cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
HIV
HIV Afrikassa
Monien Afrikan kirkkojen on ollut vaikea hyväksyä HIV/AIDS-ohjelmaa, jolla ei ole kristillistä arvopohjaa, mutta vuodesta 2004 on ollut käynnissä Pipliaseurojen Laupias samarialainen -koulutusohjelma. Se muokkaa asenteita ja levittää oikeaa tietoa sekä eheyttää koko yhteisöä. Yhteistyökumppaneina ovat kirkot, järjestöt, terveysviranomaiset, koulut ja kyläyhteisöt. Ohjelma on tuottanut lupaavia tuloksia, mm. HIV-tartunnan saaneet ovat päässeet takaisin yhteisön jäseniksi. Erinomaisten tulosten ansiosta ohjelma toimii 24 maassa ja 11 suunnittelee liittymistä mukaan.
HIV Yhdysvalloissa
HIV-levisi Yhdysvaltoihin Haitista arvioiden mukaan vuosien 1969 ja 1973 välisenä aikana mahdollisesti saastuneiden verituotteiden mukana. Haitille HIV oli kulkeutunut Afrikasta vuosien 1963 ja 1971 välillä. HIV saapui Yhdysvalloissa ensin New York Cityyn, josta se levisi muualla maahan. Aktiivista seksielämää eläneen kanadalaisen homoseksuaalisen lentostuertti Gaëtan Dugasin väitettiin pitkään aiheuttaneen HIV:n leviämisen Yhdysvaltoihin, mutta tämä väite on sittemmin kumottu, kun yhteys Haitille löydettiin. Saavuttuaan Yhdysvaltoihin HIV ja AIDS levisivät 1980-luvulla erityisesti homoseksuaalisten miesten keskuudessa, joilta sairaus myös ensimmäisen kerran tunnistettiin. Tämä johti syrjintään homoseksuaalisia miehiä vastaan, ja erityisesti konservatiiviset yhdysvaltalaiset poliitikot ja kansalaiset alkuun vastustivat tutkimuksia.
Vuonna 2017 Yhdysvalloissa tartunta todettiin 38 739 henkilöllä. Tartuntojen määrä on CDC:n mukaan pysynyt vakaana. Tuona vuonna homo- ja biseksuaaliset miehet vastasivat 66 %:sta kaikista uusista diagnooseista ja 82 % miesten saamista tartunnoista. Heteroseksuaaliset, ei huumeidenkäytön vuoksi tartunnan saaneet muodostivat 24 % tapauksista. Heistä valtaosa oli naisia, 16 % kaikista tapauksista. Suurimmat ryhmät, joilla tartunta oli diagnisoitu, olivat afroamerikkalaisia homo- ja biseksuaalisia miehiä. Kaiken kaikkiaan afroamerikkalaiset ja latinot olivat yliedustettuina tartuntatilastoissa.
HIV yhteiskunnallisena ilmiönä
Sittemmin asenteet ovat muuttuneet neutraalimpaan ja asiallisempaan suuntaan. HI-viruksen ilmaantuminen vaikutti osaltaan 1960-luvulla alkaneen seksuaalisen vallankumouksen päättymiseen ja yleisti kondomin käyttöä. Nykyisin HIV-testit ovat yleistyneet. Testi tehdään verinäytteestä, jolla havaitaan paria kuukautta vanhemmat tartunnat (aivan tuoreita tartuntoja ei pystytä havaitsemaan). Yleisimmin käytetyssä testissä etsitään elimistön HI-virusta vastaan tuottamia vasta-aineita.
Eräät valtiot kieltävät HIV-positiivisten pääsyn maahan. Vuonna 2007 oli HIV-positiivisten maahanpääsy kielletty 13 maahan. Lisäksi 62 % maailman maista rajoittaa HIV-positiivisten oikeuksia. Yhdysvaltoihin HIV-positiivisten pääsy oli kielletty 1987–2008 ilman suurlähetystön myöntämää erikoislupaa. HIV on vakava lääketieteellinen ja sosiaalinen ongelma laajoilla alueilla. Pahin ongelma on Etelä-Afrikassa, jossa HIV-tartunnan saaneita on noin 15 prosentilla aikuisista.
HI-viruksen rikollinen levittäminen
HI-viruksen tarkoituksellinen levittäminen on suhteellisen tuore ilmiö, mutta siitä on ehditty antaa tuomioita useissa maissa.
Tunnettuja tapauksia Suomessa ovat olleet Steven Thomas ja George Kings. Molemmat olivat HI-viruksestaan tietoisina harrastaneet useiden naispuolisten henkilöiden kanssa suojaamatonta seksiä. He saivat ehdottomat vankeusrangaistuksensa muun muassa törkeistä pahoinpitelyistä.
Suomen oikeuskäytäntöä HI-viruksen levittämisestä ja tartunnan ilmoittamatta jättämisestä on kritisoitu, koska nykyaikainen estolääkitys pitää HI-viruksen tarttumistodennäköisyyden mitättömänä.
Ulkomailla tapauksia ovat muun muassa:
AIDS-denialismi ja salaliittoteoriat
AIDS-denialismilla tarkoitetaan näennäistiedettä, jossa kiistetään HIV-infektion ja AIDSin yhteys. Jotkut denialistit myöntävät HI-viruksen olemassaolon, mutta osa kiistää sen. AIDS-denialismilla on ollut kannattajia etenkin Etelä-Afrikassa, jossa sen on arvioitu aiheuttaneen jopa satojatuhansia kuolemia. Kuuluisia kannattaja ovat muun muassa Peter Duesberg ja Kary Mullis.
Rokoteteoriat
Yhdysvalloissa on epidemian alkuperäksi arveltu 1950-luvun poliorokotuskampanjoita. Kirjailija Edward Hopperin teoksessa The River esitettiin, että HIV sai alkunsa CHATiksi kutsutusta syötävästä poliorokotteesta, jota annettiin noin miljoonalle ihmiselle Keski-Afrikassa 1950-luvun loppupuolella. Hooperin mukaan CHAT valmistettiin kasvattamalla sitä simpanssien munuaissoluissa ja että SIV olisi tarttunut rokotteen välityksellä ihmisiin muuttuen HIV-1:ksi. Vuonna 2000 yksi alkuperäisen rokotteen valmistajista, philadelphialainen Wistar Institute, löysi näytteen tästä poliorokotteesta, ja sen tutkimuksissa ei löytynyt merkkejä SI- tai HI-viruksista. Poliorokoteteorian uskottavuutta vähentää myös se, että ensimmäisiä HIV/AIDS-tapauksia on löydetty ajalta ennen kuin poliorokotetta ryhdyttiin antamaan. CDC on todennut, että näkemys, jonka mukaan HIV:n alkuperä olisi munuaissoluviljelmissä valmistetussa poliorokotteessa, on ”yksi monista todentamattomista hypoteeseista”.
Salaliittoteoriat
On esitetty myös salaliittoteorioita, joiden mukaan HIV olisi ihmisen valmistama tauti. Yhdysvalloissa tehdyn mielipidetiedustelun mukaan merkittävä joukko afroamerikkalaisia uskoo, että HIV valmistettiin biologista sodankäyntiä varten ja sen tarkoituksena oli tuhota mustia ja homoseksuaaleja. On esitetty, että tämän takana olisi ollut Yhdysvaltain kansallinen ”Erikoissyöpävirusohjelma”, joka oli mahdollisesti tiedustelupalvelu CIA:n avustama. On esitetty myös, että virusta levitettiin, joko tahallisesti tai tahattomasti, isorokkorokotusohjelman välityksellä tai homoseksuaalisiin miehiin hepatiitti B -rokotteen rokotekokeilla. The Times esitti vuonna 1987 etusivullaan väitteen, jonka mukaan vuoden 1967 isorokkorokotuskampanja Afrikassa olisi levittänyt tautia nopeasti maailmanlaajuiseksi epidemiaksi. Artikkelin mukaan HIV-infektioiden erittäin nopea leviäminen ilmeni yhtä aikaa eri puolilla maapalloa ja vastasi täysin Maailman terveysjärjestön WHO:n isorokon vastaista rokotusohjelmaa Haitilla, Brasiliassa ja Afrikassa, jossa Zairessa eniten rokotuksia saaneena oli myös eniten HIV-tartuntoja. Artikkeli perustui pääosin yhden nimettömäksi jääneen WHO:n asiantuntijan lausuntoon. Tieto levisi nopeasti muihin kansainvälisiin medioihin."
