cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Haarlem
Keskiaika
Ensimmäisen kerran Haarlem on mainittu 900-luvulla. 1100-luvulle mennessä Haarlem oli jo linnoitettu, ja vuonna 1219 kaupunki sai Kreivi Willem II:lta oikeuden käyttää kreivin miekkaa ja ristiä vaakunassaan, koska haarlemilaiset ritarit olivat valloittaneet egyptiläisen Damiettan sataman viidennen ristiretken aikana. 23. marraskuuta 1245 Kreivi Willem antoi Haarlemille kaupunkioikeudet. Näihin liittyi tiettyjä etuisuuksia, jotka mahdollistivat tehokkaamman oikeusjärjestelmän kasvavan kaupungin tarpeisiin.
Kansakunta ja kohtalo
Kansakunta ja kohtalo on 62-osainen pohjoiskorealainen elokuva-sarja, joka julkaistiin vuosien 1992 ja 2002 välillä. Se pyrkii osoittamaan, että Korean kansan ainoa mahdollisuus elää kunniakasta elämää on suuren johtajan ja sosialistisen isänmaan helmassa. Kim Jong-il valitsi henkilökohtaisesti elokuvan nimen ja oli vahvasti mukana ensimmäisten jaksojen suunnittelussa. Elokuva oli Pohjois-Korean elokuvateollisuuden suurin investointi, ja sitä pidetään maailman pisimpänä elokuva-sarjana. Elokuva-sarjan teon alkuvaiheissa suurin osa maan johtavista kirjoittajista, ohjaajista ja näyttelijöistä oli mukana työssä, ja maan tiedotusvälineet ylistivät elokuvaa. Sarjan oli kaavailtu saavuttavan sadan jakson raja, mutta 2002 vuoden jälkeen yhtään uutta osaa ei ole julkaistu.
Haarlem
Keskiaika
Kaupungin ympärille rakennettiin puolustusmuurit Kennemersin piirityksen (1270) jälkeen. Muurit olivat todennäköisesti maavalleja, joissa oli puiset portit. Kaupunki oli alun perin keskittynyt Spaarnen, Oudegrachtin, Ridderstraatin, Bakenessergrachtin and Naussaustraatin välille. 1300-luvulta alkaen kaupunki laajeni Oudegrachtin, Burgwalbuurtin ja Bakenesin ympäristöön. Vanhat kaupunginmuurit eivät tässä vaiheessa enää olleetkaan riittävät, ja 1300-luvun lopussa rakennettiin 16,5 metriä korkea muuri ja 15 metriä leveä kanava kaupungin ympärille.
Kansakunta ja kohtalo
Elokuva on tunnettu sen läntisessä maailmassa ja Etelä-Koreassa kuvatuista kohtauksista. Huomionarvoista on myös se, miten elokuva käsittelee korealaista kirjailijaa ja poliitikkoa Han Soryaa. Han Sorya esitettiin positiivisessa valossa, vaikka hänet erotettiin puolueesta ja viroistaan 1960-luvulla Kim Il-sungin puhdistusten seurauksena. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun järjestelmän viholliseksi leimattu henkilö esiteltiin positiivisessa valossa. Elokuvassa käytettiin suosittuja eteläkorealaisia lauluja, minkä tarkoituksena oli saattaa Pohjois-Korean kansa immuuniksi ulkomaailman kulttuureille. Tätä strategiaa nimitettiin "hyttysverkko strategiaksi" Pohjois-Koreasta loikanneiden henkilöiden kertomien tarinoiden mukaan pohjoiskorealainen yleisö oli valloittunut siitä, miten ensimmäisen maailman vaurautta kuvailtiin elokuvassa.
Haarlem
Keskiaika
Kaikki kaupungin rakennukset olivat puisia, joten tulipaloriski oli suuri. Vuosina 1328, 1347 ja 1351 suuret palot tuhosivat kaupunkia. Viimeisin palo tuhosi muun muassa kaupungintalon ja kreivin linnan – onneksi kreivi ei tarvinnut enää linnaa Haarlemissa ja hän siirtyi pysyvästi Haagiin. Kreivin lahjoittamalle maalle rakennettiin uusi kaupungintalo. Tähän aikaan kaupungin asemakaava oli Jerusalemin mallin mukaan neliön muotoinen. Jokaisen palon jälkeen jälleenrakennus sujui nopeasti osoituksena kaupungin varakkuudesta.
Rutto, joka saapui kaupunkiin vuonna 1381, tappoi erään arvion mukaan noin 50 prosenttia Haarlemin väestöstä, yhteensä 5 000 henkeä.
1300-luvulla Haarlem oli toiseksi suurin kaupunki historiallisessa Hollannissa Dordrechtin jälkeen, mikä teki siitä suuremman kuin Delft, Leiden, Amsterdam, Gouda ja Rotterdam. 1429 kaupunki sai oikeuden kerätä tullimaksuja, mikä rikastutti sitä entisestään. Tärkeimpiä elinkeinoja keskiajan lopun Haarlemissa olivat tekstiiliteollisuus, laivanrakennus ja oluen valmistus.
Kulta-aika
thumb|250px|Haarlem vuonna 1550. thumb|250px|Näköala Haarlemiin. [[Jacob van Ruisdaelin maalaus 17. vuosisadan toiselta kolmannekselta.]]
11. joulukuuta 1572 Espanjan armeija piiritti Haarlemia (Haarlemin piiritys) kahdeksankymmenvuotisen sodan yhteydessä. Ensimmäiset kaksi kuukautta tilanne pysyi hallinnassa, mutta 29. maaliskuuta 1573 tilanne kääntyi huonompaan suuntaan Espanjalle uskollisen Amsterdamin armeijan miehitettyä Haarlemmermeerin, tukkien kaupungin huoltoreitin. Seitsemän kuukauden jälkeen kaupunki antautui, ja useat Haarlemia puolustaneet sotilaat tapettiin tai hukutettiin Spaarneen. Vaikka kaupunkilaiset saivat oikeuden ostaa itsensä vapaaksi 240 000 guldenilla, Haarlemiin jäi espanjalainen varuskunta. 22.–23. lokakuuta 1576 sattunut suuri tulipalo pahensi kaupungin kärsimiä tuhoja.
Espanjalaiset lähtivät vuonna 1577, ja protestantit ja katolilaiset saivat kaupungissa yhtäläiset oikeudet. Kaupungin toipumista auttoi flaamilaisten ja ranskalaisten maahanmuuttajien aalto: vuoteen 1622 mennessä kaupungin asukasluku kasvoi 18 tuhannesta (1573) noin 40 tuhanteen. Flaamilaisten kehittyneet taidot silkki- ja puuvillakaupassa tekivät Haarlemin puuvillasta maailmankuulun tuotteen.
1632 Haarlemin ja Amsterdamin välille rakennettiin kanava. Kaupunki alkoi laajentua jo muuriensa ulkopuolelle, mikä aiheutti ongelmia sekä kaupungin puolustamiselle hyökkäysten sattuessa että veronkannolle ja järjestyssääntöjen valvomiselle. 1671 aloitettiin suuri projekti kaupungin laajentamiseksi pohjoiseen – rakennettiin kaksi uutta kanavaa ja uusi puolustusmuuri (nykyinen Staten en Prinsenbolwerk). Neliönmuotoinen asemakaava jäi siis historiaan.
1600-luvulla Haarlem oli tärkeä oluentuottaja Alankomaissa. Espanjalaisten piirityksen aikana kaupungissa oli noin 50 panimoa, 45 vuotta myöhemmin vuonna 1620 noin sata. Haarlem on 1630-luvulta lähtien ollut myös tärkeä tulppaanien kauppakeskus. Vuosisadan lopulla taloudellinen tilanne kuitenkin kääntyi pitkäksi aikaa huonoon suuntaan.
