cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Katolinen kirkko Suomessa
Helsingin seurakunta 1800-luvulla
Saksalaisten pappien ja sisarten karkotuksen jälkeen Katolinen kirkko menetti paljon jäseniä, koska uskonnollinen opetus käytännössä lakkasi ja useat ajautuivat luterilaisuuden piiriin.
1900–1940-luvut
Vuonna 1903 Pariisissa vihittiin papiksi ensimmäinen suomalaissyntyinen mies 1500-luvun jälkeen. Hän oli Wilfrid von Christierson (1878–1945). Kolmen vuoden kuluttua hän palasi Suomeen huolehtimaan Helsingin seurakunnasta. Vuotta myöhemmin hän kutsui Suomeen Pyhän sydämen pappien veljeskunnan pappeja, jotka tänäkin päivänä muodostavat suurimman osan Suomen katolisista papeista. Seuraavana vuonna saapui Helsinkiin ranskalaisia nunnia, jotka ryhtyivät pitämään lastenkotia ja koulua köyhille lapsille.
Vuonna 2003 pyhäksi julistettu puolalainen Urszula Ledóchowska perusti tyttökoulun Uudellekirkolle 1908. Vuonna 1910 viranomaiset painostivat Wilfrid von Christiersonin eroamaan virastaan Pyhän Henrikin seurakunnan kirkkoherrana. Samana vuonna julkaistiin myös ensimmäinen suomenkielinen katolinen rukouskirja.
Vuonna 1918 Suomen itsenäistymisen jälkeen oli venäläinen sotaväki poistunut maasta ja sekä Pyhän Henrikin että Pyhän Hyacinthuksen seurakuntien jäsenmäärä romahti; viimeksi mainitun osalta siksikin, että siihen ei enää kuulunut Suomen itärajan takaista aluetta. Kaksi vuotta myöhemmin perustettiin Suomen apostolinen vikaarikunta, jonka esimiehillä oli piispan arvo. Vikaarikunnan hoito uskottiin Jeesuksen Pyhän Sydämen pappien veljeskunnan hoitoon, ja sen jälkeen kaikki Suomen katoliset piispat ovat olleet tämän sääntökunnan jäseniä.
Vuonna 1926 perustettiin Turussa Pyhän Birgitan ja Autuaan Hemmingin seurakunta. Seuraavana vuonna perustettiin Terijoella Pyhän Sydämen seurakunta ja ursuliinit saapuivat Suomeen perustaen lastenkodin Viipuriin.
Vuonna 1929 valtioneuvosto myönsi katoliselle kirkolle Suomessa uskonnollisen yhdyskunnan aseman. Vuonna 1932 ursuliinit perustivat katolisen keskikoulun Helsinkiin. Kaksi vuotta myöhemmin 36-vuotias hollantilainen Gulielmus Cobben nimitettiin Suomeen piispaksi ja piispa Johannes Buckx siirtyi Hollantiin professoriksi.
Vuonna 1936 vihittiin käyttöön Suomen ensimmäinen katolinen hautausmaa Turussa. Vuonna 1938 isä Armand de Caluwe aloitti kreikkalaiskatolisten messujen viettämisen Terijoella. Talvisodan sytyttyä Pyhän Hycinthuksen ja Pyhän Sydämen seurakuntien toiminta Karjalankannaksella ja Laatokan Karjalassa keskeytyi, koska seurakuntalaisten oli lähdettävä evakkoon. Useat papit ja nunnat joutuivat palaamaan kotimaihansa. Toinen itäisen eli bysanttilaisen riituksen pappi Robert de Caluwe aloitti toimintansa Helsingissä, jonne riituksen papit avasivat kreikkalaiskatolisen kappelin.
Vuonna 1942 paavi Pius XII:n kaudella Suomi solmi diplomaattisuhteet Pyhän istuimen kanssa ja seuraavana vuonna paavi lahjoitti mittavan rahasumman suomalaisille sotaorvoille. Apostolinen nuntiatuuri Suomea varten toimi ensin Tanskassa ja vuodesta 2001 Ruotsissa. Toisen maailmansodan päätyttyä Suomeen saapui uusia pappeja ja Pyhän sydämen sisaret palasivat Hollannista ottaen haltuunsa lastenkodit ja lastentarhat, joista Kalleimman veren sisaret olivat sodan aikana huolehtineet. Pyhän Hyacinthuksen seurakunta ja Pyhän Sydämen seurakunta yhdistyivät Pyhän Olavin seurakunnaksi 1949 ja keskus siirtyi Lahdesta Jyväskylään.
1950-luvulta nykypäivään
Vuonna 1951 vihittiin käyttöön bysanttilaiseen riitukseen kuuluva Pyhän Pietarin ja Pyhän Paavalin kappeli Vantaalla. Seuraavana vuonna vihittiin käyttöön Kalleimman veren sisarien pitämän Englantilaisen koulun uusi rakennus Helsingissä. Sisaret luovuttivat sen maallikkojen hoitoon 1995. Vuonna 1954 otettiin käyttöön Pyhän Marian taivaaseen ottamisen kirkko Helsingin Meilahdessa. Vuonna 1955 Suomen apostolinen vikaarikunta korotettiin hiippakunnaksi. Vuonna 1957 perustettiin Tampereella Pyhän Ristin seurakunta.
Vuonna 1961 vihittiin ensimmäinen katolinen pappi Suomen maaperällä 400 vuoteen. Papiksi vihittävä oli Martti Voutilainen, joka kuului dominikaaneihin.
Työmaa-aita
alt=|pienoiskuva|3,5x2m terästyömaa-aita ja 2x1,1m sulkupuomi alt=|pienoiskuva|Kiasman puinen umpiaita alt=|pienoiskuva|Törmäystestattuja työmaakaiteita Ranta-Tampellan työmaalla
Katolinen kirkko Suomessa
1950-luvulta nykypäivään
Vuonna 1962 Helsinkiin perustettiin Katolinen tiedotuskeskus. Sen ensimmäiseksi johtajaksi tuli Jacobus Reijnders.
Työmaa-aita
Työmaa-aita on aitatyyppi, joka on suunniteltu väliaikaiseen käyttöön työmaalla. Aitojen asennus on halpaa, nopeata ja helppoa. Näistä ominaisuuksista johtuen työmaa-aidoilla on myös monia muita käyttökohteita aina yleisötapahtumista onnettomuustilanteisiin.
Katolinen kirkko Suomessa
1950-luvulta nykypäivään
Vuonna 1964 vihittiin käyttöön Myllyjärven ekumeeninen keskus, jonka johtaja oli Robert de Caluwé. Vuonna 1967 piispa Cobben vetäytyi eläkkeelle Hollantiin ja apulaispiispa Paul Verschurenista tuli Helsingin piispa.
Työmaa-aita
Materiaali
Käytetyimmät mitat määräytyvät pääsääntöisesti työmailla noudatettavien määräysten mukaan. Hyvä esimerkki ohjeistuksesta on esim. Helsingin kaupungin ohjeistus työmaa-alueiden rajaamisesta. Käytetyin aitakorkeus on rakennustyömailla 2m ja enityn myyty aitakoko on Heraksen aikoinaan euroopassa markkinoille tuoma (3,5x2)m verkkoaita. Kohteissa, joissa ohjataan jalankulkua tai pyöräilyä vaaditaan useasti liikenneviraston määräysten mukaista heijasteellista sulkupuomia korkeuksissa (1-1,2)m.
Katolinen kirkko Suomessa
1950-luvulta nykypäivään
Vuonna 1977 Teemu Sippo vihittiin papiksi.
Työmaa-aita
Materiaali
Työmaiden aiheuttaman pölyn ja melun vähentämiseksi tiheästi asutuilla alueilla yleinen on ns. umpiaita.