Vaikka mitään näistä teorioista ei voida täydellisesti todistaa vääräksi, niiden tueksi esitetty todistusaineisto on huteraa ja jättää usein huomiotta SI- ja HI-virusten välisen yhteyden ja sen, että virusta on löydetty ihmisistä jo vuonna 1959. Teoriat eivät myöskään ota huomioon, ettei geeniteknologia ollut viruksen syntyaikoina niin kehittynyttä, että viruksia olisi pystytty ”valmistamaan”.
Wilhelm Porrassalmi
Johan Wilhelm Porrassalmi (18. joulukuuta 1930 Kälviä – 21. joulukuuta 2006 Kokkola) oli suomalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli pituushyppy.
Wilhelm Porrassalmi kilpaili Melbournen 1956 olympialaisten pituushypyssä mutta loukkaantuneena karsiutui loppukilpailusta. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän sijoittui viidenneksi astuttuaan niukasti yli hyppynsä, jonka pituus olisi riittänyt voittoon. Tukholman EM-kilpailuissa 1958 hän oli yhdeksäs. Hän edusti Suomea 17 maaottelussa pituushypyssä ja pikajuoksuissa.
Seuratasolla "Wille" Porrassalmi edusti Kokkolan Veikkoja. Hän saavutti SM-hopeaa vuosina 1954 ja 1956 sekä SM-pronssia vuosina 1958 ja 1959. Kesäkuussa 1956 hän hyppäsi Ranska-maaottelussa Suomen ennätyksen 762 cm. Talvella 1954 hän oli Toivo Hyytiäisen kanssa ensimmäisenä suomalaisyleisurheilijana kilpailumatkalla Pakistanissa.
Porrassalmen ennätykset pikajuoksuissa olivat 10,8 s 100 metrillä, 22,0 s 200 metrillä sekä 50,2 s 400 metrillä. Hän pelasi 1940-luvun lopulla jalkapalloa Kokkolan Palloveikkojen maalivahtina.
Tee
thumb|Kupillinen ensimmäisen sadon Darjeeling-teetä. thumb|[[Oolong-teetä hautumassa gaiwanissa.]] Tee on teepensaan (Camellia sinensis) lehdistä uuttamalla valmistettava juoma. Teeviljelmillä viljellään käytännössä kahta teepensaan muunnosta: joko kiinanteetä (Camellia sinensis var. sinensis) tai assaminteetä (Camellia sinensis var. assamica). Näistä muunnoksista on monia alueellisia teepensaskantoja tai kantojen hybridimuotoja.
Teessä on kofeiinia (eli teiiniä), tanniineja, teaniinia ja meteaniinia. Tanniinit tekevät teestä kitkerää, jos teetä haudutetaan kauan. Teaniini ja meteaniini ovat miedosti rauhoittavia aineita.
Teen laatu riippuu monista tekijöistä, joista lehtien ikä on yksi tärkeimmistä. Arvostetuimpia ovat kasvin latvuksen nuoret lehdet, ennen kaikkea kukintojen kiinnityskohdista kasvavat lehdet. Valmistusprosessin kuluessa teelehdet kuivataan; valmiissa irtoteessä on alle 3 prosenttia vettä. Lehtiteestä on kyse, mikäli teelehtiä ei rikota ja rikotusta teestä, jos teelehdet tarkoituksellisesti murskataan valmistusprosessin aikana. Kalleimmat teelaadut maksavat useita satoja euroja kilolta. Teelaadut jaetaan valmistustavasta riippuen esimerkiksi mustaan, vihreään, valkoiseen ja keltaiseen teehen. Teelaatuja voidaan myös maustaa.
Muiden kasvien kuin teepensaan lehdistä valmistettuja juomia kutsutaan yleisesti yrttiteeksi.
Historiaa
Teepensaan tarkka alkuperä, samoin kuin geenitutkimukseen ja evoluutiobiologiaan pohjautuva tieteellinen luokittelu on ollut viime vuosikymmenet vilkkaan keskustelun kohteena. Tyypillisesti kirjallisuus sijoittaa teeviljelyn alun Lounais-Kiinan, Myanmarin ja Koillis-Intian seudulle. Kasvin tarkemmaksi alkukodiksi etenkin kiinalaiset tutkijat esittävät nykyisen Kiinan aluetta.
Usein teekirjallisuudessa löytöhistoriaan liitetään myyttinen kertomus kiinalaisesta tarukeisarista Shen Nongista (eli Shennong). Tämän legendan mukaan vuonna 2 737 eaa. väsynyt Shennong istahti teepuun juurelle ja hänelle laitettiin vettä kiehumaan. Veden kuumentuessa hän nukahti. Herättyään hän huomasi puunlehtiä kuuman veden joukossa. Uteliaana Shennong maistoi juomaa ja havaitsi, että huolimatta juoman kitkerästä mausta sillä oli sekä puhdistava että piristävä vaikutus. Vuoden 729 Japanista on peräisin maininta hallitsija Shomunin teetarjoilusta sadalle munkille palatsissaan Narassa uskonnollisessa seremoniassa, josta kehittyi Japanissa yhä tunnettu teeseremonia.
Tee saapuu Eurooppaan
Teen kulkeutuminen Eurooppaan tapahtui hieman myöhemmin kuin kahvin. Vaikka teen historia arvostettuna seurapiirijuomana onkin huomattavasti vanhempi kuin kahvin, sen syntysijoilta Kiinasta tee ei tullut eurooppalaisten tietoisuuteen ennen kuin vuonna 1556, jolloin portugalilainen jesuiitta isä Jasper de Cruz maistoi sitä ja kirjoitti siitä. Tuohon aikaan portugalilaisten kiinnostus löytää sopiva kauppatie Kaukoidästä Lissaboniin heräsi. Vasta vuonna 1600 sellainen löytyi, ja tuolloin myös ensimmäinen teelasti päästiin purkamaan Lissabonin taivaan alla. Väitetään kuitenkin, että ensimmäiseksi tee olisi kulkeutunut arabialaisten kauppiaiden mukana Venetsian läpi vuonna 1559. Arabit olivat edelläkävijöitä eurooppalaisiin nähden, sillä ensimmäiset maininnat teestä arabien keskuudessa ovat jo noin vuodelta 850. Säännölliset teekuljetukset alkoivat virrata Eurooppaan hollantilais-portugalilaisena yhteistyönä vuonna 1610.
Maitoteetä juotiin ilmeisesti ennen eurooppalaisia ainakin Kiinassa mahdollisesti jo Jin-dynastian aikaan, ja viimeistään mongolikaanien aikana. Esimerkiksi Venäjän tsaarin Kiinaan 1616 lähettämistä joukoista Ivan Petrovin ja Vasili Tumenetsin kuvaillaan osallistuneen Altin kaanin järjestämille illallisille, jossa heille tarjottiin mongolialaista maitoteetä. Eurooppalaisista sekä hollantilaiset että britit omaksuivat vahvan mustan teen makua pehmittäneen maidon käytön. Maidon lisäämisestä teehen kirjoitti noin vuonna 1671 Sevignen markiisitar Marie de Rabutin-Chantal. Hän ohjeisti kirjeellään tytärtään tarjoamaan maitoa teen kanssa vieraita viihdyttäessään. Vuonna 1680 ainakin pariisilaisessa Madame de la Sablieren salongissa tarjoiltiin teetä maidon kanssa. Joissain lähteissä maidon lisääminen teekuppiin ennen teetä arvellaan saaneen alkunsa tai pontta siitä, että näin etenkin edullisempia posliiniastioita suojeltiin pinnan halkeilemiselta tai astian rikkoutumiselta kuuman teen johdosta. Uudempi hammaslääketieteellinen tutkimus toteaa puolestaan maidon käytön vähentävän esimerkiksi hampaiden värjäytymistä verrattuna mustana juotavaan teehen.