1700-luvulta nykyaikaan
thumb|250px|Grote Markt nykypäivänä. 1700-luvun lopussa perustettiin useita Alankomaiden kuningashuonetta (Oranje) vastustavia yhdistyksiä. 18.–19. tammikuuta 1795 nämä komissiot panivat käyntiin verettömän vallankumouksen: yöllä kaupungin hallinto vaihdettiin ja kaupunki vapautettiin rauhallisesti. Julistettiin Batavian tasavalta, ja Ranskan armeija marssi kaupunkiin kaksi päivää myöhemmin. Alankomaiden uudelle hallitukselle keskitettiin runsaasti valtaa, minkä seurauksena kaupunkien itsenäisyys väheni. Vihamielisyydet Englannin kanssa haittasivat Haarlemin kauppaa.
Turhiksi käyneet kaupunginmuurit purettiin 1800-luvun alussa. 1815 kaupungissa asui 17 000 henkeä, ja tekstiiliteollisuus oli huonossa kunnossa. Alankomaiden kuningaskunnan perustaminen loi toivoa, mutta turhaan, ja talous pysyi lamassa. Puuvillasta ei ollut enää apua kaupungin nostamiseen suosta. Vuosisadan puolivälissä Haarlemin talous alkoi vähitellen parantua, ja Alankomaiden ensimmäinen rautatielinja avattiin Haarlemin ja Amsterdamin välille vuonna 1836. Kahden tunnin sijaan matka kaupunkien välillä kestikin nyt vain 30 minuuttia.
1878 hevosraitiovaunut aloittivat liikenteen rautatieasemalta Haarlemmerhoutiin, ja 1899 avattiin ensimmäinen sähköistetty linja. kaupungin väkiluku kaksinkertaistui 30 vuodessa 69 tuhanteen (vuonna 1909).
1900-luvun alkupuolella Haarlem laajentui voimakkaasti pohjoiseen. Vuonna 1920 Schotenin kunta ja useita muita alueita liitettiin kaupunkiin, mikä lisäsi väkilukua kertaheitolla 30 tuhannella. Myöhemmin laajenemissuunniksi vaihtuivat etelä (Schalkwijk) ja itä (Waarderpolder).
Tony Hawk’s Pro Skater 2
Tony Hawk’s Pro Skater 2 on vuonna PlayStationille julkaistu rullalautailuaiheinen videopeli. Peli on jatko-osa vuotta aikaisemmin ilmestyneelle Tony Hawk’s Pro Skater -pelille. Peli on julkaistu myöhemmin myös Nintendo 64:lle, Sega Dreamcastille ja Windowsille.
Haarlem
Nähtävyyksiä
Kaupunki on kuuluisa hofjeistaan (yksityisesti rahoitettuja asuntoja vanhoille naisille). Nykyään kaupungissa on jäljellä 19 hofjea.
Tony Hawk’s Pro Skater 2
Pelin kulku
Pelin periaate on sama kuin ennenkin. Pelaaja ohjaa yhtä pelin 13 rullalautailijasta ja yrittää suorittaa jokaisessa pelin kentässä erilaisia tehtäviä.
Haarlem
Urheilu
thumb|left|250px|Kartta Haarlemin kunnasta. Rajat esittävät osoitteiden ja rakennusten perusrekisterin mukaisia asuinpaikkoja (Basisregistratie Adressen en Gebouwen (BAG) woonplatsen).
Tony Hawk’s Pro Skater 2
Pelin kulku
Jokaisessa kentässä on kolme eri pistetavoitetta, High Score-, Pro Score- ja Sick Score -tavoitteet. Tämän lisäksi kentistä löytyy SKATE -kirjainten ja Hidden tapen metsästystä. Loput tehtävistä ovat yleensä jonkin spotin vetämistä tietyn tempun kera, taikka erilaisten objektien keräilyä (kuten Hangarissa tynnyrien kaatelu, New Yorkissa tokenien kerääminen yms.).
Marseille, Skatestreet ja Bullring ovat turnauskenttiä, joissa tehtävien suorittamisen sijasta järjestetään pienimuotoinen kilpailu. Pelaajan tulee sijoittua kolmen kärkeen turnauksessa, jotta uusi kenttä avautuu pelattavaksi. Jos pelaaja onnistuu sijoittautumaan jokaisessa kilpailussa ykköseksi kultamitalisijoitukselle, pelaaja palkitaan loppuvideolla, jossa näytetään pelattavan hahmon erilaisia skeittiklippejä. Jokaisella pelihahmolla on erilainen loppuvideo.
Uudistukset
Uudistuksia ensimmäiseen osaan verrattuna on paljon. Pelissä edetään sitä mukaa, kun pelaaja saa kerättyä tarpeeksi rahaa. Rahaa saa joko tehtäviä suorittamalla tai sitten seteleitä kentistä keräämällä. Rahaa voi käyttää hahmon kehittämiseen, temppujen opetteluun ja uusien lautojen ostamiseen.
THPS2:ssa pelaaja voi määrittää jokaiselle hahmolle omat temput (flipit, grabit, lipit ja specialit) jokaiselle näppäinyhdistelmälle. Temppukirjasto on kattava ja valikoimasta löytyy n. sata erilaista temppua.
Lisäksi THPS2:een on lisätty manual-toiminto, jonka avulla voi linkittää flip-, grab- ja grind-temppuja yhdeksi comboksi. Mitä pidempään pystyy pitämään comboa yllä, sitä enemmän pisteitä saa. Mikäli menee combon aikana tekemään air-temppuja ramppiin, comboa ei voi jatkaa 'landauksen' jälkeen. Tämä ominaisuus tuli pelin jatko-osaan, Tony Hawk's Pro Skater 3:n.
Hahmot
Hahmot ovat pääosin samat, kuin vuonna 1999 ilmestyneessä Tony Hawk’s Pro Skaterissa, mutta pari lisäystä on tullut:
Bonushahmot:
Musiikkikappaleet
Kareem Campbellin loppuvideossa soi City Starsin kappale, jota ei voi kuulla pelissä missään muualla.
Jean-Luc Crétier
Jean-Luc Crétier (s. 28. huhtikuuta 1966 Albertville, Ranska) on ranskalainen uransa lopettanut alppihiihdon olympiavoittaja.
Crétier voitti syöksylaskun olympiakultaa vuoden 1998 kisoissa. Hän ei koskaan pystynyt voittoon asti alppihiihdon maailmancupissa mutta pääsi palkintokorokkeelle viisi kertaa. Paras sijoitus maailmancupin loppupisteissä oli 18:s.
Thomas Voeckler
Thomas Voeckler (s. 22. kesäkuuta 1979 Schiltigheim) on ranskalainen maantiepyöräilijä.
Alsacen seudulla syntynyt Voeckler muutti vanhempiensa mukana aikanaan Martinique'lle. Hän palasi sittemmin Ranskaan ja aloitti ammattilaisuransa vuonna 2001. Hän edusti koko ammattilaisuransa ajan, vuoteen 2017 saakka, samaa joukkuetta, nimeltään viimeksi Direct Énergie.
Voeckler voitti Luxemburgin ympäriajon kokonaiskilpailun 2003 ja Ranskan maantiepyöräilymestaruuden vuonna 2004. Saman vuoden Ranskan ympäriajossa hän kuului viidennellä etapilla muutaman ajajan ryhmään, joka saapui maaliin huomattavasti ennen pääjoukkoa. Hän sijoittui etapilla neljänneksi, siirtyi kokonaiskilpailun johtoon ja puolusti maillot jaune -paitaa sinnikkäästi kymmenen päivän ajan suuren mediahuomion loisteessa. Hän selvitti Pyreneet kilpailun johdossa, mutta Alpeilla ajetun 15. etapin jälkeen Lance Armstrong siirtyi kilpailun kärkeen. Lopulta Voeckler menetti myös parhaan nuoren ajajan maillot blanc -paidan Vladimir Karpetsille ja sijoittui kokonaistuloksissa 18:nneksi.
