cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Venäjän kerrostalopommeja koskevat salaliittoteoriat
FSB-taustaisesta pääministeri Vladimir Putinista tehtiin kansan silmissä sankari, joka käytti kovia otteita tšetšeeniterroristeja vastaan. Näin suosittu Putin voitti presidentinvaalit helposti. Lisäksi korruptiosyytteisiin joutunut presidentti Boris Jeltsin saatiin pelastettua. Hän erosi jo vuoden 1999 viimeisenä päivänä ja Putinista tuli jo ennen vaaleja virkaa tekevä presidentti. Näin Venäjä siirtyi FSB:n hallintaan. Tätäkin "totuutta" on tosin arvosteltu puolueelliseksi. Tunnetun salaliittoteoriaa käsittelevän kirjan Venäjä kuilun partaalla on alkujaan kustantanut Venäjän hallintoa vastustanut oligarkki Boris Berezovski.
Kerrostalopommit – salaliiton tuote?
Melko laajalti väitetään, että Venäjän turvallisuusviranomaiset olisivat itse tehneet terrori-iskut. Silloin niiden tarkoituksena olisi ollut kääntää kansan mieliala tšetšeenejä vastaan, aloittaa voittoisa sota ja siten estää Venäjän hajoaminen. Toinen tarkoitus olisi ollut nostaa turvallisuuspalvelun mies Vladimir Putin valtaan. Terroristeja vastaan taisteleva Putin oli kansan suosikki presidentin vaaleissa. Iskut olisi tehnyt FSB, GRU, ehkä jonkin näiden alaosastoista itsenäisesti ja/tai näitä avustava rikollistaho. Tiedetään ainakin joillain FSB:n agenteilla olleen kytkentöjä rikollisjoukkoihin. On myös väitetty, että FSB olisi itse edesauttanut muidenkin Venäjällä tapahtuneiden tšetšeenien tekemien terroritekojen tapahtumista.
Sen enempää islamilaisia kuin Venäjän turvallisuuspalvelu FSB:tä syyttävää "salaliittoteoriaa" ei voi kumpaakaan pitävästi todistaa. Venäjän nykyhallinnon vastustajat pyrkivät mustamaalaamaan Venäjän nykyjohtoa. Väitteitä FSB:n osallisuudesta on Venäjän viranomaisten taholta verrattu teorioihin, jonka mukaan USA tai Israel olisivat tuhonneet World Trade Centerin syyskuussa 2001. Vastustajien mielestä myös oli tiedossa Putinin käynnistämä paljon ihmishenkiä vievä Tšetšenian sota söisi Putinin kannatusta, ei lisäisi sitä. Jotkut salaliittoteoriaa tukevat todisteet ovat peräisin tunnetusti epäluotettavasta Venäjän yksityisestä lehdistöstä.
Räjähdykset sattuivat melko pian sen jälkeen kun Nikolai Patrušev oli nimitetty Vladimir Putinin FSB:n johtoon, ja Putinista tullut Venäjän pääministeri. Näiden arvostelijoiden mukaan Putinia tukevan salaliiton tekemien iskujen tarkoituksena olisi ollut kääntää kansan yleinen mielipide tšetšeenejä vastaan, ja näin auttaa pääministeri Vladimir Putin Venäjän johtoon. Putinista olisi väärien terrori-iskujen avulla tehty Venäjän vihollisia tšetšeenejä vastaan taisteleva sankari. Putin olisi tämän mukaan noussut valtaan häikäilemättömän juonen avulla. Tšetšeeneille ei olisi ollut kaiken järjen mukaan hyötyä näin raaoista iskuista. Väitettä turvallisuuspalvelun osuudesta tuntuisi tukevan se, että iskut loppuivat, kun Rjazanista löytyi räjähtämätön pommi. Eräänä iltana silminnäkijä näki venäläisten näköisten nuorten kantavan sokerisäkkejä kellariin. Kun poliisin pommiryhmä saapui paikalle, se näki säkki-kello-asetelman, joka näytti aidolta pommilta. Säkeissä oli jauhemaista, heksogeenin näköistä ainetta. Ensin viranomaiset julistivat tapauksen terroristien tekemäksi epäonnistuneeksi terrori-iskuksi. Sitten FSB:n johtaja Nikolai Patrušev sanoi sitä FSB:n harjoitukseksi.
Toisten mukaan Venäjän turvallisuuspalvelu olisi auttanut joissain toisissa yhteyksissä islamilaisterroristeja. Virallisen kannan mukaan tällaiset syytökset ovat valtaa haluavan opposition viranomaisiin kohdistamaa loanheittoa. Käytettävissä olevan varman todistusaineiston perusteella ei voi sataprosenttisen varmasti sanoa, ketkä olivat Venäjän vuoden 1999 kerrostaloräjäytysten takana.
Moskovskaja Pravdassa oli 22. heinäkuuta 1999 artikkeli, jossa kerrottiin "Moskovan myrskystä". Suunnitelman mukaan Moskovassa oli tarkoitus järjestää muka tšetšeenien tekemiä terrori-iskuja. Iskujen tarkoituksena oli estää Primakovin tai Lužkovin valinta presidentiksi.
Iskujen tarkoitus
Iskujen tarkoitus olisi ollut kääntää kansan yleinen mielipide Tšetšeniaa vastaan ja kukistaa tšetšeenien käytännössä Venäjästä riippumaton hallitus. Venäjän hallitus on aina vastustanut voimakkaasti tšetšeeniseparatistien halua erota Venäjästä. Jeltsin oli 1990-luvulla hajauttanut valtaa alueille, ja näiden pelättiin itsenäistyvän Venäjästä yksi toisensa jälkeen, kunnes Putin alkoi keskittää maata 2000-luvun alussa. Venäjän johdon mielestä Tšetšenian itsenäistyminen avaisi ovet muille Venäjän alueille itsenäistyä. Toinen iskujen päämäärä olisi ollut saada kansa turvallisuuspalvelusta lähtöisin olevan presidenttiehdokkaan Vladimir Putinin kannalle. David Satterin kirjoittaman kirjan mukaan erittäin epäsuosittu, rikossyytteitä pakoileva presidentti Boris Jeltsin oli tarkoitus pelastaa nostamalla hänen seuraajakseen vahva mies, joka takaisi väistyvän Jeltsinin koskemattomuuden oikeustoimia vastaan. Toisaalta kyse saattoi olla Putinin halusta varmistaa valta itselleen, kun Jeltsinillä oli tapana erottaa pääministereitä mielensä mukaan. Vuonna 2000 Jeltsin erosi presidentin virasta ennen aikojaan. Tämäkin saattoi olla osa petaamista muutaman kuukauden päästä järjestettäviä presidentinvaaleja varten.
Iskujen toteuttajista
Kun Neuvostoliitto hajosi, entinen KGB joutui alennustilaan. Monet erosivat turvapalvelusta esimerkiksi liikemiehiksi tai poliitikoiksi. Toiset perustivat yksityisiä turvapalveluja. Joillain yksityisillä turvapalveluilla näyttää olleen yhteyksiä järjestyneeseen rikollisuuteen, samoin kuin joillain jäljelle jääneiden turvapalvelujen osilla. Esimerkiksi entisten KGB-miesten perustama muun muassa Stels-nimellä kulkenut turvayhtiö oli todellisuudessa salaisen FSB:n rikollisjärjestöjä tutkivan osaston alainen yksikkö. Tämä turvapalvelun osasto oli vuodesta 1996 alkaen UPP. Sen tarkoitus oli käyttää valtion asiamiehiä, rikollisjärjestöjä ja ääriliikeitä rikollisjärjestöjen hajottamiseen ja rikollisten murhaamiseenkin. Mutta 1990-luvun edetessä Stels joutui lopulta rikollisten soluttamaksi, kun sen isännöimä izmailovilainen rikollisliiga nielaisi sen. Muun muassa Korzakov, Barsukov ja Trofimov suojelivat Selsiä. Stels murhautti rikollisten avulla muutamia mafiajohtajia, pankkiireja ja liikemiehiä murhaten murhat tehneet rikolliset todisteiden peittämiseksi. FSB:ssä työskennellyt yksityisen Lanoko-yhtiön edustaja, rikoksista syytetty virkailija oli Maksim Lazovski. Hän oli luultavasti isänmaallisten, korkeampien entisten KGB-miesten työrukkanen.
