cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kailao
Historia
Tongan rugbymaajoukkue 'Ikale Tahi esitti kailaota alun perin nuijilla ja kepeillä, mutta nykyaikana joukkue on esittänyt kailaon sijasta sen aseetonta ja kuningas Taufa’ahau Tupou IV:n suosimaa muunnelmaa sipi tauta. Rugbyotteluiden tanssia on esitetty erilaisin muunnoksin vuosien aikana, esimerkiksi Uuden-Seelannin kiertueella 1994 sekä vuoden 2011 MM-kisoissa.
thumb|right|400px|Tonga Collegen opiskelijat suorittamassa kailaota kuningas [[Taufa’ahau Tupou IV:n 70-vuotissyntymäpäivänä vuonna 1988.]]
Tongankielinen (nykysanoilla)
Sipi Tau a'e 'Ikale Tahi
Back Orifice
Back Orifice (usein lyhennettynä BO) on tietokoneohjelma, joka on suunniteltu etäjärjestelmän hallintaan. Sen avulla käyttäjä voi hallita Microsoft Windows -käyttöjärjestelmää käyttävää tietokonetta etäältä. Nimi on väännös Microsoft BackOffice Server -ohjelmistosta.
Ohjelma esiteltiin DEF CON 6 -hakkeritapahtumassa 1. elokuuta 1998. Sen kehitti Sir Dystic, joka oli jäsenenä yhdysvaltalaisessa hakkerijärjestössä Cult of the Dead Cow. Ryhmän mukaan sen tarkoituksena oli osoittaa Microsoftin Windows 9x -käyttöjärjestelmäsarjan turvattomuus.
Vaikka Back Orificea voidaan käyttää laillisesti etähallintaan, muut tekijät tekevät siitä sopivan laittomaan käyttöön. Palvelin voi piiloutua käyttäjien pintapuolisilta tarkastuksilta. Koska palvelin voidaan asentaa ilman käyttäjän vuorovaikutusta, se voidaan jakaa troijalaisen kuormana. Ohjelma on näkymätön ja käynnistää itsenä uudelleen Windowsin uudelleenkäynnistyksen jälkeen. Nämä ja muut syyt saivat virustorjunta-alan luokittelemaan työkalun haittaohjelmaksi ja lisäämään Back Orificen karanteeniluetteloihinsa.
Sallatunturi
Sallatunturi viittaa seuraaviin:
Pekka Korpinen
Pekka Juha Tapio Korpinen (s. 8. lokakuuta 1944 Helsinki) on suomalainen valtiotieteilijä ja kaupunkisuunnittelija. Hän toimi Helsingin kaupunkisuunnittelu- ja kiinteistötoimen apulaiskaupunginjohtajana 1991–2007.
Korpinen valmistui ylioppilaaksi 1963, valtiotieteiden kandidaatiksi 1967 ja lisensiaatiksi 1973. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1981. Korpinen oli vierailevana tutkijana Tukholman yliopistossa 1971 ja Cambridgen yliopistossa 1978.
Korpinen oli Suomen Pankin tutkija 1967–1971 ja toimistopäällikkö 1971–1972 sekä pääministerin sihteeri 1972. Hän oli Työväen taloudellisen tutkimuslaitoksen esimies 1973–1982 ja 1985–1991. Vuodet 1982–1985 Korpinen oli Maailmanpankin johtokunnan jäsen. Vuonna 1990 Korpinen johti UNDP:n tiimiä, jonka tehtävänä oli valmistella tuolloin itsenäistymässä olevalle Namibialle ensimmäinen investointi- ja talousohjelma.
Korpinen on tutkinut kriisejä ja taloudellisia syklejä. Hänen kirjoituksensa ovat jättäneet jälkensä muun muassa suomalaiseen keskusteluun devalvaatiosykleistä. Myös hänen asuntojen hintavaihteluita kuvaava sikasyklinsä tuli kuuluisaksi ennustaessaan 1990-luvun alkuvuosien romahduksen.
Korpinen on puoluekannaltaan sosiaalidemokraatti. Hän oli SDP:n puolueneuvoston jäsen 1975–1978 ja puoluetoimikunnan jäsen 1990–1993.
Korpinen viettää osan vuodesta Roomassa. Hän on arkkitehtuurin harrastaja ja ahkera kaupunkikulttuurikeskustelija.
3 Vulgar Videos from Hell
3 Vulgar Videos From Hell on yhdysvaltalaisen groove metal-yhtyeen Panteran 2 DVD:n paketti, joka sisältää aikaisempien VHS julkaisujen materiaalit plus kolme livekappaletta vuoden 1991 Monsters in Moscow konsertista. DVD sisältää lähes kaikki musiikkivideot, ei tosin "Revolution Is My Name" kappaleen videota, ja paljon yhtyeen kiertue-elämää näyttävää materiaalia.
DVD on julkaistu levymerkillä East West Records.
DVD 1
Sisältää albumien Cowboys from Hell ja Vulgar Display of Power aikakauden (vuodet 1990-1993).
Cowboys from Hell: The Videos
1. Nauhoitettu livenä vuonna 1990 Los Angelesissa, Kaliforniassa.
Vulgar Video
2. Nauhoitettu livenä vuonna 1991 ''Monsters of Rock-festivaalilla Moskovassa, Venäjällä.
3. KISS-cover, nauhoitettu livenä Skid Row'n kanssa.
3: Watch it Go
Sisältää pääosin Far Beyond Driven -aikakauden sekä osittain The Great Southern Trendkill -albumin aikaa (1994-1996).
Monsters in Moscow
Osa yhtyeen esityksestä vuoden 1991 "Monsters in Moscow" -festivaalilta.
Pronssikauden kampa
pienoiskuva|Tyypillinen pronssikauden kampa Tanskan Hverrehusista. Pronssikauden kampa seurasi varhaispronssikaudella aluksi täysin sen kivikautista muotoja. Kivikaudella kammat valmistettiin puusta, luusta tai sarvesta sahaamalla ja viilaamalla ne muotoonsa. Pronssikaudella tapa jatkui sellaisenaan, mutta eliitti tilasi kampansa nyt pronssisena. Pronssista valamalla saattoi kuitenkin tehdä kivikautiseen kampaan monia parannuksia. Esimerkiksi piikkien lukumäärä lisääntyi ja piikkejä ohennettiin. Myöhemmin voitiin rakentaa kammoista halvempia valamalla piikkiosa erikseen ja niitaamalla siihen esimerkiksi luinen kahva tai varsi.
Kammat kuuluivat kummankin sukupuolen varusteisiin. Esimerkiksi Tanskan alueen haudoista on tehty seuraavat havainnot. Se on löydetty säännöllisemmin naistenhaudoista ja se on yleensä kiinnitettynä vyöhön. Naiset ovat ilmeisesti kantaneet kampaa mukanaan arkiaskareissa. Miehilläkin on löytynyt kampoja haudoista, mutta niitä on ollut harvemmin yhdessä partaveitsien ja pinsettien kanssa. Kammat yleistyivät Euroopassa pronssikaudella, mutta erityisen suosion ne saivat vasta rautakaudella.
Hasan ibn Talal
thumb|Prinssi Hasan ibn Talal Prinssi Hasan ibn Talal (, s. 20. marraskuuta 1947 Amman, Jordania) on kuningas Talalin poika ja Husseinin veli ja Abdullah II:n setä. Hän oli Jordanian kruununprinssi vuosina 1965–1999.
Husseinin vanhin poika Abdullah nousi kruununprinssiksi vuonna 1999 korvaten setänsä Hasanin. Päätös ei ollut välttämättä suosittu, koska Abdullahin äiti, Antoinette Avril Gardiner (Muna al-Hussein) oli englantilaissyntyinen. Monet pitivät ihmisläheisen naisen poikaa sopimattomana hašimidien valtaistuimelle, jonka lasketaan periytyvän suoraan Muhammadista (kuningas Abdullahin väitetään olevan hänen jälkeläisensä 43. polvessa).
