cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Magnuksen ilmiö
Magnuksen ilmiö voidaan havaita takakierteenä urheilulajeissa kuten jalkapallossa, pesäpallossa ja kriketissä, ja se on tärkeä osa monien urheilulajien fysiikan tutkimusta. Magnuksen ilmiö vaikuttaa myös ohjusten lentoratoihin ja sitä voi hyödyntää laivojen ja lentokoneiden suunnittelussa (ks. roottoripurje ja Flettner-roottori).
Kungälvin kunta
Taajamat
Kunnassa on 9 taajamaa, joiden osuus kunnan väestöstä vuoden 2010 lopussa oli 68,9 prosenttia. Taajamien ulkopuolella asui tuolloin 12 833 asukasta. Seuraavassa on lueteltu kunnan alueella sijaitsevat taajamat väkilukuineen:
Magnuksen ilmiö
Magnuksen ilmiö on saanut nimensä saksalaisen fyysikon Heinrich Gustav Magnuksen mukaan. Pyörivään sylinteriin kohdistuvaa voimaa kutsutaan Kutta–Joukowski-nosteeksi Martin Kutan ja Nikolai Žukovskin (tai Joukowskin) mukaan, jotka ensimmäisenä tutkivat kyseistä ilmiötä.
Kungälvin kunta
Taajamat
Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kuntaan vain osittain, ja edellä on merkitty kunkin taajaman tähän kuntaan kuuluvan osan väestö. Koko Aröd och Timmervikin taajamassa on 637 asukasta, ja se kuuluu myös Stenungsundin kuntaan.
Entiset taajamat
Ytterby on sittemmin kasvanut yhteen Kungälvin taajaman kanssa.
Pientaajamat
Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös seuraavat 50–199 asukkaan pientaajamat:
Entiset pientaajamat
Ruotsissa on tehty tilastoja pientaajamista aikaisemmin myös vuosina 1990, 1995, 2000 ja 2005. Seuraavat paikkakunnat ovat olleet pientaajamia jonakin tai joinakin vuosina vuosien 1995, 2000 ja 2005 aikana, mutta ne eivät olleet pientaajamia vuonna 2010:
Kunnanvaltuusto
Ruotsissa valitaan joka neljäs vuosi edustajat valtiopäiville, aluevaltuustoihin ja kunnanvaltuustoihin. Kunnallisvaaleissa Kungälvin kunta on jaettu seuraaviin vaalipiireihin: Seuraavassa taulukossa on esitetty valtiopäivillä edustettuina olevien puolueiden saamat valtuustopaikat Kungälvin kunnanvaltuustossa vuodesta 1973 lähtien.
Piirit
thumb|right|250px|Kartta Kungälvin kunnan piireistä.
Vuodesta 2016 alkaen kunta on jaettu seuraaviin piireihin:
Seurakunnat
Vuoden 2012 aluejaon mukaan kunnassa on seuraavat Ruotsin kirkon seurakunnat:
Historialliset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri", joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
AEK Larnaka
Athletiki Enosi Kition eli AEK Larnaka on larnakalainen jalkapalloseura. Seura perustettiin 1994, kun EPA Larnaka ja Pezoporikos Larnaka yhdistyivät. AEK pelaa Kyproksen korkeimmalla sarjatasolla Kyproksen jalkapalloliigassa. Kyproksen Cupin seura on voittanut vuosina 2004 ja 2018. Kyproksen liigassa joukkue on sijoittunut toiseksi vuosina 2015, 2016, 2017 ja 2019.
Markku Koski
Markku Koski voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Dave Lindholm
Dave ”Isokynä” Lindholm (oikealta nimeltään Ralf Henrik Lindholm; s. 31. maaliskuuta 1952 Helsinki ) on suomalainen kitaristi ja laulaja-lauluntekijä. Lindholm on levyttänyt suuren määrän sekä suomeksi että englanniksi. Lindholmin tunnetuimpia kappaleita ovat ”Pieni ja hento ote”, ”Jazzikansa tulee”, ”Sitähän se kaikki on”, ”Kaikki menee seinään”, ”Joo, joo, mä rakastan sua”, "Sataa & 22" ja ”Annan kitaran laulaa vaan”.
Vaiheet
Dave Lindholm [[Flow Festival|Flow-festivaaleilla 2015.|thumb]] Dave Lindholmin ensimmäinen levyttänyt yhtye oli Ferris, joka julkaisi ainoaksi jääneen albuminsa 1971 (Love Records). Dave Lindholm vei laulujaan talvella 1971–1972 Love Recordsiin nimellä ”Great Pen Lee”. Levy-yhtiö taivutteli hänet muuttamaan taiteilijanimensä Isokynäksi, joka on pysynyt muusikon liikanimenä näihin päiviin asti. Ensimmäisistä albumeista, Iso "Kynä" Lindholm (1972) ja Sirkus (1973), varsinkin jälkimmäistä pidetään suomirockin klassikkona. Vuonna 1975 Lindholm perusti yhtyeen Rock'n'Roll Band, jossa hän lauloi englanniksi. Tämä kokoonpano jäi lyhytaikaiseksi. Vuonna 1979 Lindholm julkaisi sooloalbuminsa Vanha & uusi romanssi. Vielä samana vuonna hän perusti Ari Vaahteran kanssa Bluesounds-kokoonpanon, joka levytti klassikkolevynä pidetyn englanninkielisen rockalbumin Black (1980). Like julkaisi vuonna 2001 kirjan Dave Lindholm – levytyksiä 30 vuotta, jossa käydään läpi Lindholmin siihenastinen levytysura hänen ja muitten kertomana. Kirjan teki Lamppu Laamanen.
Lindholm muutti Helsingistä Tampereelle vuonna 1983.
Kesän 2006 aikana Lindholm kasasi kokoonpanon, johon kuuluivat Dave Lindholm, laulu ja kitarat, Maria Hänninen, laulu ja basso, Sir Lampard, kitara, Anssi Nykänen, rummut. Kokoonpano esitti keikoillaan Lindholmin uran tunnetuimpia englanninkielisiä lauluja, esimerkiksi ”I'm Gonna Roll” ja ”T.H.E. World”. Kiertueelta äänitettiin livealbumi, joka ilmestyi marraskuussa 2006. Albumin äänitykset ovat Tavastialta (28.6.2006) ja Kesäkaivarin konsertista (17.7.2006). Albumin nimi on Dave Lindholm in English.
Vuonna 2006 Lindholm sai säveltaiteen valtionpalkinnon pitkästä ja tinkimättömästä urastaan. Tällöin tuli kuluneeksi 35 vuotta Lindholmin ensilevytyksestä. Vuonna 2009 hän sai Juha Vainio -palkinnon. Vuoden 2011 Emma-gaalassa Lindholm sai "Erikois-Emman". Häntä luonnehdittiin näin: "Aito bluesmies, suomalaisen bluesin ja rockin peruskallio".
Yhtyeitä
Dave Lindholmilla on ollut useita omia yhtyeitä, ja hän on soittanut monissa merkittävissä suomalaisyhtyeissä, muun muassa:
Vuoripunavarpunen
Levinneisyys
Vuoripunavarpusta tavataan Bhutanissa, Kiinassa, Intiassa, Mongoliassa, Nepalissa ja Pakistanissa. Lajin on kuvattu olevan yleinen suurimmassa osassa levinneisyysaluettaan, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Maria Aleksandrovna
Maria Aleksandrovna (ven. Мария Александровна), prinsessa Marie Maximilianne Wilhelmine Auguste Sophie von Hessen-Darmstadt, (8. elokuuta 1824 Darmstadt, Hessenin suurherttuakunta – 3. kesäkuuta (J: 22. toukokuuta) 1880 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli Venäjän keisarinna ja keisari Aleksanteri II:n ensimmäinen puoliso vuodesta 1841 lähtien.
