cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arseni (metropoliitta)
Elämäkerta
Uuden apulaispiispan erääksi tärkeäksi tehtäväksi määrättiin Suomen ortodoksisen kirkon julkaisutoiminnan johtajana toimiminen. Siihen asti tehtävää oli hoidettu väliaikaisin ratkaisuin, mutta arkkipiispa Leo sanoi uuden apulaispiispan vihkimisen yhteydessä antamassaan haastattelussa tarjoavansa tätä tehtävää uudelle apulaiselleen. Samoin vaikea ja haastava yhteydenpito Suomeen asettuneisiin siirtolaisortodokseihin kuuluisi apulaispiispan uusiin tehtäviin. Julkaisutoiminnasta syntyneiden erimielisyyksien johdosta Arseni erosi OKJ:n puheenjohtajuudesta vuonna 2007. Arsenin keskeisiin tehtäviin Suomen ortodoksisessa kirkossa kuuluu maahanmuuttajatyö.
Arseni on tunnettu ikonimaalari ja ikonografian tuntija. Hän on toiminut taidenäyttelyissä myös kuraattorina. Vuosina 2017–2018 hän kuratoi Valamon luostariin taiteen myyntinäyttelyn, jonka teosten hän ilmoitti olevan ”museotasoisia”. Helsingin Sanomien mukaan kyseessä oli tunnettujen taiteilijoiden teoksia, jotka kuitenkin olivat laadultaan vaatimattomia ja suuresti ylihinnoiteltuja. Lisäksi ainakin osa näyttelyssä olleista grafiikantöistä oli väärennettyjä. Metropoliitta Arseni ei ole epäiltyjen joukossa.
Arseni on julkaissut paljon taideaiheista, tunnetuimpana teoksena Ikonikirjan. Hän piti yhteisnäyttelyn Kuutti Lavosen kanssa vuonna 2013 Lapinlahden taidemuseossa.
Piispa Arseni on ostanut Lapinlahden Pajujärveltä vanhan kansakoulun ja kunnostanut sen vapaa-ajan asunnokseen ja työtilakseen. Siellä järjestetään kesäisin taidenäyttelyjä ja talvikaudella luentotilaisuuksia. Arseni on tehnyt muiden töiden ohessa lisensiaattitutkimusta Itä-Suomen yliopistoon, aiheenaan Laatokan Valamon kahden pääkirkon ikonostaasit ja se valmistui 2011. Tällä hetkellä hän tekee väitöskirjaa.
Arvo (nimi)
Arvo on suomalainen miehen etunimi, joka on käytössä myös Virossa. Arvon nimipäivä on vuodesta 1908 lähtien ollut 3. heinäkuuta.
Arseni (metropoliitta)
Piispojen skisma
Arseni oli sanonut haastattelussa, että Leolla on työtarmo vähissä ja eläkkeen aika, ja perustellut: "Jos piispa ei ole penaalin terävin kynä, niin se on ongelma."
Arvo (nimi)
Arvo kuuluu suomalaisuuskauden nimistöön, jonka käyttöönottoon on saattanut vaikuttaa Jaakko Juteinin vuonna 1816 julkaistu runo ”Arvon mekin ansaitsemme”. Nimimerkki Arvo Moittivainen ehdotti Arvoa ristimänimeksi Sanomia Turusta -lehdessä vuonna 1856. Paikoin Arvo on tosin ollut jo vanhastaan käytössä myös skandinaavisperäisen Arvi-nimen varianttina. 1900-luvun alussa Arvo-nimi lainattiin Suomesta Viroon.
Tunnettuja Arvoja
Listan henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
Paavo Pajunen
Paavo Pajunen (15. helmikuuta 1904 Asikkala – tammikuu 1940 Terijoki) oli suomalainen kommunisti, joka taisteli kansainvälisten prikaatien vapaaehtoisena Espanjan sisällissodassa. Hänet tunnetaan erityisesti sodanaikaisista rintamakirjeistään ja sotapäiväkirjoistaan, joita julkaistiin suomalaisissa vasemmistolehdissä. Varsinaiselta ammatiltaan Pajunen oli kivityömies. Hänen puolisonsa oli työläiskirjailija ja toimittaja Jenny Pajunen.
Paavo Pajunen oli fasismin- ja sodanvastustaja, joka työläistaustastaan huolimatta liikkui Helsingin vasemmistoälymystön piireissä ja oli myös mukana useiden järjestöjen sekä kulttuuriryhmien toiminnassa. Vuosina 1937–1938 Pajunen taisteli vapaaehtoisena Espanjan sisällissodassa, kirjoittaen samalla sotakokemuksistaan puolisolleen, joka toimitti kirjeet edelleen julkaistaviksi. Talvisotaan Pajunen osallistui alikersanttina, mutta loikkasi Neuvostoliiton puolelle joulukuussa 1939, jonka jälkeen hänet kuitenkin teloitettiin vakoojana Terijoen hallituksen käskystä. Paavo Pajusen kohtalo selvisi vasta 1970-luvun alussa, kun Jenny Pajunen selvitti miehensä kuolemaa muistelmateostaan varten.
Varhaiset vuodet
Orimattilan Niemenkylästä kotoisin ollut Pajunen oli ammatiltaan kivityömies. Hän suoritti asevelvollisuutensa vuonna 1925 Suomenlinnaan sijoitetussa Uudenmaan rykmentissä, josta Pajunen kotiutui alikersanttina. Pian tämän jälkeen hän muutti Helsinkiin ja avioitui kotelotehtaalla työskennelleen Jenny Virtasen kanssa. Pariskunta oli tutustunut vuonna 1924, jolloin Jenny oli vasta 15-vuotias. Pääkaupunkiin muutettuaan Pajunen kiinnostui työväenliikkeestä ja yhteiskunnallisesta vaikuttamisesta. Hän kuului satamatyöläisten ammattiosastoon, lisäksi Pajunen harrasti puolisonsa kanssa teatteria Helsingin Työväen Näyttämöllä ja oli mukana Helsingin Työväenyhdistyksen Toveriseurassa, Vallilan vapaa-ajattelijoissa, Vuokranmaksajien yhdistyksessä, Helsingin työttömien komiteassa, Ihmisoikeusliitossa sekä sodan- ja fasisminvastaisessa liikkeessä. 1920-luvun lopulla hän liittyi myös laittomaan Suomen Kommunistiseen Puolueeseen. Pajusen toiminta SKP:ssa tuli nopeasti Etsivän Keskuspoliisin tietoon ”Aino Suomelana” esiintyneen tunnetun ilmiantajan Yrjö Sarasen ansiosta. EK luonnehti Pajusta ”periaatteelliseksi ja parkkiintuneeksi marxilaiseksi”.
Yhteiskunnallisen toimintansa kautta Paavo ja Jenny Pajunen tutustuivat pääkaupungin vasemmistointellektuelleihin ja omaksuivat samalla myös sivistystä, jota he eivät pelkän kansakoulun käyneinä olleet aikaisemmin saaneet. Pajuset pääsivät mukaan 1920–1930-lukujen helsinkiläisen vasemmistoälymystön piiriin, joka muodostui vain paristakymmenestä henkilöstä. Sen jäsenet vaikuttivat muun muassa Akateemisessa Sosialistiseurassa, Helsingin Työväen Näyttämöllä, kirjailijayhdistys Kiilassa asekä Tulenkantajissa. Ryhmään kuuluneita olivat muun muassa Helmer Adler, Raoul Palmgren, Kaisu-Mirjami Rydberg, Elvi Sinervo, Arvo Turtiainen, Erkki ja Katri Vala sekä niin ikään työläistaustainen Lauri Vilenius. Pajusen lähimpiin ystäviin lukeutuivat Vileniuksen lisäksi kirjailija Jarno Pennanen sekä myöhemmin Vileniuksen ja Pajusen ohella Espanjaan lähteneet työläiset Eero Hautojärvi, Onni Hukkinen, Herman Haapaniemi ja Veikko Liimatainen.
