cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Toyota
Historia
Autonvalmistus oli juuri päässyt kunnolla vauhtiin vuonna 1948, kun Toyota hädin tuskin selvisi seuraavasta katastrofista. Inflaation taltuttamiseksi Japanin hallitus ryhtyi tiukkoihin toimenpiteisiin rahan määrän rajoittamiseksi, minkä piti hallita laukkaavaa inflaatiota. Rahan niukkeneminen johti autojen kysynnän jyrkkään laskuun ja vei Toyotan konkurssin partaalle. Toyotan oli ollut pakko pyytää puolet kauppahinnasta etukäteen, mutta se ei enää käynyt päinsä. Ilman käteistä Toyota ei enää pystynyt ostamaan materiaaleja. Ei tiedetä, miten Toyota selvisi tilanteesta. Todennäköisesti Toyodat käyttivät yksityisomaisuuttaan materiaalihankintoihin. Kun muut japanilaiset autovalmistajat, kuten Nissan ja Isuzu, olivat jo turvautuneet joukkoirtisanomisiin, yritti Toyota pitää kiinni väestään palkanalennuksin. Se ei kuitenkaan onnistunut, ja joulukuussa 1949 yhtiön loppu oli lähellä. 24 pankin muodostama yhteenliittymä päätti kuitenkin auttaa Nagoyan alueen suuryrityksiä, mutta vaati osakekirjoja, saneeraussuunnitelmaa ja irtisanomisia. Ensiksi Kiichiro kieltäytyi suunnitelmasta, mutta maaliskuussa 1950, kun yhtiö oli jo 76 miljoonaa jeniä tappiolla, Kiichirolla ei ollut enää valinnanvaraa. Eijin muistelmien mukaan Kiichiro pyysi kyyneleet silmissä 1 600:aa yhtiön 7 600 työntekijästä irtisanomaan itsensä vapaaehtoisesti. Sen jälkeen Toyotan oma ammattiliitto lakkoili 60 päivää, mutta kun 2 000 henkilöä oli irtisanoutunut, lakko päättyi. Kaksi vuotta myöhemmin, 27. maaliskuuta 1952 Kiichiro kuoli 57 vuoden iässä.
1950-luvulla Toyota alkoi myydä autojaan ulkomailla, ja ensimmäiset Crown-mallit saapuivat Yhdysvaltoihin vuonna 1957. Seuraavan kahdeksan vuoden aikana Toyota kasvatti mainettaan Yhdysvaltain markkinoilla muun muassa Corollan avulla. Pohjois-Amerikassa Toyotan vuosittainen automyynti ylitti ensimmäisen kerran 2 miljoonan rajan vuonna 2003, niistä 1,3 miljoonaa valmistettiin paikallisesti. Yhdysvalloissa Toyota myi 30. miljoonannen autonsa kesäkuussa 2003. Ensiaskeleensa Euroopan markkinoilla Toyota otti 1960-luvun alkupuolella, kun Tanskaan aloitettiin maahantuonti vuonna 1963. Tähän mennessä Toyotoja on myyty Euroopassa jo yli 12 miljoonaa kappaletta.
Koska Toyota on saavuttanut maineensa ennen muuta tavanomaisten perheautojen valmistajana, se otti vuonna 1988 käyttöön tytärmerkin Lexus, jolla markkinoidaan eräitä edustusluokan automalleja. Lexus-nimen on tarkoitus tuoda mieleen luksus.
Toyotalla ei ollut erityistä kansainvälistä tunnusta ennen vuotta 1989. Suunnittelukilpailun tuloksena syntynyt merkki muodostuu kolmesta ellipsistä, joista hahmottuu T-kirjain.
thumb|[[Toyota Prius|Toyota Priuksen kolmannen sukupolven auto vuodelta 2015]] Toyota toi maailman ensimmäisen sarjavalmisteisen hybridiauton Toyota Priuksen markkinoille Japanissa vuonna 1997 ja maailmanlaajuinen myynti alkoi vuonna 2001. Myös konserniin kuuluvalla Lexuksella on hybridimalleja, kuten Lexus RX 450h ja Lexus GS 450h. Toyota on valmistanut myös polttomoottoriauton täyssähkövarianttia Toyota RAV4 EV:ia. Täyssähköautojen tuotanto lopetettiin Toyotalla syyskuussa 2014
Toyota omistaa nykyisin kaksi muuta japanilaista autotehdasta, Daihatsun ja Hinon. Lisäksi Toyotalla on huomattava määrä kokoonpanotehtaita eri puolilla maailmaa, ja Yhdysvalloissa sillä on oman tuotantonsa ohella yhteistoimintaa General Motorsin kanssa. Toyota työllistää nykyään Euroopassa noin 56 000 henkilöä.
Huhtikuussa 2019 Toyota ilmoitti antavansa kilpailijoidensa käyttää ilmaiseksi lähes 24 000 hybridiautoihin liittyvää patenttiaan.
Tammikuussa 2023 kerrottiin, että Akio Toyoda siirtyy toimitusjohtajan tehtävästä yhtiön hallituksen puheenjohtajaksi. Akion tilalle toimitusjohtajaksi tulee Lexuksen johtaja Koji Sato ja hallituksen aiempi puheenjohtaja Takeshi Uchiyamada siirtyy virastaan hallituksen jäseneksi. Muutosten kerrotaan tapahtuvan 1. huhtikuuta.
Toyota Suomessa
Japanilaisten autovalmistajien alettua etsiä uusia vientimarkkinoita Korpivaara Oy aloitti neuvottelut Toyota Motor Corporationin kanssa vuonna 1962. Suomeen tuotiin koeautoina kaksi Toyopet Tiaraa, joilla kartoitettiin niiden sopivuutta Suomen oloihin. Varsinainen maahantuonti käynnistyi syksyllä 1964, kun Helsinkiin saapui ensimmäinen, 201 kappaleen erä Toyota Crown -autoja. Maahantuoja markkinoi uutuutta "suurena japanilaisena, jossa on amerikkalaiset tilat, eurooppalainen taloudellisuus ja japanilainen hienotekniikka". Autojen ostajat ja lehdistö ottivat Crownin vastaan hyvin myönteisesti, ja Tekniikan Maailma -lehti arvioi koeajon perusteella sen soveltuvan erityisen hyvin taksikäyttöön. Vuonna 1965 Toyota Crown maksoi Suomessa 11 600 markkaa, ja se sijoittui samaan hintaluokkaan esimerkiksi Citroën DS:n, Opel Rekordin, Peugeot 404:n, Plymouth Valiantin ja Volvo Amazonin kanssa. Jo vuoden 1965 aikana yli 150 Toyota Crownia rekisteröitiin Suomessa takseiksi.
Toyotan liikkeellelähtöä Suomessa auttoi merkittävästi se, että useimmat ennakkoluulot japanilaisia autoja kohtaan oli jo murrettu Datsunin vakiinnutettua asemansa. Toyotan myyntiluvut lähtivät kuitenkin ripeämpään nousuun vasta hieman pienemmän Toyota Coronan tultua Suomen markkinoille syksyllä 1965. Keväällä 1967 tuli myyntiin Toyota Corolla, josta tuli valmistajan tärkein malli niin Suomessa kuin muuallakin. Corollan, Coronan ja Crownin menestyksen siivittämänä Toyota nousi henkilöautojen rekisteröintitilastossa 11. sijalle vuoden 1969 lopussa, jolloin sitä oli rekisterissä runsaat 19 000 autoa. Toyotan menestyskulku jatkui koko 1970-luvun ajan samalla kun esiteltiin uusia malleja. Vuonna 1973 Corolla nousi ensimmäisen kerran Suomen myydyimmäksi henkilöautomalliksi, ja samana vuonna alkoi Toyota Hiace -pakettiautojen maahantuonti. Vuonna 1979 esitelty, hieman Corollaa pienempi Tercel oli ensimmäinen etuvetoinen Toyota. 1970-luvun aikana Toyota nousi henkilöautojen merkkikohtaisessa tilastossa kolmanneksi Fiatin ja Volkswagenin jälkeen, ja sen osuus Suomen henkilöautokannasta nousi kolmesta 8,8 prosenttiin. Vuosina 1976–1977 Suomessa myytiin yli 2 000 kappaletta pientä Toyota Timangi -avolavapakettiautoa.
