cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Madena Bozianu
Kilpaura
Joulukuussa 2011 Bozianu otteli nuorten EM-kilpailuissa Puolassa, jossa hän saavutti hopeaa hävittyään alle 60-kiloisten sarjan loppuottelussa Malgorzata Bojszalle.
Aikuisten tasolla
Lokakuussa 2013 Bozianu saavutti Moldovan cupissa kultaa voittamalla loppuottelussa Marin Martsulevichin.
Huhtikuussa 2014 Bozianu oli mukana MM-kilpailuissa Japanissa, jossa hän putosi jatkosta alkukierroksella. Marraskuussa Bozianu voitti Mas Oyama International Cupin yli 55-kiloisten sarjassa. Hänet palkittiin myös turnauksen parhaana ottelijana.
Toukokuussa 2015 Bozianu oli mukana EM-kilpailuissa Berliinissä, jossa hän sijoittui viidenneksi. Kisojen jälkeen Bozianu saavutti ensin kesäkuussa Danube Delta Cupin mestaruuden ja heti perään Bucharest Challenge Cupin mestaruuden voitettuaan loppuottelussa Maria Bulain.
Toukokuussa 2016 Bozianu sijoittui neljänneksi EM-kilpailuissa Bulgariassa, jossa hän hävisi alle 65-kiloisten pronssiottelussa Aleksandra Matysiakille. Heinäkuussa hän saavutti Danube Delta Cupin mestaruuden voitettuaan loppuottelussa Roxana Marinescun Ipponilla. 10. syyskuuta Bozianu sen sijaan voitti Lupul Dadic turnauksen alle 60-kiloisten sarjassa. Lokakuussa Bozianu voitti jälleen Moldova Cupin. Tällä kertaa hän voitti yli 55-kilon sarjan loppuottelussa Anamaria Tarasovan. 15. lokakuuta Bozianu voitti myös Bucharest Challenge turnauksen avoimessa painoluokassa. Marraskuussa Bozianu saavutti Sibiussa järjestetyn Mas Oyama Memorial Cupin voiton. Hän voitti loppuottelussa Bujoranu Octavian.
EM- ja MM-pronssia (2017)
Bozianu siirtyi ottelemaan vuonna 2017 WKB-liittoon ja voitti huhtikuun alussa pronssia EM-kilpailuissa Espanjassa. Kuukautta myöhemmin hän saavutti myös pronssia IFK:n viidensissä MM-kilpailuissa. Syyskuussa Bozianu saavutti kotikaupungissaan järjestetyn Lupul Dacic turnausvoiton. Hän voitti loppuottelussa Karina Fagarasin tyrmäyksellä.
Cinemax
Cinemax (vuodesta 2008 käyttänyt nimeä Max lähetyksissä) on paketti kanavia, jotka toimittavat kuluttajalle elokuvia ja muita palveluita. Cinemaxia pyörittää Home Box Office, Inc. (osa Time Warneria). Sen nimi on kahden sanan, "cinema" ja "maximum" yhdistelmä.
Keski-Amerikassa, kanavaa pyörittää HBO Latin America Group. Sisarkanava "Max Prime" on myös saatavilla. Eurooppalainen versio Cinemaxista tunnetaan nimellä Cinemax 2.
Historia
Cinemax aloitti elokuun 1. päivä vuonna 1980 HBO:n vastauksena "The Movie Channel" nimiselle kilpailijalle, mikä oli silloin toiminnassa. Toisin kuin HBO (ja useammat kaapelikanavat jotka olivat jo toiminnassa kun Cinemax aloitti), Cinemax lähetti ohjelmaa 24 tuntia päivässä siitä asti kun se aloitti lähetykset (HBO lähetti vain 9 tuntia ohjelmaa päivittäin, kello kolmesta iltapäivällä keskiyöhön, aina syyskuuhun 1981 asti, jolloin se alkoi lähettää ohjelmaa 24 tuntia päivässä viikonloppuisin; HBO ei aloittanut arkisia 24 tunnin lähetyksiä ennen kuin joulukuun 28. päivä 1981.)
Kimberly García
Kimberly García León (s. 19. lokakuuta 1993 Lima) on perulainen kilpakävelijä. Hän voitti kaksi maailmanmestaruutta Eugenen MM-kilpailuissa 2022.
Cinemax
Historia
Cinemax menestyi alkuvuosinaan, koska tilaajilla oli tyypillisesti pääsy vain noin kolmeen tusinaan kanavaan. Elokuvat olivat eniten haluttu ohjelma kategoria tilaajien keskuudessa ja fakta, että Cinemax näytti klassikkoelokuvia täysimittaisina ilman mainostaukoja, teki kanavasta houkuttelevan lisän HBO tilaajille. Monissa tapauksissa, kaapelioperaattorit eivät myyneet Cinemaxia ihmisille, jotka eivät olleet jo HBO:n tilaajia. Nämä kaksi kanavaa myytiinkin tyypillisesti pakettina. Yleensä asiakas sai alennusta molempien valitsemisesta. Tyypillinen hinta HBO:lle 1980-luvun alussa oli noin 13 dollaria kuukaudessa, kun Cinemaxin sai 7–10 dollarin lisämaksulla kuukaudessa.
Kimberly García
García sijoittui 5 000 metrin kävelyssä vuonna 2010 seitsemänneksi nuorten olympialaisissa ja hopealle alle 18-vuotiaiden Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailuissa. Hän oli 10 000 metrin kävelyssä kymmenes Barcelonan alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2012.
García sijoittui 20 kilometrin kävelyssä 33:nneksi Moskovan MM-kilpailuissa 2013. Seuraavana vuonna hän saavutti pronssia Ibero-Amerikan-mestaruuskilpailujen 10 000 metrin kävelyssä ja voitti 20 kilometrin kävelyn Etelä-Amerikan-mestaruuden. Hän oli 20 kilometrin kävelyssä vuonna 2015 viides Pan-Amerikan kisoissa ja keskeytti Pekingin MM-kilpailuissa. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän oli 20 kilometrin kävelyssä neljästoista.
Cinemax
Historia
Vuonna 1983, Cinemaxin isäntäfirma Time-Life inc. (joka yhdistyi Warner Commucationsin kanssa vuonna 1989 muodostaen Time Warnerin), haastoi silloin yksityisen kanavan KOKIn (nykyään amerikassa kanava 23, osa Fox Broadcastin Companya Tulsassa, Oklahomassa) ja sen omistajat, Tulsa 23, Ltd:n, oikeuteen, koska he käyttivät sloganinaan "We Are Your Movie Star (Me olemme sinun elokuvatähtesi)" (mikä oli Cinemaxin silloinen slogan). Cinemax kuitenkin hävisi jutun KOKIlle.
Kimberly García
García sijoittui Lontoon MM-kilpailuissa 2017 seitsemänneksi 20 kilometrin kävelyssä. Seuraavana vuonna hän saavutti hopeaa Ibero-Amerikan-mestaruuskilpailujen 10 000 metrin kävelyssä, pronssia Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailuissa 20 kilometrin kävelyssä ja kultaa samalla matkalla Etelä-Amerikan kisoissa. Kävelyn MM-joukkuekilpailussa hän sijoittui 20 kilometrin kävelyssä kahdeksanneksi.
Cinemax
Historia
1990-luvulla, Cinemax lähetti yhden elokuvan päivittäin, joka perustui tiettyyn teemaan, jota edustivat erilaiset kuvat jotka lähetettiin ennen elokuvan alkua Symbolit mukaan lukien:
Kimberly García
García saavutti Liman Pan-Amerikan kisoissa 2019 hopeaa 20 kilometrin kävelyssä ajalla 1.29.00. Hän keskeytti 20 kilometrin kävelyn vuonna 2021 järjestetyissä Tokion olympialaisissa. Hän saavutti 2022 hopeaa 10 000 metrin kävelyssä Ibero-Amerikan-mestaruuskilpailuissa ja 20 kilometrin kävelyssä Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailuissa. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän voitti kultaa 20 kilometrillä Perun ennätysajalla 1.26.58 ja 35 kilometrillä Etelä-Amerikan ennätysajalla 2.39.16.
