cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tieteellinen vallankumous
Kokeellisuus ja tieteellinen tieto
thumb|250px|left|Tarinan mukaan [[Galileo Galilei pudotteli eri massaisia kuulia Pisan kaltevasta tornista koetellakseen Aristoteleen väitettä, jonka mukaan painavimmat kappaleet putoavat nopeammin maahan. Galilei ei huomannut mainittavaa eroa, joten hän tuli kokeellisin keinoin kumonneeksi Aristoteleen väitteen.]] Tieteellisen vallankumouksen yksi oleellisimmista ajatuksista oli kokeellisuuteen perustuva tiedon hankinta ja varmentaminen. Tietoteoreettinen empirismiä korostava koulukunta syntyi Britteinsaarilla 1600-luvulla. Sen johtavina hahmoina olivat John Locke, George Berkeley, David Hume ja Thomas Hobbes sekä Francis Bacon. Tieteen kokeellisen luonteen historia on kuitenkin syvemmällä historiassa. Kokeellisen menetelmän juuret ovat itse asiassa keskiajalla uudelleen löydettyjen antiikin maagikkojen kuten Hermes Trismegistoksen kirjoitusten pohjalta kummunneessa hermeettisessä sekä sen ohella toimineessa kabbalistisessa traditiossa. Keskiajan tieteellisempää empirismiä edustivat 1200–1300-luvuilla vaikuttaneet Merton Collegen matemaatikot Robert Grosseteste, Roger Bacon ja Petrus Peregrinus. Kabbalismi ja hermetismi vaikuttivat voimakkaasti uusplatonilaiseen ja pythagoralaiseen tieteenkäsitykseen. Osa renessanssin oppineista arvostivat näiden tekstejä suuresti, minkä vuoksi magiikka ja sen kokeelliset piirteet saivat jalansijaa Euroopassa. Esimerkiksi magnetismin tutkija William Gilbertin käyttämät menetelmät olivat hyvin tiedossa maagikkojen keskuudessa. Huomionarvoista on myös, että monet tieteellisen vallankumouksen tieteilijät harjoittivat tieteen ohella myös epätieteellisempää toimintaa kuten astrologiaa ja alkemiaa. Laajalti tunnettu keskiajan alkemisti Paracelsus irtisanoutui kaikesta keskiajan skolastiseen tieteenharjoittamiseen liittyvästä. Hän vaati tieteenharjoittamisen ensisijaiseksi keinoksi omaan kokemukseen perustuvaa tiedonhankintaa ja rationaalisen ajattelun jättämistä toissijaiseen arvoon. Samaa vaativat myös nominalistit.
Empirismi loi tarpeen kehittää aiempaa tarkempia ja aivan uusiin käyttötarkoituksiin tarkoitettuja mittalaitteita. Tähtitieteen kannalta ehkä tärkein tällainen väline oli kaukoputki, jonka keksivät hollantilaiset Hans Lippershey ja Sacharias Jansen, ja jonka rakennetta Galileo Galilei paransi huomattavasti. Myös sellaiset välineet kuin lämpömittari, ilmapuntari ja mikroskooppi ovat tieteellisen vallankumouksen aikaisia keksintöjä.
Tieteellisen vallankumouksen alkuaikoina, ja itse asiassa jo aiemminkin, ihmisiä pohditutti, mikä on tieteen rooli tiedon hankinnassa ja millaista tietoa pitäisi tieteen avulla hankkia sekä mikä on oikea tapa lähestyä ilmiöihin liittyviä ongelmia, jotta niistä johdetut päätelmät olisivat tosia. Vallankumouksen suurimpia tieteen puolestapuhuja oli Francis Bacon, joka julisti tiedon olevan valtaa. Hän laati kokemusperäiselle menetelmälle määritelmän: varmaa tietoa saatiin ainoastaan lukemalla luontoa kuin avointa kirjaa. Tiedolle hän vaati käytännöllisten piirteiden täyttymistä ja tieteen tehtävänä oli luonnossa havaittavien tosiasioiden kerääminen, analysointi ja vertailu. Bacon ymmärsi kuitenkin, ettei kokemusperäinen tutkimus ollut ongelmatonta. Suurimpana ongelmana hän näki tutkijoiden ennakkoluulot, joista tutkijoiden tulisi irrottautua. Auktoriteettiin perustuvaa tietoa Bacon arvosteli äärimmäisen jyrkästi.
Ei ollut mitenkään yksiselitteistä, mikä on oikeanlainen tapa ratkaista tieteellisiä ongelmia, jotta johtopäätökset olisivat tosia. Aristoteles oli erotellut loogisesta päättelystä kaksi haaraa. Dialaktisen, jossa ei oltu kiinnostuneita oletusten luotettavuudesta, ja apodeiktisen, jossa taas vaadittiin oletuksilta eli premisseiltä tosia totuusarvoa. Jälkimmäisen Aristoteles nosti tieteellisen tiedon hankinnan tavoitteelliseksi keinoksi. Tämä taas vaati sen, että päättelyssä käytettyjen oletusten piti olla vähintään yhtä hyvin tunnettuja kuin päättelyn seurauksena syntyvien johto­päätösten. Ongelmana oli kuitenkin, mistä tiedettiin jokin oikeaksi ja toisaalta jokin vääräksi. Myöhäiskeskiajan tieteenkäsityksessä erotettiin tieteellisen tiedon kaksi muotoa, joita skolastikot nimittivät termeillä: propter quia ja propter quid. Ensimmäisessä ajattelu kulki vaikutuksista syihin (induktio) ja oltiin kiinnostuneita minkälainen ilmiö on, kun taas jälkimmäisessä ajattelun reitti oli syistä vaikutuksiin (deduktio) ja oltiin halukkaita selvittämään miksi ilmiö oli sellainen kuin se nyt sattui olemaan. Induktiivisen ajattelun huomattiin kuitenkin olevan monelta osin varsin rajoittunut. Sitä ei voinut ajatella käytettävän tähtitieteessä, koska havaintojen kautta saadut tiedot saattoivat olla erheellisesti tulkittuja. Galilei itse luotti regressioon ja deduktioon. Häntä kutsutaankin hypoteettis-deduktiivisen tutkimusmenetelmän – eli luonnontieteellisen menetelmän – kehittäjäksi. Siinä annetuista hypoteeseista johdetaan havaittava ilmiö, joka sitten joko vahvistaa hypoteesia tai kumoaa sen.
Empirismi ei ollut ainoa tietoteoreettinen koulukunta tieteellisen vallankumouksen aikana ja valistuksen aattona. Rinnalla vaikutti voimakkaasti rationalismi eli järkiperäiseen ajatteluun perustuva tiedon hankkiminen. Koulukunnan suurin ajattelija oli René Descartes. Hän oli vakaasti sitä mieltä, että ihmisen mieli koostuu omasta tulkinnasta ja ulkopuolisesta todellisuudesta saaduista aineksista. Tähän perustuen Descartes osoitti kokemusperäisyyden sisältävän vaarallisia aineksia, jotka vääristävät totuutta. Ihminen ei hänen mukaansa voinut tietää mikä on vain hänen omaa tulkintaansa ja mikä taas totta. Descartesin ajatuksia vastaan hyökkäsi brittifilosofi John Locke tabula rasa -ajatuksellansa. Locke näki vastasyntyneen ihmisen ajatusmaailman olevan kuin tyhjä taulu, johon kokemukset ja luonto piirtävät jälkiä. Locken filosofiassa ihmisen mieli heijasteli luontoa itsessään.