Suomessa teenjuonti alkoi Ruotsin vallan aikana. Laajemmille kansanryhmille tee tuli tunnetuksi Venäjän kautta. Suomen vanhin yhä teetä pakkaava yritys on vuonna 1854 Viipurissa perustettu, nyttemmin Helsingissä toimiva Sergejeff.
Useisiin eurooppalaisiin kieliin nimi ”tee” on tullut Xiamenissa puhutusta minnan-kiinasta. Mandariinikiinan nimi taas on lainattu lukuisiin slaavilaisiin kieliin (venäjän чай, tšekin čaj) ja muun muassa portugaliin (chá). Myös Suomessa teestä käytetään murresanaa saikka/tsaikka.
Teelaadut
Teet voidaan jakaa pääryhmiin niiden valmistustavan mukaan. Erona on lehtien tuoreus, hapetusprosessi ja jälkifermentointi.
Musta tee
Musta tee on teelaaduista käsitellyintä. Mustan teen annetaan muista teelaaduista poiketen hapettua loppuun saakka. Hapetuksessa teen lehdissä oleva luontainen kitkeryys häviää ja siksi mustan teen valmistuksessa voidaankin käyttää vanhoja lehtiä, jotka ovat kitkerämpiä kuin nuoret. Mustaa teetä myydään lukemattomin eri tavoin maustettuna ja se on teelaaduista halvinta. Musta tee on länsimaissa suosituin tee ja sitä valmistetaankin enemmän kuin mitään muuta teelaatua.
Perinteisissä teemaissa Kiinassa ja Japanissa musta tee ei ole kovin suosittua. Kiinassa, Japanissa ja Koreassa sitä kutsutaan juoman värin mukaisesti punaiseksi teeksi, mikä saattaa aiheuttaa sekaannuksia. Mustaksi teeksi kutsutaan Kiinassa puer-teetä.
Mustassa teessä on kofeiinia noin 4 painoprosenttia, eli 2 gramman teepussista liukenee noin 0,08 grammaa kofeiinia.
Oolong-tee
Oolong-tee (eli wulong) on samalla tavoin alkukäsiteltyä kuin musta tee, mutta sen hapettuminen on keskeytetty. Sen annetaan hapettua yleensä noin 2–3 päivää. Oolong on länsimaissa melko tuntematonta, mutta Kiinassa ja Japanissa sitä juodaan kohtalaisen paljon. Oolong-tee jätetään yleensä kokonaan maustamatta tai maustetaan vain hyvin kevyesti. Se on suunnilleen vihreän teen hintaista.
Valkoinen tee
Valkoinen tee on tehty pelkästään teepensaan yläosan nupuista ja kärkilehdistä, eikä siihen ole sekoitettu muita teepensaan osia. Nimitys valkoinen tee tulee nuppujen ja kärkilehtien pintaa peittävästä hennosta valkoisesta karvasta. Valkoisen teen ei ole annettu hapettua. Länsimaissa valkoinen tee on melko harvinaista, mutta Kiinassa ja Japanissa sitä juodaan kohtuullisen paljon. Valkoinen tee on keltaisen teen ohella kallein teelaatu.
Pu’er-tee
Sheng pu’er ikäännytetään (jälkifermetointi), jopa vuosia tai vuosikymmeniäkin. Tänä aikana luontaiset bakteerit ja homeet fermentoivat teelehtiä. Sheng pu’eria on tavallista jälkifermetoida 10–50 vuotta; vasta 30 vuotta vanhaa raakapu’eria pidetään täysin kypsyneenä, vuosikertapu’erina. Joskus teelehtiä ei edes puristeta kakuiksi, vaan ikäännyttäminen tehdään irtoteelle.
Uudempaa tuotantotapaa edustaa 1970-luvulla kehitetty shou pu’er (suom. kypsennetty pu’er). Tätä valmistettaessa lajitellut teelehdet levitetään laakeisiin kasoihin, kostutetaan ja kasa peitetään päältä kankaalla. Teelehdet jätetään 45–65 vuorokaudeksi korkeaan lämpötilaan ja kosteuteen fermentoitumaan; teelehtiä käännellään välillä. Seuraavaksi teelehdet lajitellaan ja puutteellisesti fermentoituneet lehdet poistetaan. Teelehdistä tehdään kakkuja höyryssä puristamalla ja kakut kuivataan. Kakkujen on hyvä seistä ainakin kolme kuukautta fermentointiprosessin vakiintuessa, ennen kuin niistä haudutetaan teejuomaa. Periaatteessa kypsytetty pu’er on tehty käytettäväksi ilman jatkoikäännytystä. Niiden maku ei tyypillisesti juuri parane pitempään säilytettäessä.
Raaka-aineena käytetyt teelehdet vaikuttavat paljon pu’er-kakun aromikkuuteen. Perinteiseen, jälkikypsytettävään raakapu’eriin saatetaan käyttää hyvin vanhojen Assamica-muunnoksen teepensaiden ja niiden villien lähilajien, kuten Camellia taliensis- teepuun lehtiä. Kypsytetyn pu’erin raaka-aineena käytetään sen sijaan yleensä teeviljelmien teepensaiden lehtiä. Pu’er kakkusten koko vaihtelee muutamasta grammasta jopa viiteen kiloon. Tyypilliset tuocha-kakut ovat kooltaan 100, 250 tai 500 g. Kiinalaiset kutsuvat luokituksessaan pu’er-teetä mustaksi teeksi (erotukseksi meillä tavallisesta hapetetusta punaisesta teestä) ja pitävät sitä vihreää teetä terveellisempänä. Valmis pu’er-teejuoma on usein tummanpunaista.
Teen valmistusvaiheet
Teen valmistuksessa on monia eri vaiheita, joista kaikkia ei kuitenkaan käytetä kaikkien eri teelaatujen valmistuksessa.
Istuttaminen
Teepensaiden istuttaminen on yleensä käsityötä.
Poiminta ja keräily
Lehdet poimitaan pensaista. Laatuteetä varten lähes kaikki teet poimitaan käsin, sillä ihmissilmä tunnistaa parhaiten oikean katkaisukohdan ja koneellinen poiminta rikkoo helposti lehden. Koneet eivät myöskään erottele pehmeimpiä lehtiä. Keruupusseilla varustettuja pensassaksia tai moottorileikkureita käytetään kuitenkin teen massatuotannossa useassa tuottajamaassa. Leikkuukoneet vaihtelevat kooltaan yhden- tai kahdenkannettavista, keruupussilla varustetuista leikkurimalleista suurempiin kiskoilla tai pyörillä kulkeviin teenleikkuupuimureihin.
Osassa teentuottajamaista teellä ei ole erityistä satokautta, joten esimerkiksi Keniassa teen lehtiä poimitaan vuoden jokaisena päivänä. Poiminta tehdään aamuisin, kasvupaikasta riippuen aina 5–10 päivän välein samasta pensaasta. Toisissa tuottajamaissa, kuten Japanissa, vihreää teetä kerätään huhti-syyskuulle ajoittuvana satokautena tyypillisesti 3–5 kertaa. Keruuta seuraavan tarkastuksen jälkeen lehdet kuljetetaan säkkeihin pakattuna tehtaalle.
