cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alonso López de Cerrato
Encomendero Andrés Rodas verotti intiaaneja liian raskaasti. Cerrato käsittelee asiaa
Neljän kuukauden valitusoikeudenkäynnin jälkeen audiensia päätti muuttaa tuomiota, jolla Andrés de Rodas olisi menettänyt encomiendansa. Rodas velvoitettiin kustantamaan Ozuman kylän kirkolle seitsemän kultapeson arvosta tavaroita ja maksamaan oikeudenkäyntikulut. Päätöstä tekemässä oli mukana myös lisensiaatti Alonso Zorita, joka myöhemmin kirjoitti teoksen havaitsemistaan encomenderojen väärinkäytöksistä.
Tuomion täytäntöönpano encomiendan osalta ei toteutunut, mutta lienee aiheuttanut encomenderojen keskuudessa tiettyä levottomuutta.
Rodney Alcala
thumb|Alcala vuonna 1979 Rodney James Alcala (23. elokuuta 1943 San Antonio, Texas – 24. heinäkuuta 2021 ) oli 1970-luvun lopulla ainakin neljä naista ja yhden lapsen surmannut, kuolemaan tuomittu sarjamurhaaja. Hän syntyi Texasissa ja liittyi 17-vuotiaana armeijaan. Hän saavutti vuonna 1978 voiton The Dating Game -show'ssa.
Neljä naisuhriaan Alcala murhasi Los Angelesin piirikunnassa vuosina 1977–1979. Surmattu lapsi oli 12-vuotias tyttö, Robin Samsoe Huntington Beachista. Hän joutui siepatuksi ollessaan pyöräilemässä balettitunnille 20. kesäkuuta 1979. Ruumis löydettiin kahdentoista päivän kuluttua, ja Alcala pidätettiin kuukauden kuluttua tytön katoamisesta. Häntä syytettiin Samsoen murhasta ensimmäistä kertaa vuonna 1980. Hänet tuomittiin kuolemaan kahdesti, mutta molemmilla kerroilla valitukset johtivat tuomion kumoamiseen. Syytteisiin lisättiin neljän naisen murhat vuonna 2006.
Alcala oli jo vuonna 1972 saanut tuomion neljä vuotta aikaisemmin tekemästään pahoinpitelystä, kidnappauksesta ja raiskauksesta, joiden uhrina oli ollut 8-vuotias tyttö. Ehdonalainen vapaus koitti tekijälle tällöin jo kahden vuoden kuluttua. Samsoen murhatessaan hän oli takuita vastaan vapaalla ja odotti 15-vuotiaan tytön pahoinpitelyä ja raiskausta koskenutta oikeudenkäyntiä, jossa hänet tuomittiinkin vuonna 1980 vankeuteen yhdeksäksi vuodeksi.
Kalifornian yliopistosta, Los Angelesista valmistunut Alcala oli harrastelijavalokuvaaja. Hänen älykkyysosamääränsä oli 160, mikä merkitsee hänen olleen huippuälykäs.
Kuolema
Rodney Alcala kuoli 24.7.2021 luonnollisen kuoleman.
Minsk-Eteläinen
Minsk-Eteläinen on Valko-Venäjän rautateiden rautatieasema Valko-Venäjän pääkaupunki Minskin kaakkoon vievällä junanradalla. Asema on muun muassa Minskin lähiliikenteen Asipovitšyn ja Minskin keskusrautatieaseman suuntaan kulkevien junien pysäkki.
Liityntäliikenne
Ainakin bussi ja linjataksi liikennöivät aseman lähistölle.
Rüdesheim am Rhein
Rüdesheim am Rhein on kaupunki Reinjoen laaksossa Hessenin osavaltiossa Saksassa. Kaupungissa asui 9 892 ihmistä vuoden 2016 lopussa.
Rüdesheimissa on matkailijoiden suosima katu Drosselgasse', jonka leveys on kolme metriä ja pituus 144 metriä, ja sen varrella on runsaasti matkamuistomyymälöitä. Alueelta johtaa köysirata Niederwalddenkmal patsaalle.
Myös Rein antaa kaupungille leimansa. Esimerkiksi joen varrella on kävelyreitti. Lisäksi hotelleje ja ravintoloita on rakennettu niin, että niistä avautuu näkymä joelle. Veneliikenne on runsasta, sekä vastapäisellä rannalla olevaan Bingen am Rheiniin että myös kauempana oleviin kaupunkeihin.
Kaupungissa pidetään vuosittain viinijuhla "Rüdesheimer Weinfest".
Esha Deol
Esha Deol (s. 2. marraskuuta 1981 Bombay, Maharashtra, Intia) on intialainen näyttelijä. Hän esiintyy pääasiassa hindinkielisissä elokuvissa.
Deol aloitti näyttelijän uransa elokuvassa Koi Mere Dil Se Poochhe (2002), mistä hän voitti neljä palkintoa parhaana tulokkaana. Hänen ensimmäinen menestyselokuvansa oli Dhoom (2004).
Yksityiselämä
pienoiskuva|220px|Esha Deol häävastaanotollaan Bharat Takhtanin kanssa vuonna 2012.
Deolin vanhemmat ovat näyttelijät Dharmendra ja Hema Malini. Hänellä on nuorempi sisar Ahana Deol. Hänellä on myös kaksi velipuolta, näyttelijät Sunny Deol ja Bobby Deol, ja kaksi sisarpuolta isänsä ensimmäisestä avioliitosta. Deol on isänsä puolelta punjabi ja äitinsä puolelta tamili. Hän on koulutettu odissi- ja bharatanatyam-tanssija.
Esha Deol kihlautui liikemies Bharat Takhtanin kanssa 12. helmikuuta 2012. He avioituivat Mumbaissa 29. kesäkuuta 2012. Parilla on kaksi tytärtä (s. 2017 ja 2019).
3. joulukuuta
Merkkipäiviä
Katso myös: kalenteri ~ 2. joulukuuta, 4. joulukuuta
Richard Grupe
Richard Grupe (8. lokakuuta 1915 Hampuri, Saksa – 5. elokuuta 1998 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli saksalainen nyrkkeilijä, jonka amatööriura ajoittui 1930-luvun lopulta 1940-luvun puoliväliin ja ammattilaisura 1940-luvun lopulta 1950-luvun alkupuolelle. Nyrkkeilyuran jälkeen hän jatkoi showpainijana ensin Saksassa ja sitten Yhdysvalloissa.
Ura
Richard Grupe vietti nuoruutensa Hampurissa, jossa hänen ensimmäinen palkkatyönsä oli leipurin työ. Hän siirtyi 1933 Hampurissa poliisin tehtäviin. Samalla hän sai harjoitella nyrkkeilyä poliisien omassa urheiluseurassa. Sodan aikana hän oli osan aikaa myös sotapoliisina pahamaineisessa Buchewaldin keskitysleirissä.
Amatöörinyrkkeilijä
Richard Grupe taisteli amatöörinä Berliinin olympialaisten edustuspaikasta, mutta hävisi tulevalle olympiavoittajalle Herbert Rungelle. Hän otteli amatöörinä sodana aikana, vaikka otteluiden määrä merkittävästi väheni loppuakseen sodan vuoksi kokonaan vuonna 1942. Tammikuussa 1942 hän saavutti amatöörinyrkkeilyn raskaansarjan Euroopan mestaruushopeaa hävitessään maanmiehelleen, tulevalle ammattinyrkkeilyn raskaansarjan Euroopan mestarille Hein ten Hoffille. Heti sodan jälkeen kisojen EM-arvo mitätöitiin, koska kyseessä oli ollut vain Saksan ja sen liittolaismaiden ja muutaman sotaa käymättömän maan turnaus. Sodan lopussa hän joutui muutamaksi viikoksi brittien vankileirille ja sen jälkeen maatilan töihin ennen vapautumistaan.
