cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ranskan toinen keisarikunta
Kuvataide
Kaikkia ei uudenlainen maalaustaide miellyttänyt. Jo Bourbon-restauraation aikana uransa aloittaneet taiteilijat, kuten Eugene Delacroix pyrkivät estämään nuorten taiteilijoiden töiden esittämisen. Vuonna 1863 nähtiin tilanne, jossa Pariisin salonkiin tarjotusta 6000 maalauksesta hylättiin ennätykselliset 3000. Keisari päätti lunastaa itselleen muutaman tuolloin hylätyn teoksen, kuten Manet’n kuuluisan teoksen Aamiainen ruohikolla.
Kamerat olivat kehittyneet 1830-luvun lopulta alkaen huomattavasti. Tuli suosituksi mennä valokuvauttamaan itsensä ja perheensä. Käyntikorttikuvia alettiin valmistaa vuonna 1854. 1860-luvun tullessa lopuilleen oli Pariisissa 350 ammattivalokuvaajan pitämää studiota. Valokuvaajista Nadar alkoi saavuttaa kuuluisuutta.
Kirjallisuus
Ranskan toisen keisarikunnan aikaa leimasi teollistuminen, tekniikan kehitys ja yhteiskunnalliset muutokset. Tämä näkyi myös kirjallisuudessa joka otti aiheekseen uudet muodit, maailmannäyttelyt ja kulinarismin. Yhteiskunnan muutokset anoivat tilaa myös vakavammille pohdinnoille.
Musiikki
Suuri yleisö piti toisen keisarikunnan aikana erityisesti opereteista. Jacques Offenbachin operetit "Kaunis Helena" sekä "Orfeus Manalassa" olivat erittäin suosittuja. Kun lehdistöä ja kirjallisuutta sensuroitiin, saattoi Offenbach kirjoittaa operetteihinsa vallanpitäjiä kohtaan suunnattua satiiria ja pilaa. Vuonna 1858 oli suosittua laulaa hänen tekemäänsä laulua "Kun olin prinssi Arkadian", jonka katsottiin pilkkaavan itseään keisaria.
Musiikkia esitettiin paljon myös kahviloissa. Cafés-Concerts olivat suosittuja, sillä niissä myös vähävarainen kansanosa pääsi kuulemaan musiikkia kuten myös puistokonserteissa.
Reino Rajamäki
Reino Kustaa Rajamäki (12. heinäkuuta 1932 Nivala – 8. huhtikuuta 2014 Lahti) oli suomalainen insinööri, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Rajamäen vanhemmat olivat maanviljelijä, työmies Jaakko Eemeli Rajamäki, aiemmin Raju, ja emäntä Saima Elviira Viljamaa. Rajamäki valmistui insinööriksi Tampereen teknillisestä opistosta 1957 ja meni laboratorioinsinööriksi Upon palvelukseen. Upolla hän oli töissä viisitoista vuotta, edeten ensin osastopäälliköksi ja sitten kotitalouskonetehtaan tuotantopäälliköksi. Yhtiön palveluksesta hänet irtisanottiin keväällä 1972.
Rajamäki sai kuitenkin yhtiökumppaneineen ostaa Upon pesupöytäliiketoiminnan, josta hänellä oli jo kokemusta. Lahteen perustettiin liiketoimintaa jatkamaan syksyllä 1972 Stala-niminen yhtiö, jonka toimitusjohtajaksi Rajamäki alkoi. Yritys kehittyi nopeasti Rajamäen johdossa, joka valittiin jo 1977 vuoden yrittäjäksi Lahdessa. 1980-luvulla hän laajensi yrityksen omistusta perheensä piirissä, samalla kun yritys suuntautui yhä enemmän myös vientiin. Rajamäki jätti Stalan toimitusjohtajan tehtävät vuoden 1996 alussa, alkaen yrityksen hallituksen puheenjohtajaksi. Vuonna 1988 teollisuusneuvoksen arvonimen saanut Rajamäki promovoitiin Teknillisen korkeakoulun kunniatohtoriksi vuonna 2000. Vuoden lahtelaiseksi hänet valittiin 2002.
Robert Bresson
Robert Bresson (25. syyskuuta 1901 Bromont-Lamothe – 18. joulukuuta 1999 Droue-sur-Drouette) oli ranskalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja, joka on elokuvataiteen tunnetuimpia minimalisteja. Bresson ei ole saavuttanut suurta yleisön suosiota, mutta vuosien mittaan hän on noussut kriitikoiden ja elokuvataiteen harrastajien eniten arvostamien ohjaajien joukkoon.
Bresson piti tiukasti kiinni kurinalaisen askeettisesta tyylistään, minkä takia hänet miellettiin epäkaupalliseksi ohjaajaksi. Siksi Bresson sai tehdä vain 13 elokuvaa pitkällä urallaan, joka alkoi vuonna 1943 ja päättyi 1983. Bressonin ensimmäiset elokuvat oli kerrottu melko perinteisesti, ja vasta kolmannessa elokuvassaan Papin päiväkirja hän löysi tunnusomaiseksi muodostuneen tyylinsä. Bressonin tunnetuimpia elokuvia ovat Kuolemaantuomittu on karannut, Taskuvaras ja Balthazar.
Bressonin elokuvien tunnistettavin piirre on tunteeton näyttelytyyli, ja hän kutsuikin näyttelijöitä ”malleiksi”. Muita keskeisiä tyylipiirteitä ovat runsas kuvan ulkopuolisten elementtien käyttö ja samalla kuvan tyhjentäminen sekä elliptinen kerrontatapa. Hänen elokuvansa käsittelivät usein itsemurhaa, predestinaatiota ja armoa. Omintakeisen tyylinsä takia Bressonilla ei ole ollut elokuvataiteessa suoranaisia seuraajia.
Lapsuus ja nuoruus
Robert Bresson syntyi vuonna 1901 Bromont-Lamothen kaupungissa. Robertin isä oli nimeltään Léon ja äiti Marie-Elisabeth. Léon Bresson oli ammatiltaan upseeri, ja perhe muutti Robertin nuoruudessa useasti.
Bressonin elämänvaiheista on hyvin vähän tietoa, eikä hän itse juuri puhunut yksityiselämästään, lähinnä vain korjasi vääristyneitä väitteitä. Elämäkerrallisia tietoja Bressonista on yleensä ollut vain lyhyissä monografioissa, ja siksi hänen elämästään on ollut liikkeellä paljon ristiriitaista tietoa. Bressonin syntymäajastakaan ei ole vallinnut yhteisymmärrystä, joskin nykyään vuotta 1901 pidetään oikeana. Myös vuotta 1907 pidettiin pitkään mahdollisena vaihtoehtona.
Bresson kävi lukion Lycée Lakanalissa Sceaux'ssa Pariisin esikaupunkialueella, jossa opiskeli latinaa, kreikkaa ja filosofiaa. Koulun jälkeen Bresson suunnitteli uraa taidemaalarina. Häneen vaikuttaneita taiteilijoita olivat muun muassa Philippe de Champaigne ja Paul Cézanne. Bresson kutsui itseään myöhemminkin taidemaalariksi, vaikka hänen maalauksistaan ei ole jäänyt tietoja. Bresson lopetti maalaamisen noin vuonna 1930, mihin oli syynä henkinen, terveydellinen ja esteettinen kriisi. Bressonin mukaan lääkäri oli kehottanut häntä lopettamaan, sillä maalaaminen teki hänet ”liian hermostuneeksi”. Lisäksi Bressonin mielestä maalaustaiteessa oli jo tehty kaikki oleellinen, ja Cézanne oli kehittänyt sen jo äärimmilleen.
