cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Muhammed Koraanissa
Voiton suura (48:29)
Suura 48 kuuluu Koraanin uusimpaan kerrostumaan. Siinä käytetty ilmaisu, jonka mukaan lähettilään seuraajat ovat ”ankaria uskottomille mutta armeliaita toisilleen”, yleistyy al-Walidin hallintokaudella 700-luvun alussa. Teksti sisältää Koraanin ainoat viittaukset Mekkaan sekä arabeihin (al-’a’arab). Suomennoksissa jälkimmäiset kääntyvät beduiineiksi tai erämaan asukkaiksi. Jakeessa 29 esiintyy sana Muhammed, joka voisi olla profeetan nimi: "”Muhammed on Jumalan lähettiläs, ja ne, jotka ovat hänen kanssaan, ovat kovia uskottomille, mutta laupiaita toisiaan kohtaan.”"Suura muodostuu Bellin kuvailemista katkelmista, jotka päättyvät johtopäätöslauseisiin, kuten ”Hän on Kaikkivaltias”, ”Jumala on Kaikkitietävä”, ”Jumala on riittävä todistaja”. Saman aiheiset katkelmat on pantu peräkkäin siten, että kokonaisuudesta tulisi mahdollisimman sidosteinen. Jae 29 muodostaa erillisen kokonaisuuden, minkä takia Ohlig pitää sitä myöhempänä lisäyksenä. Sen sävy on kristillinen; siinä mainitaan Toora ja evankeliumi ja esitetään Matteuksen evankeliumin kylväjävertaus.
Ohlig katsoo, että sana Muhammed on myös tässä verbin partisiippimuoto (ylistetty, siunattu tai valittu), ja tarkoittaa Jeesusta. Nevo ja Koren arvelevat, että sana voisi myös olla erisnimi Muhammed, koska suura vaikuttaa ajallisesti myöhäiseltä. Ilmaisu "Muhammed on Jumalan lähettiläs" voidaan lukea käännöksenä psalmin 118 säkeestä "Siunattu (=Muhammed) hän, joka tulee Herran nimeen (eli on Jumalan lähettiläs)".
Ryhmien suura (33:40)
Suurassa puhutaan profeetasta, jolle Jumala myöntää sellaisia seksuaalisia erioikeuksia, jotka ovat vieraita kristinuskolle. Profeetta ihastuu ottopoikansa Zaidin vaimoon Zainab bint Jahshiin. Hän saa Jumalalta poikkeusluvan mennä naimisiin tämän kanssa, kun parille ensin järjestetään avioero. Hän saa myös naida haluamansa määrän uskovia naisia ja ottaa orjattaria mistä ryhmästä tahansa. Jotkut suuran ilmaisut viittaavat siihen, että puhutaan jo kuolleesta henkilöstä.
Jakeessa 40 esitetään profeetta Muhammediin liitettyjä ominaisuuksia. Siinä todetaan:  "”Muhammed ei ole kenenkään miehenne isä, vaan Jumalan lähettiläs ja profeettojen sinetti.”"Islamiin kuuluu ajatus, että Muhammed on viimeinen profeetta, mihin viitataan käsitteellä ”profeettojen sinetti”. Lainatussa virkkeessä asiaa vielä vahvistaa maininta siitä, ettei profeetta ole ”kenenkään miehenne isä”. Jos profeetalla olisi poika, hänenkin kuuluisi olla profeetta. Koska sellaista ei ole, Muhammed on viimeinen. On esitetty arvelu, että Zaidin asema Muhammedin ottopoikana haluttiin tästä syystä mitätöidä, ja juuri sitä varten piti kehittää tarina Muhammedin avioitumisesta Zaidin vaimon kanssa. Se onkin ainoa tarina, joka Muhammedista Koraanissa kerrotaan.
Israelilainen tutkija G. Stroumsa on osoittanut, että islam sai oppinsa viimeisestä profeetasta manikealaisuudesta. 200-luvulla elänyt Mani piti itseään Aatamista alkaneen vanhatestamentillisten profeettojen sarjan jatkajana. Manikealaiset käyttivät hänestä kunnianimeä ”profeettojen sinetti”. Sillä ei kuitenkaan tarkoitettu, että Mani olisi ollut viimeinen profeetta, vaan että hän vahvisti eli sinetöi oikeaksi aikaisempien profeettojen sanoman. Islamilaisissa lähteissä kielikuva tulkittiin niin, että Mani olisi pitänyt itseään lopullisen tiedon ilmoittajana. Tämä Maniin liitetty käsitys siirrettiin koskemaan myös Muhammedia.
Suuran 33 sisältö on ei-kristillinen, joten siinä mainittu ”Muhammed” ei voi enää olla Jeesus. Suura 33 onkin ainoa, jossa varmuudella puhutaan profeetta Muhammedista.
Muut mahdolliset kohdat
Tekstiyhteyksien perusteella K-H.Ohlig katsoo, että neljästä kohdasta kahdessa tai kolmessa Koraanin maininta Muhammedista viittaa Jeesukseen. Neljännessä tapauksessa kyse on Muhammed-nimisestä arabiprofeetasta. Konkreettisin hänestä kerrottu henkilötieto on profeetan ottopoika Zaidiin liittyvä tarina, joka esiintyy lyhyenä viittauksena myös Ibn Hishamin elämäkerrassa. Nimeltä mainitsematon profeetta, joka saattaisi olla Muhammed, esiintyy lisäksi parissa muussa paikassa.
Koreuden suura 43
Koreuden suurassa (43:20–31) todetaan, että Koraani on annettu "lähettiläälle" ja ihmetellään, miksei sitä mieluummin lähetetty jollekin mahtimiehelle. Tässä kyse näyttää olevan arabiprofeetasta, jolle ei kuitenkaan anneta nimeä.
Keskipäivän suura 93
Keskipäivän suurassa (93) esiintyy orpo, harhaileva ja köyhä henkilö, jonka Herra ottaa suojiinsa ja tekee hänestä rikkaan. Kyseessä voisi olla Muhammed, jonka isän ja äidin kerrotaan kuolleen varhain. Luultavammin henkilö on kuitenkin Mooses, joka löydettiin orpona kaislaveneestä ja otettiin faaraon hoviin löytölapseksi.
Arviointia
Muhammedin poissaolo Koraanista tuntuu vaativan selityksiä. Koraanista puuttuvat monet muutkin islamin keskeiset sisällöt, kuten islamin viisi peruspilaria, joista esitellään vain osa ja nekin viitteellisesti. Islamilaisen selityksen mukaan suullinen perimätieto täydentää kaikki puuttuvat kohdat. Historiallis-kriittinen islamin tutkimuksen koulukunta on selittänyt puutteita sillä, että Koraanin tekstit ja niihin kohdistunut kunnioitus olisivat pääosin vanhempaa perua kuin Muhammediin kohdistunut kultti. Profeetta Muhammed olisi ilmestynyt arabiuskontoon vasta vuoden 750 abbasidivallankumouksen  jälkeen. Tässä vaiheessa Muhammedin elämä olisi liitetty Koraanin kirjoituksiin puhtaasti kaunokirjallisin keinoin. Näin myös arabit olisivat saaneet oman profeetan, jolla on kirja aivan kuten juutalaisilla oli Mooses, joka oli saanut Jumalalta Tooran. Ehdotus selittäisi myös sen, miksi Koraanista puuttuvat Arabian niemimaan oloja koskevat kuvaukset, ja niiden tilalla on käsitteistöä, joka viittaa muualle. Kriitikot uskovat Koraanin tekstien syntyneet Syyriassa, Irakissa tai Persiassa eli Arabian niemimaan ulkopuolella.