Show-painija
Uransa jälkeen Grupe aloitti uransa showpainijana. Hän esiintyi Saksassa vuosina 1950-luvulla, mutta siirtyi 1950-luvun lopulla Yhdysvaltoihin. Siellä hän jatkoi vuosina 1960–1964 showpainijana ja käytti nimiä "Fritz von Homburg", "Red Grupe". Hänelle oli vuonna 1940 syntynyt poika Norbert, joka aikuistuttaan esiintyi Yhdysvalloissa näyttelijänimellä Wilhelm von Homburg.
Pikkuruskosiippa
Pikkuruskosiippa (Myotis lucifugus) on Pohjois-Amerikassa elävä pienikokoinen lepakkolaji, joka kuuluu siippojen heimoon ja aitosiippojen sukuun. Se on 6–10 senttimetrin pituinen ja 5–14 gramman painoinen laji, jonka turkki on kiiltävänruskea. Se elää niin lauhkeissa kuin kuumissakin ilmastoissa ja pääsääntöisesti vesistöjen läheisyydessä. Pikkuruskosiippa oli vielä 2000-luvun alussa yleinen, mutta valkonenätaudin takia lajin kannat ovat romahtaneet.
Ulkonäkö ja koko
Pikkuruskosiippa on täysikasvuisena 6–10 senttimetrin pituinen ja painaa 5–14 grammaa; naaraat ovat keskimäärin suurempia kuin urokset. Eturaajat ovat kynnet mukaan lukien 3–4 senttimetrin, takaraajat 8–10 millimetrin ja häntä 3–6,5 senttimetrin pituiset. Tummanruskeat tai mustat siivet ovat lähes karvattomat ja niiden kärkiväli on 22–27 senttimetriä. Siippa pystyy säätelemään ruumiinsa lämpötilaa 6,5 asteesta jopa 54 asteeseen.
Pikkuruskosiipan kiiltävänruskea turkki on vatsapuolelta vaaleampi kuin selästä. Varpaat ovat pitkäkarvaiset. Korvat ovat vain 11–15 millimetrin pituiset, eivätkä ulotu eteenpäin taivutettuina kuononpäätä pidemmälle. Korvankansi on tylppä ja 7–9 millimetrin pituinen. Silmät eivät loista pimeässä kuten eräillä muilla lepakkolajeilla.
Levinneisyys
Pikkuruskosiippaa tavataan Pohjois-Amerikassa. Sen levinneisyysalueen pohjoisreuna kulkee Alaskasta Kanadan halki Newfoundlandiin ja Labradorin niemimaalle. Eteläisimmillään sitä tavataan Etelä-Kaliforniassa, Pohjois-Arizonassa ja New Mexicon pohjoisosissa.
Yhdysvaltain lounaisosissa ja Meksikossa elävä arizonansiippa (Myotis occultus) luokiteltiin aiemmin pikkuruskosiipan alalajiksi, mutta nykyisin sen katsotaan olevan oma lajinsa.
Elinympäristö
Pikkuruskosiippa menestyy niin lauhkeissa kuin kuumissakin ilmastoissa. Yleensä se elää metsäisillä alueilla lähellä vesistöjä, mutta sitä tavataan myös talojen ullakoilla, katonräystäissä ja pihapuissa. Muutamat alalajit menestyvät kuivissa olosuhteissa tyydyttämällä janontarpeensa luolanseiniin tai turkkiinsa tiivistyvällä vedellä.
Kukin pikkuruskosiippa käyttää lepäämiseen kolmea erillistä piilopaikkaa, joille on yhteistä tasainen lämpötila. Siipat lepäävät päivisin ja öisin eri paikoissa, esimerkiksi rakennuksessa, puussa, kivien alla tai halkopinossa. Päiväpiilo on pilkkopimeä, ja sen suuaukko avautuu tavallisesti lounaaseen, jolloin iltapäiväauringon lämpö herättää siipat päivälevoltaan. Yöpiilo on kooltaan pienempi, jotta siippojen ruumiinlämpö riittää pitämään sen miellyttävän lämpimänä yön kylminä tunteina. Talven ajaksi siipat vetäytyvät horrostamaan kosteaan luolaan tai kaivokseen, jossa lämpötila ei koskaan laske pakkasen puolelle. Talvehtimispaikka sijaitsee enintään 150 kilometrin päässä niiden aktiivisen kauden elinympäristöstä.
Käyttäytyminen
pienoiskuva|240px|Tämän pikkuruskosiipan päiväpiilo on [[pennsylvanialaisen talon räystään alla.]] Pikkuruskosiippa on yöeläin, joka lähtee liikkeelle piilopaikastaan hämärän aikoihin. Valppaimmillaan se on noin kaksi tai kolme tuntia auringonlaskun jälkeen ja uudelleen juuri ennen auringonnousua. Se käyttää suuren osan valveillaoloajastaan turkin ja siipien puhdistamiseen.
Pikkuruskosiipan lentonopeus on keskimäärin 20 kilometriä tunnissa, enimmillään kuitenkin jopa 35 kilometriä tunnissa. Etsiessään ravintoa se voi lentää useiden kilometrien päähän päiväpiilostaan. Suunnistamiseen se käyttää kaikuluotausta lähettämällä 1–5 millisekunnin välein 80–40 kilohertsin taajuisia äänipulsseja.
Talvihorroksen pituus riippuu talvehtimispaikan sijainnista ja korkeudesta. Pohjoisessa horros kestää yleensä syyskuun alusta toukokuun puoliväliin, mutta etelässä ainoastaan marraskuusta maaliskuun puoliväliin. Yhdessä piilopaikassa voi talvehtia jopa 300 000 siippaa, joista osa saattaa kuitenkin olla yumansiippoja (Myotis yumanensis). Pikkuruskosiipat parveilevat talvehtimispaikassa myös loppukesästä ja syksyllä. Parveilu helpottaa niiden pariutumista ja auttaa poikasia löytämään takaisin talvehtimispaikoille horrostamaan.
Lisääntyminen
Sekä naarailla että uroksilla voi olla useita parittelukumppaneita. Uros parittelee sekä valveilla olevien että horrostavien lajikumppanien kanssa, joista jopa 35 prosenttia voi olla toisia uroksia. Parittelu alkaa, kun uros tarttuu kumppaniin kiinni takaapäin. Jos kumppani pyristelee voimakkaasti vastaan, uros yrittää rauhoittaa sitä soidinlaululla.
Viivästyneen hedelmöitymisen vuoksi munasolu irtoaa vasta seitsemän kuukauden kuluttua parittelusta. Naaras synnyttää 50–60 vuorokauden kantoajan jälkeen yhden poikasen kesä–heinäkuussa. Yleensä emo hakeutuu ennen synnytystä muiden naaraiden kanssa yhteiseen pesimäyhdyskuntaan, josta se muuttaa pois vasta poikasen itsenäistyttyä. Synnytyksen ajaksi naaras kohottautuu pystyasentoon, vaikka roikkuukin muulloin ylösalaisin.
Vastasyntyneen poikasen kaikki maitohampaat ovat yleensä puhjenneet ja silmät ja korvat avautuneet muutaman tunnin kuluttua syntymästä. Se on täysin emon imetyksen varassa ensimmäiset elinviikkonsa ja tarrautuu tiukasti tämän nänneihin etuhampaillaan, peukaloillaan ja takajaloillaan. Yhdeksän päivän ikäisenä poikanen pystyy jo säätelemään ruumiinsa lämpötilaa, ja kolmen viikon ikäisenä se alkaa lentää ja syödä hyönteisiä. Uros ei auta naarasta poikasen hoidossa missään vaiheessa.
