cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Primorjen piiri (Arkangelin alue)
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan piirissä asui 26 327 henkeä, jotka kaikki katsottiin maaseutuasukkaiksi. Piirin rajojen sisäpuolella sijaitsee kolme piiriin kuulumatonta kaupunkipiiriä: Arkangeli, Severodvinsk ja Novodvinsk.
Piiriin kuuluu 19 maalaiskuntaa:
Perinteisiä elinkeinoja ovat merenkulku, kalastus ja maanviljely. Arkangeli-Vaskovon lentoasema sijaitsee piirissä, Vaskovon taajaman lähellä, linnuntietä noin 12 kilometriä Arkangelista etelään. Myös ainakin Solovetskissa ja Frans Joosefin maan Nagurskajassa on lentoasema.
Niilo Savolainen
Niilo (Nils) Savolainen (19. elokuuta 1824 Nilsiä – 21. tammikuuta 1913 Otava) oli suomalainen puuseppä ja runoilija.
NHL-kausi 1925–1926
NHL-kausi 1925–1926 oli National Hockey Leaguen historian yhdeksäs kausi. Sen aikana seitsemän joukkuetta pelasi kukin 36 runkosarjaottelua. Liigaan liittyi uutena joukkueena Pittsburgh Pirates. Lisäksi Hamilton Tigers vaihtoi paikkakuntaa New Yorkiin, ja siitä tuli New York Americans. NHL:n pudotuspelien loppuotteluissa Montreal Maroons kukisti runkosarjan voittaneen alkuperäisen Ottawa Senatorsin yhteismaalein 2–1. Eddie Gerardin valmentama Maroons vei nimiinsä myös Stanley Cupin kukistettuaan finaalisarjassa edellisvuoden mestarin Victoria Cougarsin otteluvoitoin 3–1. Stanley Cup -finaalit pelattiin ensimmäistä kertaa Montreal Forumissa. Vuoden 1926 Stanley Cupin finaalit olivat viimeiset, jolloin muiden kuin NHL-liigan seurat saattoivat enää taistella Stanley Cupin voitosta.
Runkosarjan piste- ja maalipörssin sekä arvokkaimmalle pelaajalle myönnettävän Hart Trophyn voitti Montreal Maroonsin keskushyökkääjä Nels Stewart. Hän keräsi pelaamissaan 36 ottelussa yhteensä 42 tehopistettä, joista 34 oli maaleja ja 8 syöttöpisteitä.
Runkosarjan pistepörssi
''Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit''
Loppuottelut
Montreal Maroons voitti NHL:n mestaruuden yhteismaalein 2-1 ja eteni Stanley Cupin loppuotteluun WHL-liigan mestaria Victoria Cougarsia vastaan. Montreal Maroons voitti loppuottelusarjan voitoin 3-1.
Pettävän varjon uudet seikkailut
Pettävän varjon uudet seikkailut sai ensi-illan Yhdysvalloissa 17. marraskuuta vuonna 1939 ja Suomessa Pettävän varjon uudet seikkailut ilmestyi yhdeksän vuotta myöhemmin 23. heinäkuuta 1948.
Ilmestymisaikaansa elokuvaa mainostettiin nimellä Return of the Thin Man ennen kuin se vaihdettiin Another Thin Maniksi.
Juoni
Nick ja Nora Charles (Powell ja Loy) palaavat New Yorkiin koiransa ja poikansa kanssa. Heidät kutsutaan viettämään viikonloppua eversti Burr MacFay’n (Smith) taloon Long Islandille. MacFay haluaa hyvin tuntemansa etsivän tutkimaan uhkauksia, joita hän on saanut Phil Churchilta (Leonard). Kun MacFay kuolee, Churchista tulee pääepäilty. Nick on kuitenkin skeptinen; hänen mielestään jotain paljon monimutkaisempaa on tekeillä. MacFay’n tyttärellä (Grey), taloudenhoitajalla (Gordon) tai monilla muilla taitaa olla näppinsä pelissä vanhan everstin kuolemassa.
Soraya Arnelas
Soraya Arnelas, taiteilijanimeltään Soraya (s. 13. syyskuuta 1982) on suosittu espanjalainen laulaja. Hän edusti Espanjaa Eurovision laulukilpailussa 2009 kappaleella La noche es para mí. Kilpailun finaalissa hän sijoittui 23:nneksi 23 pisteellä.
Vere Gordon Childe
thumb|oikea| Vere Gordon Childe noin vuonna 1930. Vere Gordon Childe eli V. Gordon Childe (14. huhtikuuta 1892 Sydney, Uusi Etelä-Wales, Australia – 19. lokakuuta 1957 Mount Victoria, Uusi-Etelä Wales, Australia) oli australialainen arkeologi ja kielitieteilijä, joka oli erikoistunut Euroopan esihistorian tutkimukseen. Sosialistina Childe hyväksyi marxilaisuuden sosioekonomisen teorian ja oli varhainen, joskin epäsovinnainen marxilaisen arkeologian kannattaja. Childe työskenteli suurimman osan elämästään akateemisella uralla Isossa-Britanniassa, aluksi Edinburghin yliopistossa ja myöhemmin arkeologian laitoksella University College London -yliopistossa Lontoossa. Hän kirjoitti lukuisia uraauurtavia teoksia arkeologista ja esihistoriasta, tunnetuimpina teokset Man Makes Himself (1936) ja What happened in History (1942).
Childeä on pidetty yhtenä tärkeimmistä oman aikansa arkeologeista ja esihistorian tutkijoista. Paikallista tutkimusta hyödyntäen hän kykeni luomaan laajempaa synteesiä Lähi-idän ja Euroopan esihistoriasta. Childe muistetaan myös marxilaispainotteisista ajatuksistaan yhteiskunnan kehittymisestä, kuten neoliittisesta vallankumouksesta ja urbaanista vallankumouksesta.
Childe oli teoreetikko, joka yhdisteli arkeologian tutkimustuloksia. Hän kirjoitti etenkin maanviljelyn ja kaupungistumisen leviämisestä Eurooppaan teoksissaan The Dawn of European Civilization (1925) ja Man Makes Himself (1936). Nykyisen tietämyksen mukaan maanviljely on kehittynyt itsenäisestä useassa paikassa maapallolla. Lähi-idästä maanviljelytaito saapui Eurooppaan noin 7000 eaa. Kreetalle – 6500 eaa. (Etelä-Kreikka) ja levisi hitaasti kohti luodetta; ensimmäiset merkit maanviljelyksestä esimerkiksi Britteinsaarilla ovat ajalta 4500–4000 eaa.
Perhetausta
V. Gordon Childe syntyi 1892 Sydneyssä Australiassa keskiluokkaiseen perheeseen. Hänen isänsä Stephen Childe opiskeli Sydneyn yliopistossa ennen siirtymistään Britanniaan, jossa hän opiskeli Oxfordin yliopistossa ja teki erilaisia töitä opettajana eri puolilla Britanniaa. Vuonna 1871 Stephen avioitui Mary Ellen Latcfordin kanssa. Perhe muutti takaisin Australiaan vuonna 1878. Ensimmäisen vaimonsa kuoleman jälkeen Stephen Childe meni vuonna 1886 naimisiin Harriet Elisa Gordonin kanssa. V. Gordon Childe syntyi tästä avioliitosta ja varttui perheen maatalossa Wentworth Fallsissa Blue Mountain -vuorilla Sydneyn länsipuolella.
