cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sinikka Siekkinen
Työhistoria
Siekkisen työura alkoi Yleisradion Tv-uutisissa 1968 kotimaan reportterina, mutta parin vuoden jälkeen hän sai nimityksen ulkomaantoimittajaksi. Vahvan ruotsin kielen ansiosta Siekkisen erikoisalueeksi tulivat Pohjoismaat, ja hän teki useita reportaasimatkoja niin Ruotsiin, Tanskaan, Norjaan kuin Islantiin. Työskennellessään Tukholman kirjeenvaihtajana 1984-1987 Siekkisen kautta leimasi Ruotsin silloisen pääministerin Olof Palmen murha. Palattuaan kotitoimitukseen Siekkinen ryhtyi vetämään Radiouutisten päälähetystä Päivän peiliä. Välillä hän oli lainassa TV-1:n puolella toimittajana A-studiossa ja lauantaiaamun Kukkokiekuu-ohjelmassa. Opiskelut Harvardin yliopistossa Ylen koulutusrahaston suurstipendillä siivittivät uraa eteenpäin, nyt kirjeenvaihtajaksi Washingtoniin. Yhdysvaltain presidenttinä oli Bill Clinton, jonka värikkäästä urasta Siekkinen raportoi kotimaahan. Kirjeenvaihtajan pesti kesti neljä vuotta vuodesta 1995 vuoteen 1999. Palattuaan kotimaahan Siekkinen työskenteli Radiouutisten politiikan toimituksessa ainoana naisena, mikä mahdollisti erityisesti hänen sydäntään lähellä olevien tasa-arvokysymysten seurannan ja raportoinnin.
Yksityiselämä
Siekkisen isä Paavo Hyyppä oli eteläpohjalaista talonpoikaissukua Lapualta, äiti Brita o.s. Björkman Pietarsaaresta suomenruotsalaisesta virkamiesperheestä. Kotona Lapuan Ruhan kylässä puhuttiin suomea, mutta kanssakäymisessä äidin puoleisen suvun kanssa ruotsin kieli tuli tutuksi.
Siekkinen avioitui 1973 lastensuojeluohjaaja Esa Siekkisen (er. 1984) kanssa, ja perheeseen syntyi kaksi lasta. Toinen heistä kuoli tapaturmaisesti puolitoistavuotiaana.
Sinikka Siekkisen koti on ollut vuodesta 1974 lähtien vanha rintamamiestalo Helsingissä.
Lepas-suku
Lepas-suku on nykyisin käytetty nimi vanhasta rälssisuvusta, jonka säteri oli Lepaan kartano Hattulan pitäjässä Hämeessä. Kantaisän Hans Peterssonin sinetti oli kaksi linnunjalkaa. Pojanpojasta lähtien sinetti on puolileijona halkaistun kilven yläosassa.
Hans Petersson on suvun vanhin tunnettu jäsen. Hänet mainitaan viimeisen kerran 23.3.1481. Hänen vaimonsa oli Ragnhild Henriksdotter (vanhemmat Henrik Svärd ja Birgitta Klasdotter (Djäkn)). Heidän poikansa oli Klas.
Klas Hansson mainitaan 1496 käräjätuomarina Hattulassa Hämeessä. Hän oli elossa vielä 10.9.1498 mutta kuoli ennen 12.3.1503. Hänen vaimonsa oli Bjorn Ragvaldssonin (Stjärnkors) tytär. Heidän poikansa oli nimeltään Björn.
Bjorn Klasson oli opiskellut Rostockissa 1516, Louvainssa 1517 ja Pariisissa 1519. Ruotsissa hänet mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1523, kun hänestä Strängnäsin valtiopäivillä tuli valtaneuvos. Hän oli toinen Ruotsin edustajista rauhanneuvotteluissa Venäjän kanssa Novgorodissa vuonna 1510 ja 1536. Dackesodan aikana 1542 hän oli linnan voutina Tukholman linnassa. Hän oli kihlakunnan tuomarina Hollolassa Hämeessä 1526-1550. Hän kuoli ennen 11.6.1551. Hän oli naimisissa Karin Jönsdotterin kanssa. Karin oli Jöran Hanssonin (Stiernsköld) ja Ingeborg Siggedotterin (Sparre) tytär. Björn Klassonilla ja Karin Jönsdotterilla oli kolme poikaa ja neljä tytärtä.
Hongkongin jääkiekkomaajoukkue
Hongkongin jääkiekkomaajoukkue edustaa Hongkongia kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa, ja se on ollut Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäsen vuodesta 1983 alkaen. Joukkue sijoitettiin ensimmäistä kertaa jääkiekon maailmanrankingiin vuonna 2014, jolloin se oli 48. sijalla. Vuonna 2021 se oli myös 48. sijalla. Vuonna 2022 maassa oli 75 rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa ja neljä jäähallia.
Joukkue osallistui D-sarjan maailmanmestaruuskilpailuihin vuonna 1987 häviten tuolloin kaikki kuusi otteluaan. Maaliero oli äärimmäisen huono, 1–180. Joukkueen seuraava esiintyminen IIHF:n turnauksessa oli vasta vuonna 2014. Joukkue pelasi viitenä peräkkäisenä vuonna 3. divisioonan maailmanmestaruuskilpailuissa. Vuonna 2017 joukkue voitti pronssia, mutta vuonna 2018 joukkue putosi kilpailuista. Keväällä 2019 joukkue osallistui 3. divisioonan karsintaan, jossa se sijoittui Kirgisian hylkäyksen jälkeen toiseksi.
Joachim Hauer
Joachim Hauer (s. 2. helmikuuta 1991) on norjalainen mäkihyppääjä, joka edustaa Bækkelagets SK -seuraa.
Hauer kilpaili mäkihypyn maailmancupissa ensimmäisen kerran Sapporossa tammikuussa 2014. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Kuusamossa marraskuussa 2014 oltuaan 29:s. Ainoan palkintosijansa hän saavutti Nižni Tagilissa joulukuussa 2015 oltuaan kolmas.
Harvey Weinsteinin seksirikokset
pienoiskuva|upright|Harvey Weinstein vuonna 2011. Lokakuussa 2017 The New York Times ja The New Yorker -lehdet raportoivat kymmenien naisten syyttävän elokuvatuottaja Harvey Weinsteinia seksuaalisesta häirinnästä, seksuaalisesta väkivallasta tai raiskauksesta. Myöhemmin monet muut elokuva-alalla työskentelevät naiset raportoivat samanlaisia kokemuksia koskien Weinsteinia. Weinstein itse kiistää ”harrastaneensa seksiä, joka ei olisi tapahtunut yhteisymmärryksessä”. Weinsteinin tapaus toi paljon julkisuutta seksuaalisen häirinnän vastaiselle Me Too -kampanjalle.
Weinstein erotettiin perustamastaan The Weinstein Company -tuotantoyhtiöstä ilmitulleiden ahdistelusyytösten vuoksi lokakuussa 2017. Esitettyjen syytösten mukaan Weinstein oli ahdistellut muun muassa näitä Hollywood-tähtiä: Asia Argento, Angelina Jolie, Ashley Judd, Rose McGowan, Gwyneth Paltrow ja Mira Sorvino. Ahdistelusyytösten lisäksi Rose McGowan, Asia Argento ja Lucia Evans kertoivat tulleensa Weinsteinin raiskaamiksi. McGowanin tiedettiin saaneen Weinsteiniltä sata tuhatta dollaria hyvityksenä vuonna 1997, mutta aikaisemmin ei tiedetty tarkalleen millä perusteella maksu oli tehty.
Weinsteinin vaimo Georgina Chapman jätti miehensä syytösten tultua ilmi vuonna 2017. He olivat avioituneet vuonna 2007 ja heillä oli kaksi yhteistä lasta.
