cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tähtitiede
Havaitseminen
Valtaosa tähtitieteessä saatavista havainnoista on lähtöisin sähkömagneettisen säteilyn ja fotonien tuomasta informaatiosta. Optisessa tähtitieteessä merkittävimpiä tiedonsaannin välineitä ovat lähinnä maanpinnalla sijaitsevat suuret kaukoputket, spektrografit ja CCD-kennot. Aiemmin kaukoputkella tehdyt havainnot tehtiin silmin ja merkittiin käsin ylös, sittemmin siirryttiin valokuvauslevyihin ja lopulta nykyisin käytettäviin elektronisiin kuvausmenetelmiin ja laitteisiin. Radiotähtitieteessä ovat käytössä radioteleskoopit, joiden suuret antennit ovat usein vain osittain suunnattavissa tai täysin kiinteitä. Muilla aallonpituuksilla Maan ilmakehä estää yleensä säteilyn pääsemisen pinnalle asti, joten niiden havainnoimiseksi on käytettävä avaruusteleskooppeja.
Avaruustutkimus keskittyy aurinkokunnan kappaleiden tutkimiseen paikan päällä joko miehitettyjen avaruuslentojen tai miehittämättömien satelliittien ja avaruusluotainten välityksellä. Toisille taivaankappaleille suuntautuvat matkat tuovat mahdollisuuden niiden pintakoostumuksen tarkkaan analysointiin näytteiden avulla sekä pinnan kartoittamiseen ja sisäisen koostumuksen selvittämiseen kiertoradalta.
Aiheesta muualla
Suomalaiset tähtitieteen tutkimuslaitokset:
Megahertsimyytti
Megahertsimyytti tai gigahertsimyytti tarkoittaa virheellistä tapaa verrata suorittimien nopeutta niiden kellotaajuuksien avulla. Yksi suoritin voi kyetä suorittamaan yhden asian kellojaksossa, kun se toimii korkealla kellotaajuudella. Toinen suoritin saattaa toimia alhaisemmalla kellotaajuudella mutta on kuitenkin yhtä nopea tai nopeampi, sillä se voi kyetä tekemään yhden kellojakson aikana enemmän toimenpiteitä. Esimerkiksi Intel 80486 on asetettu toimimaan samalla kellotaajuudella kuin hitaimmat myynnissä olleet Pentium-suorittimet, mutta sen suorituskyky on näitä paljon alhaisempi.
Megahertsien lisäksi käskyjen suoritusnopeuteen vaikuttavat muun muassa sisäinen välimuisti, suorittimen sisäisten väylien nopeus ja leveys sekä suoritinydinten määrä ja bittisyys (32- tai 64-bittinen suoritin, kerralla suoritettavan tehtävän koko). Vanhoissa PC-suorittimissa muun muassa matematiikkasuorittimen tulo pääsuorittimen sisään muutti käytännön suoritusnopeutta huomattavasti. Myös suorittimen käskykannan sukupolvi vaikuttaa todelliseen suorituskykyyn.
Niklas Andersen
Andersen on Norjan maajoukkueessa pelanneen ja Bundesliigan maalikuninkuuden kaudella 1989–1990 voittaneen Jørn Andersenin poika.
Ernő Rubik
Ernő Rubik (s. 13. heinäkuuta 1944 Budapest) on unkarilainen keksijä, kuvanveistäjä ja arkkitehtuurin professori. Hän on myös Rubikin kuution keksijä. Rubik syntyi Budapestissa. Hänen isänsä Ernő Rubik oli lentokonesuunnittelija. Valmistuttuaan insinööriksi hän työskenteli ensin arkkitehtina ja sai sitten professuurin Iparművészeti Főiskola -oppilaitoksesta. Hän ryhtyi peleistä ja älypeleistä kertovan ...És játék -lehden toimittajaksi ja työllisti sitten itsensä perustamalla Rubik Stúdión. Nykyään hän työskentelee edelleen Rubik Stúdión johdossa.
Aiheesta muualla
Rubikin viralliset kotisivut (engl.)
Alexandre Koyré
Alexandre Koyré (29. elokuuta 1892, Taganrog – 28. huhtikuuta 1964, Pariisi) oli ranskalainen venäläissyntyinen filosofi, joka kirjoitti tieteen historiasta ja tieteen filosofiasta.
Koyré syntyi Venäjällä Taganrogin kaupungissa.
Koyré keskittyi työssään erityisesti Galileo Galileihin, Platoniin ja Isaac Newtoniin.
Hänen tunnetuin työnsä on From the Closed World to the Infinite Universe, joka muodostuu sarjasta luentoja Johns Hopkinsin yliopistossa vuodelta 1959. Se käsittelee varhaisen nykyaikaisen tieteen nousua ja muutosta tutkijoiden todellisuuskäsityksessä Nicolaus Cusanuksesta ja Giordano Brunosta alkavan Newtoniin saakka kestävän aikakauden aikana. Kirja oli pikemminkin kokoelma Koyrén näkemyksistä kuin varsinainen järjestelmällinen teos.
Koyré epäili tutkijoiden kokeisiin pohjautuvaa luonnonlakien kehittämistä. Hän väitti näiden kokeiden perustuvan mutkikkaisiin lähtöoletuksiin ja todistavan pikemminkin vain näiden lähtöoletusten ennusteet kuin mitään varsinaista totuutta.
Koyré vaikutti moniin amerikkalaisiin ja eurooppalaisiin tieteenfilosofeihin kuten Thomas Kuhniin ja Paul Feyerabendiin.
Toni Turek
Turek aloitti uransa Duisburger Sportvereinissa, mutta vaihtoi pian Eintracht Duisburgiin. Hän pelasi urallaan myös SSV Ulmissa, Eintracht Frankfurtissa, Fortuna Düsseldorfissa ja Borussia Mönchengladbachissa
Turek pelasi vuosien 1950 ja 1954 välillä 20 maaottelua. Hän oli Saksan joukkueessa, joka voitti Unkarin 3−2 vuoden 1954 maailmanmestaruuskilpailuissa ja voitti mestaruuden.
Hovikaktukset
Hovikaktukset (Disocactus) on kaktuskasvisuku, johon monet niin sanotut lehtikaktukset kuuluvat. Niitä pidetään huonekasveina kookkaiden ja usein värikkäiden, päivällä auki olevien kukkiensa ja lehtimäisen ulkonäön vuoksi. Kukasta johtuu niiden tieteellinen sukunimikin, jonka alkuosa on kreikankielen dis 'kahdesti'; se viittaa kahteen kehälehtikiehkuraan.
Tuntomerkit
Hovikaktukset ovat pensasmaisia puiden oksilla kasvavia päällyskasveja (epifyyttejä) tai kivien päällä kasvavia litofyyttejä. Niiden varret ovat uurteisia, litistyneitä tai lehtimäisiä. Litteätkin varret voivat olla tyveltään liereitä. Piikit ovat sukasmaisia tai puuttuvat.
Hovikaktusten suppilomaiset tai putkimaiset kukat sijaitsevat tavallisesti yksittäin. Toisinaan ne ovat vastakohtaisia (tsygomorfisia). Kehälehtien väri vaihtelee eri lajeilla ja on punainen, vaaleanpunainen, oranssinvärinen, kalpeankeltainen tai valkoinen. Hetiö on kaksikiehkurainen, ja ulompi kiehkura muodostaa toisinaan selvän nielukiehkuran. Hedelmä on marjamainen ja melkein paljaspintainen, siinä on vain muutamia pieniä suomuja.
Levinneisyys
Hovikaktusten levinneisyys keskittyy Keski-Amerikkaan. Joitakin lajeja kasvaa Karibian alueella ja Etelä-Amerikan pohjoisosissa.
Elinympäristö
Hovikaktukset ovat sademetsäkasveja.
