cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marie Antoinette
Varennesin jälkeen
Ulkona kuningasperhe ohjattiin kaksinkertaisen vartijaketjun läpi lähellä olleeseen kansalliskokouksen istuntosaliin. Kokouksen turvin perhe säilyi vahingoittumattomana, ja puolustajat pysäyttivät ensimmäisen hyökkäyksen. Kunnialliseen sotaan tottuneet sveitsiläiskaartilaiset laskivat aseensa joutuen murhanhimoisten kansanjoukkojen saartamiksi. Marseillelaiset yhtyivät kapinallisiin ja kuninkaan hallituskausi päättyi joukkoteurastukseen.
Pentti Linnosvuo
Pentti Tapio Aleksi Linnosvuo (alkujaan Lindroos, 17. maaliskuuta 1933 Vaasa – 13. heinäkuuta 2010 Helsinki ) oli suomalainen ampuja. Hän on Suomen kaikkien aikojen menestynein ampuja olympiatasolla. Hän voitti kaksi olympiakultaa ja yhden olympiahopean. Hän osallistui kaikkiaan viisiin olympiakisoihin vuosina 1952–1968.
Marie Antoinette
Varennesin jälkeen
Aamuyöllä kuningasperhe kuljetettiin Feuillantsin luostariin, jossa he viettivät kolme yötä. Parlamentin päättäessä monarkian lakkauttamisesta ja tasavallan julistamisesta kuningasperhe siirrettiin koillis-Pariisissa sijaitsevaan Templeen, joka oli keskiaikaisen temppeliherrojen ritarikunnan vanha keskuspaikka. Siellä valtaistuimeltaan syösty Ludvig XVI asui perheensä kanssa tiukan vartioinnin alla. Marie Antoinette otti vallanpidon omiin käsiinsä ja piti salaisten lähettien kanssa yhteyksiä ulkomaailmaan.
Syyskuun murhien aikana Lamballen ruhtinatar, joka oli kuningattaren hyvä ystävätär ja siten myös vertauskuvallinen uhri, murhattiin raa’asti ja hänen päätään kannettiin seipään nenässä Marie Antoinetten ikkunoiden ohi.
Pentti Linnosvuo
Varhaisvuodet
Linnosvuo syntyi Vaasassa mutta ehti asua isänsä, VR:n kirjurin ja asemapäällikön töitten mukana Kurikassa, Seinäjoella, Ojakkalassa ja Hangossa kunnes vuonna 1939 päätyi Helsinkiin. Kesäisin hän oli täysihoidossa Särkisalossa, jossa talon emäntä pestasi pojat ampumaan puutarhasta rastaita. Nuorena Linnosvuo harrasti palloilulajeja. HJK:n nuorten jääkiekkojoukkueessa hän pelasi menestyksellisesti samassa ketjussa myöhempien maajoukkuepelaajien Esko Rekomaan ja Aarno Hiekkarannan kanssa. Eiran Kisa-Veikkojen riveissä hän pelasi koripalloa ja Viipurin Susissa A-juniori-ikäiseksi asti jalkapalloa.
Marie Antoinette
Varennesin jälkeen
Samaan aikaan, kun Ranskan ulkoinen uhka kasvoi, lisääntyi radikalisoituminen valtion sisällä. Teloitettaviksi kuljetettiin tuhansia vallankumouksen vastustajia, myöhemmin myös vallankumouksellisia, jotka eivät toimineet riittävän radikaalisti. Myös Ludvig XVI pidätettiin selvänä turvallisuusuhkana; kuninkaan salainen kirjeenvaihto eri henkilöiden kanssa paljasti hänen kaikki juonittelunsa vuodesta 1789 eteenpäin.
Pentti Linnosvuo
Varhaisvuodet
Linnosvuo alkoi 15-vuotiaana käydä Suomen Metsästysyhdistyksen (SMY) ampumaradalla Huopalahdessa. Hän aloitti pienoiskivääriampujana mutta koki vasenkätisenä sen vaikeaksi ja siirtyi pistoolilajeihin. Varsinkin Veli-Jussi Hölsö toimi hänen opastajanaan. Hän ampui laina-aseilla ja kehittyi niin, että 18-vuotiaana koululaisena vuonna 1951 hän voitti kuvioammunnan yleisen sarjan Suomen mestaruuden huipputuloksella 296. Tämän jälkeen hänet otettiin olympiavalmennettavien joukkoon, ja 19-vuotiaana Arkadian yhteislyseon oppilas pääsi ensimmäisiin olympialaisiinsa, Helsingin 1952 kisoihin. Siellä hän ampui ennätyksensä 577 pistettä, mikä riitti viidenteen sijaan, kaksi pistettä voittajalle ja yhden pisteen muille mitalisteille hävinneenä. Oppi-isä Hölsö sijoittui neljänneksitoista.
Marie Antoinette
Oikeudenkäynti
thumb|left|250px|Marie-Antoinetten teloitus. Teräskaiverrus noin vuodelta 1850. Lokakuun 3. päivänä 1793 yleinen syyttäjä Antoine Quentin Fouquier-Tinville haastoi Marie-Antoinetten vallankumoustribunaalin eteen. Jos Ludvig XVI:n oikeudenkäynnissä oli noudatettu kohtuullisesti oikeudenkäynnin muodollisuuksia, ne kaikki unohdettiin kuningattaren oikeudenkäynnissä. Häntä syytettiin liian hyvistä suhteista ulkovaltoihin. Koska kuningatar kielsi tapahtuneen, vallankumoustuomioistuimen puheenjohtaja Hermann syytti häntä Ludvig XVI:n maanpetoksen keskeiseksi yllyttäjäksi. Suutari Simonin huostassa ollut nuori kruununperillinen oli valmis todistamaan kaiken, mitä hänelle oli uskoteltu, muun muassa insestisen suhteen äitiinsä. Marie Antoinette kieltäytyi ottamasta kantaa poikaansa koskeviin syytöksiin ja vetosi kaikkiin salissa oleviin äiteihin. Naispuolisen yhteisymmärryksen tukemana viimeisin syytös peruttiin.
Pentti Linnosvuo
Olympiavoittajaksi
Uransa ainoan maailmanmestaruuden Linnosvuo voitti Caracasissa 1954 Venezuela-pistoolin joukkuekilpailussa, joka oli tuolloin ainoan kerran arvokisaohjelmassa. Olympiadin aikana hän sai suoritettua viivästyneen ylioppilastutkintonsa, ja loppuvuonna 1956 hän kilpaili Melbournen olympialaisissa. Marraskuun 30. päivänä ammuttiin vapaapistoolin, Linnosvuon sivulajin kilpailu. Erittäin tuulisessa säässä hän suoritti urakkansa Williamstownin ampumaradalla nopeasti. Hän käytti 60 laukauksen ampumiseen aikaa tunnin, 47 minuuttia ja 50 sekuntia eli toista tuntia sallittua maksimiaikaa vähemmän. Kun tulokset laskettiin, todettiin Linnosvuon ja Neuvostoliiton Mahmud Umarovin ampuneen 556 pistettä. Voittaja ratkesi kymppiosumilla, joita Linnosvuolla oli 26 ja Umarovilla 24. Näin Linnosvuo voitti ensimmäisenä suomalaisampujana olympiakultaa. Umaroville osoittautui kohtalokkaaksi yksi väärään tauluun ammuttu laukaus, joka aiheutti kahden pisteen vähennyksen. Linnosvuon tulokset kymmenen laukauksen sarjoissa olivat 90, 95, 91, 94, 93 ja 93.