Voeckler voitti vuonna 2006 Pariisi–Bourges -kilpailun ja viidennen etapin Baskimaan ympäriajossa. Seuraavana vuonna hän voitti ProTour-sarjaan kuuluneen GP Ouest-France-kilpailun sekä mäkikilpailun Pariisi–Nizza-ajossa. Ranskan ympäriajossa 2009 hän voitti viidennen etapin karattuaan muutama kilometri ennen maalia kuuden ajajan kärkiryhmästä. Vuonna 2010 hän voitti toistamiseen maantieajon Ranskan mestaruuden. Ranskan ympäriajossa hän voitti 15. etapin karattuaan irtiottoryhmästä viimeisessä Port de Balès'n nousussa. Vuonna 2011 hän voitti Dunkerquen neljän päivän ajon. Saman vuoden Ranskan ympäriajossa hän sai jälleen maillot jaune -paidan haltuunsa oltuaan yhdeksännellä etapilla mukana irtiottoryhmässä, ja sijoituttuaan etapilla lopulta toiseksi. Hän piti paidan hallussaan kymmenen päivää, kunnes menetti sen Alpeilla ajetulla 19. etapilla. Lopputuloksissa hän oli neljäs. Vuoden 2012 Ranskan ympäriajossa hän voitti Alpeilla ajetun 10. ja Pyreneillä ajetun 16. etapin sekä mäkikirikilpailun.
Ulf Kirsten
Ulf Kirsten (s. 4. joulukuuta 1965 Riesa, Itä-Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, joka oli pelipaikaltaan hyökkääjä. Kirsten oli ensimmäinen pelaaja, joka pelasi sata maaottelua edustaen kahta eri maajoukkuetta. Hän pelasi Itä-Saksan maajoukkueessa 49 ottelua ja Saksan maajoukkueessa 51 ottelua. Hänen suurin saavutuksensa oli Saksan cupin voitto vuonna 1993.
Kirsten edusti Saksaa vuosien 1994 ja 1998 MM-kisoissa ja vuoden 2000 EM-kisoissa.
Rachel Field
Rachel Field (1894 New York, New York, Yhdysvallat – 1942 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän kirjoitti proosaa, runoja ja lastenkirjallisuutta.
Menestyskirjan Kaikki tämä ja taivas myös pohjalta on tehty elokuva Kaikki tämä ja taivas myös (1940).
Field sai 1930 Newbery-mitalin.
Yaşar Kemal
Yaşar Kemal (oik. Kemal Sadık Gökçeli; 6. lokakuuta 1922 tai 1923 Hemite, Osmanien valtakunta – 28. helmikuuta 2015 Istanbul, Turkki) oli kurdisyntyperää oleva kirjailija, jota on luonnehdittu nykyajan parhaaksi turkkilaiskirjailijaksi. Hänen ensimmäinen teoksensa ilmestyi vuonna 1943. Kansainvälistä huomiota hän herätti julkaistuaan vuonna 1955 kirjansa Haukkani Memed.
Kemal kirjoitti yli 20 romaania. Hän sai uransa aikana teoksistaan 38 palkintoa 12 eri maasta. Hän oli useita kertoja epävirallisilla listoilla ehdolla Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajaksi, mutta hänen nimensä katosi listoilta sen jälkeen kun palkinnon sai Orhan Pamuk 2006.
Kemalin teokset sijoittuvat hänen kotiseudulleen Anatolian eteläosaan, joka tunnettiin aikoinaan nimellä Kilikia. Hänen tuotantonsa liittyy läheisesti kurdien kansanperinteeseen. Hän kirjoitti usein elämästä maaseudun kylissä ja oli huono-osaisten äänekäs puolestapuhuja.
Elämä ja ura
Kemal syntyi turkinkurdilaiseen perheeseen, mutta syntymävuosi on epävarma, sillä seudulla ei ollut väestökirjanpitoa. Syntymäpäivä sen sijaan on tiedossa.
Kemal ajoi kurdien oikeuksia ja arvosteli kärkkäästi maansa vallanpitäjiä, mikä ajoi hänet usein vaikeuksiin. Hän oli nuorena vankilassa kommunistisen propagandan levittämisestä. Hän liittyi Turkin työväenpuolueeseen 1962, mutta erosi 1968, kun Neuvostoliitto hyökkäsi Tšekkoslovakiaan. Vuonna 1996 hän arvosteli saksalaisissa ja englantilaisissa lehdissä kurdeihin Turkissa kohdistunutta vainoa, ja hän sai vuoden ja kahdeksan kuukauden ehdollisen vankeustuomion ”vihan lietsomisesta” ja separatistisen propagandan levittämisestä.
Lekhcheb
Lekhcheb on kylä ja kunta ( Tagantin alueeseen kuuluvassa Tichittin departementissa keskisessä Mauritaniassa. Asukkaita Lekhchebin kunnassa oli vuoden 2000 väestönlaskennassa 1 469, joista naisia oli 721 ja miehiä 748. Lekhchebin asukkaat ovat rehian-nimellä tunnettuja paimentolaisuutta harjoittavia beduiiniarabeja. Kylässä on muutamia telttoja, majoja sekä sotilaiden vartioasema. Lekhchebistä länteen johtaa reitti Tagantin alueen pääkaupunkiin Tidjikjaan. Kylästä itään johtaa huonokuntoisempi piste Tichittin keidaskaupunkiin.
Maastohiihto talviolympialaisissa 2018 – naisten yhdistelmähiihto
Maastohiihdon naisten yhdistelmähiihdon kilpailu talviolympialaisissa 2018 järjestettiin 10. helmikuuta 2018 Alpensian maastohiihtokeskuksessa Pyeongchangissa, Etelä-Koreassa.
Yhdistelmähiihdossa urheilijat lähtivät yhtä aikaa ja hiihtivät ensin 7,5 kilometriä perinteisellä ja sitten 7,5 kilometriä vapaalla hiihtotavalla. Ruotsin Charlotte Kalla voitti kultaa, Norjan Marit Bjørgen hopeaa ja Suomen Krista Pärmäkoski pronssia.
Kruunueetterit
thumb|200px|[[18-kruunu-6, johon on sitoutunut kaliumioni]]
Kruunueetteri on heterosyklinen yhdiste, joka sisältää useita eetteriryhmiä. Kruunueetterit nimesi Charles J. Pedersen niiden kruunua muistuttavan rakenteen vuoksi. Kruunueetterit voivat sulkea sisäänsä metalli-ioneja erittäin selektiivisesti eli ne sitoutuvat vain tiettyyn ioniin eivätkä muodosta sidosta muiden metalli-ionien kanssa. Yleisimpiä kruunueettereitä voidaan pitää etyleenioksidin oligomeereinä. Kruunueettereitä voidaan käyttää ionoforeina eli ionien kuljettajina esimerkiksi vedestä kloroformiin
Historiaa
Vuonna 1967 Charles Pedersen, työskennellesään DuPontilla, löysi yksinkertaisen synteesin etsiessään ainetta, joka pystyisi kationien kelaatioon. Hän liitti katekolimolekyylejä toisiinsa hydroksyyliryhmien välityksellä. Yllätyksekseen Pedersen huomasi, että eräs kuusi happiatomia sisältävä rengasmainen sivutuote kykeni muodostamaan vahvan sidoksen kaliumioniin. Myöhemmin Pedersen tutki erityisesti dibentsokruunueettereitä.