Perhe
Bresson oli kahdesti naimisissa. Vuonna 1926 hän meni naimisiin Leida Van der Zeen kanssa, ja avioliitto kesti vaimon kuolemaan saakka. Bressonin toinen vaimo Mylène Van der Mersch oli toiminut hänen apulaisohjaajanaan elokuvasta Neljä yötä Pariisissa lähtien. Bressonilla ei ollut lapsia. Bressonilla oli kaksi asuntoa: kaupungissa Pariisin Île Saint-Louis'lla ja maaseudulla Chartresin lähellä.
Ensimmäiset työt
Bresson kiinnostui elokuvasta vuoden 1930 tienoilla. Hän ihaili Charlie Chaplinia. 1930-luvulla Bresson kirjoitti muutamia käsikirjoituksia, ja vuonna 1934 hän teki lyhytelokuvan Les affaires publiques. Sen kesto oli puolisen tuntia, ja Bresson sai rahoitusta sen tekemiseen surrealistitaiteilijoiden yhteistyökumppanilta Roland Penroselta. Les affaires publiques oli farssi, ja sen luultiin kadonneen, mutta vuonna 1987 siitä löytyi Cinémathèque françaisesta lähes täydellinen kappale.
1930-luvulla Bresson teki Les affaires publiquesin lisäksi muitakin samantyylisiä käsikirjoituksia, mutta ne eivät herättäneet kiinnostusta. Bresson on itse sanonut, ettei hänelle tarjottu töitä kuuteen seitsemään vuoteen. Tiedot hänen töistään ovatkin huomattavan ristiriitaisia, mutta ilmeisesti hän työskenteli jonkun verran käsikirjoituksiin liittyvissä tehtävissä. Bressonin on mainittu tehneen elokuvasovituksia ja kirjoittaneen vuorosanoja, mutta hän on itse kiistänyt olleensa koskaan käsikirjoittaja tai vuorosanojen kirjoittaja. Lisäksi Bressonin sanotaan olleen René Clairin toisen maailmansodan syttymisen takia kesken jääneen Air purin apulaisohjaaja. Senkin Bresson on kieltänyt ja kertonut olleensa elokuvan kanssa tekemisissä vain ”kahtena iltapäivänä”.
Bresson palasi Pariisiin, missä Ranskan elokuvateollisuus oli käynnistymässä uudelleen. Tekijöitä oli vähän, joten hän sai mahdollisuuden osoittaa kykynsä. Hänen ensimmäinen pitkä ohjaustyönsä Synnin enkelit valmistui 1943. Se kertoi dominikaaninunnista, joista yksi käyttää äärimmäisiä keinoja naisrikollisen sielun pelastamiseksi. Elokuva ei tyyliltään ollut aivan yhtä koruton kuin Bressonin myöhemmät elokuvat, sillä hän esimerkiksi käytti siinä ammattinäyttelijöitä. Elokuvan ansiosta Bressonin kyvyt kuitenkin tunnustettiin, ja elokuva menestyi myös taloudellisesti. Bressonin toinen elokuva, melodraama Naisen kosto, valmistui vuonna 1945. Se perustui Denis Diderot’n romaaniin Jaakko fatalisti ja hänen isäntänsä, ja Bressonin apuna elokuvan dialogia oli kirjoittamassa Jean Cocteau. Elokuva ei saanut paljon katsojia, eivätkä kriitikot arvostaneet sitä. Vuonna 1947 Bresson matkusti Roomaan valmistelemaan käsikirjoitusta Ignatius Loyolasta, mutta suunnitelmat eivät lopulta toteutuneet.
Bresson kuului vuodet 1948–1949 tunnettuun elokuvakerhoon Objectif ’49:ään, johon kuuluivat lisäksi muun muassa elokuvateoreetikko André Bazin, kirjailija Raymond Queneau ja Cocteau. Vuonna 1949 Objectif ’49 järjesti Festival du film maudit -nimisen elokuvajuhlan (”Kirotun elokuvan festivaali”), jossa esitettiin kunnianhimoisia mutta kaupallisesti menestymättömiä elokuvia. Bresson oli festivaalien tuomaristossa, ja elokuvajuhlassa esitettiin hänen elokuvansa Naisen kosto. Kerhon toiminta hiipui pian, mutta se oli edistämässä Bazinin ja Jacques Doniol-Valcrozen perustaman Cahiers du cinéma -lehden syntymistä.
Lopullinen läpimurto
Vaikka Bressonin elokuvat olivat saaneet hyvää palautetta jo aiemmin, hänen lopullinen läpimurtonsa oli Papin päiväkirja, joka perustui Georges Bernanosin romaaniin Maalaispapin päiväkirja. Se kertoo nuoresta papista, joka on itse kuolemassa syöpään mutta pyrkii silti pelastamaan kyläläisten sieluja. Papin päiväkirjassa Bresson käytti ensimmäisen kerran elementtejä, joista tuli myöhemmin hänen elokuviensa tunnusomaisia piirteitä. Yksi niistä oli harrastelijanäyttelijöiden eli ”mallien” käyttäminen ammattilaisten sijasta. Papin päiväkirja oli tuottoisa, ja se sai kiitosta kriitikoilta. Se sai muun muassa katolisen kirkon palkinnon, ja se palkittiin myös Venetsian elokuvajuhlilla.
Bresson ei kiirehtinyt seuraavan elokuvansa tekemisessä, vaikka Papin päiväkirja olikin menestynyt. Hän halusi säilyttää täyden taiteellisen itsemääräämisoikeuden, ja Euroopan taloudellinen tilanne sodan jälkeen vaikeutti elokuvien tuotantoa. Seuraavan elokuvansa Bresson teki vuonna 1956, jolloin valmistui Kuolemaantuomittu on karannut. Se perustui tositapahtumiin ja keskittyi saksalaisten sotavangin suunnitelmiin karata vankilasta. Se on todennäköisesti saanut herätteen Bressonin omista sota-aikaisista kokemuksista. Kuolemaantuomittu on karannut oli ensimmäinen elokuva, jossa Bresson ei käyttänyt perinteistä elokuvamusiikkia. Siinä oli musiikkina vain pätkiä Mozartin C-mollimessusta. Bresson sai elokuvasta parhaan ohjaajan palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla.
Bressonin viides elokuva oli vuonna 1959 valmistunut Taskuvaras, joka pohjautui löyhästi Fjodor Dostojevskin romaaniin Rikos ja rangaistus. Siinä Bresson käytti jälleen klassista musiikkia, tällä kertaa Jean-Baptiste Lullyn sävellyksiä. Elokuva kertoo miehestä, joka kokee mielihyvää taskuvarkaana mutta pelastuu lopulta rakkauden kautta. Seuraavaksi Bresson käsitteli Jeanne d'Arcia elokuvassa Jeanne d'Arc. Se käsitteli Orléansin neitsyen tarinaa uudesta näkökulmasta, sillä vain hieman yli tunnin mittainen elokuva toi esille Jeanne d'Arcin omia tuntemuksia oikeudenkäynnin aikana. Elokuva perustui täysin Jeannen oikeudenkäynnistä säilyneisiin pöytäkirjoihin.
Ranskan elokuvahistorian huipulle
Ranskalaisen elokuvan uusi aalto alkoi vaikuttaa laajemmin 1960-luvun puolivälissä, ja muun muassa François Truffaut ja Jean-Luc Godard nousivat Ranskan elokuvataiteen huipulle. Vaikka uuden aallon elokuvat poikkesivat monilta taiteellisilta ominaisuuksiltaan Bressonin elokuvista, hän inspiroi silti monia uuden aallon ohjaajia. Samaan aikaan häntä alettiin pitää yhtenä Ranskan parhaista elokuvantekijöistä. Maineensa ansiosta hän sai elokuvilleen rahoitusta jatkossa helpommin. Italialaistuottaja Dino De Laurentiisin avustuksella Bresson aloittikin seuraavaksi suurtyön ensimmäisestä Mooseksen kirjasta. Hanke keskeytyi Bressonin ja De Laurentiisin erimielisyyksiin.
