cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nicole Oresme
Elämä
Oresmen synnyintiedoista ei ole olemassa suoria viitteitä, mutta hänen on arveltu syntyneen joskus vuoden 1320 tienoolla, mahdollisesti Allemagnen kylässä, nykyisessä Fleury-sur-Ornessa, Normandiassa. Perhettä on pidetty talonpoikaisena, koska Oresme kävi Collège de Navarrea, joka oli tarkoitettu oppilaille, jotka olivat liian köyhiä maksaakseen opiskelunsa Pariisin yliopistossa. Tämä väite on kuitenkin kyseenalaistettu. Hänellä oli mahdollisesti myös kaksi nuorempaa veljeä, Henri ja Guillaume. Ensimmäinen maininta Oresmesta on Avignonin paavin ja Pariisin yliopiston humanistisen tiedekunnan ”neljän nationin” (vrt. osakunta) väliseen kirjeenvaihtoon kuuluneessa kirjeessa, joka on päivätty 19. kesäkuuta 1342. Kirjeessä Oresmea tarjotaan papinvirkaan ja häneen viitataan maisterina, minkä vuoksi Oresmen uskotaan valmistuneen maisteriksi joskus 1330-luvulla.
Oresme opiskeli vapaita taiteita Pariisissa yhdessä Albertus Saksilaisen ja ehkä myös Marsilius Inghenilaisen kanssa. Heitä opetti ockhamilaista logiikkaa puolustanut nominalisti Jean Buridan. Buridanilla oli lähtemätön vaikutus Oresmen luonnonfilosofisiin näkemyksiin ja kehotti häntä kyseenalaistamaan aristotelisen filosofian.
Oresmen nimi löytyy vuoden 1348 Pariisin yliopiston normannilaisten nationin jäsenluettelosta sekä teologian opiskelijoiden luettelosta. Teologian tohtoriksi Oresme väitteli vuonna 1356. Vielä saman vuoden aikana hänestä tuli Collège de Navarren suurmestari (grand-maître).
Monet Oresmen ennen vuotta 1360 kirjoittamat latinankieliset tutkielmat osoittavat, että hän oli pian arvostettu oppinut, ja hänen maineensa kantautui myös kuninkaalliseen hoviin. Hän tutustui tulevaan kuninkaaseen Kaarle V Viisaaseen vuonna 1356, jolloin Kaarlen isän Juhana II:n oli palkannut Oresmen selvittämään valtakunnan talousongelmia. Sata­vuotisen sodan ollessa käynnissä Juhana II joutui englantilaisten vangiksi. Kaarle toimi sijaishallitsijana vuodesta 1356, ja vuosina hän toimi 1364–1380 Ranskan kuninkaana. Päästyään tekemisiin talouden kanssa Oresme laati Tractatus de origine, natura, jure et mutationibus monetarum -nimisen teoksen, jossa hän esitti Greshamin lain. Oresmesta tuli kuninkaan sihteeri (secretaire du roi) 2. marraskuuta 1359. Hän vaikuttaa toimineen myös kuninkaallisena kappalaisena ja neuvonantajana.
Vanhan tiedon mukaan Oresme olisi toiminut myös Kaarlen opettajana tämän nuoruudessa, mutta tämä ei ole varmaa. Kaarle vaikuttaa kunnioittaneen Oresmea ja noudattaneen usein tämän neuvoja. Heidän välille muodostui koko heidän elämänsä pituinen ystävyyssuhde. Oresme myös kirjoitti useita teoksia kuninkaan pyynnöstä, tarkoituksena tieteiden popularisoiminen ja opiskelun edistäminen valtakunnassa. Oresme vaikutti todennäköisesti paljon kuninkaan poliittiseen, taloudelliseen, eettiseen ja filosofiseen ajatteluun. Oresmen lisäksi hovissa vaikuttaneisiin intellektuelleihin kuuluvat muun muassa Raoul de Presle ja Philippe de Mézières.
Anna Waronker
Waronkerin vanhemmat ovat tuottaja Lenny Waronker sekä näyttelijä ja muusikko Donna Loren. Hänen veljensä on sessiorumpali Joey Waronker. Waronkerin ensimmäinen sooloalbumi Anna julkaistiin vuonna 2002.
Nicole Oresme
Elämä
Oresme vaihtoi usein virkaa kuninkaan nimittäessä hänet uusiin tehtäviin. Vuonna 1361 Oresmesta tuli Bayeux'n arkkidiakoni ja 23. marraskuuta 1362 Rouenin katedraalin kaniikki. Tuohon aikaan hän opetti vielä Pariisissa säännöllisesti. Oresmen työnimike muuttui vielä useaan otteeseen, sillä hänestä tehtiin 10. helmikuuta 1363 Sainte-Chapellen kaniikki ja 18. maaliskuuta 1364 tuore kuningas nimitti Oresmen Rouenin tuomiorovastiksi.
Anna Waronker
Anna Waronker on naimisissa Redd Krossin basistina tunnetuksi tulleen muusikko Steve McDonaldin kanssa.
Nicole Oresme
Elämä
Oresme kävi usein Pariisissa seuraten yliopiston toimintaa, sekä osittain myös käännöstöidensä vuoksi. Kuninkaan käskystä Oresme alkoi kääntää vuodesta 1369 alkaen Aristoteleen Nikomakhoksen etiikkaa latinasta ranskaksi. Työ valmistui todennäköisesti seuraavana vuonna. Aristoteleen Politiikka ja Taloudenhoidosta valmistuivat joskus vuosien 1372 ja 1374 välillä, Taivaasta ja Maailmankaikkeudesta vuonna 1377. Kuningas myönsi Oresmelle eläkkeen vuodesta 1371 tämän elämäntyön ansiosta.
Fysiikka
Oresme hylkäsi monelta osin aristotelisen filosofian väitteitä, mutta myös tukeutui niihin. Hän esimerkiksi hylkäsi Thomas Bradwardinen ja Johannes Filoponoksen kehittämän impetusteorian (nyk. liikemäärä), jonka mukaan kappale tarvitsee voimaa pysyäkseen tasaisessa liikkeessä. Impetusteorian mukaan liikkeen syy on siinä, että jokin antaa impetusta kappaleelle, mikä havaitaan liikkeenä, ja impetuksen kadottua kappaleesta liikekin lakkaa. Oresme ei pitäytynyt täysin kirkonkaan näkemyksessä, joknka mukaan planeetat liikkuivat, koska enkelit liikuttivat niitä. Oresme sen sijaan väitti, että Jumala oli pannut alulle planeettojen liikkeen, mutta ei enää jatkuvasti ylläpitänyt sitä. Oresmen fysiikan tutkimukset kiteytyvät kahteen ranskankieliseen teokseen: Traité de la sphère ja Traité du ciel et du monde.
Oresme esitti, että Auringon näennäinen liike Maan ympäri aiheutui Maan pyörimisliikkeestä akselinsa ympäri. Täten hän tuli todenneeksi liikkeen suhteellisuuden ja aurinkokeskisen aurinkokunnan mahdollisuuden. Sittemmin Oresme kiisti ajatuksensa vetoamalla virheelliseen raamatuntulkintaansa.
Valon luonteesta ja nopeudesta hän kirjoittaa Questiones Super Libros Aristotelis de Anima -teoksessa. Hän päätyi ajatukseen, että värit ja valo liittyisivät läheisesti toisiinsa. Hän katsoi värien olevan peräisin ”rikkoutuneesta valosta”. Isaac Newton totesi myöhemmin, että valkoinen valo hajoaa prismassa väreihin ja että toisella prismalla nämä värit voidaan koota uudelleen valkoiseksi valonsäteeksi. Oresme kyseenalaisti myös väitteen, että tähdet ovat niillä paikoilla, missä silmä ne havaitsee. Hän ymmärsi valon taittuvan Maan ilmakehässä, minkä vuoksi avaruuden kohteet eivät olleet niillä paikoilla kuin luultiin. Tähän päättelyyn vedoten hän kyseenalaisti aistihavaintoihin perustuvan tutkimuksen.