Nuudutus
Kun teelehdet on poimittu, ne levitetään laakeille kuivausritilöille esikuivatusta (nuudutusta) varten. Siinä ne ovat 12–24 tuntia. Lämmin ja kuiva tuuli muuttaa teelehdet nahkeiksi. Tämä valmistusvaihe kuuluu miltei jokaiseen teelaatuun, paitsi vihreälle ja keltaiselle teelle.
Rullaus
Kun teelehdet kerätään nuudutusalustoilta ne rullataan (yleensä koneellisesti), jolloin teelehtien solukko rikkoutuu ja teelehden sisältämät solunesteet, öljyt ja entsyymit vapautuvat. Silloin ne saavat oikean kokonsa, mutta ovat edelleen vihreitä ja kosteita. Rullausta ei kuitenkaan suoriteta kaikille teelaaduille.
Hapettaminen
thumb|600px|Eri teelaadut käyvät läpi erilaisia valmistusvaiheita. Valmistusvaiheet kaaviona. Rullauksen jälkeen teelehdet siirretään suurille pöydille kosteaan tilaan. Huoneenlämpötilaa ja kosteutta tarkkaillaan ja säädetään jatkuvasti. Tämä vaihe kestää 1–3 tuntia ja sinä aikana solunesteestä muodostuu ilman ja entsyymien vaikutuksesta erilaisia maku- ja väriaineita, lehdet muuttuvat tummemmiksi ja teen maku, tuoksu ja väri vahvistuvat. Hapettamista ei suoriteta valmistettaessa vihreätä, valkoista tai keltaista teetä. Hapettamista kutsutaan usein virheellisesti fermentoinniksi, mutta vain pu’er on varsinaisesti pieneliöiden avulla fermentoitua teetä.
Kuivaus
Hapetuksen (vihreän, valkoisen ja keltaisen teen ollessa kyseessä, rullauksen) jälkeen teelehdet kuivatetaan niin että niistä poistuu käytännössä kaikki kosteus. Tässä vaiheessa ne muuttuvat erittäin kevyiksi ja hauraiksi.
Lajittelu
Kuivauksen jälkeen tee ravistellaan erilaisten siivilöiden läpi, jotta erikokoiset lehdet saadaan eroteltua. Suuremmista lehdistä tehdään korkealaatuista irtoteetä, pienempien murusten päätyessä halvempiin seoksiin. Yli jäävästä pölystä ja hyvin pienistä paloista tehdään pussiteetä.
Tee sekoitetaan useammasta laadusta, koska sato ei ole aina samanlaista. Saman teelaadun ominaisuuksien pitäminen samanlaisina on kaupallisesti tärkeää. Tästä syystä teen makua ja muita ominaisuuksia tarkkaillaan huolellisesti ja kaikki menevät testattavaksi maistajille, joita esimerkiksi Liptonilla on yli 50. Jotta arvioinnit olisivat vertailukelpoisia, tee on valmistettava toistettavalla tavalla. Tässä voidaan noudattaa esimerkiksi kansainvälistä standardia ISO 3103, joka kuvaa tarkoin teen valmistusmenetelmän sekä käytettävän teekannun ja -kupin.
Haudutus
Tee valmistetaan hauduttamalla teelehtiä teetyypistä ja tarkemmasta lajikkeesta riippuen 1–15 minuuttia. Lyhin haudutusaika on vihreällä teellä, pisin joidenkin alueiden valkoisella teellä. Pussiteen haudutusohje riippuu oleellisesti siitä, minkätyyppistä ja -tasoista teetä teepussi sisältää. Korkealaatuisen irtoteen kohdalla parhaaseen tulokseen pääsemiseksi tee täytyy hauduttaa huolellisesti.
Kuumennettavan veden tulee olla raikasta ja hapekasta, jotta tee saisi parhaan maun. Teekannuun tulee ensin kaataa kuumaa vettä, jotta haudutuslämpötila pysyisi riittävän korkeana koko hauduttamisen ajan. Menettelyllä voi olla suuri vaikutus mustan teen makuun. Kunnollinen teekannun kuumentaminen edellyttää, että vähintään neljännes teekannusta täytetään mustaa teetä haudutettaessa kiehuvalla vedellä ainakin puolen minuutin ajaksi. Teekannun voi lämmittää vaihtoehtoisesti mikroaaltouunissa. Tällöin kannuun kaadetaan puoli desilitraa vettä ja sitä kuumennetaan minuutin ajan täydellä teholla. Myös valurautaiset teekannut, joita ei tule kuumentaa mikroaaltouunissa, kuumentuvat erittäin kuumiksi, vaikka niiden kuumentamiseen voi kulua enemmän aikaa. Nautittavaan teemäärään nähden tulisi käyttää mahdollisimman pientä kannua, siten että se on täynnä. Silloin aromit eivät pääse haihtumaan ja kannu pysyy paremmin kuumana.
Haudutuslämpötila ja -aika
Veden lämpötila vaikuttaa teen makuun merkittävästi. Useimpien mustien teelaatujen kohdalla sopiva haudutuslämpötila on noin 95 °C. Kun vesi on lämmennyt lähes kiehuvaksi, se voidaan kaataa pannuun. Teelaadusta riippuen vesi tulee kaataa joko teesiivilässä tai haudutusaastiassa olevien teelehtien päälle, tai upottaa teepallolla tai vastaavalla lehdet hitaasti veteen.
Haudutusajan kesto on kaikkein tärkein tekijä maun kannalta. Jos haudutus kestää liian kauan, teestä voi tulla kitkerää tai samean makuista, ja liian lyhyt haudutus ei anna makua. Kokonaisia teelehtiä ja loppukauden sadon teetä haudutetaan tyypillisesti hieman pidempään kuin rikottuja teelehtiä tai kevätsadon teetä. Hauduttaessa valtaosa teen kofeiinista liukenee ensimmäisen minuutin aikana, joten pidempi haudutusaika ei lisää teen kofeiinipitoisuutta.
Vihreän teen hauduttaminen
Vihreän teen suositeltu haudutusveden lämpötila on tyypillisesti 70–80 astetta. Teen kitkeröitymisen lisäksi liian kuuma vesi tuhoaa vihreästä teestä joitain terveellisiä ainesosia. Jotkut hienot kevätsadon vihreät teet tulee hauduttaa jopa niin alhaisessa kuin 60 asteen lämpötilassa. Joissakin vedenkeittimissä on sisäänrakennetut termostaatit, jolloin veden voi lämmittää suoraan halutun lämpöiseksi, muuten on turvauduttava erillisiin lämpömittareihin. Eräs keino alentaa veden lämpötilaa on sen kaataminen astiasta toiseen. On myös mahdollista sekoittaa kuumaan veteen kylmää vettä sopivan lämpötilan saavuttamiseksi. Korkealaatuisia teelaatuja voidaan yleensä hauduttaa useita kertoja, ja monien laatujen kohdalla toinen uutos on vivahteikkain.
Pu’er-teen haudutus
Mikäli pu’er-tee on kakkuina eikä irtoteenä, kakusta irrotetaan teetä, työntämällä tukeva lyhyt veitsi kakun sivusta sisään varoen lehtien rikkoutumista. Kakusta tulisi irrottaa samalla sekä sisällä että pinnalla olevat lehdet, koska niiden maku saattaa vaihdella, ja tarkoitus on sekoittaa ne ennen käyttöä. Ennen ensimmäistä pannua teelehdet huuhdellaan 1–2 kertaa kuumalla teevedellä. Teeveden lämpötilan tulisi tuoreemmalla pu’er-teellä olla 90–95 astetta ja vanhemmalla 85–90 astetta. Samoista lehdistä voidaan tehdä monta pannullista teetä, jopa 20 kertaa. Lehtiä pidetään vedessä vain lyhyehkön ajan eli niitä ei hauduteta. Ensimmäisissä pannullisissa sopiva aika voi olla vain 12 sekuntia, mutta viimeisissä pannullisissa jopa pari minuuttia.
