cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kuningaspingviini
Levinneisyys
Kuningaspingviiniä esiintyy Etelämantereen pohjoispuolen saarilla sekä Atlantilla, Intian valtamerellä että Tyynellämerellä, ja lauhkean ja kylmän vyöhykkeen saarilla kuten Falklandinsaarilla. Suurin osa kuningaspingviineistä pesii Crozetsaarilla. Se on pesinyt myös Patagoniassa, mutta nykyään se ei lisäänny Etelä-Amerikassa lainkaan. Vuonna 2001 maailman kuningaspingviinipopulaatio oli kooltaan noin 2 miljoonaa yksilöä ja kasvamaan päin. Lajin kanta on elinvoimainen, mutta kasvihuoneilmiön ja ihmistoiminnan vaikutuksesta lajin tulevaisuus on epävarma, samoin kuin kaikkien pingviinilajien. Kalastus ei kuitenkaan uhkaa lajia. Laji vaeltelee laajasti ja sitä tavataan muun muassa Tasmaniassa, Etelä-Afrikassa ja Etelä-Amerikan rannikoilla.
Elinympäristö
Pesimäpaikkoina ovat saarten tasaiset laakiot, joihin on helppo pääsy mereltä, eli mieluiten loivat hiekkarannat.
Lisääntyminen
Kuningaspingviinin lisääntymiskierto poikkeaa muista pingviineistä. Poikasen kehittyminen itsenäiseksi kestää yli vuoden ja kuningaspingviinit pesivätkin kahdesti kolmessa vuodessa. Tämän vuoksi yhdyskunnat ovat jatkuvasti asutettuina, toisin kuin keisaripingviinin. Yhdyskunnassa on eri-ikäisiä poikasia, munapesiä ja vasta pesintää suunnittelevia pareja. Poikaset myös talvehtivat yhdyskunnassa ja kokoontuvat suuriksi poikasparviksi.
Kuningaspingviinit eivät rakenna pesää, vaan naaras munii yhden munan, joka painaa noin 310 grammaa, ja jota molemmat puolisot hautovat jalkojensa päällä vuorotellen, yhteensä noin 55 päivää. Haudontavuoron pituus vaihtelee kuudesta kahdeksaantoista päivään. Vapaavuorossa oleva emo käy meressä syömässä. Vastakuoriutunutta poikasta emot pitävät lämpimänä jalkojensa päällä ja höyhenpuvun suojassa aina 30–40 päivän ikäisiksi, jolloin poikasen höyhenpuku on kehittynyt riittävästi pitääkseen sen lämpimänä. Emot myös lämmittävät poikasta vuorotellen. Tämän jälkeen poikanen liittyy poikasparveen ja emot käyvät molemmat meressä ruokailemassa ja vaeltelemassa, ja poikasen ruokinta-ajat käyvät epäsäännöllisiksi. Keskitalvella poikaset ovat yhä emoistaan riippuvaisia ja ruokintojen väli voi venähtää kolmen kuukauden pituiseksi. Terveet poikaset selviytyvät jopa viiden kuukauden paastosta, mutta on tavallista, että ne menettävät paastotessaan puolet painostaan. Tästä huolimatta kuningaspingviinin poikaset selviävät äärimmäisen kylmissä oloissa, sillä niiden aineenvaihdunta alkaa polttaa lihaksiin varastoitunutta rasvaa. Rasvavarastot riittävät noin kolmeksi kuukaudeksi, minkä jälkeen elimistö alkaa kuluttaa kehon valkuaisaineita energian tuottamiseen. Paino putoaa silloin nopeammin ja nälkäkuolema uhkaa poikasta, ellei se pian saa ruokaa.
Poikasen itsenäistyttyä seuraavana kesänä se lähtee vaeltelemaan ja palaa pesimään ensimmäisen kerran aikaisintaan kolmen vuoden iässä. Kuningaspingviinit voivat vankeudessa elää yli 30-vuotiaiksi. Ne palaavat pesimään aina samaan paikkaan. Pesintää edeltää 4–5 viikkoa kestävä sulkasato. Paluu pesimäpaikalle on hyvin hidas, mistä johtuen kuningaspingviinit usein vaihtavat paria joka lisääntymiskierrossa.
Ravinto
pienoiskuva|240px|Kymmenien tuhansien kuningaspingviinien yhdyskunta [[Etelä-Georgia ja Eteläiset Sandwichsaaret|Etelä-Georgian saarella.]] Kuningaspingviinit syövät kaloja, nilviäisiä ja äyriäisiä. Niiden pääravintoa ovat valokalat (Myctophidae). Normaali sukellussyvyys on 150–300 metriä ja enimmillään ne voivat saalistaa päivänvalossa yli 500 metrin syvyydessä. Ne saalistavat myös öisin ja ryhmänä, ja voivat olla veden alla pitkiä aikoja.
Trilby-hattu
Trilby on kapealierinen hattu. Trilbyä pidettiin aikoinaan rikkaan miehen suosimana hattuna. Sitä kutsutaan Britanniassa joskus "ruskeaksi trilbyksi".
Perinteinen lontoolainen hattuyhtiö Lock and Co. kuvailee, että trilbyllä on "lyhyempi reunus, joka on hieman kallistettu edestä alaspäin ja käännetty takaa ylöspäin" verrattuna fedoran "leveämpään reunaan, joka on tasaisempi". Trilbyssä on myös hieman lyhyempi kruunu kuin tyypillisessä fedora-designissa.
Historia
Hattu on saanut nimensä George du Maurierin vuonna 1894 julkaistun Trilby -romaanin sankarittaren mukaan, joka kantaa tällaista hattua kirjan yhdessä kirjan kuvituksessa. Sama hattu nähtiin myöhemmin myös romaanin lavasovituksessa. Näytelmän ensimmäisessä Lontoon esityksessä käytettiin tämän tyylistä hattua, jota alettiin pian kutsua "Trilby -hatuksi". Sen muoto muistuttaa hieman tirolilaista hattua.
Perinteisesti Trilby valmistettiin kanin karvoista tehdystä huovasta, mutta nykyään se on yleensä valmistettu muista materiaaleista, kuten tweedistä, oljesta, raskaasta puuvillasta, villasta ja villan/nailonin sekoituksista. Hattu saavutti yleisen suosionsa 1960-luvulla, koska amerikkalaisten autojen mataluus teki epäkäytännölliseksi käyttää korkealla kruunulla varustettua hattua ajon aikana. Trilbyn suosio hiipui 1970-luvulla, kun miesten päähineet poistuivat muodista ja miesten muoti keskittyi hyvin säilyviin kampauksiin.
Hatun suosio nousi uudelleen 1980-luvun alussa, jolloin sitä markkinoitiin sekä miehille että naisille.
Populaarikulttuurissa
Frank Sinatra tunnettiin trilbyhatuistaan, ja hänellä onkin omaa nimeään kantava nimikkotrilby. Reggae-runoilija Linton Kwesi Johnson käyttää trilbyä usein esitystensä aikana. Peter Sellers käytti roolissaan Jacques Clouseauna käytti trilbyä Blake Edwardsin elokuvassa A Shot in the Dark (1964). Sarjakuvahahmo Tarkastaja Gadget käyttää trilbyä.
Arto Alaspää
Arto Lauri Juhani Alaspää (s. 1. toukokuuta 1946 Vanaja) toimi Suomen Ääni- ja kuvatallennetuottajat ÄKT ry:n (nyk. Musiikkituottajat ry) toiminnanjohtajana 1975–2009. 1970-luvulta alken Alaspää on myös osallistunut trumpetistina ja laulajana 1 800 levytykseen.
Trilby-hattu
Populaarikulttuurissa
Are You Being Served? tilannekomediasarjan jaksossa "The Think Tank", Grace Brothersin myymälän toimintaperiaatteesta paljastuu, että se sisältää hierarkkisen järjestyksen miespuolisten hattujen pukeutumiseen. Bowlerhatut osastojen päälliköille ja heitä ylemmille, homburgit vanhemmalle henkilöstölle ja trilbyt tai lippalakit nuoremmalle henkilökunnalle.
