cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Houses of the Holy
Tietoa kappaleista
Albumin avauskappale ”The Song Remains the Same” on kunnianosoitus maailmanmusiikille. Kerroksittain soivat kitarat ja korkeaääninen laulu luovat selvästi intialaislaistyylisen vaikutelman. Jimmy Page oli säveltänyt kappaleen alun perin instrumentaaliksi ja antanut sen nimeksi ensin ”The Overture” ja sitten ”The Campaign”, mutta se sai lopullisen muotonsa ja nimensä Robert Plantin tekemän sanoituksen jälkeen. ”The Song Remains the Same” on yksi neljästä Pagen ja Plantin ripeästi tekemästä kappaleesta, jotka muodostavat koko levyn perustan. Bluesmaisen ja euforisen ”The Rain Songin” piti alun perin olla jatkoa samaan kappaleeseen kuin ”The Song Remains the Same”, mutta ne erotettiin toisistaan, kun Plant kirjoitti avauskappaleeseen erillisen sanoituksen. ”The Rain Song” kertoo ”rakkauden keväästä”, ja siinä on John Paul Jonesin mellotronilla tekemä orkestrointi. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun Led Zeppelin käytti mellotronia. Folkriffejä sisältävä ”Over the Hills and Far Away” on Pagen säveltämä, ja Plantin sanoituksissa on aforismeja ja arvoituksia. Kappale yhdistelee akustista ja sähköistä musiikkia, mistä oli tullut yhtyeen tavaramerkki. A-puolen päättää spontaani funkparodia ”The Crunge”, jossa tavoitellaan James Brownin soundia. Plant laulaa sekaan myös pätkän Otis Reddingin ”Mr. Pitifulia”. Kappaleen on sanottu kuvastavan hyvin sitä yhdessä tekemisen tunnetta, joka välittyy koko albumilta.
B-puolen avaava rock-kappale ”Dancing Days” on raskaampaa musiikkia kuin edelliset. Se syntyi Bombayn-matkalla korvaan tarttuneen melodian pohjalta. ”D’yer Mak’er” osoittaa Led Zeppelin kiinnostuneen reggae-musiikista ajan hengen mukaan, sillä tyyli oli tuolloin nousemassa suosioon Englannissa. ”D’yer Mak’er” ei ole kuitenkaan parodiaa vaan uusi tulkinta reggaesta. Kappaleen nimi on sanaleikki: kysymys did you make her? äännetään samaan tapaan kuin sana Jamaica. ”No Quarter” on lähinnä Jonesin säveltämä, ja pahaenteisesti soiva piano ja syntetisaattori tekevät siitä albumin ainoan synkän laulun. Plantin tekemät sanat käsittelevät ”viikinkien kuolemanpartiota matkalla kohti saatanallista kohtaloa”. ”No Quarteria” oli alettu tehdä studiossa jo noin kolme vuotta aiemmin, mutta se viimeisteltiin vasta nyt. Siitä muodostui konserttien kulmakivi ja Jonesin bravuuri. Päätöskappale ”The Ocean” on kitaravoittoinen kappale, jota yhtye oli soittanut encorena jo kauan ennen sen levyttämistä. Laulun nimi viittaa Plantin näkemykseen konserttien nuoresta, ”sekopäisestä” yleisöstä, joka keinui lavan edessä kuin vuorovesiaalto. Rolling Stone -lehden Gavin Edwardsin mukaan solisti Plant olisi kuitenkin omistanut kappaleen tyttärelleen. ”The Oceanin” lopussa on doo-wop-tyylistä taustalaulua.
Etu- ja takakansi
thumb|right|340px|Houses of the Holyn kansitaide. Etu- ja takansi muodostavat yhdessä kokonaisuuden. Houses of the Holyn kannen suunnitteli Hipgnosis-yhtiön taiteilija Aubrey Powell. Siinä on yksitoista alastonta, esiteini-ikäistä lasta, jotka on kuvattu takaviistosta kipuamassa ylös kukkulan rinnettä. Powell suunnitteli kannen sen jälkeen, kun Jimmy Page oli hylännyt Powellin yhtiökumppanin Storm Thorgersonin luomuksen, jossa oli kuvattuna tennismaila sähköisenä hohtavalla vihreällä tenniskentällä. Page oli suuttunut ja lopettanut yhteistyön Thorgersonin kanssa, kun tämä oli kertonut, että kannen aiheena oli sanaleikki: englanniksi sanat ”maila” ja ”melu”  äännetään samalla tavalla. Page ei pitänyt sitä, että Thorgerson vihjasi Led Zeppelinin musiikin olevan melua.
Yhtyeen fanit ovat pitkään spekuloineet sitä, mistä kansikuva kertoo. Sen on epäilty viittavan niin elokuvaan Kirottu kaupunki kuin Pagen okkultistisiin mieltymyksiinkin. Kun Houses of the Holy ilmestyi, kansi herätti pahennusta. Esimerkiksi toimittaja Mat Snow näki kuvassa olevan ”alastomia tyttöjä kiipeämässä vuorelle”, eikä hänen mukaansa kansi viitannut okkultismiin vaan esitti sen sijaan ”esiseksuaalisia ihmisiä seksuaalisessa valossa”. Page on puolestaan sanonut, että kuvan lapset ovat ”pyhyyden taloja”. Kansikuva oli vuonna 1973 ehdolla parhaan kansitaiteen Grammy-palkinnon saajaksi. Led Zeppelin – Jättiläisten aika -kirjan kirjoittajan Mick Wallin mielestä Houses of the Holyn kansikuva oli Led Zeppelinin kansikuvista ”toistaiseksi kiehtovin”. Albumi julkaistiin avattavakantisena mallina, jossa etu- ja takakansi muodostivat yhdessä kokonaisuuden.
thumb|right|340px|Sisäkansi. Alkuperäisessä vinyylipainoksessa ei lukenut yhtyeen tai albumin nimeä. Brittipainoksissa oli kuitenkin kannen ympärillä paperinen vyöte, johon oli kirjoitettu yhtyeen, albumin ja levy-yhtiö Atlantic Recordsin nimi. Ideana oli, että albumin ostaja repäisee sen irti ryhtyessään kuuntelemaan levyä. Vyöte oli viime hetken myönnytys Atlanticille, koska yhtiön mielestä markkinointiin piti panostaa edellislevyä enemmän; Led Zeppelin IV -albumiin ei myöskään oltu kirjoitettu yhtyeen tai albumin nimeä. Toisen lähteen mukaan vyöte lisättiin levyn ympärille siksi, että se peitti lasten paljaat pakarat. Joissain osissa Yhdysvaltoja albumi oli kansikuvansa vuoksi pannassa useita vuosia. 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa julkaistiin CD-painoksia, joihin oli lisätty yhtyeen ja albumin nimi peittämään alaston lapsi.
Kansikuvan lapset ovat sisarukset Stefan ja Samantha Gates. Stefan Gatesista tuli sittemmin maailmankuulu televisiotoimittaja.
Sisäkansi ja -pussi
Albumin sisäkannessa on kuva, jossa vanhempi miespuolinen hahmo on nostanut lapsen poikittain päänsä päälle. Tämän on katsottu viittaavaan ihmisuhraukseen. Henkilöiden takana on esihistoriallista linnaa muistuttava rakennelma, jonka takaa aurinko on juuri nousemassa. Sisäkannen kuva otettiin samoilla tienoilla kuin etukannenkin, läheisen Dunlucen linnan luona.
