cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pelodiscus
Pelodiscus ja ihminen
Hyvän saatavuutensa vuoksi Pelodiscus-kilpikonnia on käytetty malliorganismina fysiologian ja embryologian tutkimuksissa. Tämä on kuitenkin ongelmallista, sillä Pelodiscus on osoittautunut monta lajia sisältäväksi lajikompleksiksi, ja tahaton usean lajin sekoittaminen voi vääristää tutkimustuloksia.
Baruj Benacerraf
Baruj Benacerraf (29. lokakuuta 1920 Caracas, Venezuela – 2. elokuuta 2011 Boston, Yhdysvallat) oli immunologi, joka jakoi vuoden 1980 Nobelin lääketieteen palkinnon. Palkinto tuli vuosikymmeniä jatkuneista immuunijärjestelmän tutkimuksista. Benacerraf tutki erityisesti immuunijärjestelmän genetiikkaa ja löysi useita geenejä, jotka vaikuttavat yksilön immuunijärjestelmään. Hänen löydöksiensä ansiosta on pystytty selittämään paremmin, miksi autoimmuunisairaudet puhkeavat herkemmin toisissa yksilöissä kuin toisissa.
Nuoruus ja opiskelut
Benacerraf syntyi vuonna 1920 Caracasissa Venezuelassa, ja hänen vanhempansa olivat afrikkalaisia sefardijuutalaisia. Abraham Benacerraf oli Marokosta kotoisin ollut tekstiilikauppias ja Henrietta Lasry oli kotoisin Algeriasta. Benacerrafit muuttivat Pariisiin, kun Baruj oli viisivuotias. Abraham Benacerraf pystyi Pariisista hoitamaan yritystään ja hankkimaan tekstiilejä Venezuelaan myytäväksi. Baruj Benacerraf oli nuorena usein astman vuoksi poissa koulusta, ja myöhemmin hän kertoi sen olleen todennäköisesti syynä kiinnostukseensa immunologiasta.
Benacerrafit jättivät Ranskan 1939, kun Euroopan poliittinen ilmapiiri oli alkanut kärjistyä. He asuivat hetken Venezuelassa mutta muuttivat pian Yhdysvaltoihin. Baruj Benacerraf kävi lukion loppuun New Yorkissa ja jatkoi sitten yliopisto-opiskeluihin. Hän valmistui 1942 Columbian yliopistosta biologian kandidaatiksi. Tämän jälkeen Benacerraf halusi lukea lääketiedettä, mutta hän ei meinannut päästä sisään mihinkään yliopistoon. Lopulta hänet hyväksyttiin Virginia Commonwealth Universityn lääketieteen kouluun, jossa hänen ystävänsä isä oli hallintotehtävissä.
Benacerraf aloitti 1942 Virginian lääketieteellisessä, mutta parin kuukauden opiskelujen jälkeen hänet värvättiin armeijaan. Sota-ajan nopeutetun ohjelman ansiosta Benacerraf suoritti lääketieteen opintonsa kolmessa vuodessa. Vuonna 1943 hän oli saanut Yhdysvaltain kansalaisuuden ja mennyt naimisiin Annette Dreyfusin kanssa. He tapasivat Columbian yliopistossa, ja Dreyfus oli Benacerrafin tavoin paennut toista maailmansotaa Yhdysvaltoihin. Dreyfus oli vuonna 1965 Nobelilla palkitun ranskalaisen Jacques Monod’n sisarentytär. Baruj ja Annette Benacerraf saivat yhden tyttären, Berylin, joka on radiologi ja Harvardin professori.
Valmistumisen jälkeen Benacerraf suoritti harjoittelun Queensin yleissairaalassa, ja sen jälkeen hän oli Yhdysvaltain armeijan palveluksessa Berliinissä, Pariisissa ja Nancyssä. Benacerrafin asepalvelus loppui 1947, ja hän palasi Yhdysvaltoihin.
Ura
Ulkomaalaisena Benacerrafin mahdollisuudet edetä Ranskan akateemisessa maailmassa olivat heikot, joten hän palasi Yhdysvaltoihin 1956 ja sai paikan New Yorkin yliopistosta (NYU). Hän aloitti NYU:ssa patologian dosenttina ja tutki monia immunologisia ongelmia. Samaan aikaan hän aloitti myös yhteistyön Rockefeller-yliopistossa Gerald Edelmanin kanssa. He tutkivat immuunivasteen geneettistä taustaa, ja näiden tutkimusten ansiosta Edelman sai 1972 Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinnon ja Benacerraf 1980. Benacerraf oli kiinnostunut immunologian ja perinnöllisyystieteen välisestä yhteydestä tutkittuaan marsujen vasta-ainejärjestelmää. Hän oli päätellyt, että geenit vaikuttivat immuunijärjestelmän toimintaan huomattuaan, että osa marsuista vastasivat tiettyyn antigeeniin, kun osa taas ei. Benacerraf pystyi osoittamaan, että immuunivasteeseen vaikutti geeni, jota hän kutsui Ir-geeniksi (immune response). Vuoteen 1970 mennessä Benacerraf oli löytänyt useita Ir-geenejä aiemmin huonosti tunnetusta MHC-geeniperheestä, jonka George Snell oli löytänyt 1960-luvulla.
Benacerraf jätti 1966 NYU:n. Hän oli vuodet 1968–1970 Allergioiden ja tartuntatautien kansallisen instituutin johdossa. Hän erosi tehtävästä, kun hän sai paikan Harvard Medical Schoolin professorina ja patologian osaston johtajana. Benacerraf valittiin 1980 Bostonin Dana–Farber Cancer Instituten johtajaksi, ja hän eläköityi 1991.
Baruj ja Annette Benacerraf kuolivat samana vuonna. Annette kuoli 3. kesäkuuta 2011 ja Baruj 2. elokuuta. Baruj kuoli keuhkokuumeeseen kotonaan Bostonin Jamaica Plainin kaupunginosassa.
Merkitys ja tunnustukset
Benacerraf jakoi 1980 Nobel-palkinnon Jean Dausset’n ja George Snellin kanssa immuunijärjestelmään liittyvistä tutkimuksista. Benacerrafin merkitys tunnustettiin erityisesti yksilön immuunivasteeseen vaikuttavien geenien löytämisestä. Nykyään geenien vaikutus biologisiin prosesseihin on yleisesti tiedossa, mutta Benacerrafin löydökset 1960-luvulla olivat poikkeuksellisia omana aikanaan. Hänen tutkimuksillaan on ollut suuri käytännön vaikutus. Sen avulla on pystytty selvittämään, miksi joillain yksilöillä on suurempi todennäköisyys saada autoimmuunisairaus, kuten MS-tauti tai nivelreuma.
Stabbing the Drama
Stabbing The Drama on Soilworkin kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 28. helmikuuta 2005.
Albumi nousi Ruotsissa Sverigetopplistanin sijalle 14. Suomessa se debytoi virallisen albumilistan sijalle 19.
Kappaleet
Bonuskappaleet
Gy
Gy tarkoittaa seuraavia:
Katarina Peltola
Katarina Peltola, aiemmin Kaisa Peltomäki, myös Kiikerin Kaisa ja Haka-Kaisa (21. kesäkuuta 1804 Jalasjärvi – 30. kesäkuuta 1870 Ilmajoki) toimi suomenkielisen koulun pitäjänä 35 vuotta.