Aatteellinen kehitys
thumb|250px|Ajalle hyvin tyypillinen piirros uuden arabialaisen numerojärjestelmän ja vanhan järjestelmän hyödyllisyyden välillä. Huomaa henkilöiden ilmeet. Kaiverrus [[Gregor Reischin teoksesta Margarita Philosophica (1503).]] Keskiajalla luonnonfilosofien ajatukset perustuivat pitkälti Aristoteleeseen, mutta Platonin, Epikuroksen ja muiden antiikin filosofien kuten skeptikkojen, stoalaisten, uusplatonistien ja pythagoralaisten tekstien löytäminen nakersi skolastista, humanismiin ja kirjallisuuteen perustuvaa asennetta, ja aiheutti asennemuutoksen oppineiden keskuudessa. Platonin ajatukset vaikuttivat matematiikan arvon nousuun erittäin keskeisesti. Platonin mukaisesti matematiikka nähtiin tietynlaisena perustavanlaatuisena tieteenä, joka heijasteli periaatteittensa kautta kaikkein perustavanlaatuisinta (jumalallista) alkuperää. Matematiikan ajateltiin olevan siten ainoa keino, jolla luonnosta voitiin saada oikeata ja tarkkaa tietoa. Ajan matemaatikot korostivat tätä piirrettä, sillä he katsoivat matematiikan olevan täysin immuuni skeptikkojen – joiden lukumäärä Euroopassa oli kasvamassa – epäilyjä kohtaa. Platonin ja pythagoralaisten lähteiden löytö renessanssin aikana vaikutti eurooppalaiseen luonnonfilosofiaan kahdella tavalla. Yhtäältä se nosti algebran ja geometrian arvoon luonnon kuvaamisessa, mutta toisaalta se innosti kabbalistista lukumystiikkaa.
Suuri muutos matematiikan kehittymisessä tapahtui 1400-luvun puolivälissä, kun Bysantti menetti Konstantinopolin turkkilaisille 1453. Ratkaisevassa asemassa oli myös kaupan vilkastumisesta johtunut talouden virkistyminen. Tehokkaalle laskennolle tuli tarvetta. Samaan aikaan käynnissä olleille löytöretkille tarvittiin entistä parempia karttoja, joiden tekemiseen myös tarvittiin matemaattista tietoutta. Matematiikka lähti siis nousuun käytännön tarpeiden ja kaupankäynnin ansiosta. Arabian vaikutus on tässä oleellinen, sillä Fibonacci oli jo 1200-luvulla tehnyt työtä arabialaisen (tai oikeammin intialaisen) numerojärjestelmän yleistymisen eteen Euroopassa. Lukujärjestelmän muutos oli suuri edistysaskel, sillä arabialaisella järjestelmällä kyetään tehokkaampaan laskemiseen. Keskiajan ja uuden ajan taitekohdan aikaan valmistetuissa puupiirroksissa usein kuvataankin kaksi matemaatikkoa, joista toisella on käytössä helmitaulu ja toisella arabialaiset numerot. Näistä jälkimmäisellä on iloinen ja aiemmalla hyvin hapan ilme. Renessanssin aikana taas otettiin käyttöön nykyäänkin käytössä olevat merkinnät yhteen- ja vähennyslaskulle.
Jo keskiajalla oli käytetty koordinaatistoon piirrettyjä kuvaajia, joiden avulla saatettiin laskea kappaleen etenemismatkan pituus. Perinteisesti ilmiöt kuvattiin selostavasti, mutta uuden ajan kynnyksellä luonnon kuvaaminen muuttui matematiikan kielelle. Galilei oli aikanaan johtavia hahmoja luonnonilmiöiden matemaattisessa mallintamisessa. Hän näki, että matematiikan avulla tutkijan oma tulkinta kyettiin kitkemään pois. Galilei ymmärsi, etteivät luonnonilmiöt voineet olla keskenään ristiriidassa, ja hän vaati luonnontutkimiselta skeptistä ja epädogmaattista otetta. Galilei näki myös, että luonnonilmiöt ovat pohjimmiltaan matemaattisia, minkä vuoksi ilmiöiden matemaattisen mallintamisen avulla uusia ilmiöitä voidaan ennustaa.
Matematiikan kehitys
Renessanssin suuret muutokset loivat perinnettä, josta seuraavan sukupolven matemaatikot saattoivat ammentaa. Siitä versosi 1600-luvulla matematiikan historian yksi suurimmista käännekohdista. Tuolloin nimittäin brittimatemaatikko ja fyysikko Isaac Newton ja saksalaisfilosofi Gottfried Leibniz löysivät infinitesimaalilaskennaksi kutsuttavat differentiaali- ja integraalilaskennat. Viitteitä samanlaisessa laskennasta on Arkhimedeen Metodi-teoksessa, mutta humanistien uutterasta työstä huolimatta sitä ei vielä tuolloin tunnettu. Sekä differentiaali- että integraalilaskennat ovat kumpikin korvaamattomia nykytieteen teoreettisen tutkimuksen kannalta.
Newton ja Leibniz eivät olleet ainoita keskeisiä matemaatikoita. Ranskalainen monilahjakkuus René Descartes keksi analyyttisen geometrian.
Tähtitiede
Tähtitieteen vallankumouksen on perinteisesti katsottu alkaneen Nikolaus Kopernikuksen kuolinvuotena, jolloin hän julkaisi kauan valmiina olleen De revolutionibus orbium coelestium (1543), jossa hän esitti aurinkokeskisen mallin. Kopernikuksen ajatus oli itsessään vallankumouksellinen, sillä se oli täydellisessä ristiriidassa aiemman ptolemaiosilais-aristoteelisen ja katolisen kirkon totuudeksi julistaman geosentrisen eli maakeskisen mallin maailmankaikkeudesta. Hän korvasi sen helio­sentrisellä eli aurinkokeskisellä mallilla. Kopernikuksen väite ei perustunut tarkkoihin kokeisiin tai muuhun modernin tieteen menetelmiin, vaan puhtaasti hänen kristillis-mystiseen maailmankuvansa värittämään järjenjuoksuun. Aiemmista skolastikoista hän poikkesi siinä suhteessa, että hänen ajatuksensa pohjautuivat Platoniin eikä Aristoteleeseen. Platonismi halveksi kokeellisuutta, sillä sen mukaan todellinen totuus löytyy ideamaailmasta, johon päästään käsiksi ainoastaan järjen avulla.
Omia havaintoja Kopernikus teki hyvin vähän, nekin varsin kömpelöillä välineillä. Kopernikus ei hylännyt aiempaa mallia kokonaan, vaan vaihtoi Maan ja Auringon paikkoja mallissa. Hellenistisen ajan perintönä näkyi vielä ”kristallisfäärit”. Ne olivat tietynlaisia ympyränmuotoisia alueita, joiden mukana taivaankappaleet liikkuivat ja joissa vallitsi kaikkeuksien moninaisuus. Planeetat eivät siis itsessään liikkuneet vaan liikkuivat ikään kuin ratojen mukana. Kopernikuksen ajatukset menivät aluksi kuin kuuroille korville. Kirjasta otettiin tuhannen kappaleen kokoinen painos, mutta sitä ei edes myyty loppuun. Uskonpuhdistuksen ollessa käymistilassa protestanttiajattelijat kävijät kilpaa toistensa kanssa, minkä takia he ottivat Kopernikuksen kirjan hampaisiinsa. Martti Luther ei hyväksynyt aurinkokeskistä mallia alkuunkaan. Kopernikus sai kuitenkin kannatusta etenkin matemaatikkojen ja tähtitieteilijöiden sekä uusplatonistien ja hermeetikkojen piirissä. Enemmistö tieteilijöistä piti kopernikaanista mallia kuitenkin edelleen epätyydyttävänä. Ratkaisevaa kuitenkin on, että aikansa tieteilijät olivat hyvin tietoisia uudesta mallista ja siihen saatettiin joissain sopivissa yhteyksissä viitatakin. Esimerkiksi Giordano Bruno ajoi Kopernikuksen ajatuksia eteenpäin ehdottaen samalla, että maailmankaikkeus oli ääretön eikä sille voida sanoa mitään tiettyä keskipistettä. Bruno pantiin vastaamaan ajatuksistaan inkvisition eteen, jossa hänet tuomittiin roviolla poltettavaksi. Katolinen kirkko hyväksyi heliosentrisen maailmankuvan vasta 1820-luvulla.