Suku ja lapsuus
Yhdentoista vuoden tauon jälkeen prinsessa Wilhelmine sai neljä lasta lisää, mutta hovihuhujen mukaan lasten biologinen isä oli paroni August von Senarclens de Grancy, Hessenin suurherttuan ylitallimestari. Näistä neljästä lapsesta vain Marie ja hänen vanhempi veljensä prinssi Alexander von Hessen-Darmstadt und bei Rhein (1823–1888) elivät aikuisiksi. Vaikka prinssi Ludvig virallisesti tunnusti lapset omikseen, hän ja hänen vaimonsa vieraantuivat toisistaan vuoteen 1827 mennessä.
Vuonna 1828 prinsessa Wilhelmine muutti 5-vuotiaan Alexanderin ja 4-vuotiaan Wilhelmine Marien kanssa ostamaansa Heiligenbergiin linnaan, entiseen nunnaluostariin Jugenheimin kylään 20 km päähän Darmstadtista, jossa sisarukset viettivät suurimman osan lapsuudestaan. Vuonna 1829 vanhemmat juhlivat hopeahääpäiväänsä näennäisessä sovussa. Vuonna 1830 isoisä Hessenin suurherttua Ludvig I kuoli ja Marien isästä tuli uusi hallitseva suurherttua Ludvig II. Herttuapari teki vähitellen sovinnon ja käytti Heiligenbergiä kesäkuukausina.
Wilhelmine Marie varttui äitinsä hoidossa, joka vastasi henkilökohtaisesti hänen koulutuksestaan ​​ja suosi ranskalaista kulttuuria. Hänen opinnoissaan painotettiin erityisesti taloutta, historiaa ja kirjallisuutta. Kun äiti kuoli tuberkuloosiin vuonna 1836, tämän hovirouva ja mahdollinen isän puoleinen tätinsä Marianne von Senarclens de Grancy otti vastuun 11-vuotiaan Marien koulutuksesta noudattaen äitivainajan tekemiä opintosuunnitelmia.
Äitinsä kuoleman jälkeen Marie ja Alexander muuttivat pysyvästi isänsä hoviin Darmstadtiin. Sisarukset pysyivät hyvin läheisinä koko elämänsä ajan. Ollessaan jo keisarinna Maria eli vuoden 1855 jälkeenkin, hän vieraili usein veljensä luona Heiligenbergissä. Mariesta tuli läheinen myös kahdelle vanhemmalle veljelleen Ludvig III:lle, Hessenin suurherttualle ja Hessenin prinssi Karlille. Epäily nuorimpien lasten syntyperästä ja perimysoikeudesta varjosti edelleen Marien ja Alexanderin elämää, koska isä Ludvig II oli kylmä ja etäinen heitä kohtaan. Tämä asia vaikutti jopa siihen, ettei Marien nimeä ollut kelpuutettu naimaikäisten saksalaisten prinsessojen luetteloon.
Nuoruus
vasen|pienoiskuva|184x184px|Suuriruhtinatar Maria Aleksandrovna. Vladimir Ivanovitš Gau, 1841 Hessen-Darmstadtin suurherttua Ludvig II:n tytär oli 14-vuotias tavatessaan tulevan puolisonsa, Venäjän kruununperillisen eli tšarevitš Aleksandr Nikolajevitšin, tulevan Aleksanteri II: n, oopperaesityksen yhteydessä vuonna 1838. Kruununperillinen oli lähetetty, kuten isänsä Nikolai I aikanaan, täydentämään kasvatustaan Euroopan kierroksella (Grand Tour) ja samalla tutustumaan morsianehdokkaisiin ja oli matkallaan päätynyt Hesseniin. Aleksandr oli pitänyt siihen saakka tapaamiaan saksalaisprinsessoja ikävystyttävinä ja tyylittöminä. Marie oli liian nuori ehdokkaaksi, joten häntä ei edes otettu huomioon ja hänen hiuksensa olivat yhä vapaina ja lapsellisilla kiharoilla. Marie esiteltiin Aleksandrille täysin odottamatta, tyttö ei tuonut itseään mitenkään esille eikä osannut keimailla mutta keskusteli älykkäästi. Kruununperijän matka-aikataulu muuttui täysin: hän oli laskenut viipyvänsä pari tuntia, mutta sen sijaan hän viipyikin Ludvid II:n perheen parissa kaksi päivää. pienoiskuva|225x225px|Kruununperijä, tšarevitš Aleksandr ja tšarevna Maria Aleksandrovna, Eduard Kaiserin kaiverrus, 1840-luku Aleksandr oli kuitenkin vakaasti päättänyt mennä naimisiin Marien kanssa, ja lopulta keisari Nikolai I myöntyi poikansa tahtoon. Keisarinna Aleksandra Fjodorovnan luvan saaminen oli vaikeampaa, koska häntä epäilytti Marien mahdollinen epäselvä syntyperä ja se että Marien äiti oli kuollut keuhkotuberkuloosiin. Marie kuitenkin osoitti olevansa kelvollinen venäläisen kruununperijän puolisoksi. Hän oppi venäjän kielen nopeasti kesäkuuhun mennessä. Tuleva anoppi, joka kävi häntä poikkeuksellisesti henkilökohtaisesti tervehtimässä Darmstadtissa, oli näkemäänsä tyytyväinen ja antoi lupansa avioliitolle. Kihlaus julkaistiin huhtikuussa 1840 kun tyttö oli 16-vuotias.
Avioliitto ja perhe, elämä tšarevitsin puolisona
Prinsessa Marie saapui Venäjälle syyskuussa 1840 isoveljensä Alexanderin ja kotiopettajattarensa mademoiselle Marianne von Senarclens de Grancyn saattamana. Häntä alettiin kasvattaa kruununperijän eli tšarevitsin puolison ja tulevan keisarinnan tehtäviin. Vilkas hovielämä ja huvittelusesongin pyörteet aiheuttivat kauhua eristyneissä oloissa eläneessä tytössä, joka oli nähnyt isäänsäkin vain harvoin. Kiinalaisessa teatterissa esitettiin ranskalaisia näytelmiä, oopperaa ja balettia. Joka sunnuntai keisarinna Aleksandra Fjodorovna järjesti virallisen juhlaillallisen Aleksanterin palatsissa Tsarskoje Selossa. pienoiskuva|318x318px|Suuriruhtinatar Maria Aleksandrovna, 1849. Christina Robertson (1796–1854), skotlantilainen taidemaalari. Eremitaasin taidemuseo, Pietari. vasen|pienoiskuva|240x240px|Keisarinna Maria lastensa Marian ja Sergein kanssa 1860-luvun alussa. Taustalla lastenhoitaja eli njanja. Marien oli käännyttävä myös ortodoksiseen uskontoon ja kasteen yhteydessä hän otti nimekseen Maria Aleksandrovna. Häät pidettiin Talvipalatsissa 16. huhtikuuta 1841, morsiamen ollessa 17-vuotias. Häntä pidettiin erittäin älykkäänä ja vaatimattomana, mutta etäisenä. Nuoripari oli kiintynyt toisiinsa, ja läheinen suhde jatkui Aleksanteri II:n hallituskauden puoliväliin asti 1860-luvulle. Avioliitosta syntyi kuusi poikaa ja kaksi tytärtä, jotka syntyivät muutaman vuoden välein. Vain vanhin tytär ei elänyt aikuiseksi saakka ja kuoli kuusivuotiaana aivokalvontulehdukseen. Maria Aleksandrovna suri tytärtään pitkään, kunnes synnytti hartaasti toivomansa toisen tyttären neljä vuotta myöhemmin.