Arto Alaspää
Alaspää valmistui ylioppilaaksi vuonna 1965 ja suoritti oikeustieteen kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1971. Opiskeluaikoina hän elätti itsensä soittamalla. Alaspää oli mukana Jussi and the Boys ja Explosion Brass -yhtyeissä ja soitti vuoden verran Tapani Kansan taustayhtyeessä, toimi trumpetistina Radion tanssiorkesterissa ja esiintyi ravintolashow’ssa muiden muassa Carolan ja Lasse Mårtensonin kanssa.
Juristiksi valmistuttuaan Alaspää toimi noin vuoden verran Helsingin vs. kaupunginviskaalina, kunnes vuonna 1972 Vexi Salmi houkutteli hänet Musiikki Fazerille töihin. Alaspää työskenteli yrityksen kustannuslakimiehenä 1972–1979, kustannuspäällikkönä 1979 ja tekijänoikeuslakimiehenä 1980–1982. Vuonna 1982 hän siirtyi ÄKT:n täysipäiväiseksi toiminnanjohtajaksi. Hän jäi tehtävästä eläkkeelle vuonna 2009.
Työnsä ohella Alaspää toimi Musiikinkustantajat ry:n toiminnanjohtajana vuosina 1978–1984. Lisäksi hän on ollut Uuden iloisen teatterin kannatusyhdistyksen puheenjohtaja vuodesta 1979, erilaisissa luottamustehtävissä Kansainvälisessä ääniteollisuusjärjestössä (IFPI) vuosina 1982–2010, Tekijänoikeusneuvoston jäsenenä (1985–2010), ESEK:n varapuheenjohtajana (1985–2010), Gramex ry:n hallituksessa (1986–2010), Tuotos ry:n hallituksessa (1997–2009) ja lukuisissa muissa luottamustoimissa.
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2014
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 2014 käytiin 11. toukokuuta Lempäälässä.
Arto Alaspää
Alaspää on osallistunut lukuisiin levytyksiin taustalaulajana, koska hänellä on kuorotaustaa ja nuotinlukutaito. Kun tarvittiin tasokasta lauluyhtyettä tekemään ulkomaisten kappaleiden cover-versioita, perustettiin Silhuetit, jonka tunnetuimpia levytyksiä on Jos mulle sydämesi annat. Alaspää on laulanut myös The Fantastic Four -yhtyeessä ja Hämäläis-Osakunnan laulajissa. Trumpettia hän on soittanut Esko Linnavallin yhtyeessä, JASO Big Bandissä, puhallinorkesteri Rempsetissä, Kari Fall Syndikaatissa ja Hämäläis-Osakunnan soittajissa. Vuonna 1995 Alaspäälle myönnettiin Erikois-Emma.
Brinay
Brinay voi tarkoittaa seuraavia:
Even Hovland
Even Hovland (s. 14. helmikuuta 1989 Vadheim, Norja) on norjalainen jalkapalloilija, joka on pelipaikaltaan maalivahti. Hän edustaa Eliteserienissä pelaavaa Rosenborgia. Tämän lisäksi hän kuuluu myös Norjan jalkapallomaajoukkueeseen.
Willem Janszoon
thumb|right|300px|Vuonna 1644 hollantilaiset tunsivat Janszoonin löytämän Australian muodot näinkin hyvin. Kartalla näkyy myös pala [[Tasmaniaa ja Uutta-Seelantia.]] Willem Janszoon (tai Willem Jansz) (n. 1570 – 1630) oli hollantilainen merenkävijä. Hän oli ensimmäinen eurooppalainen, joka todistetusti kävi Australian mantereella. Tosin hän ei itse tiennyt käyneensä uudella tuntemattomalla mantereella, eli tässä suhteessa hänelle kävi kuten Kristoffer Kolumbukselle.
Janszoon lähti vuonna 1605 Duyfken -nimisellä laivalla tutkimaan Uuden Guinean etelärannikkoa. Hän seurasi rannikkoa aina 13. eteläiselle leveysasteelle saakka ja lähti sitten paluumatkalle. Matkan tuotto jäi vähäiseksi, sillä vihamieliset alkuasukkaat olivat estäneet löydettyjen alueiden tarkemman tutkimisen. Janszoon oli kuitenkin tietämättään tullut löytäneeksi Australian: hän ei ollut huomannut Uuden-Guinean ja Australian välistä Torresinsalmea vaan oli purjehtinut sen ohi luullen salmea lahdeksi. Näin Australiassa sijaitsevan Cape Yorkin niemimaan rannikko muuttui Janszoonin mielessä Uuden-Guinean rannikoksi.
On myös mahdollista, että Australian rannikolla kävi ennen Janszoonia espanjalaisia tai portugalilaisia löytöretkeilijöitä. Janszoon oli kuitenkin ensimmäinen Australian kävijä, jonka matkasta on luotettavaa historiallista näyttöä.
Australian retken jälkeen Janszoon loi uraa Hollannin Itä-Intian hallinnossa ja laivastossa. Hänet nimitettiin sekä kuvernööriksi että amiraaliksi.
Wisconsin Death Trip
Wisconsin Death Trip on Static-X:n esikoisalbumi, joka julkaistiin 23. maaliskuuta 1999. Se nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalle 107.
Albumi on Static-X:n myydyin, saavutettuaan platinarajan eli miljoonan kappaleen myynnin vuonna 2001.
Brinay (Cher)
Brinay on kunta Ranskassa Cherin departementissa Centre-Val de Loiren alueella. Se sijaitsee Cherjoen varrella, noin 9 kilometriä Vierzonin kaupungista kaakkoon.
Brinay on viininviljelyseutua, ja siellä kasvatetuista Sauvignon-rypäleistä valmistetaan Quincy (AOC) -laatuluokituksen saanutta valkoviiniä. Tätä viiniä valmistetaan myös naapurikunnassa Quincyssä, jonka mukaan se on myös nimetty.
Lukas Podolski
Lukas Josef Podolski (syntyjään Łukasz Podolski, s. 4. kesäkuuta 1985 Gliwice, Sleesian voivodikunta, Puola) on puolalaissyntyinen saksalainen jalkapalloilija, joka edustaa Puolan pääsarjassa pelaavaa Górnik Zabrzea. Aiemmin hän on edustanut Bayern Müncheniä, Kölniä, Arsenalia, Inter Milania ja Galatasarayta. Hän on pelannut urallaan Saksan maajoukkueessa 130 ottelua ja tehnyt niissä 49 maalia.
Hänellä on erittäin voimakas vasemman jalan laukaus.
Köln (2003–2006)
"Poldi" Podolski on Kölnin kasvatti. Aikaisemmin hän on pelannut myös FC 07 Bergheimin joukkueessa. Kölnissä pelatessaan Podolski voitti muun muassa 2. Bundesliigan maalikuninkuuden kaudella 2005. Kaudeksi 2006 Podolski myytiin Bayern Müncheniin 10 miljoonalla eurolla.
Bayern München (2006–2009)
Ensimmäisellä kaudella Bayernissa Podolski kärsi loukkaantumisista ja menetti mahdollisuuksiaan loistaa joukkueessa. Kesällä 2007 Bayern hankki kaksi uutta hyökkääjää Luca Tonin sekä toisen puolalaissyntyisen saksalaisen Miroslav Klosen. Tämä heikensi Podolskin asemia Jürgen Klinsmannin joukkueessa. Podolski kuitenkin ehti voittaa Bayernissa Saksan Liigacupin, Saksan Cupin sekä Bundesliigan mestaruuden keväällä 2008.