Kopernikuksen menetelmiä mukaillen saksalainen tähtitieteilijä Erasmus Reinhold laski ja luetteloi Tabulae prutenicae -efemeridissä taivaankappaleiden koordinaatit tiettyinä päivinä. Julkaisu tarjosi aiempaan jo 300 vuotta käytössä olleeseen Alfonsine tables -efemeridiin verrattuna entistä tarkempia arvoja, joten Reinholdin taulukko otettiin hyvin vastaan niin tähtitieteilijöiden kuin astrologien piirissä, vaikka sen tulokset perustuivat kiistanalaisen tieteilijän tuloksiin.
Kopernikuksen jälkeen seuraava tähtitieteen uranuurtaja oli tanskalainen Tyko Brahe. Hän ei suostunut hyväksymään kopernikaanista mallia apulaisensa Johannes Keplerin kovasta painostuksesta huolimatta. Brahe käytti työssään uusinta tekniikkaa, joka mahdollisti tarkkojen mittausten tekemisen (virhe oli yhden kaariminuutin luokkaa). Kaukoputkea hänellä ei vielä ollut kuitenkaan käytössä. Havainnoissaan Brahe ei havainnut parallaksia eli tähdet eivät liikkuneet suhteessa Maahan, minkä perusteella hän väitti Kopernikuksen olleen väärässä. Brahe kehitti oman mallin, tykonisen aurinkokuntamallin. Se oli eräänlainen aurinko- ja maakeskisen aurinkokuntamallien synteesi, jossa kaikki muut planeetat kiertävät Aurinkoa paitsi Maa, jota taas Aurinko muine planeettoineen kiertää. Ratojen ympyränmuotoisuutta ei kyseenalaistettu.
Kaukoputki keksittiin vuoden 1608 lopulla, ja tiedot siitä kiirivät nopeasti ympäri Eurooppaa siten, että Italiassa se oli saatavilla jo seuraavana keväänä. Tuoreen keksinnön linssit suunnattiin kohti meriä ja mantuja. Fyysikkona ja tähtitieteilijänä tunnettu italialainen Galileo Galilei paranteli kaukoputkea ja onnistui kymmenkertaistamaan sen suurennuksen. Hollantilaiset olivat päässeet kolmin-nelinkertaiseen suurennokseen, mutta Galilei näki kohteet 20–30-kertaisina. Galilei suuntasi kaukoputken kohti tähtiä ja planeettoja. Myöhemmin keksinnöstä tuli tähtitieteilijän päähavaintoväline. Kaukoputkensa avulla Galilei löysi todistusaineistoa Kopernikuksen aurinkokeskiselle mallille ja huomasi tähtien sijaitsevan oletettua paljon kauempana. Ajatuksensa hän julkaisi nopeasti vuonna 1610 teoksessaan Sidereus Nuncius, sillä tuoreimmat havainnot olivat ainoastaan muutaman päivän vanhoja ennen teoksen julkaisua.
Fysiikka
1600-luvulle tultaessa aika oli kypsä uuden mekaniikan kehittämiselle aiemman aristoteelisen liikeopin tilalle. Ranskalainen Nicole Oresme oli tosin jo 1370-luvulla rohkeasti kyseen­alaistanut aristoteelisen kuvan liikkeestä. Hänen näkemyksensä eivät kuitenkaan saanut riittävästi julkisuutta, jotta ne olisivat syrjäyttänyt Aristoteleen. Galileo Galilei oli aikansa tieteen eturintamassa kehittämässä mekaniikkaa. Hän korosti tutkimuksissaan kokeellisuutta, muttei vähätellyt teoreettisen tutkimuksen osuutta, hän pikemminkin vaati sitä. Galilei loi mekaniikalle perusteet, joiden pohjalta Isaac Newtonin oli helpompi täydentää teoriaa.
Galilei hylkäsi aristoteelisen uskomuksen, jonka mukaan kappaleen vauhti pienenee lopulta nollaan, ellei siihen kohdistu lainkaan voimia. Galilein mukaan kappale jatkaa liikettään eteenpäin suoraviivaisesti tasaisella nopeudella loputtoman kauan, ellei sitä pysäytä mikään voima, esimerkiksi kitka. Ajatus ei ollut uusi, sillä Ibn al-Haitham oli keksinyt tämän islamistisen tieteen kukoistusaikana, ilmeisesti myös Mozi oli päätynyt vastaavaan ratkaisuun. Galilein saavutukseksi tosin voidaan lukea hänen johtamansa matemaattinen ilmaisu.
Mekaniikan ohella Galileita kiinnosti aikakauden fysiikan toisen keskeisen osa-alueen, optiikan, tutkiminen. Tällä alalla hän kunnostautui yrittäessään mitata valon nopeutta oppilaittensa kanssa. Vaikka mittaus epäonnistui tavoitteessaan, ei Galilei uskaltanut varmasti sanoa oliko nopeus ääretön vai äärellinen. Hän uskoi, aivan oikein, mittauksissa käytetyn välimatkan turhan lyhyeksi ajan mittausmenetelmille. 1600-luvun taitteessa englantilainen lääkäri William Gilbert raportoi havaitsemistaan magneettisesta ilmiöstä, minkä voidaan sanoa olleen oleellinen tekijä sähkön ja magnetismin tutkimukselle.
Kemia ja lääketiede
Kemian juuret ovat filosofiassa, alkemiassa ja lääketieteessä. Itsenäiseksi tieteenalaksi se erottautui kuitenkin vasta valistusajalla 1600-luvun fysiikan synnyttämän mekanistisen ajattelun myötä. Lääketiede oli keskiajalle asti niin kutsutun humoraaliopin ja Galenosin opetusten sävyttämä. Ruumiinavausten yleistyessä aiemmat käsitykset alkoivat horjua, kun ne osoittautuivat virheellisiksi tai ainakin puutteellisiksi. Molempia tieteenaloja oli yhdistänyt renessanssin aikakautena elänyt Paracelsus ja iatrokemiana tunnettu alkemian suuntaus.