Suuriruhtinatar Maria Aleksandrovna sopeutui nopeasti sekä venäjän kielen käyttämiseen että venäläiseen ajattelutapaan. Myöhemmin hänestä tuli panslavististen aatteiden kannattaja. Maria luki paljon etenkin venäläisten modernien kirjailijoiden kuten Mihail Lermontovin, Nikolai Gogolin, Fjodor Dostojevskin ja Ivan Turgenevin teoksia. Hän oli maaorjuuden poistamisen kiihkeä kannattaja. Hän piti puutarhassaan kävelemisestä etenkin Pietarin ulkopuolellaKatariinan palatsissa, jossa keisariperhe vietti aikaa keväisin ja syksyisin ja tuotti niihin Saksasta lempikukkiaan kieloja ja kevätesikoita. Seurapiirit pitivät häntä kuitenkin kylmänä, etäisenä, vailla eleganssia tai makua pukeutumisensa suhteen. Häntä kutsuttiin pilkkanimellä la petite bourgeoise allemande, saksalainen pikkuporvari. vasen|pienoiskuva|229x229px|Keisarinna Maria puolisonsa ja kahden nuorimman poikansa [[Sergei Aleksandrovitš|Sergein, Pavelin ja tyttärensä Marian kanssa vuonna 1864 tai 1865 (keisarinna surupuvussa?)]] Maria Aleksandrovnaa hovin huvitukset ja seurapiirijuhlat eivät kiinnostaneet, eikä hän jatkuvien raskauksiensa ja sairastelunsa vuoksi voinut niihin osallistuakaan. Hän piti venäläistä aatelistoa turhamaisena ja kevytmielisenä. Vaikka hovin viralliset vastaanotot ja juhlallisuudet pitkästyttivät häntä, hoiti hän kuitenkin velvollisuutensa: "Elämä hovissa vaati päivittäistä sankaruutta ... Elin kuin vapaaehtoinen palomies, valmiina hyppäämään ylös hälytyksen tullessa. En kuitenkaan ollut aivan varma siitä, minne juosta tai mitä tehdä.” left|thumb|267x267px|Maria Aleksandrovnan patsas Maarianhaminassa
Elämä keisarinnana ja viimeiset vuodet
Koska leskikeisarinna oli asemaltaan hallitsevan keisarin puolison yläpuolella, keisarinna Maria Aleksandrovna otti vasta Aleksandra Fjodorovnan kuoltua vuonna 1860 suuremman roolin hyväntekeväisyystoiminnassa. Hänen avullaan Venäjälle perustettiin Punainen Risti, josta tuli nopeasti suurin ja varakkain julkinen organisaatio. Hänen organisoimanaan ja johdollaan se keräsi valtavia rahasummia, jotka hyväntekijät joka puolelta Keisarikuntaa olivat lahjoittaneet. Naiskomiteat keräsivät kaksi kertaa enemmän varoja kuin maakuntien komiteat keskimäärin.
Keisarinna Maria Aleksandrovna oli Punaisen Ristin ylin suojelija: hän suojeli 5 sairaalaa, 12 köyhäintaloa, 30 hoitolaitosta, 2 opistoa, 38 kymnaasia, 156 alkeiskoulua ja 5 yksityistä hyväntekeväisyysjärjestöä. Keisarinna Maria laajensi hyväntekeväisyystoimintaa Venäjän ja Turkin sodan aikana vuosina 1877–1878 varustamalla omalla kustannuksellaan sairaalajunia. Uuden aikakauden alkua naisten koulutuksessa Venäjällä merkitsivät hänen vuonna 1872 perustamansa avoimet naiskoulutusoppilaitokset, joissa opiskelijat saivat fysiikan, kemian ja lääketieteen oppitunteja.
Maria Aleksandrovna pysyi pitkään keisarin lähimpänä neuvonantajana ja uskottuna, mutta vähitellen keisarinna yhä enemmän vetäytyi mietiskelyn ja uskonnon piiriin. Etenkin rakastetun pojan, kruununperijä Nikolai Aleksandrovitšin kuolema selkäydintulehdukseen ja tuberkuloosiin 24. huhtikuuta 1865 järkytti keisarinnaa, eikä hän toipunut tästä tragediasta täysin koskaan ja käytti tästä lähtien mustaa surupukua. Keisari etääntyi vähitellen syrjäänvetäytyvästä puolisostaan, jota lääkäri oli kieltänyt tulemasta uudelleen raskaaksi viimeisen lapsen syntymän jälkeen vuonna 1860 ja tuberkuloosin alkaessa näyttää ensioireita. Tämä tarkoitti sukupuolisen kanssakäymisen loppumista puolisoiden välillä. Aviomies alkoi kiinnostua hovin kaunottarista, joita hän tapasi hovin juhlissa. Vuosikymmenen puolivälissä 45-vuotias Aleksanteri II rakastui 16-vuotiaaseen ruhtinatar Jekaterina Dolgorukajaan, jonka holhouksen hän oli ottanut vastuulleen. Suhde kehittyi julkiseksi ja siitä syntyi neljä lasta, jotka elivät Talvipalatsissa eli saman katon alla aviovaimo Maria Aleksandrovnan kanssa.
Keisarinnalla todettiin vuonna 1872 keuhkotuberkuloosi, ja hän oleskeli sen jälkeen paljon terveyskylpylöissä kuten Saksassa Bad Kissingenissä ja Bad Schwalbachissa, Italiassa, Etelä-Ranskassa ja erityisesti häntä varten henkilääkärin neuvosta vuonna 1872 rakennetussa Eriklik-nimisessä puuhuvilassa Livadijan palatsin mailla Jaltan alueella Krimin eteläkärjessä, poissa Pietari kosteasta ilmastosta, joka oli aiheuttanut hänelle yskää ja kuumeilua jo nuoresta alkaen. Bad Kissingenissä hän tapasi vuonna 1864 nuoren Baijerin kuningas Ludvig II:n ja he olivat kirjeenvaihdossa vuoden verran, kunnes hovissa liikkuneiden juorujen vuoksi se oli lopetettava. pienoiskuva|Suuriruhtinatar Maria Aleksandrovnan makuuhuone Talvipalatsissa vuonna 1859. pienoiskuva|Keisarinnan makuuhuone Talvipalatsissa, sisustettuna vielä [[Aleksandra Fjodorovna (Charlotte)|Aleksandra Fjodorovnan ajan asuun vuonna 1859]] Maria Aleksandrovna kuoli 55-vuotiaana Talvipalatsissa Pietarissa 8. kesäkuuta 1880. Samaan aikaan hänen aviomiehensä keisari oleskeli uuden perheensä eli Jekaterina Dolgorukovan ja heidän lastensa kanssa Katariinan palatsissa Tsarskoje Selossa. Keisarinna Maria on haudattu Pietari-Paavalin linnoituksen katedraaliin Pietarissa. Hänen aviomiehensä Aleksanteri II kuoli pommiattentaatissa yhdeksän kuukautta myöhemmin maaliskuussa 1881.
Perintö
Mariinski-teatteri, Marijinskyi-palatsi, Maarianhamina ja Tampereen Mariankatu on nimetty hänen mukaansa. Hän rahoitti Mariinski-teatterin rakentamisen ja hyväksyi rakennussuunnitelmat. Palatsin nimesi hänen mukaansa puoliso Aleksanteri II, joka 1870-luvulla kunnostutti 1740-luvulta olevan palatsin Kiovassa, joka sijaitsi keisarinnan matkareitillä Pietarista Krimille.