Arsenal (2012–2015)
Maaliskuun 7. päivänä 2012 ilmoitettiin Podolskin siirtyvän Arsenaliin 10,9 miljoonan punnan siirtosummalla. Arsenalin manageri Arsene Wenger kiisti kuitenkin siirron, mutta myönsi kuitenkin neuvotelleensa Podolskin kanssa. Huhtikuun 30. päivä Arsenal ja Köln ilmoittivat Podolskin siirtyvän tykkimiehiin kesällä 2012. Siirto sai lopullisen vahvistuksensa 4. heinäkuuta 2012. Kyseessä on pitkä sopimus. Siirtokorvausta ei julkistettu, mutta sen on uumoiltu olleen 11 miljoonan punnan luokkaa.
2004–2006
Hyökkääjänä pelaava Podolski oli mukana Saksan maajoukkueessa vuoden 2006 jalkapallon MM-kisoissa, jossa hänet valittiin turnauksen parhaaksi nuoreksi pelaajaksi. Hän oli joukkueessa myös vuoden 2004 EM-kisoissa, jossa hän oli joukkueen nuorin pelaaja ja vuoden 2005 Maanosaliittojen cupissa.
EM-kisat 2008
Vuoden 2008 EM-kisoissa Podolski oli yksi parhaimmista Saksan maajoukkueen pelaajista. Hän teki kisoissa kolme maalia, joista kaksi synnyinmaatansa Puolaa vastaan.
MM-kisat 2010
Kaksi vuotta myöhemmin Podolski oli mukana Saksan joukkueessa vuoden 2010 MM-kisoissa. Joukkueen avausottelussa Australiaa vastaan Podolski laukoi Saksan avausmaalin 4–0-voittoon päättyneessä ottelussa. Seuraavassa ottelussa Serbiaa vastaan Saksa kärsi 1–0-tappion, ja Podolski hukkasi 90 minuutin aikana lukuisia maalipaikkoja, kuten mm. toisella jaksolla rangaistuspotkun. Kisojen toisen maalinsa puolalaissyntyinen Podolski iski neljännesvälierässä Englantia vastaan. Podolskin maali vei Saksan 2–0-johtoon, ja lopulta Saksa voitti 4–1. Puolivälierässä Argentiinaa vastaan Podolski syötti Miroslav Klosen tekemän 2–0-maalin, kun Saksa murskasi Diego Maradonan valmentaman Argentiinan 4–0.
EM-kisat 2012
EM-kisoissa 2012 Podolski saavutti 100 maaottelun rajan alkulohkon päätösottelussa Tanskaa vastaan, jossa hän teki Saksan 1–0-maalin, kun Tanska kaatui 2–1-luvuin. Podolski oli avauksessa jokaisessa Saksan alkulohkopelissä, mutta puolivälierässä Kreikkaa vastaan hän istui penkillä, ja välierässä Podolski vaihdettiin puoliajalla kentältä.
Aurelia Turbines
Aurelia Turbines on suomalainen, alle kolmen megawatin kaksivaiheisia kaasuturbiineja suunnitteleva ja valmistava yhtiö. Sen pääkonttori ja tuotanto sijaitsevat Lappeenrannassa, jossa se on osa kaupungin kasvavaa ympäristötekniikan keskittymää.
Historia
Tärkein Aurelia Turbinesin saamista tunnustuksista on DENEFF:in (Deutsche Unternehmensinitiative Energieeffizienz) PERPETUUM Energieeffizienzpreis 2017. Deutsche Energie-Agenturin (dena) Start Up Energy Transition Award 2017 -kilpailussa Aurelia Turbines valittiin finalistien joukkoon. Vuonna 2018 se valittiin Red Herring Europe -kilpailun Top 100-listalle.
Tuotteet
Aurelia Turbines valmistaa hajautettua energiatuotantoa varten pienitehoisia kaasuturbiineja, jotka soveltuvat esimerkiksi sähkön ja lämmön yhteistuotantoon (CHP, combined heat and power) teollisuudessa, liikerakennuksissa ja julkisissa laitoksissa. Turbiineissa voidaan käyttää myös uusiutuvia ja synteettisiä polttoaineita, kuten biokaasuja, bioöljyjä ja vetyä.
Aurelia Turbines hyödyntää turbiineissaan aktiivista magneettilaakerointia ja IRG2-prosessia. IRG2 (Intercooled and Recuperated, Generator on 2 spools) tarkoittaa välijäähdytettyä ja rekuperoitua, kaksivaiheista ja kaksiakselista kaasuturbiinia. Prosessi mahdollistaa korkean sähköisen hyötysuhteen. Turbiini on suunniteltu modulaariseksi, jolloin sitä voidaan hyödyntää erilaisissa sovelluksissa esimerkiksi erilaisia uusiutuvia polttoaineita käytettäessä.
Yhtiön kaasuturbiinit perustuvat omiin innovaatioihin ja Lappeenrannan-Lahden teknillisessä yliopistossa kehitetyn tekniikan hyödyntämiseen.
Zakia Mrisho Mohamed
Zakia Mrisho Mohamed (s. 19. helmikuuta 1984) on tansanialainen kestävyysjuoksija.
Mohamed juoksi IAAF:n yleisurheilufinaalissa 2003 kuudenneksi 3 000 metrin juoksussa ajalla 8.46,77. Maastojuoksun MM-kisoissa 2005 hän oli pitkällä matkalla kahdeskymmenes. Samana vuonna Helsingin MM-kisoissa hän oli 5 000 metrin juoksussa kuudes ajalla 14.43,87 ja IAAF:n yleisurheilufinaalissa 3 000 metrillä kolmas. Kansainyhteisön kisoissa 2006 hän oli 5 000 metrillä kahdeksas.
Vuonna 2007 hän oli 23:s maastojuoksun MM-kisoissa ja karsiutui 5 000 metrin alkuerissä Osakan MM-kisoissa. Seuraavana vuonna hän karsiutui jälleen 5 000 metrin alkuerissä Pekingin olympialaisissa, mutta oli kymmenes 5 000 metrillä ja neljäs 3 000 metrillä IAAF:n yleisurheilufinaalissa. Vuonna 2009 hän oli 5 000 metrillä 15:s Berliinin MM-kisoissa ja kymmenes IAAF:n yleisurheilufinaalissa. Kaksi vuotta myöhemmin hän oli Daegun MM-kisojen 5 000 metrillä yhdestoista ajalla 15.18,81. Lontoon olympialaisissa 2012 hän karsiutui 5 000 metrin alkuerissä.
Bård Eithun
Bård G. "Faust" Eithun (s. 21. huhtikuuta 1974) on norjalainen rumpali. Hänet tunnetaan parhaiten norjalaisen black metal -yhtye Emperorin rumpalina, etenkin EP:llä As the Shadows Rise ja albumilla In the Nightside Eclipse. Hän on sanoittanut kappaleita myös muille yhtyeille, kuten Zyklonille.
Faust teki paluun Emperorin riveihin vuoden 2014 Wacken Open Air ja Bloodstock Open Air -festivaaleilla. Faust ei ole soittanut yhtyeessä vuoden 1993 jälkeen.
Pokémon Yellow
Pokémon Yellow on Pokémon-pelisarjan osa Game Boy -käsikonsolille. Yhdysvalloissa ja Euroopassa se oli järjestyksessään kolmas Pokémon-peli.
Bård Eithun
Murha ja vankilatuomio
Eithun tuomittiin vuonna 1994 murhasta, kun hän oli puukottanut homoseksuaalin kuoliaaksi Lillehammerissa elokuussa 1992. Eithun puukotti uhriaan useita kertoja puistossa, jossa järjestettiin vuonna 1994 Lillehammerin talviolympialaisten avajaiset. Eithun kärsi 14 vuoden vankilatuomiostaan 9 vuotta ja 4 kuukautta, ja hänet vapautettiin vuonna 2003.
