja järvet, jonka läpi se virtaa. Etelästäpäin laskevassa ojassa tulee ensimmäisenä vastaan pieni Akkalammi, sitten suurempi Paskolampi, siihen idästä laskeva pieni Hirsilammi ja vielä siihen kaakosta laskevat Pikku Vehkoslammi ja Iso Vehkoslammi. Iso Vehkoslammiin laskee etelästä Iso-oja, joka on Pitämälammin laskuoja ja vielä koillisesta siihen laskee Koukerolammien ja Pohjalammin yhteinen laskuoja. Jako-ojaan yhtyy vielä etelästäpäin Kivijärven laskuoja.
Heinuuseen laskee Särkijärven lyhyt laskuoja ja suurempi Heinuunoja. Heinuunojaan yhtyy pohjoisesta Neulalamminoja, joka on Alisen Neulalammen, Keskisen Neulalammen ja Ylisen Neulalammen yhteinen laskuoja. Heinuunoja on samalla myös Poikelisjärven laskuoja. Poikelisjärveen laskee etelärantaan suo-ojaa myöten Pahalammi ja kaakkoisrantaan Teeriojaa myöten Teerijärvi. Järven pohjoispäähän laskeen pieni Soppalammi.
Tauno Kontio
Tauno Ilmari Kontio (14. syyskuuta 1929 Alatornio – 12. joulukuuta 2015 Turku ) oli suomalainen juoksija, joka kuului Suomen yleisurheilumaajoukkueeseen 1950-luvulla.
Aurejärven valuma-alue
Vähä Mustajärven valuma-alue (35.578)
Valuma-alueen suurin järvi Iso Mustajärvi laskee Poikelusjärveen Myllyjokea myöten. Sen pohjoispäähän laskee Kaviolampi, itärantaan Vääräjärvi ja Pikkulammi sekä eteläiseen Aureenlahteen Ryyppylammi.
Tauno Kontio
Torniolainen olympiasoihdun sytyttäjä
Tornion Pyryä edustanut Tauno Kontio on jäänyt tunnetuksi jälkipolville ennen kaikkea Helsingin kesäolympialaisten olympiasoihdun sytyttäjänä, kun Kreikasta tuotu olympiatuli ja keskiyön auringon tuli kohtasivat Torniossa Pohjan stadionilla heinäkuussa 1952. Ruotsista tuodun tulen toi olympiavoittaja Ville Pörhölä ja keskiyön auringon tulen Tauno Kontio.
SM-mitaleita 1950-luvulla
Tauno Kontion kehitys 1950-luvun alussa oli todella nopeaa. Vielä vuonna 1950 hänen päälajinsa oli korkeushyppy, jossa hän voitti piirinmestaruuden tuloksella 180 cm. Samana syksynä hän kokeili 800 metrin juoksua saavuttaen heti hieman yli 2 minuutin tuloksen. Seuraavana vuonna hän alitti 2 minuuttia, ja 800 metristä tulikin hänen ykköslajinsa. Olympiavuonna 1952 käydyssä Kalottimaaottelussa hän saavutti ajan 1.54,5.
Kontio pääsi Kalevan kisoissa ensimmäisen kerran kuuden joukkoon vuonna 1953, jolloin hän sijoittui 400 metrillä neljänneksi ja 800 metrillä viidenneksi. Seuraavan vuoden Kalevan kisoissa hän sijoittui 800 metrillä toiseksi ja 400 metrillä kolmanneksi. Vuoden 1955 Kalevan kisoissa Kontio oli 800 metrillä neljäs.
Vuonna 1956 Tauno Kontio siirtyi Turkuun ja vaihtoi seuraa edustaen siitä lähtien sikäläistä Turun Urheiluliittoa. Vuoden 1956 Kalevan kisoissa hän oli jälleen mitaleilla niin 400 kuin 800 metrillä eli saavutukset olivat samat kuin kaksi vuotta aiemmin: 400 metrillä kolmas ja 800 metrillä toinen.