Cinemax
Historia
Nämä teemaiset elokuvalähetykset alkoivat vuonna 1993 ja loppuivat vuonna 1997, kun Cinemax alkoi esittää normaalisti elokuvia teema iltojen sijaan, joka ilta kello 20:00. Vaikka Cinemax on aina ollut pääosin elokuvakanava, se on lähettänyt pienen määrän sarjoja ohjelmistossaan, mukaan lukien Second City Television, Max Headroom ja myös aikuisille tarkoitettuja sarjoja kuten Passion Cove.
Kanavat
Cinemaxilla on kahdeksan eri kanavaa. Kaikilla kanavilla, paitsi Wmaxilla on omat "Itä/Länsi" syötteet itä ja keski aikavyöhykkeille sekä tyynenmeren ja vuoristo aikavyöhykkeille Amerikassa. Cinemax myös multipleksoi (antaa mahdollisuuden idän asiakkaille katsoa ohjelmat länsirannikon lähetyksestä 3 tuntia etujassa tai päinvastoin länsirannikon asiakkaille mahdollisuuden katsoa idän lähetyksestä ohjelma uudestaan) idän ja lännen syötteitä yhteen, antaen katsojalle mahdollisuuden katsoa ohjelma 3 tuntia etu- tai jälkikäteen tai uudestaan, riippuen katsojan sijainnista.
Lista kanavista
Vuonna 1991, HBO:sta ja Cinemaxista tuli ensimmäiset korkealuokkaiset palvelut, jotka tarjosivat multipleksoituja, (mahdollisuuden katsoa ohjelmia etu- tai jälkikäteen tai uudestaan), palveluita kaapeliverkon asiakkaille kolmelle kaapelisysteemille Wisconsissa, Kansasissa ja Texasissa. Vuotta myöhemmin, A.C. nielsen Co. tekemästä tutkimuksesta ilmeni, että kanavoinnilla oli positiivinen vaikutus tilaajien Cinemaxin käyttöön ja asenteeseen Cinemaxia kohtaan. Cinemax 2 myös aloitti multipleksoidut lähetykset näissä kolmessa verkossa (Wisconsin, Kansasissa ja Texasissa).
Cinemax lähettää tällä hetkellä ohjelma kahdeksalla multipleksioidulla kanavalla:
Cinemax Multipleksiointi tunnettiin nimellä "MultiMax" useita vuosia, mutta sillä ei ole nykyään "virallista" nimeä. Tästä huolimatta, HBO:n ja Cnimeaxin multipleksi paketteja kutsutaan nimellä "HBO/MAX Pak". DirecTV ja DISH Network tilaajat ja muutamat muut kaapelioperaattorit saavat Cinemax kanavat ilman, että he tilaavat HBO:ta. Tosin suurin osa kaapelioperaattoreista tarjoaa nämä kaksi palvelua ja heidän multipleksinsä yhdessä paketissa.
Cinemax HD
Kaikki kanavat lähetetään samanaikasesti 1080i teräväpiirto resoluutiolla Kaikki kanavat lähetetään samanaikasesti 480i ja 1080i resoluutiolla ja pääkanava verkko alkoi lähettää pelkästään teräpiirrossa Syyskuun 1. päivä 2008.
Elokuvat
Cinemaxilla (HBO:n kautta) on tällä hetkellä yksinomainen sopimus tytäryhtiö Warner Bros. kanssa (mukaan lukien New Line Cinema), Dreamworks ja 20th Century Fox. Lisäksi sillä on osittain maksukaapeli oikeudet Universal Studiosin tuottamiin elokuviin (mukaan lukien Rogue Pictures ja Focus Features.) Elokuvat, joihin HBO:lla on kaapeliverkon lähetysoikeudet, lähetetään myös Cinemaxilla samalla lisenssillä. Cinemax on jatkanut '50–'70 lukujen elokuvien lähettämistä aamutunneilla, sen sijaan että se lähettäisi K13 tai K18 elokuvia. Max myös tuottaa dokumentti elokuvia nimellä Max Reel Life. Cinemax on myös lähettänyt vuosittain filmifestivaalin vuodesta 1993, nimeltä The Summer of 1000 Movies, jonka aikana se sanoo lähettävänsä kesän aikana 1000 elokuvaa (joista monilla on samanlainen aihe).
Aikuisviihde ohjelmaa ei lähetetä pelkästään Cinemaxin pääverkkoon, sillä myös MoreMax lähettää aikuisviihde elokuvia ja sarjoja ja usein tunnin aiemmin kuin Cinemax, joskus jopa aloittaen niinkin aikaisin kuin 22:30.
Tuotteistaminen
thumb|Cinemaxin logo perustus vuonna 1980 Cinemaxin alkuperäinen vuoden 1980 perustamislogo näytti kanavan nimen niin, että Ensimmäinen kirjain oli isolla, seuraavat pienellä. Heidän "Coming Up Next" grafiikat oliva hyvin samankaltaisia isäyhtiö HBO:n grafiikkojen kanssa tuona aikana. Vuonna 1985 Cinemax otti käyttöön uuden logon, jossa kirjaimet olivat italialais tyylisesti. Logoa käytettiin monissa väreissä. Nykyinen Cinemaxin logo koostuu Impact tyylisistä kirjaimista, niin että "MAX" on ympyrän sisällä. Logo näytetään usein niin, että pelkkä "MAX" ympyrä näkyy.
Näkyvyys kiistoja
Heinäkuun 13. päivä vuonna 2007, satelliitti operaattori DirecTV julkisti lehdistötiedotteen, jossa se lupasi, että se lisäisi MoreMaxin teräväpiirto version Väitettä ei ole vieläkään täytetty. DirecTV:ltä ei ole edes saatavilla @Max, ActionMax, ThrillerMax, 5StarMax tai Wmax.
Vertalailuna, kaikki Showtime kanavat ja suurin osa Star Networkin kanavista joita DirecTV tarjoaa, ovat saatavilla teräväpiirtona.
Aiheesta muualla
ru:Макс Хэдрум: на 20 минут в будущее
Afrikaanerit
On vaikeaa määritellä tarkasti, kuka on afrikaaneri, koska identiteetti muodostuu erilaisista kieleen, etniseen taustaan, uskontoon ja kulttuuriin liittyvistä piirteistä. Siksi afrikaanerien tarkkaa lukumäärääkään on vaikea esittää. Afrikaansin kielellä on keskeinen merkitys identiteetin muodostumisessa. Kieleen perustuvaa määrittelyä hankaloittaa kuitenkin se, että myös useat Etelä-Afrikan mustat ja erityisesti niin sanotut värilliset puhuvat afrikaansia äidinkielenään. Afrikaaneri-identiteettiin liittyy etenkin historiallisesti valkoihoisuus, vaikka nykyisin monet pitävät myös afrikaansia puhuvia mustia ja värillisiä afrikaanereina. Etelä-Afrikassa on käytetty ajoittain uutta termiä afrikaanses kaikista afrikaansia puhuvista etnisistä ryhmistä.
Myös alankomaalaiset reformoidut kirkot ovat vaikuttaneet merkittävästi afrikaanerinationalismin ja kansallisen identiteetin syntymiseen. Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan Etelä-Afrikassa asui 4,4 miljoonaa valkoista, joista 2,5 miljoonaa puhui afrikaansia äidinkielenään. Afrikaanerikirkkojen jäsenmäärä oli 1,4 miljoonaa. Namibiassa oli vuoden 1991 väestönlaskennan mukaan 133 324 afrikaansia äidinkielenään puhuvaa henkilöä, ja he muodostivat 9,5 prosenttia maan väestöstä.
