cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ruotsin historia
Ensimmäisen maailmansodan aika
Saksan hallitus yritti houkutella Ruotsia liittolaisekseen muun muassa Ahvenanmaalla ja jopa koko Suomellakin, mutta turhaan, Ruotsi piti kiinni puolueettomuudestaan. Ruotsi alkoi kuitenkin käydä kauppaa sekä Saksan että Venäjän kanssa, josta sen talous alkoi elpyä. Rautamalmin vienti tuplaantui sodan aikana, lisäksi Saksaan vietiin elintarvikkeita, hevosia, härkiä ja puutavaraa. Ruotsin teollisuus sai suuria tilauksia myös Venäjältä.
Ensimmäisen maailmansodan Ympärysvallat alkoivat houkutella Ruotsia Saksan vastaiseen saartoon, mutta tuloksetta. Samaan aikaan vienti alkoi kuitenkin ehtyä sotaa käyviin maihin ja maassa jouduttiin osittain turvautumaan säännöstelyyn.
Kun Venäjällä alkoi vallankumous 17. maaliskuuta 1917, Saksa lähetti vallankumousjohtaja Vladimir Leninin Ruotsin kautta Venäjälle sekoittamaan maan poliittista tilannetta ja tekemään rauhan Saksan kanssa. Lenin saapui seurueineen junalla Tukholmaan 13. huhtikuuta ja jatkoi matkaa Haaparannan kautta Pietariin, jossa hän onnistuikin järjestämään saksalaisten toivoman kaaoksen maahan. Vallankumousaalto koetteli tässä yhteydessä myös Ruotsia työläisten mellakointina ja lakkoiluna. Sosiaalidemokraatit pyrkivät puhumalla rauhoittelemaan massoja, samalla porvareilta ja kuningashuoneelta lypsettiin lisää poliittisia myönnytyksiä. Vasemmistopuolueet menestyivät jälleen hyvin syksyn 1917 vaaleissa.
Suomen sisällissodan sytyttyä 25. tammikuuta 1918 Ruotsista siirtyi vapaaehtoisia taistelemaan Suomeen. Tampereen valtaukseen osallistui 300 ruotsalaista. Virallinen Ruotsi varoi tukemasta kumpaakaan osapuolta sodassa. Sodan aikana ahvenanmaalaiset halusivat liittyä osaksi Ruotsia. Helmikuussa 1918 Ruotsi lähetti Ahvenanmaalle sotilaita ja laivasto-osaston suojaamaan väestöä sekä evakuoimaan halukkaita Ruotsiin. Tilannetta seurattiin epäluuloisina Suomessa, ja Mannerheim lähetti sotilasosaston Ahvenanmaalle valvomaan Suomen intressiä saarella. Saksalaisten joukkojen noustua saarille Ruotsin joukko-osasto vetäytyi pois, mutta palasi vielä myöhemmin. Ruotsissa haluttiin yleisesti Ahvenanmaa liittää takaisin Ruotsiin ja sulkea pois mahdollisuus, että Ahvenanmaa jäisi jatkossakin Venäjän laivastotukikohdaksi. Kahdessa kansanäänestyksessä 95 % saarelaisista halusi liittyä Ruotsiin.
Kiista Ahvenanmaan omistuksesta kärjistyi lähes sodaksi Suomen kanssa, jolloin Ruotsi siirsi sen Pariisin rauhankonferenssiin ja edelleen Kansainliiton käsiteltäväksi. Kansainliitto ratkaisi 24. kesäkuuta 1921 omistuksen Suomen hyväksi, samalla Ahvenanmaa demilitarisoitiin ja se sai itsehallinon osana Suomea. Ruotsissa huokaistiin helpotuksesta kun Tukholmaa vastaan suunnattu ladattu pistooli venäläisenä sotilastukikohtana poistui.
Ruotsi maailmansotien välisenä aikana
Ruotsin kunnallista äänioikeutta laajennettiin vuonna 1918 ja naiset saivat valtiollisen äänioikeuden vuonna 1919. Maailmansotien välisenä aikana Ruotsin hallituksen johtoasema oli vuoroin sosialidemokraateilla, vapaamielisellä kansanpuolueella ja oikeistolla. Ruotsin ensimmäinen sosialidemokraattinen pääministeri oli Hjalmar Branting, joka johti hallitusta maaliskuusta 1920 saman vuoden lokakuuhun sekä uudelleen vuosina 1921–1923 ja 1924–1925. Ruotsiin syntyi 1930-luvulla useita äärioikeistolaisia liikkeitä. Monet ruotsalaiset tunsivat sympatiaa Saksan kansallissosialismia kohtaan. Suurimmat sanomalehdet olivat selkeästi saksalaismielisiä. Merkittävimmät kulttuurivaikutteet olivat tulleet jo 1800-luvulta lähtien Saksasta. Siitä huolimatta natsien kannatus ei noussut kovin korkeaksi, Ruotsin Kansallissosialistisella Puolueella oli enimmillään 30 000 jäsentä, eikä se onnistunut saamaan edustajiaan valtiopäiville. Äärivasemmistoon kuulunut Ruotsin Kommunistinen Puolue sai edustajia parlamenttiin, mutta sitä ei ole koskaan otettu mukaan hallitukseen. Toisin kuin useissa muissa maissa, Ruotsissa kommunistien toiminta oli 1920- ja 1930-luvuilla sallittu.
Ruotsin ja Suomen yhteinen suunnitelma Ahvenanmaan puolustamiseksi mahdollisen sodan aikana kariutui kesällä 1939 Neuvostoliiton vastustukseen.
Ruotsin asema toisen maailmansodan aikana
Ruotsin valmius sodankäyntiin toisen maailmansodan syttyessä 1. syyskuuta 1939 oli erittäin heikko. Suursodan syttymistä odotettiin Ruotsissa jännittyneissä tunnelmissa. Per Albin Hansson piti viikkoa ennen sodan puhkeamista rauhoittavan radiopuheen kansalle, jossa vakuuteltiin Ruotsin valmiuden olevan hyvän, jolla tarkoitettiin lähinnä taloudellista valmiutta. Maassa oli suuret polttoaine- ja ruokavarastot sodan varalta, mutta sotilaallinen varustautuminen oli lähes olematon. Maassa oli varastoituna polttoainetta kolmeksi kuukaudeksi. Tukholmassa järjestettiin monenlaisia siviiliharjoituksia sodan varalta.
Ruotsilla oli sodan syttyessä vain 57 pommikonetta, 33 hävittäjää ja 9 sukellusvenettä. Muuta sotilaskalustoa oli vähäinen määrä. Sotilaiden Mauser-kivääritkin olivat vuosimallia 1896. Maa julistettiin vahvennettuun valmiuteen. Ruotsin puolustusbudjetti oli vuonna 1936 vain 148 miljoonaa kruunua, joka vuosina 1941–1942 kasvatettiin 1 846 miljoonaan kruunuun eli kymmenkertaistettiin.
Neuvostoliiton hyökättyä Suomeen 30. marraskuuta 1939, Ruotsissa syntyi hallituskriisi kysymyksestä auttaa Suomea. Vanhan hallituksen tilalle synnytettiin uusi kokoomusjohtoinen hallitus, johon osallistuivat kaikki demokratiaan sitoutuneet puolueet. Tällöinkään Suomelle ei luvattu virallisesti apua, eikä Ruotsi puuttunut sotilaallisesti tilanteeseen. Hallituksen enemmistö vastasi kielteisesti 3. joulukuuta Suomen ulkoministeri Väinö Tannerin pyyntöön varmistaa Ahvenanmaan turvallisuus, tällöin kriisi huipentui ulkoministeri Richard Sandlerin kuninkaalle jättämään eronpyyntöön, hänen tilalleen nimitettiin Christian Günther.