Vuonna 1968 Hasan nai pakistanilaissyntyisen Sarvath Ikramullahin. He tapasivat Oxfordin yliopistossa.
Hasan on koulutettu Ammanissa ja Britanniassa. Englannissa Hasan oli Summerfieldsin koulussa ja Harrow collegessa ja Oxfordin yliopistossa. Hän puhuu sujuvasti arabiaa, englantia, ranskaa ja saksaa. Hän opiskelee turkkia ja espanjaa. Hasan suoritti yliopisto-opintonsa hepreaksi.
Prinssi Hassan ibn Talal on kiinnostunut ympäristöasioista ja on muun muassa toiminut Rooman Klubin puheenjohtajana. Vuoden 2008 alussa hän sai juutalaisen Abraham Geiger -palkinnon työstään globaalin kestävän kehityksen ja uskontojen välisen dialogin ylläpitämisestä.
Judo
Judo on Japanista lähtöisin oleva kamppailulaji, jonka kehitti Jigorō Kanō 1880-luvulla. Nimi jūdō tarkoittaa joustavaa tai pehmeää tietä, periksiantamisen taitoa. Judotekniikat koostuvat heitoista, sidonnoista, käsilukoista ja kuristuksista. Harrastajan tason kertoo hänen vyöarvonsa – ylin vyö on musta, 6.–8. dan-arvoilla on mahdollista käyttää myös punavalkoista tai 9. ja 10. dan punaista vyötä.
Historia
Judon kehitti japanilainen professori ja samuraiperheen poika Jigorō Kanō jujutsun tyylisuuntana. Sana jūdō tarkoittaa 'pehmeä tie', ja lajista oli karsittu jujutsuun kuuluvia vaarallisia lyöntitekniikoita. Kanō perusti lajinsa opiskeluun vuonna 1882 Kōdōkan-judoinstituutin. Kanōn joukkue voitti vuonna 1886 ottelussa kilpailevan jujutsu-koulukunnan, minkä seurauksena Japanin armeija ja poliisi ottivat judon koulutusohjelmaansa, ja sitä alettiin opettaa myös maan kouluissa. Kanō vastusti judon kehittymistä kilpaurheiluksi, ja hän loi oppilailleen kilpailun korvikkeeksi arvoasteikon, jonka tunnusmerkkinä on vyön väri.
Kanō ja hänen oppilaansa alkoivat esitellä judoa länsimaissa 1900-luvun taitteessa. Euroopan Judoliitto perustettiin 1949, ja kaksi vuotta myöhemmin järjestettiin ensimmäiset EM-kilpailut. Kansainvälinen Judoliitto perustettiin 1951, ja lajin ensimmäiset MM-kilpailut järjestettiin Tokiossa 1956. Olympialaisissa judo oli ensi kertaa Tokiossa 1964, ja se on ollut vakituisesti olympiaohjelmassa vuodesta 1972 alkaen. Naiset alkoivat kilpailla Euroopanmestaruuksista 1975, maailmanmestaruuksista 1980 ja olympiamitaleista 1992.
Judossa ei ollut pitkään painoluokkia. Vasta kun hollantilaisjätti Anton Geesink osoitti MM-kilpailuissa 1961 suurten judokojen edun, lajiin tuli avoimen luokan lisäksi kolme painoluokkaa.
Jigorō Kanōn luomat judon periaatteet
Judo perustuu osin siihen, että vastustajan voimaa ja massaa käytetään häntä itseään vastaan. Judon pääperiaatteet ovat maksimaalisen tehon periaate, yhteisen hyvän periaate, sekä joustavuuden periaate. Joustavuuden periaatteesta onkin judon kehittäjä Jigorō Kanō sanonut:
Maksimaalisen tehon periaatteella tarkoitetaan sitä, että osaa käyttää tilanteen vaatiman määrän voimaa. Voima on myös osattava käyttää maksimaalisesti hyödyksi. Oppilaat tulisi myös opettaa saamaan tarvittaessaan mahdollisimman paljon voimaa.
Yhteisen hyvän periaatteen on tarkoitus suojella harrastajia loukkaamasta toisiaan. Tällä tarkoitetaan sitä, ettei tarkoituksella vahingoiteta toista ja vahinkojakin pyritään välttämään. Esimerkiksi heiton jälkeen heittäjä (tori) muistaa kannattaa heitetyn (uke) kädestä, jottei tämä putoa täydellä painollaan mattoon (tatamiin) ja alastulo (ukemi) on helpompi tehdä.
Oikeaoppinen judon harrastaja eli judoka ei koskaan ole ylimielinen. Korkeakaan vyöarvo ei estä kunnioittamasta muita. Max Jensenin kertomaa tarinaa kirjassaan Judo (Tammi 1972, neljäs painos vapaasti lainaten): Loukkaantuneenakin judoka käy kuitenkin katsomassa muiden harjoittelua, alempienkin vöiden. Kyūzō Mifunenkin (10. asteen musta vyö) sanotaan menneen oppimismielessä seuraamaan valkoisten vöiden harjoittelua.
Kilpailusäännöt
pienoiskuva|Tuomari julistaa ottelun päättyneeksi ipponilla. Judo hyväksyttiin olympialajiksi 1964. Lajissa naiset ja miehet kilpailevat omissa sarjoissaan. Kummassakin sarjassa on seitsemän painoluokkaa. Avoin luokka poistettiin olympialaisista vuoden 1984 kisojen jälkeen, sillä suurempaa painoa pidettiin lajissa selvästi edullisena.
Judon suomenkieliset säännöt ovat 50 sivua pitkät. Lajissa noudatetaan painoluokkia. Kilpailualue koostuu ottelu- ja suoja-alueesta. Koko alueen pitää olla peitetty judomatoilla eli tatameilla. Kansainvälisissä arvokilpailuissa kilpailualue on yleensä 14 × 14 m ottelualueen ollessa 10 × 10 m. Kotimaisissa kilpailuissa riittää pienempikin alue. Ottelijoiden tulee pääsääntöisesti pysyä ottelualueella, mutta poikkeustilanteissa voidaan kamppailun antaa jatkua suoja-alueella, jos se tapahtuu keskeytyksettä.
Ottelijat erotetaan toisistaan joko kilpailuvyön värin (valkoinen tai punainen) tai judopuvun eli judogin värin (valkoinen tai sininen) mukaan. Valkoisen nimi mainitaan kuulutuksissa, listoilla jne. Ensin, ja valkoinen sijoittuu aina aloitustilanteissa tuomarin oikealle puolelle. Suomessa alle 15-vuotiaat juniorit eivät saa käyttää sinistä judopukua. Näin hillitään kilpailijoihin kohdistuvien kustannusten nousua.
Tuomareita on kolme. Heistä yksi on matolla ja vastaa kilpailun tuomitsemisesta. Kaksi maton reunalla olevaa tuomaria voivat kuitenkin kumota mattotuomarin päätökset, jos he ovat asiasta keskenään yksimielisiä. Mattotuomari vastaa siitä, että päätökset tulevat kirjattua oikein. Mattotuomari julistaa päätökset sekä ääneen, että käsimerkein. Käsimerkkejä on paljon, jo pelkästään erilaisia varoituksia on virallisissa säännöissä lueteltu 14 sivun verran.