Nykyisin Etelä-Afrikassa ja Namibiassa asuva valkoihoinen afrikaansinkielinen väestö nimittää itseään yleensä afrikaanereiksi lukuun ottamatta joitakin pieniä, yleensä erittäin konservatiivisia, ryhmiä, jotka haluavat säilyttää buuri-identiteetin.
Kulttuuri
thumb|left|Afrikaanerikansantansseja eli volkspelejä esitettynä perinteisissä juhla-asuissa.
Kieli
thumb|upright|[[Afrikaanse Taalmonument lähellä Paarlin kaupunkia.]] Afrikaanerit puhuvat afrikaansia, joka on hollannista kehittynyt kieli ja jota nimitetään joskus myös die Taaliksi. Hollannin ja afrikaansin kielet ovat keskenään hyvin samankaltaisia, mutta afrikaans on selkeästi oma kielensä. Se poikkeaa hollannista muun muassa äänteidensä ja sanojen sukujen puuttumisen osalta.
Afrikaans sai virallisen kielen aseman englannin rinnalla vuonna 1925. Afrikaansinkielinen Raamattu julkaistiin 1930-luvun alkupuolella, kielen käyttöä kouluissa lisättiin, ja useita järjestöjä, kuten Afrikaanse Taal en Kultuurvereniging (Afrikaansin kieli- ja kulttuuriseura) ja Afrikaanse Kultuurvereniginge Afrikaansinkielisten kulttuurijärjestöjen liitto), perustettiin.
Kansallispuolueen valtakaudella afrikaansin asema julkisten palveluiden kielenä vahvistui, ja myös englanninkieliset lapset velvoitettiin opettelemaan afrikaansia kouluissa. Mustien eteläafrikkalaisten mielissä afrikaans liittyi maan sortojärjestelmään, ja vuonna 1976 Soweton mellakat saivat alkunsa afrikaansin käyttöä kouluissa vastustaneesta mielenosoituksesta.
Vuoden 1994 jälkeen afrikaansista tuli yksi maan 11 virallisesta kielestä, ja sitä puhuu äidinkielenään noin 13 prosenttia maan väestöstä.
Musiikki
thumb|left|Koos Kombuis Afrikaanerien perinteinen instrumentaalikansanmusiikki boermusic on epämuodollista tanssimusiikkia, jonka juuret ovat Euroopassa. Tärkeitä musiikillisten vaikutteiden välittäjiä olivat Kapmaan brittiläiset sotilassoittokunnat, jotka esiintyivät myös häissä ja muissa juhlissa. Myöhemmin musiikkia ovat säveltäneet lukuisat paikalliset säveltäjät. Boermusicissa tärkeässä asemassa on concertina, ja siinä käytetään erilaisia tanssirytmejä.
Urheilu
Afrikaanerien tärkein urheilulaji on rugby, jonka keskeisin pelipaikka on Loftus Versfeld -stadion Pretoriassa. Rugby yhdistettiin aikaisemmin Etelä-Afrikassa erityisen läheisesti apartheid-hallintoon ja afrikaanerinationalismiin. Vaikka peli kehitettiinkin alun perin brittiläisissä yksityiskouluissa ja siirtomaissa ja sitä pelasivat korkea-arvoiset siirtomaavirkamiehet, Etelä-Afrikassa siitä tuli ennen kaikkea afrikaanerien harrastama peli. Mustille eteläafrikkalaisille rugby edusti apartheidpoliisin, -armeijan ja -hallituksen urheilulajia. Apartheidin jälkeen vuonna 1995 Etelä-Afrikan rugbymaajoukkue, springboksit, voitti maailmanmestaruuden, mikä oli merkittävä kansallisen eheytymisen hetki. Vaikka joukkueessa oli lähes pelkästään valkoisia pelaajia, presidentti Nelson Mandela ja joukkueen kapteeni François Pienaar onnistuivat vakuuttamaan myös maan mustalle enemmistölle, että "boksit kuuluvat nyt meille kaikille".
Tapakulttuuri
thumb|left|Buuriperhe vuonna 1886. Perinteinen afrikaanerikulttuuri on patriarkaalinen ja korostaa vanhempien kunnioitusta. Afrikaaneriperheissä on tapana nimetä ensimmäinen poika isänisän ja ensimmäinen tytär äidinäidin mukaan. Afrikaanerit tervehtivät kättelemällä kaikkia, myös lapsia. Ystävät ja sukulaiset tervehtivät tavallisesti suutelemalla toisiaan suulle, paitsi jos molemmat ovat miehiä. Erotessa toivotetaan usein totsiens ("näkemiin"). Aikaisemmin afrikaanerikulttuurissa harjoitettiin epävirallista sukupuolierottelua, ja esimerkiksi ruokailun jälkeen miehet ja naiset keskustelivat omissa ryhmissään eri aiheista. 1990-luvulla tapa on tullut harvinaisemmaksi, ja naisten mahdollisuudet koulutuksessa ja työelämässä ovat parantuneet.
Maaseudulla perheet ovat olleet suuria, koska lapsia on pidetty vaurauden merkkinä. Lisäksi monet afrikaaneripoliitikot kannustivat suureen syntyvyyteen, jotta valta-asema maassa säilyisi. Nykyisin perheissä on keskimäärin kaksi kolme lasta. Perinteisesti nuori mies pyysi tytön kättä eli lupaa avioliittoon tämän isältä. Kolme sunnuntaita ennen häitä parin nimet kuulutettiin kirkossa, ja mikäli vastalauseita liitolle ei ilmennyt, avioliitto solmittiin kirkossa. Tavat ovat kuitenkin muuttuneet epämuodollisemmiksi.
Afrikaanerikeittiössä käytetään paljon lihaa, ja lisukekasvikset tarjotaan usein maustettuina ja makeutettuina. Yleinen vapaa-ajanviettotapa on braaivleis eli grillijuhlat. Niihin kuuluu yleensä poikkeuksellisen rasvainen, korianterilla maustettu boerewors ('talonpojanmakkara').
Uskonto
thumb|Gereformeerde Kerk, kirkko Steynsburgissa. Valtaenemmistö afrikaanereista kuuluu maan reformoituihin kirkkoihin, jotka ovat jakautuneet kolmeen pääsuuntaan: Nederduitse Gereformeerde Kerkiin, Nederduitse Hervormde Kerkiin ja Gereformeerde Kerkiin. Näistä Nederduitse Gereformeerde Kerk on ylivoimaisesti suurin ja vaikutusvaltaisin. Nederduitse Hervormde Kerkiä kannatetaan lähinnä Transvaalin alueella, ja Gereformeerde Kerk on kirkoista konservatiivisin ja raamatuntulkinnaltaan ehdottomin. Etelä-Afrikan reformoitujen kirkkojen jäsenmäärä on noin kolme miljoonaa, ja niillä on 1 263 seurakuntaa.
Kirkot noudattavat kalvinistista teologiaa, jonka mukaan Jumala hallitsee koko syntistä maailmaa ja Kristuksen pelastustyö ulottuu ihmisten sielujen lisäksi myös ihmisten kulttuuriin Pyhän Hengen vaikutuksen kautta. Ajatus myös ihmisten kulttuuriin ulottuvasta pelastuksesta sai Etelä-Afrikan reformoidut kristityt tekemään työtä uuden Jerusalemin rakentamiseksi maahan, ja afrikaanerit pitävät itseään Jumalalle kuuliaisena kansana, joka rakentaa kristillistä yhteiskuntaa. Afrikaanerit ovat perinteisesti verranneet itseään Jumalan valittuun kansaan, ja tämän vuoksi kirkon teologia on painottunut voimakkaasti vanhatestamentillisiin käsitteisiin.