Syyskuun alussa 1984 enemmistö Toyotan maahantuojan Korpivaara Oy:n osakkeista siirtyi Amer-yhtymän omistukseen. Vuoden 1988 lopussa Toyota oli Suomen toiseksi yleisin henkilöautomerkki Nissan-Datsunin jälkeen 197 225 autolla ja runsaan kymmenen prosentin osuudella koko henkilöautokannasta. Toyotan maahantuonti Suomessa järjestettiin uudelleen Toyota Motor Corporationin perustettua sitä varten oman tytäryhtiön vuonna 1995. Vuoden 1999 lopussa Toyota oli Suomen yleisin automerkki 331 970 autolla. Yleisimmät mallit olivat Corolla (150 987 autoa), Carina (57 431), Camry (14 643) ja Avensis (13 347) sekä pakettiautot Hiace (50 188) ja Hilux (12 077). Toyota Corolla oli Suomen yleisin yksittäinen automalli ja Toyota Hiace yleisin pakettiautomalli.
Toyota moottoriurheilussa
Toyota on osallistunut useisiin moottoriurheilusarjoihin. Näitä ovat muun muassa Formula 1 -sarja, Le Mansin 24 tunnin ajot, NASCAR, Rallin maailmanmestaruussarja ja Super GT.
Moottoriurheilussa käytettyjä malleja:
Toyota osallistuu myös Super Taikyu -sarjaan vetykäyttöisellä GR Corolla H2 Concept -konseptiautolla.
Fritz Nachmann
Fritz Nachmann (s. 16. elokuuta 1929) on Länsi-Saksaa edustanut entinen ohjaskelkkailija. Hän voitti pronssia vuoden 1968 talviolympialaisissa Grenoblessa.
Lajinsa maailmanmestaruuskilpailuissa Nachmann voitti kaikkiaan viisi mitalia. Niistä kolme oli kultaa (1957, 1958, 1963); hopeaa (1962) ja pronssia (1955) yksi kumpaakin.
Euroopan-mestaruuskilpailuissa Nachmann ylsi vuonna 1967 hopeaan.
1927 Suvanto
1927 Suvanto on Rafael Suvannon vuonna 1936 löytämä asteroidi eli pikkuplaneetta. Se on nimetty hänen mukaansa.
Suvannon likimääräinen läpimitta on 20 kilometriä. Kohde sijaitsee Auringosta suunnilleen 2,65 kertaa niin kaukana kuin Maa, ja sen kierros Auringon ympäri kestää noin 4 vuotta ja 4 kuukautta.
Düsseldorfin lentoasema
Düsseldorfin kansainvälinen lentoasema  on kansainvälinen lentoasema Saksassa, 6 kilometriä Düsseldorfista pohjoiseen.
Lentoasemalla on kaksi kiitotietä, joiden pituudet ovat 3 000 ja 2 700 metriä. Suunnitelmissa on pidentää 3 000 metrin kiitotietä 3 600 metrin pituiseksi, mutta Ratingenin kaupunki, joka alkaa heti kiitotien päästä, on hanketta vastaan.
Lentoaseman kapasiteetti on 107 samanaikaista lentokonetta ja 22 000 000 matkustajaa vuodessa.
Historia
Vuonna 1972 asetettiin rajoituksia äänisaasteen vähentämiseksi, joka tarkoittaa suihkukoneiden laskeutumiskieltoa kello 23:n ja 6:n välillä. Yöpostilennot olivat kiellettyjä jo vuodesta 1970.
Vuonna 1973 avattiin uusi keskusrakennus ja terminaali B. Vuonna 1975 avautui raideyhteys lentoaseman ja Düsseldorfin rautatieaseman välille. Vuonna 1977 A-terminaalin rakennustyöt valmistuivat.
Vuonna 1986 lentoasemaa käytti 8,22 miljoonaa matkustajaa, joka teki siitä Saksan toiseksi suurimman lentoaseman. Samana vuonna avattiin terminaali C.
11. huhtikuuta 1996 tulipalo tuhosi terminaali A:n kattorakenteita. Palo sai tiettävästi alkunsa huonosta hitsauksesta. 17 ihmistä kuoli pääosin savun vaikutuksesta ja useita joutui sairaalahoitoon. Aineelliset vahingot nousivat satoihin miljooniin. Tulipalo oli suurimpia julkisia onnettomuuksia Nordrhein-Westfalenissa. Korjausten aikana matkustajat joutuivat oleskelemaan suurissa teltoissa. Marraskuussa terminaali C:n laajennustyöt valmistuivat, jolloin saatiin kolme väliaikaista hallia lähteville lennoille.
Vuonna 1997 uuden InterCity-rautatieaseman rakennustyöt aloitettiin lentoaseman itäisessä päädyssä.
Terminaali A avattiin uudelleen vuonna 1998. Lentoasema muutti nimensä Rhein-Ruhrin lentoasemasta Düsseldorfin kansainväliseksi lentoasemaksi. Korjaukset keskusrakennuksessa ja terminaali B:ssä alkoivat.
Vuonna 1999 aloitettiin maanalaisen paikoitushallin rakentaminen uuden terminaalin alle, joka oli osa Airport 2000+ -ohjelmaa.
thumb|right|SkyTrain thumb|Lentoaseman [[Düsseldorfin S-Bahn|S-Bahn -asema.]]
Vuonna 2002 terminaalin ja InterCity-rautatieaseman yhdistävä yhdysbussi muutettiin SkyTrain-monorailjunaksi. Juna liikennöi 2,5 kilometrin matkaa 50 km/h nopeudella.
12. marraskuuta 2006 kentälle laskeutui ensimmäinen laajarunkoinen Airbus A380 -kone.
Düsseldorfin kansainvälinen lentoasema oli tärkeä lentoasema Euroopan ja Yhdysvaltain välisillä reiteillä, mutta syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen Continental Airlines ja United Airlines lopettivat liikenteen kentälle. United Airlines tosin jatkaa liikennettä edelleen yhteistyössä Lufthansan kanssa.
Terminaali A
Terminaali A palvelee lähinnä Star Alliance -allianssiin kuuluvia lentoyhtiöitä sekä muita Lufthansan yhteistyökumppaneita.
Žizdra
thumb|125px|Žizdran vaakuna. Žizdra on kaupunki Kalugan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Okan sivujoen Žizdran rannalla 180 kilometriä Kalugasta lounaaseen. Kaupunki on Žizdran piirin keskus. Asukkaita on 5 900 henkeä (vuonna 2008).
Kaupunki on perustettu vuonna 1777. 1700–1800-luvuilla se oli puutavarakaupan keskus. Lähistöltä louhittiin rautamalmia, kivihiiltä ja tulenkestävää savea. Toisessa maailmansodassa saksalaiset hävittivät kaupungin täydellisesti. Nykyään siellä on puunjalostuslaitoksia, meijeri ja viinatehdas. Kaupungissa toimii kotiseutumuseo. Sieltä on kotoisin kosmonautti Aleksei Jelisejev.
Ronnie Hawkins
Hawkinsin serkku on muusikko Dale Hawkins.