Matematiikka
Matematiikassa Oresme muistetaan parhaiten eksponenttien laskusäännöistä ja murtopotenssien kehittämisestä. Hän pohti jo irrationaalisten potenssien olemassaoloa, mutta ajan matematiikan taso esti häntä kehittämästä asiaa pidemmälle. Oresme käytti murtopotensseja Bradwardinen verrannollisuustutkimusten seurauksena syntyneeseen liikelaissa osoittaen samalla lain yhteyden planeettojen liikkeeseen. Oresme totesi tuloksena syntyvän enemmän irrationaalisia kuin rationaalisia arvoja. Tätä hän piti todisteena pythagoralaisuutta ja astrologiaa vastaan, sillä pythagoralaiset pitävät irrationaalisia lukuja ”likaisina”. Oresme inhosi yli kaiken astrologiaa ja muita näennäis­tieteinä pitämiään aloja. Muuttuvien suureiden esittämiseksi Oresme otti käyttöön tasokoordinaatiston, jota hän osasi myös käyttää hyväkseen fysikaalisten ongelmien ratkaisemisessa.
Oresme tutki myös päättymättömiä sarjoja. Hän havaitsi sarjojen olevan suppenevia tai hajaantuvia eli sarja lähestyy tiettyä ääreellistä lukua tai ääretöntä. Suppenevasta sarjasta hän käytti esimerkkinä ja hajaantuvasta. Suppenevaa sarjaa hän käytti hyväkseen todistaessaan Aristoteleen olleen väärässä väittäessään, että jos kappale etenee äärettömän kauan, niin se kulkeutuu äärettömän kauas.
Omoa
Omoa on kaupunki ja kunta Hondurasissa, Cortésin departementissa. Se sijaitsee lähellä Guatamelan rajaa Karibianmeren rannikolla. Kunnan pinta-ala on 382,8 neliökilometriä ja siellä on noin 30 000 asukasta.
Historia
Omoa perustettiin 1500-luvulla, ja se oli alkuun pieni kylä, johon kuului myös alkuperäisasukkaiden asutuskeskus. Omoa hylättiin kuitenkin 1580-luvulla, mutta se elvytettiin henkiin 1752, ja sinne alkoi nousta hallintorakennuksia, sairaala ja parakit. Sinne rakennettiin 1756–1779 linnoitus turvaamaan Keski-Amerikan rannikkoa merirosvojen hyökkäyksiltä. Britit valtasivat linnoituksen 1779 nelipäiväisessä taistelussa.
Apsû
Apsû (sumeriksi abzu tai engur) on Kaksoisvirtainmaan mytologiassa maanalainen veden lähde, josta kaikki vesi myytin mukaan saa alkunsa. Vanhimman Sumerin kaupungin Eridun Abzun temppeli oli nimeltään E-abzu. Muun muassa Sumerin maailman luonut Enki-jumala eli ennen ihmisten luomista apsûssa.
Apsû jumalana
Sumerien mytologiassa Abzu on paikka, jossa jumalatar Nammu muovaili ensimmäisen ihmisen savesta.
Babylonialaisessa luomiskertomuksessa Enuma Elišissä Apsû esiintyy jumalana, maailman luojana. Hän oli miespuolinen makeanveden jumala ja suolaisen veden jumalatar Tiamatin puoliso ja Ean, Mardukin isän isä. Heillä oli myös poika Kingu, joka on luomiskertomuksen ihmisen syntyä käsittelevissä osissa keskeisessä asemassa. Enuma Elišin alku kuuluu:
Kader Arif
thumb|right|Kader Arif, 2013. Kader Arif (s. 3. heinäkuuta 1959) on ranskalainen sosialistipuolueen poliitikko, joka on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 2004–2012. Hän on syntynyt Algeriassa.
Akialoat
Akialoat (Akialoa) on peippojen heimoon kuuluva, Havaijin saaristossa kotoperäisenä esiintyvä varpuslintusuku.
Suvun lajeilla on pitkä ja kärjestään alaspäin taipunut nokka, jonka avulla ne syövät mettä ja etsivät hyönteisiä sekä muita pieniä selkärangattomia kaarnan raoista. Monet akialoalajit ovat uhanalaisia ja useita on kuollut sukupuuttoon.
Akialoalajit
Luettelo perustuu BirdLife Suomen julkaisemaan maailman lintujen suomenkieliseen nimistöön. Luokittelujen eroavuuksista johtuen lajisto voi olla erilainen eri lähteissä.
Sokokenkutoja
Sokokenkutoja (Ploceus golandi) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Sokokenkutojaa tavataan pienellä alueella Kenian kaakkoisosissa. Lajin kannaksi on arvioitu 3 000–6 000 yksilöä. Se on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen takia ja on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
Elintavat
Sokokenkutoja liikkuu äänekkäissä 5–30 yksilön parvissa ja sen on havaittu esiintyvän myös muiden lintulajien sekaparvissa. Sokokenkutoja käyttää ravinnokseen kovakuoriaisia ja perhosentoukkia, joita se etsii korkealta lehvästöstä. Se pesii oletettavasti korkeiden puiden latvoissa, luultavasti maaliskuussa.
Uinnin pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut 1926
Uinnin pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1926 ensimmäistä kertaa. Kilpailut pidettiin Unkarin Budapestissa 18.–22. elokuuta. Kilpailujen järjestäjänä toimi Euroopan uimaliitto LEN. Kilpailulajeina olivat uinti, uimahypyt ja vesipallo. Lajeja oli vain miehille.
Mitalitaulukko
Isäntämaa
Talent
Talent voi tarkoittaa seuraavia:
Rock Believer
Rock Believer on Scorpionsin 19. studioalbumi, joka julkaistiin 25. helmikuuta 2022.
Harri Syrjänen
Harri Syrjänen (s. 22. huhtikuuta 1969 ) on suomalainen kokki. Hän tuli tunnetuksi MTV3-kanavalla 1999–2004 esitetystä Kokkisota-ohjelmasta, jonka lisäksi hän teki samalle kanavalle ohjelmaa Soppamies. Syrjänen nähtiin myös Kokkisodan syyskaudella 2017. Vuodesta 2010 hän on ollut yksi vakioesiintyjistä Nelonen-kanavalla esitettävässä Sokkokokki-ohjelmassa.
Syksyllä 2013 Syrjänen kilpaili Tanssii tähtien kanssa -ohjelman 8. tuotantokaudella, mutta joutui keskeyttämään kilpailun juuri ennen finaalilähetystä loukattuaan varpaansa.
Yksityiselämä
Syrjäsellä on kolme lasta, vuonna 2009 syntynyt tytär, vuonna 2011 syntynyt poika sekä vuonna 2018 syntynyt tytär, jonka äiti on Syrjäsen kanssa avoliitossa asuva ääninäyttelijä Pauliina Virta. Kaksi ensimmäistä lasta ovat Syrjäsen aiemmasta avioliitosta.
Tom Brown (tennispelaaja)
Thomas Pollock "Tom" Brown (26. syyskuuta 1922 Washington – 27. lokakuuta 2011 Castro Valley, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen tennispelaaja. Vuonna 1946 hän pääsi Yhdysvaltain mestaruusturnauksen ja 1947 Wimbledonin turnauksen loppuotteluun, joissa molemmissa hän hävisi Jack Kramerille. Vuonna 1946 hän voitti Wimbledonin sekanelinpelin Louise Broughin kanssa ja miesten nelinpelin Jack Kramerin kanssa.