Koraanissa on myös kirjallisia piirteitä, jotka eivät tunnu sopivan Muhammedin elämäkertaan. Yksi sellainen on sanan "profeetta" esiintyminen. Theodor Nöldeke on jakanut Koraanin suurat varhaisempiin (Mekan kauden) ja myöhempiin (Medinan kauden) suuriin. Tavanomaisen käsityksen mukaan Muhammed oli Mekassa ennen kaikkea profeetta, kunnes hänestä Medinassa tuli myös valtiomies. Varhaisissa Mekan suurissa ei kuitenkaan juuri lainkaan esiinny sanaa "profeetta", joka alkaa löytyä vasta Medinan kauden suurissa.
Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan tiedämme yllättävän vähän islamin kaikkein varhaisimmasta historiasta, minkä takia tutkijat joutuvat pohjimmiltaan tekemään hyvin subjektiivisen valinnan siitä, haluavatko he uskoa islamilaiseen kuvaan vai ei.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1995
Joukkueet pelasivat lohkoissaan yksinkertaisen sarjan, jossa voitosta sai kaksi ja tappiosta nolla pistettä. Tasan päättyneen ottelun jälkeen suoritettiin rangaistuslaukauskilpailu, jolla ei ollut vaikutusta pisteisiin, vaan sen tulos ratkaisisi mikäli joukkueet päätyisivät sarjassa tasapisteisiin. A-lohkon kaksi parasta etenivät suoraan välieriin ja 3. ja 4. sijoittuneet karsivat pääsystä sinne B-lohkon kahden parhaan kanssa.
Kutteri (elintarviketeollisuus)
Kutteri on nimitys elintarviketeollisuudessa mm. makkaran valmistukseen käytetylle laitteelle, jossa liharaaka-aine ja muut ainekset hienonnetaan ja sekoitetaan varsinaiseksi makkaramassaksi ennen kypsennystä.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1995
MM-kultaa voitti Ruotsi. Se voitti loppuottelussa Venäjän maalein 6-4. Suomi sijoittui kolmanneksi voitettuaan kisojen ensikertalaisen Kazakstanin pronssiottelussa maalein 3-2. Ensimmäisiä Pohjois-Amerikassa pelattuja maailmanmestaruuskilpailuja seurasi noin 8 000 katsojaa.
Altamira
Altamira on kalliomaalauksistaan tunnettu luola Espanjan Kantabriassa Santillana del Marin kunnassa 30 kilometriä länteen Santanderista. Sen maalaukset löydettiin vuonna 1879. Altamira on ollut Unescon maailmanperintöluettelon kohde vuodesta 1985. Vuonna 2008 kohteen määrittelyä laajennettiin koskemaan myös muita alueen luolia, joissa on jäänteitä esihistoriallisesta asutuksesta.
Luola on 270 metriä pitkä ja sen leveys vaihtelee kahdesta kuuteen metriin. Luolasto on syntynyt karstimaan liikkeistä. Luolan suuaukko sulkeutui kivivyöryssä 13 000 vuotta sitten ja avautui uudelleen 1879 läheisellä louhoksella tehtyjen räjäytysten takia. Arkeologiset tutkimukset ovat paljastaneet että luolassa on asunut ihmisiä kahteen otteeseen Solutrén kulttuurin aikana (noin 18 500 vuotta sitten) ja Madeleinen kulttuurin aikana (16 500 – 14 000 vuotta sitten). Näiden asutuskausien välissä luola on ollut eläinten lymypaikkana.
Luola suljettiin matkailijoilta vuonna 1977, kun huomattiin hengitysilmasta tiivistyneen kosteuden vahingoittavan maalauksia. Luolista on tehty maanpinnalle jäljennös, jossa pääsee vierailemaan.
Palolatikka
Palolatikka on musta, 4–5 millimetrin pituinen ja erittäin litteä lude. Ravintonsa se luultavasti imee palaneilla puilla elävistä lahottajasienistä, mutta muutoin sen elintavat ovat tuntemattomat.
Lajista on tehty satunnaisia havaintoja Venäjän Kaukoidästä Pohjois-Ruotsiin ulottuvalta vyöhykkeeltä. Suomessa se on levinneisyydeltään maan pohjoisin latikkalaji. Sitä on löydetty Inarista, Kittilästä, Ilomantsista ja Lieksasta (Patvinsuon kansallispuistosta). Sen tyypillinen elinympäristö on palanut havumetsä ja aiemmin laji on todennäköisesti ollut nykyistä yleisempi. Lajia on vaikea havaita, minkä vuoksi sen esiintyvyyden varmistaminen on työlästä. Se elää palaneiden havupuiden kuoren alla ja mahdollisesti myös pudonneissa kuorenkappaleissa.
Laji on riippuvainen metsäpaloista ja siirtyy kuloalueilta toisille, mikä vaikeuttaa sen suojelemista. Metsäpaloalueiden väheneminen onkin uhka lajin olemassaololle. Lajin säilymistä voidaan edistää niin sanotuilla luonnonsuojelupoltoilla.
HIFK Salibandy
HIFK Salibandy on Helsingin IFK:n salibandyjaosto. Salibandy tuli mukaan toimintaan 1990-luvun alussa. Miesten edustusjoukkue oli ensimmäinen suomalainen joukkue, joka voitti Euroopan cupin.
Miehet pelaavat kaudella 2020-2021 II-divisioonan Etelä-Suomen lohkossa. Joukkue on muuttunut kaudesta 2019-2020 merkittävästi kun pääosa lopettaneen salibandyseura AC HaKin miesten edustusjoukkueen pelaajista siirtyi HIFK:n riveihin.
Jevgeni Prigožin
Jevgeni Viktorovitš Prigožin (s. 1. kesäkuuta 1961 Leningrad, Neuvostoliitto) on venäläinen suurliikemies ja oligarkki, joka tunnetaan siteistään Venäjän presidentti Vladimir Putiniin. Prigožinia kutsutaan usein ”Putinin kokiksi”, koska hänen ravintoloissaan ja pitopalveluyrityksissä on järjestetty illallisia, joihin Putin on osallistunut ulkomaisten arvovieraiden kanssa.
HIFK Salibandy
Muut joukkueet
HIFK:in alaisuudessa pelaa lukuisia joukkueita usealla eri sarjatasolla.
World Wide Live
World Wide Live on Scorpionsin vuonna 1985 julkaisema live-albumi. Kappaleet on nauhoitettu eri keikoilta kiertueen aikana.
HIFK Salibandy
Seniorisarjat
HIFK M40
Jevgeni Prigožin
Prigožin on venäläisen yksityisen palkka-armeijan Ryhmä Wagnerin perustaja ja johtaja. Wagner on osallistunut lukuisiin Venäjän sotilasoperaatioihin 2010- ja 2020-luvuilla. Ukrainan sodan aikana Prigožin on esittänyt yhä enemmän kritiikkiä Venäjän puolustusministeriötä kohtaan ja hän johti 23.–24. kesäkuuta 2023 Wagner-ryhmän kapinaa, jonka tavoitteena oli Venäjän sotilasjohdon syrjäyttäminen.
Tausta ja yksityiselämä
Prigožin syntyi Leningradissa vuonna 1961. Hänen isänsä ja isäpuolensa olivat venäjänjuutalaisia. Prigožin valmistui vuonna 1977 urheilupainotteisesta sisäoppilaitoksesta, mutta hän ei menestynyt hiihtourheilijana. Vuonna 1981 Prigožin tuomittiin vankeuteen 12 vuodeksi muun muassa ryöstöstä ja alaikäisen ottamisesta mukaan juopotteluun ja rikolliseen toimintaan. Vapauduttuaan vuonna 1990 hän aloitti pikaruokabisneksen, josta kasvoi ravintola- ja pitopalvelu-imperiumi. Vuoteen 2012 mennessä tämä yritys, Concord Catering, muonitti jo yli 90 % Venäjän armeijasta.
