cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marinadin talo
Marinadin talo siirtyi vuonna 1971 vakuutusyhtiö Pohjan omistukseen. Yhtiö aikoi purkaa talon ja rakentaa tilalle toimistotalon, mutta purkuilmoituksesta syntyi kiivas keskustelu, sillä kulttuuriväki ja erityisesti monet arkkitehdit halusivat säästää talon sen historiallisten ja arkkitehtonisten arvojen vuoksi. Lopulta korkein hallinto-oikeus päätti keväällä 1975, että talo on säilytettävä. Marinadin talossa tehtiin peruskorjaus vuosina 1974–1976, jolloin ullakkotilat otettiin käyttöön ja talon piha katettiin ensimmäisen kerroksen tasalta. Talon julkisivut sekä rappukäytävien seinä- ja kattomaalaukset entisöitiin. Toisaalta kuitenkin huoneistoissa olleita kattomaalauksia peitettiin ja kaakeliuunit purettiin.
Aiheesta muualla
60.16756°N, 24.93611°W
Carlo Margottini (F595)
Valmistus
Alus tilattiin Castellammaresta, missä köli laskettiin 26. toukokuuta 1957. Se laskettiin vesille 12. kesäkuuta 1960 ja liitettiin laivastoon 5. toukokuuta 1962.
Palvelus
Alus poistettiin alusluettelosta 31. toukokuuta 1988.
Tommi Auvinen
Tommi Auvinen (s. 10. elokuuta 1957 Tampere) on suomalainen teatteriohjaaja ja näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi lapsinäyttelijänä 1970-luvun Pertsa ja Kilu -televisiosarjan Pertsan roolista. Auvinen on näyttelijäperheen lapsi: hänen isänsä on ohjaaja Vili Auvinen ja äitinsä näyttelijä Eila Roine. Auvisen puoliso on näyttelijä Teija Auvinen. Auvinen on ohjannut näytelmiä monille suomalaisille teattereille ja televisioon. 1980-luvulla hän esiintyi mm. tunnetuissa TV-sarjoissa Reinikainen ja Sisko ja sen veli sekä 1990-luvulla TV-sarjoissa Kaupungin kaunein lyyli ja Oppisopimuspelle Niko.
Auvinen valittiin Kuopion kaupunginteatterin johtajaksi huhtikuussa 2019.
Trumpettikonsertto (Haydn)
Joseph Haydn sävelsi vuonna 1796 ainoan trumpettikonserttonsa, joka on nykyisin yksi Haydnin suosituimmista teoksista. Konsertto on vähän tavallista lyhyempi, mutta siinä on normaalit kolme osaa: Konsertto joutui 1800-luvulla kadoksiin, mutta se löytyi uudelleen 1900-luvun lopussa.
Kestävän kehityksen tavoitteet
thumb|550px|YK:n 17 kestävän kehityksen tavoitetta. Kestävän kehityksen tavoitteet ovat joukko tavoitteita, joiden tavoitteena on antaa suunta kansainvälisen kehityksen tulevaisuudelle. Niiden tavoitteena on tehdä maailmasta kaikille parempi paikka elää. Kestävän kehityksen tavoitteita luotaessa on pyritty huomioimaan sekä ympäristö, ihmiset, ihmisoikeudet, alueelliset ja kulttuurilliset erot, talouden näkökulmat, että niiden sovellettavuus kaikkialle maailmaan. Tavoitteiden keskiössä on yhteistyö ja ihmisoikeuksien merkitys.
Taira
Taira tarkoittaa seuraavia asioita:
Kestävän kehityksen tavoitteet
Kestävän kehityksen tavoitteet ovat Yhdistyneiden kansakuntien luomia ja edistämiä kestävän kehityksen maailmanlaajuisia tavoitteita. Vaikka YK on virallisesti tavoitteiden takana, vastuu niiden toteuttamisesta on kaikilla YK:n jäsenvaltioilla ja viime kädessä näiden valtioiden hallituksilla, kunnilla, yrityksissä, koulutuslaitoksilla, julkisilla palveluilla ja meillä kaikilla.
Luonnollisesti kehitystavoitteet ovat saaneet myös kriittistä palautetta. Erityisesti mielipiteitä ovat herättäneet tavoitteiden määrä ja selvien seurantajärjestelmien puute. Lisäksi moni on kokenut, että tavoitteet eivät ole tarpeeksi konkreettisia.
Tavoitteet
thumb|Eräs ryhmittelyehdotus 17 kestävän kehityksen tavoitteen luokittelemiseksi: henkiset, ekologiset ja väestöön liittyvät tavoitteet. Vuoden 2015 elokuussa 193 maata sopi seuraavista 17 tavoitteesta: Tavoitteet voidaan ryhmitellä joko numerojärjestyksessä tai jakaa viiteen eri kategoriaan, joita ovat rauha, yhteistyö, ihmiset, planeetta ja hyvinvointi. YK:n materiaaleissa jokaiselle tavoitteelle on myös luotu useampi alatavoite, joita on yhteensä 169 kappaletta. Alatavoitteista numeroilla merkityt tavoitteet ovat numeraalisesti mitattavia konkreettisia tavoitteita ja kirjaimella merkityt alatavoitteet enemmänkin ohjeita ja kehotuksia tavoitteisiin sitoutuneille maille.
Ei köyhyyttä
Ensimmäisenä tavoitteena on poistaa köyhyys maailmasta sen kaikissa muodoissa.
Ei nälkää
thumb|250px|Globaali nälkäindeksi (GHI) vuonna 2017, punaisella ja oranssilla merkityt maat kärsivät erittäin vakavasti aliravitsemuksesta. Toisena tavoitteena on poistaa nälkä sekä saavuttaa ruokaturva kaikkialla maailmassa. Lisäksi tavoitteena on parantaa ravitsemusta ja tukea kestävää maataloutta.
Terveyttä ja hyvinvointia
Kolmantena tavoitteena on taata kaiken ikäisille ihmisille terveellinen elämä ja lisätä hyvinvointia.
Hyvä koulutus
Neljäntenä tavoitteena on taata avoin, tasa-arvoinen ja laadukas koulutus kaikilla ja tukea elinikäisen oppimisen mahdollisuuksia.
Sukupuolten tasa-arvo
Viidentenä tavoitteena on vahvistaa naisten ja tyttöjen oikeuksia ja mahdollisuuksia ja saavuttaa sukupuolten välinen tasa-arvo.
Puhdas vesi ja sanitaatio
thumb|250px|Esimerkki sanitaatiotilojen kehittämistarpeesta (Sambia, 2004). Kuudes tavoite on varmistaa kaikille puhtaan veden saanti, sanitaatio ja kestävä käyttö.
Edullista ja puhdasta energiaa
Seitsemäntenä tavoitteena on varmistaa kaikille luotettava, edullinen, kestävä ja uudenaikainen energia.
Ihmisarvoista työtä ja talouskasvua
Kahdeksantena tavoitteena on edistää kaikkia koskevaa kestävää talouskasvua. Lisäksi tavoitteena on tukea täyttä ja tuottavaa työllisyyttä ja asiallisia työpaikkoja.
Kestävää teollisuutta, innovaatioita ja infrastruktuureja
Yhdeksäntenä tavoitteena on luoda kestävää infrastruktuuria ja edistää kestävää teollisuutta ja erilaisia innovaatioita.