Virallisesta linjasta huolimatta laajat kansalaispiirit ja yhdistykset keräsivät rahaa Suomen auttamiseksi. Tukholmaan perustettiin armeijan upseerien toimesta 4. joulukuuta Suomen komitea ja värväystoimisto. Rahaa kertyi kaikkiaan puoli miljardia kruunua, joka vastasi lähes Suomen valtion vuosibudjettia. Lisäksi perustettiin 12 000 miehen vapaaehtoinen kaarti, joista 8 000 päätyi Suomen Neuvostoliiton vastaiselle rintamalle. Lisäksi Suomeen toimitettiin 80 000 kivääriä ja 575 konekivääriä. Ruotsi vastaanotti 63 000 sotalasta Suomesta, joista osa jäi pysyvästi Ruotsiin. Vapaaehtoiset aloittivat toimintansa 7. tammikuuta Kemi-Tornionjoki alueella. Lentorykmentti 19 aloitti Gladiaattori koneineen taistelutoimintansa 12. tammikuuta Lapissa, vastaten 28. helmikuuta koko Lapin puolustuksesta.
Ruotsi kieltäytyi, kuten Norjakin Ranskan ja Ison-Britannian suunnittelemasta kauttakulusta Suomen auttamiseksi sotilaallisesti. Länsimaiden tarkoituksena oli näennäisesti auttaa Suomea, mutta todellisena tarkoituksen oli miehittää Ruotsin malminkentät pohjoisessa ja estää malmin kuljettaminen Saksaan. Pelkona oli myös suursodan painopisteen siirtyminen skandinaviaan, josta oli tehty alustava päätös 21. joulukuuta Lontoon sotakabinetissa.
Jännitys kasvoi voimakkaasti Pohjois-Euroopassa ja Ruotsin asema muuttui entistä tukalammaksi Saksan hyökätessä 9. huhtikuuta 1940 Tanskaan ja Norjaan. Monista ennakkomerkeistä huolimatta naapurimaiden miehitys tuli Ruotsin hallitukselle täydellisenä yllätyksenä. Miehitysten yhtenä tarkoituksena oli varmistaa Ruotsin puolueettomuuspolitiikasta johtuen sen malmikuljetukset Saksaan. Olemattoman varustautumisensa vuoksi Ruotsi oli täysin avoin mahdolliselle sotilaalliselle hyökkäykselle. Ruotsin läntiset kauppareitit olivat sulkeutuneet ja maa oli kuin säkissä. Puolet Ruotsin kauppalaivoista oli miinoitettujen kauppareittien ulkopuolella pääsemättä kotisatamiin. Ranska oli antautunut ja Neuvostoliitto uhkasi lähestyä Suomen ja Baltian kautta. Ruotsin asema oli tässä tilanteessa erityisen heikko. Ruotsi kutsui 50 000 reserviläistä palvelukseen.
Syntyneessä tilanteessa Saksa vaati siirtää joukkojaan rautateitse Ruotsin kautta Norjaan ja takaisin. Toimintaa alettiin kutsua lomaliikenteeksi. Ruotsin hallitus suostui pyyntöön ja solmi kauttakulkusopimuksen, jonka nojalla maan läpi kuljettiin kolmen vuoden aikana kaksi miljoona sotilasta. Lisäksi kuljetettiin 100 000 vaunullista aseita ja varusteita. Kuljetukset sitoivat 10 % Ruotsin rautatiekuljetuksista ja niistä maksettiin 30 miljoonaa kruunua. Suursodan alkuvuosina Ruotsin ulkomaankaupasta 90 % suuntautui Saksaan.
Vuoden 1940 lopussa Ruotsin hallitus pääsi Saksan ja Ison-Britannian kanssa sopimukseen, että sen kauppa-alukset saivat purjehtia länteen. Sopimuksen johdosta Ruotsiin alettiin ajoittain toimittaa perushyödykkeitä ja ylellisyystuotteita. Taloudellinen tilanne maassa oli vaikea muun muassa palkkasulun vuoksi, mutta maanviljelijät hyötyivät kysynnän kasvaessa ja tuotteiden hintojen noustessa. Ruotsissa elettiin eräänlaisen suunnitelmatalouden piirissä, jossa useita perustarpeita säännösteltiin.
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 sen paine Ruotsia kohtaan alkoi edelleen kasvaa. Saksa vaati nyt lupaa kuljettaa sotilaitaan Ruotsin halki Suomeen, jossa niiden oli määrä osallistua sotatoimiin Neuvostoliittoa vastaan. Ruotsin sosiaalidemokraatit epäröivät pitkään, mutta kuninkaan ja hallituksen uhatessa erota koko hallitus lupasi Saksalle kuljetukset. Kysymys oli todellisuudessa puolueettomuuspolitiikan törkeästä rikkomuksesta, johon Ruotsi oli virallisesti sitoutunut. Saksalainen Engelbrecht-divisioona kuljetettiin sadalla junalla 17 päivän kuluessa Oslosta Haaparannalle. Yleinen mielipide tuki näitä kuljetuksia ja uskoi samalla Ruotsin valinneen oikean puolen. Ruotsalaiset sairaanhoitajat saattoivat saksalaisia haavoittuneita takaisin Norjaan. Tämä toiminta oli äärimmäisen salaista ja paljastui vasta kymmeniä vuosia myöhemmin suurelle yleisölle.
Ruotsalaisten halu auttaa suomalaisia jatkosodan aikana oli lähes kokonaan hiipunut. Ainoastaan 800 vapaaehtoista ruotsalaista osallistui jatkosotaan. Suomen kanssa solmittiin Jatkosodan aikana kauppasopimuksia, mutta kauppa jäi hyvin vähäiseksi maiden välillä. Ruotsi auttoi Suomea taloudellisesti Talvisodan aikana, mutta sen jälkeen Ruotsi siirtyi normaaliin kaupankäyntiin, eikä sille kelvannut Saksan tyylinen kahdenkeskinen clearing tilijärjestelmä. Ongelmaksi muodostui Suomen valuuttapula sodan aikana, eikä vientiluotto järjestelmää saatu kunnolla toimimaan koko sodan aikana. Suomessa ei ollut myöskään sopivia tuontituotteita. Liittoutuneiden painostus vuodesta 1943 lähtien entisestään vaikeutti kaupankäyntiä Suomen kanssa.
Ruotsissa vallitsi suursodan aikana voimakas sensuuri. Kaikenlainen Adolf Hitlerin ja Saksan arvosteleminen oli kiellettyä. Kaikkiaan 17 lehteä suljettiin, niiden kirjoitellessa saksalaisten suorittamista julmuuksista norjalaisia vastarintaliikkeen edustajia vastaan.
Vuonna 1943 Ruotsin oma sotilaallinen asema oli kaupankäynnistä syntyneiden tulojen turvin huomattavasti vahvistunut. Maa oli ostanut ja valmistanut lisensseillä suuria määriä uudenaikasta aseistusta. Sillä oli 300 panssarivaunua, tuhat tykkiä ja 500 lentokonetta, lisäksi laivastoa oli vahvistettu. Sillä oli palveluksessa jo 300 000 sotilasta vuonna 1943. Saksan sotamenestyksen heikentyessä Ruotsi alkoi kääntyä länsiliittoutuneiden suuntaan. Se salli yhdysvaltalaisten rakentaa Kallaxiin lentotukikohdan ja britit saivat perustaa Öölantiin vakoiluaseman sekä lennonjohdon Malmöhön. Tuhannet Norjan ja Tanskan vastarintaliikkeen edustajat alkoivat saada koulutusta Ruotsissa. Vuonna 1943 Tanskan 11 000 juutalaista pelastettiin Ruotsiin.