Prigožin on naimisissa liikenaisen, Ljubov Prigožinan, kanssa, jolla on myös yhteyksiä miehensä Concord-yhtiöön. Parilla on yhteensä kolme lasta: Polina (s. 1992), Pavel (s. 1996 tai 1998) ja Veronika (s. 2005). Kaikille heille on asetettu pakotteita johtuen heidän suhteistaan Prigožiniin.
Venäjän hallituksen palveluksessa
Bellingcat, The Insider ja Der Spiegel ovat selvittäneet, että Jevgeni Prigožinin toiminta on tiiviisti sidoksissa Venäjän puolustusministeriöön ja sen tiedusteluun, GRU:hun. Prigožinin laaja yritysverkosto on riippuvainen Venäjän hallituksesta ja näyttää olevan hallituksen ulkomaisten operaatioiden suojaverho ja kehämäisten liiketoimien rahanpesukanava.
Vuonna 2019 Novaja Gazeta kertoi tutkimuksesta, jonka mukaan liikemies Prigožiniin liittyvät noin 40 yritystä ovat allekirjoittaneet vuodesta 2011 lähtien ainakin 5393 sopimusta hallituksen kanssa 209,23 miljardin ruplan arvosta. Todellinen summa on ilmeisesti suurempi, sillä vuonna 2017 pääministeri Dmitri Medvedev määräsi monet hankinnat salaisiksi. Yritysverkosto luo harhakuvan tarjouskilpailusta, ja voittaja on joku "Kremlin kokin" yritys.
Venäjän vuoden 2022 hyökkäyksen jälkeen
Vuonna 2022 wagnerilaisia värvättiin Ukrainan sodassa paljon myös vankiloista, mikä laski ryhmän tasoa. Wagner menestyi Ukrainassa kuitenkin paikoin paremmin kuin vakinainen armeija, mikä lisäsi Prigožinin arvostusta. Prigožinin ja puolustusministeriön suhteiden huonontuessa häntä kiellettiin värväämästä lisää vankeja vuoden 2023 alussa.
Huhtikuussa 2023 Prigožin ehdotti kaksintaistelua Suomen armeijan ja Wagner-joukkojen välille, jotta Suomen armeijan taistelukyky voitaisiin arvioida: ”Jos olette valmiit tekemään kyseisen ehdotuksen Suomen johdolle, tehkää se seuraavalla tavalla: me valitsemme paikan, te lähetätte sinne 500 hyvin varusteltua suomalaista sotilasta. Sen jälkeen tulen sinne 500 Wagner-sotilaan kanssa ja taistelemme kuolemaan asti, kunnes jompikumpi osapuoli voittaa. Tapamme toisiamme ja otamme mittaa siitä, kumpi osapuoli on vahvempi.”
Konfliktit Venäjän armeijan kanssa
5. toukokuuta 2023 Prigožin ilmoitti vetävänsä wagnerilaiset Bah’mutista ammusten vähyyden takia ja kritisoi Venäjän sodanjohtoa: ”Šoigu! Gerasimov! Missä on... ammukset?... He tulivat tänne vapaaehtoisina ja kuolevat teidän puolestanne, jotta voitte lihottaa itseänne mahonkitoimistoissanne.” Muutamaa päivää aiemmin Yhdysvaltain kansallinen turvallisuusneuvosto oli ilmoittanut, että ”yli 20 000 venäläistä sotilasta on kuollut ja 80 000 haavoittunut Ukrainan taisteluissa joulukuun jälkeen. Puolet kuolleista kuului Wagner-ryhmään.”
23. kesäkuuta 2023 Prigožin ilmoitti Venäjän joukkojen hyökänneen ohjuksin ja tykein Wagner-joukkoja vastaan tappaen 2000 sotilasta. Prigožin aloitti kapinan Venäjän puolustusministeriötä vastaan ja sanoi Wagnerin ”menevän loppuun saakka Venäjän sotilasjohdon syrjäyttämiseksi”. Tämän jälkeen Wagnerin joukoista on tehty havaintoja Venäjän rajojen sisäpuolella, muun muassa piirittämässä Donin Rostovin kaupunkia. Venäjän hallinto kiristi turvatoimia muun muassa Moskovan hallintorakennuksissa. Wagnerin kapinajoukko eteni 200 kilometrin päähän Moskovasta kunnes Prigožin ja Venäjän hallinto pääsivät sopimukseen: kapina lopetetettiin ja Prigožin välttyi syytteiltä, mutta joutui muuttamaan maanpakoon Valko-Venäjälle ja Wagner-joukkoja siirrettiin Venäjän puolustusministeristön alaisuuteen.
Clyde Scott
Clyde Scott (29. elokuuta 1924 – 30. tammikuuta 2018 ) oli yhdysvaltalainen pika-aitajuoksija ja olympiamitalisti.
Scott saavutti 110 metrin aitajuoksussa olympiahopeaa Lontoossa 1948 ajalla 14,1 s. Yhdysvallat otti kilpailussa kolmoisvoiton, vaikka maailmanennätysmies Harrison Dillard ei päässyt mukaan epäonnistuttuaan Yhdysvaltain karsinnoissa.
Irene Steer
Irene Steer oli brittiläinen uimari ja olympiavoittaja. Hän voitti olympiakultaa Tukholman kesäolympialaisissa vuonna 1912 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Samassa joukkueessa Steerin kanssa uivat myös Annie Speirs, Jennie Fletcher sekä Belle Moore. Joukkueen voittoaika oli uusi olympiaennätys 5.52,8. Steer osallistui kilpailuissa myös henkilökohtaiseen 100 metrin vapaauintiin, jossa hän karsiutui välierissä.
Steer voitti urallaan myös seitsemän Walesin mestaruutta uinnissa.
Shigeru Morioka
Jalkapallomaajoukkue
Morioka kuului Japanin U-23 joukkueeseen kesäolympialaisissa 1996, joissa Japani putosi ensimmäisellä kierroksella.
Tusculum
Tusculum (lat.;, , ) oli antiikin aikainen ja keskiaikainen kaupunki Latiumissa Italiassa. Se sijaitsi lähellä nykyistä Frascatin kaupunkia noin 23 kilometriä kaakkoon Roomasta.
Tusculum oli roomalaisten suosimaa huvila-aluetta, ja muun muassa Cicerolla oli siellä huvila nimeltä Tusculanum. Kaupunki oli merkittävä vielä keskiajalla. Se hävitettiin vuonna 1191, ja siitä on jäljellä muutamia raunioita. Kuvaannollisesti ”Tusculum” merkitsee Ciceron huvilaan viitaten paikkaa, jossa tieteen tai taiteen harjoittaja voi työskennellä häiriintymättä.
Maantiede
Tusculum sijaitsi 15 roomalaista mailia eli 120 stadioninmittaa, toisin sanoen noin 23 kilometriä, kaakkoon Roomasta. Se oli rakennettu pitkälle harjanteelle, joka yhdistyi Albanusvuoreen (Albanus mons, nyk. Monte Cavo) ja tunnettiin nimellä Tusculani colles. Kaupungin sijainti oli strateginen, sillä se hallitsi solaa, jonka kautta kulki reitti eekvien ja volskien alueelta Roomaan.
pienoiskuva|vasen|Tusculumista tehty kaavakuvapiirros vuodelta 1883. Kaupunki koostui kahdesta osasta, jotka olivat varsinainen kaupunki eli ”alakaupunki”, vaikka sekin sijaitsi harjanteella, sekä linnavuori (arx), joka oli korkeammalla harjanteen huipulla kohdassa, jonka korkeat jyrkänteet erottivat muusta osasta, ja johon pääsi vain yhden hieman loivemman sisäänkäynnin kautta. Linnavuoren korkeus on noin 670 metriä merenpinnasta laskettuna. Sen sanotaan olleen niin korkea, että kun eekvit pitivät sitä hallussaan, he pystyivät näkemään, kun Rooman armeija lähti liikkeelle Roomasta. Alakaupunki sijaitsi linnavuoren juurella sen länsipuolella.
pienoiskuva|vasen|Tusculumin raunioita. Tusculumin alue (ager Tusculanus) tuotti Roomaan vettä akveduktien Aqua Tepula ja Aqua Virgo välityksellä.