Peltolan vanhemmat olivat uudisasukas Juhani Antinpoika Peltomäki ja Juliana Tuomaantytär, hän syntyi viisilapsisen perheen kolmantena tyttärenä. Peltola muutti Ilmajoelle 1833, kun taas hänen äitinsä mainitaan kuolleen ns. loisleskenä 1846 eli uudistilalle ei Peltolan isän kuoltua löytynyt jatkajaa. Peltola oppi lukemaan varhain ja sai rippikoulusta hyvän osaamisensa palkinnoksi Raamatun. Vaikka hänellä ei ollut käytännön mahdollisuuksia jatkaa koulunkäyntiään, hän ei silti päätynyt piiaksi eikä myöskään mennyt naimisiin. Sen sijaan hän hoiti ystävänsä torpparin vaimon Leena Korpikosken lapsia ja opetti heitä lukemaan Kiikerin kylässä Ilmajoen Könnin alueella. Vähitellen hän sai opetettavakseen muitakin lapsia, enimmillään heitä oli jopa nelisenkymmentä samalla kerralla. Ilmajoen seurakunnan kirkkoherra, rovasti Carl Rudolf Forsman (1802-1882) otti Peltolan avuksi kouluopetuksen järjestämisessä 1852. Yhteensä Peltolan koulunpito kesti noin 35 vuotta. Piispalta hän sai elinaikanaan Raamatun huomionosoituksena työstään. Suomen Naisyhdistys noteerasi hänet matrikkelissaan 1896 jo edesmenneenä, mutta oman aikansa edelläkävijänä. Vastaavanlaiset koulut yleistyivät 1800-luvulla lähinnä vain kaupungeissa ja ruotsinkielisinä.
Sid Melton
Sid Meltzer eli Melton (23. toukokuuta 1920 – 2. marraskuuta 2011 ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Melton syntyi Brooklynissä, New Yorkissa, ja esitti Alf Monroen roolin sarjassa Green Acres. Hänellä oli myös pitkä elokuvaura, jonka aikana hän esiintyi muun muassa elokuvissa Ilo irti (1949), Seikkailujen maailma (1951), Jerry kimonossa (1958), Lemmen tunnelissa (1958) ja Sheila Levine on kuollut ja elää New Yorkissa (1974).
Vuonna 2005 Melton osallistui 99-vuotiaana Alzheimerin tautiin kuolleen Eddie Albertin hautajaisiin muiden entisten Green Acres -tähtien, Mary Grace Canfieldin ja Frank Cadyn, kanssa. Hänen veljensä oli käsikirjoittaja Lewis Meltzer.
Kaasua, komisario Palmu!
Kaasua, komisario Palmu! on Matti Kassilan ohjaama vuonna 1961 ensi-iltansa saanut Komisario Palmu -elokuva. Se perustuu Mika Waltarin 1939 ilmestyneeseen romaaniin Kuka murhasi rouva Skrofin? Elokuvassa etsiväkolmikko (Joel Rinne, Matti Ranin ja Leo Jokela) selvittää rikkaan helsinkiläisen leskirouvan murhaa.
Juoni
Rikas leskirouva löydetään asunnostaan Helsingistä kaasumyrkytykseen kuolleena. Tapahtumaa luullaan aluksi onnettomuudeksi, mutta komisario Palmu huomaa murhaajan tehneen virheen, ja niin Palmu, Kokki ja Virta aloittavat selvitystyön: kuka oli tullut asuntoon parvekkeen oven kautta ja avannut kaasuhanan rouva Skrofin nukkuessa?
Kirjan ja elokuvan loput poikkeavat hieman toisistaan. Kirjassa Palmu osoittaa murhaajalle tietävänsä, että tämä on murhan tekijä, ja tämä toteaa, ettei Palmu pysty koskaan todistamaan väitettä oikeaksi. Murhaaja lupaa kuitenkin tunnustaa tietyin ehdoin ja pyytää Palmua lukitsemaan huoneen oven. Avainta kääntäessään Palmu huomaa, että avain ei sovi lukkoon ja tajuaa sen olevan kadoksissa oleva parvekkeen oven avain. Samaan aikaan murhaaja heittäytyy alas parvekkeelta ja kuolee.
Tuotanto
Teos oli Palmu-romaaneista ensimmäinen, mutta filmatisoinneista toinen. Waltari oli voittanut vuonna 1939 Suomen osuuden pohjoismaisessa salapoliisiromaanikilpailussa romaanillaan Kuka murhasi rouva Skrofin? Hän jatkoi sarjaa vuonna 1940 kirjalla Komisario Palmun erehdys, jonka pohjalta Kassila ohjasi vuonna 1960 samannimisen elokuvan.
Fennadan Mauno Mäkelä neuvotteli Waltarilta oikeudet teokseen, ja edellisen Palmu-elokuvan Suomen Filmiteollisuudelle ohjannut Kassila joutui tapahtuneen tosiasian eteen. Päähenkilöiden näyttelijöillä ei ollut muualle sitovia sopimuksia, joten samat näyttelijät saatiin pääosin mukaan.
Kun edellinen Palmu oli epookkielokuva, tässä tapahtumat tuotiin elokuvan kuvausaikaan, 1960-luvun alkuun. Waltarin tarkoin kuvaamaa taloa esittää Merikatu 7:ssä oleva Runar Finnilän suunnittelema talo vuodelta 1926, mutta sen ympäristöä kuvattiin muualla. Waltarilla kaupunkikuvan luominen oli keskeinen osatekijä, ja myös Palmu-elokuvissa korostuu vanhan Helsingin merkitys. Sisätilat, kuten porraskäytävä ja rouva Skrofin koti, rakennettiin Fennadan Kulosaaren-studiolle.
Tundrakimalainen
Tundrakimalainen (Bombus hyperboreus) on suurikokoinen pohjoinen kimalaislaji. Sen pitkä ja tiheä turkki on väriltään oranssin ja mustan kirjava, ja sen takaruumiin kärki on leveämmin musta kuin muilla Suomen kimalaislajeilla. Kuningatar on pituudeltaan 22–25 millimetriä, työläinen 14–16 millimetriä ja koiras 16–18 millimetriä.
Kaasua, komisario Palmu!
Arviot
Elokuvan näyttelijöiden yhteistyötä on kiitetty erinomaiseksi. Eräs kriitikko nostaa esiin Pentti Siimeksen ”huikean roolityön merkillisenä rappiotaiteilijana Kurt Kuurnana”, joka kriitikon mukaan muodostaa elokuvan selkärangan.
Tundrakimalainen
Tundrakimalainen ei ole varsinainen loiskimalainen, mutta se voi loisia muiden kimalaisten pesissä. Laji on harvinainen, ja Suomessa sitä on tavattu vain muutamasta paikasta Enontekiön suurtuntureilta.
Nury Turkel
pienoiskuva|Nury Turkel Nury Ablikim Turkel (s. 1970 Kashgar, Xinjiang ) on yhdysvaltalainen juristi, ihmisoikeusaktivisti ja kirjailija. Hän toimii Yhdysvaltain kansainvälistä uskonnonvapautta edistävän komission puheenjohtajana kaudella 2022–2023. Yhdysvaltain edustajainhuoneen puhemies Nancy Pelosi nimitti hänet komissioon ensimmäisenä amerikanuiguurina vuonna 2020. Turkel on tuonut uiguurien kansanmurhaa esille useiden vuosien ajan sanomalehdissä ja televisiokanavilla. Hänen teoksensa No Escape: The True Story of China’s Genocide of the Uyghurs (suomennettu nimellä: Ei pakotietä – Uiguurin tarina) julkaistiin vuonna 2022 Yhdysvalloissa, Britanniassa ja Suomessa. Hän oli Uyghur American Association -järjestön puheenjohtaja vuosina 2004–2006.