Teenjuonti eri kulttuureissa
Eri puolilla maailmaa on totuttu erilaisiin tapoihin nauttia teetä. Esimerkiksi Japanissa teeseremonialla on tärkeä sosiaalinen merkitys, ja sen ovat myös joissain luostareissa zen-munkit ottaneet osaksi henkistä harjoitustaan. Suurimmaksi osaksi Japanissa juodaan kuumaa vihreää teetä sekä kylmää pullotettua vihreää teetä. Pullotettu jäätee on suosittua myös esimerkiksi Kiinassa, Yhdysvalloissa ja Keski-Euroopassa. Usein virvoitusjuomapulloon pakatussa jääteessä on runsaasti sokeria.
Englannissa teetä juodaan usein maidon ja sokerin kanssa, ja englantilainen kello viiden iltapäivätee on yli 300 vuotta vanha perinne. Ilmiönä teenjuonti yleistyi Englannissa portugalilaisen Katariina de Bragançan (1638–1705) myötäjäisten myötä vuoden 1662 jälkeen Englannin saatua Bombayn sataman.
Monet venäläiset juovat mustaa teetä ilman maitoa mutta maustettuna sokerilla ja sitruunalla, toisinaan teehen saatetaan lisätä hilloa. Venäjällä tavallista mustaa teetä kutsutaan nimellä 'tšai' (чай).
Tuotteen terveysvaikutukset
Teen terveysvaikutuksia on tutkittu erityisesti Japanissa varsin tarkkaan, ja tutkimuksissa onkin selvinnyt teen myönteinen vaikutus ihmisen terveyteen. Varsinkin runsaasti antioksidantteja sisältävät teet (vihreä tee ja rooibos) estävät solujen vanhenemista ja rappeutumista. Teellä on lisäksi sanottu olevan muun muassa syöpää ehkäiseviä ja ruoansulatusta edistäviä vaikutuksia. Nivelreuman riskin on kuitenkin todettu lisääntyvän runsaasti teetä juovien, vaihdevuodet ylittäneiden englantilaisnaisten kohdalla. Tee myös piristää, ja joidenkin teelaatujen sisältämät ainekset toimivat jopa mietoina masennuslääkkeinä. Mikäli tee juodaan maidon kanssa, maito estää teen flavonoidien toimintaa.
Maailmanmarkkinat
thumb|250px| Tärkeimmät teen tuottajamaat vuosina 2019 FAO:n tilastojen mukaan. thumb|250px| Suurimmat teen tuottajamaat vuosina 2012–2013. Kuvassa on esitetty 17 suurimman tuottajamaan keskimääräinen teetuotanto FAO:n tilastojen mukaan. thumb|250px|Teehuutokauppaa Kenian Mombasassa (2012). YK:n elintarvikejärjestö FAO:n mukaan maailman suurimmat teentuottajamaat olivat vuosina 2012–2013 (sato keskimäärin): Kiina (1,857 miljardia kilogrammaa), Intia (1,172 mrd. kg), Kenia (401 milj. kg), Sri Lanka (335 milj. kg), Turkki (219 milj. kg), Vietnam (216 milj. kg), Iran (159 milj. kg) ja Indonesia (146 milj. kg). Koko maailmassa tuotettiin keskimäärin 5,190 miljardia kilogrammaa teetä vuodessa. Kenia on maailman kolmanneksi suurin teentuottaja (osuus 7,7 % vuosina 2012–2013), mutta maailman suurimpia viejiä. Kiina (35,8 %) ja Intia (osuus 22,6 %) tuottavat yhdessä yli puolet maailman teestä, mutta kuluttavat tuotannostaan suurimman osan itse. Monet tuottajamaat, kuten Kiina ja Kenia, ovat kuitenkin kasvattaneet teetuotantoaan merkittävästi 2000-luvulla, mikä näkyy muutoksena myös kansainvälisessä teekaupassa. Teen tuotanto on hajaantunut lukuisien tuottajayritysten ja pientuottajien kesken. Maailman suurimman teenviljelijän, intialaisyritys McLeod Russelin osuus on noin 100 miljoonaa kiloa eli kaksi prosenttia maailman vuotuisesta teetuotannosta.
Suurimmat teenviejämaat olivat vuonna 2011 Kenia (396,6 milj. kg teetä; arvo 858 milj. USD), Sri Lanka (318,3 milj. kg; 1 480 milj. USD), Kiina (299,8 milj. kg; 965 milj. USD), Intia (203,2 milj. kg; 867 milj. USD) ja Vietnam (104,7 milj. kg; 204 milj. USD). Valtaosa maailman teestä myydään maahantuojille kansainvälisissä raaka-ainehuutokaupoissa, joista suurimmat sijaitsevat Intiassa, Sri Lankassa ja Keniassa. Seitsemän yritystä myy 90 % kaikesta Euroopassa myytävästä teestä (2008). Maailman suurin teekauppias on brittiläis-hollantilainen Unilever, joka hankkii käyttöönsä 12 % maailmanmarkkinoilla myytävästä teestä.
Teen tuojamaista suurimmat ovat Venäjä (181,9 milj. kg teetä; kauppahintaan 510,9 milj. USD), Yhdistynyt kuningaskunta (157,6 milj. kg hintaan 367,6 milj. USD), Yhdysvallat (116,7 milj. kg, 318,5 milj. USD), Yhdistyneet arabiemiraatit (109,6 milj. kg, 485,8 milj. USD) ja Egypti (104,7 milj. kg, 308,5 milj. USD). Monet suurista tuojamaista jalostavat ja edelleenvievät osan maahantuomastaan teestä. Esimerkiksi Dubain Jebel Alissa on maailman suurimpiin kuuluva, 1,2 miljoonaa teepussia tunnissa valmistava Liptonin teetehdas, mikä nostaa Arabiemiraatit hyvin merkittäväksi teen jälleenviejäksi. FAO:n tilastojen mukaan Yhdistynyt kuningaskunta, Saksa, Yhdistyneet arabiemiraatit, Puola ja Belgia olivat sellaisia maita, joiden teevienti oli arvoltaan yli 100 miljoonaa dollaria vuonna 2011, vaikka ne eivät itse olekaan teentuottajia.
Viimeisten 25 vuoden aikana tuotanto on kasvanut, koska viljelymenetelmät ovat kehittyneet tehokkaammiksi, sadot ovat kasvaneet ja uusia pientuottajia on ilmestynyt markkinoille. Kuluttajan kaupassa maksamasta hinnasta 80–90 % menee pakkaajalle ja kauppiaalle.
Kolme viidesosaa eurooppalaisista kuluttajista väittää ottavansa ympäristö- ja eettiset arvot huomioon, mutta todellisuudessa selvästi harvempi ostaa sen mukaisia tuotteita. Tähän asti reilun kaupan tee on tullut lähinnä pieniltä paikallisvalmistajilta. Tästä huolimatta ekologisesti ja eettisesti tuotettujen hyödykkeiden kysyntä on selvässä kasvussa ja niiden käyttö yleistyy maailmanlaajuisesti.
Teemerkeistä
Teemerkeistä Suomessa tunnetuimmat lienevät Associated British Foodsin Twinings ja Unileverin Lipton. Niiden valmistamat teet on useimmiten pakattu teepusseihin. Vuonna 2014 Twinings oli Suomen suurin teebrändi 31 prosentin osuudella vähittäiskaupasta. Lipton tuli toiseksi 28 prosentin osuudella.