Yliopistoissa Sydneyssä ja Oxfordissa: 1911–1917
Childe ryhtyi opiskelemaan antiikintutkimusta Sydneyn yliopistossa vuonna 1911. Opiskeluaikanaan hän tutustui klassiseen arkeologiaan tunnettujen arkeologien Heinrich Schliemannin ja Sir Arthur Evansin teosten kautta. Yliopistoaikana hän myös aktivoitui poliittisesti ja kiinnostui sosialismista ja marxismista. Hän tutustui marxilaisten teoreetikkojen Karl Marxin ja Friedrich Engelsin teoksiin sekä myös filosofi Hegelin marxilaisvaikutteisiin teorioihin. Childe valmistui yliopistosta vuonna 1914 ja sai lukuisia eri kunnianosoituksia ja palkintoja.
Saamansa 200 punnan stipendin avulla Childe saattoi samana vuonna jatkaa opintojaan Queen's Collegessa Oxfordin yliopistossa Britanniassa. Childe opiskeli klassista arkeologiaa ja kielitiedettä muun muassa John Beazleyn ja Arthur Evansin oppilaana. Vuonna 1915 hän julkaisi ensimmäisen akateemisen artikkelinsa "On the Date and Origin of Minyan Ware", joka ilmestyi Journal of Hellenic Studies -lehdessä. Vuonna 1916 hän sai valmiiksi lopputyönsä The Influence of Indo-Europeans in Prehistoric Greece (Indoeurooppalaisten vaikutus esihistoriallisessa Kreikassa), jossa ilmeni hänen kiinnostuksensa yhdistää filologisia ja arkeologisia todisteita.
Oxfordissa Childe oli aktiivisesti mukana sosialistisessa opiskelijaliikkeessä, joka vastusti konservatiivis-oikeistolaista yliopistohallintoa. Hänen paras ystävänsä tuona aikana oli myöhemmin aktiivisena kommunistipoliitikkona tunnetuksi tullut intialais-ruotsalaissyntyinen Rajani Palme Dutt. Ensimmäisen maailmansodan aikana Childe kampanjoi aktiivisesti vankeusrangaistukseen tuomittujen aseistakieltäytyjien puolesta. Childe itse ei kuitenkaan koskaan saanut kutsua armeijaan, todennäköisesti heikon terveytensä ja huonon näkönsä takia.
Varhainen ura Australiassa: 1918–1921
Kolmen vuoden opiskelun jälkeen Childe palasi Australiaan vuonna 1917. Hän toimi hetken latinan kielen opettajana Maryborough'ssa Queenslandissa, mutta siirtyi pian Sydneyn yliopiston St Andrew's Collegeen saatuaan sieltä viran. Sidneyssä Childe meni jälleen mukaan Australian sosialistiseen liikkeeseen ja osallistui aktiivisesti asevelvollisuutta vastustavaan toimintaan. Vuonna 1918 hän osallistui yhtenä puhujana vahvasti sosialistishenkiseen kansainväliseen rauhankonferenssiin, jossa suoraan vastustettiin Australian hallituksen suunnitelmia saattaa voimaan miesten yleinen asevelvollisuus. Uutinen Childen osallistumisesta konferenssiin tuli kuitenkin yliopiston tietoon, ja hänet painostettiin jättämään virkansa yliopistossa, etteivät hänen sosialistiset aatteensa leviäisi opiskelijoiden keskuuteen.
Koska Childen akateeminen ura oli näin päättynyt, hän päätyi etsimään töitä sosialistisesta liikkeestä. Elokuussa 1919 hänestä tuli Australian työväenpuolueen poliitikon John Storeyn sihteeri ja puheiden kirjoittaja. Puolueen voitettua New South Walesin osavaltiovaalit vuonna 1920 Storeysta tuli osavaltion pääministeri. Työskentely työväenpuolueessa antoi Childellä hyvän näköalapaikan puolueen rakenteeseen ja historiaan mutta tuotti pettymyksen. Childen mielestä poliittista valtaa saanut työväenpuolue petti sosialistiset ihanteet ja liukui kohti keskustaa ja kapitalismia. Childen poliittiset näkemykset siirtyivät yhä enemmän vasemmalle, ja hän liittyikin Australiassa kiellettyyn vallankumoushenkiseen ja antikapitalistiseen Industrial Workers of the World -järjestöön. Storey lähetti vuonna 1921 Childen Lontooseen toimimaan osavaltion tiedonantajana brittiläiselle lehdistölle. Saman vuoden joulukuussa Storey kuitenkin kuoli, ja muutamaa päivää myöhemmin osavaltiovaaleissa valta siirtyi takaisin oikeistolaisille. Uusi pääministeri George Fuller totesi Childen työn Britanniassa tarpeettomaksi, ja alkuvuodesta 1922 hänen työsuhteensa päättyi.
Lontoon aika ja ensimmäiset kirjat: 1922–1926
Todettuaan, ettei pystyisi löytämään akateemista työtä Australiassa, Childe päätti jäädä Lontooseen. Koska hänen oli aluksi vaikea saada työtä, vietti hän paljon aikaa British Museumissa ja Royal Anthropological Instituten kirjastossa opiskelemassa. Hänestä myös tuli aktiivinen jäsen Lontoon sosialistisessa liikkeessä, jossa hän tapasi muita vasemmistoaktiiveja, kuten Ramsay MacDonaldin, Aldous Huxleyn, H. G. Wellsin, H. N. Brailsfordin, Elsa Lanchesterin ja Rose Macauleyn. Childe loi yhteyksiä myös Britannian kommunistiseen puolueeseen ja kirjoitti puolueen Labour Monthly -lehteen.
Childe oli saanut mainetta "poikkeuksellisena esihistorian tutkijalupauksena", ja hän alkoi saada kutsuja muualle Eurooppaan tutkimaan esihistoriallisia esineitä. Hän matkusti vuonna 1922 muun muassa Wieniin Itävaltaan, jossa hän Luonnontieteellisessä museossa tutki aikaisemmin tutkimatonta Bukowinan Schipenitzistä (nyk. Ukrainassa) löydettyä maalattua neoliittista keramiikkaa. Tutkimustuloksensa hän julkaisi seuraavana vuonna Journal of the Royal Anthropological Institute -julkaisusarjassa. Childen palattua Lontooseen hänet palkattiin kolmen keskusta-vasemmistolaisen Liberal Partyn parlamenttiedustajan avustajaksi. Lisätuloja kielitaitoinen Childe sai tekemällä käännöksiä Kegan Paul, Trench, Trübner & Co -kustantamolle ja pitämällä toisinaan luentoja esihistoriasta London School of Economics -yliopistossa.
Childen ensimmäisen kirjan How Labour Governs julkaisi vuonna 1923 London Labour Company. Teoksessa hän tarkasteli Australian työväenpuoluetta ja sen suhdetta Australian työväenliikkeeseen. Childe uskoi, että vaaleissa valituksi tulleet sosialistit hylkäsivät sosialistiset ihanteet ja tavoittelivat henkilökohtaista hyötyä. Childen elämäkerran kirjoittaja Sally Green (1981) on todennut, että teoksella oli omana aikanaan erityistä merkitystä, koska se julkaistiin samaan aikaan kun Britannian työväenpuolueesta oli tulossa merkittävä toimija maan politiikassa ja se uhkasi entisen kahden valtapuolueen, konservatiivien ja liberaalien valta-asemaa. Vuonna 1924 työväenpuolue nousikin valtaan Britanniassa ensimmäistä kertaa.