Katolinen kirkko Suomessa
1950-luvulta nykypäivään
Vuonna 1986 ensimmäiset birgittalaissisaret reformaation jälkeen saapuivat Turkuun ja italialaisia neokatekumenaaliyhteisön jäseniä saapui Ouluun. Vuonna 1987 ensimmäiset Opus Dein papit saapuivat Suomeen.
Työmaa-aita
Materiaali
Koska työmaat ovat monasti vilkkaasti liikennöidyillä alueilla, riskien minimoimiseksi saatetaan vaatia myös järeämpiä törmäystestattuja kaiteita.
Katolinen kirkko Suomessa
1950-luvulta nykypäivään
Kesäkuussa 1989 paavi Johannes Paavali II vieraili Suomessa. Paavi osallistui ekumeeniseen rukoushetkeen Turun tuomiokirkossa ja vietti katolisen messun Helsingin jäähallissa. Hän myös puhui Paasikivi-seuralle ja piti rukoushetken sairaille ja vanhuksille Pyhän Henrikin katedraalissa.
Vuonna 1985 perustettiin Kouvolassa Pyhän Ursulan seurakunta.
Vuonna 1998 otettiin Porissa käyttöön Pyhän Katariinan kappeli.
Vuonna 2000 Helsingin piispaksi nimitettiin puolalainen moraaliteologian professori Józef Wróbel. Wróbel siirrettiin takaisin kotimaahansa kesällä 2008, kun hänestä tuli Lublinin apulaispiispa. Hänen seuraajakseen tuli 2009 Teemu Sippo, joka on toiminut Helsingin katolisen hiippakunnan asiainhoitajana Wróbelin jälkeen. Toukokuussa 2019 Teemu Sippo jäi piispan tehtävistä eläkkeelle. Kunnes uusi piispa saadaan valittua, asiainhoitajana on Isä Marco Pasinato.
Suomeen saatiin toinen katolinen hautausmaa vuoden 2018 loppupuolella. Helsingin seurakuntayhtymän Malmin hautausmaalla otettiin käyttöön katolinen hautakortteli 57K hautausmaan kaakkoiskulmassa. Korttelissa on sekä arkku- että uurnahautapaikkoja. Kortteli on tarkoitettu Uudenmaan alueella toimivien Pyhän Henrikin katolisen katedraaliseurakunnan ja Pyhän Marian katolisen seurakunnan jäsenten hautaamiseen. Piispa Teemu Sippo SCJ siunasi hautausmaan käyttöön 8. joulukuuta 2018.
Organisaatio
Katolinen kirkko Suomessa koostuu hiippakunnasta, johon kuuluu kahdeksan seurakuntaa. Suomen vikaarikunnasta tuli hiippakunta 1955. Helsingin piispana toimi vuosina 2000–2008 Józef Wróbel SCJ. Katolisen kirkon toiminta on hyvin kansainvälistä, ja noin puolet Suomen katolisesta papistosta on kotoisin Puolasta. Suomessa toimii tällä hetkellä ainoastaan yksi suomalaista syntyperää oleva katolinen pappi. Hiippakunnan organisaatioon kuuluu lisäksi toimistoja sekä keskuksia. Uskonnonopetuksen järjestelyistä vastaa Katekeettinen keskus ja kirkon tiedotuksesta Katolinen tiedotuskeskus, joka julkaisee myös hiippakuntalehti Fidesiä. pienoiskuva|Suomen katoliset seurakunnat kartalla.
1. Pyhän Henrikin katedraaliseurakunta (Helsinki)
thumb|[[Pyhän Henrikin katedraali.]] Pyhän Henrikin katedraaliseurakunnan alue on erotettu Pyhän Hyacinthuksen seurakunnasta vuonna 1856 ja on Suomen vanhin toiminnassa oleva katolinen seurakunta. Seurakunnan kirkkoherrana toimii neokatekumenaaliseen yhteisöön kuuluva italialainen Marco Pasinato. Seurakunnan yhteydessä toimii myös Pyhän Marian lastentarha. Seurakuntaan kuului vuoden 2012 alussa 3 623 jäsentä. Alueena on itäinen pääkaupunkiseutu ja itäinen Keski-Uusimaa sekä Itä-Uusimaa lukuun ottamatta Lapinjärveä, Loviisaa ja Myrskylää.
Seurakunnan kirkko on Pyhän Henrikin katedraali, joka on valmistunut vuonna 1860 ja edustaa uusgoottilaista kirkkotyyliä. Sen ulkoseinustalla sijaitsevat Pyhän Henrikin, Pyhän Pietarin ja Pyhän Paavalin patsaat. Kirkon sisällä ovat myös Pyhän Marian ja Pyhän Joosefin patsaat. Kirkon alttariin on sijoitettu Pyhän Cyprianuksen, Pyhän Olavin ja Pyhän Birgitan reliikkejä. Toistaiseksi alttarissa säilytetään myös Pyhän Henrikin reliikkiä, mutta Museovirasto on vaatinut sen palauttamista Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymälle. Tämä on tulehduttanut katolilaisten ja luterilaisten välejä.
2. Pyhän Birgitan ja autuaan Hemmingin seurakunta (Turku)
Pyhän Birgitan ja autuaan Hemmingin seurakunnan alue erotettiin Pyhän Hyacinthuksen seurakunnasta vuonna 1926 ja siihen kuuluu 1 641 jäsentä (vuoden 2012 alussa). Seurakunnan erityistehtäviin kuuluu huolehtia Suomen ainoasta katolisesta hautausmaasta, joka sijaitsee Turussa. Seurakunnan kirkkoherrana toimii Jeesuksen Pyhän sydämen pappien veljeskuntaan kuuluva, puolalaissyntyinen isä Peter (Piotr) Gebara. Alueena on Lounais-Suomi eli Varsinais-Suomi lukuun ottamatta Someroa ja Satakunta lukuun ottamatta Karviaa sekä Ahvenanmaa.
Seurakunnan kirkko, Pyhän Birgitan ja Autuaan Hemmingin kirkko, on valmistunut vuonna 1966. Kirkon yhteydessä toimii myös Turun birgittalaisluostari.
3. Pyhän Olavin seurakunta (Jyväskylä)
Pyhän Olavin seurakunta muodostui Pyhän Hyacinthuksen seurakunnan ja Pyhän Sydämen seurakunnan yhdistyessä ja keskuspaikan muuttaessa Lahdesta Jyväskylään 1949. Se oli pitkään laaja seurakunta käsittäen alussa koko Suomen lukuun ottamatta Pyhän Henrikin sekä Pyhän Birgitan ja autuaan Hemmingin seurakuntien toiminta-alueita sekä vielä 2010-luvulla Keski-Suomen lisäksi Itä-Suomen ja Etelä-Savon. Vuonna 2016 viimeksimainitut eriytettiin omaksi seurakunnakseen, Pyhän Joosefin seurakunnaksi. Näin ollen Pyhän Olavin seurakunnan alue supistui käsittämään silloisen Keski-Suomen; nyt mukana on myös Pirkanmaahan 2021 siirtynyt Kuhmoinen. Seurakunnan kirkkoherrana toimii Anders Hamberg. Pyhän Olavin kirkko on valmistunut vuonna 1962.
4. Pyhän Marian seurakunta (Helsinki)
Pyhän Marian seurakunnan alue erotettiin Pyhän Olavin seurakunnasta vuonna 1954, samalla kun Pyhän Marian kirkko vihittiin käyttöön. Seurakuntaan kuului vuoden 2012 alussa 3 354 jäsentä. Sen alueeseen kuuluu läntinen pääkaupunkiseutu, läntinen Keski-Uusimaa ja Länsi-Uusimaa sekä Kanta-Häme lukuun ottamatta Hämeenlinnaa, Humppilaa ja Janakkalaa että Varsinais-Suomesta Somero. Seurakunnan kirkkoherrana toimii puolalainen Rafal Czernia Jeesuksen pyhän sydämen pappien veljeskunnasta.