Espanjan sisällissota
Vuoden 1937 alussa Pajunen päätti lähteä vapaaehtoiseksi edellisenä kesänä syttyneeseen Espanjan sisällissotaan, jossa tasavaltalaiset taistelivat vallankaappauksen aloittaneet kenraali Francon johtamia fasisteja vastaan. Poliittisten aatteiden lisäksi hänen ratkaisuunsa vaikutti se, että kommunistisen toimintansa johdosta Pajunen oli joutunut työnantajien mustalle listalle, eikä hänellä juurikaan ollut mahdollisuuksia muuhun kuin kunnan tarjoamiin hätäaputöihin. Hän tunsikin Espanjaan päästyään olevansa viimein tarpeellinen sekä merkittävä henkilö pitkään kestäneen työttömyyden jälkeen. Paavon lähtiessä Espanjaan, hänen puolisonsa Jenny oli raskaana, mutta lapsi syntyi kuitenkin keskosena ja kuoli heti synnytyksen jälkeen.
Pajunen aloitti matkansa kohti Espanjaa 28. helmikuuta 1937. Hän meni aluksi junalla Turkuun ja sieltä höyrylaiva S/S Heimdallilla Tukholmaan, jossa Pajunen sai paikalliselta punaiselta avulta matkarahaa sekä väärennetyn passin. Hänen matkaseurakseen tuli Norrbottenin Ylikainuusta kotoisin ollut toimittaja Gunnar Johansson, joka puhui myös suomea. Miehet nousivat laivaan Göteborgissa, josta he matkustivat Keski-Eurooppaan ja edelleen junalla Pariisiin. Ranskasta Paavo Pajunen lähetti ensimmäiset Jennylle osoitetut matkakirjeensä. Viimeinen vaihe oli 80 ulkomaalaisen vapaaehtoisen ryhmässä tehty marssi Pyreneiden vuoriston yli Espanjaan. Puuttomattomuussopimuksen johdosta Ranska oli sulkenut Espanjan välisen rajansa ja matkaa oli tehtävä santarmeja vältellen. Kansainvälisten prikaatien kokoamispaikkana toimineeseen Albaceteen Pajunen ja Johansson saapuivat lopulta huhtikuun alussa.
Rintamakirjeet
Sodan aikana Pajunen lähetti Espanjasta yli 30 kirjettä, jotka julkaistiin Jennyn toimittamina Suomen Sosialidemokraatissa vuosina 1937–1939. Lisäksi kommunistien kustantama Kirjallisuuslehti julkaisi hänen sotapäiväkirjaansa ja muita Espanjan sisällissotaa käsittelevia artikkeleita. Osa niistä oli allekirjoitettu nimimerkillä ”Pee Pee”. Pajusen tekstejä julkaistiin mahdollisesti nimettömänä myös Erkki Valan toimittamassa Tulenkantajat-lehdessä. Vaikka hän ei ollut käynyt kuin kansakoulun, kiitettiin niitä yleensä hyviksi.
Pajusen kirjeiden referaatteja ja sitaatteja on mukana Jenny Pajusen vuonna 1976 ilmestyneessä muistelmateoksessa Espanja, sinä nuoruutemme. Niiden pohjalta tehtiin myös kaksi kohtausta vuonna 1980 ensi-iltansa saaneeseen Mikael Wahlforssin draamadokumenttiin Espanjankävijät.
Paluu Suomeen ja talvisota
Kansainväliset prikaatit hajotettiin lokakuussa 1938. Niissä taistelleiden suomalaisten pääjoukko saapui kotimaahan höyrylaiva S/S Polariksella 11. joulukuuta, jolloin Katajanokan laiturilla pidettiin pienimuotoinen tervetuliasjuhla. Lehtimiesten ja Etsivän Keskuspoliisin lisäksi paikalla oli noin 30 taistelijoiden omaista. Joukossa oli myös Jenny Pajunen, joka pääsi sanomalehtiin kuvatekstillä ”punasoturin vaimo”. Varsinainen paluujuhla järjestettiin 28. joulukuuta Helsingin konservatorion salissa, jossa Pajunen piti puheen. Hänen lisäkseen paikalla oli seitsemän muuta Espanjassa taistellutta vapaaehtoista.
Aasian ja Oseanian salibandyliitto
Asia Oceania Floorball Confederation (AOFC) on 2005 perustettu salibandyliitto Aasian ja Oseanian maiden Salibandyliitoille. AOFC järjestää mm. vuosittaisen Aasian ja Oceanian mestaruusturnauksen AOFC Cupin.
Paavo Pajunen
Paluu Suomeen ja talvisota
Vuoden 1939 aikana Pajunen kiersi puhumassa Espanjan sisällissodasta ja fasismin vastaisesta taistelusta lukuisissa vasemmistolaisten järjestämissä tilaisuuksissa eri puolilla Suomea. Hän kuului myös samana vuonna julkaistun teoksen Suomen pojat Espanjassa toimituskuntaan, jolla kerättiin varoja Espanjassa taistelleille vapaaehtoisille ja heidän perheilleen.
Vilhonvuoressa asunut Pajunen oli syksyllä hätäaputöissä Helsingin Velodromin rakennustyömaalla, kunnes hänet lokakuussa määrättiin armeijan ylimääräisiin harjoituksiin. Pajunen lähti 13. lokakuuta 1939 JR 12:n mukana Karjalan kannakselle. Talvisodan sytyttyä hän johti alikersanttina tiedustelupartioita, kunnes loikkasi Kuolemajärvellä Neuvostoliiton puolelle 14. joulukuuta tehdyn partioretken yhteydessä. Viimeisen kirjeensä Jennylle hän oli lähettänyt kahta päivää aikaisemmin. Kun Etsivä Keskuspoliisi sai tiedon Paavon loikkauksesta, pidätti se Jennyn 2. tammikuuta 1940 ja toimitti hänet turvasäilöön.
Kuolema
Pajusen kohtalosta liikkui useita eri tarinoita. Yhden mukaan hän johti viiden miehen hiihtopartiota, joka joutui venäläisten yllättämäksi. Muiden onnistuessa pakenemaan Pajunen antautui ja hänet siirrettiin sotavankileirille Kuokkalaan, josta Pajunen myöhemmin katosi. Ässärykmentistä Neuvostoliiton puolelle loikannut Paavo Haapalahti puolestaan kertoi tavanneensa Pajusen vankileirillä Terijoella, jossa häntä kuulusteltiin useita kertoja. Niistä palatessaan Pajunen oli yleensä ollut hyväntuulinen, mutta eräänä päivänä ”synkkä ja sanaton”, jonka jälkeen hänet oli kolme päivää myöhemmin viety pois. Haapalahden mukaan Pajunen oli pakotettu liittymään venäläiseen tiedustelupartioon, jonka suomalaiset olivat tuhonneet. Armeijan tiedusteluosasto puolestaan raportoi Pajusen liittyneen 20. joulukuuta Terijoen hallituksen muodostamaan Suomen kansanarmeijaan, johon hän sotavankina olleen Topias Nikkasen mukaan kehotti myös muita suomalaisia liittymään.
Pajusen kohtalo selvisi vasta vuonna 1974, kun Jenny Pajunen muistelmateostansa varten haastatteli Espanjassa taistellutta kommunistia Akseli Modia. Mod oli sodan jälkeen tavannut Terijoen hallituksen poliisiministerinä toimineen Tuure Lehénin ja kysynyt tältä Pajusesta. Lehén kertoi Pajusen omaksuneen Espanjasta ajatuksen kaaderipuolueen korvaavasta yhtenäispuolueesta ja antaneen eversti Vilho Pentikäisen kuulusteluissa vaikutelman itsestään vakoojana. Tiedot välitettiin eteenpäin neuvostoliittolaisille ja Pajunen määrättiin teloitettavaksi. Petroskoissa sijaitsevista arkistoista Jenny Pajunen selvitti, että Paavo vietiin antautumisensa jälkeen Oranienbaumiin kuulusteltavaksi ja toimitettiin sieltä vakoilijana Terijoen hallituksen tuomittavaksi. Tiedon mukaan kuolemantuomion antoivat Tuure Lehén, Inkeri Lehtinen ja Armas Äikiä. Tämän jälkeen Paavo Pajunen teloitettiin ilmeisesti jossakin Terijoella tammikuussa 1940.
