cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lena Zavaroni
Hänen albuminsa Ma, He’s Making Eyes at Me teki hänestä kymmenvuotiaana nuorimman brittilistan kymmenen kärkeen yltäneen artistin. Suomen listoilla hän oli korkeimmillaan seitsemäntenä.
Hän kuoli 35 vuoden iässä vaikeaan anoreksia nervosa -syömishäiriöön.
Neil Webb
Neil John Webb (s. 30. heinäkuuta 1963 Reading, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija ja jalkapallomanageri.
Webb aloitti uransa Readingissa vuonna 1980. Hän edusti urallaan myös Portsmouthia, Nottingham Forestia, Manchester Unitedia ja Grimsby Townia. Manchester Unitedissa pelatessaan hän oli mukana voittamassa FA Cupia, Cup-voittajien cupia ja liigacupia.
Englannin maajoukkuetta Webb edusti vuoden 1990 MM-kisoissa sekä vuosien 1988 ja 1992 EM-kisoissa. Hän pelasi vuosina 1987–1992 kaikkiaan 26 maaottelua ja teki niissä neljä maalia: yhden lokakuussa 1987 EM-karsintaottelussa Turkkia, yhden syyskuussa 1988 ystävyysottelussa Tanskaa, yhden kesäkuussa 1989 MM-karsintaottelussa Puolaa ja yhden toukokuussa 1992 ystävyysottelussa Unkaria vastaan.
Uransa jälkeen Webb on muun muassa toiminut Englannin 9. korkeimmalla sarjatasolla Combined Counties Football Leaguessa pelanneen Reading Townin managerina.
Webbin molemmat pojat pelasivat jalkapalloa. Luke Webb pelasi Hereford Unitedissa ja Josh Webb Readingin junioreissa ja Walton & Hershamissa. Webbin vaimo Shelley Webb kirjoitti jalkapalloilijoiden vaimoista kertovan kirjan Footballers' Wives Tell Their Tales.
Pursuit
Pursuit on Kee Gamesin vuonna julkaisema kolikkopeli.
Atari ei pelin julkaisussa enää piilottele yhteyttään Kee Gamesiin vaan toimii sen jakelijana.
Peli käytti vielä diskreettiä logiikkapiiriä ennen mikroprosessorien yleistymistä videopeleissä.
Linja 5 (Brysselin metro)
Linja 5 on Brysselin metron itä-länsisuuntainen linja, joka kulkee Erasmen asemalta Herrmann-Debroux’n asemalle. Nykymuodossaan se on ollut olemassa vuodesta 2009, jolloin linjaan 1A kuulunut osuus Beekkantista Roi Baudouiniin korvattiin linjaan 1B kuuluneella osuudella Beekkantista Erasmeen.
Linjan ensimmäiset osuudet rakennettiin 1960-luvun lopussa, jolloin niitä käyttivät raitiovaunut. Ensimmäinen metrojuna otettiin käyttöön 20. syyskuuta 1976.
Kantatie 88
Kantatie 88 on Raahesta (Saloisista) Vihannin, Pulkkilan, Piippolan, Pyhännän ja Vieremän kautta Iisalmeen kulkeva kantatie. Tien pituus on 191 kilometriä. Tie on hyvälaatuinen ja kaksikaistainen. Pulkkilan ja Iisalmen välinen osuus tiestä on osa lyhintä päätieyhteyttä Oulun ja Kuopion kaupunkien välillä, mutta sen liikennemäärät ovat melko pienet. Tätä osuutta on myös ehdotettu muutettavaksi valtatieksi. Tiellä on varalaskupaikka noin 17 kilometrin päässä Vieremältä. Tie tunnetaan kansan keskuudessa Malmitien nimellä. Tiellä on yksi ohituskaistaosuus Salahmilla.
Historiaa
Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä Iisalmen ja Pulkkilan välinen tie nimettiin valtatieksi 19. Saloisten ja Pulkkilan välinen tie on rakennettu pääosin 1960-luvulla, ja vuonna 1971 se nimettiin kantatieksi 88. Vuoden 1996 tienumerouudistuksessa myös Iisalmen ja Pulkkilan välisen tien luokka alennettiin kantatieksi. Tämä on Suomen tiehistorian ainoa kerta, kun jokin tieosuus on valtatienä lakkautettu muun syyn kuin alueluovutusten tai uuden linjauksen (esimerkiksi moottoritien valmistumisen) vuoksi.
Nykyisin valtatie 19 on Jalasjärven ja Jepuan välinen tie.
Game Boy Advance
Game Boy Advance (, lyhenne GBA) on Nintendon kehittämä ja valmistama käsikonsoli. GBA oli Game Boy Colorin (GBC) seuraaja. Laite julkaistiin Japanissa 21. maaliskuuta 2001, Pohjois-Amerikassa 11. kesäkuuta 2001, Euroopassa 22. kesäkuuta 2001 ja Kiinassa 8. kesäkuuta 2004. Game Boy Advance on taaksepäin yhteensopiva sekä Game Boyn että Game Boy Colorin kanssa ja vastaa suorituskyvyltään suunnilleen Nintendon vanhempaa pöytäkonsolia SNES:iä.
Game Boy Advancen myyntimäärät 31.3.2007:
Muuta
Laitteesta julkistettiin vuonna 2003 päivitetty versio nimeltään Game Boy Advance SP.
Vuonna 2005 konsolista julkaistiin pienennetty versio, Game Boy Micro. Se oli huomattavasti pienempi kuin alkuperäinen Game Boy Advance ja sen näyttö oli tulitikkuaskin kokoinen. Sillä ei voinut enää pelata Game Boyn tai Game Boy Colorin pelejä.
Pelit
Julkaisun yhteydessä Pohjois-Amerikassa oli saatavilla 15 peliä:
Javairô Dilrosun
Javairô Joreno Faustino Dilrosun on alankomaalainen jalkapalloilija, joka on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa kotimaansa Eredivisiessä pelaavaa Feyenoord Rotterdamia.
Dilrosun aloitti uransa Ajaxin junioreissa. Kaudet 2014–2018 hän pelasi Englannissa Manchester Cityn nuorisojoukkueissa. Kesällä 2018 hän siirtyi Saksaan Hertha Berliniin. Hän pelasi ensimmäisellä bundesliigakaudellaan 17 ottelua ja teki kaksi maalia, toisessa ottelussaan VfL Wolfsburgia ja neljännessä ottelussaan Werder Bremeniä vastaan. Kaudella 2019–2020 hän pelasi Bundesliigassa 23 ottelua ja teki niissä neljä maalia, joista kolme syys-lokakuussa kolmessa perättäisessä ottelussa.
Lentokone ensimmäisessä maailmansodassa
thumb|250px|Ranskan ilmavoimien [[Nieuport 10.]] thumb|250px|BE2, tyypillinen Englannin alkuaikojen kone ensimmäisessä maailmansodassa. thumb|250px|[[Sopwith Camel, helposti ohjailtava kone, jolla saatiin monia ilmavoittoja, mutta jonka haittapuolet aiheuttivat onnettomuuksia.]] thumb|250px|Morane-Saulnier Type N ”Bullet” ja potkurin lavoissa olevat teräspalikat (1915). thumb|250px|right|[[Fokker Eindecker E.III, jossa oli potkurin lapojen lomitse ampuva konekivääri.]] thumb|250px|Handley Page O/400. Lentokone oli yksi ensimmäisen maailmansodan aikana tehdyistä teknologisista keksinnöistä, jotka muuttivat perinteisiä sodankäyntitapoja. Ensimmäinen maailmansota käynnisti lentokoneiden nopean kehityksen. Sodan alun koneet olivat enimmäkseen työntöpotkurisia, hitaita, aseettomia ja soveltuvia lähinnä tiedustelukäyttöön. Sodan lopussa lentokone oli tehokas asejärjestelmä, niin hävittäjänä kuin pommikoneenakin.