Brown pelasi Davis Cupissa kahdessa maaottelussa voittaen kolme ottelua ja häviten yhden. Hänet valittiin kymmenen parhaan amerikkalaisen tennispelaajan joukkoon kahdeksan kertaa vuosien 1946 ja 1958 välissä, oltuaan parhaimmillaan maailmanlistan sijalla neljä.
875 North Michigan Avenue
875 North Michigan Avenue (aikaisemmin John Hancock Tower ja John Hancock Center) on pilvenpiirtäjä Chicagon kaupungissa, Yhdysvaltain Illinoisissa. Se on rakennettu vuosina 1965–1969. Sen suunnittelusta on vastannut chicagolainen arkkitehtitoimisto Skidmore, Owings and Merrill. 344 metrin korkeudellaan ja sadalla kerroksellaan se on yksi Yhdysvaltain korkeimmista pilvenpiirtäjistä. Yhdysvaltalaisen poliitikon John Hancockin mukaan nimetyssä pilvenpiirtäjässä on liikkeitä, ravintoloita ja asuntoja. Lisäksi siellä sijaitsee näköalatasanne ja Yhdysvaltain korkeimmalla sijaitseva uima-allas.
Pilvenpiirtäjän ylöspäin kapeneva muoto valittiin suunnitteluvaiheessa sillä perusteella, että pohjakerroksissa olisi mahdollisimman paljon lattiapinta-alaa myymälätiloille. Myymäläkerrosten yläpuolella olevissa toimistokerroksissa pinta-alaa on vähemmän, mutta silti melko paljon. Ylimmissä kerroksissa asuntojen pinta-ala on melko pieni, mikä puolestaan takaa sen, että kaikista huoneista on näkymä ulos.
Rakennuksen mitoiltaan leveämmät pohjakerrokset ja tornin asteittain ylöspäin kapeneva runko takaavat suuremman vakauden tuulikuormia vastaan kuin pilvenpiirtäjien tavanomainen suorakulmainen muoto. Runkoa ulkopuolelta vahvistavat diagonaalipalkit mahdollistavat puolestaan sen, ettei tornissa ole tarvinnut käyttää yhtä paljon terästä kuin tavanomaisessa runkorakenteessa. Kukin vinopalkkien pari on yli kahdeksantoista kerroksen korkuinen, ja ne ovat näyttävä osa rakennuksen julkisivua.
Santarém
Santarém voi olla;
Petrus Bergius
Petter (Petrus) Bergius eli Petrus Andreæ, Sudermannus (19. tammikuuta 1612 Husby, Södermanland, Ruotsi – 1691 Taivassalo) oli suomalainen kirkkoherra, Turun akatemian professori ja rehtori.
Bergiuksen vanhemmat olivat Husbyn pitäjän Bergan kylässä asunut peltomies, seppä, puuseppä ja sorvari Anders Mattsson ja Brita Eriksdotter. Hän kävi Turun katedraalikoulua, Nyköpingin koulua sekä Strängnäsin ja Turun lukioita päästen ylioppilaaksi Turussa 1640. Bergius valmistui filosofian maisteriksi Turun akatemiasta 1647, ja hänet vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa 1653.
Bergius oli Uusmaalaisen osakunnan inspehtorina vuodesta 1655 mutta ei enää 1665 sekä Tukholman ja Södermanlandin maakunnan inspehtorina 1665 ja filosofisen tiedekunnan promoottorina 1664. Hän toimi Turun akatemian toisena filosofian apulaisena vuodesta 1649, kreikan ja heprean kielten professorina 1652–1671 (sai virkavahvistuskirjan 1654) sekä akatemian rehtorina kahteen otteeseen 1659–1660 ja 1669–1670. Bergius oli samalla Turun tuomiokapitulin jäsenenä 1657–1671 ja toimi palkkapitäjänsä Liedon kirkkoherrana 1660–1662 ja Piikkiön kirkkoherrana 1669–1671. Hänestä tuli lääninrovasti 1666, ja viimeksi Bergius oli Taivassalon kirkkoherrana vuodesta 1671 alkaen.
Bergius oli vuonna 1665 vastaajana oikeusjutussa, joka sai alkunsa, kun hän oli syyttänyt Turun akatemian rehtoria Axel Kempeä sekä professoreita Abraham Thauvonius ja Andreas Thuronius juopottelusta, virkatehtävien laiminlyönnistä ja Thauvoniusta erikseen jalkavaimojen pitämisestä. Juttu päättyi lopulta Bergiuksen anteeksipyyntöön, jonka jälkeen konsistori poltti jutun asiakirjat asianosaisten ollessa läsnä.
Bergius oli naimisissa kaksi kertaa, ensin Elin Henriksdotter Carstenin (k. 1652) kanssa ja sitten 1654–1688 Margareta Johansdotter Walsteniuksen (k. 1688) kanssa.
Talent Suomi
Talent Suomi on suomalaisversio Got Talent -ohjelmaformaatista. Ohjelman ideana on etsiä vuoden lahjakkainta ja lupaavinta viihdekykyä. Talent-kilpailu lähti käyntiin ensimmäistä kertaa Suomessa syyskuun 2007 lopussa, ja viimeisin seitsemäs tuotantokausi esitettiin keväällä 2021.
Tuotantokausi alkaa esikarsinnoilla, joita on järjestelty vaihtelevasti eri paikkakunnilla ympäri Suomea: Helsingissä, usein Tampereella ja lisäksi esimerkiksi Oulussa, Kuopiossa ja Turussa. Varsinaista finaalia edeltää useampi semifinaali, joista tietty määrä kilpailijoita valitaan finaaliin.
Talent-kilpailu on järjestetty yli 20 maassa, muun muassa Australiassa, Belgiassa, Brasiliassa, Isossa-Britanniassa (Britain's Got Talent), Yhdysvalloissa (America's Got Talent), Tanskassa, Ruotsissa, Ranskassa, Saksassa, Kreikassa ja Kroatiassa.
1. tuotantokausi (2007)
Ohjelman esitys alkoi syyskuun 2007 lopussa. Tuotantokauden juontajina toimivat Susanna Laine ja Martti Vannas sekä tuomareina Suosikki-lehden silloinen päätoimittaja Katja Ståhl, televisiojuontaja ja elokuvaohjaaja Timo Koivusalo sekä Suomen Kansallisbaletin tanssija ja koreografi Sami Saikkonen. Esikarsintoja järjestettiin kolmella paikkakunnalla: Tampereella, Oulussa ja Helsingissä. Alkukarsinnoista jatkoi semifinaaliin yhteensä 40 lupaavinta kykyä. Semifinaaleiden parhaat pääsivät 9. joulukuuta pidettyyn finaaliin, jossa televisiokatsojilla oli valta päättää kaikista parhain kyky.
Yleisö valitsi 9. joulukuuta 2007 Talentin ensimmäisen kauden voittajaksi vantaalaisen beatboksaaja Aleksi Vähäpassin ja hän sai palkinnoksi 30 000 euroa sekä vuoden 2007 Talent Suomi -arvonimen. Yhteensä 40 semifinalistista vain kahdeksan eteni Helsingin Kulttuuritalolla järjestettyyn suuren finaaliin. Kolmen kärkeen sijoittuivat voittajan lisäksi koiratanssinumerollaan Sini ja Sonic sekä laulaja-lauluntekijä Saara Aalto.
2. tuotantokausi (2009)
Toinen tuotantokausi esitettiin syksyllä 2009. Ohjelman tuomarit pysyivät muuten samoina, mutta Timo Koivusalo ei enää jatkanut. Hänet korvasi Salatut elämät -sarjasta tuttu näyttelijä ja näyttelijäkouluttaja Jaana Saarinen. Uusina juontajina aloittivat Jarkko Valtee ja Osku Heiskanen. Alkukarsintoja järjestettiin kolmella paikkakunnalla: Tampereella, Turussa ja Helsingissä.
