cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Clydebank
Clydebank on Länsi-Skotlannissa sijaitseva kaupunki lähellä Glasgow'ta. Clydebank sijaitsee Clydejoen pohjoisrannalla West Dunbartonshiren kreivikunnassa, Glasgow'sta länteen. Clydebankin asukasluku on noin 46 000 ja muodostaa siten lähes puolet kreivikunnan asukasmäärästä. Vaikka Clydebank on Glasgow'n rajojen ulkopuolella, se on osa Glasgow'n taajamaa.
Clydebank oli alun perin telakkakaupunki ja siellä rakennettiin useita suuria laivoja, esimerkiksi Queen Elizabeth II, aikanaan yksi maailman suurimmista risteilylaivoista. Clydebankissa ei enää juurikaan ole telakkateollisuutta. Kaupungin kuuluisin vientituote on nykyään Auchentoshan-mallasviski.
Polska Cerekiew
Polska Cerekiew on maalaiskunta Kędzierzyn-Koźlen piirikunnassa Puolassa. Sen väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 4 013. Kunnan keskus on Polska Cerekiewin kylä.
250px|vasen|pienoiskuva|Kunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa 51,5 prosenttia Polska Cerekiewin asukkaista oli naispuolisia ja 48,5 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 13,3 prosenttia kunnan väestöstä, työikäiset 63,4 prosenttia ja eläkeikäiset 23,2 prosenttia väestön keski-iän ollessa 44,2 vuotta. Vuonna 2019 Polska Cerekiewin kunnassa syntyi 25 lasta. Puolan vuoden 2011 väestönlaskennassa kunnan väestöstä 21,5 prosenttia oli saksalaisia.
Eija Lapinleimu
Eija Liisa Lapinleimu (s. 1969) on suomalainen kauppatieteiden maisteri, kirjailija ja itsehoito-ohjaaja.
Vuonna 2005 Lapinleimu tuomittiin kahdeksi vuodeksi ja kuudeksi kuukaudeksi vankeuteen törkeästä kavalluksesta. Hän oli kavaltanut lähes 170 000 euroa yhdysvaltalaiselta suuryhtiöltä ja siirtänyt ne Thaimaahan.
Richard Kind
Richard Bruce Kind (s. 22. marraskuuta 1956) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on tullut tunnetuksi sitcom-rooleistaan ohjelmissa Hulluna sinuun (Mark Devanow´n roolissa) ja Spin City (Paul Lassiterin roolissa).
Ukrainan vaakuna
thumb|150px|Ukrainan (pieni) vaakuna Ukrainan vaakuna on Ukrainan kansallistunnus lipun, moton ja kansallislaulun ohella. Se koostuu keltaisella rajatusta sinisestä kilvestä, jonka sisällä on keltainen kolmikärki. Vaakunassa on samat värit kuin Ukrainan lipussa.
Ukrainan vaakuna on yli tuhat vuotta vanha. Ensimmäinen havainto Ukrainan vaakunasta on Rurikin dynastian ruhtinas Svjatoslav I:n (k. 972) ajalta.
Suuri vaakuna
Ukrainan nykyinen perustuslaki määrittelee, että vaakunasta on kaksi versiota: iso ja pieni. Suurta ei koskaan otettu käyttöön, joten vuonna 2020 maan hallitus päätti alkaa valmistelut suuren vaakunan suunnittelemiseksi ja käyttöön ottamiseksi.
Elokuussa 2021 asia otti askeleen eteenpäin, kun 257 edustajaa maan parlamentissa tuki uuden ison vaakunan käyttöön ottoa ensimmäisellä lausuntokierroksella. Hyväksyminen edellyttää kuitenkin vähintään 300 edustajan tuen. Ehdotettu vaakuna on kerännyt kritiikkiä opposition lisäksi myös heraldisista piireistä, jotka arvostelivat vaakunassa olevaa kruunua. Kruunun katsotaan perinteisesti symboloivan monarkiaa, mutta Ukraina on tasavalta.
Iisakki Holmi
Iisakki Holmi, ent. Lähteenoja (11. elokuuta 1819 Eura – 8. joulukuuta 1867 Porin maalaiskunta) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Holmin vanhemmat olivat Juha Lähteenoja ja Helena Iso-Lähteenoja ja puoliso Mariana Ruosteenoja. Eurassa syntynyt Holmi hankki vuonna 1841 vanhan rälssitilan Porin maalaiskunnasta, joka oli kuulunut Kustaa Finckelle ja seurannut Sunniemen kartanoa eli kansankielessä Holmia, mikä tuli uuden tilanomistajan sukunimeksi. Holmi oli talonpoikaissäädyssä Ala-Satakunnan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1867. Hän oli valtiopäivillä useiden valiokuntien varajäsen ja muun muassa teki esityksen maanviljelyspankkien perustamisesta.
GIF
GIF on yleisesti käytössä oleva häviötön bittikarttagrafiikan tallennusformaatti. GIF-tiedostot voivat sisältää vain 8-bittisiä harmaasävykuvia tai 8-bittisiä värikuvia, joiden värit ovat valittavissa 24 bitin paletista. Koska kuvien esittämiseen ei ole kuin 8 bittiä, rajoittuu yhtä aikaa näytettävien värien määrä 256:een. Kuvadata GIF-tiedostossa kompressoidaan käyttämällä Lempel–Ziv–Welch-algoritmia.
GIF:n etuna on, että lähes jokainen tietokonegrafiikkaohjelma edelleenkin tukee sitä. GIF soveltuu häviöttömänä JPEG:iä paremmin myös tietynlaisten, teräväreunaisten piirroskuvien esittämiseen. GIF-formaatti oli yleisessä käytössä pienimuotoisten animaatioiden esittämiseen, mihin esimerkiksi JPEG tai PNG eivät kyenneet.
Historia
GIF-tekniikka esiteltiin 15. kesäkuuta 1987. Sen oli kehittänyt Steve Wilhiten johtama ryhmä, joka oli CompuServellä saanut tehtäväkseen kehittää kuvaformaatin, joka toimisi kaikissa tietokoneissa ja olisi mahdollista esittää tarkasti hitaiden verkkoyhteyksien kautta. PC-markkinoilla oli tuolloin lukuisia valmistajia, jotka kaikki näyttivät grafiikkaa omalla tavallaan.
GIF-tiedostomuotoa käytettiin alkujaan lähes pelkästään stillkuviin. Wilhite oli käyttänyt formaatin taustalla Lempel–Ziv–Welch-nimistä tiedonpakkausalgoritmia. Siitä kehittyi suosituin tiedostoformaatti, mutta joulukuussa 1994 CompuServe ja Unisys ilmoittivat, että kehittäjien tulisi alkaa jatkossa maksaa lisenssimaksuja tiettyjen GIF-tekniikkaa hyödyntävien ohjelmistojen käytöstä.
Varhainen GIF-innostus hiipui pian lisenssimaksujen ja patenttiongelmien takia. Kehittäjät kääntyivät sellaisten uusien tiedostomuotojen pariin, jotka eivät käyttäneet LZW-algoritmia. PNG-tiedostomuoto tunnettiin jossain vaiheessa jopa nimellä PING (“Ping Is Not Gif”, “Ping ei ole Gif”). Marraskuussa 1999 järjestettiin jopa Burn All GIFs -päivä, jonka aikana jotkut kehittäjät tuhosivat kaikki GIF-tiedostonsa. Samaan aikaan verkkosuunnittelu alkoi muuttua ammattimaisemmaksi, ja web designerit jättivät vanhanaikaiset animaatiot ja siirtyivät esimerkiksi Flashiin ja myöhemmin HTML5:een.
