cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pichi Pichi Pitch
Juoni
Merenneitoprinsessojen uusi kyky on muuntautua helmiensä voimalla kauniiksi show-asuisiksi laulajattariksi, jotka kukistavat viholliset laulamalla mikrofoniinsa, E-Pichiin, joka moninkertaistaa heidän kauniit äänensä.
Muita hahmoja toiselta tuotantokaudelta
Samat, kuin ykköskaudelta plus nämä:
Amazonas
Amazonas voi tarkoittaa jotakin seuraavista neljästä eteläamerikkalaisten valtioiden osa-alueesta, joiden kaikkien nimi on johdettu Amazonjoesta (Río Amazonas). Sana Amazonia viittaa Amazon-jokea ympäröivään laajaan sademetsäalueeseen kokonaisuutena. Se on monen Etelä-Amerikan valtion alueella.
Muita merkityksiä:
Aikajana kansallistamisista maittain
Bolivia
Useimmat laitokset olivat valtion omistamia ennen yksityistämistä vuonna 1994.
Britannia
Kansallistaminen oli ensimmäisen maailmansodan jälkeisen työvöenpuolueen hallituksen keskeinen tavoite, vuodesta 1945 vuoteen 1951 Clement Attleen hallituksen alaisuudessa. Hiili- ja terästeollisuus oli vain kaksi monista toimialoista tai palveluista, jotka oli kansallistettiin, kun taas kansallisen terveyspalvelun perustaminen vuonna 1948 antoi kaikille vapaan terveydenhuollon. Myöhemmät konservatiiviset hallitukset, joita johti Winston Churchill, Anthony Eden, Harold Macmillan, Alec Douglas-Home ja Edward Heath, mahdollistivat käytännössä kaikkien kansallistettujen toimialojen ja palvelujen pysymisen julkisessa omistuksessa, osana sodanjälkeistä konsensusta. Margaret Thatcherin konservatiivien vaalivoitto vuonna 1979 kuitenkin johti siihen, että valtaosa kansallistetuista toimialoista, palveluista ja palveluista palautettiin yksityiseen omistukseen kymmenen vuoden kuluessa. Kansallisen terveyspalvelun (National Health Service) annettiin jatkaa julkisessa omistuksessa. Työväenpuolue vastusti aluksi Thatcherin yksityistämistä, mutta puolueen sitoutuminen kansallistamiseen hylättiin siihen aikaan, kun se nousi takaisin valtaan vuonna 1997 Tony Blairin johdolla. Kuitenkin helmikuussa 2008 Blairin seuraaja Gordon Brown kansallisti epäonnistuneen Northern Rock -pankin taantuman aikana. Paljon suurempi Royal Bank of Scotland ja Scotland Halifax Bank olivat osittain kansallistettuja samasta syystä saman vuoden lokakuussa. Lähes neljän vuoden julkisessa omistuksessa Northern Rock myytiin Virgin Moneyille ja Royal Bank of Scotland sivuliikkeenä Santander-konsernille marraskuussa 2011. Royal Bank of Scotland ja Lloyds pysyivät julkisessa omistuksessa viisi vuotta myöhemmin ja marraskuussa Vuonna 2012 julkisten tilien komitea varoitti, että pankkien myyntiin saattaa kulua useita vuosia ja että näihin pankkeihin tähän mennessä investoituja 66 miljardia puntaa ei ehkä koskaan peritä takaisin.
Filippiinit
Ferdinand Marcosin diktatuurin aikana kansalliset yhtiöt, kuten Philippine Long Distance Telephone Company (PLDT), Philippine Airlines, Meralco ja Manila Hotel kansallistettiin. Toiset yritykset otettiin joskus osaksi näitä valtion omistamia yrityksiä sekä muita yrityksiä, kuten National Power Corporation (Napocor) ja Filippiinien kansalliset rautatiet, jotka ovat itsessään monopoleja (poikkeuksia ovat Meralco ja Manila Hotel). Nykyään nämä yhtiöt on uusittu ja jotkut, kuten PLDT ja Philippine Airlines, ovat monopolisoituneet. Toiset, kuten valtion omistama ja määräysvaltainen Napocor, ovat parhaillaan yksityistämisessä.
Intia
Kansalliset pankit kansallistetut pankit uudelleen pääomitettiin valtiovarainministeri P. Chidambaramin toimesta,, koska ne ovat auttaneet Intian taloutta kestämään vuosien 2007–2009 maailmanlaajuisen finanssikriisin.
Italia
Benito Mussolinin hallinto laajensi kansallistamista, jolloin Istituto per la Ricostruzione Industriale (IRI) perustettiin taloudellisesti vaikeuksissa olevien yritysten tueksi olevan holding yhtiön alaisuuteen mukaan lukien autonvalmistaja Alfa Romeo. Valtion öljy- ja kaasun etujen hallintaan perustettiin rinnakkainen elin Ente Nazionale Idrocarburi (Eni). Fasistinen Italia oli kansallistanut yli kolme neljäsosaa taloudestaan vuoteen 1939 mennessä, enemmän kuin mikään muu kansakunta lukuun ottamatta Neuvostoliittoa. Mussolini oli aikaisemmin kehuttanut vuonna 1934, että "kolme neljäsosaa Italian taloudesta, teollisuudesta ja maataloudesta, on valtion käsissä." Vuoteen 1939 mennessä Italian valtio oli ottanut yli neljä viidesosaa Italian merenkulusta ja laivanrakennuksesta. rautatuotanto ja lähes puolet terästeollisuudesta.
Korea
Maat, yritykset ja teollisuus kansallistettiin myös Pohjois-Koreassa toisen maailmansodan jälkeen, josta tuli myöhemmin Korean demokraattinen kansantasavalta vuonna 1948.
Kuuba
Kuuban vallankumouksen jälkeen 1959 Fidel Castron hallitus kansallisti vähitellen kaikki ulkomaalaisomistuksessa olevat yksityiset yritykset, joista suurin osa oli amerikkalaisten yritysten ja yksityishenkilöiden omistuksessa. Välittömänä laukaisuna oli amerikkalaisten omistamien öljynjalostamoiden kieltäytyminen jalostamasta Neuvostoliitosta saatua raakaöljyä. Kuuban kansantalouden myötä kolmea amerikkalaista jalostamoa kansallistettiin. Tämä toimenpide laajensi Yhdysvaltojen Kuubaa koskevaa kauppasaartoa, joka vastasi kansallistamalla kaikki amerikkalaiset omaisuudet. Lopulta kaikki Kuuban yksityisomaisuus, joka oli suurelta osin kuubalaisten omistuksessa, sympatioi Batistan johtamaa diktatuuria, kansallistettiin.
Vuosiona 1966–1968 Castron hallitus kansallistettiin kaikki jäljellä olevat yksityisyritykset Kuubassa kadunmyyjien tasolle.
Yhdysvallat perusti rekisterin Kuuban hallitusta koskevista vaateista ja kehitti lopulta tiedostoja 5 911 erityisyrityksestä. Kuuban hallitus on kieltäytynyt keskustelemasta korvauksista, joita Yhdysvalloissa vaaditaan, ja Yhdysvaltain hallitus vaatii edelleen korvausta yhdysvaltalaisille yrityksille.
Latvia
Vuonna 2008: Parex-pankki kansallistettiin.
Ranska
Pariisin alueellinen liikenteenharjoittaja, RATP-ryhmä, voidaan myös laskea kansalliseksi toimialaksi.
Saksa
Rautatiet oli kansallistettu ensimmäisen maailmansodan jälkeen Saksassa. Deutsche Bahnin osittainen yksityistäminen on parhaillaan käynnissä vuodesta 2008 alkaen.