Pikkuruskosiippa elää keskimäärin 6–7 vuotta, usein yli 10 vuoden ikäiseksikin. Tutkimusten perusteella urossiipat elävät naaraita vanhemmiksi. Vanhin tunnettu pikkuruskosiippa oli arviolta 31-vuotias Ontariosta löydetty yksilö. Lajin ikää pidentää sen kyky löytää ravintoa ja lepopaikkoja mitä erilaisimmista ympäristöistä.
Aelia Capitolina
Aelia Capitolina (Colonia Aelia Capitolina, usein vain Aelia) oli Jerusalemin kaupungin nimi keisari Hadrianuksen ajasta 130-luvulta lähtien, jolloin hän päätti perustaa kaupungin paikalle roomalaisen colonian. Kaupunki rakennettiin kokonaan uudelleen roomalaiseksi kaupungiksi. Nimen Aelia viittasi Hadrianuksen nomen gentileen Aeliukseen ja Capitolina merkitsi sitä, että kaupunki oli omistettu Juppiter Capitolinukselle. Myöhäisroomalaisella ja varhaisbysanttilaisella kaudella kaupunki tunnettiin jälleen myös nimellä Jerusalem, ja siitä tuli tärkeä kristillinen keskus ja pyhiinvaelluskohde. Kaupungin bysanttilainen ja kristillinen kausi päättyi arabivalloitukseen vuonna 637.
Maantiede
Roomalaisen ja varhaisbysanttilaisen ajan Aelia Capitolina sijaitsi varhaisemman Jerusalemin sekä nykyisen Jerusalemin vanhankaupungin paikalla. Aelia Capitolina kuului alussa roomalaiseen Syria Palaestinan eli Syyria-Palestiinan provinssiin, joka perustettiin samoihin aikoihin Aelia Capitolinan perustamisen kanssa ja jonka hallintokeskus oli Antiokia. Bysanttilaisella kaudella kaupunki kuului Palaestina priman eli Ensimmäisen Palestiinan provinssiin, joka käsitti Juudean ja Samarian sekä Palestiinan rannikon. Sen keskus oli Caesarea Maritima eli Kesarea.
Roomalainen kausi
Ensimmäinen juutalaissota johti vuonna 70 Jerusalemin temppelin tuhoon, ja myös suuri osa muusta kaupungista tuhoutui. Kaupunki oli tämän jälkeen puolikuolleena keisari Hadrianuksen aikaan saakka. Se toimi väliajan lähinnä Legio X Fretensiksen leiripaikkana. Hadrianus määräsi kaupungin paikalle rakennettavaksi uuden roomalaisen kaupungin, jonka nimeksi tuli Aelia Capitolina. Se oli tarkoitettu roomalaiseksi coloniaksi eli sotilassiirtokunnaksi sotaveteraaneille. Hadrianus kävi itse kaupungissa vuonna 130, mutta on epäselvää, käynnistyikö rakentaminen tuolloin; arkeologisten löytöjen mukaan se olisi voinut tapahtua jo kymmenen vuotta ennen vierailua. Rakentamisen Hadrianus antoi Aquila Sinopelaisen johdettavaksi.
pienoiskuva|vasen|Ensimmäinen Aelia Capitolinan nimellä lyöty raha, n. 130–132. Teksti: COL[ONIA] AEL[IA] CAPIT[OLINA] COND[ITA] (”Colonia Aelia Capitolinan perustaminen”). Kuvituksessa Hadrianuksen pää sekä Hadrianus kyntämässä ensimmäistä vakoa. Jerusalemin temppelin raunioiden paikalle oli tarkoitus rakentaa Juppiter Capitolinukselle omistettu temppeli. Juutalaisille tämä ilmeisesti esitettiin alun perin uuden juutalaisen temppelin rakentamisena. Kun totuus tuli ilmi, juutalaiset raivostuivat, mikä johti toiseen juutalaissotaan eli Bar Kokhban kapinaan vuosina 132–135.
Roomalaisten voitto kapinallisista mahdollisti koko kaupungin rakentamisen uudelleen, mukaan lukien Juppiterin temppelin rakennuttamisen. Kaikki kaupungin vanhat rakennukset purettiin, ja niiden kivet käytettiin uusiin rakennuksiin. Kaupunki ympäröitiin uusilla muureilla, jotka käsittivät aiempaa pienemmän alueen. Uuteen coloniaan asettui Legio X Fretensiksen lisäksi mahdollisesti myös muita joukkoja. Aelia Capitolinaan pääsy oli juutalaisilta kielletty kuolemanrangaistuksen uhalla. Tämä koski myös juutalaiskristittyjä, mutta pakanakristittyjen pääsy kaupunkiin oli sallittu.
Kaupungin vaiheista 100–200-luvuilla tiedetään suhteellisen vähän. Nimi Aelia Capitolina ei juurtunut käyttöön pysyvästi. Ainakaan paikallinen juutalainen ja kristillinen väestö ei koskaan omaksunut sitä, ja se oli todennäköisesti käytössä lähinnä hallinnossa, virallisissa asiakirjoissa sekä rahoissa, joita lyötiin kaupungin nimellä Hadrianuksen ajasta Septimius Severuksen aikaan saakka. Pakanoiden keskuudessa kaupungin uusi nimi esiintyy usein lyhyempänä muodossa Aelia, ja tätä nimeä käytettiin virallisesti vielä bysanttilaisella kaudella.
Varhaiskristillinen ja -bysanttilainen kausi
Jerusalem muodostui merkittäväksi varhaiskristilliseksi pyhiinvaelluskohteeksi viimeistään 200-luvulla, koska kristinuskolle keskeiset Jeesukseen liittyneet tapahtumat olivat sijoittuneet sinne jo noin 40 vuotta ennen temppelin tuhoa ja noin 100 vuotta ennen kaupungin uudelleenrakentamista roomalaiseksi kaupungiksi. Kaupungissa oli piispanistuin, joka oli Caesarea Maritiman eli Kesarean alainen.
pienoiskuva|vasen|Hagia polis Hierosolyma (”Jerusalemin pyhä kaupunki”) kuvattuna [[Madaban kartta|Madaban kartassa (500-luku), pohjoinen vasemmalla. Kartassa erottuu mm. cardo maximus -pääkatu, jonka päässä on portti, nykyinen Damaskoksen portti.]] Jerusalem nousi jälleen merkittävämmäksi kaupungiksi kristinuskon tultua Rooman valtionuskonnoksi keisari Konstantinus Suuren aikana. Samalla päättyi pakanallisen Jerusalemin aika. Konstantinuksen äiti Helena kävi Jerusalemissa vuonna 326. Jeesuksen haudan paikalla järjestettiin kaivaukset, joissa löydettiin hautaluola sekä Pyhäksi ristiksi uskottua puuta. Tämän jälkeen kaupunki muodostui koko kristikunnan keskeisimmäksi pyhiinvaelluskohteeksi. Konstantinus rakennutti kaupunkiin Pyhän haudan kirkon, sekä toisen kirkon entisen temppelin paikalle. Hän myös salli juutalaisten palata kaupunkiin.
Jerusalemin juutalaiset kapinoivat roomalaisia vastaan vielä kerran Konstantinus II:n aikana vuonna 339. Keisari Julianus antoi juutalaisille luvan rakennuttaa temppeli uudestaan vuonna 362/363, ilmeisesti osana hänen pyrkimyksiään tuhota kristinusko, mutta yritys epäonnistui ja päättyi viimeistään Julianuksen kuolemaan. Hankkeesta on säilynyt tietoja Ammianus Marcellinuksen kautta. Myöhemmin juutalaisten pääsy kaupunkiin kiellettiin jälleen.