Baltian taisteluiden aikana Ruotsiin siirtyi 30 000 ihmistä. Neuvostoliitto ja ruotsalaiset kommunistit vaativat palauttamaan heidät, mutta Ruotsin hallitus suostui vain 145 baltialaisen henkilön palauttamiseen, riippumatta siitä oliko nämä värvätty väkisin vai vapaaehtoisesti Saksan armeijaan. Sodan loppuvaiheessa Neuvostoliiton ollessa Itämeren alueen vahvin valtio Ruotsi loi hyvät suhteet siihen ja tunnusti ensimmäisenä valtiona Baltian liittämisen Neuvostoliittoon. Suhteita Moskovan Kremliin alkoi kuitenkin voimakkaasti rasittaa diplomaatti Raoul Wallenbergin tapaus, joka oli salaperäisesti kadonnut vuonna 1945 Budapestissa. Aluksi Ruotsin hallitukset pyrkivät välttelemään aihetta, mutta keskustelun entisestään paisuessa, asiaa oli pakko pitää esillä Neuvostoliiton kanssa. Siihen saatiin jonkinlaista selvyyttä vasta vuonna 1989, jolloin Wallenbergin diplomaattipassi ja kuolintodistus saatiin Moskovasta.
Sähkönsinistä sinfoniaa
Sähkönsinistä sinfoniaa on Kilven esikoisalbumi, joka julkaistiin vuonna 2003. Se nousi Suomen virallisen listan sijalle 32.
Ruotsin historia
Ruotsin asema toisen maailmansodan aikana
Ruotsista tuli YK:n jäsenvaltio vuonna 1946.
Sähkönsinistä sinfoniaa
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt Petteri Kilpi, sanoittanut Taage Laiho sekä sovittanut Kilpi ja Laiho, ellei toisin mainittu.
Ruotsin historia
Ruotsin asema toisen maailmansodan aikana
Tammikuussa 1997 Ruotsin valtionpankki asetti ulkopuolisen selvitysmiehen tutkimaan Ruotsin ja Hitlerin Saksan välisiä, toisen maailmansodan aikaisia kultakauppoja. Ruotsin haltuun oli vuosina 1939–1944 siirtynyt yli 34 000 kiloa natsien kultaa. Arkistolähteiden mukaan keskuspankki oli tiennyt tästä määrästä yli 20 000 kg olleen ”likaista” eli natsien uhreilta ryöstettyä. Sodan jälkeen Alankomaihin ja Belgiaan oli palautettu yhteensä noin 13 000 kg kultaa, mutta kateissa oli yhä noin 7 000 kg. Helmikuussa 1997 Ruotsin hallitus asetti komitean, jonka tehtäväksi annettiin etsiä tietoja ruotsalaisissa pankeissa sota-aikana mahdollisesti olleista juutalaisten tileistä. Maaliskuussa 1998 komitea ilmoitti ruotsalaisissa pankeissa olevan 649 tiliä ja tallelokeroa, joiden sisältöön ei ollut koskettu toisen maailmansodan jälkeen.
Ruotsin sisäpolitiikka toisen maailmansodan jälkeen
Vuodesta 1936 pääministerinä toiminut Per Albin Hansson kuoli lokakuussa 1946, ja uudeksi pääministeriksi tuli Hanssonin hallituksen opetusministeri Tage Erlander. Erlanderin pääministerikausi jatkui keskeytyksettä vuoteen 1969, ja hänen 23-vuotinen pääministeriytensä on pisin länsimaisissa demokratioissa. Lokakuussa 1969 Erlander puolestaan luovutti pääministerin paikan hallituksensa opetusministerinä toimineelle, sosialidemokraattien uudeksi puheenjohtajaksi valitulle Olof Palmelle. Sosialidemokraattien johdolla Ruotsista kehittyi hyvinvointivaltio, ”kansankoti”, jossa melko korkean verotuksen vastapainona on hyvin kattava sosiaaliturva.
Kun yhteispohjoismaiset työmarkkinat olivat avautuneet 1950-luvun puolivälissä, Ruotsiin muutti runsaasti ulkomaalaisia, joista noin 70 prosenttia saapui muista Pohjoismaista. Yksittäisistä kansallisuuksista suurin ryhmä olivat suomalaiset, joita muutti Ruotsiin noin 200 000 vuosien 1960–1970 aikana. Muita suuria ryhmiä olivat Tanskasta, Norjasta, Italiasta ja Länsi-Saksasta saapuneet. Vuonna 1970 koettiin siihenastinen ennätys: Ruotsiin muutti liki 73 000 ulkomaiden kansalaista. Maahanmuuttajien suuren määrän vuoksi Ruotsin valtiovalta julisti vuonna 1965 miljoonaohjelman, jonka tarkoituksena oli miljoonan uuden asunnon rakentaminen vuoteen 1974 mennessä. Suomalaisten muuttovirta Ruotsiin hiipui 1970-luvulle tultaessa, minkä jälkeen maahantulijat olivat pääosin Jugoslaviasta ja Turkista. Lisäksi Ruotsiin tuli melko runsaasti pakolaisina lähinnä kurdeja. Miljoonaohjelman tuloksena syntyi useita lähiöitä suurimpien kaupunkien Tukholman, Göteborgin ja Malmön liepeille.
Kesällä 1963 Ruotsissa puhkesi poliittinen skandaali, kun kävi ilmi, että Ruotsin ilmavoimien eversti Stig Wennerström oli harjoittanut vakoilua Neuvostoliiton hyväksi 15 vuoden ajan. Wennerström tuomittiin kesällä 1964 elinkautiseen vankeuteen ja maksamaan Ruotsin valtiolle rikoshyötynä lähes puoli miljoonaa kruunua. Eläkkeelle siirtynyt entinen ulkoministeri Östen Undén sai valtiopäivillä moitteet siitä, ettei hän ollut erottanut Wennerströmiä, vaikka hänelle oli tiedotettu tätä koskeneista epäilyistä.
Helmikuussa 1969 valtiopäivät hyväksyivät perustuslain muutoksen, jonka nojalla kaksikamarisesta kansanedustuslaitoksesta tuli yksikamarinen vuoden 1970 alussa.
Ruotsin valtiopäivillä päätettiin 23. helmikuuta 1966, että maassa suoritettaisiin tutkimus valtion päämiehen asemasta nykyaikaisessa parlamentaarisessa demokratiassa. Maaliskuussa 1973 Palmen hallitus antoi valtiopäiville perustuslain muutosesityksen, joka olisi toteutuessaan riistänyt kuninkaalta hänen valtansa muodollisetkin rippeet. Lainmuutos tuli voimaan kuningas Kustaa VI Aadolfin kuoltua ja hänen pojanpoikansa Kaarle XVI Kustaan noustessa valtaistuimelle syyskuussa 1973.