Joël Robuchon
thumb|right|Joël Robuchon
Joël Robuchon (7. huhtikuuta 1945 Poitiers – 6. elokuuta 2018 Geneve) oli ranskalainen kokki.
Robuchon meni alun perin pappisseminaariin, mutta löysi kutsumuksensa ruoanlaitosta ja kiersi nuorena aikuisena tutustumassa paikallisiin keittiöihin eri puolilla Ranskaa. Erityisesti nouvelle cuisine -tyyli teki häneen vaikutuksen. Robuchonin perustamia ravintoloita on eri puolilla maailmaa New Yorkista Shanghaihin. Hän sai ravintoloillaan ennätysmäärän Michelin-tähtiä, joita eräässä vaiheessa oli yli kolmekymmentä. Ensimmäinen Robuchonin Pariisiin perustama ravintola, Jamin, sai kolme Michelin-tähteä ennätyksellisessä kolmen vuoden ajassa avaamisensa (1981) jälkeen. Vuoden 1990 Gault Millau -ravintolaopas nimesi Robuchonin yhdeksi "vuosisadan kokeista" Paul Bocusen, Frédy Girardet'n ja Eckart Witzigmannin rinnalla.
Robuchon kuoli haimasyöpään 73-vuotiaana. Leskeksi jäi Janine Pallix, jonka kanssa Robuchon oli ollut naimisissa vuodesta 1966. Pariskunta sai kaksi lasta: Sophie-tyttären ja Louis-pojan, jotka molemmat ovat myös suuntautuneet ravintola-alalle.
Charlie Rivel
pienoiskuva|Charlie Rivel esiintymässä [[Peacock-teatterissa vuonna 1972.]] thumb|upright|Charlie Rivelin muistomerkki Charlie Rivel (oik. Josep Andreu i Lasserre, 23. huhtikuuta 1896 – 26. heinäkuuta 1983) oli katalonialainen sirkusklovni. Hän syntyi Cubellesissa, Barcelonan provinssissa. Hänen vanhempansa Pedro Rivels Pere Andreu Pausas ja Marie-Louise Lasarre olivat myös sirkustaiteilijoita. Hänen isänsä oli katalonialainen ja äitinsä ranskalainen.
Charlie esiintyi ensimmäisen kerran kolmivuotiaana ja muodosti veljiensä Polo Rivel ja René Rivel kanssa ryhmän Los Rivels. Taiteilijanimensä hän otti Charlie Chaplinilta. Toisen maailmansodan alkaessa hän kehitti tunnetuimman esityksensä, jossa hän käytti tuolia, kitaraa ja trikoita. Hän joutui asumaan natsi-Saksassa kaksi vuotta ja Gerard Vàzquezin kirjoittama näytelmä Uuuuh! perustuu tähän aikaan.
Vuonna 1954 hän palasi Barcelonaan. Hänen esityksensä ulvovasta klovnista on edelleen tunnettu. 1971 hän esiintyi Federico Fellinin elokuvassa Klovnit - onnellisten maailma.
Vuonna -81 ilmestyi hänen muistelmateoksensa Pobre payaso (= Klovni parka).
Nykyään Cubellesissa on Charlie Rivelille omistettu museo Charlie Rivel Hall.
Vihermamba
Vihermamba (Dendroaspis angusticeps) on Afrikasta kotoisin oleva käärme. Vihermamba on erittäin nopealiikkeinen ja tappavan myrkyllinen. Se kuuluu maailman kymmenen myrkyllisimmän käärmelajin joukkoon, mutta ei ole yhtä myrkyllinen kuin mustamamba. Vaikka vihermamba on erittäin myrkyllinen, se tavallisesti välttelee ihmistä joten sitä ei pidetä mustamamban veroisena uhkana. Se on pääasiassa päiväeläin, mutta voi saalistaa myös öisin. Vihermamballe hyvin läheistä sukua ovat lännenvihermamba, jamesoninmamba ja mustamamba.
Koko ja ulkonäkö
Vihermamba on pienin mambalaji, se kasvaa 1,8 m metriä pitkäksi, mutta yli kolmimetrisiäkin yksilöitä on tavattu. Sillä on suuret ruohonvihreät suomut. Vatsa on keltaisenvihreä.
Levinneisyys
Vihermamba on kotoisin Kaakkois-Afrikasta. Sitä tavataan Etelä-Afrikassa, Mosambikissa, Tansaniassa ja Lounais-Keniassa, Malawissa ja itäisessä Zimbabwessa. Se asuu yleensä puissa.
Lisääntyminen
Vihermamba on ovipaarinen, eli se munii munat ja hautoo niitä. Munia on 6–17 kerrallaan. Pesä on puussa. Vastakuoriutuneet poikaset ovat 35–45 cm pitkiä ja heti myrkyllisiä.
Ravinto
Vihermamba syö ravinnokseen lintuja, pieniä nisäkkäitä, sammakoita ja liskoja.
Uuskantilaisuus
Uuskantilaisuudella tarkoitetaan 1800-luvulla vaikuttanutta filosofista virtausta, joka pyrki uudistamaan Immanuel Kantin ajattelua. Joskus sillä viitataan myös Arthur Schopenhauerin teoksessaan Maailma tahtona ja mielteenä esittämään kantilaisen filosofian arvosteluun.
Historiaa
”Takaisin Kantiin” -liike sai alkunsa 1860-luvulla vastauksena saksalaisessa ajattelussa 1850-luvulla käynnissä olleeseen materialismikiistaan. Varhaista uuskantilaisuutta edustivat Kuno Fischerin Kantia käsittelevät teokset sekä Friedrich Langen kirja Geschichte des Materialismus (Materialismin historia). Viimeksi mainitussa teoksessa esitettiin, että transsendentaalinen idealismi syrjäyttää idealismin ja mekanistisen materialismin välisen historiallisen taistelun. Fischer oli aiemmin väitellyt aristoteelisen F. A. Trendelenburgin kanssa Kantin transsendentaalisen estetiikan tuloksista. Tämän tuloksena syntyi Hans Vaihingerin laaja selitysteos Puhtaan järjen kritiikkiin.
Joseph-Aurèle Plourde
Plourde toimi Ottawan arkkihiippakunnan arkkipiispana vuosina 1967–1989. Häntä seurasi Marcel André J. Gervais.
Uuskantilaisuus
Historiaa
Uuskantilaisuuden ensimmäisen sukupolven merkittävin ajattelija oli Hermann Cohen, joka tuli tunnetuksi Marburgin koulukunnan johtajana. Siihen kuuluivat hänen lisäkseen myös muun muassa Paul Natorp, Nicolai Hartmann ja Ernst Cassirer. Vastakohdan sille muodosti logiikkaa ja luonnontieteitä painottanut Badenin koulukunta, johon kuuluivat Wilhelm Windelband, Heinrich Rickert ja Emil Lask.
Uuskantilaiset koulukunnat painottivat Kantin teosten (luonnon)tieteellisiä lukutapoja ja vähättelivät usein intuition merkitystä ja korostivat sen sijaan käsitteitä. Uuskantilaisuuden eettinen puoli suuntasi monet ajattelijat kuitenkin kohti sosialismia, ja uuskantilaisuus vaikutti muun muassa austromarxismiin ja Edward Bernsteinin revisionismiin. Erityisesti Lange ja Cohen olivat innostuneita kantilaisen ajattelun ja sosialismin välisistä yhteyksistä, ja tämä johti siihen, että Ludwig von Mises näki kantilaisen ajattelun turmiollisena. Toinen uuskantilaisuuden piirre oli pyrkimys uudistaa juutalaisen uskonnon sisäisiä tulkintoja. Tämä näkyi muun muassa Cohenin töissä.
