cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kristillinen metallimusiikki
Evankeliset päämäärät, sosiologia ja alakulttuuri
thumb|230px|[[The Devil Wears Prada (yhtye)|The Devil Wears Prada esiintymässä Cornerstone Festivalissa.]] Kristillisen metallimusiikin ideologiset juuret ovat yhdysvaltalaisessa evankelisessa protestantismissa eli evankelikalismissa. Suuntaus syntyi 1970-luvulla alun perin tarkoituksenaan juuri evankelioida metallimusiikkipiirejä: varhaisilla yhtyeillä oli tapana kutsua ihmisiä uskoon konserteissaan. Päämäärä on sittemmin muuttunut, minkä taustalla on nähty kristinuskon maallistuminen 1990-luvulla. Varsinkin Pohjois-Euroopassa nykyiset piirit "vaikuttavat olevan hyvin vähän kiinnostuneita evankeloinnista". Sen sijaan on esitetty, että kristillinen metallimusiikkiyhteisö tarjoaa ydinjäsenilleen tärkeitä resursseja sekä vaihtoehtoisen ja komplementaarisen uskonnonharjoitus ja -ilmaisumuodon kuin vaihtoehtoisen kristillisen identiteetinkin muodostamiselle. Siten kristillisen metallimusiikin nykyisiä tarkoituksia on nimetty neljä: vaihtoehtoinen uskonnollinen identiteetti ja ilmaisumuoto; legimitiivinen uskonnollinen ilmaisumuoto; tehokas tapa evankelioida ja puolustaa kristillistä uskoa; myönteinen vaihtoehto yleiselle metallimusiikille.
HM-lehden haastattelussa vuonna 2006 suuntauksen kuuluisimpiin kuuluvan Mortification-yhtyeen keulahahmo Steve Rowe antaa ymmärtää, että evankeliumin levittäminen on toissijaista ja että kristillisen metallimusiikin kuuluu nimenomaan tarjota "hengellistä rohkaisua" kristityille kuuntelijoilleen. Rowe kirjoitti taannoin yhtyeen lehdistötiedotteessa, jossa hän taustoitti "Resurrection Band (A Tribute To Rez)" -kappaleen merkitystä, että hän pitää yhtyeen pääasiallisena kohderyhmänä ihmisiä, jotka ovat "kristillisen kulttuurin reunalla mutta eivät osa sitä". Rowe kertoo nuorena vieraantuneensa seurakunnastaan ja kokeneensa enemmän yhteisöllisyyttä metallialakulttuurissa mutta kuultuaan Resurrection Bandia hän löysi kristillisen metallimusiikin kautta omanlaisen tavan hahmottaa kristityn identiteettiä. Samaan tapaan Moberg (2006) arvelee, että kristillisen metallimusiikin olemassaolo itsessään vihjaa paitsi tarvetta vaihtoehtoiselle uskonnonolliselle ilmaisulle myös tyytymättömyyttä perinteisiin ylistyksen muotoihin nuorten kristittyjen keskuudessa: "He eivät ehkä koe mukavaksi pelkkää kirkossa käymistä ja virsien laulamista, vaan he tarvitsevat vaihtoehtoista tapaa ilmaista samaa uskoa." Muusikoille kristillinen metallimusiikki voi olla evankelioinnin lisäksi "myös tapa päästä eroon mielikuvasta, että kristinusko olisi jotain tiukkapipoista tai tylsää".
Eileen Luhrin (2009) mukaan kristillinen metallimusiikki ilmaisee ulkopuolisuuden tunnetta ja kapinaa siinä missä muukin metallimusiikki - mutta täysin eri tavalla: kristillisen metallimusiikin kapina kumpuaa kristillisestä vastarinnasta moraalittomana ja syntisenä nähtyyn teollistumisen jälkeiseen moderniin maailmaan, jossa perhearvot ovat rappeutuneet abortin ja pornografian laillistamisen ja kasvavan hyväksynnän sekä homojen oikeuksien ja feministiliikkeen nousun vuoksi. Ulkopuolisuuden tunteen taustalla on nähty kristityn keskeinen kamppailu siitä, että vaikka hän on maailmassa, hänen ei tule olla maailmasta (seurata lihan himoja). 1980-luvulla Bloodgood ja Barren Cross käänsivät kapinan merkityksen päälaelleen julistaessaan, että länsimaisessa yhteiskunnassa ja kulttuurissa juuri kristillinen usko on todellista kapinaa. Yleisen metallimusiikin tavoin kristillinen metallimusiikki rohkaisee kuulijaansa puolustamaan uskoaan, ajattelemaan itse eikä seuraamaan sokeasti auktoriteetteja – edes uskonnollisia.
Mobergin mukaan kristillinen metallimusiikki on synnyttänyt suurimmat harrastajayhteisöt niihin maihin, joissa metallimusiikki on suosittua muutenkin: Yhdysvallat, Brasilia, Meksiko, Saksa, Alankomaat, Norja, Ruotsi ja Suomi. Maailmanlaajuisella tasolla on kyse verrattain pienestä ilmiöstä, sillä uskovia metalliharrastajia on tuhansia kun taas yleisen metallimusiikin harrastajia miljoonia. Kristillisen metallimusiikin piirit ovat harvoja ylikansallisia kristillisiä yhteisöjä, joilla ei ole minkäänlaista johtoporrasta tai kiltaa – ainoastaan musiikki yhdistää sen yhteisön jäseniä. Yhteisö on kehittänyt oman infrastruktuurinsa keskusteluyhteisöineen, asenteineen, tinkimättömine sloganeineen kuten "Faster for the Master!", "Turn or Burn!" ja "Support the War against Satan!", riippumattomine levy-yhtiöineen, verkkokauppoineen ja tapahtumineen. Brasiliassa ja Meksikossa toimii pieniä kristittyjen metallistien seurakuntiakin. Useimmat kristityt metallistit kuuntelevat myös tavallista metallimusiikkia; kristillisestä metallimusiikista haetaan lähinnä myönteistä vastapainoa metallimusiikin tunnetusti synkeälle sanomalle, ja yleensä monet kristityt metallistit välttävät vain kaikkein saatanallisimpia ja kristinuskon vastaisimpia yhtyeitä jos niitäkään, sillä jotkut eivät välitä koko asiasta. Konserttieleissä on havaittu joitain eroja: välttääkseen niin kutsutun pirunsarvi-käsimerkin oletettua saatananpalvonta-viittausta, jotkut takovat ilmaan pelkkää etusormea "antaen kunniaa hänelle, jolle kunnia kuuluu."
Ristiriitaisuus ja epäaitous?
Kristillistä metallia on nimitetty "mahdollisesti paradoksaaleimmaksi musiikin muodoksi, joka on syntynyt lähimenneisyydessä", koska metallimusiikki yhdistetään usein voimakkaasti kristinuskon vastaisiin aiheisiin. Keith Kahn-Harris kirjoittaa kirjassaan Extreme Metal: Music and Culture on the Edge, että metallimusiikkipiireissä kristillistä uskoa ja jäsenyyttä kirkkoon pidetään vakiintuneen auktoriteetin kannattamisena, jonka vuoksi varsinkin extreme metal -harrastajat näkevät kristilliset metalliyhtyeet teeskentelijöinä ("poser", "poseur") ja kristilliset sanoitukset vastoin metallimusiikin "oikeaa tarkoitusta". Jos metallimusiikille voi nimetä jonkin aatteen, niin individualismin. Metallimusiikin harrastajien asenteet kristillistä metallia kohtaan vaihtelevat välinpitämättömyydestä uskonnon torjumiseen, vaikka jotkut myöntävät, että kristillisessä metallimusiikissa saattaa olla yhtyeitä, jotka tekevät hyvää musiikkia aivan kuten yleisessä metallimusiikissa. Metallimusiikin viestimissä kristilliset yhtyeet torjutaan toisinaan. Esimerkiksi Imperiumi.netin arviossa Oratorio-yhtyeen albumin arvosanaa laskettiin juuri sanoitusten vuoksi: "On olemassa asioita, jotka eivät vain sovi yhteen, kuten metalli ja kristillinen sanoma."