LZW-algoritmin patentti raukesi Yhdysvalloissa 2003 ja kaikkialla muualla 2004. GIF-kuvaformaatti ei ollut kadonnut kokonaan, mikä liikkuvan kuvan museon kuraattorin Jason Eppinkin mukaan johtui internetin tee se itse -hengestä. Kuka tahansa pystyi tekemään omanlaisensa pienen ja helposti tallennettavan kuvan. Reddit perustettiin vuonna 2005, Twitter vuonna 2006 ja Tumblr vuonna 2007. Jokainen niistä oli vaikuttamassa GIF-kuvien uuteen tulemiseen. Tumblrissa oli helppo esimerkiksi GIF-kuvan avulla reagoida toisten jakamiin kuviin. Redditissä syntyi kokonaisia alafoorumeita, joissa tarkoituksena on jakaa parhaimmat GIF-muodossa esitetyt reaktiot.
GIF-tiedostojen käyttäminen
pienoiskuva|240x240px|Animoitu GIF. GIF-tiedostot on yleisessä käytössä vielä nykyäänkin, sillä GIF on erinomainen formaatti tallentaa pieniä tai pikselintarkkoja, vähävärisiä kuvia. Näissä tapauksissa tiedostokoko pysyy pienenä kuvan siitä kärsimättä. Varsinkin www-sivuilla pienemmästä tiedostokoosta on hyötyä. Häviöttömänä GIF-formaatti soveltuu tarkkarajaisten kuvien tallennusmuodoksi. Valokuvamaisten kuvien osalta häviöttömyydestä ei ole hyötyä, sillä tallennettavan kuvan värimäärä usein joudutaan rajaamaan ennen tallentamista. Lisäksi pakkausalgoritmi tehoaa huonosti kohinaan ja alati vaihtuvaan väriarvoon.
Animoitujen GIF-tiedostojen käyttö sen sijaan on nykyään harvinaista. Animoidut GIF-tiedostot on korvannut silmukoivat videoleikkeet sekä WebP-formaatti. Muun muassa WhatsApp sovelluksessa harhaanjohtavasti GIF-animaatioksi kutsutaan lyhyitä silmukoivia videoleikkeitä, jotka on yleensä tallennettu MP4 tai 3GP -tiedostomuodossa. Suhteellisen uutena pikaviestisovelluksena varsinaista GIF-tiedostomuotoa WhatsApp ei ole kumminkaan koskaan tukenut. Yleensä Animoituja GIF-tiedostojaa käytettiin emojien tapaan ”värittämään” tekstiä.
Matias Pajula
Matias Pajula (s. 1998 Helsinki) on suomalainen poliitikko, joka on toiminut Helsingin kaupunginvaltuutettuna 1. elokuuta 2021 alkaen. Pajula on myös HSL:n hallituksen puheenjohtaja. Lisäksi hän on Kokoomuksen puoluehallituksen jäsen. Vuosina 2020–2021 Pajula toimi Kokoomuksen Nuorten Liiton puheenjohtajana.
Pajula kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 2017 Kulosaaren yhteiskoulusta. Pajula on sotilasarvoltaan alikersantti ja toimi vuoden 2019 Varusmiesliiton puheenjohtajana. Hän opiskelee ympäristöekonomiaa Helsingin yliopistossa.
Marraskuussa 2021 Pajula aloitti työt viesintätoimisto Milttonilla vaikuttajaviestinnän asiantuntijana. Tammikuussa 2023 Pajula lopetti Milttonilla. Eduskuntavaaleissa Pajula oli Elina Valtosen kampanjapäällikkö. Maaliskuussa 2023 Pajula siirtyi Helsingin kokoomukselle asiantuntijaksi.
Red Number Two
Red Number Two oli jyväskyläläinen progressiivista rockia, post-rockia ja vaihtoehtorockia sekoitteleva kuusihenkinen yhtye. Se on perustettu vuonna 2004 Jyväskylässä. Sen jäseniä ovat Jami Haavisto, Aku Rissanen, Juha Luomala, Matti Puhakainen ja Veli-Pekka Parkkinen.
Matias Pajula
Kesäkuussa 2023 Pajula ilmoitti jättävänsä luottamustehtävänsä siksi aikaa, kun hänen saamaansa raiskaussyytettä käsitellään.
Red Number Two
Red Number Two on julkaissut kaksi omakustanne-EP:tä: Red Number Two (2005) ja Into the Center of the Earth (2006). Yhtyeen debyyttialbumi These Things Take Time julkaistaan Sevastopol Recordsin kautta 14. lokakuuta 2009. Yhtye aloitti kakkosalbumin teon vuoden 2010 syksyllä.
Matias Pajula
Vaalimenestys
Vuoden 2017 kuntavaaleissa Pajula sai Helsingissä 585 ääntä ja hänestä tuli varavaltuutettu.
Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Pajula sai Helsingin vaalipiirissä 2 122 ääntä eikä tullut valituksi.
Vuoden 2021 kuntavaaleissa Pajula sai 1 377 ääntä ja tuli valituksi Helsingin kaupunginvaltuustoon.
Tohtori Sykerö
Tohtori Sykerö on brittiläis-hollantilainen vuonna 1979 valmistunut 13-osainen animaatiosarja. Sarjan loi brittiläinen Jeffrey O'Kelly.
Paikka paikoin melko surrealististen tapahtumiensa myötä sarja on noussut lähes kulttimaineeseen. Sarjan musiikin on säveltänyt Ken Leray.
Sarjan alkuperäisessä englanninkielisessä jälkiäänityksessä Tohtori Sykeröä esittää Peter Ustinov. Muut näyttelijät englanninkielisessä versiossa ovat Olwen Griffiths ja John Challis.
Juoni
Sarjan päähenkilö, tohtori ja tiedemies Sykerö on ystävällinen pyöreä vanha herrasmies, joka liikkuu sateenvarjolla hyppien ja asuu talossaan metsän keskellä taloudenhoitajattarensa neiti Nokkosen kanssa. Eteen tulevien ongelmien ratkomiseksi tohtori Sykerö kehittää useammankin keksinnön, esimerkiksi taloudenhoitajarobotin, aikakoneen sekä koneen, jolla palautetaan sateenkaaren kadonneet värit.
Sarja Suomessa
Suomen televisiossa Tohtori Sykerö esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1980 Yle TV1-kanavalla. Uudestaan se esitettiin vuosina 1991, 1995, 2000, Veturi-ohjelmassa Yle TV2-kanavalla sekä 2003 sekä 2013. Ensiesityksen jälkeen sarja on esitetty uusintana useita kertoja. Yleisradion tekemässä jälkiäänityksensä kertojana toimi Heikki Määttänen, joka puhui alkuperäisen englanninkielisen puheen päälle. Uuden suomenkielisen dubbauksen teki muutamiin jaksoihin 1990-luvun alussa PVP Voice Oy. Ne julkaistiin videokasetteina, joissa suomenkielisenä kertojana toimi Pauli Virta. VHS-kasetteja julkaistiin 1990-luvulla myös Yleisradion tekemällä Heikki Määttäsen kertojaäänellä. Vuonna 2005 Pan Vision julkaisi sarjan DVD-boksina. Myöhemmin DVD-boksi on uudelleenjulkaistu muutamia kertoja.
Tornien taisto (Venäjä)
Tornien taisto on Venäjän politiikassa käytetty termi, jolla viitataan politiikan ylimmillä portailla käytyyn valtataisteluun. Tornit tarkoittavat Kremlin torneja, ja Kreml-nimitystä käytetään viittaamaan myös tähän politiikan yläkerrokseen: ”Kremlissä on monta tornia” eli Kremlin eri klaanien näkemykset ja tavoitteet ovat erilaisia.
Kimmo Pikkarainen
Kimmo Pikkarainen (s. 19. joulukuuta 1976 Helsinki) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut SM-liigaa KalPan, JYPin, Pelicansin, Bluesin, Tapparan ja Jokereiden riveissä.
Lisäksi hän on pelannut Mestiksessä ja sen edeltäjässä 1-divisioonassa Hyvinkään Ahmoissa, K-Vantaassa ja KJT:ssä. Ulkomailla pääsarjatason pelikokemusta on kertynyt Tanskan Herning IK:sta, Italian Rittenistä ja Slovakian HKM Zvolenista, alemmilla tasoilla Pikkarainen on pelannut Ruotsin Nittorpissa, Italian Milano Rossoblussa ja Suomi-sarjan EPS:ssä.