Talentin kolme semifinaalia ja lopulta finaali 22. marraskuuta 2009 pidettiin Helsingissä Linnanmäen Peacock-teatterissa. Voittajaksi selviytyi pantomiimitaiteilija Miikka Mäkelä eli Motoriikka-Miikka, ja toiseksi sijoittui kymmenvuotias laulaja Iina Kangasharju. Vahvana ennakkosuosikkina finaaliin lähtenyt laulaja Markku Laamanen sijoittui kolmanneksi. Talent-finaalia seurasi yli miljoona katsojaa, ja se teki samalla Nelosen uuden katsojaennätyksen.
3. tuotantokausi (2011)
Talentin kolmas tuotantokausi alkoi syyskuussa 2011. Koe-esiintymisiä järjestettiin kesällä Helsingissä, Tampereella ja Kuopiossa. Finaali esitettiin 26. marraskuuta 2011 Espoo Metro Areenalta, ja sen voitti flairtending-kaksikko VIP Bartenders.
5. tuotantokausi (2016)
Nelonen ilmoitti maaliskuussa 2016, että Talent Suomen viides tuotantokausi tullaan esittämään syksyllä. Juontajana toimivat Heikki Paasonen ja Elina Kottonen. Tuomareina toimivat Sara Maria Forsberg, Sami Hedberg ja Jari Sillanpää. Vierailevina tähtituomareina toimivat alkukarsinnoissa Riku Nieminen ja David Hasselhoff. Välikarsinnoissa vierailevat tuomarit olivat Robin ja Anna Abreu ja suorissa lähetyksissä Aki Palsanmäki, Niina Lahtinen ja Arman Alizad. Kauden voitti Antton Puoti, ja toiselle sijalle ylsi vatsastapuhuja Sari Aalto.
6. tuotantokausi (2020)
Talent Suomen kuudennen tuotantokauden jaksojen esitys alkoi MTV3:lla 2. helmikuuta 2020. Kuuden koe-esiintymisjakson jälkeen 24 esitystä jatkoi suorina lähetyksinä esitettyihin semifinaaleihin, joista jokaisesta yleisö valitsi kaksi finaaliin ja tuomaristo yhden. Finaalissa 5. huhtikuuta nähtiin vatsastapuhuja Rasmus Koskisen vetäydyttyä kahdeksan esitystä, joista voiton ja 30 000 euroa vei akrobatiaryhmä nimeltään Akrotaiturit. Neljän parhaan joukkoon sijoittuivat myös viulisti Pekka Niemi, tankotanssija Aino ja katutanssiryhmä MDD (Men Don't Dance). Juontajana toimi Mikko Leppilampi. Tuomareina toimivat Jorma Uotinen, Krista Siegfrids, Ernest Lawson ja HP Parviainen.
7. tuotantokausi (2021)
Seitsemännen tuotantokauden jaksojen esitys alkoi 7. helmikuuta 2021 MTV3-kanavalla. Kuuden koe-esiintymisjakson jälkeen 24 esitystä jatkoi suorina lähetyksinä esitettyihin semifinaaleihin, joista jokaisesta kaksi esitystä eteni finaaliin yleisöäänillä ja yksi tuomareiden valitsemana. Finaalissa 11. huhtikuuta nähtiin yhdeksän esitystä, joista voiton ja 30 000 euroa vei sirkusryhmä Sirkus Bravuuri, ja toiseksi sijoittui perinnemuusikko Julius Rantala. Tuomareina jatkoivat edelliseltä kaudelta Jorma Uotinen, Krista Siegfrids, Ernest Lawson ja HP Parviainen ja juontajana Mikko Leppilampi.
Tuomarit
Tuomareilla on käytössään summerit, jotka aktivoivat tuomarin edessä olevan punaisen rastin. Kun jokainen tuomari on painanut summeriaan, esiintyjän täytyy lopettaa. Viidennestä kaudesta lähtien käytössä on ollut myös kultainen summeri, jota painamalla esitys etenee semifinaaliin ilman karsintavaihetta.
SanDisk
thumb|SanDisk USB
SanDisk eli SanDisk Corporation (aiemmin SunDisk) on amerikkalaislähtöinen monikansallinen tietokoneiden flash-muisteja kehittävä ja valmistava yhtiö. Sen perustivat Eli Harari ja Sanjay Mehrotra vuonna 1988. SanDisk meni pörssiin marraskuussa 1995. Yhtiön pääkonttori on Milpitaksessa Kaliforniassa. Tuotantolaitoksia sillä on ympäri maailman.
Tuotantoon kuuluu erittäin laaja kirjo erilaisia muistikorttityyppejä, kuten esimerkiksi CompactFlash ja Secure Digital sekä USB-muistitikut.
Toukokuussa 2016 kiintolevyvalmistaja Western Digital osti SanDiskin 19 miljardilla dollarilla.
Rooman ryöstö
Rooman ryöstöllä viitataan useisiin Rooman kaupungin valloituksiin ja ryöstelyihin:
Anadyr (kaupunki)
Anadyr (, tšuk. Въэӈын (Wengön) ja Кагыргын (Kagörgön), vuoteen 1920 saakka Novo-Marijnsk) on satamakaupunki Anadyrjoen suulla Beringinmeren Anadyrinlahden rannalla Venäjällä. Anadyr on Tšukotkan autonomisen piirikunnan pääkaupunki. Vuonna 2010 kaupunki oli Tsukotkan suurin kaupunki 13 045 asukkaallaan.
Historiaa
Anadyrin linnoituksen (1649–1771) paikkakunnalle perusti S.I. Dežnjov. Vuonna 1889 samalle paikalle perustettiin taajama Venäjän keisarikunnan raja-asemaksi nimellä Novomarinsk, jonka nimen se sai tsaari Aleksanteri III:n vaimon Maria Feodorovnan mukaan. Vuonna 1923 (toisen lähteen mukaan 1920) kaupunki nimettiin uudelleen läheisen joen mukaan. Paikkakunta pysyi taajamana vuoteen 1965 saakka, jolloin se muutettiin kaupungiksi.
Asukasluvun kehitys
Oheinen taulukko kuvaa Anadyrin kaupungin ja piirikunnan väkiluvun kehitystä vuosien 1959–2010 väestönlaskentojen perusteella. Joissain laskennoissa kaupungin väkiluku sisältyy piirin väkilukuun, joissain ne ovat erikseen.
Kaupungin rakennuskannassa on 2–4-kerroksisia tiilirakennuksia, mukana yksittäisiä rakennuksia 1800-luvulta tai 1900-luvun alusta. Asemakaava on suorakulmainen.
Kaupungin elinkeinoihin kuuluvat muun muassa kalastus ja kaivosteollisuus (hiilikaivoksia). Kaupungissa toimii normaalikoulu, kotiseutumuseo ja televisioasema. Venäjän luoteisosien kylmälaboratorio, Venäjän tiedeakatemian tutkimuskeskus. Kaupungin satamasta on meriliikennettä Venäjän kaukoidän useisiin muihin satamakaupunkeihin. Kaupunkia palvelee Anadyrinlahden toisella puolella, noin 11 kilometriä kaupungista itään sijaitseva Anadyrin lentoasema (Anadyr-Ugolnyi, Ugolnyin lentoasema).
Katja Krohn
Ura
Krohn toimi Teatteri Pienen Suomen johtajana vuosina 2000–2001 ja teatterin fuusion jälkeen Helsingin kaupunginteatterin lastenteatterivastaavana. Vuosina 2004–2009 Krohn toimi ohjaajantyön lehtorina Teatterikorkeakoulussa.