Pokémon Yellow
Peli julkaistiin Japanissa syyskuun 12. päivänä 1998, ja sen julkaisunimi oli Pocket Monsters Pikachu. Pelin julkaisunimi oli Yhdysvalloissa Pokémon: Special Pikachu Edition. Yleensä pelistä käytetään kuitenkin pelissä itsessään esiintyvää nimeä Pokémon Yellow.
Bård Eithun
Julkaisut
Valikoitu diskografia äänitysvuoden mukaan.
Pokémon Yellow
Pokémon Yellow vastaa suurilta osin aiemmin julkaistuja Pokémon Red ja Blue -versioita. Pelipakkauksen ja pelikasetin kannessa esiintyy pelissä pääroolissa esiintyvä Pikachu.
Erot aiempiin versioihin
left|thumb|Pikachu seuraa pelaajaa Poképallonsa ulkopuolella.|141x141px Peli on kokenut muutamia kosmeettisia ja pelillisiä muutoksia. Merkittävin uudistus on pelin muuttaminen vastaamaan lähemmin Pokémon-animesarjaa.
Graafisena uudistuksena Pokémonien kuvat on piiretty uudelleen. Peli sisältää myös enemmän värejä, kun sitä pelaa värinäytöllisellä Game Boy Color -käsikonsolilla. Joitain luolastoja on hieman muutettu.
Aloituspokémonille ei ole enää vaihtoehtoja kuten sarjan aiemmissa peleissä, vaan pelaaja aloittaa seikkailun Pikachulla. Pikachu seuraa pelaajan hahmoa taistelujen ulkopuolella. Pelaajan teot ja taistelumenestys vaikuttavat Pikachun mielialaan, jota se ilmaisee erilaisin elein ja äänin.
Pikachun valinta on tehnyt pelistä muita versioita haastavamman, sillä ensimmäinen salipäällikkö Brock käyttää osittaisia maatyypin Pokémoneja, jotka ovat immuuneja Pikachun sähköhyökkäyksille. Peliin on tehty myös useita liikemuutoksia. Esimerkiksi Pikachu oppi aikaisemmissa versioissa Swift-liikkeen, joka on Yellow-versiossa korvattu animesarjasta tutulla Thunderboltilla.
Seuraavat Pokémonit eivät ole saatavilla Yellow-versiossa: Weedle, Kakuna, Beedrill, Ekans, Arbok, Raichu, Koffing, Weezing, Jynx, Electabuzz ja Magmar. Ne on kaikki vaihdettava Red ja Blue -versioista.
Yhteydet animesarjaan
Pikachun merkittävän roolin lisäksi pelissä on monia muita yhteyksiä Pokémon-animesarjaan.
Salipäälliköiden nimet ja Pokémonit vastaavat animesarjaa muutamin poikkeuksin. Luutnantti Surge käyttää ainoastaan Raichua, Koga käyttää kolmea Venonatia sekä yhtä Venomothia. Sabrina käyttää Abraa, Kadabraa ja Alakazamia. Giovanni käyttää Persiania Kangaskhanin ja toisen Rhyhorninsa sijaan. Salipäällikkö Blaine on tässä tapauksessa poikkeus, sillä hän esiintyi animesarjassa vasta, kun Yellow'n kehitys oli jo edennyt liian pitkälle. Animesarjassa Blainen voimakkain Pokémon on Magmar, mutta se puuttuu Pokémon Yellow'sta. Kahdella ensimmäisellä salipäälliköllä Brockilla ja Mistyllä on tässä pelissä samanlaiset vaatteet kuin animessa.
Villien Pokémonien esiintyvyys mukailee myös animea. Esimerkiksi Viridian Forest -metsästä on mahdollista löytää Pidgeottoja, ja Safarivyöhykkeellä voi hyvällä onnella löytää Dragonairin. Kuten animessa, pelaajan Pikachu ei suostu kehittymään, eikä ota vastaan pelaajan ojentamaa Ukkoskiveä.
Pikachu's Beach -minipeli
thumb|left|Pikachu's Beach -pelin avausruutu. Kuvasta ilmenee värien hyödyntäminen Game Boy Color -konsolilla.|138x138px Peliin on piilotettu Pikachu's Beach -minipeli, jossa voi pelata Pikachulla surffaamassa. Peliä voi pelata talossa, jota Red ja Blue -versioista ei löydy. Peliä pystyy pelaamaan vain jos Pikachu osaa vesityypin Surf-liikkeen, jota se ei normaalisti voi oppia. Surf-liikkeen osaavan Pikachun voi voittaa pelissä kilpailusta. Liikkeen voi myös opettaa Pikachulle Pokémon Stadium -pelissä.
Vastaanotto
Peli sai hyvän vastaanoton, kuten aikaisemmatkin versiot. Sitä myytiin 600 000 kappaletta viikossa, mikä teki siitä aikanaan nopeimmin myyneen Nintendo-pelin. Peli sai myös hyviä arvosteluja. IGN-sivusto antoi sille täydet pisteet.
Monte Carlo -ralli 1995
Monte Carlo -ralli 1995 (viralliselta nimeltään 63. Rallye Automobile de Monte-Carlo) oli rallin maailmanmestaruussarjan kilpailu kaudella 1995. Kilpailu järjestettiin 21. – 26. tammikuuta 1995 Monacossa. Kilpailu oli kauden ensimmäinen ja erikoiskokeiden yhteispituus oli.
Kuljettajat kritisoivat FIA:n tekemiä muutoksia huoltosääntöihin ja rajoituksia rengasvalintoihin. Didier Auriol ja Colin McRae suistuivat tieltä kilpailun aikana ja Armin Schwarz keskeytti mekaaniseen ongelmaan. Mitsubishi ajoi edellisen vuoden autoilla seuraavan evoluutiomallin tullessa myöhemmin kauden aikana.
Principia Mathematica
Principia Mathematica on kolmiosainen matematiikan perusteita käsittelevä teos, jonka kirjoittivat Alfred North Whitehead ja Bertrand Russell ja joka julkaistiin vuosina 1910–1913. Se pyrkii johtamaan kaikki matemaattiset totuudet joukosta hyvin määriteltyjä symbolisen logiikan aksioomia ja päättelysääntöjä.
Principia Mathematica sai innoituksensa Gottlob Fregen varhaisemmista logiikan töistä, jotka johtivat Russellin havaitsemiin paradokseihin (Russellin paradoksi). Principia Mathematica vältti nämä rakentamalla yksityiskohtaisen tyyppiteorian: joukolla on korkeampi tyyppi kuin sen osilla, eikä näin voida puhua "kaikkien joukkojen joukosta" ja muista rakennelmista, jotka johtivat paradokseihin.
Principia Mathematica luetaan yleensä yhdeksi merkittävimmistä ja uraauurtavimmista teoksista matemaattisen logiikan ja filosofian alalla. Modern Libraryn mukaan se oli 1900-luvun 23. merkittävin teos.
Sisältö
Teos käsittelee ainoastaan joukko-oppia, kardinaalilukuja, ordinaalilukuja ja reaalilukuja. Siihen ei kuulunut reaalianalyysin syvällisempiä teoreemoja, mutta kolmannen osan loppuun mennessä asiantuntijoille oli selvää, että suuri osa tunnettua matematiikkaa oli periaatteessa kehiteltävissä käytetyllä formalismilla. Oli myös selvää, kuinka pitkä tällaisesta esityksestä tulisi.
Whitehead ja Russell suunnittelivat neljättä geometriaa käsittelevää osaa, mutta myönsivät työn käyneen ylivoimaiseksi kolmannen osan valmistuttua.
Avoimia kysymyksiä
Teos jätti avoimeksi sen, voitaisiinko sen aksioomista johtaa ristiriitoja (johdonmukaisuus), ja sen, olisiko olemassa matemaattinen väittämä, jota ei voitaisi sen enempää todistaa kuin kumotakaan järjestelmän avulla (täydellisyys).