Taustaa
Wrightin veljesten lentokone lensi vuonna 1903. Sen mahdollisuudet sodankäynnissä havaittiin heti. Lentokoneiden kehitykseen panostettiin Wrightin veljesten ensimmäisen moottoroidun lentokoneen jälkeen. Yhdysvalloissa perustettiin viestijoukkojen alaisuuteen lentämistä tutkinut osasto 1. elokuuta 1907. Tosin osasto koostui aluksi vain kolmesta hengestä. Vuonna 1908 viestijoukot järjestivät tarjouskilpailun, jonka jälkeen joukot ostivat yhdeksän lentokonetta Wrightin veljeksiltä. Ranska ja Saksa perustivat vuonna 1910 omat ilmavoimansa ja kaksi vuotta myöhemmin seurasi Britannia.
Ensimmäisen kerran lentokonetta käytettiin sotatoimissa 1. helmikuuta 1911 Meksikon vallankumouksessa. Meksikon hallitus palkkasi yhdysvaltalaisvetoisen lentäjäjoukon tekemään tiedustelulentoja Yhdysvalloista käsin. Italian–Turkin sodassa italialaiset käyttivät lentokoneita tiedusteluun ja 1. marraskuuta 1911 lähtien myös pommituksiin. Tällöin luutnantti Giulio Gavotti pudotti koneestaan neljä kaksikiloista tykistönkranaattia turkkilaisten asemiin. Pian italialaiset asensivat lentokoneisiinsa erityisen pommiputken pommien pudottamista varten. Vuoden 1899 Haagin sopimus kielsi pommien pudottamisen kuumailmapalloista, mutta Italia vetosi siihen, että lentokone ei ole kuumailmapallo. Ensimmäisen kerran lentokonetta käytettiin tykistön tulenjohtoon 24. marraskuuta. Kapteeni Carlo Piazza teki ensimmäisen ilmavalokuvauslennon 23. helmikuuta 1912. Italialaiset käyttivät sodan aikana myös ilmalaivoja alkuvuodesta 1912 lähtien tiedusteluun ja pommituksiin.
Ensimmäisessä Balkanin sodassa turkkilaisilla oli vain viisi tai kuusi lentokonetta, mutta Bulgarialla oli enemmän lentokoneita käytössään. Sodan aikana bulgarialaiset käyttivät ensimmäisinä tarkoitusta varten suunniteltuja ilmapommeja. Lisäksi bulgarialaiset tulittivat turkkilaisia joukkoja kiväärein ja pistoolein.
Ensimmäinen maailmansota
Ensimmäisen maailmansodan alussa sotaan osallistuvien maiden lentokoneiden lukumäärät olivat hyvin pieniä. Saksalla oli käytössään (hieman laskentatavasta riippuen) 266–296 sotilaskäyttöön tarkoitettua lentokonetta, Ranskalla 134, Britannialla 163–183, Venäjällä noin 250 ja Itävalta-Unkarilla noin 100.
Sodan sytyttyä lentokoneita käytettiin pääasiassa tiedusteluun. Aluksi vastapuolen lentäjät tervehtivät toisiaan toverillisesti ilmassa, mutta pian vedettiin esiin pistoolit ja revolverit. Pian koneita alettiin varustaa erilaisilla konekivääreillä. Tästä koitui aluksi kuitenkin vakavia ongelmia, koska konekiväärin ampumat luodit pystyivät rikkomaan oman lentokoneen potkurin ja siipien päälle asennetussa konekiväärissä oli myös omat haittansa.
Saksalaisten kehitettyä järjestelmän, joka tahdisti luodit koneen potkurin kanssa, he pääsivät selkeästi niskan päälle koneiden välisissä ilmataisteluissa. Lopulta myös ranskalaiset ja britit saivat keksinnön käsiinsä ja varustivat koneensa tahdistimilla. Ensimmäisessä maailmansodassa syntyivät lähes kaikki nykyaikaisen ilmasodankäynnin muodot. Koneita käytettiin laajasti ilmapommituksiin, rynnäköintiin vihollisen maakohteita vastaan rintamalla ja niillä pyrittiin saavuttamaan ilmaherruus. Saksa, Ranska ja Britannia rakensivat sodanaikana 50 000–60 000 konetta, eli yhteensä lähes 200 000 konetta. Yleisin lentokonemalli sodassa oli yksipaikkainen, yksimoottorinen kaksitasohävittäjä. Moottorissa oli 150–250 hevosvoimaa ja se antoi 150–210 km/h nopeuden. Pommikoneet sitä vastoin olivat kaksimoottorisia ja sodan loppupuolella oli jo nelimoottorisiakin pommikoneita. Pommikoneilla tehtiin strategisia pommituksia muun muassa kaupunkeihin. Pommikoneiden pieni asekuorma ja lyhyt toimintasäde piti strategiset pommitukset vaikutuksiltaan vähäisinä. Pommitukset aiheuttivat paljon kauhua, mutta vähän aineellisia vahinkoja.
Ensimmäisen maailmansodan aikana hävittäjä-ässistä tuli tärkeitä propagandahahmoja. Noin 30 ässää pääsi 40 ilmavoittoon. Eniten ilmavoittoja oli saksalaisella Manfred von Richthofenilla ja ranskalaisella René Fonckilla.
Aiheesta muualla
Luftkrieg
Läntinen suurpiiri
Läntinen suurpiiri on Helsingin kaupungin läntisten kaupunginosien suuralue. Se kattaa viisi kaupungin suunnittelun, hallinnon ja palvelutuotannon peruspiiriä: Reijolan, Munkkiniemen, Haagan, Pitäjänmäen ja Kaarelan.
Väestö ja työpaikat
Alla olevassa taulukossa on kuvattu väestön ja työpaikkojen muutokset vuosien 1995 ja 2015 välillä
Lähde: http://aluesarjat.fi
Hämeen Sanomat
Hämeen Sanomat (HäSa) on Hämeenlinnassa ilmestyvä sanomalehti. Oman määritelmänsä mukaan se on sitoutumaton maakunnallinen äänenkannattaja. Vuonna 2021 Keskisuomalainen-konserni osti lehden, ja vuodesta 2022 sen julkaisijana on toiminut konsernin tytäryhtiö Hämeen Media Oy.
Historia
Kaarlo Blomstedt perusti Hämeen Sanomat vuonna 1878 ja julkaisi näytenumeron 12. joulukuuta. Säännöllisesti lehti alkoi ilmestyä 8. tammikuuta 1879. Hämeen Sanomat on vanhin vieläkin alkuperäisellä nimellä ilmestyvä suomenkielinen sanomalehti. Blomstedt julkaisi lehteä vuoteen 1882, jolloin perustettiin Hämeen Sanomat Oy.
1920-luvulla Hämeen Sanomia pidettiin kokoomuksen lehtenä. Vuodesta 1917 lehti oli päätoimittaja Aarne Kauhtion johdolla ajanut tiukkaa kommunisminvastaista linjaa. Näin se oli myös myötäillyt Lapuan liikettä. Vuonna 1930 Hämeen Sanomat ilmoitti omaksuvansa kansanliikkeen isänmaalliset periaatteet, ja vuonna 1931 se totesi "taistelevansa kaikin voimin kansainvälistä marxilaisuutta vastaan pyrkien samalla yhdistämään isänmaallisia kansalaisia puoluerajoista välittämättä."