Toukokuussa 1976 tehdyt puoluekannatusmittaukset osoittivat sosialidemokraattisen puolueen kannatuksen laskeneen Ruotsissa ensimmäisen kerran puoleen vuosisataan alle 40 prosentin, ja vastaavasti porvaripuolueiden kannatuksen lisääntyneen 54 prosenttiin. Iskuina hallitusvastuussa olleille sosialidemokraateille olivat olleet kirjailija Astrid Lindgrenin veroartikkeli Pomperipossa i Monismanien ja elokuvaohjaaja Ingmar Bergmanin muutto ulkomaille verokiistojen vuoksi. Syyskuussa 1976 pidetyt valtiopäivävaalit merkitsivät sosialidemokraattien 40 vuotta kestäneen hallitusvastuun päättymistä. Olof Palme jätti hallituksensa eronpyynnön, ja keskustapuolueen Thorbjörn Fälldin muodosti uuden hallituksen.
Fälldinin hallitus kaatui lokakuussa 1978 kiistaan ydinvoiman lisärakentamisesta, ja valtiopäivät valitsivat uudeksi pääministeriksi kansanpuolueen Ola Ullstenin. Ullstenin hallituksen toimikausi kesti yhden vuoden, minkä jälkeen pääministeriksi palasi Thorbjörn Fälldin lokakuussa 1979. Ola Ullstenista tuli Fälldinin hallituksen ulkoministeri.
Maaliskuussa 1980 järjestetyn kansanäänestyksen nojalla Ruotsi päätti luopua ydinvoiman lisärakentamisesta. Juutinrauman rannalla sijainnut Barsebäckin ydinvoimala suljettiin lopullisesti toukokuussa 2005, ja toimintaan jäivät vielä Oskarshamnin ja Ringhalsin ydinvoimalat.
Syksyllä 1986 Ruotsissa nousi sisäpoliittinen kohu Bofors-yhtymän asekaupoista sotaa käyneisiin maihin, joihin aseiden vienti Ruotsista oli kielletty. Maaliskuussa 1987 Nobel Industrier myönsi, että sen tytäryhtiöt Bofors ja Nobel Kemi olivat syyllistyneet aseiden ja ammusten lainvastaiseen vientiin. Pääministeri Ingvar Carlsson kiisti valtiopäivillä huhtikuussa 1988 ruotsalaisten poliitikkojen sekaantumisen laittomiin asekauppoihin.
Ympäristöpuolue Vihreät pääsi 20 kansanedustajan paikan voimin valtiopäiville ensimmäisen kerran syyskuussa 1988 pidetyissä vaaleissa. Seuraavissa, syyskuun 1991 vaaleissa puolue putosi valtiopäiviltä, mutta palasi sinne jälleen syksyn 1994 vaaleissa.
Sosialidemokraatit kärsivät murskatappion syyskuun 1991 valtiopäivävaaleissa; puolueen osuus annetuista äänistä (38,2 prosenttia) oli alhaisin vuoden 1928 jälkeen. Ingvar Carlssonin hallitus erosi vaalien jälkeen, ja maltillisen kokoomuksen Carl Bildt muodosti uuden hallituksen. Valtiopäivien puhemieheksi valittiin kokoomuksen Ingegerd Troedsson, joka oli ensimmäinen nainen tässä tehtävässä. Toukokuussa 1994 valtiopäivät päättivät pidentää kolmivuotisen vaalikautensa nelivuotiseksi, ja tätä koskeva perustuslain muutos tuli voimaan syksyn 1994 vaalien jälkeen.
Syyskuun 1994 valtiopäivävaaleissa valituista kansanedustajista naisia oli 40 prosenttia, mikä oli sillä hetkellä eniten maailmassa. Vaalien voittajan sosialidemokraattien johtaja Ingvar Carlsson kokosi uuden hallituksen. Kun Carlsson maaliskuussa 1996 jätti politiikan, uudeksi pääministeriksi tuli valtiovarainministeri Göran Persson. Vahvassa nosteessa olleen varapääministerin Mona Sahlinin ura katkesi syksyllä 1995 iltapäivälehti Expressenin nostettua kohun siitä, että hän oli käyttänyt hallituksen luottokorttia henkilökohtaisiin menoihinsa.
1990-luvun lama
1990-luvun alussa kävi selväksi, että ruotsalainen kansankoti oli rakennettu suurelta osin ulkomaisella lainarahalla. Tukholman yliopiston taloustieteen professori Assar Lindbeck oli vuonna 1990 ilmaissut huolensa maa tulevaisuuden näkymistä, koska Ruotsin talouden kehitys oli jo 20 vuoden ajan ollut hitaampaa kuin monien muiden maiden. Suurena syynä tähän hän piti Ruotsin jäykkää työvoimapolitiikkaa: palkat olivat nousseet liian nopeasti ja huoltosuhde oli huono. Ruotsin julkisen sektorin osuus bruttokansantuotteesta oli vuodesta 1970 lähtien kasvanut 70 prosenttiin, mikä oli teollisuusmaiden korkein, ja sen työntekijämäärä oli lisääntynyt puolella miljoonalla.
Ruotsia koetteli vuonna 1992 samanlainen pankkikriisi kuin Suomea, ja valtio joutui pumppaamaan kymmeniä miljardeja kruunuja pankkien pelastamiseen. Maksajiksi joutuivat kaikki veronmaksajat, kuten Suomessakin. Säästöjä etsittiin supistamalla muun muassa lapsilisiä, puoluetukea, kehitysapua ja puolustusmäärärahoja. Ongelmia pahensi syksyllä 1992 puhjennut valuuttakriisi, ja Ruotsin keskuspankki joutui puolustamaan kruunua nostamalla keskuspankkikoron hetkeksi peräti 500 prosenttiin ja lainaamalla ulkomaista valuuttaa 250 miljardin kruunun arvosta. Kun tämäkään ei auttanut, kruunu päästettiin marraskuussa 1992 kellumaan, ja se devalvoitui muutamassa päivässä 9–13 prosenttia suhteessa tärkeimpiin valuuttoihin. Carl Bildtin hallitus antoi tammikuussa 1993 valtiopäiville säästöbudjetin, jolla valtion menoja karsittiin kautta linjan 12 miljardilla kruunulla jo aiemmin sovittujen säästöjen lisäksi, jolloin säästöjen kokonaissummaksi tuli 27 miljardia kruunua. Hallituksella oli vaikeuksia ajaa budjettisäästöjä läpi, koska sillä ei ollut enemmistöä valtiopäivillä.
Laman myötä arvioitiin työttömyydestä muodostuvan riippakivi. Helmikuussa 1993 Ruotsissa oli työttömänä 600 000 henkilöä eli 15 prosenttia työvoimasta.
Ruotsi ja yhdentyvä Eurooppa
Ruotsin valtiopäivät antoivat joulukuussa 1990 hallitukselle valtuudet anoa Euroopan yhteisön jäsenyyttä, ja Ruotsi jätti jäsenhakemuksen Euroopan yhteisölle heinäkuun alussa 1991. Ruotsin valtiopäivät hyväksyivät ETA-sopimuksen marraskuussa 1992 äänin 308–13. Varsinaiset EY-jäsenyysneuvottelut alkoivat helmikuun alussa 1993. Kansanäänestys Euroopan unioniin liittymisestä järjestettiin 13. marraskuuta 1994. Äänestäneistä 52,3 prosenttia kannatti jäsenyyttä, 46,8 prosenttia vastusti sitä ja 0,9 prosenttia äänesti tyhjää. Äänestykseen osallistui 82,4 prosenttia äänioikeutetuista. Vuoden 1995 alussa Ruotsi liittyi Euroopan unionin jäseneksi yhdessä Suomen ja Itävallan kanssa, ja samalla maat erosivat EFTA:sta. Lokakuussa 1996 kaikki Pohjoismaat hyväksyttiin rajamuodollisuudet poistaneeseen Schengen-sopimukseen.