Kestävät kaupungit ja yhteisöt
Yhdestoista tavoite on taata kaikille turvallinen ja kestävä kaupunkiympäristö ja asuinyhdyskunta.
Vastuullista kuluttamista
Kahdestoista tavoite on taata erilaisten kulutus- ja tuotantotapojen kestävyys.
Ilmastotekoja
Kolmantenatoista tavoitteena on toimia kiireellisesti ilmastonmuutosta ja sen vaikutuksia vastaan.
Vedenalainen elämä
Neljästoista tavoite on säilyttää maailman meret ja niiden tarjoamat luonnonvarat ja edistää niiden kestävää käyttöä.
Maanpäällinen elämä
Viidestoista tavoite on suojella maaekosysteemejä, palauttaa niitä mahdollisuuksien mukaan ennalleen ja edistää niiden kestävää käyttöä. Lisäksi tavoitteena on edistää erityisesti metsien kestävää käyttöä, taistella aavikoitumista vastaan, sekä pysäyttää maaperän köyhtyminen ja luonnon monimuotoisuuden häviäminen.
Rauhaa ja oikeudenmukaisuutta
Kuudestoista tavoite on edistää yhteiskuntia, joissa on rauha. Lisäksi tavoitteena on taata kaikille pääsy oikeuspalveluiden piiriin ja rakentaa erilaisia tehokkaita ja vastuullisia instituutioita kaikilla tasoilla.
Kestävän kehityksen tavoitteiden toteuttaminen Suomessa
Suomen hallitus hyväksyi keväällä 2017 Agenda 2030 -toimeenpanosuunnitelman, jonka tavoitteena on edistää kestävän kehityksen tavoitteiden toteutumista Suomessa. Suunnitelman painopisteenä on luoda Suomesta hiilineutraali ja resurssiviisas valtio ja painottaa Suomea yhdenvertaisuuden, osaamisen ja tasa-arvon esimerkkimaana. Suomi oli yksi ensimmäisistä maista, jotka julkaisivat virallisen suunnitelman kestävän kehityksen tavoitteiden toteutumiseksi.
Lisäksi Suomi tukee voimakkaasti kestävän kehityksen tavoitteiden toteutumista muualla maailmassa. Suomen kehityspolitiikan painopistealueet ja kehitysyhteistyösuunnitelmat ovat linjassa kestävän kehityksen tavoitteiden kanssa. Suomen kehitysyhteistyössä painottuvat erityisesti naisten aseman ja oikeuksien parantaminen ja demokratian ja hyvän hallinnon edistäminen. Lisäksi Suomi on keskittynyt kansainvälisen ilmastopolitiikan edistämiseen.
Myös Suomessa toimivan AIESEC-järjestön tarjoamat kansainväliset vapaaehtoisprojektit on suunniteltu vaikuttamaan yhteen tai useampaan YK:n kestävän kehityksen tavoitteista.
Vuorilampi (Jyväskylä, Ylä-Myllyjärvi)
Vuorilampi on Keski-Suomessa Jyväskylässä Ylä-Myllyjärvellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Sen itäpuolella kohoaa Roninmäki, jonka länsirinteet laskevat lampeen. Lammessa ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 50 000 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 4,2 metriä ja suurin syvyys on 6,1 metriä, mikä sijaitsee keskellä lampea. Lammen rantaviivan pituus on 500 metriä ja sen rannat ovat suomaata ja metsämaata. Lampi on autio, vaikka rinteen päässä sijaitsee Ylä-Myllyjärven asuinalue. Lammen ohittaa polku, johon pääsee yhdystieltä 16607.
Luontoarvoja
Lammen laskuoja on kaakkoon Keljonkankaalla sijaitsevaan lampeen laskeva Kauraoja. Vuorilampi ja Kauraojan yläjuoksu ympäristöineen ovat yksi Jyväskylän arvokkaista luontokohteista.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Ristiselän alueella (14.23), jonka Ristiselän–Murtoselän alueeseen (14.231) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 180,9 metriä mpy. Siihen on johdettu pieni suo-oja, johon laskee luoteesta Mustalammen ja jätteenkäsittelylaitokselta tuleva metsäoja. Lammen laskuoja Kauraoja lähtee lammen kaakkoispäästä. Siihen yhtyy Korkeaperunniitun kohdalla Kuusikkolammen laskuoja Pasko-oja, jonka jälkeen Kauraoja yhtyy Keljonkankaalla Kaijanlammesta alkavan Myllyojan kanssa Jokipakanjoeksi (Joppakanjoeksi) eli Majajoeksi. Jokipakanjoki laskee Päijänteeseen Keljonlahdella.
Luigi Rizzo (F596)
Luigi Rizzo (runkonumero F596) oli Italian laivaston vuonna 1961 palvelukseen otettu Bergamini-luokan fregatti.
Valmistus
Alus tilattiin Castellammaresta, missä köli laskettiin 26. toukokuuta 1957. Se laskettiin vesille 6. maaliskuuta 1960 ja liitettiin laivastoon 15. joulukuuta 1961.
Palvelus
Alus poistettiin alusluettelosta 30. marraskuuta 1980.
Claudio Pozzani
Claudio Pozzani (s. 19. syyskuuta 1961 Genova, Italia) on italialainen runoilija, muusikko ja performanssitaiteilija.
Pozzanin vuonna 1983 perustama kulttuuriyhdistys Circolo dei Viaggiatori del Tempo (Aikamatkaajien klubi) järjestää kansainvälisiä runotapahtumia niin Italiassa kuin ulkomaillakin. Näistä tunnetuimpia ovat Genovan runofestivaali, Pariisin runoviikko ja Brüggen runofestivaali. Kotikaupungissaan Genovassa hän toimii paikallisen kulttuurielämän sekä runoklubi Stanza della Poesian promoottorina.
Yrjö Tuokkola
Yrjö Tuokkola oli suomalainen reservin luutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä.
Claudio Pozzani
Vuonna 2001 hän julkaisi runokokoelmansa Saudade & Spleen kaksikielisenä laitoksena ranskaksi ja italiaksi. Hän toimittaa Nuda Poesia (Paljas runous) -julkaisua. Runojen lisäksi hän on julkaissut kaksi romaania, Angolazioni temporali ja Kate ed io sekä novellikokoelman Racconti dai piedi freddi. Pozzanin runoja on käännetty kymmenelle kielelle ja niitä on julkaistu merkittävimmissä nykyrunouden antologioissa ja runouslehdissä.
Yrjö Tuokkola
Perhetausta ja koulutus
Tuokkolan vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Tuokkola ja Josefina Nylen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Helmi Maria Sulamaan kanssa. Tuokkola kävi kansa- ja kauppakoulun.
Claudio Pozzani
Pozzani on levyttänyt kaksi LP-levyä vuonna 1986 perustetun Cinano-rockyhtyeensä kanssa. Hän on konsertoinut eri puolilla Eurooppaa kokeellista, musiikkia tulkitsevan Eczema-orkesterinsa kanssa.
Yrjö Tuokkola
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania. Tuokkola työskenteli liikeapulaisena ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 17. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamakomennuksien jälkeen Tuokkola siirrettiin pataljoonan 1. komppaniaan 18. kesäkuuta 1917.
Vladislav Volkov
Vladislav Nikolajevitš Volkov (, 23. marraskuuta 1935, Moskova – 30. kesäkuuta 1971) oli neuvostoliittolainen kosmonautti, joka lensi Sojuz 7- ja Sojuz 11 -avaruuslennoilla kuollen jälkimmäisellä lennolla pyroteknisen laitteen iskun avatessa paineistusventtiilin paluukapselin tullessa ilmakehään.