Aiheeseen perehtymättömän saattaa olla vaikea ymmärtää, kuinka aggressiivinen musiikki ja kristillinen sanoma rakkaudesta ja pelastuksesta sopivat yhteen, varsinkin kun on kyse death- tai black metalista. Internetin tietosivustot kuten The Metal for Jesus! ja Jesus Metal sisältävät "kristillisen metallimusiikin apologioita", joissa perustellaan, että kristityille on luonnollista yhdistää vakaumuksensa asioihin, joista he pitävät. Jotkut metallimuusikot ymmärtävät tämän näkökulman mutta se ei vaikuta heidän asenteisiinsa. Satanic Slaughterin Ztephan Dark esimerkiksi totesi kristillisistä metalliyhtyeistä: "He tekevät samaa juttua kuin monet saatanalliset bändit eli välittävät ihmisille sanomaa musiikilla, josta pitävät. Ero on siinä, että en pidä heidän typerästä sanomastaan enkä osta heidän levyjään." Vuonna 2009 New York -lehdessä Slayerin Kerry Kingiltä kysyttiin, "Mikä on nyt suosittua metallimusiikissa, jonka haluaisit kuolevan?", ja King sanoi kristillisen metallin: "Minulle se on tarpeeksi vastenmielistä, etten edes halua kuulla sitä."
Kopiointi, laatuvaje ja teennäisyys?
Koska varhaisilla edustajilla oli tapana panostaa lähetystyöhön musiikin kustannuksella, sillä siten ne saivat uskottavuutta kirkon piireissä, kristillisiä metalliyhtyeitä arvosteltiin 1990-luvulle saakka omaperäisyyden puutteesta. ”Kristillinen metalli” itsessään oli väistämätön ilmiö, koska kristityt muusikot ovat aina kopioineet maallisia kehityssuuntia. Kristillisen Barnabas-yhtyeen Kris Klingensmith sanoi Mean Magazinen artikkelissa asian niin, että ”jos haluaa tietää, mitä kristilliset yhtyeet soittavat huomenna, pitää katsoa mitä maalliset yhtyeet soittavat tänään.” Sanctuary Internationalin Bob Beeman totesi haastattelussa, että joskin sekulaariyhtyeen kopioinnin voi nähdä "ryöväyksenä", ilmiö oli viime kädessä hyvä asia: "Sen ansiosta kristilliset yhtyeet ylittivät raja-aitoja. Ihmiset saattoivat kuunnella kristillisiä yhtyeitä tuntematta, että heidän olisi hylättävä rakastamansa musiikki. Sitten kun kuuntelee kristillistä yhtyettä tarkemmin, huomaa, että ne eivät olekaan aivan samanlaisia."
Kristillinen metallimusiikki kärsii laatuvajeesta: eräs kriitikko kirjoittaa, että tyypillinen kristillinen metalliyhtye on ”musiikillisen konseptinsa kanssa hienoisesti eksyksissä – ja parhaimmillaankin lähinnä geneerinen” ja että suuntauksen yhtyeitä tukevat pääasiassa ne, jotka ”nostavat heikonpuoleisenkin kopion alkuperäisen yläpuolelle vain bändin elämänkatsomuksen ansiosta”. Christianity Today -lehdessä vuonna 1985 Stryperin laulaja Michael Sweet keskusteli siitä, miten yhtye onnistui myymään levyjä kirkosta osattomille, kun aiemmat kristilliset rock- ja metalliyhtyeet olivat epäonnistuneet siinä. Sweet antoi ymmärtää, että yksi uskonnollisten rock- ja metallimuusikoiden ongelmista oli, että heidän teologiansa oli vahvempi kuin musiikkinsa: "Kun on yleisissä musiikkipiireissä ilman uskoa Kristukseen, kukaan ei mene katsomaan yhtyettä vain siksi, että se laulaa Kristuksesta. Yhtyettä mennään katsomaan, koska se on hyvä ja sillä on hyvä lavaesitys." Musiikillisesti erityisen luovat yhtyeet ovat saaneet hyväksyntää yleisessä metalliyhteisössä, vaikka ne tunnettaisiinkin kristillisinä yhtyeinä.
Kristillistä metallimusiikkia terminä on arvosteltu teennäiseksi. Suomalainen metallimusiikkiin erikoistunut radiojuontaja Klaus Flaming sanoi vuonna 2003 mielipiteenään, että ”kristillinen metalli on musiikillisesti määritelmänä niin keinotekoinen kuin olla voi”, sillä "soitantaahan on laidasta toiseen ja päädystä pihalle". Sympathy-yhtyeen Dharok on Untombed-fanzinen haastattelussa sitä mieltä, ettei pitäisi puhua "kristillisistä yhtyeistä", koska se on "suhteellisen uusi käsite eikä kovin hyödyllinen". Dharokin mielestä tulisi suosia sanaa "hengellinen" (sacred), koska "kirkko on historiallisesti käyttänyt tuota termiä. Siinä on enemmän järkeä kuin 'kristillinen'-etuliitteessä. Musiikki voi olla hengellistä, vaikka se ei käsittelisi selkeän uskonnollisia aiheita tai vaikka siinä ei olisi sanoituksia."
thumb|Australialainen goottimetalliyhtye [[Virgin Black pyrkii korostamaan eroa kirkon ja kristinuskon hengellisyyden välillä. ]]
Gettoutuminen ja vastustus vanhoillisilta tahoilta
Sekä kristillisen että maallisen metallimusiikin harrastajat arvostelevat toisinaan kristillisiä metallipiirejä liiasta halusta erottautua muusta metallimusiikkialasta. Extol-yhtyeen Christer Espevoll pohti haastattelussa 2003: "Toivoisin, että skenet olisivat enemmän yhdessä... Jo pitkän aikaa on ollut olemassa suuri – ja yhä kasvava – etäisyys kristillisen ja sekulaarin musiikkiteollisuuden välillä. Tämä on tilanne erikoisesti USA:ssa, mutta myös Skandinaviassa. Minusta tällainen polarisoituminen ei ole hyvä asia. Musiikissa on ennen kaikkea kyse musiikista, joten miksi pitäisi jokaisella eri uskoa tai uskonnottomuutta edustavalla bändillä tai artistilla olla oma musiikkiteollisuutensa? ...Musiikilla ei ole uskonnollisia rajoja." Ilmiön varjopuolena Mortificationin Steve Rowe pitää ”kristittyjen huijauksena” sitä, että Yhdysvalloissa rock- tai metalliyhtye saattaa saada listamenestystä kristillisellä alalla vain väittämällä olevansa ”kristillinen yhtye", vaikka sillä ei olisi minkäänlaista hengellistä sanomaa. Deuteronomium-yhtyeen Manu Lehtinen on sanonut Inferno-lehden jutussa, että hänen mielestään ihannetilanteessa yhtyeitä ei tarvitsisi luokitella sanoitusten takia "kristillisiksi", vaan voitaisiin puhua vain metalliyhtyeistä. Lehtisen mukaan siihen on kuitenkin vaikea pyrkiä, koska ihmisillä on yleisesti tarve luokitella asioita. Nykyisin monet kristilliset yhtyeet vastustavat eristäytymistä kristilliselle musiikkialalle ja ovat saavuttaneet valtavirran menestystä kuten esimerkiksi Virgin Black.