Seurakunnan kirkko on Meilahdessa sijaitseva, arkkitehti Kaj Saleniuksen suunnittelema Pyhän Marian kirkko. Se on vihitty käyttöön 6. joulukuuta 1954. Kirkossa on istumapaikat 150:lle ja tilaa kaikkiaan 300 henkilölle. Kirkon kuorin oikealla puolella on kuvattu Neitsyt Marian taivaaseenottaminen, ja vasemmalla puolella hänet on kuvattu taivaassa uutena Eevana. Kuorin takana alttariseinällä sijaitsee luonnonkivimosaiikki, joka esittää ristiinnaulittua Jeesusta neljän evankelistan symbolien ympäröimänä. Pyhän Marian kirkossa on Pyhän Marian patsas. Kirkon sisäänkäynnin luona on maalaus Pyhästä Kristoforoksesta. Kirkon alttariin on sijoitettu Pyhän Birgitan ja tämän tyttären, Pyhän Katariinan, reliikkejä.
5. Pyhän Ristin seurakunta (Tampere)
Pyhän Ristin seurakunnan alue erotettiin Pyhän Olavin ja Pyhän Marian seurakunnista vuonna 1957. Pyhän Ristin kirkko sijaitsee Tampereella, Amurin kaupunginosassa. Seurakunnan alueeseen kuuluu Pirkanmaa lukuun ottamatta Kuhmoista, Etelä-Pohjanmaa, Keski-Pohjanmaa ja Rannikko-Pohjanmaa sekä Kanta-Hämeestä Hämeenlinna, Humppila ja Janakkala että Satakunnasta Karvia. Seurakunnan kirkkoherrana toimii Tri Nguyen. Seurakuntaan kuului vuoden 2016 lopussa 1 505 jäsentä. Vuonna 2012 vihittiin Vaasassa uusi katolinen kappeli.
6. Pyhän Ursulan seurakunta (Kouvola)
Pyhän Ursulan seurakunnan alue erotettiin Pyhän Henrikin seurakunnasta vuonna 1991. Seurakunnan jäsenmäärä oli vuoden 2012 alussa 599. Kirkkoherrana toimii puolalainen Stanislaw Szymajda. Seurakunnalle valmistui Pyhän Ursulan kirkko vuonna 1993. Alueena on Kaakkois-Suomesta Kymenlaakso ja Etelä-Karjala sekä Päijät-Häme että Itä-Uudeltamaalta Lapinjärvi, Loviisa ja Myrskylä.
7. Nasaretin Pyhän Perheen seurakunta (Oulu)
thumb|[[Nasaretin pyhän perheen kirkko Oulussa.]] Nasaretin Pyhän Perheen seurakunnan alue erotettiin Pyhän Olavin seurakunnasta vuonna 1993 ja sen alueena on Pohjois-Suomi eli Pohjois-Pohjanmaa, Kainuu ja Lappi. Seurakunnan jäsenmäärä vuoden 2012 alussa oli 712. Kirkkoherrana toimii Donbosco Thomas. Oulun seurakunnan syntyminen oli neokatekumenaalien aikaansaannosta, koska vuonna 1986 paavi lähetti muutamia neokatekumenaaliperheitä lähetystyöhön ympäri maailmaa alueilla joilla katolisia oli vielä vähän. Eräs näistä italialaisista perheistä, Oscar ja Paola Pasinaton perhe, asettui Ouluun. Päätös rakentaa Ouluun kappeli oli pääasiassa Pasinatojen.
Seurakunnan kirkko on Nasaretin pyhän perheen kirkko. Paavi Johannes Paavali II siunasi kirkon peruskiven vuonna 1989 ja lahjoitti kirkolle alttarimaalauksen, joka esittää Mustaa Madonnaa. Ympäri maailmaa sijaitsevien Neokatekumenaaliyhteisöjen tukemana kirkko valmistui vuonna 1991. Kirkon erikoisuutena on kasteallas, jossa voi suorittaa upotus- ja valelukasteita. Kirkko on lisäksi koristeltu erittäin kauniilla ortodoksi-ikoni tyylisillä maalauksilla ja se poikkeaa sekä arkkitehtuuriltaan että sisustusratkaisuiltaan huomattavan paljon Suomen muista katolisista kirkoista.
8. Pyhän Joosefin seurakunta (Kuopio)
Pyhän Joosefin seurakunnan alue erotettiin Pyhän Olavin seurakunnasta vuonna 2016. Seurakunnan ensimmäisenä kirkkoherrana aloitti Francisco Garcia. Alueena on Itä-Suomi eli Pohjois-Savo ja Pohjois-Karjala sekä Etelä-Savo.
Katolisen kirkon erityispiirteitä Suomessa
Suomessa katolinen kirkko on erittäin kansainvälinen ja sen vuoksi seurakunnissa vietetään ainakin silloin tällöin messua eri kielillä. Suomalainen papisto on reformaation jälkeen ollut hyvin kansainvälistä: aikaisemmin suurin osa liettualaisia, sittemmin hollantilaisia. Siitä lähtien kun Suomessa on ollut reformaation jälkeen katolinen piispa, on hän ollut ulkomaalainen. Suomalaiset näkisivät kuitenkin mielellään suomalaissyntyisiä miehiä piispoina ja kirkkoherroina, mutta heitä ei ole juurikaan ollut tarjolla. Neljä reformaation jälkeistä piispaa ovat joutuneet kamppailemaan ankarasti saadakseen hiippakuntalaisten luottamuksen, kunnes vihdoin 2009 valittiin suomalaissyntyinen piispa.
Katolilaisten määrä on ollut merkittävässä kasvussa 1970-luvun jälkeen niin maahanmuuttajien kuin katoliseen kirkkoon liittyvienkin vuoksi. Kirkon jäsenmäärä oli 1970-luvulla hieman alle 3 000 henkeä, mutta vuoden 2015 lopussa se oli jo lähes 14 000. Joka vuosi kirkkoon liittyy kymmeniä aikuisia.
Katolisen kirkon talous
Vuonna 2018 katoliselle kirkolle myönnettiin 119 162 euroa valtionavustusta.
Helsingin katoliset piispat
Ennen vuotta 1955 Suomi oli niin kutsuttu apostolinen vikaarikunta, jota hoiti apostolinen vikaari. Tämä vikaari ei ollut Helsingin piispa, vaan jonkin toisen alueen titulaaripiispa.
Li Ting
Li Ting (kiinaksi: 李婷; s. 5. tammikuuta 1980 Wuhan, Hubei, Kiina) on kiinalainen uransa päättänyt oikeakätinen tennispelaaja. Hän voitti kesäolympialaisissa 2004 tenniksen naisten nelinpelin kultaa parinaan Sun Tiantian. Li lopetti uransa vuonna 2007.
Yksinäinen hiihtäjä
Yksinäinen hiihtäjä on seikkailuromaani (The Lone Skier, 1947).
Italian Cortinassa sijaitsee Col da Vardan pieni hiihtokeskus johon kuljetaan eräänlaisella köysiradalla. Brittiläinen käsikirjoittaja Neil Blair saa ystävältään Derek Engelsiltä tarjouksen tehdä käsikirjoitus elokuvaan Yksinäinen hiihtäjä; elokuva osin kuvattaisiin juuri Col da Vardassa ja mukaan lähtee kookas kuvaaja Joe Wesson. Koska paikka on suhteellisen eristetty - sinne pääsee vain suksilla ja köysiradalla - paljastuu että todellinen syy oli natsien sotavuosina piilottama kulta-aarre. Paikalla olikin sekalainen seurakunta: italialainen taloa hoitava pariskunta jotka jäävätkin ulkopuolisiksi, italialainen gangsteri ja parittaja Stefan Valdini, ilotyttö Carla Rometta, gangsteri Gilbert Mayne, kreikkalainen natsi Keramikos sekä Blair, Wesson ja Engels.