Vaikka elokuva Mooseksen kirjasta ei toteutunut, 1960-luvun puolivälin jälkeen alkoi Bressonin tuottoisin jakso. Vuosien 1966–1971 aikana hän kuvasi peräti neljä elokuvaa. Balthazarissa Bresson kertoo pahoinpidellystä aasista, mikä on ihmisen julmuuden ja rakkauden allegoria. Ranskalais-ruotsalaisena yhteistuotantona valmistuneen Balthazarin pääosassa oli poikkeuksellisesti eläin, Balthazar-niminen aasi. Mouchette – raiskattu on Bressonin toinen sovitus Georges Bernanosin romaanista. Se kertoi sosiaalisesti eristäytyneestä 14-vuotiaasta tytöstä, joka tekee itsemurhan jouduttuaan raiskatuksi. Joissakin maissa elokuva kiellettiin, ja se on muutenkin herättänyt Bressonin elokuvista eniten keskustelua.
Sterling Hayden
thumb|Sterling Hayden Sterling Hayden (26. maaliskuuta 1916 – 23. toukokuuta 1986) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi nuorena etenkin film noir- ja lännenelokuvissa. Vanhempana hänellä oli luonnerooleja suurissa elokuvissa kuten Tohtori Outolemmessä ja Kummisedässä. Kaiken kaikkiaan hän esiintyi yli viidessäkymmenessä elokuvassa, vaikka hän varsinkin myöhemmässä elämässään väitti näyttelemistä vastenmieliseksi.
Robert Bresson
Ranskan elokuvahistorian huipulle
Bresson ei yleensä puhunut elokuvataiteesta tai työtavoistaan. Vuonna 1976 hän julkaisi kuitenkin kirjan Notes sur le cinématographe ("Merkintöjä kinematografiasta"), jossa hän kertoi näkemyksiään elokuvateoriasta.
Sterling Hayden
Hayden oli seikkailija ja toiminnan mies myös oikeassa elämässä. Hän karkasi merille seitsentoistavuotiaana, ja purjehti maailman ympäri useita kertoja. Hänet palkattiin Paramount Studiosille osittain komean ulkonäkönsä vuoksi. Hayden esiintyi ennen sotaa kahdessa elokuvassa. Sitten hän liittyi sotilastiedustelupalveluun ja osallistui toiseen maailmansotaan silloisen Jugoslavian alueella.
Robert Bresson
Viimeiset elokuvat
Bressonin viimeiset elokuvat olivat Paholainen luultavasti (1977) ja Raha (1983). Hän sai elokuviin valtion tuotantotukea vain kulttuuriministerin, ensimmäisellä kerralla Michel Guyn ja toisella kerralla Jack Langin, vaikutusvallan ansiosta. Bressonin viimeiset elokuvat olivat melko pessimistisiä. Paholainen luultavasti käsitteli ajankohtaisia aiheita, kuten ekokatastrofia, uskonnon rappiota ja kulutusyhteiskunnan mielettömyyttä. Vaikka sen näkemys yhteiskunnan lopusta on pessimistinen, siinäkin todellinen taistelu käydään henkilökohtaisen uskon alueella. Raha perustuu Leo Tolstoin novelliin Väärennetty korkolippu. Se on kuvaukseltaan hyvin pessimistinen, ja maailma esitetään siinä pahuuden kehänä. Bresson palkittiin Rahasta toistamiseen Cannesin elokuvajuhlien parhaan ohjaajan palkinnolla.
Rahan jälkeen Bresson suunnitteli vielä muun muassa Jean-Marie Gustave Le Clézion romaanin filmatisoimista ja palasi vanhaan haaveeseensa kuvata elokuva ensimmäisestä Mooseksen kirjasta. Elokuvasta tehtiin koekuvauksiakin, mutta se ei kuitenkaan valmistunut. Ilmeisesti hanke oli vireillä vielä vuonna 1992.
Bressonin uran päätyttyä häntä muistettiin erilaisilla palkinnoilla. Vuonna 1989 hän sai Venetsian elokuvajuhlien Kultaisen leijonan elämäntyöstään ja hänet nimettiin Ordre National du Mériten ansioritarikunnan komentajaksi. Euroopan elokuva-akatemia myönsi hänelle elämäntyöpalkinnon vuonna 1994.
Bresson eli viimeiset vuotensa huonon terveydentilansa vuoksi pääasiassa maaseudulla. Hän kuoli 98-vuotiaana joulukuussa 1999.
Elokuvien tyyli
thumb|Bresson otti usein lähikuvia käsistä tai jaloista, kuten elokuvassa [[Kuolemaantuomittu on karannut.]] Bresson oli modernin elokuvan ensimmäisiä minimalisteja. Bressonin minimalismi perustuu suurimmalta osalta kolmeen seikkaan: runsas kuvan ulkopuolisten elementtien käyttö, hyvin elliptinen kerrontatapa ja radikaali, tunteeton näyttelemistyyli. Viimeistä Bresson on itse pitänyt tyylinsä kulmakivenä. Yleensä Bressonin tyylin katsotaan ensimmäisen kerran ilmenneen todellisena hänen kolmannessa elokuvassaan, vuonna 1951 valmistuneessa Papin päiväkirjassa.
Bresson kertoo huomattavan osan elokuvien tapahtumasta kuvan ulkopuolella, erityisesti ääniefektien avulla. Bresson ja Carl Theodor Dreyer käyttivät 1950-luvulla ensimmäisinä ohjaajina minimalistiseen tyyliin kuvan ulkopuolisia elementtejä. Bresson meni myöhemmin minimalismissaan vieläkin pidemmälle, sillä hän saattoi typistää myös näkyviksi tarkoitettuja kuvia. Hän leikkasi esineet tai ihmisvartalot kuvaan poikkeavalla tavalla. Bresson käytti esimerkiksi paljon lähikuvia käsistä tai jaloista ja jätti joskus esimerkiksi pään kokonaan kuvan ulkopuolelle. Hänen tapansa kertoa tarinaa liittyy läheisesti kuvakerrontaan. Hän käyttää elliptistä kerrontatapaa, jossa hän kertoo vain osan tapahtumista eikä yleensä anna johdatusta tapahtumaan tai esitä tapahtuman syitä. Bressonin tyyli tuo hieman mieleen mykkäelokuvat, joissa ei ollut samanlaisia mahdollisuuksia esittää jatkuvaa kerrontaa kuin äänielokuvassa. Bressonin tyyliin kuului myös kuvan tyhjentäminen elokuvallisesta toiminnasta. Kuva keskittyy samanaikaisesti esimerkiksi autioon muuriin, ja varsinainen toiminta tapahtuu kuvan ulkopuolella. André Bazin on verrannut Bressonia runoilijoihin Stéphane Mallarméhen ja Arthur Rimbaud’hon. Bressonille täydellinen kuva oli tyhjä valkokangas, ja vastaavasti Mallermélle täydellinen runo oli tyhjä sivu ja Rimbaud'lle äänettömyys.
