cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kansainvälinen valuuttarahasto
Poliittiset kannanotot
Vuonna 2017 Kansainvälinen valuuttarahasto on vaatinut finanssipolitiikkaa joka tarttuu eriarvoistumiskehitykseen.
Kritiikkiä
Taloustieteilijä Arnold Klingin mukaan Kansainvälinen valuuttarahasto ja Maailmanpankki, kuten yleensä muutkin julkisen sektorin elimet, ovat oikeutettavissa teoriassa mutta ne heikommin onnistuvat käytännössä ja myös aiheuttavat tahattomia sivuvaikutuksia. Esimerkiksi kehityksen pääesteet ovat protektionismi ja lahjonta, joten Maailmanpankki on Klingin mukaan turha. Myös The Wall Street Journalin Mary O’Grady on arvostellut Maailmanpankin ja Kansainvälisen valuuttarahaston vääristävän markkinoita haitallisesti.
Kansainvälisen valuuttarahaston menestystä sille asetetuissa tavoitteissa voidaan pitää rajallisena. 1970-luvulta alkaen maailmassa on ollut lisääntyvissä määrin valuuttakriisejä. Vuoden 1980 jälkeen yli sata maata on kokenut pankkikriisin, joka laski maan bruttokansantuotetta vähintään neljä prosenttia. Kansainvälisen valuuttarahaston tapaa hoitaa valuuttakriisejä on kritisoitu. Syynä epäonnistumiseen on pidetty esimerkiksi rahaston tapaa reagoida ilmenneisiin ongelmiin sen sijaan, että pyrittäisiin aktiivisesti niiden ennaltaehkäisyyn. Lisäksi sen tarjoamaa kriisiapua on kritisoitu: Kansainvälinen valuuttarahasto on esimerkiksi suositellut kriisimaille korkeita korkoja yhtenä lääkkeenä valuuttapakoon, mutta kriitikoiden mukaan tämä aiheuttaa kriisimaiden taloudelle pahan lisärasitteen eikä auta oleellisesti valuuttapakoon.
Erilaisten kansalaisjärjestöjen lisäksi monet johtavat taloustieteilijät, muun muassa yhdysvaltalainen nobelisti Joseph Stiglitz, ovat kritisoineet Kansainvälisen valuuttarahaston toimintaa ja vaatineet uudistuksia. Monet konservatiiviset taloustieteilijät katsovat, että Kansainvälinen valuuttarahasto on jo olemassaolollaan tae ylivelkaantuneiden tahojen pelastukselle. Tämä luo moraalisen ongelman kannustaessaan kansainvälisiä finanssitoimijoita lainaamaan vastuuttomasti. Erityisesti Thaimaan ja Venäjän talouskriisien yhteydessä 1990-luvulla Kansainvälinen valuuttarahasto lainoitti valtioita valtavilla summilla tarkoituksenaan estää maiden valuuttakurssien devalvoituminen. Tämä ei kuitenkaan onnistunut ja valuuttakurssin devalvoiduttua maille jäi valtavat velat epäonnistuneesta valuutan tukemisyrityksestä. Stiglitzin mukaan Kansainvälisen valuuttarahaston toteuttamista operaatioista ovat hyötyneet pääasiassa vain suuret länsimaiset rahoituslaitokset tai yksittäiset kohdemaiden rikkaat henkilöt, joille valuutan kurssin keinotekoinen ylläpitäminen antoi aikaa siirtää pääomansa pois ennen kurssiromahdusta. Kansainvälinen valuuttarahasto on myös tukenut moraalitonta velkaa muun muassa Argentiinassa, mikä tuhosi kohtuullisen rikkaan maan talouden.
Kolmen riippumattoman yliopistotutkijan mukaan Kansainvälisen valuuttarahaston kehitysohjelmat ovat edistäneet tuberkuloosin leviämistä Itä-Euroopassa ja entisissä Neuvostoliiton maissa. Tutkimuksen mukaan usein lainoja saavat maat ovat supistaneet terveydenhoitomenojaan täyttääkseen lainoille asetetut ehdot. Kansainvälisen valuuttarahaston vastineen mukaan tutkimuksessa oli useita puutteita, joista vakavimmat koskivat taloudellisten olosuhteiden huomioon ottamista ennen järjestön mukaantuloa.
Hubert Humphrey
Hubert Horatio Humphrey II oli yhdysvaltalainen poliitikko. Hän kuului demokraattiseen puolueeseen ja toimi Lyndon B. Johnsonin varapresidenttinä 1965–1969. Humphrey valittiin vuonna 1968 demokraattisen puolueen presidenttiehdokkaaksi. Hän kuitenkin hävisi vaalit republikaanien ehdokkaalle Richard Nixonille. Humphrey yritti uudestaan 1972, mutta hävisi jo demokraattien esivaaleissa George McGovernille. Hän kuoli syöpään kotonaan Minnesotassa alkuvuodesta 1978.
Humphrey toimi Minneapolisin pormestarina vuodesta 1945 sekä Minnesotan senaattorina 1949–1964 ja 1971–1978.
Teresa Wright
Muriel Teresa Wright (27. lokakuuta 1918 Harlem, New York – 6. maaliskuuta 2005 New Haven, Connecticut ) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä.
Wrightista tuli ensimmäinen näyttelijä, joka oli ehdolla Oscar-palkinnon voittajaksi kolmesta ensimmäisestä elokuvaroolistaan. Hän oli myös nuorin kolme Oscar-ehdokkuutta saanut näyttelijä, kunnes vuonna 2014 Jennifer Lawrence sai kolmannen ehdokkuutensa vuotta nuorempana eli 23-vuotiaana. Kolmesta ehdokkuudesta yksi päättyi voittoon, sillä Wright palkittiin vuonna 1943 parhaan naissivuosan Oscarilla roolistaan elokuvassa Rouva Miniver.
Hän sai myös kolme Emmy-ehdokkuutta vuosina 1957, 1960 ja 1989.
Wrightilla on kaksi tähteä Hollywood Walk of Famella.
Ivan Hlinka
Ivan Hlinka (26. tammikuuta 1950 Most, Tšekkoslovakia – 16. elokuuta 2004 Karlovy Vary, Tšekki) oli tšekkiläinen jääkiekkoilija ja valmentaja. Häntä pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaista tšekkiläiskiekkoilijoista ja hänet on valittu IIHF:n Hall of Fameen vuonna 2002.
Hänen saavutuksiinsa pelaajana kuului kolme maailmanmestaruutta vuosina 1972, 1976 ja 1977. Olympialaisissa hän saavutti pronssia vuonna 1972 ja hopeaa vuonna 1976. NHL:ssä hän pelasi Vancouver Canucksissa. Hän lopetti pelaajauransa Sveitsissä.
Valmentajana Hlinka voitti olympiakultaa Naganon talviolympialaisissa 1998. Hän oli Alpo Suhosen jälkeen toinen eurooppalaisvalmentaja NHL:ssä. Siellä hän valmensi Pittsburgh Penguinsia kaudella 2000–2001. Penguins-pestin jälkeen Hlinka valmensi Tšekin jääkiekkomaajoukkuetta.
Hlinka kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 2004. Vuodesta 2007 lähtien U-18 Junior World Cupin nimi on ollut Ivan Hlinkan muistoturnaus.
Vaneri
pienoiskuva|250px|15 mm:n paksuinen koivuvaneri pienoiskuva|Vanerin valmistuksen periaate Vaneri (aikaisemmin faneeri) on vähintään kolmesta ohuesta puuviilusta ristiin yhteen liimaamalla valmistettu levymäinen puutuote. Vaneri oli ensimmäinen teollinen puujaloste. Vaneri on aina peilikuva keskilinjan suhteen, vierekkäiset viilut voivat olla samansuuntaisia kuitenkin niin että vanerin rakenne on sama keskilinjan suhteen.