Varhaishistoria ja mytologia
Tusculumin paikka on arkeologisten löydösten perusteella ollut asuttu viimeistään varhaisella rautakaudella. Paikan nimi on itaalista alkuperää ja viittaa siihen, että latinalaisten mielestä paikalla olisi alun perin ollut etruskien asutus. Festus katsoi nimen Tusculum olevan diminutiivi nimestä Tuscus, mutta antiikin lähteet eivät muutoin kytke kaupunkia etruskeihin. Yleisessä perinteessä Tusculumin perustajana pidettiin Telegonosta, Odysseuksen ja Kirken poikaa. Siksi latinankieliset runoilijat viittaavat kaupunkiin ilmaisuilla Telegoni moenia ja Circaea moenia, ja sen kukkulaan ilmaisuilla Telegoni juga parricidae, Circaeum dorsum ja Telegoni jugera.
Tämä tarkoittaa sitä, etteivät tusculumilaiset väittäneet kaupunkiaan yhtä vanhaksi kuin monet muut latinalaiset kaupungit, sillä se olisi ollut perustettu vasta sukupolvi Troijan sodan jälkeen. Niinpä Vergilius ei johdonmukaisesti mainitse sitä Aeneiksessaan. Tutkielman Origo gentis Romanae kirjoittaja mainitsee, että Latinus Silvius teki Tusculumista Alba Longan siirtokunnan tai muutoin sen alaisen kaupungin. Kaupunki vaikuttaa saaneen itsenäisyytensä takaisin sen jälkeen, kun Tullus Hostilius tuhosi Alban. Sen jälkeen kaupungista tuli tasavalta, jota johti diktaattori.
Latinalaiskaupunkien ystävyyttä vaalineen Tarquinius Superbuksen aikana koko latinalaisheimon johtohenkilöihin kuului tusculumilainen Octavius Mamilius, joka johti syntyperänsä Odysseukseen ja Kirkeen. Tarquinius antoi hänelle tyttärensä avioliittoon, ja sai näin hänen sukunsa liittolaisekseen. Mamiliusten suvun käsitykset omasta alkuperästään näkyivät kaupungin lyömissä rahoissa, joiden toisella puolella oli Mercuriuksen pää ja toisella puolella Odysseus koirineen. Antiikin lähteet esittävät Mamiliuksen ja Tarquiniuksen liiton kuitenkin latinalaissodan alkusyyksi. Sen jälkeen kun Tarquinius oli karkotettu Roomasta ja epäonnistunut saamaan kruunuaan takaisin etruskien avustuksella, hän pakeni vävynsä kanssa Tusculumiin ja muodosti hänen avullaan liiton kolmenkymmenen latinalaiskaupungin kanssa. Liittokunnan armeija asettui nykyisin kuivan Regillusjärven lähelle. Järvi sijaitsi sen kukkulan juurella, jolla Tusculum sijaitsi. Tämä johti vuonna 497 eaa. käytyyn, latinalaisille tappiolliseen Regillusjärven taisteluun. Siinä roomalainen päällikkö Titus Herminius surmasi Mamiliuksen ja Tarquinius, joka osallistui taisteluun vaikka oli jo iäkäs, haavoittui.
Rooman liittolaisena
Taistelua seuranneen rauhan jälkeen tusculumilaiset pysyivät pitkään Rooman uskollisina liittolaisina. Tämä johti volskien ja eekvien hyökkäyksiin vuosina 461 ja 460 eaa. Kun sabiinit piirittivät Roomaa Appius Herdoniuksen johdolla vuonna 460 eaa., tusculumilaiset osoittivat uskollisuuttaan lähettämällä kaupunkiin apujoukkoja heti uutisen kuultuaan, mistä he saivat roomalaisilta julkiset kiitokset. Hieman myöhemmin Tusculumin diktaattori Lucius Mamilius palkittiin Rooman kansalaisuudella. Seuraavana vuonna eli 459 eaa. roomalaiset saattoivat maksaa kiitollisuudenvelkansa takaisin, kun eekvit piirittivät Tusculumin linnavuorta yöllisen yllätyshyökkäyksen jälkeen. Tuolloin Fabius Vibulanuksen johtama Rooman armeija oli leiriytyneenä lähellä Antiumia, mutta suuntasi heti Tusculumin avuksi. Eekvien häätäminen oli kuitenkin vaikeampaa kuin Herdoniuksen voittaminen, ja taisteluita kesti useita kuukausia. Lopulta tusculumilaiset saivat voiton eekveistä onnistumalla aiheuttamaan vihollisilleen nälänhädän. Tusculumilaiset sallivat eekvien suunnata kotiinsa sen jälkeen, kun he olivat luovuttaneet aseensa. Roomalaiset kuitenkin surmasivat heidät Algidusvuorella heidän kotimatkansa aikana.
Tusculumin ja Rooman välinen ystävyys katkesi noin vuonna 381 eaa. (tai 379 eaa.) Tuolloin tusculumilaiset syyttivät gabiilaisten ja labicumilaisten kanssa Praenesten asukkaita Rooman senaatin edessä ryöstöretkistä alueelleen. Senaatti kuitenkin jätti valitukset huomiotta. Hieman myöhemmin Camillus kukisti volskit, ja hämmästyi löytäessään sotavankiensa joukosta monia tusculumilaisia, jotka vielä kertoivat olleensa mukana sotimassa Roomaa vastaan yhteisen päätöksen seurauksena. Tätä hän käytti senaatissa todisteena siitä, että tusculumilaiset olivat luopuneet liitosta Rooman kanssa. Niin roomalaiset julistivat sodan Tusculumia vastaan, ja sitä johti Camillus. Kun sotajoukko saapui Tusculumiin, kaupunkilaiset ottivat sen vastaan erikoisella tavalla: kaupungin portit olivat auki, ihmiset olivat arkisissa toimissaan, eikä kukaan laittanut millään tavalla vastaan roomalaisille. Camillus kutsui Tuculumin diktaattorin Roomaan, jossa vanha sopimus vahvistettiin uudelleen, ja hieman tämän jälkeen tusculumilaisille myös myönnettiin Rooman kansalaisuus, mikä oli tuohon aikaan vielä harvinaista.
