cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Legend of Zelda (pelisarja)
The Legend of Zelda on Nintendon kehittämä ja julkaisema toimintaseikkailua ja korkeaa fantasiaa yhdistelevä toimintaseikkailu-/ toimintaroolipelisarja. Pelisarjan on luonut arvostettu pelisuunnittelija Shigeru Miyamoto. Pelaaminen koostuu toiminnasta, seikkailusta, pulmien ratkonnasta, roolipelaamisesta, ja ajoittaisesta tasohyppelystä, hiiviskelystä ja kisaamisesta.
Pelisarjan päähenkilö on Link, joka on myös ainoa pelattava hahmo. Pelit sijoittuvat yleensä Hyrulen fantasiamaailmaan, jossa Linkin useimmiten pitää pelastaa prinsessa Zelda pelisarjan pääantagonistilta, Ganonilta. Tunnusomainen osa pelisarjaa on myös Triforce, jumalaista alkuperää oleva kolmivoima. Pelisarjassa on esiintynyt edellä mainittujen lisäksi myös muita tapahtumapaikkoja ja antagonisteja. Päähenkilön ruumiillistuma ei ole joka pelissä välttämättä sama, vaikka sama hahmo joskus esiintyy useassa pelissä.
The Legend of Zeldaa pidetään eräänä maailman vaikutuksellisimmista pelisarjoista. Sarjan pelejä oli vuoden 2009 joulukuuhun mennessä myyty yli 59 miljoonaa kappaletta. Pelisarjaa on myös tuotteistettu: lelujen lisäksi siitä on tehty myös piirros-, manga- ja sarjakuvasarjoja sekä keräilykorttisarjoja.
Yleistä
thumb|Pelisarjan alkuperäinen tunnus logo vuodelta 1986 thumb|Rupee Jalokivet ovat sarjan kuvitteellinen valuutta
Pelaaminen
Zelda-pelit sisältävät ongelmanratkaisua, taistelukohtauksia ja uusien alueiden tutkimista. Pelimekaniikka on säilynyt samantyyppisenä läpi sarjan, uusien pelien tuodessa lisäyksiä Linkin liikkuvuuteen ja elementtejä pelimaailmaan. Kaava on tehnyt Zelda-peleistä erään Nintendon menestyksekkäimmistä pelisarjoista Marion, Metroidin ja Pokémonin ohella. Tyypillinen pelimekaniikan ominaisuus on Linkin kyky muuntaa itsensä tai maailman ympärillään toiseksi. The Minish Capissa Link voi kutistaa itsensä peukaloisen kokoiseksi, Majora's Maskissa Link voi muuttaa rotuaan, Ocarina of Timessa Link pystyy hyppimään ajassa lapsuutensa ja aikuisuutensa väliä, Oracle of Seasonsissa Link kontrolloi vuodenaikoja ja A Link to the Pastissa Link voi liikkua valon ja pimeyden rinnakkaismaailmojen välillä, Wind Wakerissa Link pystyy esimerkiksi muuttamaan tuulen suuntaa ja vuorokaudenaikaa yön ja päivän välillä,  sekä Twilight Princessissa Link voi muuttaa muotoaan ihmisestä sudeksi saatuaan viholliseltaan muodonmuutoskristallin.
Päätehtävän lisäksi Zelda-pelit sisältävät sivutehtäviä, joiden suorittaminen ei ole pelin läpäisemisen kannalta välttämätöntä. Sivutehtävien läpikäyminen tavallisesti auttaa päätehtävän suorittamisessa palkitsemalla pelaajan uusilla esineillä, ominaisuuksilla tai taidoilla. Uudemmissa Zelda-peleissä toistuvasti esiintyvä sivutehtävä on vaihtokauppaketju, jossa Link löytää esineen, jonka annettuaan oikealle henkilölle saa tilalle uuden esineen. Ketju jatkuu, kunnes lopulta Link saa itselleen hyödyllisen esineen, usein voimakkaan aseen. Muita sivuseikkailun aiheita ovat erilaiset kilpailut, kadonneiden esineiden tai ihmisten etsintä tai yksittäiset ongelmanratkaisutehtävät.
Universumi
The Legend of Zelda -pelien sankarina toimii Link-niminen poika. Linkin tehtävänä on tavallisesti pelastaa Prinsessa Zelda ja Hyrulen valtakunta ilkeän Ganondorf-velhon suunnitelmilta. Ensimmäiset Zelda-pelit olivat tarinaltaan suoraviivaisia prinsessan pelastustehtäviä, myöhemmin tarinat ovat mutkistuneet ja monipuolistuneet. Peleissä Link’s Awakening ja Majora’s Mask Prinsessa Zeldalla ei ole tarinan kannalta suurta osaa, mutta Link’s Awakeningissa hänet mainitaan linkin herättyä Koholint-saarella ja Majora’s Maskissa hänet nähdään Linkin takautumassa hänen saatuaan ajan okariina takaisin. Muutamissa peleissä näyttämönä ei toimi Hyrule. Ganonin sijaan päävastuksena on uudemmissa peleissä tavattu Vaati-niminen velho, tosin Ganon yleensä paljastuu Vaatin narujen vetelijäksi.
Monissa peleissä tapahtumat sijoittuvat Triforcen ympärille, joka on voimakas, maaginen pyhä esine. Triforce koostuu kolmesta osasta, Voimasta, Viisaudesta ja Rohkeudesta. Jakautuneena osat vaikuttavat tätä hallussaan pitävän henkilön ominaisuuksiin. Peleissä, joissa keskushahmoilla on Triforcen osia, Linkillä on usein rohkeuden, Zeldalla viisauden ja Ganonilla voiman osa. Yhdistynyt Triforce toteuttaa haltijansa syvimmät toiveet.
Hyrulen fantasiamaailma sisältää vaihtelevaa maastoa ja monenlaisia ilmastoalueita, ja monimuotoista elämää erilaisten hirviöiden ja ihmisten kaltaisten olentojen muodossa. Hyrulen ulkoasu vaihtelee pelistä toiseen; Alueiden sijainnit muuttuvat, ja niitä poistuu tai tulee lisää pelien välillä, mutta muutamat alueet (Kadonnut metsä, Kuolemanvuori, Hylian järvi) esiintyvät lähes kaikissa peleissä.
Vaikutteet
Zelda-pelien luoja Miyamoto on saanut inspiraatiota pelien luomiseen lapsuuden ajan kokemuksistaan. Maalaisympäristössä varttunut Miyamoto kävi lukuisilla tutkimusretkillä kotinsa lähistöllä sijaitsevassa metsässä. Metsän tunnelma ja luonnon tarjoama jännitys on jättänyt vaikutuksensa Miyamoton työhön. Zelda-peleissä on nähtävissä piirteitä japanilaisesta perinteestä, skandinaavisesta muinaisuskosta ja keskiaikaisesta eurooppalaisesta kulttuurista. Miyamoto antoi pelisarjalle nimen Zelda F. Scott Fitzgeraldin vaimon Zeldan mukaan.
Julkaisut
thumb|vasen|Shigeru Miyamoton nimikirjoituksella varustettu kultainen Nintendo [[Game Boy Advance SP, Zelda Limited Edition Pak.]] Sarjan toinen peli, Zelda II: The Adventure of Link, erosi suuresti ensimmäisestä ja myös myöhemmistä peleistä roolipelimäisten elementtiensä ja sivusta kuvatun toiminnan ansiosta. Tämän johdosta peliä pidetään poikkeuksena Zelda-sarjassa, vaikkakin se oli monien muiden Zelda-pelien tavoin aikanaan myyntimenestys ja keräsi laajan kannattajakunnan. Kahden ensimmäisen Zelda-pelin kultaiset pelikasetit erosivat näyttävästi NES-pelikasettien tavanomaisesta tummanharmaasta sävystä.