Krohn on ohjannut näytelmiä muun muassa Helsingin kaupunginteatteriin, Tampereen Työväen Teatteriin, Kuopion kaupunginteatteriin sekä Jyväskylän kaupunginteatteriin. Krohnin näytelmiä on esitetty lukuisissa suomalaisissa laitosteattereissa. Näytelmillä Iso paha susi ja Sotta Pyttynen hän nousi eniten esitettyjen suomalaisten nykykirjailijoiden joukkoon. Iso paha susi on käännetty viroksi, ruotsiksi, venäjäksi ja saksaksi. Krohnin vuonna 1998 Nina Salliselle kirjoittamaa monologia Kuningas Lear esitettiin pitkään Yhdysvalloissa. Krohn on tehnyt yhteistyötä Sinikka ja Tiina Nopolan kanssa. Vuonna 2007 Krohn toimi Finlandia Junior -valintalautakunnan puheenjohtajana.
Krohn aloitti teatteriharrastuksensa Helsingin Kellariteatterissa ja toimi myöhemmin Aurinkoteatterissa. Hän valmistui teatteritaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulusta 1998. Krohnin sisaria ovat Suomen elokuvasäätiön toimitusjohtaja Irina Krohn ja Helsingin kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Minerva Krohn.
Omat näytelmät
Krohn on ohjannut seuraavien näytelmiensä kantaesitykset:
Alan Ansen
Alan Ansen (23. tammikuuta 1922 Yhdysvallat – 12. marraskuuta 2006 Ateena, Kreikka ) oli yhdysvaltalainen runoilija ja näytelmäkirjailija. Hän kuuluu beat-sukupolven kirjailijoihin, joskin kirjoitti ”konservatiivisemmalla” tyylillä kuin keskeiset ryhmän kirjailijat mutta kuitenkin samoista teemoista. Hän oli myös kirjallisuudentutkija ja toimi monta vuotta W. H. Audenin sihteerinä.
Bill Lienhard
William Barner ”Bill” Lienhard (14. tammikuuta 1930 Slaton, Texas – 8. helmikuuta 2022 Lawrence, Kansas ) oli yhdysvaltalainen koripalloilija ja olympiavoittaja.
Tom Brown
Tom Brown voi tarkoittaa seuraavia:
Bill Lienhard
Lienhard kuului Yhdysvaltain maajoukkueeseen sen voittaessa kultaa Helsingin kesäolympialaisissa 1952. Lienhard pelasi viidessä ottelussa tehden yhteensä 18 pistettä.
Edvard Hanell
Edvard Fritjof Hanell (1. toukokuuta 1894 Tornio – 8. huhtikuuta 1947 Jyväskylä) oli suomalainen kenraaliluutnantti. Hän johti välirauhan aikana 1940–1941 Salpalinjan linnoitusketjun rakentamista. Hän toimi myös Sotakorkeakoulun johtajana 1933–1939, niin sanotun Haminan ryhmän komentajana Viipurinlahden taistelun yhteydessä talvisodan viimeisten päivien aikana sekä Suomen yleisesikunnan väliaikaisena päällikkönä maaliskuusta kesäkuuhun 1940 ja jatkosodan alkuvaiheessa kesäkuusta 1941 helmikuuhun 1942.
Bill Lienhard
Lienhard lopetti koripallouransa kilpailullisessa mielessä jo 24-vuotiaana. Myöhemmin hänestä tuli varsin menestynyt pankkiiri Kansasin seudulla.
Edvard Hanell
Jääkäriaika
thumb|Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania. Hanell lähti ensimmäisten vapaaehtoisten joukossa Saksaan Pfadfinder-kurssille, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 8. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 31. elokuutakuuta 1915. Hän osallistui ensimmäisen maailmansodan taisteluihin Saksan itärintamalla Missejoella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän suoritti Libaussa vuonna 1917 sotakoulun A-kurssin.
Suomen sisällissota
Hanell astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 kapteeniksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan komppanianpäälliköksi Jääkäripioneeripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 19. maaliskuuta 1918 alkaen 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan komentajaksi. Hän johdatti pataljoonansa sisällissodassa taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella, Rajamäellä, Tarpilassa ja Raivolassa. Hän haavoittui lievästi Kalevankankaan taistelussa 28. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika
Hänet siirrettiin juuri ennen sodan loppumista 10. toukokuuta 1918 Päämajan kenraaliohjaamoon, mutta siirrettiin pian päämajan lakkauttamisen johdosta toimistopäälliköksi Yleisesikunnan koulutusosastolle. Hän toimi tämän osaston tultua 13. elokuuta 1918 siirretyksi Armeijan päällikön esikuntaan (myöhempi nimi Sotaväen päällikön esikunta) koulutusosaston päällikkönä, josta tehtävästä hänet siirrettiin 24. maaliskuuta 1920 alkaen 1. Divisioonan esikuntapäälliköksi ja 9. tammikuuta 1925 alkaen Uudenmaan rykmentin komentajaksi, josta hänet nimitettiin 1. heinäkuuta 1933 Sotakorkeakoulun johtajaksi sekä samalla sotakoulujen tarkastajaksi. Hän hoiti myös lyhyitä viransijaisuuksia 1. Divisioonan komentajana.
Talvi- ja jatkosota
thumb|Päämajan linnoitusosaston päällikkö kenraaliluutnantti Edvard Hanell vasemmalla ja päämajan komentoesikunnan päällikkö kenraaliluutnantti [[W. E. Tuompo.]] Talvisotaan Hanell osallistui ylimääräisten harjoitusten (YH) aikaan Ryhmä H:n komentajana, ja myöhemmin hän oli ylipäällikön henkilökohtaisessa käytössä erikoistehtäviin. Sodan loppuvaiheessa hän sai komentajuuden Haminan torjuntaryhmästä. Välirauhan aikana hän toimi linnoitustöiden johtajana ja Päämajan Yleisesikunnan väliaikaisena päällikkönä, josta hänet lähetettiin takaisin johtamaan linnoitustöitä lähenevän sodanuhkan takia.
Jatkosodan sytyttyä hän oli edelleen johtamassa linnoitustöitä, mutta siirrettiin sotatoimien päästessä paremmin käyntiin Päämajan Yleisesikunnan varapäälliköksi, josta hänet komennettiin vuonna 1942 jälleen linnoitustöihin, jossa hän olikin aina sodan päättymiseen saakka suoraan Päämajan alaisuudessa. Hanell erosi vakinaisesta palveluksesta sodan jälkeen joulukuussa 1944 ja siirtyi Jyväskylään Wilh. Schaumanin vaneritehtaan toimitusjohtajaksi. Hän kuoli muutamaa vuotta myöhemmin. Hänet on haudattu Espooseen.
Opetustoimi
Hanell toimi pioneeriopin tuntiopettajana Kadettikoulussa vuosina 1919–1926 ja Sotakorkeakoulussa vuosina 1924–1926 ja 1929–1930 sekä Suojeluskuntain päällystökoulussa vuosina 1924–1925 ja 1929–1933: Hän toimi myös pioneeriopin opettajana erilaisilla kursseilla ja laati koulutussuunnitelman pioneeriopille. Helsingin suojeluskuntapiirin pioneerikomppaniassa hän toimi opettajana vuosina 1930–1933.