Vuonna 1923 Childe valittiin Kuninkaallisen antropologisen instituutin jäseneksi. Samana vuonna hän matkusti Lausanneen, Berniin ja Zürichiin tutkimaan esihistoriallista aineistoa. Vuonna 1925 instituutti tarjosi hänelle virkaa instituutin kirjastonhoitajana, ja sen ansiosta hän saattoi vahvistaa yhteyksiään alan tutkijoihin ympäri Eurooppaa. Samalla hän tutustui suurimpaan osaan Britannian suhteellisen pienestä arkeologikunnasta. Hän ystävystyi muun muassa toisen marxilaisen arkeologin O. G. S. Crawfordin kanssa.
Vuonna 1925 Kegan Paul, Trench, Trübner & Co -kustantamo julkaisi Childen toisen kirjan The Dawn of European Civilisation, jossa hän kokosi yhteen vuosien tutkimustuloksensa Euroopan esihistoriasta. Julkaisu oli omana aikanaan varsin merkittävä teos, koska se loi laajempaa kuvaa Euroopan esihistoriasta, kun useimmat arkeologit keskittyivät paikallishistoriaan. Teos myös esitteli Britanniassa uuden "arkeologisen kulttuurin" -käsitteen ja ohjasi tieteenalan kehittymistä kohti kulttuurihistoriallista arkeologiaa. Childen seuraava teos The Aryans: A Study of Indo-European Origins ilmestyi vuonna 1926. Teoksessa hän käsittelee teoriaa sivilisaation leviämisestä Eurooppaan Lähi-idästä arjalaisina tunnetun indoeurooppalaisen kieliryhmän välityksellä. Myöhemmin Childe vältteli kirjansa mainintaa kansallissosialistien otettua termin "arjalaiset" käyttöön rotuopillisissa yhteyksissä. Edellä mainituissa teoksissa Childe hyväksyi maltillisen diffusionismin, jonka mukaan useimmat kulttuuripiirteet leviävät yhteisöstä toiseen, ja oli myös mahdollista, että samat kulttuuripiirteet saattoivat kehittyä itsenäisesti eri paikoissa. Tämä teoria oli ristiriidassa Grafton Elliot Smithin hyperdiffusionismiteorian kanssa, jonka mukaan kaikki samanlaiset kulttuuripiirteet olivat samaa alkuperää.
Arkeologin professorina Edinburghissa 1927–1946
Vuonna 1927 Childelle tarjottiin vastaperustettua arkeologian professorin (Abercromby Professor of Archaeology) virkaa Edinburghin yliopistossa. Virka oli nimetty tunnetun Skotlannin esihistorian tutkijan Lordi John Abercrombyn mukaan. 35-vuotiaana Childestä tuli ainoa akateeminen esihistorian opettaja Skotlannissa. Monet Skotlannin arkeologit pitivät häntä ulkopuolisena ja vailla paikallista tietämystä Skotlannin esihistoriasta. Vihamielisyydestä ja kateuden ilmapiiristä huolimatta Childe löysi myös useita ystäviä Edinburghista, kuten Sir W. Lindsay Scottin, Alexander Curlen, J. G. Callenderin, Walter Grantin ja Charles G. Darwinin. Darwinista (Charles Darwinin pojanpoika) tuli Childen erityisen hyvä ystävä ja Childestä tuli hänen nuorimman poikansa kummisetä.
Edinburghin yliopistossa Childe keskittyi tutkimukseen. Hän kerrotaan olleen erittäin ystävällinen oppilaitaan kohtaan, mutta hänellä oli vaikeuksia esiintyä suurelle yleisölle. Childe uudisti esihistorian opetusta siten, että se alkoi rautakaudesta ja eteni kronologisesti taaksepäin aina paleoliittiselle kaudelle saakka, mitä monet opiskelijat kuitenkin pitivät hämmentävänä. Childe myös perusti Edinburghiin arkeologisen seuran (Edinburgh League of Prehistorians), jonka kautta hän otti innokkaimpia opiskelijoitaan mukaan kaivauksille ja kutsui kaupunkiin vierailevia luennoitsijoita. Childe oli varhainen kokeellisen arkeologian kannattaja, mikä näkyi myös hänen opetuksessaan. Esimerkiksi vuonna 1937 hän teki kokeita selvittääkseen paremmin lasitustekniikkaa, jota oli käytetty rautakaudella useissa Pohjois-Britannian linnoituksissa.
Pettävän varjon seuraaja
Pettävän varjon seuraaja on toinen Pettävä varjo-elokuva ja W. S. Van Dyken ohjaama yhdysvaltalainen rikos-/komediaelokuva vuodelta 1936. Pääosissa ovat William Powell ja Myrna Loy heidän kuudennessa yhteisessä elokuvassaan. Sivuosissa ovat muun muassa Skippy-koira ja James Stewart.
Vere Gordon Childe
Arkeologin professorina Edinburghissa 1927–1946
Childe osallistui säännöllisesti konferensseihin ympäri Eurooppaan, ja hän osasi sujuvasti useita eri kieliä. Vuonna 1935 hän vieraili ensimmäisen kerran Neuvostoliitossa, jossa hän vietti 12 päivää Leningradissa ja Moskovassa. Sosialistinen valtio teki häneen suuren vaikutuksen, ja hän oli erityisen kiinnostunut neuvostoliittolaisesta arkeologiasta.
Pettävän varjon seuraaja
Pettävän varjon seuraaja perustuu Dashiell Hammettin tarinaan, josta käsikirjoituksen laativat Albert Hackett ja Frances Goodrich. Pettävän varjon seuraaja ilmestyi teattereihin Yhdysvalloissa joulupäivänä vuonna 1936 ja Suomessa Pettävän varjon seuraaja sai ensi-iltansa vuotta myöhemmin 26. syyskuuta. Metro-Goldwyn-Mayer tuotti elokuvan kuten edellisen osansakin.
Arthur Rimbaud
Jean Nicolas Arthur Rimbaud (20. lokakuuta 1854 Charleville – 10. marraskuuta 1891 Marseille) oli ranskalainen runoilija. Hän oli kirjallisuudessa harvinainen ”lapsinero”, jonka tuotanto syntyi teini-iässä. Rimbaud lopetti kirjoittamisen jo 21-vuotiaana, ja jonkin aikaa ennen kuin Rimbaud’n tuotanto löydettiin. Häntä pidetään Charles Baudelairen ohella toisena suurena runouden modernisoijana.
Pettävän varjon seuraaja
Elokuva sai vuonna 1937 yhden Oscar-ehdokkuuden parhaasta sovitetusta käsikirjoituksesta. Pettävän varjon seuraajaa pidetään sarjan parhaimpana elokuvana.
Vere Gordon Childe
Arkeologin professorina Edinburghissa 1927–1946
Palattuaan Britanniaan hänestä tuli äänekäs Neuvostoliiton puolestapuhuja, joskin hän suhtautui hyvin kriittisesti osaan Neuvostoliiton hallituksen politiikasta, erityisesti sen tekemään Molotov-Ribbentrop-sopimukseen Saksaan kanssa. Vakaumuksellisena sosialistina Childe irtisanoutui jo varhain Euroopan fasistisista liikkeistä. Erityisen raivoissaan hän oli natsien tavasta käyttää esihistoriaa arjalaisen rotutaustansa korostamiseen. Childe tuki Britannian hallituksen päätöstä taistella fasistien valtaa vastaan toisessa maailmansodassa ja oli päättänyt tehdä itsemurhan, jos natsit valloittavat Britannian. Vaikka Childe vastusti Saksan ja Italian fasisteja, hän oli myös kriittinen imperialistisille ja kapitalistisille hallituksille Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Viimeksi mainitun hän kuvasi usein olevan täynnä "iljettäviä fasistihyenoja".