Lajit
Hovikaktusten lajimäärä on (tässä) 16. Ne ryhmitellään viideksi alasuvuksi: Ackermannia, Aporocactus, Disocactus, Nopalxochia ja Wittia.
Viljelyssä on tuotettu lukuisia lajien välisiä risteymiä.
Thomas Lam
Thomas Lam (s. 18. joulukuuta 1993 Amsterdam, Alankomaat) on hollantilais-suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Eredivisiessä pelaavaa PEC Zwollea. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Lam siirtyi heinäkuussa 2014 AZ Alkmaarista PEC Zwolleen. Heinäkuussa 2016 hän solmi kolmevuotisen sopimuksen Englannin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelanneen Nottingham Forestiin kanssa. Kauden 2017–2018 hän pelasi lainalla FC Twentessa ja palasi kesällä 2018 PEC Zwolleen. Elokuussa 2021 Lam siirtyi TsSKA Sofiaan, josta jatkoi yhden kauden jälkeen Melbourne Cityyn. Heinäkuussa 2023 Lam palasi kaksivuotisella sopimuksella PEC Zwolleen.
Thomas Lamilla on suomalainen äiti ja hollantilainen isä, ja hän on pelannut Suomen nuorisomaajoukkueissa ja debytoi A-maajoukkueessa kesäkuussa 2015 ystävyysottelussa Viroa vastaan. Lam valittiin vuoden 2011 lupaavaksi pelaajaksi Suomessa. Lamin pelaaja-agenttina toimi Carmine "Mino" Raiola aina kuolemaansa asti.
Tappavat ajatukset (elokuva)
Tappavat ajatukset (Mortal Thoughts) on vuonna 1991 ensi-iltansa saanut trilleri. Elokuvan on ohjannut Alan Rudolph. Elokuva tuotti yhteensä yli 19 miljoonaa dollaria.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä sanoo henkilöhahmojen olevan hyvin näyteltyjä mutta niin tympeitä, että koko elokuva saa tunkkaisen maun. Hän antaa Tappaville ajatuksille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Charles Augustus Milverton
Charles Augustus Milverton (engl. The Adventure of Charles Augustus Milverton) on yksi Arthur Conan Doylen kirjoittamista Sherlock Holmes -tarinoista. Tarinan konna on nimensä tarinalle antava kiristäjä Charles Augustus Milverton.
Juoni
Eräs brittiläinen seurapiirien suosikki on menossa naimisiin, mutta Charles Augustus Milverton, Lontoon pahin kiristäjä ja Holmesin mukaan suurin roisto, alkaa kiristää häntä. Milverton, joka työkseen hankkii kaikkea hyvämaineisten ihmisten mainetta tahraavaa materiaalia, on saanut haltuunsa joitakin tämän naisen nuoruudessaan kirjoittamia kiihkeitä rakkauskirjeitä tavalliselle maanviljelijäpojalle, jotka hän uhkaa julkaista ellei saa seitsemää tuhatta puntaa muutamassa päivässä. Epätoivoinen nainen palkkaa Sherlock Holmesin avukseen.
Neuvottelut Milvertonin kanssa epäonnistuvat, joten Sherlock Holmes päättää laittaa peliin koko arvovaltansa ja maineensa murtautumalla rikollisesti Milvertonin taloon. Hän tiirikoi kassakaapin auki ja polttaa kaikki Milvertonin kiristykseen suunnitellut kirjeet. Holmesin ja Watsonin tehdessä lähtöään eräs Milvertonin entinen uhri saapuu yllättäen taloon ja tappaa Milvertonin piilossa olevien Watsonin ja Holmesin silmien edessä. Holmes ja Watson poistuvat, eikä murhaajaa koskaan saada kiinni, sillä Holmes ei paljasta poliisille syyllistä. Hänestä tuo nainen teki oikein ottaessaan lain omiin käsiinsä ja tappaessaan Milvertonin, joka ilman häntä olisi tuhonnut vielä monta monituista elämää.
Tallinna
Tallinna on Viron pääkaupunki ja maan pääasiallinen portti merelle. Kaupungin väkiluku on 445 188 (1. maaliskuuta 2020), ja se on Viron suurin asutuskeskus. Vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan kaupungin asukkaista oli etnisiä virolaisia 52,8 prosenttia, venäläisiä 37,1 prosenttia, ukrainalaisia 3,6 prosenttia, valkovenäläisiä 1,6 prosenttia ja suomalaisia 0,7 prosenttia. Äidinkielenään viroa puhui 50,0 prosenttia ja venäjää 44,9 prosenttia, ukrainaa 1,4 prosenttia ja suomea 0,4 prosenttia. Tallinnan pormestari on Mihhail Kõlvart, joka valittiin virkaan 12. huhtikuuta 2019.
Maantiede ja ilmasto
thumb|left|Tallinnan satelliittikuva. Tallinna sijaitsee Suomenlahden etelärannalla. Kaupungin alueella on yhteensä 46 kilometriä rantaviivaa, ja siihen kuuluu kolme suurehkoa niemimaata: Koplin, Paljassaaren sekä Kakumäen niemimaa. Keskustan eteläpuolella sijaitsee myös pieni Ülemistejärvi.
Tallinnalle ovat tyypillisiä kylmät talvet, viileät ja vähäsateiset keväät, lämpimät kesät ja pitkät sateiset syksyt. Päivän ylin keskilämpötila on helmikuussa −2,3 °C ja heinäkuussa 21,0 °C.
Historia
thumb|[[Tallinnan vanhakaupunki|Tallinnan vanhaakaupunkia talvisessa maisemassa.]] Tallinna on syntynyt keskeisen Itämeren reitin varrelle. Kaupungin edustalla Naissaaren ja Porkkalan välissä on ainoa paikka, jossa Suomenlahti on mahdollista ylittää niin, että maata on koko matkan ajan näkyvissä. Reitti Tanskasta Tallinnaan on kuvattu 1200-luvulta säilyneessä tanskalaisessa itineraariossa.
Toompeanmäellä on alun perin ollut virolaisten linnake, jolla ei kuitenkaan todennäköisesti ollut pysyvää asutusta tai varuskuntaa. Toompeanmäen pakolinnan lisäksi alueella on mahdollisesti sijainnut satamapaikka, joka oli mahdollisesti Rävälän ja Harjumaan ylimystön valvoma.
Tanskan valta
Tallinnan nimen uskotaan tulevaan sanoista Taani linn, joka tarkoittaa tanskalaisten kaupunkia tai linnaa. Tanskalaiset hallitsivat Tallinnaa Lyndanisen taistelusta 1219 alkaen. Vuonna 1285 kaupunki liittyi hansaliittoon. Tallinnalla oli Riian ohella tärkeä rooli Venäjälle suuntautuvan kaupan välittäjänä.
Saksalaisen ritarikunnan aika
Vuonna 1346 Tanska myi Tallinnan saksalaiselle ritarikunnalle. Tallinna jakautui Toompean linnaan, jossa hallitsivat feodaaliruhtinaat, sekä käsityöläisten ja porvareiden alakaupunkiin, jossa vallitsi kaupungin laki, ja jossa valtaa piti kaupungin raati.
Ruotsin ja Venäjän keisarikunnan aika
thumb|Tallinna Kadriorgin rannalta noin vuonna 1890. Tallinna siirtyi vuonna 1561 Ruotsille ja edelleen Venäjän keisarikunnalle 1721. Tallinna oli Venäjän vallan aikana Viron kuvernementin keskus, ja kuten muukin Viro, säilytti saksalaisen hallinnon ja instituutiot Venäjän vallan loppupuolelle asti.
