cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Potkuri
Potkuri on siipipyörä, joka muuttaa lapojensa pyörivän liikkeen väliaineen nopeutta kasvattamalla työntövoimaksi. Potkurin voimanlähteenä on yleensä moottori, poikkeuksena esim. gyrokopterin roottori, jonka pyörimisen aikaansaa aluksen liike ilmassa. Potkureita käytetään esimerkiksi lentokoneiden, laivojen ja sukellusveneiden liikuttamiseen. Potkuri on useilla kielillä ”propelli”, joka tulee latinan sanasta propellere, ajaa eteenpäin.
Potkuri muodostuu kahdesta tai useammasta samaan akseliin kiinnitetystä pienestä siivestä, lavasta. Potkurin pyöriessä lapojen eri puolille muodostuu paine-ero ja väliaine kiihtyy suurempaan nopeuteen, joka aiheuttaa potkuriin eteenpäin suuntautuvan voiman.
William Froude kehitti vuonna 1878 lapaelementti-teorian laivojen potkureille, jonka avulla potkurin toiminta voidaan matemaattisesti mallintaa. Venäjällä toiminut puolalainen Stefan Drzewiecki kehitti vuoteen 1892 mennessä teorian ilmassa pyöriville potkureille ja kehitti mm. sukellusveneiden potkureita.
Potkuri luo työntövoimansa kuten lentokoneen siipi ja samalla syntyy vastusmomentti, jonka moottorin tehon tulee ylittää. Vedessä potkurin ongelmiin kuuluvat mm. kavitaatio. Ilmassa lentokonepotkureiden ongelma oli lavan kärjen suuret virtausnopeudet, joissa syntyy tiivistysaaltoja ja virtauksen irtoamista ja sitä kautta värähtelyjä.
thumb|250px|Laivan potkuri
Vanhimmat potkurit olivat ruuvimaisia ja niitä käytettiin veden pumppaamiseen. Suomessa potkureita valmistaa laivateollisuuteen mm. Tevo Oy. thumb|220px|left|[[Marilyn Monroe pitelee lentokoneen potkuria. Yhdysvaltain armeijan viikkojulkaisu YANKin kansikuva 26.6.1945.]]
Japaninmakaki
Japaninmakaki (Macaca fuscata) on makakeihin kuuluva apinalaji.
Levinneisyys
Japaninmakaki on maailman pohjoisimpana elävä apinalaji. Sitä tavataan luontaisesti Kyūshūn, Honshūn ja Shikokun saarilla Japanissa.
Joukko japaninmakakeja siirrettiin vuonna 1972 Yhdysvaltojen Texasiin, lähelle Laredon kaupunkia. Ne ovat runsastuneet alueella ja vieraslajina niistä on ollut siellä paikoitellen haittaa.
pienoiskuva|200px|Japaninmakakeja kuumassa lähteessä.
Elintavat
Kun utelias japaninmakaki keksii jonkin uuden taidon, muut lauman yksilöt omaksuvat sen heti. Siten kaikki makakit ovat ajan myötä oppineet pesemään ruokansa vedessä, erottelemaan riisinjyvät hiekasta, pyydystämään ravintoa vedestä ja lämmittelemään talvella tulen äärellä tai kuumissa lähteissä.
Japaninmakakit elävät luonnossa noin 30-vuotiaiksi ja eläintarhoissa keskimäärin lähes 40-vuotiaiksi.
Yö ja päivä (elokuva)
Yö ja päivä (Night and Day) on Michael Curtizin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1946. Se kertoo säveltäjä-sanoittaja Cole Porterin elämästä, ja pääosaa esittää Cary Grant. Elokuva on nimetty Porterin kappaleen ”Night and Day” mukaan, ja siinä kuullaan monia Cole Porterin tunnettuja lauluja.
Uudempi Porterista kertova elokuva on vuoden 2004 De-Lovely, jossa käsitellään myös tämän homoseksuaalisuutta.