Yksityiselämä
Pikkarainen on ollut naimisissa malli Dana Mäkisen kanssa. Pari jätti erohakemukset Helsingin käräjäoikeuteen toukokuussa 2012. Hänellä on myös poika, Oliver Pikkarainen.
Heurlinska skolan
Heurlinska skolan (Heurlinin koulu) oli Turussa vuosina 1861–1955 toiminut tyttökoulu. Se oli Suomen ensimmäinen yliopistoon johtavaa opetusta antanut tyttökoulu.
Korpialvejuuri
Korpialvejuuri (Dryopteris cristata) on yleinen, Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa tavattava saniainen.
Heurlinska skolan
Koulun perusti keisarin luvalla vuonna 1861 Augusta Heurlin, joka oli myös koulun ensimmäinen johtaja vuoteen 1888. Heurlinska skolan alkoi vuonna 1891 antaa yliopistoon johtavaa opetusta ensimmäisenä tyttökouluna Suomessa. Ensimmäiset naisylioppilaat valmistuivat koulusta keväällä 1894.
Korpialvejuuri
Ulkonäkö ja koko
thumb|left|Korpialvejuuri kuvattuna C. A. M. Lindmanin teoksessa Bilder ur Nordens Flora (1917–1926).
Korpialvejuuren maavarsi on lyhyt, jokseenkin pysty tai vaakasuora ja se on tiheitten, liuskaisten suomujen peittämä. Lehdet kasvavat kimppuina. Itiöpesäkkeettömät lehdet ovat pystyjä, 20–30 cm korkeita ja niiden ruoti on noin puolet lehtilavan pituudesta. Toisin kuin itiöpesäkkeelliset lehdet, itiöpesäkkeettömät lehdet talvehtivat. Itiöpesäkkeelliset lehdet ovat viistoja ja kasvavat 40–60 cm korkeiksi. Lehtiruoti on vaaleanruskeiden suomujen peitossa ja pituudeltaan lehtilavan pituinen. Lehtilapa on kalju, yksi tai kaksi kertaa parilehdykkäinen ja kapeanpuikea. Lehdykät ovat kolmiomaisen puikeita tai pitkänpyöreitä, parijakoisia tai -osaisia, liuskat tylppiä, pitkulaisia ja hammasrivisiä tai -liuskaisia. Lehdyköiden alapinnalla on pieniä, kahdessa rivissä olevia pyöreitä itiöpesäkeryhmiä. Itiöpesäkkeiden katesuomut ovat munuaismaisia. Suomessa korpialvejuuren itiöt kypsyvät heinä-elokuussa. Laji on myrkyllinen.
Korpialvejuuri voi risteytyä metsäalvejuuren (D. carthusiana) kanssa.
Heurlinska skolan
Heurlinska skolan toimi vuodesta 1891 lakkautamiseensa saakka Trappin talossa Läntisellä Rantakadulla.
Korpialvejuuri
Levinneisyys
Korpialvejuuren päälevinneisyysalue Euroopassa ulottuu Saksasta ja Alppien alueelta Keski-Venäjälle. Etelässä levinneisyysalue rajoittuu Unkariin, Romaniaan ja Pohjois-Ukrainaan, pohjoisessa Fennoskandian keskiosiin ja Pohjois-Venäjälle. Lisäksi lajia tavataan satunnaisemmin myös Britteinsaarilla, Ranskassa ja Pyreneillä. Aasian puolella lajia kasvaa Länsi-Siperiassa. Pohjois-Amerikassa korpialvejuurta tavataan lähinnä Yhdysvaltojen pohjois- ja koillisosissa sekä Kanadan eteläosissa. Mantereella tavataan pääasiassa lajin muunnosta, var. clintoniana. Suomessa korpialvejuuren levinneisyysalue painottuu maan etelä- ja itäosiin. Pohjoisempana laji on satunnaisempi, mutta sitä on tavattu Etelä-Lapin korkeudelle saakka.
Elinympäristö
Korpialvejuuri kasvaa korvissa, tulvaisissa rantapensaikoissa, suo-ojissa, turvekuoppien reunamilla ja suoniityillä.
Filon Megaralainen
Filon Megaralainen (Filon Dialektikko, Filon Loogikko, n. 300 eaa.) oli antiikin kreikkalainen dialektiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli koulun toiseksi merkittävin filosofi opettajansa Diodoros Kronoksen jälkeen. Muiden dialektikkojen tavoin Filon kehitti erityisesti logiikkaa, antaen merkittävän panoksen propositiologiikan kehitykseen erityisesti ehtolauseiden ja modaliteettien osalta.
Filon kirjoitti dialogin nimeltä Meneksenos sekä mahdollisesti myös teokset Merkeistä ja Malleista. Nämä kaikki ovat kadonneet.
Rosina Tengén
Anna Rosina Tengén (1. toukokuuta 1861 Helsinki – 11. marraskuuta 1943 Helsinki ) oli suomalainen laulaja ja laulunopettaja.
Rosina Tengénin vanhemmat olivat lääninrovasti Johan Albert Tengén ja Ida Maria Tengström. Hän kävi Helsingin musiikkiopiston 1891 ja opiskeli myös Wienissä, Pariisissa ja Roomassa. Toimittuaan ensin musiikkiopiston soololaulun opettajana 1895–1896 hän ryhtyi yksityisopettajaksi. Tengénin opettajia olivat Suomessa Abraham Ojanperä, Wienissä professori Filip Forsten ja Pauline Lucca, Roomassa professori Sarapani ja Pariisissa professori Froment, Renée Richard ja Rose Caron. Hänen oppilaitaan olivat puolestaan muun muassa Anna Hagelstam, Antonietta Toini Putkonen, Aino Elenius, Karin Ehder, Eini Mårtenson, Ester Ingman, Minna Talvik-Palmgren ja Aune Varmavuori. Vaikka Tengén tuli tunnetuksi etenkin musiikkipedagogina, hän oli myös esiintyvä taiteilija. Laulunopettajana Tengén toimi yli neljä vuosikymmentä.
Juho Fredrik Horelli
Juho Fredrik Horelli (Mäki-Horelli) (28. elokuuta 1844 Kokemäki – 14. heinäkuuta 1931 Kokemäki) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Horellin vanhemmat olivat Johan Jakob Mäki-Horelli ja Johanna Erika Keisari ja puoliso Amanda Giers. Kansanedustaja Toivo Horelli, lääkintöneuvos Edvard Johan Horelli ja professori Väinö Horelli olivat heidän lapsiaan. Horelli viljeli Mäki-Horellin tilaa Kokemäen Ylistarossa. Maanviljelyksen lisäksi hän harjoitti meijeritoimintaa ja oli kuntansa luottamusmies vuosikymmeniä. Hän kuului vuoden 1899 suureen lähetystöön Kokemäen edustajana ja oli talonpoikaissäädyssä Euran tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1904–1905 ja 1905–1906. Viimeksi mainituilla Horelli oli suostuntavaliokunnan jäsen. Hän osallistui molemmilla valtiopäivillä useisiin säätynsä tekemiin esityksiin.
Mallasviski
pienoiskuva|[[Bowmoren mallasviskiä, jota on vanhennettu 12 vuotta.]] Mallasviski on viski, joka tehdään kokonaan ohramaltaasta. Sanalla mallasviski viitataan yleensä single malt -viskiin, joka sekoitetaan yhden tislaamon eri mallastisleistä. Mallasviskiä valmistetaan pääasiassa Skotlannissa, mutta myös muissa maissa, kuten Irlannissa, Japanissa ja Kanadassa.
Lähteet
單一麥芽蘇格蘭威士忌
Onni Pursiainen
Onni Vihtori Aataminpoika Pursiainen (26. huhtikuuta 1905 Valkjärvi – 14. lokakuuta 1978 Lahti) oli suomalainen pelimanni, laulaja ja siluettikuvien leikkaaja.