Yhdysvaltain elokuva-akatemia erotti Weinsteinin jäsenyydestään lokakuussa 2017.
Julkinen salaisuus
Weinsteinia vastaan esitetyt syytökset saivat maailmanlaajuista huomiota lokakuussa 2017, mutta Weinsteinin käytös on ollut julkinen salaisuus ja vihjailujen aihe Hollywoodissa jo vuosikymmenien ajan. Vieraillessaan Letterman Show -televisio-ohjelmassa 1998 Gwyneth Paltrow sanoi, että ”Weinstein painostaa sinut tekemään yhtä sun toista”. Näyttelijä-ohjaaja Asia Argento on sanonut tulleensa Weinsteinin raiskaamaksi vuonna 1999, mistä kertoo kohtaus Argenton ohjaamassa elokuvassa Scarlet Diva (2000). Vuonna 2010 elokuva-alaan keskittyneen verkkosivuston Pajiban avustaja Courtney Enlow julkaisi artikkelin, jonka mukaan ”Huhut Harveyn tavasta käyttää sohvaa roolivalinnoissaan ovat jo legendaarisia”. Komediasarjan 30 Rock vuonna 2012 ilmestyneessä jaksossa Jenna Maroneyn roolihahmo toteaa: ”En pelkää ketään showbisneksessä, olen kieltäytynyt seksistä Harvey Weinsteinin kanssa, jopa kolmesti.” Julkaistuaan parhaan naissivuosan palkintoehdokkaat vuoden 2013 Oscar-gaalassa juontaja Seth MacFarlane sanoi: ”Onneksi olkoon, teidän viiden naisen ei tarvitse enää esittää olevanne kiinnostuneita Harvey Weinsteinista.” Juoruihin ja julkisuuden hahmoihin keskittynyt yhdysvaltalainen blogi Gawker julkaisi 2015 artikkelin ”Kerro meille, mitä tiedät Harvey Weinsteinin avoimesta salaisuudesta”.
Pauloittaminen
Pauloittaminen tarkoittaa toimenpidettä, jossa kalaverkon liina liitetään painotettuun alapaulaan ja kelluttavaan yläpaulaan. Nykyisin suurin osa kaupoissa myytävistä kalaverkoista on pauloitettu konepauloitusmenetelmällä, jossa verkon liina on ommeltu kiinni verkon pauloihin tai kiinnitetty liinan silmien läpi juoksevalla apupaulalla ala- ja yläpauloihin. Kalaverkot voidaan ompelemisen sijaan pauloittaa myös juoksupauloitusmenetelmällä, jossa pauloituslanka kuljetetaan liinan silmien läpi pauloitustyökalua nimeltään käpy hyväksi käyttäen. Liinan silmät kiinnittyvät pauloituslangasta muodostuviin lenkkeihin, jotka kiinnitetään pauloihin erityisillä pauloitussolmuilla.
Harvey Weinsteinin seksirikokset
Julkinen salaisuus
Maaliskuussa 2015 The New York Times julkaisi jutun Weinsteinin jouduttua New Yorkin poliisin haastateltavaksi, sillä 22-vuotias nainen syytti häntä rintojensa kourimisesta. Nainen osoittautui italialaiseksi näyttelijä-malli Ambra Battilana Gutierreziksi. Weinstein kielsi syytöksen, jonka jälkeen yhdysvaltalainen tabloidilehdistö väitti Battilanan tekaisseen syytöksensä ja leimasi hänet julkisuudentavoittelijaksi. Weinsteinin ja Battilanan toisesta kohtaamisesta julkaistiin myöhemmin ääninauha, jossa Weinstein vaikuttaa myöntävän teon ja kertovan Battilanalle, että hän on tottunut tekemään niin.
15. lokakuuta 2017 Scotland Yard kertoi tutkivansa uusia ahdistelu- ja raiskaussyytöksiä Weinsteiniä vastaan. Syytöksiä ovat esittäneet kolme englantilaista naista, joista yksi on Näkemiin vaan, muru! -sarjassa näytellyt Lysette Anthony.
Me too -kampanja
Me too (minä myös) on Alyssa Milanon lokakuussa 2017 tunnetuksi tekemä kampanja Twitterissä. Aihetunnistetta #metoo käyttävä kampanja pyrkii estämään seksuaalista häirintää. Milanon tviittiä jakoivat muun muassa monet näyttelijät ja laulajat.
Oikeuskäsittely
Weinstein tuomittiin syylliseksi seksuaaliseen ahdisteluun ja raiskaukseen 24. helmikuuta 2020 oikeudessa New Yorkissa. Häntä vastaan oli nostettu viisi syytettä, joista kolmesta hänet vapautettiin. Häntä odottaa jopa 25 vuoden tuomio, joka julistetaan myöhemmin. Tuomiot tulivat tuotantoassistentin seksuaalisesta ahdistelusta vuonna 2006 ja naisnäyttelijän raiskaamisesta vuonna 2013. Jos Weinstein olisi tuomittu syylliseksi kaikkiin syytteisiin, häntä olisi odottanut elinkautinen vankeus. Häntä syytettiin muiden muassa törkeästä raiskauksesta, pahoinpitelystä ja seksiin pakottamisesta.
Laminointi (paperinjalostus)
Laminointi tarkoittaa paperin tai kartongin jalostamisessa esimerkiksi pakkausmateriaaleiksi sen pinnan päällystämistä yleensä jonkin tyyppisellä muovikerroksella, joka muodostaa materiaaliin estokerroksen eli barriäärin estämään kaasujen ja nesteiden kulkeutumista materiaalin läpi. Pakattavasta tuotteesta riippuen laminoinnilla parannetaan pakkausmateriaalin vesi-, vesihöyry-, kaasu-, aromi- tai rasvatiiviyttä. Laminointia voidaan käyttää myös pakkauksen tai muun painotuotteen ulkopinnan, kuten kirjankannen, tekemiseen näyttävämmäksi ja käyttöä paremmin kestäväksi.
Laminointi eroaa paperin tai kartongin päällystyksestä siinä, että päällystyksessä kuitumateriaaliin kiinnitetään tai imeytetään jokin sula tai nestemäinen materiaali, kun taas laminoinnissa kuitumateriaalin pintaan kiinnitetään toiselta radalta tuleva kiinteä materiaalikerros. Kun päällystys suoritetaan usein jo paperi- tai kartonkitehtaalla esimerkiksi paperikoneen päällystysosan avulla, laminointi tehdään yleensä vasta paperinjalostuksen myöhemmissä vaiheissa, kuten painatuksen jälkeen. Muovikalvojen ohella paperiin tai kartonkiin voidaan laminoida ohuita metallikerroksila, kuten alumiinifoliota, polyeteenistä tai polypropyleenistä valmistettua kudosta tai lasikuidusta tai polyesterilangasta punottua verkkoa.
Laminoinnin tekniikkaa
Laminoinnissa telojen välisessä nipissä kaksi tai useampia materiaalikerroksia puristetaan yhteen. Tätä ennen materiaalikerrosten välille on sivelty liima tai muilla keinoin aikaansaatu materiaalit yhteen tartuttava pinta. Telojen tuottaman puristuksen merkitys on tärkeä, jotta materiaalikerrokset saadaan koskettamaan toisiaan molekyylitasolla kunnon adheesion aikaansaamiseksi. Märkälaminoinnissa liimaava aine on laminointihetkellä vesi- tai liuotinpitoista, kuivalaminoinnissa tarraliiman kaltaista.
Laminointi on periaatteessa yksinkertaista, mutta sitä vaikeuttavat materiaalikerrosten erilaiset ominaisuudet ja erilainen käyttäytyminen laminointiradalla. Laminoinnin onnistumiseen vaikuttavat materiaalikerrosten paksuus, jäykkyys, rullalla olon aiheuttama kaarevuus, lämpölaajeneminen, kosteus ym.