Tom Clancy’s The Division 2
Peli on seuraaja pelille Tom Clancy’s The Division ja sijoittuu Washingtoniin.
Vastaanotto
Peli on saanut IGN:n arvostelussa arvosanaksi 8.5/10.
Suomen armeijan ulkomaalaiset vapaaehtoiset talvisodassa
thumb|Ruotsalaiset vapaaehtoisjoukot olivat pääsääntöisesti sangen hyvin varustettuja talvisodankäyntiin. Talvisodan ulkomaalaiset vapaaehtoiset olivat muiden maiden kansalaisia, jotka vapaaehtoisesti ilmoittautuivat palvelukseen Suomen Puolustusvoimiin talvisodan aikana. Osa heistä saapui Suomeen talvisodan aikana. Talvisodan päättyessä Suomen armeijan palvelukseen oli ilmoittautunut (virallisen tilaston mukaan) noin 11 660 ulkomaalaista. Sotilaallista merkitystä ulkomaalaisista vapaaehtoisista oli käytännössä vain Ruotsista saapuneilla vapaaehtoisilla. Varsinaisiin taistelutoimiin osallistui heidän lisäkseen pieni joukko amerikansuomalaisia. Lisäksi taisteluihin otti osaa karjalaisista ja Inkerin suomalaisista koottu Sissipataljoona 5.
Suomen valtion joutuessa (etenkin syksyllä 1939) vähitellen lisääntyvän painostuksen kohteeksi alkoi, etenkin lähivaltiossa, viritä hiljalleen halu auttaa Suomea. Konkreettisesti tämä tarkoitti muun muassa sitä, että joitakin Ruotsin kansalaisia ilmoittautui mukaan vuoden 1939 kesällä suoritettuihin Karjalankannaksen vapaaehtoisiin linnoitustoimiin. Vasta talvisodan sytyttyä kiinnostus vapaaehtoiseen osallistumiseen sotaan alkoi kasvaa useissa maissa.
Vapaaehtoistarjonta
Suomalaisten oma kiinnostus kohdistui etenkin Ruotsiin ja muihin Skandinavian maihin, mutta odotuksia kohdistui myös muun muassa Unkariin, Isoon-Britanniaan, Ranskaan, Italiaan ja Yhdysvaltoihin. Ilmoittautuneiden määrät olivat jopa huomattavia, mutta lopulta Suomeen saapuneiden määrät jäivät huomattavasti vähäisemmiksi muun muassa kuljetusvaikeuksien, sodan lyhyyden ja poliittistenkin syiden vuoksi. Unkarissa ilmoittautuneita oli yli 25 000, Isossa-Britanniassa 8 500 (vaikka värväysorganisaatio alkoi tosiasiallisesti toimia vasta maaliskuun alussa 1940) ja Italiassa noin 5 000 (joille ei sittemmin myönnetty passeja, joten italialaisia palveli Suomessa vain seitsemän miestä). Suuren osan Suomeen asti saapuneiden vapaaehtoisten sotilaallinen koulutus todettiin puutteelliseksi muun muassa talvisodankäynnin osalta (pois lukien ruotsalaiset), joten heidät piti ensin lähettää koulutusleireille. Tästä syystä rintamalle ehti vain lähinnä ruotsalaisia vapaaehtoisia. Norjalaisista rintamalle ehti 125, jotka saapuivat Sallaan pari viikkoa ennen sodan loppua.
thumb|left|Norjalaisia vapaaehtoisia Pohjois-Suomessa 1940. Useissa maissa (muun muassa Ruotsi, Norja, Tanska ja Italia) hallitukset pyrkivät välttämään kaikkia sellaisia toimenpiteitä, jotka olisi voitu tulkita viralliseksi avunannoksi Suomelle. Vapaaehtoisten määrille asetettiin erilaisia rajoituksia (Ruotsi), upseeri- tai aliupseerikoulutuksen saaneet eivät saaneet ilmoittautua (Norja), passeja ei myönnetty (Italia), värväystoiminnan vaadittiin olevan mahdollisimman salaista eikä sitä saanut mainostaa (Ruotsi, Norja, Tanska). Hallitusten tavoitteena oli, että Neuvostoliitto tai Saksa eivät saisi minkäänlaista aihetta huomautuksiin valtioiden puolueettomuuden suhteen.