Harvey oli kotoisin Britanniasta, mutta tohtorin tutkinnon hän suoritti Padovassa. Hän jatkoi Padovassa Vesaliuksen jalanjäljissä. Itse asiassa Vesaliuksen oppilaana oli Gabriele Falloppio, jonka oppilaana vastaavasti oli Harveyn opettaja Hieronymus Fabricius. Opiskeluaikana Harveyn silmiin oli osunut verenkierto, joka näytti tapahtuvan sydämen kautta. Noin 80 eläimen leikkaamisen jälkeen hänelle oli selkiytynyt ajatus verenkierron toiminnasta. Vaikka hän tunsi toiminnan jo vuonna 1616, hän julkaisi tuloksensa vasta vuonna 1628 kirjassaan Exercitatio anatomica de motu cordis et sanguinis in animalibus. Harveyn johtopäätös oli, että veri kiersi ruumiissa eräänlaista kehää ja että sydämen tehtävänä oli supistusten kautta ylläpitää veren jatkuvaa kulkua. Samaan johtopäätökseen oli tullut René Descartes. Tämä on kuitenkin hieman yksinkertaistettu kuvaus, sillä Harveyn näkemykset olivat paljon mystisempiä. Mysteerinä oli vielä se, kuinka veri pääsi valtimoista laskimoihin. Vastaus saatiin pian Harveyn kuoleman jälkeen kun Marcello Malpighi tarkkaili mikroskoopilla sammakon sydämen pintaa, jossa suonten välillä oli ohuita hiussuonia, joiden kautta veri siirtyy laskimoon. Uusi ajatus sai vastustusta, mutta se hyväksyttiin kuitenkin jo Harveyn elinaikana. Verenkierron selittämistä ei aluksi osattu soveltaa niin, että siitä olisi ollut mitään käytännön hyötyä.
Valistus ja romantiikka
250px|left|thumb|William Blaken maalaus Newton. Tieteellisen vallankumouksen aikaansaama kehitys luonnontieteissä loi pohjaa edistysuskolle ja positivismille. Valistusfilosofit näkivät tieteen parhaana tapana ratkaista ongelmia ja saavuttaa tietoa ja saavuttaa valaistus. Se tarkoitti samalla uskonnon vähättelyä. Ateisteja valistusfilosofien keskuudessa oli hyvin vähän, useimmat olivat deistejä, mutta heitä yhdisti yhteinen viha perustettuja uskontoja kohtaan, erityisesti eurooppalaisessa yhteiskunnassa näkyvintä, katolisuutta. Valistusfilosofit kokivat kenties olevansa jonkinlaisia vapaustaistelijoita, jotka pyrkivät korvaamaan uskonnon paremmalla keinolla Jumalan lähelle pääsemiseksi. Heille se oli tiede.
Tieteellinen vallankumous kiinnosti myös 1800-luvulla elänyttä Auguste Comtea, joka teoretisoi ihmisen maailmankatsomushistorian koostuvan kolmesta vaiheesta: ensimmäisenä olisi uskonnollinen maailmankuva, joka korvautui metafyysisellä, joka taas johtaisi ”positivistisen” (tieteeseen perustuvan) maailmankuvan syntymiseen. Comten mukaan tieteellinen vallankumous tarkoitti maailmankatsomusmuutosten viimeistä vaihetta, ja hän kutsui silloisia tieteilijöitä positivismin perustajiksi.
Valistus ei ollut ainoastaan tiedeihannoinnin aikaa. Valitukseen kuului avoin kritisointi, joten filosofeilla ja kirjailijoilla oli lupa kritisoida myös tiedettä. Eräs esimerkki on Jonathan Swiftin satiirisen Gulliverin matkojen kolmannen osan kertomus, jossa Gulliver haaksirikkoutuu Laputan saarelle. Saarella oli taiteille ja tieteille pyhitetty kuningaskunta, jossa ei kuitenkaan osattu hyödyntää tieteellistä osaamista käytännön tarpeisiin. Samalla hän näkee, että tällainen yhteiskunta on tuomittu tuhoutumaan. Swift ei vastustanut tiedettä täysin vaan ainoastaan kyvyttömyyttä hyödyntää sitä ihmisen tarpeisiin. Swiftin näkemykseen kuului myös se, että tiede on eettisesti neutraali: tieteen keinoin voidaan tehdä sekä pahaa että hyvää.
Usein valistukselle vastakohtaisena suuntauksena nähty romantiikka arvosteli voimakkaasti valistuksen korostamaa tiedeihannetta. Sen sijaan he korostivat tunteita ja mielikuvitusta unohtamatta kuitenkaan luontoa. Maalaustaiteessa eräs tiedettä arvosteleva romantiikan ajan teos on William Blaken Newton (1795). Maalauksessa kivellä istuva Isaac Newton tutkii geometrian avulla luonnon perimmäisyyttä mutta unohtaa samalla ympäröivän runsaan luonnon.
Yleistä
Pierre Duhem aloitti läpi 1900-luvun kestäneen keskustelun tieteellisestä vallankumouksesta. Kärjistäen hänen kirjoitusten pääteema on, ettei mitään vallankumousta ollut vaan se mitä pidetään vallankumouksena on vain 1300-luvun Pariisin yliopiston oppineiden fysikaalisten ja tähtitieteellisten teorioiden täsmentelyä. Duhem lisäksi liitti antiikin filosofit ja arabialaiset tieteentekijät osaksi tieteellistä vallankumousta. Tällä tavoin Duhem loi käsityksen yhtenäisestä länsimaiden tieteen historiasta.
Uudet ajatukset saivat lämpimän vastaanoton, mutta sittemmin ne saivat osakseen paljon kritiikkiä ja kriittinen näkemys Duhemin väitteille sai vallan. Näkyvimmäksi kritisoijaksi nousi ranskalainen filosofi Alexandre Koyré, joka myös lanseerasi termin tieteellinen vallankumous vuonna 1939. Koyré ei havainnut tutkimuksissaan yhtäläisyyttä keskiaikaisen ja uuden ajan tieteen välillä. Hän myönsi, että keskiaikaista tieteellistä termistöä käytettiin uudella ajalla, mutta huomautti, että ne saivat aivan uusia merkityksiä. Hän itse asiassa väitti keskiaikaisen aristoteelisuuteen nojanneiden luonnonfilosofisten teorioiden olleen nykyaikaisen tieteen synnyn hidasteena ja esteenä. Näkemys säilyi pitkään vallitsevana, mutta Charles Lohrin ja Charles B. Schmittin näkemykset ovat kumonneet sen.
George Sartonin näkemyksessä korostuu voimakas humanismikriittisyys. Hän oli vankasti sitä mieltä, että tiede on ollut vahvasti esillä vain kahdesti länsimaisessa kulttuurihistoriassa. Ensiksi 1100-luvun renessanssin yhteydessä ja toisen kerran tieteellisen vallankumouksen aikaan. Jälkimmäisen hän näki välttämättömäksi, koska renessanssihumanistit hävittivät 1100-luvulla kehittyneen tieteen saavutukset. Lynn Thorndiken näkemyksissä korostuu vastaava humanismia vähättelevä piirre. Heidän ajatuksia vastustivat Eugenio Garin ja Paul Oskar Kristeller. He korostivat humanismin monimuotoisuutta, vaikkei Kristelleriltä löytänytkään perusteluja luonnontieteiden kehityksen ja humanismin välille. 1500-luvun humanismin aseman tieteelliselle vallankumoukselle ovat tuoneet esille Donald R. Kelley ja Anthony Grafton.
Arun Balan näkemyksen mukaan tieteellisen vallankumouksen aikaiset tapahtumat on nähtävä moni­kulttuurisen vaikutuksen huipentumana Euroopassa. Hänen mukaansa tieteellinen vallankumous oli erityisesti seurausta keskiaikaisen islamilaisen tieteen edistyksestä, mutta kiinalaisen ja intialaisen tieteen edistys vaikutti yhtä lailla. Bala näkee näiden piirteiden väheksymisen johtaneen siihen, että tieteellinen vallankumous nähdään Eurooppa-keskeisestä näkökulmasta.