Perinteisesti afrikaanerit ovat kunnioittaneet sunnuntaita lepopäivänä, jolloin kaupat ja elokuvateatterit ovat olleet kiinni eikä urheilukilpailuja ole järjestetty. Ihmisten odotettiin osallistuvan jumalanpalveluksiin. Nykyään tilanne on muuttunut, vaikka sunnuntai on edelleen muita viikonpäiviä hiljaisempi.
Lähes kaikki afrikaanerilapset kastetaan, ja he käyvät pyhäkoulua, jossa opetellaan ulkoa Raamatun tekstejä. Kuusitoistavuotiaina nuoret käyvät rippikoulun, jossa opetetaan reformoidun kirkon opin perusteet. Rippikoulun päätteeksi nuoret konfirmoidaan, ja he käyvät ehtoollisella. Monissa perheissä nuoret myös saavat aloittaa seurustelun kuusitoistavuotiaina.
Buurit ja suuri vaellus
thumb|oikea|250px|Trekboereita [[Karoo-arolla. Maalaus vuodelta 1898.]]
Ensimmäiset buurit asettuivat Hyväntoivonniemelle nykyisen Kapmaan alueelle vuonna 1652. Vuoteen 1707 mennessä Kapmaahan oli asettunut 1 779 siirtolaista: hollantilaisia ja saksalaisia sekä ranskalaisia protestantteja eli hugenotteja. Rannikolta sisämaahan siirtyneitä perheitä kutsuttiin trekboereiksi eli vaeltaviksi maanviljelijöiksi. Nimitys lyheni pian boeriksi. Trekboerit kahakoivat jatkuvasti ympäristön afrikkalaisheimojen kanssa.
Kun buurit lähestyivät xhosa-heimon aluetta, heidän kohtaamansa vastarinta koveni, ja buurit ja xhosat kävivät vuodesta 1779 alkaen useita rajasotia. Trekboerit julistivat vuonna 1795 Graaff Reinetin alueen itsenäiseksi tasavallaksi. He ryhtyivät myös käyttämään itsestään ilmaisua "afrikaanerit" korostaakseen sitä, että olivat syntyneet Afrikassa. Itsenäisyyssuunnitelmat kuitenkin kariutuivat, kun britit saapuivat Kapmaahan samana vuonna.
thumb|250px|Voortrekkerien leirin [[rekonstruktio Blood Riverin varrella.]] thumb|left|Andries Pretorius Vuosina 1835–1847 lähti 7 000–8 000 voortrekiksi nimitettyä buuria brittien hallitsemasta Kapmaan siirtokunnasta kohti itää ja koillista suureksi vaellukseksi nimitetyssä muuttoliikkeessä. Buurien mukana seurasi suuri joukko etupäässä värillisiä palvelijoita, ja vaellukselle osallistuneiden kokonaismäärän arvioidaan olleen noin 15 000. Muuttoliikkeen syinä olivat taloudelliset ongelmat, xhosien ja buurien välinen aseellinen konflikti ja erityisesti tyytymättömyys brittihallintoa kohtaan, joka voortrekkerien näkemyksen mukaan ei ollut tarjonnut heille riittävää turvaa xhosia vastaan ja oli edistänyt musta- ja valkoihoisten välistä tasa-arvoa sekä oli kieltänyt orjakaupan Kapmaassa. Afrikaanerit ovat pitäneet suurta vaellusta buurisotien ohella keskeisenä kansakuntansa syntytapahtumana.
Andries Pretoriuksen johdolla voortrekkerit voittivat alueita asuttaneet zulut täydellisesti Blood Riverin taistelussa16. joulukuuta 1838. Buurit perustivat ensimmäisen lyhytaikaisen buuritasavallan Nataliin, jonka pääkaupungiksi tuli Pietermaritzburg. Vuonna 1842 britit miehittivät nykyisen Durbanin kaupungin ja liittivät suuren osa Natalia alueisiinsa. Tämän jälkeen buurit vetäytyivät Drakensbergin taakse ja perustivat itsenäisen Transvaalin tasavallan. Vuonna 1848 britit julistivat Vaal- ja Oranjejokien välisen alueen osaksi Kapmaan siirtokuntaa. Kun sinne asettuneet voortrekkerit kohdistivat britteihin voimakasta vastarintaa, britit pian kuitenkin luopuivat alueesta, ja vuonna 1854 siitä muodostui itsenäinen Oranjen vapaavaltio.
Buurisodat
Iso-Britannia kävi 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa kaksi sotaa itsenäisiä buuritasavaltoja vastaan saadakseen haltuunsa niiden runsaat timantti- ja kultaesiintymät. Ensimmäinen buurisota syttyi 16. joulukuuta 1880 Transvaalin ja Ison-Britannian välillä. Britit eivät sopeuttaneet taktiikkaansa yhtä hyvin Etelä-Afrikan olosuhteisiin kuin buurit, ja he hävisivät sodan. Sota päättyi 24. marraskuuta 1881. Toinen buurisota alkoi 12. lokakuuta 1899 ja päättyi 31. toukokuuta 1902. Kun buurit siirtyivät sissisotaan, britit alkoivat käyttää poltetun maan taktiikkaa ja perustaa keskitysleirejä. Leirien kurjissa olosuhteissa kuoli noin 26 000-28 000 buuria. Uhrit, joita oli noin 25 prosenttia leirien kokonaisväkiluvusta, olivat enimmäkseen naisia ja lapsia. Sodassa kuoli pääosin tauteihin noin 22 000 brittisotilasta ja 7 000 buuritaistelijaa. Sodan päätteeksi buuritasavallat liitettiin brittiläiseen Etelä-Afrikkaan, josta lopulta muodostettiin Etelä-Afrikan unioni vuonna 1910.
Etelä-Afrikan unioni
thumb|[[Louis Botha ja Jan Smuts sotilasunivormuissa vuonna 1917.]] thumb|Afrikaner Broederbondin johtajistoa vuodelta 1918. Etelä-Afrikan neljää brittiläistä siirtokuntaa edustavat valkoiset kokoontuivat vuosina 1908 ja 1909 kansalliskonventtiin ja päättivät perustaa Etelä-Afrikan liittovaltion. Etelä-Afrikan unioni perustettiin muodollisesti 31. toukokuuta 1910, ja sen ensimmäiseksi pääministeriksi nimitettiin Louis Botha. Etelä-Afrikan unionin perustuslaki oli käytännössä valkoisten väestöryhmien, brittien ja afrikaanerien, yhteistyösopimus, jonka avulla he pitivät mustan väestön pois vallasta.
1900-luvun alussa buurien kansallisuustunne alkoi voimistua, ja he alkoivat perustaa omia "kristillis-kansallisia" kouluja ja korostaa afrikaansin luonnetta omana, hollannista erillisenä kielenään. Näin he loivat itselleen uutta identiteettiä afrikaanereina eli Afrikan kansana vanhan siirtolaisidentiteetin sijaan. Näitä päämääriä ajamaan perustettiin myös kaksi puoluetta: Louis Bothan ja Jan Smutsin transvaalilainen Het Volk (Kansa) vuonna 1905 ja James Barry Munnik Hertzogin oranjelainen Orangia Unie vuonna 1906, jotka Etelä-Afrikan unionin muodostamisen jälkeen yhdistyivät uudeksi South Africa Partyksi (SAP).