Musiikkia Bresson käytti huomattavan vähän. Ensimmäisissä elokuvissaan hän käytti vielä perinteistä elokuvamusiikkia, mutta sen jälkeen hän siirtyi käyttämään vain katkelmia klassisesta musiikista ja luopui lopulta varsinaisesta elokuvamusiikista kokonaan. Sen jälkeen hän käytti vain diegeettistä musiikkia eli musiikkia jonka lähde sijaitsee elokuvan tarinamaailmassa. Vaikka musiikkia on Bressonin elokuvissa vähän, äänimaailma on muuten merkittävässä osassa. Erityisesti kuvanulkoisen äänen käyttö on runsasta, ja sen tarkoituksena on luoda tilavaikutelmaa. Kuvanulkoisella äänellä tila, jossa elokuva tapahtuu, laajenee myös kuvan ulkopuolelle. Bresson onkin sanonut, että ääni on elokuvan ”kolmas ulottuvuus”.
Teemat
thumb|Bressonin elokuvat käsittelevät usein sekä fyysistä että sisäistä vankeutta ja niistä vapautumista. Elokuvan [[Taskuvaras (vuoden 1959 elokuva)|Taskuvaras loppukohtauksessa päähenkilö kokee sisäisen vapauden vasta jouduttuaan fyysisesti vankilaan. Michel tunnustaa rakkautensa Jeannea kohtaan vasta kaltereiden takaa. ]] Bresson käsittelee useassa elokuvassaan sekä predestinaatioa että ihmisen vapaata tahtoa. Ihmisellä on vapaus valita, mutta vapaus muuttuu todelliseksi vasta, kun hän valitsee Jumalan. Bressonin tematiikkaa ja elämänkatsomusta on rinnastettu usein jansenismiin, joka on Jumalan ennalta määräämistä ja armoa korostava kristillinen suuntaus. Alkujaan Bressonin jansenismista puhuttiin lähinnä elokuvien estetiikan kannalta, sillä Ranskassa termillä on tarkoitettu myös taiteen tietynlaista korutonta ja ”askeettista” estetiikkaa. Bresson ei ollut kiinnostunut henkilöhahmojensa psykologisista motiiveista, ja hahmot tavallaan seurasivat kohtaloaan. Mallien käyttäminen on keskeistä myös tämän tematiikan kannalta, sillä heidän tukahdutettu olemuksensa saa heidät näyttämään unissakävelijöiltä, joita johdatus kuljettaa.
Bressonin elokuvien keskeiseksi teemaksi on nähty vapautuminen joko konkreettisesta tai metaforisesta vankeudesta. Vapaus voidaan tulkita sisäiseksi tai hengelliseksi vapaudeksi, armon tai transsendentin kohtaamiseksi. Niinpä Bressonin tyyliä on kommentoitu usein uskonnollisesti tai hengellisesti: André Bazin on sanonut sitä ”pelastuksen ja armon fenomenologiaksi”, Susan Sontag ”hengelliseksi tyyliksi" ja Paul Schrader ”transsendentaaliseksi tyyliksi”. Kolme hänen elokuvistaan sijoittuu osittain tai kokonaan vankilaan metaforana vankeudesta tai vapautuksesta.
Bressonin elokuvilla ei yleensä ole konkreettista positiivista loppua, sillä useimmissa niissä päähenkilö joko kuolee tai päätyy vankilaan. Kolmessa elokuvassa päähenkilö tekee itsemurhan. Katolinen kirkko on yleensä suhtautunut tuomitsevasti itsemurhaan, mutta Bressonin elokuvissa itsemurhallakin voi olla vapauttava luonne, sillä esimerkiksi elokuvassa Mouchette – raiskattu päähenkilö vapautuu sen avulla kärsimyksistään.
Penni
thumb|Saksalainen 50 pennin kolikko vuodelta 1922.
Robert Bresson
Teemat
Bressonin myöhäistuotannon elokuvista armon tematiikkaa on huomattavasti vaikeampi löytää, ja niiden aiheena voidaan pitää maailman pahuutta. Erityisesti kolmea viimeistä elokuvaa, Pyöreän pöydän ritarit, Paholainen luultavasti ja Raha, voidaan pitää julmana ja synkkänä yhteiskuntakritiikkinä.
Penni
Penni on länsimainen rahan nimi. Pennit tulivat ensin käyttöön Englannissa ja Saksassa vastaten muualla käytettyä denaaria.
Robert Bresson
Näkemyksiä elokuvateoriasta
Eurooppalaiset ohjaajat ovat säännöllisesti kirjoittaneet elokuvataiteesta tai elokuvateoriasta. Esimerkiksi François Truffaut ja Jean-Luc Godard kirjoittivat artikkeleita Cahiers du cinéma -lehteen, ja Sergei Eisenstein ja Pier Paolo Pasolini loivat omaa teoriaansa. Bressonkin kirjoitti kirjan Notes sur le cinématographe, joka ilmestyi alkujaan vuonna 1975 ja uudelleen 1988. Jälkimmäisen painoksen esipuheen kirjoitti Jean-Marie Gustave Le Clézio. Sakari Toiviainen suomensi teoksen nimellä Merkintöjä kinematografiasta vuonna 1989 kirjassa Merkintöjä Robert Bressonista (Chydenius Instituutti, 1989). Merkinnöissään Bresson esittelee ajatuksiaan elokuvasta lyhyinä aforismimaisina mietteinä.
Penni
Englannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa penni oli vuosisatojen ajan 1/12 šillinkiä eli 1/240 puntaa. Vuoden 1971 Decimal Day -rahauudistuksessa tuli käyttöön uusi penni, joka on 1/100 puntaa.
Saksasta penni saapui Suomeen markan osaksi. Suomessa pennit jäivät vähitellen käytöstä, mutta vuoden 1962 rahauudistus palautti pennijaon siten, että siihenastisesta markasta (vanhasta markasta) tuli penni, siihenastisesta sadasta markasta (vanhasta markasta) yksi markka ja niin edelleen. Ennen euron käyttöönottoa penni oli sekä Suomessa että Saksassa 1/100 markkaa.
Robert Bresson
Näkemyksiä elokuvateoriasta
Bresson erottaa kaksi elokuvatermiä: cinéman ja cinématographen eli kinematografian. Perinteisesti termillä cinéma on tarkoitettu elokuvaa, joka on Bressonin mukaan vain ”elokuvattua teatteria”. Se käyttää teatterin tapaa ilmaista asioita, ja siinä kameran tehtävä on vain tallettaa, ja se on ainoastaan uudelleentuottamista. Kinematografia puolestaan on oma taiteenlajinsa, ja samalla siihen tarvitaan luomistyötä. Bressonin mukaan kinematografia ei ollut ehtinyt vielä kehittyä ensiaskeleistaan, sillä cinémalla oli niin hallitseva asema.
Sveitsin avaruustoimisto
pienoiskuva|Logo Sveitsin avaruustoimisto (, SSO), edustaa Sveitsiä Euroopan avaruusjärjestössä. Se rahoittaa ESAa vuosittain noin 140 miljoonalla Sveitsin frangilla eli noin 116 miljoonalla eurolla, joka on yli 3 % ESAn budjetista. Sveitsin avaruusteollisuuden liikevaihto on noin 170 miljoonaa Sveitsin frangia.
Robert Bresson
Näkemyksiä elokuvateoriasta
Kinematografian erityisluonne liittyi elokuvalaitteen kykyyn tallettaa sellaisia ”todellisen” (réel) piirteitä, jotka jäävät arkihavainnoinnissa huomioimatta. Pelkkä tallettaminen ei kuitenkaan kinematografiassa riitä, vaan yksittäiset kuvat ja äänet on yhdistettävä uudenlaisen suhteen kautta, jotta niistä tulee jotain muuta kuin mitä ne todellisuudessa on. Kuvien ja äänen muutokseen tarvitaan Bressonin mielestä elokuvallinen ”kirjoitus” (écriture). Bresson pyrkikin luomaan uutta elokuvaa hävittämällä siitä kaikki teatteriperinteeseen liittyvät tekijät. Bressonin mielestä näyttelijöiden paikka on teatterin näyttämöllä, mutta elokuvataiteen kieltä he eivät ymmärrä. Siksi hän käytti elokuvissaan ”malleja”, joita hän koulutti hävittämään kaikki viitteet teatterinäyttelemisestä. Bressonin mukaan kinematografiassa ei ole tilaa myöskään elokuvamusiikille, sillä se vie katsojan pois puhtaasta elokuvakokemuksesta. Hän hylkäsi myös perinteisen ranskalaisen ohjaajaa tarkoittavan sanan metteur en scène ja kutsui itseään henkilöksi, joka ”laittaa asiat järjestykseen”.