Rike Jokela
Risto ”Rike” Jokela on suomalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Jokela on ohjannut muun muassa seuraavia televisiosarjoja ja elokuvia: Karppi, Pulkkinen, DikDek, Virta, Kynsin Hampain, Kallio, Remontti, Itse valtiaat, Firma, Jopet Show, Suojelijat, Brändärit, Majakka, Jäät, Saunavuoro, Nahkiaiset. Jokelan ensimmäinen pitkä elokuva ohjaajana oli Tatu ja Patu -kirjoihin perustuva koko perheen elokuva Kanelia kainaloon, Tatu ja Patu!, joka sai ensi-iltansa loppuvuodesta 2016.
Aikaisemmin Jokela toimi päätyökseen elokuvaajana. Hän on kuvannut Juoppohullun päiväkirja -elokuvan sekä televisiodraamoja kuten Tukka auki (osat 1–3), minkä lisäksi hän on itse kuvannut osan ohjaamistaan tv-sarjoista.
Jokela työskentelee pääasiassa fiktion parissa, mutta on ohjannut ja kuvannut myös mainoksia ja tehnyt valosuunnitteluita useisiin tv-ohjelmiin. Ennen televisiouralle siirtymistä hän toimi valosuunnittelijana Tanssiteatteri Mobitassa ja sitä ennen muusikkona. Hän sävelsi, sanoitti ja soitti kitaraa yhtyeissä Antikeho, Bastards, Riistetyt, Pyhät Nuket ja Nuket.
Useat Rike Jokelan ohjaamat teokset ovat olleet ehdolla tai voittaneet alan palkintoja Suomessa ja ulkomailla (mm. Venla, Kultainen Venla, Telvis, Koura, Golden Rose, Prix Europa, Jussi-gaala). Jokela on Suomen Elokuvaohjaajaliiton ja Suomen Elokuvaajien Yhdistyksen jäsen.
Rike Jokelan veli Juha Jokela työskentelee käsikirjoittajana ja teatteriohjaajana. Veljekset ovat myös tehneet yhteistyötä muutamissa projekteissa.
Kehrer Verlag
Kehrer Verlag on saksalainen taidekirjojen kustantamo, joka on erikoistunut valokuvaan, kuvataiteisiin ja äänitaiteeseen. Kustantamon on perustanut 1995 Klaus Kehrer. Kustantamon toimitilat ovat Heidelbergissa vanhassa suojellussa keramiikkatehtaassa. Lisäksi sillä on näyttelytila Berliinissä Prenzlauer Bergissä ja toukokuussa 2014 avattu Galerie Kehrer.
Kustantamo julkaisee vuosittain satakunta nimikettä.
Jalkaväkirykmentin määrävahvuus (talvisota)
Henkilöstö ja aseistus
thumb|Näitä Maxim-konekiväärejä kuului määrävahvuuteen 36
Määrävahvuisessa Jalkaväkirykmentissä olisi pitänyt olla muun muassa :
Käytännössä kaluston vähäisyyden vuoksi vain harva jos yksikään YH:ssa perustettu Jalkaväkirykmentti täytti mainitut kalustovahvuudet.
Yksiköt
Määrävahvuiseen Jalkaväkirykmenttiin kuului seuraavat yksiköt (suluissa henkilöstön määrä) :
Nikolajevsk-na-Amure
Nikolajevsk-na-Amure on kaupunki ja Nikolajevskin piirin hallintokeskus Habarovskin aluepiirissä Venäjän kaukoidässä, noin 80 kilometriä Amurjoen suusta, 582 kilometriä Komsomolsk-na-Amuresta ja 977 kilometriä aluepiirin pääkaupungista Habarovskista.
Araucania
200px|thumb|oikea|Araucanian suurpiirteinen sijainti kartalla Araucania on vanha espanjankielinen nimitys Chilen alueelle, jota asuttivat mapuchet. Vuonna 1598 alueella käytiin Araucon sota, jossa espanjalaiset kärsivät tappion mapucheille. Taistelut jatkuivat kuitenkin vielä vuosia, kunnes espanjalaiset tunnustivat Araucanian riippumattomuuden. Alueella oli myös itsenäinen valtio Araucania ja Patagonia, mutta Chile valloitti sen 1800-luvulla.
Nikolajevsk-na-Amure
Asukasluvun kehitys:
Historia
Nikolajevsk-na-Amure kuului alun perin Kiinalle ja sen paikalla oli Miàojiē -niminen kaupunki. Kiinan hävittyä toisen oopiumsodan alue siirtyi Venäjälle Aigunin sopimuksella vuonna 1858 ja uudelleen Pekingin sopimuksella vuonna 1860.
Alue oli Venäjän hallussa jo ennen virallista luovutusta ja niinpä Nikolajevskin perusti Gennadi Nevelskoi vuonna 1850. Vuonna 1856 siitä tuli kaupunki ja se nimettiin samalla Nikolajevsk-na-Amureksi. Kaupungista tuli myös samaan aikaan perustetun Primorskin alueen pääkaupunki vuoteen 1880 asti. Nikolajevsk-na-Amure oli tuohon aikaan Venäjän kaukoidän suurin satamapaikka.
Nikolajevsk-na-Amure paikalla sijainnut kiinalaiskaupunki on todennäköisesti sama kaupunki, jonka japanilainen tutkimusmatkailija Mamija Rinzon mainitsee Fujori-nimellä 1800-luvun alussa.
Länsi-Yhdysvaltain Grand Prix 1976
Länsi-Yhdysvaltain Grand Prix 1976 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 28. maaliskuuta Long Beachin radalla. Kilpailun voitti sveitsiläinen Clay Regazzoni, jolle voitto oli kauden ensimmäinen. Kilpailu ajettiin kuumassa ja aurinkoisessa kelissä.
Terhi (nimi)
Terhi on suomalainen naisen etunimi, joskin se esiintyy myös hyvin harvinaisena sukunimenä. Etunimi otettiin nimipäiväkalenteriin vuonna 1950 helmikuun 6. päivälle. Pidempi muoto Terhikki on ollut kalenterissa jo vuodesta 1929 lähtien. Ensimmäisen kerran Terhiä ehdotettiin nimivaihtoehdoksi vuonna 1879 yhdessä muodon Terhe kanssa.
Nimen taustalla on Kalevalassa mainittu utua seulova Terhenetär eli Terhenneiti. Sanana terhen tarkoittaa utua tai auerta. Terhi on myös lemmikkikasveihin kuuluva kasvilaji. Lounaismurteissa terhi voi tarkoittaa yleisemminkin karkealehtisiin kuuluvia kasveja.
Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Terhi on annettu noin 8 280 naiselle ja muutamalle miehelle. Heistä yli puolet on 1960- ja 1970-luvuilla syntyneitä. Nimi Terhikki on annettu 1 562 naiselle ja ainakin seitsemälle miehelle. Sukunimenä Terhi on kuudella henkilöllä.
Veho
Veho Oy Ab on alun perin vuonna 1939 Mercedes-Benzin maahantuontia varten perustettu yritys. Veho-konserni on liikevaihdolla mitattuna Suomen suurimpia autoalan yrityksiä, joka Mercedeksen lisäksi toimii Smartin maahantuojana.