Suuri osa kaivos-, pankki- ja merenkulkualoista tuli riippuvaisiksi valtion varoista tai heidät hoidettiin kokonaan Weimarin tasavallan alaisuudessa suuren masennuksen jälkeen; myöhemmin natsihallinto uudisti sen uudelleen 1934–1937. Suurin osa Itä-Saksan yrityksistä kansallistettiin toisen maailmansodan jälkeen. Yhdistymisen jälkeen perustettiin virasto Treuhand, joka palautti heidät yksityiseen omistukseen, mutta monet niistä purettiin.
Tansania
Presidentti Julius Nyerere julisti Arushan julistuksen vuonna 1967, jonka tavoitteena oli saada itseluottamusta kansallistamalla tärkeimmät talouden alat, kuten pankit, suuret teollisuudenalat ja istutukset. Tämä epäonnistui, mikä pahensi Tansanian taloudellisia ongelmia, kunnes ulkomaanapu ja talouden vapautuminen tuli voimaan 1980- ja 1990-luvuilla.
Guitar Hero: On Tour
Guitar Hero: On Tour on Vicarious Visionsin kehittämä ja Activisionin julkaisema Guitar Hero -pelisarjaan kuuluva musiikkipeli. Peli julkaistiin Nintendo DS:lle vuonna 2009.
Electric Six
Electric Six on yhdysvaltalainen hard rockia, funkia, diskoa ja indie rockia soittava yhtye. Se perustettiin Detroitissa vuonna 1996 ja sen alkuperäinen nimi oli The Wildbunch.
Electic Sixin ensimmäinen albumi oli Fire, joka julkaistiin toukokuussa 2003. Albumilla olevilla kappaleilla ''Danger! High Voltage! ja Gay Bar'' yhtye nousi yleisön tietoisuuteen. Pian ensimmäisen albumin jälkeen kolme jäsentä lähti yhtyeestä. Yhtye alkoi poikkeamaan valtavirran musiikista ja julkaisi toisen albuminsa Señor Smoken 14. helmikuuta 2005. Albumi sisälsi muun muassa Queenin Radio Ga Ga -kappaleesta tehdyn coverin.
Rumpali M. jätti Electric Sixin loppuvuodesta 2004, jolloin Dick Valentinesta tuli yhtyeen viimeinen alkuperäisjäsen. Percussion World tuli yhtyeen uudeksi rumpaliksi, jonka kanssa Señor Smoke viimeisteltiin. 12. syyskuuta 2006 Electric Six julkaisi kolmannen albuminsa Switzerlandin.
Toukokuussa 2007 basisti John R. Dequindre ilmoitti siirtyvänsä muiden musikaalisten projektien pariin. Hänen tilalleen tuli Smorgasbord!, ja samana vuonna Electric Six julkaisi neljännen albuminsa, I Shall Exterminate Everything Around Me That Restricts Me from Being the Master.
Viides albumi, Flashy, ilmestyi lokakuussa 2008. Samaan aikaan ilmestyi myös demoista, B-puolen kappaleista ja harvinaisuuksista koostuva Sexy Trash. Sexy Trashia myytiin vain bändin keikoilla USA:ssa ja Euroopassa.
Zonnebeke
Zonnebeke on kunta Belgian Länsi-Flanderin provinssissa. Kunnassa on arviolta 12 417 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 67,6 neliökilometriä.
Aiheesta muualla
thumb|left|200px|Tyne Cot
Mäyrälampi (Keuruu)
Mäyrälampi on Keski-Suomessa Keuruulla Suolahden Mäkikylän lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,5 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kupanjoen valuma-alueella (35.66), jonka Kupanjoen yläosan aeseen (35.662) se kuuluu.
François Joseph Gossec
thumb|right|François Joseph Gossec François-Joseph Gossec (17. tammikuuta 1734 – 16. helmikuuta 1829) oli Ranskassa vaikuttanut belgialainen klassismin ajan säveltäjä.
Gossec sai vuonna 1760 huomattavan menestyksen teoksellaan Requiem. Teokseen ihastui sittemmin Wolfgang Amadeus Mozart, joka tapasi Gossecin ainakin kerran Pariisin-matkallaan vuonna 1778 ja kuvasi tätä kirjeessä isälleen "hyväksi ystäväksi ja hyvin kuivaksi mieheksi". Gossec sai mainetta myös kapellimestarina; hän johti omien teostensa lisäksi muiden muassa Joseph Haydnin sävellyksiä. Hän kuului Ranskan Kunnialegioonan varhaisimpiin ritareihin 1800-luvulla.
Gossec oli elinaikanaan vaikutusvaltainen säveltäjä Ranskassa, mutta melko tuntematon sen ulkopuolella. Hänen tuotantoonsa kuuluu mm. useita sinfonioita, kamarimusiikkia, vokaalimusiikkia ja oopperoita.
Get Lucky (Mark Knopflerin albumi)
Get Lucky on Mark Knopflerin kuudes sooloalbumi. Se julkaistiin 14.syyskuuta 2009 Euroopassa ja päivää myöhemmin Yhdysvalloissa.
Albumi ylsi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalle 17. Niin ikään Suomessa se debytoi virallisen albumilistan sijalla 17.
Brownin liike
Aluksi Brown piti havaitsemaansa liikettä vain elolliselle luonnolle ominaisena ilmiönä, mutta havaitsi pian, että samanlainen liike ilmeni silloinkin, kun nesteessä leijui hienojakoista epäorgaanista jauhetta. Liikkeen syy oli kuitenkin hämärän peitossa vuoteen 1905 saakka, jolloin Albert Einstein selitti hiukkasten liikeratojen johtuvan siitä, että niitä pommittaa jatkuvasti molekyylien lämpöliike.
Hiukkasia pommittaa joka puolelta atomien ja molekyylien lämpöliike. Suurilla hiukkasilla on joka puolella keskimäärin saman verran törmäyksiä joka hetki. Koska ne kumoavat toisensa, iso hiukkanen pysyy käytännössä paikallaan. Mutta pienellä hiukkasella saattaa tietyllä hetkellä yhdelle sivulle törmätä 100 000 molekyyliä ja toiselle 100 002 molekyyliä, jotka eivät kumoakaan toisiaan, ja näin parin molekyylin ylijäämäimpulssi riittää potkaisemaan pienen hiukkasen liikkeeseen vastakkaiseen suuntaan. Jonkin ajan kuluttua tilanne toistuu, mutta toiseen satunnaiseen suuntaan. Lopputuloksena syntyy satunnainen siksak-liikerata.
Vastaava ilmiö havaitaan kaasussa, esimerkiksi hyvin ohuessa kvartsilangassa roikkuvalla hyvin pienellä peilillä. Kun valonsäde heijastetaan peilin kautta valkokankaalle, havaitaan peiliin kohdistuva kaasumolekyylien pommitus pienenä valonsäteen värinänä valkokankaalla.
Einstein osoitti, että ajassa t, a-säteinen pallo diffundoituu keskimäärin mihin tahansa suuntaan sellaisen matkan x, että matkan neliön odotusarvo on: jossa \eta on fluidin viskositeetti, k Boltzmannin vakio ja T (absoluuttinen) lämpötila.
Koska keskimääräinen siirtymä oli mikroskoopin avulla mitattavissa, tätä kaavaa voitiin kääntäen käyttää Boltzmannin vakion suuruuden määrittämiseen, minkä Jean Perrin tekikin muutamaa vuotta myöhemmin. Kun Boltzmannin vakiolle k oli saatu likiarvo, Avogadron vakio NA pystyttiin määrittämään relaatiosta k = R/N_A, jossa R on kaasuvakio. Tämä oli yksi ensimmäisistä Avogadron vakion määrityksistä, ja se kumosi osaltaan atomin olemassaolosta vielä tuohon aikaan esiintyneet epäilykset.