Suomalainen vaneri valmistetaan ohuista ristiinliimatuista viiluista. Koivu- ja kuusiviilun nimellispaksuus on 1,4 mm. Paksuviiluisen havuvanerin viilunpaksuudet ovat 1,8–3,5 mm. Koivusta voidaan myös valmistaa ohutviilua, jonka paksuus voi olla ohuimmillaan 0,15 mm, mutta useimmiten paksuus on 0,5 mm.
Vanerin historia Suomessa
Tiettävästi Suomen ensimmäinen vaneritehdas toimi nykyisen Sastamalan Karkussa, Kiuralan kylässä 1890-luvulla. Tamperelaiset liikemiehet K. Hjorth, Napoleon Wesander ja K. W. Helander perustivat yhtiön Wiikarin Oy, jonka rakentama vaneritehdas aloitti toimintansa vuonna 1893. Toiminta loppui syyskuussa 1899. Tehtaalla valmistettiin myös huonekaluja. Tehtaan paikalla on rakennusten jäännöksiä ja muistomerkki.
Koivuvaneri
thumb|Koivuvaneri.
Koivuvanerilla on erinomaiset lujuus- ja jäykkyysominaisuudet sekä hyvä virumisen kestävyys. Koska sillä on myös hyvä tasoleikkauslujuus, se on raskaassa lattiakäytössä muita vanerituotteita oleellisesti parempi ratkaisu. Myös pintakovuus ja kolhunkestävyys on hyvä.
Koivuvanerin tyypillisiä käyttökohteita ovat betonointilevyt, kuljetusvälineiden lattiat, konttien lattiat, seinät ja katot, liikennemerkit, opastetaulut, huonekalut ja kalusteiden sidelistat.
Kuusivaneri
thumb|Kuusivaneri. thumb|Betoniseinän muotittaminen havuvanerilla.
Myös kuusivanerin lujuus- ja jäykkyysominaisuudet ovat hyvät. Kuusivanerin pinta on koivuvaneria pehmeämpää ja oksaisempaa. Syykuvio on voimakas ja hieman koholla. Kuusivaneri on toisaalta suhteellisen kevyttä ja sitä on helppo työstää ja naulata.
Kuusivanerin tyypillisiä käyttökohteita on vesikattorakenteet, rakennusten lattiat, seinät ja katot, ajoneuvoissa piiloon jäävät rakenteet, pakkaukset ja laatikot, työmaarakenteet, aitaukset ja suojat sekä vähäisten valukertojen betonoimislevyt. Paksuviiluista kolmikerros/viisikerros-havuvaneria käytetään myös tuulensuojalevynä rakennuksissa hengittävyytensä ja jäykkyytensä ansiosta.
Sekavaneri
Yhdistämällä koivun kovuus ja kuusen keveys ja halpuus (saatavuus) saadaan aikaan sekavaneri, jossa pintaviiluina ovat koivuviilut ja sisällä olevat viilut ovat kuusta. Vanerin käyttöön ja lujuuteen vaikuttavat voimakkaimmin pintaviilut, jotka ottavat vastaan pintarasituksen ja ison osan mekaanista rasitusta.
Lastulevy ja muut puristusmenetelmällä valmistetut puulevyt ovat korvanneet vanerin käyttöä rakennus- ja huonekalumateriaalina. Silti vaneri on säilyttänyt vankan aseman käyttökohteissa, joissa levymateriaalilta vaaditaan rakenteellista ja kosteuden kestävyyttä, iskunkestävyyttä tai näyttävää ulkoasua.
Puumateriaali
Puuviilun raaka-aineena käytetään lehti- ja havupuuta. Lehtipuista koivu on yleisin vanerin raaka-aine, jolloin on kyse koivuvanerista. Havupuista mänty ja kuusi soveltuvat havuvanerin raaka-aineeksi, joista kuusi on yleisempi pitkien kuitujen antaessa paremmat vanerin rakenteelliset ominaisuudet. Mikäli käytetään eri puulajeja eri viilukerroksissa, saadaan niin sanottua sekavaneria.
Itse puuviilu on ohut levy, joka leikataan yhdellä kertaa pyörivän sorvipölkyn pinnasta.
Liimaus
Perusvaneri liimataan nykyään kosteuden kestävällä, ruskealla fenolihartsiliimalla, kuumapuristuksena. Ennen käytettiin termiä vesivaneri, joka tarkoittaa juuri fenolihartsiliimattua, säänkestävästi liimattua vaneria. Fenolihartsin ruskea väri tulee, kun hartsin sisältämä fenoli muuntuu ilman ja hapen vaikutuksesta. Alkujaan fenolihartsi on läpikuultava.
Yleensä päällekkäiset viilut liimataan syyt ristikkäin. Näin muodostunutta vaneria kutsutaan ristiin liimatuksi vaneriksi. Viiluja on useimmiten pariton määrä, jolloin syysuunta on sama molemmissa pinnoissa tai vaneri on ns. mirror-vaneria, jonka rakenne on peilattu keskilinjan suhteen. Mirror-vanerissa on usein kaksi keskimmäistä viilua samansuuntaisia. Erikoistarkoituksiin valmistetaan samansuuntaisista viiluista valmistettuja vanerilevyjä, riippuen tavoitelluista jäykkyysominaisuuksista vanerin eri suuntiin.
Jatkokäsittely
Vanerin pintaominaisuuksia voidaan parantaa erilaisilla pinnoitteilla. Yleisin jaloste on pinnoittaa vaneri fenolifilmillä, jolloin puupinnasta saadaan kova ja kosteutta hyvin kestävä. Vaneria voidaan pinnoittaa käyttökohteen erityisvaatimusten mukaisesti erityyppisillä pinnoitusratkaisuilla esimerkiksi kertamuovilla, kestomuovilla, maalilla, lakalla, paperilla, metallilla, kankaalla tai kumilla. Vanerin väliin voidaan myös liimata erilaisia funktionaalisia kerroksia, jotka toimivat esim. värähtelyn vaimentajina (esim. kaksi vanerilevyä ja kumimatto väliin).
Kilpailevat tuotteet
Havuvanerin paras kilpailija on varsinkin Pohjois-Amerikassa OSB, joka on valmistettu suunnatuista suurlastuista. OSB:llä saavutetaan useita havuvanerin ominaisuuksia halvemmalla raaka-aineella ja yksinkertaisemmalla tuotantoprosessilla.
Émile Albrecht
Émile Albrecht (1897 – 11. helmikuuta 1927 Sankt Moritz) oli sveitsiläinen soutaja. Hän edusti RC Lausannea. Hän kilpaili vuoden 1924 kesäolympialaisissa Pariisissa, jossa hän voitti kultaa perämiehellisessä nelikossa ja sai lisäksi pronssia perämiehettömässä nelikossa.
Etelännokkonen
Etelännokkonen (Urtica dioica ssp. dioica) on poltinkarvallinen, monivuotinen ruohokasvi. Se on yksi nokkosen eli isonokkosen (U. dioica) alalajeista.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|180px|Etelännokkosen kukintoja.
Etelännokkosen kukinnot ovat 4–8 cm pitkiä norkkoja ja pitempiä kuin lehtiruodit. Etelännokkonen on tavallisesti kaksikotinen, eli hede- ja emikukat sijaitsevat eri yksilöissä. Kukat ovat pieniä, vihertäviä ja yksineuvoisia. Kukan kehä on nelilehtinen ja verhiömäinen. Etelännokkonen kukkii Suomessa heinä-syyskuussa. Hedelmä on kahden sisemmän kehälehden suojaama pähkylä.