Claudio Pozzani
Pozzani toimii aktiivisesti kulttuurin, erityisesti kirjallisuuden ja runouden edistäjänä. Hän on Unescon runouskomitean jäsen.
Yrjö Tuokkola
Suomen sisällissota
Tuokkola saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan ensin 4. jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 7. maaliskuuta 1918 alkaen pataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Raudussa, missä hän haavoittui lievästi 2. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika
Tuokkonen palveli sisällissodan jälkeen asealiupseerina 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä, joka nimettiin myöhemmin Pohjolan jääkäripataljoonaksi. Hän erosi armeijasta 6. maaliskuuta 1919 ja liittyi sen jälkeen Suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Tampereen suojeluskuntaan. Tampereella hän toimi 2. heinäkuuta – 15. lokakuuta 1919 välisen ajan. Tampereen suojeluskunnassa hän toimi komppanianpäällikkönä vuosina 1919–1929. Varsinaisen leipänsä hän hankki vuosina 1919–1926 Tampereen lyhyttavara oy:n palveluksessa ja vuosina 1926–28 Maakauppiaitten oy:n palveluksessa. Hänet haudattiin Tampereelle.
Mark Veens
Lyhyen radan EM-kilpailuissa 1998 Sheffieldissä Veens voitti hopeaa 50 metrin vapaauinnissa, ja puoli vuotta aikaisemmin hän oli voittanut pronssia samalla matkalla lyhyen radan MM-kilpailuissa Hongkongissa.
Rolls-Royce Armoured Car
Rolls-Royce Armoured Car (suom. ’Rolls-Royce-panssariauto’) oli brittien ensimmäisessä maailmansodassa kehittelemä panssariauto. Ensimmäiset niistä otettiin käyttöön vuonna 1914, ja ne säilyivät käytössä toiseen maailmansotaan saakka.
Suunnittelu
220px|thumb|vasen|Rolls-Royce panssariauto Dunkerquessa vuonna 1915. Ensimmäinen Rolls-Royce-panssariautoista oli yksityisomistuksessa. Royal Naval Air Servicen Dunkerqueen sijoitetu lento-osaston komentaja Charles Rumney Samson täydensi miestensä lentopalvelusta autoilla tehdyillä tiedusteluretkillä saksalaisia partioita vastaan. Näihin tehtäviin käytettiin lentäjien omia autoja. Kolmeen näistä päätettiin 4. syyskuuta 1914 asentaa panssarointi. Ajatuksen taustalla oli Charles Samsonin veli Felix, ja Charles puolestaan ajoi ajatuksen hallinnollisesti läpi. Ensimmäiset kolme autoa olivat merkiltään Mercedes, Rolls-Royce ja Wolseley. Alkuperäisenä panssarointina oli vain kuuden millimetirn paksuinen metallilevy, joka kesti kiväärin ammuksen 500:n jaardin päästä. Charles Samsonin mukaan panssaroinnin suunnitteli Felix, mutta käytännössä se oli hyvin samanlainen kuin belgialaiset panssariautot. Aseistuksena oli ensin Lewis-pikakivääri ja sittemmin Maxim-konekivääri. Ensimmäiset autot valmisti dunkerquelainen laivanvalmistaja Forges et Chantiers de France.
Charles Samsonin saatua vakuutettua esimiehensä panssariautoja päätettiin rakentaa 60 kappaletta. Autot suunnitteltiin laivastoministeriön ilmailu-osastossa, ja suunnitelmat hyväksyi Winston Churchill. Ensimmäinen versio ei saavuttanut sotilaiden suosiota. Sen matalan panssaroinnin takia ainut miehistön suojattu jäsen oli ajaja, ja muiden piti tulen alla suojaa saadakseen käydä makuulle. Ensimmäiset autot olivat keskenään erilaisia. Useimpiin tehtiin muutoksia taistelukentällä. Ensimmäiset autot järjestettiin 15 auton vahvuisiksi neljäksi ryhmäksi, jotka olivat taisteluvalmiita lokakuussa 1914. Samaan aikaan auton jatkokehittely jatkui. Tykkitornillisen mallin valmisti William Beardmore and Company Glasgow’ssa. Autoissa oli 8 millimetrin panssarointi, joka teki siitä läpäisemättömän saksalaisten panssaria läpäiseville ammuksillekin. Näissäkin autoissa oli tosin joitakin eroja toisiinsa nähden. Ensimmäiset tykkitornilliset autot luovutettiin Royal Naval Armoured Car Divisionille 15. marraskuuta 1914.
Piirteet
Sähköiset käynnistysmoottorit tulivat Rolls-Roycen panssariautoihin vuonna 1919. Sitä ennen moottori käynnistettiin käynnistyskahvalla. Rolls-Roycen 8 mm:n panssarointi peitti auton sisätilat ja sen moottorin. Auton etuosan jäähdytintä suojasi kaksi saranallista panssarilevyä, jotka suljettiin ja avattiin vivulla ajajan paikalta käsin. Ne suljettiin vain auton ollessa tulen alla, sillä ne häiritsivät ilman ottoa. Auton renkaat olivat kokonaan suojaamatta. Aseistuksena oli ensin vesijäähdytteinen Maxim-konekivääri ja sittemmin Vickers-konekivääri. Konekivääri oli auton tykkitornissa.
Ensimmäinen maailmansota
230px|thumb|Rolls Royce [[Megiddon taistelu (1918)|Megiddon taistelussa vuonna 1918.]] Kun tykkitornillisia Rolls-Roycen autoja alkoi saapua Flanderiin, asemasota juoksuhautoineen esti jo niiden tehokkaan käytön. Samson kutsuttiin vuonna 1915 lentokoneineen takaisin Britanniaan, ja takaisin tuotiin myös suurin osa panssariautoista. Ranskaan jääneitä autoja käytettiin lähinnä tykkien vetämiseen. Britanniassa autot järjestettiin uudelleen neljän auton pattereihin, ja niistä kolme palasi Ranskaan maaliskuussa 1916. Autoja yritettiin käyttää ainakin Sommessa ja Guillemountissa, mutta on jäänyt epäselväksi, missä määrin niitä taisteluissa lopulta käytettiin. Arrasin taistelussa kahdella panssariautolla varustettu osasto valtasi saksalaisten miehittämän Roiselin kylän. Autojen tarkemmasta toiminnasta ei tiedetä juuri mitään, paitsi että ne on valokuvien perusteella sijoitettu melko lähelle etulinjoja. Autot vedettiin jälleen takaisin Britanniaan lokakuussa 1917.