Kun Louis Botha ja Jan Smuts veivät Etelä-Afrikan ensimmäiseen maailmansotaan Ison-Britannian rinnalle, J. B. M. Hertzogin johtama Kansallispuolue alkoi saada lisää kannattajia. Puolue edusti erityisesti maan köyhemmistä osista, kuten Oranjesta, kotoisin olevia afrikaaneripienviljelijöitä ja -teollisuustyöläisiä sekä koulutettua väkeä, joka koki itsensä englanninkielisten valkoisten syrjimäksi. Monet afrikaanerit olivat edelleen katkeria julmuuksista, joihin brittijoukot syyllistyivät buurisotien aikana, ja tunsivat sympatiaa Saksaa kohtaan. Kansallispuolue painotti afrikaanerien kansallista identiteettiä, ja sen vaikutuksesta joukko koulutettuja afrikaanereita, muun muassa Alankomaiden reformoidun kirkon pappeja, perusti vuonna 1918 salajärjestön Broederbond ('veljeskunta'). Broederbond hyväksyi jäsenikseen vain afrikaanereita, ja sen tavoite oli tehdä Etelä-Afrikasta afrikaanerien johtama valkoinen tasavalta, joka pysyisi puolueettomana Ison-Britannian ja Saksan välisissä konflikteissa.
Vuoden 1924 vaaleissa Hertzog voitti Jan Smutsin johtaman Etelä-Afrikan puolueen South Africa Partyn sen jälkeen, kun pääministeri Smuts oli voimakeinoin kukistanut valkoisten kaivostyöläisten kapinan vuonna 1922. Hertzog muodosti työväenpuoleen kanssa koalitiohallituksen ja tuki afrikaanerinationalistisia pyrkimyksiä ja vahvisti rotuerottelukäytäntöjä. Vuosina 1933–1948 maata hallitsivat Smutsin ja Hertzogin yhdessä johtamat hallitukset, joiden kannatus oli peräisin kansallispuolueen ja SAP:n yhteenliittymältä, vuonna 1934 perustetulta United Partylta. Samanaikaisesti afrikaanerinationalistinen ideologia voimistui, ja sen keskeiseksi toteuttajaksi syntyi Kansallispuoleesta eronnut Daniel François Malanin perustama Puhdasoppinen kansallispuolue.
Apartheidin aika
Kansallispuolueen apartheidpolitiikkaa tukivat ennen kaikkea ne, jotka kokivat aikaisemman järjestelmän epäoikeudenmukaiseksi, kuten afrikaanerityöläiset ja -maanviljelijät. 1940- ja 1950-luvuilla Daniel François Malanin johtama puolue pyrki saamaan Etelä-Afrikan takaisin afrikaanerien käsiin. Afrikaansista tehtiin maan toinen virallinen kieli, ja sen asema julkisten palveluiden kielenä vahvistui. Myös englanninkieliset lapset velvoitettiin opiskelemaan koulussa afrikaansia. Afrikaanerien osuus virkamieskunnasta kääntyi nousuun, ja vuoteen 1974 mennessä 80 prosenttia vanhemmista virkamiehistä oli afrikaanereita.
Kansallispuolueen toteuttama afrikaanerinationalistinen politiikka huipentui vuonna 1961, kun Etelä-Afrikka erosi Kansainyhteisöstä ja muuttui tasavallaksi. Apartheid-ohjelman lisäksi kansallispuolue toteutti myös arvokonservatiivista politiikkaa, jossa pornografia, uhkapelit ja muut niiden kaltaiset paheet kiellettiin "afrikaanerielämäntavalle" vieraina ilmiöinä. Vuonna 1957 säädetty Immorality Amendment Act teki myös avioliiton ulkopuoliset suhteet ja niiden yrittämisen laittomiksi.
Erilaiset näkemykset siitä, mikä olisi paras tapa ylläpitää omaa kansallista identiteettiä monikulttuurisessa yhteiskunnassa, johtivat myöhemmin afrikaaneriväestön jakaantumiseen. 1960-luvulla osa afrikaanereista katsoi, että oman identiteetin säilyttäminen vaati tiukkaa eristäytymistä, kun taas toisten mielestä afrikaaneriuden tiukasta rajaamisesta tulisi luopua. 1990-luvulla kansallispuolue joutui myöntämään, että sen apartheid-politiikka oli epäonnistunut, ja se aloitti Frederik Willem de Klerkin johdolla neuvottelut ANC:n kanssa järjestelmän purkamisesta.
Afrikaanerit apartheidin jälkeisessä Etelä-Afrikassa
Uusi apartheidin jälkeinen Etelä-Afrikka syntyi huhtikuussa 1994 järjestettyjen ensimmäisten vapaiden ja demokraattisten vaalien jälkeen. Vaaleissa maan johtoon nousi ANC:n johtama kansallisen yhtenäisyyden hallitus, ja kansallispuolueen valtakausi päättyi.
Apartheidin jälkeisenä aikana valtaosa afrikaanereista on hyväksynyt ajatuksen roduttomasta Etelä-Afrikasta. Valkoiset oikeistopuolueet,kuten konservatiivinen puolue ja avoimen rasistinen Afrikaner Weerstandsbeweging (AWB),ovat marginalisoituneet. Afrikaanerinationalistinen, buurien Volkstaatin perustamista ajava Vapausrintama plus ei myöskään ole onnistunut hankkimaan merkittävää kannatusta.
Jotkut pienet ryhmät ovat pyrkineet luomaan afrikaanereille omia erityisiä vähemmistöoikeuksia uudessa Etelä-Afrikassa. Vähemmistöoikeuksia on pidetty tarpeellisina muun muassa siksi, että afrikaansin asema on heikentynyt, koulujen opetuskieli on muuttunut englanniksi ja mustat hyötyvät positiivisesta syrjinnästä. Näiden erityisoikeuksien vastustajat katsovat, että maan nykyinen perustuslaki turvaa jo tarpeelliset vähemmistöoikeudet ja aiemmin etuoikeutetuilla valkoisilla on myös vastuu apartheid-järjestelmän aiheuttamasta epäoikeudenmukaisuudesta.
Viime vuosina afrikaanerit ovat kärsineet maatilahyökkäyksistä, joissa on kuollut arviolta 2 500–3 000 ihmistä. Vuonna 2003 Genocide Watch huomautti, että hyökkäyksiin liittyneen väkivallan taustalla on suurimmaksi osaksi rotuviha ja tilanne voi muuttua kansanmurhaksi, mikäli viranomaiset eivät puutu tilanteeseen.
Taloudellinen asema
1800-luvun jälkipuoliskolla Etelä-Afrikka alkoi voimakkaasti teollistua timantti- ja kultalöydösten myötä. Teollistumisen seurauksena maahan syntyi uusi köyhien valkoisten ryhmä, johon kuului pääosin afrikaanereita. Vuosina 1875–1904 maahan muutti 400 000 uutta siirtolaista, ja kun kaikki maa-alueet alkoivat olla jo vallattuja, afrikaaneriviljelijät eivät voineet enää siirtyä uusille raja-alueille. Viljelijät olivat usein velkaantuneita, heillä oli vähän pääomia, ja rahatalouteen siirtyminen oli ongelmallista. 1890-luvulla riehunut eläintautiepidemia pakotti lopulta monet hakeutumaan maaseudulta kaupunkeihin, missä paremmin koulutetut ja kielitaitoisemmat uudet siirtolaiset kuitenkin veivät parhaat työpaikat. 1900-luvun alussa käynnistynyt maanviljelyksen kaupallistaminen vaikeutti entisestään pienviljelijöiden asemaa.
Apartheid
Toisen maailmansodan aikana kaivosteollisuus laajeni voimakkaasti ja tuhansia uusia mustia tuli työmarkkinoille. Kun vuonna 1948 alkoi näkyä merkkejä talouden taantumasta ja valkoisten joutumisesta työttömiksi, valkoisissa heräsi pelko, että mustan työväestön taloudellinen asema paranisi ja he voisivat jopa ohittaa "valkoisen köyhälistön". Tämä vaikutti osaltaan kansallispuolueen ja sen ajaman apartheid-järjestelmän voittoon samana vuonna pidetyissä vaaleissa. Apartheidin avulla pyrittiin kontrolloimaan mustaa väestöä taloudellisesti ja erityisesti takaamaan halpa työvoima maa- ja kaivostalouden tarpeisiin. Mustien kaivostyöläisten palkan inflaatiokorjattu ostovoima jopa pieneni vuosien 1911 ja 1971 välillä, kun samaan aikaan valkoisten kaivostyöläisten palkkojen ostovoima kasvoi lähes kaksinkertaiseksi. Monet taloustieteilijät, muun muassa Michael O'Dowd, katsoivatkin, että apartheid palveli vain afrikaanerien taloudellisia etuja ja ylläpiti takapajuista kapitalistista talousmallia.