Ranskassa ja Isossa-Britanniassa värväystoiminta jäi aluksi sangen vaatimattomaksi, koska mainittujen maiden hallitukset halusivat pitää asevoimansa omassa komennossaan ja jopa vakinaisten joukkojen lähettämistä pohjois-Eurooppaan harkittiin hyvinkin vakavasti. Vapaaehtoisten värvääminen molemmissa maissa kuitenkin sallittiin suomalaisille. Ranskassa oli merkittävä määrä puolalaisia pakolaisia, jotka olisivat olleet halukkaita värväytymään Suomen puolustusvoimiin, mutta heidät ”värvättiin” muun muassa muukalaislegiooniin ja linnoitustöihin sangen edullisin palkkaeduin. Isossa-Britanniassa värväystoiminta jäi alkuun sangen hajanaiseksi useiden organisaatioiden sitä toteuttaessa. Värväysorganisaatio alkoi toimia käytännössä vasta maaliskuun alussa 1940 ja se saikin nopeasti tuloksia noin 8 500 miehen ilmoittautuessa vapaaehtoisiksi. Sota oli kuitenkin jo lopuillaan ja vain 227 sotilasta ilmoittautuneista ehti Suomeen heti sodan loppumisen jälkeen.
Yhdysvalloista tapahtuvaa värväystä haittasi sikäläinen laki, joka kielsi liittymisen minkään sotaakäyvän valtion armeijaan. Vastaavanlaisia lakeja oli voimassa muissakin maissa. Yhdysvalloista Suomeen saapui tästäkin huolimatta lähinnä amerikansuomalaisia miehiä, jotka halusivat osallistua entisen kotimaansa puolustamiseen. Vähäinen joukko heitä pääsi Suomeen jo joulukuussa ja osallistui jopa taisteluihin muun muassa Laatokan Karjalassa. Kuljetusvaikeuksien vuoksi kaikkia vapaaehtoistarjouksia ei voitu ottaa varsinaiseen käsittelyyn. Vapaaehtoisia tarjoutui palvelukseen muun muassa Australiasta, Etelä-Afrikasta, Egyptistä ja Argentiinasta.
Vapaaehtoisten vastaanottaminen
thumb|left|[[Tanskalaisvapaaehtoisia koulutettiin vuoden 1940 alussa Oulussa talvisiin taisteluolosuhteisiin. Kuvassa tanskalaissotilaiata Oulun lyseon pihalla.]] Suomessa käytiin jo marraskuun 1939 aikana keskustelua mahdollisten vapaaehtoisesti Suomen puolustusvoimiin liittyvien henkilöiden asemasta, edellytyksistä ja tarpeesta. Asiaan liittyvä keskustelu jatkui lähes koko joulukuun ajan ennen kuin asiasta päästiin edes jonkinlaiseen yksimielisyyteen. Keskustelun kuluessa pohdittiin muun muassa sitä, minkä maiden kansalaiset ovat niin sanottuja toivottavia. Lisäksi pohdittiin muun muassa sotilaallisen koulutuksen välttämättömyyttä ja vapaaehtoisten ”velvollisuutta” hankkia itselleen tarpeellinen aseistus ja varustus itse (joka johtui Suomen rajallisesta kyvystä aseistaa ja varustaa mahdolliset vapaaehtoiset). Asia ratkesi lopullisesti vasta 22. tammikuuta ylipäällikkö Mannerheimin päätökseen, jonka mukaan Suomi on valmis ottamaan asepalvelukseensa lähes kaikki (pois lukien esimerkiksi entiseltä Venäjältä tai Keski-Euroopan alueelta paenneita juutalaisia) mahdolliset sotakelpoiset henkilöt.