Frederick Coplestonin mukaan uuskantilaisuus oli saksalaisten yliopistojen hallitseva filosofia 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa. Hänen mukaansa ”takaisin Kantiin” -ajatus oli peräisin Otto Liebmannilta vuodelta 1865. Yksi kestävimpiä uuskantilaisten saavutuksia oli Kant-Studien -julkaisun perustaminen. Se on edelleen merkittävimpiä Kantin tutkimuksen lähteitä.
Uuskantilaisuus synnytti filosofiaan kahtiajaon, joka vaikutti myös Saksan ulkopuolella. Uuskantilaisuus synnytti termin epistemologia (tietoteoria), ja korotti sen ontologian (olemassaolo-oppi) yläpuolelle. Natorpilla on merkittävä osa fenomenologian historiassa, ja hänen sanotaan usein vaikuttaneen siihen, että Edmund Husserl omaksui transsendentaalisen idealismin käsitteistön. Cassirerin ja Martin Heideggerin väittely Kantin tulkitsemisesta vuonna 1929, joka on merkittäviä virstainpylväitä analyyttisen ja mannermaisen filosofian välisissä ristiriidoissa, johti siihen, että Heidegger alkoi nähdä Kantin fenomenologian edelläkävijänä, vaikka Eugen Fink hylkäsi tällaisen näkemyksen hyvin perustein.
Termiä ”uuskantilainen” voidaan soveltaa myös kehen tahansa, joka omaksuu Kantin näkemykset osittain. Muun muassa Peter Strawsonin teos The Bounds of Sense voidaan nähdä uuskantilaisena, ei vähiten siksi, että se painottaa tietoteoriaa ontologian kustannuksella. Anglo-amerikkalaisessa filosofiassa kiinnostus uuskantilaisuuteen on herännyt uudelleen myös Gillian Rosen töiden ansiosta. Uuskantilaisuus on vaikuttanut myös muun muassa Max Weberiin.
Halikon kirkonkylä
thumb|[[Halikon kirkko]] Halikon kirkonkylä on entisen Halikon kunnan keskusta. Kyseessä ei ole kuitenkaan kylä, vaan useiden kylien yhteen kasvanut alue. Halikon kirkonkylä onkin enemmän kansan suussa kulkeva käsite, jota ei ole tarkkaan rajattu. Yleisesti sen katsotaan itä–länsi-suunnassa alkavan entisestä Salon kaupungin rajasta ja loppuvan Halikonjokeen. Tilastollisessa taajamaluokituksessa Halikon kirkonkylä on kasvanut yhteen Salon keskustaajaman kanssa.
Halikon kirkon ympärille ei muodostunut laajaa asutusta omaksi kyläkseen, kuten yleensä vanhojen kirkkojen ympärille on rakentunut. Tämä johtui siitä, että kirkko rakennettiin Joensuun kartanon maille, joten kirkkoa ja pappilaa ympäröivät maat olivat Joensuun viljelykäytössä. Tilanne muuttui toisen maailmansodan jälkeen, kun valtio lunasti Joensuun maita Karjalan evakkojen asuttamiseksi. Kirkon ympäristöön rakennettiin paljon rintamamiestaloja, joista osa on myöhemmin purettu.
Kirkonkylän asutus kasvoi nopeasti, koska Salon kaupunki on lähellä. 1970-luvulla kylään rakennettiin useita kerrostaloja, yläkoulu ja lukio ja tiestöä ja kaavoitusta parannettiin. Kirkonkylän kasvu jatkuu edelleen: kerrostaloja on rakennettu vanhoille rintamamiestonteille keskustan tuntumaan ja esimerkiksi vanhalle torille. 2000-luvun alussa nousi 110-tien laitaan Salitunojan länsipuolelle Prismakeskus-niminen kauppakeskittymä. Sen läheisyyteen valmistui Salo Retailpark entiselle Salon ja Halikon raja-alueelle vuonna 2009.
Museovirasto on määritellyt Halikon kirkonseudun, johon kuuluu myös läheinen Rikalan muinaislinna Halikonjoen vastarannalla, yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Kirkonkylän kylät
Toijalan kylä on aivan entisellä Salon vastaisella rajalla. Kylä on peräisin varhaiskeskiajalta. Valtaosa Toijalan alueesta liitettiin Saloon vuonna 1932. Suurin osa kylän omakotitaloista Halikon puolella on tehnyt viime aikoina tilaa kerrostaloille. Kylässä sijaitsee kauppa ja päiväkoti. Salon puolelle jääneet osat ovat muuttuneet teollisuusalueeksi. Kyläalueen pohjoisosa on taajama-alueen ulkopuolella olevaa Salaisten kulmakuntaa. Putola sijaitsee Salitunojan itäpuolella ja Toijalan pohjoispuolella. Putolassa sijaitsi aikanaan Halikon postikonttori. Kantatilat Ylhäinen ja Rautio sijaitsevat yhä alkuperäisillä kylätonteillaan. Putola on kasvanut tasaisesti 1960-luvulta lähtien. Alueella on havaittavista jokaiselle vuosikymmenelle tyypillistä pientaloasutusta jo siirtoväen aikaisista tyyppitaloista 1990-luvun elementtitaloihin. Putola kaavoitettiin vuonna 1994, minkä jälkeen alue kasvoi nopeasti. thumb|Iso eli Vanha Pappila. Halikon ydinkeskusta kuuluu varhaiskeskiaikaiseen Kärävuoren kylään. Kylä lienee Halikon tiheimmin asuttua, ja siellä on päiväkoti, seurakuntatalo, kunnanvirasto ja toinen Halikon pappiloista, Pikkupappila. Kylä on saanut nimensä korkeasta mäestä, jonka päällä on linnamainen Halikon vesitorni. Kärävuoren kyläalue jatkuu koilliseen Kurun omakotialueen halki Salaisten Kirjastolaan asti. Salitunoja erottaa Kärävuoden Putolasta. Pappila sijaitsee aivan kirkonkylän pohjoislaidalla. Nimensä kylä on saanut siellä olevasta Halikon Isosta Pappilasta, entisestä kirkkoherran virka-asunnosta. Pappilasta on löydetty kolme kivikautista asuinpaikkaa. Nykyisin Pappilan maille on syntynyt Etu- ja Taka-Pappilan omakotialueet. thumb|600px|center|Halikon kirkonkylää.
Pohjola-Norden
Pohjola-Norden ry on poliittisesti sitoutumaton, pohjoismaista yhteistyötä tekevä kansalaisjärjestö. Vuonna 1924 perustetun Pohjola-Nordenin päätehtävänä on pohjoismaisen yhteistyön edistäminen Suomessa. Vuonna 2021 Pohjola-Nordenilla ja sen jäsenyhdistyksillä oli noin 5 500 henkilöjäsentä, minkä lisäksi Pohjola-Nordenilla oli noin 220 koulu- ja kirjastojäsentä sekä noin 80 yhteisöjäsentä. Järjestöä ei pidä sekoittaa Pohjola-Nordenin Nuorisoliittoon. Molemmat järjestöt on täysin itsenäisiä järjestöjä, vaikka tekevät jonkin verran yhteistyötä.
Historia
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Pohjoismaiden asukkaat kokivat tarvetta syventää keskinäistä yhteistyötään. Vuonna 1919 perustettiin kansalliset Norden-yhdistykset Ruotsiin, Norjaan ja Tanskaan, 1922 Islantiin ja 1924 Suomeen. Yhdistysten toiminta lähti kansalaisista itsestään ja perustui yhteisen kielen, kulttuurin ja historian sekä maantieteen luomaan yhteenkuuluvuuden tunteeseen.