Ruotsi EU:n puheenjohtajana
Ruotsi toimi ensimmäisen kautensa Euroopan unionin puheenjohtajamaana vuoden 2001 alusta saman vuoden kesäkuun loppuun. Pääministeri Göran Persson tiivisti puheenjohtajakauden painotukset kolmeen E-kirjaimeen, jotka tulivat englanninkielisistä sanoista enlargement (laajentuminen), employment (työllisyys) ja environment (ympäristö). Käytännön tasolla Ruotsi sai tunnustusta ulkopoliittisesta aktiivisuudestaan niin Lähi-idässä, Korean niemimaalla kuin Balkanin niemimaallakin. Puheenjohtajakauden kruunasi Yhdysvaltain presidentin George W. Bushin saapuminen Yhdysvaltain ja EU:n huippukokoukseen Göteborgiin 14. kesäkuuta 2001.
Ruotsin toinen kausi EU:n puheenjohtajamaana alkoi heinäkuun alussa 2009 ja kesti vuoden loppuun. Kauden suurin haaste oli kamppailu kansainvälistä finanssikriisiä vastaan.
Anna Lindhin murhasta terrori-iskuihin
Ulkoministeri Anna Lindh joutui puukotuksen uhriksi NK-tavaratalossa Tukholman keskustassa 10. syyskuuta 2003 ja menehtyi saamiinsa vammoihin seuraavana päivänä Karoliinisessa sairaalassa. Puukottaja, serbialaissyntyinen Mijailo Mijailovic tuomittiin elinkautiseen vankeuteen. Uudeksi ulkoministeriksi tuli entinen oikeusministeri Laila Freivalds.
Joulun alla 2010 irakilaissyntyinen itsemurhapommittaja räjäytti itsensä putkipommilla Drottninggatanilla Tukholman keskustassa. Räjähdyksessä loukkaantui lievästi kaksi sivullista. Kyseessä oli Pohjoismaiden ensimmäinen ääri-islamilaisuuteen yhdistetty terroriteko. Joulukuun lopulla Ruotsin ja Tanskan viranomaiset pidättivät viisi henkilöä epäiltyinä terrori-iskun suunnittelusta tanskalaista Jyllands-Posten -lehteä vastaan.
Huhtikuussa 2017 uzbekistanilaissyntyinen mies ajoi varastamallaan kuorma-autolla väkijoukkoon Åhléns-tavaratalon edustalla Drottninggatanin ja Klarabergsgatanin risteyksessä Tukholman keskustassa. Viisi ihmistä sai surmansa ja toistakymmentä loukkaantui. Surmansa saaneista kolme oli ruotsalaisia, yksi belgialainen ja yksi britti. Tekijä oli hakenut Ruotsista turvapaikkaa, mutta hänen hakemuksensa oli evätty ja sen jälkeen hän oli oleskellut maassa laittomasti. Säpo oli tarkkaillut tekijää jo aiemmin, mutta häntä ei ollut katsottu vakavaksi uhaksi. Tapaus järkytti yleistä turvallisuudentunnetta myös muissa Pohjoismaissa.
Porvarit jälleen valtaan
Kokoomuksen puheenjohtajan Fredrik Reinfeldtin johtama porvaririntama voitti syyskuussa 2006 järjestetyt valtiopäivävaalit. Reinfeldt muodosti lokakuun alussa hallituksen, johon tulivat kokoomuksen lisäksi keskusta, kansanpuolue ja kristillisdemokraatit. Ulkoministeriksi nimitettiin entinen pääministeri Carl Bildt. Uusi hallitus joutui kuitenkin melkein saman tien skandaalikierteeseen, kun kauppaministeri Maria Borelius ja kulttuuriministeri Cecilia Stegö Chilo joutuivat eroamaan taloudellisten väärinkäytöstensä paljastuttua. Puolustusministeri Fredrik Odenberg erosi syyskuussa 2007 vastalauseena puolustusmäärärahojen vähentämiselle. Uudeksi puolustusministeriksi tuli kauppaministeri Sten Tolgfors ja uudeksi kauppaministeriksi kansanedustaja Ewa Björling.
Syksyn 2010 valtiopäivävaaleissa porvaririntama säilytti asemansa, ja kyseessä oli ensimmäinen kerta, jolloin oikeisto oli voittanut sosialidemokraatit toisissa peräkkäisissä vaaleissa. Vaalien suurimmaksi yllättäjäksi nousivat ruotsidemokraatit, jotka saivat 20 paikkaa ja pääsivät vaa'ankieliasemaan. Muut puolueet suhtautuivat torjuvasti puolueeseen, jonka juuret olivat uusnatsiliikkeessä, ja useat lehdet olivat ennen vaaleja kieltäytyneet julkaisemasta ruotsidemokraattien vaali-ilmoituksia.
Ruotsidemokraattien suurvoitto
Syyskuun 2014 valtiopäivävaaleissa sosialidemokraatit palasivat Ruotsin suurimmaksi puolueeksi. Vaalien suurin voittaja olivat kuitenkin ruotsidemokraatit, jotka kaksinkertaistivat paikkalukunsa 20:sta 45:een ja nousivat valtiopäivien kolmanneksi suurimmaksi puolueeksi. Edellinen pääministeripuolue kokoomus menetti 23 paikkaa, ja Fredrik Reinfeldt jätti sekä pääministerin että puoluejohtajan paikat. Kaikki muut puolueet kieltäytyivät yhteistyöstä ruotsidemokraattien kanssa, ja sosialidemokraattien puheenjohtaja Stefan Löfven muodosti vähemmistöhallituksen, jolla oli tukenaan 138 kansanedustajaa 349:stä.
Vuoden 2015 aikana Ruotsiin saapui ennennäkemätön pakolaisten virta Lähi-idän konfliktialueilta Irakista ja Syyriasta, jonka sisällissota oli pitkittyessään raaistunut. Suuri osa pakolaisista jatkoi matkaansa Haaparannalta Suomen puolelle. Perinteisesti avointa pakolaispolitiikkaa harjoittanut Ruotsi joutui toteamaan kykenemättömyytensä ottaa vastaan enää lisää turvapaikanhakijoita, kun hakemusten määrä lähestyi loppusyksyllä 2015 jo 150 000:ta. Pakolaiskriisi pohjusti suurelta osin ruotsidemokraattien menestystä myös syyskuun 2018 valtiopäivävaaleissa. Uuden hallituksen kokoaminen osoittautui vaikeammaksi kuin koskaan ennen, ja välillä näytti siltä, että jouduttaisiin järjestämään uudet vaalit. Lopulta tammikuussa 2019 sosialidemokraattien Stefan Löfven sai kokoon vähemmistöhallituksen, jonka takana oli 168 kansanedustajaa.
Ampulex compressa
Jo 1940-luvulla huomattiin lajin pistävän torakkaa kahdesti, mikä muunsi uhrin käyttäytymistä. Viimeaikaisten tarkempien tutkimusten avulla on huomattu sen pistävän tarkasti tiettyihin hermosolmujen kohtiin. Ampulex compressa pistää ensimmäiseksi rintahermosolmuihin, jolloin torakka menettää lievästi eturaajojensa toimintakyvyn. Tämä antaa mahdollisuuden iskeä toisen kerran tarkasti valittuun kohtaan torakan aivoissa, joka säätelee sen pakorefleksiä. Toisen piston seurauksena torakka ei kykene tekemään normaaleja pakoyrityksiä. Pistiäinen, joka on liian pieni raahatakseen torakkaa mukanaan, alkaa ohjata sitä tämän jälkeen pesäänsä ratsastamalla sillä. Ratsastaminen tapahtuu vetelemällä torakan tuntosarvista, ikään kuin torakka olisi talutushihnan perässä. Kun pistiäinen on ratsastanut torakan pesäänsä, se munii sen takaruumiiseen ja peittää pesän sisäänkäynnin pikkukivillä pitääkseen saalistajat loitolla torakasta.