Felstinski ja Litvinenko syyttävät Lazovskia tai häntä lähellä olevia tahoja terrori-iskuista. Moskovassa oli sattunut aiemminkin outoja räjäytyksiä, esimerkiksi vuosina 1994 ja 1996. Näiden räjäytysten tarkoitus olisi ollut kääntää kansan mielipide tšetšeenejä vastaan. Silti vuoden 1996 räjäytysten aikaan Lazovski oli pidätettynä, mutta iskujen tekijänä saattoi olla joku Lazovskiin kytköksissä ollut mies. Lavovskin tekemiä rikoksia tutki 1990-luvulla Moskovan rikosmiliisi MUR ja myös FSB:n terrorisminvastaisen osaston 1. jaos UBT. UBT:n Lazovskin asioita tutkinut Jevgeni Makejev erotettiin Jevgeni Kolesnikovin noustua hänen esimiehekseen vuonna 1995. Mutta miliisi pidätti silti Lazovskin 1996, ja tämä joutui vankilaan vuonna 1997. Selvisi, että kuusi Moskovan FSB-virkailijaa kuului Lazovskin rikollisryhmään. Moskovan rikosmiliisin puolella Lazovskin rikoksia tutkinut Vladimir Iljitš Tšai murhattiin vuonna 1997, ja muillekin Lazovskin asioista perillä oleville sattui outoja asioita. Näin Lazovski vapautettiin todisteiden puutteessa vuonna 1998. Lazovski kuoli vuonna 2000 tuntemattomien ampumana. Kuolinaika huhtikuussa oli melko pian Putinin valtaan nousun jälkeen.
Iskujen aikaisia tapahtumia
Elokuun alussa tunkeutui Dagestaniin sekalainen ryhmä muslimitaistelijoita muun muassa Šamil Basajevin johdolla julistaen valtaamaansa alueet itsenäisiksi muslimivaltion osiksi. Mutta jopa dagestanilaiset joukot taistelivat muslimisissejä vastaan. Moskova määräsi 4. elokuuta 1999 sisäministeriön joukkoja Tšumadinin ja Bothlinin piireihin. Juuri pääministeriksi nimitetty Putin sanoi 10. elokuuta Venäjän palauttavan Dagestaniin kurin. Venäjä aloitti massiivisen ilmaiskujen ja tykistön tukeman hyökkäyksensä Dagestanissa 13. elokuuta Bothlinin piirissä. Ihmisiä pakeni hyökkäyksen takia kodeistaan, mutta sissit pitivät pintansa. Lopulta kuitenkin Venäjän armeijat nujersivat tšetšeenien vastarinnan samaan aikaan kuin Moskovassa räjähteli pommeja. 25. elokuuta venäläiset lentokoneet pommittivat niitä Tšetšenian puolella olevia kyliä, jonne kapinalliset olivat paenneet. Sissit hyökkäilivät tämän jälkeenkin Dagestanissa. Venäjä ajoi massiivisella operaatiolla syyskuun puoleen väliin mennessä tšetšeenisissit pois Dagestanista. Putin vaati Tšetšenian presidentti Aslan Mashadovia pidättämään sissipäällikkö ja terroristi Basajevin tai Venäjä jatkaisi ilmaiskujaan. Tšetšenian presidentti sanoi, ettei ole Basajavin toimien takana, muttei myöskään suostunut pidättämään Dagestanin sodasta vastuussa olevaa sissipäällikkö Basajevia. Tšetšeniassa kyllä kannatettiin yleisesti maan itsenäisyystaistelua, mutta ei Basajevin johdolla. Syyskuun lopussa Putin vaati Mashadovilta muun muassa rikollisten luovuttamista, ja sanoi että vastustaa armeijalle mieshukkaa aiheuttavaa sotaa, mutta silti kannattaa maahyökkäystä bandiitteja vastaan. 1. lokakuuta Putin sanoi, ettei Mashadov ole maan laillinen hallitsija, julisti sodan Tšetšenialle ja aloitutti Tšetšenian pommitukset.
Rjazanin tapaus
Paras todiste turvallisuuspalvelua vastaan lienee Rjazanin tapaus, joka julistettiin ensin epäonnistuneeksi terroriteoksi, sitten turvallisuuspalvelun harjoitukseksi.
Julkisuuteen vuosi erään pakoon päässeen, nyt piilossa ulkomailla asuvan tiedustelupalvelun virkailijan tunnustukseksi väitetty kirje, jossa hän kertoi olleensa suunnittelemassa Venäjään kohdistuneita pommi-iskuja ylempien tahojen määräyksestä ja kuoleman uhalla. Kyse olisi sen mukaan FSB:n salaisen osaston K-20:n Operaatio Hirošimasta. Kun mies oli käynyt räjähdyspaikalla, hän oli kieltäytynyt seuraavan iskun suunnittelusta, ja hänen ollessaan autoajelulla auton jarrut olivat pettäneet. Mies oli pelastunut ajamalla sattumalta lähellä olevaan järveen. Kirjeen aitoutta ei osata sanoa.
Kerrostalo evakuoitiin lukuun ottamatta vanhuksia, jotka eivät kyenneet nousemaan vuoteesta. Evakuoidut joutuivat seisomaan kylmässä yössä, josta muutaman tunnin päästä eräs paikallinen teatterinjohtaja päästi heidät sisään. Pian kellariin saapui seudun pommiryhmän jäsen, joka oli sitä mieltä että kyse on oikeasta pommista.
Säkkien kyljessä oli olemattoman, eteläiseen Venäjään viittaavan sokeritehtaan nimi. Silminnäkijöiden mukaan säkeissä oleva aine ei ollut valkoista, vaan makaroninkeltaista ja rakeista niin kuin heksogeeni. Mutta myöhemmin aineen ilmoitettiin olevan valkoista, kiteistä ainetta. Ensimmäisten testien mukaan säkkien sisällä oli heksogeeni - eli RDX-nimistä voimakasta räjähdettä. Tämä tulos saatiin analysaattorilla, mutta pinnasta otettu räjähdenäyte ei silti räjähtänyt pikaisessa testissä. Ajastin oli säädetty räjäyttämään talo kello 5.30. Kaikkia kaupungista ulos vieviä teitä valvottiin tarkasti, mutta mitään ei löydetty. FSB vei räjähdesäkit pois kello 1.30, mutta jätti sytyttimen paikalliselle pommiryhmälle. Pian paikallinen poliisi otti kiinni kolme FSB:n agenttia, joita pidettiin räjäytysten tekijöinä, koska he ajoivat sillä autolla, jonka rekisterinumero oli tiedossa. Miehet joutuivat myöhemmin turvallisuuspalvelun huostaan, eikä heistä sen koommin kuultu mitään.