Propositiologiikka itsessään tiedettiin sekä johdonmukaiseksi että täydelliseksi, mutta sama ei ollut selvää Principian joukko-opin aksioomista (katso Hilbertin toinen ongelma).
Gödelin epätäydellisyyslause tarjosi odottamatonta lisävalaistusta näihin kahteen toiseensa liittyvään kysymykseen. Gödelin ensimmäinen epätäydellisyyslause osoitti, ettei Principia voinut olla sekä johdonmukainen että täydellinen. Lauseen mukaan jokaista riittävän vahvaa loogista järjestelmää (kuten Principiaa) kohtaan oli olemassa väite G, joka pohjimmiltaan sanoo "Väittämää G ei voida todistaa". Tällainen väittämä on eräänlainen catch-22 -kehäpäätelmäristiriita: jos G on todistettavissa, se on epätosi, jolloin järjestelmä on epäjohdonmukainen; ja jos G ei ole todistettavissa, se on tosi, jolloin järjestelmä on epätäydellinen. Toisin sanoen väittämää "Principian järjestelmässä ei ole ristiriitoja" ei voi todistaa todeksi tai epätodeksi Principian järjestelmässä, ellei siinä ole ristiriitoja.
Gödelin toinen epätäydellisyyslause osoitti, ettei aritmetiikkaa voida käyttää todistamaan sen omaa sisäistä johdonmukaisuutta, jolloin sitä ei voida käyttää varsinkaan minkään sitä vahvemman johdonmukaisuuden todistamiseen.
Opioidireseptori
Opioidireseptorit ovat G-proteiinikytkentäisiä reseptoreja, joihin sitoutuvia aineita kutsutaan opioideiksi. Kehon endogeenisiä opioideja ovat: endorfiinit, dynorfiinit ja enkefaliinit. Opioidireseptorit ovat noin 40 % samankaltaisia somatostatiinireseptorien (SSTR) kanssa.
Kolmenlaisia opioidireseptoreita on löydetty: μ (myy), κ (kappa) ja δ (delta). Muutamia alatyyppejä on löydetty ihmiskudoksesta (μ1, μ2; κ1, κ2, κ3; δ1, δ2), mutta niitä ei ole onnistuttu varmentamaan.
μ (myy)-reseptori
μ-reseptoriin kiinnittyvät hyvin enkefaliinit ja betaendorfiini, mutta heikosti dynorfiinit. Morfiini, hydrokodoni ja metadoni kiinnittyvät myös μ-reseptoriin.
μ-reseptoriin kiinnittyminen lievittää kipua, vähentää verenpainetta, aiheuttaa rauhallisuutta, kutinaa, pahoinvointia, euforiaa, hengitysvoimakkuuden laskua ja pupillien pienenemistä. Opioidin yliannostus tapahtuu μ-reseptorin kautta, koska hengitysvoimakkuus laskee liiaksi ja aiheuttaa tukehtumisen.
Buick Riviera
Buick Riviera oli lyhytikäistä LaSalle-divisioonaa (1927–1941) lukuun ottamatta General Motorsin perinteisessä merkkien arvojärjestyksessä toiseksi korkeimman Buick-divisioonan hardtop-koriversion nimitys, kaksi- ja neliovisten mallien huippuversioissa vuosina 1949–1962. Siksi se jäi mallinimeksi myös vuosina 1963–1999. Riviera-malli poikkesi niin tyylikkäällä muotoilullaan kuin neljän hengen erillisistuimillaan selvästi tavanomaisista yhdysvaltalaisista automalleista. Sen oli tarkoitettu kuvastavan maailmanluokan loistoa, muotoilua ja voimaa, ja niitä korostaakseen sen ensiesittely tapahtuikin epätavanomaisesti Euroopassa, vuoden 1962 Pariisin autonäyttelyssä. Rivieralle ominainen, soikea R-logo ei ollut vielä käytössä vuonna 1963, vaan ilmestyi Riviera-tekstilogon tilalle vuosimalliin 1964.
Opioidireseptori
κ (kappa)-reseptori
κ-reseptori on osallisena kivunlievityksessä, mutta aiheuttaa myös pahoinvointia ja dysforiaa. Sen endogeeninen ligandi on dynorfiini.
Buick Riviera
Riviera-koriversio oli Buick-divisioonan nimitys vuosimallissa 1949 käyttöön myös GM:n Cadillac Coupé de Ville- ja Oldsmobile 98 Holiday coupé-huippumalleissa ensi kertaa suursarjatuotannossa tulleesta kaksiovisesta hardtop-korista, josta oli poistettu ovitolpat, eli etu- ja takalasit laskettavissa kokonaan alas. Riviera-nimen oli tarkoitus herättää mielleyhtymiä Ranskan Rivieran vauraudesta ja viehätysvoimasta, joskin Ford-yhtymä oli ollut kilpailijaansa edellä jo vuonna 1939. Edsel Ford oli valmistuttanut itselleen kesäkauden autoksi tyylikkään kaksiovisen Lincoln Continental-coupén, mikä nimellään viittasi vanhan mantereen loistoon. Ensin Riviera-koriversio tuli tarjolle Buick Roadmaster-mallissa. Osoittauduttuaan erittäin suosituksi hardtop-kori tuli käyttöön vuonna 1950 myös Super-, 1951 Special- ja vuonna 1954 myös paluun tehneessä Century-mallissa, jotka myös saivat Riviera-nimityksen.
Neliovisena hardtop-kori tuli ensi kertaa maailmassa tarjolle vuonna 1955 Buick- ja Oldsmobile-divisioonan malleissa: Buickissa korimalli Riviera-nimityksellään oli tarjolla Century- ja Special-malleissa, joskin yleensä ilman erityistä Riviera-nimikilpeä tai -merkkiä. Vuodesta 1959 lähtien Buick käytti Riviera-nimitystä säästeliäämmin, ja se esiintyi ainoastaan 4-ovisissa 6 sivuikkunan premium-varustetason korimalleissa, joita vain Cadillac- ja Buick-divisioona (Electra 225-mallissa) saivat aluksi tarjota. Vuonna 1963, kun Riviera tuli markkinoille automallina, Riviera-korimallinimi esiintyi samanaikaisesti enää Electra 225:n loisteliaimmin varustetussa versiossa.
Riviera-nimeä on tämän jälkeen käytetty koeautoissa vuosina 2007 ja 2013, joita ei kuitenkaan ryhdytty valmistamaan.
Ensimmäinen sukupolvi (1963–1965)
pienoiskuva|vasen|1963, korkea varustelutaso Riviera oli GM:n ensi vastaus kilpailijansa Fordin vuonna 1958 esittelemään 2. sukupolven nelipaikkaiseen, kaksioviseen Thunderbird-malliin, joka oli ensimmäinen "personal luxury"-luokaksi myöhemmin nimetyn autotyypin edustaja, ja joka aluksi vieroksutusta takapenkin lisäämisestä huolimatta osoittautui jättimenestykseksi. GM lähti takaa-ajoon esittelemällä XP 715-koeauton Cadillac-tyylisellä jäähdytinkoristeella, joka sai sluksi kantaa muinaisen divisioonan kaltaista LaSalle II-nimeä ajatellen sen uudelleen käyttöön ottoa, mutta sittemmin Buick LaSalle- ja viimein Buick Riviera-nimeä. GM:n muotoilujohtaja Bill Mitchell oli valinnut koeauton kulmikkaan "veitsenterä"-muotoiluteeman anekdootin mukaan nähtyään Lontoossa vieraillessaan Rolls-Royce-auton kulmikkaalla erikoiskorilla, joskin tuotantoauton muotoilusta vastaisi hänen alaisensa Ned Nickels. Bill Mitchellin omin sanoin vuonna 1976 Hemmings`ille:
"One night … I was over in England for the auto show and I happened to be coming out of the Claridges on a damp, foggy evening. Here was this Rolls parked out front. I looked at those corners and sharp angles and I thought ‘My God, if that car were just a foot lower — there’s our silhouette ."