Judopukua ja hygieniaa koskevat omat sääntönsä. Puku ei saa olla liian iso tai pieni, pitkä tukka tulee olla sidottuna, eikä sormuksia, koruja, yms. sallita. Näin taataan kilpailijoiden turvallisuus. Ottelut kestävät kahdesta viiteen minuuttia sarjasta riippuen. Jos tilanne ottelun päättyessä on tasan, jatketaan otteluaikaa niin kauan, että voittaja saadaan selville. Tiettyjen mattotuomarin komentojen välillä kello kuitenkin pysäytetään joko siksi, että ottelijat palaavat alkuasetelmiin, tai että tuomari voi korjata vaarallisena pitämäänsä yksityiskohtaa kilpailijoiden osalta. Pisteitä saa hyvistä heitto- ja sidontatekniikoista. Pisteitä on kahdenlaisia: ippon (, eli täydellinen suoritus, jolloin kaikki heiton osa-alueet toteutuvat, tai sidonnan kesto ylittää maksimin. Jos heiton osa-alueista jokin jää vajaaksi tai sidonnan kesto ylittää minimirajan muttei saavuta maksimia, saa ottelija waza-arin . Kaksi waza-aria vastaa yhtä ipponia. Myös jos toinen ottelija luovuttaa esim. sidonnan, kuristuksen tai lukon vuoksi, toinen ottelija voittaa.
Judopuku
Judon harrastajat pukeutuvat valkoiseen tai siniseen pukuun, judogiin, joka suomennettuna tarkoittaa judopukua. Jūdōgi luotiin Kōdōkanissa, josta sen malli levisi myöhemmin käytettäväksi myös monissa muissa itsepuolustuslajeissa. Jūdōgi koostuu housuista ja takista, jotka on valmistettu puuvillasta. Koska judopuvun täytyy kestää heittämistä, kiskomista ja äkkinäisiä liikkeitä, se on huomattavasti jäykempää ja vahvempaa kangasta kuin esimerkiksi karatessa käytettävä puku eli karategi. Takki pysyy kiinni vyön eli obin avulla.
Judon arvokilpailuissa toinen ottelija pukeutuu tavallisesti siniseen pukuun, jotta tuomareiden ja katsojien on helpompi erottaa ottelijat toisistaan. Muissa kilpailuissa voidaan käyttää perinteistä punaista ja valkoista otteluvyötä erottamaan ottelijat.
Vyöasteikko
Vyöarvo kertoo harrastajan tason. Arvot jaetaan oppilasasteisiin (kyū) ja opettaja-asteisiin (dan). Kun Jigoro Kano perusti Kodokan-judon, hän otti alusta asti mukaan vyöjärjestelmän. Tetsuji Sato on sanonut, että vyöarvon merkitys on subjektiivisesti harrastajan kannalta mielihyvän tuottaminen, ja objektiivisesti judon hierarkian, organisaation ja talouden ylläpitäminen.
Vyöasteikon värit ja vaativuustasot vaihtelevat eri maissa.
Judon aloittajalle myönnetään oikeus käyttää valkoista vyötä. Suomessa juniorit suorittavat varsinaisten vöiden lisäksi natsoja, eli punaisia raitoja vyöhönsä. Natsoilla erotetaan juniorit myös mm. kilpailuissa; heille ei saa tehdä esimerkiksi kuristuksia eikä lukkoja. Harjoituksen edetessä järjestetään nuorille aloittajille välikokeita lisänauhojen ansaitsemiseksi. Punaiset nauhat merkitään vyön molempiin päihin noin viiden senttimetrin etäisyydelle vyön päästä. Kolme nauhaa oikeuttaa vyökokeeseen, jonka suorittaneet etenevät seuraavalle vyöasteelle. Vähintään 16-vuotiaat judon harrastajat eivät käytä nauhoja, mikä merkitsee sitä, että kyseiselle judokalle (judon harrastajalle) saa judokilpailuissa tai harjoitusotteluissa eli randoreissa tehdä kuristuksia ja käsilukkoja. Joissakin muissa maissa nämä väliasteet on rakennettu esimerkiksi kaksivärisinä vöinä (keltainen -> kelta-oranssi -> oranssi -> jne).
Läpäisemällä raadin valvoman tasokokeen judoka korottaa eli graduoi vyöarvoaan. Vyön suoritusten välillä on minimiajat, joiden jälkeen voi graduoida seuraavaa vyöastetta. Käytännössä graduointiajan venyvät kuitenkin yleensä huomattavasti minimiaikoja pidemmiksi. Mustan vyön vyöarvoja eli daneja on kymmenen, ja ne suoritetaan tasokokein aivan kuten alemmatkin vyöarvot.
Judo Suomessa
pienoiskuva|Budokwain judonäytös Banzain kanssa 28.7.1973 unikeonpäivän tapahtumien yhteydessä Naantalissa Jigoro Kano oli käynyt myös Suomessa jo vuonna 1890 esittelemässä judoa, mutta suomalaiset eivät siitä silloin innostuneet. Varsinaisesti judon katsotaan tulleen Suomeen vasta vuonna 1954, kun Helsingin poliisilaitoksen voimailusalissa järjestettiin ensimmäiset judoharjoitukset englantilaisen John Peter Fisonin johdolla. Seuraavana syksynä Japanin lähetystösihteeriksi nimittiin Shigemi Tagami, ja hänen johdollaan suomalainen judo alkoi saavuttaa menestystä erityisesti Väinö Haukan ja Max Jensenin ansiosta. Suomen ensimmäinen musta vyö myönnettiin Haukalle 1961, ja ensimmäiset Suomen-mestaruuskilpailut pidettiin 1963.
Alkuaikoina judoharrastajat liittyivät jäseneksi judoliittoon, koska seuratoimintaa ei vielä ollut. Tämä alkoi muuttua vuonna 1962, kun ensin Turun judoseura ja sitten Mikkelin judoseura perustettiin. Seuraavana vuonna perustettiin Helsinkiin kaksi seuraa, Chikara ja Meido-kan, ja Turkuun toinenkin seura eli Turun akaateeminen judokerho. Vuonna 1972 Turun seurat yhdistyivät ja ottivat lajivalikoimaan mukaan karaten. Uuden seuran nimi oli Budokwai, ja se jatkaa toimintaansa yhä edelleen. Vuonna 1999 judo tosin erkani taas omaksi seurakseen, kun Turun judoseura perustettiin uudelleen Budokwain judojaoston yhdistyessä 1981 siitä erkaantuneeseen Judoseura Judokaihin.
Nakajima Ki-84 Hayate
Nakajima Ki-84 Hayate (, Liittoutuneiden koodinimi Frank) oli keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien hävittäjä toisessa maailmansodassa. Se oli parhaita keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien hävittäjiä.
Lentokone kehitettiin Ki-43:n seuraajaksi. Sillä oli hyvät perusominaisuudet ja se voitti P-51D:n kaarto- ja nousunopeudessa sekä käsittelyn helppoudessa. Vuoden 1944 alkupuolella käyttöön otettuja Ki-84 -hävittäjiä tehtiin 3 512 kappaletta. Päämallit olivat Ki-84-1, Ki-84-2. Konetyypistä tunnettiin variantteja, joissa oli joko neljä 20 mm tykkiä (1b) tai kaksi 20 mm ja kaksi 30 mm tykit (1c). Viimeinen muunnos oli Ki-116, jonka moottori oli kevyempi Mitsubishi Ha-33.
Milovan Ðilas
Milovan Đilas (usein myös Milovan Djilas; 12. kesäkuuta 1911 Podbišće, Montenegro – 20. huhtikuuta 1995 Belgrad) oli montenegrolainen kommunistipoliitikko ja teoreetikko Jugoslaviassa. Hän taisteli saksalaisia miehittäjiä vastaan kommunistien riveissä toisen maailmansodan aikana. Đilas nousi Jugoslavian kommunistisen puolueen johtoportaaseen Titon hallinnon aikana.