Ensimmäisen tietotoimistouutisen mukaan Rjazanissa estettiin terrori-isku. 23. syyskuuta RTR-kanavan Vesti-ohjelman mukaan räjähde oli heksogeenia. Putin kiitti väestöä valppaudesta.
Eräs puhelunvälittäjä kuuli kaukopuhelun, jossa kehotettiin olemaan valppaina ja varomaan partioita. Puhelun soittajan numero kuului Moskovan FSB:n toimistolle. 23. syyskuuta NTV julkaisi tiedon, jonka mukaan säkeissä ei ollut räjähdettä. FSB:n johtaja Nikolai Patrušev selitti 24. syyskuuta 1999, että kyse oli sen harjoituksesta. Säkkien aine oli tiedotuksen mukaan sokeria, ei heksogeenia. Paikallinen FSB ja muutkaan turvaviranomaiset eivät tienneet käynnissä mahdollisesti olevasta FSB:n harjoituksesta mitään, ja tästä asiasta kertova NTV:n lähetys suljettiin. FSB:n mukaan räjähteitä testaava laite kaasuanalysaattori MO-2 toimi väärin aikaisempien räjähdetestien takia, ja sen mukaan aine oli sokeria. Rjazanin lähellä olevassa sotilastukikohdassa huomattiin olevan samanlaista sokerisäkkeihin pakattua heksogeenia kuin löytyi kerrostalon kellarista. Heksogeeni on tyypillinen sotilasräjähde, jota voi valmistaa vaikkapa viranomaisten hallusta olevasta rakettipolttoaineesta.
Outoa oli myös se, että viranomaiset etsivät joidenkin pidätettyjen tšetšeenien käsistä ensin heksogeenia ja sitten julistivat, että Moskovan pommeihin oli käytetty ammoniumnitraattia, johon oli sekoitettu pieniä määriä heksogeenia ja trotyyliä. Myöhemmin viranomaiset sanoivat, että Rjazanin säkeissä oli sokeria, johon oli imeytetty pieni määrä heksogeenia, että saadaan realistinen kuva. Joidenkin tietojen mukaan armeija olisi räjäyttänyt "sokerin" harjoitusalueella. Omituinen yhteensattuma oli se, että tšetšeenien tekemiksi väitetyt pommi-iskut loppuivat Rjazanin tapaukseen kestettyään 10 päivää. Toinen Tšetšenian sota alkoi 29. syyskuuta 1999, seuraavana päivänä säkkien löytymisen jälkeen. Mutta myöhemmin syksyllä FSB teki monia muita pommiharjoituksia.
Rjazanin tapaus antoi pontta huhuille, että FSB olisi itse räjäyttänyt pommit saadakseen tekosyyn Tšetšenian sodan aloittamiselle. Vladimir Putin saikin kansan suussa nimen "Herra Heksogeeni". Mutta toisaalta elokuussa pääministeriksi nimitetyn kasvottoman FSB-byrokraatti Putinin kannatusluvut nousivat pian nollasta 70 prosenttiin, koska Putin lupasi taistella tšetšeeniterroristeja vastaan.
Yleinen syyttäjä lopetti tapauksen tutkimukset huhtikuussa 2000. Duuma, jossa Kremliä puoltava puolue oli enemmistönä, määräsi Rjazanin tutkimuksiin liittyvän materiaalin salaiseksi 75 vuodeksi. Duuman jäsen Sergei Kovalev ei myöskään edennyt tutkimuksissaan. Kovalevin tutkimuskomission avainjäsenet, duuman jäsenet Sergei Jušenkov ja Juri Štšekotšihin kuolivat molemmat murhiin huhtikuussa 2003 ja heinäkuussa 2003. Tämän komission lakimies Mihail Trepaškin pidätettiin 2003, ja eräs komission jäsen Otto Latsis pahoinpideltiin marraskuussa 2003, ja hän kuoli auto-onnettomuudessa 2005.
Muita yhteensattumia
13. syyskuuta parlementin puhemies Gennadi Seleznjov sanoi saaneensa edellisenä iltana raportin, jonka mukaan Volgodonskissa oli räjähtänyt kerrostalopommi. Mutta räjähdys tapahtui siellä vasta 16. syyskuuta. Kun räjähdys sitten tapahtui, Žirinovski kysyi Selenzjovilta asiasta, mutta tämä pani mikrofonin kiinni. Mutta vuonna 2002 Selenzjov kertoi maininneensa pienestä käsikranaatin räjähdyksestä, joka todella tapahtui, muttei tappanut ketään.
Litvinenkon kirja
Vuonna 2006 poloniumilla myrkytetty FSB:n Anna Politkovskajan murhaa tutkinut agentti Aleksandr Litvinenko julkaisi ennen kuolemaansa Venäjältä maanpakoon lähteneen suurliikemies Boris Berezovskin tuella kirjan Blowing up Russia: Terror from Within (suomennettu nimellä Venäjä kuilun partaalla - turvallisuuspalvelut demokratian uhkana). FSB takavarikoi viisi tuhatta Latviasta Moskovaan matkalla ollutta kirjaa. Litvinenko väitti FSB:n tukeneen joitain islaminuskoisia. Virallisen version mukaanhan islaminuskoiset olivat terrori-iskujen takana.
Kirjassa syy terrori-iskuista vieritetään Vladimir Putinin, Nikolai Patruševin, erikoisjoukkoja komentavan FSB-kenraali German Ugryumovin, FSB-virkailija Maksim Lazovskin niskoille. Kirjan mukaan iskuja ja niiden valmisteluja toteuttivat eri vaiheissa Jusuf Krimšamhalov, Adam Dekkušev, Vladimir Romanovitš, Ramazan Dyšenkov ja Atšemez Gotijajev ja monet muut enimmäkseen ei-islamilaiset.
Kun Berezovski julkaisi 2002 elokuvan FSB blows up Russia, (suomeksi 'FSB räjäyttää Venäjän'), noin 40 prosenttia kansasta uskoi siihen, vaikka tiedettiin, että Berezovskilla oli liiketoimia tšetšeenien kanssa. Selvisi myös että FSB:n agentti Vladimir Romanovitšin näköinen mies vuokrasi silminnäkijöiden mukaan erään kellareista, joihin asennettiin pommi. Romanovitš kuoli pian autokolarissa Kyproksella.
Ronin The Samurai
Ronin The Samurai on Angry Martian Studiosin kehittämä hack and slash -peli, joka julkaistiin iPadille vuonna 2010. Siitä on tehty myös 21. toukokuuta 2010 kehittynyt versio, jossa muun muassa HD-grafiikat, uutta kuvamateriaalia, uudet animaatiot ja uudet viholliset.
Tarina
Pelin tapahtumat sijoittuvat feodaaliseen Japaniin, jossa ilkeä shōgun Herra Itachi Hatake on vallannut maan. Herra Hataken armeijat alkavat hyökätä rauhalliseen maahan ja teurastavat kaiken tielleen osuvan. Lukemattomat sotilaat kaatuvat taistelussa Herra Hataken armottomia armeijoita vastaan. Kaikki tuntuu olevan menetetty, mutta sitten verisestä sumusta ilmestyy eräs tuntematon voimakas ja peloton samurai aikomuksenaan kukistaa ilkeä shōgun.
Kehitys
Ronin The Samurai kehitettiin iPhonen Unity3D-pelimoottorilla. Peli julkaistiin iTunesin App Storessa 4. toukokuuta 2010.