Päälajinaan Linnosvuo piti olympiapistooliammuntaa. Melbournessa Romanian Ștefan Petrescu oli siinä kuitenkin kuusi pistettä ja Neuvostoliiton Jevgeni Tšerkasov neljä pistettä suomalaista parempi. Linnosvuo ei ollut varautunut uusintaan, mutta sellainen piti suorittaa, kun Linnosvuo ja Romanian Gheorghe Lichiardopol olivat 581 pisteellä jaetulla kolmannella sijalla. Linnosvuo löydettiin kisakylän parturista ja kiidätettiin takaisin ampumaradalle, mutta romanialainen oli paremmin keskittynyt uusintaan ja voitti sen. Linnosvuo sijoittui kilpailussa siis neljänneksi.
Marie Antoinette
Oikeudenkäynti
Kuningatar Marie-Antoinette tuomittiin kuolemaan syytettynä maanpetoksesta 16. lokakuuta noin kello neljältä aamulla. Hän kirjoitti Ludvig XVI:n sisarelle Madame Elisabetille:
Pentti Linnosvuo
Olympiavoittajaksi
Valmistuttuaan Melbournen kisojen jälkeen yo-merkonomiksi Linnosvuo pystyi taas keskittymään ampumiseen. Rooman 1960 olympialaisten alkupuolella hän poti vatsasairautta ja jäi vapaapistoolikilpailussa 13:nneksi 21 pistettä voittajalle hävinneenä. Päälajissaan olympiapistooliammunnassa Linnosvuo oli 30 laukauksen jälkeen kolmantena vain kaksi pistettä Neuvostoliiton Tšerkasovia ja yhden pisteen Yhdysvaltain William McMillania jäljessä. Toisella puoliskolla Tšerkasov myöhästyi ensimmäisessä neljän sekunnin sarjassa ja putosi kärjestä. Linnosvuo ampui alkupuoliskon 294 pisteensä jatkoksi 293 pistettä ja sai lopputulokseksi 587 pistettä nousten tasoihin McMillanin kanssa. Neuvostoliiton Aleksandr Zabelin osui 296 pisteen arvoisesti ja nousi kolmantena miehenä tasapisteisiin. Mitalijärjestys ratkaistiin uusinnassa kolmella neljän sekunnin sarjalla. Ensimmäisessä sarjassa Zabelin ampui 49, McMillan 48 ja Linnosvuo 45 pistettä. Toisessa sarjassa McMillan ampui täydet 50, Linnosvuo jälleen 45 ja Zabelin vain 37 pistettä. Kun viimeisessä sarjassa kaikki kolme ampuivat 49 pistettä, voitti McMillan kultaa ja Linnosvuo sai hopeaa.
Toinen olympiavoitto
Neljänsissä olympialaisissaan, Tokiossa 1964 Linnosvuo voitti vihdoin päälajinsa kultamitalin. Jo kisojen aluksi Väinö Markkanen voitti vapaapistoolissa kultaa, mikä helpotti Linnosvuon paineita. Ennen olympiapistoolikilpailua Linnosvuo viritteli kuntoaan ampumalla paljon harjoituksissa kisapaikalla. Kilpailussa hän ampui ensimmäisellä puoliskolla 297 ja toisella 295 pistettä saaden lopputulokseksi 592 pistettä. Sillä hän voitti Romanian Ion Tripsan yhdellä ja Tšekkoslovakian Lubomir Nacovskyn kahdella pisteellä. Vasta kilpailun jälkeen Linnosvuon vatsa meni sekaisin, ja hän oksensi verta monen päivän ajan.
Marie Antoinette
Oikeudenkäynti
pienoiskuva|[[Jacques-Louis Davidin piirros Marie Antoinettesta matkalla giljotiinille.]] Samana päivänä Marie Antoinette kuljetettiin teloituspaikalle kärryillä, kädet selän taakse sidottuina. Hän käyttäytyi arvokkaasti ja osoitti kansanjoukoille rohkeutensa viime hetkeen saakka. Hän myös kieltäytyi ripittäytymästä hänelle määrätylle perustuslailliselle papille. Viimeiset sanansa kuningatar lausui mestaajalleen astuttuaan tämän varpaille giljotiinilavalle noustessa: "Anteeksi, monsieur, se ei ollut tarkoitukseni."
Hieman yli puolenpäivän Marie-Antoinette teloitettiin giljotiinilla. Kuningatar haudattiin Anjou-Saint-Honoré-kadun Madeleinen hautausmaalle. Hänen jäännöksensä kaivettiin haudasta 18. tammikuuta 1815 ja haudattiin uudelleen 21. tammikuuta Ranskan kuninkaiden hautakirkkoon Saint-Denisin luostarin basilikaan.
Pentti Linnosvuo
Toinen olympiavoitto
Viidennen kerran Linnosvuo kilpaili olympialaisissa Méxicossa 1968. Hän kantoi avajaismarssissa Suomen lippua. Kisakaupungin korkeaan ilmanalaan yritettiin valmistautua Pyreneillä pidetyllä harjoitusleirillä, mutta siellä Linnosvuon ampumatekniikka meni pahasti sekaisin, eikä kunto palautunut olympiakisoihin mennessä. Méxicossa Linnosvuo ampui olympiapistoolilla tuloksen 587 ja sijoittui yhdenneksitoista. Voittaja, Puolan Józef Zapędzki ampui kuusi ja muut mitalistit neljä pistettä paremman tuloksen.
Marie Antoinette
Oikeudenkäynti
Marie-Antoinetten mestauksen jälkeen puhkesi Ranskan ja Itävallan välinen sota, joka päätti Bernisin ja Cahoiseulin solmiman pitkään jatkuneen liiton.
Pentti Linnosvuo
Uran päätyttyä
Méxicon kisojen jälkeen Linnosvuo jatkoi ampumista enimmäkseen harrastusmielessä. Hän pyrki vielä Münchenin 1972 olympialaisiin mutta Suomen Olympiakomitean hallitus jätti äänin 12–5 hänet valitsematta eikä Ampumaliitto edes ehdottanut häntä kisoihin. Hän toimi pistoolivalmentajana Suomen lisäksi Länsi-Saksassa, Sveitsissä ja Norjassa. Suomen Metsästysyhdistyksen hallituksen puheenjohtajana hän oli vuosina 1983–1999 ja Suomen Olympiavoittajat ry:n puheenjohtajana vuosina 1995–1998. Hän osallistui reserviupseerien ja jääkärien toimintaan. Vuosina 1957–1965 hän työskenteli SOK:n elintarvikepuolella ja vuodesta 1965 Serlachiuksen palveluksessa.
Tunnustuksia
Linnosvuo valittiin Suomen urheilutoimittajain Vuoden urheilija -äänestyksessä kuudenneksi vuonna 1956, viidenneksi 1960 ja neljänneksi 1964. Hänelle myönnettiin Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuri ansioristi vuonna 1998. Vaasassa, Kivijärven ampumakeskuksessa on vuodesta 1996 lähtien sijainnut Pentti Linnosvuon mukaan nimetty pistoolirata. Suomen Ampumaurheiluliitto myönsi hänelle kultaisen ansiomerkin 1966.
Marie Antoinette
Elokuvia
Kuningatar Marie-Antoinette on ollut suosittu aihe miltei koko elokuvan historian ajan. Hänen elämänsä ja kuolemansa ovat innoittaneet sekä ohjaajia että näyttelijöitä. Kiinnostus aiheeseen on myös nykyajan ilmiö.
Muuta
Vuosien 1779 ja 1800 välisenä aikana taidemaalari Vigée-Lebrun maalasi Marie-Antoinettesta kolmisenkymmentä muotokuvaa.
Vuonna 1874 Alfred von Arneth julkaisi ensimmäisen kerran keisarinna Maria Teresan ja kreivi von Mercy-Argenteaun salaisen kirjeenvaihdon. Vuonna 1877 julkaistiin ensimmäisen kerran kreivi von Fersenin papereita. Paperit tulivat uudelleen esille, kun eräs kreivin kaukainen sukulainen oli antanut ne myyntiin lontoolaiseen huutokauppaan.