Matemaattinen Brownin liike
Brownin liikkeen matemaattinen malli, jota myös nimitetään Brownin liikkeeksi tai joskus kehittäjänsä mukaan Wienerin prosessiksi, on idealisoitu malli luonnossa esiintyvästä vastineestaan. Se saadaan muun muassa rajaprosessina satunnaiskulku-nimisestä yksinkertaisemmasta prosessista. Brownin liikkeellä on joitakin mielenkiintoisia ominaisuuksia: esimerkiksi polku kahden pisteen välillä on aina äärettömän mittainen. Tällainen fraktaalinen ominaisuus johtuu polkujen mutkikkuudesta.
Ominaisuuksia
Brownin liike B_t(\omega) on ajassa t kulkeva stokastinen prosessi, jolla on muun muassa seuraavat ominaisuudet :
Lisäksi B_t on -mitallinen suhteessa filtraatioon, kun t\geq 0. Yllä merkintä viittaa normaalijakaumaan odotusarvolla \mu ja varianssilla \sigma^2.
Helise taivas
Helise taivas on Tuure Kilpeläisen säveltämä ja Aulikki Oksasen alkujaan runoksi sanoittama musiikkikappale, joka on ilmestynyt laulaja Vuokko Hovatan esikoisalbumilla Lempieläimiä vuonna 2008 sekä myös singlenä. Kappaleen tuottaja on Tuure Kilpeläinen.
Kappaleen sovituksesta vastaavat Tuure Kilpeläinen, Kalle Kalima, Jape Karjalainen, Pessi Levanto, Marko Timonen, Jaakko Kääriäinen, Olli Haavisto ja Marzi Nyman.
Vuokko Hovatta esitti kappaleen Helsingin Senaatintorilla pidetyssä uudenvuoden vastaanottotilaisuudessa vuodenvaihteessa 2008–2009.
Lempieläimiä-albumilta on julkaistu myös singlet ”Lumottu veli”, ”Syleily” ja ”Virginia”.
Andy Pettitte
thumb|right|Andy Pettitte Andrew Eugene "Andy" Pettitte (s. 15. kesäkuuta 1972) on yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän on toiminut vasenkätisenä aloittavana syöttäjänä New York Yankeesissa vuosina 1995–2003 ja jälleen vuodesta 2007. Välissä hän pelasi vuosina 2004–2006 Houston Astros -joukkueessa.
Wake Up...It’s Tomorrow
Wake Up...It’s Tomorrow on Strawberry Alarm Clockin toinen levy. Levy julkaisi Uni Records vuonna 1968, alkuperäinen luettelotunnus on 73025.
Andy Pettitte
Pettitte syntyi Baton Rougessa, Louisianassa, ja opiskeli Deer Park High Schoolissa Teksasissa. Hän teki Major League -debyyttinsä 29. huhtikuuta 1995 ja voitti vuoden 2003 Warren Spahn Awardin.
Rochefourchat
Rochefourchat [rošfur'ša] on kunta Drômen departementissa Rhône-Alpesin hallintoalueella Ranskassa. Kunta kuuluu Dien arrondissementtiin ja La Motte-Chalanconin kantoniin. Kunnassa oli yksi asukas vuoden 2007 väestönlaskennassa ja väestötiheys oli 0,1 as./km². Ainoa asukas on 30–44-vuotias mies. Rochefourchatin pinta-ala on 12,74 neliökilometriä.
Väkiluvun kehitys
Lähde:
Compasso d’Oro
Palkittuihin kuuluu mm. Massimo Vignelli (1964 ja 1998 ). Suomalaisista Compasso d’Oron ovat saaneet Kaj Franck (elämäntyöstä 1957), Harri Koskinen (Muu-tuoli 2004) ja Eero Aarnio (Trioli-lastentuoli 2008).
Jyrsin
thumb|Jyrsintää Jyrsin tai jyrsinkone on jyrsintää mahdollistava lastuava työstökone, jonka pyörivän työkalun terät irrottavat materiaalia kappaleesta. Työkaluja voivat olla esimerkiksi kuvan neliteräinen tasojyrsin tai poranterää muistuttava tappijyrsin.
Joko jyrsinpöytä kappaleineen tai jyrsimen työkalu liikkuu asetetulla syötöllä (akselin liike kappaleen suhteen, kuvan suora nuoli). Jyrsin voi liikkua myös käsivaraisella syötöllä, varsinkin puuntyöstössä. Työkalun sopiva pyörimisnopeus määritellään lastuamisnopeuden avulla (nopeus, jolla terän leikkaava särmä kohtaa työstettävän materiaalin). Kuten syöttö, lastuamisnopeuskin riippuu työstettävän kappaleen materiaalista ja kiinnityksen tukevuudesta sekä työkalun ja terien ominaisuuksista.
Kara on jyrsimen akselissa kiinni oleva työkalun (terän) kiinnitysmekanismi. Karoja voidaan yleensä vaihtaa terän vaatiman karakoon mukaisesti. Tuumakokoiset karat ovat käytössä imperiaalisia mittayksiköitä käyttävissä maissa. Millimetrimittaiset karat ovat käytössä kaikissa Euroopan maissa, mutta monet valmistajat valmistavat molempia karoja ja niitä voi hankkia lisävarusteina. Terävalikoima esimerkiksi Suomessa on monesti pieni, mutta tilatessa työkaluja vaikkapa Yhdysvalloista voi valita satojen 1/4- ja 1/2 tuuman terien valikoimista.
Yläjyrsin
Yläjyrsimiä on kahta eri päätyyppiä, kiinteitä ja käsivaraisia.
Kiinteitä yläjyrsimiä käytetään metallintyöstössä sekä etenkin ammattimaisessa puuntyöstössä, esimerkiksi koristekuvioiden muokkaamiseen. Puuntyöstössä jyrsittävä kappale sijoitetaan pöydälle ja polkimen avulla jyrsimen terä saadaan painettua jyrsittävälle pinnalle. Kappaletta voidaan tämän jälkeen siirtää yläjyrsimen pöydän pintaa pitkin ja jyrsiä haluttuja kuvioita. Tässä työssä voi käyttää apuna kaavainta eli mallinnetta, jonka mukaan kappaletta voidaan ohjata.
Käsiyläjyrsintä siirretään käsivaraisesti kappaletta pitkin. Käsiyläjyrsimiä on saatavilla monelta valmistajalta ja monen kokoisina. Käsiyläjyrsimiä valmistavat muun muassa Bosch, Black & Decker, DeWalt (osa B&D -konsernia), Festool, Hitachi, Makita, Ryobi, Skil sekä useat kiinalaiset valmistajat (eri kauppaketjut tuovat työkaluja maahan eri nimillä, esim. AlphaTool, SuperPower, Cotech jne.)
Pieniä käsiyläjyrsimiä, teholtaan 450–800 wattia, käytetään askartelussa ja nikkaroinnissa. Tällaiseen jyrsimen karakoko on yleensä joko neljännestuuma tai 6 mm. Keskikokoiset käsiyläjyrsimet, karakoko joko 1/4 tai 1/2 tuumaa taikka 6, 8 tai 12 mm ja teho yleensä 800–1400 wattia, ovat harrastelijoiden ja ammattilaisten yleiskoneita. Niitä voi käyttää joko käsin tai jyrsinpöytään kiinnitettynä. Isot 1600–2500 watin käsiyläjyrsimet ovat raskaita ja vaikka niitä voikin käyttää käsin, ne kuitenkin yleensä kiinnitetään jyrsinpöytään. Karakoko on yleensä 1/2 tuumaa tai 12 mm. Tällaisia tehokkaita jyrsimiä tarvitaan esimerkiksi paneeliovien ja profiililistojen valmistamiseen.