Selektiivisyys
Kruunueetterin happiatomilla on yksi sitoutumaton elektronipari, niillä se muodostaa koordinaatiosidoksen metallikationin kanssa. Selektiivisyys riippuu suuresti kruunueetterin koosta. Mikäli metalli-ioni on säteeltään liian suuri, se ei kykene pääsemään kruunueetterirenkaan sisälle, eikä sidosta muodostu. Vastaavasti liian pieni kationi on liian kaukana happiatomeista eikä tehokas sidoksen muodostaminen onnistu. Kruunueetterit toimivat siis Lewis-emäksinä.
Bentsokruunueetterit
Bentsokruunueettereissä kruunueetterimolekyyliin on liittynyt yksi tai usein kaksi bentseenirengasta. Bentsokruunueettereitä käytetään muodostamaan komplekseja ioniyhdisteiden kanssa. Bentsokruunueetterit ovat myrkyllisiä.
Atsakruunueetterit
Atsakruunueettereissä yksi tai useampi happiatomeista on korvattu typpiatomilla, joka voi muodostaa metalli-ionin kanssa kolme sidosta. Kaksi- ja useampisyklisiä atsakruunueettereitä kutsutaan kryptandeiksi.
Lariaattiset kruunueetterit
Lariaattisen kruunueetterin runkona on atsakruunu, jonka yhteen typpiatomiin on liittynyt hiilivetyhäntä, jossa on eetteriryhmä. Substraatti muodostaa sidoksen hännän kanssa ja hiilivetyketju taipuessaan asettaa metalli-ionin atsakruunurenkaan sisälle. Yleensä kruunueetterit muodostavat sidoksia pääasiassa alkali- ja maa-alkalimetalli-ionien välillä, mutta lariaattiset kruunueetterit voivat sitoutua myös muidenkin metallien, kuten hopean ja lyijyn, kanssa. Lariaattisten kruunueettereiden häntä voi myös olla vastaanottaa protoneja. Tämä vaikuttaa myös aineen selektiivisyyteen. Lariaattiset kruunueetterit ovat myös huomattavan tehokkaita ionoforeja
Tunturikeulankärki
Ulkonäkö ja koko
Monivuotinen tunturikeulankärki kasvaa 5–15 senttimetriä korkeaksi. Sen varsi on suikerteleva, tyveltä haarova ja koheneva. Varsi on myötäkarvainen ja varren nivelvälit ovat pitkiä. Lehdet ovat päätöparisia ja parilehdykkäisiä, pareja on 7–10 kappaletta. Lehdykät ovat suikeita. Terttumaisessa kukinnossa on 7–9 violetinsävyistä kukkaa. Palko on mustakarvainen, riippuva ja teräväkärkinen. Tunturikeulankärki kukkii heinä-elokuussa.
Tunturikeulankärki muistuttaa väritykseltään hiukan hiirenvirnaa (Vicia cracca), ja muodoltaan kenttäkeulankärkeä (O. campestris). Sen voi sekoittaa tunturikurjenherneeseen (Astragalus alpinus), mutta ero näkyy kukkien muodossa: keulankärkien venho eli kahden alimman terälehden muodostama osa on suippo, kurjenherneillä tylppä.
Levinneisyys
Tunturikeulankärkeä tavataan vuoristoalueilla Euroopassa ja Aasiassa. Euroopassa sitä kasvaa Albaniassa, Pyreneillä, Alpeilla sekä Ruotsin ja Norjan tunturialueella, mihin esiintymään myös Suomen ainoa kasvusto liittyy. Aasiassa lajia tavataan muun muassa Kaukasuksella, Altailla ja Tiibetissä.
Suomessa tunturikeulankärkeä tavataan vain Enontekiön Kilpisjärvellä Käsivarren alueella yhdessä paikassa Mallan luonnonpuistossa.
Elinympäristö
Suomessa tunturikurjenherne kasvaa alapaljakan paisterinteillä paikoilla, joissa maaperä on kulunut esimerkiksi lumen sulamisvesien takia. Laji on kalkinvaatija. Suomen ainutta esiintymää saattaa uhata kasvupaikan umpeenkasvu.
Mun levy!
Mun levy! on rap-artisti Petri Nygårdin debyyttialbumi vuodelta 2000.
Albumilta löytyvät muun muassa Nygårdin tunnetuimmat kappaleet "Vitun Suomirokki", "Rääväsuu" ja "Kanava Nolla (Antakaa Mun Olla)".
Levy on myynyt yli 25 500 kappaletta. Levy pysyi vuonna 2000 Suomen virallisella listalla 11 viikkoa, parhain sijoitus oli ensimmäinen sija viikoilla 33–34.
Palonkylä
Palonkylä eli Palo on yksi entisen Saloisten kunnan eli Salon vanhimmista kylistä Pohjois-Pohjanmaalla, se on myös maarekisterikylä.
Korean Air
thumb|right|250px|Korean Airin entinen [[Boeing 747-400 laskeutumassa Lontoon Heathrow'n lentoasemalle.]] thumb|250px|Korean Air [[Boeing 737-800 Daegun kansainvälisellä lentoasemalla.]] thumb|250px|Korean Airin kohteet.
Apostasia
pienoiskuva|pysty|Espanjalaisen uskostaluopumiskampanjan logo. pienoiskuva|pysty=1.2|Valtiot, joissa on voimassa sharialain määräämä kuolemanrangaistus uskosta luopumisesta. Apostasia (, sanoista από apó, 'kaukana', στάσις stásis, 'asento') merkitsee julkista uskosta luopumista. Erityisesti ilmausta käytetään kristinuskosta luopumisesta, mutta sillä voidaan viitata myös muista uskonnoista luopumiseen.
Rooman keisari Julianus (361–363) sai lisänimen Apostata, koska hän luopui kristinuskosta ja suosi kreikkalaista filosofiaa ja erityisesti uusplatonismia.
Uskosta luopuminen Suomessa
Suomessa oli voimassa uskontopakko vuodesta 1634 alkaen. Kaikkien oli kuuluttava luterilaiseen kirkkoon tai lähdettävä maasta, poikkeuksena Karjalan ortodoksit. Evankelis-luterilaisesta kirkosta eroaminen tai vaihtaminen toiseen uskontoon ei ollut mahdollista. Vuonna 1869 säädettiin kirkkolaki, jonka mukaan ”erehdyksessään pysyvät” sai päästää kirkosta. Kirkosta eroaminen kokonaan tuli mahdolliseksi vuonna 1923, kun uskonnonvapauslaki astui voimaan.
Islam
Islamilainen sharialaki määrää kuolemantuomion, jos henkilö edes osittain luopuu islamista. Tällöin hänestä tulee kafir eli uskoton. Määräyksen uskonnolliset perustelut löytyvät hadith-kirjallisuudesta.
Jacob Wilhelm de Pont
Jacob Wilhelm de Pont (8. maaliskuuta 1755 Lahden kartano, Somero – 30. tai 31. tammikuuta 1809 Tukholma) oli suomalainen majuri, kartanonomistaja ja Nuutajärven lasitehtaan perustaja.
De Pontin vanhemmat olivat Someron Åvikin lasitehtaan patruuna Jacob Reinhold de Pont (1717–1788) ja Catharina Elisabeth Ahlgren. Hän hakeutui sotilasuralle ja hankki sotakokemusta 1770-luvun lopulla Yhdysvaltain vapaussodasta palvellen luultavasti ranskalaisella kaapparilaivalla. De Pont palasi Ruotsiin 1780 ja oli sitten kapteenina Viaporiin sijoitetussa Saaristolaivastossa. Vuonna 1782 hän sai luutnantin vakanssin Uudenmaan läänin jalkaväkirykmentistä ja hänet ylennettiin siellä Henkikomppanian kapteeniksi 1788. De Pont erosi palveluksesta 1795 majurin arvoisena.