Batman: Arkham Knight
Batman: Arkham Knight on Rocksteady Studiosin kehittämä ja Warner Bros. Interactive Entertainmentin julkaisema avoimeen pelimaailman sijoittuva toimintaseikkailupeli, joka julkaistiin vuoden 2015 kesäkuussa PlayStation 4- ja Xbox One -pelikonsoleille sekä Microsoft Windowsille. Batman: Arkham Knight perustuu sarjakuvakustantamo DC Comicsin Batman-hahmoon. Peli on neljäs osa Batman: Arkham -pelisarjassa.
Tapahtumiltaan peli sijoittuu noin yhdeksän kuukauden päähän videopelin Batman: Arkham City (2011) tapahtumista. Pelissä Batman kohtaa Gotham Cityyn palanneen Linnunpelättimen, joka on koonnut yhteen mittavan joukon Batmanin vihollisia tuhotakseen Batmanin lopullisesti.
Lähtökohta
Batman: Arkham Knight sijoittuu tapahtumiltaan noin yhdeksän kuukauden päähän Batman: Arkham Cityn tapahtumista. Jokerin kuoltua Gotham Cityn rikollisuus on kääntynyt laskuun, mutta hänen kuolemansa kalvaa edelleen Batmania. Tämä antaa tilaisuuden Batmanin muille vihollisille, kuten Pingviinille, Kaksinaamalle ja Harley Quinnille, ryhtyä yhteistyöhön tehdäkseen lopun Batmanista. Halloweenina Linnunpelätin käynnistää superroistojen hyökkäyksen Gotham Cityyn, minkä vuoksi kaupungin yli kuusi miljoonaa siviiliä joutuu pakenemaan. Jäljelle jäävät ainoastaan rikolliset, minkä vuoksi kaupungin poliisivoimat ovat pahasti alakynnessä ja Batmanin on aloitettava Gotham Cityn pelastaminen.
Vastaanotto
Pelin Windows-versiolla on Metacritic-kerääjäsivustolla 70/100 pistettä ja PlayStation 4-versiolla on 87/100 pistettä.
Olib
Olib on Kroatialle kuuluva saari Adrianmerellä. Se sijaitsee Dalmatian pohjoisosissa, Zadarin luoteis-, Pagin lounais-, Lošinjin kaakkois- ja Silban itäpuolella. Saaren pinta-ala on 26,14 neliökilometriä. Sen korkein kohta on Kalac, joka on 74 metriä merenpinnan yläpuolella. Vuonna 2005 saarella oli noin 120 vakituista asukasta.
Saaren tuotteita ovat muiden muassa viini, oliiviöljy ja juusto. Makean veden lähteitä ei saarella ole.
Vaaljärvi
Vaaljärvi on Honkilahdella Eurassa Satakunnassa sijaitsevat matala järvi, joka kuuluu Lapinjoen vesistöön. Järven pintaa on aikoinaan laskettu ja järvelle on kaivettu uusi lasku-uoma. Mataluuden vuoksi järvi tuottaa runsaan vesikasvuston, jota vesilinnut hyödyntävät. Järvi on merkittävä lintukohde ja järvi kuuluu nykyään Koskeljärven Natura 2000 -alueeseen.
Maantiede
Järvi on muodoltaan V-kirjaimen muotoinen ja alle neliökilometrin kokoinen. Järvi on hyvin matala ja sen rannat ovat pääasiassa ruohottuneet, minkä takia Vaaljärveä voidaan pitää hyvänä lintujärvenä. Vaaljärven rannalla on Vaaljoen kylä.
Luonto
Vaalijärvi on kasvustoltaan puolirehevä järvi. Rannat ovat pääosin luhtaa ja kasvavat saraa ja vesiheiniä. Osa rannoista rajautuvat Vuohisuohon ja tuottavat siellä turvetta. Koska vettä on parhaimmillaan metrin verran, ei kalasto menesty järvellä. Sitä vastoin Vaalijärvellä pesii vuosittain useita lintulajeja parinkymmenen parin voimin. Joka vuonna pesivät sinisorsa, tavi, telkkä, kurki, liro, taivaanvuohi ja keltavästäräkki. Melko säännöllisiä pesiviä lajeja ovat olleet laulujoutsen, ruskosuohaukka, luhtahuitti, kuikka, tukkasotka, niittykirvinen, naurulokki ja pikkulokki. Aiemmin yleiset härkälintua ja punasotkaa tavataan harvoin.
Rantaan rajautuvalla 58 hehtaarin suuruisella Vuohensuolla pesii pääosin samat lajit kuin Vaaljärvellä, mutta Kakkurlammella näiden lisäksi usein kaakkuri. Joskus on tavattu jopa lapinpöllö. Elokuussa syysmuuton aikaan järvellä käy ruokailemassa ja lepäämässä suuri määrä lintuja. Silloin lajikirjo edustaa normaalia muuttoparvien lajistoa.
Virkistyskäyttö
Kotitarve- ja virkistyskalastuksen merkitys on vähäinen. Järvellä on kuitenkin yksi venevalkama, joka on tarkoitettu seudun asukkaille. Moottorin käyttö veneessä on kuitenkin kielletty. Järvellä voi liikkua vapaasti lukuun ottamatta 1.4.−15.7. välisenä aikana, jolloin Vuohensuolle työntyvä lahti ja luhtarannat kuuluvat liikkumisrajoituksen piiriin. Samassa yhteydessä on myös lintutorni, josta lintujärven näkymästä saa hyvän käsityksen. Torni ja valkama on sijoitettu järven uuden luusuan lähelle.
Lintujen metsästys on paikalliselle metsästysseuralle merkittävä aktiviteetti. Vaalijärven osuus seudun lintusaaliista liikkuu 120 linnun tietämillä.
Historia ja säännöstely
Vuoden 1849 Lindströmin pitäjänkartassa "Eura Socken 1849" Vaaljärven nimi on kirjoitettu "Wälijärvi".
Kun 1859 perustettu Koskeljärven kuivatusyhtiö alensi Koskeljärven vedenpintaa, kuivui Vaaljärveen laskeva Koskeljärven luontainen laskujoki. Koskeljärven vedet laskettiin Honkilahden kautta kaivetun kanavan kautta, ja Koskeljärven vedet jatkoivat Hinnerjokeen pohjoista reittiä myöten. Tämän johdosta Vaaljärvestä tuli Vaaljoen latvavesiä, ja se yhtyi Hinnerjokeen Kolmhaarassa, mihin Koskeljärven vedet nyt tulivat suoraan.
Kuivatusyhtiön toimenpiteet ulottuivat myös Vaaljärveen, sillä myös sen vedenpintaa on alennettu. Vuonna 1912 yhtiön nimeksi tuli Koskeljärven ja Vaaljärven kuivaus Oy. Vedenpinnan alenemisesta alkoi Vaaljärven ruohottuminen ja rantojen umpeenkasvu. Vaaljoen luontainen luusua jäi umpeenkasvun sisälle. Luusuaa onkin siirretty uuteen kohtaan ja sinne on kaivettuu joelle uusi uoma. Sitä kutsutaan nimellä Uusijoki, joka siis korvasi aiemman nimen Alinenjoen eli Vanhajoki (entinen Vaaljoki). Uusijoki yhtyy alkuperäiseen Vaaljokeen 2,5 km:n päässä luusuastaan. Koskeljären aiempaa lasku-uomaa kutsutaan nimellä Ylinenjoki, mutta se on nykyään kuivunut tavalliseski ojaksi.
Suojelu
Vuonna 1982 Valtioneuvosto vahvisti Koskeljärven ja Vaaljärven kuulumisen lintuvesien suojeluohjelmaan ja vuonna 1988 Valtio osti kuivausyhtiön maat, joihin sisältyi Vaaljärven rannat ja läheinen Vuohensuo Kakkurlampineen. Maat ostettiin luonnonsuojelutarkoituksessa. Näiden osuus oli 170 hehtaaria. Tutkimusten mukaan Koskeljärvi, Vaaljärvi ja läheinen Pitkäjärvi muodostavat kansallisesti merkittävän lintukohteen. Vaaljärvi kuuluu nykyään Koskeljärven Natura 2000 -alueeseen.