Maailmansotien välisenä aikana toiminta perustui erilaisiin kursseihin, juhliin sekä opiskelija- ja kulttuurivaihtoon. Toisen maailmansodan jälkeen toiminta kehittyi kansanliikkeeksi, ja piirejä ja paikallisyhdistyksiä perustettiin ympäri maata. Pohjoismaisen kansalaisyhteistyön kantavana voimana oli erityisesti kummi- ja ystäväkuntayhteistyö.
Alusta lähtien tärkeä osa toimintaa on ollut yhteydenpito poliittisiin ja elinkeinoelämän vaikuttajiin. Tunnetuimpia Norden-yhdistysten aloitteita ovat olleet Pohjolan passivapaus (1954), yhteiset työmarkkinat (1954) ja sosiaalietuudet (1955). Myöhempinä vuosina on myös solmittu mm. pohjoismainen kaksoisverotuksen estävä sopimus sekä pohjoismainen kielisopimus. Tämän hetken tärkeimpiä tehtäviä on poistaa jäljellä olevia rajaesteitä Pohjoismaissa.
Toiminta
Yhdessä muiden Pohjoismaiden Norden-yhdistysten kanssa yhdistys tarjoaa Pohjolassa asuville mahdollisuuden pohjoismaiseen toimintaan ja vuorovaikutukseen.
Pohjola-Norden edistää pohjoismaisten kielten opetusta, osaamista ja käyttöä tarjoamalla kouluissa tapahtuvan opetuksen tueksi erilaisia oppimateriaaleja, tukemalla opettajia, oppilaita ja opiskelijoita matka-avustuksin ja osallistumalla yhteispohjoismaisiin kielihankkeisiin. Paikallis- ja aluetason virkamiehille Pohjola-Norden järjestää koulutustilaisuuksia mm. pohjoismaisista sopimuksista ja niiden käytännön sovelluksista. Seminaarit ovat osa pohjoismaista rajaestetyötä, ja niiden tavoitteena on erityisesti parantaa tiedonkulkua viranomaisilta kansalaisille.
Pohjola-Norden järjestää myös elinkeinoelämän ja järjestöelämän piirissä työskenteleville tarkoitettuja eri teemoihin keskittyviä seminaareja. Pohjola-Norden hallinnoi myös Suomessa Pohjoismaiden ministerineuvoston Info Pohjola -neuvontapalvelua Pohjoismaasta toiseen muuttaville kansalaisille.
Vuoden 2021 kavallusepäily
Yhdistyksen entistä pääsihteeriä Michael Oksasta epäiltiin vuonna 2021 yhdistyksen tukisäätiön varojen kavaltamisesta 275 000 euron edestä ja nimikirjoitusten väärentämisestä. Tukisäätiön hallinnon järjestäminen ja sisäinen valvonta oli selvityksen mukaan lähes laiminlyöty.
Organisaatio
Pohjola-Nordenilla on paikallisyhdistyksiä ympäri Suomen yhteensä noin 100.
Pohjola-Nordenin ylin päättävä elin on kerran vuodessa kokoontuva liittokokous, joka valitsee liittohallituksen. Liittotoimisto sijaitsee Helsingin Töölössä, Topeliuksenkadulla.
Norden-yhdistyksiä on Suomen lisäksi myös Ruotsissa, Norjassa, Tanskassa, Islannissa, Färsaarilla ja Ahvenanmaalla.
S-102 (1938)
S-102 oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Leningradista Sudomekhilta, missä köli laskettiin 20. kesäkuuta 1937. Alus laskettiin vesille 20. huhtikuuta 1938 ja otettiin palvelukseen 15. joulukuuta 1940.
Palvelus
Saksan hyökätessä Neuvostoliittoon kesällä 1941 alus oli Ust-Dvinskissä päällikkönään kapteeniluutnantti B. V. Ivanov. Se lähti 27. kesäkuuta ensimmäiselle sotaretkelleen Ruhnun pohjoispuolelle Riianlahden länsiosaan. Alus sai 7.-8. heinäkuuta välisenä yönä käskyn siirtyä Ust-Dvinskin edustalle tuhoamaan alueella ollut Saksan laivaston risteilijä. Sukellusveneen päällikkö totesi 8. heinäkuuta risteilijän olevan miinanraivaajien emäalus, joka tuki alueella olevia miinanraivaajia. Saksalaiset havaitsivat sukellusveneen, joka poistui paikalta.
Aluksen saavuttua 10. heinäkuuta Kolkan niemimaan edustalle tähystäjä havaitsi Riikaan matkalla olevan saksalaisen saattueen, mutta saattuetta vastaan ei kyetty hyökkäämään veden mataluuden vuoksi. Seuraava saattue havaittiin 12. heinäkuuta, mutta meren syvyys ei mahdollistanut hyökkäystä. Alus ilmoitti kuitenkin havainnoistaan Itämeren laivaston esikuntaan ja lähti paluumatkalle. Se joutui 15. heinäkuuta Hiidenmaan ja Saarenmaan välisessä salmessa ilmahyökkäykseen, mutta ei vaurioitunut. Alus saapui vielä samana päivänä Triigiin, mistä se siirtyi 17.-18. heinäkuuta Tallinnan kautta Kronstadtiin. Alus siirrettiin telakalle huoltoon ja valmistautumaan siirtoon Pohjoiseen laivastoon, jonne se lähti 5. elokuuta. Alus saapui 8. syyskuuta Belomorskiin, missä se liittyi Pohjoiseen laivastoon.
Alus poistettiin palveluksesta 1959.
Marcel André J. Gervais
Marcel André J. Gervais (s. 21. syyskuuta 1931) on katolisen kirkon kanadalainen pappi. Hänet vihittiin papiksi 31. toukokuuta 1958 ja piispaksi 11. kesäkuuta 1980.
Gervais toimi Ottawan hiippakunnan arkkipiispana Joseph-Aurèle Plourden jälkeen 1989–2007.
Pettuselkä
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 7,9 hehtaaria ja se on 550 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Se sijaitsee Koljonselän rannan tuntumassa niin sanotun Mustasaaren takana. Lammella ei ole kartan mukaan saaria, vaikka se on matala ja vesikasvillisuuden valtaama. Sen rantaviivan pituus on 1,6 kilometriä ja sen rannat ovat suora, joka rajautuu peltopalstoihin. Järven lähiympäristössä sijaitsee kolme maatilaa peltoineen ja jonkin verran haja-asutusta. Sen rantojen läheisyyteen on rakennettu kolme vapaa-ajan asuntoa. Mustasaaren alueella sijaitsee taidekeskus Purnu. Sinne tulee tiet yhdystieltä 14223, joka haarautuu yhdystieltä 3260.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueella (35.7) Längelmäveden alueeseen (35.72), jonka Koljonselän alueeseen (35.722) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 84,2 metriä mpy. Lampeen on johdettu yksi pelto-oja ja sen yhteysoja Koljonselkään sijaitsee sen eteläisellä lahdella.
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa ei Pettuselän lampea vielä ollut olemassa, vaan se muodosti Mustasaaren ja sen kahden seuralaissaaren taakse suojaisan vesialueen, joka kuului Koljonselkään. Kaivannon kanavan tapaturma alensi Längelmäveden ja myös Koljonselän vedenpintaa karkeasti arvioiden pari metriä, jolloin saarten välit mataloituivat. Vaikka tapahtuma sattui vuonna 1830, ovat kartturit voineet kopioida Kalmbergin karttaan tapahtumaa vanhempien karttojen rantaviivan ja siksi tilanne näkyy vielä tästäkin kartasta. Saarten suojassa nykyisen järven rannalla ei ollut asutusta, mutta siellä oli raivattu pieni niitty.