Kun Isänmaallinen kansanliike perustettiin Hämeenlinnassa 1932 Hämeen Sanomien katsottiin tulleen sen äänenkannattajaksi. Läpi 1930-luvun yhtiökokouksissa väännettiin kättä lehden linjasta IKL:n ja kokoomuksen välillä. IKL piti lehdessä valtaa vuoteen 1938. Tuolloin sisäministeri Urho Kekkonen yritti lakkauttaa IKL:n, ja samassa yhteydessä myös Hämeen Sanomia kiellettiin ilmestymästä. Tämä johti kokoomuslaisten tilapäiseen pääsyyn Hämeen Sanomissa niskan päälle ja uudeksi päätoimittajaksi nimettiin Mauri Kittelä.
Kolmen päivän kuluttua oikeus totesi IKL:n lakkautusprosessin olevan lainvastainen ja riitainen tilanne lehdessä jatkui kutakuinkin ennallaan ja päätoimittajana oli kokoomuslainen Arvi Tapiola. Vuonna 1941 IKL sai jälleen selvän enemmistön yhtiökokoukseen ja Kauhtio palasi päätoimittajaksi. Lehti kuitenkin julistettiin riippumattomaksi ja linja tasaantui yleisporvarilliseksi.
Pauli Uusi-Kilponen ilmoitti jo kesällä 2016 jäävänsä pois päätoimittajan tehtävästä, mutta seuraajaa ei löytynyt ja hän jatkoi sittemmin tehtävässä. Hän on myös ollut Hämeen Sanomat Oy:n toimitusjohtaja ja on edelleen Aina Groupin johtoryhmän puheenjohtaja. Petri Hakala siirtyi päätoimittajan tehtävään maaliskuussa 2018 ja Hämeen Sanomat Oy:n toimitusjohtajaksi saman vuoden marraskuussa. .
Hämeen Sanomat siirtyi tabloidi-sivukokoon 1. huhtikuuta 2015. Aiemmin lehteä oli julkaistu broadsheet-kokoisena. 22. kesäkuuta 2021 Keskisuomalainen ilmoitti ostaneensa Aina Groupilta lehteä julkaisseen Hämeen Sanomat Oy:n, joka fuusioitiin Keskisuomalaisen tytäryhtiöön Hämeen Media Oy:hyn 30. syyskuuta 2022.
Päätoimittajat
Hämeen Sanomien päätoimittajana on vuodesta 2019 alkaen toiminut Mikko Soini.
Linnut (elokuva)
Linnut (The Birds) on Alfred Hitchcockin ohjaama yhdysvaltalainen kauhutrillerielokuva vuodelta 1963. Se perustuu Daphne du Maurierin samannimiseen novelliin.
Hitchcock esiintyy elokuvan alussa kävelemällä kahden koiran kanssa ulos eläinkaupasta.
Elokuvassa ei ole lainkaan lisättyä taustamusiikkia.
Juoni
Seurapiirikaunotar Melanie Daniels San Franciscosta saapuu vierailulle Bodega Bayn rannikkokaupunkiin yllättääkseen lakimies Mitchell "Mitch" Brennerin, johon oli tutustunut samana päivänä. Daniels myös lahjoittaa Brennerin pikkusiskolle rakkauspapukaijoja. Yhtäkkiä seudun linnut alkavat parveilla ja hyökkäillä ihmisten kimppuun.
Ptolemais (Ylä-Egypti)
Ptolemais eli Ptolemais Hermeiu (, myös ) oli antiikin aikainen kaupunki Egyptissä. Se sijaitsi Thebaiksessa Ylä-Egyptissä ja kuului Thiniteen nomokseen.
Maantiede
Ptolemais sijaitsi Niilin länsirannalla luoteeseen Abydoksesta ja noin 525 kilometriä etelään nykyisestä Kairosta. Strabon kuvasi kaupungin hänen aikansa Thebaiksen eli varsinaisen Ylä-Egyptin suurimmaksi ja saman kokoiseksi kuin Memfis.
Historia
Ptolemaisin kaupunki perustettiin hellenistisen kauden alkupuolella. Sen perusti kuningas Ptolemaios I tai toisen lähteen mukaan Ptolemaios II, josta se sai nimensä. Ptolemais perustettiin kreikkalaisen poliksen mallin mukaiseksi kaupunkivaltioksi, ja näin sillä oli omat lakinsa ja itsenäinen asema muun hallinnon ulkopuolella Egyptin muiden polisten Aleksandrian ja Naukratiin ja myöhemmin Antinoopoliin ohella. Kaupunki korvasi paikalla olleen varhaisemman egyptiläisen Souitin kylän, joka jäi uuden kaupungin egyptiläiskortteliksi.
Ptolemais oli näin lähes puhdas kreikkalaiskaupunki keskellä muutoin täysin egyptiläistä aluetta. Se toimi koko Ylä-Egyptin keskuksena hellenistisellä kaudella. Papyrusten ja piirtokirjoitusten perusteella kaupungilla oli bule eli neuvosto ja ekklesia eli kansankokous sekä valitut virkamiehet ja tuomarit, ja sen kansa oli jaettu heimoihin ja demoksiin. Näin sen hallinto muistutti tyypillistä kreikkalaista demokratiaa. Kaupunki ei lyönyt omaa rahaa.
Ptolemais säilyi luonteeltaan kreikkalaiskaupunkina edelleen roomalaisella kaudella. Tähtitieteilijä ja maantieteilijä Klaudios Ptolemaios syntyi oletettavasti Ptolemaisissa noin vuonna 90.
Rakennukset ja löydökset
Kaupungista on säilynyt vain joitakin rauniokasoja. Siellä tiedetään olleen kreikkalaisia temppeleitä, kuten Zeuksen ja Dionysoksen pyhäköt ja Isiksen temppeli. Kaupungissa oli myös Ptolemaioksille omistettu kultti. Piirtokirjoitusten perusteella kaupungissa on päätelty olleen teatteri.
Bonaventura Cavalieri
thumb|Bonaventura Cavalieri. Francesco Bonaventura Cavalieri (1598 Milano – 30. marraskuuta 1647 Bologna) oli italialainen matemaatikko. Hän kirjoitti logaritmeista ja geometriasta.
Cavalieri liittyi jesuaatteihin (ei jesuiittoihin kuten joskus virheellisesti väitetään) jo lapsena. Hän kiinnostui matematiikasta opiskeltuaan Eukleideen teoksia ja tavattuaan Galileo Galilein, jonka oppilas hänestä myöhemmin tuli. Vuonna 1629 Cavalierista tuli Bolognan yliopiston matematiikan professori. Cavalieri tutki ennen kaikkea geometriaa, jossa hänen työnsä toimi Isaac Newtonin ja Gottfried Leibnizin differentiaalimatematiikan edeltäjänä.
Cavalierin vuonna 1632 julkaistu Directorum universale uranometricum sisälsi sini-, tangentti-, sekantti- ja versaalisini taulukot sekä näiden logaritmit kahdeksan numeron tarkkuudella. Cavalierin tärkein teos oli vuoden 1635 Geometria indivisibilibus continuorum, joka oli eräs uuden ajan alun keskeisimpiä matemaattisia teoksia. Tässä kirjassa Cavalieri käsittelee ajatusta, jonka mukaan kappaleiden pinta-ala ja tilavuus koostuvat jakamattomista suorista, joita ikään kuin integroidaan geometrisesti erimuotoisten kappaleiden tilavuuksien määrittämiseksi. Nykyisillä differentiaalilaskennan merkinnöillä Cavalierin tärkein teoreema vastaa yhtälöä: Hänen mukaansa on saanut nimensä kappaleiden tilavuuksia koskeva Cavalierin periaate.
Polyfenolit
thumb|[[Tanniinihappo on polyfenoli.]] Polyfenolit ovat ryhmä kasveissa olevia aineita, jotka sisältävät useamman kuin yhden fenoliryhmän.