Kullasta nousee sisällissota; Mayne ampuu Valdinin ja köyttää Carlan tämän huoneeseen; nyt hän pakottaa loput miehet kaivamaan varastohuoneen lattian auki; kultalaatikot löytyvät mutta ne ovatkin täynnä multaa; gangsteri raivostuu ja menee huoneeseensa pohtimaan - mutta italialainen talonmies vapauttaakin vihasta suunniltaan olleen Carlan joka telkeää Maynen oven, kaataa sen ali kannullisen petrolia ja sytyttää tulipalon joka lopulta tuhoaa koko rakennuksen.
Carla ja Mayne käyvät kaksintaistelun haulikolla ja pistoolilla Maynen ikkunassa - molemmat kuolevat. Engels selviää palosta ehjin nahoin ja lähtee hiihtäen hälyttämään apua, mutta viimeinen vihollinen, Keramikos, lähtee perään. Nyt paikalle tulee kauas näkyneen tulipalon hälyttämänä muuta apuvoimaa; Blair ja Wesson pelastetaan. Engels ruhjoutuu pahoin kivikossa kaatuessaan hiihtomatkalla ja kuolee Blairin käsiin. Keramikosin ruhjoo hengiltä lumivyöry jonka hän itse aiheutti ampumalla pakenijan perään. Kullan kohtalo jää auki. Blair arvelee tietävänsä missä se olisi mutta hänen mukaansa se oli jo tappanut liikaa.
Davor Šuker
Šuker johdatti Kroatian pronssille vuoden 1998 MM-kisoissa. Hän voitti kisojen maalikuninkuuden kuudella maalillaan. Šuker valittiin myös turnauksen toiseksi parhaaksi pelaajaksi. Samana vuonna hän sijoittui Fifan vuoden pelaaja -äänestyksessä kolmanneksi ja Kultainen pallo -äänestyksessä toiseksi.
Vuonna 2012 Šuker nimitettiin Kroatian jalkapalloliiton (HNK) puheenjohtajaksi. Hänet valittiin neljän vuoden jatkokaudelle huhtikuussa 2014.
Ura
Šuker edusti vuosina 1984–1991 silloisessa Jugoslaviassa Osijekia ja Dinamo Zagrebia. Vuonna 1991 Šuker siirtyi Espanjaan Sevillaan ja sieltä vuonna 1996 Real Madridiin. Šuker saavutti Real Madridin riveissä Espanjan-mestaruuden vuonna 1997 sekä Mestarien liigan voiton ja Intercontinental Cupin voiton vuonna 1998. Vuosina 1999–2003 hän edusti vielä englantilaisia Arsenalia ja West Hamia sekä saksalaista 1860 Müncheniä.
Šuker pelasi Jugoslavian maajoukkueessa vuonna 1991 kaksi ottelua ja teki niissä yhden maalin. Hän edusti Jugoslaviaa vuoden 1990 MM-kisoissa. Šuker oli myös mukana Jugoslavian nuorten maailmanmestaruuden voittaneessa joukkueessa vuonna 1987. Kroatian maajoukkueessa hän pelasi vuosina 1990–2002 69 ottelua ja teki niissä 45 maalia. Šuker on Kroatian maajoukkueen kaikkien aikojen paras maalintekijä. Hän edusti Kroatiaa vuoden 1998 MM-kisojen lisäksi vuoden 1996 EM-kisoissa ja vuoden 2002 MM-kisoissa.
Aristeaan kirje
Aristeaan kirje, joskus myös Kirje Filokrateelle, on pseudepigrafi, joka kuvaa Septuagintan eli Heprealaisen Raamatun kreikankielisen käännöksen syntyvaiheita Ptolemaios II Filadelfoksen (282–246 eaa.) hallituskaudella. Tekstiä arvellaan kirjoitetuksi 100-luvulla eaa., mutta sen tarkaksi ajoittamiseksi ei löydy vahvoja perusteita.
Historia
Teksti kirjoitettiin luultavimmin Egyptin Aleksandriassa kaupungin juutalaisen yhteisön tarpeisiin. Kirjettä ei pidetä luotettavana historiallisena lähteenä 200-luvun eaa. tapahtumiin, mutta se antaa arvokasta tietoa Aleksandrian 100-luvun eaa. juutalaisen yhteisön itseymmärryksestä.
Kirje on kirjoitettu tilanteessa, jossa Aleksandrian juutalainen yhteisö on ollut hajanainen: osa juutalaisista on hellenisoitunut, kun taas osa välttelee kaikkea kreikkalaista vaikutusta. Kirje pyrkii esittämään juutalaiset hyvässä valossa pakanoille, ja toisaalta houkuttelemaan hellenistisoituneita juutalaisia noudattamaan juutalaista lakia tiukemmin.
Sisältö
pienoiskuva|upright=1.08|Aristeaan kirjeen alkua kreikankielisessä käsikirjoituksessa, jota säilytetään [[Vatikaanin kirjastossa (Vat. gr. 747, f. 1r).]]
Oxygène
Oxygène on Jean-Michel Jarren tuottama ja säveltämä, instrumentaalista elektronista musiikkia sisältävä albumi. Sen julkaisi Disques Dreyfus vuonna 1976 Ranskassa ja vuonna 1977 maailmanlaajuisesti. Levy on lisensoitu myös Polydorille.
Alun perin Jarrella oli vaikeuksia saada levyä julkaistuksi johtuen sen täysin instrumentaalisesta sisällöstä. Julkaisunsa jälkeen albumista tuli kuitenkin yksi kaikkien aikojen suosituimmista elektronisen musiikin saralla. Albumia myytiin maailmanlaajuisesti 15 miljoonaa kappaletta ja siitä tehtiin myös single-julkaisuja.
Vastapainona samantyylisten aikalaisartistien tuotannolle, kuten Kraftwerkin lähinnä futuristis-kokeelliselle äänimaailmalle tai Tangerine Dreamin tummanpuhuvalle ja kosmiselle musiikille, Oxygènella oli raikkaan avara ja vahvan melodinen sointi.
Raita ”Oxygène Part II” esiintyi australialaisessa Gallipoli-elokuvassa. ”Oxygène Part IV” julkaistiin singlenä, ja se on eräs kaikkien aikojen tunnetuimmista elektronisen musiikin teoksista sekä teki Jarresta tunnetun hyvin laajalti maailmassa. Pätkä kappaleesta toimi muun muassa Hittimittari-ohjelman tunnusmusiikkina italialaisen Hipnosis-yhtyeen esittämänä versiona.
Vuonna 1997 Jarre julkaisi jatko-osan Oxygene 7-13. Nimi viittaa ensimmäiseen albumiin laajemman teoskokonaisuuden kuutena ensimmäisenä osana. Tyylillisesti se edustaa samaa linjaa kuin ensimmäinen albumi ja siinä käytetään myös samantyylistä, analogiselta kuulostavaa äänimaailmaa.
Vesilinna (Riihimäki)
Riihimäen vesilinna on Riihimäen Harjukylässä, Riihimäen urheilupuistossa sijaitseva vesitorni. Arkkitehti Erik Bryggmanin suunnittelema rakennus valmistui vuonna 1952 ja se jäi Bryggmanin viimeiseksi hänen elinaikanaan valmistuneeksi rakennustyöksi.
Berndt Adam Emil von Schantz
Berndt (Bernt) Adam Emil von Schantz (4. maaliskuuta 1851 Turku – 10. toukokuuta 1926 Helsinki) oli suomalainen maanviljelijä, lahjoittaja ja valtiopäivämies.