Pöytään kiinnitettynä käsiyläjyrsimestä tulee alajyrsimen kaltainen työkalu, mikä mahdollistaa turvallisemman ja monipuolisemman käytön.
Alajyrsin
Alajyrsintä käytetään tyypillisesti puuntyöstöön. Pyörityskoneisto on pöydän alla, työkalu pistää esiin pöydän reiästä ja työstettävää kappaletta liikutellaan pöydän päällä.
Metallijyrsin
Metallijyrsimet ovat tyypillisesti jäykkärunkoisia raskaita koneita. Karan akseli voi olla pysty- tai vaakasuora taikka käännettävissä eri asentoihin. Koneissa voidaan käyttää numeerista ohjausta, joka varmistaa tasaisen syötön ja lastuamisnopeuden. Jyrsimällä voidaan työstää esimerkiksi valukappaleeseen tarkemman toleranssin tasopintoja.
Metallia työstettäessä työkalun terät ovat yleensä pinnoitettua kovametallia. Vähemmän lujille metalleille voidaan käyttää myös pikaterästeriä. Jyrsittäessä voidaan käyttää lastuamisnestettä jäähdyttämään ja voitelemaan työkalua ja kappaletta, mikä myös parantaa pinnanlaatua ja antaa mahdollisuuden käyttää suurempia lastuamisnopeuksia.
Puujyrsin
Puujyrsin voi olla kädessä pidettävä yläjyrsin tai pöytään kiinnitetty ala- tai yläjyrsin. Terinä käytetään pikateräs- tai kovametalliteriä.
Olavi Virta
Oskari Olavi ”Ola” Virta (vuoteen 1926 Ilmén, 27. helmikuuta 1915 Sysmä – 14. heinäkuuta 1972 Tampere) oli laulaja, näyttelijä ja yksi Suomen eniten levyttäneistä artisteista. Hän levytti vuosina 1938–1966 yhteensä 601 laulua, joista monista on tullut suomalaisen iskelmämusiikin klassikoita. Kansa on nimittänyt Virtaa ”Tangokuninkaaksi”, mutta Virtaa markkinoitiin uransa alussa Suomen Bing Crosbynä. Virta esiintyi myös kotimaisissa elokuvissa.
Virta aloitti nuoruudessa soittamalla viulua. Virran lauluihin kuului monipuolista iskelmämusiikkia (muun muassa ”Poika varjoiselta kujalta”, ”Hopeinen kuu”, ”Eva”, ”Kultainen nuoruus” ja "Punaiset lehdet") sekä tangoja (esimerkiksi ”Punatukkaiselle tytölleni” ja ”Täysikuu”). Hän oli myös 1950-luvun alussa Kipparikvartetin 2. tenori, joka tarkoittaa käytännössä Crosbyn kaltaista baritonia. Hän sai myös uransa aikana kolme kultalevyä kappaleista ”Ennen kuolemaa”, ”Tulisuudelma” ja ”La Cumparsita”. Nämä kaikki olivat Kullervon (Tapio Lahtinen) suomeksi sanoittamia.
Koko laulu-uransa aikana Olavi Virta levytti myös omia versioitaan suomalaisista ikivihreistä sävelmistä (esimerkiksi ”Metsäkukkia”) sekä kansainvälisesti tunnetuista tangoista (esimerkiksi ”La Cumparsita”, ”Ennen kuolemaa” ja ”Rakkautta ei se ollut” (Liebe war es nie). Joskus Virta levytti omia versioitaan aikansa tunnetuimmista hiteistä, mikä saattoi olla kohtalokasta aloittelevalle laulajalle, sillä useimmiten kuuntelijat ryhtyivät suosimaan Virran versiota.
Vuonna 2004 järjestetyssä Suuret suomalaiset -äänestyksessä Olavi Virta sijoittui jaetulle 79. tilalle hiihtäjä Veikko Hakulisen ja kirjastoneuvos Helle Kannilan kanssa. Virta ei ollut mukana alkuperäisellä asiantuntijaraadin kokoamalla listalla, vaan hän nousi lopulliselle listalle yleisöäänten turvin.
Musiikillinen tausta
Olavi Virran isä oli vuonna 1891 syntynyt sysmäläisen suutarin poika Juho Oskari Ilmén. Hänen äitinsä oli vuonna 1889 syntynyt, Karjalankannaksen Koivistolta Helsinkiin muuttanut Ida Grusander. He solmivat avioliiton lokakuussa 1914, ja Olavi oli ainoa lapsi. Virta kastettiin nimellä Oskari Olavi Ilmén, mutta Juho Ilmén suomensi sukunimen Virraksi vuonna 1926. Sisällissodan jälkeen Juho Ilmén tuomittiin puoleksi vuodeksi vankeuteen, jonka hän suoritti Hennalan vankileirillä. Juho Ilménille vankileirikokemukset olivat niin traumaattisia, että hän koki hermoromahduksen ja vapaaksi päästyään alkoi käyttää alkoholia itsetuhoisesti. Olavin ollessa 11-vuotias hänen vanhempansa erosivat.
Olavin isoisä Oskari Ilmén oli aikoinaan esiintynyt muun muassa kuplettilaulajana. Isä Juho puolestaan soitti viulua ja äiti mandoliinia. Olavi itse aloitti pianonsoiton kahdeksanvuotiaana. Vanhempien erottua oli luovuttava pianosta, jolloin Olavi sai isänsä viulun ja soitti jossakin vaiheessa Sörnäisten seurakunnan kamariorkesterissa. Kansakoulun päättötodistuksessa Olavi Virran laulunumero oli 7, todistuksen huonoin. 1930-luvulla Virta pääsi opiskelemaan Dallapé-opistoon ja alkoi keikkailla oppilaista kootun orkesterin kanssa. Tuolloin hän otti myös ensimmäiset laulutuntinsa kanttori Mauno Tammisen ja laulunopettaja Olavi Nybergin johdolla. Virta lauloi 1930-luvun puolivälin jälkeen armeija-aikanaan Karjalan Laulu -nimisessä mieskuorossa ja otti laulutunteja laulunopettaja Nikolai ”Ukko” Schmakoffin johdolla.Hän sai laulunohjausta myös oopperalaulaja Thorild Brödermanilta vuosina 1945–1946.
1930- ja 1940-luku
Ammattimuusikoksi Virta ryhtyi vuonna 1937 armeijasta palattuaan ja saatuaan paikan ”Rainbow”-orkesterista laulajana ja kitaristina. Ensimmäiset levytyksensä ”Syysserenadi” ja ”Kun öinen kuu kulkee” Olavi Virta teki jo vuonna 1938 Tauno Marttisen Suomen soitin -orkesterin säestyksellä. Seuraavana vuonna Virta levyttikin jo useita kymmeniä kappaleita ”Bruno Laakko ja hänen orkesterinsa Lepakot” -salanimellä levyttäneen Dallapén solistina. Noista levytyksistä tunnetuimpia ovat esimerkiksi foksit ”Pihapihlaja” ja ”Teetä kahdelle” sekä jenkka ”Kuljin minä illalla koivikkotietä”. Laulajanura kuitenkin keskeytyi talvisodan alettua. Virta piti rintamalla kitaraa mukana ja toimi samalla jonkinlaisena viihdyttäjänä, vaikka vastaanotto ei aina ollut paras mahdollinen. Vielä välirauhan aikana hän haaveili konserttilaulajan urasta ja suunnitteli jopa opintomatkaa Italiaan, joka jäi taloudellisista syistä toteutumatta. Jatkosodan aikana Virta oli Kannaksen radiossa muun muassa kuuluttajan tehtävissä. Sodan jälkeen hän kehitti esiintymistaitojaan Suomen Filmiteollisuuden Filmikoulussa sekä revyyteatteri Punaisessa Myllyssä.