Levinneisyys
Euroopassa etelännokkosta tavataan koko mantereella aivan pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Levinneisyysalue jatkuu Aasian puolella aika Keski-Siperiaan, Keski-Aasiaan, Pohjois-Iraniin ja Turkkiin. Paikoitellen lajia tavataan myös Pohjois-Afrikassa. Pohjois-Amerikan keski- ja pohjoisosissa etelännokkosta tavataan paikoitellen tulokaslajina. Suomessa etelännokkonen kasvaa koko Suomessa. Runsaimmin lajia kasvaa Oulu–Joensuu-linjan eteläpuolella. Lapissa laji on harvinaisempi.
Elinympäristö
Etelännokkonen on selkeästi kulttuurisidonnainen laji, joka viihtyy monenlaisissa ihmisen muokkaamissa ympäristöissä. Sitä kasvaa muun muassa asumusten lähettyvillä, pihoilla, seinustoilla, puutarhoissa ja teiden varsilla. Alkuperäisenä luonnonkasvina etelännokkosta tavataan Suomessa ainoastaan Etelä-Suomen merenrantalehdoissa. Muualla maassa se on muinaistulokas. Maavartensa avulla laji muodostaa tiheitä kasvustoja.
Sydneyn oopperatalo
Sydneyn oopperatalo on vuonna 1973 valmistunut rakennus Sydneyssä Australiassa. Siinä toimivat Australian ooppera, Australian kamariorkesteri, Sydneyn teatteri, Sydneyn sinfoniaorkesteri ja Australian baletti.
Historia
Yleisen käsityksen mukaan myöhässä nelihenkisen tuomariston kokoukseen saapunut Eero Saarinen pelasti Utzonin kilpailutyön hylättyjen joukosta ja sai muutkin tuomarit hyväksymään sen voittajaksi.
Osavaltion parlamentti myönsi projektille 3,5 miljoonan Australian punnan eli 7 miljoonan Australian dollarin rahoituksen. Rakennuksen oli tarkoitus valmistua tammikuussa 1963.
pienoiskuva|298px|Oopperatalo rakennusvaiheessa. Rakennustyöt aloitettiin 1957, ja rakennus valmistui lopulta 1973. Sen rakensi insinööriyritys Ove Arup and Partners, ja urakoitsija oli australialainen M R Hornibrook. Rakennusprojektin kulujen voimakas kasvu aiheutti vuonna 1966 sen, että osavaltion hallitus lopetti projektin rahoittamisen. Sen seurauksena Utzon jätti projektin, ja hallitus nimitti siihen uudet arkkitehdit. He tekivät suuria muutoksia rakennuksen sisätilojen suunnitelmiin. Työn valmistumista valvoi arkkitehtiyritys Hall, Todd and Littlemore. Rakennuskustannukset olivat lopulta 102 miljoonaa Australian dollaria.
Carita Forsgren
Carita Forsgren (s. 17. joulukuuta 1968 Tampere) on suomalainen kirjailija ja graafinen suunnittelija. Forsgren on opiskellut graafista suunnittelua Essenin yliopistossa Saksassa. Hän opettaa Tampereen ammattikorkeakoulussa viestinnän osastolla animaatiota, käsikirjoittamista ja kuvankäsittelyä.
Sydneyn oopperatalo
Historia
Rakennuksen avasi virallisesti Australian kuningatar Elisabet II 20. lokakuuta 1973. Televisioitu avajaisseremonia sisälsi muun muassa ilotulituksen ja Ludwig van Beethovenin 9. sinfonian esityksen. Utzonia ei ollut kutsuttu, eikä hänen nimeään mainittu tapahtumassa. Oopperatalon ensiesitys oli Sergei Prokofjevin Sota ja rauha.
Carita Forsgren
Forsgrenin esikoisromaani on Kaarina Maununtyttären elämästä kertova Kolmen kuun kuningatar, jonka Otava julkaisi vuonna 2009. Vuonna 2018 Storytel Originals julkaisi Forsgrenilta äänikirjan alkuperäissarjassaan. Jännityksen ja historiallisten aiheiden ohella Forsgrenilta on julkaistu eri genrejä scifiin yhdistäviä romaaneja. Hän on julkaissut myös tieteisnovelleja Portti-lehdessä.
Sydneyn oopperatalo
Historia
Rakennuksen tulotietä ja etupihaa paranneltiin vuosina 1986–1988. Utzon palkattiin vuonna 1999 kehittämään rakennukselle suunnitteluperiaatteet, joita noudatettaisiin kaikissa myöhemmissä rakennustöissä rakennuksen arkkitehtonisen eheyden turvaamiseksi. Utzonin ensimmäinen toimenpide oli uudistaa vastaanottosali, joka nimettiin vuonna 2004 Utzon Roomiksi.
Vuonna 2006 valmistui Utzonin johtama ulkotilojen muutostyö. Sen yhteydessä rakennuksen länsipuolelle lisättiin lasi-ikkunat, joiden läpi teatterin aulasta pystyi näkemään Sydneyn satamaan. Sisätilojen kunnostuksen yhteydessä rakennukseen sijoitettiin ensimmäinen hissi ja liukuportaat. Utzon uusi myös vanhentunutta ja riittämättömäksi käynyttä oopperasalia.
Kuvaus
Sydneyn oopperatalo on mitoiltaan 185 × 120 metriä. Siinä on noin tuhat huonetilaa. Huonetiloihin sisältyy viisi teatterisalia, viisi harjoitustilaa, kaksi pääeteistä, neljä ravintolaa, kuusi baaria sekä useita matkamuistomyymälöitä.
Esityskäytössä olevat salit istumapaikkoineen:
Konserttisalissa sijaitsevat oopperatalon suuret urut, jotka ovat maailman suurimmat mekaaniset urut. Uruissa on yhteensä 10 244 pilliä.
Oopperatalon ulkokatossa on yli miljoona valkoista keraamista laattaa, jotka on valmistettu Ruotsissa. Vaikka laatat on viimeistelty itsepuhdistuviksi, niitä on ajoittain huollettava ja vaihdettava.
Käyttö
Sydneyn oopperatalossa toimivat Australian ooppera, Australian kamariorkesteri, Sydneyn teatteri, Sydneyn sinfoniaorkesteri ja Australian baletti. Rakennus on yksi maailman aktiivisimmista esittävän taiteen keskuksista. Siellä järjestetään vuosittain jopa 2500 esitystä, joihin tulee noin 1,5 miljoonaa katsojaa. Vierailijoita rakennuksessa käy vuosittain neljä miljoonaa, ja opastetuille kiertokäynneille osallistuu 200 000 vierailijaa.
Frédéric Passy
thumb|right|185px|Frédéric Passy
Frédéric Passy (20. toukokuuta 1822, Pariisi Ranska – 12. kesäkuuta 1912 Neuilly-sur-Seine Ranska) oli ranskalainen poliitikko, joka omisti koko elämänsä rauhanaatteelle. Hänelle myönnettiin ensimmäinen Nobelin rauhanpalkinto vuonna 1901.
Tausta
Passy syntyi sukuun, jonka jäsenet olivat loistaneet politiikassa ja tieteen maailmassa. Hänen setänsä Hippolyte Passy oli kuningas Ludvig Filipin (1830–1848) sekä Napoleon III:n (1848–1852 hallituksen ministerinä. Frédéric Passy opiskeli juristiksi ja hänestä tuli korkeimman hallinto-oikeuden (Conseil d'État) virkamies ennen antautumistaan sanomalehtityölle. Hän palasi myös yliopistomaailmaan opiskelemaan kansantaloutta ja hänestä tuli vuonna 1857 ekonomisti.