Luottamustoimet
Hän otti osaa armeijan edustajana Ruotsin syysmanöövereille vuonna 1923. Hänet komennettiin seuraamaan Ruotsin sotakorkeakoulun kesäkenttäharjoituksia vuonna 1934 ja tutustumaan Saksan sotakorkeakouluun, sekä muihin sotakouluihin ja joukko-osastoihin vuonna 1937. Hän toimi sotaylioikeuden sotilasjäsenenä vuosina 1930–1939 ja 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuosina 1932–1933 sekä Upseeriliiton puheenjohtajana vuonna 1933. Kenttäratsastusseuran puheenjohtajana hän toimi vuosina 1935–1938 ja Sotilasaikakauslehden toimituskunnan jäsenenä vuosina 1921–1925 ja 1930–1935 sekä Suomen ratsastajainliiton liittovaltuuston puheenjohtajana vuodesta 1938 alkaen. Sotakouluopetusta järjestämään asetetun toimikunnan jäsenenä hän toimi vuonna 1919 ja puheenjohtajana Muistiopas-komiteassa vuonna 1934 sekä oli mukana sotakoulujen johtosääntöjä laatimaan asetetussa toimikunnassa vuonna 1934. Armeijan teknillistä asiantuntemusta selvittelemään määrätyssä toimikunnassa hän istui vuonna 1935 ja upseerikoulutuksen kulun järjestelyä käsitelleessä komiteassa vuosina 1936–1937.
Farthen Dûrin taistelu
Farthen Dûrin taistelu käytiin Christopher Paolinin menestysromaanissa Eragon Farthen Dûr -nimisen vuoren kraatterissa, missä sijaitsi kääpiöiden suurkaupunki Tronjheim, jonka Galbatorixia palvelevat urgalit yrittivät vallata.
Taistelu ja sen taustat
Galbatorix sai tietää Vardenien pitävän tukikohtaansa Tronjheimissa, kääpiöiden mahtavassa kaupungissa Beor-vuorilla sijaitsevan Farthen Dûr-vuoren kraatterissa, ja lähetti kokoamansa urgali-armeijan tuhoamaan heidät ja heitä suojelevat kääpiöt. Kääpiöt ja vardenit saivat kuitenkin vihiä näistä ja he valmistautuivat puolustukseen. Kääpiöiden tunneleita pitkin etenevät urgalit johdatettiin tunneleita pitkin pois Tronjheimista ja nämä tulivat suoraan vardeneiden ja kääpiöiden asemiin päästen kuitenkin mahtavalla ylivoimalla voitolle,vaikka kärsivätkin valtavat tappiot. Urgaleita johtanut varjo Durza murtautui tunneleiden kautta Tronjheimiin kohdaten siellä Eragonin, johon Vardenit pettäneet Kaksoset olivat hänet huijanneet, pitkässä kaksintaistelussa. Kaksintaistelun ratkaisi haltiaprinsessa Arya tuhoamalla Isidar Mithrimin, kääpiöiden tähtisafiirin, jolloin Erago pääsi pistämään Zar'rocin Durzan sydämeen tuhoten hänet ja vapauttaen urgalit Durzan magiasta. Durzan kuoltua taistelu kääntyi vardenien ja kääpiöiden voitoksi, kun urgalien heimot kääntyivät toisiaan vastaan, ja Eragonia juhlittiin sankarina.
Borderline
Borderline tai border line voi viitata:
Ágnes Keleti
Ágnes Keleti (s. 9. tammikuuta 1921 Budapest) on unkarilainen telinevoimistelija, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Keleti on Unkarin historian menestynein telinevoimistelija. Melbournen olympiakisoissa 1956 hän voitti 35-vuotiaana neljä kultamitalia. Unkarin kansannousun kukistumisen vuoksi hän ei palannut kisoista enää kotimaahansa. Myöhemmin hän muutti Israeliin.
Lydia Wideman-Lehtosen kuoltua 13. huhtikuuta 2019 Keletistä tuli eliniältään vanhin elossa ollut olympiavoittaja.
Kurimo
Kurimo voi tarkoittaa seuraavia maantieteellisiä kohteita:
Sukunimenä
Pavlovskin palatsi
pienoiskuva|Pavlovskin palatsin päärakennus ja siipirakennukset paraatipihan puolelta, arkkitehti Charles Cameron 1782-1796 Pavlovskin palatsi (ven. Павловский дворец) on keisarillinen palatsi Pietariin kuuluvassa Pavlovskissa, noin 30 kilometriä Pietarin keskustasta etelään. Katariina II lahjoitti vuonna 1777 palatsia varten pojalleen Paavali I:lle 400 hehtaaria entistä metsästysmaata, kun Paavalin vaimo Maria Fjodorovna oli synnyttänyt esikoispoikansa, tulevan Aleksanteri I:n.
Aika ennen palatsia
Kun maa-alue annettiin Paavalille ja Maria Fjodorovnalle, siellä oli kaksi maalaismaista hirsimökkiä, nimeltään "Krik" ja "Krak". Paavali ja Maria viettivät kesät 1777-1780 "Krikissä" kun heidän uusia kotejaan ja puutarhaa rakennettiin. Ensin rakennettiin kaksi puurakennusta kilometrin päähän toisistaan. Paavalin kaksikerroksista hollantilaistyylistä taloa, jossa oli pieniä puutarhoja, kutsuttiin "Marienthaliksi" tai "Marian laaksoksi". Sen edessä oli joesta padottu järvi. Maria Fjodorovnalla oli pieni "Paullust" tai "Paavalin ilo" niminen kaksikerroksinen puutalo, jossa oli kupoli ja kukkapenkkejä. Paavali ja Maria Fjodorovna rakennuttivat maalauksellisia "raunioita", kiinalaisen kioskin, kiinalaisia ​​siltoja ja klassisia temppeleitä englantilaiseen maisemapuutarhatyyliin, joka oli muotia Euroopassa 1700-luvun lopulla. Kun palatsin päärakennus oli valmistunut, vieressä sijainnut Paullust purettiin vuonna 1786. vasen|pienoiskuva|Pavlovskin palatsi vuonna 1808. Gabriel Lory vanhemman (1763–1840) akvarelli, [[Eremitaaši|Eremitaašin taidemuseo, Pietari]] Vuonna 1779 Katariina II antoi armollisesti lainaan hoviarkkitehtinsä Charles Cameronin. Uusklassisen palatsin rakennustyöt alkoivat vuonna 1782 ja kestivät vuoteen 1807 asti. Valmistumista viivytti tulipalo vuonna 1803. Sisätiloja tehtiin vielä vuosina 1822-1825. Palatsissa on kupolikattoinen päärakennus ja pylväsgallerioiden siihen yhdistämät siipikennukset. Sen keskiosasta ja kahdesta siipiosasta koostuva rakennustyyli vaikutti suuresti venäläisten kartanoitten suunnitteluun 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa.
Englantilaistaustainen arkkitehti Charles Cameron suunnitteli ja rakennutti alkuperäisen palatsin ydinosat vuosina 1782-1786, joka on säilynyt tähän päivään asti ja suurimman osan puutarhasta, mutta Pavlovskin todellinen suunitteluvastuu kokonaisuudessaan kuuluu Maria Fjodorovnalle. pienoiskuva|Pavlovskin palatsin päärakennus joen puolelta nähtynä, arkkitehti Charles Cameron|vasen
pienoiskuva|300x300px|Pavlovskin palatsi, laajennettuna 1796-1799, Vincenzo BrennaSuuriruhtinas Paavali Petrovitš kyllästyi Pavlovskiin jo vuonna 1788 ja antoi kylän, jonka oli muuttanut kaupungiksi sekä maan omistusoikeudet vaimolleen Maria Fjodorovnalle. Hän kiinnitti huomionsa Hatsinan palatsiin, jonka hän rakensi puolustuslinnoitukseksi ja sotilasmanööverien pitämiseen. Hän inhosi Pavlovskia, koska piti sitä äitinsä Katariina II:n määräilyvallan ilmentymänä.
Rakennusvaiheet
Palatsin ovat pääarkkitehti oli vuosina 1782-1786 Charles Cameron, jonka suunnitelmia ja näkemyksiä toteuttivat vuosina 1786-1799 Vincenzo Brenna ja vuosina 1803-1811 Andrei Voronihin; sisätilojen viimeistelyyn osallistuivat arkkitehdit Giacomo Quarenghi, Carlo Rossi sekä Павловский дворец ja freskomaalari Pietro di Gottardo Gonzago.