Faxe Kondi
thumb|130px|1,5 litran Faxe Kondi -pullo. Faxe Kondi on tanskalainen virvoitusjuoma, jota tuottaa Faxe Bryggeri. Sitä myydään urheilujuomana, sillä se sisältää glukoosia, sokeria ja kofeiinia. Faxe Kondia on tuotettu jo vuodesta 1971. Alun perin juoma myytiin olutpulloissa, koska Faxe Bryggeri oli olutyritys.
Laminointi (paperinjalostus)
Laminoimalla valmistettavia tuotteita
Laminoinnin yleisin käyttökohde pakkausteollisuudessa on nestepakkauskartonki, jota käytetään muun muassa maito- ja mehutölkeissä. Muovipäällysteisiä kotelokartonkeja käytetään etenkin pakasteruokien, koiran- ja kissanruoan ja pikaruoan sekä pesuaineiden pakkaamiseen. Joustopakkauksiksi kutsutaan suurta joukkoa laminoimalla valmistettuja, paperimaisen taipuisia pakkaus- ja kääremateriaaleja, joita käytetään elintarvikkeiden lisäksi teknokemiallisten tuotteiden sekä lääkkeiden ja sairaalatuotteiden pakkaamiseen. Joustopakkauksista valtaosa on nykyisin paperittomia, pelkästään eri muovi- tai metallikerroksista muodostuvia. Raskaat teollisuuskääreet esimerkiksi paperi- ja teräsrullien pakkaamiseen tehdään yleensä voimapaperia ja muovia yhteen laminoimalla. Muita laminoimalla aikaansaatuja tuotteita ovat valokuvapaperit ja tarralaminaatit''.
Jose Manuel Ochoa-Quintero
Jose Manuel Ochoa-Quintero on kolumbialainen lintutieteilijä.
Ochoa opiskeli biologiaa Antioquian yliopistossa Kolumbiassa. Jatko-opinnot hän suoritti Amsterdamin yliopistossa Alankomaissa, ja valmistui maisteriksi 2009. Tutkintoa varten hän tutki äärimmäisen uhanalaisen sininokkahokon (Crax alberti) biologiaa. Ochoa suorittaa tohtoriopintojaan Cambridgen yliopistossa, tulevan väitöksen aiheena hänellä on Amazonian alueen metsien katoamisen vaikutus luontoon ja ihmisyhteisöihin.
Vuonna 2001 Ochoa kuvaili tieteelle uuden kotingalajin, ruskolakkikotingan (Lipaugus weberi), yhdessä Andrés M. Cuervon, Paul Salamanin ja Thomas Doneganin kanssa.
HMS Albuera
HMS Albuera oli Britannian kuninkaallisen laivaston Battle-luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin 10. maaliskuuta 1943 Vickers Armstrongilta Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 16. syyskuuta. Alus laskettiin vesille 28. elokuuta 1945. se ei valmistunut, vaan tilaus peruutettiin 15. lokakuuta 1945.
US Pro Vercelli Calcio
Unione Sportiva Pro Vercelli Calcio on jalkapalloseura Vercellin kaupungista Piemonten alueelta Italiasta. Se oli 1900-luvun alkuvuosikymmenien menestyksekkäimpiä italialaisseuroja voittaen seitsemän Italian mestaruutta vuosina 1908–1922. Kaudella 2021–2022 seura pelaa Italian kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla, Serie C:ssä.
Società Ginnastica Pro Vercelli perustettiin vuonna 1892. Seuran lajivalikoimaan kuuluivat aluksi miekkailu, voimistelu ja yleisurheilu. Jalkapallotoiminta käynnistyi 1903 ja seura nousi korkeimmalle sarjatasolle 1907. Heti seuraavana vuonna Pro Vercelli voitti ensimmäisen Italian mestaruutensa. Ulkomaalaispelaajia käyttäneet seurat suljettiin sarjasta, ja Pro Vercelli voitti mestaruuden pisteen erolla US Milaneseen. Vuonna 1909 seura voitti kaksiosaisessa välierässä Genoan ja loppuottelussa Milanesen. Vuonna 1910 Pro Vercelli peluutti loppuottelussa Interiä vastaan juniorijoukkuettaan häviten lähteestä riippuen joko 3–9, 3–10 tai 3–11.
Pro Vercelli voitti kolmannen mestaruutensa 1911 kukistettuaan kaksiosaisessa loppuottelussa Vicenzan yhteismaalein 5–1. Vuonna 1912 seura murskasi finaaleissa Venezian 6–0 ja 7–0 sekä 1913 yksiosaisessa loppuottelussa Lazion 6–0. Sodan jälkeen Pro Vercelli voitti mestaruuden jälleen 1921 kukistettuaan loppuottelussa Pisan 2–1. Seuraavana vuonna se voitti CCI-liiton mestaruuden kukistettuaan loppuotteluissa Fortitudon 3–0 ja 5–2.
Nykymuotoisen Serie A:n ensimmäisellä kaudella, 1929–1930, Pro Vercelli sijoittui yhdeksänneksi ja kaudella 1933–1934 seitsemänneksi. Seura kuitenkin putosi 1935 Serie B:hen ja 1941 edelleen Serie C:hen. Se palasi Serie B:hen 1945, mutta putosi jälleen 1948 ja palasi toiseksi korkeimmalle sarjatasolle vasta kaudeksi 2012–2013.
Viirulurikki
Viirulurikki (Charmosyna multistriata) on harvinainen Papua-Uudella-Guinealla elävä papukaijalaji.
Koko ja ulkonäkö
Viirulurikin pituus on noin 18 cm ja paino noin 40 g. Sen höyhenpuvun pääväri on vihreä. Alapuoli ja kurkku ovat keltaviiruiset, niska ruskea ja oranssinkiiltoinen ja pyrstön reunat punertavat, alapuolelta pyrstö on oliivinkeltainen. Nokka on kaksivärinen: ylänokka on harmaa, oranssikärkinen, ja alanokka on oranssi. Iiris on punainen ja koivet siniharmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren yksilön höyhenpuku on himmeämmän värinen.
Esiintyminen
Viirulurikki elää Papua-Uusi-Guinean keskiosan vuoristoalueella 800–1 770 metrin korkeudella. Lajin populaation koosta ei ole tietoa. Viirulurikin elämä tunnetaan huonosti.
Elinympäristö
Viirulurikit elävät pääasiassa vuoristometsissä ja metsänreunoissa. Ne liikkuvat pareittain tai pienissä alle 20 yksilön parvissa, ja oleskelevat enimmäkseen kukkivien puiden latvuksissa.
Ravinto
Viirulurikit syövät ainakin kukkien siitepölyä ja mettä.
Englannin naisten maahockeymaajoukkue
Englannin naisten maahockeymaajoukkue edustaa Englantia naisten maahockeyn maaotteluissa. MM-kilpailuissa joukkueen paras saavutus on pronssimitali vuodelta 2010. Euroopan-mestaruuden se on voittanut vuosina 1991 ja 2015. Olympialaisissa Englannin pelaajat edustavat Isoa-Britanniaa.
Maailmanrankingissa Englanti on kesäkuussa 2020 sijalla viisi.