Irlannissa
230px|thumb|Rolls Royce läpäisemässä italialaisten piikkilanka-aitaa Pohjois-Afrikassa 1940. Rolls-Roycen panssariautoja lähetettiin Irlantiin vuonna 1916 pääsiäiskapinan jälkeen. Suojauksensa takia ne sopivat hyvin Irlantiin, jossa tasavaltalaiset järjestivät Irlannin vapaussodan aikana väijytyksiä brittijoukkoja vastaan. Irlannissa solmittiin aselepo vuonna 1921, ja seuraavan vuoden joulukuussa perustettiin Irlannin vapaavaltio. Britit vetäytyivät Pohjois-Irlantiin ja jättivät Irlannin armeijan käsiin yli tuhat kulkuneuvoa, niiden joukossa 13 Rolls-Roycen panssariautoa. Autot säilyivät Irlannin armeijan käytössä toisen maailmansodan lopulle saakka, mutta niiden ylläpito alkoi lopulta käydä vaikeaksi, sillä niihin tarvittuja Michelinin renkaita ei enää saatu. Sittemmin autot poistettiin käytöstä, niiden panssarointi purettiin ja ne myytiin yksityishenkilöille.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan syttyessä Rolls-Royce-panssariautot olivat jo tulossa elinkaarensa päähän. Niitä käytettiin sotatoimissa italialaisia vastaan Egyptissä. Egyptissä alkuperäisen aseistuksen tilalle asennettiin Bren-pikakivääri tai Boys-panssarintorjuntakivääri. Niillä häirittiin italialaisten rajalinnakkeita, mutta sittemmin Italian ilmavoimat tuottivat niille suuret tappiot. Myöhemmin ne korvattiin eteläafrikkalaisilla Marmon-Herrington panssariautoilla. Britteinsaarilla niitä käytettiin kodinturvajoukoissa maan rannikon partioinnissa saksalaisten maihinnousun varalta.
Trumpettikurki
Ulkonäkö ja koko
Aikuisen trumpettikurjen ruumis on valkoinen, ja sen päässä on punainen laikku. Nokka on pitkä ja tumma. Nuoret trumpettikurjet ovat väriltään kanelinruskeita. Lentäessään trumpettikurki pitää pitkän kaulansa suorassa, ja jalat seuraavat niin ikään suorina perässä. Aikuisen trumpettikurjen mustat siivenkärjet näkyvät lentäessä.
Trumpettikurki on tyypillisesti 1,26–1,6 metriä pitkä ja siipienväliltään noin 2 metriä. Aikuisen yksilön paino on noin 4,5–8,5 kiloa. Koiraat ovat naaraita kookkaampia.
IndyCar Series
IndyCar Series (virallisesti NTT IndyCar Series pääsponsorin mukaan) on korkein taso Amerikan avopyöräisissä. Sarja perustettiin 1996 kilpailijaksi CART-sarjalle. Sarjan alkuvuosina sen nimi oli Indy Racing League, jolla nimellä sarjaan viitataan nykyäänkin, vaikka nykyään IRL:llä tarkoitetaan Indy Racing Leagueta eli IndyCar Seriesin lisäksi Indy Lightsiä.
Sarjan moottorit ovat toimittaneet kaudesta 2012 alkaen Chevrolet ja Honda ja renkaat kaudesta 2000 alkaen Firestone. Rungon tekee Dallara.
Historiaa
IndyCar-nimi otettiin käyttöön 1990 sarjan tärkeimmän kilpailun (Indianapolis 500) mukaan. Tony George perusti sarjan vuonna 1996. Ensimmäisen mestaruuden voittivat kaudella 1996 Scott Sharp ja Buzz Calkins, jotka molemmat saalistivat 246 pistettä. Sam Hornish Jr.:stä tuli sarjan ensimmäinen kaksinkertainen mestari, kun hän voitti vuoden 2002 sarjan. Ensimmäinen voitto oli vuodelta 2001. Hornish Jr. saavutti mestaruuden myös kaudella 2006.
Vuonna 2008 Champ Car eli entinen CART sulautui IndyCar Seriesiin. Sarjan autojen rungot toimittaa Dallara. Nykyisen rungon nimi on DW12, joka tulee vuoden 2011 päätösosakilpailussa menehtyneen vuoden 2005 IndyCar Series -mestari Dan Wheldonin kunniaksi.
Eniten kuljettajien mestaruuksia on Dario Franchittilla. Hänellä mestaruuksia on neljä kappaletta, 2007, 2009, 2010 ja 2011. Tallimestaruuksia eniten on Chip Ganassi Racingilla, kuusi kappaletta (2003, 2008, 2009, 2010, 2011 ja 2013).
Hallila (Seinäjoki)
Hallila on yksi Seinäjoen 34:stä kaupunginosasta. Omakotitalovaltainen Hallila sijaitsee kaupungin keskustan eteläpuolella. Vuoden 2022 joulukuussa Hallilan asukasluku oli 1 091. Hallilan ja keskustan välissä on Upan kaupunginosa. Hallilan kaupunginosa on nimetty alueella sijainneen Hallilan talon mukaan. Nykyisin alueella on muun muassa Hallilan pallokenttä.
Ramones-viikko
Ramones-viikkoa vietettiin Ramonesin ensimmäisen Suomen-vierailun kunniaksi 12. − 18. toukokuuta 2007, jolloin tuli kuluneeksi 30 vuotta Ramonesin ensiesiintymisestä Suomessa. Viikon järjestämiseen osallistuivat muun muassa Häiriköt, Rehtorit, Pojat, Ne Luumäet, Himanes, Debbie ja Converse-kerho. Tapahtuman kunniaksi julkaistiin myös samanniminen EP-levy.
Tapahtumat
Vuoden 2007 Ramones-viikon tapahtumat:
Ramones-viikko EP
Keskiviikkona 16. toukokuuta 2007 Woimasointu julkaisi Ramones-viikko EP:n. Se sisältää kolme ennenjulkaisematonta kappaletta.
Natalie Horler
Natalie Christine Horler (s. 23. syyskuuta 1981 Bonn, Saksa) on saksalaisen eurodance-ryhmä Cascadan laulaja. Hän on sekä Saksan että Englannin kansalainen. Natalien musiikkiura alkoi 1990-luvulla, ja hän liittyi Cascadaan vuonna 2003.
Horler aloitti laulajanuransa laulamalla baareissa ja kasinoilla. 18 vuotta täytettyään hän pääsi työskentelemään eri DJ:den kanssa ja levytti useita kappaleita studiossa. Tämän myötä hän sattumalta tutustui tuleviin bändijäseniinsä DJ Manianin ja Yanouhin. Natalie on myös hakenut Saksalaiseen musiikkiohjelmaan Star Search vuonna 2004, jossa hän esitti Mariah Careyn kappaleen Hero.
Intermediaalisuus
Intermediaalisuudella tarkoitetaan kahden tai useamman median välistä vuorovaikutussuhdetta. Intermediaalisuutta voi tapahtua sekä mediaesitysten että niiden tuotannon tasolla. Mediat haluavat näkyä toisissa medioissa ja käyttävät siksi toisiaan lähteinä.
Televisio- ja erityisesti tosi-tv-ohjelmat ovat osoittautuneet tärkeiksi intermediaalisen viittauksen kohteiksi. Esimerkkinä tästä voidaan nähdä Big Brother -formaatti, jota on seurannut ympäri maailmaa valtaisa mediajulkisuus. Suomessa ohjelman alkamista kommentoitiin runsaasti sanoma- ja aikakauslehdissä. Ohjelman käynnistyminen, talon tapahtumat ja kilpailuelementti tarjosivat paljon uutisaiheita medioille. Formaatti tarjosi myös julkkismateriaalia ja skandaaleja iltapäivälehdille, mutta myös aihetta kriittisille mielipiteille tv-ohjelmien kehityksestä vakavammissa sanomalehdissä.
Paavo Tuononen
Paavo Tuononen (3. marraskuuta 1887 Juuka – 15. kesäkuuta 1982) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä kuormastopäällikkönä.