Veho Oy Ab
Veho-konserni on suomalainen autokaupan konserni, joka toimii myös Baltiassa ja Ruotsissa. Veho perustettiin 1939 Mercedes-Benzin maahantuojaksi Suomeen. Nykyään konsernilla on useita päämiehiä ja sen liiketoiminta koostuu sekä henkilöautojen että hyötyajoneuvojen maahantuonnista, vähittäismyynnistä ja huoltotoiminnasta niihin liittyvine palveluineen.
Historiaa
Ennen Vehon perustamista Mercedes-Benzin maahantuojana Suomessa oli toiminut Sergei Nikolajeffin autoliike, joka edusti myös General Motorsin autoja. 1930-luvun lopulla Nikolajeff sai toiselta päämieheltään toivomuksen keskittyä jommankumman konsernin autoihin, ja liikkeen pääomistajiin kuuluneen Walter Greulingin aloitteesta perustettiin uusi Mercedes-Benzin maahantuontia harjoittava yhtiö Oy Veho Ab. Perustamiskokous pidettiin Hotelli Kämpissä Helsingissä. Vehon hallituksen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Yhdyspankin pääjohtaja Göran Ehrnrooth, joka toimi tehtävässä vuoteen 1949 saakka. Hyvin alkanut toiminta keskeytyi toisen maailmansodan sytyttyä ja pääsi jatkumaan vuonna 1945 autojen varaosien tuonnilla. Vasta vuonna 1951 Suomeen tuotiin ensimmäiset uudet Mercedes-Benz -henkilöautot toisen maailmansodan jälkeen. Vehon pääkonttori siirtyi vuonna 1957 Helsingin Kamppiin rakennettuun Autotaloon. Ensimmäiset omat sivuliikkeensä Veho avasi Tampereella ja Kouvolassa vuonna 1964.
Vehon pitkäaikainen toimitusjohtaja vuodesta 1954 aina vuoteen 1973 asti oli kauppaneuvoksen arvonimen saanut Tor Kumlin.
Vehon markkinoimiin automerkkeihin ovat kuuluneet myös Austin (1945–1971), Kaiser (1945–1953), Willys (1953–1956), DKW/Audi (1961–1974), NSU (1966–1974), BMW (1975–1994), Fiat (1987–1992) ja Honda (1976–2017). Vuoteen 1967 saakka Veho toi maahan myös brittiläisiä David Brown -traktoreita ja vuosina 1975–1994 myös BMW-moottoripyöriä. 1980-luvulla Vehon koko osakekanta oli edelleen Walter Greulingin tyttären Dorrit Aminoffin ja tämän jälkeläisten omistuksessa. Vuonna 1982 Vehon liikevaihto oli 1,17 miljardia markkaa ja sen palveluksessa oli 1 201 työntekijää. BMW:n maahantuonti siirtyi Veholta valmistajan Suomeen perustamalle tytäryhtiölle vuonna 1995, mutta BMW-autoja ja -moottoripyöriä myytiin Vehon jälleenmyyntiverkoston kautta vuoteen 1997 saakka. Vuonna 1997 Vehon liikevaihto oli 3,2 miljardia markkaa ja siinä oli noin 1 100 työntekijää. Maaliskuussa 1998 avattiin Vehon uusi logistiikkakeskus Espoon Lommilassa. Vuoden 2019 aikana Veho luopui Suomessa muiden kuin Daimlerin ja Mercedes-Benzin valmistamien merkkien maahantuonnista ja myyntiedustuksesta. Vuonna 2020 Vehon Baltian-toiminnot luopuivat Citroënin ja Hondan maahantuonnista ja jälleenmyynnistä.
Konserni
Sana veho on latinaa ja tarkoittaa minä kuljetan. . Konserni jakautuu kolmeen eri toiminta-alueeseen: Suomeen, Ruotsiin ja Baltian maihin, joissa Veho toimii Virossa sekä Liettuassa. Konsernin pääkonttori siirtyi vuonna 2020 Helsinki-Vantaan lentoaseman läheisyyteen House of Travel and Transportation rakennukseen. Pääkonttori toimii samassa rakennuksessa Finnair Oyj:n kanssa. vasen|pienoiskuva|250x250px|Vehon pääkonttori Vantaalla osoitteessa Tietotie 9
Suomen liiketoiminnot
Jean-Claude Brialy
thumb|Jean-Claude Brialy Jean-Claude Brialy (30. maaliskuuta 1933, Aumale, (nyk. Sour El-Ghozlane), Algeria – 30. toukokuuta 2007, Pariisi, Ranska ) oli ranskalainen näyttelijä, ohjaaja ja julkisuuden henkilö, joka loi uransa elokuvan parissa. Hänestä tuli tähti 1950-luvun lopulla, jolloin hän oli Ranskan uuden aallon elokuvan ahkerimpia näyttelijöitä. Uuden aallon ohjaajista hänen työtovereitaan olivat Claude Chabrol, Éric Rohmer, Jean-Luc Godard, Louis Malle, François Truffaut, Agnès Varda ja Jacques Rozier. Hän filmasi myös Roger Vadimin, Claude Lelouch'n ja Luis Buñuelin kanssa. Brialy ohjasi itsekin useita elokuvia, joista muistetaan muun muassa Églantine (1971).
Veho
Konserni
Suomen liiketoimintoihin kuuluvat Daimler AG:n Mercedes-Benz- ja Smart henkilöautomerkkien; Mercedes-Benz-, Fuso Canter- ja Unimog-hyötyajoneuvojen sekä Setra-linja-autojen maahantuonti-, vähittäismyynti ja huoltopalvelut. Suomessa Vehon henkilö- ja pakettiautokauppaa harjoittavat Veho-liikkeet pääkaupunkiseudulla, Tampereella ja Raisiossa. Itsenäisten jälleenmyyjien verkosto palvelee muualla Suomessa. Kuorma- ja linja-autokauppaa Veho harjoittaa valtakunnallisen organisaation kautta. Yritys tarjoaa hyötyajoneuvojen liikkuvuuspalveluja Charterway-autonvuokrauksena. Veho palvelee huoltoasioissa Daimler AG:n tuotteiden lisäksi myös SISU-asiakkaita.
Jean-Claude Brialy
Brialy kuoli syöpään.
Veho
Konserni
Liikkuvuuspalveluja tarjoavat Veho Go, Sixt-autonvuokraus sekä Whim- liikkuvuuspalvelu, jonka omistajan MaaS Globalin osakas Veho on. Vaihto+-ketju on erikoistunut käytettyjen autojen myyntiin. Sen liikkeet sijaitsevat Vantaalla, Raisiossa, Lempäälässä, Tampereella ja Oulussa.
Jean-Claude Brialy
Hän oli Prytanée National Militairen entinen oppilas.
Veho
Konserni
Ruotsissa Veho toimii Mercedes-Benz-henkilöautojen myynti- ja huoltoedustajana Tukholmassa, Brommassa, Karlstadissa ja Örebrossa. Bromassa Veholla on vain huoltopiste, jossa ei ole autojen myyntipalvelua. Mercedes-Benz-hyötyajoneuvojen jälleenmyyjänä ja huoltoedustajana Veho toimii Tukholmassa, Västeråsissa, Örebrossa ja Karlstadissa. Veho vastaa Mercedes-Benz-kuorma-autojen maahantuonnista Ruotsissa.