Työ rauhan puolesta
Passy saavutti mainetta esseistään ja Montpellier’n yliopiston luennoistaan kokoamallaan teoksella Leçons d'économie politique. Siinä hän julistautui vapaakaupan puolestapuhujaksi ja Richard Cobdenin seuraajaksi. Vuonna 1877 hänet valittiin jäseneksi tieteelliseen seuraan Académie des sciences morales et politiques, joka on yksi Institut de Francen viidestä akatemiasta.
Samaan aikaan kun Passy toimi Le Temps -sanomalehdessä erityisen voimakkaasti estääkseen Preussin ja Ranskan välisen sodan, hän perusti Kansainvälisen liiton rauhan puolesta (Ligue Internationale de la Paix) -järjestön 1867. Vuonna 1870 hän perusti Kansakuntien välisen sovitteluyhdistyksen (Société d'arbitrage entre les Nations), joka oli tavallaan Kansainliiton ja etenkin Yhdistyneiden Kansakuntien edeltäjä. Tämän jälkeen vuonna 1889 hän perusti Kansainvälisen unionin rauhan puolesta (Union Internationale pour la paix), jonka tarkoituksena oli lähentää poliittisesti Ranskaa ja Britanniaa.
Passy valittiin kansanedustajaksi vuosien 1881 ja 1885 vaaleissa. Hän ei tullut valituksi enää vuonna 1889, koska vastusti Jules Ferryn kolonialistista politiikkaa. Hän jäi historiaan myös kansanedustajana, joka halusi kieltää sodat. Hänen aikaansaannoksenaan oli myös työntekijät hyvin huomioiva työtapaturmalaki.
Vuonna 1888 hän johti ranskalaisten kansanedustajien delegaatiota kokouksessa, josta tuli historiallinen. Hän tapasi William Randal Cremerin (Nobelin rauhanpalkinto vuonna 1903), joka johti Britannian parlamentin delegaatiota. Tämän kokouksen seurauksena Ranskan, Britannian, Italian, Espanjan, Tanskan, Unkarin, Belgian ja Yhdysvaltojen edustajat perustivat Parlamenttien välisen liiton (Union interparlementaire (UIP), Inter-Parliamentary Union (IPU)). Frédéric Passy valittiin uuden järjestön ensimmäiseksi puheenjohtajaksi.
Hän sai Nobelin rauhanpalkinnon yhdessä Punaisen Ristin perustajan, sveitsiläisen Henri Dunant'n kanssa 10. joulukuuta 1901. Palkinto myönnettiin tuolloin ensimmäisen kerran.
Sami Kontio
Sami Kontio (s. 1972) on suomalainen taitolentäjä.
Kontio sai lentolupakirjan toukokuussa 2002 ja voitti kesällä Sportsman-luokassa Suomessa hopeaa ja pohjoismaisessa kisassa kultaa. Vuoden 2009 elokuussa hän sijoittui kahdeksanneksi Silverstonessa, Englannissa pidetyissä Unlimited-luokan taitolennon MM-kisojen vapaaohjelmassa, ja oli kokonaistuloksissa sijalla 27.
Kilpailusaavutukset
2007 (Advanced luokka)
2006
2005 ei kilpaillut, kone rakennettiin uusiksi
2004 (Advanced luokka)
2003 (Advanced luokka)
Tatu Vanhanen
Tatu Vanhanen (17. huhtikuuta 1929 Vuoksenranta – 22. elokuuta 2015 Nurmijärvi) oli suomalainen politiikantutkija ja professori.
Elämä ja ura
Vanhanen syntyi Vuoksenrannassa Karjalankannaksella ja vietti nuoruutensa Someron Kaurakedossa, mihin hänen vanhempansa asettuivat sotien jälkeen.
Vanhanen opiskeli Alkio-opistossa ja suoritti sanomalehtimiestutkinnon Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa vuonna 1955 ja työskenteli 1950- ja 1960-luvuilla toimittajana mm. Keskisuomalainen-lehdessä ja päällikkönä Maalaisliiton sanomalehdille uutisia välittäneessä Sanomakeskuksessa sekä Keskustapuolueen tiedotus- ja tutkimusosaston päällikkönä. Noihin aikoihin hän toimi myös Tukimies-nimisen lehden päätoimittajana. Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa hän suoritti myös yhteiskuntatieteiden kandidaatin tutkinnon 1958 ja lisensiaatintutkinnon 1963 ja oppilaitoksen muututtua Tampereen yliopistoksi väitteli siellä tohtoriksi vuonna 1968.
Tieteellisellä urallaan Vanhanen toimi valtio-opin apulaisprofessorina Jyväskylän yliopistossa vuosina 1969–1972 ja Tampereen yliopistossa vuosina 1974–1992. Hän oli myös Helsingin yliopiston yleisen valtio-opin dosentti vuosina 1972–1995.
Tatu Vanhasen poika on Suomen pääministerinä 2003–2010 toiminut Matti Vanhanen.
Demokratisoituminen
Vanhasen pääasiallisena tieteellisen mielenkiinnon kohteena oli 1970-luvulta 2000 luvulle demokratisoitumisen edellytysten tutkimus, josta hän julkaisi tänä aikana useita kirjoja englanniksi, viimeisimmät 2000-luvulla. Tästä aiheesta Vanhanen keräsi enimmillään parin sadan vuoden ajalle ulottuvan aikasarja-aika-aineiston, jossa oli laskettuna hänen kehittämänsä demokratisoitumisindeksin arvoja eri maista. Eräs hänen läheisistä tutkimuskohteistaan oli Intia.
Geenien tulo yhteiskuntatieteisiin ja valtioittaiset älykkyysosamäärät
Vanhasen toinen, paljon kiistelyä herättänyt tutkimusaihe, johon hän keskittyi eläkkeellä ollessaan, oli sosiobiologian ja evoluutioteorian soveltaminen yhteiskuntatieteisiin. Tästä aihepiiristä hän kirjoitti yhdessä Yrjö Ahmavaaran kanssa teoksen Geenien tulo yhteiskuntatieteisiin.
Yhdessä Richard Lynnin kanssa Vanhanen julkaisi kaksi kirjaa IQ and the Wealth of Nations ja IQ and Global Inequality, joissa esitetään erojen eri valtioiden vauraudessa selittyvän valtioiden väestöjen välisillä älykkyysosamäärän eroilla. Yhteiskuntatieteiden tutkimusmetodien professori Pertti Tötön mukaan Lynnin ja Vanhasen määrittämät valtioiden keskimääräiset älykkyysosamääräarviot ennustavat erittäin hyvin valtioiden menestystä kouluosaamista mittaavassa PISA-testissä, mikä hänestä viittaa siihen, että nämä valtioittaiset älykkyysosamääräarviot olisivat melko oikeita.
Vanhasen mukaan myös Etelä-Euroopan maiden velkaongelmat selittyvät eteläeurooppalaisten muita eurooppalaisia matalammalla ÄO:lla. Hänen mukaansa korkeamman keskimääräisen ÄO:n maat ovat hoitaneet asiansa paremmin kuin matalamman ÄO:n maat. Vanhanen viittaa tässä Richard Lynnin kanssa kirjoittamaansa kirjaan Intelligence: A Unifying Construct for the social Sciences jonka mukaan Espanjan, Italian, Kreikan, Kyproksen ja Portugalin, ja 11 muun euromaan välillä on 3,7 pisteen ero. Välimeren maiden ÄO:n keskiarvo on 94,6 ja muiden 98,3.