Itsenäisyysjulistus ja pääkaupunki
Vuonna 1918 Viro julistautui itsenäiseksi saksalaisten hyökättyä Latviasta Viron kautta kohti Pietaria Brest-Litovskin rauhanneuvotteluiden juututtua Neuvosto-Venäjän passiiviseen vastarintaan. 24. helmikuuta 1918 annetun itsenäisyysjulistuksen jälkeen Viron itsenäisyyshallitus joutui painumaan maan alle, koska saksalaiset eivät hyväksyneet itsenäisyyttä. Kun Saksa hävisi ensimmäisen maailmansodan, virolaishallitus kykeni toimimaan ja Tallinnasta tuli maan pääkaupunki. Vuodenvaihteessa 1918–1919 neuvostovenäläiset joukot hyökkäsivät kuitenkin idästä, ja rintama siirtyi kymmenien kilometrien päähän Tallinnasta. Suomalaisia, ruotsalaisia ja tanskalaisia vapaaehtoisia tuli Viroon puolustuksen tueksi.
Neuvostoliiton aika
thumb|Neuvostoliiton aikana Tallinnan laitamille nousi laajoja kerrostalolähiöitä, kuten kuvassa oleva [[Lasnamäe.]] Viro teki sopimuksen painostettuna Neuvostoliiton kanssa vuonna 1939, ja vältti talvisodan kaltaisen tapahtuman. Seuraavana vuonna 1940 Neuvostoliitto jatkoi painostusta ja lopulta otti vallan Virossa samana vuonna. Viro muuttui neuvostotasavallaksi ja elokuussa 1940 Neuvostoliiton jäseneksi, Viron sosialistiseksi neuvostotasavallaksi. Natsi-Saksan hyökättyä liittolaistensa ja kanssasotijoidensa kanssa Neuvostoliittoon Viron alueesta tuli Viron päähallintopiiri, joka kuului Ostlandin valtakunnankomissariaattiin vuoteen 1944 saakka, jolloin Viron sosialistinen neuvostotasavalta palautui.
Neuvostoliiton kaukotoimintailmavoimat (ADD) pommittivat kaupunkia raskaasti 9.–10. maaliskuuta 1944, jolloin 53 prosenttia siitä tuhoutui ja 1 400 ihmistä sai surmansa. Saksalaisten vetäydyttyä puna-armeija hyökkäsi Tallinnaan 22. syyskuuta 1944 ja Viro siirtyi taas Neuvostoliiton miehittämäksi, Viron sosialistiseksi neuvostotasavallaksi, jonka pääkaupunki Tallinna oli.
pienoiskuva|Raitioliikennettä Pärnu maanteen varrella Tallinnassa kesäkuussa 1983.
Tallinnassa järjestettiin Moskovan vuoden 1980 kesäolympialaisten purjehduskilpailut. Olympialaisten aikana kaupungin ilmettä kohottamaan rakennettiin muun muassa konserttiareena Linnahall, Olympia-hotelli ja pääpostitalo. Piritalle pystytettiin myös 314 metriä korkea televisiotorni.
Vuonna 1989 Tallinnassa oli jo runsaat 482 000 asukasta, mutta Viron uudelleenitsenäistymisen jälkeen runsaasti venäläisasukkaita on lähtenyt kaupungista. Tallinnasta tuli jälleen itsenäisen Viron pääkaupunki vuonna 1991.right|thumb|120px|Kaupungin pieni vaakuna.
Nykyaika
Tallinnan vanhakaupunki otettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1997.
Vuoden 2002 Eurovision laulukilpailu järjestettiin Tallinnan Saku Suurhallissa.
Vuonna 2011 Tallinna oli yhdessä Turun kanssa Euroopan kulttuuripääkaupunki.
Liikenne
Matkailu Suomenlahden yli on suosittua. Matka Helsingistä Tallinnaan kestää 2–3,5 tuntia autolautalla yhtiöstä ja aluksesta riippuen ja pikalaivalla noin 1,5 tuntia. Tallinnan matkustajasatama sijaitsee keskustan välittömässä läheisyydessä.
Copterline lensi Helsingistä Tallinnaan vuosina 2000–2005 ja uudestaan vuonna 2008, mutta lennot keskeytettiin huonon kannattavuuden takia.
Kaupungin sisäistä joukkoliikennettä hoitavat useat linja-auto- ja johdinautoreitit, joiden lisäksi on neljä raitiovaunulinjaa. Tammikuusta 2013 lähtien joukkoliikenteessä matkustaminen on ollut kaupungin asukkaille ilmaista. Kaupungin asukkaiden lisäksi joukkoliikenne on ilmaista alle 7-vuotiaille lapsille ja alle 3-vuotiaan lapsen kanssa matkustavalle aikuiselle.
Aluejako
pienoiskuva|400x400px|Kartta Tallinnan kaupunginosista. Tallinna on jaettu kahdeksaan kaupunginosaan (linnaosa), joilla on kullakin oma hallinto. Kukin kaupunginosa jakaantuu vielä asuntoalueisiin (asum).
Tallinnan vanhakaupunki jakautui aikoinaan feodalistiseen Toompeanmäkeen, jossa on muun muassa valtionhallintoa, sekä alakaupunkiin (viroksi all-linn), jossa asuivat kauppiaat ja käsityöläiset ja jota hallitsi aatelin asemesta porvareiden kaupunginraati.
Nähtävyyksiä
Raatihuoneentorin ja historiallisen vanhankaupungin lisäksi Tallinnassa on paljon museoita, esimerkiksi kaupunginmuseo, Viron historiallinen museo entisessä Suurkillan talossa, kidutusmuseo, luonnontieteellinen museo ja palontorjuntamuseo. Lisäksi Tallinnassa sijaitsee vuoden 2008 eurooppalaiseksi museoksi valittu Kumu-taidemuseo ja sen erillisosasto Kadriorgin palatsissa. Kesäkuussa 2019 Tallinnaan avautui ruotsalainen valokuvataiteen museo Fotografiska. pienoiskuva|Luna Luna -huvipuisto Tallinnan [[Kadriorgissa.]]
Vanhankaupungin siluetille ovat tunnusomaisia vanhojen kirkkojen korkeat tornit: Olevisten kirkko, Pyhän Hengen kirkko (Pühavaimu kirik), Pyhän Nikolaoksen kirkko (nykyisin museona) ja tuomiokirkko. Muita nähtävyyksiä ovat esimerkiksi kaupunginmuuri, televisiotorni Teletorn ja kasvitieteellinen puutarha sekä laululava, jossa joka viides vuosi pidetään Tallinnan laulujuhlat. Tallinnassa on myös eläintarha, joka on varsinkin lapsiperheiden suosiossa.
Metsäkalmisto
thumb|Presidentti Lennart Meren muistokivi Metsäkalmistossa.
Metsäkalmiston (viroksi Metsakalmistu) hautausmaa sijaitsee Piritasta sisämaahan lähtevän tien varrella ennen televisiotornia.
Metsäkalmistoon on haudattu Viron kuuluisuuksia Kuuluisuuksien könkäälle, muun muassa:
Opiskelu
thumb|Tallinnan teknillisen yliopiston päärakennus. Tallinnassa on useita niin yksityisiä kuin valtiollisiakin yliopistoja. Suurimmat valtiolliset yliopistot ovat:
Suurimpia Tallinnassa toimivia yksityisiä yliopistoja ovat:
Tallinnalaisissa yliopistoissa opiskelee suomalaisia ylioppilaita, jotka ovat järjestäytyneet kahteen eri opiskelijajärjestöön. Nämä ovat Tallinnan Suomalainen Opiskelijajärjestö ry (TSOJ) ja Viron Suomalaiset Kauppatieteiden Opiskelijat (VISKO). TSOJ perustettiin lokakuussa 2005 alun perin nimellä Concordia Audentesin Suomalainen Osakunta Ry (CASO). VISKO perustettiin vuonna 2004.
Panoraamakuva
1400px|Panoraamakuva Tallinnasta mereltä päin.