Polyfenoleita esiintyy lähes kaikissa kasveissa. Monet polyfenolit sisältävät väriaineita. Polyfenolit antavat esimerkiksi kukille pölyttäjiä houkuttelevan värityksen ja torjuvat lisäksi tuholaisia ja kasvitauteja.
Rakenne
Polyfenolit voidaan jakaa rakenteensa perusteella kahteen alaryhmään. Hydrolysoitavissa olevat tanniinit ovat glukoosin tai muiden sokereiden ja gallushapon estereitä. Toinen alaryhmä ovat fenyylipropanoidit, joita ovat muun muassa ligniinit, flavonoidit ja kondensoituneet tanniinit.
Terveysvaikutukset
Kahvin ja teen polyfenolit estävät raudan imeytymistä ravinnosta. Esimerkiksi 1,5 desilitraa mustaa kahvia estää 60 prosenttisesti aterialla nautitun raudan imeytymisen ja tee 70–90 prosenttisesti.
Eila Rinne
Eila Ilona Rinne (oik. Kahra, ent. Teikko ) (18. kesäkuuta 1920 Viipuri – 19. tammikuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän syntyi Viipurissa maineikkaaseen Rinteen näyttelijäsukuun: Einari Rinne oli hänen isänsä, Jalmari Rinne ja Joel Rinne setiä. Hänen äitinsä oli näyttelijä Eine Laine.
Eila Rinne oli naimisissa näyttelijä Kalevi Kahran kanssa. Hän esiintyi useissa elokuvissa, muun muassa Täällä Pohjantähden alla (1968) Aliina Laurilan roolissa. Hän työskenteli myös Helsingin kaupunginteatterissa muun muassa musikaalissa Viulunsoittaja katolla Goldena. Omien rooliensa lisäksi hän toimi opettajana Teatterikorkeakoulussa.
Eila Rinne palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1969. Rinne kuoli 70-vuotiaana vaikeaan sairauteen Helsingissä. Rinne on haudattu sukuhautaan Hietaniemen hautausmaalle.
Tuoksuepolettipuu
Tuoksuepolettipuu (Pterostyrax hispidus) on storaksikasvien (Styracaceae) heimoon, epolettipuiden (Pterostyrax) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on Itä-Aasiassa luontaisena kasvava puuvartinen kasvi, jota käytetään koristekasvina. Tuoksuepolettipuu on läheistä sukua lumikellopuille ja kuuluu niiden kanssa samaan heimoon.
Tuoksuepolettipuu voi kasvaa pensasmaiseksi tai puumaiseksi. Pensasmaisena se kasvaa yleensä 4,5–6 metriä korkeaksi ja puumaisena 9–15 metriä korkeaksi. Monirunkoiset puut ovat kooltaan yleensä pienempiä, noin 6–7,5 metriä korkeita. Tuoksuepolettipuun lehdet ovat 7,5–18 cm pitkiä, teräväkärkisiä ja muodoltaan vastapuikeita tai lähes soikeita. Lehtien yläpinnat ovat vaaleanvihreitä ja alapinnat harmaanvihreitä. Syksyisin lehdet muuttuvat keltaisenvihreiksi. Tuoksuepolettipuun kukat ovat kermanvalkoisia ja hauraita. Kukat ovat vajaat 1 cm pitkiä ja kellomaisia. Kukat roikkuvat nuokkuvissa, 12–25 cm pitkissä kukinnoissa, ja kukinta-aika on loppukeväästä tai alkukesästä. Kukista kehittyvät hedelmät ovat pieniä luumarjoja, jotka riippuvat kukkien tavoin ja pysyvät aina talveen saakka.
Tuoksuepolettipuu kasvaa luontaisena Kiinan ja Japanin vuoristojen metsissä. Koristekasvina se sopii yksittäispensaaksi sekä pensasaitoihin avoimelle paikalle tai rinnepaikalle. Tuoksuepolettipuu kasvaa parhaiten syvämultaisessa ja ravinteikkaassa, mutta happamassa sekä keskimääräisen kosteassa, mutta hyvin vettä läpäisevässä maaperässä täydessä auringon valossa. Kuumassa ilmastossa kevyt varjo voi kuitenkin olla tarpeen, mutta yleensä laji kukkii parhaiten täydessä auringon valossa ja kukinta yleensä heikkenee varjon määrän lisääntyessä. Kasvia voi lisätä siemenistä tai pistokkaista ja sen leikkaus tehdään talvisin.
Ihmisoikeudet Kongon demokraattisessa tasavallassa
Tämä artikkeli käsittelee ihmisoikeuksien tilaa Kongon demokraattisessa tasavallassa.
Oikeus elämään
Vuonna 2008 Kongossa oli 65 miljoonaa ihmistä ja elinikä keskimäärin 46 vuotta. Poikalasten lapsikuolleisuus alle 5-vuotiaana oli 205 / 1000.
Sotilastuomioistuin tuomitsi vähintään 50 ihmistä kuolemaan vuonna 2008. Siihen sisältyy siviilejä. Tuomioita ei ole toimeenpantu.
Oikeus lapsuuteen: alaikäisten käyttö sotilaina
Amnestyn mukaan aseellisissa joukoissa työskenteli 3000–4000 lasta vuonna 2008. Virallisesti armeija FARDC luopui lapsisotilaista vuonna 2004, mutta lapsia raportoitiin armeijassa yhä vuonna 2008. Uusi lastensuojelulaki säädettiin kesäkuussa 2008.
Oikeus turvallisuuteen: pakolaisten kohtelu
Pohjois-Kivusta oli 1,4 miljoonaa maansisäistä pakolaista vuonna 2008. Kolera ja tartuntataudit vaivasivat pakolaisleirejä. Pakolaisleireillä esiintyy myös raiskauksia, ryöstöjä ja ampumista.
Codename wa Sailor V
Codename wa Sailor V (コードネームはセーラーＶ) on japanilaisen Naoko Takeuchin luoma manga-sarja, joka oli Sailor Moonin edeltäjä.
Vuonna 1991 hän aloitti uuden tarinan: Codename wa Sailor V. Tarina kertoi tytöstä nimeltä Minako Aino, joka pystyi muuntautumaan Sailor V -nimiseksi soturiksi, jonka tehtävänä oli suojella maailmaa. Tarinasta tuli paljon suositumpi kuin hän oli odottanut, ja hän sai ajatuksen tehdä siitä anime. Takeuchi piirsi sarjan uudelleen alusta alkaen. Hän lisäsi paljon uutta sisältöä, ja tuloksena oli Bishōjo Senshi Sailor Moon, jossa Sailor V saa uuden nimen – Sailor Venus - ja liittyy muiden sailor-soturien joukkoon.
Olivia Manning
Olivia Mary Manning (2. maaliskuuta 1908 Portsmouth, Hampshire, Englanti – 23. heinäkuuta 1980 Ryde, Wightsaari, Englanti) oli brittiläinen kirjailija, runoilija ja kriitikko. Hän kirjoitti romaaneja elämästään ja henkilökohtaisista kokemuksistaan ja myös kuvitteellisia kertomuksia.
Ura
vasen|pienoiskuva|Portsmouthin peruskoulu. Olivia Manningin vanhemmat olivat Oliver Manning ja Olivia Williams Manning. Isä työskenteli merivoimien upseerina. Olivian suhde hänen äitiinsä kiristyi, kun perheen toinen lapsi Oliver syntyi 1913. Hieman onneton ja epävarma lapsuus vaikutti Manningin kirjailijanuraan huomattavalla tavalla.