Turkel syntyi kiinalaisella uiguurien uudelleenkoulutusleirillä Kashgarissa, minne hänen äitinsä oli lähetetty Mao Zedongin aikana. Leirillä hänen raskaana olevaan äitiinsä kohdistettiin väkivaltaa, ja äiti vapautui vasta Nuryn ollessa viiden kuukauden iässä. Matematiikan opettajaksi kouluttautunut isä oli työleirillä maataloustöissä. Nury Turkel päätti poistua Kiinasta Tiananmenin aukion verilöylyn jälkeen vuonna 1989. Hän muutti opiskelemaan Yhdysvaltoihin Idahoon vuonna 1995, mutta suoritti lopulta oikeustieteellisen tutkintonsa American Universitystä Washington D. C.:ssä. Turkel sai Yhdysvalloista turvapaikan eikä ole voinut sen jälkeen palata Kiinaan. Hän ei ole nähnyt äitiään vuoden 2004 jälkeen eikä voinut osallistui isänsä hautajaisiin 2022.
Turkel valittiin vuonna 2020 Time-lehden vuoden 100 vaikutusvaltaisimman henkilön listalle. Seuraavana vuonna Fortune valitsi hänet maailman 50 suurimman johtajan joukkoon.
Ollaan kuin kotonanne
Ollaan kuin kotonanne on kevätkaudella 1982 esitetty MTV:n tuottama suomalainen sketsisarja.
Sarjan käsikirjoittivat Neil Hardwick, Seppo Ahti ja Ilse Rautio, ja ohjaajina toimivat Hardwick ja Vesa Nuotio. Hardwick oli mukana vain sarjan kolmen ensimmäisen jakson ajan, kunnes hän alkoi tehdä Yle TV2:lle Reinikainen-sarjaa. Ohjelmaa esitettiin kerran kuukaudessa lauantaisin klo 22.15–23.15. Sarjan viimeinen jakso esitettiin poikkeuksellisesti perjantaina.
Sarjaa tehtii yhteensä viisi jaksoa tammi−huhtikuussa 1982. Sarjaan oli tarkoitus tehdä kuudes jakso toukokuulle, mutta se peruuntui Ritva Valkaman sairausloman vuoksi. Valkama loukkaantui Helsingin kaupunginteatterin Voimamies-näytelmän esityksessä pudottuaan orkesterimonttuun.
Finnkino on julkaissut koko sarjan DVD:nä 20. elokuuta 2010.
Ollaan kuin kotonanne on Ritva Valkaman ja Pentti Siimeksen aiempaan suosikkisketsisarjaan Parempi myöhään... verrattuna tyyliltään mielipuolisempi ja hieman rohkeampi.
Ohjelmaa mainostettiin seuraavalla sloganilla:
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Jukka Kajava kirjoitti sarjan ensimmäisen jakson esityksen alla ennakko-odotusten olevan kovia valtaosin samojen tekijöiden sarjan Parempi myöhään jälkeen. Ensimmäinen jakso oli hänestä erittäin hyvin kirjoitettua mutta vähemmän hyvin esitettyä viihdettä, joka lupasi hyvää jatkon kannalta.
Alportin syndrooma
pienoiskuva|300px|Alportin oireyhtymän vaikutus 13-vuotiaan pojan kuuloon.
Alportin syndrooma tai Alportin oireyhtymä on perinnöllinen munuaissairaus. Kouluiässä sairastajan kuulo ja näkö heikkenevät hiljalleen ja munuaisissa havaitaan vajaatoimintaa. Muuten oireyhtymää sairastavien lasten elämä ja kehittyminen on normaalia. Alportin syndrooma on X-kromosomiin liittyvä dominanti. Oireyhtymän tavallisin syy on X-kromosomissa sijaitsevan COL4A5-geenin mutaatiot. Sairauden voi saada perinnöllisesti tai mutaationa.
Havaitseminen
Sairaus voidaan havaita hiljalleen huonontuvasta kuulosta ja näöstä, mutta ensimmäinen oire on verivirtsaisuus. Sairastajan virtsassa voi olla verta huomattavasti, niin että sen erottaa paljain silmin. Joissakin tapauksissa se on hyvin vähäistä. Jos sairastajan suvussa on ennestään ollut Alportin syndroomaa, on verivirtsaisuus selvä merkki sairaudesta. Joissakin tapauksessa sairastajalta on otettava koepala munuaisista sairauden havaitsemiseksi.
Kuulovamma
Hiljalleen heikentyvää kuuloa voidaan parantaa kuulokojeiden avulla. Kuulokojeiden tarve on pojilla yleisempää, sillä tautikin periytyy yleensä pojille.
Silmien poikkeavuus
Sairastajien silmissä voidaan havaita sarveiskalvon, verkkokalvon tai linssin muutoksia. Näkökyvyn heikkeneminen on usein vähäistä, joten sitä voidaan hoitaa silmälasien avulla.
Munuaisten vajaatoiminta
Munuaisten vajaatoiminta on yleistä pojilla. Vajaatoimintaan ei ole hoitoa, mutta sairastajat elävät ja kehittyvät normaalisti. Aikojen kuluessa sairastaja voi kuitenkin joutua munuaissiirtoon.
Perinnöllisyys
Käytännössä sukupuussa on tällöin tautia sairastavia poikia, enoja ja isoisiä, ja välissä olevat naiset ovat lieväoireisia Alport-potilaita, jotka usein pitävät itseään terveinä.
Harvinaisissa tapauksissa Alportin oireyhtymä periytyy muiden kollageenin rakenteita ohjaavien geenien välityksellä, ja tällöin periytymistapa ei ole X-kromosominen vaan autosominen resessiivinen tai autosominen dominantti. Näissä perheissä oireet ilmenevät samanasteisina miehillä ja naisilla.
Bq
Bq tarkoittaa seuraavia:
This Is Gonna Hurt
This Is Gonna Hurt on hard rock -yhtye Sixx: A.M.:n toinen albumi. Albumi julkaistiin 3. toukokuuta 2011.
Sv
Sv tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Pierre Emmanuel
thumb|Pierre Emmanuel Pierre Emmanuel (oik. Noël Jean Mathieu, 3. toukokuuta 1916 – 22. syyskuuta 1984 Pariisi, Ranska ) oli ranskalainen kirjailija, joka tuli alkujaan tunnetuksi toisen maailmansodan aikaisena vastarintaliikkeen runoilijana ja kokoelmastaan Tombeau d'Orphée (1941). Hän käsitteli myöhemmässä runoudessaan katolista uskoa ja filosofisia aiheita.
Emmanuel valittiin Ranskan akatemiaan vuonna 1968, mutta hän erosi siitä vuonna 1975.
Porvoon ajot
Porvoon ajot on Porvoossa vuosittain ajettava Suomen vanhin pyöräilykilpailu. Kilpailu ajetaan kesäkuun alussa sunnuntaina. Se järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1926.
Historia
Porvoolainen liikemies ja kilpapyöräilijä Raul Hellberg teki aloitteen ensimmäisten Porvoon ajojen järjestämisestä vuonna 1926. Hän oli myös kilpailun ensimmäinen voittaja. Kilpailureitti oli mitaltaan 120 kilometriä, se ajettiin Porvoosta Helsinkiin ja takaisin. Lähtö oli Porvoon torilta, josta seurattiin palkintotuomarien autoa veturitallille asti. Siitä jatkettiin Helsingin maantietä pitkin Helsingin Vanhaan kaupunkiin, sieltä Hämeentietä pitkin Siltasaarenkadulle, ja edelleen Unioninkatua myöden Suurkirkolle (nyk. Helsingin tuomiokirkko). Senaatintorin kulmalla käännyttiin takaisin, ja paluu tapahtui samaa reittiä Porvooseen. Porvoossa ajettiin kilpailun loppu Jokikatua, Nikolainkatua, Uutta Vuorikatua ja Aleksanterinkatua urheilukentälle, jossa oli maali.