Hynnilänsaari
Hynnilänsaari on saari Tahkorannassa, Joroisissa, Etelä-Savossa. Lähin taajama-asutus sijaitsee muutaman kilometrin päässä Kuvansissa.
Hynnilänsaaressa sijaitseva Hynnilänsaaren tila on perustettu jo 1700-luvulla, tosin nykyinen asuinrakennus ei ole niin vanha.
Michel Chabrier
Michel Chabrier (26. tammikuuta 1948 Remiremont, Vosges, Ranska – 16. marraskuuta 2010 Remiremont) oli ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli kiekonheitto.
Chabrier oli pituudeltaan 195 senttimetriä ja painoi aktiiviurheiluvuosinaan 100 kiloa. Hän kuoli syöpään 62-vuotiaana marraskuussa 2010.
S/S Turso
S/S Turso on nykyisin museoitu satamajäänmurtaja, joka valmistui vuonna 1944 Helsingin Hietalahden telakalta ja luovutettiin vuonna 1945 sotakorvauksena Neuvostoliittoon.
Laiva
Helsingin kaupunki tilasi Turson korvaamaan vanhaa ja pienitehoista S/S Herculesta. Sataman liikenteen hoitamisessa uuden hinaajan oli tarkoitus huolehtia laivojen sijoittamisesta laituriin ja irrottamisesta laiturista. Helsingin suurempi jäänmurtaja Otso avustaisi kauppa-aluksia satamasta väylille ja väylistä satamaan sekä avustaisi laivoja myös saaristoväylillä.
Satamalaitos olisi halunnut saada aluksen käyttöönsä jo helmikuussa 1943. Höyrykattilan levyjen toimitusaika oli kuitenkin 12 kuukautta tilauksesta, ja kattilan valmistaminen kestäisi lisäksi kolme kuukautta. Lyhyen rakennusajan pelättiin myös huonontavan työn laatua. Laivan arvioitiin siksi olevan satamalaitoksen käytössä marraskuussa 1943. Telakka oli valmis kiirehtimään laivan rakentamista niin paljon kuin sodanaikaiset olot sallivat.
Sota-ajan aiheuttama raaka-aineiden niukkuus ja käytettävissä olevan työvoiman vähyys viivästyttivät rakentamista niin, että laiva valmistui vasta seuraavan vuoden puolella.
Hankintasopimuksen allekirjoittivat kaupungin puolesta satamalautakunnan puheenjohtaja Ivar Lindfors ja satamalaitoksen toimitusjohtaja Kaarle Hoppu. Aluksen hinta oli 16,3 miljoonaa markkaa. Puolet hinnasta maksettiin tilausta tehtäessä, ja vesillelaskun jälkeen maksettiin 25 prosenttia sekä loppusumma aluksen valmistuttua. Maksamattomalle osalle maksettiin indeksin osoittama korko. Turson lopulliseksi hinnaksi tuli 18 483 118 markkaa.
Uudisrakennuksen kastoi Tursoksi Kaarle Hopun puoliso, rouva Saima Hoppu.
Luovutusta edeltäneenä päivänä Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriö antoi luvan asentaa Tursoon radiopuhelinlaitteet ja käyttää tätä radioasemaa 10 vuoden ajan. Koska Tursoa käytettiin korvausta vastaan hinauksiin, oli sitä pidettävä kauppa-aluksena. Siksi se merkittiin 18. marraskuuta Helsingin kaupungin alusrekisteriin numerolla 931, Tunnuskirjaimikseen se sai OFGR.
Koematka
Turson koe- ja luovutusmatkalla 15. maaliskuuta 1944 laivan päällikkönä oli aluksi merikapteeni U. Niemelä. Syväys keulassa oli 3,28 metriä ja perässä 3,65 metriä.
Lähtö Hietalahden telakalta Kruunuvuorenselälle tapahtui kello 10. Aluksen luovutuksen ja lipunvaihdon aikaan kello oli 10.20. Uuden aluksen kunniaksi esitettiin kolminkertainen eläköönhuuto. Koematkan aikana jään paksuus oli 23 senttimetriä, ja jään päällä oli 10–13-senttinen lumipeite. Turso selviytyi jään murtamisesta moitteetta. Kello 11.15 saavuttiin Eteläsatamaan jättämään kutsuvieraat pois aluksesta. Samalla aluksen päällikkyyden otti vastaan Toivo Ilmari Saarinen.
Koematkalla telakka lupautui suorittamaan täydennystöitä ja korjaamaan joitakin puutteita. Kello 12 alus kiinnitettiin laivatelakan laituriin. Kaksi seuraavaa päivää kului aluksen kalustamiseen. Turson varsinainen työura alkoi 18. maaliskuuta 1944.
Sammutusalus
Turson hankintaa perusteltiin paitsi hyvän satamahinaajan tarpeellisuudella myös sataman paloturvallisuutta parantavana hankintana. Helsingin satamissa oli useita sellaisia paikkoja, joissa ei ollut vesijohtoa. Sammutusaluksen avulla tulta vastaan voitaisiin hyökätä meren puolelta.
Satamahinaajana
Helsingin satamalaitoksen palveluksessa Turso oli 15. maaliskuuta – 4. joulukuuta 1944. Tänä aikana alus
Hercules
Helsinki osti vuonna 1922 Oy Lehtoniemi Ab:ltä jäätämurtavan hinaajahöyrylaivan nimeltään "B 14". Alus oli rakennettu Riiassa 1912 käytettäväksi jokihinaajana. Helsingin satamahallitus antoi alukselle nimen Hercules.
Herculeksen runko ja höyrykattila olisi pitänyt 1940-luvulla korjata perusteellisesti. Uudistettunakin sen vanhanaikainen compoud-höyrykone olisi ollut epätaloudellinen ja vähätehoinen. Kesäisin, kun avustettiin suuria säiliöaluksia laituriin, osoittautui 495 indikoidun hevosvoiman (364 kW) koneteho liian heikoksi. Lisäksi Hercules juuttui herkästi jäihin kiinni heikon koneensa ja rungon liian suorien sivujen vuoksi.
Turson valmistuttua Hercules kävi tarpeettomaksi, ja se myytiin 31. maaliskuuta 1944 Poriin kauppaneuvos Werner Hacklinille.
Otso
Satamalaitoksen toinen murtaja, jonka Turso osittain korvasi loppuvuodeksi 1944, oli vuoden 1936 lopulla valmistunut saaristojäänmurtaja Otso. Kun Turso oli luovutettu Neuvostoliittoon, Otso joutui suoriutumaan urakastaan yksin. Lisäksi se oli välillä aikarahdattuna kauppamerenkulun ohjaus- ja säännöstelytoimikunnan laskuun. Vuonna 1945 Otso oli useita kertoja aikarahdattuna merenkulkuhallituksen käyttöön, jolloin se avusti aluksia sataman ulkopuolella. Seuraavina talvina Otso oli osan aikaa pakko-otettuna valtion käytössä jäänmurtotehtävissä Hangossa sekä Turun ja Ahvenanmaan saaristoissa.
Neuvostoliittoon
Kauppa- ja teollisuusministeriön kauppamerenkulun ohjaus- ja säännöstelytoimikunta määräsi Turson liittoutuneiden (käytännössä Neuvostoliiton) käyttöön Kronstadtiin. Sinne Turso aikarahdattiin 5. joulukuuta 1944 lähtien. Kun Turso aikarahdattiin Sotakorvausteollisuuden valtuuskunnan (Soteva) käyttöön, kaupunki teki meklarisopimuksen Osakeyhtiö John Dahlbergin kanssa. Muun muassa Turson henkilökunnan palkat maksoi meklariyhtiö.