Arthur Rimbaud
Elämä
thumb|Arthur Rimbaud’n ”des Assis” -runon käsikirjoitus. Rimbaud varttui Charlevillessä Ardennesin alueella Koillis-Ranskassa. Hänen isänsä oli sotilas ja äiti paikallisen viljelijän tytär. Isä vietti vain vähän aikaa perheensä kanssa ja hylkäsi sen lopulta kokonaan. Rimbaud’n kasvatti ankaran uskonnollinen äiti. Rimbaud pärjäsi koulussa erittäin hyvin, erityisesti kirjallisuudessa. Saksan–Ranskan sota alkoi heinäkuussa 1870 ja Rimbaud’n käymä koulu suljettiin. Elokuussa Rimbaud karkasi kotoaan Pariisiin, mutta hänet pidätettiin liputta matkustamisesta ja hän vietti jonkin aikaa vangittuna. Vapauduttuaan Rimbaud kierteli useiden kuukausien ajan Ranskaa ja Belgiaa, kunnes poliisi palautti hänet kotiin. Helmikuussa 1871 Rimbaud lähti jälleen Pariisiin ja värväytyi vapaaehtoisena Pariisin kommuunin joukkoihin. Hän palasi kotiin kolmen viikon kuluttua juuri ennen kommuunin joukkojen tukahduttamista.
Vere Gordon Childe
Kaivaukset
thumb|300px|oikea|Neoliittisia asumuksia Skara Braessa Orkneysaarilla, jossa Childe teki kaivauksia vuosina 1927–1930. Childen virka yliopistossa velvoitti myös arkeologisten kaivausten tekemiseen, joita hän kuitenkin inhosi ja myös uskoi tekevänsä huonosti. Hänen opiskelijansa totesivat tämän pitävän paikkaansa, mutta toisaalta Childeä pidettiin "nerona löytöjen tulkitsemisessa". Toisin kuin monet aikalaisensa, hän merkitsi tunnollisesti ylös havaintonsa ja kirjoitti niistä säännöllisesti artikkeleita Proceedings of the Society of Antiquaries of Scotland -julkaisuun.
Arthur Rimbaud
Elämä
Elokuussa 1871 Rimbaud lähetti töitään runoilija Paul Verlainelle, joka kutsui hänet Pariisiin. Rimbaud saapui kaupunkiin syyskuussa 1871 ja vietti kolme kuukautta Verlainen ja tämän vaimon luona. Rimbaud’n ja Verlainen välille muodostui suhde, joka aiheutti skandaalin. Rimbaud palasi Charlevilleen maaliskuussa 1872, mutta Verlaine kutsui hänet takaisin Pariisiin jo toukokuussa. Heinäkuussa Verlaine jätti perheensä ja muutti Rimbaud’n kanssa Lontooseen, missä he viettivät seuraavan talven. Huhtikuussa 1873 Rimbaud jätti mieleltään järkkyneen Verlainen ja palasi kotitilalleen Ranskaan, missä hän kirjoitti teoksensa Kausi helvetissä. Samana vuonna Verlaine ja Rimbaud tapasivat vielä Lontoossa ja Brysselissä, missä Verlaine ampui Rimbaudia ja sai kahden vuoden vankeustuomion.
Rimbaud ja Verlaine tapasivat viimeisen kerran Saksassa vuonna 1875, kun Verlaine vapautettiin vankilasta hänen käännyttyään katolilaiseksi. Tässä vaiheessa Rimbaud oli lopettanut kirjoittamisen. Hänen elinaikanaan julkaistiin hänen teoksistaan vielä proosarunokokoelma Illuminaatioita Verlainen toimittamana. Hän matkusti Euroopassa pääosin jalkaisin. Kesällä 1876 hän värväytyi Alankomaiden armeijaan saadakseen sitä kautta ilmaisen laivamatkan Jaavalle, jossa karkasi ja palasi toisella laivalla Ranskaan. Hän matkusti Kyprokselle ja asettui 1880 Adeniin Bardey-agentuuriliikkeen edustajaksi ja hoiti tehtävää neljä vuotta. Vuonna 1884 hän kokeili Hararissa Etiopiassa omaa myyntitoimintaa asekauppiaana.
Afrikassa Rimbaud’n oikea polvi kipeytyi, ja siihen kehittyi syöpä. Sairauden takia hän joutui palaamaan Ranskaan 9. toukokuuta 1891. Jalka amputoitiin 27. toukokuuta 1891. Hän asettui Marseilleen, jossa kuoli 10. marraskuuta 1891.
Runous
Sekä Rimbaud’n elämänvaiheet että hänen tuotantonsa kuvastavat yritystä kokea “todellinen elämä” ja luoda sen kuvaamiseen tarvittava uusi kieli. Hän etsi jatkuvasti uutta paikkaa, jossa voisi asua ja saada otteen “totuudesta”. Nuorena hän oli kiinnostunut yliluonnollisista aatteista, kuten okkultismista, ja luki niitä käsittelevää kirjallisuutta. Hän kirjoitti 16-vuotiaana ystävälleen Paul Demenylle vuonna 1871 tekstin Lettres du voyant, jossa hän selosti keinoja päästä tuonpuoleiseen “todellisen elämän” maailmaan. Myöhemmin hän alkoi esittää, että todellisen elämän voisi saavuttaa vain vastustamalla moraalia, yhteiskuntaa ja vallanpitäjiä. Runoilija tekisi sen vähitellen, murentamalla vastustajansa runouden avulla. Tämän hän esitti ensimmäisen kerran runossaan Le bateau ivre (1871, suom. Humaltunut venhe / Juopunut pursi ). Hän julisti siinä käyttävänsä kaikkia keinoja irrottautuakseen entisestä maailmasta ja omasta itsestään, jotta voisi paljastaa kaikki elämän ja kuoleman salaisuudet. Tätä mielentilaa hän kuvasi kokoelmassaan Illuminations (1874). Hän joutui kuitenkin myöhemmin perääntymään ja myöntämään, että moraali kesti siihen kohdistetun hyökkäyksen, ja vuoden 1874 “kausi helvetissä” oli vain pakoa todellisuudesta. Rimbaud luovutti ja totesi, ettei kirjoittamalla voinut luoda uutta moraalia.
Pettävän varjon seuraaja
Muuta
Pettävän varjon seuraaja on kuvattu mustavalkoisena. Elokuvan pituus on 113 minuuttia ja kuvauspaikkoina oli San Francisco, Kalifornia. George Zucco teki elokuvassa Hollywood-debyyttinsä. Hän oli näytellyt ennestään kuusi vuotta brittiläisissä elokuvissa.
Elokuvasta sovitettiin 60 minuuttia kestävä radiokuunnelma Lux Radio Theaterille, joka esitettiin 17. kesäkuuta 1940, jossa Powell uusi roolinsa.