Vuoden 1956 peruskartassa lampi oli lähes täysin kolmen maatilan peltomaiden ympäröimänä. Seuraavassa kartassa viljelyala oli pienetynyt ja Mustaraaren Purnuun ja lounaispuolelle toiselle tilalle oli tuotu runsaasti rakennuksia. Eteläiseen lahteen on nyt merkitty kaivettu oja.
Lontoon pommitukset
thumb|Yöpommituksissa kodittomiksi jääneitä lontoolaislapsia kotinsa raunioilla syyskuussa 1940 Lontoon pommitukset toisessa maailmansodassa alkoivat 7. syyskuuta 1940 ja päättyivät 11. toukokuuta 1941. Pommitusten aluksi Saksan ilmavoimat pommitti Lontoota 57 peräkkäisenä päivänä tai yönä. Brittiläisessä kirjallisuudessa tämä ajanjakso tunnetaan nimellä The Blitz saksan kielen salamaa tarkoittavan sanan mukaan.
Iso-Britannia oli julistanut Saksalle sodan vuonna 1939 tämän miehitettyä Puolan. Jo tässä vaiheessa arvioitiin, että Lontoota tultaisiin pommittamaan ennemmin tai myöhemmin ja 13 % lontoolaisista (mukana paljon lapsia) pakeni maaseudulle. Odotettuja pommituksia ei kuitenkaan heti tullut ja suuri osa evakuoiduista ihmisistä palasi pian Lontooseen jatkamaan tavallista elämää.
Pommitukset Britanniaan alkoivat kesäkuun 1940 aikana ja kohdistuivat alussa sotilaallisesti strategisiin kohteisiin, kuten armeijan tukikohtiin, lentokentille ja tehtaisiin pääasiassa Etelä-Englannissa. Saksalaisten ilmaylivoima sai aikaan paljon tuhoja ja tappioita kuninkaallisille ilmavoimille. Jonkun aikaa näytti jo siltä, että ilmaherruus Britannian ilmatilassa olisi siirtymässä täysin saksalaisille.
Syyskuussa 1940 saksalaiset kuitenkin muuttivat taktiikkaansa ja alkoivat keskittää pommituksiaan Lontooseen tarkoituksenaan luhistaa teollinen toiminta ja siviilien luottamus hallintoonsa. Ensimmäiset pommitusaallot alkoivat 7. syyskuuta 1940 ja kohdistuivat aluksi East Endiin. Syyskuun puolivälin jälkeen pommitukset laajenivat eri puolille Lontoota. Pommituksia tehtiin pääsääntöisesti öisin, koska valoisan aikaan pommikonelaivueet kärsivät liian suuria tappioita.
Sadat pommikoneet aiheuttivat Lontoossa suuria aineellisia tappioita ja tappoivat tuhansia ihmisiä. Tiet, rautatiet, viemäristö, kaasu- ja vesiputkisto tuhoutuivat laajoilta alueilta. Vaurioiden korjaus oli kuitenkin hyvin tehokasta ja saksalaisten tavoitteet Lontoon teollisuuden ja kaupankäynnin lamauttamiseksi eivät toteutuneet.
Marraskuussa 1940 pommitukset hajautettiin myös muihin kaupunkeihin, mutta Lontoota pommitettiin edelleen toisinaan. Tätä jatkui toukokuuhun 1941, jolloin pommitukset lopetettiin Saksan keskittyessä hyökkäysvalmisteluihin Neuvostoliittoon.
7. syyskuuta – 31. joulukuuta välisenä aikana Lontoossa kuoli 13 339 ihmistä, ja 17 937 haavoittui vakavasti.
Sherrill Milnes
pienoiskuva|Sherrill Milnes (oikealla) Sherrill Milnes (s. 10. tammikuuta 1935 Downers Grovessa, Illinois) on yhdysvaltalainen baritoni.
Milnes oppi lapsena soittamaan pianoa, viulua, alttoviulua, kontrabassoa, klarinettia ja tuubaa. Hän liittyi vuonna 1960 Boris Goldovskin oopperan teatteriin ja esiintyi jo vuonna 1965 Metropolitan-oopperassa Valentinin roolissa Charles Gounod’n Faustissa.
Milnes teki Euroopan-debyyttinsä vuonna 1964 Milanossa roolilla Gioacchino Rossinin oopperassa Sevillan parturi. Hän sai lisää kansainvälistä mainetta esittämällä Millerin roolin Giuseppe Verdin Luisa Millerissä vuonna 1968.
Milnes julkaisi vuonna 1998 muistelmateoksen American Aria.
SubConscious Communications
SubConscious Communications (SubCon) on Kalifornian Toluca Lakessa toimiva itsenäinen levy-yhtiö. Dwayne R. Goettel (mm. Skinny Puppy) ja Phil Western (mm. Download) perustivat sen vuonna 1993 julkaistakseen kahden kappaleen mittaisen vinyylin Power. Myöhemmin Dwayne Goettel alkoi julkaista musiikkiprojektiensa julkaisuja levy-yhtiön kautta yhdessä Skinny Puppy -toverinsa cEvin Keyn kanssa. Dwaynen kuoleman jälkeen cEvin Key on toiminut yhtiön johtohahmona. SubConin kotisivuilla yhtiön sanotaan olevan "levy-yhtiö, muusikkokollektiivi, remiksausryhmä, 32-raitainen digitaalinen studio ja analogisyntetisaattorimuseo".
Julkaisut
Vuoteen 2007 mennessä SubCon on julkaissut yhteensä 48 albumia uusintapainokset mukaan lukien.
Vasa övningsskola
Koulun edeltäjä oli Vaasan triviaalikoulu (Wasa Trivialskola), joka perustettiin Vanhaan Vaasaan 1684, vaikka opetus – ensin vain uskonnossa, latinassa ja kreikassa – oli aloitettu jo 1611. Koulu vaihtoi nimensä Wasa Gymnasiumiksi vuonna 1844. Vaasan palossa 1852 koulurakennuskin paloi, ja lukio muutti nykyiselle paikalleen Vaasan kirkon viereen. VÖS:n peruskoulu sijaitsee Kirkkopuistikolla.
Olimpija Liepāja
Olimpija Liepāja oli jalkapalloseura Liepājan kaupungista. Seura perustettiin vuonna 1909 pyöräilyseurana. 1920–luvulla seura alkoi keskittymään jalkapalloon. Seura lakkautettiin vuonna 1944. Olimpija voitti historiansa aikana Latvian mestaruuden seitsemän kertaa: 1927–1929,1933, 1936, 1938–1939.
Tilhet, pajut ja muut (albumi)
Tilhet, pajut ja muut on samannimisen suomalaisyhtyeen 29. tammikuuta 2016 julkaistu esikoisalbumi. Albumin on tuottanut Sampo Haapaniemi. Helmikuussa 2015 yhtye voitti YleX:n äänestyksen vuoden kiinnostavimmasta debyyttialbumista, saaden yli 30% annetuista äänistä.
Albumin äänitykset aloitettiin maaliskuussa 2014. Se valmistui lopullisesti kesäkuussa 2015 ja kansiaan myöten saman vuoden syksyllä, mutta julkaisu tapahtui kuitenkin vasta lähes puoli vuotta myöhemmin.
Kappaleet
Kaikki kappaleet on säveltänyt Juho Hoikka. Hän on myös sanoittanut kappaleet, lukuun ottamatta päätösraitaa ”Täällä kaukana”, joka perustuu japanilaiseen kansanrunoon ja sen on suomentanut Tuomas Anhava.
Sport Lubango e Benfica
Sport Lubango e Benfica on angolalainen jalkapalloseura, jonka kotikaupunki on Lubango. Seura pelaa Segundonassa, joka on Angolan toiseksi korkein sarjataso. Benfica pelaa kotiottelunsa Estádio Nossa Senhora do Monte-stadionilla, jolle mahtuu 14000 katsojaa.