Sveitsin avaruustoimisto
Sveitsi ja Norja ovat ainoat ESA-jäsenmaat, jotka eivät ole EU:n jäseniä. SSO rahoittaa myös kansallisen avaruusohjelmansa projektit ESAn kautta nk. Prodex-ohjelman kautta.
Robert Bresson
Perintö
Bresson on harvinainen hahmo elokuvataiteessa, sillä hän kääntyi töissään elokuvien normaalia muotokieltä vastaan ja halusi löytää sen, minkä itse käsitti elokuvan estetiikaksi. Bresson pystyi tekemään taipumattomuutensa takia vain 13 elokuvaa, mutta monia niistä pidetään elokuvataiteen keskeisimpinä teoksina. Elokuvakriitikot eivät ole yksimielisiä siitä, mikä on Bressonin paras työ, mutta parhaimpina pidetään elokuvia Papin päiväkirja, Kuolemaantuomittu on karannut, Taskuvaras, Balthazar, Mouchette – raiskattu ja Raha.
Sveitsin avaruustoimisto
Sveitsin avaruustoiminta
Tutkimuslaitoksia
Robert Bresson
Perintö
Vaikka Bresson ei koskaan ole erityisesti ollut katsojien suosiossa, hän on arvostettu ohjaaja ja hänen työnsä kuuluvat elokuvamaailman tutkituimpiin. Omintakeisena taiteilijana Bresson oli ensimmäisiä, joita François Truffaut kutsui auteuriksi. Hänen tyylinsä oli kuitenkin niin poikkeava, että häntä ei suoraan seurannut kovinkaan moni ohjaaja. Monet eurooppalaiset ohjaajat ovat silti saaneet vaikutteita Bressonilta. Kuvallisen ilmaisun riisuminen välittyi moniin ranskalaisiin elokuviin, etenkin Truffaut'n ja Godardin teoksiin, ja Bressonia suuresti arvostanut venäläisohjaaja Andrei Tarkovski käytti Bressonin tapaan malleja näyttelijöinä. Ehkä suorimmin vaikutteita Bressonilta sai Jean-Marie Straub, varsinkin uransa alkuvaiheessa, ja Straubin kautta Bressonin perintö välittyi muun muassa Rainer Werner Fassbinderille ja Daniel Schmidille.
Sveitsin avaruustoimisto
Sveitsin avaruustoiminta
Yhdistyksiä
Robert Bresson
Perintö
Yksittäistä elokuvista bressonilaisiksi on nimetty Alain Cavalier’n Thérèse, Maurice Pialat’n Paholaisen auringon alla ja Dardennen veljesten Rosetta. Yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja Paul Schrader kopioi Taskuvarkaan lopun elokuvaansa American Gigolo. Schraderin käsikirjoittama ja Martin Scorsesen ohjaama Taksikuski puolestaan lainaa sekä Papin päiväkirjasta että Taskuvarkaasta. Suomalainen elokuvaohjaaja Aki Kaurismäki on jäljitellyt Bressonin tyyliä elokuvassa Tulitikkutehtaan tyttö. Itävaltalaisen Michael Haneken ensimmäisissä elokuvissa on vaikutteita Bressonilta.
Sveitsin avaruustoimisto
Sveitsin avaruustoiminta
Yrityksiä
Italian pääministeri
Italian pääministeri (ital. Presidente del Consiglio dei Ministri, Ministerineuvoston puheenjohtaja) johtaa Italian tasavallan hallitusta. Hänet nimittää Italian presidentti, ja nimityksen vahvistaa parlamentti. Nimityksen jälkeen pääministerin on koottava hallitus, laadittava hallitusohjelma ja hankittava Italian parlamentin molempien kamarien luottamuslause.
Pisimpään pääministereinä ovat toimineet Benito Mussolini (1922–1943), Giovanni Giolitti (viisi kertaa vuosina 1892–1921) ja Silvio Berlusconi (kolme kertaa vuosina 1994–2011).
Fasismin kausi
Italian valtion ensimmäisenä kuutena vuosikymmenenä (1861-1921) poliittinen ympäristö oli hyvin epävakaa ja pääministeri vaihtui 37 kertaa. Tämä poliittinen kaaos oli yksi syy fasismin nousuun Italiassa ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Benito Mussolini nousi Italian pääministeriksi 29. lokakuuta 1922. Heti virkaan noustuaan Mussolini pyrki lakkauttamaan parlamentin oikeuden äänestää pääministerin luottamuksesta ja perusti valtansa vain Italian kuninkaan ja fasistipuolueen luottamukseen. Tänä aikana hyväksyttiin sarja lakeja, jotka muuttivat Italian yksipuoluejärjestelmäksi ja diktatuuriksi.
Toisen maailmansodan jälkeen
Kun Italialle säädettiin toisen maailmansodan jälkeen uutta perustuslakia, haluttiin varmistua siitä, että pääministeri ei saa liikaa valtaa. Tuolloin oli nimittäin tuoreessa muistissa, miten Benito Mussolini oli käyttänyt asemaansa pääministerinä ja muuttanut Italian diktatuuriksi. Toinen vaikuttava syy oli maan kahtiajakautuminen: etelä haikaili kuningaskuntaa, pohjoisosassa haluttiin tasavaltaa. Niinpä keskusjohdosta tehtiin tahallaan heikko, ja Italian pääministerin valtaoikeuksista tuli melko heikot verrattuna moniin muihin Euroopan maihin.
Sodanjälkeiselle Italialle ovat olleet tyypillisiä lyhytikäiset monen puolueen koalitiohallitukset, 61 hallitusta 67 vuodessa. Pääministereitä on ollut samana aikana 24. Pääministereillä on ollut suuria vaikeuksia sovitella yhteen hallituksensa ministerien eriäviä näkemyksiä, sillä pienetkin hallituspuolueet voivat käyttää painostuskeinona eroamisuhkausta. Italian poliittisessa järjestelmässä yhdenkin puolueen lähtö hallituksesta johtaa koko hallituksen kaatumiseen, täysin siitä riippumatta, miten vahva enemmistö jäljelle jäävillä hallituspuolueilla on parlamentissa.
Aiheesta muualla
Praesidens consilii ministrorum
Agneta Hobin
Agneta Sigrid Hillevi Hobin (s. 24. lokakuuta 1945 Helsinki) on suomalainen tekstiilitaiteilija.
Henkilöhistoria
Hobin syntyi apteekkari Nils Hobinin ja Barbro Mosseén perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1976 on professori Jukka Mikko Seppo Pennanen. Hobin tuli ylioppilaaksi 1964 ja suoritti tekstiilitaiteilijan tutkinnon Taideteollisessa korkeakoulussa 1971. Hän on toiminut tekstiilitaiteilijana Saksassa ja Kööpenhaminassa sekä Finlaysonin ja Marimekon palveluksessa ja vapaana taiteilijana vuodesta 1977. Taiteilijan työnsä ohella Hobin on opettanut ja toiminut opinnäytetöiden ohjaajana ja tarkastajana Taideteollisessa korkeakoulussa 1982-1993.