De Pont haki yhdessä Honkolan kartanon omistajan Harald Furuhjelmin kanssa kamarikollegiolta lupaa perustaa lasitehdas Nuutajärvelle ja lupa myönnettiin helmikuussa 1793. He hakivat myös lupaa perustaa toinen lasitehdas Nurmijärvelle ja saivat myös tälle luvan 1794. Nurmijärvi sijaitsi kuitenkin liian lähellä Helsinkiä ja Viaporin linnoitusta jotka kuluttivat suuren määrän polttopuuta alueen metsistä. Lasitehtaan polttoaineeksi tarvitseman puun hinta olisi tullut liian korkeaksi ja niinpä lasitehdas päätettiin perustaa Nuutajärvelle sen syrjäisestä sijainnista huolimatta, koska Urjalassa oli runsaat metsävarat. Lasihytin rakennustyöt alkoivat talvella 1794 ja lasin tuotanto pääsi alkamaan jo seuraavana syksynä. Tehtaan työväki tuli Tuorsniemen lasitehtaalta Porin läheltä.
De Pont myi jo 1798 osuutensa lasitehtaasta ja Nuutajärven maatilansa Harald Furuhjelmin nuoremmalle veljelle kapteeni Johan Furuhjelmille. De Pont rakennutti kaksikerroksisen kaupunkitalon Turkuun ja osti vuonna 1800 Kustavista Strömman (Ruoni) ja Salminiityn tilat harjoittaen niillä sitten maanviljelystä. Henrik Gabriel Porthanin mukaan de Pont kärsi viimeisinä elinvuosinaan mielenterveysongelmista ja aiheutti lähipiirilleen paljon tuskaa ja vahinkoa. Hän osallistui kuitenkin vielä Suomen sotaan vuonna 1808 riisumalla aseista kaksi venäläistä kasakkaa ja luovuttamalla heidät Saaristolaivastolle.
Wienin roomalaiskatolinen arkkihiippakunta
Wienin roomalaiskatolinen arkkihiippakunta on katolinen hiippakunta Itävallassa. Sen keskuspaikka on Wien. Se erotettiin omaksi hiippakunnakseen Passaun hiippakunnasta vuonna 1469 ja arkkihiippakunnaksi se kohosi vuonna 1722.
Computer Control Company
Vuonna 1966 yritys myytiin Honeywellille, joka jatkoi yrityksen tietokoneiden valmistusta vuoteen 1970 saakka.
Yritys valmisti 16- ja 24-bittisiä minitietokoneita:
Honeywellin omistuksessa yritys julkaisi vielä DDP-416, H316 ja H716 -tietokoneet kunnes osasto lakkautettiin.
Karjala-kysymys
right|thumb|300px|[[Moskovan välirauhansopimuksella vuonna 1944 luovutetut alueet. Porkkalan vuokra-alue palautui vuonna 1956.]] Karjala-kysymyksellä tarkoitetaan yleensä luovutetun Karjalan ja muiden Suomen jatkosodan jälkeen Neuvostoliitolle menettämien alueiden palauttamisesta käytävää keskustelua. Kysymykseen viitataan myös käsitteillä Karjalan kysymys, Karjala-keskustelu tai luovutettujen alueiden palautuskeskustelu. Vaikka nimitys Karjala-kysymys viittaakin näennäisesti vain luovutettuun Karjalaan, sillä tarkoitetaan useimmiten myös muiden luovutettujen alueiden eli Petsamon, Sallan–Kuusamon alueen ja Suomenlahden ulkosaarten palautuskeskustelua. Suomen virallisen kannan mukaan rajojen muuttamiseen ei ole tarvetta. Presidentti Sauli Niinistön mukaan virallisella Suomella ei ole vaatimuksia Venäjälle, mutta Suomi on valmis keskustelemaan asiasta, jos Venäjä haluaa. Palautusta ei ole nyky-Venäjältä kysytty, mutta Venäjä on antanut ymmärtää, että vastaus olisi kielteinen.
Vuosina 2004–2005 tehtyjen mielipidemittausten mukaan palautusta kannatti noin kolmasosa suomalaisista ja vastusti runsas puolet. Palautuksen perusteluiksi sanotaan karjalaisia ja Suomea kohdanneen vääryyden korjaaminen, ryöstösaaliiksi koettujen alueiden palautus ja taloudelliset syyt. Palautuksen kannattajien tekemien laskelmien mukaan palautus olisi taloudellisesti kannattavaa, mutta laskelmia on kritisoitu. Palautuksen suurimpina ongelmina koetaan rahoitus, alueen noin 350 000 asukkaan venäläisväestö ja Venäjän reaktioiden pelko. Osa katsoo asian jo vanhentuneen.
Toinen maailmansota
Talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa Suomi joutui luovuttamaan suuren osan Karjalaa, osan Sallaa ja Kuusamoa, Petsamon Kalastajasaarennon sekä Suomenlahdella sijaitsevat Suursaaren, Tytärsaaren ja Lavansaaren. Koska luovutetusta Karjalasta evakuoidun väestön lukumäärä oli paljon suurempi kuin harvaan asutusta pohjoisesta tai Suomenlahden saarilta evakuoidun, alueluovutukseen liittyvät ongelmat leimautuivat nimenomaan ”Karjala-kysymykseksi”. Pääministeri Ryti olisi Paasikiven ja Tannerin tukemana halunnut taloudellisista syistä jättää ainakin osan karjalaisista luovutetulle alueelle. He suunnittelivat karjalaisille mahdollisuutta valita kanta-Suomeen muuttamisen ja kotiseudulleen jäämisen välillä. Lähes kaikki karjalaiset kuitenkin päättivät itse, etteivät jää Neuvostoliiton asukkaiksi.
Jatkosodan aikana Suomi valloitti menetetyt alueet takaisin ja miehitti lisäksi suuren osan Itä-Karjalaa. Eduskunta päätti 6. joulukuuta 1941 liittää Moskovan rauhassa menetetyt alueet takaisin Suomeen, mutta Neuvostoliitto ei päätöstä hyväksynyt. Suuri osa karjalaisista evakoista palasikin sodan aikana kotiseudulleen. Toivottiinpa sodan aikana ratkaisua myös Itä-Karjalan kysymykseen Suomen armeijan edetessä syvemmälle Neuvostoliiton alueelle. Vuonna 1944 karjalaiset kuitenkin joutuivat lähtemään suurhyökkäyksen tieltä uudelleen evakkoon. Evakkoon lähtö tapahtui kiireesti, ja harva sai mukaansa paljoakaan omaisuutta.
Moskovan välirauhansopimuksessa 19. syyskuuta 1944 kaikki vuonna 1940 luovutetut alueet joutuivat uudestaan Neuvostoliitolle samoin kuin niiden lisäksi myös koko Petsamo.
Suomessa ei täysin ymmärretty eikä hyväksyttykään evakkoon lähtöä. Moni siirtokarjalainen joutui kokemaan ryssittelyä. Tilojaan osittain luovuttamaan joutuneet länsisuomalaiset saattoivat katkerina tokaista, että: ”Olisitte jääneet sinne Karjalaanne”, kun taas siirtokarjalaiset katsoivat jäämisen mahdottomaksi.
Pariisin rauhanneuvotteluissa Paasikiven johtama valtuuskunta olisi halunnut keskustella rajakysymyksestä, mutta Suomen annettiin antaa vain yksi lausunto näkemyksistään, eikä rajantarkastuksista keskusteltu. Pariisin rauhansopimuksessa Suomen rajat vahvistettiinkin samoiksi kuin ne olivat olleet jo vuoden 1944 välirauhansopimuksen mukaan. Karjalan palautuskysymys käsitti nyt myös Petsamon aluepalautuksen.