Mannerheim ei kuitenkaan halunnut kansallissosialisteja taistelemaan Suomen puolesta. Ulkoministeriön arkistosta löytyy ulkoasiainministeri Väinö Tannerin kirje lähettiläs Aarne Wuorimaalle Berliiniin. Asian arkaluontoisuuden vuoksi Tanner halusi yksityiskirjeessään 22. tammikuuta 1940 tehdä lisäyksen ministeriön kiertosähkeeseen n:o 19, ylipäällikön mukaan oli ”rajoituttava hyväksymään vain sellaiset saksalaiset vapaaehtoistarjokkaat, joihin nähden on olemassa perusteltua syytä katsoa, etteivät he ole natseja”.
Valvontaorganisaation luominen ja vastuukysymykset
Päätös ottaa Suomen puolustusvoimien palvelukseen myös ulkomaalaisia johti välittömästi myös kysymyksiin siitä, mikä organisaatio voisi ottaa vastuulleen poliittisesti epäluotettavan henkilöstön ja mahdollisten vakoojien tunnistamisesta. Lisäksi jouduttiin pohtimaan muun muassa koulutukseen ja kuljetuksiin liittyviä kysymyksiä. Vasta 5. maaliskuuta 1940 ulkoministeriö saattoi ilmoittaa ulkomaanlähetystöille, että vapaaehtoisasioita hoitamaan on perustettu päämajan alaisuudessa toimiva Päämajan vapaaehtoistoimisto päällikkönään kenraaliluutnantti Oscar Enckell. Samanaikaisesti määriteltiin vastuunjakoa siten, että puhtaasti sotilaallisissa asioissa vastuun kantoi aiemmin mainittu päämajan osasto ja hallinnollis-poliittisia vastuu siirtyi valtioneuvoston asettamalle komitealle. Toisin sanoen asiat oli määritelty vasta alustavasti maaliskuun alussa 1940, joten Suomen hallinnollinen valmius ottaa vastaan ulkomaalaisia vapaaehtoisia oli heikohko vielä sodan loppuun saakka.
Vapaaehtoisten sotilaallinen merkitys ja taistelutoiminta
thumb|right|Ruotsalaisten vapaaehtoisten käyttämä [[Gloster Gladiator Mk.1]] Ulkomaalaisten vapaaehtoisjoukkojen merkitys itse sotatoimille rajoittui käytännössä vain Svenska Frivilligkårenin ja Flygflottilj 19:n osuuteen. Varsinaisiin taistelutoimiin osallistui heidän lisäkseen vain vähäinen joukko amerikansuomalaisia miehiä.
Ruotsalainen kenraaliluutnantti Ernst Linder otti 22. helmikuuta 1940 vastaan tehtävän suoraan päämajasta. Tehtävänä oli vastata koko pohjois-Suomen puolustamisesta jo aiemmin mainitun Oulu–Paanajärvi-linjan pohjoispuolella. Kenraaliluutnatti Linderin johtoon alistettiin myös kaikki mainitun linjan pohjoispuolella taistelevat suomalaisjoukot. Mukaan luettiin muun muassa Petsamon alueella taistellut Osasto Pennanen.
Ruotsalaiset vapaaehtoiset ottivat rintamavastuun Sallassa 27. helmikuuta 1940, joskin jo aiemmin ruotsalaiset olivat jo osallistuneet taistelutoimintaan mainitulla rintamalla. Ruotsalaisia joukkoja ei sijoitettu hankalimpaan paikkaan, vaan rintamalohkolle, jota neuvostojoukot pitivät lähinnä sivusuuntana (STAVKAn keskittyessä lähinnä Karjalankannaksella tapahtuvaan suurhyökkäykseen). Sotilaallisessa mielessä tärkeintä oli kuitenkin se, että päämaja pystyi siirtämään noin viisi taistelukokemusta omaavaa pataljoonaa etelän suuntaan kaikkein uhanalaisimpiin rintamasuuntiin (siis lähinnä Viipurinlahden alueelle). Ruotsalaisten taistelutoimissa kärsimistä tappioista on esittely tämän artikkelin asiaa koskevassa osassa.