Saavutukset
Lähde: the-sports.org
Nitriilikumi
Nitriilikumi (lyhenne NBR, akryyli-nitriili-butadieeni, engl. nitrile butadiene rubber) on akryylinitriilin ja butadieenin muodostama kopolymeeri. Nitriilikumi on samalla synteettinen kumi ja elastomeeri. Nitriilikumilla on hyvä öljynkestävyys ja sitä käytetään erityisesti öljynkestävyyttä vaativiin tarkoituksiin. Nitriilikumia käytetään öljy- ja polttoaineletkujen sisäkumina. Nitriilikumilla on huono säänkestävyys, koska se muuttuu jäykäksi alhaisissa lämpötiloissa. Nitriilikumia kutsutaan myös Bunaksi. Toisen maailmansodan aikaan kansallissosialistisessa Saksassa IG Farben valmisti niitriilikumia Buna Werke -teollisuuskomplekseissa. IG Farben valmisti nitriilikumia Perbunan-nimellä ensi kertaa vuonna 1935. Kansallissosialistisessa Saksassa nitriilikumi oli kautsun korvike ja siitä valmistettiin erityisesti tiivisteitä ja ajoneuvojen renkaita. Yhdysvaltalaisen Standard Oil -öljy-yhtiön tutkimusosastolla työskennellyt Frank Howard kirjoitti nitriilikumiprojektista teoksen Buna Rubber: The Birth of an Industry.
Kanarianviherlaakeri
Kanarianviherlaakeri eli haisuviherpuu (Ocotea foetens) on viherlaakereihin (Ocotea) kuuluva laakerikasvi (Lauraceae), joka on noin 20–30 metriä korkeaksi kasvava ikivihreä puu. Kanarianviherlaakereita kasvaa Makaronesiassa laurisilvametsissä.
Lehdet
Lehdet ovat suikean soikeita ja niiden kärki on terävä. Päältä kiiltäviä ja nahkamaisia. Niiden pituus on noin 10–12 senttimetriä ja leveys 4–5 senttimetriä. Lehdenlaita on ehyt ja joskus aaltoileva. Lehden pääruodin tyvessä on kaksi nystymäistä rauhasta.
Kukat ja hedelmät
Kanarianviherlaakerin kukat ovat vihertävät tai kellertävät ja niissä on kuusi terälehteä. Kukat muodostavat tertun kaltaisia kukintoja lehtihankoihin. Kukista lähtee miellyttävä tuoksu.
Hedelmät muistuttavat tammenterhoa puussa, koska niissä on samanlainen kuppi, jossa hedelmä on kiinni. Hedelmä kuitenkin on enemmän oliivin kaltainen. Ne ovat noin 3 senttimetriä pitkiä. Raa’at hedelmät ovat vihreitä mutta muuttavat väriään kypsyessään sinipunaiseksi tai miltei mustiksi. Kypsyttyään ne putoavat maahan.
Kasvupaikat ja levinneisyys
Kanarianviherlaakeri on kasvupaikkansa kosteuden suhteen vaativa. Se vaatii myös ravinteikasta tuoretta maata. Sitä tavataan laurisilvametsissä viileimmiltä alueilta noin 800–1 000 metrin korkeudessa pilvimetsistä, joissa kosteus pysyy tasaisena. Sitä tavataan myös kosteista jokilaaksoista, joiden kosteus pysyy tasaisena. Laji on endeeminen Makaronesiassa ja sitä tavataan Madeiralta ja Kanariansaarilta.
Kryptokalvinistit
Kryptokalvinistit ovat luterilaisuuden alkuvaiheessa syntynyt ryhmä. Sitä on kutsuttu myös uuszwingliläisyydeksi. Kreikan kielen sana kryptein on suomennettuna kätkeä. Heitä siis pidettiin salakalvinisteina, jotka yrittivät tuoda luterilaisuuteen erityisesti kalvinistien ehtoollisoppia. Erityisesti aitoluterilaiset taistelivat kryptokalvinismia vastaan. Suomessa kalvinismia vastusti esimerkiksi Marcus Henrici Helsingius.
Lyydi Stenbäck
Lydia (Lyydi) Stenbäck (16. huhtikuuta 1861 Alavus – 25. syyskuuta 1894 Joensuu ) oli suomalainen opettaja, kirjailija ja suomentaja.
Stenbäckin vanhemmat olivat kirkkoherra, lääninrovasti Carl Fredrik Stenbäck ja Emilia Ottilia Christina von Essen. Perheessä oli 12 lasta joista Lydia oli nuorin. Hänen veljiään olivat asianajaja ja ylioppilaspoliitikko Lauri Kivekäs sekä arkkitehti Josef Stenbäck.
Erika Relander
Erika Katarina Relander (19. lokakuuta 1879 Sortavala – 21. syyskuuta 1937 Viipuri) oli suomalainen opettaja ja taidemaalari.
Helmistä on vain harmia
Teos sisältää Chandlerin esipuheen, kolme novellia sekä esseen "Se murhaa joka osaa", joka oli alkuperäisessä muodossaan ilmestynyt The Atlantic Monthlyssa joulukuussa 1944. Essee ilmestyi toistamiseen Saturday Review of Literaturessa 15. huhtikuuta 1950 ja jossain määrin uudelleen kirjoitettuna johdantona novellikokoelmassa The Simple Art of Murder 1950. Artikkelia pidetään lajissaan merkittävänä.
Essee
Chandler ruotii esseessä "Se murhaa joka osaa" perusteellisesti A. A. Milnen ainoan salapoliisiromaanin Punaisen talon arvoitus. Muita hänen käsittelemiään kirjailijoita ovat Agatha Christie, Dorothy Sayers, Arthur Conan Doyle, E. C. Bentley ja Freeman Wills Crofts, joiden teosten ongelmia hän myös analysoi.
Myönteisen käsittelyn esseessä saa ainoastaan Dashiell Hammett. Chandler muun muassa arvostaa Hammettin mestarillista amerikanenglannin käyttöä. Chandler toteaa, että "Hammett antoi murhan takaisin niille ihmisille jotka tekevät sen jostakin erityisestä syystä, eivät pelkästään siksi että saataisiin ruumis".
Lisärangaistus
Lisärangaistus on rangaistusmuoto, jota ei voida tuomita yksinään, vaan varsinaisen rangaistuksen eli päärangaistuksen ohella.
Lisärangaistukset Suomessa
Suomessa rikosoikeudessa käytettyjä lisärangaistuksia olivat aiemmin kansalaisluottamuksen menettäminen, todistajaksi kelpaamattomuus, kelpaamattomuus maan palvelukseen ja asianajajalle langetettava kelpaamattomuus ajamaan jonkun toisen henkilön asiaa oikeudessa tai viranomaisessa. Rikokseen syyllistynyt virkamies voitiin viraltapanon ohella tuomita maan palvelukseen kelpaamattomaksi määräajaksi, vähintään yhdeksi ja enintään 15 vuodeksi. Tänä aikana kyseistä henkilöä ei voinut nimittää tai valita mihinkään sellaiseen virkaan, toimeen tai tehtävään, jonka haltijaa oli rikoslain 2. luvun 14. pykälän mukaan pidettävä virkamiehenä.
Lisärangaistukset poistettiin 1969. Elinkautiseen vankeuteen tuomituille lisärangaistuksena määrätty valoisa yksinäishuone kumottiin rangaistusmuotona 1975.
Sotilasarvon menettäminen
Vuonna 1944 rikoslakiin lisättiin edelleen voimassa oleva määräys (rikoslain 2. luvun 14a §), jonka mukaan henkilö, joka tuomitaan valtio- tai maanpetoksesta vankeuteen tai muusta rikoksesta vähintään kahdeksi vuodeksi vankeuteen, on lisäksi tuomittava menettämään sotilasarvonsa. Alinta sotilasarvoa ei kuitenkaan voida tuomita menetettäväksi.
Aiheesta väitelleen oikeustieteen lisensiaatti Jussi Koskisen mukaan sota-ajan poikkeusoloissa annettua määräystä sovellettiin alun perin vain vakinaisessa palveluksessa oleviin sotilashenkilöihin ja sen tarkoituksena on ollut estää rikoksesta tuomitun pääsy tärkeisiin sota-ajan tehtäviin. Koskinen on vaatinut kyseisen kohdan poistamista rikoslaista, koska sitä voidaan hänen mukaansa käyttää mielivaltaisesti.