Hajamielinen professori
pienoiskuva|Per Lindroth: Hajamielinen professori (1929) Hajamielinen professori on arkkityyppinen fiktiivisissä tarinoissa esiintyvä perushahmo. Stereotyyppinen hajamielinen professori on nero, mutta epäkäytännöllinen. Tutkimustyö ja keksinnöt ovat hänen intohimonsa, arkielämä sen sijaan ei häntä juuri kiinnosta. Hahmon esikuvina ovat muun muassa Isaac Newton ja Albert Einstein.
Yleensä hajamielinen professori on avoin ja hyväntahtoinen, ja poikkeaa selvästi toisesta perushahmosta, kavalasta hullusta tiedemiehestä.
Vastaava tyyppi Commedia dell’artessa on dottore.
John Gardberg
Gardberg toimi 1929–1963 Karjaan-Billnäsin yhteiskoulun rehtorina ja historian opettajana ja Åbo Akademin pohjoismaisen kansatieteen dosenttina 1947–1967. Hän sai professorin arvonimen 1973.
Kallioisen voimalaitos
Kallioisen voimalaitos on Sotkamon reitin Ontojoessa sijaitseva vesivoimalaitos. Kajaani Oy aloitti voimalaitoksen rakentamisen vuonna 1955 ja se valmistui vuonna 1957. Voimalaitos on alempana reitin toisesta voimalaitoksesta ja se on ns. kanavavoimalaitos. Voimalaitoksen on suunnitellut Eino Pitkänen. Voimalaitoksen omistaa UPM Energia ja se on peruskorjattu vuonna 2001. Voimalaitosta ohjattiin aiemmin Kajaanin tehtaiden höyryvoima-asemalta. Sitä ennen oli laitoksella jatkuva kolmivuoropäivystys. Pikkuhiljaa automaation tultua ohjattiin [Katerman voimalaitokselta käsin 24/7.
Krateeri
pienoiskuva|upright=0.9|[[Punakuviokeramiikka|Punakuviotekniikalla koristeltu kellokrateeri, n. 420 eaa. Louvre.]] Krateeri on antiikin aikana käytetty keraaminen sekoitusmalja, jota käytettiin viiniin ja veden sekoittamiseen. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Historia ja käyttö
pienoiskuva|upright=0.9|[[Mykenestä löydetty niin kutsuttu Soturivaasi on pronssikautinen krateeri, jossa kuvataan aseistettuja sotureita, noin 1200-luku eaa. Kansallinen arkeologinen museo, Ateena.]]
Krateerin muoto tunnetaan jo mykeneläiseltä kaudelta, jolta ajalta on peräisin muun muassa niin kutsuttu Soturivaasi (1200-luku eaa.). Krateerien käyttö jatkui hellenistiselle kaudelle saakka. Varhaiselle hellenistiselle kaudelle ajoittuu muun muassa Dervénin krateeri (n. 320). Krateeri-sanan alkuperä on kreikan kielen sekoittamista tarkoittavassa sanassa kerannymi.
Krateereita käytettiin myös hautauksissa tuhkauurnina.
Muoto ja tyypit
Krateeri on suurikokoinen astia, jossa on avara suu juoman ammentamiseksi. Vaasissa on kaksi kädensijaa, joiden sijoittelu ja muodot vaihtelevat krateerityyppien mukaan. Nykyisin krateereiksi luetaan vain jalalliset vaasit. Pienikokoisesta krateerista käytetään nimitystä krateriskos. Krateereita valmistettiin sekä savesta että pronssista. Maalauskoristelu esittää käyttötarkoituksen mukaan yleensä joko pito- tai hautausaiheutta.
Krateerien tyyppejä ovat:
Pylväskrateeri
Pylväskrateerissa (myös korinttilainen krateeri) on pieniä pylväitä muistuttavat, hartiasta suuhun ulottuvat kädensijat. Yläosastaan kädensijat liittyvät usein vaasin levymäiseen reunaan. Muoto on peräisin korinttilaisesta keramiikasta, josta se kopioitiin attikalaiseen keramiikkaan. Tyyppi oli suosittu erityisesti noin vuosina 575–425 eaa. Sen kuoltua Kreikassa se säilyi suosittuna apulialaisessa ja etruskilaisessa keramiikassa.
Voluuttikrateeri
Voluuttikrateerin (myös lakonialainen krateeri) kädensijat saavat alkunsa vaasin hartiasta ja päättyvät suun yläpuolelle kiertyviin voluutteihin. Muoto on mahdollisesti kehittynyt pylväskrateerista, ja on saattanut saada vaikutteita peloponnesoslaisista pronssivaaseista. Voluuttikrateereita valmistettiin 600-luvun eaa. lopulta 300-luvun eaa. lopulle saakka. Tunnettuja esimerkkejä ovat niin kutsutut Dervénin krateeri ja François-vaasi.
Kalykskrateeri
Kalykskrateerin vartalo on kukan verhiön muotoinen. Kädensijat ovat vartalon alaosassa. Vaasi koostuu kahdesta osasta, joista alaosa on kupera ja yläosan laidat koverat. Varhaisin esimerkki tunnetaan Eksekiaalta, ja muoto oli mahdollisesti hänen kehittämänsä. Kalykskrateereita valmistettiin 300-luvulle eaa. saakka.
Kellokrateeri
Kellokrateerissa on käänteisen kellon muotoinen vartalo, jonka seinät kaartuvat yläreunaa kohden. Lyhyet kädensijat ovat vartalon yläosassa. Varhaiset esimerkit ovat usein jalattomia, mutta myöhemmissä krateereissa on jalkalevy. Kellokrateerien valmistua sai alkunsa punakuviotekniikan myötä noin 500 eaa., ja niitä tehtiin aina 300-luvun eaa. alkuun saakka.
Skyfos- eli kotylekrateeri
Skyfos- eli kotylekrateerissa on kansi ja jalusta. Siinä on tiettyjä yhtäläisyyksiä lebes gamikokseen, ja sitä on ehdotetty kyseisen tyypin edeltäjäksi.
Yöpakkaset
pienoiskuva|[[Nikita Hruštšov Kekkosen 60-vuotissyntymäpäiväjuhlilla 3. syyskuuta 1960.]] Yöpakkaset eli yöpakkaskriisi oli Suomen ja Neuvostoliiton suhteissa syksyllä 1958 ilmennyt kriisi. Heinäkuun 1958 vaaleissa vasemmistolainen Suomen Kansan Demokraattinen Liitto (SKDL) oli saanut 25 % äänistä ja nousi 50 edustajalla eduskunnan suurimmaksi puolueeksi. Sosiaalidemokraatti Karl-August Fagerholmin muodostamaan hallitukseen puoluetta ei kuitenkaan hyväksytty.
Tämän seurauksena Neuvostoliitto veti lähettiläänsä pois Helsingistä ja teki tyytymättömyytensä selväksi. Yöpakkaset osoittivat, miten herkästi Neuvostoliitto reagoi mahdollisiin muutoksiin hallituskokoonpanossa ja miten rajallinen liikkumavara Suomella oli puolueettomuuspolitiikassaan. Kriisi ratkesi presidentti Kekkosen vieraillessa tammikuussa 1959 Leningradissa.
Nimen kriisille antoi Nikita Hruštšov, joka julisti Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden ajautuneen ”yöpakkasiin”.
Taustaa
Kriisi sai alkunsa elokuussa 1958, kun vastanimitetty Fagerholmin III hallitus ei saanut Neuvostoliiton hyväksyntää. Neuvostoliittoa ärsytti etenkin se, että hallitukseen tulivat sosialidemokraattien (SDP) oikeaa laitaa eli niin sanottua asevelisiipeä edustaneet Väinö Leskinen ja Olavi Lindblom Neuvostoliiton sotasyylliseksi leimaaman SDP:n puheenjohtajan Väinö Tannerin myötävaikutuksella. Lisäksi Moskova yhdisti kokoomuslaisen maatalousministerin Niilo Kosolan nimen hänen isäänsä, 1930-luvun Lapuanliikkeen johtajaan Vihtori Kosolaan. Suomen Kansan Demokraattinen Liitto oli ollut eduskuntavaalien suurin voittaja, mutta puoluetta ei tästä huolimatta otettu hallitukseen.