Via Latina
Historia
Via Latinan rakentamisaikaa ei tunneta. Sitä on todennäköisesti aiemmin vastannut joku paljon vanhempi tie, sillä Rooman ja Tusculumin välillä on aina täytynyt olla yhteys. Myöhemmän Via Latinan suoruus kuitenkin osoittaa, ettei se ollut sellaisenaan alueen vanhoja teitä, vaan myöhemmin rakennettu roomalainen sotilastie. Niiden joukossa Via Latina saattaa olla yksi vanhimmista. Se rakennettiin mahdollisesti jo pian sen jälkeen, kun roomalaiset olivat alistaneet latinalaiset ja volskit valtansa alle. Livius mainitsee Via Latinan kertoessaan Coriolanuksesta, mutta tie ei ollut olemassa ainakaan vielä noihin aikoihin 400-luvulla eaa. Samoin hän käyttää nimeä lähinnä maantieteellisenä määreenä puhuessaan Interamnasta coloniana, joka sijaitsi ”Via Latinalla”.
pienoiskuva|vasen|Via Latinan varrella ollut niin kutsuttu [[Marcus Antoniuksen riemukaari Aquinumissa, nykyisessä Aquinossa.]] Oletettavimmin tie rakennettiin 300-luvulla eaa. sen jälkeen kun Algidus-vuoren sola oli turvattu vuonna 389 eaa., ja se on kulkenut viiimeistään vuonna 334 eaa. Calesiin saakka. Pyrrhos käytti Via Latinaa edetessään kohti Roomaa vuonna 280 eaa., samoin kuin Hannibal vuonna 211 eaa. Hannibal eteni sitä aina Algiduksen poikki ja Tusculumiin saakka, kun taas Pyrrhos kääntyi siltä pois jo lähestyessään Praenestea, joka oli Roomaa lähin paikka, johon hän eteni.
Via Latina oli alun perin merkittävämpi tie kuin Via Labicana, mikä käy ilmi Strabonilta, joka jopa lukee sen Via Appian ja Via Valerian ohella kolmen merkittävimmän tien joukkoon. Ajan kuluessa helpompikulkuinen Via Labicana kuitenkin syrjäytti sen alkuosan. Itinerarium Antonini Augusti jopa esittää, että Via Latina olisi päättynyt jo liittyessään Via Labicanaan, vaikka yleensä asia nähdään toisin päin. Vaikka tie menettikin keisarikaudella merkitystään, se pidettiin kuitenkin kunnossa. Siitä ja Via Labicanasta vastasi ainakin 200-luvulla jaa. yhteinen virkamies. Via Latina novalle oli oma virkamiehensä, mutta sen nimisestä tiestä ei tiedetä juuri mitään.
Reitti
Via Latina sai alkunsa Roomasta, jossa se haarautui Via Appiasta 830 metriä Serviuksen muurien Porta Capenan jälkeen. Noin 500 metriä myöhemmin se kulki Aurelianuksen muurien läpi tiestä nimensä saaneesta Porta Latinasta. Teiden välinen alue Aurelianuksen muurien sisäpuolella oli täynnä hautoja, joihin lukeutuvat muun muassa Pomponius Hylaksen hauta ja Scipioiden hauta. Hautoja oli myös pitkän matkaa teiden kummallakin puolella.
Via Latina kulki alussa viivasuoraan Tusculumin kukkuloiden juurelle saakka. Merkittävimpiä rakennuksia sen varrella oli neljännen mailipylvään kohdalla sijainnut Fortuna Muliebriksen temppeli. Yhdeksännen mailin kohdalla sijaitsi Luculluksen huvilaksi oletetttu rakennus, josta on säilynyt laajoja raunioita. Kymmenen mailin kohdalla sijaitsi tästä nimensä saanut tieasema Ad decimum.
pienoiskuva|pysty=1.06|Via Latinan reitti. Tien reitti muuttui vaikeammaksi, kun se ylitti Tusculumin kukkulat ja Albanolaisvuoret. Tusculum jäi tien vasemmalle puolelle. Tämän jälkeen tie kulki sen ja Albanolaisvuorten välistä seuraten niiden välistä laaksoa, kunnes päätyi Algidus-vuoren juurelle. Sitten se laskeutui tasangolle Ad pictakseen. Tien kiveyksestä on löydetty jäänteitä useista kohdista matkan varrelta. Via Labicana liittyi Via Latinaan Ad pictaksessa tai Ad biviumissa. Hieman myöhemmin Via Praenestina liittyi Via Latinaan Compitum Anagninumissa eli Sub Anagniassa.
Tämän jälkeen tie jatkui Ferentinumin ja Frusinon kautta Fabrateria novaan, joka sijaitsi Liris (nyk. Garigliano) -joen varrella. Tie ylitti joen siltaa, josta on säilynyt jäänteitä. Sitten tie kulki Aquinumin ja Casinumin kautta Teanumiin. Kahden viimeksi mainitun välillä sijainneessa Ad flexumissa Via Latinasta haarautui tie, joka johti Venafrumin ja Aesernian kautta Samniumiin päin. Itinerarium Antonini Augusti kuvaa osuuden Venafrumiin saakka osaksi Via Latinaa, ikään kuin tie olisi tehnyt mutkan Venafrumin kautta, mutta varsinainen tie kulki epäilemättä suoraan Casinumista Teanumiin.
Teanumista tie jatkui Calesin kautta Vulturnus (nyk. Volturno) -joen varrella sijainneeseen Casilinumiin, jossa se liittyi Via Appiaan. Tien katsotaan kuitenkin yleensä päättyneen Capuaan, joten sen loppumatka oli samaa tietä Via Appian kanssa.
Tien asemapaikat ja niiden väliset etäisyydet olivat:
Tiedot on yhdistettty Itinerarium Antonini Augustista, jossa tie kuvataan Teanumiin saakka, Tabula Peutingerianasta  sekä Barrington Atlas of the Greek and Roman World -kartastosta. Suluissa olevat etäisyydet ovat nykyaikana tehtyjä korjauksia. Tien kokonaispituudeksi saadaan näin 131 roomalaista mailia eli noin 194 kilometriä.
Jättiläispunapuu
Jättiläispunapuu (Sequoia sempervirens) eli punapuu tai kalifornianpunapuu on sypressikasvien heimoon kuuluva havupuulaji. Se on erittäin suurikokoinen ainavihanta puu, joka voi kasvaa pitkälti yli sata metriä korkeaksi ja elää yli 2 000 vuotta vanhaksi. Lajia kasvaa ainoastaan suppealla alueella Pohjois-Amerikassa Yhdysvaltain länsirannikon Kalifornian ja Oregonin osavaltioissa. Punapuu on miljoonia vuosia vanhan punapuiden suvun (Sequoia) ainoa nykyisin elävä edustaja. Sen lähimmät elävät sukulaislajit ovat mammuttipetäjä (Sequoiadendron giganteum) ja kiinanpunapuu (Metasequoia glyptostroboides).
Nimet
Lajin kotiseudulla Yhdysvalloissa siitä voidaan englannin kielessä käyttää nimiä Redwood (suom. punapuu) tai tarkempia nimityksiä Coast Redwood (suom. rannikkopunapuu), California Redwood ja Coastal Sequoia.
Kuvaus
Jättiläispunapuu on erittäin suurikokoinen ainavihanta puu. Se kasvaa tavallisesti 60–100 metriä korkeaksi ja rungon rinnankorkeusläpimitaltaan 3–4,6 metriä paksuksi. Jättiläispunapuuta pidetään maailman korkeimmaksi kasvavana puuna; korkein luotettavasti mitattu yksilö on Redwoodin kansallispuistossa Kaliforniassa kasvava ”Hyperion”, jonka pituudeksi mitattiin 115,85 metriä vuonna 2009.