Uransa alkupuolella Virta sävelsi ja sanoitti itse osan esittämistään kappaleista. Valssinsa ”Yö kerran unhoa annoit” hän levytti ensimmäisen kerran jo sota-aikana vuonna 1942. Myös valssi ”Jää hyvästi armas” ja tango ”Sä et kyyneltä nää” ovat kokonaan Virran käsialaa. Lisäksi hän kirjoitti sanat muun muassa Robert von Essenin tangoon ”Kun ilta ehtii”. 1950-luvun puolella Virta jätti kappaleidensa sanoittamisen muiden tehtäväksi, tyytyen itse vain säveltämään. Virran suosituimpiin kuuluvan tangon ”Punatukkaiselle tytölleni” vuodelta 1952 sanoitti Lauri Jauhiainen. Vuoden 1954 jälkeen Virta ei enää levyttänyt omia sävellyksiään; ilmeisesti hänelle ei työ- ja esiintymiskiireiden takia jäänyt enää aikaa säveltämiseen. Osan itse kirjoittamistaan kappaleista hän levytti vielä uudelleen vuonna 1963.
Samoihin aikoihin Olavi Virran levytysura lähti toden teolla käyntiin. Laulut ”Tähti ja meripoika” (1947) ja ”Sua lemmin kuin järjetön mä oisin” (1947), jotka olivat Virran löytöjä hänen matkaltaan Ruotsiin tuon vuoden syksyllä, ovat nousseet ikivihreiksi. Molempiin hän kirjoitti itse suomenkielisen tekstin. Ensimmäisen omaa nimeään kantaneen orkesterin Virta kokosi vuonna 1949. Vuonna 1952 orkesterin kokoonpanoksi vakiintui Olavi Virta (laulu ja kitara), Pauli Granfelt (viulu ja trumpetti), Matti Viljanen (harmonikka), Alvi Palho (basso) ja Tage Manninen (rummut). Tämän yhtyeen kanssa Virta kävi sekä esiintymislavoilla että levytysstudiossa. Omasta orkesteristaan Virta luopui vuonna 1955, ja sen jälkeen hän toimi kolme vuotta Ossi Runnen orkesterin solistina ja myöhemmin erilaisten vaihtuvien kokoonpanojen kanssa.
Maaliskuussa 1944 Virta lauloi levylle kymmenen Toivo Kärjen säveltämää ja Kerttu Mustosen sanoittamaa sävelmää. Virta ja Kärki olivat tavanneet toisensa ensimmäisen kerran mahdollisesti jo ennen talvisotaa, ja jatkosodan aikana heidän yhteistyönsä tiivistyi. Syksyllä 1946 Kärki kokosi oman orkesterinsa ja pyysi Virtaa sen laulusolistiksi. Tämä kuitenkin kieltäytyi ja Kärki pestasi hänen tilalleen Henry Theelin, josta tuli moneksi vuodeksi Kärjen sävellysten tulkki. Vuonna 1950 Kärki aloitti yhteistyön Reino Helismaan kanssa ja näkyvänä ilmiönä siitä oli kriitikkojen inhoama rillumarei, josta Virta pysytteli tietoisesti erossa. Virta otti yhteyttä Kärkeen jälleen vuonna 1952, jolloin alkoi kaksi vuotta kestänyt hedelmällinen ja korkeatasoinen levytysjakso. Virran ja Kärjen tiet erosivat uudelleen vuonna 1955, kun Kärki siirtyi Fazerin ja Virta Levytukun tuotantopäälliköksi.
1950-luku
1950-luvulla Virta levytti runsaasti, oli myyntilistojen kärjessä ja esiintyi usein radiossa. Tuona aikana hänen äänensä saavutti tunnistettavan muotonsa, kun hän ryhtyi omien sanojensa mukaan ”laulamaan täysijännitteisesti”. Kipparikvartetissa Virta oli joutunut kilpailemaan ensimmäisen tenorin Auvo Nuotion kanssa, mikä pakotti hänet avaamaan ääntään kunnolla. Aktiivisimmillaan Olavi Virran laulu-ura oli vuosina 1953–1954, jolloin hän vieraili levytysstudiossa harva se päivä. Tuon aikakauden tunnetuimpia levytyksiä ovat muun muassa ”Täysikuu”, ”Mustasukkaisuutta”, ”Sinun silmiesi tähden”, ”Sokeripala”, ”Poika varjoiselta kujalta”, ”Mambo italiano” sekä Armi Kuuselan Miss Universum-kilpailun voiton kunniaksi sävelletty ”Armi” (säv. Erik Lindström), joka toimii edelleen Suomessa järjestettävien missikisojen tunnussävelmänä. Virta teki muutamia levytyksiä myös Harmony Sistersin (”Sinitaivas”, ”Syysunelmia”) ja Metro-tyttöjen (”La Cumparsita”, ”Alfonso”) kanssa. Eniten Virta lauloi Reino Helismaan, Kullervon (Tapio Lahtinen), Lauri Jauhiaisen ja Saukin (Sauvo Puhtila) sanoituksia. Hänen levytystensä sovittajina toimivat enimmäkseen Toivo Kärki, Matti Viljanen ja George de Godzinsky.
Perheen kasvaessa Virran asunto Pääskylänkadulla Helsingin Sörnäisissä tuli ahtaaksi. Taloustilanteensa kohennuttua Virta otti vuonna 1954 pankkilainan ja teki kaupat Kruununhaassa Meritullinkadun ja Rauhankadun kulmassa sijainneen kerrostalon toisessa kerroksessa olleesta huoneistosta. Siinä oli seitsemän huonetta ja keittiö, ja sen pinta-ala oli 175 neliömetriä. Pian muuton jälkeen Virta teetti asuntoon remontin osallistuen siihen kuuluneisiin töihin itsekin. Asunnon erikoisuuksia olivat Suomessa silloin vielä hyvin harvinainen sähkösauna, olohuoneen seinään upotettu 250 litran akvaario ja keittiö, jonka laitteet Virta tilasi Yhdysvalloista. Monet niistä olivat Suomessa ensimmäiset laatuaan. Yksi huoneista oli sisustettu musiikkihuoneeksi, jossa olivat piano, huippuluokan levysoitin ja suuri äänilevykokoelma. Lisäksi Virta hankki asiantuntijoiden opastuksella kotiinsa taidetta, muun muassa Ahti Lavosen maalauksia. Virta oli aidosti ylpeä kodistaan ja esitteli sitä mielellään tuttavilleen.
1950-luvun mittaan Levytukku-yhtiön toimitusjohtajaa Niilo Saarikkoa alkoi harmittaa Fazer-levy-yhtiön ylivoimainen asema Suomen äänilevymarkkinoilla ja niinpä hän tarjosi Fazerille levyttäneelle Virralle paikkaa Levytukun tuotantopäällikkönä. Tällöin Virta saisi itse päättää, mitä levyjä yhtiö tuottaisi ja hän saisi itse valita levytyskappaleensa. Lisäksi hänellä ei olisi kilpailijoita omassa talossa. Tällaisesta tarjouksesta Virta ei voinut kieltäytyä, ja hän aloitti uudessa työssään täydellä tarmolla keväällä 1955. Koska Levytukulla ei ollut kunnollisia yhteyksiä ulkomaille, Virta ja Saarikko päättivät poimia muiden levy-yhtiöiden laulajien tekemistä käännösiskelmien levytyksistä varmat menestysartikkelit, jotka Virta sitten itse levytti. Saarikon liikemiesvaistoa kuvasti myös oivallus ostaa levytyspalveluja Ruotsista, jossa oli saatavissa valmiita orkesteritaustoja ja jossa oli käytettävissä korkeatasoista äänitystekniikkaa. Lisäksi levyjen teko oli Ruotsissa kolmanneksen halvempaa kuin Suomessa. Näin toimien Levytukku nousikin joksikin aikaa merkittäväksi toimijaksi suomalaisilla levymarkkinoilla. Virran ensimmäisiä avauksia Levytukun tuotantopäällikkönä oli myös oman Musiikki-Revyy -lehden perustaminen.