Vallankumouksellinen
Đilas syntyi Montenegrossa. Hän liittyi Belgradin yliopiston opiskelijana Jugoslavian kommunistiseen puolueeseen 1930-luvun alussa. Hän oli poliittinen vanki vuosina 1933–1936. Hänet valittiin kommunistisen puolueen keskuskomiteaan, ja hänestä tuli politbyroon jäsen vuonna 1940.
Natsi-Saksan, fasistisen Italian ja muiden liittolaisten hyökkäyksessä Jugoslavian armeija kukistettiin huhtikuussa 1941. Đilas auttoi Titoa järjestämään partisaanien vastarintaa, ja hän oli vastarintaliikkeen johtaja sodan aikana. Seuraavassa Saksan hyökkäyksessä Neuvostoliittoon (operaatio Barbarossa) 22. kesäkuuta 1941 Jugoslavian keskuskomitea päätti aloittaa kansannousun Saksan miehitystä vastaan.
Đilas lähetettiin Montenegroon järjestämään ja aloittamaan sotatoimet italialaisia miehittäjiä vastaan. Kansannousu johti kansallisuudeltaan yhtenäisempien ja laajempien Montenegron osien vapautumiseen. Đilas työskenteli Montenegrossa marraskuuhun asti, jolloin hän lähti vapauttamaan Užicen kaupunkia Serbiassa, missä hän työskenteli puolueen sanomalehdessä Borbassa.
Đilas lähetettiin tapamaan Stalinia Neuvostoliittoon vuonna 1944. Đilas taisteli partisaanien joukossa Belgradin vapautuksessa Saksan armeijalta. Jugoslavian sosialistisen kansantasavallan perustamisen yhteydessä Đilasista tuli varapresidentti Titon hallituksessa. On yleisesti ajateltu, ettei Đilasilla ole suoraa tai epäsuoraa yhteyttä Bleiburgin massamurhiin. Hänestä tuli Stalinin arvostelija johtuen Stalinin pyrkimyksistä lisätä Moskovan valtaa Jugoslaviassa. Đilas lähetettiin uudelleen tapamaan Stalinia vuonna 1948 sovittamaan Moskovan ja Belgradin välisiä erimielisyyksiä. Vuotta myöhemmin Jugoslavia katkaisi suhteensa Neuvostoliittoon ja erosi Kominformista.
Eroaminen
Đilas mainittiin usein Titon mahdollisena seuraajana, ja hän olikin noussut varapresidentiksi vuonna 1953, mutta saman vuoden lopulla hän oli alkanut kirjoittaa Titon vastaisia artikkeleita Borba-lehteen. Niissä hän vaati lisää demokratiaa puolueessa ja Jugoslaviassa sekä korruption poistamista. Tito ja muut johtavat jugoslavialaiset kommunistit näkivät kirjoitusten olevan uhkana asemalleen ja vuoden 1954 tammikuussa Đilas erotettiin hallituksesta ja kaikista puolueen tehtävistä hänen esittämisensä syytösten vuoksi.
Kirjailijana
Eroamisesta lähtien hän toimi toisinajattelijana ja kirjailijana. Hänen kirjansa Uusi luokka (1955) oli marxismin rankkaa arvostelua. Myöhemmin hän meni vielä pidemmälle teoksessaan Epätäydellinen yhteiskunta, jossa hän arvosteli koko marxilaisen utopian ydintä. Hänet tuomittiin yhdeksän vuoden vankeuteen kirjoitustensa ja Unkarin kansannousun hyväksymisen vuoksi vuonna 1956. Vankeutensa aikana Đilas käänsi John Miltonin teoksen Kadotettu paratiisi serbokroaatiksi vuonna 1958. Hän on myös kirjoittanut kirjan Keskusteluja Stalinin kanssa (1961). Đilas joutui vankilaan tämän jälkeen vuosiksi 1962–1967. Hänen kuolemansa jälkeen julkistettiin hänen viimeinen teoksensa Uuden luokan romahdus (1998) .
Näkemys Jugoslavian ja Neuvostoliiton hajoamisesta
Đilas sai virallisen kunnianpalautuksen vuonna 1989.
Đilas itse vastusti Jugoslavian hajottamista, mutta piti hajomaista mahdollisena. Vuosi Titon kuoleman jälkeen vuonna 1981 Đilas ennusti Jugoslavian vaiheittaisen hajoamisen. Hän piti keskusjohtoista byrokraattista hallintoa mahdottomana Titon jälkeisessä Jugoslaviassa, kun tasavallat pyrkivät saamaan lisää valtaa esimerkiksi maan taloudessa. Đilas piti Jugoslaviaa Titon luomuksena, ja sen säilyttäminen oli vain Titon varassa. Titon kuoleman jälkeen tasavallat tulisivat hänen mukaansa kilpailemaan toistensa kanssa siitä, mikä niistä tulee johtamaan liittovaltiota ja mikä johtaa lopulta byrokraattiseen nationalismiin tasavaltojen välille.
Đilas antoi vuonna 1987 uuskonservatiiviselle kulttuurilehdelle Encounterille haastattelun, jossa hän antoi täyden tuen Mihail Gorbatšovin uudistuksille Neuvostoliitossa. Hän totesi, että kommunismi on epäonnistunut kokonaisuudessa niin taloudellisesti kuin vapauden ja ihmisten tarpeiden näkökulmasta katsoen, ja piti sitä 1800-luvun reliikkinä. 1980-luvun lopulla hän kritisoi Jugoslavian presidentin Slobodan Miloševićin autoritääristä hallintotyyliä, joka johtaisi lopulta muiden Jugoslavian tasavaltojen eroamiseen liittovaltiosta. Tämä sytyttäisi etnisen sodan, mikä olisi Jugoslavian valtion loppu.
Kidetankoprosessi
Kidetankoprosessi (tunnetaan myös nimillä jodidiprosessi ja van Arkelin–de Boerin prosessi) on Anton Eduard van Arkelin ja Jan Hendrik de Boerin vuonna 1925 kehittämä, ensimmäinen teollisesti mahdollinen ja taloudellinen tapa valmistaa pieniä määriä erittäin puhdasta titaania ja zirkoniumia. Prosessi perustuu pääasiallisesti metallijodidien muodostumiseen ja niiden hajoamistuotteina syntyviin puhtaisiin metalleihin. Tämä tapa on myöhemmin korvautunut Krollin prosessilla.
Prosessi käytännössä
Epäpuhtaat titaani, zirkonium, hafnium, vanadiini, torium tai protaktinium lämmitetään tyhjiössä jodin kanssa 50–250 °C lämpötilaan. Lämmitettäessä muodostuvat titaani- (TiI4) tai zirkoniumtetrajodidi (ZrI4) höyrystyvät ja jättävät metalleissa esiintyvät epäpuhtaudet kiinteiksi, näin erottuen muodostuneista jodideista.
Titaanitetrajodidi (TiI4) sulaa ilmakehän paineessa 150 °C celsiusasteen lämpötilassa, ja kiehuu 377 °C celsiusasteessa; zirkoniumtetrajodidi (ZrI4) puolestaan sulaa 499 °C celsiusasteen lämpötilassa ja kiehuu 600 °C lämpötilassa. Kiehumispisteiden vaatima lämpötila laskee ainetta ympäröivän paineen laskiessa.
Yngve Brilioth
pienoiskuva|Yngve Brilioth Yngve Brilioth (1891–1959) oli ruotsalainen teologi ja kirkkojohtaja. Brilioth toimi kirkkohistorian professorina Åbo Akademissa vuosina 1925–1928, käytännöllisen teologian professorina Lundin yliopistossa vuosina 1928–1937, Växjön piispana 1937–1950 ja Uppsalan arkkipiispana vuosina 1950–1958. Brilioth teki urallaan paljon työtä kansainvälisen ekumenian puolesta. Hän toimi Faith and Order -komitean puheenjohtajana vuosina 1948–1957 ja johti järjestön maailmankonferenssia Lundissa vuonna 1952.