Jerusalem kukoisti ja kasvoi 400–500-luvuilla. Rooman valtakunnan jakaannuttua kaupunki jäi muun Palestiinan tavoin osaksi valtakunnan itäosasta kehittynyttä Bysantin valtakuntaa. Jerusalemin piispanistuin korotettiin Jerusalemin patriarkaatiksi Khalkedonin kirkolliskokouksessa vuonna 451. Näin siitä tuli yksi viidestä vanhasta patriarkaatista, ja Kesarea alkoi jäädä sen varjoon. Ensimmäiset luostarit kaupunkiin rakennettiin 400-luvulla. Keisari Justinianus rakennutti kaupunkiin kirkkoja ja pyhiinvaeltajien hospitaaleja noin vuonna 532. Tästä on säilynyt tietoja Prokopiokselta. 500-luvun Jerusalemia kuvaa tuolta ajalta peräisin oleva niin kutsuttu Madaban kartta.
Sassanidien Persia valtasi Jerusalemin Khosrau II:n johdolla vuonna 614, ja kaupunki kärsi suuria tuhoja. Persialaisten mukana Galileasta tulleet juutalaiset, joiden määräksi mainitaan, surmasivat tuolloin kaupungissa kymmeniätuhansia kristittyjä. Lähteestä riippuen kuolleita olisi ollut –. Persialaisten poistuttua kaupunki jäi pariksi vuodeksi juutalaisille. Tämän jälkeen osa kaupungin tuhotuista kirkoista rakennettiin uudelleen. Bysantti valloitti Jerusalemin takaisin Herakleioksen johdolla vuonna 628.
Rakennukset ja löydökset
Aelia Capitolina oli jaettu seitsemään kaupunginosaan (amfodai), joilla kullakin oli oma johtajansa (amfodarkhēs). Kaupungissa oli roomalaiselle kaupungille tyypillinen ruutuasemakaava, ja se oli ympäröity muureilla. Kaupungissa oli temppeleitä ja palatseja sekä lukuisia muita julkisia rakennuksia. Kaupunki sai monin tavoin saman muodon, joka on säilynyt Jerusalemin vanhassakaupungissa nykyaikaan saakka. Kaupunginmuuri seurasi pääosin Herodes Agrippan aikaisia muureja. Sen ulkopuolelle jäivät kuitenkin eteläosan Siioninvuori ja Oofel-kumpu. Madaban kartan mukaan muureissa oli kuusi porttia ja 21 tornia. Pääkadut ja muurin pääportit sijaitsivat suunnilleen samoilla paikoilla kuin nykyisin.
Asemakaava
pienoiskuva|Cardo maximuksen kunnostettua osaa. pienoiskuva|Cardo minimuksen kaivauksia lähellä [[Länsimuuria.]]
Aelia Capitolinan asemakaavasta on viitteitä edelleenkin Jerusalemin nykyisen vanhankaupungin katuverkossa. Myös Madaban kartta vahvistaa asemakaavan peruslinjat. Kaupungin keskuskatu oli pohjois-eteläsuuntainen cardo maximus tai läntinen cardo. Se oli reunustettu pylväiköillä, jotka tarjosivat varjoa ja toimivat liiketiloina. Koko kadun leveys pylväikköineen oli noin 22 metriä ja varsinaisen kadun leveys noin viisi metriä. Kadun pohjoispään portti Porta Neapolitana sijaitsi nykyisen Damaskoksen portin kohdalla. Se tunnettiin bysanttilaisella kaudella myös Pyhän Stefanoksen porttina ja Galilean porttina. Portin sisäpuolella oli aukio, jolla oli suuri pylväs. Pylvään päässä oli todennäköisesti jonkun keisarin patsas, joka korvattiin kristillisellä ajalla ristillä. Cardo maximuksesta on kaivettu esiin huomattava osa vuosina 1975–1977, ja sen pylväitä on kunnostettu. Tämä osuus on peräisin cardon bysanttilaisaikaisesta jatkeesta. Katu sijaitsi noin neljä metriä nykyisen katutason alapuolella.
Toinen, pienempi cardo minimus -katu tai itäinen cardo johti samalta portilta kaupungin itäportille, joka sijaitsi nykyisen Pyhän Stefanoksen portin eli Leijonaportin paikalla. Bysanttilaisella kaudella portti tunnettiin Jerikon tai Benjaminin porttina. Myös cardo minimus oli reunustettu pylväiköillä, ja lisäksi kadulla sijaitsi riemukaari. Kadusta on kaivettu esiin osia Länsimuurin eli Itkumuurin aukion länsilaidalla. Katu sijaitsi noin 5–6 metriä nykyisen katutason alapuolella.
Kaupungin länsiportti eli Tornin portti tai Daavidin portti oli suunnilleen nykyisen Jaffan portin paikalla, ja siltä tullut katu johti cardo maximukselle. Aelia Capitolinassa ei ollut itä-länsisuuntaista decumanus maximusta, joka olisi halkaissut koko kaupungin, sillä Temppelivuori korkeine muuriperustuksineen oli sellaisen tiellä.
Roomalaisen kauden rakennukset
pienoiskuva|[[Betesdan allas|Betesdan altaan kaivauksia ja muun muassa Serapiin temppelin jäänteet.]] pienoiskuva|Niin kutsuttu [[Ecce homo -kaari.]]
Juppiter Capitolinuksen temppeli
Juppiter Capitolinukselle omistettu temppeli sijaitsi Temppelivuorella entisen juutalaisen Jerusalemin temppelin paikalla. Se valmistui noin vuonna 135. Temppelin oli tarkoitus olla Juppiterin kultin pääpaikkoja koko valtakunnassa, mihin sen Juppiterin lisänimi viittaa. Juppiterin lisäksi se saattoi olla omistettu myös koko Capitoliumin jumalkolmikolle eli myös Junolle ja Minervalle. Lisäksi siellä todennäköisesti palvottiin myös Hadrianusta itseään. Konstantinus Suuri määräsi temppelin purettavaksi vuonna 325. Sen tilalle rakennettiin kahdeksankulmainen kirkko. Arabikauden alussa 600-luvun lopulla paikalle rakennettiin siinä edelleen olevat Kalliomoskeija ja Al-Aqsan moskeija.
Temppelin on ehdotettu muistuttaneen Hadrianuksen Baalbekiin rakennuttamaa Juppiterin temppeliä. Tätä on perusteltu sillä, että Baalbekin temppelin pohjakaava vastaa Kalliomoskeijan ja Al-Aqsan moskeijan sijoittelua ja mittasuhteita, jolloin kyseiset islamilaisen kauden rakennukset olisi voitu rakentaa varhaisemmille perustuksille. Temppelissä olisi näin ollut kuusikulmainen esipiha, jonka paikalla sijaitsi myöhemmin Konstantinuksen rakennuttama kahdeksankulmainen kirkko, joka puolestaan antoi muodon Kalliomoskeijalle; sekä suorakulmainen varsinainen temppelialue Al-Aqsan moskeijan paikalla. Temppelissä tai sen lähellä oli ratsastavaa Hadrianusta esittänyt patsas.
