cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eumorpha labruscae
Ulkonäkö ja koko
E. labruscae on siipien kärkiväliltään noin 11–12 senttimetriä. Etusiivet ovat vihreät, ja niiden keskiosassa on tummempi kolmionmutoinen alue. Takasiipien pääväri on sininen ja musta, ja värit muodostavat tietynlaisen silmäkuvion. Siivissä on myös punainen viiva. Takasiipien reunat ovat keltaiset.
Levinneisyys
E. labruscae on levinnyt laajalle alueelle trooppisessa ja subtrooppisessa Amerikassa. Pohjoisessa sitä tavataan Floridassa, Mississippissä, Texasin eteläosissa ja Arizonassa. Sieltä levinneisyysalue jatkuu Meksikon ja Väli-Amerikan kautta Etelä-Amerikkaan ja aina Argentiinaan asti.
X-COM – tietokonepelien klassikot
X-COM – tietokonepelien klassikot on Juho Kuorikosken kirja X-COM -pelisarjasta, jonka ensimmäistä osaa UFO: Enemy Unknown pidetään maailman parhaana tietokonepelinä. Kirja nimiaiheena olevan pelin lisäksi Julian Gollopin edeltävistä peleistä kuten Rebelstar Raiders ja Laser Squad sekä pelin jatko-osista XCOM 2:n saakka. Kirjassa on lisäksi kuvaukset jäljittelevistä saman tyylilajin peleistä.
Levytyksiä vuosilta 1930–1933
Levytyksiä vuosilta 1930–1933 on vuonna 2006 ilmestynyt Dallapé-orkesterin kokoelmalevy, joka sisältää kappaleita vanhoilta savikiekoilta vuosilta 1930–1933.
Castelnaudary
thumb|250px|[[Canal Midiä Castelnaudaryssa]] Castelnaudary on kunta Auden departementissa, Languedoc-Roussillonin alueella Kaakkois-Ranskassa. Kunnassa oli 10 851 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Castelnaudaryn pinta-ala on 48 neliökilometriä.
Matti A. Jokinen
thumb|Jokinen ja Walter Biner Matterhornin huipulla vuonna 1954. Matti Antero Jokinen (3. toukokuuta 1932 Viipuri – 10. toukokuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen vuorikiipeilijä ja hammaslääketieteen tohtori.
Jokinen oli Helsingin yliopiston hammaslääketieteen opettaja, osaston johtaja sekä erikoistutkija vuosina 1958–1995 ja Meilahden sairaalan hammaslääkäri 1967–1986. 1960-luvulla hän oli lääketehdas Orionin asiantuntijana. Vuosina 1980–1995 Jokinen kehitti ja ylläpiti hammaslääketieteen laitosten tietojärjestelmää Helsingin, Turun, Kuopion ja Oulun yliopistoissa. Vuonna 1987 hänelle myönnettiin Suomen Valkoisen Ruusun ritarimerkki.
Jokinen oli Suomen Alppikerhon perustaja ja Suomen Alppikerhon, Suomen Kiipeilyliiton ja Helsingin Jääkiekkoklubin kunniajäsen. Vuorikiipeilyn lisäksi hän harrasti radioamatööritoimintaa tunnuksella OH2KXO sekä tietokoneohjelmien tekoa esimerkiksi Loki5ac radioamatööreille.
Vuorikiipeily
thumb|250px|Jokinen ja Opdal Torre Grandella 1961. Kesällä 1954 lääketieteen ylioppilas Matti A. Jokinen hakeutui Sveitsiin Zermatt-alppikylään, missä hän kiipeili ympäristön helpoille huipuille. 17. heinäkuuta 1954 hän kiipesi sveitsiläisen vuorioppaan kanssa Matterhornille. Myöhemmin tätä on pidetty suomalaisen vuorikiipeilyn syntynä. Palattuaan Suomeen Jokinen kirjoitti Helsingin Sanomiin artikkelin nousustaan.
Jokisen tärkeimmät ensimmäisen vaiheen vuoristonousut olivat:
Vuonna 1959 Jokinen ja Walter Gstrein suunnittelivat uutta suoraa reittiä Cima Ovestin pohjoisseinämälle. Kohdetta pidettiin tuohon aikaan Alppien vaikeimpana. Sveitsiläiset ja italialaiset ehtivät kuitenkin alkukesällä tehdä ensinousun kovassa keskinäisessä kilpailussa. Ensimmäistä toistonousua yrittäessään köysistö Jokinen-Gstrein nousi suuren katon alle, jossa riippuivat köysissä yön. Seuraavana aamuna puhkesi lumimyrsky ja heidän oli laskeuduttava voimakkaasti ulkoneva seinämä takaisin alas.
Vuonna 1960 Jokinen pyydettiin neljänneksi jäseneksi norjalaiseen Himalaja-retkikuntaan, jota johti professori Arne Næss. Tavoite oli uutta Himalajan historiassa: nousu huipulle vuoren vaikeinta sivustaa pitkin. Tämän 7 700 metrin korkuiselle Tirich Mirille suunnitellun yrityksen mitätöi juuri ennen matkalle lähtöä alkanut selkkaus Pakistanin ja Nepalin välillä.
Jokinen suoritti nousuja 18 kansallisuuteen kuuluvan kiipeilijän kanssa, lähinnä sen vuoksi, ettei hän vielä 1950-luvulla saanut Suomesta seuraa alppimatkoille. Näin hänen oli lähes puolipakko opiskella vieraita kieliä ja hän tuli kohtalaisen hyvin toimeen kahdeksalla kielellä.
Vuonna 1961 Yleisradio lähetti Jokisen ja Martti Timosen Dolomiiteille, minkä seurauksena radiossa esitettiin viikon ajan jokailtaisena ohjelmana Viikko vuorikiipeilijänä. Kaksi vuotta myöhemmin Yle valmistautui lähettämään parivaljakon Himalajalle Mount Everestin alueelle ”Kansantieteellisen retkikunnan” nimellä. Tavoitteena oli nousu jollekin korkealle vuorelle. Keväällä 1964 valmistelut olivat loppusuoralla, kun Nepalin ja Intian välisen rajaselkkauksen vuoksi retkikunnan viisumit peruutettiin.
26. lokakuuta 1962 perustettiin Suomen Alppikerho ja Jokinen toimi sen ensimmäisenä puheenjohtajana. Muutaman vuoden kuluttua yhdistys otettiin Kansainvälisen kiipeilyliiton UIAA:n jäseneksi. Kerho sai useaan kertaan kutsun lähettää edustajia kansainväliseen kiipeilykokoukseen Chamonixin ENSA-kouluun. Jokinen oli kahdesti mukana tällaisessa kolme viikkoa kestäneessä tapahtumassa, jossa Ranskan valtio huolehti kaikista kuluista.
Vuonna 1965 Yleisradio lähetti jälleen Timosen ja Jokisen Alpeille, tällä kertaa seuraamaan Matterhornin valloituksen satavuotisjuhlia ja yrittämään nousua Mont Blancille. Jälkimmäinen pysähtyi Dôme du Goûter’n rinteeseen vastaan puhaltaneen yli 100 km/h myrskytuulen vuoksi. Samalla matkalla Jokinen kuvasi Mainos-Televisiolle 16 mm:n elokuvan kiipeilyistä Dolomiiteilla. Sen tähtinä olivat Martti Timonen ja Torkel Alfthan. Elokuva esitettiin televisiossa seuraavana talvena nimellä Vuorikiipeilyä Dolomiiteilla. Leikkauksesta ja selostuksesta huolehti kuvaaja itse, musiikista Pentti Lasanen.