Manning kävi pientä yksityistä koulua, kunnes hän muutti Irlantiin vuonna 1916. Isänsä avustamana Manning alkoi kirjoittaa romaaneja. Hän piti erityisesti H. Rider Haggardin romaaneista, joista hän otti monesti mallia.
Taloudellisista syistä Manning joutui keskeyttämään koulun 16-vuotiaana. Hän työskenteli jonkin aikaa konekirjoittajana ja kauneussalongin työntekijänä. Iltaisin hän kävi Portsmouthin kaupungin taidekoulun kurssia, jossa häntä luonnehdittiin lahjakkaaksi ja älylliseksi taiteilijaksi. Lahjakkuutensa vuoksi Manning harkitsi uraa taiteilijana, mutta valitsi kirjoittamisen.
Vuonna 1937 Manning muutti Lontooseen, jossa hän julkaisi ensimmäisen romaaninsa, The Wind Changesin. Kaksi vuotta myöhemmin Manning meni naimisiin Reginald Donald Smithin, British Council -organisaation komentajan kanssa, joka lähetettiin myöhemmin Bukarestiin, Kreikkaan, Egyptiin ja Palestiinaan Natsi-Saksan hyökätessä Itä-Eurooppaan. Tuona aikana Manning kirjoitti kuusiosaisen Fortunes of War -kirjasarjan, jota kriitikko Anthony Burgess kuvaili ”parhaaksi brittiläisen sodan aikana kirjoitetuksi fiktiivikseksi kirjallisuudeksi”.
Jacques Chirac
Jacques René Chirac (29. marraskuuta 1932 Pariisi – 26. syyskuuta 2019  Pariisi) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi Ranskan presidenttinä vuosina 1995–2007. Tätä ennen hän oli toiminut Ranskan pääministerinä 1974–1976 ja 1986–1988.
Olivia Manning
Ura
Sodan jälkeen Manning palasi Lontooseen, jossa hän asui kuolemaansa saakka. Loppuelämänsä hän kirjoitti runoja, novelleja, kritiikkiä ja teatteriteoksia.
Jacques Chirac
Henkilökuva
Chirac syntyi keskiluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä Abel-François Chirac (1893–1968) oli yritysjohtaja ja äitinsä Marie-Louise Valette (1902–1973) oli kotiäiti. Perheellä oli selkeät talonpoikaiset juuret, vaikka kummankin vanhemman isoisät olivat olleet kansakoulunopettajia. Chiracin itsensä kertoman mukaan hänen sukunimensä tulee trubaduurien d’Oc-kielestä, runojen kielestä.
Olivia Manning
Kuolema
Manning kuoli Ryden sairaalassa 23. heinäkuuta. Manning haudattiin Billinghamin kartanoon Wightsaarelle.
Jacques Chirac
Henkilökuva
Jacques Chirac oli vanhempiensa ainoa lapsi, sillä häntä ennen syntynyt sisar kuoli hyvin varhain. Hän kävi koulua aluksi pariisilaisessa Lycée Carnot’ssa ja sittemmin Lycée Louis-le-Garnadin eliittikoulussa. Ylioppilastutkinnon jälkeen hän työskenteli kolme kuukautta matruusina hiililaivalla. Vuonna 1951 hän aloitti opintonsa Institut d’études politiques de Paris’ssa, josta hän valmistui vuonna 1954.
Opiskeluaikanaan hän toimi lyhyen aikaa aktiivisesti maansa kommunistisessa puolueessa ja varsinkin tulevan kustantajan Christian Bourgoisin kanssa yhteistyötä tehden. Hän myi L’Humanité -lehteä Rue de Vaugirard’illa ja osallistui vähintään yhteen kommunistisolun kokoukseen, kuten hän on itse kertonut. Vuonna 1959 hän allekirjoitti Tukholman vetoomuksen ydinaseistautumista vastaan. Aloite vetoomukseen oli tullut kommunisteilta ja sen vuoksi hän joutui kuulusteluun anoessaan ensimmäistä viisumiaan Yhdysvaltoihin. Hän seurasi kesällä 1953 Bostonissa Harvardin yliopiston Summer schoolia Vuonna 1957 hän meni Ranskan huippuvirkamiehille tarkoitettuun École nationale d’administrationiin. Chirac sai reserviupseerin koulutuksen Saumurissa 1956–1957 ja ilmoittautui vapaaehtoiseksi Algerian sotaan.
Poliittinen ura ennen valintaa presidentiksi
Valmistuttuaan ENAsta Chiracista saattoi valita viran Cour des Comptesissa. Huhtikuussa 1962 pääministeri Georges Pompidou valitsi hänet henkilökuntaansa, mistä alkoi Chiracin poliittinen ura. Jo tuolloin Chirac sai lempinimen ”Le Bulldozer”, joka jäi pysyväksi. Chirac pyrki Pompidoun ehdotuksesta gaullistien ehdokkaana kansalliskokoukseen 1967, jonne hän pääsi Corrèzen departementin edustajana. Hänen perheensä oli kotoisin alueelta, joka oli vasemmiston vankkaa tukialuetta. Chiracin voitto oikeiston ehdokkaana takasi hänelle paikan hallituksesta valtiosihteerinä (alempana ministerinä) sosiaaliasioissa.
Chirac meni myös 1956 naimisiin Bernadette Chodron de Courcelin kanssa. Bernadette Chirac oli vanhaa aatelissukua ja hänen sukulaisensa Alphonse Chodron de Courcel sattui olemaan kenraali Charles de Gaullen ministeri sekä Elysée-palatsin sihteeri 1959–1962.
Vuoden 1968 opiskelijamellakoiden aikana Chirac oli neuvottelemassa opiskelijoiden kanssa. Sen jälkeen hän oli talous- ja finanssiministeri Valéry Giscard d'Estaingin alaisena valtiosihteerinä 1968–1971. Ensimmäisen varsinaisen ministerinasemansa hän sai vuonna 1972 maatalousministerinä. Tuossa asemassa hän puolusti voimakkaasti Ranskan viljelijöiden etuja Yhdysvaltoja, Länsi-Saksaa ja Euroopan komissiota vastaan. Vuonna 1974 Chirac siirtyi sisäministeriksi ja presidentti Pompidou nimitti hänet valmistelemaan vaalikampanjaansa vuoden 1976 presidentinvaaleja varten. Työ kuitenkin keskeytyi kun Pompidou yllättäen kuoli.
Silvio Berlusconi
Silvio Berlusconi (29. syyskuuta 1936 Milano, Italia – 12. kesäkuuta 2023 Milano, Italia ) oli italialainen poliitikko ja liikemies. Berlusconi oli Italian pääministeri vuosina 1994–1995, 2001–2006 ja 2008–2011. Vuonna 2019 hänet valittiin Euroopan parlamenttiin ja vuonna 2022 Italian senaattiin.
Jacques Chirac
Poliittinen ura ennen valintaa presidentiksi
Gaullistipuolue nimitti presidenttiehdokkaaseen Jacques Chaban-Delmasin, vaikka Chirac tuki Pierre Messmerin ehdokkuutta. Chaban-Delmasin valinnan jälkeen 39 kansanedustajaa ja 4 ministeriä julkaisi 43:n vetoomuksen (Appel des 43) FNRI-puoluetta edustavan Valéry Giscard d'Estaingin puolesta.
Silvio Berlusconi
Berlusconi perusti vuonna 1993 oikeistolaisen Forza Italia -puolueen. Vuonna 2009 se yhdistyi hänen aloitteestaan keskusta-oikeistolaisten puolueiden kanssa Vapauden kansa -puolueeksi, jota Berlusconi johti. Marraskuussa 2013 Vapauden kansan toiminta siirrettiin uuteen Forza Italia -puolueeseen, joka oli myös Berlusconin johtama.