Baltian liiketoiminnot
HC Slovan Bratislava
thumb|240px|Joukkueen kotihalli on 10 055 katsojaa vetävä Ondrej Nepelan talviurheilustadion thumb|240px|Joukkueen kotihalli vuoden 2011 maailmanmestaruuskisojen aikaan
Veho
Konserni
Veho ostin Virolaisen Silberauto-konsernin syksyllä 2019. Yrityskaupan myötä Veho toimii Virossa sekä Liettuassa, jossa yhtiön toimintaan kuuluvat Mercedes-Benz-henkilöautojen ja hyötyajoneuvojen maahantuonti-, jälleenmyynti- ja huoltopalvelut niin Virossa kuin Liettuassa. Virossa Veho toimii myös Mitsubishin, Jeepin ja Maseratin maahantuojana sekä jälleenmyyjänä. Baltian maissa Veho harjoittaa liiketoimintaa nimellä Silberauto. Liiketoiminta koostuu uusien ja käytettyjen autojen myynnistä, varaosien myynnistä, autonvuokrauksesta sekä ja henkilö- ja hyötyajoneuvojen huoltopalveluista.
HC Slovan Bratislava
HC Slovan Bratislava on slovakialainen, Bratislavasta kotoisin oleva jääkiekkoseura. Kotiottelunsa se pelaa 10 000 katsojan Ondrej Nepela Arenassa. Seura on perustettu vuonna 1921.
Veho
Vehon liikkeet
Henkilöautojen vähittäiskauppa muodostuu Veho-liikkeistä, Veho Vauriokorjaamoista ja Vaihtoplus-liikkeistä. Vehon henkilö- ja pakettiautoja myyvät ja huoltavat liikkeet sijaitsevat Helsingissä, Vantaalla, Espoossa, Tampereella sekä Turussa Mercedes-lippulaivamyymälä avattiin Vantaalla vuonna 2016.
Vaihtoplus
Vaihtoplus on vaihtoautomyyntiin erikoistunut ketju, jonka erikoisalaan kuuluvat käytetyt ajoneuvot. Toimipisteitä Vaihtoplus-ketjulla on Oulussa, Jyväskylässä, Tampereella, Ideapark Lempäälässä, Turussa sekä Vantaan Koivuhaassa.
HC Slovan Bratislava
Vuonna 1979 se voitti Tšekkoslovakian mestaruuden. Myöhempinä kausina Slovan Bratislava pelasi Slovakian Extraligassa, jonka seura on voittanut ennätykselliset kahdeksan kertaa (kausina 1998, 2000, 2002, 2003, 2005, 2007, 2008 ja 2012). Seura voitti myös IIHF Continental Cupin vuonna 2004. Perinteikkään Spengler Cupin se voitti vuosina 1972, 1973 ja 1974. Seura pelasi myös European Champions Cupissa vuosina 2005 ja 2008. Se pelasi monikansallisen KHL-liigan läntisen lohkon Bobrov-divisioonassa kausina 2012–2019,  joskin ilman suurempaa menestystä.
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Veho
Veho Rent Oy Ab / Sixt Autovuokraamo
Yhtiö harjoittaa Sixt-autonvuokraustoimintaa Suomessa. Sixt on laajentanut toimintaansa voimakkaasti ja nykyään Sixt-toimipisteitä on suurimmissa kaupungeissa ja lentokentillä kautta Suomen. Sixt tuottaa autonvuokrauspalvelut myös Veho Autotaloissa ja sen huoltokorjaamoissa.
Veho Hyötyajoneuvot
Mercedes-Benz ja Fuso Canter -hyötyajoneuvojen sekä Setra-linja-autojen liiketoiminta, koko maan kattava huoltokorjaamo-verkosto, Sisu-kuorma-autojen varosa- ja huoltopalvelut, CharterWay autonvuokraus. Vehon hyötyajoneuvoliiketoimintaan kuuluvat liikkeet sijaitsevat Vantaalla, Vaasassa, Seinäjoella, Salossa, Rovaniemellä, Raaseporissa, Porissa, Pirkkalassa, Oulussa, Espoossa, Liedossa, Lappeenrannassa, Lahdessa, Kuopiossa, Kouvolassa, Kokkolassa ja Jyväskylässä.
Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri
Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerin – ennen vuotta 1801 Ison-Britannian pääministeri – täysi nimitys kuuluu Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri. Hän on Britannian hallituksen päämies ja yhdessä vanhimmista ministereistä koostuvan kabinetin kanssa vastuussa sen toiminnan suuntaviivoista ja tuloksista monarkille, parlamentille, puolueelleen ja äänestäjilleen.
Pääministerin virka-asuntona on vuodesta 1730 saakka toiminut Lontoon Westminsterin kaupunginosassa sijaitseva Downing Street 10.
Toimivalta
Pääministerin ja hänen hallituksensa asema perustuu monarkin heille delegoimaan valtaan – käytännön mukaan hallitsija itse pysyy nykyisin politiikan ulkopuolella. Kuninkaan hallituksen päänä pääministeri on nykyisin maan korkein poliittinen toimija: hän on johtavan hallituspuolueen pää, jolla on tavallisesti takanaan alahuoneen enemmistö ja hän johtaa tavallisesti kabinettia, jolla on ylin toimeenpanovalta. Asemassaan hän kaitsee sekä lainsäädäntöä että niiden toimeenpanovaltaa. Alahuoneessa pääministeri ohjaa lakien laadintaa koettaen toteuttaa johtamansa poliittisen puolueen tavoitteita. Toimeenpanevassa roolissaan pääministeri nimittää ja voi myös erottaa toisia hallituksen jäseniä ja ministereitä, koordinoi kaikkien hallituksen osastojen sekä ministeriöiden henkilöstön toimintaa. Hän toimii hallituksen äänitorvena ja sen kasvoina kotimaassa ja ulkomailla. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitsija toimii pääministerin neuvosta toteuttaessaan monia lakiin tai perinteisiin perustuvia oikeuksiaan. Tällaisia ovat esimerkiksi parlamentin hajottaminen, nimitykset korkeisiin lainsäädännön, politiikan tai kirkon virkoihin sekä aatelisarvojen ja kunniamerkkien myöntäminen.
Asema
Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerin virkaa ei ole perustettu, vaan se on tulosta yli kolmen sadan vuoden hitaasta kehityksestä. Jonkinlainen lähtökohta saadaan vuosien 1688 ja 1689 tapahtumat: silloinen kuningas Jaakko II pakeni maasta ja parlamentti vahvisti avioparin Vilhelm III ja Maria II yhdessä hallitsijoiksi perustuslaillisina monarkkeina. Samalla se rajoitti heidän ja heidän seuraajiensa valtaa asiakirjoilla, jotka tunnetaan nimillä Bill of Rights (1689), Mutiny Bill (1679), Triennial Bill (1694), Treason Act (1696) ja Act of Settlement (1701). Nämä lait tunnetaan yhteisnimellä Revolutionary Settlement, eli Vallankumouksellinen sopimus. Siirtämällä valtaa hallitsijalta parlamentille ne muodostavat perustan kehitykselle, joka johti Yhdistyneessä kuningaskunnassa vielä tuohon aikaan tuntemattomaan pääministerin tehtävään.
Iisalmen lyseo
Iisalmen lyseo on vuonna 1896 perustettu keskikokoinen lukio Iisalmessa, Ylä-Savossa. Opiskelijoita on noin 300. Lyseo noudattaa luokattoman lukion periaatteita, eli kiinteitä opetusryhmiä ei ole. Koulusta on valmistunut vuosien saatossa yli 8 000 ylioppilasta.
Lyseon päärakennus valmistui vuonna 1932, ja se peruskorjattiin vuosina 2003–2004. Syksyllä 2003 lukion viereiselle tontille vanhan paloaseman yhteyteen valmistui Luma-keskus Majakka. Rakennus sisältää lyseon fysiikan, kemian ja biologian luokkatilat, auditorion, ruokalan sekä terveydenhoitajan tilat. Majakassa on myös Juhani Ahon koulun luokkatiloja.
Iisalmen lyseo painottaa kansainvälisyyttä. Sen toiminnan näkyvimpiä muotoja ovat vaihto-opiskelijatoiminta, vaihto-opettajatoiminta, opintovierailut ulkomaille sekä ulkomaisten koulujen kanssa toteutettavat projektit. Lyseolla on yhteistyökouluja Italiassa, Saksassa, Irlannissa, Venäjällä, Virossa, Espanjassa ja Puolassa, ja se osallistuu aktiivisesti kansainvälisiin projekteihin. Lyseolaiset ovat vierailleet useaan otteeseen Euroscola-tapahtumissa.