Syyskesällä 1956 Virta toteutti pitkäaikaisen haaveensa tekemällä matkan Yhdysvaltoihin Levytukun toimitusjohtajan Niilo Saarikon kanssa. Matkan tarkoituksena oli paitsi tutustua Yhdysvaltain musiikkitarjontaan, myös periä Levytukun saatavia amerikansuomalaisilta. Mukaan mahtui lisäksi esiintymisiä amerikansuomalaisille. New Yorkissa heidän oppaanaan oli Yleisradion kirjeenvaihtaja ja innokas musiikkimies Jussi Himanka, joka oli Virran tuttava jo sota-ajalta. Himanka esitteli Virralle ja Saarikolle tasokkaiksi tietämiään jazzklubeja, ja yhdellä niistä he tapasivat uuden jazzin uranuurtajiin kuuluneen pianistin ja orkesterinjohtajan Dave Brubeckin. Virran osalta kolme viikkoa kestäneen matkan konkreettisin saavutus oli tuliterän Ford Fairlane -auton osto hänen nähtyään sen erään newyorkilaisen autoliikkeen näyteikkunassa. Auto saatiin vielä saman päivän aikana Suomeen lähdössä olleeseen laivaan.
Alamäki alkaa
1950-luvun kääntyessä lopuilleen Virtaan iski eräänlainen vauhtisokeus. Hänen levynsä hallitsivat myyntitilastojen kärkipaikkoja, hänen keikkansa olivat säännöllisesti loppuunmyytyjä ja rahaa tuntui tulevan hänelle suorastaan kaatamalla. Virta sanoikin kerran yhtyeensä rumpalina toimineelle Manu Teittiselle: ”Rahaa tulee niin, etten tiedä, mihin sitä panisin!” Virta oli parhaissa voimissaan oleva laulaja, jonka menestys olisi vaatinut tehokasta ulkopuolista tuotannonjohtoa. Kuitenkin hän päätti täysin yksin koko ohjelmistostaan ja otti levytettäväkseen kauden menestysiskelmiä kiinnittämättä läheskään aina huomiota siihen, sopivatko ne hänen tyyliinsä vai eivät. Virran Levytukulle tekemien levytysten joukkoon mahtui useita hienoja tulkintoja – esimerkiksi ”Hurmio”, ”Rakkautta ei se ollut”, ”Sateenkaaren tuolla puolen” ja ”Tango Desiree” –, mutta runsaasti myös täysin turhia kappaleita, jotka ovat hänen tuotantonsa heikointa antia.
Suomalaiset äänilevymarkkinat mullistuivat 1950-luvun loppuvuosina ennen kokemattomalla tavalla ja moni merkittävä, toinen toisestaan riippumaton asia tapahtui miltei samanaikaisesti. Vinyylilevyt ja uudet kätevät levysoittimet syrjäyttivät vanhat gramofonit ja helposti särkyvät ”savikiekot”, ulkomaisten äänilevyjen tuontisäännöstely purettiin, italialaiset iskelmät valloittivat maailmaa, iskelmälaulajat nousivat ihailun kohteina elokuvanäyttelijöiden ohi ja suuret ikäluokat alkoivat vaikuttaa levymyyntiin. Mikäli tämä kaikki olisi tapahtunut kymmenen vuotta aiemmin, se olisi sopinut Virralle hyvin. Kilpailevat levy-yhtiöt – etenkin uusia tuulia innokkaimmin tunnustellut Scandia – aistivat muuttuneen tilanteen nopeammin kuin Levytukku, jossa Virta määräsi levytettävistä kappaleista yksin. Virtaa ei tuotantopäällikkönä myöskään – toisin kuin vaikkapa Fazerin Toivo Kärkeä tai Scandian Jaakko Saloa – kiinnostanut uusien laulajakykyjen etsiminen. Samoina vuosina lukuisat naislaulajat valloittivat levymaailmaa. Kun nuorten, hädin tuskin 20-vuotiaiden naislaulajien levytykset nousivat myyntitilastojen huipulle Virran levyjen ohi, hän piti sitä merkkinä laulajan ammattitaidon arvostuksen heikkenemisestä.
Ajan mittaan muukin Levytukun asioiden hoito kävi yhä suurpiirteisemmäksi, ja Virran työpöydän laatikoihin alkoi kertyä avaamattomia kirjeitä ja vastausta odottavia yhteydenottopyyntöjä. Samoihin aikoihin hänen alkoholin käyttönsä alkoi riistäytyä käsistä, vaikka hän uskotteli läheisilleen ja itselleen sen olevan hallinnassa. Virta itse vakuutti käyttävänsä alkoholia vain rentoutumiseen ja esiintymisjännityksen poistamiseen. Virran ”hällä väliä” -tyyli tarttui myös hänen omien musiikkiliikkeidensä henkilökuntaan, ja myymälöistä alkoi hävitä soittimia, äänilevyjä ja rahaa.
Levytukun oman lehden Musiikki-Revyyn ilmestyminen oli jo pian vauhdikkaan alun jälkeen alkanut kangerrella ja lehteä julkaistiin kaksois- tai jopa kolmoisnumeroina, jotta kaikki vuoden aikana luvatut 12 numeroa saatiin tilaajille. Vastapainoksi joutilaisuuden täyttämille iltapäiville Virta alkoi arkisin viettää aikaansa Hotelli Tornissa, jossa kokoontui muutamien vuosien ajan erikoislaatuinen, helsinkiläisten boheemien muodostama ”Tornin jengi”. Ryhmälle oli tyypillistä runsas alkoholinkäyttö ja tuhlaileva rahankäyttö, ja miltei päivittäinen Tornissa istuminen vieroitti Virtaa hänen perheestään ja haittasi hänen päivätyötään.
Virran pitkittyneet istumiset ravintoloissa ja niiden aiheuttamat laiminlyönnit alkoivat ennen pitkää näkyä Levytukun toiminnassa. Vähin erin Niilo Saarikolle selvisi, ettei Virralla itsellään ollut rahaa sillä tavoin kuin tämä oli pyrkinyt ulospäin näyttämään, vaan Virta eli käytännössä kädestä suuhun. Ennen kaikkea Saarikkoa ärsytti, että omaan erinomaisuuteensa luottanut Virta rohkeni väittää tietävänsä levybisneksestä enemmän kuin Saarikko. Viimeisenä pisarana oli syksyllä 1958 sattunut levytysepisodi. Saarikko antoi loka-marraskuun vaihteessa 1958 potkut Virralle Levytukun tuotantopäällikön tehtävästä, jossa hän oli toiminut keväästä 1955 lähtien, ja myös Veikko Tuomelle koska he olivat lyöneet vetoa siitä kumman versio kappaleesta Kwai-joen silta myy paremmin. Molemmat versiot julkaistiin 5. syyskuuta peräkkäisillä levynumeroilla Philips-levymerkillä. Virta teki omat sanat ja lauloi filmissä käytetyn valmiin taustan päälle, ja tulos oli kamala. Saarikko teki Virralle selväksi, ettei tällä ollut enää asiaa Levytukun toimistoon sen enempää kuin Saarikon Sipoon saaristossa sijainneelle kesämökillekään, jota Virta perheineen oli saanut vapaasti käyttää. Lopputili Levytukusta oli isku, joka suisti Virran elämän ja uran lopulliseen alamäkeen.