Tietyt kristilliset piirit pitävät kaikkea rock- ja metallimusiikkia uskonsa vastaisina huolimatta sanoitusten sisällöstä tai yhtyeiden jäsenten elämäntyylistä. Yhdysvalloissa näitä kriittisimpiä ja näkyvimpiä ovat King James Only -aatteen kannattajat. Monet harrastajat ja artistit pitävät kuitenkin metallimusiikkia yhtenä musiikin lajina, joka on rinnastettavissa muihin musiikkityyleihin, kuten blues, jazz, punk ja hip hop. Heidän mukaansa musiikin instrumentaatio on vain ilmaisuväline ja riippumaton maailmankatsomuksesta, vaikkakin musiikkia luovat henkilöt ja sanoitukset kertovat kristinuskon sanomaa. Siten kristillinen metalli syntyy, kun kristityt säveltävät metallimusiikkia tavalla, joka heijastaa heidän uskoaan Kristukseen.
Merkittäviä kristillisiä metallialbumeita
Vuonna 2010 HM-lehti valikoi 100 kaikkien aikojen merkittävintä kristillistä metallialbumia mittapuunaan niiden "suurenmoisuus (saavutti jotain suurta), suosio (kaupallinen menestys, kulta- ja platina-arvot), historiallinen vaikutus ja klassikkoasema (kuulostaa hyvältä vuosienkin jälkeen)". Levyt valikoitiin 500 ehdokkaasta, ja Top 3:n valintaa taustoitettiin, että "jos hypoteettisessa tilanteessa istuisimme samassa huoneessa [Iron Maiden -säveltäjä] Steve Harrisin kanssa, ja hän sanoisi, 'Ettäkö kristillistä metallia? Soittakaa minulle jotain hyvää!' niin näitä ei hävettäisi soittaa". Vengeance Risingin ensimmäistä sijaa perusteltiin sillä, että se "käänsi kristillisen metallimusiikin maailman korvalleen". Alla on listan Top 10.
Teitittely
Vertaa:
Muissa kielissä teitittelyä vastaava puhuttelumuoto voidaan muodostaa hyvinkin eri tavoin. Samoin puhuttelumuotojen merkitys ja käyttötavat vaihtelevat eri kielissä ja kulttuuripiireissä – jopa niin että saman kielen piirissä niitä käytetään eri tavoin Euroopassa kuin Etelä-Amerikassa.
Historia
Klassisessa latinassa käytettiin vain sinuttelua. Alamaisten vallanpitäjiä kohtaan käyttämää teitittelyä ryhdyttiin suosimaan noin vuonna 300 Rooman keisareiden hoveissa. Uusi puhuttelumuoto levisi keisarillisten perillisten mukana muun muassa Saksaan. Keskiajan alussa teitittely alkoi syrjäyttää Euroopassa yleistä kaikkien sinuttelua. Aluksi teititeltiin vain hallitsijoita, mutta vähitellen kaikkia korkeammassa yhteiskunnallisessa asemassa olevia. Myöhemmin teitittely saavutti entistä laajemmat piirit: lapset alkoivat teititellä vanhempiaan ja aviopuolisot toisiaan. Lisääntynyt käyttö vähensi kuitenkin te-muodon arvoa, ja sitä alkoi korvata 1500-luvulta lähtien yksikön kolmannen persoonan käyttö.
Teitittelyä korvattiin 1600-luvulla useissa kielissä muilla ilmaisuilla. Tällaisia kiertoilmaisuja olivat muuan muassa yksikön kolmas persoona, nimen tai tittelin käyttö. Suomeen teitittely tuli Ruotsista, jossa se tunnettiin jo keskiajalla, mutta se eli pitkään ainoastaan sivistyneistön puheessa. Kansankieleen se omaksuttiin vasta 1700-luvulla.
Ruotsissa teitittely väistyi 1800-luvulla kolmannen persoonan, tittelin käytön tieltä, eikä teitittelyyn enää koskaan palattu, vaan puhuttelussa siirryttiin sata vuotta myöhemmin jokseenkin täydelliseen sinutteluun. Suomen murteissa teitittely oli alun perin vieras ilmiö, mutta se yleistyi vähitellen myös kansankielessä ja säilyi joillakin alueilla kauan esimerkiksi lasten vanhemmistaan käyttämänä muotona.
Vanhassa puhuttelukulttuurissa oli teitittelyllä kaksi päämerkitystä. Sen avulla ilmaistiin:
Sinuttelu puolestaan ilmaisi aikuisten kesken epäkohteliaisuutta, aseman loukkaamista tai tuttuutta, emotionaalista lämpöä, ja suhteessa lapsiin ja palkollisiin sosiaalista ylemmyyttä.
Puhuttelumuodon valinta nykyisin
Monissa eurooppalaisissa kielissä teitittely on toisilleen tuntemattomien ensisijainen puhuttelumuoto. Valinnan perusteina ovat puhutellun – tietysti myös puhuttelijan – ikä, asema, arvo tai rooli. Puhuttelusta päättää vanhempi ja arvoltaan korkeampi, nainen ennen miestä. 1970-luvulla Ruotsissa alkanut yleinen sinuttelu tuli myös Suomessa suosituksi niin, että teitittely on tuntunut hieman liioittelevalta ja sen oikea muodostus on ollut varsinkin nuorilta kateissa. Teitittely ei ole kuitenkaan Suomessa kokonaan kadonnut ja viime aikoina onkin ollut havaittavissa merkkejä sen palaamisesta, joskin esimerkiksi opiskelijoille tehdyn kyselyn mukaan sinuttelu olisi lisääntynyt roimasti 1980- ja 90-lukuun verrattuna. Yhtenä syynä osittaiseen teitittelyn paluuseen pidetään kansainvälisiä yhteyksiä. Teitittelyn käyttö työelämässä vaihtelee hyvin paljon ammatin luonteen mukaan. Potilaan teitittely esimerkiksi sairaalassa kuuluu hyvään käytökseen ja osoittaa häntä kohtaan tunnettua arvonantoa ja positiivista suhtautumista. Jos teitittely ei tunnu luontevalta, hoitotyöntekijä voi kutsua potilasta sukunimellä. Lähtökohtana on, että asiakas päättää, kuinka alun lähestymisen jälkeen edetään. Puhuttelussa on paljon sävyjä: myös sinutellen voi olla kohtelias. Liiallinen tuttavallisuus, kuten 'Mitä sulle sais olla' ei ole toivottua tyyliä, vaikka esimies, asiakas tai potilas kannattaisikin sinuttelua.
Työpaikoilla voidaan sopia keskinäisestä sinuttelusta arvoasemaan katsomatta. Esimerkiksi monissa kouluissa ei rehtoria tarvitse teititellä. Tällaisesta sopimuksesta huolimatta on kuitenkin tilanteita, jolloin teitittelyä on hyvä käyttää, esimerkiksi kun puhutellaan esimiestä vieraiden läsnä ollessa. Samoin jos esimerkiksi toimittaja ja ministeri ovat vaikkapa koulutovereita, he sinuttelevat toisiaan vapaa-ajalla mutta teitittelevät työssä. Suomen armeijassa alaisten tulee edelleen teititellä esimiehiä ja esimiesten alaisia.