Perhetausta
Tuonosen vanhemmat olivat työmies Elias Tuononen ja Anna Pirinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Hilja Maria Huttusen kanssa.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania. Tuononen työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 24. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hän toimi pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Lihaussa vuonna 1917 komppanian rehumestarina.
Suomen sisällissota
Tuononen saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan kuormastopäälliköksi 3. jääkärirykmentin esikuntaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
King’s Cross St. Pancrasin metroasema
King’s Cross St. Pancrasin metroasema on Lontoon metron vilkkain asema King’s Crossin ja St Pancrasin rautatieasemien välittömässä läheisyydessä. Metroasemaa käyttää kuusi metrolinjaa ja yli 80 miljoonaa matkustajaa vuodessa.
Metroasema avattiin vuonna 1863 osana Metropolitan Railwayta (nykyistä Metropolitan Linea). Asemaa on sen jälkeen laajennettu useaan otteeseen, ja viimeisin remontti valmistui vuonna 2009.
Asemalla on Lontoon metron lyhin, vain 2,3 metrin korkuinen hissikuilu.
Sisäänkäynnit ja lipunmyynti
thumb|250px|left|Uusi lipunmyyntiaula.
Historia
Ensimmäinen metroasema King’s Crossin rautatieaseman yhteyteen avattiin osana alkuperäistä Metropolitan Railwayta vuonna 1863, ja siellä tehtiin uudelleenjärjestelyjä vuosina 1868 ja 1926. Metron maanalaisille linjoille tehtiin uudet laiturit noin 400 metriä edellisistä länteen vuonna 1941. Tällä pyrittiin parantamaan vaihtoyhteyksiä metrolinjojen ja rautatieaseman välillä. Vuonna 1868 tehdyistä laitureista tuli myöhemmin Thameslinkin King’s Crossin asema, joka suljettiin 9. joulukuuta 2007, kun Thameslinkin junat siirtyivät käyttämään St. Pancrasin asemaa. Yksi vanhoista laitureista on nähtävissä metrojunista nykyisen aseman ja Farringdonin välillä.
Great Northern, Piccadilly and Brompton Railwayn (GNP&BR, nykyisin osa Piccadilly Linea) laiturit avattiin muun linjan kanssa joulukuussa 1906. City & South London Railway (C&SLR, nykyisin osa Northern Linea) alkoi käyttää asemaa maaliskuussa 1907. Victoria Linen laiturit otettiin käyttöön 1. joulukuuta 1968, kun linjan toinen vaihe avattiin. Laitureille menevät liukuportaat leikkaavat paikan, jossa Piccadilly Linen hissikuilu oli alun perin.
Vuoden 1987 tulipalo
thumb|200px|left|Vuoden 1987 tulipalon muistolaatta 18. marraskuuta 1987 asemalla sattui tuhoisa tulipalo, jossa kuoli 31 ihmistä. Palon aiheutti puisten liukuportaiden konehuoneeseen tiputettu palava tulitikku. Pieni tulipalo kasvoi nopeasti ja syöksyi liukuportaiden kaltevuuden vuoksi tulipallona asemahalliin. Palon jälkeen Lontoon metron paloturvallisuutta ja henkilöstön koulutusta parannettiin, ja puiset liukuportaat vaihdettiin metallisiin. Lisäksi metrossa jo palon aikaan voimassa olleen tupakointikiellon valvontaa tiukennettiin. Palo aiheutti asemalle suuria vahinkoja: sen korjaamisessa kesti yli vuoden, ja Northern Linen laiturit ja Piccadilly Linen liukuportaat avattiin vasta 5. maaliskuuta 1989.
Piccadilly Linen tunnelissa King’s Cross St. Pancrasin ja Russell Squaren välillä räjähti pommi 7. heinäkuuta 2005 osana terrori-iskua. Räjähdyksessä kuoli 26 ihmistä.
T-34
T-34 (lyhennys sanasta танк-34) on neuvostoliittolainen keskiraskas panssarivaunu, jonka valmistus alkoi vuonna 1940. T-34 oli neuvostojoukkojen pääkalustoa läpi toisen maailmansodan ja sitä käytettiin laajasti sen jälkeenkin.
T-34:ään saatiin vaikutteita 1930-luvun BT-sarjan vaunuista. Nopeat BT-vaunut olivat kevyesti panssaroituja ja aseistettuja. Ne perustuivat yhdysvaltalaisen suunnittelijan J. Walter Christien vaunuihin. Kyseiset vaunut myytiin Neuvostoliittoon, koska Yhdysvaltain armeija kieltäytyi ostamasta niitä. T-34-vaunussa käytettiin Christie-tyyppistä ratkaisua jousituksessa: jokaisen telapyörän vaappuvivussa oli rungon sisällä oma pystysuunnassa oleva kierrejousensa, paitsi etummaisissa telapyörissä, joissa oli kaksi kierrejousta sisäkkäin. Christien peruja oli myös telapyörästön toteuttaminen suurilla alatelapyörillä ilman ylätelapyöriä, muuten vaunu oli täysin uutta suunnittelua. Uuden muotoilun lisäksi vaunussa oli voimakas V12-dieselmoottori ja maastokelpoiset leveät telaketjut. Kaikki tämä tekivät T-34-vaunusta menestyksen. Sotamarsalkka Ewald von Kleist kuvaili vaunun ensi kertaa nähtyään T-34:n olleen ”maailman hienoin panssarivaunu” ja Heinz Guderian totesi T-34:n panssaroinnin olleen saksalaisten panssareihin verrattuna ylivertainen.
Kehitys
T-34 syntyi Neuvostoliiton Espanjan sisällissodan, Mantšuriassa Japania vastaan käymien taisteluiden sekä talvisodan kokemuksien perusteella. Vuoden 1937 lopussa oli käynnissä kolme projektia T-28:n seuraajaksi. Harkovan veturitehtaalla suunniteltiin A-20-vaunu. Alkuvuodesta Harkovassa oli puhdistusten aalto, jossa BT-sarjan vaunujen kehityspäällikkö A. Firsov pidätettiin ja nuori Mihail Koškin Leningradin OKMO:lta nimitettiin A-20-ohjelman johtoon. A-20 lainasi etenkin BT-sarjaan kehitetyiltä BT-SV/2- ja BT-IS-vaunuilta. BT-SV oli ensimmäinen vaunu, jossa panssari asetettiin kulmaan sen tehollisen vahvuuden parantamiseksi. A-20:n jatkokehitysversiona syntyi A-32. Ensimmäiset kaksi T-34:n prototyyppiä valmistuivat vuoden 1940 alussa, ja niitä testattiin muun muassa 1 200 kilometrin mittaisella koeajolla Harkova–Moskova–Mannerheim-linja–Minsk–Harkova. Saksan panssarien menestys länsirintamalla vaikutti siihen, että vaunu määrättiin sarjavalmistukseen keväällä 1941.
T-34 oli tarkoitettu korvaamaan keskiraskas T-28-vaunu. Valmistuessaan siinä yhdistyi paras olemassa ollut panssarointi, liikkuvuus ja tulivoima. 76 millimetrin tykki oli ennennäkemättömän järeä keskiraskaaseen vaunuun. Suomalaiset arvioivat sotasaalikseen saamiaan vaunuja seuraavasti: ”riittävä panssarointi, hyvä nopeus, hyvä maastokelpoisuus ja dieselmoottori toimii luotettavasti jopa talvella.” T-34 oli nopea rakentaa ja suhteellisen helppo huoltaa kentällä. Vaunun taistelukykyä haittasi pieni kahden miehen torni. Johtajan täytyi myös toimia ampujana, tosin miehistöä lisättiin myöhemmin viiteen. Radioita ei ollut, paitsi komentovaunuissa. Taistelussa osastoa täytyi johtaa käsimerkeillä. Näkyvyys ulos vaunusta oli huono, kuten kaikissa aikaisemmissakin venäläisissä vaunuissa.