Fritz Laband
Laband voitti maailmanmestaruuden vuoden 1954 MM-kilpailuissa, joissa hän pelasi kolme ottelua mutta ei välierää eikä loppuottelua. Yhteensä hän pelasi Saksan maajoukkueessa neljä ottelua. Uransa aikana hän edusti FC Anker Wismaria, Hamburger Sport-Vereinia ja Werder Bremeniä.
Socket 423
Socket 423 oli Intelin käyttämä, Willamette-ytimeen pohjautuneiden ensimmäisten Pentium 4- suorittimien kanta. Se oli varsin lyhytikäinen, sillä sen suunnittelu ei sallinut kellotaajuuden nostamista yli kahden gigahertsin. Socket 423 -suoritinkantaa valmistettiin marraskuusta 2000 elokuuhun 2001. Sen korvasi Socket 478.
Britannian Grand Prix 1985
Britannian Grand Prix 1985 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 21. heinäkuuta 1985 Silverstonen radalla. Kilpailun voitti kolmanteen voittoonsa kaudella ajanut Alain Prost.
Keke Rosbergin ajama aika-ajokierros säilyi F1-historian nopeimpana kierrosaikana aina vuoteen 2001 asti.
Tuulen viemää (elokuva)
thumb|Elokuvan pääosien esittäjät: Clark Gable ja Vivien Leigh.
Tuulen viemää on vuonna 1939 ensi-iltansa saanut historiallinen elokuva. Sen ohjasi Victor Fleming ja pääosia näyttelivät Clark Gable, Vivien Leigh, Leslie Howard ja Olivia de Havilland. Elokuva perustuu Margaret Mitchellin vuonna 1936 ilmestyneeseen samannimiseen romaaniin.
Scarlett O'Haran rooliin harkittiin monia näyttelijöitä ennen kuin Vivien Leigh sai osan. Heitä olivat muun muassa Paulette Goddard, Joan Crawford, Norma Shearer, Bette Davis ja Barbara Stanwyck. Goddard oli jo lähes varma vaihtoehto Scarlettin rooliin, kunnes David O. Selznickin agenttina toiminut veli Myron Selznick löysi Leighin. Hän sopi kaikkien mielestä Scarlettin rooliin paremmin kuin kukaan muu.
Elokuva on edelleen Yhdysvaltojen eniten tuottanut elokuva, jos inflaatiokerroin otetaan huomioon.
Juoni
Scarlett O’Hara (Vivien Leigh) on vauraalla Taran tilalla asuvan perheen kolmesta tyttärestä vanhin. Hän on suosittu, piirikunnan kaunotar ja täynnä itseään, mutta samalla rakastunut toivottomasti Ashley Wilkesiin (Leslie Howard), joka on menossa naimisiin serkkunsa Melanie Hamiltonin (Olivia de Havilland) kanssa. Scarlett inhoaa Melanieta syvästi, herttainen Melanie taas pitää Scarlettista suuresti.
Juhlissa Scarlett yrittää saada Ashleyn purkamaan kihlauksensa, mutta tämä torjuu hänet. Samoissa juhlissa Scarlett kohtaa ensimmäisen kerran myös Rhett Butlerin, joka kuulee sohvan taakse Scarlettin ja Ashleyn keskustelun. Juhlien aikana myös ilmoitetaan Yhdysvaltain sisällissodan alkamisesta ja Scarlett, kostoksi Ashleylle, suostuu Melanie Hamiltonin veljen kosintaan ja heidät vihitään ennen miesten joutumista sotaan.
Pian tulee tieto Scarlettin miehen kuolemasta. Scarlett ja Melanie lähtevät Atlantaan, jossa he osallistuvat muun muassa rahankeruutanssiaisiin ja sairaanhoitotoimintaan. Melanie on raskaana ja synnyttää lapsen jenkkien jo piirittäessä kaupunkia. Rhettin avulla Scarlett pelastaa Melanien, tämän lapsen ja itsensä Taraan. Rhett tunnustaa Scarlettille rakkautensa ennen kuin jättää tämän, ja liittyy jo lyötyyn Etelävaltioiden sotajoukkoon. Tarasta löytyy vain äidin kuolemasta hulluksi tullut isä, muutama uskollinen orja ja surkeat jäänteet Tarasta sen loiston päiviltä. Nälkiintynyt Scarlett vannoo Jumalan nimeen, ettei koskaan näe enää nälkää vaikka tapahtuisi mitä.
Köyhtyneen tilan pelastamiseksi Scarlett huijaa siskonsa varakkaan sulhasen kanssaan naimisiin. Pian sen jälkeen Scarlett joutuu ajoretkellä entisten orjien leirin lähellä lähes ryöstetyksi ja raiskatuksi. Sen kuultuaan Scarlettin aviomies ja pari muuta miestä päättävät tehdä asialle jotain, ja perustetaan paikallinen Ku Klux Klan. Klaanin nimeä elokuvassa ei kuitenkaan mainita. Sen myötä eräässä välikohtauksessa kuolee Scarlettin aviomies. Jo toisen kerran leskeksi jäänyt Scarlett tuntee suuria tunnontuskia siitä että varasti sisarensa miehen ja teki tämän onnettomaksi – ja lopulta ”tappoi” tämän.
Tämän jälkeen Rhett Butler kosii Scarlettia, joka suostuu kosintaan, vaikkei tunne minkäänlaista intohimoa Rhettiä kohtaan, vaan ajattelee vain tämän rahoja. He saavat tyttären, Bonnie Bluen, joka kuolee ratsastusonnettomuudessa. Heidän avioliittoaan rasittaa myös Scarlettin jatkuva haikailu Ashleyn perään. Tämän jälkeen myös Melanie sairastuu ja kuolee. Scarlett tajuaa Melanien kuollessa tämän merkityksen itselleen ja Ashleyn suuren rakkauden Melanieen. Scarlett tajuaa rakastavansa Rhettiä ja juoksee kotiin kertomaan tämän. Rhett Butler kuitenkin torjuu hänet, sanoen oman rakkautensa kuolleen, ja jättää Scarlettin. Murtuneena Scarlett päättää muuttaa takaisin Taraan ja keksiä keinon, jolla saisi Rhettin takaisin itselleen.
Oscar-palkinnot
thumb|”Road to Tara” -museo Jonesborossa, [[Georgia (osavaltio)|Georgian osavaltiossa]]
Erikoispalkinnot:
Vastaanotto
Elitisti-verkkosivuston Jari Mustonen kirjoittaa elokuvan herättäneen keskustelua koko olemassaolonsa ajan. Hänen mukaansa teosta on syytetty muun muassa orjuuden romantisoimisesta, mikä onkin totta. Edelleen hän huomauttaa, ettei tämä poista sitä tosiasiaa, että kyseessä on fiktiivinen taideteos, joka on hyvin rehellinen suhteessa siihen aikakauteen, jota se kuvaa. Tämä tarjoaa katsojalle ainutlaatuisen mahdollisuuden nähdä historian kokemisen eräästä näkökulmasta. Elokuva on herättänyt paljon keskustelua myös feministien keskuudessa.
Lisäksi
David O. Selznick sai Oscar-gaalassa urastaan The Irving G. Thalberg Memorial Awardin.
Tommy Byrne (kilpa-autoilija)
Tommy Byrne (s. 6. toukokuuta 1958 Drogheda, Louth ) on irlantilainen entinen moottoriurheilija ja Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui kaudella viiteen F1-kilpailuun, joissa hän pääsi starttaamaan itse kilpailuun vain kahdesti. Hän keskeytti molemmat kilpailut.