Vere Gordon Childe
Kaivaukset
Tunnetuimmat kaivauksensa Childe suoritti vuosina 1927–1930 Skara Braessa Orkneysaarilla, jossa hän johti hyvässä kunnossa olevan neoliittisen kauden kylän tutkimusta. Kaivausten tulokset hän julkaisi vuonna 1931 teoksessa Skara Brae. Vuonna 1932 Childe kaivoi yhteistyössä antropologi C. Daryll Forden kanssa esiin kaksi rautakautista kukkulalinnoitusta Earn's Hughissa Berwickshiren rannikolla. Kesäkuussa 1935 hän johti Larribanin niemekelinnakkeen kaivauksia lähellä Knocksogheyä Pohjois-Irlannissa. Yhdessä Wallace Thorneycroftin kanssa Childe tutki lasitettuja rautakautisia linnoituksia Finavonissa (1933–1934) ja Rahoynissa (1936–1937) Skotlannissa. thumb|300px|Maeshowen neoliittinen käytävähauta Orkneyn Mainlandissä, jossa Childe suoritti kaivauksia 1954–1955.
Julkaisut
Yliopistotyönsä ohella Childe jatkoi tutkimuksia Euroopan esihistoriasta, jotka olivat jatkoa hänen aikaisemmille julkaisuilleen. Vuonna 1928 ilmestyi The Most Ancient Near East, jossa selostettiin maatalouden ja muiden keksintöjen leviämistä Eurooppaan ja niiden yhteyttä Mesopotamiaan ja Intiaan. Vuonna 1929 ilmestyi Tonavan varren esihistoriaa kartoittava teos The Danube in Prehistory, jossa Tonavan todettiin luovan luontaisen rajan Lähi-idän ja Euroopan välille. Childe uskoi, että esihistorian aikana innovaatiot levisivät länteen päin juuri Tonavan kautta. Merkittävää teoksessa oli Childen Saksasta omaksuma "arkeologisen kulttuurin" käsite, joka mullisti brittiläisen arkeologian teoreettisen ajattelun.
Childen seuraava teos The Bronze Age ilmestyi vuonna 1930. Se käsitteli Euroopan pronssikautta marxilaisesta yhteiskuntateorian näkökulmasta. Seuraavina vuosina Childe jatkoi ahkeraa kirjallista tuotantoaan. Vuonna 1931 ilmestyi The Forest Cultures of Northern Europe: A Study in Evolution and Diffusion, vuonna 1932 The Continental Affinities of British Neolithic Pottery ja vuonna 1934 Neolithic Settlement in the West of Scotland.
Vuonna 1933 Childe matkusti Irakiin ja Intiaan, joissa hän vieraili useissa arkeologisissa kohteissa. Matkallaan hän totesi Lähi-itää käsittelevän aikaisemman teoksensa The Most Ancient Near East vanhentuneen ja julkaisi aihepiiristä vuonna 1935 teoksen New Light on the Most Ancient Near East. Teoksessa hän teki marxilais-vaikutteisia johtopäätöksiä talouden kehittymisestä. Samana vuonna ilmestyi vielä teos Prehistory of Scotland.
Childen uran tärkeimpiä teoksia oli vuonna 1936 ilmestynyt Man Makes Himself. Marxilaisen historianäkemyksen mukaisesti Childe esitti kirjassaan, että perinteinen jako esihistoriaan (kirjoittamattomaan historiaan) ja historiaan (kirjoitettuun historiaan) oli väärä ja että yhteiskunta oli kehittynyt useiden teknologisten, taloudellisten ja sosiaalisten vallankumousten kautta. Näihin kuuluivat neoliittinen vallankumous, jossa metsästäjä-keräilijät alkoivat asettua pysyviin, maata viljeleviin yhteisöihin; urbaani vallankumous, jossa kylistä muodostuivat ensimmäiset kaupungit; ja teollinen vallankumous, joka muutti tuotannon luonnetta ratkaisevasti.
Toisen maailmansodan sytyttyä Childe ei voinut matkustaa eri puolilla manner-Eurooppaa, joten hän keskittyi tutkimaan Britteinsaarten esihistoriaa. Vuonna 1940 ilmestyi teos Prehistoric Communities of the British Isles. Childen pessimismi sodan lopputulokseen sai hänet uskomaan, että eurooppalainen sivilisaatio – niin kapitalismi kuin stalinismi – olivat vääjäämättömästi menossa kohti pimeää aikaa. Näissä mielialoissa hän kirjoitti vuonna 1942 Man Makes Himself -teoksen jatko-osan What Happened in History, joka oli yhteenveto ihmiskunnan historiasta neoliittiselta kaudelta Rooman imperiumin romahtamiseen asti. Teoksen julkaisi Childen tahdosta Penguin Books -kustantamo, jolloin sitä voitiin myydä halvemmalla. Näin Childe uskoi, että tietoa voitiin levittää myös tavalliselle kansalle. Sodan aikana vuonna 1944 ilmestyivät vielä lyhyet teokset Progress and Archaeology ja täysin marxilainen, kommunistien nuorisoliitolle suunnattu The Story of Tools.
Arkeologian instituutti, Lontoo: 1946–1956
Vuonna 1946 Childe siirtyi Lontooseen, jossa hän aloitti Arkeologian instituutin (Institute of Archaeology) johtajana ja eurooppalaisten esihistorian professorina. Varmistaakseen valintansa virkaan Childe oli vältellyt arvostelemasta paheksumaansa hallituksen politiikkaa. Arkeologian instituutin oli perustanut vuonna 1937 arkeologi Mortimer Wheeler, mutta vuoteen 1946 sen toiminta perustui pääasiassa vapaaehtoisiin luennoitsijoihin.
Childe oli opiskelijoiden keskuudessa pidetty, joskaan häntä ei pidetty erityisen hyvänä luennoitsijana. Opintojen ohjaajana ja seminaarien pitäjänä hän sen sijaan oli hyvä päästessään vuorovaikuttamaan opiskelijoiden kanssa yksilöllisemmin. Hänen suosiostaan kertoo opiskelijoiden instituutille lahjoittama Marjorie Maitland-Howardilla teetetty rintakuva. Instituutin johtajana Childe ei ollut velvollinen osallistumaan arkeologisiin kaivauksiin. Hän kuitenkin johti Maeshowen neoliittisen haudan tutkimuksia vuosina 1954–1955.
Toimiessaan instituutissa Childe jatkoi arkeologiaa ja esihistoriaa koskevien julkaisujen kirjoittamista. Vuonna 1947 ilmestyneessä, marxilaista historiakäsitystä edustavassa History-teoksessa Childe korosti, että esihistoriallista ja historiallista aikaa on tarkasteltava yhtenä kokonaisuutena. Prehistoric Migrations -teoksessa (1950) hän puolestaan esitteli näkemyksiään maltillisesta diffusionismista. Vuonna 1946 Childe julkaisi artikkelin Southwestern Journal of Anthropology -julkaisuun otsikolla "Archaeology and Anthropology", jossa hän vaati kahden tieteenalan, arkeologian ja antropologian, käyttämistä yhdessä esihistorian tutkimuksessa. Tämä näkökanta omaksuttiin myöhemmin laajasti tutkimuksessa, vuosia Childen kuoleman jälkeen. Vuonna 1956 Childelle myönnettiin Society of Antiquaries'n kultainen mitali palveluksistaan arkeologian hyväksi.
Vuonna 1952 ryhmä brittiläisiä marxilaisia historioitsijoita ryhtyi julkaisemaan Past & Present -aikakauslehteä. Myös Childe liittyi lehden toimituskuntaan. Hänestä tuli 1950-luvun alussa myös The Modern Quarterly (myöh. The Marxist Quarterly) julkaisun hallituksen jäsen. Unkarin kansannousun kukistaminen vuonna 1956 oli marxilaiselle Childelle pettymys. Neuvostoliiton toimet maassa vieraannuttivat Childen Stalinin hallinnosta, mutta eivät kuitenkaan vieneet hänen uskoaan sosialismiin ja marxilaiseen teoriaan. Hän myös säilytti kulttuuriyhteytensä Neuvostoliittoon järjestötoiminnan kautta kuolemaansa saakka.