Jacques Chirac
Poliittinen ura ennen valintaa presidentiksi
Valéry Giscard d'Estaing löi Chaban-Delmasin vaalin ensimmäisellä kierroksella ja voitti toiselle kierroksella vasemmiston François Mitterrandin. Hän nimitti Chiracin pääministeriksi.
Silvio Berlusconi
Poliittisen toiminnan ohella Berlusconi oli Fininvest-yhtymän suuromistaja. Konserni omistaa muun muassa suuren osan Italian viestimistä, pankeista ja muusta yritysmaailmasta sekä osan jalkapallojoukkue AC Milanista. Forbes-talouslehden mukaan Berlusconi oli vuonna 2005 Italian rikkain ja koko maailman 25. rikkain henkilö yli kymmenen miljardin euron omaisuudellaan. Vuonna 2011 Berlusconin sijoitus Forbesin listalla oli pudonnut sijalle 118 ja hänen omaisuutensa 7,8 miljardiin dollariin. Vuonna 2012 Berlusconi tuomittiin talousrikoksista vankeuteen.
Jacques Chirac
Poliittinen ura ennen valintaa presidentiksi
Pääministerinä Chirac oli joulukuussa 1974 myymässä Irakiin ranskalaisen ydinreaktorin, jonka Israel tuhosi ilmaiskulla 1981.
Silvio Berlusconi
Koulutukseltaan Berlusconi oli oikeustieteen maisteri.
Jacques Chirac
Poliittinen ura ennen valintaa presidentiksi
Chirac valittiin myös gaullistipuolueen Union des Démocrates pour la Républiquen (UDR) johtoon 1974 huolimatta monien puolueen johtohahmojen vastustuksesta. Chaban-Delmas ja Michel Debré syyttivät häntä puolueen pettämisestä presidentinvaalissa. Chirac joutuikin jättämään pian puheenjohtajuuden. Pääministerinä hän ehti toimia vain muutaman vuoden 1974–1976, kun hän erosi erimielisyyksien vuoksi.
Silvio Berlusconi
Varhaisvaiheet
thumb|left|150px|Berlusconin syntymäkoti Milanossa Via Volturno 34:ssä Berlusconi syntyi Milanossa 29. syyskuuta 1936. Hän kasvoi keskiluokkaisessa perheessä. Hänen isänsä Luigi työskenteli Banca Rasini -pankissa ja äitinsä oli aluksi kotona lasten kanssa, mutta meni myöhemmin töihin sihteeriksi Pirellin rengasyhtiöön. Berlusconin sisar Antonietta syntyi 1943 ja veli Paolo vuonna 1949.
Jacques Chirac
Poliittinen ura ennen valintaa presidentiksi
Vuodet 1977–1995 hän oli Pariisin pormestari. Chirac rakensi koneistokseen uuden uusgaullistisen puolueen, Rassemblement pour la Républiquen (RPR) joka hajotti UDR:n.
Joulukuussa 1978 Chirac hyökkäsi Valéry Giscard d'Estaingin eurohenkistä politiikkaa vastaan Appel de Cochinilla, jossa hän otti nationalistisen ja ulkomaalaiskammoisen kannan.
Silvio Berlusconi
Varhaisvaiheet
Perheen isä Luigi vastusti Italian fasistihallintoa ja joutui pakenemaan Milanosta Sveitsiin. Pian muu perhe joutui pakenemaan Milanosta maaseudulle liittoutuneiden aloitettua kaupungin suurpommitukset. Milanon tehtaissa valmistettiin sotatarvikkeita akselivalloille. Äidillä oli vaikeuksia perheen elättämisessä ja Silvio joutui tekemään töitä koulun jälkeen. Hän avusti maatiloja sadonkorjuussa.
Jacques Chirac
Poliittinen ura ennen valintaa presidentiksi
RPR tuki Chiracia presidentinvaaleissa 1981, mutta hän putosi ensimmäiselle kierroksella saaden 18 % äänistä, ja sosialisti François Mitterrand valittiin presidentiksi. Giscard syytti Chiracia tappiostaan Mitterrandille. Oikeisto hävisi myös seuranneet parlamenttivaalit, ja kun Giscard oli löyty, Chirac alkoi näyttää oikeiston johtajalta. RPR vähitellen hylkäsi gaullistisen politiikkaansa ja omaksui Giscardin tukipuolueen UDF:n talousliberaalin politiikan sosialistihallitusta vastaan ja myöhemmin Eurooppa-henkisen kannan kasvavaa nationalistista Front nationalia vastaan.
Pariisin pormestariajoiltaan Chiracia syytetään useista korruptiotapauksista. Vuonna 1999 oikeus kuitenkin lykkäsi juttujen tutkimuksen Chiracin ollessa presidentinvirassa.
Silvio Berlusconi
Varhaisvaiheet
Rauhan palattua isä tuli maanpaosta ja perhe muutti takaisin Milanoon. Berlusconi laitettiin 11-vuotiaana katoliseen, Don Boscon salesiaanikouluun. Don Boscon kasvatusajattelu perustui kovaan kuriin, joukkueurheiluun ja klassisiin kieliin ja kirjallisuuteen. Klassisen kirjallisuuden tarinoiden ajateltiin kehittävän poikien moraalia. Salesiaanikoulu oli tyypillinen keskiluokkaisten poikien koulu, varakkaammat perheet laittoivat poikansa jesuiittakouluun.
Jacques Chirac
Poliittinen ura ennen valintaa presidentiksi
RPR:n ja UDF:n liittouman voitettua vuoden 1986 parlamenttivaalit Mitterrand nimitti Chiracin pääministeriksi ja hän sai päävastuun sisäpolitiikasta. Chiracin hallitus yksityisti valtion yrityksiä ja kumosi sosialistihallituksen vuonna 1982 säätämän varallisuusveron (impôt sur les grandes fortunes, IGF) vuonna 1987.
Silvio Berlusconi
Varhaisvaiheet
Salesiaanikoulussa Berlusconi ystävystyi Fedele Confalonierin kanssa. Ystävyydestä tuli elinikäinen ja Confalonieri on toiminut Berlusconin neuvonantajana, televisioyhtiön johtajana ja hänen holding-yhtiönsä Fininvestin puheenjohtajana.
Jacques Chirac
Poliittinen ura ennen valintaa presidentiksi
Chirac pyrki presidentiksi toisen kerran 1988 Mitterrandia vastaan. Hän sai noin 20 % äänistä ensimmäisellä kierroksella ja hävisi toisella. Hän jätti tämän jälkeen hallituksen. Myös parlamenttivaalien tappion jälkeen puolueessa nousi kritiikkiä Chiracia kohtaan. Charles Pasqua ja Philippe Séguin syyttivät häntä gaullismin hylkäämisestä ja puolueen oikeiston "remonttimiehet" syyttivät häntä vaalitappioista. Chirac vaihtoi linjaansa Euroopan unionin suhteen 1992 ja kehotti äänestämään "kyllä" kansanäänestyksessä Maastrichtin sopimuksesta, vaikka puolueen äänestäjät olivat sitä vastaan.