Pökertynyt torakka, joka on menettänyt pakorefleksinsä, makaa liikkumattomana siihen asti, kunnes pistiäisen toukat kuoriutuvat. Tämän jälkeen kuoriutuneet toukat syövät sen sisältäpäin tietyssä järjestyksessä noin kahdeksan vuorokauden kuluessa pitäen torakan mahdollisimman kauan hengissä. Syötyään isäntäeliön toukka muodostaa sen sisälle kotelon. Noin neljän viikon kuluttua täysikasvuinen pistiäinen kuoriutuu kotelosta ja aloittaa aikuisiän vaiheen.
Pistiäinen on tyypillinen trooppisilla seuduilla, Afrikassa, Intiassa ja Tyynenmeren alueella.
Taistelutoverit
Taistelutoverit on vuonna 2001 valmistunut kymmenenosainen toiseen maailmansotaan sijoittuva draamasarja. Sarja perustuu historioitsija Stephen E. Ambrosen kirjoittamaan romaaniin Band of Brothers: E Company, 506th Regiment, 101st Airborne from Normandy to Hitler’s Eagle’s Nest. Sarja kertoo Yhdysvaltain 101. maahanlaskudivisioonan 506. rykmentin E-komppanian vaiheista ennen sotaa ja sen aikana. Sarjan tuottivat Steven Spielberg ja Tom Hanks sotaelokuvan Pelastakaa sotamies Ryan (1998) menestyksekkään yhteistyön innoittamina.
Sarjan tapahtumat, aivan kuten henkilöhahmotkin, perustuvat Ambrosen tutkimuksiin ja tallennettuihin haastatteluihin E-komppanian veteraaneista. Joidenkin veteraanien haastatteluja nähdään osien alussa, mutta heidän henkilöllisyyttään ei paljasteta ennen sarjan viimeistä osaa.
Taistelutoverit oli valmistuessaan kallein koskaan tehty minisarja. Sarjan budjetti oli noin 125 miljoonaa dollaria. Sarja palkittiin kuudella Emmy-palkinnolla sekä yhdellä Golden Globella kategoriassa Paras minisarja tai televisiota varten tehty elokuva. Internet Movie Databasen käyttäjät ovat äänestäneet sen kaikkien aikojen toiseksi parhaaksi televisiosarjaksi (9,5/10).
Sarja on esitetty Suomen televisiossa viidesti: kesällä 2002, syksyllä 2003, Yle Fem -digikanavalla kesällä 2005, Yle TV1:llä 4. kesäkuuta – 6. elokuuta 2008 sekä syksyllä 2009.
Vuonna 2005 sarjasta julkaistiin kaikki kymmenen jaksoa sisältävä DVD-kokoelma, jossa oli mukana myös televisiossa esittämätöntä lisämateriaalia.
Spielberg ja Hanks ovat tuottaneet myös sarjan The Pacific, joka kertoo Tyynenmeren tapahtumista toisessa maailmansodassa. Sarjan ensiesitys oli keväällä 2010, ja Suomessa se esitettiin 28. joulukuuta 2010 – 1. maaliskuuta 2011 Yle TV1:llä.
Sarjan englanninkielisen nimen etymologia
Sarjan englanninkielinen nimi Band of Brothers tulee William Shakespearen historiallisesta näytelmästä Henrik V, jossa Englannin kuningas Henrik V pitää kuuluisan puheen ennen Agincourtin taistelua. Lainauksen lyhennetty versio on myös Ambrosen kirjan ensimmäisellä sivulla, jonka lisäksi Carwood Lipton lainaa tekstiä sarjan viimeisessä osassa.
Osat
Lisäksi myynnissä olevasta DVD-sarjasta löytyy lisämateriaalina dokumentti We Stand Alone Together, jossa on E-komppanian veteraanien haastatteluja sekä näyttelijän muokkaama videopäiväkirja näyttelijöiden saamasta armeijan pikakurssista.
Aitokirpat
Aitokirpat (Altica) on lehtikuoriaisten (Chrysomelidae) heimoon kuuluva suku. Sukuun kuuluu maailmanlaajuisesti noin 300 lajia.
Jokijärvi (Keuruu, Vuoriperä)
Jokijärvi on Keski-Suomessa Keuruulla Vuoriperän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 4,9 hehtaaria, se on 650 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Vehkajärven valuma-alueella (35.49), jonka Parannesjoen valuma-alueeseen (35.493) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 161,8 metriä mpy.
Necropsy
Necropsy on vuonna 1987 perustettu lahtelainen death metal -yhtye. Vuonna 1994 bändi jäi 14 vuoden tauolle. Loppuvuodesta 2008 perustajajäsen Janne Kosonen kokosi yhdessä veljensä Tero Kososen kanssa bändin uudelleen.
Mariahilf
Mariahilf on Itävallan pääkaupungin Wienin 6. kaupunginosa. Kaupunginosa sijaitsee länteen Innere Stadtista ja kuuluu Wienin sisäkaupungin kaupunginosiin. Vuoden 2007 alussa kaupunginosan asukasluku oli 29 523.
Historia
Mariahilf luotiin alun perin Wienin 5. kaupunginosaksi vuonna 1850 viidestä silloisesta esikaupungista, Gumpendorfista, Laimgrubesta, Magdalenengrundista, Mariahilfistä ja Windmühlesta. Vuonna 1861 Wiedenin jaon yhteydessä Mariahilfistä muodostui kaupungin 6. kaupunginosa. Nykyisessä koossaan ja muodossaan Mariahilf on ollut vuodesta 1862 lähtien.
Varhaisimmat tunnetut maininnat Gumpendorfin ja Laimgruben paikkakunnista on 1100- ja 1200-luvuilta.
Walter Schirra
Walter "Wally" Marty Schirra, Jr (12. maaliskuuta 1923 Hackensack, New Jersey – 3. toukokuuta 2007 La Jolla, Kalifornia) oli yksi seitsemästä alkuperäisestä Mercury-avaruusohjelman astronautista. Schirra oli ainoa astronautti, joka lensi Yhdysvaltain kolmessa ensimmäisessä avaruusohjelmassa: Mercuryssä, Geminissä ja Apollossa. Schirralle kirjattiin 295 tuntia ja 15 minuuttia avaruudessa.
Schirra kuoli sydänkohtaukseen 84-vuotiaana vuonna 2007. Schirra oli naimisissa kuolemaansa saakka Josephine Cook Fraserin kanssa. Pariskunnalla oli kaksi lasta.
Kirgiisien sosialistisen neuvostotasavallan lippu
thumb|250px|Kirgiisien sosialistisen neuvostotasavallan lippu Kirgiisien sosialistisen neuvostotasavallan lippu oli Kirgiisien sosialistisen neuvostotasavallan tunnus. Sen otti käyttöön Kirgiisien sosialistinen neuvostotasavalta 22. joulukuuta 1952. Lippu oli pohjaväriltään punainen, ja sen keskellä oli kahden sinisen raidan välissä valkea raita. Raitojen selitettiin virallisesti kuvaavan vuoristoisen maan vuorijonoja ja niiden lumihuippuja. Lipun yläkulmassa on sirppi ja vasara. Aikaisempi lippu oli punainen ja siinä luki kyrillisen kirjaimin: КЫРГЫЗ ССР.