Osana Rooman valtakuntaa
Tusculumin liitto Rooman kanssa ja tusculumilaisille myönnetty Rooman kansalaisuus aiheuttivat kuitenkin katkeruutta muissa latinalaisissa. Vuonna 377 eaa. nämä hyökkäsivät Tusculumiin poltettuaan ensin Satricumin Mater Matutan temppeliä lukuun ottamatta. He saivat yllätyshyökkäyksellä alakaupungin valtaansa, mutta asukkaat vetäytyivät linnavuorelle ja lähettivät avunpyynnön Roomaan. Roomalaiset lähettivät armeijan apuun, ja niin latinalaisista tuli itse piiritettyjä, roomalaisten uhatessa heitä kaupunginmuurien takaa ja tusculumilaisten linnavuorelta. Lyhyen piirityksen jälkeen roomalaiset valtasivat kaupungin ja surmasivat latinalaiset. Roomalaisten komentajina olivat tuolloin sotatribuunit Sulpicius Praetextatus ja Quinctius Cincinnatus, ja joissakin ensin mainitun perheen lyöttämissä kultarahoissa esiintyvät toisella puolella Castor ja Pollux, joita Tusculumissa erityisesti palvottiin, ja toisella puolella kaupunki, jonka portissa ovat kirjaimet.
pienoiskuva|vasen|Tusculumin raunioita. Tästä ajasta aina suureen latinalaissotaan saakka Tusculum mainitaan antiikin lähteissä vain harvoin, lukuun ottamatta velitraelaisten epäonnistunutta hyökkäystä heidän alueelleen sekä gallien aiheuttamia tuhoja, kun nämä olivat liitossa tiburilaisten kanssa vuonna 357 eaa. Latinalaissota ajoittuu vuosiin 340–338 eaa. Ei ole tietoa siitä, miksi tusculumilaiset liittyivät muiden latinalaisten puolella Roomaa vastaan oltuaan niin pitkään liitossa Rooman kanssa. Sotaan liittyy tunnettu anekdootti sen komentajasta Titus Manliuksesta, jonka poika surmasi Tusculumin ratsuväenkomentajan vastoin päinvastaista käskyä. Niinpä isä teloitutti poikansa käskyjen rikkomisesta. Sota päättyi latinalaisten täydelliseen alistamiseen. Siinä missä roomalaiset säätelivät muutoin tiukasti Latiumin asioita, tusculumilaisia kohdeltiin lempeästi. Heidän eroamisensa liitosta Rooman kanssa laitettiin yksittäisten henkilöiden syyksi, ja he saivat pitää Rooman kansalaisuutensa.
Vuonna 323 eaa. tribuuni Marcus Flavius syytti tusculumilaisia velitraelaisten ja privernumilaisten tukemisesta sotahankkeessa Roomaa vastaan. Syytös vaikuttaa olleen pelkkää panettelua. Tusculumilaiset vetosivat Rooman tribuksiin, että heidät vapautettaisiin niin vastenmielisestä syytteestä. Roomalaiset tekivätkin näin lukuun ottamatta Pollian tribusta, joka äänesti sen puolesta, että Tusculumin miehet surmattaisiin ja naiset ja lapset myytäisiin orjiksi sodan lakien mukaisesti. Tusculumilaiset muistivat tämän pitkään aina tasavallan loppuajoille saakka, ja sanotaan, ettei juuri kukaan Papirian tribuksesta, johon tusculumilaiset kuuluivat, äänestänyt koskaan ketään Pollian tribukseen kuulunutta ehdokasta.
pienoiskuva|pysty=0.65|Piirtokirjoitus Tusculumista. Roomalaisena kaupunkina Tusculum oli alun perin asemaltaan municipium. Monet tusculumilaisista suvuista saavuttivat Roomassa merkittävän aseman. Näihin lukeutuivat muun muassa suvut Porcius, johon tunnetut Cato vanhempi ja nuorempi kuuluivat, sekä Mamilius, Fulvius, Coruncanius, Juventius ja Fonteius. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Tusculanus.
Hannibal vaikuttaa tehneen epäonnistuneen hyökkäyksen tai ehkä lähinnä pelkän voimannäytön Tusculumia vastaan vuonna 212 eaa. Mariuksen ja Sullan sisällissodissa Tusculum oli Mariuksen puolella, ja Sulla vaikuttaa jakaneen sen maat. Vuonna 82 eaa. kaupungista tehtiin colonia eli sotilassiirtokunta, ja sen muurit kunnostettiin, samoin kuin Pompeiuksen sotien aikaan.
Tasavallan loppuajalla ja keisarikauden alussa Tusculum oli yksi varakkaiden roomalaisten suosituista vapaa-ajanviettopaikoista. Strabon kuvaa, kuinka sen kukkulalla oli useita hienoja huviloita ja puutarhoja, erityisesti sillä puolella, joka oli Rooman suuntaan. Tunnetuimpiin kaupungissa huvilan omistaneisiin lukeutuu Cicero, jonka huvila Tusculanum oli hänen suosikkipaikkansa vapaa-ajanviettoon ja jossa hän todennäköisesti kirjoitti suuren osan filosofisista teoksistaan ja erityisesti kaupungista nimensä saaneen teoksen Keskusteluja Tusculumissa. Tusculum ei kuitenkaan vaikuta olleen roomalaisten runoilijoiden erityisessä suosiossa, eikä sitä mainita useinkaan runoudessa. Antiikin lähteissä Tusculumia ei juurikaan mainita enää Rooman keisarikaudella.
Myöhempi historia
Keskiajalla Tusculum nousi useiksi vuosisadoiksi merkittäväksi kaupungiksi. 900–1100-luvuilla Tusculumin kreiveillä oli suuri vaikutusvalta Roomassa, ja hallitsijasuvusta tuli useita paaveja. 1100-luvun lopulla Tusculumin ja roomalaisten välillä oli paljon sotia. Roomalaiset tuhosivat kaupungin lopulta hyökkäyksessä 17. huhtikuuta 1191 paavin ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin luvalla.
Kaupunki
Antiikin kirjallisten lähteiden mukaan Tusculumin linnavuorella oli Juppiter Maiukselle ja dioskuureille omistetut temppelit. Kummastakaan ei ole tehty löytöjä. Linnavuoren muureista on säilynyt joitakin osia. Muurit ovat ympäröineet epäsäännöllisen suorakaiteen muotoisen alueen noin 820 metrin pituisina. Niissä on ollut portti alakaupungin puolella ja toinen portti itäpuolella kohti nykyistä Molaraa johtaen Via Latinalle. Linnavuorelle johti muurien reunustama katu. Linnavuoren alemmassa rinteessä on luolia, jotka ilmeisesti toimivat hautoina.
Alakaupunki oli myös ympäröity muureilla, ja sen alue muodosti kapean, kolmiomaisen suorakaiteen, jonka pituus oli noin 910 metriä ja leveys noin 150–300 metriä. Siksi Sulpiciusten lyömissä rahoissa Tusculumia edustaa kolmiomainen muoto. Muurit ajoitetaan 400- ja 300-luvuille eaa. Alakaupungin muureista on säilynyt joitakin jäänteitä erityisesti niiden pohjois- ja eteläsivulla. Ne on tehty paikallisesta tufakivestä, ja niissä kivien pituus on noin 1,2–1,5 metriä. Ajoittain muureja on paikkailtu Sullan aikaisella opus incertumilla sekä opus reticulatumilla. Alakaupunki ja linnavuori mukaan lukien kaupungin ympärysmitta oli noin 2,4 kilometriä.
Teatterit pienoiskuva|Tusculumin teatterin rauniot.
Tusculumin teatteri sijaitsi rinteessä alakaupungin ja linnavuoren välillä. Se on suhteellisen hyvin säilynyt. Erityisen hyvin säilynyt on osa katsomosta, josta on jäljellä yhdeksän varsin ehjää penkkiriviä. Pystysuuntaiset porraskäytävät jakavat katsomon neljään lohkoon. Katsomo suuntautui länteen, ja niin yleisöllä avautui näköala yli Alban laakson ja Latiumin tasankojen, Rooman ja meren näkyessä taustalla. Teatteri on ajoitettu varhaiselle keisarikaudelle tai jo varhaisemmalle ajalle. Teatterin läheltä löydettiin vuonna 1818 Apollonin ja kahden Rutiliuksen pronssipatsaat. Teatterin takana on toisen teatterin tai odeionin rauniot.
Muut rakennukset ja rakennelmat pienoiskuva|Piirtokirjoitus.