Hellberg voitti Porvoon ajot sen alkuvuosina kaikkiaan seitsemän kertaa vuosina 1926–1930, 1932 ja 1934. Ensimmäinen ulkomainen voittaja oli ruotsalainen Nils Welin vuonna 1931. Jatkosodan aikana kilpailua ei järjestetty vuosina 1942–1944.
Porvoon ajoissa parhaiten menestynyt kilpailija on Harry Hannus, joka voitti Porvoon ajot yhdeksän kertaa vuosina 1972–1978 sekä 1980 ja 1983. Kari Myyryläinen voitti Porvoon ajot kuudesti; vuosina 1985, 1988, 1989, 1992, 1995 ja 1996. Kjell Carlström on voittanut kilpailun myös kuudesti vuosina 1998, 2001, 2002, 2003, 2009 ja 2011.
Ekkehard Fasser
pienoiskuva|Calgaryn olympialaisissa 1988 kultaa voittanut joukkue: Fasser (vas.), Kurt Meier, Marcel Fässler ja Werner Stocker.
Ekkehard Fasser (3. syyskuuta 1952 Bühl – 8. huhtikuuta 2021) oli sveitsiläinen rattikelkkailija.
Fasser kilpaili aluksi yleisurheilussa ja rattikelkkailun hän aloitti 26-vuotiaana vuonna 1978. Hän saavutti Calgaryn olympialaisista 1988 kultaa neljän miehen kelkkailussa Kurt Meierin, Marcel Fässlerin ja Werner Stockerin kanssa. Vuonna 1983 hän saavutti myös samasta lajista maailmanmestaruuden.
Moises Arias
Moisés Arias (s. 18. huhtikuuta 1994 New York City, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on tunnettu Disney Channelin televisiosarjasta Hannah Montana, jossa hän esittää Ricoa. Hänen veljensä Mateo Arias on myös näyttelijä.
Linnove
Linnove on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Cm
Katso myös
Aihepiiriin liittyvät myös seuraavat:
Vietnamin kansalliskirjasto
Vietnamin kansalliskirjasto on Hanoin kaupungissa toimiva Vietnamin kansalliskirjasto. Kirjaston johtaja on Kieu Thuy Nga (Ms.).
Kansalliskirjasto tulkitsee toimintansa alkaneen 29. marraskuuta 1917, kun (Ranskan) Indokiinan julkinen keskuskirjasto (Central Public Library of Indochina) perustettiin. Ovet yleisölle avattiin 1. syyskuuta 1919. Kirjaston myöhempiä nimiä olivat Pierre Pasquierin kirjasto (Pierre Pasquier Library, 28.2.1935–), Kansalliskirjasto (National Library, 20.10.1945–), Hanoin keskuskirjasto (Centre Library of Hanoi, 2/1947–). Nykyisen nimen (National Library of Vietnam) kirjasto sai 21. marraskuuta 1958.
Pitkäsiipikimalainen
Pitkäsiipikimalainen (Bombus sporadicus) on kimalaislaji, joka on saanut nimensä suhteellisen pitkistä siivistään. Sen siivet ovat ruskeasävyiset ja turkki perusväritykseltään musta, mutta etuselän ja takaruumiin poikkivyö on tummankeltainen. Lajin lentoääni on poikkeuksellisen matala. Kuningatar on pituudeltaan 18–21 millimetriä, työläinen 13–17 millimetriä ja koiras 14–18 millimetriä.
Pitkäsiipikimalainen elää niityillä, kedoilla, hakkuuaukeilla ja puutarhoissa, ja se pitää erityisen paljon maitohorsman kukista. Kuningatar tekee pesänsä vanhaan myyränkoloon. Yhteiskunnassa on joskus jopa yli 100 yksilöä ja niiden lentoaika jatkuu syyskuun loppuun. Suomessa lajia tavataan koko maassa, yleisimmin Keski- ja Pohjois-Suomessa.
Soni Razdan
Soni Razdan (s. 25. lokakuuta 1956 Birmingham) on brittiläinen näyttelijä ja elokuvaohjaaja, joka työskentelee hindinkielisissä elokuvissa.
Varhainen elämä ja yksityiselämä
Razdan syntyi Birminghamissa. Razdanin äiti oli lastentarhanopettajana työskennellyt saksalainen Gertrude Hoelzer ja isä oli arkkitehtina työskennellyt kashmiripandit Narendra Nath Razdan. Perhe muutti Intian Bombayhin Razdanin ollessa kolmen kuukauden ikäinen. Hänellä on edelleen Britannian passi.
Razdan meni naimisiin elokuvaohjaaja Mahesh Bhattin kanssa vuonna 1986. Heillä on kaksi tytärtä, vuonna 1988 syntynyt Shaheen Bhatt ja vuonna 1993 syntynyt näyttelijä Alia Bhatt. Lisäksi Razdan on näyttelijä Pooja Bhattin ja Rahul Bhattin äitipuoli.
Koivupuhdon koulu
Koivupuhdon koulu on peruskoulu Merijärvellä. Koulu on kunnan ainoa, ja se antaa opetusta esikoululle ja peruskoulun luokille 1–9. Koulurakennus on vuodelta 1957, ja sitä saneerattiin ja laajennettiin viimeksi 2005–2008. Koulussa on oppilaita 180–190, ml. esioppilaat. Koulun rehtorina aloitti vuonna 2023 Sirpa Tikkala.
Puijonlaakson kirjasto
Puijonlaakson kirjasto tai Puijonlaakson lähikirjasto on Kuopion Puijonlaakson ostoskeskuksessa sijaitseva yleinen kirjasto. Se on osa Kuopion kaupunginkirjastoa. Puijonlaakson kirjasto on eräs kaupunginkirjaston toimipisteistä, jonka aukioloaikaa on laajennettu itsepalvelukäytön avulla.
Hikiän junaturma
Hikiän junaturma tapahtui yöllä 19.–20. heinäkuuta 1918 Hikiän ja Oitin välillä Riihimäki–Lahti-rataosuudella. Matkustajajuna, jossa oli mukana noin kolmekymmentä lyhyelle lomalle kotiinsa matkaavaa kansanedustajaa, suistui kiskoilta Hikiän ja Oitin välillä sijainneen Haukankallion kohdalla jyrkässä mutkassa. Onnettomuudessa kuoli kolme ja loukkaantui seitsemän henkilöä. Junan veturi ja kuusi matkustajavaunua kärsivät vaurioita.
Onnettomuuden aiheutti aikaisemmin yöllä irrotettu ratakisko. Onnettomuutta pidettiin pari kuukautta aiemmin päättyneen Suomen sisällissodan hävinneiden punaisten kostotoimena, joka oli kohdistettu junan matkustajina olleita kansanedustajia vastaan.
Dm
Katso myös
Aihepiiriin liittyvät myös seuraavat:
Mykola Mih’novskyi
thumb|Mykola Mih’novskyi. Mykola Ivanovytš Mih’novskyi (1873 Turivka, Pultavan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 3. maaliskuuta 1924 Kiova, Ukrainan neuvostotasavalta, Neuvostoliitto) oli ukrainalainen nationalistinen poliitikko ja Ukrainan itsenäisyysliikkeen tärkeä ideologi.