Silvio Berlusconi
Varhaisvaiheet
Sekä Confalonieri että Berlusconi harrastivat musiikkia. Saadakseen opiskelurahaa he perustivat yhtyeen joka esitti italialaisia iskelmiä, ranskankielisiä lauluja ja muotiin tulleita yhdysvaltalaisia sävelmiä. Alle 20-vuotiailla nuorilla miehillä oli kova kysyntä Milanon tanssiravintoloissa ja keikkoja oli myös yksityistilaisuuksissa. Berlusconi meni 20-vuotiaana opiskelurahaa saadakseen töihin risteilylaivalle. Hänet oli hyväksytty opiskelijaksi Milanon yliopiston oikeustieteelliseen tiedekuntaan. Työnä risteilylaivalla oli laulaa laivan yhtyeessä ja hoitaa kasinoa. Koska Berlusconi tuli toimeen matkustajien kanssa, hänet värvättiin johdattamaan kiertokävelyitä ja kertomaan nähtävyyksistä niissä kaupungeissa joihin laiva poikkesi. Useimmissa kaupungeissa Berlusconi kävi toimiessaan oppaana ensimmäistä kertaa. Palattuaan maihin hän työskenteli häävalokuvaajana sekä pölynimureiden ovelta ovelle myyjänä. Sekä laivatöissä että pölynimurimyyjänä tulivat esille Berlusconin luontaiset kyvyt tulla toimeen erilaisten ihmisten kanssa, kuunnella heitä ja solmia sitten kauppoja. Omasta mielestään hän oli "luontainen hurmuri".
Jacques Chirac
Poliittinen ura ennen valintaa presidentiksi
Oikeiston voitettua vaalit 1993 Chirac jättäytyi sivuun pääministerin asemasta jättäen sen Edouard Balladurille, joka lupasi olla asettumatta Chiracia vastaan tulevissa presidentinvaaleissa.
Presidenttinä
Vuoden 1995 presidentinvaaleissa Chiracin päävastaehdokas oli sosialistinen Lionel Jospin. Myös Balladur asettui ehdolle mielipidekyselyjen kannustamana. Häntä asettui tukemaan osa entisistä Chiracin liittolaisista RPR:sta, kuten Pasqua ja Nicolas Sarkozy sekä UDF-puolue. Sen sijaan Alain Juppé ja Jean-Louis Debré jäivät Chiracin tueksi. Chirac arvosteli Balladurin uusliberalismia ja lupasi vähentää ”sosiaalista hajoamista” (fracture sociale) ja asettui näin keskustaan. Hän voitti ensimmäisellä kierroksella Balladurin niukasti (20,84 % vs. 18,57 %) Toisella kierroksella Chirac valittiin Ranskan presidentiksi hänen saatuaan yli puolet äänistä. Vastaehdokkaana ollut Jospin sai 47 % annetuista äänistä. Pääministeriksi valittiin Juppé.
Chirac oli luvannut vaalikampanjassaan veronkevennyksiä ja työllisyysohjelmia, mutta budjettileikkaukset osoittautuivat epäsuosituiksi. Vuoden lopulla Chiracia vastaan lakkoiltiin ja marras–joulukuussa 1995 seurasi yleislakko, joka oli suurin sitten vuoden 1968. Lakot olivat paljolti Juppén nyt paljastunutta korruptiota vastaan sekä suunniteltuja eläkeuudistuksia, jotka hylättiin.
Pian valintansa jälkeen Chirac ilmoitti Ranskan jatkavan ydinkokeita Mururoan atollilla Ranskan Polynesiassa, uhmaten kansainvälistä kritiikkiä vastaan. 1. helmikuuta 1996 hän ilmoitti viimeisen koesarjan päättyneen ja Ranskan liittyvän ydinkoekieltosopimukseen.
Silvio Berlusconi
Kiinteistöalalla
Berlusconi siirtyi kiinteistöalalle heti valmistuttuaan Milanon yliopistosta 25-vuotiaana vuonna 1961, sillä hän aavisti Milanon kiinteistömarkkinoiden olevan tilaisuus tehdä rahaa. Hän perusti liikekumppaninsa Pietro Canalin kanssa kiinteistöyhtiön Cantieri Riuniti Milanesin. Canali suhtautui aluksi uuteen nuoreen ja tuntemattomaan liikekumppaniinsa epäillen ja ehdotti, että tämä saisi 5 % voitosta. Berlusconi osoitti heti taitonsa neuvottelijana ja voitto päätettiin jakaa puoliksi. Sopimuksen mukaan Berlusconi toimi myyntineuvottelijana sekä yhdyshenkilönä arkkitehdeille.
Jacques Chirac
Presidenttinä
Vuonna 1997 Chirac hajotti parlamentin tavoitteenaan saada uusissa vaaleissa tukea talouspoliittiselle ohjelmalleen. Sosialistit kuitenkin voittivat vaalit ja saivat enemmistön parlamentissa. Tästä seurasi viisi vuotta cohabitationia (suom. Yhteiselo), jolloin presidentti ja pääministeri edustivat eri puolueita. Pääministerinä toimi Lionel Jospin.
Silvio Berlusconi
Kiinteistöalalla
Yhtiö otti pankkilainaa kaikkiaan 500 miljoonaa liiraa ja osti lähes korttelin laajuisen tontin Milanon keskustan länsipuolelta Via Alciatilta. Berlusconin isä nosti eläkesäästönsä, 30 miljoonaa liiraa ja sijoitti ne poikansa yritykseen. Yhtiö rakennutti tontille asuntoja ja Berlusconi ryhtyi itse myymään niitä. Hän joutui toimimaan myös maalarina, sisustajana ja puutarhurina sillä henkilöstökulut oli pakko pitää mahdollisimman pieninä. Milanossa oli tuolloin voimakas rakennusbuumi, ja Berlusconi sai myytyä tontilta satakunta asuntoa.
Vuonna 1963 Berlusconi perusti yrityksen nimeltä Edilnord ja alkoi rakennuttaa Milanon pohjoiseen lähiöön Brugherioon 4 000–5 000 asukkaan pienoiskaupunkia. Kiinteistömarkkinat olivat romahtaneet, mutta Berlusconin onnistui myydä asunnot isolle roomalaiselle yritysjohtajien eläkerahastolle.
Jacques Chirac
Presidenttinä
Chiracin asemaa heikensivät entisestään Pariisin hallinnosta paljastuneet korruptiotapaukset, kuten vaalitulosten väärentäminen. Tähän vaikuttivat etenkin Le Monde -lehden paljastukset 22. syyskuuta 2000, eli niin sanottu Méry-nauha. Chiracin seuraajana Pariisin johdossa toiminut Jean Tiberi joutui eroamaan ja kaupungin johtoon nousi vasemmiston Bertrand Delanoë.
Silvio Berlusconi
Kiinteistöalalla
Pietro Canali tuli Edilnordin vähemmistöosakkaaksi ja Banca Rasini tuli mukaan rahoittajaksi. Projektissa vallitsi monimutkainen ristiinomistusten verkosto, joissa Berlusconin sukulaisilla oli toimitusjohtajuuksia erilaisissa holding-yhtiöissä. Osa rahoituksesta tuli sveitsiläiseltä Luganossa sijaitsevalta trustilta. On epäilty, että projektin kautta on kierrätetty hämäristä lähteistä peräisin olevaa sveitsiläistä pääomaa. Sen Berlusconi on aina kieltänyt. Sen sijaan hän on myöntänyt että oli maksanut lahjuksia paikallispoliitikoille erilaisista rakentamiseen liittyvistä toimiluvista.
Edilnord-projektin jälkeen vuonna 1968 Berlusconi perusti yrityksen nimeltä Edilnord Centri Residenziali rakennuttaakseen Milanon itäpuolelle modernin satelliittikaupungin, Milano 2:n eli Milano Duen. Rahoituksen hän sai italialaisilta ja kansainvälisiltä sijoittajilta. Berlusconi toimi itse projektissa rakennuttaja-urakoitsijana ja omistaja-johtajana. Kaupungin ensimmäinen vaihe vihittiin käyttöön vuonna 1973, ja sinne oli muuttanut kymmenen tuhatta asukasta.