Alkuperäiseen sisäpussiin oli kirjoitettu laulujen sanat ja tekijätiedot vanhanaikaisella fontilla. Sanoituksia ei ollut aiemmin painettu Led Zeppelinin leyvjen kansiin, mistä tosin oli poikkeuksena edellislevyllä yksi kappale, ”Stairway to Heaven”. Sanoituksissa oli lukuisia virheitä, ja ”The Oceanissa” oleva viittaus helvettiin oli sensuroitu. Levyn nimi oli ikään kuin maalattu sapluunalla pussin molemmille puolille – yhdelle puolelle normaalisti ja toiselle peilikuvana.
Myynti
Houses of the Holyn oli tarkoitus ilmestyä elokuussa 1972, mutta ongelmat miksauksessa ja kansikuvan työstössä viivyttivät julkaisua. Atlantic Records julkaisi albumin lopulta 28. maaliskuuta 1973. Se ilmestyi LP-, 8-raita- ja MC-formaateissa. Albumi nousi Yhdysvaltain Billboard 200 -listalla ykköseksi pudottaen kärkipaikalta pois Elvis Presleyn albumin Aloha from Hawaii: Via Satellite. Levy pysyi listalla kaikkiaan 99 viikkoa, ja sitä oli myyty kultalevyyn oikeuttava määrä 10. huhtikuuta mennessä. Britanniassa albumi nousi ykköseksi heti avausviikollaan 14. huhtikuuta 1973 ja oli kärjessä myös seuraavalla viikolla. Listaviikkoja kertyi kaikkiaan kolmetoista. Houses of the Holy nousi listaykköseksi myös Kanadassa sekä Australian Go-Set-listalla.
Alkyone
thumb|280px|right|Halcyone, [[Herbert James Draper, 1915]] Alkyone tai Halkyone oli kreikkalaisessa mytologiassa tuulten hallitsijan Aioloksen ja Enareten tytär. Hän meni naimisiin Keyksin, Hesperoksen pojan kanssa.
Alkyone ja Keyks elivät onnellisina yhdessä Trakhiissa, jopa niin onnellisina, että he vertasivat itseään Zeukseen ja Heraan. Tämä suututti Zeuksen, ja kun Keyks lähti merelle, jumala iski alukseen vasamallaan tappaen tämän. Keyksin haamu, itse asiassa unien jumala Morfeus ilmestyi Alkyonelle kertoen mitä hänelle oli tapahtunut, ja suruissan Alkyon heittäytyi mereen. Myötätunnosta jumalat muuttivat heidät molemmat jäälinnuiksi (, halkyon); tämä lintu yhdistetään usein kuningaskalastajaan.
Houses of the Holy
Myynti
Kaikkiaan Houses of the Holy on myynyt Yhdysvalloissa 11-kertaista platinaa, eli yli yksitoista miljoonaa kappaletta. Britanniassa albumia on myyty platinalevyyn oikeuttava määrä, 300 000 kappaletta. Myös Ranskassa ja Saksassa se on ylittänyt kultalevyrajan. Vuonna 2004 Houses of the Holy oli kymmenenneksi myydyin 1970-luvulla julkaistu albumi.
Samuel Fredrik von Born
Samuel Fredrik von Born (2. heinäkuuta 1782 Loviisa – 15. marraskuuta 1850 Helsinki) oli suomalainen virkamies ja sotilas.
Houses of the Holy
Myynti
CD-levynä albumi julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1987. 27. lokakuuta 2014 ilmestyi uusi Jimmy Pagen miksaama remasteroitu versio CD- ja vinyyliformaatissa. Tavallisen version lisäksi ilmestyi Deluxe Edition, joka sisälsi bonuslevyn. Lisäksi julkaistiin boksi, joka sisälsi molemmat versiot sekä CD- että vinyyliformaatissa. Mukana oli myös 80-sivuinen kirja, moniste kansikuvasta sekä latauskortti. Uudelleenjulkaisun myötä Houses of the Holy palasi lukuisten valtioiden listoille. Yhdysvalloissa albumi nousi seitsemän viikon aikana parhaimmillaan sijalle 12.
Alkyone
Koska Alkyone pesi meren äärellä, tuulen nostama aallokko esti häntä hautomasta muniaan. Hänen isänsä Aiolos pidättäytyi puhaltamasta tuulia viikon ajaksi joka vuosi ennen talvipäivänseisausta, jotta hänen tyttärensä pesintä onnistuisi. Tarina selittää sanan alkuperän termille "jäälinnun päivät" (kreikaksi Halkyonia), joka tarkoittaa ensisijaisesti tätä tyvenen jaksoa, jolloin talvimyrskyjä ei koskaan esiinny, mutta myös yleensäkin rauhallista aikaa.
Samuel Fredrik von Born
Monien muiden aikansa virkamiesten tavoin von Bornin ura alkoi armeijasta. Hän kävi Haapaniemen kadettikoulun ja aloitti upseerina armeijassa. Von Born otti osaa Suomen sotaan 1808-1809. Hän erosi Ruotsin armeijan palveluksesta everstiluutnanttina vuonna 1810 ja muutti takaisin Suomeen.
Alkyone
Alkyone, Atlaksen tytär
Alkyone oli myös Atlaksen ja Pleionen tytär, plejadi. Orionin yritettyä ahdistella sisaruksia, Zeus muutti heidät tähdiksi tyynnytelläkseen heidän isäänsä; heidät voidaan edelleen nähdä taivaalla Seulasten tähtijoukkona.
Houses of the Holy
Kriitikoiden vastaanotto
Albumi sai ilmestyessään hyvin ristiriitaisen vastaanoton niin kriitikoilta kuin yhtyeen faneiltakin. Erään yhdysvaltalaisen arvostelijan mielestä suurin osa albumin materiaalista oli vain huonoja vitsejä, kun taas Let It Rockin John Inghamin mukaan levy oli todiste yhtyeen ”lisääntyneestä monipuolisuudesta, huumorintajusta ja rikkaudesta, joiden seassa on omahyväisyyttä vain kohtalaisesti.” Billboard totesi omassa arvostelussaan albumin sisältävän intensiivistä rock-materiaalia. Rolling Stone kutsui levyä ”roskaruuaksi” ja ”veteläksi kaasupalloksi”. Kritiikin osasyynä on pidetty sitä, että levyä oli edeltänyt kaikin puolin onnistunut albumi, Led Zeppelin IV, minkä vuoksi odotukset olivat kasvaneet suunnattomiksi. Samoin oli käynyt vuonna 1970, kun Led Zeppelin III ilmestyi. Yhtye itse ilmoitti uuden albuminsa olevan ”taas yksi erävoitto”. Kuitenkin sen saama kritiikki hämmensi yhtyettä, ja se pelkäsi olevansa menettämässä otteensa.
Samuel Fredrik von Born
Von Born nimitettiin Oulun läänin maaherran Carl Henrik Ehrenstolpen sijaiseksi vuonna 1819 ja seuraavana vuonna varsinaiseksi maaherraksi. Von Bornin virkakauteen sijoittuu Oulun suurpalo vuonna 1822. Varsin lyhyeksi jääneen virkakauden tärkeimpiin saavutuksiin kuuluukin lähinnä palon tuhojen helpottaminen ja palon jälkeisen jälleenrakennuksen aloittaminen.