Turun Urheiluliitossa hän saavutti urallaan kaksi kertaa Suomen-mestaruuden 4 × 800 metrillä vuosina 1957 ja 1958. Hänen muut viestimitalinsa tulivat vuonna 1956: hopeaa 4 × 800 metrillä ja pronssia 4 × 400 metrillä.
Maaottelu- ja EM-kisaedustaja
Tauno Kontio edusti Suomea kolmessatoista maaottelussa. Maaotteluvoiton hän saavutti kolme kertaa 800 metrillä: Jugoslavia-maaottelussa Belgradissa vuonna 1953 sekä kaksi Viro-maaottelun voittoa vuosina 1957 ja 1958.
Bernin EM-kisoihin vuonna 1954 Kontio osallistui 800 metrille, mutta karsiutui alkuerissä. Edellisenä vuonna 1953 Kontio oli juossut ajan 1.50,0, joka sinä vuonna oli Suomen paras ja Euroopan tilastossa kymmenes. Ennätyksensä 1.49,5 Kontio juoksi vuoden 1956 Suomi–Ruotsi-maaottelussa Helsingissä. Hänen muut ennätyksensä ovat: 100 metriä 11,4; 400 metriä 49,0; 1 500 metriä 3.58,2; 400 metrin aidat 54,2 ja korkeus 180.
Järjestötoiminnassa
Urheilu-uransa jälkeen Kontio oli Turun Urheiluliiton yleisurheilujaoston sihteeri vuosina 1968–1969.
Bocenago
Bocenago on kunta ja kylä Trenton maakunnassa, pohjoisessa Italiassa. Asukasluku on 394, ja pinta-ala 8,45 neliökilometriä. Bocenagon asukastiheys on 47 asukasta/km² ja korkeus merenpinnan tasosta 750 metriä.
Naapurikuntia ovat Spiazzo, Strembo, Caderzone, Massimeno, Stenico, Tre Ville ja Bleggio Inferiore.
Alcides Olsoni
Alcides Olsoni (13. kesäkuuta 1855 Juva – 20. heinäkuuta 1914 Iisalmi) oli suomalainen juristi ja Iisalmen pormestari.
Olsonin vanhemmat olivat kruununvouti Herman Eligius Olsoni (1823–1889) ja Rosalie Elisabet Nordström (1834–1911). Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin lyseosta 1876 ja suoritti oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1886. Olsoni sai varatuomarin arvon 1889.
Alcides Olsoni oli naimisissa vuodesta 1888 oopperalaulajatar, musiikkipedagogi Emma Helena Conradin (1859–1920) kanssa. Olsoni on haudattu Nuijamaan hautausmaalle Lappeenrannassa.
Starless and Bible Black
Starless and Bible Black on brittiläisen King Crimson -yhtyeen albumi vuodelta 1974.
Kappaleet
Kaikki kappaleet sanoittanut Richard Palmer-James
13 ja risat
13 ja risat (13 Going on 30) on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut Gary Winickin ohjaama romanttinen komediaelokuva, jonka pääosia näyttelevät Jennifer Garner, Mark Ruffalo ja Judy Greer.
Juoni
Varhaisteini Jenna Rink haaveilee olevansa 30-vuotias, koska ei pääse suosittujen ikätoveriensa tyttöjengiin ja ihailee Poise-muotilehden upeita valokuvamalleja. 13-vuotissyntymäpäivänään hän saa ystävältään Mattilta tämän itse rakentaman ”Jennan unelmakodin”, johon Matt sanoo ripotelleensa toivomusjauhetta. Tyttöjengi jättää Jennan yksin syntymäpäiväjuhliinsa, ja yhtäkkiä Jenna herää taikapölyn pöllähdettyä 30-vuotiaana tulevaisuuden asunnossaan.