Koiralampi (Orivesi)
Koiralampi on Pirkanmaalla Orivedellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,6 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä ja sen rannat ovat suota.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueella (35.7) Längelmäveden alueeseen (35.72), jonka Koljonselän alueeseen (35.722) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 104,1 metriä mpy. Siihen on johdettu ympäröivältä suolta kuivatusojia. Yksi niistä muodostaa sen laskuojan, joka laskee Koljonselän Viuhkoselällä Hirvelänlahteen.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa sen itä- ja länsipuolilla sijaitsi peltopalstat. Lampeen ei ollut johdettu vielä kuivatusojia, mutta seuraavassa vuoden 1977 kartassa molemmilta pelloilta tuli ojat lampeen. Suo ojitettiin vasta vuoden 1986 kartan julkaisun jälkeen.
S-103 (1939)
S-103 oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Leningradista Sudomekhilta, missä köli laskettiin 13. marraskuuta 1938. Alus laskettiin vesille 25. huhtikuuta 1939 ja otettiin palvelukseen 30. kesäkuuta 1942.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1959.
Garifunat
thumb|Garifunien lippuGarifunat ovat Karibianmeren ja Keski-Amerikan maissa elävä etninen ryhmä. Lisäksi garifuneja asuu Yhdysvaltojen suurimmissa kaupungeissa. Heitä on arviolta 250 000–400 000. Garifunat ovat St Vincentin saarelle orjalaivalla rantautuneiden afrikkalaisten ja amerikkalaisten alkuperäisasukkaiden jälkeläisiä. Britit karkottivat garifunat pikkusaarelle Hondurasin edustalle 1790-luvulla. Puolet väestöstä kuoli, loput perustivat kyliä Guatemalaan, Belizeen, Hondurasiin ja Nicaraguaan.
Garifunien kansanmusiikin tyylilajeihin kuuluvat muun muassa abaimajani ja punta. Garifunat puhuvat garifunan kieltä.
Garifunien tunnetuin muusikko on Andy Palacio, jonka sanotaan "nostaneen Belizen musiikin maailmankartalle". Palacio palkittiin maailmanmusiikin Womex-messuilla 2007.
Garifunien suurta perinnejuhlaa vietetään 19. marraskuuta Nicaraguan Orinocossa. Juhla kestää useita päiviä ja paikalle saapuu pari–kolme tuhatta vierasta. Päivää on juhlittu vuodesta 1994.
Karhuvuoren ilmavalvontatorni
thumb|[[Viking Linen M/S Isabella kuvattuna Karhuvuoren näkötornista.]] Karhuvuoren ilmavalvontatorni oli alun perin vuonna 1938 rakennettu ilmavalvontatorni Aaslaluodon saarella, entisessä Rymättylän kunnassa, nykyisessä Naantalissa. Tornin tarkoituksena oli tukea Turun ilmavalvontaa. Torni hajotettiin 1950-luvulla tarpeettomana polttopuiksi.
Torni kuuluu Saariston rengastien, Pikku-Rengastien kohteisiin.
Aiheesta muualla
60.28819°N, 21.94267°W
Näkötorni
thumb|Killesbergturm näkötorni [[Stuttgartissa Saksassa]] Näkötorni tai näköalatorni on tornimainen rakennus, joka on rakennettu maisemien katselua varten. Suurin osa näkötorneista on ympäristöä korkeammilla paikoilla, mutta jotkin on rakennettu tasaiselle maalle. Tornit voivat olla pienehköjä ja matalahkoja puisia rakennelmia tai massiivisia ja hyvinkin korkeita kivestä ja metallista tehtyjä.
Suomen ensimmäinen näkötorni rakennettiin harjuistaan kuuluisan Kangasalan Keisarinharjulle vuonna 1819. Kangasalla olikin harjujensa ansiosta 1800-luvun lopussa yhtä paljon näkötorneja kuin muualla Suomessa yhteensä.
Kuuluisimmat Suomen näkötorneista ovat Puijon torni Kuopiossa ja Näsinneulan näkötorni Tampereella, joiden huipulla on myös erikoisuutena pyörivä maisemaravintola. Muita tunnettuja näkötorneja ovat muun muassa Aulangon näkötorni Hämeenlinnassa ja Pyynikin näkötorni Tampereella. Myös monia vesitorneja on käytetty näköalojen ihailemiseen.
Runsaasti eri puolille maata rakennettuja kolmiomittauksissa käytettyjä kolmiomittaustorneja käyttivät ennen niiden käytöstä poistamista ja purkamista uskaliaimmat kiipeilijät näköalojen ihailemiseen. Myös metsänvartijatorneja, jollainen on jäljellä mm. Juuan Tahkovaarassa, on käytetty samaan tarkoitukseen. Itärajalla on rajavartijoiden käytössä tähystystorneja. Saaristossa hyviä näköaloja tarjoavat majakoiden tornit.
Maailman kuuluisin näkötorni on Pariisin Eiffel-torni.
Suomalaisia näkötorneja
Luettelossa on suomalaisia näkötorneja aakkosjärjestyksessä. Luettelo ei ole täydellinen.
Emilia Uggla
Emilia (myös Emilie) Maria Sofia Uggla (24. helmikuuta 1819 Karlstad – 15. helmikuuta 1855 Mellerud) oli ruotsalainen pianisti ja laulaja. Hän oli yksi ensimmäisistä kansallisia kiertueita tehneistä ruotsalaispianisteista.
Uggla syntyi perheensä seitsemästä lapsesta vanhimpana. Hänen isänsä oli kapteeni ja äitinsä tuomarin, kauppiaan tytär. Uggla sai todennäköisesti musiikkikasvatusta kotonaan ja suoritti opintoja lisäksi Olof Willmanin johdolla. Hän sai myös balettiopetusta Anders Selinderiltä. Ensimmäisen kerran Uggla esiintyi julkisessa konsertissa vuonna 1831. Hän kiersi 11–23-vuotiaana ensin Ruotsissa, sitten myös muissa läheisissä maissa. Uggla sisällytti ohjelmistoonsa sekä pianokappaleita että lauluja ja esitti myös muiden kanssa kamarimusiikkikappaleita. Ugglan seurana kiertueilla oli hänen isänsä ja usein siskonsa Aspasia, joka myös esiintyi laulajana.
Syväri
Syväri on Venäjän Leningradin alueella virtaava 224 kilometriä pitkä joki, joka alkaa Äänisestä ja laskee Laatokan Syvärinlahteen.
Joen kulku
Syväri sijaitsee kokonaisuudessaan Venäjän Leningradin alueella, jossa joki kulkee Podporožje ja Lotinapellon piirin alueiden halki. Syvärin suistoalue kuuluu Olhavan piirin Sviritsan kuntaan. Rantamien asutus on nykyään venäjänkielistä, mutta aikaisemmin ovat asukkaat puhuneet itämerensuomea. Syväri alkaa Äänisen eteläpäästä Voznesenjen kaupungista (myös Syvärinniska). Joen ensimmäiset 95 kilometriä ovat Ylä-Syvärin voimalaitoksen yläpuolista osuutta, jonka vedenpinta on lähes Äänisen korkeudella. Ensimmäinen suuri jokisaari sijaitsee kahdeksan kilometrin päässä joen niskalta. Se on Karskin saari. Pari kilometriä myöhemmin joki haarautuu kahdeksi haaraksi, jotka kiertävät Ivankoostrovin saarta. Joessa alkaa saarien jälkeen hyvin leveä osuus, jossa sijaitsee vielä yksi suursaari Vjazostrov. Syvärillä on noin 30 suurempaa jokisaarta. Kymmenen kilometriä saaren jälkeen avautuu suuri tekojärvi Iivinan tulva-alue (myös Ylä-Syvärin tekojärvi), jonka lounaispäästä Syväri jatkaa eteenpäin. Suurin tekojärveen laskeva joki on Jyvenjoki, jonka entiset sivujoet muodostavat muita tekojärveen laskevia jokia. Järven jälkeen virtaa Syväri syvemmässä jokilaaksossa, jolloin joki pysyy suhteellisen kapeana. Sen rannoilla sijaitsee kolme kylää, jotka ovat etelärannan Plotitšno (Плотично) sekä pohjoisrannan Pidma (Пидьма), Mätysova (Мятусово, Mjatusovo) ja Hevronino (Хевроньино). Viimeisen kylän lähellä sijaitsee Podporožjen kaupunki, joka on kehittynyt Ylä-Syvärin voimalaitoksen ympärille. Voimalan vieressä toimii sulku, jonka kautta suuretkin jokilaivat pääsevät voimalan ohi. Syvärin rantamaisemat ovat metsäisiä ja rannat ovat toisinaan pensaikoituneita. Asutuksen liepeillä ja tulva-alueilla esiintyy niittyjä.