Syksyllä 2004, Matti Vanhasen ollessa pääministerinä, Tatu Vanhasen lausunnoista Helsingin Sanomissa nousi kohu. Lehden Kuukausiliite julkaisi haastattelun, jossa Vanhanen kertoi tutkimustuloksistaan ja näkemyksistään. Tulokset oli julkaistu jo kaksi vuotta aiemmin kirjassa IQ and the Wealth of Nations. Tuolloisen vähemmistövaltuutettu Mikko Puumalaisen mielestä puheet olivat "hyvin kyseenalaisia" sekä "hyvin lähellä rasismin perusideologiaa". Hän piti puheita rikostutkintakynnyksen ylittävänä kiihottamisena kansanryhmää vastaan. Valtakunnansyyttäjä teki kuitenkin päätöksen, että Vanhasen puheiden takia ei aloiteta rikostutkintaa.
Mirada de mujer
Mirada de mujer on televisioyhtiö TV Azteca:n esittämä meksikolainen TV-sarja. Sen päärooleissa ovat Angélica Aragón, Ari Telch ja Fernando Luján.
Kuopion uimahalli
thumb|Kuopion uimahalli keväällä 2012. Kuopion uimahalli oli Kuopion Hatsalan kaupunginosassa vuosina 1969–2020 sijainnut uimahalli. Se rakennetiin vuonna 1969, suunnittelijoina Seppo Ruotsalainen ja Esa Malmivaara. Halli oli valmistuessaan Suomen suurin uimahalli, kokonaistilavuudeltaan 36 100 kuutiometriä. Hallissa oli kuusiratainen 50 metrin allas, joka oli mahdollista jakaa välisillalla 12:ksi 25 metrin radaksi, sekä opetusallas. Hallissa oli kolmen metrin ponnahduslauta sekä kerroshyppyjä varten 3, 5, 7,5 ja 10 metrin hyppytasot.
Uimahallissa tehtiin maailmanennätyksiä, muun muassa Kuopion Uimaseura 24 tunnin uinnissa. Suomen ensimmäisen maailmanennätyksen teki Jani Sievinen 200 metrin sekauinnissa lyhyellä altaan mitalla (25 m).
Hallin yleisökapasiteetti oli noin 950 henkilöä. Täysi katsomo saavutettiin monesti pellehyppynäytöksissä ja muutamassa vesipallon miesten SM-sarjaottelussa.
Halli kävi sittemmin liian pieneksi kilpailutoimintaan ja rapistui huonokuntoiseksi, joten sen lähistölle suunniteltiin uusi halli. Uusi Kuntolaakson uimahalli rakennettiin Niiralan Montun tontille jäähallin viereen, ja otettiin käyttöön elokuussa 2020. Kuopion vanha uimahalli purettiin saman vuoden lopulla. Ennen uimahallin purkua siellä järjestettiin katutaidefestivaali, jossa koko rakennus maalattiin täyteen graffiteja.
Päivi Tikkanen
Päivi Marja Sinikka Tikkanen (o.s. Kunttu, s. 19. tammikuuta 1960 Savitaipale) on suomalainen kestävyysjuoksija.
Tikkasella on yhteensä 22 ratamatkojen Suomen mestaruutta Kalevan kisoista joista 10 tuli peräkkäin 3 000 metrin juoksusta. Lisäksi hänellä on neljä Suomen mestaruutta maastojuoksussa ja yksi puolimaratonilla. Himmeämpiä mitaleita Suomen-mestaruuskilpailuista hänellä on 24 kappaletta ja henkilökohtaisia SM-mitaleita yhteensä 49 kappaletta. Vielä 41-vuotiaana vuonna 2001 hän juoksi pronssille Kalevan kisoissa 5 000 metrillä. Tikkanen on eniten mitaleita ja Kalevan malja -pisteitä kerännyt yleisurheilija. Suomi–Ruotsi-maaotteluun Tikkanen osallistui 16 kertaa joissa kertyi yhteensä 27 kilpailua.
Kansainvälisellä tasolla Tikkanen menestyi parhaiten 3 000 metrin juoksussa josta hänellä on neljäs sija Tokion MM-kisoista 1991 ja kuudes sija Splitin EM-kisoista 1990. Tokion MM-kisoissa Tikkanen juoksi vieläkin voimassa olevan Suomen ennätyksen 8.41,30. Puolimaratonin MM-kisoissa 1992 Tikkanen sijoittui sijalle 13. Vuonna 1989 hän voitti Berliinin maratonin silloisella Suomen ennätys -ajalla 2.28.45.
Tikkanen edusti Viipurin Urheilijoita ja häntä valmensi myös kestävyysjuoksijana tunnettu miehensä Esa Tikkanen.
Jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailut 1981
Lopputulokset
A-sarja
B-sarja
Länsi-Alpit
Länsi-Alpit on Alppien vuoriston länsiosa. Se ulottuu neljän valtion alueelle: Monaco, Ranska, Italia ja Sveitsi. Länsi-Alpit ovat tyypillisesti korkeampia kuin Itä-Alpit.
Alueen itäraja vedetään usein Reinin laaksosta Splügeninsolaan ja siitä etelään Italian Comojärvelle asti.
Aluejako
Vanhan jaon mukaan Alppien 26 alueesta 14 on Läntisillä Alpeilla. thumb|300px|Alppien aluejako 1924
thumb|400px| Länsi-Alppien aluejako 2006. Länsi-Alpeille ei ole samanlaista vakiintunutta aluejakoa kuin Itä-Alpeille. Oheinen jako on Itävallasta vuodelta 2006, ja siinä länsiosa jaetaan 27 alueeseen.
Strukturalismi
Strukturalismi on useissa – varsinkin humanistisissa ja yhteiskunnallisissa – tieteissä vaikuttanut lähestymistapa, joka korostaa rakenteen merkitystä kokonaisuuden ymmärtämisessä. Strukturalismissa huomio kiinnitetään peruselementteihin, joista korkeamman tason kielellisten, sosiaalisten tai kulttuuristen rakenteiden voidaan ajatella muodostuvan. 1900-luvun strukturalismin lähtökohtana pidetään monesti sveitsiläisen kielitieteilijän Ferdinand de Saussuren postuumissa, vuonna 1916 ilmestyneessä kirjassaan Yleisen kielitieteen kurssi esittämiä ajatuksia. Esimerkiksi psykologiassa strukturalistit yrittävät hajottaa psyykkiset prosessit joihinkin peruselementteihin, jotka sitten muodostavat monimutkaisempia mentaalisia rakenteita. Aikanaan psykologeja innosti tähän fyysikkojen ja kemistien menestys, kun nämä pystyivät erittelemään molekyylien atomirakennetta. Strukturalismi on vaikuttanut voimakkaasti myös kulttuuriantropologiassa, jossa suuntausta edustaa muun muassa Claude Lévi-Strauss.
Kirjallisuudentutkimuksessa strukturalismi on tekstin rakennetta korostava tutkimussuunta. Arkkitehtuurissa strukturalismi tarkoitti sitä, että tukirakenteita tai esimerkiksi ilmastointia ei yritetty peittää vaan jätettiin ulkoasuun luomaan ilmettä. Taloustieteessä strukturalismi oli valtavirran ulkopuolella ollut suuntaus, joka oli lähestymistavaltaan valtavirtaa selvästi vähemmän matemaattinen, historiallisempi ja sosiologisempi, poliittisesti radikaalimpi, ja enemmän yhteiskunnan rakenteisiin keskittyvä.
Zinkensdammin metroasema
thumb|Zinkensdammin metroasema
Zinkensdammin metroasema on Tukholman metron metroasema. Se on eräs Tukholman metron punaisen linjan asemista ja avattiin liikenteelle 5. huhtikuuta 1964. Asema sijaitsee Södermalmilla Hornstullin ja Mariatorgetin asemien välissä.