Peter Dear on tiivistänyt tieteellisen vallankumouksen aiheuttamat muutokset kuudeksi kohdaksi:
Voidaan olla erimielisiä siitä, mikä oli niin suuri muutos, että se oikeuttaa näkemään aikakauden vallankumouksellisena. Tieteen varsinainen kehitys on yksi perinteisimmistä näkemyksistä, mutta esimerkiksi John Gribbin näkee vallankumouksellisuuden tarkoittavan tieteilijöiden asennemuutosta. Siinä missä renessanssin ja keskiajan tieteessä tieteilijät (luonnonfilosofit) näkivät itsensä alisteisina antiikin auktoriteeteille, niin tieteellisen vallankumouksen myötä tieteilijät olivat tietoisimpia omasta asemastaan. He näkivät antiikin oppineet vertaisinaan. Hän perustelee myös, että vasta Newtonin jälkeen tiede muuttui tavalla, jota voitaisiin kutsua vallankumouksellisesti. Tuossa vaiheessa tieteellinen vallankumouksen katsotaan kuitenkin päättyneen.
Tieteellisten vallankumousten rakenne
Thomas S. Kuhn julkaisi 1960-luvulla vaikutusvaltaisen kirjan tieteellisten vallankumousten kehityksestä. Teos on käännetty suomeksi nimellä "Tieteellisten vallankumousten rakenne". Kuhn käyttää esimerkkiaineistonaan runsaasti myös 1600- ja 1700-lukujen tapahtumia ja kuvaa tieteen kehitystä tasaisen evoluution asemesta prosessina, jossa "normaalitieteen" rauhallista vaihetta seuraavat vallankumoukselliset hyppäykset, joissa tieteen perusteet järkkyvät uuden "paradigman" astuessa ohjaamaan tieteellisen toiminnan kysymyksenasettelua ja olettamuksia.
Paradigman rinnalle Kuhn kehitti normaalitieteen käsitteen. Sillä tarkoitetaan tilaa, jossa uutta tietoa tuotetaan vallitsevan paradigman ehdoilla. Vallitsevia teorioita kumoavia tai haastavia teorioita ei niinkään kehitetä. Normaalitiede ei ole Kuhnin mukaan stabiili tila, vaan tutkimuksen takia esiin nousee normaalitieteen paradigmasta poikkeavia ilmiöitä, anomalioita. Näitä ilmiöitä lopulta kasautuu niin paljon, että anomalioita selittäviä ja vanhan paradigman oikeellisuutta haastavia teorioita kehitetään. Lopulta vanha näkemys on pakko hylätä ja tilalle otetaan uusi paradigma. Tätä muutosta vanhasta uuteen Kuhn kutsuu tieteelliseksi vallankumoukseksi. Termillä saatetaan siis viitata yleisempään käsitteeseen kuin 1500–1700-lukujen tieteen tilaan. Vallankumousta ei pidä ymmärtää yksittäisen tieteilijän saavutukseksi, vaan normaalitieteen edustajien töiden summaksi. Kuhn myös huomauttaa, että vallankumousten kestotkin saattavat olla useita sukupolvia. Tätä selittää Planckin periaate.
Kuhnin kuvaama muutos tapahtui hyvin selvästi tieteellisen vallankumouksen aikana: viimeistään nyt Aristoteleen opit korvautuivat uudemmilla tutkimuksilla ja käsityksillä.
Viidakkovekara Juuso
Viidakkovekara Juuso on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut tanskalainen piirroselokuva. Elokuvan tuotti A Film I/S ja sen ohjasivat Stefan Fjeldmark ja Flemming Quist Møller. Elokuvalle tehtiin vuonna 1996 jatko-osa Viidakkovekara Juuso elokuvasankarina. Vuonna 2003 tehtiin myös elokuvaan perustuva piirrossarja. Elokuvalle tehtiin vielä vuonna 2007 toinen jatko-osa, joka oli elokuvista ja piirrossarjasta poiketen tietokoneanimoitu.
Suomessa elokuva sai ensi-illan helmikuussa 1995. Elokuvaa on myös esitetty televisiossa Yle TV1:llä vuosina 1997, 1998 ja 1999.
Juoni
Elokuva kertoo viidakossa asustavasta erittäin harvinaisesta Viidakkovekara Juusosta, joka joutuu diivailevan elokuvatähden Isabellan kaappaamaksi. Juuso ei viihdy kaupungissa ja yrittää keinolla millä hyvänsä päästä takaisin viidakkoon. Hän tutustuu Riitta-nimiseen tyttökettuun, jonka kanssa hänellä syntyy romantiikansävyinen ystävyyssuhde.
LVDS
LVDS on matalajännitteinen ja eromuotoinen signaalinsiirtotapa elektroniikan logiikkapiireissä nopeita signaaleita varten. LVDS-signaali terminoidaan noin 100 ohmin vastuksella, eromuotoinen jännite on noin 350 mV ja yhteismuotoinen jännitetaso on noin 1,2 V. LVDS-signaalin kytkemistä varten tarvitaan johdinpari, joka on siirtoimpedanssiltaan noin 100 ohmia. Siirtonopeudessa päästään luokkaan Gbit/s. LVDS-datasiirron etuna on pienehköt tehohäviöt pienen jännite-eron takia ja häiriöttömyys eromuotoisen signaalinsiirron takia. LVDS-signaaleita käytetään esim. PC:n SCSI, FireWire, DisplayPort-liitännöissä ja PCI Express -korteissa.
Sigajevo
Sigajevo on kylä Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Kaman sivujoen Malaja Sarapulkan varrella 7 kilometriä Sarapulista lounaaseen. Asukkaita on 5 800 henkeä (vuonna 2002).
Sigajevosta tuli Sarapulin piirin keskus vuonna 1992. Sen asukkaista valtaosa on venäläisiä.
Kylän kautta kulkee Sarapulin ja Karakulinon välinen maantie. Siellä toimii konepaja, öljyntuotantoyritys ja rakennusteollisuutta. Sigajevossa on keskikoulu, musiikkikoulu, maatalousoppilaitos, lasten luomistyön keskus, kulttuuritalo, kaksi kirjastoa ja poliklinikka.
Aiheesta muualla
56.42°N, 53.76778°W
Kleine–Levinin oireyhtymä
Kleine–Levinin oireyhtymä on harvinainen oireyhtymä, joka aiheuttaa liikaunisuutta, käytöshäiriöitä ja kognition muutoksia. Oireet esiintyvät jaksoittain ja alkavat yleensä murrosiässä. Jaksojen välillä potilaat ovat oireettomia. Sairauden etiologiaa ei vielä tiedetä, ja lääkehoidosta on ristiriitaista näyttöä.
Kleine–Levinin oireyhtymän oireet ovat jaksoittaisia. Ne voivat kerrallaan kestää päiviä, viikkoja tai jopa kuukausia. Näiden aikana potilaat nukkuvat usein yli 18 tuntia päivässä. Potilaat saattavat valittaa hallusinaatioista tai kärsiä psykiatrisista häiriöistä. Potilailla on havaittu hyperseksuaalisuutta, lisääntynyttä ruokalua ja käytöshäiriöitä. Usein jaksojen aikana esiintyy sekavuutta ja apatiaa.