Houses of the Holy
Kriitikoiden vastaanotto
Myöhemmin albumi on saanut hyviä arvosteluja. Allmusicin Stephen Thomas Erlewine antoi sille viisi arvostelutähteä viidestä. Hän kehui erityisesti yhtyeen soittoa ja yksittäisistä kappaleista varsinkin ”The Rain Songia”. Kappaletta ”Over the Hills and Far Away” hän kuvasi vaikuttavaksi metallin ja folkin sulaumaksi. Viisi tähteä albumille antoi myös Rolling Stone -lehden Gavin Edwards. Entertainment Weeklyn Tom Sinclairin mielestä Houses of the Holy on Led Zeppelinin viimeinen ”tinkimätön mestariteos”. Mick Wall sanoo kirjassaan Led Zeppelin – Jättiläisten aika, että albumi on ”äärimmäisen itsevarma, joskin aliarvostettu”. Wallin mukaan ”Over the Hills and Far Away” kuulostaa uudenlaiselta ja tuoreelta, ja ”No Quarterin” hän sanoo olevan John Paul Jonesilta erittäin korkeatasoinen työnäyte. Toisaalta hän pitää ”The Crungea” ”täysin turhana tanssibiisinä, jota ei voi edes tanssia”.
Samuel Fredrik von Born
Von Bornin maaherrakausi päättyi vuonna 1826 kun hänet nimitettiin Suomen senaatin talousosaston varapuheenjohtajaksi.
Houses of the Holy
Julkaisun jälkeen
Led Zeppelin jatkoi esiintymiskiertuetta maalis–huhtikuussa 1973 Skandinaviassa ja muualla Euroopassa. Kiertueella oli ongelmia. Erityisesti rumpali John Bonhamin käytös oli hyvin ristiriitaista, ja tällä kiertueella hän saikin uuden lempinimen, The Beast. Yhtyeen jäsenten huono käytös kiertueilla oli johtanut siihen, että lehdistö alkoi vältellä yhtyettä. Niinpä Peter Grant palkkasi yhtyeen lehdistösihteereiksi Lee Soltersin ja Danny Goldbergin. Yhtyeen lehdistösihteeriksi oli tosin jo kesäkuussa 1972 palkattu B. P. Fallon, mutta Grant koki yhtyeen tarvitsevan enemmän tukea. Rolling Stone -musiikkilehti, joka oli kritisoinut yhtyeen varhaisia albumeja, pyysi sitä turhaan esiintymään kansikuvassa. Yhtye kieltäytyi myös lukuisista televisioesiintymisistä.
Kun uudet lehdistösihteerit palkattiin, alkoi samalla uusi 33 konsertin Pohjois-Amerikan-kiertue, jonka aikana yhtyeellä oli käytössään ylellinen yksityinen suihkukone, Starship. Eräs syy tähän oli Jimmy Pagen lentopelko, mutta yhtye halusi myös tehdä asemansa selväksi. Hotelleissa Grant vuokrasi yhtyeen käyttöön kokonaisia kerroksia ja osia. Kiertueen aikana toukokuussa Led Zeppelin esiintyi 56 000 ihmiselle Tampa Stadiumilla Floridassa, mikä rikkoi The Beatlesin kahdeksan vuotta vanhan ennätyksen suurimmasta yhden esiintyjän keräämästä yleisöstä. Kolmeen konserttiin New Yorkin Madison Square Gardeniin puolestaan järjestettiin kuvausryhmä. Kyseistä materiaalia käytettiin vuonna 1976 julkaistussa Laulu jää pystyyn -elokuvassa. Enimmäkseen Amerikan-kiertueen ansiosta Led Zeppelinin on kuitenkin sanottu ansainneen vuonna 1973 kaikkiaan 30 miljoonaa dollaria.
Samuel Fredrik von Born
Hautalan mukaan von Born on Ruotsin pitkäaikaisen pääministerin Olof Palmen isänäidin isoisä.
Houses of the Holy
Listasijoitukset ja sertifiointi
1973
2003
2014
Sertifiointi
Singlet
Yhtyeen kotimaassa Britanniassa ei julkaistu yhtäkään singleä.
Kokoonpano
Muusikot
Muut
Karl Lagerfeld
Karl Otto Lagerfeld (alk. Lagerfeldt 10. syyskuuta 1933 Hampuri, Saksa – 19. helmikuuta 2019 Pariisi, Ranska ) oli 1900-luvun vaikutusvaltaisimpia muotisuunnittelijoita. Lagerfeld oli ranskalaisen muotitalo Chanelin pääsuunnittelija. Lagerfeld suunnitteli vaatteita myös italialaiselle Fendin muotitalolle sekä omaa nimeään kantavalle merkille Lagerfeld.
Lagerfeld voitti vuonna 1954 International Wool Secretariatin suunnittelukilpailun päällystakkikategorian ja sai paikan ranskalaisesta Pierre Balmainin muotitalosta. Samassa kilpailussa Yves Saint-Laurent voitti pukukategorian ja sai paikan Christian Diorin muotitalosta.
Vuonna 1957 Lagerfeld siirtyi työskentelemään taiteellisena johtajana Jean Patoulle. Lagerfeld työskenteli Patoun jälkeen 1962 lähtien freelance-suunnittelijana muotitaloille ja -suunnittelijoille kuten Valentino, Krizia, Tiziani, Curiel ja Charles Jourdan.
Vuonna 1964 Lagerfeld piti taukoa muotimaailmasta ja lähti opiskelemaan taidetta Italiaan. Hän teki paluun muotimaailmaan vuonna 1965 italialaisen Fendin suunnittelukonsulttina. Lagerfeld työskenteli ranskalaiselle Chloén muotitalolle 1964–1983 sekä 1992–1997. Vuonna 1975 Lagerfeld suunnitteli Chloé nimisen tuoksun.
Lagerfeld teki 1987 lähtien myös töitä valokuvaajana ja kuvasi esimerkiksi useita Chanelin mainoskampanjoita.
Zookeeper
Zookeeper on yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 2011. Elokuvan on ohjannut Frank Coraci ja pääosassa on Kevin James. Äänirooleissa on useita tunnettuja näyttelijöitä, kuten Sylvester Stallone ja Adam Sandler. Elokuvan ensi-illaksi ilmoitettiin aluksi 8. lokakuuta 2010, mutta se siirrettiin heinäkuulle 2011.
Karl Lagerfeld
Lagerfeld perusti yhdessä saksalaisen kustantajan Gerhard Steidlin kanssa kirjankustantamon LSD, Lagerfeld Steidl Drückerei. Kustantamon ensimmäiset kirjat ilmestyivät syksyllä 2010. Julkaisuohjelmaan kuuluu muun muassa Coco Chanelin elämäkerta.
Raymond Bernard
Raymond Bernard (10. lokakuuta 1891 Pariisi, Ranska – 11. joulukuuta 1977 Pariisi) oli ranskalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja näyttelijä. Hän ohjasi 34 elokuvaa vuosina 1917–1958 ja käsikirjoitti 16 elokuvaa.
Vuonna 1931 Bernard teki ensimmäisen äänielokuvansa. Toisen maailmansodan aikana hän ei juutalaisen syntyperänsä takia saanut tehdä elokuvia, mutta ryhtyi heti sodan päätyttyä taas työhön.
Miikka
Miikka on miehen etunimi. Suomessa nimi Miikka on vuoden 2020 loppuun mennessä annettu noin 5 180 miehelle. Miikan nimipäivä on 29. syyskuuta.
Nimi Miikka on yleistynyt vasta 1960-luvulta alkaen oltuaan sitä ennen varsin harvinainen. Nimi Miikka oli suosituimmillaan 1980- ja 1990-luvuilla.
Aimee Garcia
Aimee Garcia (s. 28. marraskuuta 1978 Chicago, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt sivurooleja useissa televisiosarjoissa kuten Teho-osasto, Agentit, Angel, Arki vaivaa ja CSI: New York.
Garcia on valmistunut Northwestern-yliopistosta pääaineinaan journalismi ja taloustieteet. Garcia on meksikolais-puertoricolaisesta perheestä.