Neljän vuoden kuluttua A Link to the Past palautti ruutuun ylhäältä seuratun toiminnan ja sisälsi ensimmäisenä Zelda-pelinä kaksitahoisen maailman, jossa pelaaja saattoi taikapeilin avulla siirtyä rinnakkaistodellisuuksien välillä. Peli julkaistiin myöhemmin myös Game Boy Advancelle. Ensimmäinen Game Boylle julkaistu Zelda-peli oli vuonna 1993 ilmestynyt Link's Awakening, josta päivitetty versio Link's Awakening DX korjasi ohjelmointivirheitä ja sisälsi muutamia lisäyksiä.
Zelda siirtyi kolmiulotteiseen pelinkulkuun Ocarina of Timen myötä. Peli siirsi edellisistä Zeldoista tutut elementit kolmiulotteiseen maailmaan ja käytti uusia ideoita kolmiulotteisen pelin ohjaamiseen. Kohteen lukitseminen kohdisti pelaajan toiminnot tiettyyn viholliseen kameran suunnasta riippumatta ja mahdollisti uudenlaisen miekkailutekniikan sekä muiden aseiden käytön kolmiulotteisessa maailmassa. Ocarina of Time oli menestys sekä kaupallisesti että kriitikoiden silmissä. Peliä on sanottu (monien muiden pelien ohella) maailman parhaaksi videopeliksi, ja se on saanut huippupisteitä useiden pelilehtien arvosteluissa. Ocarina of Time julkaistiin uudelleen The Wind Wakerin Euroopan- ja Yhdysvaltain versioiden erikoispainoksissa.
vasen|thumb|200px|Vuoden 1989 [[The Legend of Zelda (LCD-pelit)|Zelda Game & Watch, elektroniikkapeli]] The Legend of Zelda: Majora's Mask käytti myös Ocarina of Timen kolmiulotteista maisemaa, mutta sen tarina on poikkeus Zelda-pelien joukossa. Majora's Maskin tavallista synkempi maailma sekä kuolemaan, tragediaan ja parantamiseen liittyvät teemat aiheuttivat ristiriitaisia tunteita Zelda-fanien keskuudessa. Peli sisälsi myös useita aikarajattuja tehtäviä, joka muutamaa sivuseikkailua lukuun ottamatta on harvinaista Zelda-peleissä.
Ensimmäiset virallisesti muun kuin Nintendon kehittämät Zelda-pelit olivat samanaikaisesti julkaistut Oracle of Ages ja Oracle of Seasons. Pelit kehitti Capcom, mutta tuottamisesta huolehti Miyamoto edellisten pelien tapaan. Pelejä kritisoitiin ennen julkaisua rahastuksesta ja kahden pelin samanaikaista julkaisua verrattiin Pokémon-peleihin. Oracle of Ages ja Oracle of Seasons liittyvät tarinallisesti yhteen, mutta ovat kumpikin oma kokonaisuutensa.
Seuraavan Zelda-pelin uskottiin olevan teknisesti paranneltu versio edellisistä Nintendo 64-konsolin peleistä. Nintendo yllätti fanit esittelemällä The Wind Wakerin, kolmiulotteisen toimintaseikkailun, joka oli toteutettu sarjakuvamaisella grafiikalla. Ennen pelin julkaisua erikoisen graafisen ilmaisun epäiltiin vaikeuttavan itse pelaamista, mutta julkaisunsa jälkeen peli sai loistavia arvosteluja.
Lisäksi vuonna 1989 Nintendo julkaisi Zelda-nimisen Game & Watch -elektroniikkapelin. Peleistä on myös tehty useita remake-versioita sekä yksi kokoelma. Zelda-pelejä on julkaistu myös edesmenneelle Philips CD-i konsolille. Nämä pelit poikkesivat alkuperäisistä ja niitä ei lasketa pelien kronologiaan. Pelejä julkaistiin yhteensä kolme: Link: The Faces of Evil (1993), Zelda: The Wand of Gamelon (1993) ja Zelda's Adventure (1995). Nintendo ei osallistunut niiden tuottamiseen, ja niitä pidetään fanien keskuudessa lähinnä vitsinä.
Super Smash Bros. Meleessä pelattavina hahmoina ovat Link, nuori Link, Prinsessa Zelda, Ganon ja Sheik. Super Smash Bros. Brawlissa nuori Link on korvattu Toon Linkillä.
Animaatiosarja ja kirjallisuus
thumb|Legend of Zeldan animaatiosarjan logo Vuonna 1989 DiC loi löyhästi ensimmäiseen Zelda-peliin pohjaten animaatiosarjan, joka nähtiin Super Mario Brothers' Super Show’n yhteydessä. Jaksot esitettiin Yhdysvaltain televisiossa vuosina 1989 ja 1990. Animaatio oli laadultaan DiC:n parhaimmistoa, mutta sitä ehdittiin tehdä vain 13 jakson verran, kun Mario ja Captain-N ohjelmat yhdistyivät 1990 luoden ohjelmakokonaisuuden Captain-N and the Adventures of the Super Mario Bros. 3. Sarjan päähahmot (Link, Zelda ja Ganon) esiintyivät neljässä Captain-N-sarjan toisen tuotantokauden jaksossa. Nintendo ei ole eritysen ylpeä tästä animaatiosarjasta, ja se muistetaan parhaiten siinä Linkin tunnuslauseeksi muodostuneesta ivallisesta "Well excuuse me, princess!" -huudahduksesta.
Valiant Comics julkaisi viisi Zelda Comics -nimistä sarjakuvalehteä vuonna 1990. Jokaisessa lehdessä oli kaksi kymmensivuista tarinaa ja kahdesta kolmeen lyhyttä tarinaa. Valiant Comicsin toisessa sarjakuvalehdessä, The Nintendo Comic Systemissä, julkaistiin myös kymmensivuisia Zelda-tarinoita. Nintendo julkaisi vuosina 1991 ja 1992 12 seikkailukirjaa nimeltään Adventure Books, joista kaksi oli Zelda-aiheisia. Nintendo Power -lehden numeroissa 32-44 julkaistiin A Link to the Pastiin pohjautuvia sarjakuvia.
Teoderik
Teoderik on ollut useiden hallitsijoiden nimi.
The Legend of Zelda (pelisarja)
Animaatiosarja ja kirjallisuus
Painettujen läpipeluuohjekirjojen lisäksi Zelda-aiheesta on kirjoitettu kaksi romaania, lastenkirja ja Ocarina of Timen tarinan kertova.
2000-luvulla alettiin myös valmistamaan Zelda-sarjan pelien juonta seuraavia japanilaisia sarjakuvia eli mangoja.
Vastaanotto
GameFAQs-sivuston käyttäjät äänestivät heinäkuussa 2006 The Legend of Zeldan kaikkien aikojen parhaaksi pelisarjaksi.
Zelda muissa medioissa
Vuonna 2000 Nintendo julkaisi VHS:llä dokumenttielokuvan Zelda-sarjasta. Dokumenttia parannettiin ja se julkaistiin uudelleen DVD:llä ennen The Wind Wakerin julkaisua. Elokuva on saatavilla vain japaniksi.
Joe Pleiman, bostonilainen ääniteknikko ja säveltäjä julkaisi vuonna 1998 albumin The Rabbit Joint. Levy sisälsi Zelda-aiheisen kappaleen, joka myöhemmin levisi vertaisverkoissa sisältäen virheellisen viittauksen System of a Downiin, jolla ei ollut mitään tekemistä kappaleen kanssa. Kappaleesta on löydettävissä useita videoversioita, joista tunnetuin on Josh Pauldingin käsialaa.