Ensimmäinen malli oli aseistettu 76,2 millimetrin L-11-tykillä. Lisänä oli kaksi 7,62 millimetrin DT-pikakivääriä. Lyhytputkinen L-11-tykki vaihdettiin jo vuonna 1941 valmistuneissa vaunuissa pidempiputkiseen, mutta samankaliiperiseen F-34-malliin. Operaatio Barbarossan alkaessa T-34 yllätti saksalaiset, joiden yleisin panssarintorjuntatykki, 37 millimetrin PaK 36, ei kyennyt läpäisemään T-34:n panssarointia. PaK 38 (50 mm) pystyi lyhyiltä etäisyyksiltä läpäisyyn, mutta oli aluksi harvinainen. Sodan alkaessa vain joka kymmenes Neuvostoliiton vaunuista oli T-34-mallia, mutta vuoden 1943 puoleenväliin mennessä osuus oli kasvanut jo 50–60 prosenttiin. T-34:n korvattua vanhemmat mallit, sen vastineeksi suunniteltu saksalainen Panther ilmestyi taistelukentille, kun taas saksalaisten ensisijainen vaunu Panzer IV oli saanut paremman panssaroinnin ja päätykin. Vaikka tämä uusi etupanssarointi olikin paksuudeltaan hieman heikompi kuin T-34:n, Panzer IV:n uusi 7,5 senttimetrin KwK 40 -tykki oli selvästi tehokkaampi kuin F-34-tykki. Uusi KwK 40 -tykki kykeni tehokkaasti tuhoamaan T-34:n, kun taas F-34:llä oli ongelmia läpäistä Panzer IV:n uutta tehokkaampaa panssarointia.
T-34:een tehtiin vuonna 1942 pieniä parannuksia, kuten T-34M-projektista syntynyt uusi kuusikulmainen torni, joka oli tilavampi kuin vanha ja sen panssari oli edessä 70 millimetriä ja sivuilla 52 millimetriä. Kesäkuussa 1943 panssarijoukkojen päävirasto GABTU määräsi kehittämään uuden panssarivaunun. Kirovin tehtaan suunnittelutoimisto SKB-2 Tšeljabinskissä kehitti KV-13-mallin ja GKB-T-34 Uralvagonin tehtaalla Nižni Tagilissa T-43-vaunun. T-43 muistutti T-34:ää, mutta panssaria oli vahvistettu edessä 75 millimetriin ja tornissa 90 millimetriin. Vaunussa oli uusi viisinopeuksinen vaihteisto ja Christie-tyyppinen ripustus oli korvattu vääntövarsityyppisellä tilan säästämiseksi. Uuteen suurempaan torniin mahtui kolme miehistönjäsentä ja siinä oli komentajan kupoli. Kahta T-43-prototyyppiä testattiin maaliskuusta 1943 lähtien. Panssarointi oli merkittävästi T-34:ää parempi, vaikka lisääntynyt paino heikensi vaunun maastokelpoisuutta. Uusi jousitus oli miehistölle huomattavasti mukavampi. T-43 suositeltiin otettavaksi käyttöön, mutta Kurskin taistelun kokemukset muuttivat suunnitelmia. T-34:n ongelmana ei ollut panssarointi, vaan tykin riittämätön tulivoima. Tästä johtuen aloitettiin pikaohjelma T-34:n aseistuksen parantamiseksi, jolloin T-43-projekti jäi kesken.
Myöhään vuonna 1943 alettiin T-34:stä valmistaa mallia T-34-85, jossa oli uusi isompi kolmen miehen torni ja ensimmäistä kertaa erillinen vaununjohtaja.
Tykki vaihdettiin tehokkaampaan 85 millimetrin D-5T-malliin, ja hieman myöhemmin uuteen 85 millimetrin ZiS-S-53:een. Parannettu T-34-85 oli käytössä sodan loppuun ja vielä pitkään sen jälkeenkin. Vuosina 1940–1944 rakennettiin lähes 40 000 T-34-76-vaunua. Vuosina 1944–1945 rakennettiin 31 000 kappaletta lisää T-34-85-mallia. Kesällä 1944 noin 70 prosenttia Neuvostoliiton panssarikalustosta koostui T-34-vaunuista ja sen muunnoksista.
Valmistus lopetettiin Neuvostoliitossa vuonna 1946. T-34:n seuraajaksi tuli T-54. T-34:n valmistusta jatkettiin Puolassa ja Tšekkoslovakiassa 1950-luvulle saakka. Pohjois-Korea ilmeisesti käyttää vaunua edelleen. Yksittäisiä vaunuja nähtiin myös Jugoslavian hajoamissodissa.
Mallit ja muunnokset
Panzerkampfwagen T-34(r) oli saksalaisten nimitys sotasaalisvaunuille.
T-34:n runko oli perustana monille rynnäkkötykeille ja panssarintorjuntavaunuille:
Moottori
200px|thumb|V-2-moottori Parolan panssarimuseossa. T-34:n moottorit V-2 ja V2/34 olivat 12-sylinterisiä V-moottoreita, tyypiltään vapaasti hengittäviä nestejäähdytteisiä suorasuihkutusdieseleitä. Sylinterilohkot olivat 60 asteen kulmassa. Kyseessä on sivukiertokankimoottori, jossa pääkiertokanki oli laakeroitu kampiakselille ja toisen sylinterilohkon mäntien kiertokanget pääkiertokankien alapäähän. Rakenteesta johtuen iskun pituus ja puristussuhde olivat suuremmat oikeassa kuin vasemmassa sylinterilohkossa. Kiertokankien rakenteesta johtuen moottorissa oli noin kierrosluvulla 1 200–1 300 kierrosta minuutissa värinäalue, jota ei saanut käyttää pitkäaikaisesti. Sylinterin halkaisija oli 120 millimetriä. Iskunpituus oli vasemmassa lohkossa 180 millimetriä ja oikeassa lohkossa 186,7 millimetriä. Puristussuhde oli vasemmassa lohkossa 15 ja oikeassa 15,08. Iskutilavuus oli 38,88 litraa. V-2 oli keskinopea dieselmoottori, teholtaan 500 hevosvoimaa (368 kW) 1 800 kierroksella minuutissa. Huippuvääntömomentti 2 200 newtonmetriä saatiin noin 1 400–1 550 kierroksella minuutissa. Käyttökierroslukualue on 1 600–1 700 ja teho 1 700 kierroksella minuutissa 400 hevosvoimaa (294 kW). Vain hetkellisesti voitiin käyttää suurinta tehoa 1 800 kierroksella minuutissa. Suurin vääntömomentti saavutettiin kierrosluvulla 1 100–1 200. Moottorin suurin kierrosluku oli 2 050.
Moottori on yhä käytössä venäläisissä (neuvostoliittolaisissa) panssarivaunuissa, vain apulaitteita on paranneltu ja sijoiteltu eri tavalla. Lisäksi suurimpaan osaan moottoreista on nykyjään laitettu turboahdin. Kyseinen moottori on edelleen myös siviilikäytössä muun muassa laivoissa ja generaattoreiden pyörittäjänä, se on myös saanut suosiota tractor pulling -harrastajien keskuudessa.