Katso myös
Flagge Kirgisistans
221P/LINEAR
221P/LINEAR on Aurinkoa keskimäärin 3,48 AU:n etäisyydellä kiertävä Jupiterin ryhmän jaksollinen komeetta. Komeetta löydettiin LINEAR-ohjelmalla vuonna 2002.
Heinkel He 162
Saksan ilmailuministeriö (Reichs Luftsfahrt Ministerium RLM) asetti koneen tuotantovaatimukset 10. syyskuuta 1944, ja halusi vastaukset ei-strategisista aineista massatuotettavasta konemallista viimeistään 20. syyskuuta. Volksjägerin piti olla tuotantovalmiina vuoden 1945 uudenvuodenpäivänä.
Heinkel oli jo suunnitellut ehdot täyttävää konemallia ja sai 1 000 koneen tilauksen, jotka piti toimittaa huhtikuussa 1945.
”Kansanhävittäjä”-nimitys aiheutui Hermann Göringin ajatuksesta, että uuden suihkuhävittäjän lentäjinä toimisivat pelkän liitokonekoulutuksen saaneet Hitler-Jugendin jäsenet. Lopulta todettin, että He 162 oli aivan liian monimutkainen lennettäväksi muille kuin kokeneille lentäjille.
Saksan antautuessa 8. toukokuuta 1945, 120 He 162:ta oli toimitettu, 200 oli valmiina ja 600 rakenteilla.
Mallit ja muunnokset
pienoiskuva|Heinkel He 162 sodan jälkeen Yhdysvaltain armeijan testeissä
Sirotytönkorento
Sirotytönkorento (Coenagrion pulchellum) on tytönkorentoihin kuuluva pienikokoinen sudenkorento.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|Naaras Sirotytönkorennon ulkonäkö on samankaltainen kuin monien muiden tytönkorentojen. Koiraan takaruumis on kapea, ja sen toisessa jaokkeessa on tumma kuvio, joka näyttää ikään kuin paksulta Y-kirjaimelta tai ääniraudalta. Olkajuovat ovat koiraalla kapeat ja useilla yksilöillä osittaiset. Koiraalla ja naaraalla on M-kirjainta muistuttava kaulus, jossa on kolmiomainen, päästään tylppä ja sivuliuskojen pituinen keskiliuska. Naaraan takaruumiin värityksessä esiintyy huomattavaa vaihtelua. Selkäpuoli voi olla melkein kokonaan tumma, mutta usein siinä on vaaleitakin alueita.
Sirotytönkorennon takaruumiin pituus on 24–29 mm ja takasiiven pituus 17–22 mm.
Levinneisyys ja elinympäristö
Lajia tavataan yleisenä Länsi-, Keski- ja Pohjois-Euroopassa sekä Aasian länsiosissa ja Siperiassa Altaivuoristolle asti. Lajin elinalueet ovat muuttumassa hajanaisemmiksi eteläisimmässä Euroopassa. Suomessa Jyväskylän eteläpuolella sirotytönkorentoa esiintyy yleisesti ja runsain määrin.
Elinympäristönä sirotytönkorento pitää enimmäkseen seisovien vesien alueista. Laji suosii varsinkin runsaskasvustoisia meren- ja järvenlahtia sekä lampia, nykyään enenevässä määrin myös suolampia.
Elintavat
Sirotytönkorennon lentoaika on kesäkuun alusta elokuun loppupuolelle. Päälentoaika ajoittuu kesäkuun puolivälistä heinäkuun puoleenväliin.
Piiat
Piiat on Kathryn Stockettin samannimiseen menestysromaaniin perustuva yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 2011. Sen on ohjannut ja käsikirjoittanut Tate Taylor. Elokuvan pääosia näyttelevät Emma Stone, Viola Davis, Bryce Dallas Howard, Allison Janney, Octavia Spencer ja Jessica Chastain.
Octavia Spencer voitti roolisuorituksestaan parhaan naissivuosan Oscarin. Elokuva oli ehdolla myös parhaan elokuvan, parhaan naispääosan (Davis) ja parhaan naissivuosan (Chastain) Oscar -sarjassa. Elokuva sai Screen Actors Guild -palkinnon vuoden 2011 parhaasta näyttelijäkokoonpanosta.
Bill Vukovich
William "Bill Vukovich" Vucerovich (13. joulukuuta 1918 Fresno, Kalifornia, Yhdysvallat – 30. toukokuuta 1955 Indianapolis, Indiana, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen autourheilija, joka muistetaan erityisesti kahdesta Indianapolis 500 -voitostaan.
Vukovich oli suvultaan serbialaista alkuperää. Hän ajoi aluksi kääpiöautojen kilpailuja Amerikassa ennen osallistumistaan ensimmäiseen Indianapolis 500 -kilpailuunsa vuonna 1951. Hänen ensimmäinen Indy 500 -kilpailunsa päättyi keskeytykseen. Hän sai ensimmäiset pisteensä seuraavana vuonna ajettuaan kilpailun nopeimman kierroksen vaikka jäikin vasta sijalle 17. Seuraavana vuonna Vukovich valtasi paalupaikan, ajoi kilpailun voittoon ja kaiken lisäksi vielä kilpailun nopeimman kierroksen. Seuraavana vuonna hän starttasi 19. ruudusta voittoon, mutta ei saanut kilpailun nopeinta kierrosta haltuunsa. Molemmat voittonsa Vukovich ajoi Kurtis-Krat Offenhauserin autolla n:o 14.
Vukovich kuoli seuraavan vuoden kisassa Rodger Wardin, Al Kellerin sekä Johnny Boydin tultua aluksi kierroksella häntä vastaan. Ensin Wardin auto pyörähti osuen Kelleriin, joka taas menetti autonsa hallinnan osuen suoraan Boydin autoon, joka vuorostaan osui Vukovichin autoon, jolloin Vukovichin auto lensi rata-aidan yli. Auto heitti useita voltteja ja siinä yhteydessä Vukovich lensi autostaan ulos ja sai surmansa.
Vukovichista tuli ensimmäinen Indianapolisissa kuollut sitten Floyd Robertsin vuoden 1939 ja ensimmäinen kuollut kuljettaja, joka oli onnistunut voittamaan tuon kilpailun. Vukovichin F1-saldoksi (tai oikeastaan Indianapolis 500 -saldoksi) jäi viisi kilpailua, kaksi voittoa, yksi paalupaikka ja kolme nopeinta kierrosta. Vukovichin voittoprosentti oli 40 %. Vain Formula 1 -sarjan viisinkertaisella maailmanmestarilla Juan Manuel Fangiolla ja Lee Wallardilla voittoprosentti oli parempi (47 % ja 50%). Vuonna 1991 Vukovich valittiin International Motorsports Hall of Fameen ja seuraavana vuonna Motorsports Hall of Fame of Americaan.
Bill Vukovichin poika Billy Vukovich ja lapsenlapsi Bill Vukovich III ovat myös kilpailleet Indianapolis 500:ssa.
Pahkalammi (Mänttä-Vilppula)
Pahkalammi on Pirkanmaalla Mänttä-Vilppulassa Ylä-Kolkin kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,5 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä. Lammen pohjoispuolelta kulkee lakkautettu Haapamäki–Pori-rata.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Vehkajärven valuma-alueella (35.49), jonka Parannesjoen valuma-alueeseen (35.493) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 157,3 metriä mpy.