Vuonna 2013 asemaa käytti arkisin 13 700 matkustajaa päivässä.
Jonathan Taylor Thomas
Jonathan Taylor Thomas (s. 8. syyskuuta 1981) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja aiempi lapsitähti ja teini-idoli. Hänet tunnettiin hyvin roolistaan tilannekomediasarjassa Koti kuntoon sekä nuoren Simban ääniroolista Disneyn Leijonakuninkaassa.
Aiempi elämä
Syntymänimeltään Jonathan Taylor Weiss syntyi Bethlehemissä Pennsylvaniassa Claudine Weissin (o.s. Gonsalves) ja Stephen Weissin lapseksi. Hänen vanhempansa kuitenkin erosivat pojan ollessa seitsemän, vuonna 1989. Thomasin setä on näytelmäkirjailija-näyttelijä Jeff Weiss.
Ura
Vuonna 1990 Thomas sai roolin Kevin Bardyna lyhytikäisessä televisiosarjassa The Bradys. Vuonna 1991, kymmenvuotiaana, hän sai roolin Randall William "Randy" Taylorina televisiosarjassa Koti kuntoon. Hän jatkoi näyttelemistä sarjassa teinivuosiinsa asti, mutta jätti sarjan vuonna 1998 aikeinaan keskittyä enemmän opiskeluun. Sarjan aikana hän myös antoi äänensä nuorelle Simballe vuoden 1994 Disney-elokuvaan Leijonakuninkaaseen.
Thomas näytteli elokuvissa Jouluksi kotiin, Viikari vauhdissa, Tom ja Huck, Pinokkion seikkailut, Villi Amerikka, Common Ground, Walking Across Egypt ja Speedway Junky. Hän oli myös vierailevassa roolissa ABC:n tilannekomediassa Teinitytön kasvatusopas aikaisin vuonna 2004, ja esiintyi myös vuosina 2002 ja 2004 sarjassa Smallville. Vuonna 2005 hän vieraili etsivädraamassa Veronica Mars.
Reason 6
Reason 6 on Propellerhead Softwaren kehittämä audiotyöasemaohjelmisto (DAW, Digital Audio Workstation). Musiikki tuotetaan äänittämällä ja miksaamalla audiota ja/tai MIDI:ä. Kappaleen voi renderöidä MP3-, WAV- tai Ogg Vorbis -tiedostomuotoihin. Teoksen voi tallentaa myös Reasonin omaan .rns-projektitiedostoon myöhempää työstämistä varten.
Reason on pattern-pohjainen musiikkisekvensseri, jossa kappaleet luodaan osista (pattern) käyttäen eri työkaluja. Patterneista kootaan kokonaisuus Sequencer-ikkunaan. Uudemmat versiot ovat suuntautuneet monipuoliseen musiikintuotantoon, kun taas vanhemmat versiot (versio 4 ja vanhemmat) olivat tracker-henkisempiä ja enemmän konemusiikkiin soveltuvia.
Kielitoimisto
Kotimaisten kielten keskuksella on lakiin perustuva velvollisuus kehittää ja huoltaa kotimaisia kieliä ilmaisuvälineinä, ja kielenhuolto-osasto vastaa tästä tehtävästä suomen kielen osalta. Kielitoimisto toimii kielenhuoltoviranomaisena, joka ohjaa ja kehittää suomen yleiskieltä.
Historiaa
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran yhteydessä oli toiminut jo vuodesta 1903 kolmimiehinen kielitieteellinen valiokunta. Vuonna 1927 sitä laajennettiin Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kielivaliokunnaksi, ja sen oli määrä ohjata kaikkia suomalaisia oikeakielisyysasioissa. Vuonna 1945 valiokunnan yhteyteen perustettiin kielitoimisto, ja vuonna 1949 kielivaliokunta eli tuolloin kielilautakunta siirrettiin valtion ja Suomen Akatemian alaisuuteen. SKS:n Nykysuomen laitos siirtyi Suomen Akatemian suojiin vuonna 1960 ja kielitoimisto 10 vuotta myöhemmin. Vuonna 1976 perustettiin opetusministeriön alaisuuteen Kotimaisten kielten tutkimuskeskus (Kotus), johon Nykysuomen laitos siirrettiin Suomen Akatemiasta. Keskuksen nimi lyheni vuonna 2012 Kotimaisten kielten keskukseksi.
Salamapartio Kantalahteen
Salamapartio Kantalahteen on Pentti H. Tikkasen kirjoittama sotaromaani.
Géza Lakatos
Géza Lakatos (30. huhtikuuta 1890 Budapest, Unkari – 21. toukokuuta 1967 Adelaide, Australia) oli unkarilainen kenraali, joka toimi Unkarin pääministerinä toisen maailmansodan aikana elokuusta lokakuuhun 1944.
Lakatos oli Unkarin sotilasattašeana Prahassa 1928–1934. Toisessa maailmansodassa hän toimi elokuusta 1943 alkaen Unkarin toisen armeijan sekä huhti–toukokuussa 1944 lyhyesti ensimmäisen armeijan komentajana. Hänen sotilasarvonsa oli kenraalieversti. thumb|left|Unkarin uusi pääministeri, kenraali Géza Lakatos, vannoo virkavalaansa [[Unkarin parlamentti|Unkarin parlamentissa Budapestissä 29. elokuuta 1944.]] Lakatosista tuli pääministeri, kun saksalaismielinen Döme Sztójay syrjäytettiin valtionhoitaja Miklós Horthyn tuella 29. elokuuta 1944. Lakatos perusti sotilashallituksen, joka muun muassa määräsi pysäyttämään Sztójayn käynnistämät Unkarin juutalaisten kuljetukset Saksaan. Lakatos aloitti rauhantunnustelut länsiliittoutuneiden ja lopulta myös Neuvostoliiton kanssa. Horthy julisti 15. lokakuuta Unkarin tehneen aselevon liittoutuneiden kanssa. Saksalaiset kuitenkin vastasivat tähän kaappaamalla hänen poikansa Miklós Horthy nuoremman panttivangiksi ja kiristivät Horthyn antautumaan heille. Tämän seurauksena äärioikeistolainen Nuoliristi-puolue suoritti 16. lokakuuta saksalaisten tukeman vallankaappauksen, ja perusti Unkariin nukkehallituksen, joka jatkoi sotaa. Lakatos jäi saksalaisten vangiksi.
Sodan jälkeen Lakatos asui Unkarissa, kunnes vuoden 1956 kansannousun aikana hän pääsi lähtemään maasta. Hän asettui Australiaan ja asui siellä loppuikänsä.
Manuel Alcalde
Manuel Alcalde Fornieles (31. joulukuuta 1956 Guadix – 23. huhtikuuta 2004 Guadix) oli espanjalainen kävelijä. Hän kilpaili 50 kilometrin kävelyssä vuoden 1984 kesäolympialaisissa Los Angelesissa sijoittuen yhdeksänneksi. Hän osallistui samaan tapahtumaan vuoden 1988 kesäolympialaisissa Soulissa jääden 25. sijalle.
Mihara
Mihara on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūgokun alueella Hiroshiman prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin keskiosassa Seton sisämeren rannikolla Nutajoen suulla. Kaupunkiin kuuluu osa Kibin ylängöstä ja muun muassa Sagishiman saari. Miharassa on 93 161 asukasta (marraskuussa 2019) ja sen pinta-ala on 471,55 neliökilometriä.