Taiteellinen tuotanto
Hobin on pitänyt yksityisnäyttelyjä ja osallistunut yhteisnäyttelyihin niin Suomessa kuin ulkomaillakin. Hän on tehnyt tekstiiliveistoksia, joissa hän käyttää samaa aihetta, kuten kalanpyrstöä, erilaisin yhdistelmin. Hänen teoksissaan yhdistyy metalli usein tekstiiliin. Hobinin teoksia on julkisissa ja yksityisissä kokoelmissa, muun muassa Designmuseossa, Oulun taidemuseossa ja useissa Suomen suurlähetystöissä. Hän on suunnitellut kirkkotekstiilejä muun muassa seuraaviin kohteisiin:
Tapaturma-asioiden muutoksenhakulautakunta
Tapaturma-asioiden muutoksenhakulautakunta on Suomen työtapaturmavakuutuksen lakisääteinen muutoksenhakuelin. Lautakunnan nimi oli vuoteen 2005 tapaturmalautakunta.
Tehtävät
Lautakunta käsittelee ensimmäisenä muutoksenhakuasteena tapaturmavakuutuslainsäädäntöön kuuluvia valitusasioita. Tapaturma-asioiden muutoksenhakulautakuntaan valitetaan vakuutuslaitoksen lakisääteistä tapaturmavakuutusta koskevista päätöksistä, jotka koskevat lähinnä työtapaturmia, ammattitauteja, maatalousyrittäjien työvahinkoja sekä varusmiesten sotilastapaturmia ja palvelussairauksia. Vuonna 2013 käsiteltiin 4 609 asiaa ja käsittelyaika oli keskimäärin 184 päivää.
Tapaturma-asioiden muutoksenhakulautakunnan lainvoimainen päätös pannaan täytäntöön niin kuin riita-asiassa annettu lainvoimainen tuomio. Valittajana on yleensä vahingoittunut. Tapaturmavakuutuksen ottaneella työnantajalla ei yleensä ole valitusoikeutta. Poikkeuksena ovat niin sanotut perustevalitukset, jotka koskevat tapaturmavakuutuksen vakuutusmaksun perustetta.
Lautakunnan päätöksistä haetaan muutosta vakuutusoikeuteen.
Lautakunnan organisaatio
Tapaturma-asioiden muutoksenhakulautakunnalla on päätoiminen puheenjohtaja, kaksi varapuheenjohtajaa, kolme lakimies- ja lääkärijäsentä sekä kuusi työmarkkinajärjestöjen nimeämää jäsentä. Valtioneuvosto nimittää puheenjohtajan toistaiseksi ja jäsenet viideksi vuodeksi kerrallaan.
Lautakunnan kustannuksista vastaavat vakuutusyhtiöt maksutulojensa mukaisessa suhteessa.
The Principle of Evil Made Flesh
The Principle of Evil Made Flesh (Nihil 1 CD) on Cradle of Filthin debyyttialbumi. Levyn kappaleet ovat yhtyeen omia. Kappaleet sävellettiin yhtyeen yhteistyönä, ja ne sanoitti laulaja Dani Filth.
Levy on nauhoitettu vuoden 1993 syksyllä ja julkaistu vuonna 1994. Levyn on miksannut ja tuottanut Mags Academy Studioilla Englannissa. Levyn masteroi The Exchangen Nilesh. Kansikuvat on ottanut Chris Bell, ja artistisesta ohjauksesta on vastannut Nigel Wingrove. Yhtyeen yhteiskuvat on ottanut Paul Harries ja yksittäiskuvat Mark.
Kappaleet
235px|right
Soveltava etiikka
Soveltava etiikka on filosofisen etiikan osa-alue, joka pyrkii soveltamaan ”teoreettista” etiikkaa, kuten utilitarismia, yhteiskuntasopimusteorioita tai velvollisuusetiikkaa, tosielämän ongelmiin. Soveltavaan etiikkaan kuuluvat muun muassa lääketieteen etiikka, ympäristöetiikka, sodan etiikka, tietokone-etiikka, liike-elämän etiikka ja yritysten yhteiskuntavastuu. Monet sovelletun etiikan kysymykset tulevat esille myös ihmisoikeuksista käytävissä keskusteluissa.
Yleistä
Sovellettua etiikkaa käytetään lakien, säädösten ja toimintatapojen määrittämiseen. Esimerkkejä sovelletun etiikan kysymyksistä ovat ”onko abortin ottaminen epämoraalista?”, ”onko eutanasia epämoraalista?”, ”onko positiivinen syrjintä oikein vai väärin?”, ”mitkä ovat ihmisoikeuksia, ja kuinka määritämme ne?” ja ”onko eläimillä myös oikeuksia?”
Amminapes
Amminapes oli parthialainen, joka palveli Persian kuningas Dareios III:ta ja tämän kukistuttua Aleksanteri Suurta.
Jostakin syystä Amminapes joutui Dareioksen epäsuosioon ja hänet karkotettiin maasta. Hän pakeni Makedoniaan kuningas Filippos II:n hoviin. Hän sai kuitenkin myöhemmin palata Persiaan.
Soveltava etiikka
Yleistä
Rajat etiikan eri osa-alueiden metaetiikan, normatiivisen etiikan ja sovelletun etiikan välillä ovat joskus hämärät. Esimerkiksi jo mainittu abortti voidaan nähdä sovelletun etiikan alaisena kysymyksenä, koska se liittyy kiistanalaiseen toimintaan. Se voi kuitenkin riippua yleisemmistä normatiivisista periaatteista, kuten oikeudesta itsensä hallitsemiseen tai elämään, joita usein käytetään argumentteina aborttia koskevissa keskusteluissa. Kysymys abortista liittyy myös metaeettisiin kysymyksiin, kuten ”mistä oikeudet tulevat” ja ”millaisilla olennoilla on oikeuksia?”.
Sovelletun etiikan tulee onnistuakseen pystyä valottamaan teorioiden tiukasta soveltamisesta seuraavia ongelmia. Tiukasti periaatteisiin sidotut eettiset lähestymistavat johtavat usein sovelluksiin, jotka eivät ole universaalisti hyväksyttävissä. Esimerkiksi lääketieteen etiikassa tiukka velvollisuuseettinen lähestymistapa ei sallisi koskaan potilaalle valehtelemista tämän omaa tilaa koskien, kun taas utilitaristinen lähestymistapa voisia sallia sen, että lääkäri voi valehdella potilaalle, jos se on hyväksi tämän terveydelle. Tämä esimerkki osoittaa, että velvollisuuseetikko voi päätyä erilaiseen käytännön ratkaisuun kuin utilitaristi.
Sovelletun etiikan kysymykset saavat usein oikeudellisen tai poliittisen muodon, koska niitä tulkitaan normatiivisen etiikan kehyksissä. Eräitä esimerkkejä ovat YK:n Ihmisoikeuksien yleismaailmallinen julistus (1948) ja vihreiden puolueiden Global Greens Charter (2001).