Yleissääntönä Suomessa voidaan pitää seuraavaa: silloin kun ei tiedä, pitäisikö teititellä vai sinutella, on parasta valita teitittely. Sama koskee ruotsin kieltä Suomessa, joskin sinuttelu on jonkin verran yleisempää kuin suomeksi. Sen sijaan Ruotsissa sinuttelu on turvallinen vaihtoehto muita kuin kuninkaallisia puhuteltaessa. Ruotsissa oli ennen sinutteluun siirtymistä monimutkainen järjestelmä, jossa teitittely ei välttämättä ollut kohteliasta.
Suomessakin tosin on tiettyjä perinnäisyhteyksiä jotka vaativat teitittelyä, ja joskus jopa kunniasanojen käyttöä. Tunnetuin näistä lienee, että presidenttiä tulee puhutella sanoilla "Herra Tasavallan Presidentti", ja keskustelussa sitten johdonmukaisesti teititellä. Muun muassa eduskunnan ja eri oikeusasteiden käytössäännöt sekä diplomaattisuhteet vaativat myös muodollista puhetapaa, vähintäänkin viitattaessa istunnon puheenjohtajaan tai muuten tuomariin. Yleissäännön voinee kiteyttää niin, että formaalissa prosessissa tai sen oloisessa traditionaalisessa juhlassa tulee teititellä niitä jotka ovat yhtäläisesti tai ylemmin päätösoikeudellisia kuin puhutelija itse.
Puhuttelusanat joissakin vieraissa kielissä
Muodollinen ja epämuodollinen yksikkö:
Ranskassa te on neutraali puhuttelu tuntemattomalle aikuiselle, sinä–puhuttelu  edellyttää ystävyyttä, pitkäaikaista tuttavuutta tai yhteistä sopimusta. Esimerkiksi asiakaspalvelutilanteissa sinuttelua ei käytetä. Samoin on tilanne venäjässä sekä myös saksassa, jossa monikon 3. persoonan muotoa käytetään teitittelyä vastaavassa merkityksessä. Näissä kielissä tämä tapa koetaan sujuvaksi, toisin kuin riikinruotsissa, jossa epämuodollinen du on nykyisin vakiintunut puhuttelumuoto, eikä teitittelyä juuri käytetä edes virallisissa yhteyksissä. Ennen sinutteluun siirtymistä tavallinen kohtelias muoto oli kolmas persoona tittelein ("vill doktor/fröken/fru Svensson ..."). Suomenruotsissa teitittelyä käytetään kuten suomessa, joskin harvemmin.
Englannissa, hollannissa, ranskassa ja venäjässä käytetään kohteliaassa puhuttelussa monikon toista persoonaa, mutta monissa muissa eurooppalaisissa kielissä käytössä on kolmas persoona. Saksassa käytetään kohteliaisuusmuotona monikon kolmatta persoonaa Sie, samoin kuin teknisesti tanskassa ja norjassa, joissa vastaava muoto on De, jota kuitenkaan ei käytetä enää yleisesti. Italiassa on erilliset muodot Lei (yks) ja Loro (mon), jotka on johdettu yksikön feminiiniä (esim. ruots. hon, engl. she) ja monikon kolmatta persoonaa tarkoittavista sanoista. Toisinaan italiassakin käytetään ranskan mukaisesti monikon muotoa voi muodollisen yksikön merkityksessä. Unkarissa te on epämuodollinen, mutta muodolliseen puhutteluun on useita samaa tarkoittavia ilmaisuja ( ön ja maga ovat yleisimmät). Välillä myös suomessa on teitittelyn sijasta puhuteltu kolmannessa persoonassa, mutta sitä ei ole pidetty hyvänä tapana. Espanjassa ja portugalissa nämä pronominit on johdettu kolmannen persoonan sanonnoista, jotka merkitsivät esimerkiksi teidän armonne, hyvä herra, hyvä rouva ja niiden monikkomuodoista. Espanjassa ne ovat usted (mon. ustedes), ja portugaliksi você (mon. vocês), o senhor (mon. os senhores) sekä a senhora (mon. as senhoras). Você on epämuodollisessa käytössä Brasiliassa, vaikka alkuperäinen yksikön pronomini tu on enemmän käytössä etelässä, koillisessa ja joillakin maaseutualueilla, ehkä paikoin ulkomaisista vaikutteista. Kuitenkin o senhor, a senhora  ja niiden monikot ovat edelleen käytössä ja aina muodollisessa merkityksessä. Joissakin espanjankielisissä maissa, erityisesti Latinalaisessa Amerikassa, alkuperäinen yksikön toinen persoona tú on jäänyt täysin käytöstä hämärtäen täten eroa muodollisen ja epämuodollisen puhuttelusanan välillä. Toisissa taas se on korvattu monikon toisen persoonan pronominin vanhemmalla muodolla vos ja käytetään nyt usted-muodon epämuodollisena vastineena. (Katso: voseo englanninkielinen Wikipedia). Euroopassa espanjan vos-muunnelmia vosotros ja vosotras käytetään epämuodollisina monikon toisen persoonan ilmaisuina, kun yksikkönä on tú, jota käytetään epämuodollisessa puhuttelussa. Portugali on siirtynyt kauemmas alkuperäisestä: monikon vós on hävinnyt Brasiliassa täydellisesti eikä sitä käytetä enää tavallisessa puheessa myöskään Euroopassa.
Te-puhuttelu englannissa ja uusia monikkoja
Nykyenglannin vakiintuneessa muodossa you tarkoittaa sekä yksikköä että monikkoa. Sanaan liittyy aina verbi, joka osoitti sen alun perin monikoksi, esimerkkinä you are. Vielä varhaisessa keskienglannissa monikko oli you ja thou yksikkö. Lähinnä romaanisten kielten vaikutuksesta myös teitittely (you-pronominin käyttö yhdestä henkilöstä) yleistyi englannissakin, ja sielläkin syntyi tilanne, jossa monikon muoto tulkittiin kunnioittavammaksi ja alamaisemmaksi, ja sitä käytettiin puhuteltaessa vieraita ja sosiaalisesti ylemmässä asemassa olevia. Vähitellen, ilmeisesti jo 1600-luvulla, teitittely kuitenkin tuli niin yleiseksi, että vanha sinuttelumuoto thou katosi kielenkäytöstä lähes kokonaan. Sitä nähdään nykyisin enää kirjallisuudessa, kuten vanhemmissa Raamatun käännöksissä (usein Jumalan puhetta siteerattaessa) tai Shakespearen teksteissä. Joskus tästä on päätelty virheellisesti, että thou olisi muodollinen puhuttelu.
Arjen tilanteissa englantia puhuva saa aikaan laajan kohteliaisuusasteiden kirjon käyttämällä subjektipronominin lisäksi etu- tai sukunimeä sekä erilaisia arvoa ja asemaa tarkoittavia sanoja, kuten Mister, Miss, Sir, Madam, Professor. On kuitenkin havaittavissa pyrkimys tuoda yksikön ja monikon ero selkeämmin näkyviin. Siihen pyritään luomalla uusia monikkomuotoja:
Vaikka näitä monikkoja käytetään jokapäiväisessä puheessa, niitä ei ole hyväksytty yleiseen käytäntöön, niin sanottuun standardienglantiin. Muoto you guys  on USA:ssa yleisin ja sitä pidetään muodoista neutraaleimpana.
Jossain määrin englannissa esim. suomen ja ruotsin teitittelyä vastaa äärettömän tarkka sanojen mr., mrs. ja miss käyttö.