Lisärangaistukset urheilussa
Myös urheilussa käytetään lisärangaistuksia. Esimerkiksi jääkiekko-ottelussa tapahtuneesta tappelusta seuraa erotuomarin antama ottelurangaistus, jonka lisäksi SM-liigan kurinpitopäällikkö voi määrätä yhden tai useamman ottelun pelikiellon lisärangaistuksena.
Evidence of Inequity
Evidence of Inequity on kanadalaisen death metal -yhtye Beneath the Massacren vuonna 2005 julkaistu EP-levy. Se on yhtyeen ensimmäinen julkaisu ja se jäi ainoaksi julkaisuksi Galy Recordsin kautta.
Philip Suuronen
Henkilöhistoria ja ammattiura
Suurosen yliopiston jälkeinen työura alkoi Jyväskylän seminaarin virkaa tekevänä historian ja kasvatusopin lehtorina 1891–1892. Hän kävi tutustumassa Tanskan kansanopistoihin ja työskenteli sitten Virolahden kansanopiston johtajana 1895–1897. Juristiopintojen jälkeen Suuronen hoiti vuoden verran asianajotehtäviä Castrén & Snellmanin asianajotoimistossa ja toimi 1903–1907 Pellervo-Seuran sihteerinä. Suuronen oli keskeinen henkilö suomalaisten maanviljelijäin osuustoimintaliikkeessä. Hän kirjoitti alan käsikirjoja ja osuuskuntien mallisääntöjä. Mallisääntöjä oli tehty muutamille tärkeimmille osuuskunnille jo ennen Suurosen aikaa, mutta hän paranteli niitä Suomessa saatujen kokemusten perusteella ja laati suuren joukon uusia. Suuronen laati itse tai osallistui sääntöjen laatimiseen Keskusosuusliike Hankkijalle, Voinvientiosuusliike Valiolle ja Suomen Osuuskauppojen Keskusosuuskunnalle. Hän toimi myös Osuuskassojen Keskuslainarahaston johtokunnassa, Hankkijan johtokunnassa ja Valion hallintoneuvostossa. Osuustoiminta-aatetta hän edisti myös merkittävästi kouluttamalla Pellervo-Seuran henkilökuntaa, jotta nämä voivat levittää toimintaa ja innostaa ihmisiä aatteen pariin eri puolille maata.
Sairaus keskeytti Suurosen työntäyteisen jakson osuustoiminnan parissa ja hän siirtyi valtiollisen toiminnan pariin, olettaen näin pääsevänsä rauhallisempiin tehtäviin. Suuronen oli osallistunut valtiopäivätoimintaan olemalla sihteerinä ja tulkkina eri valiokunnissa 1888, 1891 ja 1894. Hän kannatti perustuslailliseksi kutsuttua poliittista suuntausta, mutta liittyi 1900 Suomalaiseen puolueeseen ja osallistui sen näkemyksiä levittäneen Uusi Suometar -sanomalehden toimituskunnan toimintaan 1904–1906. Suuronen luopui Pellervo-Seuran sihteerin työstä väliaikaisesti vuoden 1907 valtiopäivien ajaksi ja sitten helmikuussa 1908 lopullisesti voidakseen toimia Suomen uuden eduskunnan palveluksessa. Suuronen valittiin 1907 ensimmäiseksi eduskunnan sihteeriksi ja viran hoito osoittautui tunnolliselle miehelle vaativaksi työksi. Sairauden heikentämä Suuronen uupui ja joutui jättämään virkansa vuoden 1909 alussa. Saman vuoden toukokuussa hän kuoli vain 45-vuotiaana. Uusi Suometar -lehden anonyymi muistokirjoituksen laatija kehui Suurosen palavasieluisuutta oikeina pitämiensä asioiden parissa ja hänen innostustaan silloin, kun noustiin sortoa ja vääryyttä vastaan. Suomalaisuuden asia oli Suuroselle tärkeä ja suomalaisen puolueen valtuuskunta muisteli häntä lämmöllä, vaikka hän ei ollutkaan varsinainen puoluemies. Vainajaa jäivät suremaan puoliso ja viisi alaikäistä lasta. Suurosen puoliso vuodesta 1895 oli Alma Teresia Backström (k. 1934).
AEK Ateena FC
AEK Ateena FC ( "Konstantinopolin urheiluliitto") on ateenalaisen AEK Ateenan jalkapallojoukkue.
Seuralla on toimintaa lisäksi koripallossa, lentopallossa ja käsipallossa. AEK Ateenassa on pelannut yksi suomalaispelaaja: Perparim Hetemaj.
Caudillo
thumb|180px|Juan Manuel de Rosas thumb|180px|Francisco Franco Caudillo tai caudilho on latinalaisamerikkalainen poliittinen johtajatyyppi, joka syntyi Latinalaisen Amerikan itsenäisyyssotien myötä 1800-luvulla. Caudillot eivät perinteisesti olleet sitoutuneet mihinkään tiettyyn poliittiseen ideologiaan tai liikkeeseen, ja vaikka he usein uransa alussa vastustivat maan vallitsevaa oligarkiaa, he lähes poikkeuksetta nousivat itse oligarkeiksi ja harvoin horjuttivat vallitsevaa sosioekonomista järjestystä.
Ensimmäiset caudillot olivat omia yksityisiä armeijoitaan johtaneita kenraaleita ja suurmaanomistajia (hacendado), jotka käyttivät sotilaallista voimaansa noustakseen valta-asemiin vasta itsenäistyneissä valtioissa.
Lähes kaikissa Latinalaisen Amerikan valtiossa on jossain vaiheessa ollut caudilloja. Heistä tunnetuimpia ovat argentiinalaiset Juan Manuel de Rosas ja Juan Facundo Quiroga, ecuadorilainen Gabriel García Moreno ja meksikolaiset Antonio López de Santa Anna ja Porfirio Díaz sekä dominikaanilainen Rafael Leónidas Trujillo.
Espanjassa Francisco Franco käytti itsestään termiä el Caudillo ilman sen latinalaisamerikkalaisia negatiivisia konnotaatioita.
Intian jääkiekkoliitto
Intian jääkiekkoliitto on jääkiekkoa Intiassa hallinnoiva liitto. Liitto on kuulunut Kansainväliseen jääkiekkoliittoon vuodesta 1989. Intian jääkiekkoliitto sijaitsee New Delhissä, mutta maan jääkiekkopääkaupunki on Himalajan juurella sijaitseva Lehin kaupunki Ladakhin alueella.
Liiton pitkäaikaisena presidenttinä toimi Askhay Kumar. Kumar menehtyi 51 vuoden iässä syksyllä 2020.
Intian miesten maajoukkue ja ei ole toistaiseksi osallistunut IIHF:n maailmanmestaruuskilpailuihin, kuten ei naistenkaan joukkue ole osallistunut naisten maailmanmestaruuskisoihin.
Viiltäjä-Jack
Viiltäjä-Jack oli tunnistamaton, Lontoon köyhässä Whitechapelin kaupunginosassa vuonna 1888 toiminut sarjamurhaaja, jonka väitetään tappaneen veitsellä ainakin viisi naista. Poliisi ei koskaan saanut hänen henkilöllisyyttään selville. Viiltäjä-Jackia pidetään yleisesti ottaen yhtenä maailman kuuluisimmista sarjamurhaajista ja ensimmäisenä nykyaikaisena sarjamurhaajana.