Mih’novskyi opiskeli lakimieheksi Kiovan yliopistossa ja osallistui opiskeluaikanaan vuonna 1891 kansallismielisen Tarasilaisen veljeskunnan perustamiseen. Hän julkaisi vuonna 1900 pamfletin Samostijna Ukrajina (”Itsenäinen Ukraina”), jossa hän vaati Karpaateilta Kaukasukselle ulottuvan itsenäisen Ukrainan valtion perustamista. Samana vuonna perustettu Ukrainan ensimmäinen nykyaikainen puolue, Vallankumouksellinen ukrainalainen puolue (RUP), omaksui sen ohjelmakseen. Puolue kuitenkin luopui kiistanalaisena pidetystä itsenäisyysvaatimuksesta jo vuonna 1902, jolloin Mih’novskyi perusti uuden, entistä jyrkemmän Ukrainan kansallispuolueen (UNP). Hän levitti itsenäisyysaatetta seuraavina vuosina useissa julkaisemissaan lyhytikäisissä lehdissä. Yhteiskunnallisilta mielipiteiltään hän oli vasemmistolainen.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 Mih’novskyi oli ensimmäisten joukossa organisoimassa Ukrainalle omaa armeijaa. Hän liittyi nyt porvarilliseen Ukrainan demokraattiseen talonpoikaispuolueeseen. Hän tuki Pavlo Skoropadskin hetmanaatin kukistamista marraskuussa 1918, koska Skoropadski oli ilmoittanut luopuvansa Ukrainan itsenäisyydestä. Bolševikkien valtaantulon jälkeen Mih’novskyi pakeni lyhyen vangitsemisen Kubanille ja myöhemmin Pultavan alueen maaseudulle. Hän palasi Kiovaan vuonna 1924, mutta jouduttuaan neuvostoviranomaisten vainoamaksi hän teki itsemurhan samana vuonna.
Regent
thumb|270px|Kirkko ja lähetysasema Regentin kylässä (vuonna 1850). Regent on Sierra Leonen Läntisen alueen maaseutupiirikunnan pohjoisosan kaupunki, joka on kasvanut kiinni pohjoispuolisen pääkaupunki Freetownin kaupunkirakenteeseen. Regent on osa Läntisen alueen maaseutupiirikunnan vuoriston äänestysaluetta (Mountain rural, yhteensä 30 488 as., 2015).
Elokuun 2017 maavyöryt ja mutatulvat
Elokuun 14. päivänä 2017 Regentin länsiosasta alkunsa saavan, länteen laskevan Jubajoen valuma-alueella esiintyi tuhoisia maanvyöryjä ja erittäin vuolasta mutaisen veden tulvimista. Maanvyöryssä tuhoutui ja osin hautautui kymmeniä rakennuksia asukkaineen, vyöry osui ainakin sataan rakennukseen. Seudulla oli satanut heinäkuun alun jälkeen kolminkertaisesti normaaliin verrattuna ja tulvia edeltänyt rankkasadejakso alkoi sunnuntaina 13. elokuuta. Sateiden johdosta jokiuoma täyttyi yli äyräidensä. Voimakkaat mutatulvat vyöryivät länteen merta kohti. Tulvat särkivät tai rikkoivat jokiuoman varrelta kymmeniä rakennuksia ja useita siltoja matkallaan. Tapahtumien seurauksena oli elokuun 31. päivän tiedon mukaan raportoitu kuolleeksi jo yli 500 ihmistä. Lisäksi 810 henkeä oli virallisten lukujen mukaan yhä kateissa. Uhriluvun uskottiin siten nousevan vielä merkittävästi, joskin osan kadonneista uskottiin sisältyneen tunnistamattomaksi jääneiden kuolleiden joukkoon. Paikallishallinnon 27. elokuuta esittämän arvion mukaan luonnonmullistuksessa menehtyi yli 1 000 henkeä.
Aatto Sallinen
Jalo Aatto Sallinen (1906 Orimattila – 15. syyskuuta 1944 Helsinki) oli suomalainen kommunisti, joka 1920–1930-luvuilla kuului kommunistisen nuorisoliikkeen johtohahmoihin. Myöhemmin jatkosodan aikana Sallinen oli yksi maanalaisesti toimineen SKP:n puheenjohtajan Yrjö Leinon poliittisista avustajista. Sallinen sai surmansa pidätyksen yhdeydessä sodan viimeisinä päivinä Helsingin Kalliossa.
Varhaiset vuodet
Orimattilassa kivenhakkaajan poikana syntynyt Sallinen muutti 1920-luvun alussa Helsinkiin, jossa hän työskenteli metallimiehenä ja lähti mukaan kommunistiseen nuorisoliikkeeseen. Vuosikymmenen puolivälissä hän nousi yhdeksi Sosialistisen nuorisoliiton johtohahmoista. Kun viranomaiset lakkauttivat järjestön syksyllä 1926 Sallinen sai poliittisesta toiminnastaan puolentoista vuoden vankeusrangaistuksen. Vapauduttuaan hän jatkoi SNL:n seuraajaksi perustetun Suomen kommunistisen nuorisoliiton johtotehtävissä. Vuonna 1929 Sallinen valittiin Suomen Ammattijärjestön perustaman nuorisojaoston puheenjohtajaksi. Sallinen lähti vielä samana vuonna Neuvostoliittoon, jossa hän opiskeli Leningradissa Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa. Vuonna 1933 Sallinen palasi salaa Suomeen ja hänet määrättiin Kemiin SKP:n piiriorganisaattoriksi. Sallinen pidätettiin uudelleen marraskuussa ja keväällä hän sai 6 vuoden kuritushuonetuomion.
Sota-aika
Sallinen vapautui talvisodan päätyttyä, jonka jälkeen hänet nimitettiin Helsingissä koottuun SKP:n uuteen kahdeksanhenkiseen johtoelimeen. Kesäkuun 1941 kommunistipidätysten myötä puolueen rivit harvenivat entisestään, jolloin puheenjohtaja Yrjö Leino nosti Sallisen ja Arnold Salmisen lähimmiksi avustajikseen. Sallisen rooli oli aikaisemmin jäänyt niin vähäiseksi, että hän onnistui välttämään pidätyksen. Sallisen päätehtäväksi muodostui rauhantyö, johon liittyi muun muassa sodanvastaisen materiaalin toimittamista ja levittämistä. Syksyllä 1941 hän oli perustamassa sotilaille, kutsuntaikäisille ja työvelvollisille suunnattua Suomen Kansan Vapauden Liittoa. Kesällä 1942 Sallinen jäi Leinon ainoaksi avustajaksi, kun viranomaiset pidättivät lähes 60 SKP:n toimitsijaa.
Kuolema
Syyskuussa 1944 vain neljä päivää ennen Moskovan välirauhan allekirjoittamista viisi Päämajan valvontaosaston miestä tuli pidättämään Sallista Pengerkatu 18:ssa sijaitsevasta asunnosta. Asunnosta kuului tappelun ääniä ja Sallinen sai ilmeisesti surmansa pidätyksen yhteydessä. Sisaren Valpolta saaman selityksen mukaan hän teki itsemurhan. Sallinen haudattiin Malmin hautausmaalle jatkosodan päättymisen jälkeen 1. lokakuuta 1944. Tapahtumasta muodostui suurmielenosoitus, joka samalla oli laillistetun SKP:n ensimmäinen julkinen tilaisuus. Hautajaisissa puhuivat muun muassa Sallisen elämänkumppani Aili Mäkinen sekä Veikko Sippola. Vuonna 1946 Sallisen jäännökset siirrettiin Malmin hautausmaan Fasismin vastustajien yhteishautaan.
Toscana
Toscana on alue Keski-Italiassa, entinen suurherttuakunta. Sen naapureina ovat etelässä Latium, idässä Umbria ja Marche sekä pohjoisessa Emilia-Romagna ja Liguria. Toscanan länsipuolella on Ligurianmeri. Toscanassa on 3 600 000 asukasta, ja sen pääkaupunki on Firenze.