Pepsi Number Fever
pienoiskuva|Markkinointikampanjan logo. Pepsi Number Fever oli PepsiCon 1990-luvulla järjestämä markkinointikampanja, jossa yhtiön myymien pullojen korkkeihin painetuilla numeroilla oli mahdollista voittaa erisuuruisia rahapalkintoja. Vastaavia kampanjoita järjestettiin useissa maissa, mutta parhaiten tunnetaan vuonna 1992 Filippiineillä järjestetty kampanja. Siinä laskettiin liikkeelle noin 800 000 pulloa, joiden korkkeihin oli painettu numero 349, yksi kampanjan voittonumeroista, mutta joissa oli väärä tarkastuskoodi, eivätkä ne siten oikeuttaneet voittoihin. Kun virhe havaittiin eikä voittoja maksettu, vihaiset kuluttajat alkoivat hyökätä Pepsin rekkoja ja tehtaita vastaan ja mellakoida. Kampanjan jälkiseuraukset aiheuttivat ainakin viiden ihmisen kuoleman, ja sitä pidetään usein yhtenä markkinoinnin historian pahimmista epäonnistumisista.
Tausta
Pepsi Number Feverin kehitti PepsiCon mainososastolla New Yorkissa työskennellyt Pedro Vergara. Kampanja järjestettiin ensin onnistuneesti Yhdysvalloissa, minkä jälkeen PepsiCon tuotteista kansainvälisillä markkinoilla vastanneen Pepsi-Cola Internationalin toimitusjohtaja Christopher Sinclair päätti tuoda kampanjan myös muille markkinoille, joissa Coca-Cola oli tuolloin Pepsiä suositumpi. Tätä varten palkattiin meksikolainen yritys DG Consultores, joka toi Number Feverin Meksikoon, Argentiinaan, Chileen, Guatemalaan sekä Filippiineille.
Kampanjassa Filippiineillä myytyjen Pepsi-, 7 Up-, Mirinda- ja Mountain Dew -pullojen korkkien sisäpuolelle painettiin kolminumeroinen luku, seitsenmerkkinen tarkastuskoodi ja rahasumma, jonka kyseisellä korkilla voitti, mikäli numero valittiin voittajaksi. DG Consultores oli ennen kampanjan alkua valinnut tuhannesta luvusta 60, joista tuli voittonumeroita. Pepsi-Cola Philippines julkisti 17. helmikuuta 1992 – 8. toukokuuta 1992 välisenä aikana joka arkipäivä yhden näistä voittonumeroista, ja tietoa levitettiin kansallisessa ja paikallisessa mediassa.
Kampanja saavutti Filippiineillä suuren suosion. Suurin voittosumma, miljoona Filippiinien pesoa (nykyrahassa lähes 60 000 euroa), oli yli 600 kertaa suurempi kuin maan tuolloinen keskimääräinen kuukausipalkka. Miljoonan voittaneita oli kaikkiaan 18, ja he esiintyivät Pepsin mainonnassa. Kampanjan aikana Pepsin kuukausittainen myynti Filippiineillä kasvoi 10 miljoonasta 14 miljoonaan dollariin, ja sen markkinaosuus nousi 19,4 prosentista 24,9 prosenttiin. Kampanjan suosio aiheutti myös lieveilmiöitä; voittavia korkkeja muun muassa varasteltiin ja väärennettiin. Kaikkiaan kampanja oli kuitenkin menestys, ja Pepsi-Cola Philippines päätti jatkaa sitä vielä viidellä viikolla 12. kesäkuuta 1992 saakka.
Voittonumero 349
Channel 2 -kanavan kello kuuden iltauutisissa julkistettiin 25. toukokuuta 1992 seuraavan päivän voittonumeroksi 349. PepsiCo oli valmistanut ja toimittanut Filippiineille tätä varten kaksi pulloa, joiden korkeissa oli numero 349 ja miljoonan peson päävoitto. Maassa liikkui voittavien pullojen lisäksi kuitenkin myös 800 000 pulloa, joiden korkeissa oli niin ikään numero 349, mutta joissa ei ollut voittoon oikeuttavaa tarkastuskoodia. Virheen syystä on liikkeellä kaksi eri selitystä. Yhden mukaan 349 oli käytössä kampanjan ensimmäisessä vaiheessa numerona, jolla ei voittanut mitään, ja kun kampanjaa jatkettiin, se valittiin erehdyksessä voittonumeroksi, vaikka liikkeellä oli edelleen ei-voittavia korkkeja kampanjan ensimmäisestä vaiheesta. Toinen teoria on, että 349 päätyi myös ei-voittaviin korkkeihin tietokonevirheen vuoksi.
Numeron julkistamisen jälkeen PepsiCon pullottamolle Quezon Cityssä alkoi kertyä väkijoukko lunastamaan voittojaan. Joukon kasvaessa yrityksen edustajat alkoivat ymmärtää, että oli tapahtunut virhe, ja ilmoittivat siitä Filippiinien kauppa- ja teollisuusministeriöön iltakymmeneltä. PepsiCo yritti ensin korjata virheen vaihtamalla voittonumeroa, ja seuraavan aamun sanomalehdissä päivän voittonumeroksi ilmoitettiinkin 134. PepsiCon lukittua tehtaan portit ja kieltäydyttyä maksamasta voittoja tehtaalle kerääntynyt väkijoukko alkoi heitellä tehdasta kivillä. Protestit jatkuivat läpi seuraavan yön, ja PepsiCon edustajat tekivät yön aikana päätöksen maksaa kaikille virheellisen 349-korkin haltijoille hyvän tahdon eleenä 500 pesoa (nykyrahassa noin 30 euroa). Monet hyväksyivät tämän tarjouksen. PepsiCo lunasti 486 170 korkkia, mistä aiheutui yhtiölle lähes yhdeksän miljoonan dollarin kulut, kun kampanjan voittoihin oli alun perin varattu kaksi miljoonaa.
Seuraukset
Kaikkiaan yli 22 000 kuluttajaa haastoi PepsiCo Philippinesin oikeuteen Number Feverin tapahtumien seurauksena. Yhtiötä vastaan nostettiin 689 siviilikannetta ja yli 5 200 valitusta petoksesta. Alin tuomioistuin teki yhdessä näistä oikeustapauksista kesäkuussa 1996 päätöksen, jonka mukaan PepsiCo Philippinesillä ei ollut velvollisuutta maksaa kantajille heidän vaatimiaan voittosummia. Sen sijaan oikeus velvoitti yhtiön maksamaan kullekin kantajalle 10 000 peson korvauksen henkisestä kärsimyksestä. Kantajista kolme oli päätökseen tyytymättömiä ja valitti vetoomustuomioistuimeen, joka päätyi heinäkuussa 2001 samaan päätökseen voittojen suhteen, mutta nosti korvaussummaa 30 000 pesoon. PepsiCo Philippines valitti puolestaan tästä päätöksestä, ja oikeus totesi valituksen myötä, ettei yhtiö ole velvollinen maksamaan kuluttajille voittoja tai vahingonkorvauksia.
Pepsi Number Feverin jälkimainingeissa Pepsin markkinaosuus Filippiineillä putosi 17 prosenttiin. PepsiCo vaihtoi omistamansa filippiiniläisen Pepsi Hotshots -koripallojoukkueen nimeksi 7-Up Uncolas. Kampanjan seurauksena Filippiineillä on tullut yleiseen käyttöön sanonta to be 349ed (”tulla kolme-neljä-ysitetyksi”), joka tarkoittaa huijatuksi tulemista.
Pepsi Number Feverin mainitaan usein olevan yksi markkinoinnin historian pahimpia epäonnistumisia.
Pekka Suhonen
Jussi Pekka Suhonen (16. elokuuta 1938 Helsinki – 11. marraskuuta 2011 Helsinki ) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija. Suhonen oli myös Suomen johtavia arkkitehtuuri- ja muotoilukriitikoita.