Harakka (purjelentokone)
Harakka oli suomalainen yksipaikkainen puurakenteinen alkeisliitokone. Konetyyppi kehitettiin toisen maailmansodan aikana sotasaaliiksi saatujen neuvostoliittolaisten Antonov U-s3 -alkeisliitokoneiden pohjalta, Sitä valmistettiin lentokerhoille suunnattuna rakennussarjana kaikkiaan kolmena eri versiona. Alkuperäinen U-s3:een pohjautunut Harakka I suunniteltiin sodan loppuvuosina, ja sen ensilento tehtiin helmikuussa 1945. Versiota valmistettiin kaikkiaan 21 kappaletta rakennussarjana.
Harakka I:n pohjalta jatkokehitetyn Harakka II:n suunnittelivat joukko Polyteknikkojen ilmailukerhon jäseniä Suomen Ilmailuliiton tilauksesta. Tyyppi sai kerhon mallitunnuksen PIK-7 Harakka II, ja sitä rakennettiin kaikkiaan yli 30 kappaletta, joista osa jäi tosin valmistumatta ja joista pieni osa määrättiin katsastuksessa purettavaksi virheellisesti rakennettuna. Harakka II:n pohjalta kehitettiin myös kehittyneempi Harakka III -liitokone ja ultrakevyt Moottoriharakka-moottorilentokone, joista molempia valmistettiin vain yksi koneyksilö.
Harakka palveli suomalaisten lentokerhojen alkeiskoulutusroolissa 1950-luvulle saakka, jolloin koulutuksessa siirryttiin kaksipaikkaisiin koulukonetyyppeihin. Merkittävä osa Harakoista poistui lentokäytöstä viimeistään vuonna 1958, kun Ilmailuosasto poisti vuosia ilman lentokelpoisuustodistusta olleet koneet rekisteristä. Joitakin koneyksilöitä on säilynyt suomalaisissa ilmailumuseoissa.
Tausta
Purjelennon alkeiskoulutus annettiin Suomessa 1940-luvulla saksalaisella Grunau 9 -alkeisliitokoneella. Konetyyppiä rakennettiin yli 40 kappaletta, ja se oli Jämijärven lentokoulun vakiokalustona vuoteen 1946. Muita Suomessa käytettyjä tyyppejä olivat harvinaisemmat puolalainen Wrona, saksalainen Jacobs Hols der Teufel ja suomalainen Vaapshainen. Toista maailmansotaa edeltäneinä vuosina kävi kuitenkin selväksi, että koneet alkoivat olla vanhentuneita ja niiden sijasta oli tarvetta uudelle rakenneratkaisuiltaan ja lento-ominaisuuksiltaan ajantasaiselle alkeiskoulukoneelle.
Polyteknikkojen ilmailukerhossa laadittiin kaksi ehdotusta uudesta koneesta: Forsblomin vuoden 1938 ”Varis” ja Temmeksen vuoden 1944 ”Piki-1”. Koneet jäivät kuitenkin sodan seurauksena suunnittelupöydälle, ja Ilmapuolustusliiton purjelennon keskustoimikunta valitsi tammikuussa 1944 uudeksi alkeiskoulukoneiden perustyypiksi saksalaisen Schneider SG-38 Schulgleiterin, jota tilattiin Alankomaista. Kymmenen valmista konetta saapui Suomeen kesällä 1944. SG-38 ei kuitenkaan onnistunut perimään Grunau 9:n paikkaa alkeiskoulutuksen vakiokonetyyppinä, sillä se osoittautui varsin monimutkaiseksi ja kalliiksi rakentaa lentokerhoissa. Rakennussarjojen kotimaisesta tuotannosta luovuttiin, eikä piirustuksiakaan lopulta ilmeisesti hankittu.
Sotasaaliina saatu U-s3
pienoiskuva|Antonov A-1 [[Moninon ilmailumuseossa Venäjällä elokuussa 2012.]] Suomalaiset valtasivat Äänisen rannalla Itä-Karjalassa sijaitsevan Petroskoin kaupungin jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana syksyllä 1941. Miehitysaikana Äänislinna-nimen saaneessa kaupungissa oli toiminut jonkinlainen purjelento-opisto, jonka osittain palaneista ja tuhoutuneista tiloista löytyi useita enimmäkseen vaurioituneita purjelentokoneita. Parhaiten niistä olivat säilyneet kaksi Antonov U-s3 -konetta (joissakin lähteissä merkitty myös US-2-malliksi), tyypiltään tuntematon kaksipaikkainen purjelentokone ja yksipaikkainen Rhönbussard-purjelentokonetta muistuttanut yksipaikkainen kone. Ne kuljetettiin Suomeen, missä ne asetettiin näytteille Messuhallin sotasaalisnäyttelyyn. Koneet kuljetettiin tämän jälkeen Jämijärven lentokentälle, missä U-s3 sai suoraan varsin tylyn vastaanoton Ilmailukoulun johtaja Toivo B. Nissiseltä, joka kuvaili konemallia Ilmailu-lehdessä 4-5/1942 seuraavasti:
Koulun johtajan tylystä lausunnosta huolimatta tyyppi osoittautui varsin kevytrakenteiseksi ja lento-ominaisuuksiltaan yllättävän hyväksi. Sotasaaliskoneella lennettiin muun muassa Jämin lennonopettajakurssin huvilentoja kesäviikonloppuisin vuonna 1943. Lennot aloitettiin lentokentän 3-rinteestä, missä lentoonlähtö voitiin tehdä hyvällä tuulella jopa käsistarttina, missä purjelentokone nostettiin miesvoimin ylös ja laskettiin irti ohjainsauva eteen työnnettynä.
Prototyypistä I-mallin tuotantoon
pienoiskuva|Harakka I H-12 Karhulan ilmailukerhon lentomuseossa heinäkuussa 2013. Harakaksi nimettyä uutta konetyyppiä ryhdyttiin suunnittelemaan ja rakentamaan talvella 1944–1945. Prototyyppiä varten ei kuitenkaan tiettävästi tehty täydellisiä työpiirustuksia, vaan vain joitakin kuvia. Koneen rakensivat Uuno E. Mäkelä, E. O. Korhonen, O. Salmi ja U. Hokkanen. Valtion lentokonetehtaalla Tampereella työskennellyt insinööri T. Mäntysalo tarkasti ainakin rungon ristikkorakenteen lujuuslaskelmat. Prototyypin ensilento tehtiin 13. helmikuuta 1945, ja sitä lensi lentomestari Pasi Jääskeläinen. Koelennot jatkuivat helmi-maaliskuun ajan, ja 15. huhtikuuta alkoivat koulutuslennot. Prototyypin käyttökokemukset osoittautuivat hyviksi, ja esimerkiksi Lennart Poppius totesi koneesta: ”Ensiksi tulee Harakka, sitten SG-38, sen jälkeen ei mitään ja vasta sitten Gr.9”. Koulutus osoittautui tehokkaaksi keveällä Harakalla, jolla saatiin tehtyä kolme koulutuslentoa siinä ajassa, missä muilla tehtiin kaksi. Nopeus oli seurausta Harakan pienemmästä tyhjämassasta, jonka ansiosta sen kantaminen Jämin 2-rinteeseen vaati vain viisi lento-oppilasta muiden koneiden 8–10 oppilaan sijaan. Kone oli ohjaintuntumaltaan varsin herkkä, mikä teki oppilaiden ensimmäisistä lennoista jossain määrin vaappuvia. Piirrettä pidettiin yleisesti ottaen hyvänä, mutta ”itseohjautuvalla” Grunau 9:llä oli myös kannatajansa.
Harakka-rakennussarjoja oli lähtenyt tai lähdössä suomalaisille lentokerhoille 14 kappaletta jo toukokuussa 1945. Tuotantomäärä nousi vuoden loppuun mennessä 21 Harakka-sarjaan, jolloin yksi oli myös saatu lentokuntoon saakka. Koneiden valmistumista jarrutti sodan lopun materiaalipula: ei ollut lakkaa, kylmäliimaa ja metallia. Pula esti myös uusien konesarjojen tuotannon vuonna 1946. Harakka I -koneita rekisteröitiin lopulta 28 kappaletta, ja niistä eniten lentänyt yksilö oli Suomen Ilmailuliiton H-5, jolla oli tehty noin 7 000 starttia, joskin lentoaika oli jäänyt vain 50 tuntiin.