Apartheidin jälkeen
Valkoisten köyhien osuus on ollut kasvussa. Köyhiksi voidaan nykyisin luokitella 350 000 afrikaaneria, ja heistä 150 000 elää selviytymisen rajoilla. Valkoiset ovat kuitenkin edelleen suhteellisesti varakkaampia kuin valtaväestö.
Apartheidin jälkeen Etelä-Afrikassa on otettu käyttöön kiintiöjärjestelmä, jonka perusteella 80 prosenttia uusista valtion viroista kuuluu maan mustalle väestölle. Ohjelman kannattajien mukaan tämä vastaa maan demografisia suhteita (noin 79 prosenttia väestöstä on mustia), ja sen tarkoituksena on korjata apartheidin aikana luotua taloudellista epätasa-arvoa. Yksityisille yrityksille kiintiöjärjestelmän noudattaminen on vapaaehtoista, mutta se on käytössä kaikissa valtion omistamissa yrityksissä ja laitoksissa. Kiintiöitä on esitetty syyksi sille, että afrikaanerit ovat köyhtyneet apartheidin jälkeen. Toisaalta jotkut katsovat, että suurempi ongelma on joidenkin afrikaanerien rasistisissa asenteissa, jotka periytyvät menneisyydestä: monien on ollut vaikeaa sopeutua uuteen, tasa-arvoiseen työelämään vuosikymmenien etuoikeutetun aseman jälkeen.
Volkstaat
thumb|Vryheidsvlag eli vapauslippu, jonka [[Vapausrintama plus|Vapausrintama rekisteröi vuonna 1995.]]
Afrikaanerien oman volkstaatin perustamisesta keskusteltiin erityisesti vuonna 1994, kun ANC ja Kansallispuolue neuvottelivat Etelä-Afrikan demokratisoimisesta ennen maan ensimmäisiä vapaita vaaleja. Asian tutkimiseksi perustettiin Volkstaat-komitea. Komitea ehdotti loppumietinnössään alueellista itsemääräämisoikeutta niille alueille, joilla afrikaanerit muodostavat enemmistön, sekä erityisen neuvoa-antavan afrikaanerikomitean perustamista. Mielipidemittausten perusteella Volkstaatin perustamista kannattaa kuitenkin vain noin viidennes afrikaanereista. Vuosina 1998–1999 maan hallituspuolue ANC ilmoitti, ettei se kannata Volkstaatin perustamista mutta pyrkii kaikin tavoin suojelemaan afrikaanerien, kuten muidenkin vähemmistöjen, kieltä ja kulttuuria.
Siirtolaisuus
Etelä-Afrikassa ei ole olemassa luotettavia tilastoja maahan- tai maastamuutosta, mutta erään laskelman mukaan noin 800 000 valkoista noin neljästä miljoonasta on muuttanut pois vuoden 1995 jälkeen. On arveltu, että lähtijöistä suurempi osa olisi brittejä kuin afrikaanereita, koska edellisillä on usein Yhdistyneen kuningaskunnan ja Etelä-Afrikan kaksoiskansalaisuus. Afrikaanereita muutti maasta yhtä paljon kuin englantia puhuvia ensimmäisen kerran vuonna 2001.
Rikollisuus on tärkein maastamuuttoon vaikuttava tekijä erityisesti valkoiselle väestölle, joka edelleen omistaa valtaosan maan varallisuudesta. Maastamuuttoon vaikuttaa myös Euroopan ja Pohjois-Amerikan koulutetulle työvoimalle tarjoama korkeampi tulotaso. Suuria maastamuuttoaaltoja tapahtui myös vuosina 1977, 1986 ja 1994. Eniten muuttajia lähti Isoon-Britanniaan. Tämä aivovuodoksi kutsuttu muuttoliike on koettu ongelmaksi, koska maasta on muuttanut esimerkiksi lähes 17 000 korkeasti koulutettua.
Edil Rosenqvist
Maailmanmestaruuden Rosenqvist voitti kahdesti, 1921 ja 1922. Sen jälkeen ei MM-kilpailuja hänen aktiiviaikanaan enää järjestettykään. EM-kilpailuissa hän saavutti pronssia 1930. thumb|Edil Rosenqvist on haudattu Inkoon hautausmaalle. "Rusa" Rosenqvist edusti kotimaassaan Helsingin Atleettiklubia, jonka kunniajäseneksi hänet valittiin.
Hehtaari
pienoiskuva|Neliön muotoisen hehtaarin koko eli 100 m × 100 m. Hehtaari (tunnus ha ) on pinta-alan yksikkö ja kooltaan 10 000 neliömetriä. Neliön muotoisen hehtaarin koko on 100 metriä × 100 metriä. Hehtaaria käytetään pinta-alan yksikkönä maa- ja metsätaloudessa. Hehtaari on sata aaria. Tästä juontuu yksikön nimikin (hehtoaari → heht'aari). Etuliite hehto- tarkoittaa satakertaista.
Väinö Hakkila
Väinö Pietari Hakkila (aiemmin Tippa; 29. kesäkuuta 1882 Lempäälä – 18. heinäkuuta 1958 Orivesi) oli yksi merkittävimmistä Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen poliitikoista maailmansotien välisenä aikana, ja hänet muistetaan parhaiten toiminnasta eduskunnan puhemiehenä sotavuosina. Hän oli myös yksi pitkäaikaisimmista kansanedustajista. Hakkila oli K. J. Ståhlbergin ja Eino Pekkalan ohella yksi tunnetuista Lapuan liikkeen muiluttamista poliitikoista.
Uran alku
Väinö Hakkilan vanhemmat olivat maanviljelijä Juha Hakkila ja Wilhelmiina Pukkila. Hän oli lähtöisin lempääläläisestä talonpoikaissuvusta, jossa perinteisesti oli kannatettu vanhasuomalaisia. Laukon torpparihäädöt 1906–1907 vaikuttivat siihen, että hänestä tuli SDP:n kannattaja, mutta vielä niin sanotun vanhan työväenliikkeen aikana hän ei kohonnut näkyviin asemiin puolueessa. Vuonna 1906 hän piilotteli Vladimir Leniniä kotonaan Vuorimiehenkatu 35:ssä Helsingissä. Hakkila kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1903, valmistui Helsingin yliopistosta 1907 filosofian sekä 1914 lakitieteen kandidaatiksi ja perusti sitten Työväen lakiasiaintoimiston, johon työllisti itsensä. Kun virkakuntaa keväällä 1917 puhdistettiin helmikuun vallankumouksen jälkeen, nimitettiin Hakkila vankeinhoitolaitoksen ylitirehtööriksi, minkä aseman hän kuitenkin menetti alle vuoden kuluttua sisällissodan myötä. Hän pyrki uudistamaan vankilaoloja humaanimpaan suuntaan, joskin huonolla menestyksellä. Sisällissotaan hän ei osallistunut, ja saattoi siten toimia sodan jälkeen useiden valtiorikosoikeuden eteen joutuneiden punaisten asianajajana.