Mihara kehittyi vanhastaan San’yōdō-tien varren liikenteen solmukohtana. Sengoku-kaudella vuonna 1582 Kobayakawa Takakage perusti sinne linnan, mikä jälkeen se kasvoi linnanaluskaupunkina ensin Kobayakawa-klaanin ja myöhemmin 1600-luvulta Asano-klaanin hallinnassa osana Hiroshiman daimiokuntaa. 1920-luvulta lähtien kaupunkiin sijoittui teollisuutta, etenkin tekokuitujen valmistusta ja myöhemmin esimerkiksi sementti-, kone- ja elintarviketeollisuutta. Kaupunkiin kuuluvilla maaseutualueilla tärkeitä elinkeinoja ovat riisin ja hedelmien viljely sekä karjatalous, Sagishiman saarella tuotataan mikan-mandariineja. Kaupungissa toimii Hiroshiman prefektuurin yliopiston kampus, entinen terveys- ja hyvinvointialan ammattikorkeakoulu. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Miharalle myönnettiin vuonna 1936, minkä jälkeen kaupunki on kasvanut useiden kuntaliitosten myötä. Vuonna 2005 siihen liitettiin Daiwan, Hongōn ja Kuin maaseutukaupungit.
Miharan kulttuuriperintöön kuuluvat Miharan linnan raunioiden lisäksi muun muassa Buttsū-jin ja Beisan-jin buddhalaiset temppelit. Mitsuki Hachiman-gūn pyhäkkö taas tunnetaan kirsikankukistaan. Osa kaupungista kuuluu Seton sisämeren kansallispuistoon. Miharaa palvelevat suurnopeusjunalinja San’yō Shinkansen sekä JR Nishi-Nihonin San’yō-päälinja ja Kure-linja. Kaupungin länsiosassa toimii Hiroshiman lentoasema.
Tuhoojapartio
Tuhoojapartio on Pentti H. Tikkasen kirjoittama sotaromaani.
Cuando seas mía
Mirada de mujer on televisioyhtiö TV Aztecan esittämä meksikolainen TV-sarja. Sen päärooleissa ovat Silvia Navarro ja Sergio Basañez.
Berner (suku)
Berner-nimisiä sukuja on ollut Suomessa ainakin kolme:
1700-luvulla Suomessa vaikuttanut saksalaissyntyinen arkkitehti Samuel Berner ei kuulunut mihinkään edellä mainituista suvuista.
Sören Bernerin suku
Tunnetuimman suomalaisen Berner-suvun kantaisä oli Norjasta 1800-luvulla tullut kauppias Sören Berner, joka asettui Suomeen ja perusti elintarvikkeiden kuljetusyrityksen, josta syntyi nykyinen Berner Oy.
Azuchin linna
Azuchin linna oli japanilaisen daimion Oda Nobunagan vuosina 1576–1579 Biwajärven rannalle Ōmin provinssiin rakennuttama linna. Se kohosi vuorella, jolta oli helppo valvoa Kiotoon johtavaa tietä. Linna rakennettiin ensisijaisesti sotilaallisiin tarkoituksiin, mutta se toimi myös Nobunagan residenssinä. Nobunaga teki seppukun vuonna 1582, minkä jälkeen puinen linna paloi maan tasalle. Nykyisin siitä on jäljellä vain rauniot, jotka sijaitsevat Shigan prefektuurin Ōmi-Hachimanin kaupungissa entisen Azuchin maaseutukaupungin alueella.
Japanin historian Azuchi-Momoyama-kausi on nimetty Azuchin linnan ja Toyotomi Hideyoshin rakennuttaman Fushimin eli Momoyaman linnan mukaan. Loisteliaat linnat ovatkin nousseet aikakauden merkittävimmäksi symboliksi.
Historia
280px|pienoiskuva|Azuchin linnan asemapiirros 280px|pienoiskuva|Näkymä Biwajärvelle Azuchivuorelta
Rakentaminen
Azuchin linnan rakentaminen sijoittuu Azuchi-Momoyama-kaudelle Sengoku-kauden loppuun, jolloin kolme voimakasta daimiota – Oda Nobunaga, Toyotomi Hideyoshi ja Tokugawa Ieyasu – kamppailivat yhdistääkseen hajaannukseen joutuneen Japanin. Nämä hallitsijat olivat ”vahvoja, itsevaltaisia ja vauraita”; heillä ei ollut tarvetta sopeutua vanhoihin perinteisiin, vaan luoda omia, saavutuksiaan kuvaavia arkkitehtuuri- ja taidemonumentteja. Linnan sijainti Biwajärven rannalla kohoavalla kukkulalla Kioton lähistöllä oli strategisesti valittu. Siltä Japanin voimakkaimmaksi daimioksi noussut Nobunaga kykeni sekä valvomaan pohjois-etelä- ja itä-länsisuuntaisia pääteitä että vierailemaan keisarinhovissa.
Linnan kolme ja puoli vuotta kestäneet rakennustyöt aloitettiin helmikuussa 1576. Linnan rakentaminen oli mittakaavaltaan valtava hanke, jollaista Japani ei ollut nähnyt vuosisatoihin. Rakennustöihin osallistui työntekijöitä laajalta alueelta Kansaista ja sen ympäristöstä. Töitä valvoi läheisen Sawayaman linnan herra Tanba Nagahide. Linnan ja kaupungin välille kaivettiin sata metriä leveä vallihauta. Kiviperustusten- ja muurien sekä puurakenteisen linnan rakentaminen tapahtui lähes samanaikaisesti, sillä rakenteet esivalmistettiin puuseppien verstaissa ennen niiden kokoamista paikan päällä. Rakennusmateriaaleja otettiin myös shōgun Ashikaga Yoshiakin palatsista, jonka Nobunaga oli aiemmin rakennuttanut.
Linnan puurakenteisten osien rakentamisesta vastasi Shinchō kōkin mukaan rakennusmestari (daikugashira) Okabe Mataemon, joka oli saavuttanut Nobunagan kunnioituksen rakennettuaan vuonna 1573 suuren, Biwajärven hallintaan tarkoitetun laivan. Melbournen yliopiston professori Coaldrake toteaa, että siirtyminen erikoisesta laivasta Azuchin linnan ”kelluvaan, unenomaiseen” arkkitehtuuriin oli helppo. Okabe ja hänen sukunsa olivat temppeliarkkitehtuurin tulkitsijoita; linnan detaljiikka ja rakenteet heijastelivatkin sekä vanhempaa ja suorakulmaisempaa wayō-tyylisuuntaa että kaarevampaa, kiinalaisvaikutteista zenshūyō-tyylisuuntaa.
Linnan arkkitehtuurin kruunasivat kullatut ja lasitetut kattotiilet, joiden tuottamiseen värvättiin Shinchō kōkin mukaan Kiinasta Ikkan-niminen tiilintekijä. Tiilet valmistettiin Narassa. Räystäiden kulmien tiilet päällystettiin lehtikullalla, pääosa muista tiilistä oli sinisiä mutta korostukseen käytettiin moninkertaista tumman- ja kirkkaanpunaista sekä keltaista lasitusta. Näiden Ming-dynastiassa kehitettyjen tekniikoiden myötä Japanin tiilinvalmistustaito eteni huomattavasti.
Linnan ympärille perustettiin kaupunkiasutus, joka pohjautui aiempaan kylärakenteeseen. Nobunaga antoi kaupungille 13 sääntöä, joihin kuului ”vapaat markkinat ja avoimet killat” (rakuichi rakuza); kaupunkia ei jaettu kauppiaiden asuinalueeseen ja erilliseen markkina-alueeseen. Tämän vuoksi Azuchia on pidetty ensimmäisenä esimodernina japanilaisena linnakaupunkina, mutta sillä oli myös aiemman Sengoku-kauden kaupunkien piirteitä, kuten mutkikkaat kadut, jotka helpottivat puolustautumista.