Amerikansuomalaisista koostuvasta Amerikansuomalaisten legioonasta muodostettiin komppania, joka lähetettiin rintaman läheisyyteen juuri ennen rauhan solmimista. Amerikansuomalaisten olisi tullut ottaa rintamavastuu 13. maaliskuuta 1940, mutta rauhan solmiminen teki asian tarpeettomaksi. Amerikansuomalaisia osallistui kuitenkin myös varsinaisiin sotatoimiin. Varsin nopeasti sotatoimien alettua matkusti pieni joukko amerikansuomalaisia Suomeen ja osallistui varsinaisiin sotatoimiin erillisenä sissiosastona kärsien myös henkilötappioita, joista erittely myöhemmin tässä artikkelissa. Suomalaiset Aseveljet Amerikassa -järjestö laski 21. joulukuuta 1940 julkaistussa raportissaan lähettäneensä yhdistyksen avulla talvisotaan 453 vapaaehtoista, mukana oli myös lottia ja sairaanhoitajia.
Vapaaehtoisten kokonaismääristä kansallisuuksineen ja tappiot
Alempana olevaan taulukkoon on kerätty tietoja talvisodan aikana Suomeen saapuneista muiden maiden kansalaisista, jotka olivat värväytyneet Suomen puolustusvoimiin.
Tilastossa kokonaismäärä tarkoittaa 13. maaliskuuta 1940 mennessä palvelukseen astuneita.
Aiheesta muualla
Kirjallisuutta:
Kantokääpä
Kantokääpä (Fomitopsis pinicola) esiintyy nimensä mukaisesti kannoissa ja kaatuneissa puissa, myös puutavarassa. Se saattaa tunkeutua heikentyneisiin, eläviin puihin, joissa se aiheuttaa ruskolahoa. Kääpä on monivuotinen, 15–25 cm:n levyinen, kova ja värikäs: Itiöemässä on tyypillisesti mustia ja oranssinsävyisiä värejä ja harmaita, mutta ei yleensä vaaleanpunaista. Kantokääpä on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi lajiksi ja se on hyvin yleinen koko maassa.
Kantokääpä esiintyy sekä havupuissa varsinkin kuusella ja männyllä että lehtipuilla etenkin koivuilla ja harmaalepällä, metsänrajalle asti. Laji on pohjoisella pallonpuoliskolla sirkumpolaarinen, eli sitä tavataan Euraasian lisäksi Pohjois-Amerikassa.
Kantokääpä on aggressiivinen elävänkin puun lahottaja varsinkin pohjoisissa varttuneissa kuusikoissa, mutta suurimmat taloudelliset tuhot se on aiheuttanut metsään jätetyssä sahatavarassa. Männyssä kääpälajin lahovaikutus jää tavallisesti pinnalliseksi.
Lajilla on omintakeinen, hieman imelähkö tuoksu, jonka perusteella sen voi erottaa luonnossa toisista samantapaisista käävistä kuten esimerkiksi arinakäävästä. Kantokäävälle on luonteenomaista myös pisarointi eli se kasvaessaan voimakkaasti tuottaa runsaastikin näkyviä nestepisaroita. Kantokääpää voidaan käyttää myös sienivärjäykseen, jolloin saadaan joko beigen, ruskean, siniharmaan tai ruskeanmustan sävyjä.
Kantokääpä on edeltäjälaji. Sen lahottamassa puussa voivat kasvaa sitruunakääpä (Antrodiella citrinella), röyhelökääpä (Pycnoporellus alboluteus) sekä voimakkaan punainen rusokääpä (Pycnoporellus fulgens), samoin ilmeisesti myös orvakoihin luettava peikonnahka (Crustoderma dryinum)
Thylacoleo carnifex
Thylacoleo carnifex eli pussileijona oli Thylacoleo-sukuun kuulunut, Australiassa elänyt lihaa syövä pussieläin. Se kuoli sukupuuttoon noin 40 000 vuotta sitten. Lajia esiintyi luultavasti laajalti Australiassa, ja sen jäännöksiä on löydetty kaikista valtion osavaltioista.