Suurimpien suomalaisten teetalojen eli Aaro Forsmanin ja Suomen Elintarviketuonti Oy Nordqvistin teet ovat useimmiten irtoteetä, mutta Nordqvistin suosituimpia laatuja on myös pusseissa. Myös Reilun kaupan teetä on tarjolla useita eri lajeja; tunnettuihin reilun kaupan teevalmistajiin lukeutuu esimerkiksi Clipper tea. Luontaistuotteita teemarkkinoille tarjoaa Golden Temple ja Teehuone/Deli Finland.
Lipton ja Twinings ovat mukana suurten teeyhtiöiden Ethical Tea Partnership -ohjelmassa, joka pyrkii parantamaan työntekijöiden oloja viljelmillä. ETP-ohjelma koostuu kuitenkin lähinnä suosituksista. Siinä on ainoastaan kolme pakollista ehtoa: ei lapsityövoimaa, ei pakkotyötä ja työntekijöille puhdasta juomavettä. Ympäristöasioihin ETP ei puutu ollenkaan. ETP-ohjelman toteuttamista ei valvota. Yritykset saavat ostaa teetä muiltakin kuin järjestelmään kuuluvilta tiloilta, joten asiakas ei voi tietää, onko ostoksen valmistus ollut valvottua vai ei. Unilever on omissa ohjeissaan korjannut monia ETP-ohjelman puutteita, mutta myös korjatut säännöt ovat epämääräiset.
Kuluttaja-lehti tarkasteli teenpakkaajien itsensä tekemiä linjauksia yhteiskuntavastuusta taloudelliselta, sosiaaliselta ja ekologiselta kannalta, ja arvioi Liptonin Twiningsiä eettisemmäksi. Asteikolla 1–5 Twinings sai arvosanan 3 ja Lipton 3,5 (tyydyttävä). Linjausten käytännön toteutumista ei kuitenkaan selvitetty. Teenpakkaajien yhteiskuntavastuuilmoitusten perusteella eettisimmäksi arvioitiin Reilun kaupan luomutee, toiseksi sijoittui tavallinen Reilun kaupan tee ja kolmanneksi luomutee.
Unilever pyrkii sertifioimaan kaikki Lipton-merkkiset teet vuoteen 2015 mennessä Rainforest Alliance -järjestön sammakkomerkillä. Rainforest Alliancen periaatteet ovat muita vastaavia organisaatioita lähempänä Unileverin omia kestävän kehityksen periaatteita, joihin kuuluu myös markkinavoitto. Sammakkomerkin kriteerit eivät ole yhtä tiukat kuin Reilun kaupan tuotteilla tai luomutuotteilla. Viljelijän näkökulmasta sammakkomerkki tarkoittaa enemmän työtä samalla palkalla. Puutteista huolimatta Rainforest Alliancen hyväksymillä teetiloilla edistetään uusiutuvaa energiaa, metsien suojelua ja inhimillistä työympäristöä. Järjestelmän etuihin kuuluvat työntekijöiden saama ilmainen asunto, perusterveydenhuolto ja lasten koulutus.
Rainforest Alliancen sertifioiduilla tiloilla järjestetään vuosittain tarkastus. Rainforest Alliance tarkastaa vuosittain 15 000 tilaa. Reilun kaupan takuita myyvät yritykset käyvät kovaa kilpailua suurista asiakkaista. Unilever-sopimuksen merkitys Rainforest Alliancelle on kyseisen järjestön edustajan sanoin "erittäin suuri", joten Rainforest Alliancelle on keskeistä, että Unilever pääsee tarkastuksista läpi.
Osa valmistajista pyrkii tietoisesti häivyttämään mainonnassaan teetalonsa kotimaan. Esimerkiksi venäläiselle Orimi Tradelle perustettiin Greenfield-teemerkkiä varten yritys Lontooseen pari viikkoa ennen teemerkin tuomista Venäjän markkinoille vuonna 2003. Venäjän jälkeen teemerkin markkinoita on laajennettu IVY-maihin ja muualle Eurooppaan, myös Suomeen. Valmistaja pyrkii toiminnallaan antamaan Pietarissa pakatun teen kuluttajille kuvan englantilaisesta teen tuottajasta.
Viljelyolosuhteet
Teetä viljellään sekä perhetiloilla että tuhansien hehtaarien kokoisilla suurtiloilla. Tällaisella suurtilalla työskentelee kymmeniä tuhansia ihmisiä, sillä teen viljelyyn tarvitaan paljon työvoimaa. Teenviljelyhehtaarilla työskentelee keskimäärin kolme työntekijää, kun kahvipelloilla riittää kaksi ja banaaniviljelmillä yksi työntekijä hehtaaria kohden.
Neljän eurooppalaisen kuluttajajärjestön teettämän tutkimuksen mukaan teen tuotantoon liittyy useita ongelmia: Surkeat palkat, vaaralliset työolot, lapsityövoiman käyttö, ympäristömyrkyt, etnisten vähemmistöjen syrjintä sekä naisten ja lasten hyväksikäyttö ovat tavallisia teetä viljelevillä tiloilla.
Huono palkka ja työehdot: Työlakeja ja minimipalkkasäännöksiä rikotaan laajasti. Intiassa teenpoimijan päiväpalkka on selvästi vähemmän kuin laillinen minimipalkka, eikä se riitä pakollisiin menoihin. Keniassa poimijat palkataan pätkätyösuhteisiin, ja he jäävät vaille vakituisten poimijoiden etuja, joita ovat työsuhdeasunto ja ilmainen työterveydenhuolto. Palkan suuruusluokasta kertoo se, että Unileverin sertifioudulla tilalla Kerichossa, Länsi-Keniassa poimijalle maksetaan minimiä enemmän: 6–7 euroa päivässä.
Vaaralliset työolot: Teetä poimitaan monesti ilman suojavaatteita, alttiina torjunta-aineille, hyönteistenpistoille ja käärmeenpuremille. Lisäksi teesäkkien kantaminen aiheuttaa poimijoille selkävaivoja.
Lapsityövoima: Tansaniassa tiloja on jäänyt kiinni lapsityövoiman käytöstä vaarallisissa olosuhteissa. Intian teentuottajien järjestö on arvioinut, että maan teeviljelmillä työskentelee ainakin 80 000 lapsityöläistä, jopa alle 12-vuotiaita. Kenian teetyöläisistä kolmanneksen on arvioitu olevan alle 15-vuotiaita.
Eurooppalaisen kuluttajajärjestön Vietnamissa, Malawissa, Indonesiassa ja Keniassa tekemissä tarkastuksissa ei kuitenkaan löytynyt näyttöä laajasta lapsityövoiman käytöstä. Lapsityövoiman käyttö on vähentynyt suurilla plantaaseilla, mutta köyhillä perhetiloilla se lienee silti edelleen yleistä. Tutkijoiden mukaan lapsityövoimasta ei päästä eroon ennen kuin viljelijät saavat sadostaan oikeudenmukaisen hinnan.
Naisten asema: Suurin osa teenpoimijoista on naisia. Heille maksetaan työpäivästä vähemmän palkkaa kuin miehille, tai vaihtoehtoisesti he tekevät pidempiä päiviä. Afrikkalaisilla teeviljelmillä miespuoliset työnjohtajat ahdistelevat työntekijöitä.
Teenkaltaiset juomat
Teenkaltaisilla juomilla tarkoitetaan yleensä teen tapaan valmistettavia eri kasveista saatuja haudukejuomia, joita kuitenkin yleisesti nimitetään yrttiteeksi. Näitä ovat muun muassa:
Carl Ferdinand Nordlund
Carl (Karl) Ferdinand Nordlund (6. joulukuuta 1820 Luvia – 6. marraskuuta 1905 Porvoo) oli suomalainen rehtori ja kirjailija joka käytti nimimerkkejä K. Pohjanen ja vanha koulumies.