pienoiskuva|oikea|1963 Riviera Yhtymäjohto ei kuitenkaan osoittanut kiinnostusta tällaiseen ajoneuvotyyppiin, ja vuonna 1960 sellaisen valmistaminen jätettiin GM:n eri divisioonien välillä kilpailutettavaksi. Menestyvä Cadillac ei ollut kiinnostunut, Oldsmobile oli valmistelemassa omaa Thunderbird-vastinettansa, uudistettua Starfire-mallin vuodelle 1961, Pontiac vuorostaan Grand Prix-malliansa samaan segmenttiin vuodelle 1962, eikä kallis erikoiscoupé sopinut mitenkään Chevrolet-palettiin. Hiipuvasta kiinnostavuudesta eli laskevista myyntikäyristä kärsivälle Buickille Riviera sen sijaan oli tärkeä halomalli, ja siksipä se panosti suunnitelmansa esittelyyn antamalla sen toimeksi mainostoimisto McCann-Ericksonille: Buickin esitys voitti kilpailun. Konseptiauto sovitettiin XP-715:n muotoiluaiheet laajalti säilyttäen Buickille tyypilliselle, mutta lyhennetylle ja kavennetulle, ristimuotoiselle pohjalevylle, joskin säästösyistä koeauton piiloon kääntyvistä ajovaloista jouduttiin luopumaan. Uutuusmallista puuttui aluksi Buickeille ominainen "Sweepspear"-kylkikoriste, joskin se palasi erittäin näkyvästi mallin kolmannessa, erikoisella veneperällä varustetussa sukupolvessa, eikä siinä ollut Buickin vuosimallista 1949 lähtien tuttuja, arvojärjestystä mallistossa osoittavia "nastoja" (kuvat; Riviera-korimallit 1949 ja 1962). Nämä kromatun peitekoristeensa mukaan nasta-nimityksensä saaneet koristeet olivat moottoritilan Ventiport-tuuletusaukkoja. Buick oli perinyt suositun muotoiludetaljin sen ja Cadillacin väliin asemoidulta, sittemmin lakkautetulta LaSalle-divisioonalta, minkä muotoilusta vastaava Harley Earl oli esittänyt ne ensi kertaa vuoden 1934 mallistossa.
pienoiskuva|oikea|1965 Riviera Gran Sport Riviera käytti Buickin ristimuotoista pohjalevyä, jota oli kuitenkin lyhennetty 6 tuumaa eli 150 mm LeSabre-mallista, ja raideleveyttä oli vastaavasti kavennettu 2 tuumaa eli 51 mm. Se oli näin 180 kiloa kevyempi kuin tekninen sukulaismalli sekä kilpaileva Thunderbird, mutta varustettu samoilla 401- l. 6,6-litraisilla (LT) tai myöhemmin myös valinnaisilla 425-kuutiotuumaisilla l. 7,0-litraisilla (LX) "Nailhead" V8-moottoreilla. Nimitys juontuu pystysuorista venttiileistä, joiden lautaset olivat iskutilavuuteen nähden pienet: venttiilit näyttivät kuin nauloilta. Rivieran suorituskyky oli siksi riuska, esimerkiksi kiihtyvyys 0-60 mailia (0-97 km/t) onnistui jopa alle 8 sekunnissa, ja sen erinomainen ajettavuus keräsi lehdistön ylistystä. Valinnainen "Wildcat 465"- eli LW-moottori tuli vuodelle 1964 vakioksi, jolloin valinnaiseksi tuli 360 hv LX-"Super Wildcat" kahdella 4-kurkkuisella kaasuttimella. Erikoisesti vuonna 1965 vakiomoottoriksi palasi vanha "Wildcat 445" (tunnusnumero juontuu vääntölukemasta), ja LX kuului lisämuutoksineen "Gran Sport"-varustepaketin yhteyteen. Riviera GS:t eivät ilmenneet suoraan valmistenumerosta, ja aluksi pienempien GS-merkkien (kyljissä ja takaluukussa Riviera-merkin alla) tilalle tuli myöhemmin suurempikokoiset, ja takaluukun merkki siirtyi erilleen kannen vasempaan laitaan. Ensimmäinen Riviera-sukupolvi löysi 112 244 ostajaa: se kiihtyi, kääntyi ja pysähtyi paremmin kuin Ford Thunderbird, kuten oli ollut tavoite, muttei kuitenkaan pystynyt päihittämään kilpailijaansa myyntimäärissä, sillä "T-Bird":iä meni kaupaksi yli kaksinkertainen määrä, yli 230 000 kappaletta.
Toinen sukupolvi (1966–1970)
pienoiskuva|vasen|1966 Riviera kattilasali, ajovalot Vuodelle 1966 Rivieran korimitat kasvoivat, ja paino nousi 91 kilolla, joten suorituskyky heikkeni hieman ensi sukupolveen verrattuna. Oldsmobilen sensaatiomainen etuvetoinen Toronado käytti nyt samaa E-pohjalevyä kuin Riviera, mikä tosin säilyi takavetoisena. Vuotta myöhemmin myös Eldorado siirtyi kyseiseen pohjalevyyn. Erillisistuinten rinnalle saataville tuli penkki-istuimet eteen ja taakse, joiden myötä Rivierasta tuli saataville 6-paikkainen versio. Vuosimallin 1967 merkittävimpänä uutuutena vanha 425-kuutiotuumainen Nailhead-moottori korvautui uudella 430-kuutiotuumaisella Buick-moottorilla, jonka 360hv teho ja suurempi vääntö paransivat Rivieran suoritusarvoja samalla, kun polttoaineen kulutus laski hieman - joskin se oli yhä korkea. Buickin perinteisten "Al-Fin"-rumpujarrujen rinnalle tuli tarjolle levyjarrut etuakselille, joskin enemmistö ostajista päätyi yhä tehokkaisiin rumpujarruihin. Samoin vuosi 1967 muutti liudan turvallisuutta lisääviä ratkaisuja pakollisiksi: myös Riviera sai siksi mm. törmäysvoimaa nielevän ohjauslaitteiston, pehmustetun kojetaulun laajan mittariston kera sekä turvallisemmiksi muotoillut katkaisimet/hallintalaitteet, hätävilkut sekä kaksipiirijarrut.
pienoiskuva|oikea|1970 Riviera by Buick Vuodelle 1968 myös Riviera sai pakolliset "side marker"-kylkivalot. Puskurit suurenivat, ja jäähdytinkita jakautui kahtia esiin kääntyvien ajovalojen (nelivalot) sijaitessa keskemmällä autoa. Muotoilu koki viimeisen suuremman muutoksen vuosimallissa 1970 jo seuraavaa sukupolvea enteillen, jolloin Rivieralle tyypilliset piiloon kääntyvät - ja usein harmeja aiheuttaneet - ajovalot siirtyivät esille keulan kulmiin, ja jakamaton jäähdytinsäleikkö pystyrivoituksella valtasi paikkansa keskellä keulaa. Auton kokispullo-muotoja korostava leveä "Sweepspear" palasi nyt saataville ja olikin hyvin suosittu, ja samoin vuosimallissa 1970 tuli saataville takapyöräaukkoja peittävät "fender skirt":it matalana tai korkeana versiona, jotka kummatkin sulautuivat kyljen alaosan kromattuun koristenauhaan. Vinyylikatto (5 värivaihtoehtoa) oli suosittu optio, sillä 87,5 prosenttia autoista varustettiin sellaisella: ajankuvana ostajat suosivat maanläheisiä värisävyjä päävärinä (kuva), ja musta pääväri tuli kenties yllättäen saataville vasta vuosimallin 1969 tuotannon alkaessa lokakuussa 1968. Teknisiä muutoksia olivat mm. tarjolle tullut 455-kuutiotuumainen (7,46-litrainen) moottori 370 brutto-hv:lla tai 240 netto-hv:lla, ja yli 580 Nm väännöllä, joka oli 430-kuutiotuumaisen kehitysversio.