Hallitusneuvotteluissa keskeisesti mukana ollut Maalaisliiton Johannes Virolainen, josta tuli uuden hallituksen ulkoministeri, yritti vielä viime hetkellä vedota Väinö Tanneriin, jottei Väinö Leskistä otettaisi mukaan hallitukseen, mihin Tanner murahti: ”Mitäs Te nuori mies puhutte, nythän muodostetaan Suomen eikä Neuvostoliiton hallitusta.” Presidentti Urho Kekkonen oli jo etukäteen varoittanut Virolaista menemästä samaan hallitukseen Leskisen kanssa. Nimitettyään hallituksen 29. elokuuta Kekkonen lausui kuuluisat sanansa: ”Tämä oli huonoin puhe, minkä olen koskaan pitänyt, mutta eipä ollut itse kirjoittamani.”
Taustalla oli edellisen lisäksi elokuun lopulla pidetty Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) 40-vuotisjuhla, johon kutsuttuun Neuvostoliiton valtuuskuntaan kuului alun perin myös Otto Wille Kuusinen. Suomalaisten maanpetturiksi leimaamalle Terijoen hallituksen päämiehelle ei kuitenkaan myönnetty viisumia. Syy tapauksesta sysättiin Fagerholmin hallituksen ulkoministerin Johannes Virolaisen niskaan, vaikka päätöksen asiasta oli tehnyt jo edeltäjä, Kuuskosken hallitus yhdessä presidentti Urho Kekkosen kanssa. Myös Nikita Hruštšov oli ymmärtänyt Kuusisen viisumin hylkäämisen, mutta Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) pää-äänenkannattaja Pravda käytti tapausta tästä huolimatta aseenaan Fagerholmin hallitusta vastaan.
Neuvostoliiton painostus
Neuvostoliiton painostus Suomea kohtaan oli aluksi taloudellista. Saimaan kanavan käyttöoikeutta koskeneet neuvottelut keskeytettiin, Suomenlahden kalastusta koskevan sopimuksen allekirjoittaminen lykättiin eikä tavaranvaihtoneuvotteluja päästy aloittamaan.
Syksyn edetessä painostus siirtyi poliittiselle ja jo hyvin konkreettiselle tasolle. Neuvostoliiton Helsingin-suurlähettiläs Viktor Lebedev matkusti lokakuun alussa yllättäen ”lomalle” Moskovaan tekemättä protokollan vaatimaa käyntiä ulkoministeri Johannes Virolaisen luona. Vähän myöhemmin Neuvostoliitto ilmoitti, että Lebedev oli siirtynyt muihin tehtäviin eikä hänelle nimitetä seuraajaa Helsinkiin. Marraskuun aikana Maalaisliiton johto alkoi pitää tilannetta kestämättömänä ja valtuutti puolueen ministerit eroamaan hallituksesta. Myös Kekkonen alkoi kulissien takana kaataa nimittämäänsä hallitusta. Lopulta ulkoministeri Johannes Virolainen ilmoitti 4. joulukuuta eroavansa hallituksesta, minkä jälkeen pääministeri Karl-August Fagerholm esitti koko hallituksensa eronpyynnön.
Yöpakkaskriisi ilmeni syvänä ja rajuna, koska Neuvostoliiton useat intressit ja niitä valvovat rakenteet asettuivat toimimaan samaan suuntaan, pitämään yllä ja kiihdyttämään kriisiä.
Yöpakkaset herättivät huomiota myös läntisessä maailmassa. Yhdysvaltalainen demokraattipuolueen senaattori Hubert Humphrey pysähtyi marraskuun lopulla 1958 Helsinkiin matkallaan Moskovaan ja Suomen Työnantajain Keskusliiton toimitusjohtaja Johan Nykopp järjesti Humphreylle tapaamisen presidentti Urho Kekkosen kanssa Tamminiemessä. Keskustelun aikana Humphrey ilmoitti Yhdysvaltain olevan valmis tarjoamaan Suomelle taloudellista tukea vastavetona Neuvostoliiton painostukselle. Suomen ulkoministeriö joutui vaikean pulman eteen ja päätti lopulta torjua Yhdysvaltain tarjouksen, koska siitä katsottiin olevan enemmän haittaa kuin hyötyä Suomen kansainväliselle maineelle. Tavattuaan Hruštšovin Kremlissä Humphrey moitti tätä Suomeen kohdistetusta kauppapoliittisesta painostuksesta, mutta Hruštšov ei ollut ymmärtävinään, mitä Humphrey tarkoitti.
Yöpakkasten päättyminen
Yöpakkaskriisi ratkesi presidentti Urho Kekkosen ja rouva Sylvi Kekkosen Leningradiin tekemän yksityisluonteiseksi ilmoitetun matkan aikana tammikuun loppupuolella 1959. Kun kaupunkiin saapuivat samanaikaisesti Moskovasta ”sattumalta” myös Nikita Hruštšov ja ulkoministeri Andrei Gromyko, Kekkonen kutsui Leningradiin luottomiehensä, kauppa- ja teollisuusministeri Ahti Karjalaisen. Neuvottelujen päätteeksi järjestetyllä lounaalla pitämässään puheessa 24. tammikuuta Hruštšov sanoi yöpakkasten johtuneen pohjimmiltaan siitä, että Neuvostoliitto näki Fagerholmin ”leveän selän” takana Tannerin, Leskisen, Lindblomin ja Pitsingin ”vihamieliset hahmot”. Hruštšov lisäsi, että Suomella oli oikeus itse päättää hallituksistaan, mutta Neuvostoliitolla oli myös oikeus päättää, mitä se ajattelee Suomen hallituksista. Presidentti Urho Kekkonen puolestaan piti yöpakkasten perimmäisenä syynä SDP:n sisäisiä kiistoja.
Palattuaan kotiin 25. tammikuuta Kekkonen lausui pitämässään radio- ja televisiopuheessa, että ”syksyn kriisi oli syvempi kuin olimme ymmärtäneet.” ja viittasi epäsuorasti muun muassa eräisiin Kari Suomalaisen Helsingin Sanomissa ilmestyneisiin pilapiirroksiin, joita kohtaan hän toivoi neuvostojohdon ymmärtäväistä suhtautumista.
Neuvostoliitto palautti diplomaattisuhteensa Suomeen normaaleiksi, kun uudeksi Helsingin-suurlähettilääksi nimitettiin 3. helmikuuta 1959 varaulkoministeri Aleksei Zaharov.
Jälkiarvioita
Kun Nikita Hruštšov oli Leningradissa pitämässään lounaspuheessa nimennyt Urho Kekkosen Suomen ulkopoliittisen linjan takuumieheksi, tapahtumasarjan on katsottu lujittaneen Kekkosen siihen saakka heikon aseman Suomen sisäpolitiikan johtajana. Seuraavien kahdenkymmenen vuoden ajan Kekkonen saneli hallitusratkaisut eikä mikään puolue tai kukaan henkilö päässyt hallitukseen ilman hänen hyväksyntäänsä.