Garcia ja AJ Mendez käsikirjoittavat jatko-osan elokuvalle 47 Ronin.
Hot Space
Hot Space on brittiläisen Queen-yhtyeen vuonna 1982 julkaisema kymmenes studioalbumi. Sillä oli rockin lisäksi disko- ja dancemusiikin vaikutteita.
Julkaisut
Albumi julkaistiin alun perin vinyylilevynä ja kasettina Englannissa ja Yhdysvalloissa. Vuonna 1986 albumi julkaistiin ensimmäisen kerran CD-levynä ja uudelleen remix-kappaleen kanssa vuonna 1991. Vuonna 2001 albumi julkaistiin remasteroituna CD-levynä Japanissa ja 2004 Euroopassa.
Plagiaatiokiista Vanilla Icen kanssa
Yhdysvaltalainen räppäri Vanilla Ice (oik. Robert Van Winkle) kopioi kappaleen Under Pressure bassokuvion tunnetuimpaan hittiinsä Ice Ice Baby vuonna 1990. Winkle ei maksanut rojalteja kappaleesta, koska hänen mukaansa hänen kappaleensa bassokuviossa oli yksi erilainen nuotti verrattuna alkuperäiseen. Queen ja Bowie haastoivat Winklen oikeuteen, mutta kiista soviteltiin lopulta oikeussalin ulkopuolella.
Vuokra-asunto
thumb|Vuokratalo Seinäjoen Kivistössä. Vuokra-asunto on asunto, jonka omistaja on antanut vuokraa vastaan toisen henkilön käyttöön.
Vuokra-asuminen Suomessa
Vuonna 2016 Suomen noin 2,7 miljoonasta asuntokunnasta 854 000 asui vuokra-asunnossa. Noin puolet vuokra-asunnoista on yksityishenkilöiden tai yritysten omistamia, puolet erilaisten yleishyödyllisten asuntoyhteisöjen tai muiden voittoa tuottamattomien organisaatioiden omistuksessa. Viimeksi mainittujen rakentaminen on yleensä toteutettu valtion tukemalla aravalainoituksella, ja niihin vuokralaiset valitaan usein sosiaalisin perustein, esimerkiksi määrittämällä vuokralaiselle maksimituloraja. Toiminnan perusteena ei ole voiton tuottaminen vaan kohtuuhintaisten vuokra-asuntojen tarjoaminen asuntomarkkinoille. Yksityishenkilöiden tai liikeyritysten omistuksessa olevissa asunnoissa vuokranantajat harjoittavat vuokraamisella liiketoimintaa perimällä kuluja korkeampaa vuokraa.
Vuonna 2016 koko maan vuokra-asuntojen keskimääräinen neliövuokra oli 12,61 euroa. Aravarahoitteisissa asunnoissa keskivuokra oli 11,38 euroa ja vapaarahoitteisissa 13,65 euroa.
Omistajasta riippumatta kaikkea vuokra-asumista koskee laki asuinhuoneiston vuokrauksesta. Laissa säädetään muun muassa vuokrasopimuksesta, vuokran määrästä sekä vuokrasopimuksen irtisanomisesta ja purkamisesta.
Valtion tukemat vuokra-asunnot
Suomessa edullisempia vuokra-asuntoja on pyritty rakentamaan valtion tuella. Käytännössä tämä tehdään tarjoamalla edullista lainaa niin sanottuja ARA-vuokra-asuntoja rakennuttaville yhtiöille. Nimitys ARA tulee alun perin valtion asuntorahaston, ARA:n lyhenteestä.
Koska Suomen valtio saa yleensä muita edullisempaa lainaa rahoitusmarkkinoilta, se voi käyttää tätä ARA-asuntojen tukemiseen käyttämättä omaa rahaa. Tätä valtion lainarahaa myöntää ja valvoo nykyään Asumisen rahoitus- ja kehittämiskeskus. Edullisesti lainaamaansa rahaa valtio lainaa pienellä korolla eteenpäin rakennuttajille, jotta rakennettavien vuokra-asuntojen hinnat jäisivät alemmiksi kuin jos rakennuttajat lainaisivat rahat itse rahoitusmarkkinoilta.
Rakennuttajille on tätä palvelusta vastaan säädetty ehtoja, joita rakennetuissa vuokra-asunnoissa tulisi noudattaa. ARA-vuokra-asuntojen käyttöön, asukasvalintaan ja vuokranmääritykseen liittyy rajoituksia. Jos rakennuttajat haluavat eroon ARA-asunnoista, eivät rakennuttajat voi luovuttaa rakennettuja ARA-asuntoja kenelle tahansa, vaan vain ARA:n hyväksymälle taholle joka jatkaa toimintaa halutulla tavalla. ARA ohjaa ja valvoo näiden rajoitusten toteutusta.
Tavoitteena on ollut tarjota vapaita markkinahintoja edullisempia vuokra-asuntoja erityistarpeessa oleville, kuten kiireellisimmässä asunnontarpeessa oleville, vähävaraisimmille ja pienituloisimmille hakijoille. Näitä hakijaryhmiä tulee saattaa etusijalle ARA-vuokra-asuntoon asukkaita valittaessa. Vuokratalon omistaja valitsee asukkaat ja määrittää vuokrat.
Valtion tuella rakennettuja vuokra-asuntoja eli ARA-vuokra-asuntoja oli vuoden 2015 alussa noin 375 000 asuntoa. ARA-vuokra-asuntoja omistavat kunnat, muut julkisyhteisöt sekä yleishyödylliset yhteisöt.
Omistajat
ARA-vuokra-asuntoja ovat rakennuttaneet omistukseensa seuraavat yritykset:
Wienin sopimus
Wienin sopimus on yhteistyösopimus ISO:n ja CEN:in välillä. Se hyväksyttiin nimensä mukaisesti Wienissä 1991. Tavoitteena oli päällekkaistyön vähentäminen.
Tämän saavuttamiseksi sovittiin seuraavista asioista:
Vuokra-asunto
ARA-vuokrien taso
Käytännössä vuokrien taso on sääntelystä huolimatta vaihdellut runsaasti sen mukaan, onko rakennuttajana ollut kaupunkien tai kuntien perustama rakennuttaja (eli julkinen) vai yksityinen yritys.
Julkinen rakennuttaja on esimerkiksi Helsingin kaupungin asunnot eli Heka, joka on Helsingin kaupungin omistama yritys. Yksityisiä toimijoita ARA-vuokra-asuntojen rakentamisessa ovat olleet esimerkiksi VVO (nykyään Kojamo) ja TA-Yhtymä.
Esimerkiksi vuonna 2015 yksityisten yritysten vuokrat olivat huimasti korkeampia verrattuna Helsingin, Espoon ja Vantaan omistamien yhtiöiden vuokriin. Esimerkiksi yksityinen VVO peri ARA-tuetuista yksiöistä keskimäärin 19,92 euron neliövuokraa, mikä oli lähes 8 euroa korkeampi kuin Helsingin kaupungin asuntojen arvioitu keskivuokra. Asumisen rahoitus- ja kehittämiskeskus ei voi toiminnalle mitään väljien lakien ja muiden säännöksien vuoksi. Espoossa ARA-vuokrat olivat jopa kalliimpia kuin markkinavuokrat. Myös Vantaalla oli joitakin tapauksia, joissa ARA-vuokra ylitti markkinavuokran.
Tammikuussa 2016 Ylen MOT-ohjelma teki VVO:n ja Saton toiminnasta jakson otsikolla "Rahastusta vuokrataloilla".