Kidetankoprosessi
Pelkistyminen
Kaasuuntuneet jodidit hajoavat ja pelkistyvät 1 400 °C lämpötilaan sähköllä kuumennetun volframilangan ansiosta. Puhdas metalli kertyy volframilankaan, ja määrien kasvaessa lanka tulee paremmin sähköä johtavaksi ja vaatii sitä suurempaa sähkövirtaa lämpötilan ylläpitämiseksi, mitä suurempia määriä metallia lankaan kertyy.
Torstaisaari
Torstaisaari eli Thursday Island tai Waiben (paikallisella aboriginaalikielellä) on Australian Queenslandin Torstaisaariin kuuluva asuttu saari Australian mantereen ja Uuden-Guinean välisen Torresinsalmen eteläosassa.
Yli 8 000 vuotta sitten merenpinta oli yli 100 metriä nykyistä tasoaan alempana. Koska Torresinsalmi on hyvin matalaa, pääosin alle 20 metriä syvää merialuetta, tuolloin nykyiseltä Australian pohjoispään Cape Yorkin niemimaalta pääsi maayhteyttä pitkin liikkumaan Uuteen-Guineaan. Tämä selittää osaltaan, miksi osa pohjoisimman Queenslandin ja Uuden-Guinean kotoperäisessä eläinlajistossa on yhtenevyyttä.
Aapo Ahola
Ura
Ahola on Järvenpään Haukkojen kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Kiekko-Vantaaseen, joiden C-nuorten kapteenina Ahola toimi kaudella 2014–2015. Hän oli joukkueen tehokkain puolustaja sekä C-nuorten SM-karsinnoissa tehoilla 3+5=8 että C-nuorten SM-sarjan runkosarjassa tehoilla 13+13=26. Kaudella 2015–2016 Ahola voitti pelipaikastaan huolimatta Kiekko-Vantaan sisäisen maalipörssin B-nuorten Mestiksen runkosarjassa seitsemällä osumallaan. Kaudella 2016–2017 hän toimi seuran B-nuorten varakapteenina ja voitti koko B-nuorten Mestiskarsintojen puolustajien piste- ja syöttöpörssin tehoilla 14+25=39. B-nuorten SM-sarjan runkosarjassa Ahola oli Kiekko-Vantaan paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 5+15=20.
Kaudeksi 2017–2018 Ahola siirtyi Pelicansiin. Hän pelasi ison osan kaudestaan yli-ikäisenä seuran B-nuorissa, joiden tehokkain puolustaja Ahola oli tehoilla 4+16=20. Hän oli myös kuudella osumallaan Pelicansin A-nuorten eniten maaleja tehnyt puolustaja. Aholalla oli myös yli puolet kaudesta pelanneista joukkueen paras teholukema (+3). Kaudella 2018–2019 hän debytoi Pelicansin SM-liigajoukkueessa, jossa Ahola pelasi seitsemän runkosarjaottelua tehden yhden maalin. Hän teki liigadebyyttinsä 14. joulukuuta 2018 vieraissa Saimaan Palloa vastaan. Ahola merkittiin Pelicansin seitsemänneksi puolustajaksi. Hän sai ottelussa jääaikaa 9.49 minuuttia. Liigauransa avausmaalin Ahola teki kolmannessa ottelussaan 21. joulukuuta 2018 KooKoota vastaan. Hän pelasi kauden aikana myös 11 runkosarjaottelua lainalla Mestis-joukkue Heinolan Peliitoissa tehopistein 2+3=5. Suurimman osan kaudestaan Ahola pelasi kuitenkin Pelicansin A-nuorissa, joiden varakapteenina hän toimi. Ahola oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 8+23=31. Pudotuspeleissä hän oli pelipaikastaan huolimatta Pelicansin paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 5+5=10, joilla Ahola voitti koko A-nuorten SM-liigan puolustajien piste- ja maalipörssin.
Ahola siirtyi kaudeksi 2019–2020 vuoden mittaisella Mestis-sopimuksella Heinolan Peliittoihin. Hän oli tehoilla 8+26=34 joukkueen paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies Matias Mustosen jälkeen. Ahola sijoittui koko sarjan puolustajien pistepörssissä kolmanneksi. Hänet valittiin sekä Mestiksen joulukuun että tammikuun kuukauden kentälliseen. Suomen Cupissa Ahola oli Peliittojen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 3+5=8.
Kaudeksi 2020–2021 Ahola siirtyi jatkamaan Mestis-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Iisalmen Peli-Karhuihin. Joukkueen toiminnanjohtaja Jarmo Ylisipolan mukaan hänet hankittiin joukkueeseen tuomaan kiekollista osaamista Ruotsiin siirtyneen kärkipuolustaja Saku Kinnusen tilalle. Ahola jakoi tehoilla 6+16=22 IPK:n paras syöttäjä Tatu Kokkolan kanssa ja kolmanneksi paras pistemies Niki Koskisen kanssa. Hän oli myös joukkueen tehokkain puolustaja ja Ahola sijoittui koko Mestiksen puolustajien pistepörssissä kolmanneksi. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia.
Ahola siirtyi kaudeksi 2021–2022 jatkamaan Mestis-pelejään vuoden mittaisella sopimuksella Kiekko-Vantaaseen. Kaudeksi 2022–2023 hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Kokkolan Hermekseen. Ahola äänestettiin Mestiksen helmikuun kuukauden pelaajaksi.
Mäntykukat
Mäntykukat (Hypopitys) on kanervakasveihin kuuluva suku, johon kuuluu kaksi pohjoisen pallonpuoliskon metsissä esiintyvää monivuotista kasvilajia. Mäntykukat ovat matalia, täysin lehtivihreättömiä kasveja, joilla on pienet suomumaiset lehdet ja nuokkuvat kukinnot. Mäntykukat ovat melko erikoistuneita loiskasveja (tarkemmin saprofyyttejä), sillä ne elävät mykoheterotrofeina eli ne hankkivat ravintonsa puiden, kuten vaikkapa metsämännyn, juuristossa elävillä sienillä loisimalla. Kun sieni rihmastollaan hankkii maaperästä vettä isäntäpuulle ja saa vastineeksi puulta ravintoa, mäntykukat imevät itselleen osan sienen saamasta ravinnosta. Koska mäntykukat eivät yhteytä lainkaan, niiden luontainen kasvuympäristö on pimeä metsänpohja.
Suvun ainoat lajit ovat Suomessakin esiintyvät kangasmäntykukka (Hypopitys monotropa) ja kaljumäntykukka (Hypopitys hypophegea), jotka toisinaan luokitellaan saman lajin eri alalajeiksi. Joissain lähteissä ne luokitellaan kuuluvaksi aavepiippuihin eli samaan sukuun Aasiassa, Pohjois-Amerikassa ja Etelä-Amerikan pohjoisosassa tavattavan aavepiipun (Monotropa uniflora) kanssa.
Kuujjuaqin lentoasema
Kuujjuaqin lentoasema on Kuujjuaqin kylässä Nunavikin alueella pohjoisessa Québecissä Kanadassa sijaitseva lentoasema. Lentokenttä sijaitsee noin kolmen kilometrin päässä lounaaseen kylän keskustasta koordinaateissa 58°05′46″N, 68°25′37″W. Lentoasema on alueen lentoliikenteen keskus, ja sitä ylläpitää Kativikin aluehallinto.
Tuntematon Kimi Räikkönen
Tuntematon Kimi Räikkönen on Kari Hotakaisen kirjoittama ja Siltalan kustantama elämäkertakirja F1-kuljettaja Kimi Räikkösestä. Se julkaistiin elokuussa 2018. Hotakainen on kuvannut kirjaa asiaproosaiseksi kertomukseksi. pienoiskuva|Kuvassa kirjan kirjoittaja. Henkilökuva oli Hotakaiselle täysin uusi aluevaltaus.