Lyseo on mukana Ylä-Savon toisen asteen yhteistyöhankkeessa Mahiksessa, joka tarjoaa opiskelijalle mahdollisuuden suorittaa lukio-opintojen ja ylioppilastutkinnon rinnalla ammatillisen tutkinnon neljässä vuodessa. Lisäksi on mahdollista valita opintoja mistä tahansa MAHIS-oppilaitoksesta vaihtojaksolla.
Lukiovertailussa Iisalmen lyseo loistaa tuloksillaan: tulokset ovat lähes kaikissa aineissa keskitasoa parempia.
Historiaa
Lähde
Paul Falk
Paul Falk (21. joulukuuta 1921 Dortmund, Saksa – 20. toukokuuta 2017 Queidersbach) oli saksalainen taitoluistelija. Falk ja parinsa Ria Baran olivat vuosien 1951 ja 1952 maailmanmestaripari ja Euroopan-mestaripari. He voittivat kultaa vuoden 1952 talviolympialaisissa Oslossa. He voittivat seitsemän Saksan-mestaruutta vuosina 1947–1952. Fal ja Baran avioituvat aktiiviuransa aikana. Falk oli myös rullataitoluistelun maailman- ja Euroopan-mestari.
Falk nimettiin vuonna 1951 Saksan ”vuoden miesurheilijaksi”.
Sanoma Media Finland
Sanoma Media Finland Oy on suomalainen Sanoma-konserniin kuuluva mediayhtiö, joka syntyi kun Sanoma Entertainment Finland ja Sanoma Magazines Finland fuusioitiin Sanoma Newsiin, joka muutti nimekseen Sanoma Media Finland. Sen liiketoimintayksiköitä ovat Sanoma Lifestyle, Kids Media, Helsingin Sanomat, Ilta-Sanomat ja Nelonen Media. Toimitusjohtajana Pekka Soinin jälkeen aloitti 1. maaliskuuta 2015 Pia Kalsta.
Sanoma Media Finland omistaa mainosrahoitteiset televisiokanavat Nelonen, Liv, Jim ja Hero. Se omistaa myös radiokanavat Helmiradio, Groove FM, HitMix, Loop, Me Naiset Radio, Radio Rock, Radio Suomipop ja Aito Iskelmä. Yhtiön omistamia lehtiä ovat sanomalehdet Helsingin Sanomat ja Ilta-Sanomat sekä iso joukko Sanoma Lifestyle- ja Kids Media -yksiköiden aikakauslehtiä Aku Ankasta Gloriaan. Sanoma Media Finland omistaa myös Ruutu-suoratoistopalvelun. Sanoma Media Finland omisti aiemmin HS Metro-kaupunkilehden.
Yritys- ja lehtikaupat
Kesäkuussa 2014 yhtiö myi Fokus Medialle neljä erikoisaikakauslehteä, Glorian Antiikin, V8-Magazinen, GTi-Magazinen ja Pelit-lehden sekä Finnairin matkustajalehti Blue Wingsin. Ostaja on erikoisaikakauslehtiin keskittyvä mediayhtiö, jonka perusti joukko Sanoman entisiä työntekijöitä. Marraskuussa 2014 yhtiö myi samalle ostajalle Auto Bild Suomi -lehden. Tietokone-lehti ja MB (entinen MikroBitti) myytiin Talentumille 2014 ja 2015. Sanoman ydinkohderyhmiä ovat tämän jälkeen naiset, perheet ja 55+-ikäryhmä.
Elokuussa 2019 Sanoma Media Finland ilmoitti ostavansa Businessradio Finland Oy:n ja Kevyt Kanava Oy:n. Radiokanavat siirtyivät osaksi Nelonen Mediaa syyskuun 2019 alussa. Lokakuussa 2019 Sanoma Media Finland myi Huuto.net- ja Hintaseuranta.fi-verkkopalvelut ePrice Oy:lle.
Helmikuussa 2020 Sanoma Media Finland osti Alma Medialta 115 miljoonalla eurolla Aamulehden, Satakunnan Kansan, Janakkalan Sanomat, Jämsän Seudun, Kankaanpään Seudun, KMV-Lehden, Nokian Uutiset, Rannikkoseudun, Suur-Keuruun, Merikarvia-Lehden, Sydän-Satakunnan, Tyrvään Sanomat, Valkeakosken Sanomat, Jokilaakson ja Vekkarin sekä Alma Manun painoliiketoiminnan. Kilpailu- ja kuluttajavirasto hyväksyi yrityskaupan 19. maaliskuuta 2020. Heinäkuussa 2020 Sanoma Media Finland myi Oikotie-verkkopalvelun norjalaiselle Schibstedille 185 miljoonalla eurolla.
Rattikelkkailu talviolympialaisissa 1994
XVII talviolympialaisissa Lillehammerissa vuonna 1994 järjestettiin rattikelkkailussa kilpailut kaksi- ja nelimiehisille joukkueille.
Kahden miehen kelkat
<br style="clear:both" />
Neljän miehen kelkat
<br style="clear:both" />
Tert-butyyliasetaatti
tert-butyyliasetaatin kemiallinen kaava on C6H12O2 ja rakennekaava (CH3)3COOCCH3. tert-butyyliasetaatti on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritön neste, jolla on tunnusomainen haju. Sen moolimassa on 116,16 g/mol, kiehumispiste 97,8 °C, suhteellinen tiheys 0,86 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), liukenee huonosti veteen, leimahduspiste 15,5 °C (c.c.) ja CAS-numero 540-88-5. tert-butyyliasetaattia käytetään liuottimena.
tert-butyyliasetaatin isomeerisia asetaatteja ovat n-butyyliasetaatti, isobutyyliasetaatti ja sek-butyyliasetaatti.
Benjamin
Benjamin on miehen etunimi. Nimi on peräisin hepreasta ja tarkoittaa oikean käden poikaa tai onnenpoikaa. Raamatun Vanhassa Testamentissa Benjamin on laajan suvun kantaisä, joka syntyi Beetelin eteläpuolella. Benjamin oli patriarkka Jaakobin ja Raakelin nuorin poika sekä heistä polveutunut Israelin heimo. Benjaminin vanhempi veli oli Joosef, jonka historiaan Benjamin on läheisesti yhteydessä.
Benjaminin nimipäivä on 20. joulukuuta, jolloin on myös Kerkon nimipäivä. Suomessa on vuoden 2019 loppuun mennessä Benjaminiksi nimetty 12 363 miestä ja muutama nainen. Nimi on viime vuosikymmeninä huomattavasti yleistynyt, ja suurin osa Suomen Benjamineista on syntynyt vuoden 1980 jälkeen.
Kroatian naisten jääkiekkomaajoukkue
Kroatian naisten jääkiekkomaajoukkue edustaa Kroatiaa kansainvälisissä naisten jääkiekko-otteluissa. Kroatian joukkue sijoitettiin ensimmäistä kertaa Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n ylläpitämälle naismaajoukkueiden rankinglistalle vuonna 2007, jolloin se oli 31. sijalla. Joukkue nousi nopeasti monta sijaa, ja vuonna 2010 se oli 20. sijalla. Toisaalta vuonna 2016 se romahti 25. sijalta ja oli vuonna 2017 listan 33. joukkue.
Vuoden 2022 lopussa joukkue oli 36. sijalla. Vuonna 2022 maassa oli runsaat 60 rekisteröityä naisjääkiekkoilijaa.
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2021 – miesten normaalimäki
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailujen 2021 miesten normaalimäki järjestettiin 27. helmikuuta 2021.