Kasuistiikka
Kasuistiikka eli tapauskohtainen etiikka on eräs moderni sovelluseettinen lähestymistapa. Se pyrkii tarjoamaan ratkaisun eri lähestymistapojen, kuten velvollisuusetiikan ja utilitaristisen etiikan, välisiin ristiriitoihin. Kasuistit, kuten Albert Jonsen ja Stephen Toulmin (The Abuse of Casuistry 1988), ovat haastaneet perinteiset sovelletun etiikan paradigmat. Kasuistiikka ei ota lähtökohdakseen ideologioita ja teoriaa, vaan kuhunkin yksittäistapaukseen liittyvät tosiseikat — sen sijaan, että soveltaisi teoriaa yksittäistapaukseen, kasuistit aloittavat yksittäistapauksesta ja kysyvät, mitä moraalisesti merkityksellisiä seikkoja (mukaan lukien sekä teoriat että käytäntö) tapauksessa tulisi ottaa huomioon. Jonsenin ja Toulminin mukaan tällainen lähestymistapa johtaa helpommin konsensuksen saavuttamiseen. Näin rabbi, katolinen pappi ja agnostikko voisivat jossakin yksitäistapauksessa päätyä samaan ratkaisuun, vaikkakin olisivat erimielisiä niistä syistä, jotka ovat saaneet heidät päätymään tähän ratkaisuun.
Etiikka politiikassa ja taloustieteessä
Etiikan soveltaminen politiikassa, politiikan tutkimuksessa ja taloustieteessä on johtanut useisiin erilaisiin sovelletun etiikan aloihin liike-elämän etiikasta marxilaisuuteen. Suuret yritysskandaalit, kuten Enron-skandaali, ovat esimerkkejä etiikan ja talouselämän välisistä yhteyksistä. Eettiset kysymykset ovat korostuneet yritysten sisäisissä arvokeskusteluissa.
Etiikkaa on sovellettu yksilöiden roolien, perheen sisäisen rakenteen ja seksuaalisuuden tutkimiseen, mikä on johtanut muun muassa feministiseen etiikkaan. Etiikkaa on sovellettu sodan tutkimiseen, esimerkkinä oikeutetun sodan ajatus, mikä on johtanut sellaisiin näkökantoihin kuin pasifismi, militarismi ja väkivallattomuus. Bernard Crick on katsonut, että kaikki politiikka on vain sovellettua etiikkaa, ja että "poliittiset hyveet" olivat tarpeen kaikissa tapauksissa, joissa inhimillinen moraali ja edut törmäävät. Crickin motiivina oli suunnata politiikan alaa poispäin ideologioista ja kohti erimielisyyksien ratkaisemista.
Ammattietiikka
Sovelletun etiikan alaisuuteen kuuluu useita osa-alueita, jotka tutkivat tiettyihin ammatteihin liittyviä eettisiä kysymyksiä, kuten lääketieteen etiikka, journalistietiikka ja insinöörietiikka. Teknologia-arviointi ja ympäristövaikutusten arviointi puolestaan selvittävät uusien tekniikoiden ja projektien vaikutusta luontoon ja yhteiskuntaan.
Lääketiede
Lääketiede ja terveydenhuolto on merkittävimpiä etiikan sovellusaloja. Alan eettisiin kysymyksiin kuuluvat lääketieteellinen tutkimus, kuten rokote- yms. kokeet ihmisillä sekä eläinkokeet, eutanasia, abortti, jne.
Ympäristöetiikka
Etiikkaa on sovellettu maapallon rajallisten luonnonvarojen käytön tutkimiseen. Tämä on johtanut ympäristöetiikan ja sosiaaliekologian tutkimiseen. Yleisenä suuntauksena on ollut ekologisen ja taloustieteellisen tutkimuksen yhdistäminen. Tuloksena ovat olleet muun muassa teoriat ekologisesta jalanjäljestä ja bioregionaalisesta autonomiasta. Tällaisiin ajatuksiin liittyy erilaisia poliittisia ja yhteiskunnallisia liikkeitä, kuten vihreä liike, syväekologia, ekofeminismi ja ekoanarkismi.
Metro Manila
thumb|200px|Metro Manilan (National capital region) sijainti. Metro Manila (filipinoksi Kalakhang Maynila) tai Pääkaupunkialue on suurkaupunkialue, jonka muodostaa Filippiinien pääkaupunki Manila yhdessä 15 muun kaupungin ja yhden kunnan (Pateros) kanssa, niistä suurimpana on Quezon City, joka on maan suurin kaupunki ja entinen pääkaupunki. Alue on Filippiinien poliittinen, taloudellinen, sosiaalinen ja kulttuurinen keskus. Suurkaupunkialue on Aasian seitsemänneksi ja maailman 16. suurin suurkaupunkialue. Asukkaita suurkaupunkialueella oli vuonna 2005 11 289 368.
Alueen pinta-ala on 636 km². Kaupunkialueen väestötiheys on 15 617 as/km², joten se kuuluu maailman tiheimmin asuttuihin kaupunkiseutuihin. Lännessä kaupunki rajoittuu Manilanlahteen ja kaakossa kaupunki rajoittuu Filippiinien suurimpaan järveen Laguna de Baýhin. Kaupungin läpi virtaa myös Pasigjoki järveltä Manilanlahteen. Kaupunkialueesta käytetään usein lyhennettä M.M. Filippiinien nopean väestönkasvun ja kaupungistumisen myötä Manilan suurkaupunkialue kasvaa nopeasti.
James Pritchett
James Pritchett (27. lokakuuta 1922 – 15. maaliskuuta 2011 ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuin roolinsa oli Dr. Matt Powers televisiosarjassa The Doctors vuosina 1963–1982.
Pritchett voitti Emmy-palkinnon vuonna 1978; hän oli ollut jo aiemmin ehdolla edellisvuonna 1977.
Pritchett on kotoisin Pohjois-Carolinan osavaltiosta. Hän meni vuonna 1958 naimisiin Cynthia Arnoldin kanssa, ja pariskunnalle syntyi kolme yhteistä lasta.
Oligopoli
Oligopoli on epätäydellisen kilpailun muoto, jossa markkinoilla on vain muutama tietyn palvelun tai tuotteen tarjoaja. Oligopolille on usein ominaista kilpailun vähäisyys ja usein tästä johtuva epäluonnollisen korkea tai matala hintataso sekä täydelliseen kilpailuun verrattuna liian vähäinen tuotannon määrä. Oligopolin toimijoilla saattaa olla "hiljainen kartelli", jossa ei ole varsinaisesti sovittu mitään hintatasosta mutta jossa tilanne kaikin puolin pyritään pitämään vakaana. Tutkimusten mukaan oligopolistinen markkinatilanne lisää myyjien voittoja jopa 20 prosentilla.
Teoreettinen oligopolitutkimus
Oligopoleista on runsaasti teoreettista kirjallisuutta, jossa hyödynnetään peliteoriaa. Kuten toimialan taloustieteessä ja yrityksen teoriassa yleensä, oligopoliteoriassa useimmiten oletetaan yritysten maksimoivan voittoaan. Teoreettisessa oligopolitutkimuksessa käytetään etenkin Bertrand- ja Cournot-kilpailun käsitteitä.
Bertrand-oligopoli
Bertrand-oligopolissa yritysten päätösmuuttujana on hinta, mikä vastaa yleistä käsitystä siitä, mistä yrityksen johto voi päättää. Bertrand-oligopoli on Nash-tasapainossa, jos yhdenkään yrityksen ei kannata muuttaa hintaansa, jos se olettaa, ettei yksikään kilpailija muuta omaansa. Malli kuvaa tilannetta, jossa yritys pystyy helposti lisäämään tuotantoaan minkään kapasiteettirajoitteen estämättä. Bertrand-oligopolissa hinnat ovat strategisia komplementteja: kilpailijan hinnanalennukseen kannattaa vastata omalla hinnanalennuksella, siis toimimalla samoin kuin kilpailija.
Cournot-oligopoli
Antoine Augustin Cournotin Cournot-oligopolissa yritysten päätösmuuttujana on tuotannon määrä. Hinnaksi muodostuu korkein hinta, jolla tuotanto vielä saadaan kaupaksi, mutta yritykset eivät varsinaisesti valitse hintaa. Toimiala on ns. Nash-tasapainossa, jos yhdenkään yrityksen ei kannata muuttaa tuotantonsa määrää, jos se olettaa, ettei yksikään kilpailija muuta omaa tuotantoaan.