Venuksen temppeli
Venukselle eli Afroditelle omistettu temppeli rakennettiin Hadrianuksen aikana Herodeksen ajan kaupunginmuurin ulkopuolelle Golgatan kukkulalle eli Jeesuksen ristiinnaulitsemisen perinteiselle paikalle, lähelle uutta cardo maximusta. Temppeli oli rakennettu 20 jalkaa eli noin kuusi metriä korkealle podiumille eli perustukselle, joka jätti kukkulan sisäänsä. Sisään jäänyt osa täytettiin kivillä ja laastilla. Temppeli, jonka julkisivussa oli neljä pylvästä, sijaitsi Golgatan huipun paikalla yhdessä Venuksen patsaan kanssa. Jeesuksen haudan paikalle puolestaan sijoitettiin Juppiterin patsas.
Pikkuruskosiippa
Suojelu ja uhat
pienoiskuva|Tappavasta valkonenätaudista kärsivä pikkuruskosiippa. Pikkuruskosiipan luonnollisia vihollisia ovat ihmisasutuksen lähellä kotikissat ja luonnossa hiiret, pöllöt, haukat, käärmeet, kärpät, pesukarhut ja muut pikkupedot. Sen yleisimpiä loiseläimiä ovat heisimadot, kirput, punkit ja lutikat. Eniten lajia uhkaa kuitenkin Geomyces destructans -sienen aiheuttama valkonenätauti, joka saattaa tappaa jopa 90 prosenttia yhdessä talvehtimispaikassa horrostavista siipoista.
Pikkuruskosiippaa pidettiin vielä 2000-luvun alkuvuosina yleisenä, mutta vuoden 2006 jälkeen valkonenätauti on romahduttanut lepakkolajin populaatiokoot. Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan aikuisten yksilöiden määrä on pienentynyt sen jälkeen yli 50 prosentilla. Vuonna 2018 arvioitiin, että tauti olisi levinnyt pikkuruskosiipan koko levinneisyysalueelle 2030-luvulla. Aiemmin elinvoimaisena pidetty laji luokiteltiin vuonna 2018 erittäin uhanalaiseksi.
Suomen Regions’ Cup 2013
Suomen Regions’ Cup 2013 on Suomen Regions’ Cupin toinen järjestämisvuosi. Cupiin ilmoittautui 177 joukkuetta.
Agrippa (A Book of the Dead)
Agrippa (A Book of the Dead) on taiteilijakirja jonka julkaisivat Yhdysvalloissa vuonna 1992 William Gibson, Dennis Ashbaugh ja kustantaja Kevin Begos jr. . Se ilmestyi kahtena painosmäärältään rajoitettuna laitoksena. "Deluxe"-versioon kuului suuri kotelo, joka sai kirjan näyttämään maasta esiin kaivetulta reliikiltä. Itse kirjaan oli painettu tekstinä DNA-sarjoja, Dennis Ashbaughin akvatintaetsauksia ja levyke, jolla oli William Gibsonin kirjoittama runo. Tätä laitosta myytiin 1 500-2 000 dollarin hintaan, ja jokainen kappale oli käsin tehtyjen korjausten takia uniikki. Pienempään versioon ei kuulunut etsauksia eikä koteloa, painatukset olivat yhdellä palstalla kahden sijaan, ja sitä myytiin 450 dollarin hintaan. Kirjan kustantaja ja pääidean keksijä oli Kevin Begos jr.
Alkuperäinen idea oli, että osa etsauksista haalistuisi pois ajan myötä, ja niiden tilalle ilmestyisi toiset kuvat. Sitä ei kuitenkaan lopullisessa versiossa tapahtunut. Kuuluisin osa kirjasta on kuitenkin runon sisältävä levyke. Levykkeellä oleva lukuohjelma toimii Mac OS:ssä. Se on kopiosuojattu, eikä ohjelma toimi, jos levy on kirjoitussuojattu tai käytetään kopiota. Ruudulla teksti vyöryy hitaasti eteenpäin, ja näytetty teksti kryptataan, eikä sitä voi purkaa. Täten normaalisti teksti voidaan katsoa vain kerran. Häviävien etsausten, itsensä tuhoavan levykkeen ja runon keskeinen oma teema on muistin ja muistojen katoaminen ajan myötä. Tekstin lukijalle jää vain muisto tekstistä. Lisäksi runoon liittyy mekanismien tematiikka: miten muistot katoavat mielestä, ja miten niistä jää jäljelle vain fyysis-mekaanisia muistoja, kuten isoisän valokuva-albumi (johon kirjan nimikin viittaa).
Tietokoneella luettu runo oli osoitettu myös haasteeksi kryptografian harrastajille ja hakkereille. Nämä keksivätkin useita tapoja tekstin suojauksen murtamiseen, sekä helppoja (muun muassa tekstin lukeminen ääneen nauhalle) että vaikeita (itse ohjelman murtaminen). Eräät hakkerit järjestivät Gibsonin ja Begosin luvalla joulukuussa 1992 lukutilaisuuden, josta teksti lähetettiin modeemilinjaa pitkin useisiin muihin paikkoihin.
Gibson itse ei erityisesti lämmennyt varsinaisen kirjan tuottamisen ajatukselle ja arvosteli myöhemmin julkaisijaa ja taiteilijajoukkoa siitä, että he eivät ilmeisesti pystyneet tuottamaan tarpeeksi valmiita kirjoja. Myös Begos myönsi, että kirjan erikoisen idean nostattama mediakohu tuli liian varhain, ja se, että he eivät pystyneet vastaamaan kysyntään, oli yksi suuri syy, miksi hänen kustannusyrityksensä meni konkurssiin.
Suomen Regions’ Cup 2013
Kilpailun voittaja saa paikan UEFA Regions’ Cupissa sekä 5 000 euroa. Toiseksi sijoittunut saa 1 000 euroa.
Agrippa (A Book of the Dead)
Gibson on sittemmin julkaissut runon tekstin omalla kotisivullaan. Vuonna 2012 Agrippa Files -tutkimusryhmä julkaisi levykuvan alkuperäisestä levykkeestä. Samana vuonna järjestettiin kilpailu salauksen murtamiseksi, ja ohjelmiston toimintaperiaate selvitettiin.
Suomen Regions’ Cup 2013
1. kierros
1. kierrokselta aloitti 98 joukkuetta, 79 joukkuetta arvottiin suoraan 2. kierrokselle. Kierroksen pelit oli pelattava 20.4. mennessä (viimeinen peli pelattiin kuitenkin 28.4.) ja otteluparit arvottiin 8.2.
2. kierros
2. kierroksella pelasivat 49 edellisellä kierroksella voittanutta joukkuetta, sekä 79 suoraan tälle kierrokselle arvottua joukkuetta. Kierroksen pelit oli pelattava 4.5. mennessä (pelattiin kuitenkin 11.5.) ja otteluparit arvottiin 8.2.
3. kierros
3. kierroksella pelaavat 64 edellisellä kierroksella voittanutta joukkuetta. Kierroksen pelit on pelattava 25.5. mennessä ja otteluparit arvottiin 7.5. Korien joukkuemäärien tasaamiseksi Vaasan piirin joukkueista Kauhajoen Karhu on siirretty koriin 2.
4. kierros
4. kierroksella pelaavat 32 edellisellä kierroksella voittanutta joukkuetta. Kierroksen pelit on pelattava 15.6. mennessä ja otteluparit arvotaan 28.5.
5. kierros
5. kierroksella pelaavat 16 edellisellä kierroksella voittanutta joukkuetta. Kierroksen pelit on pelattava 6.7. mennessä ja otteluparit arvotaan 18.6.
Välierät
Välierissä pelaavat 4 edellisellä kierroksella voittanutta joukkuetta. Kierroksen pelit on pelattava 17.8. mennessä ja otteluparit arvotaan 30.7.