Kylmä sota
Kylmän sodan aikana suomettuneessa Suomessa Karjalasta vaiettiin julkisesti, ja poliittiset neuvottelut käytiin salassa. Presidentti Paasikivi yritti pari kertaa ottaa asian esille. Paasikiven muistelmien mukaan hän ajatteli YYA-sopimuksen jatkamisen hintana olevan Karjalan palautus. Kylmän sodan aikana Kekkosen lisäksi erityisesti ministeri Johannes Virolainen oli tunnettu palautuksen puolestapuhuja. Absolutistina tunnettu Virolainen lupasi ottaa ryypyn, kun Karjala palautuu.
Presidentti Urho Kekkonen otti asian useasti esille neuvotteluissaan Neuvostoliiton edustajien kanssa. Myös Saimaan kanavan eteläosa oli jäänyt luovutetulle alueelle, mutta 1960-luvun alussa tehtiin sopimus, jolla kanava ja kapea maakaistale sen varrella vuokrattiin Suomelle 50 vuodeksi. Kanavasta neuvoteltaessa Kekkonen oli ehdottanut, että sen länsipuolelle jääneet alueet sekä Viipuri palautettaisiin Suomelle, mutta näin ei tapahtunut. Vuonna 1968 Kekkonen ehdotti Brežneville Viipurin alueen palauttamista, mutta Brežnev ei suostunut. Kekkonen ei halunnut kysymystä esille julkisesti. Hän huomautti vuonna 1956 Karjalan Liitolle jyrkkäsanaisesti Liiton vaatimuksista ottaa asia esille Neuvostoliiton kanssa ja pyysi, että Karjalan asiasta vaiettaisiin julkisuudessa.
Kekkonen piti palautusta suurena unelmana ja palautumattomuutta suurimpana epäonnistumisenaan. Keskeinen argumentti hänellä oli Saksojen kysymys. Kun Neuvostoliitto ehdotti Saksan demokraattisen tasavallan tunnustamista, Kekkonen sanoi hinnaksi Karjalan palautuksen. Max Jakobson kertoo kirjassaan Tilinpäätös, että Karjalan palautus oli Kekkoselle pakkomielle. Erityisesti Porkkalan palautuksen yhteydessä vuonna 1955 Kekkonen ja Paasikivi toivoivat myös muiden alueiden palautusta. Kekkonen keskusteli asiasta suurlähettiläs Lebedevin kanssa, mutta Neuvostoliitolla ei ollut tähän halua. ETYK-konferenssissa vuosina 1973–1975 Suomi ei enää ottanut palautusta esille.
Neuvostoliiton hajoaminen
Suomi irtaantui 21. syyskuuta 1990 yksipuolisesti Pariisin rauhansopimuksen sotilaallisista pykälistä, mutta rajakysymykseen ei otettu kantaa. YYA-sopimuksen katsottiin Suomessa sopivan huonosti Euroopan unionin rakennelmiin, ja neuvottelut sopimuksen muuttamisesta aloitettiin vuonna 1991.
Kainuun Sanomien tietojen mukaan loppuvuodesta 1991 Venäjän presidentti Boris Jeltsinin hallitus tarjosi Suomen korkeimmalle johdolle mahdollisuutta ostaa Karjala. Myynti olisi ollut jatkoa Baltian maiden itsenäistymiselle. Mauno Koivisto olisi lehden mukaan nimittänyt salaisen komitean selvittämään luovutetun Karjalan alueella olevan infrastruktuurin arvon sekä perusrakenteiden kunnostuksen kustannukset. Työryhmä työskenteli vuodenvaihteessa 1991–1992 ja kokoontui muun muassa Santahaminassa. Ryhmä koostui kymmenkunnasta yhdyskunta- ja kaupunkirakentamisen asiantuntijasta, ja sen arvion mukaan Karjalan kauppahinta olisi ollut noin 64 miljardia markkaa. Infrastruktuurin kunnostus olisi tullut maksamaan paljon enemmän, jopa noin 350 miljardia markkaa. Kainuun Sanomien mukaan Koivisto piti hintaa liian kalliina. Tuolloin ulkoministerinä toiminut Paavo Väyrynen kertoi Suomen Tietotoimistolle, ettei hän tiedä mitään Kainuun Sanomien väitteistä. Samoin kertoi silloin ulkoministeriön poliittista osastoa johtanut Jaakko Blomberg STT:lle ja Yleisradiolle 18. elokuuta 2007. Saman päivän aamuna Kainuun Sanomien haastattelussa hänellä oli kuitenkin ollut mielikuva työryhmästä. Väyrysen mukaan tuolloin keskusteltiin ainoastaan siitä, että ”yritykset ja yksityiset saattaisivat voida ostaa tai vuokrata maata Karjalan alueelta”. Sen sijaan tuolloinen pääministeri Esko Aho piti Koiviston asiantuntijaryhmää mahdollisena. Venäjän entinen valtiosihteeri Gennadi Burbulis kiisti Karjalaa koskaan tarjotun ja Koivisto tarjousta koskaan saaneensa, saati asiantuntijaryhmää nimenneensä. Jeltsinin hallituksen neuvonantajana toiminut Andrei Fjodorov kertoi Helsingin Sanomille, että hän oli ollut vuosina 1991–1992 mukana Venäjän hallituksen perustamassa 6–8 henkilön ryhmässä, joka oli laskenut Karjalan palauttamisen hintaa Suomelle. Hinnaksi arvioitiin 15 miljardia dollaria. Hänen mukaansa Koivisto ja Väyrynen tiesivät näistä epävirallisista keskusteluista ja yhteydenotoista. Kun Kainuun Sanomat syyskuussa 2007 kysyi Jaakko Blombergilta Fjodorovin haastattelun jälkeen uudestaan Karjala-työryhmästä, Blomberg sanoi suoraan, että hänellä on mielikuva, että Karjalan palauttamisen hintaa laskettiin ulkoministeriössä. Presidentin roolin hän kuitenkin kiisti asiassa. Väyrynen on kommentoinut, ettei mitään vakavasti otettavia viestejä Karjalan myymisestä Venäjältä tullut, mutta totesi, että asiasta oli liikkeellä ”kaikenlaisia huhuja ja väitteitä”.
Vuonna 1992 Suomi teki Venäjän kanssa niin sanotun naapuruussopimuksen, jolla korvattiin YYA-sopimus. Se sisältää pykälän rajojen loukkaamattomuuden kunnioittamisesta, mutta ei sotilaallisia kohtia. SMP:n kansanedustajat Tina Mäkelä, Hannu Suhonen ja Marita Jurva vastustivat sopimusta sen rajoja koskevan artiklan vuoksi. Edustajat katsoivat sopimuksen merkitsevän Karjalan takaisinsaamisesta neuvottelemisen mahdollisuuden hylkäämistä ja sen lyövän kuoliaaksi ”Suomen kansan laajojen piirien ja erityisesti maamme karjalaisten toiveet entisen rakkaan lääninsä liittämisestä takaisin Suomeen”. He äänestivät sopimusta vastaan. Sopimuksen puolesta äänestänyt SMP:n kansanedustaja Sulo Aittoniemi totesi samassa eduskuntakeskustelussa, että yksi tapa Suomen saada Karjala takaisin on neuvotteluteitse: ”Toinen mahdollisuus meillä saada Karjala takaisin on julistaa sota Venäjälle, mennä Viipuriin torrakko selässä ja pussihousut jalassa ja sanoa, että nyt pojat aloitettiin. Ottakoot itäisen naapurin ihmiset leikkinä tämän asian, mutta siis meillä on tasan kaksi mahdollisuutta ollut ennen tätä sopimusta ja on tämän sopimuksen jälkeenkin. Voimme käyttää kumpaa haluamme, todennäköisesti neuvottelutietä tässä tapauksessa.”