Pursiaisen vanhemmat olivat metsäpiirimies Aatami Pursiainen ja Elvi Pursiainen. Pursiaisen perhe muutti 1911 Sakkolan Petäjärvenkylään, jossa Onnista kehkeytyi pelimanni ja laulaja. Hänen instrumenttejaan olivat viulu, sitra, hanuri ja saha. Sahansoiton Pursiainen oppi 1920-luvun alussa muolaalaiselta Vilho Pyyköltä. Onni Pursianen järjesti yhden miehen iltamia, joissa hän toimi lipunmyyjänä, ovimiehenä, ohjelmanumeroiden esittäjänä ja lopuksi iltamatanssien säestäjänä. Pursiainen jatkoi kiertuetoimintaa vuoteen 1937 saakka mutta hän esiintyi myöhemminkin muun muassa radiossa. thumb|upright|Pesäpalloilija on Pursiaisen veistos [[Kouvolassa. Se on paljatettu vuonna 1968. ]] Siluettikuvien leikkaamisen lahjakkaana piirtäjänä tunnettu Pursiainen aloitti jo ennen sotavuosia ja hän teki kuvien leikkausmatkoja Suomen ohella myös Viroon, Ruotsiin ja muihin Itämeren maihin. Hänen apulaisenaan näillä matkoilla oli pitkä-Rikuna tunnettu Rikhard Kurikka. Pursiainen jatkoi siluettikuvien leikkausta vielä 1950- ja 1960-luvulla Suomessa. Vuonna 1965 Pursiainen lahjoitti Kansallismuseolle 60 000 kuvan siluettikuvakokoelmansa. Pursianen suunnitteli myös Lempäälään pystytetyn sakkolalaisen runoilijan Aleksanteri Aavan rintakuvan. Viimeksi Pursiainen asui Lahdessa.
Jack Cardiff
Jack Cardiff (18. syyskuuta 1914 Great Yarmouth, Norfolk, Britannia – 22. huhtikuuta 2009 Ely, Cambridgeshire, Britannia) oli brittiläinen elokuvaaja, elokuvaohjaaja ja valokuvaaja. Hänelle myönnettiin vuonna 1947 parhaan kuvauksen Oscar-palkinto työstä värielokuvassa Musta narsissi. Hän kuvasi yli 70 elokuvaa ja oli Britanniassa Technicolor-menetelmän uranuurtajia. Ohjauksia hän teki 14, joista merkittävimpänä pidetty on Tyttö ja moottoripyörä (1968).
Cardiff oli uudemman kerran vuosina 1955 ja 1961 ehdolla parhaan kuvauksen sekä vuonna 1960 parhaan ohjauksen Oscar-voittajaksi. Hänelle myönnettiin vuonna 2001 Oscarin kunniapalkinto elämäntyöstään elokuvan alalla. Lisäksi hän on saanut muun muassa Golden Globen 1948 ja 1961.
Terhi-perämoottori
thumb|250px|Terhin logo. Terhi-perämoottoreita valmisti Valmet Oy vuosina 1959–1979 Jyskän tehtaalla. Päämyyjänä toimi Korpivaara Oy.
Historia ja tekniikka
thumb|250px|Terhi 20E Valmetin perämoottorin suunnittelutyön aloitti vuonna 1958 Jyskän tehtaan johtaja, DI Mikko S. Mäkelä. 3 hv tuotantosarja saatiin markkinoille kesällä 1959. Perämoottorin yleisen nimikilpailun voitti Karin Valkama. Uudeksi perämoottorien pääsuunnittelijaksi nimitettiin 17. syyskuuta 1959 DI Juhani Linnoinen, sittemmin Saab-Valmetin Uudenkaupungin autotehtaan johtaja. Kesällä 1960 Linnoinen aloitti 2-sylinterisen moottorin suunnittelun. Perämoottorin ulkoasun suunnitteli muotoilija Jukka Pellinen.
Terhin ensimmäisen tuhannen kappaleen tuotantosarjan perämoottorit antoivat käynnistysongelmiensa takia huonon maineen koko brändille. Linnoinen ratkaisi käynnistysongelman vaihtamalla Zenith-kaasuttimen Bing-malliin. Ensimmäiset Terhi-moottorit ovat varsin omalaatuisia, mutta jo 1970-luvun alussa ne olivat varsin edistyksellisiä ja kuluttivat jo kohtuullisen vähän bensiiniä. Ne olivat hyvin edullisia kotimaisuuden vuoksi. 9.9 hv – 20 hv Terheissä vaihteet olivat kaasukahvassa, mikä oli melko yleistä tuohon aikaan. 4 hv ja sitä pienemmissä moottoreissa kaasuvipu oli moottorin kopassa, eikä kahvassa, ja vaihdevipu oli sivussa (jos ylipäätänsä vaihteita oli). Suurin osa Terhi-moottoreista oli vesijäähdytteisiä, pienimmissä moottoreissa oli aluksi vain ilmajäähdytys, mutta myöhemmin myös pieniin tuli vesijäähdytys 3,5 hv mallia lukuun ottamatta. Terhin huonoihin puoliin kuuluu paino, koska niiden iskutilavuus on suuri tehoon nähden (esimerkiksi 340 cm³ ja 15 hv). Tästä kuitenkin hyötynä se, että moottori käy pienellä rasituksella ja näin ollen kestää. Terhin tehot on myös tavallisesti ilmoitettu hieman alakanttiin. Teholuokitukset olivat hieman erikoisia, mainittakoon esimerkkinä vaikkapa 23:n hevosvoiman kone.
Terhi edustaa omalla tavallaan suomalaisen koneenrakennuksen historiaa. Kotimaan markkinoilla 1960-luvun loppuun mennessä joka viides myyty alle 20 hv perämoottori oli Terhi-merkkinen.
Mefo-vekseli
Mefo-vekseli oli Natsi-Saksan hallituksen asevarusteluohjelman rahoittamiseksi kehitelty lykätyn maksujärjestelmän velkakirja. Mefo-vekseli on nimetty Metallurgische Forschungsgesellschaft -yhtiön (Metallurgian tutkimusyhtiö) mukaan. Mefo-vekselin suunnitteli Saksan keskuspankin pääjohtaja Hjalmar Schacht vuonna 1934 Öffa-vekseleiden pohjalta.
Terhi-perämoottori
Terhi 3 ja 4
Vuodesta 1959 vuoteen 1961 valmistettiin ensimmäistä virallista Terhi-mallia. 3 hv oli ainoa peltikoppainen malli. Vuonna 1961 4 hv syrjäytti 3 hv mallin. Nämä mallit eivät muuten juuri poikkea toisistaan paitsi 4 hv:ssa on lujitemuovinen moottorikotelo.
Mefo-vekseli
Toimiessaan Versaillesin sopimuksen ehtojen vastaisesti Saksa tarvitsi keinon rahoittaa asevarustelua jättämättä paperijälkeä. Schacht loi tämän järjestelmän väliaikaiseksi keinoksi rahoittaa asevarustelua vain miljoonalla Reichsmarkilla. Schacht sanoi myöhemmin, että järjestelmä "mahdollistaa Reichsbankin lainata hallitukselle keinotekoisesti sitä, mitä se ei normaalisti tai laillisesti voinut tehdä".
Terhi-perämoottori
Terhi 3 ja 3,5
Vuosina 1970-1975 valmistettu Terhi 3 ja 1976-1979 valmistettu Terhi 3,5 olivat muista Terheistä poiketen varustettu Tecumseh 642 -moottorilla. Saman 2-tahtimoottorin muunnoksia on käytetty mm. ruohonleikkureissa. (Sen viimeisimmän version, Tecumseh AV520:n tuotanto päättyi vasta vuonna 2008.)
Mefo-vekseli
Asevarustelun rahoitus
Saksan hallituksen täytyi käyttää suuria summia rahoittaakseen lama-aikakauden raskaaseen teollisuuteen perustuvan taloutensa jälleenrakentamista ja viime kädessä sen aseteollisuutta. Se kohtasi kuitenkin kaksi ongelmaa. Ensinnäkin asevarustelu oli Versaillesin sopimuksen ehtojen mukaan laitonta ja toiseksi laillinen korkoraja oli 4,5 %.