Vesilinna (Riihimäki)
Rakennus
Rakennus suunniteltiin paitsi vesitorniksi, myös näkötorniksi ja alakerroksissa on myös muita käyttötiloja. Vesisäiliö vie rakennuksen 5 050 m³:n tilavuudesta vain vajaan viidenneksen. Säiliön alle jäävä tila oli alun perin varattu museokäyttöön ja siellä pidettiin taidenäyttelyitä. Museota ei kuitenkaan tullut ja sittemmin tiloissa on toiminut muun muassa kansalaisopisto. Tornin huipulle avattiin kesäterassi, sinne pääsee hissillä tai portaita pitkin, kunhan kiipeää 168 askelmaa.
Berndt Adam Emil von Schantz
Von Schantzin vanhemmat olivat Knut Emil von Schantz ja Emma Fredrika Amalia Stenvall. Hän oli maanviljelijä ja liikemies, joka omisti isänsä jälkeen vuodesta 1881 Sanssinkartanon Kauhajoella ja sen myytyään tilukset Tuusulassa, samoin kuin kiinteistöjä Helsingissä ja Tukholmassa. Naimaton von Schantz teki huomattavia lahjoituksia yleisiin tarkoituksiin.
Vesilinna (Riihimäki)
Rakennus
Rakennus kohoaa 146,6 metriä merenpinnan yläpuolelle. Tornin korkeus 30 metriä. Vesilinna on edustava esimerkki sotien jälkeisestä suomalaisesta funktionalismista. Rakennuksen ilmavaksi kehuttu kokonaisuus muodostuu selkeistä lasi- ja betonirakenteista, harkituista materiaalivalinnoista sekä onnistuneesta ikkuna-aukotuksesta. Vesitornin julkisivut on muurattu ruotsalaisesta keltaisesta julkisivutiilestä.
Vesilinnan rakennesuunnittelija oli insinööritoimisto Rosendahl-Fredriksson ja sen urakoi Oy Concrete Ab. Vesitekniikan suunnitteli Oy Yleinen Insinööritoimisto. Rakennustöt aloitettiin elokuussa 1951 ja vesikatto oli saatu päälle, vesisäiliöt valmiiksi ja sisätyöt käyntiin vielä saman vuoden loppuun mennessä. Vesisäiliöt otettiin käyttöön toukokuussa 1952 ja lopputarkastus pidettiin elokuun 1952 lopussa. Kaiken kaikkiaan vesitorni tuli maksamaan noin 69 miljoonaa markkaa.
Vesilinna saneerattiin vuosina 1993-1994. Saneeraus maksoi 5,4 miljonaa markkaa. Tiilijulkisivu oli rapautunut yläosastaan johtuen vesisäiliöistä peräisin olevasta kosteudesta ja säiliöiden vuodoista. Altaiden seinissä ja niiden alapuolella olevissa betonirakenteissa oli hiushalkeamia ja korroosiovaurioita. Vesilinnan ulkopinnoille oli kerääntynyt jatkuvan kosteuden vaikutuksesta levää. Ruostumisvauriot korjattiin ja halkeamat injektoitiin, muita rakennevaurioita ei ollut. Vesisäiliön ylivuotoputki uusittiin.
Tornin huipulla sijaitseva näköalatasanne on avoinna yleisölle ja siellä toimii vuonna 1997 avattu kahvila Café Bar Torni, joka on auki kesäaikaan. Näköalatasanteelta aukeaa laaja maisema kaupungin yli ja hyvällä säällä tornista avautuu näkymä jopa Hyvinkäälle asti.
Ympäristö
Vuonna 1952 valmistunut vesilinna oli ensimmäinen arkkitehti Yrjö Lindegrenin suunnittelemaan Riihimäen urheilupuistoon valmistuneista rakennuksista. Lindegrenin suunnittelema maauimala valmistui vuonna 1956; Lindegren kuoli ennen uimalan valmistumista ja suunnitelmat teki loppuun arkkitehti Aulis Blomstedt. Vuonna 1967 valmistuneen urheilutalon suunnitteli Raimo S. O. Valjakka ja vuonna 1979 valmistuneen uimahallin Osmo Lappo ja Jussi Suomala. Urheilupuistossa on myös tenniskentät ja koripallokenttä. Riihimäen keskusurheilukenttä on myös urheilupuistossa, kenttä kunnostettiin sotien jälkeen. Urheilupuiston alue perustuu vuonna 1922 valmistuneeseen Otto-Iivari Meurmanin laatimaan Riihimäen asemakaavaan ja kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Tapio Hämäläinen
Eemil Tapio Hämäläinen (18. kesäkuuta 1922 Uukuniemi – 28. tammikuuta 2008 Helsinki ) oli suomalainen näyttelijä.
Sodankäyneeseen sukupolveen kuulunut Hämäläinen ehti opiskella näyttelijäntyötä Eino Salmelaisen kurssilla välirauhan aikana vuosina 1940-1941.
Hämäläisen merkittäviä elokuvarooleja olivat muun muassa Salo Tuntemattomassa sotilaassa ja vuorineuvos Tuura Uuno Turhapuro -elokuvissa sekä miespääosa elokuvassa Takiaispallo, Hellberg elokuvassa Täällä Pohjantähden alla ja vanha opettaja elokuvassa Lakeuden kutsu. Tapio Hämäläinen näytteli myös monissa televisiosarjoissa, kuten Naapurilähiössä. Televisiosarjassa Yhdeksän miehen saappaat hän näytteli yhtä pääroolia, vääpeli Soroa. Hän teki myös useita äänirooleja muun muassa Muumilaakson tarinoita -sarjaan.
Hämäläinen näytteli Uuno Turhapuron appiukkoa, vuoristoneuvos Tuuraa kaikkiaan 17:ssä Turhapuro-elokuvassa. Elokuvassa Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies (1998) Hämäläistä ei nähdä, vaan Tuuran roolin teki Heikki Nousiainen. Hämäläinen oli 1990-luvulla jo täysin kyllästynyt Tuuran rooliin, mihin vaikutti Turhapuro-elokuvan kuvaaminen viitenä peräkkäisenä vuotena (1990–1994) sekä myös suureksi osaksi keväällä 1996 kuvattu 23-osainen televisiosarja Uuno Turhapuro. Hämäläinen vaati uudesta elokuvaroolistaan (1998) tavallista suurempaa korvausta, johon tuotantoyhtiö ei suostunut. Viimeisessä Turhapuro-elokuvassa Uuno Turhapuro – This Is My Life (2004) hän palasi Tuuran rooliin. Rooli oli hänelle jälleen mieluinen, koska elokuva tehtiin Speden muistoksi.
Hämäläisen puoliso, teatterihistorioitsija Aino Räty-Hämäläinen kirjoitti hänen muistelmateoksensa Pohja se on miunkii säkis vuonna 2000. Teoksen nimi pohjautuu Pyynikin kesäteatterin Tuntemattoman sotilaan Hämäläisen esittämän alikersantti Rokan lausahdukseen.
Hämäläinen sairasti viimeisinä vuosinaan muun muassa keuhkoahtaumatautia ja Alzheimerin tautia. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Artturi Tienari
Tienari kirjoitti ylioppilaaksi 1928, valmistui filosofian kandidaatiksi 1934 ja filosofian maisteriksi 1935. Työelämässä Tienari toimi Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin valistusohjaajana 1934–1944, Tampella Oy:n sosiaalijohtajana 1945–1972 sekä Tampella tänään -lehden päätoimittajana.
Tienarin vanhemmat olivat maanviljelijä ja taloustirehtööri Juho Kustaa Tienari ja Susanna Kovesjärvi. Tienarin puoliso vuodesta 1935 oli Kerttu Helena Haahti. Tienarille myönnettiin sosiaalineuvoksen arvonimi vuonna 1969. Sotilasarvoltaan Tienari oli majuri.
Korelan ryhmäpuutarha
thumb|Kuva puutarhan sisäkaarteelta
Korelan ryhmäpuutarha on ryhmäpuutarha Kotkassa Kymijoen Langinkoskenhaaran varrella Korelan kaupunginosassa. Se on perustettu vuonna 1958 ja sen alueella sijaitsee yhteensä 197 palstaa ja mökkiä. Koko alueen pinta-ala on 142 474 neliömetriä ja tonttien pinta-ala vaihtelee 300 ja 400 neliömetrin välillä.