Aluksi palatsi koostui kolmesta osasta: keskiosasta ja kahdesta kaarevasta siipirakennuksesta, jotka päättyivät huoltorakennuksiin. Lähes kuutiomaisessa, kolmekerroksisessa keskiosassa oli tambuurin eli korotusosan päällä oleva matala kupolikatto, jota ympäröi kuusikymmentäneljä pylvästä. Sitä reunusti kaksi yksikerroksista pylväikköä, jotka yhdistivät sen puolitoistakerrosta korkeisiin huoltorakennuksiin. Näiden rakennusten rajoittama paraatipiha eli julkisivun puoleinen piha oli soikea. Rakennuksen ulkopuolen friisit ja reliefikoristelun teki kuvanveistäjä Ivan Prokofjev. Kun Paavali I:sta tuli keisari vuonna 1796, hän päätti laajentaa Pavlovskin kuninkaalliseksi palatsiksi lisäämällä päärakennuksen molemmille puolille kaksi uutta siipeä ja eteläsiipeen kappeli. Vuosina 1797-1799 hän käytti ylenpalttisesti rahaa ja hienoimpia materiaaleja Brennan suunnittelemiin sisätiloihin.pienoiskuva|200x200px|Pavlovskin palatsin kappeli, Vincenzo Brenna 1796-1799
Sisustus
Sisustus noudatti Cameronin suunnitelmissa rakennuksen ankaran klassista arkkitehtuuria. Tätä varten olisi pitänyt ostaa Italiasta suuria määriä antiikkiesineitä ja kalliita rakennusmateriaaleja. Kustannukset olivat kuitenkin liian suuret rakennuttajille, koska kruununperillinen ei saanut äidiltään kuin rajoitetusti määrärahoja. Katariina II:n rajoittamattomiin rakennusbudjettehin tottuneen Cameronin monista mielenkiintoisista, mutta kalliista ideoista jouduttin luopumaan. Italiasta ostettiin Cameronin pyynnöstä suuri määrä aitoja antiikkiesineitä käytettäviksi palatsin edustustilojen koristeluun: patsaita, roomalaisia ​​muotokuvia, uurnia, pronssiveistoksia, antiikkikeramiikkaa ja muita esineitä, joita oli löydetty arkeologisissa kaivauksissa Roomassa ja Pompejissa. Ensimmäiset marmoriveistokset saapuivat Italiasta toukokuussa 1783. Cameronin ideaa antiikin aikaisten taideteosten museosta rakennuksen keskiosaan ei toteutettu hänen aikanaan. Vincenzo Brenna antoi myöhemmin marmoripatsaille näkyvän paikan palatsin sisätiloissa. pienoiskuva|Pavlovskin palatsi, Kreikkalainen sali, arkkitehti Charles Cameron ja leskikeisarinna Maria Fjodorovna|200x200px|vasen pienoiskuva|200x200px|Italialainen sali, Vincenzo Brenna 1786-1789, Pavlovskin palatsi pienoiskuva|200x200px|Maria Fjodorovnan edustusmakuuhuone, Vincenzo Brenna 1786-1789, korjattu 1804-1805, Pavlovskin palatsi pienoiskuva|Leskikeisarinnan kukkatarhaan avautuva Pikku lanterniini, Andrei Voronihin 1807|200x200px Palatsin sisustukseen on käytetty esineitä ja sen rakentamisessa on käytetty ideoita, jotka kruununperijä Paavali Petrovitš ja suuriruhtinatar Maria Fjodorovna ostivat ja näkivät matkustellessaan Euroopassa vuosina 1781-1782. Pariisista tilattiin huonekalupuuseppä-mestari Henri Jakobilta vuosina 1783-1785 edustushuoneisiin 16 huonekalusarjaa, yhteensä yli 200 huonekalua. Vuonna 1784 Pavlovskiin tilattiin 12 Hubert Robertin maisemamaalausta. Pariskunta osti Euroopan-matkaltaan 96 kelloa. Keisarillinen lasitehdas valmisti kattokruunut jokaiseen huoneeseen. Arkkitehti Charles Cameronia ärsyttivät huonekalut, kuvakudokset ja takat, jotka Maria Fjodorovna tilasi Euroopasta häneltä kysymättä. Maria Fjodorovna puolestaan ​​oli ärsyyntynyt Cameronin käyttämästä kirkasvärisestä sisustuskoristelusta ja pompejilaisista arabeskikoristelusta ja halusi herkempiä värejä, Paavali pitänyt mistään, mikä muistutti hänen äitinsä Katariinan palatsin tyyliä Tsarskoje Selossa ja he erottivatkin Cameronin vuonna 1786.
Sisustuksen toinen vaihe
Vuonna 1803 haljenneen hormin aiheuttama tulipalo tuhosi suuren osan palatsin sisätiloista, mukaan lukien koko edustilojen ja oleskelutilojen sisustuksen. Kolme päivää kestäneessä sammutustyössä suurin osa huonekaluista pelastettiin sekä osa ovipaneeleista, tulisijoista ja peileistä, mutta suurin osa palatsista jouduttiin rakentamaan uudelleen. vasen|pienoiskuva|Egyptiläinen vestibyyli, Andrei Voronihin 1803-1805, Pavlovskin palatsi |200x200px Maria Fjodorovna kutsui Cameronin ja Brennan nuoren avustajan, arkkitehti Carlo Rossin auttamaan palatsin korjaustöissä. Maria Fjodorovna nimitti Andrei Voronihinin Pavlovskin pääarkkitehdiksi. Hän kutsui arkkitehti Giacomo Quarenghin luomaan uudelleen vuonna 1801 suunnittelemansa viisi pääkerroksen huonetta. Voronihin korjautti osan huoneista, kuten gobeliinihuoneen ja edustusmakuuhuoneen täsmälleen sellaisiksi kuin ne olivat olleet, mutta muihin huoneisiin hän lisäsi Pompejista ja Herculaneumista löydettyjen roomalaisten mallien inspiroiman sisustuksen, roomalaistyyliset lamput, huonekalut, roomalaiset sohvat ja tuolit, jotka valmisti huonekalupuuseppä Heinrich Gambs. vasen|pienoiskuva|200x200px|Kirjasto, Carlo Rossi 1822-1824 Pavlovskin palatsi Andrei Voronihinin lisäsi muodissa olleen ranskalais-egyptiläisen taidetyylin mukaiset mustat patsaat palatsin vestibyyliin tulipalossa tuhoutuneiden Ivan Prokofjevin "12 kuukautta" nimisten friisien tilalle, Maria Fjodorovna suunnitteli itse uudelleen Kreikkalaiset ja Italialaiset salit korvaamalla jalka- ja kattolistat marmoroinnilla ja siirrätti lapis-lazulilla ja jaspiksella koristellut venäläistyyliset takat Paavalin rakennuttamasta Mikaelinlinnasta Pietarista. Voronihinin suunnitteli yhteen siipeen puoliympyränmuotoisen kirjaston ja leskikeisarinnan yksityisasuntoon hän asennutti vuonna 1807 Venäjän ensimmäiset laakalasiset ranskalaiset ovet ja suuret ikkunat Pikku lanterniini nimiseen erkkeriin, jotta kukkatarha näytti olevan osa sisätilaa. Yhdessä Giacomo Quarenghin kanssa he saivat korjaustyöt valmiiksi alle kahdessa vuodessa.