Cournot-oligopoliin perustuvat mallit sopivat parhaiten kuvaamaan toimialoja, joilla yritysten kapasiteetti on rajallinen ja sen muuttaminen on vaikeaa ja hidasta. Tällöin kapasiteetti-investointi on erittäin tärkeä strateginen päätös. D Kreps ja J Scheinkman ovat osoittaneet, että jos yritykset päättävät ensin kapasiteetistaan ja sitten hinnoistaan, lopputulos on sama kuin puhtaassa Cournot-oligopolissa.
Cournot-kilpailussa tuotantomäärät ovat strategisia substituutteja: kilpailijan tuotannonlisäykseen kannattaa vastata omalla tuotannon vähentämisellä, siis toimimalla toisin kuin kilpailija. Tämäkin teoreettisten mallien tulema on helppo mieltää: jos kilpailija on laajentanut kapasiteettiaan, markkinoilla ei ole enää tilaa, joten paras reaktio näihin laajennuksiin on pidättyä omista kapasiteetti-investoinneista.
Bertrand- ja Cournot-oligopolin erot
Useimmissa tapauksissa Bertrand-kilpailu on mallien valossa "kovempaa" siinä mielessä, että hinnat ovat lähempänä tuotantokustannuksia ja siis alemmat. Jos yritysten tuotteet ovat asiakkaiden kannalta täysin identtisiä, eikä heillä ole mitään syytä suosia jotain myyjää, puhdas Bertrand-kilpailu johtaa eräänlaiseen "hintasotaan". Asiakkaat ostavat aina halvinta, joten järkevintä on periä hiukan alempaa hintaa kuin kilpailija. Ainoastaan alimman hinnan asettanut saa asiakkaita. Jos kaikki yritykset yrittävät myydä hiukan halvemmalla kuin kilpailijansa, ajaudutaan lopulta tilanteeseen, jossa hinta on painunut tuotantokustannusten tasolle. On houkuttelevampaa poistua markkinoilta kuin myydä tuotantokustannuksia halvemmalla. Lopputulos hintojen ja tuotannon määrän osalta on yleensä sama kuin täydellisessä kilpailussa: kustannukset saadaan juuri ja juuri katetuksi, mutta pyrkimykset myydä voitolla kaatuvat kilpailijoiden aggressiiviseen kilpailuun. Hyvinkin keskittynyt toimiala on tällaisessa tilanteessa erittäin kilpailtu. Sen sijaan Cournot-kilpailu on kovaa vain, jos yrityksiä on erittäin paljon, jolloin kyseessä ei enää ole harvojen yritysten oligopoli.
Hypoteesi Bertrand-kilpailun kovuudesta Cournot-kilpailuun verrattuna on saanut tukea empiirisestä tutkimuksesta. Käyttäen aineistona tietoa 81 brittiläisestä teollisuustoimialasta J Haskel ja C Martin osoittivat, että yritysten kannattavuus on paras toimialoilla, joilla useiden yritysten johtajat raportoivat kapasiteettiongelmista, ja joilla oli melko vähän yrityksiä. Tällainen toimialahan vastaa parhaiten Cournot-oligopolin olettamuksia. Kapasiteettirajoitteet ei-keskittyneillä toimialoilla eivät olleet vahvassa yhteydessä kannattavuuteen, mikä on sopusoinnussa teorian kanssa.
Kaskama
Kaskama on tunturi Petsamon piirissä Murmanskin alueen luoteisosassa Venäjällä. Se sijaitsee Paatsjoen itäpuolella Suomen Neuvostoliitolle luovuttaman entisen Petsamon kunnan länsiosassa. Tunturi on 351 metriä korkea. Tunturin länsipuolella on Kaskamajärvi, joka laskee tunturin pohjoispuolella olevaan Pitkäjärveen. Tunturin ja Kaskamajärven välistä kulkee entinen Jäämerentie.
Juha Pajuoja
Juha-Pekka ”Juupe” Pajuoja (s. 31. maaliskuuta 1967 Tampere) on suomalainen jääkiekkovalmentaja. Pajuoja pelasi Tampereen Ilveksessä F-junioreista aina Liiga-Ilvekseen asti, SM-liigassa pelinumeroilla 31 ja 12.
Valmennusura pääsarjatasolla
Yhteensä       106 ott. 39–0–65
Tarkat nimitys- sekä erottamispäivät
Kaudeksi 2006–2007 Pajuoja siirtyi Porin Ässien SM-liigajoukkueen päävalmentajaksi. Hänet kuitenkin erotettiin tehtävästään heikosti sujuneen alkukauden jälkeen 18. marraskuuta 2006. Ässien kakkosvalmentajana toiminut Jari Härkälä valittiin Pajuojan tilalle.
Kaudella 2007–2008 Pajuoja siirtyi takaisin Ilveksen palvelukseen, nyt yhteyspäällikön tehtäviin. Loppukaudesta 2007–2008 Pajuojan toimenkuva muuttui, kun hänet nimettiin liigajoukkueen valmennusryhmään. Pajuojan tehtävään kuului tarkkailla vastustajan tekemiä muutoksia ottelun sisällä.
Kaudella 2008–2009 Pajuoja toimi Ilveksen valmennusryhmässä.
Kaudella 2009–2010 Pajuoja valmensi Ilveksen A-junioreita, kunnes hän siirtyi takaisin Liiga-Ilvekseen 9. tammikuuta 2010. 9. maaliskuuta alkaen Pajuoja toimi Ilveksen liigajoukkueen päävalmentajana, kunnes hänet erotettiin 31. lokakuuta 2011 heikosti sujuneen alkukauden takia. Uudeksi päävalmentajaksi nimitettiin Seppo Hiitelä organisaation urheilujohtajan paikalta.
16.10.2012 HC TPS ilmoitti palkanneensa Pajuojan päävalmentajakseen.
Muu toiminta
Pajuoja on toiminut Yle Puheen Jääkiekkokierroksen kommentaattorina. Jääkiekon maailmanmestaruuskisojen 2012 & 2013 Yle:n Aamutelevision aamujää-osiossa asiantuntijana Hän on kirjoittanut kolumneja Aamulehteen ja Satakunnan Kansaan, aiheena yleensä jääkiekko.
24.03.2013-28.10.2013 hän on toiminut henkilöstöpalveluyritys VMP Groupin Tampereen yksikön vetäjä.
28.10.2013 Pajuoja aloitti jääkiekkoseura Ilveksen urheilutoimenjohtajana. Pajuojan sopimus loppui 31. maaliskuuta 2016.
Saksa Eurovision laulukilpailussa
upright|pienoiskuva|Saksa voitti kilpailun toisen kerran vuonna 2010 [[Lena Meyer-Landrutin esittämällä kappaleella Satellite.]]
Saksa on osallistunut vuotta 1996 lukuun ottamatta jokaiseen Eurovision laulukilpailuun vuoden 1956 ensimmäisestä kilpailusta lähtien, useammin kuin mikään muu maa. Saksa oli jakautunut vuodesta 1945 vuoteen 1990, jolloin vain Länsi-Saksa osallistui kilpailuun. Itä-Saksa ei koskaan osallistunut kilpailuun, sillä Neuvostoliitto oli kylmän sodan aikana kieltänyt itäblokin mailta Euroopan yleisradiounionin jäsenyyden. Vuonna 1996 järjestettiin erillinen karsintavaihe, jossa oli mukana 29 maata. 22 parasta meni jatkoon ja Saksa oli sijalla 24.