Tammikuussa 2016 Rakennuslehti selvitti, että VVO:n säännellyistä ARA-asunnoista perimät vuokrat olivat käytännössä vapaarahoitteisten markkinavuokrien tasolla. Valtiovarainministeriön valtiosihteerin mielestä yleishyödyllisten toimijoiden korkeat vuokrat ovat merkittävä ongelma. Valtiosihteerin mukaan ARA-asuntojen rakentaminen on lähtökohtaisesti perusteltua vain, jos niiden vuokrataso alittaa markkinavuokran.
Vuokra-asuntojen välitys Internetissä
Nykyisin useat kiinteistönvälitysyritykset ovat laajentaneet toimintansa Internetiin. Erilaisten palvelujen kautta voi etsiä useamman välittäjän vuokra-asunnot kerralla.
Varhaistriaskausi
Varhaistriaskausi (Buntsandstein tai Scythian) 241,7 – 234,3 miljoonaa vuotta sitten aloitti mesotsooisen matelijoiden valtakauden. Juuri ennen tätä kautta oli sattunut suuri permikauden joukkotuho, joka oli pyyhkinyt eläimistöä runsaasti pois. Erityisesti tämä näkyi meren lajistojen vähälukuisuutena. Ilmakehässä oli vain niukasti happea, alimmillaan vain 12 %. Toipuminen permikauden joukkotuhosta oli hidasta ja monet lajit pysyivät piilossa palatakseen takaisin keskitriaskaudella. Simpukat, kotilot, ammonoidit, merisiilit, ja nivelikkäät brakiopodit. Trilobiitit olivat tuhoutuneet. Maalla vallitsi kuivuus ja koppisiemeniset levisivät. Vain harva matelija selvisi hengissä permikauden joukkotuhosta.
Varhaistriaskauden eläimiä
Terapsidit ja tekodontit, jotka kuuluivat arkosaureihin, kilpailivat keskenään.
Varhaistriaskauden jako
Varhaistriaskausi jaetaan kahteen vaiheeseen, jotka voidaan edelleen jakaa pienempiin osiin.
Indus-vaihe
Indus-vaihe 251 ± 0,4 – 249,7 ± 0,7 miljoonaa vuotta sitten aloitti varhaistriaskauden. Silloin maapallo oli kuuma, kuiva ja laajalti aavikoitunut. Silti oli jäätiköitäkin. Merenpinta oli hyvin alhaalla. Ilmakehässä oli vain vähän happea, ehkä noin 12–16 %. Merten happipitoisuus oli pieni. Tämä saattoi johtua runsaasta tulivuoritoiminnatsa ja sen seurannaisvaikutuksesta, kuten metaanin vapautumisesta merenpohjan klatraattimineraaleista.
Kauden alussa esiintyi lyhyen aikaa bakteerimattoja stromatoliitteja, mikä viittaa niitä syöneiden selkärangattomien pieneliöiden harvinaisuuteen, mikä on ollut kambrikauden jälkeen harvinaista maapallon historiassa. Hyönteiset, kalat, sammakkoeläimet, ja matelijat olivat kaudella hyvin harvinaisia. Dikynodonttien nelijalkaiset, matalat lystrosauridit, ja matelijoiden liskoa muistuttaneet proterosuchidit hallitsivat elämää maalla. Kaudelle tyypillisiä olivat pitkulaiset krokotiilia muistuttavat sammakkoeläimet.
Sigrid Backman
Sigrid Sofia Backman (1. joulukuuta 1880 Helsinki – 26. toukokuuta 1938 Helsinki) oli suomenruotsalainen kirjailija. Hänen vanhempansa olivat pernajalaissyntyinen ylijunailija Karl Viktor Backman ja porvoolainen Sofia Charlotta Törngren. Hän pääsi tyttökoulusta 1899 ja sitten kotona asuen hän ryhtyi kirjoittamaan. Hän oli itsenäinen naisena ja ihmisenä.
Nyt Sigrid Backman nähdään kirjailijana, joka ei mukautunut silloisiin käsityksiin. Hän kirjoitti työläisistä ja talonpojista sekä yhteisönä että yksilöinä. Valtaeliitti oli tyytymätön häneen, koska hän ei hyväksynyt sisällissodan voittaneen valkoisen puolen väkivallantekoja. Hän ei tunnu saaneen minkäänlaista tukea hävinneeltä puolelta. Hän otti kantaa luonnon ja pienen puolesta konekulttuurin vieraannuttavaa vaikutusta vastaan. Hän kannatti hiljaisuutta, vaatimattomuutta ja pasifismia aikana, jolloin arvossa olivat usko kulttuurin kehittymiseen, yksilöllisyysuho ja kansalliskiihko. Hän kirjoitti hauskasti ja omaperäisesti.
Olin Downes
pienoiskuva|Olin Downes suunnilleen vuonna 1950. Olin Downes (alun perin Edwin Olin Quigley, 27. tammikuuta 1886 Evanston, Illinois – 22. elokuuta 1955 New York) oli yhdysvaltalainen The New York Times -sanomalehden musiikkikriitikko, joka tuli tunnetuksi Jean Sibeliuksen musiikin innokkaana puolestapuhujana, ”Sibeliuksen apostolina”.
Elämä ja ura
Edwin Olin Quigley syntyi Wall Streetin pankkiirin pojaksi hyvin toimeentulevaan perheeseen, joka asui suurella maatilalla hevosineen ja palvelusväkineen. Downes opiskeli pianonsoittoa ja musiikkia New Yorkin National Conservatory of Music of America -oppilaitoksessa ja suunnitteli konserttipianistin uraa. Vuonna 1895 paljastui, että perheen isä oli kerännyt omaisuutensa väärentämällä osakkeita. Hänet tuomittiin petoksista 15 vuodeksi Sing Singin vankilaan, ja perhe joutui vararikkoon. Äiti Louise erosi puolisostaan ja otti takaisin oman tyttönimensä sekä itselleen että lapsille. Louise Downesin äiti Sarah Jane Corson Downes oli feministi ja New Jerseyn osavaltion raittiusliiton puheenjohtaja ja tunnettiin saarnaajamaisen tehokkaista puheistaan. Sama, vähitellen yhä vanhanaikaisemmaksi syytetty tyyli oli ominaista myös Olin Downesin teksteille.
Äiti ja lapset muuttivat New Yorkista Bostoniin, jossa Olin-poika jatkoi musiikkiopintoja Franz Lisztin oppilaana olleen Carl Baermannin ja Friedrich Nietzschen oppilaana olleen Louis Keltenbornin johdolla. Hän eteni The Boston Postin toimitalon hissipojasta lehden musiikkikriitikoksi. Vuonna 1904 Downes kuuli Bostonin sinfoniaorkesterin esityksen Sibeliuksen toisesta sinfoniasta ja kolme vuotta myöhemmin ensimmäisen sinfonian, minkä jälkeen hänestä tuli fanaattinen Sibeliuksen ihailija. Ensimmäisen kerran Downes kirjoitti Sibeliuksen musiikista vuonna 1907 ja tapasi säveltäjän tämän Yhdysvaltain-vierailulla 1914. Downes yritti saada Sibeliuksen toisellekin vierailulle, mutta tämä kieltäytyi.
Seitsemäntoista vuoden Boston Post -pesti jälkeen Downes siirtyi 1924 The New York Timesiin, johon kirjoitti kuolemaansa 1955 saakka. Uusi työnantaja lähetti Downesin reportaasimatkalle Eurooppaan, jossa tämä vuokrasi huonokuntoisen vanhan sotilaskoneen viemään hänet Pariisista Prahaan. Lennon aikana koneen moottorit sammuivat ja lentäjä pelastautui laskuvarjolla. Olin Downes löydettiin koneen hylystä ja selviytyi onnettomuudesta paikallisten talonpoikien ja maalaistohtorin avulla. Pian hän oli jo Prahassa haastattelemassa säveltäjä Leoš Janáčekia.