Shanghai Hongqiaon kansainvälinen lentoasema
Shanghai Hongqiaon kansainvälinen lentoasema  on kansainvälinen lentoasema Shanghaissa, Kiinassa. Lentoasema sijaitsee Puxin alueella noin 13 kilometriä kaupungin keskustasta ja on lähempänä keskustaa kuin Shanghai Pudongin kansainvälinen lentoasema, joka sijaitsee 40 kilometriä keskustasta Pudongin alueella. thumb|300px|left|Ilmakuvanäkymä lounaasta. Iso kakkosterminaali ja osa Hongqiaon rautatieasemaa näkyy kuvan alalaidassa vasemmalla. Pienempi ykkösterminaali on lähellä kuvan keskustaa. Shanghain metron toisen linjan raideyhteys lentoaseman toiseen terminaaliin avattiin samaan aikaan kuin itse terminaalikin 16. maaliskuuta 2010. Loppuvuodesta 2010 kymmenes metrolinja yhdistää molemmat lentoaseman terminaalit.
Lentoasema sijaitsee Shanghai Hongqiaon rautatieaseman vieressä, josta on suurnopeusjunayhteyksiä muihin kaupunkeihin. Shanghain metron toinen linja yhdistää Hongqiaon ja Pudongin kansainvälisen lentoaseman sekä kaupungin keskustan.
Carl Ferdinand Nordlund
Nordlund oli naimisissa vuosina 1852–1901 Johanna Elisabet von Schantzin (k. 1901) kanssa. Heidän tyttärensä oli taidemaalari ja piirustuksenopettaja Elin Nordlund.
LOIC
LOIC (Low Orbit Ion Cannon) on avoimen lähdekoodin ohjelmisto. Ohjelmaa on käytetty palvelunestohyökkäyksissä muun muassa useita huomattavia yrityksiä, kuten Visaa, Mastercardia ja PayPalia vastaan.
LOIC:ia voi käyttää sekä manuaalisesti että automaattisesti. Manuaalisen toiminnon avulla käyttäjä asettaa itse ohjelman tarvittavat parametrit, kuten kohteen IP-osoitteen. Automaattisen toiminnon avulla ohjelma saa tarvitsemansa parametrit keskitetysti IRC:istä. Automaattista toimintoa kutsutaan myös nimellä Hive Mind ja sen on kuvattu vastaavan tilannetta, jossa käyttäjä liittyy vapaaehtoisesti bottiverkkoon.
Alkuperäisen LOIC-ohjelman kehitti yhtiö nimeltään Praetox Technologies. Se oli tarkoitettu tietoverkkojen stressitestaamiseen.
Hiivola
Hiivola on Riihimäen läntisessä osassa sijaitseva kylä. Kylän asukasluku oli vuonna 2015 noin 90. Paikalla on kuninkaankartaston mukaan sijainnut kylä sekä nykyisen Riihimäen alueen laajimmat pellot 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa. Hiivolaan muodustui maatila 1860-luvun lopulla Hunsan ja Heikkilän rälssitiloista sekä Marttilan ratsutilasta. Nykyisen tilakeskuksen paikkeilla oli 1600-luvun lopulla kylä, jossa oli noin 26 rakennusta.
Hiivolaan valmistui syksyllä 1897 koulurakennus. Viereen valmistui vuonna 1958 arkkitehti Martti Jaatisen suunnittelema uudempi koulurakennus, jota laajennettiin pohjoispäädystä vuonna 1987. Samana vuonna purettiin myös J. E. Valorinnan suunnittelema, vuonna 1923 valmistunut alakoulurakennus. Hiivolan koulu lakkautettiin keväällä 2010, jonka jälkeen koulukiinteistö laitettiin myyntiin.
Oddfellows (albumi)
Oddfellows on superyhtyeen Tomahawk neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 29. tammikuuta 2013.
Richard Savage (runoilija)
Richard Savage (1698–1743) oli englantilainen runoilija. Hän oli luultavasti vaatimatonta syntyperää, mutta hänen itsensä edesauttamana levisi 1719 romanttinen tarina, jonka mukaan hän olisi ollut jaarli Riversin ja lady Macclesfieldin poika, ja 1718 hän vaati oikeuksiaan. Tarina ei todennäköisesti pidä paikkaansa, mutta Samuel Johnson liitti sen teokseensa Life of Savage (1744) ja herätti kiinnostuksen runoilijaan, josta tuskin muuten olisi ollut aihetta kirjoittaa. Julkaistuaan vuonna 1728 runon ”The Bastard” Savage sai skandaalin välttämiseksi väitetyiltä sukulaisiltaan taloudellista tukea. Savage pidätettiin 1727 syytettynä taposta, jonka hän oli tehnyt juovuspäissään, ja hän vältti kuolemanrangaistuksen vain siksi, että kreivitär Hertford puolusti häntä. Hänen elämäntyylinsä oli kevytmielinen, ja ystävät, joihin kuului myös Alexander Pope, hylkäsivät hänet. Hän kuoli velkavankeudessa.
Savage on ollut usean romaanin aiheena, muun muassa Charles Whitehead on kirjoittanut romaanin ”Richard Savage” (1842), samannimisen näytelmän ovat kirjoittaneet J. M. Barrie ja H. B. Marriott Watson (1891) sekä Karl Gutzkow. Savagen merkittävin runo on ”The Wanderer” (1729), joka on saanut vaikutteita James Thomsonin vähän aiemmin ilmestyneestä runosta ”Seasons”. Hänen teoksensa julkaisi 1775 Samuel Johnson.
Roger Francis Crispian Hollis
Hollis sai 6. joulukuuta 1988 nimityksen Portsmouthin piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 11. heinäkuuta 2012.
Loudguns
Loudguns on suomalainen hard rock -yhtye, jonka kitaristi Sami Pilve perusti vuonna 2009. Yhtye on julkaissut uransa aikana kaksi albumia, Broken Highway (2011) sekä Sunset Runaway (2014). Ensimmäisellä albumilla rumpuja soittaa Stratovariuksen rumpali sekä kitaristi Sami Pilven serkku Rolf Pilve. Yhtyeen levy-yhtiönä toimii saksalainen Rock It Up Records/City of Lights Records. Yhtyeellä on myös vaatesponsorisopimus yhdysvaltalaisen Rock'n'Roll GangStar -vaatetusyhtiön kanssa.
Yhtyeen single ”Who Needs a Heaven” on julkaistu Rock It Up Recordsin You Better Rock It Up Vol. 2 -kokoelmalevyllä. Yhtye on saanut huomiota ympäri maailmaa mm. radiosoiton muodossa. Lisäksi yhtyeestä on ollut mainintoja mm. Classic Rock Magazine -lehdessä. Kesällä 2015 yhtye esiintyi Tampereen South Park -festivaalilla, jossa esiintyi lisäksi mm. Helloween ja Def Leppard.
Historia
Yhtyeen perusti kitaristi Sami Pilve vuonna 2009 keskeytettyään koulunkäynnin. Pilve pyysi yhtyeeseensä mukaan basisti Markus Sirénin. Yhdessä he alkoivat työstää materiaalia yhtyeen ensimmäiselle levylle. Lopulliseen kokoonpanoon liittyivät lisäksi Lassi Vääränen, Heikki Kokko, Akseli Kaasalainen ja Rolf Pilve, joka soitti rummut yhtyeen ensimmäiselle albumille, muttei jäänyt vakituiseksi jäseneksi kiireidensä takia. Hänen tilalleen tuli rumpali Jussi Kallava. Debyyttialbumi Broken Highway julkaistiin vuonna 2011.
Bändi keikkaili ja promotoi itseään kiertäen Suomea, kunnes julkaisi heinäkuussa 2014 toisen albuminsa Sunset Runawayn. Tämän albumin avulla yhtye sai levytyssopimuksensa Rock It Up Records/City of Lights Recordsin kanssa. Samana vuonna yhtyeen jäsenet Heikki Kokko ja Jussi Kallava lähtivät bändistä. Heidät korvasivat Henri Saarinen ja Toni Lehmusoksa.