Suomen ja Neuvostoliiton hallitukset sopivat 17. joulukuuta Turson luovuttamisesta sotakorvauksena Neuvostoliitolle. Sotevan laivatoimikunnan määräyksestä laiva siirrettiin sopivaksi katsottuun luovutussatamaan. Toimikunnan asettama vastaanottokomitea tarkasti aluksen ja vastaanotti sen Suomen valtiolle. Laivatoimikunta luovutti sitten aluksen edelleen Neuvostoliitolle. Vastaanotto valtiolle ja luovutus tapahtuivat samassa tilaisuudessa.
Laiva oli luovutettava täydessä käyttökunnassa varusteineen ja kalustoineen. Jälki-ikävyyksien välttämiseksi mitään kalustoa ei saanut poistaa aluksesta. Esimerkiksi ruokailuvälineiden, oleskelutilojen kaluston ja vuodevaatteiden tuli olla inventaarion mukaiset. Laiva tuli varustaa polttoaineella ja vedellä Leningradiin suuntautuvaa menomatkaa varten. Vastaanottotarkastuksessa tuli esittää aluksen kansallisuuskirja ja kaikki alusta koskevat asiakirjat, valokuvat, piirrokset, täydellinen kalustoluettelo, selostukset koneistosta ja laitteista sekä selostukset korjauksista.
Turso avusti Leningradin satamassa ja mursi Nevan jääpatoja vuosikymmenien ajan Taifun-nimisenä. Vuonna 1962 se alkoi käyttää polttoaineenaan öljyä kivihiilen sijasta. Vuonna 1988 mastoa siirrettiin eteenpäin ja pelastuslautta korvasi pelastusveneen. 22 vuotta sen kapteenina oli Andrei Araratov.
Takaisin Suomeen
Satamajäänsärkijä S/S Turso -yhdistys osti murtajan vuonna 2004 ja entisti sen Pernajan Isnäsissä. Elokuussa 2006 Turso siirrettiin Suomenlinnan telakalle pohjan hiekkapuhallusta ja maalausta varten. Syksyllä 2006 se palasi Hietalahden rantaan. Kesäksi 2008 Turso palautettiin hiililämmitteiseksi.
Yhdistyksen puheenjohtaja ja aluksen päällikkö on Pekka Snellman. Turso vieraili Pietarissa kaupungin 308-vuotissyntymäpäivillä toukokuussa 2011.
Mariem Hassan
Mariem Hassan (toukokuu 1958 – 22. elokuuta 2015) oli länsisaharalainen laulaja. Hän tuli kansainvälisesti tunnetuksi edustamansa sahrawikansan oikeuksien puolustamisesta lauluillaan. Hän vietti suuren osan elämästään pakolaisleireillä. Hän lauloi hassaniyya-kielellä ja tuli tunnetuimmaksi Polisariota tukevista lauluistaan. Hänen tyyliään on kuvattu muun muassa "aavikkobluesiksi".
Hassan syntyi Espanjan hallitsemalla Saharan alueella. Hänen vanhempansa olivat Mohamed ja Erguia. Isä vietti vaeltavaa elämää paimentaen vuohia ja kameleita. Perheen kymmenestä lapsesta kolme kuoli taisteluissa Marokkoa vastaan. Hassan joutui 13-vuotiaana pakkonaitetuksi, mutta pääsi kätköön veljiensä avulla, jolloin häät peruttiin. Hassan aloitti laulamisen ja rummunsoiton äitinsä ja muiden naisten kanssa uskonnollisissa kokoontumisissa torstai-iltana, islamin pyhäpäivän aattona. Teini-ikäisenä Hassan ryhtyi poliittisesti aktiiviseksi. Elokuussa 1975 hän lauloi Polisarion kokouksessa, jonka hajotti Espanjan poliisi. Saman vuoden lokakuussa Espanja vetäytyi alueelta ja Marokko julisti alueen omakseen. Hassan perheineen pakeni Algeriaan ja asettui pakolaisleireille. Hassan aloitti työskentelyn sairaanhoitajana vuonna 1977 ja liittyi vuonna 1978 päälaulajana El Wali -yhtyeeseen, joka perustettiin Polisarion perustaja El-Ouali Mustapha Sayedin kunniaksi. Yhtye kiersi pakolaisleireillä rohkaisemassa taistelijoita ja matkusti Eurooppaan levittämään Polisarion sanomaa.
Hassanin kotimaan sota Marokon kanssa päättyi vuonna 1991, mutta tilanne pysyi ratkaisemattomana ja Länsi-Sahara kiisteltynä alueena. Hassan jatkoi laulamista ja liittyi vuonna 1998 Leoyad-yhtyeeseen, joka kiersi Euroopassa ja levytti. Vuonna 2005 julkaistiin Hassanin ensimmäinen sooloalbumi, Deseos. Suosionsa kasvaessa hän sairastui rintasyöpään, johon hän sai kirurgista hoitoa ja kemoterapiaa Espanjassa. Vuonna 2007 espanjalainen tuottaja ja manageri Manuel Domínguez teki Hassanista dokumentin Mariem Hassan: la voz del Sáhara. Hassan esiintyi Womad-festivaalien yhteydessä muun muassa Charlton Parkissa vuonna 2009 ja Australiassa sekä Uudessa-Seelannissa seuraavana vuonna. Toisen sooloalbluminsa (El Aaiun Egdat) Hassan julkaisi vuonna 2012. Siitä tuli myyntimenestys eurooppalaisilla maailmanmusiikkilistoilla. Hassan piti viimeisen konserttinsa vuonna 2014. Hänen syöpäsairautensa levisi luihin, ja hän palasi elokuun alussa 2015 pakolaisleirille, jossa kuoli.
Hassanilla oli ensimmäisestä avioliitosta Hamadi Breikan kanssa kolme lasta: Ahmed, Nina ja Fatimetu. Avioliitto päättyi eroon, mutta Hassan meni uusiin naimisiin Bachir Mohamedin kanssa ja sai tämän kanssa kaksi lasta: Salemin ja Agalian.
Estadio 15 de Abril
Estadio 15 de Abril on monikäyttöinen stadion Santa Fessä Argentiinassa. Stadion avattiin vuonna 1943. Nykyään sitä käytetään enimmäkseen jalkapallossa Unión de Santa Fen kotikenttänä. Stadionille mahtuu 22 852 ihmistä.
Demokraattinen Vaihtoehto
Demokraattinen Vaihtoehto (lyh. Deva, ruots. Demokratiskt Alternativ) oli vuosina 1986–1990 toiminut suomalainen vasemmistopuolue. Devan perustamisjulistuksen mukaan puolue oli "laajapohjainen vaalirintama, joka kokoaa kaikkia rauhan, demokratian ja edistyksen voimia". Järjestön muodostivat pääasiassa Suomen Kansan Demokraattisesta Liitosta (SKDL) ja Suomen Kommunistisesta Puolueesta (SKP) erotetut kommunistit.
Devalla oli parhaimmillaan 10 kansanedustajaa vuosina 1986–1987. Eduskuntavaaleissa 1987 puolue sai 4 paikkaa ja vuoden 1988 kunnallisvaaleissa 127 valtuutettua. Presidentinvaaleissa 1988 puolueen ehdokas oli Jouko Kajanoja.
Devan pää-äänenkannattaja oli Tiedonantaja, joka oli samalla myös SKPy:n lehti. Deva julkaisi lisäksi alueellisia lehtiä kuten Pohjois-Hämeen Näköalaa (Tampere) ja Työn valtaa (Lahti).
Puolueen perustaminen
Deva sai alkunsa huhtikuussa 1986, mutta perustamista edelsi pitkä historia. Puolue muodostettiin sen jälkeen, kun Suomen Kommunistinen Puolue vuonna 1985 alkoi erottaa taistolaisina tunnettua sisäistä oppositiotaan. Vähemmistöön jäänyt oppositio oli toiminut SKP:n sisällä 1960-luvulta alkaen. Oppositio ei hyväksynyt erottamisia ja asiaa puitiin eri oikeusasteissa 1990-luvulle asti.