Noin 45 kilometriä Podporožjen alapuolella Svirstroissa (Свирьстрой) sijaitsee Ala-Syvärin voimalaitos. Voimaloiden välinen osuus on Syvärin keskiosuus. Pohjoisesta virtaava Vaaženinjoki yhtyy Syväriin Vaaženin (Важины, Važiny) kylässä. Tämän jälkeen Syvärin länsi-lounainen virtaussuunta vaihtuu pohjoisessa käyvän mutkan jälkeen lounaiseen virtaussuuntaan, joka säilyy Laatokalle saakka. Syvärin keskiosuus on harvaan asuttua seutua ja siellä sijaitsee vain pieni Uslankan (Усланка) kylä. Svirstroin voimalaitoksen yläpuolelle on muodostunut 11 kilometriä pitkä ja pari kilometriä leveä patojärvi. Myös Ala-Syvärin voimalassa toimii laivaliikennettä palveleva sulku. Podporožjen kautta kulkeva maantie palaa uudelleen Syvärille täällä Svirstroissa.
Matkaa Syvärin suistolle on linnuntietä enää 60 kilometriä. Syvärin alajuoksulla on asutus taajempaa kuin yläjuoksulla. Ennen Lotinanpellon (Лодейное Поле, Lodeinoje Pole) kaupunkia on joen varressa pieni Harevštšinan (Харевщина) kylä. Lotinanpelto on liikenteen risteyskohta. Siellä risteävät Syvärinniskan ja Pietarin yhdistävä maantie ja Tihvinän ja Petroskoin yhdistävä maantie. Petroskoihin menevä tie jatkuu Murmanskiin asti, jonne kulkee myös Syvärin ylittävä rautatie.
Syvärin virtaus rauhoittuu sen alaosuudella ja Šamokšan (Шамокша) kohdalla on joessa suuri Konevin (Конев) jokisaari. Toinen alaosuuden erikoispiirre on saaren alapuolelta alkava yli kuusi kilometriä pitkä jokimainen lahti Lahtinski (Лахтинский залив). Syvärillä on alaosuudella rinnakkaisia sivu-uomia, jotka vetävät tulvien aikana runsaasti vettä. Erityisen pitkiä sivu-uomia ovat Runa (Руна) ja Korelka (Корелка), jotka sijaitsevat Ojatin ja Paksujoen yhtymäkohtien välissä. Syvärillä on suistossa muutama suuhaara, joista Lisja (Лисья) on suurin. Suuhaarat muodostavat suistoon suuria soistuneita saaria, joista suurimpia ovat Oleni (Олений), Lisi (Лисий) ja Gorgoguha (Горгогуха). Suiston vieressä sijaitsee myös laaja järvimäinen pyöreä lahti, jonka halkaisija on viisi kilometriä ja pinta-ala 12,4 neliökilometriä.
Vesivoimaa ja vesiliikennettä
Korkeusero joen niskan ja suiston välillä on 28 metriä. Joessa on kaksi vesivoimalaitosta, vuonna 1933 käyttöön otettu Ala-Syvärin voimalaitos ja 1952 käyttöön otettu Ylä-Syvärin voimalaitos, jotka jakavat joen kolmeen jaksoon, Ala-Syväriin (80 kilometriä pitkä), Keski-Syväriin (45 km) ja Ylä-Syväriin (95 km). Patoamisen seurauksena joen yläjuoksulle on muodostunut suuri mutta matala Iivinän tulva-alue, jossa vedenpinta on lähes Äänisen tasolla.
Hydrologiaa
Syvärillä vesi putoaa Ääniseltä Laatokkaan yhteensä 28 metriä. Veden virtaama on keskimäärin 790 m³/s /tai 785 m³/s ). Pintaveden virtaus vaihtelee 0,5 kilometriä tunnissa koskien ja virtapaikkojen 10–12 kilometriä tunnissa. Syväri jäätyy yleensä marras-joulukuussa, mutta säistä riippuen se voi jäätyminen siirtyä tammikuullekin asti. Lämpiminä talvina ei virtapaikkoihin synny jääpeitettä. Jäidenlähtö tapahtuu yleensä huhtikuun jälkipuoliskon ja toukokuun alkupuoliskon välillä. Ensin lähtevät Syvärin omat jäät liikkeelle ja sitten tulevat (mahdollisesti) Ääniseltä tulevat jäät. Molempien jäidenlähdöt ovat yleensä peräkkäiset ja saattavat kestää 2–4 viikkoa. Jäät muodostavat erityisesti alajuoksulle jääpatoja, jotka nostavat siellä vedenpintaa metrin tai pari. Joen alajuoksulla on joensuussa usein avantoja.
Luontoarvoja
Joella liikennöi kesäisin matkustajalaivoja Pietarista ja Laatokan kaupungeista. Myös kalastus kiinnostaa venäläisiä kovasti. Joessa elää ainakin toutain, lohi, lahna, harjus, hauki, kuha, mutu, säyne, särki, made ja monni. Siian kalastus on kielletty ympäri vuoden, mutta muitakin kaloja voi kalastaa vain asutuksen lähellä. thumb|center|550px|Silta Syvärin yli.
Historiaa
Jatkosodan aikana suomalaisen Karjalan armeijan joukot saavuttivat Syvärin Lotinapellossa 7. syyskuuta 1941 ja etenivät jonkin matkaa joen yli, jossa pitivät asemansa Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alkamiseen asti. Kenraalimajuri Paavo Talvelan johtaman armeijakunnan oli tarkoitus kohdata saksalaiset alueella, mutta saksalaisten eteneminen oli juuttunut paikoilleen Tihvinässä. Asemasodan aikana suomalaiset pioneerit rakensivat kaksi uutta ja korjasivat kolme vanhaa joen ylittävää siltaa. Syvärinniskaan eli Voznesenjaan rakennetun sillan pituus oli 392,15 metriä ja kantavuus 12 tonnia, se vihittiin käyttöön 5. huhtikuuta 1942. Rovskojen uuden sillan pituus oli 507 metriä ja se valmistui kesäkuussa 1944. Vanha rautatiesilta korjattiin syksyllä 1941 ja muutettiin samalla maantiesillaksi. Syvärin voimalaitoksen silta ja Nishin proomusilta valmistuivat 23. maaliskuuta 1942.
Yleistä
Syvärin valuma-alueen pinta-ala on joki mukaan lukien noin 84 400 neliökilometriä, josta Äänisen valuma-aluetta on 62 800 neliökilometriä. Valuma-alueiden pinta-alojen erotus on 21 600 neliökilometriä, jota tässä kutsutaan Syvärin alueeksi.