Olin Downes oli vilkkaassa kirjeenvaihdossa Jean Sibeliuksen kanssa ja vieraili useaan otteeseen Ainolassa.
Vuonna 1937 Olin Downesille myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkki, ja hänet kutsuttiin juhlapuhujaksi Sibeliuksen 75-vuotissyntymäpäiville vuonna 1940.
Vuonna 1945 julkaistiin Suomessa Olin Downesin Sibelius-teksteistä koottu ja Paul Sjöblomin suomentama kirja Sibelius. Toinen Downesin Sibelius-kirja oli hänen kuolemansa jälkeen julkaistu Sibelius the Symphonist (1956). Sibeliuksen ohella Downes edisti Yhdysvalloissa myös muun muassa Richard Straussin, Sergei Prokofievin ja Dmitri Šostakovitšin tunnettuutta ja arvostusta. Vastakkaista mieltä hän oli toisaalta muun muassa Edward Elgarin, Anton Webernin ja Alban Bergin musiikista.
Gorky Park
Gorky Park on venäläinen rock-yhtye, jonka kulta-aika sijoittuu vuosille 1989–1998. Yhtye on tähän asti julkaissut yhteensä neljä albumia. Gorky Park oli 1990-luvulla hyvin suosittu Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Gorky Park tunnetaan venäläisten stereotyyppien, kuten perinteisten venäläisten vaatteiden, balalaikan muotoisen kitaran sekä moukarin ja sirpin logossaan käytöstä.
Intel 80186
thumb|200px|Intel 80186 Intel 80186 on Intelin vuonna 1982 julkaisema mikroprosessori. Se oli paranneltu versio Intel 8086 -suorittimesta, ja siinä oli 16-bittinen ulkoinen väylä edeltäjänsä tapaan. Suoritin julkaistiin aluksi 6 megahertsin kellotaajuudella.
80186:tta käytettiin lähinnä sulautetuissa järjestelmissä sekä joissain tietokoneissa, esimerkiksi Nokia Mikromikko 2:ssa. Suoritin sisälsi runsaasti uusia ominaisuuksia, joten se tarvitsi vähemmän sitä tukevaa elektroniikkaa kuin edeltäjänsä. 80186:n käskykantaa oli myös laajennettu.
Intel 80188 oli 8-bittisellä ulkoisella väylällä varustettu versio 80186:sta, kuten Intel 8088 oli 8086:sta.
Face Value
Face Value on Phil Collinsin ensimmäinen sooloalbumi vuodelta 1981. Kahta poikkeusta lukuun ottamatta albumin kappaleet ovat kokonaan Collinsin itse kirjoittamia ja säveltämiä.
Levy on äänitetty The Town House -studiolla Lontoossa 1979–1981. Levytykseen osallistui muun muassa Eric Clapton, joka soittaa kitaraa kappaleissa ”The Roof Is Leaking” ja ”If Leaving Me Is Easy”. Se oli listaykkönen vuonna 1981 muun muassa Britanniassa, Kanadassa ja Ruotsissa. Albumilta julkaistiin singlenä neljä kappaletta, joista ”In the Air Tonight” nousi singleykköseksi usean maan listoilla. Suomessa albumi ja single jäivät ilman listamenestystä.
Luettelo animaatiosarjan BoJack Horseman hahmoista
Tämä on luettelo Raphael Bob-Waksbergin luoman animoidun komediasarjan BoJack Horsemanin hahmoista.
BoJack Horseman
BoJack Horseman (äänenä Will Arnett) on keski-ikäinen, masentunut antropomorfinen hevonen. Hän tähditti 90-luvulla suosittua Horsin' Around -sitcom-sarjaa. BoJack on katkeroitunut ja itseinhossa rypevä alkoholisti, joka kärsii huonosta itsetunnosta, yksinäisyydestä sekä hyväksynnän tarpeesta. BoJack on pohjimmiltaan hyväntahtoinen, mutta hänen kärttyisä luonteensa ja itsetuhoinen käyttäytymisensä johtavat usein vaikeuteen muodostaa terveitä ihmissuhteita. Monet BoJackin ongelmista kumpuavat hänen lapsuudestaan sekä hänen vaikeasta suhteestaan henkistä väkivaltaa harjoittaneisiin vanhempiinsa.
Princess Carolyn
Pincess Carolyn (äänenä Amy Sedaris) on vaaleanpunainen persialaiskissa. Hän on BoJack Horsemanin agentti ja entinen tyttöystävä. Hän on nelikymppinen uraohjus, joka yrittää tasapainotella hektisen työn sekä sarjadeittailun ja lapsihaaveiden täyttämän yksityiselämän välillä. Princess Carolyn on agenttina vaativa ja kunnianhimoinen, mutta myös empaattinen ja kannustava.
Diane Nguyen
Diane Nguyen (äänenä Alison Brie) on ihmis-haamukirjailija ja vietnamilais-amerikkalainen feministi. Hänet palkataan kirjoittamaan BoJack Horsemanin elämäkertaa. Kirjoittamisen aikana Dianelle ja BoJackille kehittyy vahva ystävyyssuhde. Diane on naimisissa Mr. Peanutbutterin kanssa, mutta he eroavat 5. tuotantokauden alussa. Diane toimii sarjassa usein järjen äänenä BoJackille.
Mr. Peanutbutter
Mr. Peanutbutter (äänenä Paul F. Toompkins) on hyväntuulinen keltainen labradorinnoutaja. Hän on BoJackin tavoin 90-luvun sitcom-tähti. Hän on leikkisä, kiltti, lojaali, huoleton sekä hieman luupäinen, minkä vuoksi BoJackin on vaikea sietää häntä. Hän on Todd Chavezin hyvä ystävä, ja hän myös toisinaan innostuu rahoittamaan tämän järjettömiä ideoita, kuten oman Disneylandin rakentamista. Hän varttui Labradorissa, Kanadassa. Mr. on hänen oikea etunimensä. Mr. Peanutbutter on ollut naimisissa kolmesti; 90-luvulla Katrina-nimisen naisen kanssa, myöhemmin näyttelijätär Jessica Bielin ja kolmannen kerran Diane Nguyenin kanssa. 5. kauden lopussa Mr. Peanutbutter kosii tarjoilijakoiraa nimeltä Pickles, vaikka tunteekin syyllisyyttä petettyään tätä Dianen kanssa.
Todd Chavez
Todd Chavez (äänenä Aaron Paul) on BoJackin sohvalla asuva työtön ja asunnoton ihminen. Vaikka BoJack alinomaa väheksyykin Toddia tämän laiskuuden ja hölmöyden vuoksi, on Todd kuitenkin kykenevä ymmärtämään japania, säveltämään rockoopperan sekä rakentamaan seksirobotin. Lisäksi hänellä on kohtalaisen hyvä bisnesvainu. Toddin tunnuslause on "Hurraa!". 3. kauden päätösjaksossa selviää, että hän on aseksuaali.
Sarah Lynn
Sarah Lynn (äänenä Kristen Schaal) on kolmekymppinen hiipuva ihmis-poptähti ja entinen lapsinäyttelijä, joka esitti BoJackin nuorinta adoptiotytärtä Horsin’ Around – sarjassa. Hän aloitti näyttelemisen äitinsä painostamana vain 4-vuotiaana. Hän käyttäytyy ikäisekseen melko lapsellisesti, ja hänellä on vakavia päihdeongelmia. Horsin’ Aroundin kuvausten aikana Sarah Lynn ihaili BoJackia isähahmonaan, vaikkei tämä osannutkaan toimia hänelle terveenä roolimallina. Kolmannella tuotantokaudella BoJack houkuttelee raitistuneen Sarah Lynnin kuukauden mittaiselle bileputkelle, jonka päätteeksi Sarah Lynn kuolee BoJackin käsivarsille.