Suomen Kuvalehdessä 49/1995 julkaistiin toimittaja Olli Ainolan artikkeli otsikolla ”Suomi vaihtoi Karjalan Euroopan unioniin”. Siinä väitettiin, että neuvottelut Karjalan palautuksesta olisivat estäneet Suomen jäsenyyden Euroopan unionissa ja Natossa. Ulkoministeri Rafael Paasio ilmoitti, että ”Sopimus vahvisti itärajan uudelleen, vaikka siitä ei paperille mitään sanallisesti pantukaan”. Asiaa ei kuitenkaan ole julkisuudessa vahvistettu, eivätkä rajakiistat ole olleet EU- tai Nato-jäsenyyden este: Baltian maat hyväksyttiin molempiin jäseniksi, vaikka niillä ei ollut rajasopimusta Venäjän kanssa, samoin kuin Kypros EU:n jäseneksi, vaikka Turkki käytännössä miehittää pohjoisosaa.
Uusi Venäjä
Vuonna 2000 presidentti Vladimir Putin sanoi suomalaisten lehtimiesten haastattelussa, että keskustelu rajamuutoksista vaikeuttaa maiden välisiä suhteita. Tähän presidentti Tarja Halonen totesi, että kaikesta on voitava avoimesti keskustella. Vuonna 2001 Suomen-vierailullaan Putin otti sovittelevamman linjan, ja sanoi että rajanmuutokset eivät ole paras ratkaisu, ja ehdotti Karjala-kysymykseen ratkaisuksi integraatiota ja yhteistyötä.
2000-luvulla
thumb|300px|Karjalan palautusta puolustetaan joskus Karjalan luonnon kauneudella. Kuvassa Laatokkaa Sortavalan edustalla. Karjala-keskustelu ei ole yltänyt sen enempää sisä- kuin ulkopoliittisellekaan tasolle joitakin yksittäisiä kannanottoja lukuun ottamatta, vaan se on jäänyt kansalaiskeskusteluksi. Mikään merkittävä puolue tai poliittinen taho Suomessa ei aja Karjalan palautusta. Jotkin yksittäiset poliitikot kuten Ari Vatanen ja Risto Kuisma ovat kuitenkin ilmaisseet tukensa palautukselle, kun taas esimerkiksi presidentti Mauno Koivisto on jyrkästi vastustanut jo asiasta puhumistakin. Vuoden 2006 presidentinvaaleissa Timo Soini ja Arto Lahti kannattivat palautusta avoimesti, ja Lahdella se kuului pääteemoihin. Karjala-keskustelusta on myös lisätty maininta CIA:n The World Factbookiin, jonka tarkoituksena on palvella yhdysvaltalaista yleisöä ja päätöksentekijöitä.
Karjala-keskustelua käydään aktiivisesti esimerkiksi Internetin keskustelupalstoilla kuten KareliaForumissa ja siirtokarjalaisten heimolehdessä Karjalassa. Ajoittain keskustelu ylittää uutiskynnyksen Venäjällä: Vuoden 2003 mielenosoitus ja Karjalan palautus -kirjan julkistaminen olivat esillä tiedotusvälineissä. Venäläinen televisiokanava NTV lähetti vuonna 2002 Karjalan palautuksesta dokumenttiohjelman ja Ren TV vuonna 2006. Myös mielipidemittaukset on pantu merkille Venäjällä. Venäjän ulkoministeri Sergei Lavrov sanoi 18. tammikuuta 2005, että mielipidemittauksia järjestävät ovat ”provokaattoreita, joiden tarkoituksena on elvyttää aluevaatimuksia”. Helsinkiläinen asianajaja Kari Silvennoinen ilmoitti 22. toukokuuta 2006 aikovansa oikeustoimiin Venäjän valtiota vastaan, jotta menetettyjen tilojen omistajat saisivat omistusoikeutensa takaisin. Venäläinen media huomioi asian, ja muun muassa uutistoimisto Tass ja verkkolehdet Novyje Izvestija ja Vremja Novostei kirjoittivat aiheesta. Venäläiset tuomioistuimet hylkäsivät Silvennoisen vaatimukset ja Europan ihmisoikeustuomioistuin ei ottanut niitä käsittelyyn.
Krimin miehityksen jälkeen
Vuonna 2015 yhdysvaltalainen tiedusteluyhtiö Stratfor julkaisi ennusteen vuosille 2015–2025, jossa todettiin, että Karjala haluaa liittyä Suomeen. Yhtiön mukaan Venäjän federaatio lakkaa nykymuodossaan olemasta, mikä edistäisi halukkuutta Suomeen liittymisestä. Stratforin mukaan Venäjän taloudelliset vaikeudet kaatavat maan ja useita itsenäisiä Venäjästä riippumattomia alueita alkaa muodostua. Karjalan Kuvalehden päätoimittaja Veikko Saks i oli samaa mieltä arvioiden kanssa.
Venäjän aloitettua suurhyökkäyksensä Ukrainaan vuonna 2022 alkoivat spekulaatiot siitä, mitä tapahtuisi, jos Venäjän federaatio hajoaisi sodan ja presidentti Vladimir Putinin toimien seurauksena. Eräissä varsin pitkälle menevissä arvioissa esitettiin, että hajoamisen seurauksena Suomi saattaisi liittää Karjalan itseensä.
Palautusjärjestöt
Koska puolueet eivät ole ottaneet asiaa ajaakseen, on perustettu muutamia kansalaisjärjestöjä ajamaan asiaa. Näistä jäsenmäärältään suurin on talvisodan jälkeen perustettu karjalaisten etujärjestö Karjalan Liitto. Sen tavoitteisiin on aina kuulunut karjalaisen kulttuurin vaalimisen lisäksi Karjalan palautus Suomen valtiolliseen yhteyteen. Keväällä 2004 pidetyssä seminaarissa liitto totesi Karjala-kysymyksen tarkoittavan Karjalan palautusta. Karjalan Liiton puheenjohtaja Markku Laukkanen on valitellut, että niin sanotut ”pienet palautusjärjestöt” vaikeuttavat Karjalan Liiton toimintaa Venäjällä ja pilaavat sen maineen siellä.
Muut palautusjärjestöt ovat syntyneet tyytymättömyydestä Karjalan Liiton toimintaan palautusasiassa. Järjestöistä näkyvimmät ovat ProKarelia, Aluepalautus ry, ja Tarton Rauha ry. ProKarelia on kansalaisjärjestö, joka haluaa edistää Karjala-keskustelua. Sillä on tähän tarkoitukseen internet-sivut, ja se julkaisee uutisia ja Karelia Klubi -nimistä palautuslehteä, joka ilmestyy kuudesti vuodessa. Aluepalautus ry. on lähettänyt yksityisten karjalaisten tilojen palautusanomuksia Venäjän hallitukselle ja tiedottaa palautuksesta liittyvistä kysymyksistä ja järjestää yleisötilaisuuksia, seminaareja ja koulutusta. Tarton Rauha ry. järjestää muun muassa keskustelutilaisuuksia. ProKarelia julkaisi vuonna 1998 ”Karjalan reformin” ja maaliskuussa 2005 Karjalan palautus -nimisen kirjan, joka sai julkisuutta aina Venäjällä asti.
Perussuomalaisten entisen nuorisojärjestön Perussuomalaisten Nuorten kanta oli vuodesta 2018, että Suomen valtion on vaadittava Venäjää palauttamaan luovutetut alueet.
Venäjän kanta
Venäjä on antanut ymmärtää, ettei sillä ole aikomusta suostua Karjalan palauttamista koskeviin neuvotteluihin. Tammikuussa 2005 mielipidemittauksia kommentoidessaan ulkoministeri Sergei Lavrov totesi, että jos palautusta pyydetään, ”vastaus tulee olemaan ehdottoman kielteinen”. Palautusta kannattavien toiveita on kuitenkin vahvistanut Venäjän ja Japanin edistyminen Kuriilien saarten kiistassa. Venäjä on myös palauttanut Kiinalle pienen maa-alueen maiden rajalta ja yrittänyt tehdä rajasopimuksia Baltian maiden kanssa. Usein arvellaan, että Karjalan palautus vahvistaisi vaatimuksia muissa Venäjän rajakysymyksissä kuten juuri Kuriilien tai Kaliningradin tapauksissa.