Viiltäjän tekemiksi arvioiduissa teoissa hän hyökkäsi naisten kimppuun, viilsi heiltä auki kurkun ja silpoi alavatsaa. Ainakin kolmelta uhrilta poistettiin sisäelimiä, ja siksi ehdotettiin, että tekijällä oli anatomian tuntemusta tai kirurgista osaamista. Murhiin liittyvät huhut kiihtyivät syys-lokakuussa 1888, ja lehdistö ja Scotland Yard saivat kirjeitä murhaajaksi itseään kutsuvalta kirjoittajalta tai kirjoittajilta. Whitechapelin kodinturvajoukon (engl. Whitechapel Vigilance Committee) jäsenelle George Luskille lähetetyn "Helvetistä"-kirjeen kylkiäisenä oli ihmisen munuaisen säilötty puolikas. Kun aihetta käsiteltiin lehdistössä, yleisö alkoi uskoa, että surmien takana oli yksi sarjamurhaaja, joka tunnettiin nimellä "Viiltäjä-Jack". Nimi on peräisin kirjeestä, jota yleisesti pidetään huijauksena. Sen kirjoittaja on voinut olla toimittaja, jonka tarkoituksena on ollut kasvattaa kiinnostusta juttuun. Aikoinaan sarjamurhaaja tunnettiin myös nimillä "Whitechapelin murhaaja" ja "Nahkaesiliina". Monesti ajatellaan murhaajan olleen pahasti mieleltään häiriytynyt. Murhaajan oletetaan syvästi vihanneen huonomaineisia naisia.
Aihetta käsiteltiin lehdissä laajalti, minkä johdosta Viiltäjä on yhä kansainvälisesti laajalti tunnettu pahamaineinen sarjamurhaaja. Vuoteen 1891 asti jatkuneissa Whitechapelin surmien tutkinnassa ei kaikkia tutkittuja surmia kyetty yhdistämään vuoden 1888 murhiin, mutta Viiltäjä-Jackin tarinaan alettiin uskoa. Koska murhia ei ole koskaan selvitetty, niihin liittyvistä kertomuksista on tullut aidon historiantutkimuksen, kansanperinteen ja näennäishistorian yhdistelmä. Termiä "ripperology" käytetään englannissa kuvaamaan Viiltäjä-tapausten tutkimusta. Viiltäjä-Jackin henkilöllisyydestä oli yli sata teoriaa, ja murhat ovat innoittaneet monia fiktiivisiä teoksia.
Neljännelle uhrille kuuluneeksi oletetusta vaatekappaleesta löydetyn DNA:n havaittiin vuonna 2014 kuuluneen todennäköisesti Aaron Kosminskille, joka on aina ollut yksi pääepäillyistä.
Tausta
1800-luvun puolivälissä Englantiin virtasi irlantilaissiirtolaisia, niin että Lontoon East Endin ja muiden Englannin suurimpien kaupunkien väkiluku paisui. Vuodesta 1882 alkaen samoille alueille muutti juutalaispakolaisia Itä-Euroopasta ja Venäjältä. Whitechapelin alue alkoi olla tungokseen asti täynnä. Työ- ja asumistilanne huononi, ja kehittyi merkittävä köyhä väestönosa. Oli paljon huonosti rakennettuja taloja. Kodittomia oli paljon. Ryöstely, väkivalta ja alkoholismi olivat yleisiä, ja jatkuva köyhyys ajoi monet naiset seksityön pariin. Vuonna 1888 Lontoon pääkaupunkiseudun poliisi arvioi Whitechapelissa olevat 1 200 seksityöntekijää ja noin 62 bordellia. Taloudellisia ongelmia pahensivat erilaiset sosiaaliset jännitteet. Poliisit puuttuivat vuosina 1886–1889 useisiin mielenosoituksiin, levottomuudet lisääntyivät. Rasismi, rikokset, yhteiskunnalliset häiriöt ja riisto ruokkivat yleisön käsitystä siitä, että Whitechapel oli pahamaineinen haureuden pesä. Vuonna 1888 näitä käsityksiä vahvistivat entisestään "Viiltäjä-Jackin" tekeminä pidetyt julmat ja irvokkaat surmatyöt, joita käsiteltiin lehdistöstä ennennäkemättömän laajasti. 1880-luvun alussa Flower and Dean Streetiä pidettiin Lontoon pahimpana ja vaarallisimpana paikkana. Pahimmaksi Lontoon kaduksi niin ikään väitetyn Dorset Streetin yhteismajoitustaloissa asui Jack McCarthyn ja William Crossinghamin vuokralaisina epämääräisiä ihmisiä. Näiden kahden miehen epäillään osallistuneen suojelurahojen kiristykseen seksityöntekijöiltä, varastetun tavaran kätkentään ja muun laittoman liiketoiminnan pyörittämiseen.
Murhat
thumb|left|300px|alt=Lontoon kartta viktoriaaniselta ajalta, jossa surmapaikat näkyvät vain muutamien katujen päässä toisistaan|Ensimmäiset seitsemän Whitechapelin murhaa ja niiden tapahtumapaikat: Osborn Street (kesk. oik.), George Yard (kesk. vas.), Hanbury Street (ylh.), Buck’s Row (laitimmaisena oik.), Berner Street (alh. oik.), Mitre Square (alh. vas.) ja Dorset Street (kesk. vas.).
East Endissä tapahtuneiden naisiin kohdistuneiden hyökkäysten vuoksi on epävarmaa, kuinka monen uhrin surmasi sama tappaja. Suur-Lontoon poliisilaitoksen tutkinnassa selvitettiin kaikkiaan yhtätoista 3. huhtikuuta 1888 – 13. helmikuuta 1891 välisenä aikana tehtyä murhaa, ja poliisin juttuluettelossa ne tunnetaan yhteisnimellä "Whitechapelin murhat". On erilaisia näkemyksiä siitä, mitkä murhat pitäisi niputtaa samalle syylliselle, mutta yleisesti uskotaan, että yhdestätoista murhasta olisi viisi (niin sanotut "varmat viisi", engl. canonical five) Viiltäjän tekoa. Asiantuntijat viittaavat kurkun viiltämiseen, alavatsan ja sukupuolielinten silpomiseen, sisäelimien poistamiseen ja kiihtyviin kasvojen silpomiseen Viiltäjä-Jackille tyypillisenä modus operandina. Whitechapelin surmien arkiston kaksi ensimmäistä tapausta, Emma Elizabeth Smith ja Martha Tabram, eivät kuulu niin sanottuihin viiteen varmaan uhriin.
Smith ryöstettiin ja pahoinpideltiin Osborn Streetillä Whitechapelissa 3. huhtikuuta 1888. Tylppä esine työnnettiin Smithin vaginaan, vatsakalvo repesi. Smithin vatsakalvo tulehtui (peritoniitti), ja hän kuoli seuraavana päivänä London Hospitalissa. Smith kertoi, että hänen kimppuunsa hyökkäsi kaksi tai kolme miestä, joista yksi oli teini-ikäinen. Lehdistö yhdisti murhan myöhempiin tapauksiin, mutta useimpien kirjoittajien mukaan kyseessä oli väkivaltainen joukkio, joka ei liity mitenkään Viiltäjään.
Tabram surmattiin 7. elokuuta 1888. Häneen iskettiin 39 puukoniskua. Murhaajan julmuus, ilmeisen motiivin puuttuminen sekä surmapaikan eli George Yardin läheisyys myöhempiin tapahtumapaikkoihin saivat poliisin yhdistämään Tabramin tapauksen myöhempiin Viiltäjän surmiin. Tekotapa erosi kuitenkin niin sanotuista viidestä varmasta uhrista siinä, että Tabramia oli puukotettu eikä hänen kurkkuaan ollut viilletty auki tai alavatsaa silvottu. Monet asiantuntijat eivät nykyisin pidä Tabramin tapausta Viiltäjän tekona, koska Tabramin vammat olivat erilaisia.
Viisi varmaa uhria
Nicholsin ruumis löydettiin noin 3.40 perjantaina 31. elokuuta 1888 Buck’s Row’lta (nykyään Durward Street) Whitechapelista. Kurkku oli viilletty auki kahdella syvällä viillolla, ja alavatsan alaosa oli osin viilletty auki syvällä, rosoisella viillolla. Alavatsan useat viillot oli tehty samalla veitsellä.