Harakka II
Jo kesän 1945 koulutuskäytössä kävi ilmi, että alkuperäisen Harakan rakenne kaipasi tietyin osin vahvistamista ja lento-ominaisuuksissa oli kehittämisen varaa. Koneen suunnittelussa oli kopioitu monia UC-3:n heikkouksista, esimerkiksi siiven diagonaalijäykistys koostui vaneriliuskoista, jotka käpristyivät kosteuden vaikutuksesta. Jäykisteet loppuivat siipitukeen, ja vintturistartissa siivenkärjet taipuivat uhkaavasti.
Niska (täsmennyssivu)
Niska voi tarkoittaa:
Harakka (purjelentokone)
Harakka II
Suomen Ilmailuliitto teki tilauksen jatkokehitetystä Harakka-versiosta Polyteknikkojen ilmailukerholta (PIK), joka antoi projektin Juhani Heinoselle ja Reino Häkkiselle, jotka kehittivät Harakka II -mallinimen saaneen koneen laajana lentokoneenrakennuksen harjoitustyönä, joka oli työmäärältään liki diplomityön veroinen. Suunnitteluun osallistui tiettävästi jollain tasolla myös syksyllä 1945 opintonsa aloittanut teekkari Ilkka Lounamaa.
Kuormitustietojen selvittämiseksi tehtiin myös aerodynaamiset laskelmat, eikä aerodynaamiseen muotoon päädytty tekemään muutoksia joitakin pieniä yksityiskohtia lukuun ottamatta. Rakenteeseen tehtiin sen sijaan merkittäviä muutoksia, ja Harakka II olikin niiden osalta likimain kokonaan uusi lentokone. Harakka II:n prototyyppi H-30 valmistui Jämijärven ilmailukoululla noin 600 rakennustunnin jälkeen ja koelennettiin sekä avo-ohjaamollisessa että katetussa konfiguraatiossa 8. syyskuuta 1946. Kone sai PIK:n mallitunnuksen PIK-7. Koelennot tehtiin kumiköysi- ja vintturistartilla. Ensimmäisiä koneen lentäjiä olivat muun muassa Kaarlo J. Temmes ja suunnitteluun osallistunut Reino Häkkinen. Koelentokokemukset vastasivat odotuksia, eikä erityisiä ongelmia ilmennyt. Harakka II oli hallittavissa siivekkein kaikissa lentotiloissa sakkaus mukaan lukien eikä pyrkinyt ”muljahtamaan” syöksykierteeseen. Siivekejarrutus osoittautui differentiaalista huolimatta varsin voimakkaaksi, mutta pienemmäksi edelliseen malliin nähden. A- ja B-vaiheiden koulutuskokeilut ja koelennot katetulla ohjaamolla onnistuivat hyvin. ”Muna” paransi sivuperäsimen ohjaustehoa huomattavasti, sillä ohjaaja ei jättänyt sen kanssa jälkeensä ohjaustehoa heikentävää voimakkaasti pyörteistä ilmavirtaa.
Suoritusarvojen mittaaminen olisi ollut vaikeaa, sillä alkeiskoulukoneeksi tarkoitettuun Harakkaan ei ollut asennettu mitään mittareita. Teoreettiset suorituskykyarvot olivat kuitenkin todennäköisesti hyvin lähellä todellisia, eikä mittaamiseen lopulta vaivaannuttu ollenkaan.
Harakka II -mallia rakennettiin kaikkiaan 30 kappaletta, mutta kaikki eivät lopulta valmistuneet. Muutama virheellisesti rakennettu määrättiin jopa katsastuksessa purettavaksi, pitkäikäisimpien koneiden lentäessä yhtäjaksoisesti aina 1970-luvulle. Harakan ja muiden alkeisliitokoneiden aikakausi päättyi kaksipaikkakoulutuksen käynnistyessä 1950-luvulla, ja viimeistään monen koneen osalta Ilmailuosaston purjelentotiedotukseen 4/58, jolla poistettiin yli kolme vuotta ilman lentokelpoisuustodistusta olleet alkeisliitokoneet rekisteristä. Muutamia I- ja II-sarjojen koneita oli jäljellä edelleen 1990-luvulla, ja osa näistä oli mahdollista kunnostaa jopa lentokuntoisiksi.
Pentti ja Eero Alanne rakensivat Harakka II -liitokoneen pohjalta ultrakevyen moottorikoneen, jossa liitokoneen alkuperäiset siivet ja peräsimet oli yhdistetty uudelleensuunniteltuun Citroën 2CV:n moottorilla varustettuun runkoon. Koneella lennettiin noin 50 tuntia 1990-luvun alulla, minkä jälkeen se luovutettiin Karhulan ilmailukerhon lentomuseolle. Tyyppinsä ainoksi jäänyttä OH-U276:tta ei ole pidetty lentokuntoisena. Koneen suurin sallittu nopeus oli alkuperäisestä Harakasta poiketen hieman alempi 95 km/h.
Harakka III
pienoiskuva|vasen|Harakka III [[Karhulan ilmailukerhon lentomuseossa heinäkuussa 2013.]] PIK:n johtokunta päätyi kokouksessaan 10. marraskuuta 1946 romuttamaan vanhan Wrona 2:n ja ostamaan uuden Harakka II -rakennussarjan Ilmailuinsinöörien Kerholta saaduilla varoilla. Kerho ei lähtenyt rakentamaan Harakka II:ta mallin alkuperäisten suunnitelmien mukaan, vaan alkoi jatkokehittää konetta. Teekkari Jaakko Nurmi suunnitteli Harakka III:ksi nimettyyn koneeseen PIK-5-tyyppisen palkkirungon ja pyörän. Version ainoaksi jäänyt koneyksilö H-34 valmistui keväällä 1948, mutta Nurmi ei ikinä päässyt kokeilemaan suunnitelemaa konettaan, sillä hän kuoli Haminan lentonäytöksessä helmikuussa 1948 sattuneessa lento-onnettomuudessa. PIK käytti H-34:ää alkeiskoulutuksessa vuoteen 1957, jolloin koneen osti ja sen kunnosti Vaasan lentokerho. Kone kulkeutui Vaasasta edelleen Haminan lentokerholle heinäkuussa 1957. Kone oli jäänyt pois käytöstä, ja päätyi näin purku-uhan alle Haminassa 1980-luvulla. Karhulan ilmailukerho otti sen kuitenkin säilytykseen Kymin lentokentällä sijaitsevaan lentomuseoonsa, missä se oli varastoituna lentokonehallin orsille ripustettuna parikymmentä vuotta. Kone kunnostettiin lentokuntoiseksi 2000-luvun kuluessa, ja oli lentokäytössä aina kesällä 2017 sattuneeseen onnettomuuteen saakka. Konetta kunnostettiin uudelleen lentokuntoon Museoviraston rahallisella avustuksella kesällä 2018.
Museokoneet
pienoiskuva|Harakka II [[Suomen ilmailumuseossa.]]
Harakka I
Harakka oli rakenteellisesti huomattavasti yksinkertaisempi kuin saksalainen kilpailijansa Schneider SG-38 ja jopa edeltäjänsä Grunau 9. Koneen siipipinta-ala oli 1,5 neliömetriä pienempi ja siipien kärkiväli 15 senttimetriä suurempi kuin SG-38:ssa. Siipiprofiili oli käytännössä Göttingen 528. Merkittävin ero oli koneiden tyhjämassassa. Harakka painoi vain 92 kilogrammaa, kun SG-38 painoi 120 kilogrammaa ja Grunau 9 yli 100 kilogrammaa. Kevyt Harakka oli huomattavasti helpompi käsitellä lentokentillä ja startissa, mutta eritoten harjun rinnettä ylös raahatessa.