SKP:stä erotetut järjestäytyivät 23. marraskuuta 1985 Helsingissä, jolloin perustettiin SKP:n järjestöjen toimikunta. Elokuussa 1986 ryhmittymä otti nimekseen Suomen Kommunistinen Puolue (yhtenäisyys) (SKPy). Erottamisia vastustaneet kansanedustajat erotettiin SKDL:n eduskuntaryhmästä, jolloin nämä perustivat omansa kesäkuussa 1986. Deva oli siten SKPy:n vastine (SKP:n) SKDL:lle. Devan eduskuntaryhmään siirtyi kymmenen kommunistikansanedustajaa. Mukaan uuteen puolueeseen tuli myös joitakin entisiä enemmistöläisiä.
Puolueen toiminta (1986–1990)
Vuoden 1987 eduskuntavaaleissa Deva sai neljä kansanedustajaa. Paikat menivät puoluetta jo aiemmin edustaneille konkareille (Marjatta Stenius-Kaukonen, Ensio Laine, Marja-Liisa Löyttyjärvi ja Esko-Juhani Tennilä). Deva teki vaaliyhteistyötä Sosialistisen Työväenpuolueen kanssa. STP asetti Devan listoille seitsemän ehdokasta.
Vuoden 1988 presidentinvaaleissa Devan ehdokkaana oli Jouko Kajanoja. Kajanoja sai suorassa vaalissa pienimmän äänimäärän eikä Deva saanut yhtään valitsijamiestä, vaikka puolueella oli täysi lista jokaisessa manner-Suomen vaalipiirissä. Korkeinta puolueen kannatus oli Hämeen pohjoisessa vaalipiirissä (3,0 %). Valitsijamiesvaaleissa eniten henkilökohtaisia ääniä keräsi Stenius-Kaukonen (3 138).
Kunnallisvaaleissa 1988 Devan listoilta valittiin 127 valtuutettua noin 75 eri valtuustoon. Lisäksi valtuustoihin nousi noin 20 valtuutettua erilaisilta Devan (ja SKDL:n) ulkopuolisilta "kommunistien" ja/tai "demokraattien" yhteislistoilta. Deva sai valtuutettuja jokaisessa manner-Suomen vaalipiirissä. Ehdokkaita puolueella oli yhteensä 1 967. Deva sai suurimman ääniosuutensa Karkkilassa (19,6 % / 7 valtuutettua), jonka valtuustossa se nousi SKDL:ää suuremmaksi ryhmäksi. Deva voitti SKDL:n myös 11 muussa kunnassa, joissa molemmilla puolueilla oli lista. Deva menestyi hyvin myös Nokialla (15,5 % / 6), Ruskolla (11,0 % / 2), Kotkassa (9,9 % / 5) ja Kemissä (9,5 % / 4). Suurista kaupungeista puolue onnistui parhaiten Turussa (7,7 % / 5) ja Tampereella (6,8 % / 4).
Puolueen lakkauttaminen
Demokraattisen Vaihtoehdon aktiivit olivat mukana Vasemmistoliiton perustamisessa huhtikuussa 1990 ja devalaisia valittiin uuden puolueen luottamustehtäviin. Kesäkuussa Deva piti ylimääräisen edustajakokouksen, joka päätti lakkauttaa puolueen ja siirtää toiminnan Vasemmistoliittoon. Lakkauttamista valvoi Olavi Kannon johtama neuvottelukunta ja se toteutui loppuvuodesta 1990, kun Devan kansanedustajat siirtyivät Vasemmistoliiton eduskuntaryhmään. Marjatta Stenius-Kaukonen pääsi ryhmään jo kesällä, ja kolme muuta vasta heidän luovuttuaan asemista SKPy:n johtavissa elimissä.
Demokraattinen Vaihtoehto poistettiin oikeusministeriön puoluerekisteristä vuoden 1995 eduskuntavaalien jälkeen yhdessä SKP:n, SKDL:n ja viiden muun puolueen kanssa.
Organisaatio
Devan puheenjohtajana toimi aluksi Leo Suonpää (4/1986–12/1986) ja hänen jälkeensä (1986–1989) näyttelijä Kristiina Halkola ensimmäisenä suomalaisena naispuoluejohtajana. Marja-Liisa Löyttyjärvi oli Devan viimeinen puheenjohtaja (1989–1990).
Devaan kuului SKPy:n lisäksi erityisryhmille suunnattuja järjestöjä. Puolueen nuorisojärjestö oli Vallankumouksellinen nuorisoliitto (VKN), joka aluksi toimi nimellä Punaisen nuorison neuvosto. Opiskelijajäsenet toimivat Sosialistisessa opiskelijaliitossa (SOL). Devan sivistysjärjestöksi perustettiin vuonna 1986 Demokraattinen Sivistysliitto (DSL) ja naisjärjestöksi 1987 Naisten demokraattinen toimintakeskus.
Puoluesihteeri Heikki Haapalan mukaan Devassa oli vuonna 1990 25 000 jäsentä.
Devan toiminnan taloudellinen puoli hoidettiin pääosin SKPy:n kautta. SKPy maksoi esimerkiksi joidenkin Devan työntekijöiden palkat. Vuonna 1989 Deva ilmoitti, että valtion puoluetuki kattoi 99,7 prosenttia sen kuluista.
Vaalihistoria
Deva osallistui omilla listoillaan eduskunta-, presidentin- ja kunnallisvaaleihin. Puolue osallistui omilla listoillaan myös useiden ammattiliittojen ja osuuskuntien vaaleihin. Esimerkiksi Metallityöväen liiton vaaleissa 1986 Devan kannatus oli 11,6 %.
Vapaa ohjelmisto
Vapaa ohjelmisto on sellainen tietokoneohjelmisto, joka kunnioittaa ohjelman käyttäjän vapauksia käyttää, muokata ja jakaa kyseistä ohjelmistoa. Vapaa ohjelmisto menee usein sekaisin avoimen lähdekoodin kanssa. Vapaa ohjelmisto ja avoin lähdekoodi ei tarkoita samaa asiaa, eivätkä ole toisiaan poissulkevia.
Richard Stallmanin mukaan vapaalla ohjelmistolla viitataan vapauteen ja oikeuteen levittää ohjelmistoa muutoksilla tai muuttamattomana kuten sananvapaudessa. Eric Raymondin essee The Cathedral and the Bazaar huomioi avoimen lähdekoodin käytännöllisen merkityksen ohjelmistojen kehitysmenetelmään. Vapaa ja avoin ovat eri asioita, mutta eivät estä toisiaan: avoin lähdekoodi on kehitysmenetelmä kun taas vapaa ohjelmisto on sosiaalinen liike.
Vapaista ohjelmistoista puhuttaessa halutaan usein viitata eettis-normatiiviseen ajatukseen, jonka mukaan ohjelmistojen nimenomaan kuuluu olla vapaita ja omistusohjelmistot voidaan nähdä tällöin epämoraalisina. Omisteiset ohjelmistot ovat tällöin vastakohta vapaalle ohjelmistolle.
Akronyymeillä FOSS (Free and Open Source Software) ja FLOSS (Free/Libre and Open Source Software) voidaan viitata saman aikaisesti avoimiin ohjelmistoihin että avoimeen lähdekoodiin. Suomeksi voidaan vastaavasti käyttää akronyymiä VALO (Vapaa ja avoimen lähdekoodin ohjelmisto).
Koska englannin sana free voi tarkoittaa paitsi vapaata myös ilmaista, vapaat ohjelmistot saatetaan joskus sekoittaa ilmaisohjelmiin, joita ei kuitenkaan saa tutkia ja muuttaa vapaasti. Vaikka vapaatkin ohjelmistot tyypillisesti ovat saatavilla maksuttomasti, maksuttomuus ei ole vapaan ohjelmiston määritelmän kannalta olennaista.