World of Warcraft sisältää Linken-nimisen maahisen (gnome), joka muistuttaa Linkiä. Linken antaa pelaajalle tehtäviä, joiden nimet ovat vanhojen Zelda-pelien lyhyitä dialogeja. Pelaajan löydettyä Triforcea muistuttavan esineen Linken antaa Linkenin bumerangin ja Linkenin mestarien miekan. Pelaaja saa myös valokuvan, jossa Linken seisoo naispuolisen maahisen vieressä, joka muistuttaa Prinsessa Zeldaa. Ensimmäisen Final Fantasy -pelin Elfheim-kylässä on hauta, jossa lukee "May Link Rest in peace". Animaatiosarjaan Simpsonit perustuvassa pelissä The Simpsons Game on Taru sormusten herrasta -elokuvia parodioiva taso, jossa Homerilla on Linkin tunika päällä ja haltiakorvat. Marge on siinä Zeldan näköinen. Tehotyttöjen pormestari pelaa eräässä jaksossa Ocarina of Timeä muistuttavaa videopeliä.
Ron Greenwood
Ronald Greenwood (11. marraskuuta 1921 – 8. helmikuuta 2006) oli englantilainen jalkapalloilija ja valmentaja.
Pelaajaurallaan Greenwood pelasi vuosina 1945–1956 Bradford Park Avenuessa, Brentfordissa, Chelseassa ja Fulhamissa. Englanninmestaruuden hän voitti pelaajana Chelseassa vuonna 1955.
Managerina Greenwood valmensi West Hamin vuonna 1964 FA Cupin voittoon ja vuonna 1965 cup-voittajien cupin voittoon. Vuonna 1977 hänestä tuli Englannin maajoukkueen valmentaja. Greenwoodin valmentama Englanti pääsi pitkän tauon jälkeen MM-turnaukseen 1982 Espanjan kisoihin. Kisoissa joukkue ei hävinnyt yhtään ottelua, mutta välieräpaikan jatkolohkosta vei Saksan liittotasavalta paremman maalieronsa ansiosta.
Greenwood kuoli 84-vuotiaana helmikuussa 2006 pitkällisen sairauden murtamana.
San Marinon parlamenttivaalit 1993
San Marinon parlamenttivaalit 1993 toimitettiin San Marinossa vuonna 1993. Vaaleissa valittiin 60 edustajaa San Marinon suur- ja yleisneuvostoon, joista seitsemän oli naisia. Ehdokkaita oli 272. Vaalien äänestysprosentti oli 80,3. Eniten paikkoja vaaleissa sai kristillisdemokraatit. Parlamenttiin nousi myös kolme uutta puoluetta: demokraattinen kansanpuolue, demokraattinen liike ja kommunistit.
Tulokset
Paikkajako vuoden 1993 vaalien jälkeen San Marinossa:
TRIPS
TRIPS on immateriaalioikeuksia koskeva maailman kauppajärjestön (WTO) kansainvälinen sopimus.
Historia
TRIPSin laati WTOn edeltäjä GATT vuonna 1994, ja se on nykyisin yksi WTOn toiminnan keskeisimmistä ja myös eniten kritiikkiä herättävistä sopimuksista. Sopimuksen taustalla olivat teollisuusmaat, erityisesti Euroopan unioni, Yhdysvallat ja Japani, jotka myös omistavat suurimman osan maailman immateriaalioikeuksista, kuten patenteista. Kaikkien WTOn jäseniksi haluavien on ratifioitava TRIPS-sopimus.
Kritiikki
TRIPSissä luokitellaan omistusoikeudet kaiken edelle, myös ihmisoikeuksien, mitä kansainväliset ihmisoikeusjärjestöt, kuten Attac ja kolmannen maailman kansalaisjärjestöt ovat arvostelleet laajasti.
Kehitysmaat ovat pitäneet TRIPS:iin liittyviä immateriaalioikeuksien rekisteröinti- ja valvontajärjestelmiä liian kalliina.
Kehitysmaiden kannalta sopimus on ongelmallinen, sillä useimmat patentit ovat länsimaiden ja kansainvälisten yritysten hallussa, ja toisaalta sopimus vaikeuttaa kaikenlaisen uuden teknologian omaehtoista käyttöönottoa kehitysmaissa.
TRIPSiä on myös arvosteltu siitä, että se estää tavaroiden ja ideoiden vapaata liikkumista, joka on vastoin WTOn ydinperiaatetta ja toimintaideaa.
San Marinon parlamenttivaalit 1988
Tulokset
Paikkajako vaalien jälkeen:
Protoporfyrinogeeni IX
Protoporfyrinogeeni IX (C34H40N4O4) on heterosyklinen orgaaninen yhdiste. Sitä esiintyy useissa eliöissä osana hemin, klorofyllin ja muiden porfyriinien biosynteesiä.
Biologinen rooli
Protoporfyrinogeeni IX:ää muodostuu eliöissä koproporfyrinogeeni III:sta koproporfyrinogeenioksidaasientsyymin katalysoimana. Tämä entsyymi hapettaa ja dekarboksyloi osan koproporfyrinogeeni III:n karboksyylihapporyhmistä ja metyyliryhmistä vinyyliryhmiksi. Protoporfyrinogeeni IX itse hapettuu seuraavassa vaiheessa protoporfyrinogeenioksidaasin katalysoimana protoporfyriini IX:ksi. Hapettuminen voi tapahtua myös ilman entsyymiä.
Eräässä harvinaisessa perinnöllisessä sairaudessa porfyria variegatassa protoporfyrinogeeni IX -oksidaasin toiminta on puutteellista ja yhdistettä kertyy elimistöön. Protoporfyrinogeeni IX katalysoi happiradikaalien muodostumista, minkä seurauksena voi olla auringon aiheuttamia iho-oireita, oireita maksan toiminnassa ja neurologisia oireita. Eräät rikkaruohomyrkyt vaikuttavat estämällä protoporfyrinogeeni IX -oksidaasin toimintaa, jolloin protoporfyrinogeeni IX:ää kertyy kasveihin ja happiradikaalien muodostuminen aiheuttaa solutuhoa. Tällaisia ovat esimerkiksi asifluorfeeni ja oksifluorfeeni
San Marinon parlamenttivaalit 1983
San Marinon parlamenttivaalit 1983 toimitettiin San Marinossa 29. toukokuuta 1983. Vaaleissa valittiin viideksi vuodeksi 60 edustajaa San Marinon suur- ja yleisneuvostoon. 18 vuotta täyttäneet olivat äänioikeutettuja, ja heistä 79,5 prosenttia äänesti. Suurin puolue vaaleissa oli kristillisdemokraatit.
Tulokset
Paikkajako:
Blagoi Popov
Blagoi Simeonov Popov (22. marraskuuta 1902 Dren, Bulgaria – 28. syyskuuta 1968 Varna, Bulgaria) oli bulgarialainen kommunistiaktivisti ja Kominternin johtaja, joka oli yksi vastaajista yhdessä Georgi Dimitrovin ja Vasil Tanevin kanssa Saksan valtiopäivätalon tuhopolttoa koskevassa Leipzigin oikeudenkäynnissä. Oikeudenkäynnin jälkeen Popov muutti Moskovaan helmikuussa 1934. Vuonna 1937 Popov vangittin Stalinin vainoissa ja hän vietti 17 vuotta vankileirillä. Hänet rehabilitoitiin 1954, minkä jälkeen hän palasi Bulgariaan.
Popov oli naimisissa Otto-Wille Kuusisen tyttären Riikan kanssa.
Pythias
Pythias on antiikin kreikkalainen nimi, joka voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Luettelo soittimista
Tässä luettelossa on yleisimpiä soittimia.