Pääkatu kulki alakaupungin ja sen forumin poikki teatterille ja jatkoi sitten kohti linnavuorta. Kaupungista on löydetty myös curian, columbariumin ja pienen amfiteatterin rauniot. Pääkadun varrella on useita piirtokirjoituksia.
Tusculum sai vettä Aqua Crabra -akveduktin välityksellä. Alakaupungin ja linnavuoren välissä teatterin yläpuolella oli suuri nelikulmionmuotoinen piscina eli vesiallas, jonka koko oli noin 26 × 21 metriä ja joka jakautui kolmeen osastoon. Sen tarkoitus oli kerätä sadevettä ja toimia julkisena pesupaikkana. Sen lähellä oli suuri vesisäiliö sekä lähdekaivo.
Huvilat
Tusculumin huvilat sijaitsivat pääasiassa kaupungin länsipuolella. Antiikin lähteistä tunnetaan ainakin 36 Tusculumissa huvilan omistaneen nimet.
Luculluksen huvila
Lucullus vaikuttaa olleen ensimmäinen merkkihenkilö, joka rakennutti huvilan Tusculumiin. Se vaikuttaa olleen suurikokoinen, mutta siihen liittyi vain vähän viljelysmaata. Hänen puutarhansa kuitenkin ulottuivat aina Anio-joelle (nyk. Aniene) saakka useiden kilometrien päähän.
Tusculumista Rooman johtaneen tien varrella nykyisessä Vigna Angelottissa on pyöreän hautamausoleumin rauniot. Sen halkaisija on noin 27 metriä, ja se muistuttaa paljon Caecilia Metellan hautaa Via Appialla. Se kuuluu mitä ilmeisimmin tasavallan loppuajalle, ja sitä on joskus ehdotettu Luculluksen haudaksi, jonka Plutarkhos mainitsee. Yleensä Luculluksen hautana pidetään kuitenkin pienempää mausoleumia Frascatin ja Villa Rufinellan välillä.
Ciceron huvila eli Tusculanum
Erityisesti Tusculum muistetaan Ciceron huvilasta nimeltä Tusculanum. Se oli hänen suosikkipaikkansa vapaa-ajanviettoon, ja siellä hän todennäköisesti kirjoitti suuren osan filosofisista teoksistaan ja erityisesti kaupungista nimensä saaneen teoksen Keskusteluja Tusculumissa. Huvila kuului alun perin Sullalle. Se sijaitsi lähellä Luculluksen huvilaa, ja Cicero kävi usein omakätisesti lainaamassa kirjoja naapuriltaan. Se oli myös lähellä konsuli Gabiniuksen huvilaa, joka sijaitsi myös Tusculumin kukkulalla, todennäköisesti nykyisen Villa Falconierin paikalla.
pienoiskuva|vasen|[[Cicero huvilallaan Tusculumissa. William Turnerin maalaus, 1839.]] Ciceron teoksista esille tulevien yksityiskohtien mukaan huvilaan kuului kaksi gymnasionia. joista ylemmän nimi oli Lyceum Aristoteleen Lykeioniin viitaten, ja jossa Cicerolla oli tuon esikuvansa tapaan tapana kävellä ja keskustella aamupäivisin, ja johon kuului kirjasto; ja alempi, jonka nimi oli Academia Platonin Akatemiaan viitaten, ja jossa saattoi kävellä varjossa kuten Platonin puutarhassa. Huvilassa oli myös pieni atrium (atriolum), pieni pylväikkö, jossa oli eksedroja, kylpylä, katettu kävelykäytävä (tecta ambulatiuncula) sekä horologion.
Huvilan arvellaan sijainneen nykyisessä Villa Rufinellassa. Sieltä on löydetty joitakin jäänteitä vuonna 1741, mukaan lukien mosaiikkilattiaa. Löytöihin lukeutuu myös aurinkokello, joka voisi olla mainittu horologion. Eräät rauniot tunnetaan nykyisin nimellä Scuola di Cicerone. Ne koostuvat pitkästä käytävästä ja kahdeksasta kammiosta, ja ovat todennäköisesti olleet jonkun rakennuksen alakerran varastotiloja.
Muut huvilat
Olga Jokisalo
Olga Karoliina Jokisalo (o.s. Koskinen, 12. syyskuuta 1879 Tammela – 17. maaliskuuta 1916 Tampere) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1908–1909.
Elämä
Jokisalo valittiin kansanedustajaksi vuonna 1908. Hän putosi eduskunnasta seuraavissa vaaleissa, eikä enää asettunut ehdokkaaksi, mutta vaikutti Tampereen työväenyhdistyksessä ja sosialidemokraattisessa naisliikkeessä kuolemaansa saakka. Jokisalo kuoli keuhkotautiin maaliskuussa 1916.
Perhe
Olga Jokisalon puoliso oli Kansan Lehden taloudenhoitajana työskennellyt K. J. Jokisalo, jonka kanssa hän solmi raastuvanoikeuden vahvistaman siviiliavioliiton vuonna 1907. Pariskunnalla oli kolme lasta.
Uskelan Isokylä
Isokylä on kylä Salossa Uskelanjoen varressa Salon keskustasta hiukan Pertteliin päin. Sen alue ympäröi Salon Isokylän kaupunginosaa. Kylää halkovat moottoritie E18 ja kantatie 52. Alueella sijaitsee myös moottoritien E18 Isokylän tunneli, jonka pituus on 450 metriä. Isokylän alue rajoittuu entisiin Halikon ja Kuusjoen kunnanrajoihin sekä Uskelanjokeen. Isokylässä Munamäellä sijaitsee myös televisiomasto, jonka korkeus on 120 metriä maanpinnasta ja se lähettää maanpäällisiä digitv-lähetyksiä.
Historiaa
Isokylä on yksi Uskelan pitäjän vanhoista kylistä ja se on aiemmin kuulunut Uskelan kuntaan, joka vuonna 1967 liitettiin Salon kaupunkiin.
Isokylässä sijaitsi vielä 1800-luvulla Uskelan seurakunnan vanha emäkirkko, joka jouduttiin purkamaan vuonna 1825 Uskelanjoen maanvyörymän jälkeen koska osa kirkon alla olevasta maasta oli poissa. . Jäljellä on osa hautausmaata sekä vuonna 1749 valmistunut tapuli.
Vuonna 1935 lohkaistiin osa kylästä ja liitettiin silloiseen Salon kauppalaan.
HIFK Handboll
HIFK:n naisten joukkue on käsipallon SM-sarjassa vuoteen 2020 mennessä voittanut 24 kultaa, 23 hopeaa ja 6 pronssia. Lisäksi vuosina 1998–2008 SM-sarjassa pelannut HIFK/Comets voitti 5 kultaa, 2 hopeaa ja 3 pronssia.
Saavutukset
Miehet Naiset
Greippi
pienoiskuva|250px|Verigreipin hedelmä, hedelmänpuolikas ja lohko Greippi (Citrus × paradisi) on sitruspuiden (Citrus) sukuun kuuluva kasvi ja sen tuottama hedelmä. Se on syntynyt luonnollisesti risteytyneistä pomelosta (Citrus maxima) ja makeasta appelsiinista (Citrus sinensis). Geneettisesti se on kuitenkin paljon lähempänä pomeloa kuin appelsiinia.
Ulkonäkö ja koko
Greippi on ainavihanta puu, joka kasvaa normaalisti noin 5–6 metriä korkeaksi, mutta voi nousta jopa 13–15 metriin. Sen lehdet ovat tummanvihreät, pitkät (jopa 15 cm) ja ohuet. Puun kukat ovat valkoisia, neliterälehtisiä ja noin 5 cm halkaisijaltaan. Hedelmä on tyypillisesti keltakuorinen ja pyöreähkö, ja sillä on syötävä hapan keltainen sisus. Greipistä on myös valkoisia ja punaisia lajikkeita. Punaisia lajikkeita kutsutaan usein verigreipeiksi.