The House of Atreus Act I
House of Atreus Act I on heavy metal -yhtye Virgin Steelen vuonna 1998 julkaistu albumi. Levy edustaa yhtyeen raskainta tyylisuuntaa. Se perustuu kreikkalaisen Aiskhyloksen Oresteia-trilogiaan ja kuuluu yhteen seuraavana vuonna julkaistun The House of Atreus Act II:n kanssa.
156 Xanthippe
156 Xanthippe on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi J. Palisa vuonna 1875. Pikkuplaneetta sai nimensä antiikin kreikkalaisen filosofin Sokrateksen vaimon, Ksanthippen mukaan. Koska Xanthippen läpimitta on noin 121 kilometriä, se on melko suuri kappale päävyöhykkeellä. Se on tumma C-tyypin asteroidi, jonka pinnalla vuorokauden pituus on noin 22,37 tuntia.
Virgin Steele
thumb|Virgin Steele esiintymässä vuonna 2007. Virgin Steele on New Yorkissa vuonna 1981 perustettu heavy metal -yhtye. Virgin Steele kutsuu musikkiaan ”barbaaris-romanttiseksi” metalliksi. Varsinkin Virgin Steelen myöhäisempi tuotanto käsittelee paljon myyttisiä aiheita, etenkin kreikkalaista ja kristillistä mytologiaa. Jotkut yhtyeen albumeista ovat yhden teeman ympärille kasattuja konseptialbumeja. Alkuaikoina kappaleet käsittelivät myös arkipäiväisempiä aiheita, kuten aina yleisiä rakkauden ja seksin teemoja. Virgin Steelen johtohahmo on laulaja David DeFeis.
Alku
Virgin Steelen perusti 1980-luvun alussa ranskalaisperäinen kitaristi Jack Starr rumpali Joey Ayvazianin kanssa. Käytyään läpi nelisenkymmentä laulajaa he valitsivat mukaan David DeFeisiin, joka koelaulutilaisuudessa esitti Deep Purplen ”Child in Timen” niin vakuuttavasti, että sai pestin. Mukanaan hän toi basisti Kelly Nicholsin.
Ensimmäinen kokoonpano
Steelen ura lähti käyntiin 1982, kun heidän kappaleensa ”Children of the Storm” pääsi mukaan U.S. Metal Vol. II -kokoelmalle. Hieman tämän jälkeen julkaistiin Virgin Steelen samanniminen debyyttialbumi. Vuonna 1983 ilmestyi Guardians of the Flame, jonka jälkeen Jack Starr erotettiin yhtyeestä musiikillisten erimielisyyksien jälkeen. Starr olisi halunnut viedä yhtyeen tyyliä kevyempään suuntaan. Uuden kokoonpanonsa (mm. Riotin ex-laulaja Rhett Forrester) kanssa Starr koetti pitää nimen Virgin Steele itsellään ja tämä yhtye esiintyikin Virgin Steelenä Breaking Sound -festivaaleilla Pariisissa. Seuranneen oikeudenkäynnin jälkeen DeFeis ja muu yhtye (johon oli liittynyt kitaristi Edward Pursino) saivat oikeuden yhtyeen nimeen.
1980-luvun jälkimmäinen puolisko
Noble Savage (1985) oli uuden kokoonpanon ensimmäinen albumi. Hieman myöhemmin Virgin Steele tuli ensimmäistä kertaa Eurooppaan kiertämään ystäviensä Manowarin lämmittely-yhtyeenä. Age of Consent julkaistiin vuonna 1988 ilman suurta menestystä. DeFeis viimeisteli musiikkiopintonsa ja soitti Smoke-Stack Lightning -yhtyeessä yhdessä muun muassa ex-Steelen Jack Starrin ja rumpali Bobby Rondinellin kanssa.
Springfield
Springfield on yleinen paikannimi Yhdysvalloissa, jopa siinä määrin että sitä on käytetty amerikkalaisessa populaarikulttuurissa yleisnimenä paikalle, jonka sijaintia ei ole erityisemmin määritelty. Perinne alkoi 1950-luvulla radio- ja TV-sarjassa Isä tietää kaiken, ja nykyisin tunnetuimpia on Simpsonit-sarjan Springfield.
Virgin Steele
Uusi alku
Vuonna 1992 yhtyeen basisti O'Reilly päätti lähteä ja hänen tilalleen tuli ensin studiosessioihin Teddy Cook kunnes Rob DeMartino liittyi yhtyeeseen. Yhtye julkaisi levyn Life Among the Ruins vuonna 1993. Tällä levyllä yhtyeen musiikki on tyyliltään enemmän rockia kuin heavy metalia.
Toisen Euroopan-kiertueen jälkeen maaliskuussa 1998 Virgin Steele julkaisi Marriage-jatkumon kolmannen osan, Invictusin, raskaimman ja eeppisimmän albuminsa siihen asti. Invictus käsittelee ihmiskunnan kapinointia jumalia vastaan.
Vuonna 1999 julkaistiin uusi levy The House of Atreus Act I, joka on niin ikään konseptialbumi joka käsittelee Aiskhyloksen tarinaa Oresteiasta. Hieman kevyempi ja melodisempi The House of Atreus Act II ilmestyi seuraavana vuonna.
Morley
Morley voi tarkoittaa muun muassa:
Nalle Puhin elokuva
Nalle Puhin elokuva, levitetty myös nimellä Nalle Puhin elokuva – uudet seikkailut Puolen hehtaarin metsässä, on vuonna 2011 julkaistu yhdysvaltalainen koko perheen animaatioelokuva, jota ovat inspiroineet A. A. Milnen Nalle Puh -kirjat. Elokuva kuuluu Disneyn Nalle Puh -tuoteperheeseen. Se on yhteensä viides elokuvateattereissa julkaistu Nalle Puh ja toinen Walt Disney Animation Studiosilta. Nalle Puhin elokuva on Disneyn 51. animaatioelokuva. Elokuvassa Nalle Puh, Tiikeri, Kani, Nasu, Pöllö, Ihaa, Kengu ja Ruu lähtevät pelastamaan Risto Reipasta väärinkäsityksen kautta luodulta viholliselta.
Elokuvan ohjasivat Stephen Anderson ja Don Hall, käsikirjoittivat A. A. Milne ja Burny Mattinson, tuottivat Peter Del Vecho, Clark Spencer, John Lasseter ja Craig Sost. Elokuvan alkuperäisessä versiossa kertojana toimii John Cleese.
Elokuvaa levittää Walt Disney Pictures ja se julkaistiin 15. huhtikuuta 2011 Britanniassa ja 15. heinäkuuta 2011 Yhdysvalloissa. Elokuvan tuonto alkoi syyskuussa 2009, kun John Lasseter tiedotti heidän haluavan luoda elokuvan, joka "yhdistää sukupolvia". Elokuva sisältää myös kuusi kappaletta Kristen Anderson-Lopezilta ja Robert Lopezilta, kuten myös näyttelijä ja muusikko Zooey Deschanelin tulkinnan Nalle Puhin elokuvan tunnuskappaleesta.
Taustaa
Etsiessään lauluntekijöitä elokuvaan ohjaajat Stephen Anderson ja Don Hall lähettivät materiaalia viidelle lauluntekijätiimille. Kaksikko ihastui välittömästi Robert Lopezin ja hänen vaimonsa Kristenin demoon. Lopezit kirjoittivat elokuvaan seitsemän kappaletta. Zooey Deschanel esittää kolme elokuvan kappaleista, mukaan lukien otteen tunnuskappaleesta "A Very Important Thing to Do".