Synkkä vuosi 1959
Mistään muusta yksittäisestä tapahtumasta Olavi Virran uran varrella ei ole puhuttu ja kirjoitettu niin paljon kuin yhdestä epäonnistuneesta keikasta Ilomantsissa kevättalvella 1959. Kyseessä piti alun perin olla vain yksi esiintyminen Itä-Suomeen suuntautuneella kiertueella. Yhtyeeseen, joka oli koottu vain tätä kiertuetta varten, kuuluivat Virran lisäksi toinen laulusolisti, vain 17-vuotias Kaarina Heikkinen, saksofonisti Henry Kuhlman, hanuristi Arvo Nyström ja rumpali Manu Teittinen.
Ilta-Sanomissa kerrottiin Ilomantsissa 16. maaliskuuta 1959 tapahtuneesta skandaalista. Lehdelle tietoja antaneen Ilomantsin apulaisnimismiehen mukaan Virta ja hänen orkesterinsa olivat esiintyneet paikallisella työväentalolla humalassa. Aggressiivisesti käyttäytynyt hanuristi Arvo Nyström oli viety putkaan. Jo tuolloin alkoholisoitunut Virta oli tietysti myös vastuussa orkesterinsa kunnosta. Kaiken huipuksi Virran väitettiin häipyneen tapahtumapaikalta illan kassa mukanaan. Ensi hädässä Virta pyrki pelastamaan kiertueensa jatkon antamalla Nyströmille lopputilin ja palkkaamalla tilalle Joensuussa asuneen harmonikansoittajan Esko Könösen.
Hieman myöhemmin sama lehtijuttu julkaistiin miltei sellaisenaan Viikkosanomissa lisämaininnalla, että Virtaa on alettu nimittää mediassa ja yleisön keskuudessa ”laulavaksi lihapullaksi”. Pienistä lehtikirjoituksista paisui Suomen oloissa ennennäkemätön ajojahti, ja kaikki Virran yritykset asioiden todellisen laidan selvittämiseksi kaikuivat kuuroille korville. Skandaali oli vähällä katkaista hänen uransa, ja vuoden 1959 aikana levytyksiä kertyi edellisvuosiin verrattuna erittäin vähän. Yleisradio reagoi tapahtuneeseen omalla tavallaan asettamalla Virran alkuvuodesta 1959 tekemän levytyksen ”Balladi Tom Dooleysta” soittokieltoon. Virrasta elämäkerran kirjoittaneen Hannu Nybergin mukaan Ilomantsin keikan pilannut Arvo Nyström selvisi koko sotkusta huomattavan vähällä verrattuna siihen, millaista vahinkoa tapaus aiheutti Virralle. Nyström ei itse myöhemmin sanallakaan kommentoinut Ilomantsin tapahtumia.
Markku Koski, Peter von Bagh ja Pekka Aarnio kirjoittivat, että Ilomantsin tapauksessa oli toisarvoista, olivatko Virta ja hänen yhtyeensä jäsenet nauttineet alkoholia ennen esiintymistä ja kuinka paljon. Heidän mukaansa hyökkäys Virtaa vastaan olisi tapahtunut myöhemmin jonkin toisen tapauksen yhteydessä, ellei Ilomantsin epäonnistunut keikka olisi antanut siihen aihetta. Myös haukkumanimi ”laulava lihapulla” oli tarkoin harkittu, sillä Virta oli tunnetusti hyvä ruoanlaittaja.
Skandaalin taustoja selvittämään ryhtyneille musiikkiliikkeiden tavarantoimittajille paljastui viimeistään nyt, että Virta oli edellissyksynä saanut potkut Levytukusta ja Niilo Saarikko oli katkaissut luototuksensa Virralle. Nämä pelästyivät omien saataviensa puolesta ja alkoivat karhuta niitä Virralta, ja lopulta huhumylly tiesi jo kertoa Virran varmasta konkurssista. Tässä tilanteessa päättyi Olavi Virran musiikkikauppojen liiketoiminta, josta lähinnä Irene Virta oli huolehtinut. Pääliike sijaitsi vuosina 1957-1959 Mannerheimintiellä Vanhaa Ylioppilastaloa vastapäätä. Näyteikkunan yläpuolella luki vihrein valokirjaimin OLAVI VIRTA. Virallisesti Oy Olavi Virta & Co Ab luovutettiin konkurssiin 28.1.1964, mutta konkurssi raukesi varojen puutteessa.
Olavi Virran ja Niilo Saarikon yhteistyön päätyttyä tuotantopäällikkö Toivo Kärki otti Virran Fazerin laulajakaartiin loppusyksyllä 1958. Virran levytyssopimus Fazerin kanssa umpeutui kuitenkin vuoden 1959 lopulla, eikä yhtiö ollut enää kiinnostunut jatkamaan yhteistyötä. Olavi Virta ei pystynyt koskaan unohtamaan perheensä hajoamisen ja taloutensa romahtamisen aiheuttamaa tuskaa, vaikka hän toisille ja itselleen ehkä muuta uskottelikin. Viitaten velkojiinsa ja ulosottoviranomaisiin Virta saattoi julistaa tuttaviensa kesken uhmakkaasti: ”Kaiken muun ne voivat minulta viedä, mutta ääntäni eivät.” Loppuvuoden 1959 ja alkuvuoden 1960 hän pysytteli täysin poissa julkisuudesta. Läheisilleen Virta tunnusti myöhemmin harkinneensa useaan kertaan itsemurhaa häneen kohdistuneen ajojahdin ollessa kiivaimmillaan.
1960-luku
Virta nousi kuitenkin pian uudestaan huipulle solmittuaan levytyssopimuksen Scandia-yhtiön kanssa toukokuussa 1960 ja levyttäen mestarillisia tulkintoja muun muassa aiemmista levytyksistään. Scandian levytyspäällikön Jaakko Salon mielestä Virralla oli vielä paljon annettavaa suomalaiselle iskelmämusiikille, vaikka tämä olikin ajettu sivuraiteelle. Salo sai myös Scandian toimitusjohtajan Harry Orvomaan vakuuttuneeksi asiasta, ja Salon johdolla alettiin etsiä Virralle sopivaa levytysmateriaalia. Virran uran uutta nousua auttoi Scandian moderni studiotekniikka, jonka tarjoamat mahdollisuudet äänittäjä Aarre Elo hallitsi täysin. Yksi suurimmista klassikoista, ”Hopeinen kuu”, levytettiin ensimmäisten kappaleiden joukossa vuonna 1960. Kappaleella ”Angelique”, joka oli ollut Tanskan kilpailusävelmä vuoden 1961 Eurovision laulukilpailussa, Virta sai pitkästä aikaa nimensä levymyyntitilaston kärkeen. Muita Virran Scandian-vuosina syntyneitä levytyksiä ovat esimerkiksi ”Sydänsuruja”, ”Vihreät niityt”, ”Kuinka saatoitkaan”, ”Leirinuotiolla”, ”Kultainen nuoruus”, ”Aamu Airistolla” ja ”Punaiset lehdet” sekä ”lopulliset” tulkinnat kappaleista ”Tähti ja meripoika”, ”Punatukkaiselle tytölleni” ja ”Yö kerran unhoa annoit”. Virtaa imarteli myös se, että monet nuoret laulajat, kuten Eino Grön, Kai Lind ja Reijo Taipale, pitivät häntä isähahmonaan ja esikuvanaan.