Karsinta
Karsinta järjestettiin 26. helmikuuta kello 20.30.
Loppukilpailu
Ensimmäinen kierros järjestettiin 27. helmikuuta kello 16.30, ja toinen kierros kello 17.40.
Pontus Petterström
Pontus Petterström (s. 21. huhtikuuta 1982 Nybro, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija. Petterström on laitahyökkääjäpelaaja, joka ampuu vasemmalta. Hän pelaa Ruotsin korkeimmalla sarjatasolla SHL:ssa. Hän on joukkueensa Skellefteå AIK:n kapteeni. Petterströmin pelipaidan numero on #18. Hänen kasvatusseuransa on Nybro IF.
Aikaisemmin Pontus Petterström on pelannut Tingsryd AIF:issa Allsvenskan-sarjaa ja Linköping HC:ssa SHL-sarjaa.
Eskhata
Eskhata on Catamenian neljäs studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2002 levymerkillä Massacre Records.
Gino Bartali
Bartali voitti Italian ympäriajon vuosina 1936, 1937 ja 1946 sekä Ranskan ympäriajon 1938 ja 1948. Arvailujen varaan jää, kuinka monta Grand touria Bartali olisi voittanut, ellei Giro d'Italia olisi jäänyt toisen maailmansodan vuoksi ajamatta vuosina 1941-1945 ja Tour de France vuosina 1940-1946.
Bartali auttoi toisen maailmansodan aikana pelastamaan noin 800 juutalaisen hengen salakuljettamalla asiakirjoja ja valokuvia pyöräänsä kätkettynä. Syyskuussa 2013, 13 vuotta kuolemansa jälkeen, Yad Vashem-muistomerkki tunnusti Bartalin "Vanhurskaat kansakuntien joukossa"-ryhmän kuuluvaksi hänen pyrkimyksistään auttaa juutalaisia ​​toisen maailmansodan aikana.
Laululinnut
Laululinnut (Passeri) on varpuslintujen alalahko. Siihen kuuluu yli puolet kaikista maailman lintulajeista. Laululintuihin kuuluu useita kymmeniä heimoja, joihin kuuluu kaikkiaan noin 4000 lajia.
Nimi
Laululinnut muodostavat yhden monipuolisimmista maalla elävistä selkärankaisryhmistä. Laululinnut on varpuslintujen alalahko, eli kaikki varpuslinnut eivät ole laululintuja. Kaikki eurooppalaiset varpuslinnut ovat kuitenkin laululintuja.
Ulkonäkö ja koko
Laululinnut ovat enimmäkseen pienikokoisia. Niiden jaloissa on kolme varvasta eteenpäin ja yksi taaksepäin. Maailman suurin varpuslintu on laululintuhin kuuluva korppi (70 cm). Suomen pienin varpuslintu on laululintuihin kuuluva hippiäinen.
Levinneisyys ja elinympäristö
Laululinnut ovat muiden varpuslintujen tapaan maalintuja. Laululinnuissa on huomattavaa vaihtelua, mikä merkitsee rakenteen ja elintapojen monipuolista sopeutumista erilaisiin ympäristöihin. Laululintuja voi tavata ympäri maapallon.
Laulu
Alalahkoon kuuluu monia taitavia laulajia. Laululintujen laululla on suuri merkitys, ja sen voidaan olettaa esittäneen huomattavaa osaa näiden lintujen kehityksessä nykyiseksi valtaryhmäksi. Laululintujen laulu ei ole pelkästään ilman puhaltamista äänielimistöstä, vaan aivojen kontrolloimaa, hyvin kehittyneellä kurkunpäällä lihastoiminnan avulla aikaansaatua ääntelyä.
Aldo Palazzeschi
thumb|Aldo Palazzeschi Aldo Palazzeschi (oik. Giurlani 1885–1974) oli italialainen kirjailija. Hänen lyriikkansa on yhdistetty paitsi futurismiin, myös niin sanottuun hämyrunouteen.
Suomennetut teokset
Lähde
Runoja teoksessa Italian runoutta 1900-luvulta: 33 runoilijaa – 120 runoa, toim. Rolando Pieraccini, Helsinki: Lauttasaari Press 2004 ISBN 951-97511-7-3, runot suomentanut Hannimari Heino
Université du Québec à Montréal
Université du Québec à Montréal (UQAM, suom. Quebecin yliopisto Montrealissa) on ranskankielinen Montrealissa, Kanadan Quebecin provinssissa toimiva yliopisto. Se on osa Quebecin yliopistoverkostoa (Université du Québec).
Kolmas tila
Kolmas tila on useiden tieteen- ja kulttuurinalojen käsite:
Sovetskaja Gavan
Sovetskaja Gavan on kaupunki ja Sovetskaja Gavanin piirin hallintokeskus Tatariansalmen rannalla Habarovskin aluepiirissä Venäjän kaukoidässä, 640 kilometriä aluepiirin pääkaupungista Habarovskista.
Asukasluvun kehitys:
Kaupunki on perustettu vuonna 1941.
NHK kōhaku-utagassen
NHK kōhaku-utagassen (, ”NHK:n punavalkolaulutaistelu”), yleisemmin tunnettu nimellä ”Kōhaku”, on japanilaisen NHK-televisiokanavan uudenvuodenaattona lähettämä suosittu musiikkikilpailu. Ohjelmassa vuoden suosituimmat artistit jaetaan kahteen joukkueeseen: punainen joukkue koostuu naislaulajista, valkoinen  miehistä, ja kummassakin on noin 25 osallistujaa. Kōhaku on järjestetty 1950-luvulta saakka, ja siitä onkin muodostunut tärkeä uudenvuodenperinne ja lähes kansallinen instituutio. Vain kaikkein suosituimmat laulajat ja yhtyeet pääsevät esiintymään ohjelmassa, joten siihen osallistuminen on tärkeä hetki artistin uralla. Kōhaku loppuu hieman ennen keskiyötä, ja sen jälkeen ohjelma vaihtuu tyypillisesti uudenvuodentoivotuksiin ympäri maata.
Kōhaku on yksi vuoden suosituimmista televisio-ohjelmista. Huippuvuonna 1963 sitä seurasi 81,4 prosenttia Kantōn alueen televisiokatsojista. 2000-luvulla luku on ollut 35 prosentin tienoilla.
Historia
240px|thumb|Ensimmäisen kerran televisiossa esitetyn vuoden 1953 kilpailun osallistujat.
Ensimmäinen Kōhaku uta gassen lähetettiin radiossa 3. tammikuuta 1951, ja sen aloitti laulaja Sugawara Tsuzuko. Ohjelma sai aikaan sodasta toipuvassa japanissa paljon innostusta. Seuraavana vuonna ohjelman pituus kasvatettiin 90 minuuttiin, ja neljäs Kōhaku vuonna 1953 järjestettiin ensimmäisen kerran liveyleisön edessä uudenvuodenaattona. Samalla Japanissa alkoivat televisiolähetykset. Päivä valittiin ilmeisesti siksi, että suuri konserttitila oli helppo saada käyttöön ja tammikuun alku oli viihdeteollisuudelle erityisen kiireinen ajankohta. Tähtilaulaja Hibari Misora osallistui kilpailuun ensimmäisen kerran vuonna 1954; hän oli yksi maan ensimmäisistä televisiojulkkiksiksi nousseista laulajista.
1960-luku merkitsi japanilaisen ja länsimaisen popmusiikin nousua ja musiikkiteollisuuden kukoistusta. Samalla suurin osa ennen sotaa suosituista laulajista jäi eläkkeelle. 14. Kōhakuun mennessä vuonna 1963 ohjelmasta oli tullut ja musiikkiteollisuuden tärkein vuotuinen tapahtuma. 1960-lukuun liittyi myös group soundin ja folkin nousu, jonka myötä vuoden 1966 ohjelmaan pääsivät muun muassa Jacky Yoshikawan ja Mike Maki. 1970-luvulla suosituiksi tulivat teini-ikäiset idolit, ja vuonna 1978 Kōhakun viimeisinä kappaleina kuultiin perinteisen enkan sijaan Yamaguchi Momoen ja Sawada Kenjin esittämät popkappaleet. Monet vuosikymmenen lauluista ovat nykyään karaokesuosikkeja.