Ensimmäisten rakennettujen Harakoiden pohjalta arvioitiin, että tyypin rakennusaika olisi lentokerhoissa vain noin 500–600 tuntia, kun vanhempi Grunau 9 vaati esimerkiksi 1 500–2 000 tuntia.
Harakka II
Harakka II oli aerodynaamisesti hyvin samanalainen kuin alkuperäinen Harakka I. Rakenteellisesti se erosi kuitenkin selvästi edältäjästään, sillä Harakka II oli likimain kokonaan uudelleensuunniteltu. Aerodynaamiset muutokset rajoittuivat käytännössä peräsimen ja siivekkeiden pieniin muutoksiin. Korkeusperäsintä laajennettiin, millä pyrittiin parantamaan liitokoneen pituusvakautta sauva vapaana lennettäessä. Alkuperäistä konetta oli pidetty korkeusperäsimensä osalta turhan herkkänä, minkä arveltiin korjautuvan tehtyjen muutosten kautta. Siivekejarrutusta vähennettiin muuttamalla ohjaus hieman differentiaaliseksi. E. O. Korhonen suunnitteli avo-ohjaamon ympärille asennettavan vanerirakenteisen ulkoisen aerodynaamisen kuoren ”munan”.
Harakan lujuuslaskelmat päivitettiin. Vaikka painon odotettiin pysyvän samana, 110 kilogramman tyhjäpainolle tehtiin uudet laskelmat, jotta jo suunnitteluvaiheessa voitiin huomioida kerhojen rakentamien koneiden tyypillinen ylipaino. Siiven rakennetta muutettiin siirtämällä etusalkoa taaksepäin, mikä nosti rakenteen taivutusjäykkyyden lopulta kaksinkertaiseksi. Salkon korkeus kasvoi 110 millimetristä 148 millimetriin. Muutoksessa menetettiin siiven kahden salon samanlaisuus, mutta tätä ei nähty ongelmana, sillä salot valmistettiin sarjatuotantona ja toimitettiin valmiina rakentaville kerhoille. Laskelmat tehtiin saksalaisten BVS-kuormitusmääräysten mukaisesti.
Rungon etummainen pystytuki muutettiin kotelorakenteiseksi ja kiinnitettiin liimauksella kölipalkin sivuihin. Ohjainmekanismit päivitettiin kitkan pienentämiseksi, minkä lisäksi istuin- ja selkänojarakenteita parannettiin. Pyrstöpaarteita vahvistettiin sivuttaisen nurjahduksen estämiseksi. Sivuvakain rakennettiin kiinteästi pyrstöristikkoon ja pinnoitettiin vanerilla. Korkeusvakain muutettiin suorakulmaiseksi ja sen rakenne päivitettiin ohjainpinnan koon kasvattamisen yhteydessä.
Versiot
pienoiskuva|Alanne Moottoriharakka [[Karhulan ilmailukerhon lentomuseossa heinäkuussa 2013.]]
Tekniset tiedot (Harakka II)
Suoritusarvot laskennallisia arvoja.
Pukukuva I
Pukukuva I (Tyttö ja appelsiini, Leipurin tytär) on taiteilija Helene Schjerfbeckin öljyvärimaalaus kankaalle, 1908–1909. Kooltaan maalaus on 46×56,5 cm ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin.
Vuonna 1909 Helene Shjerfbeckiltä valmistui kolme tiedossa olevaa Pukukuva-maalausta. Pukukuva I hän maalasi kaksi vuotta. Se on suurpiirteisesti maalattu työ, jonka taidekauppias Gösta Stenman Helsingistä osti vuonna 1913. Toukokuussa seuraavana vuonna 1914 se ostettiin Taideyhdistyksen kokoelmiin. Pukukuva II ja Pukukuva (Leipurin tyttö) syntyivät vuonna 1909. Istuva malli on kaikissa sama: Taimi Lilja (1883–1967), myöhemmin Perttula. .
Pukukuva II on edellistä hieman isompi, 89,5×63 cm, öljyvärityö, jonka Helene Schjerfbeck lähetti arpajaisvoitoksi Suomen Taideyhdistykselle toukokuussa 1909. Sen voitti henkikirjuri Frans Junnelius, joka myi sen Gösta Stenmanille, jolta se siirtyi Taideyhdistyksen kokoelmiin 8.12.1914. Pukukuva II on tyylikäs kokomuotokuva valkopukuisesta Taimi Liljasta kiiltävine tuolinpielineen ja raidallisine siistine pöytäliinoineen samainen appelsiini (kuten Pukukuva I:ssä) ja kukkamaljakko pöydällä.
Kolmas Pukukuva (Leipurin tyttö) on vesiväri- ja hiilityö paperille, 42×31 cm. Se on yksityisomistuksessa.
Jouko Kiiskinen
Jouko Paavo Olli Kiiskinen (21. marraskuuta 1918 Rantasalmi – 30. joulukuuta 1985 Espoo) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 186. Kapteeni Kiiskinen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 10. helmikuuta 1945. Myöhemmin hän loi uran valtion virkamiehenä.
Rantasalmen kunnankirjurin poika Jouko Kiiskinen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1936. Talvisodassa Kiiskinen toimi Savonlinnan suojeluskuntapiirin esikunnassa toimistoupseerina sekä joukkueenjohtajana Polkupyöräpataljoona 6:ssa. Jatkosodassa alkuvaiheessa Tyrjän taisteluiden jälkeen 8. elokuuta 1941 silloinen luutnantti Jouko Kiiskinen sai I/JR 7:n kolmannen komppanian päällikkyyden, jota tehtävää hän hoitikin menestyksekkäästi haavoittumiseensa saakka. Luutnantti Kiiskisen saatua mainitun komppanian päällikkyyden (sen menetettyä aiemmin muutaman tunnin kuluessa peräti viisi komppanianpäällikköä ja ollessa liki hajoamaisillaan) hän kykeni nopeasti muodostamaan siitä ensiluokkaisen taisteluyksikön, joka toimi useasti JR 7:n ns. kärkikomppaniana. Hyökkäysvaiheen aikana vuonna 1941 luutnantti J. Kiiskinen sai muun muassa purkautumassa olleen motin joukoille pitämällään venäjänkielisellä puheella yli 300 vastustajaa antautumaan.
Kannaksen suurhyökkäyksen aikana vuonna 1944 kapteeni J. Kiiskisen komppania toimi lukuisia kertoja menestyksekkästi muun muassa vastahyökkäyksissä ja puolustuksessa jopa tilanteissa, joissa puna-armeijan panssarivaunujen oli onnistunut kiertää komppanian selustaan.
Perusteluissaan ritarinimitykselle 2. divisioonan komentaja A.E. Martola mainitseen mm., että kapteeni Kiiskinen haavoituttuaan molempiin jalkoihin ilmoitti tapahtumasta rauhallisesti esimiehelleen, mutta jatkoi komppaniansa johtamista, kunnes taistelun kriittinen vaihe oli sivuutettu ja hän pystyi poistumaan tarvitsemaansa hoitoon.