Eläke ja kuolema
Kesällä 1956 Childe vetäytyi Arkeologian instituutin johtajan virasta eläkkeelle vuoden ennenaikaisesti. Eläkkeelle jäädessään hän kertoi useille ystävilleen aikovansa palata Australiaan ja tavata sukulaisia ja sen jälkeen tekevänsä itsemurhan. Childe kertoi pelkäävänsä vanhenemista ja muodostuvansa taakaksi yhteiskunnalle. Hän myös epäili sairastavansa syöpää.
Lahjoitettuaan kaiken omaisuutensa ja suurimman osan kirjastostaan Arkeologian instituutille Childe palasi Australiaan huhtikuussa 1957. Sydneyn yliopisto, jossa häntä oli aikaisemmin estetty työskentelemästä, myönsi hänelle kunniatohtorin arvon. Puoli vuotta hän kiersi Australiaa tapaamassa sukulaisia ja vanhoja ystäviä. Hän piti useita esitelmiä arkeologeille ja vasemmistolaisille ja myös arvosteli Australian yhteiskunnan taantumuksellisuutta ja kouluttamattomuutta. Hän myös arvosteli Australian älymystön rasistista asennetta maan alkuperäisväestöä kohtaan.
19. lokakuuta 1957 Childe lähti kävelylle Bridal Veil Fallsissa lähellä lapsuuden kotiaan Blue Mountainsin alueella. Hän oli jättänyt hattunsa, silmälasit ja kompassin kalliolle, josta putosi tuhat jalkaa kuolemaansa. Oikeuslääkärin kuolintodistuksen mukaan putoaminen oli onnettomuus, mutta myöhemmin ilmi tulleessa kirjeessä Childe paljasti suunnittelevansa itsemurhaa. <!--
Marxilainen arkeologia
thumb|oikea|Marxismin perustajat Karl Marx ja Friedrich Engels. Karl Marx ja Friedrich Engels olivat marxilaisuuden perustajia. Childe uskoi marxismin sosioekonomiseen teoriaan, joka oli alun perin 1800-luvun saksalaisten filosofien ja sosiologien Karl Marxin ja Friedrich Engelsin muotoilema. He esittivät ajatuksiaan kirjoina, etenkin poliittisessa pamfletissa Kommunistinen manifesti (1848) ja Marxin moniosaisessa tutkimuksessa Pääoma (1867-1894). Kun ajatuksia muiden saksalaisten filosofien GWF Hegelin Hengen fenomenologia perustana, Marx ja Engels katsoivat, että koko ihmiskunta lepää luokkataistelu, konsepti, että eri sosioekonomisten luokkien taistelua toisiaan omaksi hyödykseen, jossa hallitseva luokka väistämättä on kaataa vallankumouksen kautta, on korvattava uudella hallitsevaksi luokaksi. Tämä jatkuva kamppailu, he väittivät, että voima, jonka kautta yhteiskunta eteni, ja oli siitä syystä, että ihmiskunta on kehittynyt paleoliittiselta kaudelta lähtien. Marx ja Engels molempia käytetään historiallisia esimerkkeinä yrittää varmuuskopioida niiden teoriaa. He väittivät, että alussa metsästäjä-keräilijäyhteiskunnassa ihmiset elivät "primitiivisessä kommunismissa", että luokan järjestelmä on ilmeinen. Lopulta, kun väestö kasvoi, orjiin perustuvissa yhteiskunnissa tullut ottaa eroa orjan omistajien ja orjien niiden pohjalta. Orja yhteiskunta oli puolestaan korvattu feodalismilla, jonka kuninkaista ja ylimyksistä tuli hallitseva luokka. Tässä puolestaan kapitalismi kumosi feodaaliset järjestelmät, järjestelmä jossa porvaristo tai ylempi keskiluokka, sai poliittisen valvonnan.
Childe lähestymistapa ymmärtää menneisyyttä on tyypillisesti liittynyt marxilainen arkeologia. Tällainen arkeologista teoria oli ensimmäisenä kehitetty Neuvostoliitossa vuonna 1929, kun nuori arkeologi nimeltään Vladislav I Ravdonikas (1894-1976) julkaisi raportin "For Neuvostoliiton historia aineellista kulttuuria". Tässä työssä hyvin kuria arkeologian kritisoitiin luonnostaan porvarillista, ja siksi antisosialisti, ja niin, osana akateemista uudistuksia vireille Neuvostoliittoon hallinnon johtaja Joseph Stalin, suuri painotettiin marxilaisen arkeologian hyväksymistä koko maassa.
Missä määrin Childen tulkinta menneisyyden sopii marxilainen käsitys historiasta on kuitenkin asetettu kyseenalaiseksi. Hänen elämäkerran Sally Green totesi, että "hänen uskomuksensa eivät koskaan olleet dogmaattisia aina idiosyncretic, ja ne muuttuvat jatkuvasti koko elämänsä", mutta että "marxilaiset näkemykset mallin menneisyyden suurelta osin hyväksynyt Childe tarjosi sillä ne rakenteellinen analyysi kulttuurin talouden, sosiologian ja ideologia, ja periaate kulttuurin muutosta taloudessa. " Hän jatkoi kuitenkin huomioon että "Childen marxilaisuus usein poikkesi nykypäivän" oikeaoppinen "marxilaisuudesta, osittain koska hän oli opiskellut Hegeliä, Marxia ja Engelsiä jo vuonna 1913 ja edelleen tarkoitetut alkuperäiset tekstit ennemmin kuin myöhemmin tulkintoja, ja osittain siksi, että hän oli valikoiva hänen hyväksyntänsä niiden kirjoituksista. " [97] Childen marxismi edelleen kritisoi myöhemmät marxilainen arkeologi Neil Faulkner, joka väitti, että vaikka Childe "oli syvästi sitoutunut sosialistinen vahvoja vaikutteita marxismi", hän ei näytä olevan olemassa ja luokkataistelu välineenä sosiaalisen muutoksen, mikä oli keskeinen periaate on marxilaisen ajattelun.
Henkilökohtainen elämä
Childe ei ollut koskaan naimisissa, ja hänen elämäkertansa kirjoittaja Sally Green ei löytänyt näyttöä siitä, että hänellä oli koskaan ollut vakavaa suhdetta naisen kanssa. Siitä huolimatta hän uskoi, että Childe oli todennäköisesti hetero, koska hän voisi löytää "ei vähääkään minkään homoseksuaalisen taipumuksen." Hänellä oli paljon ystäviä koko elämänsä, sekä miehiä että naisia, vaikka hän jäi "hieman outo ja moukkamainen, ilman minkäänlaista sosiaalista pystyssä". Hän nautti vuorovaikutuksessa ja seurustelua hänen oppilaansa, erityisesti instituutin arkeologian, ja se usein kutsua heidät syömään hänen kanssaan tai käydä hänen asunnossaan. Tästä huolimatta hän on aina ollut vaikea suhteuttaa hänen oppilaansa ja muihin ihmisiin yleensä. Hän osasi useita eurooppalaisia kieliä, joka opetteli varhaisella iällä, kun hän oli matkalla suuressa osassa maanosaa.