Maantiede
250px|thumb|left|Tyypillistä toscanalaista maaseutua. Toscana on suunnilleen kolmionmuotoinen alue Ligurianmeren ja Apenniinien välissä. Suurin osa alueesta on kumpuilevaa maatalousmaata, jolla viljellään viinirypäleitä, maissia ja ohraa sekä kasvatetaan oliivipuita. Maaperä on erityisen hedelmällistä Arnojoen laaksossa ja kapealla rannikkokaistaleella. Apenniineilta louhitaan kuuluisaa Carraran marmoria. Toscanan eteläosan vuorilla on rauta-, magnesium- ja elohopeakaivoksia.
Firenzessä lämpimin kuukausi on heinäkuu, jolloin päivän ylin lämpötila on keskimäärin 31 astetta, ja kylmin tammikuu, jolloin päivän ylin on 10 ja yön alin +1 astetta. Toscana on melko vähäsateista aluetta. Heinäkuu on vuoden kuivin kuukausi, ja eniten sateita saadaan loka-marraskuussa.
Historia
Toscanassa on säilynyt runsaasti muistomerkkejä, jotka kertovat alueen pitkästä historiasta: etruskien rakentamia muureja, keskiaikaisia linnoja ja etenkin Medicien aikaisia renessanssipalatseja.
Etruskien ja roomalaisten aika
800-luvun eaa. paikkeilla etruskit vaelsivat Toscanaan Vähästä-Aasiasta. He alkoivat käydä kauppaa Kreikan ja Lähi-idän asukkaiden kanssa meritse ja loivat alueelle kulttuurin, josta on jäänyt jälkiä meidänkin aikoihimme. Vuonna 395 eaa. roomalaiset alistivat etruskit valtansa alle. Roomalaiset omaksuivat itselleen aineksia etruskien uskonnosta.
Roomalaiset ottivat koko Toscanan alueen hallintaansa vuoteen 205 eaa. mennessä, ja etruskien kulttuuri sulautui lopulta roomalaiseen vuonna 90 eaa. etruskien saatua Rooman kansalaisuuden. Roomalaiset perustivat Firenzen 59 eaa. ja Sienan varuskunnaksi 20 eaa. Kristinusko saapui alueelle vuonna 250 jaa.
Keskiaika
Varhaiskeskiaikana gootit, langobardit ja muut germaaniheimot hyökkäilivät Toscanaan, kunnes Kaarle Suuri karkotti langobardit 700-luvulla. Vuonna 1062 Pisa valloitti Sisilian ja siitä tuli Välimeren johtava satamakaupunki. Varhaiskeskiaikaisia kirkkoja on säilynyt hyvin eri puolilla Toscanaa.
Toscana alkoi vaurastua 1200-luvulla tekstiilin valmistuksella ja kaupalla. Toscanalainen tiede, pankkitoiminta ja arkkitehtuuri kehittyivät. Tunnetut taiteilijat kuten Dante ja Boccaccio loivat tunnetuimmat teoksensa. Ajalle oli tunnusomaista jatkuvat selkkaukset kaupunkien välillä, ja 1300-luvulla musta surma vei puolet alueen väestöstä.
Italian yhdistyminen
Toscana yhdistyi poliittisesti vuonna 1570. Medicien valta sammui 1700-luvulla, ja Toscanan suurherttuakunta siirtyi Lothringenin herttuoiden haltuun. Vuoden 1860 jälkeen Italia yhdistyi, ja Firenze toimi Italian pääkaupunkina 1865–1870.
Toisessa maailmansodassa ja vuoden 1966 tulvissa Firenze kärsi vaurioita, mutta kaupungin vanhassa keskustassa on edelleen Firenzen kulta-ajoista kertovaa rakennuskantaa ja taidetta.
250px|thumb|[[Castiglioncello Toscana]]
Hallinto ja politiikka
Toscanan pääkaupunki on Firenze, ja alue on jaettu kymmeneen maakuntatason alueeseen. Poliittisesti alue on perinteisesti ollut vasemmistolainen. Keskustavasemmistolainen demokraattinen puolue on saanut kannatusta 2000-luvulla.
Talous
Toscana on vaurasta aluetta. Sen bruttokansantuote asukasta kohden on Italian alueista yhdeksänneksi korkein, ja alueen työttömyysaste on pienempi kuin valtion keskiarvo. Toscanan talous on monipuolinen, ja siihen vaikuttavat muun muassa tekstiili-, koru- ja petrokemian teollisuus sekä maanviljely ja matkailu. Kemianteollisuutta ja terästeollisuutta on rannikon kaupungeissa, kuten Livornossa ja Piombinossa. Toscana on tunnettu erityisesti oliivien ja viinin tuotannosta. Lisäksi alue on Italian matkailun keskus. Merkittävimmät vierailukohteet ovat Firenze, Pisa, Siena, Lucca, Cortona, Chianti, Maremma ja Crete Senesi. Muita kohteita ovat muun muassa maatilamatkailu sekä runsaat 120 luonnonsuojelualuetta. Toscanan kukkaloisto on parhaimmillaan keväällä, ja syksyisin pyökki- ja kastanjametsät hehkuvat punaisena ja keltaisena.
Energia
Vuonna 2010 Toscanan alueen energiasta 28 prosenttia tuotettiin uusiutuvilla energialähteillä, 47 prosenttia fossiilisilla polttoaineilla ja 25 prosenttia tuotiin alueen ulkopuolelta. Fukushiman ydinvoimalaonnettomuuden (2011) jälkeen koko Toscanan alueella jäädytettiin suunnitelmat ydinvoiman lisärakentamiseksi.
Väestö
Toscanassa oli vuonna 2015 noin 3,7 miljoonaa asukasta. Firenzen alue on asukasluvultaan selvästi suurin, ja siellä asuu lähes kolmannes toscanalaisista. Asukkaista noin kahdeksan prosenttia on ulkomaalaistaustaisia.
Kulttuuri
Italian renessanssi sai alkunsa Toscanasta. Toscanan ainutlaatuinen taideperinne sisältää arkkitehtuuria, maalaustaidetta ja kuvanveistoa, ja teoksia on kerätty kymmeniin kuuluisiin museoihin, kuten Uffizi-galleriaan Firenzessä.
Alue on kuuluisa myös viineistään, joista kuuluisimmat lienevät Chianti, Morellino di Scansano, Vin Santo ja Brunello di Montalcino.
Jalkapallo on Toscanan alueen suosituin urheilulaji, ja jokaisessa suuressa kaupungissa on oma joukkueensa. Italian Serie A:ssa alueen joukkueista ovat säännöllisesti esiintyneet ACF Fiorentina, AS Livorno Calcio ja Empoli FC.
Luomukanteleet
Luomukanteleet on Luoteis-Helsingin musiikkiopiston vuonna 1997 perustettu kanteleensoittoa opiskelevien lasten ja nuorten yhtye. Yhtyeen ohjaajana on toiminut sen perustamisesta lähtien kanteleensoiton opettaja Maarit Aarvala. Soittajia on ollut 30 soittajaa, samanaikaisia soittajia toistakymmentä. Yhtye on julkaissut neljä levyä ja kymmenvuotisjuhlakonsertistaan yhden yhteislevyn Satoja säveliä - monia kieliä. Luomukanteleet valittiin vuonna 2016 yhdeksi neljästä Folklandian kärkiyhtyeestä.
Takaisin merkitykseen
Takaisin merkitykseen on Sarparannan debyyttialbumi. Albumi julkaistiin 22. lokakuuta 2021.
Kappaleet
== Kokoonpano ==
Itävallan Grand Prix 2001
Itävallan Grand Prix 2001 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 13. toukokuuta 2001 A1-Ringilla Itävallassa. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut David Coulthard, jolle voitto oli kauden toinen.