Hän on yhtäkkiä kaunis, hänellä on suosittu poikaystävä, paljon merkkivaatteita ja upea työpaikka Poise-lehdessä – kaikkea, mistä hän nuorena haaveili, mutta ei hänen lapsuudenystäväänsä Mattia. Hän jäljittää Mattin, jota ei ole tavannut synttäriensä jälkeen. Nuori mies kertoo hänelle kaiken mitä tietää Jennan menneestä elämästä. Jennalle selviää päivien mittaan, millainen luonne hänellä on ja mitä ihmiset muutenkin hänestä ajattelevat. 13-vuotias Jenna muuttaa 30-vuotiaan Jennan erilaiseksi ja alkaa muutenkin ymmärtää ja nähdä asioita eri kannalta.
Tuotanto
Toukokuussa vuonna 2003 kerrottiin elokuvan kuvauksien alkaneen Revolution Studiosin studiolla. Elokuvaa kuvattiin Los Angelesissa, New Yorkissa ja Californian South Pasadenassa.
Soundtrack
Elokuvalle julkaistiin soundtrack-albumi 20. huhtikuuta 2004. Hollywood Recordsin kautta julkaistu levy on saanut hyvät arvostelut AllMusic.comin ja Amazon.comin käyttäjien keskuudessa.
Gemma di Sant’Eremo
Gemma di Sant’Eremo on vuonna 1918 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Alfredo Robertin ohjaaman intohimodraaman pääosaa esittää elokuvadiiva Pina Menichelli. Sensuurin runtelemasta elokuvasta on säilynyt vain lyhyt katkelma.
Juoni
Kreivitär Gemma di Sant’Eremon avioliitto särkyy hänen miehensä uskottomuuden takia. Sattuma johdattaa Gemman markiisi De Renzisin luo, mikä vaarantaa hänen maineensa. Välttääkseen skandaalin markiisi ottaa niskoilleen syytteen varkaudesta. Aviomies vangitsee Gemman linnaan, mutta tämä onnistuu pakenemaan. Miehen kuoltua Gemma vapautuu kahleistaan ja kohtaa rakastettunsa.
Tuotanto, teemat ja vastaanotto
Elokuvan tuotanto alkoi vuonna 1915 nimellä La colpa (”Syyllisyys”). Se toimitettiin Italian elokuvasensuurin tarkastettavaksi elokuussa 1916, mutta sensuuri ei myöntänyt elokuvalle julkaisulupaa. Lehtitietojen mukaan La colpa esitettiin julkisesti keväällä 1917. Uusi hakemus toimitettiin sensuurille saman vuoden marraskuussa. Vuoden 1918 ensimmäisenä päivänä myönnetty julkaisulupa vaati osia elokuvasta poistettavaksi ja sen nimen muuttamista muotoon Gemma di Sant’Eremo. Alkuperäisessä versiossa aviomies tappaa Gemman ja sen jälkeen itsensä. Sensuurin liian väkivaltaisena pitämä loppu poistettiin ja sen tilalle tehtiin uusi, jossa vain aviomies saa surmansa.
Alkuperäisestä 1 500 metrin pituudesta yli 300 metrillä lyhennetty Gemma di Sant’Eremo oli Italiassa täydellinen floppi, ja Itala Film veti sen pian pois levityksestä. Espanjassa, Ranskassa ja Latinalaisessa Amerikassa elokuvaa esitettiin menestyksekkäästi alkuperäisellä nimellä ja leikkaamattomana versiona.
Elokuvasta on säilynyt vain pahasti vaurioitunut 35 metrin pituinen katkelma. Stillkuvien ja lehtikirjoitusten perusteella kyseessä oli yläluokkainen intohimodraama, jossa Menichelli esittää samankaltaista kohtalokasta vamppia kuin aikaisemmin valmistuneissa Il fuocossa (1915) ja Tigre realessa (1916).
Ormstan rautatieasema
Ormstan rautatieasema on Tukholman Roslagsbananiin kuuluva rautatieasema. Asema sijaitsee Vallentunassa lähellä kunnan keskustaa. Asemaa ylläpitää SL eli Storstockholms lokaltrafik. Ormstan edeltävä asema on Vallentuna ja Ormstan jälkeinen asema on Molnbyn seisake. Ormstan asema kuuluu linjaan 27, joka liikennöi Tukholman ja Kårstan välillä.