Ranskalainen Edmé Pierre Chauvot de Beauchêne kuvasi Kleine–Levinin oireyhtymän ensimmäisenä vuonna 1786. Vuonna 1942 tutkijat esittivät, että sairaus olisi luonteeltaan infektio tai tulehduksellinen; sen on väitetty liittyvän myös narkolepsiaan. Tiedetään, että monissa tapauksissa oireyhtymän puhkeamista on edeltänyt lievä virustauti. Kleine–Levinin oireyhtymää on havaittu myös esiintyvän poikkeuksellisen yleisenä tietyissä suvuissa.
International School of Helsinki
International School of Helsinki on kansainvälinen yhtenäiskoulu, joka sijaitsee Helsingin Jätkäsaaressa ja se perustettiin vuonna 1963.
ISH on International Baccalaureate World School, jossa tarjotaan IB-ohjelmia päiväkodista lukioon asti. Koululle annettiin oikeus tarjota IB-tutkintotodistusohjelmaa vuonna 1993. Koulun tarjoama opetus on englanninkielistä, ja koulu on jaettu Lower Schooliin ja Upper Schooliin. ISH oli ensimmäinen koulu Suomessa, joka sai täydet valtuudet tarjota kaikkia kolmea International Baccalaureate-ohjelmaa: Primary Years Program (PYP), The Middle Years Program (MYP) ja Diploma-ohjelma marraskuussa 2005.
Rakenne
Koulussa on noin 415 oppilasta, joista noin 28 % on Suomen kansalaisia. Muu koulun väestö koostuu eri kansallisuuksista. Koulu on jaettu kahteen osaan:
ISH Upper School
Kaikki kolme ohjelmaa jakavat saman kampuksen.
Hallinto
Koulua johtaa hallintoneuvosto, jonka ISH:n vanhempien yhdistys valitsee kahden vuoden toimikaudeksi.
Sinfonia nro 4 (Schumann)
Robert Schumann sävelsi neljännen sinfoniansa d-mollissa (op. 120) vuonna 1841 heti ensimmäisen valmistuttua. Toinen ja kolmas sinfonia siis ovat itse asiassa sitä myöhempiä teoksia. Neljäs sinfonia kuitenkin julkaistiin vasta 1853; ennen tätä siihen oli ehditty tehdä muutoksia ensisijaisesti orkestraation alueella.
International School of Helsinki
Tilat
ISH muutti Helsingin Ruoholahden alueelle vuonna 1996. Koulun tiloihin kuuluvat ATK-tilat, kuntosali, urheilukenttä, kirjasto ja mediakeskus sekä älytauluilla ja muilla medialaitteilla varustetut luokkahuoneet. Koulussa on myös yhdistetty kahvila ja auditorio.
Lentoaseman rautatieasema
Lentoaseman rautatieasema  on vuonna 2015 avattu rautatieliikennepaikka Kehäradan varrella Helsinki-Vantaan lentoaseman yhteydessä Vantaan Lentokentän kaupunginosassa. Se sijaitsee 32 metriä maanpinnan alapuolella. Asema otettiin käyttöön 10. heinäkuuta 2015. P-junat liikennöivät raiteelta 1 ja I-junat raiteelta 2. Asemalta johtaa liukuportaat ja hissit suoraan terminaaliin.
Sisäänkäynnit ja liukuportaat
pienoiskuva|Liukuportaat asemalta terminaaliin. Rautatieasemalla oli sen avajaisvuonna käytössä vain Tietotien puoleinen sisään- ja uloskäynti, sillä terminaalien puoleisen sisään- ja uloskäynnin valmistuminen oli viivästynyt aikataulusta. Hissit asemalta terminaalien väliselle yhdyskäytävälle saatiin käyttöön joulukuun loppupuolella 2015. Liukuportaat saatiin käyttöön 17. maaliskuuta 2016. Myös ne johtivat terminaalien väliselle yhdyskäytävälle. Nämä 72 metriä pitkät liukuportaat olivat Suomen pisimmät liukuportaat 18. marraskuuta 2017 asti, jolloin avatun Koivusaaren metroaseman 76,2-metriset liukuportaat syrjäyttivät ne. Lentoaseman rautatieaseman liukuportaiden nostokorkeus on 31,5 metriä.
International School of Helsinki
Vapaa-ajan aktiviteetit
Helsingin kansainvälinen koulu tarjoaa monenlaista toimintaa. The After School Activities (ASA) -ohjelma on jaettu kolmeen vuodenaikaan: syksy, talvi ja kevät. Koulu on CEESA:n jäsen, jonka avulla vanhemmat oppilaat voivat osallistua tapahtumiin muiden Keski- ja Itä-Euroopan kansainvälisten koulujen opiskelijoiden rinnalla. Niihin kuuluvat erilaiset urheilutapahtumat, mukaan lukien jalkapallo-, koripallo- ja lentopalloturnaukset.
Sinfonia nro 4 (Schumann)
Muodoltaan neljäs sinfonia on Schumannin innovatiivisin. Sen neljä osaa esitetään tauotta. Säveltäjä pohti teoksen nimeämistä "sinfoniseksi fantasiaksi".
Lentoaseman rautatieasema
Sisäänkäynnit ja liukuportaat
Vuonna 2021 terminaalit 1 ja 2 yhdistyivät, kun lentoaseman 40 000 neliön laajennusosa valmistui. Rautatieasemalle louhittiin uusi parinsadan metrin pituinen yhdystunneli, ja samalla avattiin uudet liukuportaat ja hissit. Kulkuyhteys terminaalin ja rautatieaseman välillä lyhentyi.
International School of Helsinki
Vapaa-ajan aktiviteetit
Lower Schoolin oppilailla on valittavana erilaisia kerhoja, joihin kuuluvat taiteet, sarjakuvat, tanssiminen, draama, pelit, musiikki ja erilaiset urheilulajit.
Sarapulin piiri
Sarapulin piiri sijaitsee Udmurtian kaakkoisosassa. Se rajoittuu kaakossa Kambarkan, etelässä Karakulinon, lännessä Kijasovon ja Malaja Purgan sekä pohjoisessa Zavjalovon piireihin, idässä Permin aluepiiriin ja lounaassa Tatarstaniin. Pinta-alasta 26 % on metsää. Seudun läpi virtaa Kamajoki. Hyötykaivannaisiin kuuluvat öljy, turve, hiekka, sora ja savi.
Piiriin kuuluu 17 maalaiskuntaa: Devjatovo, Dulesovo, Jurino, Kigbajevo, Mazunino, Mostovoje, Netškino, Oktjabrski, Olenje Boloto, Šadrino, Severnyi, Ševyrjalovo, Sigajevo, Sokolovka, Tarasovo, Uralski ja Ust-Sarapulka. Hallinnollinen keskus on Sigajevon kylä.
Asukkaista 76,1 % on venäläisiä, 12,3 % udmurtteja, 5,4 % tataareja ja 2,1 % mareja. Kaupunkiväestöä ei ole.
Piirissä tuotetaan öljyä ja turvetta. Lisäksi on konepaja- ja elintarviketeollisuutta. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan, vihannesten ja perunan viljelyyn.
Filmgoer
Filmgoer on vuonna 1999 perustettu elokuvasivusto, joka kuuluu Suomen vanhimpiin toiminnassa oleviin elokuva-alan julkaisuihin. Sivusto julkaisee elokuvaharrastajien arvosteluja elokuvista sekä näkemyksiä elokuvasta, televisiosta ja niitä ympäröivistä ilmiöistä.
Päätoimittajana on vuodesta 2015 lähtien toiminut Aleksi Salonen. Toimitukseen kuuluu vuonna 2016 seitsemän toimittajaa. Filmgoer.fi-sivusto uudistui kesällä 2012.