Muut puhaltimet
thumb|Didgeridoo
Kobben-luokan sukellusvene
Kobben-luokka oli Norjan laivaston dieselkäyttöisten sukellusveneiden muodostama alusluokka, johon kuului kaikkiaan viisitoista 1964-1967 Saksassa valmistettua alusta.
Suunnittelu ja hankinta
Luokan hankinnasta äänestettiin parlamentissa heinäkuussa 1959. Norjan laivaston sukellusvenease modernisoitiin muun laivaston mukaisesti vuoden 1960 laivastosuunnitelman mukaisesti. Toisen maailmansodan jälkeen Norja tarvitsi paremmin rannikolla kuin avomerellä tapahtuviin operaatioihin soveltuvia aluksia. Tämän mukaisesti sukellusveneidenkin tuli olla rannikko-operaatioihin soveltuvia, mikä sulki pois valinnasta monet Naton käytössä olleista alusluokista. Saksalainen tyypin 201 sukellusvene U-3 oli testattavana Norjassa ja testien tuloksena syntyi Norjan laivaston vaatimuksia vastaava tyyppi 207, joka Norjassa sai nimen Kobben-luokka. Vaatimuksina olivat muun muassa vahvempi runko suuremman sukellussyvyyden mahdollistamiseksi sekä kehittyneempi elektroniikkavarustus. Norjan tilatessa viisitoista alusta Yhdysvallat sitoutui maksamaan puolet hankintakustannuksista. Alusten valmistuessa Saksan laivasto lainasi vuosiksi 1962-1964 U-4:n sukellusvenemiehistöjen kouluttamiseen.
Tanskan laivastossa
Veneistä kolme myytiin 1989-1991 Tanskan laivastolle käyttöön ja yksi varaosiksi. Tanskan laivastossa Kobben-luokan nimeksi tuli Tumleren-luokka. Tanska luopui 2004 sukellusveneiden käytöstä ja kaikki neljä alusta siirrettiin reserviin odottamaan myyntiä tai romutusta.
Nokia 6060
Nokia 6060 on Nokian valmistama GSM-matkapuhelin, joka toimii EGSM900/1800-verkoissa. Puhelin julkaistiin kesäkuussa 2005 ja markkinoille se tuli saman vuoden syyskuussa. Nokia 6060 on "simpukkapuhelin", eli sen voi taittaa kahtia kannettavan tietokoneen tavoin, kuten simpukan.
Babe – urhea possu
Äänirooleissa
Babe (filme)
Nokia 6060
Suomessa olevasta 4 000 000 matkapuhelimesta Nokia 6060 -tyyppisiä oli syyskuun 2007 lopussa 2,1 %. Tarkastelu kattoi noin 80–90 % Suomen matkapuhelimista.
Tenskwatawa
Tenskwatawa (alkuperäiseltä nimeltään Lalawethika, 1775–1836) oli shawnee-profeetta, joka saatuaan näkyjä vuonna 1805 alkoi saarnata Yhdysvaltojen valkoisia siirtolaisia, kristinuskoa ja alkoholia vastaan. Hänen opetuksensa auttoivat merkittävästi hänen sotapäällikkönä tunnetuksi tullutta veljeänsä Tecumsehia keräämään kannattajia suurelle intiaaniliitolle. Profeetankaupunki Indianassa oli tärkeä Tenskwatawan seuraajien keskus. Tecumsehin johtamat intiaanit sotivat brittien puolella Yhdysvaltoja vastaan vuoden 1812 sodan aikana. Tecumseh sai surmansa, ja Tenskwatawa pakeni Kanadaan. Lopulta hän pääsi palaamaan Ohioon, josta shawneet siirrettiin nykyiseen Kansasiin. Tenskwatawa kuoli vuonna 1836.
Elämäkerta
thumb|vasen|Tenskwatawa [[Charles Bird Kingin maalauksessa vuoden 1820 paikkeilta.]]
Nuoruus
Tenskwatawan isä Puckeshinwa oli kuollut Point Pleasantin taistelussa hieman ennen tämän syntymää. Isänsä puolelta Lalawethika oli shawnee ja äitinsä puolelta creek. Vuonna 1779 perheen äiti jätti Lalawethikan, Tecumsehin ja yhden muista sisaruksista heidän vanhemman siskonsa hoidettavaksi.
Profeettana
Lalawethika tuli šamaaniksi aiemman šamaanin Penagashean kuoltua. Lalawethika oli opiskellut Penagashean kanssa vuodesta 1795, ja vuonna 1805 hän sai näkyjä, joiden jälkeen hän otti nimekseen Tenskwatawa (suom. Avoin Ovi). Näyissä Tenskwatawa kohtasi elämänhaltijan, joka osoitti hänelle taivaan ja helvetin neuvoen samalla, miten niihin päästin tai miten niiltä vältyttiin. Tenskwatawa alkoi saarnata näkyjensä oppeja. Hänen mukaansa intiaanien tuli luopua kristinuskosta ja alkoholista, tuhota rohtokäärönsä sekä kunnioittaa kaikkea elävää. Neuvojen seuraaminen johtaisi Tenskwatawan mukaan kuolleiden paluuseen maan päälle. Amerikkalaisia siirtolaisia Tenskwatawa piti pahan Suuren Käärmeen ja noitien tuotoksena, joiden tarkoituksena oli levittää tuhoa ja kuolemaa. Yhdessä vuosisadan vaihteessa shawneeiden johtajaksi nousseen veljensä Tecumsehin kanssa Tenskwatawa julisti myös, että siirtolaisille ei saanut myydä tai muuten luovuttaa maita, jotka Suuri Henki oli tarkoittanut kaikille.
Saamiensa näkyjen jälkeen Tenskwatawa perusti kylän nykyiseen Greenvilleen Ohiossa, jonne hän kehotti kaikkia intiaaneja asettumaan. Monet noudattivat ohjetta, ja pian kylä kasvoi liian suureksi, ja siksi kylä siirrettiin vuonna 1808 Tippecanoejoen suulle Indianaan. Paikka sai nimen Profeetankaupunki (Prophet Town).
Tenskwatawan opetukset auttoivat hänen veljeään keräämään kannattajia eri intiaaniheimojen väliseen suureen liittoumaan. Luoteisterritorion kuvernööri William Henry Harrison alkoi pitää veljesten kasvavaa vaikutusvaltaa uhkana. Tilanne oli poliittisesti monimutkainen. Harrison oli ottanut intiaanien maita haltuunsa, vaikka Yhdysvaltain hallitus olikin menettelyä vastaan. Maansa takaisin halunneet intiaanit tekivät ryöstöretkiä siirtolaisten alueelle, mikä käänsi mielialoja shawneeita vastaan. Toisaalta Harrisonin vastustajat pitivät Profeetankaupungin maataloutta harjoittaneita intiaaneja merkkinä sivistyksen leviämisestä. Lisäksi Profeetankaupunki ja Luoteisterritorion pääkaupunki Vincennes kävivät vilkasta kauppaa keskenään.
Vuonna 1811 Harrison johti noin tuhannen miehen joukon Profeetankaupunkia vastaan. Heistä noin 600 oli Harrisonin puolelleen houkuttelemia intiaaneja. Profeetankaupunkia puolustivat Tenskwatawan joukot Tecumsehin matkaillessa luodessaan intiaanien liittoumaa. Tenskwatawan joukot yllättivät Harrisonin leirin, joka kuitenkin onnistui koota rivinsä ja voittaa hyökkääjät. Käydyn taistelun jälkeen Profeetankaupunki poltettiin. Monien Tenskwatawan seuraajien pettymykseksi profeetta ei ollutkaan suojellut heitä siirtolaisten aseilta.
Vuoden 1812 sota
Profeetankaupunki jälleenrakennettiin, mutta Tenskwatawa ei enää saanut aiemman kaltaista suosiota. Profeetankaupungin tuhoa seuranneena vuonna 1812 syttyi sota Ison-Britannian ja Yhdysvaltojen välille. Britit liittoutuivat Tecumsehin johtamien intiaanien kanssa.