Aelia Capitolina
Roomalaisen kauden rakennukset
Kaiken tarkoituksena oli ilmeisesti estää kristittyjen kokoontumiset paikalla, mutta toisaalta rakennelmien on katsottu varmistaneen, että paikat pysyivät muistissa. Konstantinus puratti myös tämän temppelin, ja sen paikalle rakennettiin Pyhän haudan kirkko. Temppelistä ei ole löydetty jäänteitä, mutta se esiintyy Antoninus Piuksen aikaisessa rahassa.
Muut rakennukset
Suomen Regions’ Cup 2013
Finaalit
Finaali pelataan 28.9. Suomen Cupin finaalin yhteydessä.
Aelia Capitolina
Roomalaisen kauden rakennukset
Kaupungissa oli kaksi forumia. Toisen kiveystä esitellään nykyisin usein Jeesuksen tuomitsemisen paikkana eli Kivipihana (Gabbata, Lithostrotos). Roomalaisen varuskunnan linnoitus sijaitsi Herodeksen palatsin paikalla. Muihin rakennuksiin kuuluivat muun muassa praetorium; roomalainen teatteri; kaksi roomalaista kylpylää; nymfaion eli lähdekaivorakennus, joka oli mahdollisesti rakennettu Siloan altaan paikalle; sekä mahdollisesti myös circus. Säilyneisiin Hadrianuksen ajan rakennelmiin kuuluu forumille johtanut, Ecce homo -kaarena tunnettu kaari myöhemmin Via Dolorosana tunnetun reitin varrella.
Bysanttilaisen kauden rakennukset
Pyhän haudan kirkko pienoiskuva|Konstantinus Suuren rakennuttaman alkuperäisen [[Pyhän haudan kirkko|Pyhän haudan kirkon pienoismalli.]]
Pyhän haudan kirkko rakennettiin Jeesuksen haudan ja ristiinnaulitsemisen paikalle eli entisen Venuksen temppelin paikalle Konstantinus Suuren toimeksiannosta. Sen rakentaminen alkoi pian Nikean kirkolliskokouksen jälkeen, ja se valmistui kymmenen vuotta myöhemmin vuonna 335. Kirkko tuhottiin ja ryöstettiin persialaisten hyökkäyksessä vuonna 614, ja rakennettiin tämän jälkeen uudelleen.
Kirkko sijaitsi nykyisin paikalla olevan, pääosaksi myöhempää rakennetta olevan Pyhän haudan kirkon paikalla. Kirkon kokonaispituus oli noin 145,5 metriä. Siinä oli neljä pääosaa. Kirkon sisäänkäynti oli itäpäässä cardo maximuksen puolella olevasta propylaia-pylväshallista, joka johti pylväskäytävien ympäröimään atriumiin. Sitä seuraavan osan muodosti Martyrion (Martyrium; ”Todistus”) -niminen basilika, jonka koko oli noin 45 × 26 metriä. Se sijaitsi paikalla, josta uskottiin löytyneen Pyhän ristin, ja ristin pyhäinjäännöstä säilytettiin kirkossa. Basilikan länsipuolella oli pylväskäytävien ympäröimä ulkopiha, jossa sijaitsi Golgatana pidetty paikka. Golgatan kallio oli hakattu noin 5 × 6 metrin kokoiseksi kuutioksi. Koko kirkkorakennelman länsipäässä sijaitsi Anastasis (”Ylosnousemus”) -niminen pyöreä rotunda Jeesuksen haudan oletetulla paikalla. Rotundan halkaisija oli noin 20 metriä, ja sen yläpuolella kirkossa oli kullattu kupoli.
Konstantinuksen rakennuttamasta kirkosta on tunnistettu joitakin jäänteitä nykyisen kirkon alla. Kirkko näkyy Madaban kartassa kaupungin länsiosassa sen huomattavimpana rakennuksena.
Nea-kirkko pienoiskuva|[[Nea-kirkko|Nea-kirkon raunioita.]]
Neitsyt Marialle eli Jumalansynnyttäjälle omistettu niin kutsuttu Nea-kirkko (Nea Ekklesia, ”Uusi kirkko”) oli kaupungin toiseksi merkittävin kirkko. Se rakennettiin Justinianuksen käskystä ja valmistui vuonna 543. Kirkon nimi saattoi viitata joko Öljymäen vanhempaan Jumalansynnyttäjän kirkkoon tai siihen, että Justinianus halusi nähdä sen eräänlaisena uutena Jerusalemin temppelinä, ja siksi se oli omistettu Kristus-Jumalan uudelle asuinsijalle eli Marialle. Kirkon rakentamisessa käytettiin temppelin raunioiden kiviä. Nea-kirkko tuhoutui persialaisten hyökkäyksessä vuonna 614. Kirkko sijaitsi nykyisen juutalaiskorttelin alueella, ja se näkyy Madaban kartassa cardo maximuksen eteläpäässä.
Muut rakennukset
Öljymäellä sijaitsi kaupungin kolmanneksi tärkein kirkko, Taivaaseenastumisen kirkko. Se rakennettiin 300-luvulla. Samalla vuosisadalla rakennettiin myös Öljymäen Eleona-kirkko myöhemmän Pater Noster -kirkon paikalla. 400-luvulla rakennettiin Jumalansynnyttäjän kirkko Neitsyt Marian hautana pidetylle paikalle. Mäellä sijaitsi myös useita luostareita.
Madaban kartassa näkyvät Pyhän Sofian kirkko, jossa oli kaksi pylvästä, joihin Jeesuksen uskottiin olleen sidottu häntä ruoskittaessa; sekä Siloan altaan basilikakirkko, jonka rakennutti keisarinna Eudocia 400-luvulla.
Sarah Chauncey Woolsey
thumb|Susan Coolidge Sarah Chauncey Woolsey (29. tammikuuta 1835 – 9. huhtikuuta 1905) oli yhdysvaltalainen lastenkirjailija, joka kirjoitti kirjoja taiteilijanimellä Susan Coolidge. Hänen tunnetuin teoksensa on tyttökirja Katyn toimet ja sen jatkoteokset Katy koulussa, Katyn myöhemmät toimet, Clover ja Alppilaakson maja. Woolsey syntyi Clevelandissä, Ohiossa ja vietti suurimman osan lapsuudestaan Connecticutin New Havenissa. Hän työskenteli sairaanhoitajana Yhdysvaltain sisällissodan aikana, minkä jälkeen hän alkoi kirjoittaa. Woolsey ei koskaan avioitunut vaan asui vanhempiensa luona Newportissa, Rhode Islandilla kuolemaansa saakka.
Ágnes Bánfai
Ágnes Bánfai (8. kesäkuuta 1947 Budapest – 20. elokuuta 2020 Kismaros) oli unkarilainen telinevoimistelija.
Bánfai voitti joukkuekilpailussa MM-pronssia Varnassa 1974. Hän kilpaili Méxicon kesäolympialaisissa 1968 sijoittuen joukkuekilpailussa viidenneksi, puomilla kymmenenneksi ja ottelussa 14:nneksi. Montréalin kesäolympialaisiin 1972 Bánfai ei pystynyt osallistumaan loukkaannuttuaan ennen kisoja. Bánfai osallistui myös kaksiin muihin MM-kilpailuihin ja EM-kilpailuihin, joissa sijoittui parhaimmillaan vuonna 1967 eritasonojapuilla kuudenneksi. Unkarin mestaruuksia Bánfai voitti kymmenen kappaletta, joukossa neljä peräkkäistä mestaruutta ottelusta. Hänen aviomiehensä Tibor Pézsa oli miekkailun olympiavoittaja. Bánfai kuoli 73-vuotiaana 20. elokuuta 2020.