Kustantaja Ian Marshall Simon & Schusterilta povasi huhtikuussa kirjasta uutta kansainvälistä bestselleriä. Sen englanninkielisestä käännösoikeudesta on myös maksettu ennätyksellinen kauppahinta. Käännösoikeudet on myyty kahteentoista maahan (joulukuu 2018).
Ruotsiksi kirjan kustansi Förlaget. Ruotsinkielinen kirja julkaistiin samaan aikaan suomenkielisen kanssa.
Taustaa
Kirja syntyi Hotakaisen aloitteesta. Hotakainen sai idean kirjasta vuonna 2011, mutta silloin suunnitelmat eivät edenneet. Räikkönen ja asiainhoitaja Sami Visa olivat saaneet useita tarjouksia, mutta he valitsivat Hotakaisen, johon Visa otti yhteyttä vuonna 2017. Räikkönen ja Hotakainen tapasivat myöhemmin samana vuonna, mikä käynnisti kirjan kirjoittamisen. Hotakainen ei tiennyt Formula 1:stä lähes mitään, mutta hän oli kiinnostunut Räikkösestä ja tämän tiestä sarjaan. Räikkönen oli tyytyväinen, että kirjan teki henkilö, joka ei tuntenut häntä eikä tiennyt moottoriurheilusta.
Yleisön vastaanotto
Tuntematon Kimi Räikkönen -kirja on ollut Suomessa kaupallinen menestys. Se on Suomen kaikkien aikojen myydyin urheilukirja sekä Siltalan myydyin kirja. Se oli vuoden suosituin kirja myös Elisa Kirja -palvelussa.
Teosta tilattiin kotimaassa ennakkoon 50 000 kappaletta, mikä rikkoi siihenastisen ennätyksen ennakkomyyntien määrässä. Julkaisuajankohdan tienoilla kirjastot vastaanottivat tuhansittain varauksia teokseen liittyen, ja sadat ihmiset jonottivat myytäviksi tarkoitettuja kappaleita Helsingin ydinkeskustan kauppakeskus Kampissa. Kustantajana toimineen Siltalan vastaanottamien tilausten pohjalta julkaistiin toinen 30 000 kappaleen painos, joka ilmestyi markkinoille syyskuun alussa. Syyskuun 21. päivään mennessä Tuntematon Kimi Räikkönen -kirjaa oli myyty yli 100 000 kappaletta ja vuoden 2018 loppuun mennessä yhteensä 191 384 kappaletta. Teosta on myyty enemmän kuin mitään muuta teosta Suomessa kautta aikain sen ilmestymisvuonna. Lisäksi se on jo nyt Suomen kaikkien aikojen myydyin urheilukirja ja lisäksi Siltala-kustantamon kautta aikain myydyin teos. Ulkomailla kirjaa on myyty yhteensä yli 100 000 kappaletta.
Kriitikoiden vastaanotto
Kirjaa on kritisoitu esimerkiksi paradoksien ja kielikuvien määrästä, lopun kliseisyydestä sekä kritiikittömyydestä.
Urheilumuseon nimeämä raati valitsi kirjan vuoden 2018 urheilukirjaksi ja kuvaili sen olevan mainesanojensa arvoinen taideteos.
Mika Pietilä (valmentaja)
Pietilä voitti aktiiviurallaan vuoden 1999 amatöörien maailmanmestaruuden sarjassa -63,5kg, ja hän oli Pohjoismaiden mestari samassa sarjassa vuodet 1994–1999. Pietilä voitti myös vuonna 1995 SM-pronssia olympiatyylin nyrkkeilyssä.
Pietilä aloitti thainyrkkeilyn vuonna 1985 Porvoossa Petteri Saarion järjestämällä peruskurssilla. Saario oli Porvoo Thaiboxing Club ry:n perustaja ja vastasi Pietilän ensimmäisistä opeista. Turussa järjestettiin Suomen ensimmäiset thainyrkkeilykilpailut, joissa Pietilä pääsi kilpailemaan. Saarion poistuessa Porvoon seuran vetovastuusta alkoi opetuspuoli siirtyä Pietilän harteille.
Pietilä voitti MM- ja EM-kultamitalit ja myös pm- ja sm-tittelit. Otteluja kertyi noin 60, joista suurin osa voittoja. Pietilän ottelutyyli ei niinkään perustunut voimaan tai raivoon vaan ottelusilmään ja tilannetajuun. Oma kilpailu-ura hiipui ajankäytöllisten ongelmien takia.
Pietilä on edelleen aktiivisesti mukana lajin parissa valmentajana. Pietilä toimi myös thainyrkkeilyliiton puheenjohtajana neljä vuotta. Vuonna 2005 Pietilä alkoi valmentaa Suomen naisnyrkkeilyn ykkösnimeä Eva Wahlströmiä.
Umebayashin metroasema
thumb|Umebayashin metroasema Umebayashin metroasema on Fukuokan kaupungin Jōnanin suuralueella sijaitseva metroasema. Asema on kahdestoista asema Nanakuma-linjalla Tenjin-Minamin metroaseman päästä lukien. Asema on avattu 3. helmikuuta 2005.
Aseman lähellä sijaitsevat muun muassa:
Oxfordshire
Oxfordshire on hallinnollinen, muodollinen ja historiallinen kreivikunta Kaakkois-Englannissa. Hallinnolliseen kreivikuntaan kuuluu viisi hallintopiiriä ja sen keskuksena toimii Oxfordin kaupunki. Vuonna 2020 kreivikunnan alueella arvioitiin elävän noin ihmistä.
Oxfordshiren rajanaapureita ovat Northamptonshire, Buckinghamshire, Berkshire, Wiltshire, Gloucestershire ja Warwickshire. Merkittävin kaupunki on Oxford, ja muita merkittäviä asutuskeskuksia ovat Bicester, Banbury, Didcot ja Witney.
Alueen korkein kohta on Whitehorse Hill, joka on 261 metriä meren pinnan yläpuolella. Sen kylkeen on kaiverrettu pronssikaudella yli sata metriä pitkä eläinhahmo, Uffingtonin valkoinen hevonen, paljastamalla valkoista kalkkikiveä ruohon keskeltä. Hevosen lähellä on myös pronssikautisia hautapaikkoja.
Oxfordshire on maan kaakkoisosan kreivikunnista maaseutuvaltaisin: yli puolet asukkaista elää alle 10 000 asukkaan taajamissa.
Hallinto
Oxfordshiren muodollisen kreivikunnan alueella sijaitsevat seuraavat hallinnolliset alueet:
Väestö
pienoiskuva|[[Uffington White Horse|Uffingtonin valkoinen hevonen]] Vuonna 2020 Oxfordshiren muodollisessa kreivikunnassa oli noin asukasta ja seuraavat yli kymmenentuhannen asukkaan asutuskeskukset:
Nimikkokukka
Vuonna 2004 Oxfordshiren nimikkokukaksi valittiin kirjopikarililja Plantlife International -järjestön pitämässä yleisöäänestyksessä.
I.O.I
I.O.I (, tunnetaan myös nimellä IOI tai Ideal of Idol) oli eteläkorealainen yhtye, joka tunnetaan muun muassa kappaleista ”Dream Girls”, ”Whatta Man (Good Man)” ja ”Very Very Very”. Yhtye perustettiin eteläkorealaisen televisio-ohjelman Produce 101 kautta vuonna 2016 ja siihen kuuluivat Nayoung, Chungha, Sejeong, Chaeyeon, Pinky, Sohye, Yeonjung, Yoojung, Mina, Doyeon ja Somi. I.O.I debytoi 4. toukokuuta minialbumillaan Chrysalis.