Jättiläispunapuu on usein yksirunkoinen, mutta voi uusiutua kantovesoista, jolloin tuloksena voi olla monirunkoinen puu, jonka tyven läpimitta saattaa olla jopa yhdeksän metriä. Runko on yleensä pysty, suora ja tyvekäs. Sen alaosa on vanhemmilla puilla oksaton ja usein varsinkin läheltä tyveä pahkainen. Rungon paksu punaruskea kuori on säikeistä ja hilseilee pitkinä ohuina liuskoina. Kuoren paksuus vaihtelee noin kahdesta senttimetristä noin 30 senttimetriin vanhoilla puilla. Vanhan puun paksu kaarna on syvän uurteista. Juuristo koostuu enimmäkseen erittäin laajalle levittäytyvistä pintajuurista.
Lehtien muoto vaihtelee tasasoukasta kolmiomaiseen. Lehtiasento on kierteinen, mutta erityisesti alempien ja varjossa olevien oksien lehdet ovat kiertyneet tyveltään siten, että asettuvat kampamaisen kaksirivisesti verson kyljille. Kasvuversojen tasasoukat lehdet ovat keskimäärin noin 20 millimetriä pitkiä ja enintään noin 3 millimetriä leveitä. Lehdet ovat pidempiä verson keskellä kuin sen kärjessä tai tyvellä. Käpyjä tuottavien versojen, latvaversojen ja vanhan puun latvuksen kohenevien kasvuversojen lehdet ovat yleensä lyhyempiä ja muodoltaan lyhyensuikeita tai kolmiomaisia. Lehden laidat ovat ehyet, kärki terävä tai pitkäsuippuinen ja kanta johteinen. Ilmarakoja on lehden kummallakin pinnalla, eniten kuitenkin sen selkäpuolella eli alapinnalla, jossa ne muodostavat kaksi vaaleaa ilmarakojuovaa lehden keskisuonen sivuille.
Jättiläispunapuu on yksikotinen, joten erilliset hede- ja emikukinnot kehittyvät samaan puuyksilöön. Kukinnot kehittyvät lyhyisiin suomulehtisiin versoihin. Hedekukinnot eli hedekävyt kasvavat yksittäin lähellä verson kärkeä. Hedekäpy on keskimäärin noin neljä millimetriä leveä sekä viisi millimetriä pitkä ja koostuu 10–15 kierteisesti rankaan asettuneesta hedelehdestä. Yksittäinen hedelehti on muodoltaan kilpimäinen ja laidaltaan hienohampainen. Kussakin hedelehdessä on kaksi tai kolme pallomaista pölylokeroa, jotka tuottavat siitepölyä.
Emikukinnot eli kävyt kehittyvät yksittäin versojen kärkiin. Käpy on yleensä 15–30 millimetriä pitkä sekä 13–18 millimetriä leveä ja koostuu tavallisesti 18–25 kierteisesti rankaan asettuneesta käpysuomusta. Kukin käpysuomu itsessään koostuu emisuomusta eli emilehdestä ja peitinsuomusta eli tukilehdestä, jotka ovat yhteenkasvettuneet. Kilpimäisen käpysuomun kurttupintainen lapa on muodoltaan epäsäännöllisen vinoneliömäinen ja kuudesta kymmeneen millimetriä pitkä sekä neljästä viiteen millimetriä leveä. Käpysuomun lavan keskellä on kuoppa, jonka vierellä on pieni peitinsuomun kärjen muodostama piikki, joka tosin usein katkeaa kävyn kypsyessä. Kävyn kypsyttyä käpysuomut lukuun ottamatta kahta tai kolmea lähimpänä kärkeä avautuvat vapauttaen siivelliset siemenet tuulen kuljetettaviksi. Yksi käpy tuottaa 60–100 siementä.
Siemen on epäsäännöllisen kulmikas, litteä ja noin viidestä kuuteen millimetriä pitkä sekä kolmesta neljään millimetriä leveä. Siemenellä on kaksi surkastunutta lenninsiipeä.
Luokittelu
Jättiläispunapuu on sypressikasvien heimon (Cupressaceae) alaheimoon Sequoioideae kuuluva havupuu sekä punapuiden suvun (Sequoia) ainoa nykyisin elävä laji.
Jättiläispunapuu on yksi harvoista polyploidisista havupuista ja ainoa tunnettu kromosomistoltaan heksaploidinen havupuu. Lajin kromosomiluku on 2n = 6x = 66. Polyploidian vuoksi lajin on epäilty saaneen alkunsa risteymänä. On myös ehdotettu jättiläispunapuun olevan alkujaan sukujenvälinen risteymä, jonka vanhemmista toinen olisi ollut jokin kiinanpunapuiden suvun (Metasequoia) laji.
Levinneisyys ja elinympäristö
pienoiskuva|Sumulla on suuri merkitys puun ekologiassa.
Punapuu kasvaa Yhdysvalloissa Tyynenmeren rannikon läheisyydessä Lounais-Oregonissa ja Luoteis-Kaliforniassa. Ilmasto on siellä subtrooppinen tai lähes subtrooppinen. Levinneisyysalue on kapea kaistale, jonka pituus on noin 750 kilometriä ja leveys 8–75 kilometriä. Kasvupaikat ovat korkeudeltaan yleensä välillä 30–750 metriä, mutta satunnaisesti meren pinnan tasolta 920 metriin saakka. Punapuut kasvavat yleensä vuoristossa, koska niissä on enemmän valtameren tuomaa kosteutta kuin muualla. Suurimmat ja vanhimmat yksilöt kasvavat syvissä laaksoissa ja rotkoissa, missä virtaavaa vettä on ympäri vuoden ja missä sumu tiivistyy kosteudeksi säännöllisin väliajoin. Korkeammalla kasvavat puut ovat pienempiä johtuen kuivemmista, tuulisemmista ja kylmemmistä kasvuolosuhteista. Vain harvat punapuut kasvavat meren rannalla, johtuen suolaisesta, tuulisesta ja hiekkaisesta elinympäristöstä. Punapuut muodostavat metsiä yhdessä douglaskuusen, lännenhemlokin, lawsoninsypressin ja muiden paikallisten havupuiden kanssa.
Merkitys ihmiselle
Jättiläispunapuun puuaines on erittäin lahonkestävää. Sitä on käytetty runsaasti puurakentamiseen lajin luontaisella elinalueella. Siitä on aiemmin valmistettu myös kattopäreitä, ratapölkkyjä ja siltapalkkeja. Suurten vanhojen puiden harvinaistuttua käyttö on vähentynyt. Nykyisin jättiläispunapuuta käytetään jonkin verran huonekalujen ja sisustuselementtien valmistukseen. Puun paksua kuituista kaarnaa on käytetty eristeenä ja kuorikatteena.
Nykyisin Kalifornian vanhojen punapuumetsien jättiläismäiset puut ovat suosittuja matkailunähtävyyksiä. Jättiläispunapuu on myös suosittu istutettuna koristekasvina maailman lauhkean ja subtrooppisen ilmaston alueilla. Lajista on myynnissä joitakin koristekäyttöön jalostettuja lajikkeita.
Agropoli
Agropoli on kaupunki Etelä-Italiassa, Campanian alueella, Salernon maakunnassa. Kaupunki sijaitsee Tyrrhenanmeren rannalla Salernosta 50 kilometriä etelään. Agropolissa on runsaat 20 000 asukasta.
Tupamaros
Tupamaros eli Movimiento de Liberación Nacional – Tupamaros (lyh. MLN-T; ) oli sissiliike, joka vaikutti Uruguayssa 1960- ja 1970-luvulla. Liikkeen tärkein johtaja oli marxilainen Raúl Sendic (1926–1989). Vuonna 1989 Tupamaros liittyi Frente Amplio (Laaja rintama) -koalitioon.