Hakkila kuului niihin oikeistososiaalidemokraatteihin, jotka käynnistivät puolueen toiminnan uudelleen vuoden 1918 katastrofin jälkeen. Hän kohosi nopeasti SDP:n puoluetoimikuntaan ja hänet valittiin eduskuntaan ensi kerran keväällä 1919 yhteensä 18 797 äänellä. Hakkila jatkoi eduskunnassa sen jälkeen lähes yhtäjaksoisesti liki neljänkymmenen vuoden ajan. Eduskunnassa hän tuli tunnetuksi ahkerana täysistuntojen välihuutajana, mistä tavasta ei luopunut edes varapuhemiesaikoinaan. Hän oli lyhyen aikaa myös Helsingin kaupunginvaltuutettuna, mutta muutti Tampereelle saatuaan uuden viran; Hakkilasta tuli näet Suomen ensimmäinen ”punainen” pormestari, kun hänet valittiin Tampereen kaupungin kunnallispormestariksi vuonna 1920. Hän pysyi virassa vuoteen 1952. Viran valtaoikeudet tosin kapenivat vuonna 1930 voimaanastuneen lainmuutoksen jälkeen.
Hakkilan poliittista uraa auttoi se, että hän oli puolueensa poliitikoista harvoja korkeakoulututkinnon suorittaneita ja SDP:n vahvan miehen Väinö Tannerin linjan kannattaja. Tannerin hallituksessa 1926–1927 hän oli oikeusministerinä ja sai kunnian valmistella armahduslain, jolla viimeiset vankilassa olleet tai kansalaisluottamuksensa menettäneet sisällissodan punaiset armahdettiin enemmästä rangaistuksesta. Hakkila ei myöhemmin ollut enää ministerinä, mutta toimi puolueensa hallitusneuvottelijana 1936 ja vielä 1948. Hän oli myös presidentin valitsijamiehenä kaikissa presidentinvaaleissa 1925–1956.
Muilutus
Johdettuaan jo useasti laki- ja talous- sekä suurta valiokuntaa Hakkila nousi eduskunnan ensimmäiseksi varapuhemieheksi vuoden 1929 toisilla valtiopäivillä. Kun heinäkuussa 1930 eduskunta lykkäsi SDP:n määrävähemmistön voimin Lapuan liikkeen vaatimat kommunistilait lepäämään yli vaalien, joutui varapuhemies Hakkila muilutuksen uhriksi.
Hänet siepattiin matkalla Tampereelta Teiskon kesähuvilalleen ja kyyditettiin Lapuan kautta Kuortaneelle 17.–18. heinäkuuta 1930. Kyydityksen järjesti ja ideoi äärioikeistolaisen tamperelaisen tehtailija Rafael Haarlan poika Eino Haarla, toteutuksesta vastasi jääkärikapteeni Arvi Kalsta. Lapuan liikkeen johtaja Vihtori Kosola oli antanut hyväksyntänsä muilutukselle, mutta halusikin pestä kätensä jutusta, minkä vuoksi Hakkila luovutettiinkin Lapualla paikallisen "iskujoukon" haltuun, joka vei hänet kuortanelaiselle metsätielle. Siellä häntä pahoinpideltiin ja pakotettiin istumaan muurahaispesässä, minkä lisäksi hänelle luettiin uhkauksena "kuolemantuomio", mikäli hän ei luopuisi politiikasta. Kalsta sai tapauksesta myöhemmin vankeustuomion, mutta muut sieppaajat selvisivät ehdollisella, eikä lapualaisia pahoinpitelijöitä tai teon suunnittelijoita selvitetty aikanaan lainkaan. Varapuhemiehen kyyditys tuomittiin ankarasti julkisuudessa sekä kotimaassa että ulkomailla. Jälkeenpäin on esitetty arvioita, että juuri sieppausten ulottaminen Hakkilaan, kommunisteja vastustaneeseen maltilliseen sosiaalidemokraattiin – ja myöhemmin jopa porvarilliseen presidenttiin K. J. Ståhlbergiin – lopulta käänsi yleisen mielipiteen Lapuan liikettä vastaan.
Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -sarjan kolmannessa osassa tapahtuva sosiaalidemokraattisen kunnallispoliitikon Janne Kivivuoren muilutus on tehty monilta yksityiskohdiltaan muistuttamaan Hakkilan muilutusta.
Puhemiehenä
SDP:n kärsittyä tappion syksyn 1930 vaaleissa Hakkila pudotettiin toiseksi varapuhemieheksi, mutta hän palasi ensimmäiseksi varapuhemieheksi vaalien 1933 jälkeen ja kohosi lopulta varsinaiseksi puhemieheksi vuonna 1936. Puhemiehenä hän ei suvainnut aiemmin itse harrastamiaan välihuutoja. Hän jatkoi puhemiehenä vuoteen 1945, halki sotavuosien. Hakkila oli asemansa vuoksi Tannerin ohella toinen sosiaalidemokraattien johtaja, jota informoitiin etukäteen sotavuosien ratkaisevista päätöksistä, jotka tehtiin hyvin pienessä sisäpiirissä. Hänelle kerrottiin etukäteen mm. Mannerheimin miekantuppipäiväkäskystä. Hakkila olikin sodanjohdon kannalta poliittisesti luotettava, sillä muista puolueensa kansanedustajista poiketen hän ilmaisi avoimesti kannattavansa valloitussotaa Itä-Karjalassa ja meni jatkosodan alkuvaiheita leimanneen isänmaallisen hurmoshengen myötäilyssä Tanneriakin pidemmälle. Erityisesti eräs hänen kesällä 1941 pitämänsä puhe sinetöi hänen maineensa sotapoliitikkona, vaikkei hän varsinaisesti ollut vastuussa harjoitetusta politiikasta. Hallituksen vaihtuessa keväällä 1943 presidentti Risto Ryti tosin tarjosi hänelle hallituksenmuodostajan tehtävää, mutta hän luopui päivän kuluttua Maalaisliiton vastustuksen vuoksi, ja pääministeriksi tuli Edwin Linkomies. Tarjouksen toisti Mannerheim presidentiksi noustuaan elokuussa 1944, mutta silloin Hakkila kieltäytyi suoralta kädeltä. Hänellä ei ollut enää oman puolueensa täyttä tukea, sillä puhemiehen vaalissa vuoden 1944 valtiopäivien alussa osa SDP:n ryhmästä (rauhanopposition kannattajat) oli äänestänyt hänen sijaansa Väinö Voionmaata tai Mauno Pekkalaa.
Sotien jälkeen
Kevään 1945 eduskuntavaaleissa Hakkila luopui vapaaehtoisesti ehdokkuudesta, vaikka olikin vielä saanut kannatusta puolueen jäsenäänestyksessä. Hänet oli mainittu jopa yhtenä sotasyyllisistä, joten hän oli sillä hetkellä liian suuri rasite puolueelleen. Keväällä 1946 SKDL:n kannattajien mielenosoituksissa vaadittiin Hakkilan eroa myös Tampereen pormestarin virasta "taantumuksellisuuden" vuoksi, mutta siihen hän ei taipunut. Sen sijaan hän palasi eduskuntaan vaaleissa 1948 vielä kymmeneksi vuodeksi, joista ensimmäiset kolme vuotta SDP:n eduskuntaryhmän puheenjohtajana. Hänen asemansa puolueessa ei kuitenkaan ollut enää entisensä ja häntä pidettiin menneen maailman miehenä. 1950-luvun alussa Hakkilan kielteinen asennoituminen Urho Kekkoseen alkoi muodostua ongelmaksi puolueelle, ja Kekkosen kohottua lähes jatkuvaksi pääministeriksi Hakkilaa ei enää valittu eduskuntaryhmän johtoon, ettei SDP jäisi oppositioon. Hän jätti eduskunnan lopulta vapaaehtoisesti 76-vuotiaana vuoden 1958 vaaleissa. Hän kuoli vain 11 päivää näiden vaalien jälkeen.
Muuta
Delawaren amerikansuomalaisen siirtokunnan 300-vuotisjuhlan yhteydessä vuonna 1939 Hakkila sai Philadelphian Templen yliopiston kunniatohtorin arvon. Nuoruudessaan Hakkila oli ahkera amatöörivalokuvaaja.