Tenskwatawa oli mukana sodan tapahtumissa, mutta ei varsinaisissa taisteluissa. Vuonna 1813 käytiin Thamesin taistelu, jonka aikana brittijoukot pakenivat jättäen Tecumsehin intiaanit taakseen. Tecumseh sai surmansa, mutta Tenskwatawa oli paennut yhdessä brittien kanssa. Taistelun lopputulos tarkoitti käytännössä intiaanien vaikutusvallan loppua tuolloisilla luoteisalueilla. Sodan jälkeen Tenskwatawa asui Ylä-Kanadassa. Hän palasi Ohioon Yhdysvaltoihin vuonna 1824. Vuonna 1826 Tenskwatawa ja muut shawneet karkotettiin Ohiosta Kansasiin, jonne he saapuivat vuonna 1828. Tenskwatawa kuoli marraskuussa 1836 nykyisen Kansas Cityn alueella.
Neil Hardwick
Elämäkerta
Hardwick syntyi Englannissa ja varttui Teversalissa lähellä Nottinghamia. Hänen isänsä oli rehtori, ja poika on kuvannut itseään ilmauksella ”toisen polven ei-kaivostyöläinen”.
Suomeen tulo ja taiteellinen toiminta
Cambridgen yliopistosta valmistunut Hardwick muutti Suomeen 1969 rakkauden perässä. Hän aloitti näyttelijänuransa Suomessa keskikoulujen ja lukioiden englannin kielen kurssinauhojen äänenä 1970-luvun puolivälissä ja tuli 1960- ja 1970-luvulla syntyneiden suomalaisten keskuudessa tunnetuksi lasten kieliohjelman Hello Hello Hello (1975) poliisina. Hardwickin ja Jussi Tuomisen käsikirjoittama ja Esko Leimun ohjaama Kielipuoli potilas voitti ensimmäisen palkinnon Sopotin Intervision-kilpailussa Puolassa 1978. Hardwickin maine nimenomaan suomalaisena ohjaajana ja suomalaisen elämänmuodon tarkkasilmäisenä kuvaajana lähti TV2:n komediasarjoista Tankki täyteen ja Reinikainen. Hardwick on kertonut huumorisarjojensa taustoista Jukka Annalan tv-tietokirjassa Toopelivisio (Teos, 2006). Hardwickin taiteellisesti kunnianhimoisin työ lienee muistinmenetyksen ja ekoterrorismin teemoilla pelaava televisiosarja Pakanamaan kartta.
Hardwick on ohjannut revyitä ja huumoripätkiä, mutta omimmillaan hänen on sanottu olevan pienen ihmisen surkuhupaisan arkielämän kuvaajana. Hän on myös toiminut sillanrakentajana suomalaisen ja englantilaisen kulttuurin välillä, tuonut Suomeen näytelmiä ja selittänyt suomalaista elämänmenoa brittiläisissä TV-ohjelmissa. Hän on toistuvasti tuonut esille kyllästymisensä suomalaiseen holhousmentaliteettiin, mutta myöntänyt toisaalta, että tämä on ainoa maa, jossa hän ”on jotakin”.
Verona
Verona on samannimisen maakunnan pääkaupunki Adigejoen varrella Pohjois-Italiassa Veneton hallintoalueella. Se on Italian huomattavimpia ja parhaiten säilyneitä historiallisia kaupunkeja. Sen kaupunkirakenteessa on säilynyt kerrostumia historian eri kausilta roomalaisajasta lähtien. Lähes 10 kilometrin pituisen muurikehän ympäröimä historiallinen keskusta on kuulunut vuodesta 2000 Unescon maailmanperintöluetteloon. Kaupunkilinnoituksena Verona on ainutlaatuinen tarjotessaan esimerkkejä erilaisista puolustusrakennelmista yli kahden vuosituhannen ajalta.
Neil Hardwick
Suomeen tulo ja taiteellinen toiminta
Hardwick on myös toiminut 1995 elokuvataiteen professorina Taideteollisessa korkeakoulussa.
Hardwick oli 1990-luvun lopussa kaksi ja puoli vuotta työkyvytön podettuaan vakavaa masennusta. Hänen televisiotyönsä oli jäänyt kesken ja hän pystyi vain makaamaan sängyssä, juomaan vettä ja oksentelemaan. Lääkärin annettua vääränlaisia masennuslääkkeitä Hardwick oli kuolla maksatulehdukseen. Vuoden 1999 syksyllä hän kuitenkin tapasi Helsingin Fredrikinkadulla kaupunginteatterin johtajan Asko Sarkolan, joka ehdotti, että hän tulisi kaupunginteatterille ohjaamaan. Tästä tuli Hardwickin ensimmäinen vakituinen työpaikka. Hardwickin mukaan ilman Sarkolan ehdotusta hän olisi voinut kuolla.
pienoiskuva|Hardwickin kaksikielisen pakinan alku. Suomen Kuvalehti 47/1986. Suomen Mensa palkitsi Neil Hardwickin 2010 Mensa-palkinnolla tunnustukseksi tämän pitkäaikaisesta työstä suomalaisen kulttuurin hyväksi. Mensan mukaan Hardwick on moniosaaja, joka on kuvannut suomalaista kulttuuria syvällisesti, terävästi ja lämmöllä lukuisissa näytelmissä, kirjoissa ja elokuvissa. Vuonna 2011 Hardwick palkittiin Pro Finlandia -mitalilla ja 2017 Suomi-palkinnolla.
Verona
Ympäristö
Kaupunkiin kuuluvat historiallisen keskustan ulkopuolella sijaitsevat asuintaajamat Avesa, San Michele Extra, San Massimo all'Adige, Quinzano, Quinto di Valpantena, Poiano di Valpantena, Parona di Valpolicella, Montorio Veronese, Mizzole, Marchesino, Chievo, Cà di David ja Moruri.
Neil Hardwick
Suomeen tulo ja taiteellinen toiminta
Hardwickin pakinoita julkaistiin 1980-luvulla Suomen Kuvalehdessä. Nämä tekstit ilmestyivät kaksikielisinä ja ne julkaistiin sittemmin kokoelmassa Neilin tähteet eli Hardwick’s Sauce (1988). Englanninkielisiin osuuksiin sisältynyttä sanaleikittelyä ei aina voitu kääntää suomeksi. Pakinoissaan Hardwick kuvaa suomalaiset umpimielisiksi, minkä takia he olisivat myös muukalaisvihamielisiä. Toisaalta kirjoittaja kertoo terävän itseironisesti myös omista vastoinkäymisistään.
Verona
Roomalaisaika
thumb|Ponte Pietra ja tuomiokirkon torni thumb|Veronan amfiteatteri Arena
Neil Hardwick
Suomeen tulo ja taiteellinen toiminta
Hardwickilla on kaksi lasta; poika Sam (s. 1985) on esiintynyt Dead Boyn äänenä Nightwishin albumeilla Wishmaster ja Century Child.
Verona
Roomalaisaika
Veronan varhaisin asutus on sijainnut Adigen vasemman rannan kukkuloilla. Verona oli tärkeiden kulkureittien risteyskohta, ja sen merkitystä lisäsi vuonna 148 eaa. perustettu roomalainen sotilastie Via Postumia, joka Veronan kohdalla ylitti Adigen. Ylityspaikan viereen, nykyisen Colle di San Pietron rinteille muodostui roomalainen siirtokunta, joka todennäköisesti 80-luvulla eaa. myös linnoitettiin. Vuonna 49 eaa. Verona sai roomalaiskaupungin, municipiumin aseman. Asutus siirrettiin silloin Adigen oikeanpuoleiselle rannalle. Sinne perustettiin muurien suojaama kaupunkilinnoitus roomalaista ruutuasemakaavaa soveltaen.