Vapaiden ohjelmistojen kehittämisen motiivit voivat olla teknisiä, taloudellisia tai yhteiskunnallisia. Kehittäjien kannalta merkittävää on halu kehittyä ohjelmien tuottajina oppimalla toisilta tuottajilta. Myös halu auttaa toisia on merkittävä motiivi. Yhteisyyskin luo lisäarvoa: kun minä annan ja joku toinen ja kolmas antaa, me kaikki hyödymme. Vapaiden ohjelmien kehittäjät tekevät usein kehitystyötä ansiotyön ulkopuolella. Vapaita ohjelmistoja kehitetään laajasti myös osana kaupallista yritystoimintaa tai muuna palkkatyönä.
Määritelmä
Vapaille ohjelmistoille on olemassa erilaisia määritelmiä. Yleisin ja hyväksytyin niistä on Free Software Foundationin (FSF) määritelmä. FSF korostaa yksilön oikeuksia ja sen näkökulma on filosofinen. Vapaan ohjelman tunnusmerkit ovat neljä perusvapautta (joiden numerointi yleisen ohjelmointitavan mukaan aloitetaan nollasta):
Ohjelman muokkaaminen vaatii käytännössä ohjelman lähdekoodin. Vaikka muutoksia on mahdollista tehdä suoraan konekieliseen ohjelmaankin, tämä on virhealtista, useimmissa tapauksissa hyvin hankalaa ja tietynlaisten muutosten osalta mahdotonta. Pelkkä lähdekoodin jakelu ei kuitenkaan tee ohjelmaa vapaaksi – esimerkiksi joissakin myytävänä olevissa peleissä voi olla mukana lähdekoodia, vaikka sitä ei ole lupa levittää edelleen.
FSF:n määritelmä ei ota kantaa hintaan. Ohjelmaa pitää saada myydä, mutta toisaalta ostajaa ei saa kieltää levittämästä ohjelmaa eteenpäin ilmaiseksi tai valitsemallaan hinnalla, maksamatta tekemistään lisäkopioista. Tästä seuraa, että vapaat ohjelmat käytännössä ovat yleensä saatavilla ilmaiseksikin. Vapaiden ohjelmistojen mukana voidaan kuitenkin myydä esimerkiksi tukipalveluja tai sellaisia osia, jotka eivät ole vapaita. Kaupallisten Linux-jakeluversioiden ansaintalogiikka perustuu tyypillisesti juuri tukipalvelujen myyntiin.
Vapaa ohjelmisto vai avoin lähdekoodi?
Vapaista ohjelmistoista puhuvat korostavat vapautta. Linuxin menestyksen myötä huomattiin myös vapaiden ohjelmistojen muita etuja, mm. varsinaiseen kehittäjätiimiin kuulumattomien mahdollisuus parantaa ohjelmistoja. Näitä käytännön etuja korostavat, johtohahmonaan Eric Raymond, alkoivat kutsua vapaita ohjelmistoja avoimen lähdekoodin ohjelmistoiksi, koska vapaus, ja varsinkaan vapauden englanninkielisen sanan free toinen merkitys ilmainen, ei istu kovin hyvin, kun ohjelmistoyrityksiä yritetään ylipuhua vapauttamaan koodinsa.
Stallman ja FSF eivät kuitenkaan pidä termistä avoin lähdekoodi: kun vapauden arvoa välineenä korostetaan vapauden itseisarvon sijaan, on helppo luopua vapaudesta silloin, kun siitä luopuminen on käytännöllistä (esimerkiksi kun suljettu laiteajuri on avointa ajuria parempi aiotussa käytössä). Epävapaan laiteajurin (ja sen myötä epävapaata ajuria vaativan laitteen) torjuminen sen sijaan antaisi kilpailuvaltin niille laitevalmistajille, jotka tukevat vapaiden ajureiden kehittämistä.
Linux-ytimen luojalla, suomalaisella Linus Torvaldsilla on Stallmanin kritisoima käytännöllinen suhde tietokoneohjelmien vapauteen, mikä on osaltaan johtanut kiistaan GNU/Linux-jakeluiden nimeämisestä. Jos nimessä viitataan pelkästään Linuxiin, korostetaan Torvaldsin osaa näiden käyttöjärjestelmien synnyssä ja hänen ensisijaisesti välineellistä asennoitumistaan avoimeen lähdekoodiin. Jos nimessä mainitaan GNU, huomiota annetaan GNU-hankkeelle ja sen arvomaailmalle.
Vaikka avoimen lähdekoodin ja vapaiden ohjelmistojen puolestapuhujien näkökohdat ovat erilaisia, käytännön työssä he ovat usein samassa rintamassa: avoimen lähdekoodin määritelmä on käytännössä hyvin lähellä FSF:n vapaan ohjelmiston määritelmää. Esimerkiksi Mozilla ja OpenOffice vapautettiin luultavasti avoimen lähdekoodin liikkeen ansiosta, ja ne ovat merkityksellisiä vapaalle GNU/Linux-käyttöjärjestelmälle.
Lisenssit
Vapailla ohjelmilla on erilaisia lisenssejä. Lisenssit on tapana jakaa kahteen pääluokkaan niin sanotun copyleft-ominaisuuden perusteella:
Ei-copyleft-lisenssit (esim. Zope-, X11- ja BSD-lisenssi) eivät aseta vaatimuksia muokattujen versioiden julkaisulle, jolloin omille muokatuille versioille saa halutessaan määrätä kopiointikiellon tai muita rajoituksia.
Chris O’Neil
Chris O'Neil (s. 19. maaliskuuta 1956 Newcastle, Australia) on australialainen tennispelaaja.
Vapaa ohjelmisto
Lisenssit
Yleensä kehotetaan käyttämään jotakin vakiintunutta ja hyvää lisenssiä, oman lisenssin laatimisen sijaan. Näin koodin lainaaminen eri projektien välillä on mahdollisimman helppoa eikä ohjelmistoa levitettäessä jouduta miettimään onko ohjelmisto riittävän vapaa. Jos projektilla, johon koodia tehdään, on poikkeava lisenssi, koodin levityksen salliminen tämän ohessa myös esimerkiksi GPL:n alla edesauttaa tilannetta. Lisenssiä on vaikea muuttaa jälkikäteen, kun koodia on jo moni muuttanut.
Chris O’Neil
O'Neil on yksi harvoista pelaajista, joka on voittanut Australian avoimissa sekä junioreiden että aikuisten kaksinpeliturnauksen. WTA:n maailmanlistalla O'Neil oli parhaimmillaan sijalla 80 vuonna 1978.
Tadanari Lee
Tadanari Lee (19. joulukuuta 1985 Tokio, Japani) on japanilainen jalkapalloilija, joka edustaa Japanin J-Leaguessa pelaavaa Urawa Redsiä. Aiemmin hän on pelannut muun muassa Southampton FC:ssä.
Jalkapallomaajoukkue
Tadanari Lee oli osa Japanin olympiajoukkuetta vuonna 2008. Hän edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 2011-2012. Lee ratkaisi volleymaalillaan Japanille Aasian mestaruuden vuoden 2011 Aasian-mestaruuskisoissa Qatarissa.
Lea Sutinen
Lea Sutinen, o.s. Sulku, (6. joulukuuta 1922 Impilahti – 5. tammikuuta 2008 Joensuu) oli suomalainen, keskustapuoluetta edustanut poliitikko.
Kunnallispolitiikassa Sutinen toimi Juuan kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1954–1956 ja 1977–1988 sekä valtuuston puheenjohtajana 1980–1988. Presidentin valitsijamies hän oli kaksissa vaaleissa, 1978 ja 1982. Hänelle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi vuonna 1989.