Liike otti nimensä inkakapinalliselta Túpac Amaru II:lta. Tupamarot aloittivat toimintansa jakamalla varastettua ruokaa ja rahaa köyhille Montevideossa 1960-luvun alussa. Vuosikymmenen lopulla liike siirtyi kidnappauksiin, "aseelliseen propagandaan" ja salamurhiin. Tupamarojen kaupunkisissi-taktiikkaan vaikutti etenkin Carlos Marighellan vuonna 1969 julkaistu Mini Manual do Guerrilheiro Urbano ("Kaupunkisissitoiminnan pienoiskäsikirja").
Liike kaappasi mm. pankinjohtaja Pereyra Rebervelin ja Britannian lähettilään Geoffrey Jacksonin ja murhasi FBI-agentti Daniel A. Mitrionen, joka koulutti Latinalaisen Amerikan maiden poliisivoimia kapinallisten vastaisissa taktiikoissa. Tupamarojen huippuaikaa olivat vuodet 1970 ja 1971, jolloin kidnapattuja pidettiin kansanvankiloissa (Cárcel del Pueblo). Liikkeen 106 jäsentä pakeni vuonna 1971 Montevideon Punta Carretan vankilasta. Presidentti Juan María Bordaberry ja häntä seurannut sotilasjuntta aloittivat veriset vastatoimenpiteet, joiden seurauksena jo vuonna 1972 Tupamaros oli heikentynyt merkittävästi. Sen merkittävimmät johtajat tuomittiin 12 vuoden vankeusrangaistuksiin.
Korkkijalka
Korkkijalka oli suomalainen irlantilaista musiikkia soittava yhtye. Se syntyi Shandrum nimisenä vuonna 1982. Vuonna 1984 Kari Reimanin johtama yhtye esiintyi Helsingissä irlantilaisen Brendan Behanin näytelmässä Richard's Corkleg. Hi-Hat -levy-yhtiö halusi julkaista näytelmän musiikin levyllä, mutta vaati yhtyeen nimen suomentamista. Pian tämän jälkeen yhtyeen laulajaksi tuli dublinilainen arkkitehtiopiskelija Harry Bent.
Tupamaros
Kun Uruguay palasi demokratiaan 1985 ja vuonna 1989 hyväksyttiin yleinen armahdus, tupamarot muodostivat Movimiento de Participación Popular -puolueen, joka on nykyisin suurin vasemmistolaisen Frente Amplio -koalition jäsenistä.
Korkkijalka
Yhtyeessä ovat soittaneet myös muun muassa Petri Hakala ja Kurt Lindblad. Se on julkaissut kolme albumia ja tehnyt yhteistyötä Pertti Neumannin kanssa.
Tupamaros
Raúl Sendic menehtyi ALS-tautiin vuonna 1989.
Korkkijalka
Alkuperäisimmässä kokoonpanossa Korkkijalka esiintyi Kaustisen Kansanmusiikkifestivaaleilla nimellä Vakkilainen, Vakkilainen and Friends. Kokoonpanona oli Vakkilaisen veljesten (Ari ja Timo) (viulu, kitara) lisäksi Kari Reiman (tambura) ja Christian Nilson (tinapillit ja bodhran). Tuolloin Kari Reimanin pääinstrumentti oli viulusta poiketen Bulgariasta hankittu tambura.
Intimiteatteri (ohjaaja Kurt Nuotio) otti yhteyttä Christian Nilsoniin tiedustellakseen voisiko löytyä yhtyettä esittämään elävää musiikkia suunnitteilla olevaan Brendan Behanin näytelmään "Richardin korkkijalka". Tällöin ensimmäinen versio Korkkijalasta näki päivänvalon. Ari Vakkilainen ei voinut osallistua projektiin perhesyiden takia. Kari Reiman siirtyi banjosta ja tamburasta viuluun.
Kun teatteriura oli Korkkijalalta päättynyt, yhtye jatkoi esiintymisiä erilaisissa folk/country-tilaisuuksissa. Helsinkiläinen panimo lanseerasi irlantilaistyyppisen oluen, jonka markkinointiin yhtye kiinnitettiin varsin pikaisesti, TV-mainontaa myöten. Samaan aikaan yhtye jatkoi esiintymisiä Helsingissä varsinkin O'Malley's-pubissa. Näiden ceilidh-sessioiden seurauksena Korkkijalka sai uuden kitaristin, Markku Laurenin, sekä aidon irlantilaisen laulajan, Harry Bentin. Tämä kehittyi kokoonpanoksi, jolla Korkkijalka loi varsinaisen maineensa: Kari Reiman (viulu. mandola, laulu), Timo Vakkilainen (kitara, banjo, laulu), Christian Nilson (tinapilli, bodhran, laulu, säkkipilli), Markku Lauren (kitara, cittern, laulu), Harry Bent (laulu, lusikat, bodhran).
Myöhemmistä kokoonpanoista mainittakoon myöhemmät jäsenet Kalle Jämsen (kitara, mandoliini), Kurt Lindblad (tinapilli, huilu) - Kurt liittyi Korkkijalkaan Christian Nilsonin lopetettua perhesyiden vuoksi - sekä mandoliinivirtuoosi Petri Hakala.
Korkkijalka esiintyi Kaustisella 45 minuutin ajan soittamalla vain kolme sikermää, joskin kuhunkin kuului lähes tusina sävelmää. Korkkijalan viimeinen esiintyminen Kaustisella oli yhtyeen jäähyväiskonsertti, jolloin kaikki yhtyeessä soittaneet muusikot olivat kokoontuneet samalle lavalle Kaustisen Urheilutalolle.
Kasvukipuja (elokuva)
Kasvukipuja (Raising Helen) on vuonna 2004 tehty draamakomedia, jonka pääosassa on Kate Hudson. Kate Hudson esittää Heleniä, menestyvää uranaista, joka saa hoidettavakseen siskonsa lapset. Elokuvan lopussa Helen joutuu klassisen valinnan eteen: palatako vanhaan elämäänsä ja jatkaa hauskanpitoa, vai jatkaako yllättäin tarjolle tullutta perhe-elämää. Elokuvassa nähdään myös Amberia esittävä seurapiirineito Paris Hilton.
Näyttelijät
Lähde:
Arvioita
Turun Sanomien Päivi Valotien mielestä elokuva on parhaimmillaan mitäänsanomaton ja huonoimmillaan kiusallisen lapsellinen romanttisen komedian ja tunteellisen ihmissuhdekuvauksen sekamelska. ”Kokonaisuuden piinallisinta seurattavaa ovat muutamat kummallisen yksiulotteisiksi karrikoidut hahmot, kuten päähenkilön sisar, ja nolostuttavan hölmö romanttinen juonilinja, josta karsimalla ylipitkää elokuvaa olisi voitu napakoittaa.”
Film-O-Holic.com-elokuvasivustolla Tanja Sihvonen kirjoittaa tämän ”palapelielokuvan” käsikirjoituksesta puuttuvan sellaista ryhtiä, jonka varaan jokin viesti voisi rakentua. Se sisältää hänestä vähän kaikenlaisia aineksia, joita käsitellään löpsösti varoen loukkaamasta ketään ja turmelematta päätähdeksi hankitun Hollywood-kaunottaren imagoa.
Kiinanpunavarpunen
Levinneisyys
Kiinanpunavarpusta tavataan vain Kiinassa. Lajia on kuvattu hyvin huonosti tunnetuksi ja harvinaiseksi, mutta sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elämän voimaa
Elämän voimaa on Marion Rungin vuonna 2009 julkaistu albumi.
Trenton (Georgia)
Trenton on kaupunki Yhdysvaltojen Georgian osavaltion luoteisosassa. Sen väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 2 301. Kaupunki on Daden piirikunnan hallintokeskus. Trenton on osa Chattanoogan suurkaupunkialuetta.
Kaupungin alkuperäinen nimi oli Salem. Siitä tuli piirikuntansa hallintokeskus vuonna 1839. Nykyisen nimensä se sai 1841.