Karl-August Fagerholm pahoitteli hallituksensa − jolla oli ollut tukenaan eduskunnan enemmistö − kohtaloa myöhemmin muistelmissaan. Hän kirjoitti muun muassa: ”En halua kieltää, että häpesin isänmaan joutumista sellaiseen tilanteeseen, etteivät Suomen kansa ja eduskunta itse saaneet määrätä, millainen hallitus maalla tulisi olla. Se tuntui jollakin tavoin alentavalta.” Hallituksensa sisäisestä ilmapiiristä Fagerholm totesi, että ”hallituksella oli kaikki edellytykset hoitaa maan asiat kuntoon. Yhteistyö hallituksen sisällä oli erinomainen. Kaikki ministerit halusivat tehdä parhaansa. Mutta niin ei saanut tapahtua. Hallitus ei saanut tulla suosituksi.” Fagerholmin mukaan erityisesti maalaisliittolaiset ministerit olivat häpeissään hallituksen kaatumisesta. Historiantutkijat kiistelevät yhä siitä, mitkä olivat Urho Kekkosen motiivit hänen osallistuessaan Fagerholmin hallituksen kaatamiseen. Yöpakkaskriisi seurasi Johannes Virolaista Urho Kekkosen ja Neuvostoliiton silmissä vuosikymmenien ajan, ja se nousi jälleen esille niin sanotun juhannuspommin muodossa kesällä 1979. Keskustapuolueen niin sanottu K-linja pyrki käyttämään yöpakkaskriisiä hyväkseen vielä syksyllä 1981 tarkoituksenaan estää Virolaisen valinta puolueen presidenttiehdokkaaksi vuoden 1982 vaaleissa.
Formulas Fatal to the Flesh
Formulas Fatal to the Flesh on Morbid Angel -yhtyeen viides studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1998. Se on ensimmäinen Morbid Angel -albumi, jolla laulaa ja soittaa bassoa Steve Tucker David Vincentin sijaan.
Pinta-aaltomagnitudi
Pinta-aaltomagnitudi (M_\text{S}) on maanjäristyksen voimakkuutta ilmaiseva mittaluku. Se perustuu pinta-aallon aiheuttaman maan liikkeen mittaamiseen. Pinta-aaltomagnitudia käytetään kaukana mittausasemasta tapahtuneille järistyksille.
Historia
Ensimmäisen pinta-aaltomagnitudin noin 20 sekunnin pinta-aalloille esitti Beno Gutenberg vuonna 1945. Hänen asteikkonsa perustui Wood-Andersonin kiertymäseismometrin näyttämään maksimiamplitudiin, kun etäisyys maanjäristyksen episentri in on vähintään 20° (2 200 km) ja enintään 130° (14 000 km).
Asteikkoa jatkokehittivät 1950- ja 1960-luvulla itäeurooppalaiset tutkijat Neuvostoliitosta ja Tšekkoslovakiasta. Heidän työnsä tuloksena syntyi kaava, joka kuvaa magnitudeja alle 60 kilometrin syvyydessä oleville tapauksille. IASPEI päätti vuonna 1967 suositella tätä "Moskova–Praha -kaavaa" pinta-aaltomagnitudin standardiksi.
Vuonna 1975 USGS alkoi mitata pinta-aaltomagnitudia seismogrammin pystykomponentin avulla vaakakomponentin sijaan. Tällöin vapauduttiin ongelmasta, mistä vaakakomponentista amplitudi tulisi käytännössä mitata.
Vuonna 1985 ruotsalainen seismologi Markus Båth julkaisi empiiriset korjaukset hyposentrumin syvyydelle. Korjaus on positiivinen ja suuruudeltaan enimmillään 0,8 magnitudiyksikköä.
Määritelmä
Pinta-aaltomagnitudi M_\text{S} määritellään seuraavan kaavan mukaan (Moskova–Praha -kaava):
missä A on Rayleigh'n pinta-aallon aiheuttaman maan liikkeen amplitudi mikrometreissä, T värähtelyn periodi sekunneissa ja \Delta episentrietäisyys asteissa.
Aline Grönberg
Aline Gustava Grönberg (o.s. Wiklund, ent. Johnsson, 3. marraskuuta 1871 Turku – 29. elokuuta 1950 Tukholma ) oli suomalainen kauppaneuvos ja tekstiilialalla toimineen Turun Vanun perustaja ja toimitusjohtaja.
Grönberg tunnettiin myös lempinimellä Vanu-Mamma; hänen mukaansa on nimetty Salossa sijaitseva Vanumammantie.
Lapsuus, nuoruus ja avioliitot
Alina syntyi konemestari Gustav Wiklundin perheeseen viidentenä lapsena. Välikadun kansakoulussa opettajat panivat merkille Alinan hyvän lukupään ja terävän muistin. Vuonna 1885 kansakoulun päätyttyä 14-vuotias Alina hakeutui harjoittelijaksi konsuli John Dahlbergin trikootavaraliikkeseen Linnankatu 3:een. Alinasta tuli myymälänhoitaja vuonna 1889.
Dahlbergin trikootavaraliike oli hänen liikealan oppipaikkansa. Siellä hän oppi vakavan kunnioituksen työtä, järjestystä ja täsmällisyyttä kohtaan, sekä asiakaspalvelutyön ja tekstiiliteollisuuden perusteet. Häneen iskostui myös kauppa-alan uskomukset; vuoden enimmäisen asiakkaan piti olla mies ja perjantaisin sekä erityisesti kuun 13. päivänä ei pitänyt tehdä tärkeitä ratkaisuja.
Alina ryhtyi myyjäksi miehensä sekatavarakauppaan ja synnytti kaksi seuraavaa lastaan Karl Johanin (1898–1943) ja Erik Wilhelmin (1901–1977). Hän hoiti asiakkaitaan usein pidelleen lasta sylissä. Sekatavarakauppa myytiin kannattamattomana tappiolla vuonna 1902 ja Alina hakeutui Antskogin verkatehtaan Turun myymälän myymäläapulaiseksi. Seuraavana vuonna hän oli jo myymälänhoitaja. Vähitellen Alina sai maksetuksi sekatavarakaupan myynnin tappioista jääneet vekselit. Lapsilleen Aline antoi varoituksen: ”Älkää koskaan kirjoittako nimeänne vekseliin!”. pienoiskuva|oikea|[[Erik Wilhelm Johnsson|Erik, Aline, Karl Emil, Fjalar, Anna ja Karl Johan 1921]] Vuonna 1911 Aline Johnsson avioitui Punkalaitumen apteekkarin Karl Emil Grönbergin (1862–1940) kanssa. Apteekkari halusi Alinen luopuvan tekstiilikaupoista, mutta Aline piti päänsä ja kompromissisopimuksella kumpikin jatkoi toimintaansa tahoillaan. Avioparille syntyi yksi lapsi, Fjalar (1912-1988).
Turun Vanu
Ensimmäisen ostajan vapaaherratar Aminoffin yhden markan hopearaha oli Alinan onnenraha hänen elämänsä loppuun asti. Ensimmäinen päiväkassa oli 6 markkaa 40 penniä. Alina myös nikkaroi omin käsin myymäläpöydän ensimmäisen tavaraerän päällyslaatikosta ja maalasi sen. Pöytä toimi vielä vuosien kuluttua suurliikkeessäkin villalumppujen vastaanottotiskinä. Karl Konstantinin kuoltua vuonna 1909 Alina perusti oman yrityksen ”Åbo Waddaffär, Alina Johnsson”. Samana vuonna hän otti käyttöön etunimen Aline.