Harjoittelu kotimaassa
Matterhornille nousun jälkeen Jokinen löysi asuinpaikkansa Helsingin Taivaskallion omakotialueen vierestä pystysuoria kalliomuureja, jonne hän alkoi tehdä reittejä vaikeusasteineen. Toinen harjoittelupaikka oli Vanhankaupungin vesilaitoksen luona olevan Esa Rossin suksivoidetehtaan kojun viereinen Rossin rinne, jonka ensinousu onnistui keväällä 1955.
Myöhemmin 1960-luvulla, kun muita kiipeilijöitä alkoi ilmaantua, löydettiin Artjärven Kaivoseinämä, Porlammin Patakallio, Leppäkosken Haukankallio sekä Sipoon Kappaleseinä. Kiipeilyjä tehtiin paljon myös talvella, ja monet Haukankallion ensinousuista tapahtuivat keskitalvella. Sipoon kallioilla kävivät Jokisen kanssa harjoittelemassa silloisen kylmän sodan aikana muun muassa Juri Piskulov Neuvostoliiton kaupallisesta edustustosta sekä lähetystöneuvos William Keysbey Yhdysvaltain suurlähetystöstä. Vasta 1990-luvulla tuli mahdolliseksi harjoitella talvella sisätiloissa, ensin Kauniaisten palloiluluolassa, sittemmin erityisesti Helsingin kiipeilykeskuksessa.
Myöhempi kiipeilyura
thumb|right|Tarja Jokinen Rodellan seinämällä 2002.
Tärkeimpiä vuorinousuja, köysitoverina vaimo Tarja Jokinen:
Urheilu- ja valmennustoiminta
1960-luvulla Sipoon kalliolla tapahtuneen putoamisen seurauksena alkaneet selkävaivat estivät Jokisen kiipeilyn pitkäksi aikaa. Hän pystyi kuitenkin harjoittamaan eri urheilumuotoja kuten enduroa, rallia sekä kilpa- ja avomerkipurjehdusta. Endurossa Jokinen oli osallistunut jo vuonna 1957 Kansainväliseen kolmen päivän ajoon. Samana syksynä hän voitti HMMK:n Syys-200-ajon. Ralliajossa Jokisella oli useita luokkavoittoja eri kilpailuissa. Vuonna 1969 hän voitti Hyvinkään Sveitsin Talvirallin ykkösryhmän kokonaisvoiton ja tuli toiseksi luokassa Hankirallissa ja Jyväskylän Suurajoissa. Kartanlukijoina olivat Kauko Rytömaa, Timo Rantanen ja Antti Vannas.
Kilpapurjehdusta Jokinen harrasti Finnjolla- ja 505-luokassa. Jälkimmäisessä paras saavutus oli 1970 SM 2., gastina Antti Kuusterä. Avomeripurjehduksessa Jokinen osallistui Gotlannin ympäripurjehdukseen 1972 sekä lukuisiin avomerikilpailuihin Suomenlahdella 8-metrisellä Arabeski -veneellä, seurana HSK. 1980-luvulla hän teki yksinpurjehduksia Itämerellä, useita kertoja Gotlantiin ja Kieliin sekä kerran Englantiin. Vuonna 1994 Jokiselle myönnettiin HSK:n Kultainen matkapurjehdusmerkki. 1995–1996 tapahtui vuoden kestänyt purjehdus vaimonsa Tarjan kanssa Atlantin kautta Välimerelle ja takaisin.
Jokinen suoritti SVUL:n ja jääkiekkoliiton A-valmentajatutkinnot. Hän toimi juniorivalmentajana myös purjehduksessa ja oli kolmasti mukana MM-purjehduksissa, joista oli aina mitali kotiin tuomisena, mikä siihen aikaan oli harvinaista.
Sumumuuttuja
Sumumuuttujat ovat nuoria, sumun ympäröimiä tähtiä, joissa tapahtuu kirkkauden muutoksia. Niiden tyyppimerkinnässä on kirjaimet IN. Sumumuuttujien spektrissä on monesti emissioviivoja. Sumumuuttujat luokitellaan purkautuviksi muuttujiksi.
Moods-ilta
Moods-ilta oli YLEn Radiomafialla ja myöhemmin YleQ-kanavalla lähetetty musiikkiohjelmakokonaisuus. Sen muodostivat pääasiassa Hannu Blommilan juontama Mustafan Basaari, Markus Partasen Jatzofrenia ja Jukka Mikkolan Avaruusromua. Näistä ensimmäinen keskittyi moderniin maailmanmusiikkiin, toinen muun muassa elektroniseen ja kokeelliseen jazziin ja viimeinen kokeelliseen ja elektroniseen musiikkiin. Jatzofrenia ja Avaruusromua jatkoivat myöhemmin itsenäisinä radio-ohjelmina YLE Radio 1:ssä.
Thomas Fraser
thumb|200px|Thomas Fraser Thomas Richard Fraser (1841–1920) oli brittiläinen lääkäri ja farmakologi. Hänet tunnetaan etenkin kalabarpapujen kemiaan liittyvistä tutkimuksistaan.
Fraser opiskeli Edinburghin yliopistossa ja valmistui tohtoriksi 1862. Hän toimi 1869 lääketieteen apulaisprofessorina RIE:ssä (Edinburgh Royal Infirmary). Vuonna 1877 hän oli jäsenenä arktisessa retkikunnassa ja myöhemmin samana vuonna hänet nimitettiin lääketieteen professoriksi Edinburghin yliopistossa. Vuonna 1880 hänet nimitettiin lääketieteellisen tiedekunnan dekaaniksi.
Timo Riihonen
Timo Riihonen (s. 10. helmikuuta 1983 Mikkeli) ) on suomalainen oopperalaulaja, jonka ääniala on basso.
Riihonen opiskeli Mikkelin musiikkiopistossa klassista laulua 1999–2003 opettajanaan Tuija Kiviranta. Vuonna 2003 hän aloitti opintonsa Sibelius-Akatemian laulumusiikin osastolla Pekka Kähkösen johdolla ja valmistui 2010 musiikin maisteriksi. 2008–2009 hän opiskeli ja lauloi Zürichin oopperan kansainvälisessä oopperastudiossa. Laulunopettajanaan hänellä oli siellä Roland Hermann. Hän on osallistunut myös useille mestarikursseille.
Riihonen sai Lappeenrannan valtakunnallisissa laulukilpailuissa miesten sarjan toisen palkinnon 2008.
Riihosen ensivierailu Suomen Kansallisoopperassa oli kaudella 2008–2009 Fredrik Paciuksen oopperan Kaarle-kuninkaan metsästys Lewenhauptina. 2011 hän lauloi siellä Reininkullan Fasoltin roolin.
Vuodet 2009–2013 Riihonen oli kiinnitettynä Deutsche Oper am Rheinin solistikuntaan Düsseldorfissa. Syksyllä 2013 hän siirtyi Kielin oopperan solistikuntaan. Vuonna 2010 hän esiintyi Milanon Teatro alla Scala -oopperatalossa Reininkullan Fafnerin osassa. Saman roolin hän lauloi 2010 myös Berliinin valtionoopperassa. Riihonen on vieraillut solistina myös Savonlinnan Oopperajuhlilla ja Dijonin oopperassa.
Keväällä 2016 Riihonen suuntaa basso Jaakko Ryhäsen kanssa kahdeksan kirkon (Tammisaari, Porvoo, Vaasa, Kokkola, Nivala, Kangasala, Mikkeli ja Naantali) kirkkokonserttikiertueelle teemalla Kaksi bassoa - sukupolvet kohtaavat.
Kalle Kuusela
Kalle Kuusela (s. 1975) on suomalainen vaatesuunnittelija. Hän perusti 1997 Kone Helsinki -nimisen vaateliikkeen, jonka hän kuitenkin myi vuonna 2007 mutta jatkaa yhteistyötä freelance-suunnittelijana.