Kardinaalinepos
pienoiskuva|Pietro Ottoboni, viimeinen "virallinen" kardinaalinepos.
Kardinaalinepos oli kardinaali, jonka nimittänyt paavi oli tämän sukulainen. Yleensä kyseessä oli juuri eno tai setä.
Paavien tapa nimittää sukulaisiaan kardinaalinepoksiksi sai alkunsa keskiajalla, ja huippunsa tapa saavutti 1500- ja 1600-luvulla. Paavien Avignonin vankeudesta aina Innocentius XII:n vuonna 1692 julkaistuun nepotisminvastaiseen Romanum decet pontificem -bullaan saakka hallinneet paavit ilman kardinaalinepoksia olivat selvä poikkeus. Samoin kaikki renessanssin aikana hallinneet kardinaaleja nimittäneet paavit käyttivät kardinaalinepoksia, jotka yleensä olivat heidän veljen- tai sisarenpoikiaan.
Kardinaalinepokset olivat aikanaan hyvin vaikutusvaltaisia henkilöitä kirkon sisällä, ja kardinaalinepos olikin kardinaalikollegion epävirallinen johtohenkilö. Nepotismiin perustunut kardinaalineposten nimittäminen osoittautui myöhemmin järjestelmänä epäkohdaksi, ja siksi se lopetettiin asteittain 1600-luvulla. Viimeinen kardinaalinepos oli Pietro Ottoboni – jota ei pidä sekoittaa paavi Aleksanteri VIII:een, jolla oli sama nimi. Ottobonin kuoltua kardinaalineposten nimittäminen lopetettiin, ja kardinaalineposten paikan kardinaalikollegion johtajana otti kardinaalivaltiosihteeri.
Frederic Curzon
Ernest Frederic Curzon (4. syyskuuta 1899 Lontoo – 6. joulukuuta 1973 Bournemouth) oli brittiläinen light music -säveltäjä, urkuri ja kapellimestari.
Kardinaalinepos
Historia
Kardinaalinepoksien instituutio kesti yli seitsemän vuosisataa aina 1000-luvulta 1700-luvulle. Kardinaalinepoksien historia liittyi läheisesti paaviuden historiaan, ja kardinaalinepoksien tilanne heijasteli yleensä myös silloista paaviuden tilannetta. Esimerkiksi vahvojen kardinaalinepoksien aikana voitiin vakuuttavasti todeta, että hallitseva paavi oli vallaltaan heikko ja siten kardinaalinepoksensa ohjailtavissa. Vuodesta 1566 vuoteen 1692 kardinaalinepokselle kuului myös voimakkaan paavin kuurian viraston johto, minkä kautta kardinaalinepokset olivat paaviin vaikuttavien taustavaikuttajien lisäksi myös virallisessa asemassa kirkon sisällä. Vasta 1700- ja 1800-luvuilla kardinaalinepoksien valta alkoi huomattavasti laskea samalla kun vastaavasti kardinaalivaltiosihteerien valta nousi. Viimeistään paaviuden maallisen vallan kadotessa nepotistisuus hävisi paavien toiminnasta.
Ennen vuotta 1566
pienoiskuva|vasen|Ranuccio Farnese, josta [[Paavali III teki kardinaalin vain viidentoista vuoden iässä]]
Frederic Curzon
Curzon opiskeli alun perin pianonsoittoa. Hän aloitti uransa mykkäelokuvien säestäjänä ja soitti 16-vuotiaasta asti Lontoon teattereissa. Hän myös johti säestäviä orkestereita. Curzon oli yksi ensimmäisistä sähköurkujen soittajista maassaan ja piti monia resitaaleja. Hän päätti erikoistua säveltämiseen saavutettuaan menestystä Robin Hood Suite -teoksellaan (1937). Muihin Curzonin keskeisiin teoksiin kuuluvat In Malaga -sarja ja jousiorkesterille sävelletty karakterikappale The Boulevardier (1940), josta on tehty monia sovituksia.
Kardinaalinepos
Ennen vuotta 1566
Vuonna 1059 annettu paavi Nikolaus II:n säädös In Nomine Domini oli perustana kardinaalien keskinäiselle hierarkialle, jossa kardinaalit jakautuivat kardinaalipiispoihin, kardinaalidiakoneihin sekä kardinaalipappeihin, ja se myös mahdollisti kardinaalineposten ja muiden kardinaalien väliset eriarvoisuudet. Ensimmäinen tunnettu kardinaalinepos oli vuoden 1015 tienoilla kardinaaliksi nimitetty Lotario-niminen mies, joka oli nimittäjänsä paavi Benedictus VIII:n serkku. Benedictus VIII ei nimittänyt ainoastaan yhtä sukulaistaan kardinaaliksi, vaan hän myös teki veljestään Giovannista, josta myöhemmin tuli paavi Johannes XIX, sekä serkustaan Teofilattosta – myöhemmin Benedictus IX – kardinaalidiakoneita. Ensimmäisten kardinaalineposten joukkoon kuuluu myös Anselmo da Baggio Luccasta, josta hänen veljensä tai mahdollisesti setänsä tai enonsa paavi Aleksanteri II teki kardinaalinsa.
Vuosina 1342–1352 hallinnut paavi Klemens VI rikkoi edeltäjiensä ennätykset kardinaalineposten nimittämisessä nimittäen 20. syyskuuta 1342 viisi sukulaistaan kardinaaleiksi samana päivänä. Kardinaalineposten määrää hillitäkseen vuonna 1464 pidetty kirkolliskokous päätti asettaa rajan, jonka mukaan kardinaalinepoksen virkoihin sai nimittää vain yhden kerrallaan. Viides lateraanikonsiili taas julisti vuonna 1514, että sukulaisista huolehtiminen oli suositeltavaa ja että kardinaalineposten nimittäminen oli yleensä myös suositeltavaa, ja joissakin tapauksissa sen katsottiin olleen oikeutettua, jotta perheenjäsenistä voitaisiin pitää huolta.
Esimerkkinä paavien harjoittamasta nepotismista kardinaalinimityksissä ja käytännöstä seuranneesta paavinistuimen turmeluksesta voidaan pitää 1400-luvulla hallinneen paavi Calixtus III:n toimintaa. Tämä Borgian sukuun kuulunut paavi teki kahdesta veljenpojastaan kardinaalin. Toisesta nepotistisesti nimitetystä kardinaalista tuli myöhemmin Aleksanteri VI, joka tuli myöhemmin tunnetuksi yhtenä historian huonomaineisimpana paavina, ja hänen aikanaan paavius oli selvässä alennustilassa. Paavi Aleksanteri VI harjoitti itsekin nepotismia, ja hän jopa suunnitteli Kirkkovaltion antamista pojalleen. Aleksanteri VI nosti myös rakastajattarensa veljen Alessandro Farnesen kardinaaliksi, ja tästä tuli myöhemmin paavi Paavali III. Paavali III jatkoi perinteitä valitsemalla kaksi veljenpoikaansa – iältään 14 ja 16 vuotta – kardinaaleiksi.
Kardinaalineposten nauttimasta vallasta kertoo vuosina 1555–1559 hallinneen paavi Paavali IV:n vanhoina päivinään antama lausunto, jonka mukaan hän oli "langennut lähes täydellisesti kardinaalinepostensa vaikutusvallan alle". Toinen kardinaalinepoksensa vallassa ollut paavi oli vuosina 1559–1565 paavina toiminut Pius IV joka vuosina 1561–1565 siirsi yli 350 000 silloista Italian scudia sukulaisilleen.