Historia
I.O.I:n jäsenet valittiin eteläkorealaisen televisio-ohjelman Produce 101 kautta, jossa lukuisien eri levy-yhtiöiden harjoittelijat kilpailivat pääsystä tyttöyhtyeeseen. Ohjelma ensiesitettiin 21. tammikuuta 2016 ja se päättyi 1. huhtikuuta. Yhtyeen ensimmäinen single ”Crush” julkaistiin 5. huhtikuuta sen musiikkivideon kanssa.
I.O.I julkaisi ensimmäisen minialbuminsa Chrysalis ja sen nimikkosinglen ”Dream Girls” musiikkivideon 4. toukokuuta 2016. Toukokuussa ilmoitettiin, että I.O.I perustaisi alaryhmän ja keskittyisi jäsenten soolouriin kesällä 2016. Yhtyeen kerrottiin myös todennäköisesti hajoavan tammikuussa 2017.
I.O.I:n alaryhmä julkaisi ensimmäisen singlensä ”Whatta Man (Good Man)” 9. elokuuta. Alaryhmään kuuluvat jäsenet Nayoung, Chungha, Pinky, Sohye, Yoojung, Doyeon ja Somi. Kappale on saanut inspiraationsa Linda Lyndellin kappaleesta ”What a Man”. Yhtye julkaisi neljännen singlensä ”Hand in Hand” 15. elokuuta, joka on uudistettu versio Soulin kesäolympialaisten 1988 tunnussävelestä.
Postres
Postres oli alkujaan Helsingissä toiminut suomalainen ravintola, joka sai vuonna 2008 Vuoden ravintola -tunnustuksen. Ravintola tunnettiin alusta lähtien erityisesti jälkiruuistaan; sen tarjontaan kuului alun jälkeen myös skandinaavinen menu. Postresin olivat perustaneet keittiömestarit Samuli Wirgentius ja Vesa Parviainen vuonna 2006. Sen tasokkuus tunnustettiin myös Michelin-tähdellä (14px), joka ravintolalla oli vuodesta 2008 aina sulkemiseensa saakka (10/2014).
Ennen omaa ravintolaansa Postresin perustajat työskentelivät muun muassa Hans Välimäen Chez Dominiquessa.
Cafe Postres
Maaliskuussa 2016 Postres avasi jälleen ovensa, mutta osoitteeksi oli vaihtunut Porvoon vanha kaupunki ja nimeksi Cafe Postres (Cafe Pos3). Toiminta jatkui artesaanikahvilana. Yrittäjiksi tulivat Wirgentiuksen pariskunnan ohella porvoolainen Riku Stenros puolisoineen. Kahvilaa kehitettiin sittemmin bistromaisemmaksi, ja uusi Postres ryhtyi tarjoamaan myös brunssia ja lounasta. Ravintoloitsijoiden porvoolaistarjontaa täydentää liharuokiin erikoistunut Meat District -ruokaravintola.
2017
Samuli Wirgentius perusti vuonna 2017 Porvooseen Vanhan Porvoon jäätelötehtaan ja avasi lokakuussa Vanhan Porvoon Glassikko -ruokaravintolan Porvoon tuomiokirkon naapuriin, kirkon itäpuolelle. Ranskalaistyylisen, helsinkiläisen Postres-ravintolan tarjontaa heijastelevan ravintolan on tarkoitus tarjota kuukausittain myös erityisiä fine dining -tyylin teema-illallisia.
Judo kesäolympialaisissa 2016
Mitalistit
Lähde: Rio2016
John Milnor
thumb|John Milnor John Willard Milnor (s. 20. helmikuuta 1931 Orange, New Jersey) on yhdysvaltalainen matemaatikko. Hänet tunnetaan hänen työstään differentiaalitopologian, K-teorian ja dynaamisen systeemin alueilla, sekä hänen taidokkaasti kirjoitetuista matemaattisista julkaisuistaan.
Milnor syntyi ssä. Hän opiskeli Princetonin yliopistossa. Hän oli Putnam-kilpailun voittaja vuosina 1949 sekä 1950 ja myös kuvasi Faryn–Milnorin teoreeman jo vuonna 1950 István Fárysta riippumatta. Hänen puolisonsa on englantilainen kollega Dusa McDuff.
Milnor on voittanut useita merkittävimpiä tieteenalansa palkintoja. Vuonna 1962 hänelle myönnettiin Fieldsin mitali, vuonna 1967 National Medal of Science ja vuonna 1989 matematiikan Wolfin palkinto. Hän on toiminut professorina Stony Brookin yliopistossa. Milnor sai matematiikan Abel-palkinnon vuonna 2011 työstään topologian, geometrian ja algebran alueilla.
Kriittinen tiheys
Kriittisellä tiheydellä tarkoitetaan kosmologiassa sitä tiheyttä, joka on juuri riittävä pysäyttämään alkuräjähdyksestä alkaneen maailmankaikkeuden laajenemisen (mikäli kosmologinen vakio olisi nolla). Kriittinen tiheys \rho_c riippuu ainoastaan kunkin ajankohdan laajenemisnopeudesta, Hubblen vakiosta H (yksikkö usein kirjoitettuna muotoon km/s/Mpc), sekä Newtonin vakiosta G. Kun kosmologiassa puhutaan joko materian tai energian tiheydestä yksikkönä on usein \rho_c. Maailmankaikkeuden tiheys, \rho, tällä hetkellä, kun yksikkönä on \rho_c on siten, missä H_0 on maailmankaikkeuden laajenemisnopeus tänään. Sen tarkka arvo on mitattu tarkasti vasta vuosituhannen taitteessa. Tämänhetkinen arvo on WMAPilla kosmisesta taustasäteilystä mitattuna n. 70 km/s/Mpc. \Omega_0 on kaiken materian/energian yhteen laskettu tiheys. Se on usein jaettu kahteen osaan, materia tiheyteen \Omega_m ja pimeän energian tiheyteen,, jolloin.
Nykyään kaikkeuden ainetiheyden oletetaan olevan juuri kriittinen tiheys.
Mollberg
Mollberg on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Passage
Passage eroaa harjoitus-, keski-, kootusta - ja lisätystä ravista siten, että jalkojen liikkeet ovat korkeammat ja kestävät kauemmin. Takajalat kantavat suuren osan painosta ja jalat taipuvat polvista ja kintereistä voimakkaasti. Hevonen vaikuttaa ravaavan hidastettuna ja liike vaikuttaa tanssimaiselta. Kouluratsastuskilpailuissa hevosen edellytetään pysyvän passagessa rauhallisena, tarmokkaana ja notkeana mutta myös säilyttävän asiaankuuluvan kokoamisen asteen.
Requiem: Avenging Angel
Requiem: Avenging Angel on The 3DO Companyn ja Ubisoftin vuonna 1999 julkaisema FPS-peli.
Tarina
Requiem on epätavallinen tietokonepeli, sillä sen maailma on rakentunut raamatulliselle ja kristilliselle mytologialle ja sen vaikutteille sekä perinteisimmille tieteiselementeille. Peli kertoo taistelusta taivaan enkelien ja helvetin demonien välillä. Pelattava hahmo on taivaalle uskollinen enkeli Malachi. Malachin on taisteltava läpi helvetin täyttämän maan sekä tuhottava demonien päällikkö Lilith.
Enkelin voimat
Malachi pystyy loitsimaan erilaisia pyhiä voimia joiden avulla hän muun muassa muuttaa vihollisensa suolapatsaaksi, heittää käsistään tulta tai usuttaa mehiläiset vihollisen kimppuun.