Herb Kazzaz
Herb Kazzaz (äänenä Stanley Tucci) on ihmis-koomikko, BoJackin entinen paras ystävä ja Horsin’ Aroundin luoja. Herb ja BoJack tutustuivat toisiinsa 1980-luvulla kummankin tehdessä stand up – keikkoja baareissa. Herbin kontaktien avulla Horsin’ Around sai näkyvän kanavapaikan tehden BoJackista tähden. Herbin jäätyä julkisesti kiinni seksuaalisesta kanssakäymisestä toisen miehen kanssa, potkittiin hänet ulos sarjan tuotannosta. Oman työnsä menettämisen pelossa BoJack ei lupauksistaan huolimatta puolustanut ystäväänsä, mikä johti kaksikon välien tulehtumiseen. Kahdenkymmenen vuoden jälkeen BoJack yrittää korjata suhdettaan Herbiin kuultuaan tämän sairastavan peräsuolen syöpää, mutta Herb kieltäytyy antamasta BoJackille anteeksi. Herbin hautajaisissa selviää, että hänen syöpänsä oli jo siirtynyt remissioon, mutta matkalla sairaalasta kotiin hän kolaroi maapähkinänkuljetusrekan kanssa ja kuoli allergiseen reaktioon.
Tina
Tina on ruskea karhu, joka työskentelee ensin Herb Kazzazin ja myöhemmin Beatrice Horsemanin hoitajana. Toisin kuin muut sarjan antropomorfiset eläimet, Tina ei puhu vaan kommunikoi murahtelemalla.
Charlotte Moore
Charlotte Moore (äänenä Olivia Wilde) on peura, joka seurusteli Herb Kazzazin kanssa 1980-luvulla ja johon myös BoJack oli aikanaan rakastunut. BoJack tapaa Charlotten uudelleen Herbin hautajaisissa, jolloin tämä kertoo asuvansa New Mexicossa. Toisen tuotantokauden lopussa BoJack ajaa tapaamaan Charlottea, jolla hänen yllätyksekseen on aviomies ja kaksi teini-ikäistä lasta. BoJackin vierailu venyy kahden kuukauden mittaiseksi, ja hän päätyy muun muassa viemään Charlotten 17-vuotiaan tyttären lukion päättäjäistansseihin. Samana iltana BoJack suutelee Charlottea, mutta tämä torjuu hänet. Saatuaan BoJackin ja tyttärensä Pennyn kiinni itse teosta Charlotte häätää BoJackin tontiltaan ja kieltää tätä olemassa enää koskaan yhteydessä perheeseensä.
Butterscotch Horseman
Butterscotch Horseman (äänenä Will Arnett) oli BoJackin piittaamaton ja tyly hevos-isä. Hän esiintyy sarjassa vain BoJackin ja Beatricen takaumien kautta. Butterscotch oli epäonnistunut kirjailija, joka kirjoitti ainoaa romaaniaan lähes koko ikänsä. Hän oli arvoiltaan hyvin konservatiivinen ja muukalaisvastainen. Butterscotch kuoli kaksintaistelussa, johon hän haastoi kirjaansa vihanneen miehen.
Lenny Turteltaub
Lenny Turteltaub (äänenä J.K. Simmons) on iäkäs elokuvatuottajakilpikonna. Hän ei pidä BoJackista, mutta palkkaa tämän silti toistuvasti projekteihinsa. Hänen nimensä on viittaus tuottaja Jon Turteltaubiin.
Sextina Aquafina
Sextina Aquafina (äänenä Aisha Tyler kaudet 1-2, Daniele Gaither kaudella 3) on teini-ikäinen pullokuonodelfiini ja menestyvä poptähti. Kolmannella tuotantokaudella Diane palkataan Sextinan sosiaalisen median haamukirjoittajaksi. Diane saa vahingossa aikaan mediamylläkän twiittaamalla omasta abortistaan Sextinan Twitter-tilille, jolloin Sextina yrittää antaa hänelle potkut. Twitti saa kuitenkin muilta julkisuuden henkilöiltä kannustavan vastaanoton, jolloin Sextina julkaisee radikaalisti aborttia puolustavan laulun. Pian hän kuitenkin huomaa olevansa oikeasti raskaana.
Kelsey Jannings
Kelsey Jannings (äänenä Maria Bamford) on ihminen, joka palkataan ohjaamaan BoJackin tähdittämää Secretariat -elokuvaa. Hän on lesbo indie-elokuvaohjaaja, joka on eronnut puolisostaan. Hän pitää Secretaraiat -elokuvaa viimeisenä mahdollisuutenaan kerätä riittävästi rahaa saadakseen tyttärensä Irving huippuyliopistoon. Kelsey on luonteeltaan kyyninen eikä aluksi välitä BoJackista, mutta heidän suhteensa muuttuu toverillisemmaksi elokuvanteon aikana. Lenny Turteltaub antaa lopulta potkut Kelseylle tämän murtauduttua BoJackin kanssa Richard Nixonin vanhaan kansliaan kuvaamaan elokuvan käsikirjoituksesta poistettua kohtausta. Kolmannella tuotantokaudella BoJack kohtaa Kelseyn uudelleen vedenalaisilla elokuvafestivaaleilla, ja yrittää pyytää tältä anteeksi. BoJackin anteeksipyyntökirjeen muste kuitenkin liukenee mereen.
Konstaapeli Meow Meow Fuzzyface
Konstaapeli Meow Meow Fuzzyface (äänenä Cedric Yarbrough) on kissa, joka työskentelee Los Angelesin poliisissa. Hän on tiukkapipoinen ja hieman holtiton poliisi, jota esimerkiksi Toddin onnistuu huijata tämän piilotellessa farmilta karannutta kanaa Mr. Peanutbutterin kotona.
Vincent Adultman
Vincent Adultman (äänenä Alison Brie) on Princess Carolynin lyhytaikainen poikaystävä. Vincent on todellisuudessa kolme lasta päällekkäin naamioituneina pitkään trenssitakkiin, mutta vain BoJack vaikuttaa huomaavan tämän. Princess Carolyn tapaa 2. tuotantokaudella Kevinin, pienen pojan, jonka kasvot ovat identtiset Vincentin kanssa. Kevin väittää olevansa Vincentin poika, minkä Princess Carolyn uskoo, vaikkei haluakaan enää jatkaa suhdetta Vincentin kanssa.
Corduroy Jackson-Jackson
Corduroy Jackson-Jackson (äänenä Brandon T. Jackson) on ihminen, joka näyttelee BoJackin kanssa Secretariat-elokuvassa. Hän kuolee autoeroottiseen asfyksiaan.
Hollyhock Manheim-Mannheim-Guerrero-Robinson-Zilberschlag-Hsung-Fonzarelli-McQuack
Hollyhock Manheim-Mannheim-Guerrero-Robinson-Zilberschlag-Hsung-Fonzarelli-McQuack (äänenä Aparna Nancherla) on kahdeksan polyamorisessa suhteessa elävän homomiehen adoptoitu hevos-tytär. Hän on fiksu ja kiltti, joskin hieman epävarma 17-vuotias teini, joka saapuu 4. tuotantokaudella Los Angelesiin etsimään biologista äitiään. DNA-testin vahvistettua Hollyhockin olevan sukua BoJackille otaksuvat he olevansa isä ja tytär. Myöhemmin kuitenkin selviää, että Hollyhockin biologiset vanhemmat ovat todellisuudessa BoJackin isä Butterscotch sekä Horsemanin perheen entinen kotiapulainen Henrietta. Koska kummallakaan ei ole aiemmin ollut sisaruksia, sekä Hollyhock että BoJack ovat lopulta onnellisia löydettyään toisensa.