Vuonna 1913 Aline lopetti Antskogin myymälänhoitajana ,kun Turun vanuliikkeelle tuli mahdolliseksi muuttaa Åkermanin kulmaan. Myymälä saatiin puutalon Aurakadun puoleisissa tiloissa. Vuonna 1924 Aline Grönberg osti kreivi Armfeltilta Kuusiston salmen rannassa Kaarinassa sijaitsevan Vähä-Rauhalinnan kartanon. Hän kunnosti kartanoa, piti siellä sukulaisilleen ja henkilökunnalleen ja lukuisille vierailleen juhlia ja merkkipäiviä. Se oli myös rakas paikka, jossa Aline Grönberg pystyi lepäämään ja rentoutumaan.
Koko uransa ajan Aline Grönberg piti huolen julkisuudesta. Alkuaikoina Aline keksi järjestää huviajeluja paikoilla, joissa ihmisiä liikkui. Parihevoset vetivät mainosvankkureita ja kyydissä istuvien ja jalkamiesten tehtävänä oli esitellä höyhen- ja lumppupusseja yleisölle. Vuonna 1926 Turun Vanuliike pääsi muuttamaan Affärscentrumin valmistuvaan laajennusosaan yhteen kerrokseen. Vuonna 1933 Turun pääliikkeestä tuli tavaratalo, jonka näyttävistä mainoskampanjoista, muotinäytöksistä, mainosrunokilpailuista, Suomen ensimmäisistä rullaportaista, valomainoksista ja jouluikkunoista puhuttiin ja niitä seurattiin.
Alkuaikoina Turun vanuliike hankki saaristolaisilta lumppuja, haahkanuntuvia, sulkia, villaa ja villakudinjätteitä vaihtamalla niitä myymälän valmistuotteisiin. Ensimmäisen maailmansodan 1915–1917 aikana Aline Grönberg kävi Pietarissa ostamassa myyntituotteita: Pietarista ostettiin huopia sekä täkkien päällyskankaiksi kuviollisia kretonkeja ja muita puuvillakankaita.
Vuonna 1926 Aline Grönbergin poika Erik perusti raaka-aineen teolliseen käsittelyyn ja hankintaan Suomen Villan. Ompelu- ja kutomakoneita hankittiin myymälöiden ompelimoihin. Talvi -ja jatkosodan aikana Turun Vanuliike sai pääosan raaka-aineista vaihtamalla niitä valmiisiin tuotteisiin kuten alkuaikoinakin.
Teollisesta tuotannosta huolimatta käsityö oli tärkeätä. Vuonna 1937 Turun Vanulla oli yhteensä 244 työntekijää, joista pääkonttorissa myyjiä oli 98 ja myymälöissä 82. Näiden lisäksi kotityöläisiä oli Turussa 174 ja Helsingissä 131. Toimintaa kasvatettiin perustamalla ja ostamalla myymälöitä sekä perustamalla tehtaita vuosien 1941–1950 välillä tuotteiden saatavuuden varmistamiseksi.
Johtajana ja asiakaspalvelijanaa
Aline Grönberg teki nopeita havaintoja ja tilannearviointeja sekä yhtä nopeita johtopäätöksiä ja ratkaisuja. Hän ei kauaa tuumiskellut, oli kyseessä iso tai pieni asia kyseessä. Suurimmatkin ratkaisut hän teki täysin itsenäisesti ja keneltäkään neuvoa kysymättä. Vastoinkäymisten sattuessa joskus hän saattoi olla pahantuulinen ja äkäinen kaikille, jopa asiakkailleenkin, joita hän muuten palvoi kuin kukkaa kämmenellä.
Alkuaikoina liikkeessään hän otti vastaan jokaisen asiakkaan, johdatti hänet myyjän luo vaihtaen muutamia ystävällisiä sanoja ja poistui paikalta. Myöhemmin hän liikkui asiakkaiden keskuudessa keskustellen. Samalla henkilökohtaisella tavalla hän kasvatti myös myyjiään.
Henkilökuntaansa hän arvosti suuresti ja piti heistä huolta. Henkilökunnalle tarjottiin aamukahvit sekä lainmukaisen kesäloman lisäksi annettiin myös talviloma. Jouluksi jokainen sai lahjan ja pienen rahasumman ja yli 10 vuotta palvellut henkilö sai kultakellon ja Turun kangaskauppayhdistys r.y:n kultasormuksen. Vuonna 1936 hän perusti Turun Vanun henkilökunnan eläkerahaston, jota hän vuosien mittaan kartutti, ja hänellä oli myös oma sotakummilapsi.
Aline Grönberg harrasti teatteria, matkoja ja taidetta. Aline Grönbergillä oli myös huomattava taidekokoelma suomalaista taidetta. Sosiaalisia kontakteja hän piti yllä lukuisissa yhdistyksissä.
Vuonna 1940 Aline Grönbergistä tuli kauppaneuvos toisena naisena Suomessa Hanna Parviaisen jälkeen. Grönbergin 75-vuotispäiviä 3. marraskuuta 1946 juhlittiin näyttävästi kolme päivää. Kestitettävinä olivat henkilökunta, asiakkaat, yhteistyökumppanit, ystävät ja sukulaiset. Samana vuonna hänelle myönnettiin Suomen Leijonan ritarikunnan komentajamerkki. pienoiskuva|Aline Grönberg 75 -vuotta
Suhtautuminen työhön
Grönberg itse kommentoi, että onnistumisen salaisuus liike-elämässä on siinä, että osaa tehdä ahkerasti työtä ja valita itselleen hyvät apulaiset: mitä enemmän ihmisellä on tehtävää, sitä enemmän hän ehti saada aikaan.
Kuolema ja siunaustilaisuus
pienoiskuva|Aline Grönbergin siunaus [[Turun tuomiokirkko|Turun Tuomiokirkossa.]] Aline Grönberg osallistui Tukholman St. Erikin messuille elokuussa 1950. Messujen avajaisiin hän ei kuitenkaan enää pystynyt osallistumaan: hänen vointinsa alkoi heiketä nopeasti ja hänet vietiin Tukholman Serafimer-sairaalaan. Kuolinvuoteellaan hänen suurimpana huoleenaan olivat henkilökunta ja asiakkaat: ”Voj, voj, att jag aldrig fick dela ut de där klockorna, som jag hade önskat!” (”Voi, voi, etten saanutkaan jakaa kelloja, vaikka olin niin toivonut!"). Viimeisinä lauseenaan hänen kuultiin sanovan: "Glöm inte, att tacka alla kunder" (”Älkää unohtako kiittää kaikkia asiakkaita”).
Aline Grönberg kuoli 29. elokuuta 1950. Hän sairasti sokeritautia, mutta kuoleman aiheutti sydämen verisuonten kalkkeutuminen.
pienoiskuva|Aline Grönbergin hauta Perjantaina 8. syyskuuta 1950 Turun Sanomat otsikoi: ’’’Kauppaneuvos Grönbergin viimenen matka muodostui koko kaupungin surujuhlaksi”. ”Turun Vanun edustalle kokoontui aamulla jo sadoittain ihmisiä, jotka uskollisesti seisoivat odottelemassa, kunnes vainajan kaunis tamminen arkku kannettiin hänen kotoaan kadulla odottaviin ruumisvaunuihin. Tuomiokirkon kellojen kumahdellessa lähtivät vaunut hiljaa vierimään kohti Unikankaretta. Puoleen päivään mennessä täyttyi Tuomiokirkko ääriään myöten suruvieraista”.