Idän katoliset kirkot
Idän katoliset kirkot ovat autonomisia paikalliskirkkoja, jotka ovat osa katolista kirkkoa ja ehtoollisyhteydessä Rooman paavin kanssa. Läntisestä eli latinalaisesta kirkosta ne poikkeavat monin tavoin. Opillisesti ne hyväksyvät katolisen kirkon dogmit tosina ilmaisuina läntisellä kielellä, mutta niillä on omat teologiset, hengelliset, kanoniset ja liturgiset perinteensä. Siksi ne muistuttavat monilta osin ortodoksisia kirkkoja esimerkiksi jumalanpalvelusjärjestyksen, kirkkojärjestyksen ja teologisen kielen kannalta. Suurin näistä kirkoista on Ukrainan kreikkalaiskatolinen kirkko.
Latinalaisen riituksen katoliset piispat ovat lännen patriarkan eli paavin välittömiä alaisia, mutta useimmat idän katoliset piispat ovat paavin alaisia epäsuorasti idän katolisten patriarkkojen kautta. Idän katoliset patriarkat hallitsevat Aleksandrian, Antiokian, Anteliasin, Bagdadin, Beirutin ja Damaskoksen patriarkaatteja. Monet idän katoliset kirkot ovat olleet aiemmin osa ortodoksista kirkkoa. Näitä kirkkoja kutsutaan nimellä uniaattikirkot, joskin nimeä pidetään nykyään halventavana.
Paavo Nurmi (patsas)
thumb|Paavo Nurmi -patsas [[Kesäolympialaiset 1952|Helsingin olympialaisten julisteessa vuonna 1952.]] thumb|Nurmi ja Aaltonen Ateneumissa patsaan luona 1930-luvulla. Paavo Nurmi -patsas (myös Paavo Nurmen juoksijapatsas) on kuvanveistäjä Wäinö Aaltosen tekemä, Suomen menestyneintä olympiaurheilijaa juoksija Paavo Nurmea esittävä kokovartaloveistos. Pronssiveistos valmistui vuonna 1925, ja siitä on sittemmin tehty neljä lisävalosta. Patsaasta tuli suomalaisen urheilun ja itsenäisen kansakunnan symboli ja Suomi-kuvan lähettiläs.
Veistoksen tyyli
Paavo Nurmi toimi Aaltosen mallina Hirvensalon ateljeessa. Veistoksesta ei tehty naturalistista näköismuotokuvaa, vaan tavoitteena oli tehdä ihanteellinen ”suomalaisen juoksijan monumentti”. Aaltonen tavoitteli juoksijahahmolle dynaamista ja keveää asentoa. Liikkeen ja asennon etsimisessä Aaltonen käytti myös Toivo J. Kailan kirjassa julkaistuja valokuvia Nurmen harjoitusmenetelmistä.
Veistoksen ilme on kevyt ja ilmava. Sen paino on Nurmen oikean jalan varpaiden varassa. Sommittelusyistä veistos esittää Nurmen varvasastujana, vaikka hän todellisuudessa astui koko jalkapohjallaan. Vartalon kierteisyys viittaa Nurmelle tunnusomaiseen pitkään askeleeseen, joka lähti lantiosta.
Merkkihenkilöitä kuvaavissa veistoksissa harvemmin käytetty alastomuus liittyi 1920-luvulla pinnalla olleeseen antiikin taiteiden ihailuun. Veistos onkin suora viittaus antiikin Kreikan alastomiin urheilijoihin ja helleenisen kulttuurin jatkumoon.
Patsas keräsi positiivisia arvioita ulkomailla ja Suomessakin. Aikakaudelle tyypillisesti sitä arvioitiin rotupiirteiden valossa, ja sen katsottiin edustavan koko suomalaisen kansan ja rodun ominaisuuksia.
Ateneumin taidemuseon suojissa
Suomen valtio tilasi kuvanveistäjä Wäinö Aaltoselta Paavo Nurmen kokovartaloveistoksen 1. lokakuuta 1924, kun Nurmi oli voittanut viisi kultamitalia Pariisin olympialaisissa. Wäinö Aaltosen tekemä savimalli valmistui jo saman vuoden puolella ja Aukusti Veuron tekemä pronssivalu syksyllä 1925.
Ulkoveistoksena Helsingissä ja Turussa
Helsingin vuoden 1952 olympialaisten aikaan ilmapiiri ja aika alkoivat olla sopivia patsaan sijoittamiselle ulkotiloihin. Veistoksen alkuperäisen valoksen uudelleensijoittamisen sijaan päätettiin kuitenkin tehdä uusi kopio veistoksesta, joka paljastettiin Helsingin Olympiastadionin etukentällä olympiakisojen yhteydessä. Veistos oli näkyvästi esillä myös olympialaisten virallisessa julisteessa.
Veistoksen kolmas kopio paljastettiin Nurmen kotikaupungissa Turussa 1955 Auransillan luona Itäisellä Rantakadulla, eli vain muutama vuosi olympialaisten jälkeen. Veistoksen Turun kaupungille lahjoitti Oy Wärtsilä Ab. Patsasta siirrettiin myöhemmin muutama metri satamaan päin alkuperäiseltä paikalta risteysjärjestelyjen ja aivan patsaan eteen pystytetyn liikennevalopylvään takia. Patsas on liikenteenjakajakorokkeella.
Jyväskylässä ja maailmalla
Patsaan ensimmäinen valos kiersi 1950- ja 1960-luvuilla lukuisissa ulkomaisissa näyttelyissä, mutta varsinaisena sijoituspaikkana oli edelleen Ateneum.
Aaltosen juhlavuoden kunniaksi patsaasta tehtiin neljäs valos, jonka valtio lahjoitti Sveitsin Lausannessa sijaitsevan Kansainvälisen Olympiakomitean Olympiamuseon puistoon.
Jyväskylässä odotettiin patsaan palautusta, joten kohu kasvoi kun Ateneum ilmoitti, että huonon kunnon vuoksi veistosta säilytetään jatkossa Ateneumin sisätiloissa. Keskisuomalainen otsikoi: ”Kulttuuriskandaali – Jyväskylästä viety Nurmen patsas tuskin palaa takaisin”. Jyväskylä-seura neuvotteli Aaltosen perikunnan kanssa uuden valoksen tekemisestä ja keräsi rahaa. Yritysten ja yksityisten ohella rahaa lahjoittivat muun muassa opetusministeriö, Jyväskylän kaupunki ja yliopisto. Valos valmistui vuonna 2000 Kellokoskella ja se paljastettiin entisellä jalustallaan seuraavana vuonna. Koska veistoksesta on ollut lupa tehdä viisi valosta, oli Jyväskylän patsas viimeinen.
Muita sovellutuksia
Veistos on ollut suosittu ja sillä on ollut suuri symboliarvo. Helsingin olympialaisten julisteen, lukuisten mainosten ja postikorttien ohella hahmo oli 10 markan setelissä. Veistoksen pohjalta tehtiin myös Paavo Nurmen muistopostimerkki, joka laskettiin liikkeelle Nurmen kuoltua lokakuussa 1973.
Lisäksi veistoksesta tehtiin sarjatuotantona pienoispatsaita 1950-luvun alussa. Niillä rahoitettiin Otaniemen teekkarikylän urheilulaitoksia. Myös pienoismallissa vain oikean jalan varpaat koskevat maata. Kirjasinmetallista valetut pienoisveistokset olivat 40 cm korkeita. Joitakin kappaleita valettiin myös pronssiin. Suunnitelmissa oli valaa veistoksia runsaamminkin ja markkinoida niitä Yhdysvalloissa. Lopullisesta valosmäärästä ei ole tietoa, mutta se luultavasti jäi aiottua pienemmäksi.
Yksi Paavo Nurmi -pienoisveistos aiheutti hämmästystä, kun se löytyi Tukholman edustalla 333 vuotta merenpohjassa maanneen Wasa-laivan kannelta historiallisten esineiden ja rojun seasta laivan nosto-operaatiossa vuonna 1961. Selitys oli yksinkertainen: kyseessä oli teekkarijäynä, patsas oli viety hylkyyn vasta edellisenä yönä.