Ralph Stilton
Ralph Stilton (äänenä Raúl Esparza) on ystävällinen ja empaattinen harmaa hiiri, jonka kanssa Princess Carolyn alkaa seurustella 3. tuotantokauden lopussa. Hän on Stilton-hotelliketjun perijä, ja hän pyörittää myös omaa onnittelukorttiyritystä. Ralph ja Princess Carolyn yrittävät saada lasta, mutta raskaudet päättyvät keskenmenoihin. Princess Carolyn jättää Ralphin tämän ehdotettua hänelle muita tapoja perustaa perhe.
Stefani Stilton
Stefani Stilton (äänenä Kimiko Glenn) on Ralphin sisko, joka on veljensä tavoin hiiri. Hän palkkaa Dianen 3. tuotantokauden lopussa kirjoittamaan feministiseen Girl Croosh – blogiinsa. Stefani on äärimmäisen tavoitehakuinen ja määrätietoinen sosiaalisen median vaikuttaja, joka painostaa Dianea kirjoittamaan trendaavia artikkeleita.
Julkisuuden henkilöt
Sarjassa esiintyneet julkisuuden henkilöt ääninäyttelevät itseään.
Virulenssi
Taudinaiheuttamiskyky eli virulenssi tarkoittaa bakteerin tai viruksen kykyä aiheuttaa tauti. Virulenssitekijä on puolestaan aiheuttajan ominaisuus, joka aikaansaa kyvyn. Tällainen taudinaiheuttamiskyvyn syy voi olla esimerkiksi bakteerin tarttumiskyky. Kun virulenssitekijänä on esimerkiksi bakteerin oma yksittäinen valkuaisaine, joka myrkyttää bakteerin isäntäsoluja, seuraa muutaman päivän sisällä isäntäsolujen myrkytys. Tästä seuraa vakavia kudosvaurioita taudinaiheuttamiskyvyn alueelle, joista hoitamattomana seuraa verenmyrkytys.
Səbail FK
Səbail Futbol Klubu on azerbaidžanilainen jalkapalloseura Bakun kaupungista, Səbailin alueelta. Seura pelasi kaudella 2018–19 Azerbaidžanin valioliigassa, joka on maan korkein sarjataso. Seura perustettiin vuonna 2016. Seura aloitti heti ensimmäisenä vuonna Azerbaidžanin 1. divisioonassa. Kaudeksi 2017–18 Səbail siirtyi pääsarjaan. Kauden 2018–19 päätteeksi se sijoittui kolmanneksi, mikä takasi sille paikan Eurooppa-liigassa.
Rakkauslauluja miehille
Rakkauslauluja miehille on Asan 13. albumi, joka julkaistiin 30. marraskuuta 2018 yllätyksenä ilman minkäänlaista ennakkomainontaa. Albumi on samanhenkinen kuin vuonna 2015 julkaistu Love, ja sen jokainen kappale on omistettu jollekulle miehelle. Levy oli tarkoitus julkaista jo vuotta aiemmin.
Albumi valittiin 2. joulukuuta 2018 Radio Helsingin viikon levyksi.
Vastaanotto
Albumi sai hyvän vastaanoton. Keskisuomalaisen Aki Lehti antoi albumille neljä tähteä viidestä. Vanhaksi faniksi tunnustautuneena hän piti albumin moderneja soundeja erityisen haastavina, muttei epäselvänä puuronakaan, ja koki että sanottavaa olisi voinut olla enemmänkin. Soundin Jari Jokirinne antoi albumille niin ikään neljä tähteä, ja sanoi levyn tuntuvan alkuun silkalta improvisaatiolta, jossa podiumille eivät artistille epätyypillisesti nouse lyriikat vaan soinnilliset sävyt sekä rytmit. Hän komppasi Lehteä, ja kuvailia albumia haasteelliseksi, jossa Asa ei päästä kuulijaa helpolla.
Margaret Mead
thumb|250px|Margaret Mead vuonna 1948. Margaret Mead (16. joulukuuta 1901 Philadelphia – 15. marraskuuta 1978 New York) oli yhdysvaltalainen antropologi, joka on tunnettu aktiivisesta osallistumisestaan humanistisen antropologian leviämiseen.
Hän teki lukuisia tutkimusmatkoja Tyynenmeren eteläosan saarille ja kuvasi kirjoissaan sosiaalisten normien vaikutusta ihmisten, varsinkin murroiskäisten tyttöjen käyttäytymiseen.
Elämäkerta
Vuonna 1921 Mead pääsi opiskelemaan psykologiaa ja antropologiaa Columbian yliopistoon. Vuonna 1925 hän asettui Samoasaarille Polynesiaan Franz Boasin kehotuksesta. Vuosina 1928–1929 hän vieraili Amiraliteettisaarilla.
Vuonna 1931 Mead aloitti tutkimuksensa kolmessa uusiguinealaisessa yhteisössä. Hänen vertaileva tutkimuksensa valmistui kaksi vuotta myöhemmin. Samana vuonna hän tapasi Chambuóulien-heimojen luona Gregory Batesonin, josta tuli myöhemmin hänen kolmas aviomiehensä.
Vuosina 1926–1928 Mead työskenteli Balilla. Hän palasi Uuteen-Guineaan vuonna 1938 ja asettui Latmuls-heimojen pariin aviomiehensä kanssa. Margaret Mead kuoli syöpään 76-vuotiaana 15. marraskuuta 1978.
Paljastuneet virheelliset tutkimukset
Myöhemmin uusiseelantilainen antropologi Derek Freeman julkaisi teoksen The Fateful Hoaxing of Margaret Mead: A Historical Analysis of Her Samoan Research, jossa tämä osoittaa kuinka Meadin kirjoittama julkaisu Samoan saarten asukkaiden seksuaalisesta käytöksestä olikin vain asukkaiden vitsinä antamaa virheellistä tietoa Meadille. Mead ei ilmeisesti tajunnut, että hänen kustannuksellaan pilailtiin. Tapauksen noloutta lisäsi se, että Mead esitti kirjassaan hyvin voimakkaan väittämän, että Samoan saarten asukkailla ei olisi murrosikää kuten läntisillä ihmisillä. Toisaalta myös Freemanin esittämät väitteet ovat keränneet paljon kritiikkiä, sillä Freemanin on katsottu kuvanneen väärin Meadin tutkimuksia ja hänen esittämiään näkemyksiä. Yhdysvaltalainen antropologi Paul Shankman on käsitellyt vuonna 2009 julkaistussa kirjassaan The Trashing of Margaret Mead: Anatomy of an Anthropological Controversy Freemanin väitteitä ja totesi tämän väitteiden Meadista olevan ”paljon melua tyhjästä”. Freeman ei ollut huomioinut kristinuskon tuloa saarelle ja sen kiristämää moraalista ilmapiiriä.
Martin Orans tutki vuonna 1996 Meadiltä jälkeen jääneitä muistiinpanoja ja totesi hänen olleen tietoinen tutkimusalueensa vitsailutavoista ja että hän oli päättänyt jo ennen tutkimuksen tekoa ”tutkimuslöytönä” esittämänsä tulokset. Näin ollen Orans toteaa, että Meadin työ voidaan tuomita rankimmalla mahdollisella kritiikillä, sillä ”se ei ole edes väärässä”.