Projektin loppuvaiheessa Berlusconin onnistui lobata lentoyhtiön ja Italian hallituksen kääntämään läheisen lentokentän koneiden lentoradat pois Berlusconin alueiden yltä, mikä nosti asuntojen arvoa. Tässä operaatiossa hänen kumppanikseen tuli katolinen pappi Don Luigi Verzé. Papin työnsä ohella hän oli rakennuttaja ja liikemies ja oli saavuttanut paikallista kuuluisuutta. Berlusconin hän oli tavannut 1970-luvun alussa. Eräiden mielestä Don Verzé oli hyväntekijä ja sairaaloiden rakennuttaja, eräiden mielestä häikäilemätön roisto.
Lentokenttäoperaatiossa miesten edut olivat yhteiset; Berlusconi ei halunnut lentomelua asuinalueelleen eikä Don Verzé sairaalansa ylle. He antoivat sairaalan potilaiden ja Milano 2:n asukkaiden nimissä julistuksen jolla haluttiin vähentää lentomelua. Herkeämättä he lobbasivat Italian ilmavoimia, Alitalia-lentoyhtiötä, paikallis- ja terveysviranomaisia ja saivat haluamansa. Pian projektin jälkeen Don Verzé kuoli yllättäen. Berlusconin yritykseen tuli nyt töihin hänen vanha koulukaverinsa, Fedele Confalonieri.
Milano 2 -projekti osoittautui suurmenestykseksi. Berlusconi oli rikastunut ja saavuttanut kansallista mainetta aidosti modernin ja ylellisen puutarhakaupungin rakennuttajana. Häntä vaivasivat kuitenkin pitkään projektin jälkeen syytökset lahjoman antamisesta lentoreittien siirtämiseksi, mutta Berlusconi itse kiistää syytökset. Pian hän alkoi laajentaa rakennusprojektiaan Milano 3 -projektillaan ja kauppakeskusten rakentamisella. Hän aloitti mediaomistuksensa ostamalla paikallislehden sekä teatterin.
Mediamogulina
Kiinteistökaupoilla rikastunut Berlusconi osti Arcoren kunnasta ylellisen Villa San Martinon kartanon. Kun vuonna 1974 Italian peruslakituomioistuin myönsi eräälle paikalliselle televisiokanavalle luvan välittää ohjelmia kaapelin kautta valtiollisen televisiomonopolin maassa, Berlusconi näki tilaisuuden haastaa valtion monopolin. Hän otti Milano 2:ssa toimivan vakiintuneen kaapeli-tv-palvelun, osti vuonna 1978 pienen tv-kanavan taajuuden ja lanseerasi paikallisen, kaupallisen tv-kanavan nimeltä Telemilano 58. Kun kanava oli aloittanut toimintansa, Berlusconi alkoi houkutella mainostajia hyvin aktiivisesti. Hän osti joukon muita asemia ympäri Italiaa, yhdisti ne ja ryhtyi julkisen tv-yhtiö RAI:n kilpailijaksi. Vuonna 1978 Berlusconi muodosti mediaan erikoistuneen holdingyhtiö Fininvestin, joka kokosi hänen tv-asemansa. Berlusconi ryhtyi näyttämään samaa ohjelmaa samanaikaisesti koko maassa ja loi näin illuusion kansallisesta tv-kanavasta ja suorista lähetyksistä, jotka laki kaupalliselta kanavalta vielä kielsi. Tämän ansiosta hänen onnistui saada useita merkittäviä mainostajia.
Berlusconi perusti vuonna 1979 Rete Italia -yhtiön ja alkoi ostella Hollywoodin menestyselokuvien, saippuaoopperoiden, peliohjelmien ja tilannekomedioiden televisiointioikeuksia. Berlusconin kanavalla esitettiin muun muassa Dallasia, Dynastiaa, Kauniita ja rohkeita sekä Onnenpyörää. Hän osti myös lukemattomia jalkapallo-ottelujen esitysoikeuksia. Oman mainosyhtiönsä Publitalian kautta hän pystyi ottamaan suoraan yhteyttä mainostajiin joutumatta käyttämään kalliita mainostoimistoja. Hänen strategiset menetelmänsä, maanlaajuinen tv-toimintansa ja uudenlainen, kauniisiin naisiin ja toimintaan painottuva sisältö mullistivat Italian tv-markkinat.
Italiassa oli tuolloin tilaus uudelle, viihdyttävällä televisiokanavalle. Valtion televisiokanavan lähetysaika täyttyi opetusohjelmista, ohjelmat olivat tosikkomaisia ja korostivat vanhakantaisia, katolisia perhearvoja. Ohjelmisto loppui joka ilta Rossinin Wilhelm Tell -oopperan alkusoittoon, jonka jälkeen ruutuun ilmestyi testikuva ja vastaanottimesta kuului särisevää ääntä. Harvat mainokset olivat nekin opettavaisia ja kömpelöitä. Kaupungistuneet ja nykyaikaista elämää eläneet italialaiset tunsivat, että eivät saa ohjelmistosta irti juuri mitään. Tätä tausta vasten ei ole ihme, että Berlusconin kanavat kasvattivat jatkuvasti suosiotaan.
Berlusconi perusti vuonna 1980 Canale 5 -televisiokanavan, joka oli Italian ensimmäinen kaupallinen televisioverkko. Hän osti vuosina 1981–1983 kanavansa pääkilpailijat Italia 1:n ja Rete 4:n, mikä antoi hänelle kolmen kanavansa kautta yhteensä 45 prosentin osuuden lähetysmarkkinoista.
Lokakuussa 1984 italialaiset tutkintatuomarit määräsivät Berlusconin kolme tv-kanavaa lopettamaan toimintansa, sillä lain mukaan vain RAI:lla oli oikeus koko maan kattaviin tv-lähetyksiin. Berlusconilla oli vastassaan paitsi RAI, myös sitä tukeva Italian kristillisdemokraattisen ja kommunistisen puolueen vanha kaarti. Avukseen Berlusconi sai paitsi miljoonat lojaalit tv-katsojat ja kanavilla mainostaneet yritykset, myös henkilökohtaisen ystävänsä, sosialistipääministeri Bettino Craxin. Pääministeri allekirjoitti hätätila-asetuksen, joka salli lähetysten jatkua. Craxi esitti vuonna 1985 kaksi asetusta lisää, joiden ansiosta Berlusconi sai jatkaa lähetyksiään, ja asiaa puitiin vielä vuonna 1990, kun hallituksen viisi ministeriä erosi vastalauseena Berlusconin yksityisen tv-imperiumin laillistamiselle. Berlusconia syytettiin Craxin lahjomisesta. Väitetään, että siirtämällä nykyrahassa 11 000 000 euroa Craxin laittomille off- shore tileille Berlusconi olisi saanut Craxin tuen valtakunnallisen televisiotoimintansa laillistamiselle. Asiasta käytiin oikeutta pitkään ja ollessaan syytettynä toisista korruptiojutuista Craxi kuoli huvilallaan Tunisiassa. Berlusconi on itse syyttänyt jupakasta vasemmistolaisia tuomareita, eikä myönnä lahjoneensa ainuttakaan poliitikkoa.
Berlusconin luomat televisioasemat hallitsivat Italian televisiota 1980-luvun loppuun mennessä. Berlusconi hankki omistukseensa myös tavarataloja, elokuvateattereita ja julkaisuyhtiöitä sekä AC Milan -jalkapallojoukkueen. Hän osti kustannusyhtymä Mondadorin ja hallitsi 40 prosenttia Italian lehtimarkkinoista. Hän osti keskustaoikeistolaisen sanomalehden Il Giornalen. Berlusconi perusti Mediaset-mediayhtiön, joka yhdisti hänen televisio-, mainonta-, elokuva- ja levytystoimintansa.