Elokuvamusiikin on säveltänyt Henry Jackman yhdessä Christopher Willisin kanssa. Elokuvan trailerissa kuullaan englantilaisen rockyhtye Keanen kappale "Somewhere Only We Know". Kappale ei kuitenkaan ole mukana elokuvan soundtrack-albumilla.
The Madcap Laughs
The Madcap Laughs on ensimmäinen Pink Floyd -yhtyeessä tunnetuksi tulleen Syd Barrettin sooloalbumeista. Vuonna 1970 julkaistu albumi koostuu kahtena edeltävänä vuotena työstetyistä kappaleista.
Vaikka Barrettin mahdollisesti huumeiden käytöstä johtunut käyttäytyminen ajoi muut Pink Floydin jäsenet erottamaan hänet yhtyeestä, toimivat vanhat soittajakumppanit Roger Waters ja David Gilmour The Madcap Laughsin tuottajina. Levyn tekeminen oli hankalaa, sillä Barrettilla oli vaikeuksia pysyä rytmissä ja toimia yhteistyössä muiden albumilla esiintyvien muusikkojen kanssa. Monet albumilla kuultavista lauluista nauhoitettiin etukäteen pelkällä Barrett ja kitara -yhdistelmällä.
Kappale "Octopus" julkaistiin singlenä vuoden 1969 lopulla. Albumin kappaleita pidettiin yleisesti melko hyvinä, vaikka kriitikot kiinnittivätkin huomiota niiden niin kutsuttuun paljauteen. Kuten albumin nimikin viestii, sen sisältö käsittelee osaksi Barrettin tuolloista omaa henkistä tilaa.
Albumi valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Tie
thumb|350px|Ontarion valtatie 401. Tie on maastoon rakennettu tai luonnonvarainen kulkuväylä. Tiet voivat olla joko päällystämättömiä tai päällystettyjä. Päällystämättömien teiden pintakerros on yleensä soraa, joskus myös esimerkiksi hiekkaa tai ruohikkoa. Päällystettyjen teiden pintakerros on yleensä asfalttia tai öljysoraa, kaupunkien keskustoissa myös katukiveä. Myös betonia on käytetty pintamateriaalina jonkin verran, joskaan sitä ei ainakaan Suomessa ole otettu laajempaan käyttöön. Päällysteen alla ovat tien rakennekerrokset.
Historiaa
thumb|Kivetty katu [[Pompejissa]] Tieliikenne on eräs vanhimpia liikkumismuotoja; ensimmäiset tiet ovat olleet metsästäjien polkuja. Varhaisimmat tiet olivat päällystämättömiä, mutta päällystettyjä teitä on ollut ainakin Egyptissä. Urin muinaisesta kaupungista, nykyisen Irakin alueelta, on löydetty merkkejä kivellä päällystetystä tiestä, joka on rakennettu 4000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Ensimmäinen asfaltoidun tapainen tie tehtiin Babyloniassa noin vuonna 625 eaa. Varhaisinta organisoitua tienrakennusta harjoitti muinainen Assyrian valtakunta noin 1100 vuotta eaa.: valtakunnan tieverkko rakennettiin palvelemaan ennen kaikkea armeijan tarpeita. Antiikin Rooman tieverkon pituus oli noin 80 000 kilometriä, ja se yhdisti kolme mannerta. Roomalaisten rakentama tieverkosto oli paitsi taidokkaasti suunniteltu, myös edistyksellisin tieverkosto aina nykypäiviin saakka. Tyypillinen roomalainen tierakenne oli noin metrin paksu, ja 2,50–10,50 metriä leveä. 1700-luvulla alettiin teiden rakennusmenetelmänä käyttää muun muassa ahtokiveystä. Nykyisenkaltainen tienrakennus alkoi kuitenkin 1800-luvulla. Asfalttipäällysteiset tiet ovat yleistyneet kuitenkin vasta 1900-luvulla.
Teiden luokittelu ja numerointi
Teiden luokitteluperusteet vaihtelevat maittain. Useimmissa maissa on kuitenkin jonkinlainen valtatieverkko, joka muodostaa tieverkon rungon, sekä eriasteisia alempia teitä. Yleensä tiet on myös numeroitu, ja usein tieluokka voidaan päätellä numerosta. thumb|100px|left|Eurooppatien tunnus
Euroopassa on käytössä kaksi kansainvälistä tieluokitusjärjestelmää: Kansainvälinen E-tieverkko, niin sanotut eurooppatiet, on Yhdistyneiden kansakuntien alaisen Euroopan talouskomission (UNECE) piirissä määritelty yleiseurooppalainen tieverkko, joka nykyisin tosin ulottuu myös Aasiaan. Eurooppatiet tunnistaa siitä, että niiden numeron eteen on merkitty E-kirjain. Numero merkitään tieopasteisiin valkoisella tekstillä vihreälle pohjalle, joskaan kaikissa maissa eurooppateitä ei merkitä opasteisiin.
Euroopan unionin alaisuudessa on määritelty TERN-tieverkko. Tämä määrittely on hallinnollinen ja liittyy unionilta tieinvestointeihin saatavaan rahoitukseen. TERN-tieverkkoon kuuluvia teitä ei mitenkään erityisesti merkitä tiekarttoihin tai -opasteisiin.
Tieinvestointien rahoittaminen ja tiemaksut
Suurimmassa osassa maita teiden rakentaminen ja ylläpito rahoitetaan yhteiskunnan varoista. Yleisimmin rahoittaja on valtio, mutta joskus se voi olla myös esimerkiksi osavaltio, kunta tai vastaava. Teiden käyttö on yleensä maksutonta.
Joissakin maissa peritään teiden käytöstä kuitenkin tiemaksuja. Maksuilla on voi olla useita tarkoituksia: tieinvestointien rahoittaminen, liikenteen vähentäminen tai joukkoliikenteen suosiminen. Joskus maksuja peritään vain tietyiltä ajoneuvoryhmiltä, kuten raskaalta liikenteeltä. Toisinaan taas esimerkiksi joukkoliikenne on vapautettu maksuista. Silloin, kun maksujen ensisijainen tarkoitus on tieinvestointien rahoittaminen, peritään maksuja tavallisesti esimerkiksi moottoriteiltä tai muuten hyvälaatuisilta teiltä, jolloin maksullisille tielle on myös maksuton, joskin hitaampi vaihtoehto.
Yksiajoratainen tie
Yleismaailmallisesti ylivoimaisesti yleisin tietyyppi on yksiajoratainen, kaksikaistainen tie. Tällaisella tiellä on yksi ajokaista molempiin suuntiin eikä kaistoja ole erotettu toisistaan keskikaistalla, jota ei ole tarkoitettu liikenteelle. Yleensä kaistojen väliin tosin on maalattu jonkinlainen keskiviiva. Yksiajorataisella tiellä voi olla enemmänkin kuin kaksi kaistaa. Näin on esimerkiksi ohituskaistatiellä, jossa molempiin suuntiin on yksi jatkuva kaista, minkä lisäksi tiellä on aika ajoin ohituskaistoja toiselle ajosuunnalle kerrallaan.
Kaksiajoratainen tie
Kaksiajorataisella tiellä eri suuntiin menevät kaistat eli ajoradat on erotettu toisistaan keskikaistalla, jota ei ole tarkoitettu liikenteelle. Yleensä kaksiajorataisella tiellä on vähintään kaksi ajokaistaa molempiin suuntiin. Joskus kaksiajorataisiksi teiksi lasketaan myös pelkällä keskikaiteella erotetut tiet. Keskikaidetien ajosuunnat on liikenneturvallisuuden lisäämiseksi erotettu toisistaan erityisellä keskikaiteella. Keskikaidetiet ovat yleensä kaksi- tai kolmikaistaisia (ohituskaistatie), mutta neli- tai jopa useampikaistaiset tiet voidaan joskus rakentaa vain keskikaiteella erotettuina.