Carlo Rossi suunnitteli Voronihinin puoliympyränmuotoisen kirjaston uudelleen vuosina 1822-1824 tilaksi, jonne mahtui yli 20 000 kirjaa sekä harvinaisten ​​kolikoiden ja perhosten kokoelmat. Hän suunnitteli myös Paavali I:n makuuhuoneen tilalle siniharmaalla seinämarmoroinnilla koristellun roomalaistyylisen muodollisen Nurkkasalongin, jossa Maria Fjodorovna otti vastaan ​​vieraita, kuten Yhdysvaltain ensimmäisen Venäjän suurlähettilään John Quincy Adamsin, sekä Laventelihuoneen, jonka seinät peitettiin marmoria jäljittelevällä violetilla maalauskoristelulla, jotta ne sopivat yhteen sireenien kanssa ikkunoiden ulkopuolella. Nämä huoneet kalustettiin venäläisellä puusta, kuten karjalaisesta koivusta, poppelista ja pähkinäpuusta tehdyillä huonekaluilla. vasen|pienoiskuva|200x200px|Nurkkasalonki, Carlo Rossi 1824
Gonzago galleria
pienoiskuva|Vincenzo Brenna 1795-1797 ja Pietro di Gottardo Gonzago 1805-1807, Pavlovskin palatsi, kirjasto-osan korotus Carlo Rossi 1822-1824|200x200px Gonzago galleria Pavlovskin palatsissa on ainutlaatuinen arkkitehtoninen freskokokonaisuus, jonka italialainen koristemaalari, arkkitehti ja taideteoreetikko Pietro di Gottardo Gonzago loi 1800-luvun alussa. Se on ainoa näin laaja ulkotilaan maalattu fresko Pohjois-Euroopassa: 350 neliömetriä seinää ja 200 neliömetriä kattoa. Galleriarakennuksen suunnitteli Vincenzo Brenna vuosina 1795-1797 kesäisin käytettäväksi ulkoilma-ruokasaliksi. Pietro di Gotthardo Gonzagon teki freskomaalauksen vuosina 1806-1807.
Gonzago teki todennnäköisetsti esipiirustuksen märkärappausmenetelmällä suoraan seinään ja työskenteli sitten vielä kuivumattoman kipsin kanssa rautaoksidipigmenttipohjaisella punaisella maalilla grisailletekniikalla. Kun kipsi oli kuivunut, taiteilija viimeisteli ja mallinsi muodon kalkkimaaleilla. vasen|pienoiskuva|200x200px|Pietro di Gottardo Gonzago 1806-1807, katto 1824, restaurointi 2011 Vuosina 1822-1824 arkkitehti Carlo Rossi rakennutti gallerian päälle kirjaston, jossa oli suuret kaarevat ikkunat, jotka oli kehystetty ruusukekoristeilla. Kirjaston rakentamisen vuoksi Gonzagon apulainen maalasi gallerian katon uudelleen vuonna 1824. Rossi asetti ikkunoiden väliin antiikin kirjailijoiden ja filosofien rintakuvat, joiden yläpuolelle oli stukkoseppeleitä. 1800-luvulla gallerian maalauksia korjailtiin uudelleen. Gonzagon tekemiä freskoja oli myös puistoalueella lintutarhassa, Pil-tornissa sekä uudessa että vanhassa sveitsiläishuvilassa.
Neuvostoliiton aikana Pavlovskin palatsiin perustettiin museo- ja luonnonsuojelualue ja galleria toimi 1930-luvulla lasten terveysleirin ruokalana. Toisen maailmansodan aikana freskot vaurioituivat vakavasti palatsin tulipalossa vuonna 1944. Gonzago-gallerian vaativa entistämistyö saatiin päätökseen vasta vuonna 2011.
Puutarha ja puisto
pienoiskuva|Ystävyyden paviljonki, Charles Cameron 1780-1782 ja Visconti-silta, Andrei Voronihin ja Carl Visconti 1803. Pavlovskin palatsin puisto Pavlovskin 1 500 hehtaarin laajuinen maisemapuisto oli suurin Venäjällä 1700-luvulla. Palatsia ympäröi 600 hehtaarin laajuinen puistoalue, jossa geometrisesti suunnitellut kokonaisuudet yhdistyvät vapaisiin maisemapuistoihin. Puutarhaa suunnittelivat sekä Carlo Rossi että Charles Cameron, jonka käsialaa on yleissuunnitelma, kukkatarha, lintutarha sekä viisirivinen lehmuskuja. Puistossa sijaitsevat Charles Cameronin suunnittelemat Ystävyyden temppeli, joka tehtiin Pyhän saksalais-roomalisen keisarikunnan halltsija Joosef II vierailun kunniaksi ja Apollonin pylväikkö, jotka valmistuivat alueelle ensimmäisinä vuosina 1780-1783 sekä "Kolmen sulottaren" kreikkalainen temppeli vuonna 1800-1801, joka sijaitsee kukkatarhassa joen puolella.
Charles Cameron rakennutti Maria Fjodorovnan vaatimuksesta hänelle pienen sveitsiläistyylisen mökin, jossa oli kirjasto; olkikattoisen karkeista kivistä rakennetun meijerin, jossa oli kahden lehmän navetta, ja jossa säilytettiin ja valmistettiin maitotuotteita, sekä pienen klassisen temppelin muotoisen lintutarha, jossa doorilaisten pylväiden välissä oli metalliverkko ja joka oli täynnä aratteja, satakieliä, kultavarpusia, kottaraisia ​​ja viiriäisiä. pienoiskuva|Maria Fjodorovnan kukkatarha, Pavlovskin palatsi, Charles Cameron 1801 Maria Fjodorovna oli erittäin kiinnostunut botaniikasta. Vuonna 1801 Cameron suunnitteli intiimin hollantilaistyylisen kukkatarhan Maria Fjodorovnan yksityisasunnon ulkopuolelle siipirakennukseen. Puutarhan vieressä on kreikkalainen joelle päin avautuva seinätön temppeli, jossa on "Kolmen sulottaren" patsas, jonka Aleksanteri I oli lahjoittanut äidilleen vuonna 1802. Leskikeisarinna tilasi Hollannista puutarhaansa hyasintteja, tulppaaneja, pääsiäisliljoja ja narsisseja. Hän rakennutti myös hedelmäpuutarhan ja useita kasvihuoneita, joissa kasvatettiin aprikooseja, kirsikoita, persikoita, viinirypäleitä ja ananaksia.
Vuonna 1805 Andrei Voronihin suunnitteli puistoon Kentauri-sillan ja vuonna 1803 kivenveistäjä Carl Visconti tekemän ja hänen mukaansa nimetyn Visconti-sillan, jotka ylittävät Slavjanka-joen kohdassa, joka oli täynnä lumpeita. Hänen viimeinen rakennuksensa puistossa oli vuonna 1811 rakennettu Ruusupaviljonki, yksinkertainen rakennelma, jota ympäröivät joka puolelta ruusupensaat.
Pietro Gonzaga suunnitteli Pavlovskin puistomaiseman huolella ja merkitsi pelastettavat tai kaadettavat puut. Hän rakensi polkuja ja muutti ääriviivoja luodakseen haluttuja tehosteita käyttämällä avoimia ja suljettuja tiloja sekä puiden erilaisia ​​värejä ja muotoja teatraalisen vaikutelman tekemiseks puistomaisemassa. Hän käytti dramaattisesti koivun valkoisen kuoren ja vaaleiden lehtien sekä mäntyjen punaruskeiden runkojen ja tummien neulasten kontrastia asettaen koivuryhmiä tummien taustalla olevien mäntyjen eteen. Hän käytti puiston eri vuodenaikoja koristeellisesti maalaten maisemat syksyn lehtien loistavilla väreillä. Pietro Gonzaga oli Pavlovskin puiston arkkitehti kuolemaansa asti vuonna 1831 kahdeksankymmenen vuoden iässä.