Chapmanin ruumis löydettiin noin klo 6.00 lauantaina 8. syyskuuta 1888 takapihalle vievän käytävän vierestä Hanbury Street 29:n takapihalta Spitalfieldsistä. Aivan kuten Nicholsin tapauksessa kurkku oli viilletty auki kahdella viillolla. Alavatsa oli viilletty täysin auki, ja myöhemmin huomattiin, että kohtu oli poistettu. Kuolinsyyntutkimuksessa yksi todistaja kertoi nähneensä Chapmanin tummahiuksisen, "nukkavierun tyylikkään" miehen seurassa noin klo 5.30.
Stride ja Eddowes tapettiin aikaisin sunnuntaiaamuna 30. syyskuuta 1888. Striden ruumis löydettiin noin klo 1.00 Dutfield’s Yardin pihalta Berner Streetiltä (nykyään Henriques Street). Kuolinsyy oli yksi selvärajainen viilto, joka oli katkaissut päävaltimon niskan vasemmalla puolella. Se, oliko Stride Viiltäjän uhri tai keskeytettiinkö tämä surmatyön aikana, on epävarmaa siitä syystä, että Striden tapauksessa alavatsaa ei ollut silvottu. Todistajat, jotka arvelivat nähneensä Striden miehen seurassa aiemmin illalla, antoivat miehestä erilaisia kuvauksia: joidenkin mielestä mies oli vaalea, toisten mielestä tumma, ja osa sanoi tämän olleen nukkavierusti ja osa hyvin pukeutunut. Eddowesin ruumis löytyi Mitre Squarelta Lontoon Cityn alueelta 45 minuuttia Striden jälkeen. Kaula oli leikattu ja alavatsa viilletty auki yhdellä pitkällä ja syvällä, rosoreunaisella viillolla. Vasen munuainen ja suurin osa kohtua puuttuivat. Paikallinen mies, Joseph Lawende oli kulkenut aukion lävitse kahden ystävänsä kanssa ennen murhaa, ja hän kertoi nähneensä vaaleahiuksisen, nukkavierusti pukeutuneen miehen, jonka seurassa ollut nainen saattoi olla Eddowes. Hänen seuralaisensa eivät kuitenkaan kyenneet vahvistamaan hänen kuvaustaan. Eddowesin ja Striden murhia kutsuttiin myöhemmin "tuplatapaukseksi" (engl. double event). Osa Eddowesin veristä esiliinaa löydettiin asuinrakennuksen sisäänkäynnin vierestä Goulston Streetiltä Whitechapelistä. Esiliinan kappaleen yläpuolella oli seinäkirjoitus, joka tunnettiin myöhemmin Goulston Streetin seinäkirjoituksena, tuntui syyttävän murhista juutalaista tai juutalaisia, mutta oli epäselvää, oliko murhaaja kirjoittanut tekstin pudottaessaan esiliinan palan vai oliko kyse vain sattumasta. Suur-Lontoon poliisin komentaja Charles Warren pelkäsi seinäkirjoituksen saavan aikaan juutalaisvastaisia mellakoita ja määräsi sen pestäväksi pois ennen aamunkoittoa.
Kellyn kauhistuttavalla tavalla silvottu ruumis löydettiin klo 10.45 perjantai-aamuna 9. marraskuuta 1888 sängystä Kellyn yksiöstä osoitteessa 13 Miller’s Court, Dorset Streetin sisäpihalla. Kurkku oli leikattu selkärankaan asti, ja alavatsasta oli käytännöllisesti katsoen poistettu kaikki elimet. Sydän puuttui.
Kaikki viisi uhria oli murhattu yöllä, viikonloppuna tai lähellä viikonloppua ja joko kuukauden lopussa tai noin viikko sen jälkeen. Alavatsan silpominen paheni murhasarjan edetessä paitsi Striden tapauksessa, jossa murhaaja mahdollisesti keskeytettiin. Nicholsilta ei puuttunut sisäelimiä, Chapmanin kohtu vietiin, Eddowesilta vietiin kohtu ja toinen munuainen ja hänen kasvojaan viilleltiin, ja Kellyn ruumiista oli poistettu sisäelimet ja kasvot oli käytännössä hakattu pois, vaikka rikospaikalta ei puuttunutkaan muita elimiä kuin sydän.
Uskomus siitä, että näiden viiden murhan tekijä oli sama mies, juontuu historiallisesti aikalaistodisteista, joissa liitetään yhteen juuri nämä viisi ja suljetaan muut pois. Vuonna 1894 Suur-Lontoon poliisivoimien ja rikospoliisin (CID) apulaispoliisipäällikkö Sir Melville Macnaghten kirjoitti raportin, jossa sanottiin: "Whitechapelin murhaajalla oli 5 uhria—& vain 5 uhria." Vastaavasti viisi uhria liitti toisiinsa poliisilääkäri Thomas Bondin Lontoon Cityn rikospoliisin päällikkö Robert Andersonille kirjoittama kirje 10. marraskuuta 1888. Jotkut tutkijat uskovat, että vaikka osan murhista oli epäilemättä tehnyt yksi murhaaja, tuntematon määrä muita surmaajia oli vastuussa toisista. Stewart P. Evans ja Donald Rumbelow ovat sitä mieltä, että ns. viiden varman uhrin tapauksessa kyseessä on "Viiltäjä-myytti" ja että vaikka kolmella tapauksella (Nichols, Chapman ja Eddowes) on selvä yhteys, Striden ja Kellyn tapauksissa selvää varmuutta ei ole ja vielä vähemmän Tabramin tapauksessa. Toiset olettavat, että kaikkiaan kuusi murhaa Tabramista Kellyyn ovat yhden surmaajan käsialaa. Tohtori Percy Clark oli tapauksia tutkivan kuolinsyyntutkija George Bagster Phillipsin assistentti, jonka mielestä vain kolme murhaa oli tehnyt sama tekijä ja jonka mukaan muut oli "heikkomielinen yksilö tai yksilöt jäljitelläkseen [Viiltäjän] rikosta". Macnaghten liittyi poliisivoimiin vasta vuosi surmatöiden jälkeen, ja hänen muistiossaan on vakavia tosiasiallisia virheitä mahdollisten epäiltyjen tiedoissa.
Myöhemmät Whitechapelin murhat
Kellyä pidetään yleisesti Viiltäjän viimeisenä uhrina, ja rikosten on oletettu päättyneen syyllisen kuoleman, vankeuden, laitoshoitoon joutumisen tai maastamuuton seurauksena. Whitechapelin murhien arkistossa on kuitenkin tiedot vielä neljästä murhasta, jotka tapahtuivat kanonisten viiden urhin surmatöiden jälkeen: Rose Mylettin, Alice McKenzien, Pinchin Streetin torson sekä Frances Colesin tapaukset.
Mylett löydettiin kuristettuna Clarke’s Yardin pihalta High Streetiltä Lontoon Poparista 20. joulukuuta 1888. Koska kamppailun jälkiä ei ollut, poliisi uskoi hänen tukehtuneen vahingossa juovuspäissään tai tehneen itsemurhan. Kuolinsyyntutkimuksessa valamiehistö oli kuitenkin sitä mieltä, että kyseessä oli murha.
McKenzie tapettiin 17. heinäkuuta 1889, ja kuolinsyy oli vasemman kaulavaltimon katkaisu. Ruumiissa, joka löydettiin Castle Alleyltä Whitechapelista, oli useita pieniä ruhjeita ja viiltohaavoja. Yksi tapausta tutkineista patologeista oli Thomas Bond, joka uskoi McKenzien olevan Viiltäjän uhri, kun taas toinen patologi, George Bagster Phillips, joka oli tutkinut myös kolmea aiempaa uhria, oli toista mieltä. Myöhemmin aiheesta kirjoittaneiden mielipiteet jakautuvat sen suhteen, oliko kyseessä murhaaja, joka matki Viiltäjän modus operandia johtaakseen epäilyt pois itsestään, vai oliko kyseessä Viiltäjä.