Helsingin Sanomien tilaamassa tutkimuksessa 10 % epäili palautuksen kiristävän Suomen ja Venäjän suhteita. Tämä oli neljänneksi suurin syy vastustamiseen. ProKarelia uskoo, että palautus liennyttää maiden välejä ja että se luo Venäjästä myönteisen kuvan. ProKarelian kielenkäytössä palautus nähdään molempia osapuolia hyödyttävänä hankkeena.
Venäjä pitää Karjala-kysymystä virallisesti määriteltynä Suomen ja Neuvostoliiton välillä Pariisin rauhansopimuksessa ja nykyään Venäjän ja Euroopan unionin suhteisiin liittyvänä asiana.
Vuonna 2012 Venäjän presidentti Vladimir Putin totesi Suomen tasavallan presidentti Sauli Niinistölle heidän ensimmäisessä tapaamisessaan, että: "Miksi te Natoon menisitte? Ette te Karjalaa takaisin saa". Tähän Niinistö vastasi: "Emme nyt valmistele sellaista".
Suomen kanta
Suomen virallinen kanta on, että rajoja voidaan muuttaa rauhanomaisesti eivätkä Pariisin rauha tai EU-sopimukset sitä estä, mutta tarvetta siihen ei ole. Tämän sanoi ulkoministeriön edustaja Yleisradion Suomi puhuu -ohjelmassa 2003. Myös muut viralliset lausunnot ovat olleet samansuuntaisia. Presidentti Martti Ahtisaari sanoi vuonna 1998: ”Suomen virallinen kanta on, että Suomella ei ole aluevaatimuksia Venäjälle. Jos Venäjä haluaa keskustella luovutettujen alueiden palauttamisesta, Suomi on siihen valmis.” Ulkoministerit Erkki Tuomioja ja Alexander Stubb ovat toistaneet tämän vastauksen eduskunnassa vastauksina kirjallisiin kysymyksiin vuosina 2004, 2011 ja 2012. Pääministeri Matti Vanhanen taas totesi Yleisradion pääministerin haastattelutunnilla 21. marraskuuta 2004, että: ”ei aio olla pääministerinä tätä rauhaa vahingoittamassa”.
Palautuksen hinta
thumb|200px|Karjalassa on monin paikoin käytössä vanhat suomalaiset talot. Kuva Sortavalan maaseudulta. thumb|right|200px|Neuvostoaikana rakennettuja asuintaloja [[Ensossa (venäjäksi Svetogorsk)]] Pelko siitä, että palautus aiheuttaisi suuria kustannuksia, on suurin vastustuksen syy. Helsingin Sanomien tilaamassa tutkimuksessa 42 % palautuksen vastustajista oli sitä mieltä ”jälleenrakentaminen olisi liian kallista”. Palautusta verrataan Saksojen yhdistämiseen ja sen odottamattoman suuriin kustannuksiin. Myös luovutettujen aluiden ränsistynyt nykytila arvelutti vastaajia. Vain palautukseen myönteisesti suhtautuvat ovat tehneet varsinaisia laskelmia. Jotkut eivät pidä siitä, että tällaisessa ”vääryyden korjaamisessa” edes ajatellaan sen hintaa.
Kansalaisjärjestö ProKarelian vuonna 1999 teettämän selvityksen mukaan palautus olisi taloudellisesti kannattava. Tämän alueelle muuttaviin 400 000 suomalaisiin, sinne tehtäviin kotimaisiin ja ulkomaisiin investointeihin ja sen luonnonvaroihin pohjautuvan tutkimuksen mukaan kustannukset olisivat noin 30 miljardia euroa kymmenen vuoden palautushankkeen aikana. Vertailun vuoksi Suomen valtion vuosibudjetti vuonna 2015 on noin 54 miljardia euroa. ProKarelian tutkimusta on kritisoitu: Helsingin Sanomat piti pääkirjoituksessaan 29. kesäkuuta 2000 laskelman yhtä lähtökohtaa palautettaville alueille muuttavista 400 000 suomalaisesta toiveajatteluna. Vastineessaan Prokarelia kertoi, että arvio muuttajista perustui osaltaan Suomen Kuvalehden 22. lokakuuta 1999 julkaisemaan mielipidemittaukseen, jonka mukaan 10 % suomalaisista olisi valmiita muuttamaan alueelle ja arveli, ettei Helsingin Sanomat ollut tutustunut koko selvitykseen.
Venäjä-tutkija, itsekin palautusta käsittelevän kirjan kirjoittanut tohtori Ilmari Susiluoto sanoi Kirjatyö-lehden haastattelussa tammikuussa 2000, ettei ProKarelian kustannusarvio ”perustu tosiasioihin”, ja katsoi Karjalan palautuksen tuovan tuhansia ongelmia. Venäjällä toiminut arkkitehti Esa Paaso arvioi vuonna 1998 jo Viipurin remontin maksavan 30 miljardia markkaa (noin viisi miljardia euroa), ja että alue on syrjäseutua, jonne on vaikea houkutella investointeja.
Karjalan palautusta kannattavan Helsingin kauppakorkeakoulun professori Arto Lahden mukaan Karjalan infrastruktuurin kuten teiden ja asuntojen rakentamiseen kuluisi kymmenen vuoden aikana kaikkineen 28 miljardia euroa. Arvio jakautuu siten, että 20 miljardia euroa tulee yksityisiltä tahoilta ja kahdeksan miljardia euroa julkiselta taholta. Turun kauppakorkeakoulun laskentatoimen professori Pekka Pihlanto esitti Kanavassa 4–5/2000 ja 7/2000 ja Helsingin Sanomissa 28. heinäkuuta 2006 monia varauksia Karjalan palautuksen väitetyn taloudellisen kannattavuuden suhteen. Suomen Pankin osastopäällikkö Antti Suvanto arvioi Helsingin Sanomissa elokuussa 2005, että Karjalaan tehtävät rahansiirrot olisivat suhteessa paljon suuremmat kuin Saksan yhdistymisen hinta ja että Suomesta ei löytyisi sellaista maksuhalukkuutta. Se ei Suvannon mukaan olisi mikään sopuisa hanke.
Oikea rauhansopimus?
Keskusteluissa palauttajat ovat pitäneet Pariisin rauhansopimusta 1947 pakkorauhana. Tämän vuoksi keskustelussa nostetaan esille Tarton rauhansopimus, joka palauttajien retoriikassa käsitetään tasapuolisten sopijaosapuolten sopimukseksi ja tästä syystä moraalisesti oikeampana pidetty. Perusteluksi esitetään myös, että Tarton rauha on ensimmäinen itsenäisen Suomen tekemä rajasopimus. Tämä yksinään ei juridisesti päde, koska Pariisin rauha on Suomen viimeisin rajat määritellyt valtioiden hyväksymä rauhansopimus. Suomen virallisen kannan mukaan niitä ei ole tarpeen muuttaa. Saman kannan mukaan mikään sopimus ei toisaalta estä muuttamaan rajoja, jos yhteistä tahtoa Suomella ja Venäjällä riittäisi.
Alueen rajan ovat määritelleet monet rajasopimukset, ensimmäisenä Pähkinäsaaren rauha. Kannattajien mielestä ne eivät liity Karjala-keskusteluun siksi, että aikaisemmat rauhat on tehty Ruotsin ja erilaisten venäläisten valtioiden välillä eikä Suomen ja Venäjän. Helsingin Sanomien tilaamassa tutkimuksessa 16 % vastustajista ajatteli, että ”vanhojen vääryyksien perään on turha haikailla”. Tämä oli toiseksi suurin vastustamisen syy.