Terhi-perämoottori
Terhi 3 ja 3,5
Moottoriosa oli ilmajäähdytteinen, mutta rikiputkea ja pakosarjaa jäähdytettiin vedellä, samoin kuin ilmajäähdytteisessä Terhi 5 -mallissa.
Mefo-vekseli
Asevarustelun rahoitus
Yleensä valtio lainaisi ylimääräisiä varoja rahamarkkinoilta tarjoamalla korkeampaa korkoa, mutta sitä se ei kuitenkaan voinut tehdä korkorajan vuoksi. Lisäksi suuri, näkyvä julkisen talouden alijäämä olisi herättänyt huomiota.
Terhi-perämoottori
Terhi 4,5 ja 5
Vanhemmat ilmajäähdytteiset 5-hevosvoimaiset olivat valkoisia. Ensimmäinen 5 hv malli oli tyypiltään m67. Se oli malliltaan pitkälti samanlainen kuin 4 hv. Kaasun ja ryypyn säädöt oli vielä moottorikopan kyljessä. Vuonna 1968 esitelty Export-malli oli jo kehittyneempi ja sen kaasunsäätö oli ohjauskahvassa. Ehdottomasti tunnetuin ja laadultaan paras Terhi on vesijäähdytteinen 5 hv. Niitä valmistettiin vuodesta 1976 vuoteen 1979. Vesijäähdytteinen 5 hv oli väriltään vihreä. 5 hv:n kuutiotilavuus on 94 cm³ ja teho 3,6 kW (5 hv). Sen käyttökierroslukualue on 4 700–5 300 r/min. Samaa konetta myytiin kuristettuna ilmajäähdytteisenä 4,5-hevosvoimaisena.
Mefo-vekseli
Kuvitteellinen yritys
Hjalmar Schacht perusti osakeyhtiön Metallurgische Forschungsgesellschaft, m.b.H. tai lyhennettynä "MEFO". Yhtiön "Mefo-vekselit" toimivat vekseleinä, jotka vaihdettiin Reichsmarkeiksi pyynnöstä. MEFO:lla ei ollut varsinaista olemassaoloa tai toimintaa ja se oli yksinomaan taseyksikkö. Laskut lähetettiin pääasiassa maksuna asevalmistajille.
Terhi-perämoottori
Terhi 12 ja 14
Valmetin ensimmäinen 2-sylinterinen perämoottori oli syntyessään varsin nykyaikainen. Valmetilla oli Jyskässä painevalimo, joka mahdollisti kansainvälisestikin ajatellen erittäin laadukkaiden alumiinivaluosien valmistamisen. Suunnittelija Linnoinen sai lahjaksi Mahlen tehtaan insinöörin Ulrich Pohlin piirustukset suunnittelemastaan 250 cm³ moottoripyörän moottorista, jolla hän oli voittanut Euroopan mestaruuden. Tästä oli suuri apu moottorin suunnittelussa samoin kuin tunnettujen ulkomaisten perämoottorien osiksi purkamisella. Kesällä 1961 syntyivät ensimmäiset prototyypit ja syksyllä 1962 alkoi sarjatuotanto. Moottorista tuli hyvin suosittu ja menestyksekäs Vesimäkärä-nuorisoveneluokan moottorina. Myöhemmin moottorista kehitettiin vieläkin tehokkaampi 14 hv malli.
Mefo-vekseli
Kuvitteellinen yritys
Mefo-vekseleitä myönnettiin alun perin kuuden kuukauden ajaksi, mutta niille myönnettiin 90 päivän jatkoaika. Sijoittajien houkuttelemiseksi Mefo-vekselien vuosikorko oli 4 %, mikä oli tuolloin korkeampi kuin muilla kauppavekseleillä.
The Sims 2: Vapaa-aika
Lisäosassa simeille on luotu harrastuksia, joiden parissa he voivat viettää aikaa. Harrastuksia on eri aloilta urheilusta käsitöihin ja taiteeseen. Kun sim viettää aikaa harrastuksensa parissa, hänen harrastusintonsa nousee. Kun sim on tarpeeksi innostunut harrastuksestaan, hän saa jäsenkortin, jonka avulla pääsee kyseiseen harrastukseen liittyvälle tontille.
The Sims 2: Vapaa-aika -lisäosassa tulevien harrastuksien joukosta löytyy muun muassa autojen kunnostus (värkkäily), baletti (musiikki ja tanssi), viulunsoitto (musiikki ja tanssi) sekä saviruukkujen kuin myös muun taiteen harrastaminen (taide ja käsityö). Myös taaperoille on tekemistä sillä aikaa, kun vanhemmat simit puuhailevat harrastustensa parissa. Simit voivat opettaa taaperoille lastenlorun, mikä auttaa taaperoa kehittämään musikaalisia lahjojaan. Tämän lisäksi taaperoille sekä vanhemmille lapsille löytyy puuhapöytä, jolla voi piirtää tai rakennella palikoilla.
Vapaa-aika -lisäosan myötä tulee tavoitteesta riippuvia bonuksia. Tarjolla on myös työ- ja lisätavoitebonuksia. Simeille voi hankkia bonuksia, jotka auttavat heitä työelämässä tai hidastavat tarpeiden nousua. Simeille voi myös valita lisätavoitteen.
Erkki Nummi
Erkki Vihtori Nummi (18. joulukuuta 1911 Kotka – 6. helmikuuta 2003 Perniö) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Erkki Nummen vanhemmat olivat toimitusjohtaja Knut Viktor Nummi ja Elviira Serafiina Fant ja puoliso vuodesta 1940 Irja Aleksandra Niittylä. Erkki Nummen isä oli perustanut jo 1923 Nummi-nimisen peltiseppäalan yhtiön. Erkki Nummi osallistui nuoresta pitäen yrityksen toimintaan, ensin oppilaana ja sitten työntekijänä ja työnjohtajana. Varusmiespalveluksessa asesepän koulutuksen saanut Nummi osallistui talvisotaan ja jatkosotaan teknisen ryhmän johtajana, asealiupseerina ja autontarkastajana autovarikolla. Perheyrityksen johtoon hän tuli käytännössä 1944, vaikka virallisesti Nummesta tuli yhtiön toimitusjohtaja ja johtokunnan puheenjohtaja 1956. Yhtiön päätuote oli pitkään Nummi-kippi, jolla oli 1940-luvun lopussa kotimaassa lähes 90-prosentin markkinaosuus. 1960-luvun lopussa yritys oli yhä Suomen johtava kippilaitteita ja kuorma-autojen puominostureita valmistava ja ulkomaille vievä yritys. Yhtiön tarjoamiin tuotteisin kuuluivat silti myös muun muassa traktorien perävaunut, betonin kuljetussäiliöt ja erilaiset teollisuuden tarvitsemat hydrauliosat. Erkki Nummella oli useita luottamustehtäviä toimialallaan ja Perniön alueella, teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai vuonna 1970.
Mefo-vekseli
Kuvitteellinen yritys
Sen varmistamiseksi, että seteleitä ei koskaan vaihdettu valtakunnan markoiksi, mikä johtaisi inflaatioon, vekseleiden 90 päivän erääntymisaikaa jatkettiin lisää, kunnes todelliseksi erääntymisajaksi tuli viisi vuotta vuoteen 1939 mennessä. Mefo-vekseleiden kokonaismäärä pidettiin salassa.
Talouskasvu
Mefo-vekseleiden käyttö vahvisti Saksan taloutta tarjoamalla hallitukselle erilaisia tavaroita ja palveluita, jotka se pystyi sitten investoimaan uudelleen talouteen, ruokkien sen kasvua ja valmistaen sitä Hitlerin aggressiiviseen ulko- ja sisäpolitiikkaan. Vekselit eivät ainoastaan palvelleet edellä mainittuja tehtäviä vaan niillä kätkettiin Versaillesin sopimuksella kiellettyjä sotilasmenoja.