Kenna James
Kenna James (s. 18. joulukuuta 1963, Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen pokeriammattilainen. Hänen lempinimensä on "Cowboy".
James aloitti pokeripeluun vuonna 1996 ja työskenteli losangelesilaisella Hollywood Park Casinolla aluksi jakajana sitten turnausvastaavana. Vuonna 1999 hän aloitti pokeriammattilaisuuden, aluksi palkattuna pelaajana (proposition player) Crystal Park Casinolla Los Angelesissa.
Kenna James voitti Ultimate Poker Challengen ensimmäisellä kaudella kaksi satelliittiturnausta. Semifinaaleissa Jennifer Harman pudotti hänet jatkosta. World Series of Pokerin turnauksissa James on parhaimmillaan ollut neljäs (2 500 dollarin no limit texas hold'em -turnaus vuonna 2003). Pääturnauksessa hän on parhaimmillaan ollut 38. (2003).
Kenna James edustaa Sun Poker -nettipokerihuonetta. Hän on ollut useissa televisioiduissa pokeriohjelmissa kommentaattorina ja on naimisissa pokerinpelaaja Marsha Waggonerin kanssa. Pariskunnalla on kaksi lasta.
Elokuussa 2007 Jamesin pokeriuran turnausansiot ylittivät 2,9 miljoonaa dollaria.
Pitäjänmäen kenttärata
Pitäjänmäen kenttärata oli venäläisten vuosina 1915–1916 tukkien kuljetusta varten rakentama 750 mm:n raideleveydellä ollut kapearaiteinen metsärautatie Helsingin maalaiskunnan, nykyisten Helsingin ja Vantaan kaupunkien, alueella.
Rautatie kuljetti tukkeja Helsingin ympäristön metsistä meren rantaan edelleen uitettaviksi.
Elmo Noel Joseph Perera
1. kesäkuuta 1995 Perera sai nimityksen Gallen piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 11. lokakuuta 2004.
Pitäjänmäen kenttärata
Radan linjaus
Rata rakennettiin osapuilleen reitille Laajalahden laituri (Munkkiniemi) – IBM:n toimitalo (Munkkiniemi) – Stockmannin korjaamo (Pitäjänmäki) – Strömbergin tehdas (Pitäjänmäki) – rantaradan alitus – Kaupintien ja Vihdintien kulma (Konala) – Konalan risteys – Tuulenpesäntie Malminkartanossa – Sanomala Isotammentiellä (Martinlaakso).
Radan pituus oli arviolta vähintään 15 kilometriä.
Ainoa varsinainen asema ja veturitallit kolmioraiteineen olivat Pitäjänmäen aseman lähellä. Toinen kolmioraide oli radan päätepisteessä Vantaalla. Keimolaan, nykyisen Aluman tehtaan luo, jäi vallankumouksen tullessa suuret määrät radan kuljetettavaksi tarkoitettua puutavaraa ja ratatarvikkeita, eli rataa oli ilmeisesti tarkoitus jatkaa sinne asti.
Kalusto
Radalla oli käytössä kaikkiaan viisi veturia, joista tiettävästi neljä venäläisvalmisteista, sekä tuntematon määrä tukkivaunuja ja parikymmentä soravaunua.
Jokioisten rautatien vaiheisiin rata liittyy sikäli, että vuonna 1915 linnoitustöihin myyty ja Tallinnaan päätynyt JR3-veturi, Baldwin 17493/1900, 2-8-2T, oli lyhyen aikaa radalla odottaessaan kuljetusta eteenpäin.
Liikenteen loppu ja radan purkaminen
Tukkiliikenne loppui Helmikuun Vallankumoukseen vuonna 1917 ja rata jäi toimettomaksi. Liikenteen loppuessa veturit oli laskettu vedestä tyhjiksi ja jäätymistä ehkäisevät varotoimet oli tehty huolellisesti ja jostain syystä kalusto jätettiin muutenkin rauhaan, kun inventoijat saapuivat paikalle seuraavana kesänä, veturit ja vaunut tavattiin hyvässä kunnossa.
Pitäjänmäen kenttärata purettiin vuonna 1919. Kolme venäläisperäistä tenderiveturia, pääosa soravaunuista ja kiskoista vaihteineen siirrettiin rakenteilla olleelle Outokummun–Juojärven Rautatielle, osa meni Loviisaan, Röjsön turveradalle.
Vetokalusto käytettiin loppuun Outokummussa. Sitä käytiin katsomassa sodan jälkeen sotakorvausinventoinnin yhteydessä, mutta hylättiin silloinkin. Tukkivaunut menivät Vaaherjoen - Syskyjärven metsäradalle Laatokan Karjalaan, missä ne käytettiin loppuun jo kauan ennen talvisotaa.
Santavuori
Santavuori on mäki Etelä-Pohjanmaalla Ilmajoen kunnassa.
Santavuori sijaitsee Ilmajoen Koskenkorvalla, Etelä-Pohjanmaalla korkeimman kohdan ollessa 145 metriä merenpinnan yläpuolella. Ympäristöään noin 80 metriä korkeammalle kohoavan Santavuoren eteläpuolella Kurikan Tuiskulassa on matalampi Pikku Santavuori. Molempien Santavuorten etelärinteillä on nähtävissä muinaisen Ancylusjärven rantakivikkoa. Santavuoren huipulla sijaitsee vuonna 1965 valmistunut puurakenteinen näkötorni. Santavuorten alueelle on rakennettu tuulivoimapuisto, jonne on tullut noin 20 voimalaitosta.
Alueella käytiin nuijasodan Santavuoren taistelu 1597, joka päättyi kapinallisten nuijamiesten tappioon.
Suodenniemen kirkko
thumb|250px|Suodenniemen kirkko, sankarihaudat Vapautemme hinta 1939–1940, 1941–1944 Suodenniemen kirkko on Suodenniemellä Sastamalassa sijaitseva, vuonna 1831 valmistunut puukirkko. Kirkko on väriltään ruskehtava. Se on alueen toinen kirkollinen rakennus, sillä ensimmäinen saarnahuone valmistui vanhan Porin tien varrella olevan vanhan hautausmaan kohdalle vuonna 1685. Sitä ei ole enää olemassa. Nykyisen kirkon ovat suunnitelleet valtion intendentinkonttorin esimies Charles Bassi ja konduktööri Anton Wilhelm Arppe. Uusklassismia edustava kirkko oli aluksi torniton ristikirkko, jonka neliömäistä keskusosaa kattoi porrastettu korotus. Se on myöhemmin muutettu nykyiseen särmäkartion muotoon. Vuonna 1839 rakennukseen lisättiin kolminivelinen empiretyylinen kirkontorni, joka on Carl Ludvig Engelin käsialaa. Etenkin tornin muodot ovat puumateriaaliin sovitettua kiviarkkitehtuuria. Runkohuoneen ja tornin ikkunat ovat pyörökaariset ja sakaroissa on päätykolmiot. Kirkkosalia kattavat puiset holvit, sakaristo sijaitsee kuoriosassa alttarin takana. Kirkon pinta-ala on 244 neliömetriä.
Kirkon nimi oli aluksi Nikolainkirkko Venäjän tuolloisen tsaarin Nikolai I mukaan. Alun perin hirsinen kirkkorakennus sai vuorilaudoituksen vuonna 1845. Suodenniemen kirkon alttaritaulun Kristus Getsemanessa on maalannut rouva Ingeborg Malmström (o.s. Wallenius), pappi Karl Robert Malmströmin puoliso. Taulu valmistui vuonna 1874.