Moottoritie
thumb|M4-moottoritie [[Bristolin lähellä Yhdistyneessä kuningaskunnassa]]
Moottoritie on vain moottoriajoneuvoliikennettä varten rakennettu kaksiajoratainen tie, joskin joskus moottoriteilläkin käytetään vain keskikaidetta eri ajosuuntien erottamiseen. Moottoritie ei risteä samassa tasossa toisen tien, rautatien tai jalankulkutien kanssa. Moottoritien kaikki risteykset onkin toteutettu eritasoliittymillä. Myös tien geometrialle on usein asetettu tavanomaisia teitä tiukemmat vaatimukset. Moottoritie on aina erityisesti merkitty moottoritieksi: toisin sanoen tie, joka muuten täyttää kaikki moottoritien kriteerit, ei kuitenkaan ole moottoritie, jos sitä ei ole sellaiseksi merkitty.
Katu
Kadut ovat kaupungissa tai muussa taajamassa kulkevia, asemakaavan mukaisesti rakennettuja teitä. Katujen rakentaminen ja kunnossapito kuuluvat kunnalle. Jalkakäytävien talvikunnossapidosta ovat kuitenkin vastuussa kadun varrella olevien kiinteistöjen omistajat. Pelkästään jalankulkuun tarkoitettua katua kutsutaan kävelykaduksi.
Pyörätie
thumb|left|Kevyen liikenteen väylä Oulun [[Toppilansaari|Toppilansaaressa.]]
Polkupyöräliikennettä varten rakennetaan toisinaan pyörätie joko yleisen tien rinnalle tai oikopoluksi esimerkiksi puiston läpi. Suomessa pyörätiet ovat tyypillisesti yhdistettyjä pyöräteitä ja jalkakäytäviä. Mopon kuljettaminen pyörätiellä voidaan sallia lisäkilvellä.
Raitiotie
Kaupungeissa raitioliikenteelle rakennettua tien osaa tai erillistä tietä kutsutaan raitiotieksi.
Muut tiet
Muita tietyyppejä ovat esimerkiksi erilaiset polut, yksisuuntaiset tiet, piennartiet, kapulatiet, talvitiet ja jäätiet. Usein myös maantielautat luetaan osaksi tietä.
Tietoa eri maiden teistä
Seuraavassa on kerrottu lyhyesti tietoja eri maiden teistä ja tieverkosta.
Espanja
Espanjan tienumerointijärjestelmä jakaantuu maksullisiin moottoriteihin (AP= Autopista peaje), moottori- tai muihin kaksiajorataisiin eritasoliittymin varustettuihin teihin (A= Autovia), osavaltion sisäisiin teihin (esimerkiksi G= Galicia) ja maakuntien sisäisiin teihin (esimerkiksi MA= Malaga). Lisäksi Madridissa ovat käytössä R- eli Radial (säteittäiset) maksulliset moottoritiet, jotka toimivat muiden moottoriteiden rinnakkaisteinä. Aiemmin tärkeät tiet nimettiin N- eli Nacional (kansallisiksi) teiksi, jotka moottoritiet ovat sittemmin syrjäyttäneet. Nämä ovat säylyttäneet edelleen N-merkintänsä, esimerkiksi Cadizista Barcelonaan vievä entinen 7-tie on nyt nimetty N-340-tieksi, kun taas uusi moottoritie on nimeltään A-7. Espanjan teiden hoidosta ja ylläpidosta vastaa pääosin Espanjan tielaitos eli DGT (Direccion General de Trafico).
Norja
Norjan päätieverkko koostuu valtateistä, jotka jakautuvat edelleen eurooppateihin , kantateihin ja muihin valtateihin. Eurooppatiet ovat Norjassa osa kansallista tieluokitusjärjestelmää eikä eurooppateillä siis ole erillistä kansallista tienumeroa. Tieverkon ylläpidosta vastaa Norjan tielaitos, Statens vegvesen.
Eurooppatiet on numeroitu kuten muuallakin Euroopassa. Kantateillä ja muilla valtateillä on 1–3-numeroinen tienumero, joskin kolminumeroiset tiet ovat yleensä merkitykseltään vähäisempiä. Kantatiet ovat Norjan suurkäräjien erityisen tärkeiksi luokittelemia teitä, ja eurooppateiden tapaan myös niiden numero on merkitty valkoisella tekstillä vihreälle pohjalle. E-kirjainta niihin ei kuitenkaan ole merkitty. Samalla tiellä voi olla sekä tavanomainen että tärkeäksi luokiteltu osuus. Valtateiden lisäksi Norjassa on lääniteitä sekä kunnallisia teitä.
Koko tieverkoston pituus oli vuoden 2006 alussa 92 863 kilometriä, josta valtateitä oli 27 274 kilometriä, lääniteitä 27 048 kilometriä ja kunnallisia teitä 38 541 kilometriä. Norjan vuoristoinen maasto ja rikkonainen rannikko antavat leimansa myös maan tieverkolle. Tiet ovat usein kapeita, mutkaisia ja mäkisiä, ja niillä on paljon tunneleita ja siltoja. Myös lauttavälejä on paljon, jopa pääteillä. Toisaalta parhaat tiet ovat erittäinkin hyvätasoisia. Moottoriteitä on suhteellisen vähän, vuoden 2006 alussa vain 270 kilometriä. Moottoriliikenneteitä oli vastaavasti 447 kilometriä.
Norjassa on käytössä tiemaksut. Uudet tiet rahoitetaan usein jälkikäteen perimällä niiden käytöstä määrätyn ajan käyttömaksuja. Myös kaikki maantielautat ovat maksullisia.
Ruotsi
thumb|[[E6- ja E20-moottoriteiden liittymä Göteborgissa]]
Ruotsin tieverkko koostuu valtiollisista teistä, joita ylläpitää Ruotsin tielaitos, Vägverket, kunnallisista teistä sekä yksityisteistä.
Valtiollinen tieverkko muodostuu eurooppateistä, valtateistä ja lääniteistä. Valtatiet on numeroitu numeroilla 1–99, joskaan kaikki numerot eivät ole käytössä. Eurooppatiet luetaan osaksi valtatieverkkoa ja jokaisella Ruotsissa kulkeva eurooppatie onkin numeroitu samalla kansallisella valtatienumerolla ilman E-kirjainta: esimerkiksi eurooppatie E4 on samalla myös Ruotsin valtatie 4. Eurooppateillä kansallista tienumeroa ei kuitenkaan erikseen merkitä opasteisiin. Lisäksi valtatieverkkoon luetaan hallinnollisesti niin sanotut haaratiet, joiden numeroita ei kuitenkaan merkitä opasteisiin. Läänitiet on jaettu kolmeen luokkaan: ensimmäisen luokan läänitiet on numeroitu numeroilla 100–499. Myös toisen ja kolmannen luokan läänitiet on numeroitu hallinnollisesti, mutta numeroita ei pääsääntöisesti merkitä tieopasteisiin. Suomessa Ruotsin eurooppa- ja valtateitä vastaavat valta- ja kantatiet, ensimmäisen luokan lääniteitä seututiet sekä toisen ja kolmannen luokan lääniteitä yhdystiet.
Ruotsin koko julkisen tieverkon pituus on noin 139 000 kilometriä, josta 98 300 kilometriä on valtiollisia ja 40 300 kilometriä kunnallisia teitä. Valtiollisista teistä 4 900 kilometriä on eurooppateitä, 10 500 kilometriä muita valtateitä, 11 000 ensimmäisen luokan lääniteitä ja 71 900 kilometriä muita lääniteitä. Yksityisiä, valtion tukemia yksityisiä teitä on noin 75 000 kilometriä, mikä lisäksi on vielä runsaasti muita yksityisteitä. Moottoriteitä on yhteensä 1 700 kilometriä ja moottoriliikenneteitä 400 kilometriä.