V-2-moottorin alkuperäinen suunnittelija oli Konstantin Tšelpan, Harkovan veturitehtaan pääinsinööri. Tšelpan oli kansallisuudeltaan kreikkalainen ja käynyt koulunsa Saksassa, Sveitsissä ja Isossa-Britanniassa. Hänet pidätettiinvuonna 1937 vakoilusta syytettynä ja teloitettiin seuraavana vuonna.
Voimansiirto
Varhaisten mallien kytkin on 22-levyinen kuiva monilevykytkin. Tämä kuiva monilevykytkin oli T-34:n harvoja herkkiä kohtia. Jos kytkin pääsi hetkeksikään luistamaan, kytkimen lamellit taipuivat, eikä kytkin irrottanut levyjään. Tämä teki liikkeelle lähtemisen lähes mahdottomaksi. Vaihdelaatikko oli synkronoimaton suorahampainen 4+R-siirtohammaspyörävaihteisto.
Vuonna 1943 Kirovin tehdas ja tehdas #174 ottivat tuotantoon uuden suorahampaisen synkronoimattoman 5+R-siirtoholkkivaihdelaatikon, joka oli vuosina 1943–1945 suurimmassa osassa T-34-85-vaunuja, mutta pieni osa tehtiin myös vanhalla vaihdelaatikolla. Kaikissa sodan jälkeen tehdyissä T-34-vaunuissa oli uudempi vaihteisto.
Ohjausjärjestelmä
Kytkin-jarru-ohjausjärjestelmän vaihdelaatikosta lähtee kumpaankin telaan oma akseli. Kummallakin telalla on oma kytkin, jolla voimansiirto voidaan katkaista ja näin ohjata vaunua hidastamalla toista telaa. Telan hidastamista tehostetaan tiukassa mutkassa rumpujarruilla.
Alusta
Kummallakin sivulla keskellä on viisi kierrejousitettua alatelapyörää, ei ylätelapyöriä. Telapyörät olivat yleensä kumitettuja, mutta kumipulan vuoksi niitä jouduttiin tekemään ilman kumia. Edessä on kaksoiskierrejousitettu johtopyörä ja takana vetopyörä. Telaketjujen leveys on noin 500 millimetriä. Yhdysvaltalaisesta Christie-tyyppisestä vaunusta kopioidusta edistyksellisestä alustasta johtuen telakenkiä on kahdenlaisia: joka toisessa on vetopyörään keskellä oleviin loviin vastaava harja. Nimenomaan tämä alustatyyppi isoine telapyörineen ja leveine ketjuineen teki T-34:stä niin maastokelpoisen kuin se on.
Sähköjärjestelmä
T-34:ssa on 24 voltin tasavirtajärjestelmä laturin kera ja sähkökäyttöinen käynnistysmoottori.
Amerikkalainen arvio
Marraskuussa 1943 T-34 ja KV-1 lähettiin amerikkalaisten testattavaksi Aberdeenin koealueelle Marylandiin, jossa vaunut tutkittiin tarkasti.
Dieselmoottoria pidettiin kevyenä ja erinomaisena. Moottori vaikutti myös vaunun muuten karkeaan rakenteeseen verrattuna kalliilta ja viimeistellyltä ja alumiinia oli käytetty runsaasti. Amerikkalaisia ihmetytti, ettei mitään erillistä järjestelmää tarvittu kylmäkäynnistyksiä varten. Saksalaisten tiedettiin rakentaneen laitteita kuuman veden johtamiseksi vaunusta toiseen tai ulkoisesta lämmittimestä.
Kytkin-jarru-ohjaus-järjestelmä oli erittäin yksinkertainen verrattuna brittiläisiin ja saksalaisiin vastineisiin. Vetopyörät ovat takana ja voimansiirtoon on erinomainen pääsy kääntämällä saranoitu panssarilevy.
Lähes kaikki panssarilevyt oli asetettu siten, että osumakulma on loiva. Valssatut panssarilevyt oli suunniteltu siten, että niitä tarvitaan vain muutamaa peruspaksuutta, kuten 15 millimetriä, 20 millimetriä ja 45 millimetriä. Pieniä levyjä oli vain muutamia, kuten tornin katossa. Panssarilevyjen viimeistely oli karkea. Etupanssari oli karkaistu 354–400 Brinell-kovuuteen, mikä oli brittien panssaria kovempi.
Ammusten varastointi oli yksinkertainen ja päämääränä oli saada vaunuun mahtumaan mahdollisimman paljon ammuksia. Pikakivääreille on 35 rumpulipasta, joissa kussakin 65 ammusta. F-34-tykille on normaalisti mukana 19 panssariammusta, 53 sirpaleammusta ja viisi shrapnel-ammusta. Sirpaleammus on sama kuin mallin 1936 kenttätykin ammus. Tornin kääntömekanismi on sähköinen tai käsikammella toimiva. Torni kääntyy sähkömoottorin avulla 360 astetta 13,8 sekunnissa.
Tähtäysteleskoopissa PT 4-7 on 2,5-kertainen suurennus ja 25 asteen näkökenttä. Tähtäimessä on kolme erillistä asteikkoa: konekiväärin, sirpale- ja panssariammusten käyttöä varten.
Vaunussa ei ole tornin mukana pyörivää lattiaa. Komentajan ja lataajan istuimet on kiinnitetty torniin.
Käyttäjämaat
Seuraavassa luettelossa on T-34:n käyttäjämaat Zaloga & Kinnear 1996:34:n mukaan. Valtiot, joissa vaunu oli lähteen mukaan vielä käytössä vuonna 1996, on merkitty tähdellä.
Eurooppa ja Amerikat
Lähi-itä ja Aasia
Käyttö Suomessa
thumb|T-34-vaunu (Ps. 231-2) [[Karkialampi (varuskunta)|Karkialammen varuskunta-alueella Mikkelissä]] Toisen maailmansodan aikana Suomen armeija sai sotasaaliiksi yhteensä 10 T-34-vaunua, joista kolme oli tyyppiä T-34-76 ja seitsemän tyyppiä T-34-85. Sotasaaliiksi saatuja vaunuja paranneltiin muun muassa lisäämällä niihin periskooppiaukkoja. Lisäksi Saksasta ostettiin kolme T-34-76-vaunua kesällä 1944. Suomessa T-34-76-vaunu tunnettiin nimellä Sotka ja T-34-85 nimellä pitkäputkinen Sotka. Suurin osa vaunuista säilyi koulutuskäytössä vuonna 1961 tapahtuneeseen poistoon saakka.
Sotka-nimi syntyi, kun Panssaripataljoonassa palvellut panssarimies Suominen kertoi työskennelleensä ennen sotaa Sotka-nimisellä hinaajalla, jossa oli pitkä savupiippu. Kun kersantti, Mannerheim-ristin ritari Lauri Heino ajoi ensimmäisen valtaamansa T-34:n Äänislinnaan, joku totesi vaunun tykinputken nähdessään ”sen Suomisen Sotkan nyt tulevan”. T-34:n on myös väitetty näyttäneen sotkalta.