Ns. "Pinchin Streetin torso" oli tunnistamattomaksi jääneen naisen ruumis, jolla ei ollut päätä eikä jalkoja ja joka löydettiin rautatiesillan alta Pinchin Streetiltä Whitechapelista 10. syyskuuta 1889. Murha oli tehty todennäköisesti muualla ja paloitellun ruumiin osat hävitetty eri paikkoin.
Coles tapettiin 13. helmikuuta 1891 rautatiesillan alla Swallow Gardensissa Whitechapelissa. Hänen kurkkunsa leikattiin auki, mutta ruumista ei silvottu. Hänen seurastaan oli aiemmin nähty mies nimeltä Thomas Sadler, joka pidätettiin ja syytettiin Colesin murhasta. Jonkin aikaa Sadleria pidettiin Viiltäjänä. Sadler vapautettiin kuitenkin todisteiden puutteessa 3. maaliskuuta 1891.
Muut väitetyt uhrit
Yhdentoista Whitechapelin murhan lisäksi Viiltäjän hyökkäyksiin on liitetty muitakin uhreja. "Fairy Fayn" tapauksessa on epäselvää, oliko koko tapaus tottakaan vai keksitty osana Viiltäjän traditiota "Fairy Fay" oli lempinimi, joka annettiin oletettavasti 26. joulukuuta 1887 löydetylle uhrille sen jälkeen, kun tämän "alavatsan läpi oli isketty keppi". , mutta Whitechapelissa ei rekisteröity yhtään murhaa joulun tienoilla 1887. "Fairy Fay" on voinut olla lehdistön sekaannus, jossa vuonna 1887 tapahtunut, tuloksettomaksi jäänyt hyökkäys on sekoittunut Emma Elizabeth Smithin murhaan. Useimmat kirjailijat ovat yhtä mieltä siitä, ettei "Fairy Faytä" ollut koskaan olemassakaan.
Annie Millwood, jolla oli viiltohaavoja jaloissa ja alavatsassa, otettiin sisään Whitechapelin köyhäintalon sairaalaan 25. helmikuuta 1888. Hänet kotiutettiin sairaalasta, mutta hän kuoli ilmeisesti luonnollisista syistä 38-vuotiaana 31. maaliskuuta 1888. Hänen on myöhemmin uskottu olleen Viiltäjän ensimmäinen uhri, mutta sitä ei ole voitu kiistatta todistaa. Toinen aikaisempana pidetty uhri on Ada Wilson, joka selvisi ilmeisesti kahdesta puukoniskusta niskaan 28. maaliskuuta 1888. Annie Farmer, joka asui samassa vuokratalossa kuin Martha Tabram, teki ilmoituksen hyökkäyksestä 21. marraskuuta 1888. Hänellä oli pintahaava kaulassa, mutta se oli mahdollisesti itse aiheutettu. Ns. "Whitehallin mysteeri" viittaa 2. lokakuuta 1888 löydettyyn päättömän naisen torson. Torso löydettiin Suur-Lontoon poliisin Whitehalliin rakenteilla olevan talon kellarista. Ruumiiseen kuuluva käsi oli löydetty aiemmin Thamesjoesta, ja toinen jaloista löydettiin myöhemmin haudattuna läheltä torson löytöpaikkaa. Muita jäseniä tai päätä ei koskaan löydetty, eikä ruumista tunnistettu. Ruumiin silpominen muistutti Pinchin Streetin tapausta, jossa jalat ja pää oli irrotettu, mutta ei käsiä. Whitehallin mysteeri ja Pinchin Streetin tapaus saattoivat olla osa laajempaa murhasarjaa, jota on kutsuttu "Thamesin mysteeriksi" ja jonka tekijä on "Torsosurmaajaksi" kutsuttu sarjamurhaaja. On kiistanalaista, olivatko Viiltäjä-Jack ja "Torsosurmaaja" sama henkilö vai kaksi erillistä sarjamurhaajaa, jotka toimivat samalla alueella. Koska Torsosurmaajan modus operandi eroaa Viiltäjästä, poliisi ei tuohon aikoinaan uskonut heidän välillään olevan yhteyttä. Elizabeth Jackson -nimisen seksityöntekijän ruumiinosia löydettiin Thamesjoesta kesäkuun 2. ja 25. päivän välillä 1889, ja hän on mahdollisesti ollut "Torsosurmaajan" uhri.
Seitsemänvuotias John Gill löydettiin murhattuna Manninghamista Bradfordista 29. joulukuuta 1888. Hänen jalkansa oli leikattu irti ja sisälmykset vedetty ulos, minkä lisäksi sydän ja toinen korva oli otettu pois. Samankaltaisuudet pojan ja Mary Kellyn surman välillä saivat lehdistön spekuloimaan, että Viiltäjä oli tappanut pojan. Pojan työnantaja, maitomies William Barrett pidätettiin kahdesti murhasta aihetodisteiden vuoksi, mutta hänet vapautettiin. Ketään ei koskaan syytetty murhasta.
Carrie Brown, jota kutsuttiin "Shakespeareksi" koska hän lausui mielellään Shakespearen sonetteja, kuristettiin vaatekappaleella, minkä jälkeen hänen ruumistaan silvottiin veitsellä 24. huhtikuuta 1891 New Yorkissa. Hänen ruumissaan oli suuri repeämä nivusissa ja pintahaavoja jaloissa ja selässä. Mitään sisäelimiä ei ollut poistettu, vaikka munasarjat, jotka oli joko poistettu tahallaan tai vahingossa, löydettiin sängyltä. Murhaa vertailtiin aikoinaan Whitechapelin murhiin, mutta Suur-Lontoon poliisi tuli lopulta johtopäätökseen, ettei surmilla ollut mitään yhteyttä.
Rikostutkinnat
Nykypäiviin säilyneet tiedostot Whitechapelin murhien aineistosta antavat yksityiskohtaisen kuvan viktoriaanisen ajan tutkimusprosessista. Suuri joukko poliisimiehiä teki kotietsintöjä Whitechapelin alueella. Todistusaineistoa kerättiin kuolinsyyntutkijaa varten. Epäiltyjä nousi esiin, minkä jälkeen heidät jäljitettiin, tutkittiin tarkemmin tai hylättiin. Poliisityö noudattelee nykyaikana melko lailla samaa kaavaa. Yli 2 000 ihmistä kuulusteltiin, reilua 300 henkilöä tutkittiin ja 80 ihmistä vangittiin.
Alun perin tutkimuksista vastasi Suur-Lontoon poliisin H-divisioona, rikospoliisi (CID), jota veti rikoskomisario Edmund Reid. Nicholsin murhan jälkeen Scotland Yard lähetti rikoskomisariot Frederick Abberlinen, Henry Mooren ja Walter Andrewsin avustamaan tutkimuksissa. Eddowesin murha tapahtui Lontoon Cityssä, ja sen jälkeen tutkimuksissa oli mukana myös Cityn poliisi rikoskomisario James McWilliamin johdolla. Kokonaisvastuuta tutkinnan johtamisesta hankaloitti se, että vastikään nimitetty CID:n päällikkö Robert Anderson oli lomalla Sveitsissä 7. syyskuuta ja 6. lokakuuta välisenä aikana, jolloin Chapman, Stride ja Eddowes tapettiin. Tämä johti siihen, että Suur-Lontoon poliisikomentaja Charles Warren nimitti ylikomisario Donald Swansonin Scotland Yardista koordinoimaan tutkimuksia.