Professori G.O. Rosenqvist avustajanaan pastori Th Cederqvist ja rovasti V. Marjanen siunasivat Aline Grönbergin. Kunnianosoituksia esittivät kauppa- ja teollisuusministeriön edustajan jälkeen maaherra Erkki Härmä sekä lukuisat yhdistykset ja yritykset, adresseja oli tullut useita satoja. Arkun kirkosta ulos kantoivat johtaja Erik Johnsson, apteekkari Fjalar Grönberg, insinööri Eric Alander, pankinjohtaja G. Manna, varatuomari W. Wänninen ja varatuomari Olli Tulenheimo. Kirkon edustalta ruumisautoa seurasi kolme kuorma-autoa kuljettaen kukkia. Grönberg haudattiin Turun hautausmaalle.
Kobisistaatti
Kobisistaatti on lääke, joka tehostaa muiden HIV lääkkeiden vaikutusta. Sillä itsellä ei ole vaikutusta HI-virukseen, mutta elvitegraviiri nimisen integraasinestäjän vaikutusaika pitenee kun sitä otetaan kobisistaatin kanssa.
Charles Darwinin kansallispuisto
Charles Darwinin kansallispuisto on Australian Pohjoisterritoriossa sijaitseva vuonna 1998 perustettu kansallispuisto. Se sijaitsee neljä kilometriä Darwinin kaupungista kaakkoon.
Polis Akademisi ve Koleji
Polis Akademisi ve Koleji Spor Kulübü Erkek Buz Hokeyi Takımı on turkkilainen jääkiekkoseura, joka on kotoisin Ankarasta. Seuran pelaa Turkin jääkiekon superliigassa.
Ingegerd Lundén
Lilly Ingegerd Lundén Cronström (4. maaliskuuta 1912 Turku – 5. helmikuuta 1973) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija ja sukututkija.
Teoksia
Nimellä Ingegerd Lundén: Nimellä Ingegerd Lundén Cronström:
Äidinkielen opettajain liitto
Äidinkielen opettajain liitto ry (ÄOL) on suomalainen vuonna 1948 perustettu äidinkielen ja kirjallisuuden opettajien järjestö, johon kuuluu noin 2 000 jäsentä kaikilta koulutusasteilta. Sillä on 22 paikallisjärjestöä eri puolilla Suomea.
Toiminta
Liitto tukee jäseniään opetustyössä, huolehtii ajankohtaisten asioiden tiedottamisesta, seuraa koulutuspolitiikkaa ja toimii jäsentensä yhdyssiteenä. Liitto seuraa äidinkielen ja kirjallisuuden opetuksen tilannetta koko maassa sekä auttaa opettajia erilaisissa opetukseen ja kouluun liittyvissä kysymyksissä. Liiton eläkeläisjäsenet ovat järjestäytyneet Shamaaniklubiksi, joka kokoontuu useita kertoja vuodessa. Tiivistä yhteistyötä ÄOL:n kanssa tekevät myös Suomenopettajat-yhdistys ja Suomi-koulujen tuki ry.
Liitto julkaisee neljä kertaa vuodessa ilmestyvää Virke-jäsenlehteä. Vuosittain julkaistaan myös vuosikirja, joka sisältää artikkeleita jostakin äidinkielen ja kirjallisuuden opetukseen liittyvästä aiheesta. Liitto omistaa Laatusana Oy -kustantamon, joka tuottaa materiaalia äidinkielen ja kirjallisuuden opetuksen tueksi.
Organisaatio
Liiton päätöksenteosta vastaa 12-jäseninen hallitus apunaan seitsemän työryhmää. ÄOL on jäsen useissa eri järjestöissä ja tekee yhteistyötä Opetushallituksen ja eri pedagogisten järjestöjen kanssa.
Bianchi
F.I.V. Edoardo Bianchi S.p.A on italialainen, maailman vanhin yhä toimiva polkupyörävalmistaja. Yritys perustettiin vuonna 1885 ja se valmisti myös autoja vuosina 1900–1939 sekä moottoripyöriä vuosina 1897–1967.
Polkupyörät
left|thumb|[[Team LottoNL-Jumbo -pyörätallin Bianchi-maantiepyöriä.]] Edoardo Bianchi perusti vuonna 1886 polkupyöriä valmistavan yrityksen pieneen milanolaiseen kauppaan Via Nirone -kadulle. Sittemmin Bianchista on tullut yksi maailman arvostetuimmista polkupyörävalmistajista. F.I.V. Edoardo Bianchi S.p.A ja sen tytäryritykset (kuten Legnano, Gitane, Puch ja Chiorda) kuuluvat ruotsalaisen Grimaldi Industri AB:n omistamaan Cycleurope Groupiin. Bianchi on tuonut lajiin monia merkittäviä teknisiä uudistuksia, kuten samankokoisten ilmarenkaiden käyttö. Yritys valmistaa maantie-, maasto- sekä ratapyöriä. Parhaiten Bianchi tunnetaan kilpapyöristään, jotka suunnitellaan Reparto Corsen (kilpailuosaston) tehtaalla Trevigliossa, Bergamossa, Italiassa.
Payable on Death
Payable On Death on metalyhtye P.O.D.:n viides studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2003. Siltä julkaistiin kaksi singleä, Will You ja Change The World.
Bianchi
Polkupyörät
Bianchi USA on Bianchin Yhdysvalloissa toimiva tytäryhtiö. Yhtiö toimii Haywardista, Kaliforniasta käsin ja se suunnittelee polkupyöriä pelkästään Yhdysvaltojen markkinoille. Polkupyörät valmistetaan Taiwanissa ja Italiassa.
Payable on Death
Vaikka levy on jo kuudes P.O.D.:n albumi, se on ensimmäinen yhtyeen omaa nimeä kantava levy. Ennen albumia yhtye kokikin suuria muutoksia, sillä yhtyeen kitaristi vaihtui Marcos Curielista Jason Trubyyn. Lisäksi yhtye ilmoitti keskittyvänsä enemmän siihen millaista musiikkia he tekevät, kuin siihen millaista suosiota he saavuttavat. Albumi olikin jollain lailla uuden P.O.D.:n syntyminen.
Bianchi
Polkupyörät
Bianchin ajajat ovat olleet voitokkaita Ranskan ja Italian ympäriajoissa. Useat ajajat eri aikakausilta liitetään Bianchiin, muun muassa Fausto Coppi ja Felice Gimondi. Myös Danilo di Luca, Mario Cipollini, Marco Pantani, Moreno Argentin ja Jan Ullrich ovat kaikki ajaneet Bianchin valmistamilla pyörillä. Kauden 2006 loppuun Bianchi sponsoroi UCI ProTouriin osallistuvaa Liquigas-tallia.
Väri
Bianchin polkupyörät on perinteisesti maalattu turkoosilla Celeste-nimisellä maalilla, joka tunnetaan myös Bianchin vihreänä. Celeste-väri on Bianchin omistama tavaramerkki. Värin historiaan liittyy useita tarinoita: erään tarinan mukaan väri kuvastaa Milanon taivaan sävyä ja toisen mukaan kyseessä on Italian kuningattaren, jolle Bianchi valmisti polkupyörän, silmien väri. Kolmannen tarinan mukaan Bianchi sai toisen maailmansodan aikaan runsaasti ylijäämämaalia Italian armeijalta, jota sekoitettiin oikeaan sävyyn. Neljännen mukaan väri on silkka vahinko, jonka kilpatalli teki juuri ennen Italian ympäriajoa.
Karly Shorr
Karly Piper Shorr (s. 18. toukokuuta 1994) on yhdysvaltalainen lumilautailija, joka kilpailee enimmäkseen slopestylessa.
Shorr kilpaili naisten slopestylessa Sotšin talviolympialaisissa 2014, jossa hän selvisi finaaliin asti. Finaalissa Shorr sijoittui kuudenneksi pisteillä 75,00.