Suodenniemen kirkossa on ollut kolme kirkonkelloa. Vanhin niistä oli valettu Tukholmassa vuonna 1745. Kello tuhoutui sisällissodassa Suodenniemen taisteluiden aikana keväällä 1918. Toinen kello valettiin myös Tukholmassa vuonna 1757. Nämä kaksi kelloa siirrettiin tähän kirkkoon vanhasta saarnahuoneesta. Uusin ja suurin kello on valettu tätä kirkkoa varten Saksan Bochumissa vuonna 1890.
Kirkkoa on korjattu laajemmin vuosina 1889, 1914, 1960 ja 2013. Kirkkoon asennettiin Kangasalan urkutehtaan urut vuonna 1937. Urkuja uudistettiin kirkon suuressa remontissa vuonna 1960 ja niiden äänikertojen määrä kasvatettiin 10 + 2:sta 13 + 2:een.
Suodenniemen kirkon historian vaiheita
Mäen päällä sijaitseva kirkko ympäristöineen on ollut mukana useissa Suomen historian vaiheissa. Sisällissodan aikana vuonna 1918 Suodenniemi oli varsin pitkään, yli viikon, valkoisten ja punaisten rintamalinjan jakama. Kirkon tornissa hulmusi punainen lippu melkein siihen saakka, kunnes punaisten valta pitäjässä lakkasi. Torniin oli asetettu myös punaisten konekivääri, jonka avulla oli tarkoitus torjua sekä lännestä Kirkko- ja Kourajärven yli pyrkineet että koillisesta Taipaleen kylän suunnasta edenneet valkoiset. Samassa tarkoituksessa oli itä-länsisuuntaisen Tampere–Pori-tien ja pohjoisesta Ikaalisten suunnasta Suodenniemelle tulevan maantien sulkemiseksi kirkonmäelle asetettu tykistöä venäläisine tykkimiehineen. Kesällä 1941 kirkon tornissa toimi kulonvalvonta-asema.
Runoilija Kaarlo Sarkia vietti nuoruutensa päiviä Suodenniemellä ja paikkakunnan on katsottu vaikuttaneen hänen myöhempään tuotantoonsa. Suodenniemen kirkon on arveltu olleen Sarkian Elämä ja kauneus -runon vaikuttimena.
Kirkko on toiminut myös Yleisradion viihdetuotannon palveluksessa. Se nähtiin takavuosina Maalaiskomedia-sarjassa kuvitteellisen Kuusniemen kunnan kirkkona. Myös sisätiloissa tapahtuneet kohtaukset on kuvattu Suodenniemen kirkossa. Rakennuksessa ja sen lähiympäristössä on aiemmin kuvattu myös lastenohjelma Pikku Kakkosessa esitettyjä entisajan maaseudusta kertovia tarinoita sekä Metsolat-sarjaa.
Suodenniemen kirkko ei enää vuonna 2007 tapahtuneen seurakuntaliitoksen jälkeen ole ollut seurakunnan pääkirkko, mutta siellä järjestetään edelleen monia kirkollisia tilaisuuksia. Kirkon naapurissa sijaitseva seurakuntatalo tarjoaa puitteet juhla- ja muille tilaisuuksille. Rakennukset kuuluvat nykyisin Sastamalan seurakunnalle.
Kirkon vieressä sijaitsee vuonna 1950 perustettu Suodenniemen kotiseutumuseo.
Hautausmaat
Kirkonmäellä on myös Suodenniemen sankarihautausmaa. Muistomerkkinä on punagraniitista valmistettu risti, jonka juurella olevassa muurissa ovat sanat Vapautemme hinta ja vuosiluvut 1939–1940 ja 1941–1944. Vuonna 1951 paljastetun muistomerkin on valmistanut Porin Kivi Väinö Knuutilan ja Pentti Helinin suunnitelman mukaan. Hautausmaa on Sastamalan seurakunnan hoidossa.
Näiden hautausmaiden lisäksi kirkon läheisyydessä sijaitsevat myös kappeli- eli alahautausmaa sekä puistohautausmaa. Ensin mainittu on valmistunut vuonna 1926. Rakennustöiden aikana alueelta löydettiin kivikautinen vasarakirves mutta jäi epäselväksi, oliko se peräisin hautausmaan paikalla sijainneesta pellosta vai oliko se kulkeutunut paikalle hautausmaan rakennusaikana täyttömaan mukana. Kappelihautausmaalle rakennettiin myös siunauskappeli. Sen piirustukset tilattiin ensin professori Armas Lindgreniltä mutta lopulta rakennuksen suunnitteli ja toteutti paikallinen rakennusmestari A. Mäkinen. Kappelihautausmaalla on mm. Suomen ensimmäisen naisbussikuskin Elli Saarikon hautapaikka.
Puistohautausmaa valmistui entisen Pohjakylän koulun tontille vuonna 1992. Siellä sijaitsee mm. kunnallisneuvos Lauri Kallion hautapaikka.
Näiden hautausmaiden lisäksi Suodenniemellä on vielä vanha hautausmaa, joka sijaitsee noin kolmen kilometrin päässä kirkosta.
William John Brennan
William John Brennan (16. helmikuuta 1938 – 31. elokuuta 2013) oli australialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Wilcannia-Forbesin hiippakuntaan Grégoire-Pierre XV Agagianian 21. joulukuuta 1960. Hänet nimitettiin Wagga Waggan piispaksi 16. tammikuuta 1984. Piispaksi konsekroinnin suoritti 1. maaliskuuta Edward Bede Clancy, jota avustivat Luigi Barbarito ja Francis Patrick Carroll.
Brennan erosi tehtävistään hiippakunnan johdossa 5. helmikuuta 2002.
Command & Conquer: Sole Survivor
Sole Survivor on verkkopeli, jossa toimitaan yksin tai joukkueessa ja yritetään pitää viholliset kurissa. Keräämällä laatikoita yksikkö paranee, tulee nopeammaksi, sen tulinopeus paranee tms. Sole Survivorin musiikki on peräisin aiemmista C&C-peleistä remixeinä, mm. Hell March remix ja No Mercy remix.
en:Command & Conquer: Tiberian series Command & Conquer
Mun maailma
Mun maailma on suomalaisen rap-artisti Mikael Gabrielin kolmas studioalbumi. Se julkaistiin Universalin kautta 10. toukokuuta 2013.
Mun maailma oli Suomen virallisella albumilistalla 11 viikkoa, parhaimmillaan 20. sijalla viikolla 20/2013.
Matfors
Matfors on taajama ja entinen kunta Pohjois-Ruotsissa. Se kuuluu nykyään Sundsvallin kuntaan Västernorrlandin läänissä ja Medelpadin historiallisessa maakunnassa. Matforsin taajama sijaitsee 15 km länteen Sundsvallin kaupungista E14-tien varrella. Taajaman asukasluku oli 3 201 vuoden 2010 lopussa.
Matforsin kunta muodostettiin vuonna 1963 yhdistämällä entiset Attmarin ja Tunan maalaiskunnat. Uusi kunta otti nimensä Matforsin taajamasta. Uuden kunnan vaakuna oli yhdistelmä Attmarin ja Tunan vaakunoista. Sundsvallin kuntaan Matfors liitettiin vuonna 1974.
El-ahrairah
El Ahrairah on Richard Adamsin Ruohometsän kansa -kirjassa esiintyvä taruhahmo, kaniinien myyttinen esi-isä ja kujeilija. Kirjassa kaniinit kertovat usein tarinoita El Ahrairahista. El Ahrairah oli suuren kaniiniyhdyskunnan ylikani. Kun ruhtinas Sateenkaari kylvi porkkanoita ja toi El Ahrairahin luokse vakoojan, El Ahrairah varasti porkkanat ja pani vakoojan puhumaan hulluja oikeudenkäynnissä.