Childe oli ihastunut autoihin ja ajoi niitä, kirjoittaa kirjeen vuonna 1931, jossa hän totesi, että "rakastan ajoa (kun olen chaffeur) intohimoisesti, yksi on sellainen ettän tunnen valtaa." Hän kertoi loputtomasti ihmiset tarinan siitä, miten hän oli ajanut suurella nopeudella alas Piccadilly Lontoossa kello kolme aamulla on silkkaa iloa sen, siitä kiinnitti poliisin huomiota tällaista laitonta ja vaarallista ajoa kohtaan. Hän oli myös tunnettu hänen rakkauteen käytännön vitsejä, ja hän väitetysti käytetään pitämään puoli pennyä taskussaan jotta houkuttelisi taskuvarkaita. Toisella kerralla hän pelasi vitsi koottu edustajia on Prehistoric Society konferenssissa luennoimalla niitä teorian, että neoliittinen muistomerkki Woodhenge oli rakennettu jäljitelmä Stonehenge on nousukas päällikkö. Useat jäsenet hänen yleisönsä ei ymmärtää, että hän oli piloillaan.
Vaikutus
Childe oli yksi ensimmäisistä tutkijoista kolmen ikää järjestelmän kehitystä, joka oli esitetty Sir John Lubbockin ja muiden myöhään 19.vuosisadalla. Nämä käsitteet " neoliittinen vallankumous "ja" Urban Revolution "ei aluksi hänelle, mutta hän hitsataan ne uuteen synteesi taloudellisten kausien perusteella, mitä voitaisiin tunnetaan esineitä, eikä niinkään oletettu kansatieteen tuntemattoman ohi. Kiitos hänen esityksiä ja vaikuttaa tämä synteesi on nyt hyväksytty elintärkeää esihistoriallisesta tutkimuksissa. Childe matkustanut kaikkialla Kreikassa, Keski-Euroopan ja Balkanin opiskelu arkeologista kirjallisuutta. Harris sanoi hänestä: "Aikana, jolloin Euroopan arkeologit olivat huolissaan alueellisten sivustojen ja sekvenssit, se oli hän, joka oli visio, tieto ja taito rakentaa ensimmäistä esihistoriaa koko mantereen ja ensimmäinen tilata ja kattava huomioon antiikin Lähi-itää (1929). " Childe sijoitettu huomattava merkitys ihmisten kulttuuria sosiaalisena rakenteena kuin tuote ympäristö-tai teknologisen asiayhteyksissä. Periaatteessa hän hylkäsi Herbert Spencerin teorian rinnakkain kulttuurisen kehityksen hyväksi oman teorian joka oli eroja muutoksin lähentymistä.
Childeen viitataan Yhdysvaltain menestyselokuvista Indiana Jones ja kuningaskunnan Crystal Skull (2008). Ohjaaja Steven Spielberg ja George Lucas, elokuva oli neljäs elokuva Indiana Jones -sarjassa, jonka päähenkilönä on samannimisen kuvitteellinen arkeologi ja yliopiston professori. Vuonna elokuvan Jones kuuluu neuvoo yksi hänen oppilaansa, joka ymmärtää käsitteen leviämistä hänen täytyy lukea teoksia Childe.-->
Last Train to Paris
Last Train to Paris on yhdysvaltalaisen hip hop -kollektiivin Diddy – Dirty Moneyn vuonna 2010 julkaistu studioalbumi. Sen julkaisi levy-yhtiö Bad Boy Records.
Primorjen piiri
Primorjen piiri voi tarkoittaa seuraavia hallintoalueita:
Stefano Cerioni
Stefano Cerioni (24. tammikuuta 1964 Madrid, Espanja) on italialainen florettimiekkailija ja lajin olympiakultamitalisti. Los Angelesissa vuonna 1984 Cerioni sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa pronssille ja kuului Italian kultaa voittaneeseen florettijoukkueeseen. Vuonna 1988 Soulissa Cerioni voitti yksilökilpailussa kultaa. Cerioni on 191 cm pitkä ja edustaa FF OO Roma -seuraa.
Dinaariset Alpit
pienoiskuva|Dinaaristen Alppien korkeimmat kohdat Albaniassa. Vasemmalta oikealle: osittain takana Maja Jezercës (2 694 m), Maja Popluks ( 2569 m) ja Maja Alisë (2 471 m). pienoiskuva|Dinaaristen Alppien topografia.
Dinaariset Alpit on maantieteellinen alue ja vuoristo, joka ulottuu Slovenian, Kroatian, Bosnia-Hertsegovinan, Kosovon, Serbian, Montenegron, Albanian ja Pohjois-Makedonian alueelle. Vuoristo on 645 kilometriä pitkä, ja se sijaitsee Adrianmeren itäpuolella. Vuoriston korkein vuori on Maja Jezercë, joka on 2 694 metriä korkea. Vuori sijaitsee Prokletijevuoristossa, Albanian, Montenegron ja Kosovon rajaseudulla.
Geologia
Dinaariset Alpit ovat muodostuneet 50–100 miljoonaa vuotta sitten mesotsooisen ja kenotsooisen maailmankauden aikana dolomiitista, kalkkikivestä ja konglomeraatista muodostuneista sedimettikivestä.
Alue on karstimaata, joka syntyy, kun sadevesi liuottaa maa-aineksesta vesiliukoisen aineksen. Veden läpäistessä maan pinta-ainekset, se kerääntyy pohjavedeksi. Dinaarisilla Alpeilla onkin suuret määrät hyvälaatuista pohjavettä.
Topografia
Dinaariset Alpit ovat Julisten Alppien jatke, jotka ulottuvat Adrianmeren rannan suuntaisesti Pohjois-Albaniaan asti. Dinaariset Alpit ovat karstimaan vuoksi ainutlaatuista aluetta. Karstimaa kattaa puolet vuoristosta. Vuoriston alueella on 130 erillistä karstialuetta. Vuoriston alueella on useita jäätikköjärviä. Vuoriston joet, kuten Neretva, Cetina ja Trebišnjica, laskevat Adrianmereen. Dinaaristen Alppien itäpuoli on Savajoen valuma-aluetta.
Ilmasto
Dinaarisilla Alpeilla on kolmea eri ilmastotyyppiä. Kapealla kaistaleella merenpinnan tasolla on välimerellinen ilmasto, jolle on tyypillistä kuivat ja kuumat kesät sekä kosteat ja sateiset talvet.
Ylempänä vuoristossa on Alpeille tyypillinen ilmasto, jossa sataa paljon. Kesät ovat viileitä ja lyhyitä. Talvi on pitkä ja sen aikana sataa runsaasti lunta.
Dinaaristen Alppien koillispuolella vallitsee mannerilmasto, jolle ovat tyypillisiä suuret lämpötilan vaihtelut. Kesät ovat kuivia ja lämpimiä, kun taas talvella saattaa olla erittäin kovia pakkasia.
Kasvillisuus ja eläimistö
Dinaarisilla Alpeilla kasvaa tuhansia eri kasvilajeja, joista sadat lajit ovat endeemisiä. Kasvillisuus on erittäin monipuolista ja vaihtelee pyökkimetsistä kuusimetsiin. kasvillisuusvyöhykkeet muuttuvat Välimeren kasvillisuudesta vuoristojen kasvillisuuteen. Ylimmillä huipuilla on alpiinista kasvillisuutta.