Kuusela on vapaa suunnittelija ja suunnittelee paitsi entiselle yritykselleen, myös muun muassa Aarikalle. Hän on suunnitellut pukuja myös Linnan juhliin presidentin itsenäisyyspäivän vastaanotolle meneville vieraille ja farkkukankaisia hääpukuja ranskalaisyritykselle. Kuusela oli Young Professionals -lehden Vuoden 2006 nuoret kyvyt -listalla. Hän on suunnitellut puvustuksen Minna Tervamäen koreografiaan Something Else?.
Kone Helsinki
Kone Helsinki on Kuuselan vuonna 1997 perustama vaateliike, joka myy lähinnä miesten vaatteita, erityisesti farkkukankaasta valmistettuja, sekä lisäksi paitoja ja vöitä. Yritys tuli tunnetuksi Idols-kilpailun puvustajana ja on sen jälkeen ollut Antti Tuiskun vaatettaja. Yrityksen omistaja on vuodesta ollut 2007 Perttu Klaavo. Yritys itse käyttää nimestä logon kirjoitusasua koneHELSINKI.
Säterinmetsä
thumb|250px|Säterinmetsää
Säterinmetsä on uudehko pientaloalue Espoossa Etelä-Leppävaarassa. Alue sai hyvin väljän aluekaavan, jossa lähinnä määriteltiin talon julkisivun etäisyys kadusta, talon harjakorkeus sekä harjan kaltevuuskulma. Täten alueelle syntyi niin sanottuja englantilaistyyppisiä kaupunkipientaloja, jotka on rakennettu toisiinsa kiinni.
Lucky ja Flo
Lucky ja Flo ovat ensimmäiset optisia levyjä haistamaan koulutetut koirat. Vainukoirat Lucky ja Flo ovat kummatkin mustia labradorinnoutajanarttuja. Koirat hankittiin Pohjois-Irlannista jossa ne myös koulutettiin. Niiden koulutus maksoi alle 15 000 euroa. Koirien koulutuksen on sponsoroinut levyteollisuuden etuja ajavat Motion Picture Association of America (MPAA) ja Federation Against Copyright Theft (FACT), osana piraattitallenteiden vastaista kampanjaa.
Eil ja Eilf
Eil ja Eilf ovat VR:n antamat kalustosarjatunnukset 1980-luvulla valmistetuille lähiliikennevaunuille. VR Pasilan konepaja valmisti 50 Eil-lähiliikennevaunua ja seitsemän Eilf-konduktöörivaunua vuosina 1982–1987. Eil- ja Eilf-vaunut tehtiin korvaamaan viimeisetkin puuvaunut pääkaupunkiseudun ruuhkaliikenteessä 1980-luvun loppuun mennessä. Vaunut olivat väritykseltään alun perin punavalkoisia, mutta ne muutettiin VR:n uuden yritysilmeen myötä vihervalkoisiksi vuodesta 2011 alkaen.
Lucky ja Flo
Lucky ja Flo haistavat optisissa levyissä, kuten esimerkiksi DVD-levyissä, olevia polykarbonaatteja ja muita materiaaleja. Ne eivät kuitenkaan osaa erottaa aitoja ja piraattilevyä toisistaan, vaikka niitä on yleisölle esitelty piraattilevyt tunnistavana parivaljakkona ja tekijänoikeusjärjestöt ovat sponsoroineet niiden koulutuksen. Piraattikoirat etsivät levyjä rahtihalleissa nuuskimalla suljettuja paketteja ja osoittavat käsittelijöille levyjä sisältävät istumalla niiden viereen.
Eil ja Eilf
Lähiliikennevaunujen ovien sijoittelu ja ovijärjestelmät ovat sellaisia, että matkustajien nousu junaan ja poistuminen junasta on nopeaa, vaivatonta ja mahdollisimman väljää. Vaunuissa on kummallakin puolella kaksi ovea sijoiteltu keskelle samalla lailla kuin Sm1- ja Sm2-sähkömoottorijunissakin. Vaunuja käytettiin ennen pääasiassa ruuhka-ajan veturivetoisissa junissa. 19. kesäkuuta 2017 kuitenkin lähiliikennevaunut korvattiin Sm2-yksiköillä. Eil- ja Eilf-vaunuista koottuja junia ajettiin pääosin Riihimäeltä ja Kouvolasta Helsinkiin ja päinvastoin. Kesän 2017 jälkeen kyseiset junat ajetaan kolmella Sm2-yksiköllä. Yhdessä junassa oli aina yksi Eilf-vaunu, joka oli sijoitettu junan keskelle ja toimi lipunmyyntivaununa. Kesällä 2017 lippujen myynti junissa loppui.
Lucky ja Flo
Koirien kykyjä esiteltiin ensimmäisen kerran toukokuussa 2006 FedExin rahtihallissa Stanstedin lentoasemalla Lontoossa. Tosin kaikki piraattikoirien löytämät tallenteita sisältäneet paketit sisälsivät vain aitoja levyjä.
Eil ja Eilf
pienoiskuva|Eil-juna [[Kouvolan rautatieasema|Kouvolassa.]] Eil-vaunut ovat tavallisia lähiliikennevaunuja. Niissä on 113 istumapaikkaa istumajärjestyksessä 2+3. Kummallakin puolella vaunua on kaksi sähkötoimista pariovea. Eilf-vaunut ovat muuten täysin Eil-vaunujen kaltaisia, mutta niissä on konduktööriosasto ja siksi vain 93 istumapaikkaa, sekä lisäksi Eilf-vaunuissa on sininen lipunmyynnistä kertova kylkiraita. Molemmat vaunusarjat on saneerattu 2000-luvun alussa. Saneerauksessa niiden vanhat paineilmakäyttöiset haitari- ja pariovet vaihdettiin nykyaikeisempiin sähkökäyttöisiin parioviin ja vaunut varusteltiin 160 km/h nopeutta varten. Lisäksi Eilf-vaunuihin liimattiin suuret lipunmyyntiosastosta kertovat tarrat oviin. Eil- ja Eilf-junien käyttö loppui käytännössä kokonaan 19.6.2017 voimaan tulleiden aikataulujen myötä. Vaunut palasivat säännölliseen liikenteeseen 27.1.2020 alkaen Kouvolan ja Helsingin välisinä Z-junina kahdessa eri vuorossa arkipäivisin.
Lucky ja Flo
Lucky ja Flo ovat osoittautuneet tehokkaiksi ja nopeiksi. Niiden on kerrottu tarkistavan kymmenessä minuutissa yhtä monta laatikkoa kuin tavallinen turvaviranomainen tarkistaisi päivässä. Koirat lähetettiin Malesiaan maaliskuussa 2007 koeajalle. Siellä ne löysivät viikon aikana miljoona piraattitallennetta ja niiden ansiosta yksi piraattilevyjä levittävä ryhmä saatiin hajotettua. Malesian viranomaisten mukaan ilmeisesti piraattitallenteiden levittäjät ovat julkaisseet koirista tappopalkkion. Tappouhkauksen jälkeen koirat siirrettiin turvataloon.
Eil ja Eilf
Suunnittelu ja rakenne
pienoiskuva|Eil-sarjan vaunu vanhassa värityksessä. pienoiskuva|upright|Eil- ja Eilf-vaunuissa on [[Junan käymälä#Allelaskeva käymälä|perinteiset allelaskevat käymälät.]]
Vaunujen pääsuunnittelu toteutettiin rautatiehallituksen koneteknillisessä toimistossa. Sisustuksen suunnittelussa toimi lisäksi konsulttina sisustusarkkitehti Pentti Hietanen. Sähköjärjestelmän suunnittelusta vastasi rautatiehallituksen sähköteknillinen toimisto konsulttinaan Strömberg Oy.