Suhosen vanhemmat olivat vanhemmat professori Esko Suhonen ja filosofian maisteri Alli Suviala. Hän pääsi ylioppilaaksi 1956 ja opiskeli aluksi arkkitehtuuria Teknillisessä korkeakoulussa 1956–1959 ja valmistui sitten humanististen tieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1963.
Suhonen toimi Ylioppilaslehden arkkitehtuuriarvostelijana 1958–1961, Uuden Suomen kuvataidetoimittajana 1963–1965 sekä kustannustoimittajana Otavassa 1965–1967 ja WSOY:ssa 1968–1970. Vapaa kirjailija hän oli vuodesta 1970.
Haukipudas
Haukipudas on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Pohjois-Pohjanmaan maakunnassa. Se liittyi vuoden 2013 alussa kolmen muun kunnan kanssa osaksi Oulun kaupunkia.
Kunnassa asui lakkauttamishetkellä 0 ihmistä. Sen pinta-ala oli 0 km², josta 0 km² oli merialueita ja 0 km² sisävesiä. Väestötiheys oli 0 asukasta/km². Haukiputaan naapurikunnat olivat Hailuoto, Ii, Kiiminki, Oulu ja Yli-Ii. Kiiminkijoki laskee Perämereen Haukiputaalla.
Nimensä Haukipudas on saanut Vahtolanlahdesta Martinniemeen virranneen putaan mukaan. Maankohoamisen takia pudas alkoi 1500-luvulla umpeutua. Ruohottuva uoma houkutteli putaaseen haukia.
Historia
Jo varhain keskiajalla runsaslohinen Kiiminkijoki houkutteli erämiehiä asettumaan pysyvästi jokisuistoon. Niinpä Haukiputaan ja Kellon alueelle rannikon tuntumaan syntyi useiden kymmenien talojen muodostamaa kyläasutusta. Valtaosa asukkaista oli kotoisin Lounais- ja Länsi-Suomesta. Myös Venäjän karjalaiset yrittivät saada Pohjanmaan rannikkoa haltuunsa ja hävittivät useilla valtausretkillään pahoin asutusta. Ruotsin valta kuitenkin lujittui vähitellen alueella pysyvän suomalaisasutuksen myötä. Haukiputaan-Kellon alueelle muutti 1500-luvun jälkipuolella myös jonkin verran savolaisia uudisasukkaita. Vuonna 1548 Kellossa oli 30 ja Haukiputaalla 18 taloa. Taloluku kasvoi hitaasti ja vuonna 1770 taloja oli vain 88. 1900-luvun alussa taloja oli 342, minkä lisäksi pitäjässä oli viitisenkymmentä torppaa.
pienoiskuva|vasen|Haukiputaan kirkko ja kellotapuli.Hallinnollisesti Haukiputaan ja Kellon kylät kuuluivat 1300-luvulla perustettuun Iin pitäjään. Kello oli tuohon aikaan Haukiputaan seudun merkittävin kylä. Se mainitaan Vatikaanissa 16. elokuuta 1488 päivätyssä asiakirjassa Iin anneksina. Kellosta ja Haukiputaasta tehtiin vuonna 1630 Iin kappeli ja vuoteen 1646 mennessä tai kenties jo hieman aiemmin rakennettiin Haukiputaalle kirkko. Se purettiin nykyisen kirkon valmistuttua 1762. Tämän yli kaksisataavuotiaan puukirkon kattoholveja ja seiniä koristavat Mikael Toppeliuksen arvokkaat 1770–1790-luvuilta peräisin olevat maalaukset. Seurakunta oli Kiimingin kappelina vuosina 1838–1873, minkä jälkeen perustettiin Haukiputaan itsenäinen seurakunta. Haukiputaan kunta perustettiin jo vuonna 1866.
Maatalous sekä lohen, siian ja silakan pyynti olivat pitkään väestön pääelinkeinot. Laivanrakennusta ryhdyttiin harjoittamaan 1600-luvulla. Haukiputaan ensimmäinen suursaha oli Kiiminkijoen varteen perustettu Maunun saha (1863–1908). 1800-luvun lopussa perustettiin myös Halosenniemen saha, joka toimi vuoteen 1950 saakka. Santaholman saha oli toiminnassa vuosina 1914–1968. Martinniemen saha toimi vuosina 1905-1988. Nykyisin vanhalla saha-alueella toimii Martinniemi Timber Oy. Sahojen ansiosta Haukipudas muuttui tärkeäksi teollisuusalueeksi, sahapitäjäksi.
Haukipudas menetti 1960-luvun alueliitoksissa ison osan alueestaan ja asukkaistaan Oulun kaupungille. Ouluun liitettiin vuoden 1961 alussa Kuivasjärven kylä, jossa oli tuolloin noin 700 asukasta. Haukiputaan ja Oulun rajalle Pateniemen sahan ympäristöön oli kasvanut teollisuusyhdyskunta. Pateniemen asukkaista noin 2 000 allekirjoitti keväällä 1963 kirjeen, jossa ehdotettiin Herukkaojan eteläpuolisen alueen liittämistä Ouluun. Haukiputaan kunta ja Oulun kaupunki neuvottelivat yhteisymmärryksessä Pateniemen alueen liittämisestä sopimuksen, jossa Oulu muun muassa suostui ottamaan vastatakseen kolmasosan Haukiputaan kunnan veloista ja sijoittamaan liitosalueen työntekijät kaupungin palvelukseen. Valtioneuvoston päätöksellä Pateniemen alue liitettiin Ouluun 1. tammikuuta 1965. Kun Oulujoen kunta 1965 lakkautettiin, liitettiin osa Korvenkylästä ja Oulunsuusta Haukiputaaseen.
Kun vuonna 1965 etsittiin aluetta Oulun yliopiston uudelle kampustyyliselle yliopistoalueelle, yhtenä vaihtoehtona nykyiselle Linnanmaan kampukselle oli Haukiputaan Virpiniemi. Virolaisen hallitus teki pääministerin johdolla päätöksen kampusalueen rakentamiseksi Virpiniemeen. Haukiputaalla ehdittiin jo juhlia yliopiston tulemista, mutta eduskunta päätti kuitenkin toisin.
Luonto
Näkymä Haukiputaan [[Virpiniemi|Virpiniemen mäkihyppytornin huipulta merelle.|left|thumb|200px]] Haukipudas on tasaista lakeutta ja tasankoa, joka on kohonnut merestä varsin myöhään. Luonnonoloiltaan Haukipudas jakautuu kahteen osaan. Haukiputaan länsiosa kuuluu Keski- ja Pohjois-Pohjanmaan jokimaahan ja Yli-Iin ja Kiimingin väliin pistävä itäpuoli nevalakeuteen. Länsiosa on metsäisempää ja käsittää enemmän peltoa kuin itäosa.
Kallioperältään Haukipudas kuuluu karjalaiseen liuskevyöhykkeeseen. Eteläosassa vallitsevat kvartsi-maasälpäliuskeet ja pohjoisessa fylliitti ja kiilleliuskeet. Idässä on melko laaja kvartsiittialue. Yleisin maalaji on moreeni, joka sisältää paikoin runsaasti suurikokoisia kiviä. Haukiputaan alueella on kolme pitkittäisharjulaaksoa. Lounaisin kaartuu kirkon eteläpuolelta Kalimenojan varteen, Kiimingistä ulottuu yksi harjujako Kiiminkijoen varteen ja kolmas harjujakso kulkee idässä Martimojoen alueella. Hiekkamaita on myös rannikolla, etenkin Isollaniemellä. Virpiniemen retkeily- ja ulkoilualueella on pieniä lentohiekkadyynejä. Kiiminkijokisuulla joen pohjoispuolella Kurtinhaudan ranta-alueella on vanhoille hiekkadyyneille kasvanut rantametsä, joka on suosittua virkistys- ja ulkoilualuetta. Savea ja hiesua on Haukiputaan alueella vähän.