Terhi-perämoottori
Terhi 15 ja 20
Terhi 20 kehitettiin vuonna 1967 14-hevosvoimaisen mallin pohjalta. Moottoriosa on kuitenkin uusi, joten kyseessä ei ole viritetty Terhi 14. Vuonna 1969 markkinoille tuodussa mallissa moottorin koppa ja pystyrunko oli muotoiltu uudelleen, rungon yläpään jousitus uusittu ja jäähdytysvesiputki tehty kiinteäksi. Pakokaasut johdettiin potkurinnavan lävitse ensimmäisen kerran vuoden 1974 S-mallissa.
Terhi 23
Vuosina 1976-1979 valmistettiin Terhi 23 -mallia, joka oli viritetty versio 20 hv -mallista. 23:sessa pakokaasut tulivat potkurinnavan lävitse (kuten myös 20s) mallissa, sekä kaasuttimessa ja kaasukäyrässä oli pieniä eroja 20 hv malliin.
Valmistuksen päättyminen
Valmet ilmoitti tuotannon päättämisen syiksi kansainvälisten perämoottorimarkkinoiden kilpailun kiristymisen, päämarkkina-alueiden kyllästymisestä johtuvan kysynnän vähenemisen ja voimakkaan kotimaisen kustannustason nousun sekä pienvalmistajien kilpailumahdollisuuksien heikentymisen ulkomaisten suurvalmistajien ylivoimaisten tuotannollisten resurssien ja suurten valmistussarjojen takia. Perämoottorituotannossa työskenteli 35 työntekijää ja toimihenkilöä. Varaosapalvelun luvattiin jatkuvan 10 vuoden ajan. Vuotuiset valmistusmäärät olivat parhaimmillaan 10000 moottoria vuodessa.
Kilpailutoiminta
Terhi oli suosittu perämoottori 60-luvulla kotimaisissa venekilpailuissa. Erkki Mäkelä voitti 1963 Pohjoismaiden mestaruuden alle 275-kuution luokassa.
Mallit
Terhi-perämoottoreita sai sekä lyhyt- että pitkärikisenä. Pitkärikisestä mallista käytettiin tunnusta L. Työkäyttöön tehtyä erikoismallia nimitettiin nimellä Amazon. Sitä valmistettiin 14,15 ja 20 hv mallista. Sähkökäynnisteinen malli sai tunnuksen E tai Electric. Pikkukoneiden vapaavaihteinen malli merkittiin tunnuksella V. Puolustusvoimien Uiskoja varten tehtiin käsiohjattavaa 40 hv erikoismallia.
Vahinkovakuutus
Vahinkovakuutus on vakuutus, joka otetaan esinevahingon, vahingonkorvausvelvollisuuden tai muun varallisuusvahingon aiheuttaman menetyksen korvaamiseksi. Vakuutuksen tarkoituksena on korvata se vahinko, joka on aiheutunut vakuutustapahtumasta. Samalle tai samankaltaiselle vaaralle alttiina olevat henkilöt jakavat vaarasta aiheutuvan riskin keskenään siten, että kukin suorittaa vakuutukselle määrätyn maksun ja näin kertyneillä varoilla maksetaan jotakuta henkilöä kohdannut vahinko.
Vahinkovakuutus on muodoltaan sopimus, jonka osapuolia ovat vakuutusyhtiö ja vakuutuksen ottaja. Vakuutussopimuksen sisältö on määritelty vakuutuskirjassa sekä sopimuksen osana olevissa yleisissä ja erityisissä vakuutusehdoissa.
Yleisimpiä vahinkovakuutuksia ovat:
Vakuutustoiminnan harjoittaminen
Suomessa vahinkovakuutustoimintaa saavat harjoittaa kotimaiset vakuutusyhtiöt, vakuutusyhdistykset sekä Euroopan talousalueella toimivat ulkomaiset yhtiöt. Vakuutusyhtiöiden toimintaa valvoo vakuutusvalvontavirasto.
Suomen vahinkovakuutusmarkkinat ovat hyvin keskittyneet. Finanssialan Keskusliiton tilastojen mukaan vuonna 2006 kolmen suurimman vahinkovakuutusyhtiön yhteenlaskettu markkinaosuus oli lähes 70 %. Suurimmat yhtiöt olivat If (markkinaosuus 26,9 %), Pohjola Vakuutus (22,6 %) sekä Vahinko-Tapiola (19,0 %).
Zbaraž
Zbaraž, tunnetaan myös nimellä Zbaraż, Sbarasch, Sparach ja Zbarezh on kaupunki Ternopilin alueella Länsi-Ukrainassa.
Sijainti
Zbaraž sijaitsee 17 tai 22 kilometriä Ternopilista koilliseen Hniznan varrella joen molemmin puolin keskellä Medoboryn vuoria, jossa korkeus merenpinnasta on 317 tai 324 metriä. Vuonna 1906 kaupunkiin rakennettiin rautatieasema, koska sitä ohi meni Ternopilin ja Šepetivkan välinen rautatielinja. Nykyisin Zbaražin ohittaa myös kansainvälinen valtatie M19, joka yltää pohjoisesta etelään Länsi-Ukrainassa ja yhdistää historialliset Volynian ja Etelä-Bukovinan alueet. Kaupungista valtatielle pääsee 4,3 kilometrin pituista paikallista C200624-maantietä pitkin. Noin 400 kilometrin ajomatka Kiovasta Zbaražiin kestää noin kuusi tuntia.
Nimi
Oletuksen mukaan kaupungin nimi tulee sanasta "kokoontuminen" tai verbin ”збирали” eli ”koota” taikka ”kerätä” mukaan, koska täällä itäslaavilaiset ruhtinaat kokosivat tai värväsivät sotilaita ennen taisteluihin lähtöä, joten Nestori kronikan kirjoittaja kutsui kaupunkia nimellä ”Zbiraž”. Muiden lähteiden mukaan nimi johtuu kantaslaavilaisesta sanasta "bara" eli soinen alue tai kosteikko tai sanasta "brat"  eli ”ottaa” tai "brati" eli taistelijat.
Ensimmäisiä mainintoja kaupungista
Ensimmäistä kertaa kirjallisissa lähteissä nimi "Zbaraž" esiintyy vanhassa ruteenilaisen kirjallisuuden ja 1201–1292 Galitsian ja Volynian ruhtinaskunnan historiaa käsittelevässä kronikassa, jota pidetään osana kuuluisaa, 1400-luvun alussa luotua Ipatjevin käsikirjakokoelmaa. Teoksessa Zbaražin kaupunki mainitaan vuonna 1211 kahdesti "Kertomukseen menneistä ajoista" kuuluneissa sekä Hlebnikovin että Pogodinin käsikirjoituksissa. Joidenkin lähteiden mukaan kaupunki mainitaan apanaasin eli Galitsian ja Volynian ruhtinaskunnan hallitsijaperheen elatusmaksulla yllä pidettävän jäsenen valtakunnallisena keskuksena että rajakaupunkina, jossa käytiin merkittävää leivän, sikojen ja laardin kauppaa, tehtiin käsityötuotteina liinavaatteita, mattoja ja nahkatuotteita.
Zbaražin kaupunginvaltuuston virallisella sivulla väitetään toisen historiallisen maininnan olleen Vladimir Monomahin lapsillensa laadituissa opetuksissa. Niissä vuosina 1213–1214 Volyniaan kuulunutta kaupunkia nimettiin muiden Galitsian kaupunkien joukossa, vaikka arkeologisten tutkimusten vahvistamana tämä paikkakunta on paljon vanhempi ja oli kauan ennen ensimainintaa yksi Galitsian ja Volynian linnoitetuimmista aluekeskuksista.