Vaunu muistuttaa ulkonäöltään normaalia sinistä päivävaunua. Huomattavimpana erona leveät paineilmatoimiset sivuovet jakavat vaunun kolmeen osastoon. Lisäksi eteisen ja keskiosaston lattia suunniteltiin 80 millimetriä normaalia vaunun lattiatasoa matalammaksi vaunuun pääsyn helpottamiseksi. Sisustuksessa huomioitiin vaunun mahdollinen käyttö sekä lähi-, että kaukoliikenteessä suunnittelemalla istuimet molempiin tarkoituksiin soveltuviksi.
Vaunuissa on suora sähkölämmitys, jota varten ikkunoiden alla ja eteisen porrassyvennyksissä on lämpöpatterit, joiden yhteinen teho on 19,5 kW. Ilmanvaihdon tarvitsema raitisilmamäärä otetaan vaunun sisäänkäyntiovien yläpuolelta säleikköjen kautta, suodatetaan, lämmitetään tarvittaessa ja puhalletaan osastoihin ja eteiseen rei'itetyn katon kautta. Lämmitysenergian säästämiseksi on ulkolämpötilan laskiessa yhä suurempi osa tuuletusilmasta kiertoilmaa. Tuuletuksen tehokkuus riippuu myös matkustajamäärästä, jonka tieto saadaan vaunun kuormajarrusta. Koska vaunua käytetään pääasiassa ruuhka-aikana, on vaunun lämpötila seisonnan aikana vain +10 °C. Kun matkalämmitys kytketään, toimivat kaikki lämmityslaitteet täydellä teholla kunnes +20 °C saavutetaan.
Vaunun sähkölaitteet on sijoitettu vaunun sisällä olevaan komeroon säävaikutusten vähentämiseksi. Rungon alla sijaitsevat vain paristo ja muuntaja. Vaunu saa sähköenergiansa veturista 1 500 voltin johdon kautta. Vaunumuuntajassa se muunnetaan 220 voltiksi, joka on lämmityslaitteiden ja puhaltimien käyttöjännite. Pariston nimellisjännite on 110 volttia. Tällä jännitteellä toimivat kaukokäyttölaitteisto, luistonestolaitteisto, valaistus sekä ovien, lämmityksen ja tuuletuksen ohjaus. Kuulutuslaitteiden jännite on 24 volttia. Vaunun valaistusta ja lämmitystä voidaan etäohjata UIC-viestikaapelin avulla mistä tahansa junarungon lähiliikennevaunusta.
Tulevaisuus
Vuosien 2020–2021 aikana on tarkoitus romuttaa 35 Eil-vaunua ja 5 Eilf-vaunua. Ensimmäiset vaunut romutettiin syksyllä 2020. Romutetut vaunut olivat Eil 25042 ja Eilf 25202. Toukokuuhun 2021 mennessä romutukseen oli viety yhteensä 33 Eil-vaunua ja 4 Eilf-vaunua. Eil 25041 siirrettiin kesäkuussa 2021 Kuopioon Pelastusopiston harjoituskäyttöä varten.
Valmistusvuodet (numerot)
Eil 25050 muutettiin myöhemmin Eilf-vaunuksi 25208.
Helsingin Sokos
Helsingin Sokos voi tarkoittaa:
Levytyksiä vuodelta 1929
Levytyksiä vuodelta 1929 on vuonna 2006 ilmestynyt Dallapé-orkesterin kokoelmalevy, joka sisältää orkesterin kaikki vuonna 1929 soitetut levytykset sekä muutamia Kansanorkesterin nimellä julkaistuja äänitteitä. Kappaleet poikkeavat huomattavasti myöhemmistä levytyksistä, sillä tässä vaiheessa ei vielä käytetty sovituksia lainkaan.
Ensimmäiset levytykset, kappaleet 1-6 on levytetty Helsingissä, ravintola Mikadon kerhohuoneessa saksalaiselle Polyphon-levymerkille. Levyn seuraavat kappaleet (7-15) ovat levytetty saksalaiselle Homocord-levymerkille. Kolmas levytystilaisuus (tällä levyllä kappaleet 16-24) oli Saksassa, mutta mukaan äänityksiin ei lähtenyt koko orkesteri, josta syystä äänitykset julkaistiin Kansanorkesteri-nimellä. Kansanorkesterin nimellä julkaistuissa kappaleissa soittivat Dallapé-orkesterista Eino Katajavuori, Paavo Raivonen ja Pauli Impivaara. Lisäksi matkalla olivat viulistit Kaarlo Valkama ja hänen veljensä Urho Valkama, joka myös lauloi muutaman levypuolen. Varsinainen laulaja oli näyttelijä Aarne Salonen (joissakin levytyksissä nimellä Matias Arne). Lisäksi mukana oli levytysstudiolta järjestetty, tuntemattomaksi jäänyt saksalainen pianisti.
Yhteinen päänvaltimo
thumb|Oikea yhteinen päänvaltimo thumb|Yhteisten päänvaltimoiden haarautuminen aortankaaresta
T Orionis -tähti
T Orionis -tähti on kirkkaudeltaan muuttuva tähti, joka luetaan nuoriin sumumuuttujiin. Nämä tähdet ovat suuren osan ajastaan kirkkausmaksimissaan, mutta on ajoittaisia laskuja, joissa on nopeita ja odottamattomia pudotuksia ja himmenemisiä. Esimerkkitähtiä BO Cephei, UX Orionis.
Lapinporokoira
Lapinporokoira on saamelaisten poronhoidon avuksi jalostama koirarotu. Lapinporokoira kuuluu FCI:n ryhmään 5, pystykorvat ja alkukantaiset koirat.
Gustav Vanha-Seppälä
Vanha-Seppälän vanhemmat olivat Michel Kärme ja Anna Juhontytär ja puoliso Johanna Seppä. Ratsutilallinen, kunnallismies Vanha-Seppälä oli talonpoikaissäädyssä Piikkiön ja Halikon ylisen tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1863–1864. Hän oli valtiopäivillä laki- ja talousvaliokunnan varajäsen.
Lapinporokoira
Ulkonäkö
Lapinporokoira on keskikokoinen, korkeuttaan selvästi pidempi koira. Nartun säkäkorkeus 43–49 cm ja uroksen 48–54 cm.
Porokoiran turkki on keskipitkää tai pitkää, karheaa ja suoraa. Peitinkarvan alla on tiheää ja pehmeää pohjavillaa, joka lämmittää koiraa kovillakin pakkasilla.
Sallitut värit ovat parkinruskea, harmahtava ja musta eri sävyissään. Porokoirilla on usein päässä, raajoissa ja rungon alaosassa turkin yleisväriä haaleampaa, ruskehtavaa tai harmaata väriä. Rinnassa, kaulassa ja raajoissa olevat valkoiset merkit sallitaan. Pohjavilla on väriltään mustaa, ruskehtavaa tai harmaata.
Luonne ja käyttäytyminen
Rotumääritelmän mukaan lapinporokoira on rauhallinen, oppivainen, palvelushaluinen ja tarmokas sekä työssään herkkähaukkuinen. Se on ystävällinen, mutta vieraita kohtaan yleensä välinpitämätön. Porokoira kaipaa paljon liikuntaa, tekemistä ja ulkoilua, sillä se on paimentava työkoira.
Rodun synnynnäinen paimennusvietti pyritään säilyttämään luonteessa. Useimmat lapinporokoirat soveltuvat edelleenkin alkuperäiseen käyttötarkoitukseensa. Poronpaimennuksessa käytettäviä koiria arvellaan olevan nykyään yli 150 (vuonna 2014), joskin täysin tarkkaa määrää ei tiedetä.
Alkuperä
thumb|250px|Lapinporokoira suomalaisessa postimerkissä. Kaikista lappalaisroduista (porokoira, suomenlapinkoira, ruotsinlapinkoira) lapinporokoira muistuttaa eniten alkuperäisiä saamelaisten porokoiria. Lapin poromiesten keskuudessa lapinporokoiria onkin ollut jo vuosisatoja paimentamassa porotokkia. Porokoiraa käytettiin apuna tokkien siirtämisessä, kokoamisessa ja erottelussa sekä porojen puolustuksessa susilta ja ahmoilta.