Kataisen hallitus
thumb|250px|Pääministeri Jyrki Katainen
Kataisen hallitus oli Suomen tasavallan 72. hallitus. Se muodostettiin vuoden 2011 eduskuntavaalien jälkeen ja toimi 22. kesäkuuta 2011 – 24. kesäkuuta 2014. Hallituksen pääministerinä toimi kokoomuksen puheenjohtaja Jyrki Katainen ja siihen kuuluivat kokoomuksen lisäksi sosiaalidemokraatit, vihreät, ruotsalainen kansanpuolue ja kristillisdemokraatit sekä huhtikuuhun 2014 saakka vasemmistoliitto. Hallitus hajosi Kataisen jätettyä paikkansa kokoomuksen puheenjohtajana ja pääministerinä saatuaan paikan Euroopan komissiosta.
Hallitukseen osallistuvien puolueiden yhteenlaskettu paikkamäärä eduskunnassa oli 125 paikkaa (+ eduskunnan puhemies, joka ei saa äänestää), kunnes 30.6. hallitukselle epäluottamusta äänestäneet Markus Mustajärvi ja Jyrki Yrttiaho erotettiin vasemmistoliiton eduskuntaryhmästä ja he muodostivat oppositioon kuuluneen vasenryhmän. 25. maaliskuuta 2014 vasemmistoliitto ilmoitti eroavansa hallituksesta, koska puolue ei voinut hyväksyä hallituksen kehysriihiesitystä. Vasemmistoliiton eron jälkeen hallituksen vahvuus oli 112 edustajaa.
Pääministeri Katainen ilmoitti huhtikuussa 2014, ettei jatka kokoomuksen puheenjohtajana kesän puoluekokouksen jälkeen. Kokoomuksen puoluekokous valitsi kesäkuussa uudeksi puheenjohtajakseen Alexander Stubbin, joka sai tehtäväkseen muodostaa uuden hallituksen kesäkuun aikana. Presidentti Sauli Niinistö hyväksyi Kataisen eropyynnön 16. kesäkuuta ja pyysi Kataisen hallitusta jatkamaan toimitusministeristönä uuden valtioneuvoston nimittämiseen asti. Stubbin hallitus aloitti 24. kesäkuuta 2014.
Hallitusohjelma
Yksi maailman suurimmista kaupallisista konsulttiyhtiöistä, yhdysvaltalainen McKinsey & Company värvättiin avustamaan hallitusohjelman laatimisessa.
Hallitusneuvottelut
Suurimman puolueen, kokoomuksen, puheenjohtaja Jyrki Katainen sai vaalien jälkeen tehtäväkseen tiedustella muiden puolueiden linjauksia ja kannanottoja liittyen politiikkaan, etenkin kokoomuksen suunnitelmiin verrattuna. SDP peräsi EU-asioissa tiukkaa vastuullisuutta sekä korosti pankkien ja sijoittajien asemaa velkakriisissä, ja ilmoitti hyväksyvänsä kriisissä olevien maiden tuen näillä ehdoilla.
Perussuomalaisille tarjottiin myös pääsyä hallitusneuvotteluihin. Toukokuussa perussuomalaisten puheenjohtaja Timo Soini ilmoitti kuitenkin puolueensa jäävän oppositioon, koska hän ei voinut hyväksyä kokoomuksen ja SDP:n EU-politiikkaa ja Kreikan tukemista. Kokoomus ja SDP ilmoittivat pitävänsä ratkaisua vastuuttomana ja petoksena äänestäjiä kohtaan. Oppositioon jättäytymisensä jälkeen perussuomalaiset oli kuitenkin kannatusmittauksessa suurin puolue. Kyselytutkimuksen mukaan 66 prosenttia puolueen kannattajista piti oppositioon jäämistä oikeana ratkaisuna ja vain 16 prosenttia olisi halunnut puolueen joustavan ja jatkavan hallitusneuvotteluja.
Neuvotteluihin otettiin mukaan vihreät kun taas RKP oli Kataisen mukaan alusta alkaen mukana. Torstaina 12. toukokuuta Katainen ilmoitti haluavansa neuvotteluihin kokoomuksen lisäksi SDP:n, RKP:n, vihreät ja kristillisdemokraatit. Kristillisdemokraatit ilmoitti hyväksyvänsä hallitusehdot Päivi Räsäsen johdolla. Anni Sinnemäki luki vihreiden ehdoiksi uuden ydinvoimalaluvan poistamisen hallitusohjelmasta ja perusturvan korottamisen, mikä oli myös SDP:n ja vasemmistoliiton keskeinen vaatimus. RKP ei julkistanut ehtojansa hallitukselle.
Sittemmin hallitusneuvotteluihin pyydettiin SDP:n vaatimuksesta myös vasemmistoliitto. Ehtona vasemmistoliitto mainitsi tiukan EU-politiikan ja ilmoitti Kataiselle vastustavansa Portugalin tukipakettia. Vasemmistoliitto arvioi myös talousasioiden olevan haasteena mahdolliselle hallitusyhteistyölle. Lopulliset hallitusneuvottelut käynnistettiin perjantaina 20. toukokuuta. Katainen uutisoi viikonlopun mittaan neuvottelujen vaikeuksien liittyvän eriäviin mielipiteisiin talouspolitiikasta, mutta muita mahdollisia esteitä yhteistyölle ei hänen mukaansa ollut. Samalla pohdittiin myös vihreiden esitystä liittyen vaalilain äänikynnysten muuttamiseen, jota vihreät kannatti ja SDP sekä kokoomus vastusti.
SDP ja vasemmistoliitto vetäytyivät yllättäen hallitusneuvotteluista 1. kesäkuuta kokoomuksen kanssa syntyneiden erimielisyyksien vuoksi, minkä jälkeen Kataisen hallitustunnustelijana jatkaminen muuttui epävarmaksi. Katainen pyysi keskustaa mukaan hallitusneuvotteluihin vasemmistopuolueiden paikalle, ja puolue vastasi pyyntöön myöntävästi 6. kesäkuuta. Vihreät ilmoittivat samana päivänä jättäytyvänsä hallitusneuvotteluista ja toivoi vasemmistopuolueiden paluuta. Perussuomalaisten puheenjohtaja Timo Soini ilmoitti tuolloin harkitsevansa edelleen palaamista hallitusneuvotteluihin. Samalla media alkoi spekuloida vielä enemmän mahdollisuudesta, jossa SDP muodostaisi vasemmistopuolueiden ja perussuomalaisten kanssa kansanrintamahallituksen kokoomuksen jäädessä oppositioon. Eduskuntaryhmien puheenjohtajat päättivät yksimielisesti 7. kesäkuuta, että Katainen saa jatkaa toistaiseksi hallitustunnustelijana. Katainen ilmoitti käyvänsä neuvotteluja hallituksen muodostamisesta kaikkien puolueiden kanssa ja totesi, ettei yksikään hallituspohja ollut vielä kaatunut.
Soini vahvisti Yleisradiolle 10. kesäkuuta, etteivät perussuomalaiset ole mukana hallitusneuvotteluissa, vaan neuvotteluja jatketaan kokoomuksen, SDP:n, vasemmistoliiton, vihreiden, RKP:n ja kristillisdemokraattien kanssa. Sama kuuden puolueen pohja oli jo kertaalleen kariutunut edellisellä viikolla. Jyrki Katainen vahvisti asian samana päivänä järjestetyssä tiedotustilaisuudessa. Katainen ilmoitti, että hallitusneuvottelut pyritään saamaan päätökseen viikon sisällä. Vasemmistoliiton puheenjohtaja Paavo Arhinmäki lisäsi myöhemmin, ettei vasemmistoliiton meno hallitukseen asti ollut vielä varmaa, vaan hallitusohjelman on täytettävä puolueen tavoitteet.