Kaupungista
Hnizna yläjuoksulla sijaitsevasta ja pinta-alaltaan 2,5 neliömetrisen Stary Zbaraž-nimisestä kylästä tehtiin arkeologisia löytöjä keski- ja myöhäispaleoliittisten, tripoljen, Ternopilin alueella ja osittain Lvivin alueella Länsi-Bugin yläjuoksulla ja Pripetin yläsivujoilla levinneen vysotskan tai visotskan, tšernyakhivin, luka-rajkove(ts'ka)n ja muinaisvenäläisen kulttuurien jäljeltä. Ensimaininnan aikaan 1200-luvulla kaupunki kuului Puolan kuninkaalle Leszek I Valkoiselle. Vuonna 1393 Liettuan suuriruhtinas Vytautas Suuri antoi Zbaražin Novhorod-Siverskyia hallinneelle, Gediminien hallitsijasukuun kuuluneelle ruhtinaalle Kaributakselle, joka rakennutti tänne ensimmäisen kivisen linnoituksen puisen paikalle. Pääsyä linnoitukseen Hniznan laakson puolelta vaikeuttivat joen jyrkät rinteet ja itäpuolelta syvä kaivanto. Ukrainan kansallisen vallankumouksen vuosina 1648–1676 Zbaražista tuli toistuvasti tuonaikaisten tapahtumien keskipiste. Kaupunki tunnetaan vuosien 1648–1657 H’melnytskyin kansannousun eli Puola-Liettuan ja Ukrainan välisen sodan tapahtumista, erityisesti vuoden 1649 piirityksestä. Kerrotaan, että täällä vieraili Pietari Suuri vuonna 1707 ja poliittinen aktivisti Ivan Franko 1890-luvulla. Vuonna 1797 keisari Frans II myönsi kaupungille vaakunan.
Puolan ensimmäisen jaon yhteydessä Zbaraž liitettiin Itävaltaan ja toimi läänin keskuksena vuosina 1867–1918, jolloin 25. marraskuuta 1906 avattiin junaliikenne Ternopil-Zbaražin-radalla. Tämän vuosisadan alussa kaupungissa toimi tiilitehdas, valimo, panimo ja kaksi tislaamoa, höyry- ja vesimyllyä, saippuatehdas, myös työpaja ja painotalo. Sotien välisenä aikana kaupunki kuului Puolaan. Neuvostojoukkojen ensimmäinen miehitys alkoi vuonna 1939 ja Zbaražille myönnettiin kaupungin status. Samalla siitä tuli maatalouskeskus, jossa toimivat sokerinjalostamo, viinitila, tiilitehdas, valimo ja panimo. Zbaražista tuli samannimisen piirin keskus vuonna 1940. Kaupunkiasukkien enemmistö kuuluu ukrainalaisille. Juutalaiset asettuivat Zbaražiin jo 1400-luvun lopulla ja heidän yhteisöjen määrä kasvoi 1600-luvulla ja erityisesti Itävallan valtakautena. Vuonna 1921 heitä oli kaupungin 8409 asukkaasta noin 2982 ja vuoden 1931 väestönlaskennan mukaan 3 000 eli 35 % koko väestöstä. Tarina kertoo, että aikoinaan, kun Zbaražin suuri linna esti mongolien hyökkäyksen, ruhtinas rakennutti kaupunkiin kolme palvontapaikkaa: katolisen kirkon, Ukrainan ortodoksisen kirkon ja synagogan, joka valmistui vuonna 1537. Kun toisen maailmansodan aikana natsit hyökkäsivät synagogaan, heidän ammutut luodit kimposivat massiivisista seinistä tappaen kaksi saksalaista sotilasta, joten he luopuivat rakennuksen tuhoamisyrityksestään.
Arkkitehtoniset monumentit
Zbaražin kansallisena arkkitehtonisena monumenttina on vuonna 1393 rakennettu kivinen puolustuslinnoitus, josta tähän päivään asti on säilynyt 1600-luvulla hollantilaisen sotainsinöörin Van Peenen suunnittelun mukaan rakennettu versio ja jossa nykyään toimii museo. Toiseksi tärkein nähtävyys on bernardiiniluostari, joka on edelleen toiminnassa ja sitä kunnostetaan säännöllisesti. Pyhän arkkienkelin Mikaelin kirkon tiilirakennus valmistui vuonna 1818 vanhan puurakennuksen paikalle, sitä kunnostettiin vuosina 1974 ja 1978 ja entisöitiin vuonna 1991. Kirkastumisen eli Spaso-Preobraženskajan kirkko vuodesta 1600, joka rakennettiin Pyhän Onufryn luostarin paikalle, jonka seinät olivat jopa 2 metriä paksuja ja joka toimii nykyään Zaluzžjan kylän seurakuntakirkkona että Zbaražin vanhin temppeli, Vapahtajan kirkastumisen kirkko sijaitsevat kaupungin lounaislaitamilla Stary Zbaražin alueella. Ennen toista maailmansotaa Zbaražiin oli pystytetty yksi ensimmäisiä Henryk Sienkiewiczille omistettuja patsaita, joka sotavuosina katosi jäljettömiin.
Scott Asheton
Scott Asheton (16. elokuuta 1949 – 15. maaliskuuta 2014 ) oli yhdysvaltalainen rumpali, joka tunnettiin parhaiten The Stooges -yhtyeestä. Asheton soitti The Stoogesin kaikilla albumeilla.
Ura
Scott Asheton syntyi Washingtonissa. 14-vuotiaana hän muutti perheensä mukana Ann Arboriin. Siellä Asheton tutustui veljensä Ronin kanssa Dave Alexanderiin ja Iggy Popiin. He perustivat vuonna 1967 The Stooges -rockyhtyeen. Ashetonista oli ensin tarkoitus tulla sen laulaja, mutta lopuksi hänestä tuli sen rumpali. Iggy Pop opetti Ashetonin soittamaan rumpuja. Ashetonin raju ja luja soittotyyli on ollut esikuvana ja mallina lukuisille myöhemmille punk-rumpaleille.
The Stooges levytti vuosina 1969 ja 1970 albumit The Stooges ja Fun House, joiden jälkeen yhtyeen toiminta muuttui epäsäännölliseksi. Valtaosa sen jäsenistä kärsi huumeriippuvuudesta. Vuonna 1972 Ron Asheton oli siirtynyt basistiksi, ja kitaristiksi oli tullut James Williamson. Yhtye sai apua ja tukea David Bowielta ja levytti kolmannen albuminsa Raw Powerin. Mikään albumi ei kuitenkaan saanut suurta suosiota. Yhtye hajosi tämän sekä muiden ongelmien takia vuonna 1974.
The Stoogesin jälkeen Asheton jatkoi Iggy Popin kanssa esiintymistä toimien tämän taustayhtyeen rumpalina vuonna 1978. Hän myös toimi rumpalina Scott Morganin ja Fred ”Sonic” Smithin yhtyeissä sekä Sonic’s Rendezvous Bandissa. Niitä seurasivat Destroy All Monsters ja Dark Carnival. Hänen aikansa näissä yhtyeissä jäi aina lyhyeksi. Asheton ei erityisemmin menestynyt 1980- ja 1990-luvuilla. Hän elätti itsensä pääasiassa muilla töillä kuin soittamisella. Asheton muutti näinä aikoina Ann Arborista Floridaan, jossa perusti perheen.
The Stooges teki paluun vuonna 2003. Sitä edelsi Ashetonin veljesten sekä Mike Wattin perustama tribuuttiyhtye. Iggy Pop halusi liittyä heidän mukaansa muutaman vuoden toiminnan jälkeen ja tämä johti Stoogesin paluuseen. Yhtye oli noussut suosioon Iggyn aloitettua soolouransa 1970-luvulla. He kiersivät maailmaa paljon ja julkaisivat The Weirdness -albumin. Ron Asheton kuoli vuonna 2009, minkä jälkeen James Williamson palasi takaisin yhtyeen kitaristiksi. Veljensä kuoleman jälkeen Asheton ja Iggy jäivät The Stoogesin viimeisiksi eläviksi alkuperäisjäseniksi.