Linnan valmistuttua jesuiitta Gnecchi Organtino seurueineen kävi tutustumassa siihen. Nobunaga oli heidän vierailuunsa tyytyväinen ja tarjosi heille alueelta paikkaa talolle ja kirkolle. Linnasta on säilynyt myös jesuiitta Luís Fróisin kuvaus. Frois kehuu estoitta linnan ”vahvoja ja hyvin rakennettuja muureja” ja tornin ”jaloa ja upeaa ulkonäköä”.
Tuho
Nobunaga kuoli kapinoineen kenraalinsa Akechi Mitsuhiden vallankaappausyrityksen yhteydessä Honnō-jin temppelissä Kiotossa vuonna 1582. Akechin joukot ryöstivät Azuchin linnan kolme päivää salamurhan jälkeen. Nobunagan joukot tappoivat Akechin, linna syttyi kahakassa tuleen ja paloi maan tasalle. Tulipalo kesti päiviä. Ei tiedetä, poltettiinko linna tarkoituksella vai syttyikö se vahingossa. Tämän jälkeen Oda-klaani asui paikalla muutaman vuoden ajan, mutta vuonna 1585 Nobunagan poika Nobukatsu hävisi Toyotomi Hideyoshille Komakin ja Nagakuten taistelussa, ja linna jäi tyhjilleen. Sen raunioista on huolehtinut nykypäivään saakka Nobunagan perustama Sōken-jin buddhalainen temppeli.
Nykytila ja tutkimus
280px|pienoiskuva|Azuchivuori ilmakuvassa vuonna 1982
Linnasta on jäljellä muurien, keskustornin (tenshu), porttien ja ulkovarustusten kiviperustuksia. Linnan raunioista tehtiin historiallinen kohde vuonna 1926 ja erityinen historiallinen kohde  vuonna 1952. Linnan tutkimus ja kunnostus aloitettiin 1940-luvulla. Vuonna 1989 käynnistyi 20 vuoden pituinen tutkimus- ja kunnostushanke, jonka tarkoituksena oli edesauttaa linnan säilymistä ja laajamittaisempaa käyttöä.
Laajin linnan arkkitehtuurista kertova kirjallinen lähde on Ōta Gyūichin Edo-kauden alussa toimittama, varhaisemmista lähteistä koottu Nobunagan elämäkerta Shinchō kōki, johon sisältyy linnan tornin kuvaus. Siitä on eri versioita, mutta ne kaikki perustunevat vierailuun linnassa vuonna 1579. Eri versioissa jotkin tornin huipun koristelua koskevat yksityiskohdat poikkeavat toisistaan.
Merkittävin työ linnan rekonstruoimiseksi on tehty vuoden 1976 jälkeen, kun Nagoyan teknillisen yliopiston arkkitehtuurin professori Akira Naitō julkaisi siitä sarjan laatimiaan piirustuksia. Ne perustuivat alun perin 1700-luvun kopioon Kagan provinssin daimion rakentajamestarin Ikegami Uhein vuonna 1670 laatimasta Tenshu sashizu -piirustuskääröstä, johon on kuvattu tuntemattoman, seitsenkerroksisen linnan pohjapiirustuksia ja detaljeja. Naitōn mukaan käärössä kuvattu linna vastasi Azuchin linnan arkeologista todistusaineistoa ja Shinchō kōkin kuvausta siitä.
Naitōn tutkimus sai aikaan yhden Japanin arkkitehtuurintutkimuksen vilkkaimmista kiistoista. Arkkitehtuurin historian tutkija Miyakami Shigetaka julkaisi pian omat analyysinsa ja piirustuksensa, jotka haastoivat Naitōn tulkinnan. Shigetakan mukaan Tenshu sashizu perustui Shinchō kōkiin eikä ollut sen sisältöä tukeva itsenäinen lähde. Naitōn ja Shigetakan johtopäätökset linnan ulkoarkkitehtuurista ovat kuitenkin yhtäpitäviä. Joka tapauksessa kiista kiinnitti huomion Azuchin linnaan oman aikansa arkkitehtuurin huipentumana. Kiistaa ei ole ratkaistu, mutta Naitōn versiota esitellään laajalti linnaa käsittelevissä julkaisuissa. Linnan ylimmistä kerroksista tehtiin myös Sevillan maailmannäyttelyyn vuonna 1992 rekonstruktio, joka perustui Naitōn tulkintaan.
Azuchin linnasta on rakennettu alkuperäisen kokoinen kopio Azuchi-Momoyama bunkamura -teemapuistoon.
Arkkitehtuuri
280px|pienoiskuva|Linnan kopio Azuchi-Momoyama bunkamura -teemapuistossa 280px|pienoiskuva|Linnan raunioille johtavat kiviportaat (Ōtemichi)
Azuchin linnan arkkitehtuuri poikkesi radikaalisti aiemmista japanilaisista linnoista, joita oli hallinnut pikemminkin hillitty, mustavalkoinen tai luonnonmateriaaleja hyödyntävä zenestetiikka. Se sopi huonosti vallan ja vaurauden esilletuomiseen, joten aikakauden hallitsijat hylkäsivät sen ja suosivat hienostelevaa, mahtipontista arkkitehtuuria. Nobunaga tarkoitti linnan paitsi oman poliittisen ja sotilaallisen valtansa myös jumalallisuutensa symboliksi. Linnan arkkitehtuurin eklektismi oli toisaalta osoitus konventioista piittaamattoman Oda Nobunagan luonteesta, toisaalta vallan arkkitehtuurin luomasta teknologisesta logiikasta, jossa hankkeeseen valjastettiin toimijoita useista, pitkälle kehittyneistä rakennusperinteistä (Anōn kivenhakkaajat, kiinalainen tiilienvalmistustaito ja niin edelleen).
Azuchin linnassa käytettiin monia innovaatioita, joita ei ollut Japanin sotilasarkkitehtuurissa aiemmin nähty, kuten useat, sisäkkäiset sisäpihat. Jotkut historioitsijat ovat arvelleet linnan saaneen vaikutteita eurooppalaisilta. Portugalilaisista tavoista innostunut Nobunaga muun muassa käytti portugalilaisia vaatteita ja seurusteli jesuiittalähetyssaarnaajien kanssa. Hänellä oli myös afrikkalainen palvelija, Yasuke.
Maalaukset
Azuchin linnan sisätilat oli koristeltu loisteliain, Kanō Eitokun toteuttamin maalauksin. Eitoku aloitti uuden taiteen tyylisuunnan, jolle luonteenomaista olivat kultaus ja runsas värien käyttö. Azuchin linna oli ensimmäinen Kanō-koulukunnan Azuchi-Momoyama-kaudella tekemistä suurimittakaavaisista tilaustöistä. Myös Osakan linnaan (1585), Jūrakudaihin (1587) ja Fushimin linnaan (1594) tilattiin Kanō-koulukunnalta maalauksia. Vaikka maalaukset olivat linnassa paikoillaan vain alle vuoden ennen sen tuhoa, linnan arkkitehtuurin ja maalausten poikkeuksellisuus on johtanut laajaan huomioon niin Momoyama-kaudella kuin nykyaikanakin.
Linnan huoneista 17 oli koristeltu seinämaalauksin. Niistä 11:ssä oli käytetty luontoaiheita, yhdessä buddhalaisia aiheita ja viidessä kiinalaisia hahmoja. Maalauksista säilyneet kuvaukset ovat yleisluontoisia ja myöhemmät rekonstruktiot spekulatiivisia.