Rodun kantamuotona voidaan pitää koiria, jotka ovat olleet esihistorialliselta ajalta lähtien Skandinavian pohjoisosissa. Lapinporokoiran alkuperästä on keskusteltu runsaasti, sillä rodun ulkonäkö poikkeaa selvästi tyypillisestä pystykorvasta, joilla on neliömäinen rakenne, runsas karvoitus ja kippura häntä.
Lapinporokoiran jalostusta yritettiin käynnistää jo 1930-luvun lopulla, mutta vasta 1950-luvulla rotu tuli säännöllisen kenneltyön piiriin. Silloinkaan näkyviä tuloksia ei vielä kuitenkaan saavutettu. Toisen maailmansodan loppupuolella käyty Lapin sota oli tuhoisa porokoirakannalle. Vuonna 1959 alkoi varsinainen työ poroa paimentavan koiran jälleenrakentamiseksi.
Lapinporokoirasta tuli virallinen rotu vuonna 1966, mutta Suomen Kennelliitto oli epävirallisesti rekisteröinyt poromiesten alkukantaisia paimenkoiria 1950-luvulta asti. Vielä nykyisinkin järjestetään rotuunottoja. Vuosina 1996–2013 rotuun on otettu yhteensä 40 koiraa.
Terveys
Lapinporokoiran terveystilanne on tällä hetkellä melko hyvä. Se on elinvoimainen ja perusterve koira. Rodussa esiintyviä perinnöllisiä sairauksia ovat esimerkiksi lonkkaniveldysplasia, erilaiset silmäsairaudet (PRA, RD) ja epilepsia.
Lapinporokoiran aikaisemmin kapeaa geenipohjaa on saatu laajennettua rotuunotetuiden koirien jalostuskäytöllä. Viime vuosikymmeninä rodun suosio on kasvanut Suomessa.
Rotu kuuluu PEVISA-ohjelmaan (perinnöllisten vikojen ja sairauksien vastustamisohjelma), jonka mukaan koira tulee silmätarkastaa virallisesti kolmatta pentuetta rekisteröitäessä.
Rodun nykytilanne
Ulkomailla lapinporokoiria on eniten Ruotsissa (n. 700 yksilöä vuonna 2014). Seuraavaksi eniten rotua esiintyy Norjassa, Tanskassa, Itävallassa ja Hollannissa. Nykyään Lapissa on porokoiria noin muutama sata koiraa, joista yhä useampi on rekisteröity lapinporokoira. Lapinporokoirilla on edelleen avoin rekisteri, joten pohjoisen rekisteröimättömiä käyttökoiria ja niiden ensimmäisen polven jälkeläisiä voidaan ottaa rekisteriin.
Lapinporokoira on haukkumalla paimentava koira. Useimmat niistä omaavat synnynnäisen paimenvietin ja soveltuvat edelleen alkuperäiseen käyttötarkoitukseensa.
Lisäksi Porokoirakerho ry on jo vuodesta 1995 järjestänyt epävirallisia poronpaimennustestejä ja -kilpailuja arvioidakseen lappalaiskoirien paimennustaipumusta sekä kykyä paimentaa porotokkaa.
Lapinporokoiralle pystytettiin patsas syyskuussa 2003. Patsas sijaitsee Inarissa Saamelaismuseo Siidan pihassa, ja sen on tehnyt Pekka Ketonen.
Luettelo okkultistisista symboleista
Tämä on luettelo okkultismiin liittyvistä symboleista. Tämä lista jakaa osan merkinnöistään alkeemisten symbolien luettelon kanssa.
RW Aurigae -tähti
RW Aurigae -tähti (luokka INT, sumumuuttuja) on epäsäännöllinen pääsarjan muuttuva tähti, jossa tapahtuu jatkuvia, ennustamattomia ja joskus nopeita valovoiman muutoksia. RW Aurigae -tähti on "äärimmäinen T Tauri -tähti". Esimerkiksi RW Aurigaen spektrityyppi on G5Ve(T). Tällä tähdellä on ehkä 100 päivän pyörimisjakso ja varmasti OH-emissio (hydroksyylin säteily) Muita RW Aurigae -tähtiä ovat CO Orionis ja CQ Tauri. Tämä tähdet sijaitsevat pääsarjan ja alijättiläisten välissä ja ovat juuri asettumassa pääsarjaan. Näihin liittyy sumupilviä. Jotkut näiden tähtien valonvaihteluista saattavat johtua pyörimisestä. Muita sumumuuttujia ovat T Tauri -tähdet ja T Orionis -tähdet.
Treasure EP.1: All to Zero
Treasure EP.1: All to Zero on eteläkorealaisen Ateez-yhtyeen ensimmäinen minialbumi, joka julkaistiin 24. lokakuuta 2018. Albumi sisältää singlet ”Pirate King” ja ”Treasure”. Albumi sijoittui Gaonin albumilistan seitsemänneksi.
Tapio Liinoja
Tapio Mikael Liinoja (s. 8. marraskuuta 1954 Vampula) on suomalainen näyttelijä, laulaja ja sanoittaja. Hänen näyttelijänuransa alkoi KOM-teatterissa vuonna 1982 näytelmässä Betoniyö. KOM-teatterista hän siirtyi Vaasan kaupunginteatteriin ja on vieraillut sekä Kokoteatterissa että Espoon kaupunginteatterissa. Hän on näytellyt monissa televisiosarjoissa, muun muassa Raid, Elämän suola, Viimeiset siemenperunat ja Helppo elämä. Hän on näytellyt myös muun muassa elokuvissa Kielletty hedelmä, Vuonna 85, Prinsessa ja Kaksipäisen kotkan varjossa.
Ura
Lapinlahden Lintujen lisäksi Liinojalta ilmestyi vuonna 2002 sooloalbumi Näin kuvittelen sinut ja vuonna 2006 novellikokoelma Raapaisuja. Kitaristi Esa Pulliaisen kanssa Liinoja teki vuonna 2009 kirjallisen äänilevyn Vampula Pop Vol. 1, jossa Liinoja lukee kirjoittamaansa tarinaa Vampulan tapahtumista Pulliaisen soittaessa taustalla suomalaisia ikivihreitä. Liinoja ja Pulliainen toteuttivat samalla kaavalla myös Vampulan joulu -nimisen kuunnelman Radio Suomelle, joka esitettiin joulupäivänä 2009. Liinoja on toiminut sekä Jari Tervon että Tommy Tabermannin tilalla kapteenina TV1:n Uutisvuodossa sekä yhden jakson verran ohjelman vaihtuvana kapteenina toukokuussa 2007. Keväällä 2011 Liinoja osallistui TV1:n Maestro – tikusta asiaa -sarjaan, jossa julkisuuden henkilöt opettelivat johtamaan orkesteria. Vuonna 2012 Liinoja osallistui Seinäjoen Tangomarkkinoille kilpailijana ja selvisi Seinäjoen finaaliin Turussa järjestetystä semifinaalista.
Politiikka
Liinoja osallistui nuoruudessaan vuoden 1979 eduskuntavaaleihin. Kokoomuksen Nuorten Liiton tukema satakuntalainen päätoimittaja ja opiskelija Liinoja sai vaaleissa, mikä oli ennakko-odotuksiin ja vaalirahoitukseen nähden hyvä tulos.
Yksityiselämä
Liinoja on toista kertaa naimisissa. Hän avioitui vuonna 2002 Virpi Wirtasen kanssa. Hänellä on aiemmasta avioliitostaan kaksi lasta.
Liinoja asuu Helsingin Kumpulassa.
Tapio Liinojan sisko on näyttelijä Hanna Liinoja.