Luettelo Grönlannin kunnista
right|thumb|200px|Grönlannin kuntajako vuoden 2018 alusta lähtien Tämä on luettelo Grönlannin kunnista. Grönlanti on jaettu viiteen kuntaan. Lisäksi saaren koilliskulmassa oleva Koillis-Grönlannin kansallispuisto on kunnallishallinnoton alue.
Entinen jako
Vuoden 2018 alussa Qaasuitsupin kunta jaettiin Qeqertalikin ja Avannaatan kunniksi.
Lähteet
Grønlands amt
Balthasar van der Ast
Balthasar van der Ast (1593/1594 Middleburg – 19. joulukuuta 1657 Delft) oli Alankomaiden kultakauden aikana vaikuttanut taidemaalari, joka tunnetaan etenkin hedelmä- ja kukka-asetelmistaan.
Elämä ja ura
vasen|pienoiskuva|Kukkia Wan-Li -vaasissa ja kotiloita, n. 1640–1650, 53 × 43 cm, [[Mauritshuis, Haag.|alt=]] Van der Ast oli nuori kun hänen varakas, leskeksi jäänyt isänsä Hans kuoli. Hän muutti vuonna 1609 sisarensa kanssa naimisissa olleen asetelmamaalari Ambrosius Bosschaertin (1573–1621) kotiin. Bosschaertista tuli mitä ilmeisimmin Van der Astin opettajamestari, jonka perheen kanssa hän muutti Bergen op Zoomin kaupunkiin vuonna 1615 ja vuotta myöhemmin Utrechtiin.
Van der Ast liittyi Utrechtin Pyhän Luukkaan taidemaalarien kiltaan vuonna 1619. Bosschaertin kuoltua kaksi vuotta myöhemmin van der Ast otti todennäköisesti kaikki kolme mestarinsa poikaa omiksi oppilaikseen. Myös asetelmamestari Jan Davidsz de Heem (1606–1684) oli van der Astin oppilas. Myöhemmät asetelmamaalerit Jan van Kessel and Adriaen Coort (1665–1707) ovat myös saaneet vaikutteita van der Astilta.
Tyyli ja teokset
Van der Astilta tunnetaan noin 200 maalausta. Maalausten kronologiaa ei voida jäljittää täydellisesti, sillä päivättyjä ja signeerattuja töitä tunnetaan vain vuosien 1620 ja 1628 väliltä. Van der Ast jatkoi Ambrosius Bosschaertin työtä maalaamalla tarkalla tekniikalla symmetrisesti sommiteltuja kukka- ja hedelmäasetelmia. Hänen töidensä aiheet ovat kuitenkin monipuolisempia ja hän työskenteli vaihtelevien kuvakokojen kanssa. Pienimmät van der Astin maalauksista ovat halkaisijaltaan muutamia kymmeniä senttimetrejä, suurimmat kaksi metriä.
Utrechtissa hän sai vaikutteita Roelandt Saverylta (1576–1639) ja alkoi maalata pehmeämmin, painoittaen enemmän tunnelmaa. Teoksiin ilmestyi harvinaisia hedelmiä ja kukkia. Van der Astin erikoisuus olivat eksoottiset kotilot, joiden keräily oli aikakauden suurta muotia. Tauluissa oli usein myös tieteellisen tarkasti kuvattuja perhosia, heinäsirkkoja, sammakoita tai liskoja.
Van der Astin maalauksista tuli vähitellen runsaampia, suurempia ja sommittelultaan monitahoisempia. Hän kuvasi kukkakimppujen sijasta myös yksittäisiä kukkia maljakossa tai pöydällä. Tauluissa oli usein vaakasuuntainen sommittelu ja pöydälle oli aseteltu hedelmiä, hyönteisiä tai kotiloita. Muutettuaan Delftiin vuonna 1632 aiemmin suhteellisen pienikokoisiin maalauksiin keskittynyt van der Ast maalasi useita suurikokoisia töitä aiempaa rennommalla ja vapaamalla tyylillä.