Ilmo Lassila
Ilmo Kalervo Taavetti (David) Lassila, käytti kirjailijanimeä Tatu Valkonen (7. joulukuuta 1885 Viipuri – 27. huhtikuuta 1945 Helsinki) oli Helsingin yliopiston metsäteknologian professori ja kirjailija.
Elämä
Lassilan vanhemmat olivat lehtori David Lassila ja Eliina Elisabeth Helander. Hän pääsi ylioppilaaksi Porin klassillisesta lyseosta 1904 ja suoritti metsänhoitajan tutkinnon 1906, filosofian kandidaatin tutkinnon 1911 ja filosofian lisensiaatin tutkinnon 1920. Lassila toimi Kolarin aluemetsänhoitajana 1911-1916 sekä opettajana metsä- ja maanviljelyskouluissa. Hoidettuaan Helsingin yliopiston metsäteknologian professorin virkaa vuodesta 1930 hänet nimitettiin sen ensimmäiseksi vakinaiseksi haltijaksi vuonna 1932.
Lassila lähti kesällä 1918 Vienan Karjalaan keräämään aineistoa väitöskirjaansa varten. Toisena tehtävänä hänellä oli seurata Suomesta Itä-Karjalaan Suomen sisällissodan jälkeen paenneiden punaisten toimia. Lassila joutui kuitenkin Muurmannin legioonan vangiksi vakoilusta epäiltynä. Hänet kuljetettiin lopulta englantilaisten joukkojen mukana Englantiin josta hän pääsi palaamaan Suomeen vasta 1919. Tästä retkestä Lassila kertoi myöhemmin kirjassaan Maisterin seikkailut mailla ja merellä.
Kirjallinen tuotanto
Lassila alkoi kirjoittaa 1920-luvulla pakinoita Tatu Valkosen nimimerkillä muun muassa Iltalehteen. Hän julkaisi tällä nimimerkillä myös useita kirjoja, mutta omalla nimellään myös alansa tutkimus- ja muita julkaisuja.
Perhe
Ilmo Lassilan puoliso oli Elsa Lagus, jonka kanssa hän avioiutui vuonna 1922. Ilmo Lassilan veljiä olivat anatomian professori Väinö Lassila ja sanomalehti Uuden Suomen toimitusjohtaja Armas Lassila.
Teoksia
Nimimerkillä Tatu Valkonen:
Latokartano (Perniö)
Latokartano on kylä Perniön etelälaidalla Kiskonjoen varrella Salon kaupungissa Varsinais-Suomessa.
Historia
Perniönjoen ja Kiskonjoen varsilta on löytynyt useita viitteitä pronssi- ja rautakautisesta asutuksesta. Ne sijaitsevat Latokartanon tuntumassa naapurikylien puolella. Latokartanon alueella on jäänteitä etenkin keskiaikaisesta asutuksesta. Latokartanon asuttivat luultavasti ruotsalaiset 1200- ja 1300-lukujen aikana. Nykyisen kylän alue kuului alkujaan viereisen Pyhäjoen kuninkaankartanon maihin, jotka lahjoitettiin 1400-luvulla kirkolle. Maat palasivat kruunulle 1500-luvulla ja Kustaa Vaasa perusti Kiskonjoen varteen Näsen kuninkaankartanon, josta Latokartanon kylä on saanut alkunsa.
Näse sijaitsi aluksi Kiskonjoen ja Perniönjoen yhtymäkohdassa Muntolannokalla, johon syntyi merkittävä varhaisteollinen keskittymä ja kauppapaikka. Kartano siirtyi nykyiselle paikalleen vuonna 1690 ja hiljalleen teollisuus siirtyi hieman idemmäs Latokartanonkosken ympäristöön, jossa oli ollut myllyjä jo 1300-luvulta lähtien. Myös kauppapaikka siirtyi teollisuuden mukana. Teollisuuskeskittymä siirtyi 1800-luvulla naapurikylään Kuustoon, jossa kartanolla oli myös omistuksia.
Manuel Fraga Iribarne
Manuel Fraga Iribarne (23. marraskuuta 1922 Villalba, Espanja – 15. tammikuuta 2012 Madrid, Espanja ) oli espanjalainen kansanpuolueen poliitikko. Hän oli Galician aluejohtaja vuosina 1990–2005 sekä Espanjan sisäministeri ja varapääministeri kenraali Francisco Francon sotilasvallan aikana vuosina 1975–1976.
Vaikka Fraga oli diktatuuriajan toisinajattelijoita, hän ei jälkikäteen kommentoinut julkisesti Francon aikaa, mistä häntä arvosteltiin. Tämän arvioitiin estäneen hänen nousunsa maan pääministeriksi, joskin hän oli koti-itsehallintoalueensa Galician johtaja vuoteen 2005, jolloin rannikolla sattui vakava öljytuho, kun säiliöalus M/S Prestige haaksirikkoutui siellä eivätkä viranomaiset kyenneet suojelemaan kalastusvaltaisen maakunnan rannikkoa.
Suomen euroviisukarsinta 1974
Suomen euroviisukarsinta 1974 oli kilpailu, jossa valittiin Suomen edustaja vuoden 1974 Eurovision laulukilpailuun. Kilpailu järjestettiin suurempana kuin koskaan aiemmin, kutsukilpailussa 16 suomalaissäveltäjää kutsuttiin säveltämään karsintaan kappale. 16 kappaletta arvottiin kahteen kahdeksan kappaleen semifinaaliin, jotka pidettiin 19. ja 26. tammikuuta. Molemmista alueraadit äänestivät neljä parasta 16. helmikuuta pidettyyn finaaliin. Finaali televisioitiin suorana YLE TV1:ssä kello 19.35 alkaen. Finaalissa voittajan valitsi 20-henkinen asiantuntijaraati jonka jäsenistä jokainen antoi kappaleille pisteitä skaalalla 1-5. Väliajalla esiintyi brittiläinen muusikko Roger Whittaker.
Rossin jäähylly
thumb|Rossin jäähyllyn sijainti merkitty punaisella x:llä Antarktiksen kartassa Rossin jäähylly eli Rossin jäälautta on suurin jäähylly Antarktiksella. Sen ala oli vuonna 2013 noin 500 809 km² eli suunnilleen yhtä suuri kuin Espanjan pinta-ala. Halkaisijaltaan jäähylly on noin 800 kilometriä. Jään paksuus on keskimäärin 394 metriä, mutta paikoittain se voi olla jopa 750 metriä. Suurin Rossin jäähyllystä irronnut jäävuori on vuodesta 2000 lähtien ollut B-15.
Suurin osa Rossin jäähyllystä sijaitsee Uuden-Seelannin vaatimalla alueella Rossinmaalla. Jäähylly nimettiin James Clark Rossin mukaan, joka löysi sen 28. tammikuuta 1841. Ross kartoitti jäätä edestä itään päin 160°W asti.
Vuonna 1912 Rossin jäähyllystä tuli viimeinen leposija tutkimusmatkailija Robert Falcon Scottille ja hänen kumppaneilleen heidän ollessaan paluumatkalla etelänavalta leiriinsä.
Vuonna 2019 julkaistiin tutkimus, jonka mukaan lämmin merivesi on sulattanut osaa jäähyllystä. Sulamisen oletetaan kiihtyvän, sillä kesän jäiden määrän vedessä arvioidaan laskevan ja jäättömän kauden pitenevän.
Nuutti Takkinen
Nuutti Takkinen (s. 6. helmikuuta 1982) on helsinkiläinen toimittaja, juontaja ja muusikko.