03
03 on Kirsi Rannon vuonna 2003 julkaistu kolmas albumi. Levyn tunnetuimmaksi hitiksi nousi singlejulkaisu ”Ei jaksa kiinnostaa”, joka on coverversio Shania Twainin kappaleesta ”That Don’t Impress Me Much”. Levyn toinen singlejulkaisu oli ”Vie pois”. Muita tunnettuja kappaleita ovat nimikkokappale ”03”, ”Lontooseen” ja ”Onnenpäivät”. Viimeistään 03:n myötä Ranto karisti tangokuningattaren viitan harteiltaan. Albumi koostuu menevästä popista.
Jessye Norman
Jessye Norman oli yhdysvaltalainen sopraanolaulaja ja resitalisti.
Norman syntyi Augustassa, Georgiassa harrastelijamuusikkojen tyttäreksi. Hän pääsi stipendillä Howardin yliopistoon, josta hän valmistui vuonna 1967. Hän sai maisterinarvon Michiganin yliopistosta vuonna 1968.
Oopperadebyyttinsä Norman teki vuonna 1969 Berliinissä. Hän esiintyi Berliinin Staatsoper Unter den Lindenissä ja voitti myöhemmin ARD-kilpailun Münchenissä. Normanin debyytti Metropolitanissa oli Hector Berliozin Troijalaiset-oopperassa vuonna 1983. Vuodesta 1973 alkaen hän vieraili useita kertoja Suomessa.
Normanille myönnettiin vuonna 1990 Juilliard School of Musicin kunniatohtorinarvo ja vuonna 2006 elämäntyön Grammy-palkinto. Hän oli Grammy-ehdokkaana 15 kertaa, ja ensimmäisen kerran hän voitti Grammyn vuonna 1985 parhaana klassisen soololaulajana.
Eric Camerota
thumb|Eric Camerota Eric Camerota (s. 9. tammikuuta 1985 Salt Lake City, Utah) on yhdysvaltalainen yhdistetyn hiihtäjä. Nykyisin Camerota asuu Park Cityssä Utahissa. Hänen kaksoisveljensä Brett Camerota kilpaili myös yhdistetyssä.
Yhdistetyn maailmancupissa Camerota kilpaili ensimmäisen kerran Oberhofissa 30. joulukuuta 2004, sijoittuen sijalle 30. Hänen paras sijoituksensa maailmancupissa on 20:s sija Schonachin kisasta tammikuulta 2005.
Liberecin MM-kilpailuissa 2009 Camerota sijoittui yhteislähdössä 25:nneksi. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän oli sprintissä 39:s.
Camerota lopetti uransa yhdistetyn hiihtäjänä vuonna 2011.
Aari
Aari ( ’pinta-ala’, tunnus a) on pinta-alan yksikkö ja kooltaan sata neliömetriä. Neliön muotoinen aari on siis 10 metriä × 10 metriä. Sata aaria on hehtaari. Aaria käytetään puhuttaessa pienistä pellon tai metsän aloista.
Vsevolod Pudovkin
pienoiskuva|Vsevolod Pudovkin Vsevolod Illarionovitš Pudovkin (, 28. helmikuuta (J: 16. helmikuuta) 1893 Penza, Venäjä – 30. kesäkuuta 1953 Riika, Latvian SNT) oli neuvostoliittolainen elokuvaohjaaja, joka uudisti elokuvan kertomistapaa. Pudovkin oli aikansa huomattavia mykkäelokuvien tekijöitä Sergei Eisensteinin ja Oleksandr Dovženkon ohella. Sekä Eisenstein että Pudovkin olivat tärkeimpiä montaasiteorian kehittäjiä. He molemmat esittivät elokuvissaan vallankumouksen sanomaa, mutta he tekivät sen eri näkökulmista. Eisenstein keskittyi suurten ihmisjoukkojen kuvaamiseen, kun taas Pudovkinin elokuvissa tapahtumat kerrotaan yksittäisen ihmisen näkökulmasta.
Pudovkin syntyi Penzassa vuonna 1893 ja muutti vanhempiensa kanssa Moskovaan. Hän opiskeli Moskovan yliopistossa fysiikkaa ja kemiaa, kunnes ensimmäinen maailmansota keskeytti opiskelut. Pudovkin liittyi armeijaan ja haavoituttuaan taistelussa hän joutui saksalaisten sotavangiksi 1915. Pudovkin onnistui pakenemaan vankileiriltä vuonna 1918 ja palasi Moskovaan. Sen jälkeen hän työskenteli kemistinä, mutta nähtyään D. W. Griffithin elokuvan Suvaitsemattomuus hän innostui elokuvista. Pudovkin alkoi opiskella kuvausta ja pari vuotta myöhemmin pääsi Lev Kulesovin oppiin. Vuonna 1925 hän alkoi tehdä ensimmäistä omaa elokuvaansa, Aivojen mekanismia. Ennen sen julkaisua hän ehti tehdä farssikomedian Shakkikuume Moskovassa järjestetystä šakkiturnauksesta ja näytelmäelokuvan Äiti.
Mykkäelokuvat Pietarin viimeiset päivät ja Myrsky yli Aasian vahvistivat Pudovkinin asemaa elokuvan mestareiden joukossa. Hän myös näytteli muutamissa elokuvissaan sivuosan rooleja. Pudovkinin uraan tuli tauko, kun hän loukkaantui vuonna 1935 auto-onnettomuudessa, jossa kuoli hänen käsikirjoittajansa Natan Zarhi. Palattuaan työhönsä Pudovkin huomasi puoluekoneiston rajoittavan elokuvien tekoa ja hän sai ohjattavakseen lähinnä propagandistisia elokuvia. Pudovkin joutui vaikeuksiin puoluesensuurin kanssa huolimatta siitä että hän oli kommunistipuolueen jäsen ja saanut kahdesti Stalinin elokuvapalkinnon. Hänen elokuvansa Amiraali Nakimov hyllytettiin kolmen vuoden ajaksi, kunnes Pudovkin suostui tekemään elokuvaan vaaditut leikkaukset.
Usko, toivo ja rakkaus
Usko, toivo ja rakkaus (Tro, håb og kærlighed) on Bille Augustin ohjaama tanskalainen draamaelokuva vuodelta 1984. Se on jatko-osa nuortenelokuvalle Zappa, ja perustuu sen tavoin Bjarne Reuterin romaaniin. Elokuvassa on samoja henkilöhahmoja ja samoja näyttelijöitä Zappaa hieman varttuneempina.
Juoni
On vuosi 1963, The Beatles soi ja lukiolaiset opettelevat elämää. Zappan päähenkilö Bjørn on nyt noin 16-vuotias, seurustelee yläluokkaisen tytön kanssa ja saattaa tämän raskaaksi. Rinnakkaisjuonena elokuva käsittelee samanikäisen Erikin ongelmia psyykkisesti sairaan äidin ja ankaran isän välissä.
Vastaanotto
Neljänsillätoista Moskovan elokuvafestivaaleilla Erikiä näyttelevä Lars Simonsen palkittiin parhaana näyttelijänä.
Suomessa Usko, toivo ja rakkaus sai teatteriensi-iltansa vasta toukokuussa 1987. Elokuva on esitetty Yleisradion tv-kanavilla 1990, 1997 ja 2002. Se julkaistiin myös VHS-videotallenteena.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano pitää elokuvaa humoristisena draamana, jossa August käsittelee 1960-lukua tuoreesti ja mukaansa tempaavasti. Hän antaa elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”hyvä”. Yhdysvaltalaisen VideoHound’s Golden Movie Retriever -hakuteoksen mukaan elokuva ylittää kirkkaasti tavanomaiset teinit-ja-seksi-elokuvat ja ansaitsee kolme tähteä neljästä.