Pääosa Haukiputaasta on loivaa tasankoa. Maaston korkeus meren pinnasta mitattuna vaihtelee 10–20 metrin välillä. Martimojoen alueella maasto kohoaa 50 metrin tasolle ja muuttuu samalla epätasaisemmaksi. Rannikon korkein kohta on Isonniemen Runtelin harju. Se kohoaa melko jyrkkänä 34,5 metrin korkeuteen vain 400 metrin päässä rannasta ja erottuu selvästi muuten tasaisen laakeasta maisemasta. Rannikon edustalla ovat muun muassa Kraaselin, Kotakarin ja Hietakarin saaret. Kalimeenojan Kalimeenkylällä Haukiputaalla.|thumb|350px Haukiputaan päävesistö on Kiiminkijoki, joka laskee entisen Kiimingin kunnan puolelta Haukiputaan keskiosien kautta kirkonkylän pohjoispuolitse mereen. Joki meanderoi, kiemurtelee paikoin voimakkaasti ja tulva-aikana monet vanhat uomat joutuvat veden valtaan. Kiiminkijoen suu on muuttunut huomattavasti viimeisten sadan vuoden aikana, sillä jatkuva maankohoaminen ja joen mukanaan tuomat lietteet ovat muuttaneet monet entiset lahdet ja salmet pajuttuneiksi rantaniityksi. Kiiminkijoen vielä kahlitsemattomista koskista huomattavimmat ovat Jalo-, Jokelan-, Kärppä-, Allikko-, ja Puuperänkoski. Kalimenoja virtaa Haukiputaan etelärajan tuntumassa ja laskee Kellon eteläpuolitse Perämereen. Martimojoki virtaa Haukiputaan itäosien suomaiden halki kaakosta luoteeseen ja laskee Yli-Iin puolella Iijokeen. Rannikkovyöhykkeellä on maatalouden edistämiseksi tehty laajoja suokuivatuksia ja lukuisia järvienlaskuja. Laskettuja järviä ovat muiden muassa Iso Liesjärvi, Heikistö, Utalampi, Isolahti, Hetejärvi ja Rautionlahti.
Haukiputaan kasvillisuuden yleisluonne on varsin karu. Moreeni- ja harjualueet ovat mäntyvaltaisia kuivia kangasmetsiä. Monin paikoin entiset viljelysalueet ovat muuttuneet lehtipuuvaltaiseksi korveksi. Kiiminkijoen varressa on pieniä tulvaniittyjä. Haukiputaan länsiosassa on suota noin 30–40 prosenttia maa-alasta, mutta idässä soiden osuus on jo yli 60 prosenttia. Rautatien itäpuoliset suoalueet ovat etupäässä rämeitä ja osittain nevoja.
Liikenne
Valtatie 4 kulkee Haukiputaan läpi pohjois-eteläsuunnassa. Etelästä katsottuna tie kulkee Kiiminginjoelle asti moottoritienä, josta tie jatkuu moottoriliikennetienä Ii:n Räinänperään asti. Haukiväylä ja moottoritie on yhdistetty toisiinsa eritasoliittymällä. Tie ohittaa Haukiputaan keskustan yli kolmen kilometrin päästä itäpuolelta. Haukiväylä yhdistää keskustan valtatiehen. Nelostien vanha linjaus, joka kulkee Haukiputaan keskustan läpi, on nykyisin seututie 847. Kiiminkijoen ylittävä vanhan nelostien silta valmistui 1954. Siihen asti joki piti ylittää lossilla tai kiertää Asemakylällä sijaitsevan rautatiesillan kautta. Lossista on muistona paikannimi Värjänranta, joka sijaitsee maantiesillan kupeessa kirkonkylän puolella.
Haukipudasta palvelevat joukkoliikenne-linjat 20, 20B, 20N, 22, 23, 23B, 25, 26, 38, 38J, 38B ja 38BJ (ajalla 8.8.2018–2.6.2019).
Haukipudas sijaitsee Oulu–Tornio-radan varrella. Haukiputaan alueella sijaitsee kaksi rautatieasemaa Kello ja Haukipudas. Sekä henkilö- että tavaraliikenne asemilla on loppunut. Haukiputaan asemalta oli aiemmin ratayhteys myös Martinniemeen. Martinniemen rata purettiin vuonna 1999. Martinniemessä on aikaisemmin toiminut myös satama Martinniemen sahan puutavaran vientiä varten.
Elinkeinoelämä
Haukipudas tunnetaan sahapitäjänä, vaikka varsinaisia suursahoja ei Haukiputaalla enää toimikaan. Haukiputaan ensimmäinen saha oli Maunun saha, joka aloitti vesivoimakäyttöisenä vuonna 1863 ja muutettiin höyrysahaksi vuonna 1882.
Vanhin Haukiputaan höyrysahoista oli Pateniemen saha, joka perustettiin vuonna 1873. Nykyisin Pateniemen alue kuuluu Oulun kaupunkiin. Muita Haukiputaalla toimineita sahoja ovat olleet Martinniemen saha, joka oli yksi maan suurimmista, Halosenniemen saha ja A. Santaholma Oy:n omistama Jokirannan saha Kiiminkijokisuulla. Martinniemen sahan tuotteita lähti maailmalle sekä meritse että maitse Martinniemen pistorataa pitkin. Nykyisin vanhalla saha-alueella toimii Martinniemi Timber Oy. pienoiskuva|vasen|Martinniemen vanha saha vuonna 2009. Suursahaksi ja merkittäväksi työllistäjäksi kasvanut Martinniemen saha perustettiin vuonna 1905, jolloin se toimi Granfeltin sahan nimellä. Myöhemmin omistaja ja nimi vaihtui monia kertoja. Viime vaiheessa suursaha toimi Rauma-Repolan Martinniemen tehtaiden nimellä ja työllisti enimmillään 1 300 henkeä. Lyhyen aikaa ennen sahan lopullista lopettamista sahaajana oli Vapo. Martinniemen tehtaat olivat Haukiputaan kunnan suurin työllistäjä.
Puutavaran sahauksen lisäksi Rauma-Repola Oy:n Martinniemen tehtailla valmistettiin sodan jälkeen puutaloja ja Laitakarissa sijaitsevassa Martinniemen puuhiomossa tehtiin paperimassaa. Tehtailla oli oma höyryvoimala. Sähköä tuotettiin sahaus- ja kuorimojätteitä polttamalla myytäväksi asti. Puuhiomon ja voimalan rakennukset ovat arvokkaita 1920-luvun teollisuusrakennuksia ja ne ovat suojeltuja. Voimalaitoksen 72 metriä korkea, kauas Perämerelle näkyvä piippu on purku-uhan alainen. Kyläläiset toivovat sen säilyttämistä sahaustoiminnan muistomerkkinä.
Jatkosodan aikana Neuvostoliitto yritti pommittaa ainakin kerran, eräiden tietojen mukaan kaksi kertaa, Martinniemen tehtaita, mutta pommit putosivat pääosin tehdasalueen ulkopuolelle Kurtinhaudan eturannalle aiheuttamatta muita kuin aineellisia vahinkoja.
Martinniemessä oli laivaliikennettä ja puutavaran ulosvientiä 1800-luvun loppupuolelta 1970-luvulle asti. Enimmillään kävi lastia noutamassa 1960-luvun alkupuolella yli 200 laivaa vuodessa. Laivat lastasivat sahatavaraa, jonkin verran myös propseja ja paperimassaa. Lastaus tapahtui redillä Kiiminkijokisuun ulkopuolella. Kylällä oli oma luotsiasema Mustakari-saaressa, jonne rakennettiin pengertie.