Levinneisyys
Greippi menestyy subtrooppisella vyöhykkeellä. Hedelmä löydettiin 1700-luvun puolivälissä ilmeisesti Barbadokselta. Nykyään greipin sanotaan olevan yksi ”Barbadoksen seitsemästä ihmeestä”.
Käyttö
Greipin hedelmä on syömäkelpoinen kuten muutkin sitrushedelmät. Sitä ei kuitenkaan pidä nauttia yhtä aikaa lääkevalmisteiden kanssa, koska sen sisältämä naringetiini saattaa merkittävästi heikentää tai vahvistaa niiden tehoa.
Sherbrooke Phoenix
Sherbrooke Phoenix on kanadalainen juniorijääkiekkojoukkue. Se pelaa Ligue de hockey junior majeur du Québecissa eli LHJMQ:ssa. Joukkueen kotiareena on Palais des sports Léopold-Drolet Sherbrookessa, Quebecissa.
Andreas Rogert
Andreas Rogert (10. marraskuuta tai 18. marraskuuta 1754 Trondheim, Norja – 10. kesäkuuta 1833 Trondheim) oli norjalainen juristi, oikeuden esimies ja Eidsvollin kansalliskokousedustaja.
Sherbrooke Phoenix
Joukkue
Lähde: EliteProspects
Andreas Rogert
Elämä ja ura
Andreas syntyi poliisimestari Poul Rogertin (1725–1771) ja Anna Eline Hornemannin virkamiesperheeseen. Äidin suku oli Trondheimin merkkisukuja. Rogert suoritti latinalais-juridisen lakitutkinnon, ninkä jälkeen hän sai viran Vardøhusista 1779. Vuonna 1793 hän tuli Søndfjordiin, Bergenin piiriin, tuomariksi.
Rogert avioitui 1797 Bergeniläisen opettajantyttären Birgitte Brøndumin (1773–1851) kanssa. Samana vuonna hänet nimitettiin asessoriksi ja 1805 oikeuden esimieheksi Trondheimin hovioikeuteen. Hän sai Etatsråd-arvonimen 1812.
Macintosh Centris
Laitteisto
Centrikset käyttivät Motorola 68LC040 ja 68040 -suorittimia. 610 toimi 20 MHz:n nopeudella ja se oli pakattu litteään, vaakatasossa lepäävään koteloon, joka sai lempinimen "pizzalaatikko". Koteloa oli tarkoitus pitää näytön alla. Samaa koteloa käytettiin myöhemmin Quadra 610 ja Power Macintosh 6100 -malleissa. Centris 610 oli pohjana Workgroup Server 60 -palvelimelle.
Andreas Rogert
Elämä ja ura
Tultuaan valituksi kansalliskokousedustajaksi Rogert oli jo 60-vuotias ja eräs vanhimpia osanottajia. Hänet valittiin kokouksen varapuheenjohtajaksi ensimmäisellä viikolla ja perustuslakikomitean jäseneksi. Rogertin ajamia asioita olivat kansalliset symbolit, joista hän ajoi läpi norjalaisen kruununperimyslain ja yhdessä Georg Sverdrupin kanssa protokollan kuninkaan kruunaamisesta Trondheimissa. Hän oli itsenäisyyspuolueen riveissä, mutta herätti vähemmän vastakkainasettelua opposition kanssa kuin monet puoluetoverinsa.
Väinö Jokinen
Väinö Jokinen (31. maaliskuuta 1879 Suoniemi – 31. elokuuta 1920 Pietari) oli suomalainen toimittaja, suomentaja ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1908–1918. Hän oli eduskunnan toinen varapuhemies vuonna 1917. Sisällissodan jälkeen Järvinen pakeni Neuvosto-Venäjälle, jossa hän kuoli niin sanotuissa Kuusisen klubin murhissa. Jokisen puoliso oli kansanedustaja Alma Jokinen.
Andreas Rogert
Elämä ja ura
Kansalliskokouksen jälkeen Rogert vetäytyi politiikasta ja jäi eläkkeelle virastaan vuonna 1826. Rogertilta jäi suuri kokoelma kirjoja, käsikirjoituksia ja arkistomateriaalia, mikä jaettiin eri tahoille hänen kuolemansa jälkeen 1833. .
Macintosh Centris
Laitteisto
Ensimmäinen Centris 650 -malli käytti 610:n tavoin 68LC040-suoritinta, joka vaihdettiin myöhemmissä päivityksissä 68040:een. 25 MHz:n malli käytti samaa koteloa kuin aiempi Macintosh IIvx -malli. Centris 660AV käytti 25 MHz:n 68040-suoritinta ja sisälsi AT&T:n digitaalisen signaaliprosessorin videoeditointia varten.
Jonas Rein
thumb|Jonas Rein. Kuva:Norsk Portræt-Galleri, Christiania: Chr. Tønsberg Jonas Rein (30. tammikuuta 1760 Sundal, Norja – 21. marraskuuta 1821 Bergen, Norja) oli norjalainen pappi, runoilija ja Eidsvollin kansalliskokousedustaja.
Andreas Rogert
Lähteet
<References />
Macintosh Centris
Laitteisto
Centris-mallien käyttöjärjestelmänä toimi System 7.1.
Jonas Rein
Tausta
Jonas Rein syntyi kappalainen Ole Reinin (1726–1792) ja Margrethe Rossin (k. 1760) perheeseen Sundalin kylässä, nykyisen Kvinnheradin kunnan alueella Hordalandissa. Isä opetti Jonasta vuoteen 1777 asti, kunnes hän lähti Tanskaan, missä suoritti teologisen tutkinnon 1780.
Väinö Jokinen
Lapsuus ja nuoruus
Väinö Jokisen vanhemmat olivat Mouhijärvellä syntynyt Kuljun kartanon pehtoori Efraim Jokinen (1846-1891) ja Tammelasta nelivuotiaana Suoniemelle muuttanut ompelija Fanny Wilhelmiina Tamlander (1856-1929). Hän oli vanhin perheen seitsemästä lapsesta. Kansakoulun käytyään Jokinen aloitti 1891 oppikoulun Tampereella, jonne myös äiti ja sisarukset muuttivat isän kuoltua myöhemmin samana syksynä. Jokinen kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen lyseosta vuonna 1899. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa matematiikkaa ja luonnontieteitä, mutta joutui jättämään opintonsa taloudellisista syistä. Jokinen kuului yliopistovuosinaan Suomalaiseen Nuijaan, jossa hänen opiskelutovereistaan vaikuttivat muun muassa Edvard Gylling, Otto Ville Kuusinen ja Kullervo Manner. Lisäksi hän vaikutti Veljeys-nimisessä ylioppilaspiirissä, jonka toinen sosialistinen jäsen oli Severi Alanne. Jokinen tutustui työväenliikkeeseen jo vuosisadan vaihteessa tulevan puolisonsa kautta, mutta liittyi Tampereen työväenyhdistykseen vasta 1904. Suurlakon jälkeen hän oli mukana nuorten akateemisten sosialistien ryhmässä, joka vaikutti Sosialistisen Aikakauslehden ympärillä.
Jonas Rein
Ura
Palattuaan Norjaan 1780, Rein työskenteli kotiopettajana Buskerudissa vuoteen 1783 asti, asuen muun muassa Drammenissa, Kongsbergissa ja Jevnakerissa, missä isä oli tuolloin pappina. Rein kirjoitti ensimmäisen teoksensa, tragedian Hagen og Axel 1786, mikä sisälsi myös hänen ensimmäisiä runojaan. Hän palasi Kööpenhaminaan 1787 ja vietti siellä neljä vuotta. Hän suoritti Philologicum-tutkinnon 1789, mikä avasi hänelle mahdollisuuden hakea korkeampia opettajanvirkoja, joita hän ei kuitenkaan saanut. Hän osallistui aktiivisesti Norske Selskabin opiskelijatoimintaan Kööpenhaminassa ja opiskeli kieliä ja kirjallisuutta.