Neil Hardwick
Suomeen tulo ja taiteellinen toiminta
Hardwick sai Suomen kansalaisuuden vuonna 1981.
Verona
Myöhäisantiikki ja varhaiskeskiaika
Kristinusko tuli Veronaan 200-luvulla, mutta vasta Veronan kahdeksannen piispan Zenon (k. 380) aikana katolisuus sai vankemman jalansijan kaupungissa. Zenosta tulikin Veronan suojeluspyhimys. Kaupungissa alettiin 300-luvun puolivälistä lähtien rakentaa kirkkoja pääasiassa muurien ulkopuolelle vanhojen hautausmaa-alueiden yhteyteen. Ensimmäisen vuosituhannen lopulla kaupungissa oli jo viitisenkymmentä kirkkoa.
Antiikin Veronan vähittäinen rappeutuminen oli alkanut jo 200-luvun lopulta lähtien ja nopeutui kansainvaellusaikaan siirryttäessä. 400-luvulla ostrogoottien kuningas Teoderik Suuri, joka ajoittain hallitsi Veronasta käsin ja rakennutti sinne palatsinsa, yritti vielä kohentaa kaupunkia kunnostamalla raunioituneita julkisia rakennuksia. Vanhojen muurien vahvistukseksi hän rakennutti uuden, ulomman kehämuurin. Langobardit ottivat Veronan haltuunsa vuonna 568/569 ja hallitsivat aluksi sieltä käsin. Vuoden 590 suuri tulipalo teki perusteellista tuhoa kaupungissa lamauttaen sen elämän pitkiksi ajoiksi. Kaupunkipalo merkitsi Veronan kohdalla lopullista siirtymistä antiikista keskiaikaan.
Karolingit saivat Veronan haltuunsa 774. Italian kuninkaaksi nimitetty Pipin hallitsi sieltä jonkin aikaa, sen jälkeen Veronassa pitivät valtaa kreivit yhdessä piispan kanssa. 800-luvun lopulla ja 900-luvun alkupuolella, kansallisten kuninkaiden aikana, Verona oli hetkellisesti Italian pääkaupunkina. Jatkuva uhka unkarilaisten taholta varjosti kaupungin ja ympäröivän maaseudun elämää koko 900-luvun alkupuoliskon ajan. Muurien ulkopuolella sijainneet kirkot muun muassa joutuivat hävityksen kohteeksi.
Sydänkeskiaika
Kun Otto I oli kukistanut unkarilaiset vuonna 955, alkoi Veronassakin uusi elpymisen ajanjakso. Kauppa ja rahatalous kehittyivät, ja uusi yhteiskuntaluokka, kauppiaat, astui näyttämölle. Valta siirtyi vähitellen kreivin ja piispan käsistä kunnallista yhteishallintoa edustaville elimille. Tämä ”kommuunin” kausi alkoi Veronassa 1100-luvun alkupuolella. Uutta hallintomuotoa edustavat konsulit mainitaan ensimmäisen kerran 1136.
Tänä aikana myös Veronan kaupunkikuva muuttui. Vuoden 1117 suuren maanjäristyksen jälkeen kaupungin merkittävimmät kirkot jälleenrakennettiin, ja ne saivat romaanisen tyylin mukaisen entistä komeamman asun. Samaa tyyliä edusti uuden kaupunginhallinnon palatsi, Palazzo del Comune, joka alun perin oli nelisiipinen rakennus kulmatorneineen. Ehkä eniten kaupunkikuvaa muuttivat aateliston asuintornit, joita kohosi kaupungin alueelle kymmenittäin, ehkä sadoittain. Mahtisukujen kesken vallitsi jatkuva sotatila. Väkivaltaisuuksiin kyllästyneet kaupungin asukkaat olivat lopulta valmiit hyväksymään johtajakseen itsevaltaisen ruhtinaan. Ensin tällaista valtaa käytti keisari Fredrik II:n suosima Ezzelino III da Romano, joka osoittautui julmaksi tyranniksi.
Della Scala -ruhtinaiden kausi
thumb|Arche scaligeren aitaus Ezzelinon kukistuttua alkoi Veronan keskiajan loistokausi, Scala-ruhtinaiden aika (1226–1387). Ruhtinaista huomattavin oli Cangrande I della Scala (k. 1329), jonka hovi oli merkittävä kulttuurin keskus ja veti puoleensa oppineita ja taiteilijoita kaikkialta Italiasta. Cangranden aikana valmistui kaupungin uusi muurikehä, keskiajan pisimpiä Euroopassa. Mastino II:n aikana Veronan valta oli laajimmillaan ulottuen aina Toscanaan saakka. Kaupunkikuvaa kehitti edustavammaksi varsinkin Cansignorio della Scala. Keskeiset piazzat muotoutuivat. Aikaa myöten ruhtinaiden hallinto muuttui kuitenkin kansaa sortavaksi tyranniaksi ja sortui lopulta Milanon Viscontien ottaessa Veronan haltuunsa 1387.
Verona Milanon ja Venetsian alaisena
Milanolaisen Visconti-suvun lyhyen hallituskauden aikana (1387–1405) Verona menetti kokonaan hallinnollisen itsenäisyytensä ja joutui suorittamaan Milanolle raskaita veroja ja maksuja. Vuodet 1402–1404 Verona oli Padovan Carrara-suvun hallussa ja päätyi vuonna 1405 Venetsian alaiseksi. Lyhyttä itävaltalaisepisodia (1509–1516) lukuun ottamatta Venetsian hallinto jatkui vuoteen 1797. Kaupungin talous elpyi vaikka sen kauppa kärsi Venetsian kontrollista. Myös rakennustoiminta vilkastui ja väkiluku kasvoi yli 50 000 asukkaaseen. Renessanssipalatsit ja uudet kaupunginportit rikastuttivat kaupunkikuvaa. Kaupunginmuureja vahvistettiin bastionijärjestelmällä. Pahan takaiskun aiheutti vuoden 1630 ruttoepidemia, jolloin väkiluku putosi lähes kolmannekseen entisestä. 1700-luvulla Verona oli jälleen elpynyt ja siellä kukoisti hienostunut kulttuurielämä.
Verona uudemmalla ajalla
Napoleonin sotien aikana heikentynyt Venetsian tasavalta ei kyennyt puolustamaan Veronaa. Ranskan ja Itävallan armeijat kilpailivat kaupungin omistamisesta. Lunévillen rauhassa 1801 Verona jaettiin kahtia. Adigen vasen puoli tuli itävaltalaisten, oikea ranskalaisten hallintaan. Vuonna 1814 koko kaupunki joutui Itävallalle, joka teki siitä vahvasti linnoitetun sotilastukikohdan osana laajempaa linnoitusjärjestelmää: Veronan, Mantovan, Peschieran ja Legnagon nelikulmiota.
Itävallan hallinnosta Verona vapautui 1866, jolloin se liitettiin Italian kuningaskuntaan. 1800-luvun jälkipuoliskolla alkoi kaupungin laajentumis- ja teollistumisprosessi, joka ei kuitenkaan ole hävittänyt vanhan, historiallisen kaupungin yhtenäistä, monista aikakerrostumista muodostuvaa rakennetta.
Väestö
Maahanmuuttajien määrä Veronassa on ollut jatkuvassa kasvussa. Vuoden 2005 väestötilaston mukaan kaupungin asukkaista ulkomailta muuttaneita oli 9 % eli 23 000, eniten Sri Lankasta ja Romaniasta tulleita. Koko Veronan maakunnassa maahanmuuttajia oli 65 000, marokkolaiset suurimpana ryhmänä.