Kolmas sukupolvi (1971-1973)
Suuri 455-kuutiotuumainen moottori jatkoi Rivierassa. Vuonna 1971 sen teho laski 255 hevosvoimaan (Gran Sportissa 265hv), kun puristussuhdetta oli laskettava EPA:n saasterajojen saavuttamiseksi - GM myös oli linjannut, että kaikkia sen uusia bensiinikäyttöisiä automalleja tulisi voida ajaa lyijyttömällä polttoaineella. GS saavutti 0-60 mailin kiihdytyksessä vielä kohtuullisen 8,1 sekunnin suorituskyvyn, mutta Rivieran maine urheilullisena autona hiipui nopeasti. Eräs merkittävä uutuus oli elektronisesti ohjattu "Max Trac"-sutimisenestojärjestelmä Rivieran osittaiseen lukkoperään, mikä hillitsi takapyörien luistamista liukkaalla alustalla, ja oli eräs ensimmäisistä ajohallintaa avustavista elektronisista apulaitteista. Vuosimallin 1971 "Full Flo"-ilmanvaihto sen sijaan oli epäonnistunut: takaluukun kannessa sijainneet, viiltomaiset poistoaukot paitsi päästivät vettä läpi myös imivät auton jättöpyörteistä pakokaasuja takaisin matkustamoon. Tuuletusjärjestelmä korjattiin seuraavalle vuodelle, ja takakannen aukot poistuivat. Vuonna 1972 käyttöön otetut netto-hevosvoimat laskivat nimellisiä teholukemia edelleen (230/250hv perus- tai GS-moottorissa), joskin todellinen teho laski vain 5hv. Vuodelle 1973 vakiomoottoriksi tuli edellisvuoden GS-moottori, ja optiona oli "Stage 1"-versio 260 hevosvoimalla, johon pakettiin kuului myös osittainen lukkoperä. Gran Sport oli enää varustetaso, teknisesti sama kuin tehokkaampi optiomoottori. Vuoden 1973 mallin muutostenkin kera myyntiluvut nousivat edellisvuodesta vain himpun verran, 33 728 kappaleesta 34 080:een. Mielipiteitä jyrkästi omana aikanaan jakanut "Boattail Riv" on nykyään juuri poikkeuksellisen ja erilaisen muotoilunsa ansiosta kenties suosituin Riviera-sukupolvista.
Neljäs sukupolvi (1974-1976)
pienoiskuva|Buick Riviera 1974-1976 Rivieran neljäs sukupolvi jatkoi edeltäjänsä pohjalevyllä, tekniikalla, ja käytti osittain jopa edeltäjänsä koripaneeleja. Ristiriitaisen vastaanoton markkinoilla kokenut "veneperä" korvattiin tavanomaisella muotoilulla, ja tunnusomaisen mutta ympäriajossa turvattoman hardtop-katon sijaan myös Riviera sai kiristyneiden kolariturvamääräysten vuoksi 1973-1977 GM-autoille tyypillisen, "Colonnade"-nimeä kantaneen pilarikaton kiinteällä B-tolpalla. Takasivuikkuna muuttui tuolloin kapeammaksi ja kiinteäksi, muodikkaaksi "ooppera"-ikkunaksi (opera window), ja aiemmin suositun, kokonaan katon peittäneen vinyylipinnoitteen rinnalla tarjolla oli mm. aikakaudella suosittu, vain katon takaosan käsittävä, pehmustettu, "landau roof"-niminen vinyylikate.
Pakollisten massiivisten joustopuskureiden lisäksi keula oli lasikuituinen, ja edelleen edellisen sukupolven tavoin esiin työntyvä. Rivieran ulkonäkö muuttui näin hyvinkin tavanomaiseksi, jopa vähemmän omintakeiseksi kuin samaa pohjalevyä käyttäneet Eldorado- ja Toronado-sisarmallit. Pakolliseksi myöhemmin tulevaksi tiedetty, perävaloja korkeammalle sijoittuva lisäjarruvalo toteutettiin kahtena valolaitteena takaluukun kannen ja takalasin välissä samalla tavoin kuin Toronado-sisarmallissa. Muutokset eivät vaikuttaneet korin painoon, ja 455-kuutiotuumainen moottori menetti jälleen hieman tehoa: perusmallissa lukema oli enää 230hv, "Stage One"-sarjalla 245 hv. Edeltävässä sukupolvessa esitelty, elektronisesti ohjattu "Max Trac"-lukkoperä (eräs nykyaikaisten luistonestojärjestelmien edeltäjä) jäi heikon kysynnän vuoksi pois jo ensimmäisen vuosimallin aikana. Muutokset eivät auttaneet menekkiin, joka jäi 20 129 kappaleeseen. Vuosimallissa 1975 lasikuitukeula sai uuden, vähemmän esiin työntyvän muotoilun, jäähdytinmaskissa oli sisarmallien kaltainen pystyrivoitus, vilkku/seisontavalo-yhdistelmä ulottui etulokasuojan kulman yli, ja Rivierakin sai aikakauden muodin mukaisen kulmikkaan, vaakatasoon sijoitetun nelivalojärjestelmän (1974 kulmikkaat valolaitteet eivät olleet vielä hyväksyttyjä kaikissa USA-osavaltioissa, ja siksi valot olivat Rivierassakin ensin pyöreää mallia). Vakiomoottorin teho laski edelleen, ja oli enää 205hv - "Stage One"-tehosarja jäi historiaan - kun taas "Gran Sport" oli tehoversion sijaan enää alustasarja. Myynti laski edelleen: vuosimallia 1975 saatiin kaupaksi enää 17 306 kappaletta. Neljännen sukupolven Rivieran viimeinen vuosimalli 1976 ei uutta jäähdytinsäleikköä lukuun ottamatta saanut muotoilupäivityksiä, ja "Gran Sport"-alustasarja korvautui urheilullista mielikuvaa ylläpitävällä "S/R"-alustasarjalla. Myynti virkosi 20 082 kappaleeseen, sillä painoa oli pystytty laskemaan 200 paunaa, ja hurjaa polttoaineen kulutusta parantamaan kymmenestä 14 mailiin/galloona: viimeisenä Riviera-vuotena "full size"-autona kulutus miellettiin jopa saavutukseksi.
Viides sukupolvi (1977-1978)
pienoiskuva|vasen|1978 Buick Riviera Etuvetoisten sisarmallien Eldorado ja Toronado sijaan Riviera säilytti vuosimallissa 1979 uudistuvaa E-pohjalevyä odotellessa perinteisen takavedon, minkä vuoksi lyhytikäiseksi välimalliksi vuosille 1977 ja 1978 jäävä viides sukupolvi käytti E-pohjalevyn sijaan pienempää B-pohjalevyä. Ratkaisu oli käytännön sanelema, sillä ison 455-moottorin jäädessä pois Buick olisi vanhan pohjalevyn säilyttäessään joutunut käyttämään omaa 350-kuutootuumaista moottoriaan, mikä olisi ollut alimittainen raskaassa mallissa, tai ostamaan suurikokoisemmat eli tehokkaammat moottorit toisilta GM-divisioonilta, jolloin niiden rajoitetumpi saatavuus olisi leikannut Rivieran myyntimääriä. Pienikokoisempi Riviera oli monessa suhteessa Buick LeSabre-sedanin coupé-versio, joskin se säilytti pystysuoran maskin sedanin taaksepäin kallistetun sijaan. Landau-vinyylikatto sai jälleen suositut "ooppera"-ikkunat, jotka muistuttivat tyyliltään Eldorado-sisarmallia. Korin mitat pienenivät "downsizing"-trendin mukana: akseliväli lyheni 150 mm ja kokonaispituus 120 mm, mikä laski painoa 330 kilolla. Perinteikäs 455-kuutiotuumainen moottori sai väistyä, ja tilalle tulivat joko 350-kuutiotuumainen (5,7 l) 155hv Buick-V8 tai 403-kuutiotuumainen (6,6 l) 185hv Oldsmobile-V8, Kalifornia-mallissa siellä jo tiukempien päästörajojen vuoksi 350-kuutiotuumainen Oldsmobile-V8, joka tarjosi 170 hv tehon. Vuosimallin 1977 myynti nousi hieman, 26 138 kappaleeseen, mutta pakitti vuonna 1978 enää 20 535 kappaleeseen: jäljempänä vuonna Buickin 75-vuotista historiaa juhlisti "LXXV"-erikoismalli (valmistusmäärä 2 889 kappaletta), mikä sai hopea/musta-erikoisvärityksen, harmaan nahkasisustuksen mustilla korostuksilla, nelipyörä-levyjarrut, sekä tietenkin LXXV-merkit. Välimallin on katsottu olevan nykyään harvinainen löytö käytettyjen autojen markkinoilla.