Miranda (kuu)
Miranda on Uranuksen kuu, jonka löysi hollantilais-amerikkalainen tähtitieteilijä Gerard Kuiper vuonna 1948. Se on saanut nimensä William Shakespearen näytelmässä Myrsky esiintyvän Prosperon tyttären mukaan. Mirandan koko on 480 × 468,4 × 465,8 kilometriä.
Ominaisuudet
thumb|left|Verona Rupesin 12 kilometrin korkuinen siirrosrepeämä on Aurinkokunnan korkein kallionkieleke. Miranda on Uranuksen ainoa geologisesti aktiivinen kuu. Se koostuu lähinnä silikaattimineraaleista ja metaanin orgaanisista yhdisteistä, ja sen pinta on todennäköisesti vesijäätä. Sitä halkovat paikoin 20 kilometrin syvyiset kanjonit sekä teräväpiirteiset rikkoutuneen maaston alueet, jotka kertovat kuun aktiivisesta menneisyydestä. On arveltu, että aktiivisuus on peräisin Uranuksen aiheuttamista vuorovesivoimista. Toisen, epätodennäköisemmän teorian mukaan tormäys toisen kappaleen kanssa on halkaissut Mirandan palasiksi, jotka myöhemmin ovat liittyneet jälleen yhteen eri tavoin.
Lisäksi Mirandan pinnalla on soikeita koronoja, syvennyksiä, jotka ovat syntyneet mahdollisesti lämpimän jään purkautuessa ylöspäin. Kraattereita on havaittavissa myös monien muiden muodostumien päällä, mikä kertoo niiden suhteellisen vanhasta iästä.
Mirandan radan kaltevuus Uranuksen päiväntasaajan suhteen (yli neljä astetta) on poikkeuksellisen suuri niin lähellä emoplaneettaansa kiertävälle kuulle. On mahdollista, että Mirandan kiertorata on joskus ollut 3:1 resonanssissa Umbrielin radan kanssa, mikä olisi aiheuttanut vuorovesivoimien välityksellä kitkaa kuun sisäosiin lämmittäen niitä ja siten mahdollistaen geologiset muutokset.
Nivala–Haapajärven seutukunta
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Umbriel
Umbriel on Uranuksen kolmanneksi suurin kuu. Sen löysi William Lassell yhdessä Arielin kanssa vuonna 1851. Kuun nimesi Lassellin pyynnöstä John Herschel vuonna 1852 yhdessä kolmen silloin tunnetun Uranuksen kuun kanssa. Umbrielin designaatio on Uranus II.
Ominaisuudet
Umbrielia on toistaiseksi päästy tutkimaan vain Voyager 2 -avaruusluotaimen välityksellä, joka ohitti kuun tammikuussa 1986. Ohilennon aikaan kuun eteläinen pallonpuolisko oli kääntynyt Aurinkoon päin, joten vain sitä tutkittiin.
Umbriel on Uranuksen tummin kuu ja samalla geologisesti passiivisin. Se koostuu suurimmaksi osaksi vesijäästä ja lisäksi silikaattikivestä sekä metaanijäästä, joista viimeksi mainittu on keskittynyt lähinnä pinnalle.
Umbrielin silmiinpistävin piirre on Wunda-niminen suuri ympäristöään selvästi kirkkaampi rengas lähellä kuun päiväntasaajaa. Sen luonne on arvoitus, mutta se saattaa olla suhteellisen tuore suuri kraatteri, joka on paljastanut vaaleamman materiaalin pinnan alta. Wundan lähellä sijaitsee Skynd-kraatteri, jolla vaalean renkaan sijaan on kirkas keskushuippu.
Knut Reiersrud
thumb|right|Knut Reiersrud (2013)
Knut Reiersrud (s. 12. helmikuuta 1961 Oslo) on norjalainen kitaristi, säveltäjä ja laulaja. Hän tuli alun perin tunnetuksi bluesmuusikkona, mutta on kehittänyt musiikillisen ilmaisun, joka yhdistelee monia eri genrejä.
Reiersrud varttui Oslossa ja Bærumissa. Bluesmuusikkona hän toimi muun muassa yhtyeissä Hartvik & The Heartbreakers ja Four Roosters. Reiersrud on julkaissut monia albumeita omalla nimellään; näistä Pretty Ugly (2004) toi hänelle Spellemannprisenin. Hän on tehnyt levyjulkaisuja myös yhdessä urkuri Iver Kleiven kanssa; näistä Blå koral (1991) johti myös Spellemannprisenin myöntämiseen. Albumilla Den signede dag (2000) mukana ovat kaksikon lisäksi myös Povl Dissing ja Nikolai Grundtvig. Reiersrud ja Kleive yhdessä sävelsivät musiikin Lillehammerin vuoden 1994 talviolympialaisten avajaisseremoniaan.
Reiersrudin kanssa yhteistyötä ovat tehneet myös eri puolilta maailmaa tulleet muusikot, kuten gambialaiset perinnemuusikot omalla debyyttialbumilla Tramp (1993) ja seuraajalla Klapp (1995). Albumi Himalaya Blues (2004) äänitettiin Nepalissa muiden norjalaisten ja nepalilaisten muusikoiden kanssa. Knut Reiersrud Band on julkaissut jazz- ja soulvaikutteisen albumin Voodoo Without Killing Chicken (2008). Vuonna 2012 kokoonpano soitti Franz Schubertin ja Johannes Brahmsin musiikkia TrondheimSolistenen kanssa levyllä Infinite Gratitude. Vuonna 2018 yhtye teki paluun albumilla Heat, ja vuotta myöhemmin seurasi Life – Live at Røverstaden.
Reiersrud teki yhdysvaltalaisen R&B-laulaja Mighty Sam McClainin kanssa albumin One Drop Is Plenty (2011). Tämän jatko-osa Tears of the World (2015) johti jälleen Spellemannprisenin myöntämiseen, ja saman palkinnon ehdokkuus tuli sooloalbumilla Aftonblues (2013). Ehdokkuuden toi myös albumi Ballads And Blues From The 20's vol. 1 (2020). Vuonna 2021 Knut Reiersrud Band ja Kringkastingsorkestret julkaisivat Antonín Dvořákin ja Ludwig van Beethovenin musiikin tulkintoja albumilla A New World (2021).
Franck Piccard
Franck Piccard (s. 17. syyskuuta 1964) on entinen ranskalainen alppihiihtäjä ja olympiavoittaja.
Piccardin alppihiihtouran kohokohta olivat Calgaryn 1988 olympialaiset, joissa hän voitti kultaa supersuurpujottelussa ja sai pronssia syöksylaskussa. Seuraavissa olympialaisissa, Albertvillessa 1992 Piccard sai hopeaa syöksylaskussa hävittyään Itävallan Patrick Ortliebille vain 0,05 sekuntia.
Ensimmäisen maailmancupin osakilpailuvoittonsa Piccard saavutti vasta olympiavoittonsa jälkeen.
Saint-Louis (Senegal)
thumb|Saint-Louisia 1900-luvun alussa. thumb|Siirtomaa-ajan rakennuksia. thumb|Jokiveneitä satamassa. thumb|upright|Saint-Louisin katedraali on Länsi-Afrikan vanhin kirkko. Saint-Louis (wolofiksi N’Dar) on kaupunki sekä Saint-Louisin alueen ja departementin hallinnollinen keskus Senegalissa. Se sijaitsee Senegaljoen suussa 270 kilometriä Dakarista pohjoiseen. Kaupungissa on 226 800 asukasta (vuonna 2016, arvio).
Maantiede
Kaupunki sijaitsee Langue de Barbarie -nimisen hiekkasärkän Atlantista erottaman Senegaljoen laguunin saarilla ja rannoilla. Sen olemassaoloa uhkaa rannikon eroosio.
Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Kuiva ja viileä kausi kestää lokakuusta maaliskuuhun, kuiva ja kuuma kausi huhtikuusta kesäkuuhun ja sadekausi heinäkuusta syyskuuhun. Vuotuinen sademäärä on 200–300 millimetriä.
Historia
Saint-Louis oli yksi eurooppalaisten ensimmäisistä tukikohdista Afrikassa ja se on Senegambian vanhin kaupunki. Ranskalaiset orjakauppiaat perustivat sen vuonna 1659 rakentaen N’Darin saarelle pysyvän linnoituksen. 1700-luvulla sen ympärille muodostui ranskalaisten kauppiaiden, kreolien, venemiesten, kalastajien ja orjien asuttama kaupunki. Britit pitivät Saint-Louisia hallussaan vuosina 1758–1778 ja 1809–1817.
Vaikeapääsyisestä satamastaan huolimatta Saint-Louisista kehittyi tärkeä kauppakaupunki. Orjakaupan lakkauttamisen jälkeen vuonna 1848 kaupankäynti keskittyi arabikumiin. Kaupunki toimi alueen hallinnollisena keskuksena sekä Senegalin yläjuoksulle ja Ylä-Nigerille suuntautuneen siirtomaavalloituksen tukikohtana. Saint-Louis oli yksi Senegalin neljästä vanhasta kunnasta, joiden asukkailla oli Ranskan kansalaisoikeudet.
Saint-Louisin ja Dakarin välinen rautatie valmistui vuonna 1885. Ranskan Länsi-Afrikan perustamisen yhteydessä Dakarista tuli sen pääkaupunki, mutta Saint-Louis säilytti asemansa Senegalin hallinnollisena keskuksena. Talouden painopisteen siirtyessä Keski-Senegalin maapähkinävyöhykkeelle ja Dakarin–Nigerin rautatien valmistuttua vuonna 1923 kaupunki alkoi taantua. Se menetti Senegalin pääkaupungin aseman Dakarille vuonna 1957. Saint-Louis toimi myös Mauritanian siirtomaan pääkaupunkina ennen vuonna 1958 alkanutta Nouakchottin rakentamista, joka valmistui maan itsenäistyessä vuonna 1960.
Liikenne ja talous
Saint-Louisin kautta kulkee Dakarista Mauritanian rajalle johtava maantie N2. Rautatie suljettiin vuonna 1999. Kaupungissa on lentokenttä.
Paikallisia elinkeinoja ovat kalastus, kaupankäynti, matkailu, maanviljely ja karjanhoito. Kaupungissa toimii Gaston Bergerin yliopisto.
Matkailu
Saint-Louis on yksi Senegalin matkailun keskuksista. Sen keskustasaari nimitettiin vuonna 2000 Unescon maailmanperintökohteeksi. Kaupungin nähtävyyksiä ovat siirtomaa-ajan rakennukset, sen rikas kulttuuriperintö ja vuosittain järjestettävät musiikki- ja tanssifestivaalit. Lähiseudun luontokohteita ovat Langue de Barbarien kansallispuisto ja Djoudjin lintujensuojelualue.
Lego Digital Designer
Lego Digital Designer on Lego Groupin julkaisema CAD-ohjelma, jonka voi ladata internetistä. Sen avulla voi suunnitella omia Lego-rakennelmia, jotka voi lähettää Legon internet-sivulle.
Nokia Lumia 800
Nokia Lumia 800 on matkapuhelinvalmistaja Nokian Windows Phone -käyttöjärjestelmällä toimiva kosketusnäytöllinen älypuhelin, joka oli julkaisuhetkellään lokakuussa 2011 Nokian lippulaivapuhelin. Laitteen suositushinta julkaisuhetkellä Suomessa oli 420 euroa.
Laite muistuttaa ulkoisesti erittäin paljon MeeGo-pohjaista Nokia N9 -mallia; poikkeuksia ovat sivusta löytyvä neljäs fyysinen näppäin (kameranäppäin), näytön etuosasta löytyvät kolme kapasitiivista näppäintä ja kameran salaman eri sijainti.
Rakenne
Lumia 800:n ulkokuori koostuu vain kahdesta osasta. Polykarbonaatista jyrsitystä kuoresta ja kaarevasta näyttölasista, joka liittyy polykarbonaattikuoreen saumattomasti luoden yhtenäisen kokonaisuuden. Polykarbonaatti on laitteessa läpivärjättyä, joka tarkoittaa, että vaikka siihen tulee naarmu, niin alta ei paljastu harmaata muovia, vaan uutta samanväristä pintaa. Tämän ansiosta pienet naarmut ja lommot eivät erotu laitteesta helposti.
Julkaisu
Lumia 800 julkaistiin yhdessä Lumia 710 -mallin kanssa Lontoossa Nokia World Conference -tapahtuman avajaispäivänä 26. lokakuuta 2011. Julkistamistilaisuudessa Nokian toimitusjohtaja Stephen Elop kuvasi laitteita "ensimmäisinä todellisina Windows Phone –laitteina".
Lontoon julkistamistilaisuudessa markkinoitiin massiivisella ääni- ja laservaloshow'lla, jossa Nokia yhdessä kanadalaisen DJ deadmau5:n kanssa valaisivat Thames-joen rannan ja koko Millbank Tower -rakennuksen. The Telegraph –lehti raportoi, että koko 118 metrin rakennus näytti taipuvan ja vääntyvän esityksen aikana.
Arviot ja myynti
Puhelin sai sekä kriittisiä että ylistäviä ensiarvioita. Kriitikot ja kuluttajat ovat kiitelleet erityisesti puhelimen muotoilua sekä halpaa hintaa. Erityisesti kiiteltiin nopeaa ja sulavaa Windows Phone-käyttöjärjestelmää, mutta kritiikkiä sai sovellustarjonta.
Nokia Lumia 800 -malli nousi helmikuussa 2012 operaattoreiden myyntilistan kärkeen. Kauppalehden mukaan laite nousi sekä kuluttaja- että yritysmyynnin ykköspaikalle.
Vuoden 2012 loppupuolella Lumia 800:n hinta laski Nokia uuden lippulaivan, Lumia 920:n julkaisun johdosta. DNA:lla malli oli toinen iPhone 5:n vallatessa ykkössijan.
Ohjelmistot
Alun perin Lumia 800:ssa oli käyttöjärjestelmänä Windows Phone 7.5. Nokian ensimmäisen sukupolven Lumia-mallisto sai kuitenkin tammikuussa 2013 Windows Phone 7.8 -käyttöjärjestelmän suurehkon päivityksen muodossa. WP 7.8 sisältää mm. aloitusnäytön ruutujen kokovaihtoehtoja ja lisää ruutujen värejä. Windows Phone on saanut kiitosta erityisesti nopeudestaan, sulavuudestaan ja näyttävyydestään. Kaikkien WP-puhelimien mukana tulee ilmainen Office-paketti, joka sisältää puhelimeen Word- Excel- One Note- ja PowerPoint-tiedostojen luontiohjelmat. Kritiikkiä alusta on saanut sovellustarjonnasta, joka ei aivan vastaa iOS:ia ja Androidia.
Nokia pyrki erottamaan Lumiansa muista sillä, että se tarjoaa kovan luokan ilmaissovelluksia yksinoikeudella Lumia-puhelimiinsa. Näitä ovat esimerkiksi Nokia Drive -navigaattori, Nokia Maps -karttaohjelmisto sekä Nokia Musiikki, joka sisältää vaihtoehtoisen musiikkisoittimen WP:n vakiosoittimelle, sekä ilmaisen musiikin striimauspalvelun.