11. marraskuuta
11. marraskuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 315. päivä (316. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 50 päivää.
Stunt Car Racer
Stunt Car Racer (julkaistu myös nimellä Stunt Track Racer) on ajopeli, jossa ajetaan vuoristoratamaisilla kilparadoilla. Pelin kehitti Geoff Crammond ja sen on julkaissut MicroStyle vuonna 1989 (MicroProsen julkaisunimike).
11. marraskuuta
Juhlapäiviä
Katso myös: kalenteri ~ 10. marraskuuta, 12. marraskuuta
Stunt Car Racer
Pelaaminen
Peli eroaa muista ajopeleistä siinä, että radat ovat korkeita ja kaiteettomia. Ne muistuttavat enemmän vuoristoratoja kuin perinteisiä kilpa-autoratoja. Lisäksi radoilla on hyppyreitä ja kuoppia. Ratojen vaikeat kohdat pitää oppia muistamaan, ja niihin pitää löytää sopiva ajonopeus, jotta auto pysyisi radalla.
Pudonneet autot nostetaan takaisin radalle nosturin avulla, mutta siinä kuluu aikaa. Autoissa ei ole vaihteita, mutta rajatun ajan toimiva turbo löytyy.
Yksinpelissä on neljä divisioonaa, joista kussakin on kaksi rataa ja kaksi vastustajaa. Yhteensä kilparatoja on siis kahdeksan. Molempia vastustajia vastaan ajetaan kerran kummallakin divisioonan radalla. Jokaisessa kisassa on kolme kierrosta. Divisioonan voittaja nousee ylempään divisioonaan ja vähiten pisteitä saanut putoaa alempaan. Kaikkia ratoja voi harjoitella, mutta varsinaiseen kilpailuun ylempien divisioonien radoille pääsee vain voittamalla ensin alemmat divisioonat.
Voittamalla kaikki divisioonat pääsee SuperLiigaan, jossa autot kulkevat paljon lujempaa ja voittaminen on vaikeampaa, jopa helpoilla radoilla.
Ruudun yläreunassa näkyvä halkeama toimii vauriomittarina. Kun halkeama ulottuu ruudun oikeaan laitaan, on auto hajonnut ja kisa hävitty. Auto hajoaa helposti ilman ulosajojakin, jos ajaa hyppyrit väärillä nopeuksilla. Isommat vauriot näkyvät reikinä, joiden seurauksena auto jatkossa hajoaa nopeammin. Tietokoneen auto ei koskaan putoa radalta.
Pelissä on mahdollisuus myös kilpailla ihmisvastustajaa vastaan yhdistämällä kaksi tietokonetta nollakaapelilla.
PC-versiossa on julkaisuvuodesta johtuen EGA-tasoinen grafiikka. Atari ST:n ja Amigan versiot käyttävät korkeampaa resoluutiota ja laajempaa väripalettia. Niissä on keskenään samanlainen grafiikka. Amstrad CPC:n ja ZX Spectrumin versiot on ohjelmoinut Pete Cooke, joka teki muitakin 3D-grafiikkaan perustuvia pelejä näille koneille. Commodore 64:n versio julkaistiin myöhemmin myös moduulina.
Vastaanotto
Peli sai ilmestyessään hyvän vastaanoton. Pelin erikoiset radat olivat uudenlainen kokemus.
Mikrobitin Niko Nirvi antoi pelin Atari ST- ja Commodore 64 -versioille täydet viisi tähteä.
Monica Rial
Monica Jean Rial (s. 5. lokakuuta 1975 Houston, Texas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen ADR-palkittu ääninäyttelijä ja televisiokäsikirjoittaja, joka tunnetaan lukuisista animen dubbauksistaan.
Elämäkerta
Rial syntyi Houstonissa, jossa hän myös kävi Hastingsin high schoolia. Hän valmistui vuonna 1994 ja aloitti ääninäyttelemisen viisi vuotta myöhemmin. Sitä ennen hän näytteli teatterinäytelmissä. Päästyään ääninäyttelemisen pariin Rial on tehnyt äänirooleja lukuisissa animaatioissa ja työskentelee ADV Filmsillä ääninäyttelyn ohella animejaksojen kääntäjänä ja käsikirjoittajana. FUNimationilla hän toimii pelkästään ääninäyttelijänä.
Rial on tehnyt urallaan yli 220 dubbausroolia, jonka myötä hän on toiseksi eniten englannin kielelle äänittänyt henkilö. Hänet on palkittu neljästi ADR-palkinnolla kuukauden ääninäyttelijäksi.
Mikko Minkkinen
Mikko Minkkinen (s. 23. toukokuuta 1984 Vantaa) on suomalainen taitoluistelija. Hän on voittanut kultaa taitoluistelun miesten SM-kilpailuissa 2008, hopeaa 2003 ja 2010 ja pronssia 2004 ja 2006.
Minkkinen on valmistunut lääketieteen lisensiaatiksi ja väitellyt vuonna 2011 lääketieteen tohtoriksi Tampereen yliopistolta.
Ammar Jemal
Ammar Jemal (, s. 20. huhtikuuta 1987 M'saken, Tunisia) on tunisialainen jalkapalloilija. Puolustajana pelaava Jemal edustaa Tunisian pääsarjassa pelaavaa Club Africainia ja on lainalla kaudella 2013–2014 saudiarabialaisessa Al-Fatehissa.
Seurajoukkueura
Jemal aloitti ammattilaisuransa ES Sahelissa vuonna 2006, josta lähtien hän on voittanut seuransa kanssa muun muassa Tunisian mestaruuden, Afrikan Mestarien liigan ja Afrikan Super Cupin. Puolustajana pelaava Jemal onnistui parhaimmillaan tekemään yhdellä kaudella 9 maalia, joista viisi syntyi rangaistuspotkuista. Hän sijoittui tuolloin kaudella 2008–2009 Tunisian pääsarjan maalitilaston jaetulle kolmannelle sijalle.
Young Boys
Toukokuussa 2010 Jemal allekirjoitti neljän vuoden sopimuksen sveitsiläisen Young Boysin kanssa. Avauskaudellaan Sveitsissä Jemalia peluutettiin pääosin vasempana laitapuolustajana. Hän pelasi kauden aikana yhteensä 25 sarjaottelua, joissa hän onnistui viidesti maalinteossa. Hän pelasi joukkueen mukana myös Eurooppa-liigaa, jossa Jemal onnistui kerran maalinteossa Zenitiä vastaan.
30. elokuuta 2011 Jemal siirtyi vuoden lainasopimuksella Bundesliigassa pelaavaan FC Kölniin. Jemal pelasi avausottelunsa 17. syyskuuta 2012 Bayer Leverkusenia vastaan. Jemal pelasi kauden aikana 15 sarjaottelua ja teki yhden maalin 7. huhtikuuta 2012 kotiottelussa Werder Bremeniä vastaan.
Maajoukkueura
22. elokuuta 2011 Jemal teki kaksi maalia harjoitusottelussa Jordaniaa vastaan.
Sunday Mba
Sunday Mba (s. 28. marraskuuta 1988 Aba) on nigerialainen jalkapalloilija, joka edustaa Ranskan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla pelaavaa CA Bastiaa. Oikeajalkaisen Mban pelipaikka on keskikenttä. Hän kuuluu myös Nigerian jalkapallomaajoukkueeseen.