Alkuvuodesta bändi julkaisi netissä musiikkivideon toisen albuminsa kappaleelle Loud 'n' Proud. Kyseisen vuoden lopussa yhtye ilmoitti kotisivuillaan laulaja Lassi Vääräsen jättävän bändin. Solisti kertoi perusteeksi lähtemiselle ajanpuutteen. Loudguns ei ole onnistunut vielä löytämään uutta laulajaa. Bändi julkaisi uuden singlen "Who Needs a Heaven" digitaalisesti 23. lokakuuta 2015. Lassi Vääränen laulaa yhä lähtönsä jälkeen julkaistulla singlellä.
Loudguns eli pitkää hiljaiselon aikaa etsiessään uutta laulajaa. Vuoden 2016 huhtikuussa yhtyeen levymerkki City Of Lights Records ilmoitti uudelleenjulkaisevansa yhtyeen omakustanteisesti julkaistun debyytin Broken Highway. Samoihin aikoihin basisti Markus Sirén jätti yhtyeen.
Bändin piti esiintyä syyskuussa 2016 Kiirarock -festivaaleilla Tampereella, mutta esiintyminen peruttiin arveltavasti puutteellisen kokoonpanon vuoksi. Sen sijaan yhtye julkaisi uuden laulajansa nimen. Vääräsen korvaisi Olli Kärki.
Henry Conwell
thumb|right|Henry Conwell
Henry Conwell (1748 – 22. huhtikuuta 1842) oli irlantilaissyntyinen yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi marraskuussa 1776 ja nimitettiin Philadelphian piispaksi 26. marraskuuta 1819. Piispaksi konsekroinnin suoritti William Poynter 24. syyskuuta 1820. Conwell asetettiin virkaansa 26. marraskuuta 1820, ja hän toimi siinä kuolemaansa saakka.
Seppo Nurmi
pienoiskuva|Maajoukkue lähdössä Pohjois-Amerikan kiertueelle; pelaajat [[Matti Reunamäki, Seppo Nurmi ja Matti Keinonen kuluttavat aikaansa purukumin parissa odotellessaan koneen lähtöä. (1967).]] Seppo Kalevi Nestori Nurmi (s. 26. lokakuuta 1946 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1965–1973 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden. Suomen maajoukkueessa hän pelasi 16 maaottelua.
"Retu" Nurmi edusti koko SM-sarjauransa ajan Tampereen Koo-Vee:ta. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 172 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 84 + 70 = 154 ja jäähymääränsä 50 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden kaudella 1967–1968 ja oli tuolloin joukkueensa paras maalintekijä ja pistemies tehtyään 20 ottelussa 15 maalia ja annettuaan viisi maalisyöttöä. Nurmi palkittiin SM-sarjakauden 1968–1969 herrasmiespelaajana.
Pelaamissaan 16 maaottelussa Nurmi teki neljä maalia ja antoi kuusi maalisyöttöä.
Esko Rantanen
Esko Rantanen (s. 29. tammikuuta 1946 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1966–1975 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Louis Ferreira
Louis Ferreira (s. 20. helmikuuta 1967 Terceira, Azorit, Portugali) on portugalilaista syntyperää oleva kanadalainen näyttelijä. Eräs hänen tunnetuimmista rooleistaan on eversti Everett Young televisiosarjassa Stargate Universe.
Lapsuus ja nuoruus
Luís Ferreira syntyi Terceiran saarella, Azoreilla, Portugalissa. Pojan ollessa nuori perhe muutti Kanadaan. Hän varttui North Yorkin alueella Torontossa, Ontariossa. Näyttelijänuransa hän aloitti vuonna 1986 televisioelokuvassa Elinkautinen helvetissä, jossa hänellä on pieni rooli. Ensimmäiset pari vuosikymmentä hän käytti taiteilijanimeä Justin Louis, mutta portugalilaissyntyisen äitinsä kuoltua vuonna 2008 päätti vaihtaa nimensä Louis Ferreiraksi. Nimi on hänen syntymänimensä, paitsi alkuperäisen etunimensä Luís sijaan hän päätti ottaa käyttöön nimen Louis.
Näyttelijäura
Ferreira on esiintynyt yli sadassa roolissa televisiosarjoissa ja elokuvissa. Merkittävämpiä rooleja hän on kuitenkin saanut vasta 2000-luvulla. Vuonna 2004 hänellä oli rooli elokuvassa Kuolleiden aamunkoitto. Sen jälkeen hän esitti 2004–2006 apulaisjohtaja John Pollockia televisiosarjassa Kadonneiden jäljillä. Vuonna 2007 hän esiintyi elokuvissa Shooter ja Saw IV. Viimeisin rooli Ferreiralla on ollut vuonna 2012 julkaistussa televisiosarjassa The L.A. Complex.
Hänet on kiinnitetty Oscar Vegan rooliin kanadalaiseen televisiosarjaan Motive, jonka ensimmäinen jakso julkaistiin Kanadassa helmikuussa 2013. Kanadalaisen tuottaja-käsikirjoittaja Daniel Ceronen luoma 13-osainen sarja kertoo naispuolisesta rikosetsivästä, jonka johtama tutkimusryhmä jahtaa sarjamurhaajaa. Sarjan kuvaukset alkoivat vuoden 2012 jälkipuoliskolla.
Ferreira on vieraillut muun muassa televisiosarjoissa 24, Aarteenmetsästäjä, Highlander, NCIS Rikostutkijat, CSI, CSI: Miami, Criminal Minds – FBI-tutkijat ja Star Trek: Voyager. Hän on tehnyt myös useita äänirooleja. Vuonna 2011 hänen ääntään kuultiin Mazdan mainoskampanjassa.
Ferreira sai vuonna 2008 parhaan pääosan Gemini-palkinnon roolistaan sarjamurhaajana televisiosarjassa Durham County. Vuonna 2010 hän oli ehdokkaana saman palkinnon saajaksi roolistaan televisiosarjassa Stargate Universe.
Isojärvi (Pomarkku)
Isojärvi on Karvianjoen vesistöön kuuluva järvi Pomarkun ja Siikaisten kunnissa Satakunnassa. Se on pohjoisen Satakunnan suurin järvi. Järven pinta-ala on 39,4 km², suurin syvyys 9,9 metriä ja keskisyvyys 3,0 metriä.
Vesistösuhteet
Isojärveen laskee kaakosta Pomarkun puolella Inhottujärvestä alkunsa saava Pomarkunjoki. Järven pohjoisosassa siihen laskevat Siikaisten puolella pienemmät Otamonjoki ja Leväsjoki. Järven lasku-uomina ovat järven pohjoisosasta Siikaisissa alkunsa saava Merikarvianjoki, joka on lasku-uomista suurempi, sekä järven eteläpäästä Pomarkussa alkava pienempi Salmusoja. Näistä Merikarvianjoki laskee mereen Merikarvian kirkonkylän luona ja Salmusoja purkaa vetensä Noormarkun Poosjärveen, mistä vedet edelleen laskevat mereen Pohjajokea pitkin Ahlaisissa. Kaksi lasku-uomaa omaavana järvenä Isojärvi on hydrologisilta ominaisuuksiltaan bifurkaatiojärvi, kuten myös siihen laskeva Inhottujärvi, jolla samoin on myös toinen lasku-uoma mereen Noormarkunjoen kautta.
Kulttuurimaantiedettä
Isojärven rannalla sijaitsee Pomarkun Kiilholman kylä. Järven rannoille ulottuvat myös Kivijärven, Uudenkylän ja Pomarkun kylien alueet Pomarkussa sekä Leväsjoen, Haapakosken ja Otamon kylien alueet Siikaisissa.
Markku Pulli (jääkiekkoilija)
Markku Pulli (s. 20. kesäkuuta 1945 Tampere) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1962–1970.