Kesäkuussa 2011 The Stoogesin Hellfest-festivaaliesiintymisen jälkeen Asheton sai vakavan aivohalvauksen, josta hän ei koskaan toipunut täysin. Hän soitti tämän jälkeen enää vain satunnaisia keikkoja, koska pitkät kiertueet kävivät hänelle liian raskaiksi. Hänen paikkansa The Stoogesissa otti Toby Dammit. Asheton kuoli sydänkohtaukseen 64-vuotiaana 15. maaliskuuta 2014.
Joachim Blichfeld
Joachim Blichfeld (s. 17. heinäkuuta 1998 Frederikshavn, Tanska) on tanskalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SHL-joukkue Växjö Lakers HC:ssa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Blichfeld laukoo oikealta.
Seuraura
Blichfeld on Frederikshavn IK:n kasvatti. Hän jakoi kaudella 2013–2014 Tanskan A-nuorten sarjan maalipörssin voiton 24 osumallaan Odense IK:n Daniel Lundvald Nielsenin kanssa. Vain 15-vuotiaas Blichfeld debytoi samalla kaudella myös Frederikshavnin miesten kakkosjoukkueessa Tanskan I-divisioonassa. Kaudeksi 2014–2015 hän siirtyi Ruotsiin Malmö Redhawksin J18-junioreihin. Blichfeld oli J18 Elitissä joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 11+5=16, kuten myös J18 Allsvenskanissa tehoilla 9+10=19, jolloin hän voitti myös Redhawksin sisäisen syöttöpörssin. Blichfeld pelasi kauden aikana myös kaksi sekä runkosarja- että playoff-ottelua seuran J20-junioreissa.
San Jose Sharks varasi Blichfeldin seitsemännellä kierroksella 210. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2016. Samana kesänä hänet varattiin uudelleen CHL:ään, tällä kertaa WHL-joukkue Portland Winterhawksin toimesta 85. pelaajana. Blichfeld siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2016–2017. Hän oli 28 osumallaan Winterhawksin kolmanneksi paras maalintekijä.
Joulukuussa 2017 Blichfeld teki kolmivuotisen NHL-tulokassopimuksen San Jose Sharksin kanssa. Hän jatkoi kaudella 2017–2018 kuitenkin vielä Portland Winterhawksin WHL-joukkueessa, jossa Blichfeld teki runkosarjassa 56 ottelussa piste per peli -tahdilla tehot 24+32=56. WHL-kauden jälkeen, huhtikuussa 2018 hän siirtyi loppukevääksi AHL-joukkue San Jose Barracudan vahvuuteen, jossa Blichfeld pelasi kaksi playoff-ottelua ilman tehopisteitä. Kesällä 2018 hän harjoitteli Suomessa luisteluvalmentaja Juha Jokiharjun opissa. Juha on Blichfeldin joukkuetoverina Winterhawksissa pelanneen Henri Jokiharjun isä.
Blichfeld palasi kaudeksi 2018–2019 yli-ikäisenä Winterhawksiin, jonka varakapteeniksi hän nousi. Blichfeld voitti koko WHL:n pistepörssin tehoilla 53+61=114 ja hänet palkittiin Bob Clarke Trophylla. Hänestä tuli kaikkien aikojen neljäs palkinnon voittanut eurooppalaispelaaja Serhi Varlamovin (1998), Pavel Brendlin (1999) ja Oliver Bjorkstrandin (2015) jälkeen. Blichfeld jakoi myös liigan maalipörssin voiton Moose Jaw Warriorsin Tristan Langanin kanssa. Hänet palkittiin kauden päätteeksi koko WHL:n vuoden pelaajana Four Broncos Memorial Trophylla. Blichfeldista tuli kaikkien aikojen kolmas palkinnon voittanut eurooppalaispelaaja Serhi Varlamovin (1998) ja Oliver Bjorkstrandin (2015) jälkeen. Hänet valittiin kauden päätteeksi WHL:n läntisen konferenssin ensimmäiseen tähdistökentälliseen.
Syksyn 2019 harjoitusleirin päätteeksi San Jose Sharks lähetti Blichfeldin AHL-joukkue San Jose Barracudaan, jossa hän pelasi suurimman osan kaudesta 2019–2020 tehden 44 runkosarjaottelussa tehot 16+16=32, joilla Blichfeld oli joukkueen toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies. Hän pelasi kauden aikana myös AHL:n tähdistöottelussa. Blichfeld kutsuttiin ensimmäisen kerran Sharksin NHL-vahvuuteen joulukuussa. Hän teki NHL-debyyttinsä 12. joulukuuta 2019 New York Rangersia vastaan. Blichfeld sai ottelussa jääaikaa 11.14 minuuttia ja hän keräsi teholukeman –1. Blichfeld pelasi kauden aikana NHL:ssä kolme runkosarjaottelua ilman tehopisteitä.
Lokakuussa 2020 San Jose Sharks lainasi Blichfeldin toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella kotimaansa pääsarjan Metal Ligaenin Frederikshavn White Hawksiin. Hän pelasi siellä kaudella 2020–2021 12 ottelua tehopistein 5+7=12, kunnes Blichfeld palasi Pohjois-Amerikkaan. Tammikuun 2021 harjoitusleirin päätteeksi Sharks lähetti hänet San Jose Barracudan AHL-joukkueeseen.
Heinäkuussa 2021 Blichfeld solmi vuoden jatkosopimuksen Sharksin kanssa.
Maajoukkueura
Blichfeld pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2016, jolloin hän oli tehoilla 4+2=6 Tanskan paras maalintekijä ja jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Nikolaj Kragin kanssa. Blichfeld pelasi myös IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2015, jolloin hän voitti kultaa.
Pößneck
Pößneck on kaupunki Thüringenin osavaltiossa, itäisessä Saksassa. Se sijaitsee osavaltionsa itäosassa, noin 19 kilometriä itään Rudolstadtista ja 26 kilometriä etelään Jenasta. Pößneck kuuluu Saale-Orla-Kreisin piirikuntaan ja on piirikuntansa suurin kaupunki. Kaupungin asukasluku on noin 12 000.
Historia
Varhaisin tunnettu kirjallinen maininta Pößneckistä on peräisin vuodelta 1252. Kaupunkina se mainittiin ensimmäisen kerran vuonna 1324, jolloin Wettinin hallitsijasukuun kuulunut Thüringenin maakreivi ja Meißenin rajakreivi Friedrich luovutti Pößneckin lahjoitusmaana Schwarzburgin kreivikunnalle. 1300-luvulla kaupunkiin myös perustettiin karmeliittaluostari. Vuonna 1424 Pößneck päätyi jälleen Wettinin suvun hallintaan.
Vuodesta 1572 Pößneck kuului Saksi-Coburgin ruhtinaskunnalle ja vuodesta 1540 Saksi-Altenburgin herttuakunnalle. Vuonna 1672 kaupungissa alkoi Saksi-Gothan herttuakunnan valtakausi ja vuonna 1682 se siirtyi Saksi-Coburg-Saalfeldin herttuakunnan hallittavaksi. Vuonna 1826 kaupunki tuli osaksi Saksi-Meiningenin herttuakuntaa, johon se kuului aina Thüringenin perustamiseen saakka.
Teollistumisen myötä 1800-luvulla Pößneck kasvatti merkitystään Saksi-Meiningenissa. Siitä muodostui herttuakunnan merkittävin teollisuuskaupunki. Vuonna 1871 kaupunki sai rautatieyhteyden ollen osa Gera–Saalfeldin-linjaa. Vuonna 1889 valmistui rautatieyhteys Pößneckin ja Jenan välille.
Toisen maailmansodan aikana Pößneckiin tuotiin Saksan sodassa valloittamilta alueilta ulkomaalaista työvoimaa pakkotyöleiri L:ään. Pakkotyöläisiä pakotettiin vuoden 1945 huhtikuussa kuolemanmarssille. Työläisten muistolle pystytettiin vuonna 1985 muistomerkki Bundesstraße 281:n varrelle.