Nokia Collection
Nokian esiasentamien Windows Phone -ohjelmistojen lisäksi valmistaja tarjoaa laitteeseen joukon muita Nokian omia lisäohjelmia Nokia Collection nimen alla yksinoikeudella Nokian Lumia -puhelimiin. Näitä ovat mm. Nokia Trailer, Cinemagraph, Creative Studio, Photobeamer, kameran lisätoiminnot, Nokia City-Lens, Nokia Julkiset, Bluetooth Jako, Osoitekirjan Jako, Nokia TV, sekä useat pelit.
4 Non Blondes
thumb|right|230px|Linda Perry vuonna 2008 4 Non Blondes oli yhdysvaltalainen rock-yhtye. Se sai kansainvälistä mainetta listaykköshitillään "What's Up" (1993).
4 Non Blondes hajosi pian sen jälkeen, kun Linda Perry ilmoitti lähtevänsä soolouralle vuonna 1995. Yhtye ehti levyttää toisen albuminsa, mutta sitä ei koskaan julkaistu.
Amadou & Mariam
Amadou & Mariam on malilainen maailmanmusiikkiduo. Duon jäsenet ovat Mariam Doumbia ja Amadou Bagayoko, jotka kumpikin ovat sokeita. He ovat olleet naimisissa vuodesta 1980. Yhtye esittää etnistä musiikkia, jossa on länsimaisia vaikutteita. Tyyliä on luonnehdittu muun muassa afrobluesiksi. Yhtye muutti vuonna 1986 Norsunluurannikolle, ja lopulta Sou Ni Tile -albumista tuli hitti Ranskassa. Duo sai esiintymisiä festivaaleilla eri puolilla maailmaa.
Manu Chao tuotti Amadou & Mariamin albumin Dimanche à Bamako (2005). Yhtye on myös tehnyt yhdessä Herbert Grönemeyerin kanssa laulun "Celebrate the Day" jalkapallon MM-kilpailuihin 2006.
Omega (täsmennyssivu)
Omega voi tarkoittaa:
Tiede
Omega-rasvahapot, tyydyttymättömien rasvahappojen ryhmiä, joiden nimessä oleva numero osoittaa kaksoissidoksen sijainnin hiiliketjun päästä lukien:
Main rautatieasema
Main rautatieasema on rautatieliikennepaikka Quebec North Shore and Labrador Railwayn omistamalla Sept-Îles’n ja Labrador Cityn välisellä rataosalla Quebecin provinssissa Kanadassa. Liikennepaikka sijaitsee lähes puolivälissä Sept-Îlesin ja Labrador Cityn välillä, ja sitä käytetään junakohtauksien lisäksi miehistönvaihtopaikkana. Liikennepaikalla pysähtyy myös Sept-Îles’n ja Scheffervillen välillä liikennöivä henkilöjuna Tshiuetin. Henkilöliikennettä hoitaa Tshiuetin Rail Transportation.
Ratapiha käsittää kaksi pitkää sivuraidetta pääraiteen molemmin puolin. Pääraiteen itäpuolinen 4 192 metrin pituinen sivuraide sijaitsee liikennepaikkarakennusten eteläpuolella ja läntinen 3 115 metrin pituinen sivuraide rakennusten pohjoispuolella. Vaihdejärjestely sivuraiteiden ja pääraiteen välillä on toteutettu siten, että sivuraiteille miehistönvaihtoa varten pysähtyvät junat voivat jatkaa matkaansa estämättä vastakkaiseen suuntaan kulkevan junan lähtöä.
Kaikki Quebec North Shore and Labrador Railwayn tavarajunat pysähtyvät Maissa miehistönvaihtoa varten. Liikennepaikalla on veturimiehistöille parakit lepohuoneineen. Parakissa on lisäksi rautatiehenkilökunnan käytössä oleva pieni ravintola, joka on avoinna ympäri vuorokauden.
FU Orionis -tähti
FU Orionis -tähdet ("fuorit" tai useammin "FUorit") ovat nuoria, kirkkaudeltaan muuttuvia tähtiä, joissa tapahtuu äkillisiä voimakkaita kirkastumisia. Kirkkaudenmuutosten lisäksi myös näiden tähtien spektrissä tapahtuu voimakkaita muutoksia.
Asema tähtien kehityksessä
FU Orionis -tähdet luokitellaan purkautuviksi muuttujiksi, ja ne näyttävät olevan fysikaalisesti lähellä T Tauri -tähtiä. On todennäköistä, että ne edustavat T Tauri -tähtiä edeltävää ja/tai niiden alkuvaiheen kehitysvaihetta, joka ajoittuu prototähtivaiheen ja kaasun kasautumisvaiheen väliin. Kasautumisvaiheessa esitähteen kertyy sitä ympäröivästä pilvestä kaasua. Tähti on tällöin hyvin nuori; sen ikä on vain 45 000 – 300 000 vuotta. Merkkinä nuoresta iästä FU Orionis -tähdellä on aina nähtävissä komeettamainen heijastussumu ympärillään.
Tähtiluokka on nimetty ensimmäisen tunnetun edustajansa, FU Orioniksen, mukaan. Tämä on cF5–G3 Ia spektriluokan tähti, joka sijaitsee evolutiivisesti ns. Hayashi-käyrän huipulla. Litiumia tähdessä on 80 kertaa enemmän kuin Auringossa, mikä viittaa siihen, etteivät ydinreaktiot ole alkaneet, vaan tähti loistaa kutistumisensa tuottamalla energialla. FU Orionis itse löydettiin vuonna 1936 sen ilmestyttyä pimeän sumun keskelle.
UHO Production
UHO Production oli suomalainen levy-yhtiö, jonka perustajana toimi mm. Love Recordsissa ja Johanna Kustannuksessa sekä Megamaniassa vaikuttanut Atte Blom. UHO perustettiin vuonna 2005 ja sen menestynein julkaisu oli vuonna 2005 ilmestynyt Martti Vainaa & Sallitut aineet -kokoonpanon single Pelimies, joka saavutti Suomen virallisella singlelistalla 26. listaviikkoa. Yhtiö ajautui konkurssiin alkuvuodesta 2009.
FU Orionis -tähti
Purkaus
Syntyvän tähden siirtyessä FU Orionis -vaiheeseen massan kasautumisvauhti ympäröivästä pilvestä tähteen laskee huomattavasti, jopa 1 000-kertaa pienemmäksi 10-8 Auringon massaan vuodessa. Purkauksissa massan kasautumisvauhti kasvaa kuitenkin hetkellisesti 3·10-4 Auringon massaan vuodessa.
FU Orionis -tähtien valokäyrä on hyvin tyypillinen. Purkauksessa tähti kirkastuu parin kuukauden aikana noin kuusi magnitudia ja alkaa sitten himmetä hitaasti pitkän maksimikirkkauden jakson jälkeen 1–2 magnitudia vuodessa. Tähden spektriluokka kirkkaushuipussa on Ae(alfa)–Gpe(alfa), ja siinä havaitaan emissiospektrin asteittaista muuttumista purkauksen edetessä. Purkautumismekanismin fysikaalista perustaa ei täysin tunneta, ja on mm. esitetty, että purkauksen laukaisijana toimisi tähteä kiertävä jättiläisplaneetta.
T-50
T-50 oli neuvostoliittolainen toisen maailmansodan aikainen kevyt panssarivaunu. Joitain edistyksellisiä piirteitä omannut vaunu oli kallis valmistaa ja teknisesti epäluotettava. Niitä rakennettiin vain 69 kappaletta.
Suunnittelu
Vuonna 1939 Neuvostoliiton panssarijoukot alkoivat uudistua Espanjan sisällissodan kokemuksien perusteella. Alettiin suunnitella uutta vaunua, joka korvaisi T-26:n. Vaunusta oli tarkoitus tulla puna-armeijan tavallisin panssarivaunutyyppi. Piirustukset olivat valmiita tammikuussa 1941, mutta tuotanto ei voinut alkaa teknisten ongelmien vuoksi.