Vuonna 1989 ohjelmaformaattiin tehtiin isoja muutoksia. Se alkoi nyt kello yhdeksän sijaan jo seitsemän jälkeen ja kesti yli neljä tuntia. Samalla se jaettiin kahteen osaan, jotka erotti lyhyt uutislähetys. Kōhaku on pysynyt vuosienkin jälkeen huomattavan suosittuna televisio-ohjelmana.
Kilpailu
Kappaleet ja esiintyjät valitaan komitean avulla, joka käyttää perusteinaan levymyyntiä ja sopivuutta vuoden Kōhakun teemaan. Lisäksi käytetään tutkimuksia eri väestönosien musiikkimausta, mikä selittää j-popin ja enkan sekoituksen.
Kōhakun lopussa yleisö ja tuomaristo, joka koostuu julkkiksista, äänestävät voittajan. Aikaisemmin yleisöäänet antoivat studiossa paikalla olleet katsojat (NHK:n konserttisaliin, jossa Kōhakut on pidetty vuodesta 1971, mahtuu 3 000 katsojaa), jotka voivat äänestää jompaakumpaa joukkuetta, ja heidän äänestystuloksensa laskettiin yhdeksi ääneksi. Nykyään myös televisiokatsojat voivat osallistua äänestykseen eri tavoin.
Toinen Ateenan liitto
Toinen Ateenan liitto (myös toinen Ateenan meriliitto) oli Ateenan johtama kreikkalaisten polisten eli kaupunkivaltioiden muodostama Spartan vastainen liitto vuosina 378–338 eaa. Liiton nimitys on nykyaikainen ja viittaa siihen, että se voidaan nähdä aikaisemman, myös Ateenan johdossa olleen Deloksen meriliiton (478–404 eaa.) seuraajana. Toiseen Ateenan liittoon kuului noin 60–70 jäsentä.
Historia
Toisen Ateenan liiton taustalla olivat Ateenan ja Spartan aikaisemmat vihollisuudet peloponnesolaissodassa vuosina 431–404 eaa., Spartalle sodassa kärsitty katkera tappio, josta Ateena kuitenkin toipui melko nopeasti, sekä Ateenan liittyminen Spartan vastustajien puolelle Korintin sodassa vuonna 395 eaa. Toinen Ateenan liitto perustettiin Ateenan johdolla vuonna 378/377 eaa. sen jälkeen kun Theba oli vapautettu Spartan vallasta talvella 379/378 eaa. Ateena lähetti tuolloin lähettiläitä eri kaupunkeihin kutsuakseen näitä uuteen liittoon Spartaa vastaan. Kohteena olivat kaupungit, jotka olivat Persian valtaan Antalkidaan rauhassa eli kuninkaan rauhassa vuonna 387 eaa. jääneen alueen ulkopuolella. Tarkoituksena oli estää Spartan sekaantuminen muiden kaupunkien asioihin, sillä kaupunki oli monien mielestä alkanut vuorollaan käyttäytyä ylimielisesti peloponnesolaissodan voittonsa jälkeen. Ensimmäisiä mukaan liittyneitä olivat Byzantion, Khios, Lesboksen Methymna ja Mytilene sekä Rhodos.
Liiton kokous (synedrion) kokoontui Ateenassa. Ateena pyrki selvästi tekemään pesäeroa Ateenan imperiumiksi muuttuneen ja epäsuositun, aikaisemmalla vuosisadalla olemassa olleen Deloksen meriliiton toimintamalleihin. Liittolaiskaupungit säilyttivät itsehallintonsa, mutta olivat Ateenan johdossa sotilaallisissa asioissa. Ateena luopui klerukhioistaan eli omista siirtokunnistaan liittolaiskaupungeissa, ja ateenalaisia kiellettiin viljelemästä maata Attikan ulkopuolella. Ateena kuitenkin puuttui edelleen usein liittolaisten sisäiseen politiikkaan ja tuki niissä demokratian kannattajia.
Jäsenet
Diodoros Sisilialaisen mukaan liittoon kuului 70 jäsentä ja Aiskhineen mukaan 75 jäsentä. Tärkein lähde jäseniä koskien on piirtokirjoitus IG II2 43 (niin kutsuttu ”Aristoteleen päätös”, tutkimuksessa myös Charter of the Second Athenian Naval League) alkaen perustamisvuodesta 378/377 eaa. Se luettelee hieman yli 60 jäsentä, jotka ovat kaupunkivaltioita tai niiden liittoja. Jack Cargillin tulkinnan mukaan piirtokirjoitus luettelee kaikki jäsenet, sillä kivessä olisi ollut tilaa lisänimille, jos muita jäseniä olisi ollut.
Liiton jäseniä olivat:
Perämeren valashavainto 2006
Perämerellä havaittiin kesäkuussa 2006 nuori ryhävalas. Valas oli enintään 10 metriä pitkä nuori yksilö. Yksilön arveltiin olevan kotoisin Atlantilta.
Valas oli saapunut Itämerelle mahdollisesti talvella, sillä vastaavankokoinen ryhävalas nähtiin Puolan Sopotissa jo huhtikuussa. Ruotsissa uutisoitiin 13. kesäkuuta ryhävalashavainto. Valas takertui kalaverkkoon Örnsköldsvikin edustalla mutta onnistui vapautumaan. Sen jälkeen yksilö nähtiin merellä Luulajan edustalla. Suomessa ryhävalas havaittiin Himangan edustalla 2. heinäkuuta ja myöhemmin Uudenkaupungin edustalla. Riianlahdelta löydettiin 24. heinäkuuta läheltä Duntea arviolta noin kaksi viikkoa aikaisemmin kuolleen valaan raato, joka preparoitiin Latvian maatalousyliopistossa. Tarkemmissa tutkimuksissa tämä kuollut ryhävalas osoittautui nuoreksi, 10-metriseksi ja 10 tonnin painoiseksi yksilöksi. Se oli pahoin vahingoittunut, joten se oli oletettavasti kuollut törmättyään johonkin alukseen.
Valaasta käytettiin Suomessa lehdistössä nimeä Veeti. Nimen antoi valaan havainnut ylivieskalainen opettaja Juha Mäkelä, joka nimesi sen venematkalla mukana olleen 3-vuotiaan poikansa mukaan.
Hetulavalaat ovat harvinaisia Itämerellä ja erityisesti sen pohjoisosissa. Ryhävalas on tavattu Suomen rannikolla tätä ennen varmuudella ainoastaan kerran, vuonna 1978 ("Valpuri"). Valpuri vaelteli Itämerellä yli puoli vuotta eikä löytänyt enää takaisin Atlantille vaan kuoli talvella todennäköisesti nälkään. Virossa Tallinnan itäpuolella pyydystettiin ryhävalas vuonna 1851.
The Freethinker
The Freethinker on brittiläinen sekulaarihumanistinen aikakauslehti, jonka perusti G. W. Foote vuonna 1881. Se on maailman vanhin edelleen ilmestyvä niin sanottua vapaa-ajattelua kannattava julkaisu. Lehden päätoimittaja on vuodesta 1998 ollut Barry Duke.
Lehden linja on aina ollut ateistinen ja uskonnonvastainen. Vaikka lehti on ollut suurimman osan historiastaan läheisessä yhteydessä National Secular Societyyn (NSS:n puheenjohtajat ja pääsihteerit ovat usein toimineet Freethinkerin päätoimittajina), lehti on itsenäinen eikä ole koskaan ollut NSS:n julkaisema.