Seurajoukkueura
Mba siirtyi Ligue 2:ssa pelanneeseen Bastiaan joulukuussa 2013 kotimaansa Enugu Rangersista, jossa hän oli pelannut Afrikan Mestarien liigaa. Mba edusti kotimaassaan Rangersin lisäksi Enyimba International FC:tä, Dolphins FC:tä ja Warri Wolvesia. Bastia putosi sarjaporrasta alemmaksi Mban ensimmäisen kauden jälkeen.
Luigi Barbarito
Luigi Barbarito (19. huhtikuuta 1922 – 12. maaliskuuta 2017 ) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hän loi uran kirkon diplomaattisissa tehtävissä. Hänet vihittiin papiksi 20. elokuuta 1944 ja nimitettiin Fiorentinon titulaariarkkipiispaksi sekä apostoliseksi nuntiukseksi Haitiin 11. kesäkuuta 1969. Piispaksi konsekroinnin suoritti 10. elokuuta Amleto Giovanni Cicognani, jota avustivat Agostino Casaroli ja Pasquale Venezia.
Barbarito sai 5. huhtikuuta 1975 nimityksen apostoliseksi pro-nuntiukseksi Nigeriin ja Senegaliin; lisäksi hänet nimitettiin apostoliseksi delegaatiksi Guinea-Bissauun, Maliin ja Mauritaniaan. 10. kesäkuuta 1978 hänet nimitettiin apostoliseksi pro-nuntiukseksi Australiaan. 21. tammikuuta 1986 Barbarito sai nimityksen apostoliseksi pro-nuntiukseksi ja 13. huhtikuuta 1993 nuntiukseksi Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Hän jäi eläkkeelle 31. heinäkuuta 1997.
Barbarito palkittiin työstään Royal Victorian Orderin myöntämällä kunniaritarin suurristillä vuonna 1996. Vuonna 2013 Barbarito sai Pyhän Yrjön pyhän militaarisen konstantinolaisjärjestön myöntämän Ecclesiastical Knight Grand Cross of Grace -arvonimen.
Koikeroinen
Koikeroinen on Pirkanmaalla Ylöjärvellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Lavajärven valuma-alueeseen. Koikeroinen on osa Karhejärven aluetta.
Maantieto
Järvi on varsin kapea ja mutkittelevan muotoinen. Se on paikoin jopa 400 metriä leveä, mutta siihen suhteutettuna pitkä. Välimatka Känsämäen lahdenperukan ja pohjoispäässä olevan Jaskaranlammin välillä on noin neljä kilometriä. Järveen laskee pääasiassa metsä- ja suo-ojia, joista kuusi on muita ojia isompia. Syväojan kautta laskee metsäjärvi Laihalammi vetensä Koikeroiseen etelästä. Järven pohjoispuolella sijaitsee laajahkoja suoalueita. Suurimmat järvenläheiset peltoalueet ovat Jaskaranlammin länsirannalla, Oinoonkulmalla ja Kyrönlahden suunnassa. Peltojen läpi laskee viisi ojaa, jotka ovat samalla Kakkurilammin, Hangasjärven ja Ahvenlammi. Veden laskennallinen viipymä järvessä on noin 300 vuorokautta. Koikeroinen laskee Jaskaranlammin kautta Mälitynjärveen. Näsijärven Kyrönlahteen on matkaa vain kilometrin, mutta se kuuluu eri valuma-alueeseen.
Järvi on kolmialtainen. Länsipäässä, missä sijaitsee myös laskuojan luusua, sijaitsee 30 metriä leveän kapeikon erottama Jaskaranlammi. Se on 550 metriä pitkä, 200 metriä leveä ja 3,7 metriä syvä lahdenperä. Noin 500×500 metriä suuri Heponiemi jakaa muun osan järvestä kahdeksi osaksi. Osat yhdistyvät Heponiemeä kiertävän Viitaansalmessa, joka on vain pari metriä syvä. Läntisessä osassa on kaksi seitsemänmetristä syvännettä ja 500 metriä pitkä lahti, jossa sijaitsee Syväojansaari. Itäisen osan pääallas muodostuu yli 9 metriä syvästä Oinonlahdesta ja sen etelään työntyvästä jatkeesta, joiden yhteispituus on 1,5 kilometriä. Altaassa on kaksi 30 ja 50 metriä leveät saaret. Järven pää muodostuu omasta noin 600 metriä itään työntyvästä lahdesta.
Vedenlaatu
Järven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1964, 1966, 1974, 1989, 2004 ja 2005. Vesi on ruskeaa ja sisältää runsaasti humusta. Suuresta humusmäärästä johtuu veden hyvin alhainen happamuudentaso. Talvella veden pH-luku lähentelee rapujen kannalta kriittistä tasoa 6,0. Kesäisin pH-luku kuitenkin nousee hieman, mikä viittaa siihen, että järven puskurikyky happamuutta vastaan vaihtelee välttävästä tyydyttävään. Ravinnepitoisuudet vaihtelevat niin, että ne ovat lievästi rehevien tai rehevien järvien tasolla. Ravinteita valuu järveen pelloilta ja asutuksen liepeiltä, joita on valuma-alueella runsaasti. Ravinnerikkaus mahdollistaa runsaan leväkasvuston esiintymisen. Vaikka ravinteita ja leviä esiintyy runsaasti, ovat järviveden happipitoisuudet kuitenkin olleet talvisin varsin korkeita. Alusvesien hapenkulutus on pintavesiä suurempaa ja kun järvet lämpökerrostuvat, pohjavesissä on todettu happikatoa. Järven sisäinen kuormitus ei happikadon seurauksena kuitenkaan ole vielä käynnistynyt. Koikeroinen soveltuu virkistyskäyttöön tyydyttävästi.
Virkistyskäyttö
Vuonna 1992 määrättiin järvelle veneiden nopeusrajoitukseksi 10 kilometriä tunnissa.
Giovanni Moretti
pienoiskuva Giovanni Moretti (20. marraskuuta 1923 Meina – 16. lokakuuta 2018) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hän loi uran kirkon diplomaattisissa tehtävissä. Hänet vihittiin papiksi 28. kesäkuuta 1947 ja nimitettiin Vartanan titulaariarkkipiispaksi sekä apostoliseksi pro-nuntiukseksi Thaimaahan ja delegaatiksi Laosiin, Malesiaan ja Singaporeen 9. syyskuuta 1971. Piispaksi konsekroinnin suoritti 24. lokakuuta Opilio Rossi, jota avustivat Placido Maria Cambiaghi ja Robert Ratna Bamrungtrakul.
13. maaliskuuta 1978 Moretti sai nimityksen apostoliseksi pro-nuntiukseksi Sudaniin ja 10. heinäkuuta 1984 Egyptiin. 15. heinäkuuta 1989 hänet nimitettiin apostoliseksi nuntiukseksi Belgiaan ja Luxemburgiin. Hän jäi eläkkeelle 3. maaliskuuta 1999.
Simo Pursiainen
Simo Pursiainen oli suomalainen jääkärivänrikki. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa sotilaana Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueen varajohtajana Valkoisessa armeijassa.
Perhe ja koulutus
Pursiaisen vanhemmat olivat työmies Nehemias Pursiainen ja Eeva Sohvia Airaksinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Tyyne Maria Jokelan kanssa. Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1924. Hän suoritti 1. Divisioonan rehumestari- ja kuormastonhoitajakurssin vuonna 1924.
Suomen sisällissota
Pursiainen astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueen varajohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa, jossa hän haavoittui pahasti 25. huhtikuuta 1918.