Sutinen valmistui vuonna 1944 sairaanhoitajaksi Kuopion sairaanhoitajakoulusta ja terveyssisareksi Valtion terveydenhuolto-opistosta. Hän työskenteli terveyssisarena Juuan kunnassa vuosina 1944–1947 ja 1950–1951. Maanviljelijäperheeseen syntynyt Sutinen toimi vuodesta 1947 Mäntylän tilan emäntänä Juuassa. Sota-aikana lottana ollut Sutinen oli perustamassa Rintamanaisten liittoa vuonna 1980 ja hän toimi järjestön puheenjohtajana vuosina 1980–1995. Myöhemmin hänet nimettiin järjestön kunniapuheenjohtajaksi.
Sutinen oli naimisissa maanviljelysneuvos Aulis Sutisen (1905–2001) kanssa vuodesta 1947. Vuonna 1987 perustettiin Lea ja Aulis Sutisen nimikkorahasto, jonka tarkoituksena on tukea niitä maa-, metsä- ja kotitalousalan opiskelijoita sekä tutkijoita, jotka ovat pohjoiskarjalaisia tai pohjois- tai laatokankarjalaista syntyperää. .
Mazda 626 (GD)
Korimalleina olivat kaksiovinen coupé, neliovinen sedan, viisiovinen hatchback ja viisiovinen farmari.
Tästä mallista tuli ensimmäinen japanilaisauto, joka voitti saksalaisen Auto, Motor und Sport -lehden vertailutestin. Sille hävisivät paremmuusjärjestyksessä Audi 80, Ford Sierra, Peugeot 405 ja Renault 21. Saman lehden lukijat äänestivät Mazda 626:n sen vuoden parhaaksi tuontiautoksi kokoluokassaan, jossa toiseksi tuli uusi Peugeot 405 ja kolmanneksi 3. sukupolven Honda Accord. Suomessa Mazda 626 menestyi Tuulilasi-lehden 3/1988 talvitestissä.
Winter Was Hard
Winter Was Hard on yhdysvaltalaisen jousikvartetti Kronos Quartetin albumi, joka julkaistiin vuonna 1988 levymerkillä Nonesuch.
Koripallon miesten SM-sarjakausi 1950
Koripallon miesten SM-sarjakausi 1950 oli 10. kausi, jolloin pelattiin miesten koripallon Suomen mestaruudesta.
Liittojen mestaruuskamppailuissa HOK-Veikot voittivat SöNMKY:n 41-25 19. marraskuuta ja viikkoa myöhemmin varmistui liiton mestaruus. Työväen Mailapojat oli TUL:n paras keräten 7 joukkueen kaksinkertaisessa sarjassa 20 pistettä (korit 611-462), johon pistemäärään ylsi myös Kotkan Reipas (516-376). Uusintaottelussa TMP voitti Reippaan 51-44.
Lopullisessa mestaruussarjassa pelasi kaksi parasta joukkuetta Koripalloliitosta ja Työväen Urheiluliitosta. 5. tammikuuta 1951 HOK-Veikot voitti Työväen Maila-Pojat 44-30 ja vei koripallon SM-kultaa. Sörnäisten NMKY voitti samana päivänä Kotkan Reippaan ja sai palkinnokseen pronssia.
Suicide
Suicide oli yhdysvaltalainen protopunkyhtye, joka perustettiin New Yorkissa vuonna 1970. Sitä pidetään yhtenä punk-tyylin pioneereista. Yhtyeen ensimmäinen albumi oli Suicide, joka äänitettiin ja julkaistiin vuonna 1977.
Yhtyeen laulusolisti Alan Vega kuoli 16. heinäkuuta 2016 78-vuotiaana.
Oleg Popov
thumb|Oleg Popov vuonna 1979.
Oleg Konstantinovitš Popov (31. heinäkuuta 1930 Moskova, Neuvostoliitto – 2. marraskuuta 2016 Rostov-na-Donu ) oli venäläinen sirkustaiteilija ja klovni. Hänet tunnettiin Aurinkoisena klovnina. Hänellä oli patentoitu kasvomaalaustapa, ja hän piti omia esityksiään ilman muuta sirkusohjelmistoa täysille katsomoille.
Uransa alussa Popov harjoitteli muita sirkustaitoja kuten nuorallakävelyä, jongleerausta ja akrobatiaa. Hän käytti näitä taitoja pellenumeroissaan.
Mirko Hrgović
Mirko Hrgović (s. 5. helmikuuta 1979 Sinj) on bosniahertsegovinalainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Hrgović debytoi Bosnia ja Hertsegovinan maajoukkueessa 2003. Hän on pelannut 29 maaottelua ja tehnyt niissä kolme maalia.
Oliver Risser
Oliver Hanjorge Risser (s. 17. syyskuuta 1980 Windhoek) on saksalais-namibialainen jalkapalloilija. Risser pystyy pelaamaan joko keskikentän puolustavassa roolissa tai puolustajana.
Ura
Risser aloitti uransa Saksassa, EGC Wirgesin joukkueessa vuonna 1999. Hän siirtyi Borussia Dortmundin reservijoukkueeseen 2003 ja pelasi siellä kaksi kautta Saksan kolmosdivisioonassa. Suurimman osan kaudesta 2005-2006 hän pelasi SV Sandhausenissa, Saksan jalkapalloilun neljännellä tasolla. Huhtikuussa 2006 hän siirtyi Islantiin Breidablikin joukkueeseen kolmeksi kuukaudeksi, jonka jälkeen palasi Saksan neljännelle tasolle Bonner SC -joukkueeseen. Siellä hän pelasi koko kauden 2006-2007. Tammikuussa 2008 Risser siirtyi Hannover 96 reservijoukkueeseen, oltuaan muutaman kuukauden ilman seuraa. Kauden päätteeksi hän jätti seuran. Risser oli jälleen kuukausia ilman seuraa, mutta siirtyi maaliskuussa 2009 Norjaan Manglerud Starin joukkueeseen. 21 elokuuta 2009 FC Lyn Oslo lainasi hänet Manglerud Starista.
Oliver Risser allekirjoitti 21. elokuuta 2010 kauden loppuun saakka kestävän pelaajasopimuksen Suomen Veikkausliigassa pelaavan Kuopion Palloseuran kanssa.
Ruskopunikkitatti
Ruskopunikkitatti (Leccinum duriusculum) on kanelin- tai harmaanruskea punikkitattilaji, joka kasvaa haavan seuralaisena koko Suomessa. Tatilla on valkoinen jalka, jossa on mustia "tupsuja". Lähisukulaisia ovat männynpunikkitatti ja koivunpunikkitatti. Pillistö on vaalea. Sieni on muiden punikkitattien veroinen ruokasieni. Sitäkään ei kuitenkaan tule syödä raakana, sillä eräät punikkitatit aiheuttavat kypsentämättöminä pahoinvointia.
DuckTales (videopeli)
DuckTales on Capcomin kehittämä ja vuonna julkaisema tasohyppelypeli. Peli on julkaistu Nintendo Entertainment Systemille ja Game Boylle. Peli perustuu Disneyn Ankronikka-piirrossarjaan. Pelissä seikkaillaan Roope Ankalla, jonka täytyy kerätä aarteita ympäri maailman (ja Kuun) tullakseen maailman rikkaimmaksi ankaksi.
DuckTales on NES-aikakauden tunnetuimpia ja menestyneimpiä pelejä. Se on hyvä esimerkki Capcomin 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa kehittämistä peleistä, joihin kuuluu myös Mega Man -sarja. Pelissä onkin paljon yhtäläisyyksiä NES:ille julkaistuihin Mega Man -peleihin: tarttuva musiikki, kirkkaat ja värikkäät grafiikat, tiukka pelikontrolli yhdistettynä mielenkiintoiseen pelidynamiikkaan (kuten Roopen kävelykepin käyttäminen sekä aseena, työkaluna että kengurukeppinä) ja epälineaarinen pelattavuus.