Opel
Opel Automobile GmbH (aik. Adam Opel AG) on saksalainen autonvalmistaja, joka perustettiin vuonna 1862. Alun perin Opel valmisti kodintavaroita, kuten ompelukoneita, ja autojen valmistus alkoi vuonna 1899. Yhtiön kotipaikka sijaitsee Rüsselsheimissa, Hessenin osavaltiossa. Sillä oli tehtaita Eisenachssa, kuten myös Belgiassa, Espanjassa ja Puolassa, ja osaksi Groupe PSA:n toimintaverkostoa tultuaan yhtiöllä on kymmenen toimipistettä kuudessa maassa. Opel lukeutuu Euroopan suurimpiin autonvalmistajiin: kulta-aikanaan 1930-luvun lopulla ja uudelleen 1970-luvun alussa Opel oli jopa Euroopan suurin autonvalmistaja. Bochumin tehdas suljettiin vuonna 2016. Opelin automalleja valmistetaan Stellantis-kaupan jälkeenkin Vauxhallin Ellesmere Portin tehtaalla Englannissa ja sen tuotemerkillä. Myös Suomessa Uudenkaupungin autotehdas valmisti Opel Calibraa vuosina 1991–1997.
Vuosina 1931–2017 Opel oli osa yhdysvaltalaista General Motors -konsernia, mutta maaliskuussa 2017 se myi Opelin 2,2 miljardilla eurolla ranskalaiselle Groupe PSA:lle ja Opel siirtyi osaksi Stellantis-konsernia vuonna 2021. . Handelsblatt-lehden arvion mukaan PSA-Opel oli 3,49 miljoonan vuosittain valmistetun moottoriajoneuvon määrällä maailman kymmeneksi suurin autonvalmistaja: FCA-konserniin yhdistettynä Handelsblatt arveli konglomeraatin sijaluvun nousevan tuolloin (helmikuu 2020) maailman listauksen kolmannelle sijalle.
Adam Opel ja yrityksen alkuvaiheet
Opel-automobiilien valmistusta Adam Opel ei kuitenkaan enää nähnyt, sillä vuosi 1895 oli traaginen: perustaja Adam Opel sairastui ulkomaan matkalla pilkkukuumeeseen, ja koska antibiootit keksittäisiin vasta vuosikymmeniä myöhemmin hän menehtyi 8.9.1895 Rüsselsheimissa. Opel-konsernin liiketoiminnan johtajaksi nousi Sofie Opel. Autohaaran eli nykyisen päätoimialan perusti Sophie Opel poikiensa kehotuksesta vuonna 1898. Oli myös muita vaikeita takaiskuja: Rüsselsheimin tehtaalla syttyi tuhoisa tulipalo yöllä 19.-20.8.1911, minkä syttymissyytä ei pystytty selvittämään. Tuli pääsi irti Opel-tehtaan vanhimmassa osassa, ja tiiviisti rakennetulla tehdastontilla palo levisi nopeasti muihinkin rakennuksiin. Kuriositeettina Opel oli juuri saavuttamassa miljoonan ompelukoneen valmistusmäärän, ja siksi merkkipaalusta puuttumaan jääneet 10 kappaletta valmistettiin vielä ennen kuin tämä toimintahaara lopetettiin. Tehdasalue rakennettiin kokonaan uudelleen ennätysajassa niin, että se voitiin vihkiä käyttöön jo yhtiön perustamisen vuoden 1912 vuosipäivänä (kuva 1912 korjatusta ja uudistetusta tehtaasta ). Palon korjaustyöt maksoivat 3-4 miljoonaa Saksan markkaa, mikä tuolloin oli käsittämättömän suuri summa. Ompelukoneiden valmistus päättyi tehtaan suurtulipalon 1911 jälkeen kannattamattomana. Myös perhettä kohtasi tragedia kun nuorin pojista, polkupyöräkilpailuissa menestynyt oikeustieteen tohtori ja yliluutnantti Ludwig Opel kaatui vuonna 1916 sotatoimissa Unkarin rintamalla.
Hessenin suurherttua Ernst Ludwig aateloi Adam Opelin kolme vanhinta poikaa Carl ja Wilhelm (päivämäärällä 13.3.1917) sekä Heinrich (päivämäärällä 17.1.1918), ja nimitti kaikki kolme mainittua myös salaneuvoksiksi (Geheimrat). Heinrich von Opel kutsui itseään leikkisästi "viimeiseksi ritariksi", sillä hän oli viimeinen Hessenin suurherttuan aateloima henkilö.
Opel-polkupyörät (1886–1937)
pienoiskuva|200px|Opel-päämaja Rüsselsheim, perustajan patsas. Päämaja rakennettiin tulipalon 1911 jälkeen Polkupyörien valmistus alkoi vuonna 1886, kun Adam Opel aloitti korkeiden velosipedien valmistuksen Rüsselsheimissa. Ne olivat uusinta uutta, sillä vasta vuonna 1861 ranskalainen Pierre Michaux – tai tarkemmin hänen nerokas poikansa Ernest, joka olisi myöhemmin toinen Michaux-Perreaux-höyrymoottoripyörän 1867 taustahenkilöistä – oli keksinyt lisätä poljinkammet potkupyörän etupyörään. Poljettavaa luomusta kutsuttiin tekijänsä nimen mukaan Michaudine:ksi. Jo vuoden 1885 Jouluna Adam Opel lahjoitti velosipedit pojilleen: vaikka isän koeajo huteralla ja korkealla velosipedillä päättyi ojaan, ja vaaralliset kapistukset myytiin hetimiten pois, pojat kehottivat isäänsä ottamaan velosipedit mukaan Opel-tuotepalettiin jo vuonna 1886 (valmistus vuoteen 1892 "Schwalbe"- eli pääsky-nimellä): lahjat pois myydessään isä-Adamin liikemiesvaistot heräsivät, kun pyörillä oli paitsi kysyntää myös niiden myyntihinta oli paljon Adamin maksamaa ostohintaa korkeampi.
Jagged Alliance
Jagged Alliance on vuoropohjaisten taktiikkapelien sarja, jonka ensimmäinen osa julkaistiin DOS:ille. Pelisarjan ensimmäisen osan on kehittänyt Madlab Software.
Opel
Opel-polkupyörät (1886–1937)
pienoiskuva|vasen|200px|Vuoden 1935 Opel-pyörä Seuraavana vuonna 1887 mukaan tulivat uudenaikaiset matalat turvapolkupyörät, mitkä yhdessä ilmakumirenkaidensa kanssa olivat jo mullistamassa Euroopan polkupyörämarkkinoita: enteellisesti ne kulkivat "Opel Blitz"-nimellä. Kauppa kävi vilkkaasti, sillä vuoden 1890 menekistä 1 200 kappaletta jo vuonna 1896 kaupaksi meni noin 10 000 polkupyörää: tuotanto ylitti ompelukoneiden myynnin, ja kaksinkertaistuisi vuoteen 1900 mennessä. Pojat saavuttivat Opel-pyörillä menestystä kilpailuissa, ja isä taas järjestötoiminnassa: kotikaupunkiin perustettiin ensimmäinen polkupyöräyhdistys, ja myös polkupyörävalmistajat perustivat liiton. Polkupyörien hyvä kysyntä nosti Opelin merkittäväksi valmistajaksi maailmankin tasolla, ja oman Opel-tiimin menestyksen lisäksi belgialainen kilpapyöräilijä Philippe_Thys voittaisi kuuluisan Tour de Francen kolme kertaa vuosina 1913, 1914 ja 1920 Opel-pyörällä. Eräänä yli 40 polkupyörän valmistajasta Opel tarjosi Kettenlos l. ketjuton-polkupyörämallia, missä ketjun sijaan voima siirtyi polkimilta akselin ja kulmavaihteiden kautta takapyörälle - myös eräissä Opel-moottoripyörämalleissa oli jo 1900-vuosikymmenellä akseliveto.
Jagged Alliance
Kuvaus
Pelissä ohjataan pelaajan valitsemia palkkasotureita. Jokaisella pelihahmolla on oma persoonallisuutensa ja erikoistaitonsa, esimerkiksi jotkin palkkasoturit ovat erikoistuneet opettamiseen. Pelissä voi myös luoda oman palkkasoturin.