Kiehimänjoki
Kiehimänjoki on lyhyt mutta vuolas joki Paltamon kunnan alueella Kainuussa, Kajaanin pohjoispuolella.
Joki alkaa Ristijärven ja Paltamon kuntien alueella sijaitsevasta Iijärvestä ja päättyy noin 16 kilometriä etelämpänä Oulujärveen. Virtaamaltaan se on Suomen 13. suurin joki ja syvimmiltä kohdiltaan noin 20 metriä syvä. Kiehimänjoen kokonaispudotus on 11,5 metriä, mikä sijoittuu suurimmaksi osaksi Leppikosken voimalapatoon.
Kiehimänjokea käytetään uittoväylänä, ja joessa sijaitseva Uurajärvi on merkittävä virkistyskalastuspaikka. Joen rannalla sijaitsee useita kulttuurihistoriallisesti arvokkaita asuinympäristöjä ja muinaismuistokohteita. Kajaanin Puutavara Osakeyhtiö suunnitteli paperitehdasta Kiehimänjoen varrelle 1910-luvulla.
Communiqué
Communiqué on brittiläisen rockyhtye Dire Straitsin vuonna 1979 julkaistu toinen studioalbumi, jolla on yksi Dire Straitsin tunnetuimmista hiteistä, "Lady Writer".
Kappaleet
A-puoli
James Sie
James Sie (s. 18. joulukuuta 1962 Summit, New Jersey) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on tehnyt enimmäkseen äänirooleja animaatioihin ja videopeleihin.
Ura
Kiinalaisia sukujuuria omaava Sie syntyi New Jerseyssä vuonna 1962. Hän aloitti näyttelemisen televisiossa myöhäisellä iällä ja esiintyi usein pienissä rooleissa televisiosarjoissa ja elokuvissa, kuten Lahjomattomat, Takaa-ajajat, Dharma ja Greg, Teho-osasto, Siskoni on noita, Ilman johtolankaa ja Num3rot.
2000-luvun alussa Sie ryhtyi tekemään äänirooleja ja on saavuttavat suurempaa menestystä merkittävien roolien merkeissä. Hän ääninäytellyt animaatioissa kuten Aikamatka, Justice League Unlimited, Scooby-Doo, Jackie Chan seikkailee, Kukkulan kuningas ja Ice Age 2. Hän myös tehnyt äänirooleja videopeleihin, kuten Bruce Lee: Quest of the Dragon, Shark Tale, Narc, Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriots ja World of Warcraft: Mists of Pandaria
Pokémon Legends: Arceus
Pokémon Legends: Arceus on 28. tammikuuta 2022 julkaistu Game Freakin kehittämä ja Nintendon julkaisema toimintaroolipeli Nintendo Switchille. Peli kuuluu Pokémon-pelisarjaan ja se sijoittuu menneisyyteen.
Pelaaminen
Pokémon Legends: Arceus sijoittuu avoimeen pelimaailmaan Hisui-alueelle, vuosisatoja ennen kuin siitä tuli Pokémon Diamondissa ja Pearlissä tunnettu Sinnoh-alue. Tarina sijoittuu historialliseen aikakauteen, jolloin Hisuissa ei ollut vielä pokémon-kouluttajia tai pokémon-liigaa.
Pelin alussa voi valita Rowletin, Oshawottin tai Cyndaquilin aloitus-pokémoniksi. Pokémoneja otetaan kiinni joko taistelemalla tai poképalloilla.
Evi Kratzer
Evi Kratzer (s. 24. tammikuuta 1961 Arvigo) on entinen sveitsiläinen maastohiihtäjä, joka kilpaili kansainvälisellä huipputasolla vuosina 1982–1988.
Kratzer saavutti Oberstdorfin MM-kilpailuissa 1987 pronssia viiden kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa Marjo Matikaisen ja Anfisa Reztsovan jälkeen. Olympiakisoissa hän sijoittui parhaimmillaan kahdeksanneksi 20 kilometrin kilpailussa Sarajevossa 1984. Maailmancupissa Kratzer voitti 10 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailun Calgaryssa tammikuussa 1987.
Ruth Crawford Seeger
thumb|right|Ruth Crawford Seeger
Crawford Seeger syntyi kiertävän metodistipastorin ja tämän vaimon tyttärenä. Valmistuttuaan high schoolista hän opiskeli pianonsoittoa Fosterin musiikkikoulussa Floridan Jacksonvillessa. Vuonna 1921 musiikkikoulu siirsi toimintansa Miamiin, ja Crawford Seeger puolestaan pääsi Chicagon American Conservatory of Musiciin. Siellä hän oli vuoteen 1929 ja opiskeli sävellystä sekä musiikin teoriaa Adolf Weidigin johdolla. Crawford Seeger sävelsi vuonna 1924 ensimmäiset preludinsa pianolle; jo näissä hän oli löytänyt oman yksilöllisen modernin äänensä. Muihin varhaisiin teoksiin kuuluu sonaatti viululle ja pianolle (1926). Crawford Seeger liittyi Chicagossa Djane Lavoie-Herzin piireihin ja tapasi tämän kautta Dane Rudhyarin, Henry Cowellin sekä Richard Bühligin. Cowell ryhtyi pian tukemaan Crawfordin työtä järjestämällä hänen sävellyksilleen esityksiä New Yorkissa ja julkaisemalla sitä New Music Quarterlyssa. Crawford työskenteli pianonsoiton opettajana runoilija Carl Sandburgin lapsille ja kiinnostui Sandburgin kautta yhdysvaltalaisista kansanlauluista. Hän teki itse sovituksia tämän The American Songbag -julkaisuun (1927) ja myös sävelsi musiikkia tämän runoihin.
Maaliskuussa 1930 Crawford Seeger sai Guggenheim-stipendin, jonka turvin matkusti Eurooppaan. Berliinissä hän sävelsi muun muassa Three Chants -teoksen sanattomalle naiskuorolle. Vuodelta 1931 on hänen tunnetuimpana teoksenaan pidetty jousikvartetto. Varhaisissa teoksissa oli ilmennyt Aleksandr Skrjabinilta saatuja vaikutteita, mutta jousikvartetossa on käytetty sarjallista tekniikkaa. Crawford Seeger aloitti opiskelun Charles Seegerin johdolla vuonna 1929 ja meni tämän kanssa naimisiin vuonna 1932. Pari sai yhdessä lapsia, joista Peggy ja Mike Seeger menestyivät aikuisina kansanmusiikin esittäjinä. Crawford Seeger oli myös Pete Seegerin äitipuoli. Vuosina 1930–1933 hän oli tuotteliaimmillaan ja omaksui miehensä teoreettisia metodeja työssään. Vuoden 1934 jälkeen hän ei kuitenkaan paljon säveltänyt. Vuonna 1936 perhe muutti Washington DC:aan keräämään kansanlauluja Kongressin kirjastolle. Crawford Seeger teki transkriptioita kirjaan Our Singing Country ja Charles Seegerin kanssa kirjaan Folk Song USA; molempien kirjojen kirjoittajat olivat John ja Alan Lomax. Crawford Seeger julkaisi oman kansanlaulukokoelmansa American Folk Songs for Children koululaisia varten vuonna 1948. Tämä vakiintui eräiden muiden hänen kirjojensa tavoin laajaan opetuskäyttöön.
Opettajana Crawford Seeger toimi 1920-luvun jälkipuoliskolla American Conservatory of Musicissa ja Illinoisin Elmhurst Collegessa. Vuonna 1952 hän palasi vakavan sävellystyön pariin puhallinkvintetollaan. Hän sai helmikuussa 1953 suolistosyöpädiagnoosin ja kuoli samana vuonna 52 vuoden iässä. Vuonna 1980 hän sai paikan Ohio Women's Hall of Famessa.