Monica Hübner
Monica Hübner (s. 10. huhtikuuta 1990) on saksalainen alppihiihtäjä. Hübnerin ensimmäinen kilpailu alppihiihdon maailmancupissa oli Garmisch-Partenkirchenin supersuurpujottelussa 1. helmikuuta 2009. Ensimmäisen pistesijansa hän saavutti seuraavassa kilpailussaan Levin pujottelussa marraskuussa 2010 oltuaan lopputuloksissa 23:s. Se on myös toistaiseksi hänen paras sijoituksensa maailmancupissa.
Margareta Capsia
thumb|Margareta Capsia: Herran ehtoollinen, Pedersören kirkon alttaritaulu, 1725. Maalaus on nykyään Kansallismuseossa. Margareta Capsia (1682 Ruotsi – 20. kesäkuuta 1759 Turku) oli suomalainen taidemaalari. Häntä pidetään 1700-luvun alun etevimpänä suomalaisena kirkkotaiteilijana ja Suomen ensimmäisenä naismaalarina.
Elämänvaiheet
Capsia oli ruotsalaissyntyinen, mutta alkujaan todennäköisesti hollantilaista kauppiassukua. Hän syntyi varakkaan kauppiaan Gottfried Capsiuksen ja Anna Schultzinin kuopukseksi. Capsian puoliso oli vaasalaissyntyinen rovasti Jacob Gavelin, jonka kanssa hän avioitui 1719 Tukholmassa, missä he asuivat luultavasti isonvihan päättymiseen asti. Heillä oli kaksi lasta, Gottfried Capsia ja Anna Schultz. Perhe muutti Uudenkaupungin rauhan jälkeen 1721 Vaasaan, missä Jacob Gavelin toimi kappalaisena. Vuonna 1730 pariskunta muutti Turkuun, kun Gavelin sai viran tuomiokirkon taloudenhoitajana. Turussa he asuivat loppuelämänsä ajan. Margareta Capsia toimi Turun akatemian taiteellisena neuvonantajana ja ansaitsi yhtä paljon kuin puolisonsa, myös tämän kuoleman jälkeen. Gavelin kuoli vuonna 1750. Capsia eli vielä yhdeksän vuotta miehensä kuoleman jälkeen.
Capsia on todennäköisesti ollut ensimmäinen Suomessa työskennellyt naistaiteilija. Hänet muistetaan ehkä parhaiten alttarimaalauksistaan ja papiston muotokuvista. Nämä tehtävät työllistivät hänet niin, että hänen tulonsa olivat ajoittain yhtä suuret kuin puolisolla. Capsia ei signeerannut teoksiaan vuoden 1725 jälkeen, jolloin niiden laatu alkoi heiketä. Syynä on pidetty keski-ikäisillä tavallista lähinäön heikkenemistä.
Capsian teoksia on Kansallismuseossa ja Turun museokeskuksessa. Hänen tuotantoonsa kuului muotokuvien ohella uskonnollisia aiheita.
Margareta Capsian tunnetuin ja varhaisin Vaasan aikainen maalaus, Pietarsaaren maaseurakunnan eli Pedersören kirkon alttaritaulu vuodelta 1725, on nykyisin on Kansallismuseossa. Pyhän ehtoollisen (1739), joka ollut Säkylän kirkon alttaritauluna, sommittelu perustuu mallikuvaan, jonka kuparikaivertaja Matthäus Merian on tehnyt vuoden 1630 saksalaiseen Raamattuun. Capsia maalasi myös Paltaniemen kuvakirkon alttarimaalauksen Oulun läänin maaherra Reinhold Wilhelm von Essenin toimeksiannosta vuonna 1727. Hänen maalauksiaan on myös Säkylässä, Mynämäellä, Kiikalassa ja Lohjalla. Liperin kirkon vanhaa alttaritaulua Kristus asettaa ehtoollisen pidetään Capsian maalaamana. Hän maalasi kenraalimajuri Krister Henrik d'Albedyhllin ja tämän puolison Hedvig Ulrika Mörner af Morlandan muotokuvat 1723, jotka nykyisin sijaitsevat Ruotsissa. Piispa Herman Witten muotokuva on myös vuodelta 1723.
Christian Leitner
Christian Leitner (s. 17. joulukuuta 1964) on itävaltalainen alppihiihtovalmentaja.
Leitner kilpaili myös itse alppihiihdossa. Hän kuului Itävallan nuorten maajoukkueeseen, kunnes loukkaantui 18-vuotiaana. Sen jälkeen hän kilpaili Luxemburgin maajoukkueessa, kunnes lopetti uransa 23-vuotiaana.
Leitner on naimisissa alppihiihtäjä Michaela Gerg-Leitnerin kanssa, jota hän myös valmensi. Christian Leitnerin isä Mathias ”Hias” Leitner on pujottelun olympiahopeamitalisti Squaw Valleystä 1960.
Barh el Gazel
thumb Barh el Gazel on yksi Tšadin 22 hallinnollisesta alueesta. Sen pinta-ala on 56 600 neliökilometriä. Barh el Gazelissa oli vuonna 2009 noin 257 000 asukasta. Sen pääkaupunki on Moussoro.
Jōkyū-kapina
Jōkyū-kapina tai Jōkyū-sota käytiin Japanissa luostariin vetäytyneen keisari Go-Toban ja Kamakura-sotilashallinnon sijaishallitsijoiden eli Hōjō-klaanin joukkojen välillä. Kapina käytiin vuonna 1221 ja se on saanut nimensä Jōkyū-aikakausinimestä. Go-Toban aloittaman kapinayrityksen tavoitteena oli palauttaa keisarihuone takaisin valtaan, mutta sen sijaan kapinan epäonnistumisen myötä Hōjō-klaanin valta kasvoi keisarillisen hovin kustannuksella. Sodan merkittävin taistelu oli Ujissa Kioton eteläpuolella; taistelu oli puolen vuosisadan sisällä kolmas kaupungissa käyty kamppailu.
Historia
1200-luvun alussa Kamakura-sotilashallinto esti keisari Go-Toban poliittiset valtayritykset. Keisari halusi itsenäisyyttä ja hänelle Japanin keisarina kuuluvaa valtaa. Vuonna 1221 hän keräsi liittolaisensa kokoon kaataakseen Kamakura-hallituksen. Liittolaiset olivat pääosin Taira-klaanin jäseniä ja muita hallitsevan Minamoto-klaanin, Genpei-sodan voittajien, vihollisia.
Vuoden 1221 viidennessä kuukalenterin kuussa Go-Toba päätti vallanperimyksestä konsultoimatta shōgunia. Sitten hän kutsui luokseen runsaasti potentiaalisia liittolaisia suuriin juhliin, mikä paljasti kutsun hylänneiden tahojen lojaliteetit. Eräs merkittävä virkamies paljasti tällä tavoin uskollisuutensa Kamakura-hallinnolle ja surmattiin. Useita päiviä myöhemmin keisarillinen hovi julisti Hōjō Yoshitokin, sijaishallitsijan ja shōgunaatin edustajan, lainsuojattomaksi, ja kolme päivää myöhemmin koko Itä-Japani oli virallisesti noussut kapinaan.
Hōjō Yoshitoki päätti aloittaa hyökkäyksen Go-Toban joukkoja vastaan Kiotossa, käyttäen pitkälti samaa kolmikärkistä strategiaa kuin muutama vuosikymmen aikaisemmin. Yksi joukko tuli vuorilta, toinen pohjoisesta ja kolmas Yoshitokin pojan Yasutokin johtamana Tōkaidō-tieltä.