Väinö Jokinen
Toimittajana ja kansanedustajana
Vuosina 1904–1905 Jokinen työskenteli aikakauslehti Kanervan toimittajana Hämeenlinnassa. Hänen ansiostaan lehdessä esiintyi myös sosialistisia ajatuksia, vaikka sensuuri poistikin osan artikkeleista. Suurlakon jälkeen Jokinen oli Kansan Lehden toimittajana Tampereella, josta hän siirtyi vielä 1906 Työmiehen toimittajaksi Helsinkiin. Jokinen valittiin kansanedustajaksi vuonna 1908, jolloin hän aloitti myös Hämeenlinnaan perustetun Hämeen Voiman vastaavana toimittajana. Kriittisesti kirkkoon suhtautunut Jokinen ajoi eduskuntatyössään erityisesti uskonnon erottamista valtiosta ja koululaitoksesta. Hän oli myös tekemässä esitystä siviiliavioliitosta. Jokisen päätoimittajakauden aikana Hämeen Voiman johtokunta kieltäytyi maksamasta kirkollisveroa, jonka seurauksena lehden omaisuutta ulosmitattiin. Hengellisyyden ohella JOkiset olivat kiinnostuneita myös esoteriasta. Kansanedustajan tehtäviensä ohella Jokinen työskenteli 1912-1917 Sosialistin päätoimittajana Turussa ja vielä 1917 Työväen Kuvalehden päätoimittajana Helsingissä. Valtiopäivien kokoontuessa keväällä 1917 Jokinen valittiin toiseksi varapuhemieheksi, jota tehtävää hän hoiti eduskunnan hajottamiseen saakka. Vuonna 1917 Jokinen toimi myös Suomen Ammattijärjestön sihteerinä.
Jonas Rein
Ura
Vuonna 1791 hänet nimitettiin Kautokeinon kirkkoherraksi, mutta matkalla hänelle tarjottiin Skjebergin kappalaisen paikkaa, jonka hän otti vastaan 1792. Vuonna 1800 häestä tuli Eidangerin kirkkoherra. Vuonna 1802 Rein julkaisi kaksiosaisen runokokoelman ja toisen kokoelman vuonna 1810, joka oli valmistunut jo 1806. Keskittyminen virkatyöhön kuitenkin rajoitti runoilua, ja aloitetut kunnianhimoisemmat teokset jäivät lopulta viimeistelyä vaille.
Väinö Jokinen
Sisällissodassa ja maanpaossa
Marraskuun 1917 yleislakon jälkeen pidetyssä SDP:n ylimääräisessä puoluekokouksessa Jokinen kannatti vallankumouksellista linjaa. Sisällissodan käynnistyttyä Jokinen valittiin helmikuun alussa nimitettyyn SDP:n uuteen puoluetoimikuntaan. Lisäksi hänet valittiin Työväen pääneuvoston sihteeriksi sekä kansanvaltuuskunnan oikeusosaston alaisen lainvalmistelukunnan jäseneksi. Alma Jokinen oli sodan aikana Vallankumouksellisen Ylioikeuden jäsen. Huhtikuussa kansanvaltuuskunta evakuoitiin Viipuriin, josta Jokiset pakenivat sodan loppuvaiheessa Pietariin. Kesäkuun alussa Jokinen ja K. E. Primus-Nyman toimivat Pohjois-Suomen punaisten pääneuvottelijoina brittien kanssa käydyissä neuvoitteluissa, joissa sovittiin Muurmannin legioonan perustamisesta. Oltuaan Permissä työläisten ja sotilaiden neuvoston jäsenenä Jokinen siirtyi Pietariin heinäkuussa perustetun Kumous-lehden toimitukseen, jonka ohella hän työskenteli suomentajana. Elo-syyskuun vaihteessa Jokinen osallistui Moskovassa pidettyyn SKP:n perustavaan kokoukseen, jossa hänet valittiin puolueen keskuskomiteaan. JOulukuusta 1919 lähtien Jokinen työskenteli Pietarissa VKP(b):n suomalaisessa keskustoimistossa Kalle Lepolan ja Kustaa Rovion kanssa. Elokuun 1920 puoluekokouksessa Jokista ei enää valittu SKP:n keskuskomiteaan, koska häntä pidettiin liian teoreettisena käytännöllisiin kysymyksiin liittyvissä asioissa.
Kuolema
Jokinen murhattiin 31. elokuuta 1920 Pietarissa toimineeseen suomalaisten kommunistien kokouspaikkaan tehdyssä aseellisessa hyökkäyksessä, jonka suoritti joukko SKP:n johtoon tyytymättömiä punaupseereita. Ammuskelun käynnistyessä JOkinen, Tuomas Hyrskymurto, Konstantin Lindqvist ja Jaakko Rahja pakenivat kerhohuoneiston kirjastoon. Kalle Lepolan ja Väinö Salmen muistelmien mukaan Jokinen yritti rauhoitella hyökkääjiä, jonka jälkeen Aku Paasi surmasi hänet viimeisenä selkään ampumalla. Iskussa kuoli kahdeksan henkilöä, jotka haudattiin yhteishautaan Pietarin Mars-kentälle. Uhrien muistoksi julkaistussa kirjassa on Jokisen 15-vuotiaan tyttären Mirjamin kirjoittamat muistosanat otsikolla "Kunnia marttyyrien muistolle". Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistoon perustettiin hänen mukaansa nimetty keskustelukerho, jonka avajaisissa puhui Yrjö Sirola. Sukulaiset pitivät Jokista rauhan miehenä ja syyttivät tapahtumista Almaa, jonka villitsemänä hänen katsottiin liittyneen vallankumoukseen.
Kirjallinen tuotanto ja suomennokset
Jokisen tuotanto käsittää lähinnä uskontoon kriittisesti suhtautuvia pamfletteja. Niistä tunnetuin on vuonna 1905 julkaistu Uskonto yksityisasiaksi!, jossa hän yhdistelee orientalismia sosialistisiin uskontotulkintoihin. Jokinen aloitti käännöstyöt jo lyseon viimeisillä luokilla ja jatkoi niitä yliopistossa. Hän suomensi muun muassa Karl Marxin, Friedrich Engelsin, Eduard Bernsteinin, Anton Pannekoekin, Karl Kautskyn, Auguste Forelin, Paul Lafarguen, Ernst Haeckelin ja Emile Vandervelden poliittisia ja filosofisia tekstejä sekä Konrad Telmanin, Frederick Marryatin ja Emilie Flygare-Carlénin romaaneja. Venäjällä hän toimitti Yrjö Sirolan kanssa noin sata Leninin teosta käsittävän sarjan. Suomentajana hän käytti myös salanimeä Tuovi Halla.
Jonas Rein
Ura
Muiden bergeniläisten edustajien tavoin Rein vastusti unionia Ruotsin kanssa ja kuului itsenäisyyspuolueen riveihin. Hänet valittiin perustuslakikomiteaan, jossa hän kuitenkin oli varsin passiivinen. Hänet muistetaankin parhaiten tulisista puheistaan itse kansalliskokouksessa, jossa hän kohdisti sarkasminsa erityisesti unionipuolueen Herman Wedel-Jarlsbergiin ja Severin Løvenskioldiin. Kahteen otteeseen, 13. huhtikuuta ja 13. toukokuuta hänen puheensa katsotaan jopa ratkaisevasti vaikuttaneen itsenäisyyspuolueen menestykseen.