Yksityiselämässään Virta oli 1960-luvulla kuitenkin yksinäinen ja masentunut mies. Perhe oli hajonnut, kaikki hänen omalla työllään saavuttamansa konkreettinen omaisuus oli huvennut, ja velkojat ja ulosottoviranomaiset seurasivat hänen kintereillään. Jouduttuaan myymään loisteliaan asuntonsa Kruununhaassa hänen asuinpaikkansa olivat vaihtuneet tuon tuostakin. Ajoittain hänestä tuntui, että elämällä ei ollut enää paljoakaan merkitystä. Vuonna 1962 Virta sai ensimmäisen sairauskohtauksensa, ja hänellä todettiin aikuisiän diabetes ja maksakirroosi. Molempien aiheuttajana oli pitkään jatkunut liiallinen alkoholinkäyttö. Samoihin aikoihin hän sai kahden kuukauden vankeusrangaistuksen rattijuopumuksesta. Rangaistukseen johtanut ajo sattui Espoon Bembölessä elokuussa 1961 ja asia oli esillä Espoon kihlakunnanoikeudessa saman vuoden lokakuussa, mutta Virta valitti saamastaan tuomiosta hovioikeuteen. Virta kylläkin tiesi, ettei tuomio siellä muuksi muuttuisi, mutta hän sai sen täytäntöönpanoa tällä tavoin lykätyksi vuodella. Tuomiota suorittaessaan tammikuussa 1963 Virta poikkesi levyttämässä tangot ”Kun ilta ehtii” ja ”Annabella”.
Virta keikkaili ja teki levytyksiä edelleen ahkerasti 1960-luvun alkuvuosina, mutta sopimuskumppanina hän alkoi olla epäluotettava. Alkoholin nauttimisesta ennen esiintymistä oli tullut tapa, josta hän ei enää halunnut tai voinut luopua. Kesällä 1962 Virta kutsuttiin mukaan Eemelin (Esko Toivonen) ja Reino Helismaan ideoimalle Eemelin saunailta -kiertueelle, mutta hänen tilalleen jouduttiin pian vaihtamaan Matti Heinivaho. Myös kutsut levytysstudioon harvenivat: vuonna 1963 Virta levytti 12 kappaletta, mutta vuonna 1964 enää kaksi. Scandian toimitusjohtaja Harry Orvomaa sanoi irti Virran kanssa solmitun levytyssopimuksen vuonna 1965, minkä jälkeen Toivo Kärki houkutteli Virran tekemään vielä muutaman levytyksen Fazerille. Viimeinen levytys tehtiin 6. kesäkuuta 1966. Kappaleet olivat ”Nyt soita balalaikka” ja ”Sateinen ilta”. Nämä Olan viimeiset levytykset sovitti Arthur Fuhrmann.
Viimeiset vuodet
Vakavan alkoholismin ja sokeritaudin aiheuttama terveyden heikkeneminen ei pilannut Virran ääntä. Pian viimeisen levytyksen jälkeen Virta kuitenkin sai halvauskohtauksen ja joutui yli vuodeksi sairaalaan. Tämän seurauksena hän joutui opettelemaan kaikkien laulujensa sanat uudelleen. Vielä 1960-luvun loppupuolella Toivo Kärki tarjosi Virralle mahdollisuutta uusiin levytyksiin, mitä tämän kunto ei enää kestänyt.
1960-luvun lopulta lähtien varsinkin Hymy-lehti raportoi Virran kuulumisista. Vaikka Virran kunto kuvattiin lehtijutuissa usein todellista huonommaksi, hän halusi niitä tehtävän, koska hän uskoi hyötyvänsä niistä ja saavansa julkisuutta uusille, kuitenkin enimmäkseen epärealistisille suunnitelmilleen. Syksyllä 1969 kerrottiin Virran kaavailemasta Yhdysvaltain-kiertueesta, mutta se kariutui hänen jouduttuaan sairaalaan. Asiaan palattiin keväällä 1970, mutta suunnitelma hautautui vähin äänin. Viralliseksi selitykseksi kiertueen peruuntumiselle esitettiin, että yhdysvaltalainen matkanjärjestäjä ei pitänyt kiinni sopimuksesta.
Virta teki satunnaisia laulukeikkoja vielä 1970-luvun alkuvuosina muun muassa Veikko Tuomen omistamalla Valtatie Kakkonen -tanssilavalla Harjavallassa. Tuomen kertoman mukaan "ensimmäinen laulu meni hyvin, toinen jotenkuten, ja kolmannessa voimat loppuivat kesken". Virran ja Tuomen kohtaamisessa voitiin nähdä kymmenen vuoden takaisen asetelman dramaattinen kääntyminen päälaelleen: entisestä esimiehestä oli tullut omaisuutensa hukannut, terveytensä menettänyt ja toisten hyväkseen käyttämä ihmisraunio, ja entinen alainen oli noussut Suomen menestyneimpiin kuuluvan tanssipaikan isännäksi.
Helmikuussa 1972 Virta sai kutsun Helsingin Seurahuoneelle, jossa hänelle luovutettiin kolme kultalevyä. Hänen vuonna 1953 levyttämiensä kappaleiden ”Tulisuudelma”, ”La Cumparsita” ja ”Ennen kuolemaa” myynti oli ylittänyt 30 000 kappaleen rajan. Virta ei ilahtunut huomionosoituksesta sillä tavoin kuin puuhamiehinä olleet Toivo Kärki ja Vexi Salmi olivat odottaneet, vaan totesi hieman happamasti: ”Jos olen aivan rehellinen, niin kyllä tämä aika kauan kesti.” Kesken tilaisuuden Virta sai vakavan insuliinishokin, mutta paikalle saatiin nopeasti lääkäri ja Virta toipui.
Kesäkuussa 1972 Virralle myönnettiin ensimmäisenä viihdemuusikkona Suomessa valtion taiteilijaeläke. Hankkeen takana olivat toimittaja Stig Framåt (Ilkka Uotila), tuotantopäällikkö Toivo Kärki ja kevyen musiikin tutkija Pekka Gronow. Virta ilahtui asiasta suuresti, koska hän tunsi vihdoinkin saavansa myös valtiovallan virallisen tunnustuksen työstään. Hän ehti kuitenkin nostaa eläkkeestään vain ensimmäisen erän.
thumb|Olavi Virran ja hänen vanhempiensa hauta Malmin hautausmaalla Helsingissä. Samaan hautaan on myöhemmin haudattu myös Olavi Virran poika Pauli Virta.
Kuolema
Virta oli asunut Tampereella vuodesta 1964 ja muutti vuonna 1967 sairaalasta päästyään Pispalaan. Virta asui viimeiset vuotensa Hulda Simulan hoivissa, jonka luona hän myös kuoli 14. heinäkuuta 1972. Virran viimeisenä vieraana kuolemaa edeltävänä iltana oli laulaja Teuvo Valo, joka oli Virran hyvä ystävä 1950-luvun alusta asti. Virta oli pyytänyt Valoa jäämään luokseen yöksi, mutta Valo ei voinut jäädä. Aamulla Virta oli poissa. Hänet on haudattu Malmin hautausmaalle. Siunaustilaisuudessa Malmin isossa kappelissa Virralle jättivät viimeisen tervehdyksensä muiden muassa laulajaystävät Eino Grön, Reijo Taipale, Henry Theel ja Tapio Rautavaara.
Muistomerkit
Olavi Virran muistomerkki Elämän Virta (Aimo Taleva, 1984) on Tampereella rautatieaseman läheisessä Posteljooninpuistossa. Kyseessä on ensimmäinen suomalaiselle iskelmälaulajalle omistettu muistomerkki. Abstrakti teos jakoi julkisuudessa mielipiteitä melko voimakkaasti, ja Iltalehti järjesti mielipidekyselyn, johon vastanneista valtaosa hyväksyi ei-näköispatsaan; taustalla oli kirjailija Mika Waltarin muistomerkistä muutamaa vuotta aiemmin käyty polemiikki. Peter von Bagh ja Ilpo Hakasalo kommentoivat mielipidekyselyn tulosta vuonna 1986 julkaisemassaan Iskelmän kultaisessa kirjassa todeten sen olevan ”kiintoisa esimerkki siitä, että valistus ei ole aina niissä kulttuuripiireissä, jotka sen uskovat omistavansa”.