Martinniemen redin kautta vietiin ulos sahatavaraa myös A. Santaholma Oy:n Jokirannan sahalta. Puutavara kuljetettiin Santaholmalta ja Rauma-Repolasta redillä oleviin laivoihin hinaajien vetämillä proomuilla. Redilastauksen päätyttyä vientitoimintaa oli vielä Rauma-Repolan tehtaiden omassa satamassa, joka avattiin vuonna 1970. Satama oli eräs Perämeren merkittävimmistä satamista toiminta-aikanaan 1970-luvulla.
Martinniemen tehtaiden ympärille kasvoi suurehko taajaväkinen teollisuusyhdyskunta, jonka asukasluku kipusi 1960-luvulla viiteen tuhanteen. Asukkaiden työpaikkoina olivat lähes yksinomaan Martinniemen tehtaat ja vilkas satama. Martinniemi oli Haukiputaan kunnan suurin kylä, jonka palveluvarustus oli monipuolinen kauppoineen, pankkeineen, ravitsemusliikkeineen, elokuvateattereineen, monine tanssipaikkoineen, apteekkeineen ja lääkärin vastaanottoineen.
Sahojen rakentaminen muutti Haukiputaan maanviljelyspitäjästä teolliseksi maalaiskunnaksi, joka 1950-luvulla oli Suomen maalaiskunnista toiseksi teollistunein Harjavallan jälkeen.
Ukonkaivoksen alueelle rakennettiin Hyvon Kudeneuleen vaatetehdas vuonna 1970. Tehdas työllisti enimmillään lähes 500 henkilöä. Hyvon Kudeneule ajautui konkurssiin jo vuonna 1976. Konkurssihallinnon ylläpitämä tuotanto lopetettiin vuonna 1977, jolloin Haukiputaan työttömyysaste kohosi 22 prosenttiin. Hyvonin entisiä tuotantotiloja vuokraamaan perustettiin Haukiputaan Teollisuuskiinteistöt Oy, nykyinen Haukiputaan Kehitys Oy, joka sai tiloihin vuokralaiseksi Nokian vuonna 1981. Nokia myi Haukiputaan yksikkönsä liiketoiminnan sopimusvalmistaja SCI:lle vuonna 2001. Samana vuonna SCI fuusioitui Sanminan kanssa.
Uskonnolliset yhteisöt
Haukiputaalla toimii evankelisluterilainen Haukiputaan seurakunta, joka jatkoi itsenäisenä kuntaliitoksen jälkeenkin, mutta osana Oulun seurakuntayhtymää. Kirkon sisäisistä herätysliikkeistä Haukiputaan seudulla toimii vanhoillislestadiolaisuus, jolla on paikkakunnalla Haukiputaan Rauhanyhdistys, Haukiputaan Jokikylän Rauhanyhdistys sekä Kellon Rauhanyhdistys.
Paikkakunnalla toimii myös toinen luterilainen kirkko, Suomen luterilaisen tunnustuskirkon Haukiputaan Luterilainen Tunnustusseurakunta. Muita kirkkokuntia edustaa Helluntaiherätykseen lukeutuva Haukiputaan helluntaiseurakunta.
Perämeren saaria Haukiputaan edustalla
Hanhikari, Hietakari, Hoikka-Hiue, Iso-Hiue, Iso-Miehikkä, Isonkivenletto, Kaasamatala (Hiuvet), Kattilankalla, Kellon Kraaseli, Kintasletto, Kotakari, Kriisinkivi, Kropsu, Laitakari, Lemmonletto, Länsiletto, Lönkytin, Mustakari, Mustakari (Martinniemi), Nimetön, Pallonen, Pensaskari, Pikku-Miehikkä, Pulkkisenmatala, Puukkoletto, Rapakari, Rivinletto (Kaasamatala), Santapankki, Satakarinletto, Ulko-Pallonen, Välikari, Väliletto, Ykskivi, Äijänkumpele.
Tapahtumat
Vanhoillislestadiolaisten suviseurat on järjestetty Haukiputaalla vuonna 1993.
Ruokakulttuuri
Haukiputaan pitäjänruoaksi nimettiin 1980-luvulla lohisoppa.
Gagauzia Turkvision laulukilpailussa
Gagauzia on osallistunut Turkvision laulukilpailuun kolme kertaa, vuonna 2013, 2014 ja 2015.
2013
Gagauzia osallistui kaikkien aikojen ensimmäiseen Turkvision laulukilpailuun Turkin Eskişehirissä vuonna 2013. Edustajaksi valittiin laulaja Lüdmila Tukan kappaleella "Vernis Lubov" (Вернись любовь). Turkvision laulukilpailun semifinaalissa Tukan ei päässyt jatkoon.
2014
20. heinäkuuta 2014 ilmoitettiin että Gagauzia osallistuisi myös vuoden 2014 kilpailuun, joka järjestettiin Kazanissa, Tatarstanissa. Edustajaksi valittiin laulaja Marija Topal kappaleella "Aaladım". Kilpailun semifinaalissa Topal sai 162 pistettä, sijoittui kuudenneksitoista, eikä päässyt näin finaaliin.
2017
Gagauzia osallistui uudelleen vuoden 2017 kilpailuun, joka olisi järjestetty Astanassa, Kazakstanissa. Edustajaksi oli valittu Julija Arnaut kappaleella "Kemençä".
Kilpailijat
{{legend|gold|Voitto}} {{legend|silver|Toinen}} {{legend|#cc9966|Kolmas}} {{legend|#FE8080|Viimeinen}}
Amalthea-ryhmä
Ryhmän jäsenet ovat (alkaen lähinnä Jupiteria kiertävästä)
Metis ja Adrastea kiertävät Jupiterin nopeammin kuin itse planeetta pyörähtää. Näiden kahden lisäksi ainoastaan Marsia kiertävä Phobos kiertää emoplaneettansa nopeammin kuin mitä planeetta itse pyörähtää.
Kuvagalleria
Moons of Jupiter
Valentin Kolumb
Kolumb peri sukunimensä isältään Hristoforilta, jolle sen oli liikanimeksi antanut Venäjän armeijan upseeri, jonka alaisena Hristofor oli ollut kirjurina.
Kolumb kirjoitti runoja jo koulupoikana ja lähetti niitä Marij Kommuna -sanomalehteen, joka vuonna 1950 julkaisi kaksi hänen runoaan: Komsomol'skij bilet (Komsomolilaiskortti) ja Pis'ma (Kirje). Kolumb päätti koulunsa 1954 ja Marin kirjailijaliitto lähetti hänet opiskelemaan Moskovan kirjallisuuskouluun. Vuonna 1962 Kolumb sai radiotoimittajan työpaikan Joškar-Olasta ja muutti sinne moskovalaisen vaimonsa Galinan ja lastensa kanssa. Sittemmin hän oli toimittajana Rveze kommunist -lehdessä, Joškar-Olan kustantamossa ja Ontšykon, marinkielisen kirjallisuuslehden päätoimittajana.
Kolumbin kirjallinen tuotanto kesti kymmenisen vuotta. Hän julkaisi kymmenen runokokoelmaa ja yhteensä 15 kirjaa. Hän uudisti marilaista runomittaa ja käytti vapaata riimillistä mittaa, dolnikia. Hän käänsi marin kielelle muun muassa Kalevalaa sekä William Shakespearen ja Goethen teoksia. Kolumbin runoja on suomennettu 1990-luvulla ja vuonna 2002 julkaistiin runokokoelma Kaikilla kielillä sydämen laulu on sama.