Hallinto
Kaupungin hallintoelimiä ovat viideksi vuodeksi kerrallaan valittava kaupunginvaltuusto ja kaupunginhallitus, jonka puheenjohtajana on kaupunginjohtaja. Kaupunginhallitukseen kuuluu puheenjohtajan lisäksi 14 jäsentä. Kaupunki jakaantuu kahdeksaan hallinnolliseen piiriin, joilla on oma kaupunginosavaltuustonsa ja johtajansa.
Vuoden 2002 kunnallisvaaleissa keskusta-vasemmisto sai Veronassa enemmistön valtuustoon. Myös nykyinen kaupunginjohtaja Paolo Zanotto kuuluu tähän ryhmittymään.
Talous
Verona kuuluu Italian vauraimpiin kaupunkeihin ja sen talouselämä on monipuolisesti kehittynyt. Tärkeitä tuotannonaloja kaupungissa ovat muun muassa mekaaninen teollisuus, graafinen teollisuus, elintarviketeollisuus ja huonekaluteollisuus. Verona on kansainvälinen messu- ja kongressikaupunki, jossa on vuosittain kymmeniä eri alojen tapahtumia. Keskeinen messualue on Veronafiere. Sen näyttelyalueen pinta-ala on 350 000 neliömetriä, josta katettua tilaa 122 000 neliömetriä.
Liikenne
Veronan maakunta on Italian autoistuneinta aluetta, ja liikenteelliset ongelmat ovat suuret varsinkin kaupungin historiallisessa keskustassa. Ilman saastuminen on tuntuvaa ja ylittää usein EU:n asettamat raja-arvot, jolloin liikennettä joudutaan rajoittamaan. Pari keskustan tärkeintä liikekatua on muutettu kävelykaduiksi.
Julkinen kaupunkiliikenne, joka ennen toimi raitiovaunujen varassa, hoidetaan nykyään busseilla. Suunnitteilla on kuitenkin ollut jo pitkään osittainen palaaminen raitiovaunuliikenteeseen.
Arkkitehtuuri ja kaupunkikuva
thumb|Piazza delle Erbe ja Torre dei Lamberti thumb|Piazza Bra Veronan ydinkeskustan katuverkko perustuu roomalaisaikaiseen suorakulmaiseen asemakaavaan, mutta vanhat pääaukiot Piazza delle Erbe ja Piazza dei Signori ovat saaneet muotonsa lähinnä keskiajalla. Veronassa on huomattavia roomalaisajan rakennusjäännöksiä: amfiteatteri Arena, joka on edelleen käytössä, roomalaisen teatterin rauniot Adigen vasemmalla rannalla, Ponte Pietra -silta ja osia roomalaiskaupungin pääporteista. Muutoin kaupunkikuva on keskiaikaisten monumentaalirakennusten dominoima. Romaanisen ajan erikoispiirre on tiili- ja kiviaineksen vuorottelulla aikaansaatu julkisivujen nauhamaisuus. Kauas näkyvinä maamerkkeinä ovat kirkkojen korkeat kellotornit ja vielä niitä korkeammalle kohoava kaupungintorni Torre dei Lamberti, jonka korkeus on 84 metriä.
Renessanssiajan huomattavin arkkitehti Veronassa oli Michele Sanmicheli, jonka töitä ovat kaupunginmuurin portit Porta Nuova, Porta Palio ja Porta San Zeno sekä taidehistoriallisesti merkittävät palatsit Palazzo Canossa, Palazzo Pompei ja Palazzo Bevilacqua. 1700-luvulla syntyi amfiteatterin äärelle kaupungin uusi keskusta Piazza Bra. Sen pohjoisreunalla on leveä jalkakäytävä Liston kahvila- ja ravintolaterasseineen. Vanhaa ja uutta keskustaa yhdistää Piazza Bran nurkalta lähtevä vilkas jalankulkukatu Via Mazzini elegantteine myymälöineen.
Verona oli 1800-luvun lopulle asti Italian maalauksellisimpia kaupunkeja, mutta vuoden 1882 tuhoisan tulvan jälkeen tapahtunut Adigejoen uoman ja sitä reunustavien rakennusten kovakourainen käsittely hävitti osan tätä maalauksellisuutta. Toinen maailmansota aiheutti Veronassa myös suurta tuhoa, mutta kaupungin tunnusomaiset piirteet säilyivät entisellään. Esimerkiksi saksalaisten vetäytyessään räjäyttämät historialliset sillat entisöitiin huolellisesti.
Verona Romeon ja Julian kaupunkina
thumb|Julian parveke Shakespeare on Romeo ja Julia -näytelmällään tehnyt Veronan nimen tunnetuksi kaikkialla maailmassa. Jo 1800-luvulla matkailijat hakeutuivat paikoille, jotka mielikuvitus saattoi liittää näytelmän tapahtumiin. ”Runoilijakin etsiytyy mielellään tällaisille paikoille”, kirjoitti Heinrich Heine vuonna 1829, ”vaikka sitten hymähteleekin sydämensä herkkäuskoisuudelle”. 1900-luvun alkupuolella "Julian talon" ja "Julian haudan" asema matkailunähtävyyksinä vakiinnutettiin keskiaikaisromantiikan hengessä suoritetuilla järjestelyillä. Ne ideoi veronalainen keskiajan tutkija ja museomies Antonio Avena. Kaupungin keskustassa sijaitsevasta Julian pihasta parvekkeineen onkin tullut yksi massaturismin pääkohteista Veronassa. "Romeon talo", hyvin säilynyt 1300-luvun tiilirakennus on jäänyt vähemmälle huomiolle, koska sen tilat eivät ole avoinna yleisölle.
Kulttuuri
Veronaan liittyvistä kulttuurin merkkihenkilöistä tunnetuimmat ovat antiikin suuri runoilija Catullus (87–57 eaa.), joka oli syntynyt Veronassa (tai Sirmionessa, Gardajärven niemellä) ja renessanssitaiteilijat Pisanello ja Paolo Veronese. Kukaan näistä ei kuitenkaan jäänyt pysyvästi Veronaan, vaan kaikki suorittivat elämäntyönsä pääosin muualla. Myös myöhäisrenessanssin suuri arkkitehti, Michele Sanmicheli, siirtyi Roomaan, mutta joutui vuonna 1527 tapahtuneen kaupungin ryöstön, ”sacco di Roman” takia palaamaan Veronaan, jonka kaupunkikuvaan hän jätti sitten pysyvät jäljet.
Veronassa on vaikuttanut huomattavia oppineita ja humanisteja, kuten arkkidiakoni Ireneus Pacificus (778–844), joka oli paitsi kirkonmies, myös matemaatikko, arkkitehti ja runoilija. Renessanssiajan monilahjakkuus Fra Giocondo oli humanisti, arkeologi ja arkkitehti. Valistusajan suuri veronalainen kulttuurivaikuttaja oli Scipione Maffei (1675–1755).
Veronalaisten rakastamia kulttuurihenkilöitä uudemmalla ajalla ovat olleet paikallisella murteella kirjoittanut runoilija Berto Barbarani (1872–1945), jonka pronssipatsas on Piazza Erben kulmauksessa, ja taidemaalari Angelo Dall'Oca Bianca (1858–1942). Vuonna 1913 alkaneista Arenan oopperajuhlista on tullut pysyvä perinne ja ne ovat kaupungin tunnetuin vuosittainen kulttuuritapahtuma. Teatro Filarmonico on ollut tärkeä ooppera- ja konserttisali Veronassa vuodesta 1732 lähtien. Vuoden 1749 tulipalon ja toisen maailmansodan pommitustuhon vuoksi se on jouduttu rakentamaan kahdesti uudelleen. Tuomiokapitulin kirjasto, Biblioteca Capitolare, on yksi vanhimmista olemassa olevista kirjastoista. Sen lähtökohtana on ollut ainakin jo 500-luvun alussa tuomiokirkon yhteydessä toiminut kirjoittamo, Scriptorium, jonka toiminta jatkui keskeytyksettä kansainvaellusten kauden yli. 1700-luvun lopulla perustettu Veronan kaupunginkirjasto Biblioteca civica on sekin kokoelmiltaan huomattava.