Kuudes sukupolvi (1979-1985)
pienoiskuva|vasen|1981 Buick Riviera coupé
Vuodelle 1979 Riviera siirtyi sisarmalliensa Eldoradon (8. sukupolvi) ja Seville-sedanmallin (2.sukupolvi, "bustleback"-kyttyräperä), sekä Oldsmobile Toronadon (3. sukupolvi) kanssa uudelle E-pohjalevylle, mikä tarkoitti mallin muuttumista niiden tavoin etuvetoiseksi. V8-moottorivaihtoehdoista jäi tarjolle Oldsmobilen 350-kuutiotuumainen, kun taas vakiomoottoriksi tuli Buickin 231-kuutiotuumainen (3,8 l) V6-moottori. Uusittu Riviera nousi hyvin suosituksi (myyntimäärät 52 181 vuonna 1979, ja 48 621 lähes muuttumattomalle 1980-vuosimallille), ja se valittiin suuren Motor Trend-lehden vuoden 1979 autoksi. Myös uudistuneet sisarmallit menestyivät mainiosti. Vuodelle 1981 Riviera sai turboahdetun V6-moottorin "T-Type"-malliversiossa, sekä ensi kertaa silloin suositun V8-dieselmoottorin, Oldsmobilen 350-kuutiotuumaisen 105 hevosvoimalla. Vakiomoottori oli Buickin ahtamaton 4,1-litrainen V6-moottori. Vuodelle 1982 tuli tarjolle "convertible"-avuauto joko valkoisena tai firemist-punaisena (firemist-koriväri ja valkoinen nahkasisustus oli klassinen yhdistelmä Buick-avoautoissa), ja joko suosituimmaksi myös coupé-variantissa nousseella 150 hv tehoon nostetulla V8-moottorilla, tai turboahdetulla V6-moottorilla. Avoauton valmisti vuosille 1982-1985 ASC-yhtiö (Automobile Specialty Company), mikä valmistaisi myös viimeisen vuosimallin 1987 Buick Grand Nationalin 500 kappaleeseen rajatun, Regal/Grand National-sarjan päättävän, McLaren Engines-yhtiön virittämällä 300 bhp-moottorilla varustetun GNX-erikoismallin. Vuonna 1983 sisarmalleista urheilullisimman imagon omannut Riviera-avoauto valittiin Indianapolis 500-kilpailun johtoautoksi. Kuudes sukupolvi oli suuri myyntimenestys, ja vielä viimeisenä vuonna 1985 se saavutti 65 305 kappaleen myyntimäärän.
Seitsemäs sukupolvi (1986-1993)
pienoiskuva|Riviera 1986-1988 pienoiskuva|Riviera 1989-1993 Riviera ja sen sisarmallit siirtyivät vuonna 1986 itsekantavaan koriin, jonka mittoja oli edelleen supistettu: akseliväli lyheni 196 mm, ja pituus peräti 462 mm. Moottori oli nyt asennettu poikittain, ja Rivieraa sai ainoastaan ahtamattomilla tai "T-Type":ssä turboahdetuilla V6-bensiinimoottoreilla. Auton ajokäytös parani selvästi, aivan erityisesti urheilullisimmassa FE3-versiossa. Sen ohjaamossa oli 9-tuumainen katodiputkinäyttö, joka tarjosi lämpötilan hallinnan lisäksi ajotietokoneen sekä huoltomuistuttimen. Investoinnit tekniikkaan nostivat pienentyneen Rivieran hintaa tuntuvasti, versiosta riippuen 19 831-21 577 taalaan (1986), kun taas mittojen kutistamisen vuoksi Riviera lähestyi pienikokoisia, edullisempia GM-automalleja, mikä nakersi kalliin mallin statusta. Tylsä muotoilu ja V8-moottorivaihtoehdon pois jääminen karkottivat nekin ostajia, ja myyntimäärien alamäki oli jyrkkä: 22 138 kappaleesta 1986 se supistui enää 15 223 kappaleeseen 1987, ja 1988 vaivaiseen 8 625 kappaleeseen - joskin hyvin samankaltainen Reatta-luksusversio vei oman osansa Rivieran myyntimääristä. Buick yritti pysäyttää luisun päivitetyllä muotoilulla vuosimalleissa 1989-1993, jossa koria oli pidennetty 280 mm akselivälin säilyessä ennallaan, mutta myynnin elvyttyä 21 189 kappaleeseen vuonna 1989 se vaipui viimeisen vuosimallin 1993 osalta enää 4 555 kappaleeseen. Tosin on otettava huomioon, että Rivieran valmistaminen GM:n Hamtramck-tehtaalla päättyi jo 10.12.1992, eli viimeinen valmistusvuosi jäi vajaaksi.
Kahdeksas sukupolvi (1995-1999)
pienoiskuva|Buick Riviera 1995-1999 Riviera jäi tauolle aina vuoteen 1995 asti, jolloin se palasi radikaalisesti muutettuna ja tuoreella uudella muotoilulla, joka teki pesäeroa Rivieran vanhoihin traditioihin. Se käytti nyt samaa Cadillac-peräistä G-pohjalevyä kuin Oldsmobile Aurora, ja saatavilla oli vain 3,8-litraisia V6-moottoreita: ahtamattomana teho oli 205hv, ja ahtimella (ei enää turboahdinta) 225hv. Tuotanto Lake Orion-tehtaalla Michiganissa alkoi jo toukokuussa 1994, ja suitsutettu uusi Riviera löysi peräti 41 422 ostajaa. Seuraavalle vuodelle ahdetun version teho nousi, ja tarjolla oli nyt 240 hv: tämä oli Buickin tehokkain moottori sitten vuoden 1980 Grand National-muskelimallin, ja ahdettu versio kiihtyi korkean vääntönsä vuoksi 0-60 mailiin alle 7 sekunnissa. Vaihteistoksi tuli 4T60E-HD, mikä tosin vaihtuisi jo vuosimallissa 1997 vahvistettuun 4T65E-HD:en. Vuosimallia 1996 valmistui 18 036 kappaletta, painonsäästökuurin alustaansa kokenutta vuosimallia 1997 taas 18.827 kpl. Vuosimallissa 1998 ahdettu V6-moottori tuli vakiomoottoriksi, saataville tuli GM:n "Onstar"-palvelu, ja sisustus koki pieniä päivityksiä: tuotanto jäi kuitenkin 10 953 kappaleeseen. Korimallina coupé oli menettänyt ostajakunnan suosion, lehdistön mielipide uudistuneesta Rivierasta oli ristiriitainen joten GM päätti vetää legendaarisen Riviera-mallin markkinoilta mallivuoden 1999 myötä. Viimeiset 200 kappaletta kaikkiaan 1 956 valmistetusta autosta saivat vuoden 1963 prototyypin mukaan "Silver Arrow"-nimen, hopeisen värin ja koristelun, ja 25.11.1998 valmistui toistaiseksi viimeinen Riviera.