Michele Alboreto
thumb|Alboreto vuoden 1985 Saksan osakilpailussa Michele Alboreto (23. joulukuuta 1956 Milano, Italia – 25. huhtikuuta 2001 Klettwitz, Brandenburg, Saksa) oli italialainen kilpa-autoilija, Formula 1 -kuljettaja ja Le Mansin 24 tunnin ajon voittaja.
Alboreto oli opiskellut suunnittelua, ja hän osallistui itse suunnittelemallaan CMR-autolla Formula Monza -kilpailuun ilman mainittavaa menestystä. Vuodeksi 1978 hän siirtyi Formula 3 -luokkaan ja sijoittui Italian F3-sarjassa seuraavana vuonna toiseksi. Vuodeksi 1980 hän siirtyi EM-sarjaan ja ajoi samaan aikaan kestävyyskilpailuja Lancialla. Hän voitti 1981 Euroracing-mestaruuden ja siirtyi Minardin Formula 2 -talliin. Samana vuonna hän voitti Lancialla yhdessä Riccardo Patresen kanssa Watkins Glenin kuuden tunnin kilpailun.
Ensimmäisen kerran Alboreto ajoi F1:ssä vuoden 1981 San Marinon GP:ssä Tyrrellillä. Vuosina 1981–1994 Alboreto kilpaili Formula 1 -luokassa Tyrrell, Ferrari, Footwork, Arrows, Lola (BMS Scuderia Italia) ja Minardi -talleissa. Hän starttasi yhteensä 194 GP-kilpailuun (vain yhdeksällä kuljettajalla on kilpailussa ollut enemmän startteja), joista voitti viisi, sai 23 muuta palkintosijaa, kaksi paalupaikkaa ja viisi nopeinta kierrosta.
Tyrrell oli tyytyväinen Alboreton suorituksiin Formula 2 -sarjassa ja antoi hänelle mahdollisuuden kilpailla tallissa vuosina 1981-83. Hän voitti ensimmäisen kilpailunsa Las Vegasin GP:ssä vuonna 1982, joka toimi kauden päätösosakilpailuna. Vuoden 1983 Detroitin GP:n voitto puolestaan oli Tyrrell tallin viimeinen voitto ja moottorien osalta normaalisti hengittävien viimeinen voitto, kunnes turbot kiellettiin vuonna 1988.
Kaudeksi 1984 Alboreto siirtyi Ferrari -talliin, jossa ajoi paalupaikalta voittoon (voiton merkitystä lisäsi sen olleen ensimmäinen italialaiskuskin voitto Ferrarilla sitten Ludovico Scarfiottin vuoden 1966 voiton).
Alboreton paras kausi osui vuoteen 1985, jolloin hän sijoittui Ferrarillaan MM-sarjassa toiseksi 53 pisteellä. Kauden puolivälissä ja vielä jonkin verran sen jälkeenkin hänellä oli kaikki mahdollisuudet mestaruuteen, mutta ne hiipuivat, kun kauden viisi viimeistä osakilpailua keskeytyivät teknisten ongelmien takia. Alboreto hävisi Alain Prostille selvästi (73 pistettä) mutta voitti selvästi kolmanneksi sijoittuneen Keke Rosbergin (40 pistettä).
Vuoden 1985 jälkeen Alboreton kilpailumenestys alkoi hiipua, ja hän ajoi ilman menestystä loppu-uransa Tyrrellillä, Lolan autoja käyttäneillä Larroussella ja Scuderia Italialla, Arrowsilla ja Minardilla. Lolan autot osoittautuivat pahasti viallisiksi, ja karsiutumisia oli siksi useita.
F1-uransa jälkeen Alboreto kilpaili urheiluautoilla ja voitti vuonna 1997 Le Mansin 24 tunnin kilpailun Porschella yhdessä Stefan Johanssonin ja Tom Kristensenin kanssa.
Alboreto kuoli 25.4.2001 itäisessä Saksassa sijaitsevalla Lausitzringin moottoriradalla tapahtuneessa onnettomuudessa, kun hänen testaamansa Audi R8 -prototyyppiauton rengas räjähti tuhoisin seurauksin. Vuonna 2021 Monzan radan kuuluisin mutka Parabolica nimettiin uudelleen Alboreton mukaan.
F1-kaudet, tallit, pisteet, sijoitukset
‡ Vuoden 1984 Monacon osakilpailusta jaettiin vain puolikkaat pisteet, koska kilpailu keskeytettiin rankkasateen vuoksi ja kilpailun pituus jäi alle 75 %:iin alkuperäisestä.
Keskusosuuskunta
Keskusosuuskunta on toisten osuuskuntien perustama ns. toisen asteen osuuskunta. Keskusosuuskunta voi harjoittaa tukkuostoa ja -myyntiä ja tuotantoa.
Lahnuksen koulu
Lahnuksen koulu on Luukin kaupunginosassa Pohjois-Espoossa Luukin kaupunginosassa, lähellä Lahnusta sijaitseva alakoulu. Koulussa on oppilaita esiluokasta kuudenteen luokkaan. Koulun esiopetus on Kalajärven päiväkodin vastuulla. Lahnuksen koulussa on noin 95-150 oppilasta lähes joka vuonna, ja jokaista luokkaa on vain yksi, lukuun ottamatta kahta neljättä luokkaa. Lahnuksen koulu kuuluu Vihreä lippu-ohjelmaan, jossa panostetaan ympäristöön ja kierrätykseen. Koulun lähikouluja ovat Kalajärven koulu ja Röylän koulu.
Historia
Lahnuksen koulu nykyisissä tiloissaan avautui 1958. Sitä ennen koulu oli toiminut Luukin alueella eri rakennuksissa. Nykyisen rakennukset, koulun ja opettajien asuntolan, on suunnitellut arkkitehti Veikko Nortomaa. Vuoden 2017 Espoon koulurakennusten inventoinnissa niiden todetaan olevan 1950-luvun koulutyylin laadukas, pienimittakaavainen ja maalaismaisemaansa hyvin sopeutuva esimerkki, jonka rakennustaiteellista arvoa muutostyöt ovat kuitenkin vähentäneet.
Aavelaiva (Outsiderin romaani)
Kirjan päähenkilö on Klaus Karma. Karma-sarja sai kiittäviä arvosteluja lehdissä. Esimerkiksi Kansan Lehdessä arvostelija kirjoittaa:
Popoli
Popoli on kaupunki Keski-Italiassa, Abruzzon alueella, Pescaran maakunnassa. Kaupunki sijaitsee Pescarasta 50 kilometriä lounaaseen. Popolissa on runsaat 5 000 asukasta.
Eikö sua hävetä
”Eikö sua hävetä” on tubettajana tutuksi tulleen Tuure Boeliuksen esikoissingle, joka julkaistiin 11. elokuuta 2017. Kappaleen ovat säveltäneet ja sanoittaneet Tido, Aku Rannila sekä Saara Törmä. Tuotannosta vastaavat KOI-yhtyeen Tido ja Minna Koivisto.
Kappale esitettiin ensimmäisen kerran julkisesti Tubecon-tapahtumassa 13. elokuuta 2017. Boelius oli kappaleen julkaisuhetkellä 16-vuotias.
”Eikö sua hävetä” -kappaleen musiikkivideo julkaistiin YouTubessa levy-yhtiö Kaiku Entertainmentin kanavalla 25. elokuuta 2017. Videon on ohjannut koreografi Reija Wäre.
Pasi Salmela
Pasi Salmela (s. 25. kesäkuuta 1972 Kokkola) on suomalainen entinen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa oli joko puolustuksessa tai keskikentällä. Salmelan vahvuuksiin kuuluivat taisteleva luonne ja kovat potkut.