Veronalainen kulttuuri-instituutio oli myös vanha Café Dante Piazza dei Signorin äärellä. Se oli taiteilijoiden, kirjailijoiden ja sanomalehtimiesten perinteinen kohtaamispaikka varsinkin 1900-luvun alkupuolella. 1990-luvulla se muuttui turistiravintolaksi.
Urheilu
Veronalaisten eniten harrastamat urheilulajit ovat pyöräily ja jalkapallo. Pyöräilyn maailmanmestaruuskisat on pidetty Veronan seudulla 1999 ja 2004.
Tärkeimmät veronalaiset jalkapalloseurat ovat:
Veronalainen keittiö
thumb|Pastissada de caval Veronalainen keittiö liittyy kiinteästi Veneton ruokaperinteeseen, johon kuuluu riisin, polentan ja papujen käyttö perusaineksina. Kuivatusta turskasta tehty baccalà kuuluu tähän perinteeseen samoin kuin keitetty naudanliha, bollito. Veronalainen erikoisuus on bolliton kanssa nautittava kastike pearà, jonka uskotaan periytyvän jo langobardien ajalta.
Bigoli, alun perin käsin tehty tuorepasta, on Veronan seudun perinneruokaa, jota voidaan höystää esimerkiksi Gardajärven särkikaloilla, jolloin syntyy ”bigoi co le agole”. Veronan seudulla viljeltävä riisi, Vialone nano veronese, soveltuu puolestaan hyvin risottoihin. Risotto con la tinca saa makunsa Gardajärven suutarista, kalasta, jota ei juuri muussa muodossa enää käytetä. Järven kalansaaliit päätyvät kuitenkin yhä harvemmin veronalaisiin ravintoloihin tai kotitalouksiin vaan jäävät suureksi osaksi paikalliseen käyttöön.
Veronalaiseen perinteeseen kuuluvat vedessä keitetyt jauho- ja perunapallerot, gnocchi alla veronese. Tämä ruokalaji liittyy erityisesti Veronan karnevaalipäivään, jonka nimikin on il venerdi gnocolar. Jouluna nautitaan pandoroa, jälkiruokakakkua, jonka kehittelyssä veronalaisilla 1800-luvun sokerileipureilla oli osuutensa.
Veronalainen keittiö on uudistunut ja kansainvälistynyt, mutta pitänyt kiinni myös perinteisistä ruokalajeista tulkiten niitä uudella tavalla. Veronan huippuravintolat edustavat modernia innovatiivista keittotaidetta ja ovat olleet usein kansainvälisten gastronomisten oppaiden tähdittämiä.
Hardwick
Hardwick on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Samael
Samael on:
James Joyce
James Augustine Aloysius Joyce (2. helmikuuta 1882 Dublin, Irlanti – 13. tammikuuta 1941 Zürich, Sveitsi) oli irlantilainen kirjailija ja runoilija. Häntä pidetään yhtenä 1900-luvun tärkeimmistä kirjailijoista. Joycen tunnetuimpia teoksia ovat novellikokoelma Dublinilaisia (1914) sekä romaanit Taiteilijan omakuva nuoruuden vuosilta (1916), Odysseus (1922), Finnegans Wake (1939, ei suomennettu). Teoksista varsinkin Odysseus (engl. Ulysses) on laajalti tunnettu ja kiistelty, ja sitä on sanottu yhdeksi 1900-luvun tärkeimmistä kaunokirjallisista teoksista.
Joycen tuotannossa ovat kokemukset Irlannista olennaisia, vaikka hän asui suurimman osan elämäänsä ulkomailla. Kirjojen tapahtumapaikat ja suurin osa teosten aiheista ovat peräisin Irlannista. Joyce loi Dublinista oman kirjallisen pienoismaailmansa.
Nuoruusvuodet Dublinissa
James Joyce syntyi 1882 syvästi katoliseen dublinilaiseen virkamiesperheeseen. Joidenkin väitteiden mukaan synnyinpaikka olisi ollut dublinilainen slummi, mutta todellisuudessa Joycen synnyinkoti oli 41 Brighton Square hyvämaineisessa esikaupungissa. James Joycen vanhemmat olivat John Joyce ja Mary Jane Murray. Isä-Johnin elämäntyyliä pidettiin tuhlailevana, ja Mary Jane Murrayn isä oli aikoinaan yrittänyt estää tyttärensä kihlautumisen John Joycen kanssa. Vuonna 1916 ilmestyneessä teoksessaan Taiteilijan omakuva nuoruuden vuosilta James Joyce kirjoitti pilkalliseen sävyyn isänsä lukuisista toimista luettelon, jonka mukaan John Joyce oli ”lääketieteen opiskelija, soutaja, tenori, harrastelijanäyttelijä, karjuva poliitikko, vähäinen maanomistaja, pikkusijoittaja, juoppo, mainio seuramies, jutunkertoja, jonkun sihteeri, joku viinatehtaassa, veronkantaja, vararikkoinen ja nykyisin oman menneisyytensä ylistäjä”.
200px|thumb|Marjorie FitzGibbon, James Joycen patsas, 1990.
Joycen perhe alkoi köyhtyä 1890-luvulla, lähinnä perheen isän John Joycen juopottelun ja huonon taloudenpidon vuoksi. Perheeseen oli syntynyt yhteensä kolmetoista lasta, joista kolme kuoli nuorena. James Joyce itse oli syntyneistä lapsista toinen, eloonjääneistä vanhin.
Joyce aloitti koulunkäynnin 1888 paikallisessa Clongowes Wood Collegessa. Se oli Kildaren kreivikunnassa sijaitseva jesuiittojen sisäoppilaitos. Joycen on sanottu olleen hyvä oppilas, vaikka häntä rangaistiin muun muassa ”karkeasta kielenkäytöstä” ja muista pienemmistä rikkeistä. Joyce joutui lopettamaan koulunkäynnin Clongowes Wood Collegessa 1891, sillä perheen raha-asiat olivat entistä huonommalla tolalla.
Jonkin aikaa Joyce ja hänen veljensä Stanislaus opiskelivat kristillisessä koulussa North Richmond Streetillä. John Joyce kuitenkin tapasi Clongowes Wood Collegen entisen rehtorin, John Conmeen, jonka ansiosta James ja Stanislaus Joyce pääsivät siirtymään Conmeen Belvedere-jesuiittakouluun. Joycen myöhempien aikojen teoksista Conmeen hahmo esiintyy esimerkiksi Ulysseksessa.
Joyce menestyi koulussa hyvin, ja hän kirjoittautui Dublinin yliopistoon vuonna 1898 opiskellakseen kieliä, etenkin englantia, ranskaa ja italiaa. Hän toimi myös kaupungin kirjallisuus- ja teatteripiireissä, kirjoitti arvosteluja lehtiin ja ainakin kaksi näytelmää.
James Joyce hylkäsi katolisuuden 16-vuotiaana. Tuomas Akvinolaisen filosofiaa hän kuitenkin arvosti koko elämänsä. Joycen kirjassa Odysseus Buck Mulliganin henkilöhahmo toteaa Stephen Dedaluksella olevan ”kirottua jesuiittaverta suonissaan, paitsi että se virtaa vastapäivään”. Useissa Joycen teoksissa esiintyvä Stephen Dedalus on Joycen kirjallinen omakuva.