Raul Boesel
Raul Boesel (s. 4. joulukuuta 1957 Curitiba, Brasilia ) on entinen brasilialainen kilpa-autoilija. Hän kilpaili Formula 1 -sarjassa kausina – saavuttamatta ainuttakaan MM-pistettä.
Formula 1
Kaudeksi 1982 Boesel sai kilpakuljettajan paikan March-tallista. Kauden aikana hän selviytyi maaliin neljästi, ollen parhaimmillaan kahdeksas Belgian GP:ssa.
Ranskalaisesta Ligier-tallista vapautui kuljettajan paikka Boeselille kaudeksi 1983. Nyt hän selviyti maaliin seitsemän kertaa, mutta ei saavuttanut kertaakaan MM-pisteitä. Parhaimmillaan hän oli seitsemäs Länsi-Yhdysvaltain GP:ssa, joka on hänen uransa paras sijoitus. Tämän kauden jälkeen Boeselia ei enää nähty F1:sissä.
CART-sarja
Vuonna 1985 Boesel siirtyi kilpailemaan Pohjois-Amerikan CART-sarjaan. Siellä hän kilpaili aina vuoteen 2002 lukuun ottamatta vuotta 1987, jolloin hän kilpaili World Sportscar -sarjassa voittaen myös sen mestaruuden. CART-sarjassa Boesel osallistui 171 kilpailuun, joissa hän saavutti kolme paalupaikkaa ja oli parhaimmillaan kilpailussa toinen.
Kaipolan paperitehdas
thumb|right|240px|Kaipolan paperitehdas 1950-luvun puolivälissä thumb|right|240px|Jämsän Kaipolan paperitehdas 1950-luvun puolivälissä Kaipolan paperitehdas oli Jämsässä sijaitseva paperitehdas, joka kuului UPM-Kymmene Oyj -konserniin. Tehdas toimi vuosien 1952 ja tammikuun 2021 välillä. Tehtaalla työskenteli lakkautukseen asti noin 500 työntekijää. Tehtaalla oli kolme paperikonetta, joiden yhteinen tuotantokapasiteetti oli noin 700 000 t/a. Kaipolan tehdasyhteisö sai tehtaan viimeisen vuoden dokumentoinnista Nykydokumentointiteko-tunnustuspalkinnon vuonna 2021.
Historia
Kaipolan tehdas perustettiin vuonna 1952, Päijänteen rannalle Jämsänjokilaaksoon. Ensimmäinen paperikone, paperikone 1 käynnistyi vuonna 1954. Seuraava virstapylväs saavutettiin pari vuotta myöhemmin vuonna 1956, jolloin käynnistyivät paperikone 2 sekä kartonkikone 3. Vuoteen 1964 mennessä tehtaalla oli jo viisi käyvää paperikonetta.
Saint Louisin roomalaiskatolinen arkkihiippakunta
thumb|Hiippakunnan vaakuna Saint Louisin roomalaiskatolinen arkkihiippakunta on katolisen kirkon hiippakunta Missourissa, Yhdysvalloissa. Vuonna 2014 siihen kuului 594 000 jäsentä, 619 pappia ja 259 pappia 184 seurakunnassa.
Kaipolan paperitehdas
Historia
Vuosina 1965–1985 tehtaassa tehtiin pieniä koneuusintoja ja erikoistuotteita, aloitettiin suuntautuminen kevytpainopapereihin sekä kuumahierteen kehitystyö, koehiertämö käynnistyikin vuonna 1969. Ensimmäinen varsinainen kuumahiertämö käynnistyi vuonna 1977 ja toinen vuonna 1987, samana vuonna käynnistyi paperikone 6 sekä biologinen puhdistamo, myös vuonna 1987 lopetettiin paperikone 1:n toiminta. Vuotta myöhemmin vuonna 1988 lakkautettiin paperikone 2 ja kartonkikone 3. Vuonna 1989 käynnistyivät kuumahiertämö 3, siistauslaitos ja paperikone 7.
Vuosina 1991–2001 uusittiin tehtaan voimalaitosta kolmeen kertaan sekä paperikone 5:n toiminta lopetettiin. Vuonna 1991 voimalaitos uudistettiin, vuonna 1992 paperikone 5 lopetti toiminnan, vuonna 1993 voimalaitoksen sähkösuodinta laajennettiin ja vuonna 2001 valmistui voimalaitokselle uusi varakattila. Myös vuoden 2001 jälkeen uudistuksia on tehty ympäri tehdasta ja niitä tehdään myös tulevaisuudessa, jotta tehdas pysyy kilpailukykyisenä ja tuottavana. Elokuussa 2020 UPM kuitenkin ilmoitti suunnittelevansa Kaipolan tehtaan pysyvää sulkemista viimeistään vuoden 2020 loppuun mennessä. Lakkautus vähensi graafisten paperien kapasiteettia 720 000 tonnilta, mistä 450 000 tonnia on sanomalehtipaperia ja 270 000 tonnia päällystettyä mekaanista painopaperia.
Tuotanto
thumb|right|240px|Kaipolan paperitehtaan koneet PK1 ja PK2 vuonna 1956
Tehtaan paperikoneet
Tehtaassa oli sen pysähtyessä kolme paperikonetta, jotka valmistivat LWC-, sanomalehti- ja luettelopapereita yli 700 000 tonnia vuodessa. Tästä määrästä yli puolet oli luettelopapereita. Parhaimmillaan toimivia paperikoneita oli yhtä aikaa viisi kappaletta vuosina 1988–1989. Kolmen vanhimman paperikoneen alkuperäinen tuotanto oli yhteensä 150 000 tonnia vuodessa sanomalehtipaperia. Neljällä vanhimmalla päästiin yhteensä noin 230 000 tonnin vuosituotantoon.
Hiomo ja kuorimo
Hiomossa oli aluksi 12 Roberts-merkkistä hiomakonetta, jotka olivat Tampellan amerikkalaisella lisenssillä valmistamia. Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n oma konepaja, Jylhävaaran konepaja toimitti suurimman osan muista laitteista. Kuorimossa oli kaksi kuorimarumpua.
Hiomo pysäytettiin huhtikuussa 1988. Niin sanottu "pikkuhiertämö" pysäytettiin vuonna 1989. Se purettiin ja myytiin jatkamaan massanvalmistusta Sambiassa. Ykköshiertämö pysäytettiin kesäkuussa 1992.
Hiomon toimitiloissa toimii Saksalainen Voith Paper, joka aloitti heinäkuussa 2010 painopapereiden tuotannossa käytettävien telojen valmistuksen Kaipolan tehtaalla. Yksikkö valmistaa pehmeitä kalanteriteloja ja se työllisti alkuvaiheessa neljä henkilöä.
Siistaamo
Kaipolan vuonna 1988 valmistunut siistaamo oli Suomen suurin ja käytti yli puolet maassa talteen otetusta kotikeräyspaperista. Siistaamon alkuperäinen kapasiteetti oli keräyspaperia noin 300 tonnia päivässä. Vuosien 1992–1993 aikana kapasiteettia nostettiin 380 tonniin päivässä. Vuosina 1997–1998 siistaamon kapasiteetti nostettiin 450 tonniin päivässä ja edelleen 580 tonniin päivässä vuosina 2004–2005.
Höyryvoimalaitos
Alkuperäisessä voimalaitoksessa oli kaksi höyrykattilaa, joiden polttoaineena oli puujäte, kuoret, kivihiilipöly tai öljy. Höyryvoimalaitoksella oli laajimmillaan kolme kattilaa. Kaikilla kattiloilla on yhteinen, vuonna 1954 rakennettu 120 metriä korkea tiilipiippu.
Lisäksi höyryä tuotetaan hiertämöiden lämmön talteenotoissa LTO2 (36 MW) ja LTO3 (40 MW).
Tuotteet
Päällystetty aikakauslehtipaperi (LWC):
Luettelopaperi (TD):