Fossiilit
220px|thumb|vasen|Thylacoleo carnifexin luuranko näytteillä [[Naracoorte Cavesin kansallispuistossa.]] Thylacoleo carnifex kuului ensimmäisiin Australiasta löydettyihin nisäkäsfossiileihin. Sen jäännökset löysi ja kuvaili ensimmäisenä Sir Richard Owen. Hän löysi osia eläimen kallosta, kuvaili vuonna 1859 julkaistussa Royal Societyn teoksessaan lajia ”pussileijonaksi” (englanniksi marsupial lion) ja väitti sen olleen petoeläin. Päätelmää epäiltiin pitkään, sillä sen lähimmät tunnetut sukulaiset olivat kasvinsyöjiä. Myöhemmin löydettiin lisää eläimen jäännöksiä ja vuonna 1966 lähes kokonainen luuranko. Löytö herätti jälleen keskustelua sen ruokavaliosta ja kolme vuotta myöhemmin vuonna 1969 löydettiin vielä paremmin säilyneitä jäännöksiä, joista voitiin varmemmin päätellä sen olleen lihansyöjä. Sittemmin löydöksiä on tehty vielä lisää ja ensimmäinen täysin kokonainen luuranko löydettiin vuonna 2002.
Evoluutio
Suurin osa paleontologeista uskoo thylacoleonidien polveutuneen kasvinsyöjistä. Yleensä lihaa syövät lajit polveutuvat muista lihansyöjistä. Erään teorian mukaan ne polveutuvat pussikiipijöistä ja toisen teorian mukaan ne polveutuvat Vombatiformes-alalahkosta, joka käsittää nykyisin koalat ja vompatit. Kumpaakin teoriaa on perusteltu lajin kallon ominaisuuksilla.
Ulkonäkö ja koko
220px|thumb|vasen|Piirros Thylacoleo carnifexin kallosta. Thylacoleo carnifex oli kooltaan suurin piirtein leijonan kokoinen. Lajin säkäkorkeus oli noin 75 senttimetriä ja ruumiinpituus noin 150 senttimetriä. Painavimpien yksilöiden on arveltu painaneen 160 kiloa, mutta pienemmät olivat luultavasti vain 90–kiloisia.
Lajin jaloista on päätelty, että se pystyi nopeisiin pyrähdyksiin, muttei ollut pitkien matkojen juoksija. Lajin kallon rakenne on poikkeuksellinen. Sen silmäkuoppien takana oli luinen tukirakenne kädellisten tapaan. Tavallisista nisäkäspedoista poiketen sen kulmahampaat olivat pienet. Sen sijaan lajille oli kehittynyt suuret etuhampaat, jotka antoivat sen kallolle jyrsijämäisen vaikutelman. Sillä oli lisäksi suuret välihampaat, jotka saattoivat olla jopa 60 millimetriä pitkät. Laji käytti luultavasti etuhampaitaan saaliinsa niskan tai selkärangan rikkomiseen. Välihampaiden tarkoituksena oli luultavasti lihan repiminen saaliin ruumiista. Eläimen etukäpälissä oli peukalon tapainen kynsi, jolla se saattoi ottaa otteen hieman peukalon tapaan. Jotkut tutkijat ovat esittäneet, että eläin käytti sitä puissa kiipeämiseen, mutta suurempi osa tutkijoista uskoo että sitä käytettiin saalistuksessa. Länsi-Australiasta ja Tasmaniasta löydetyt yksilöt ovat olleet pienempiä kuin Itä-Australiasta löydetyt. Vuonna 2005 Thylacoleo carnifex oli mukana eri eläinlajien puruvoimaa vertailleessa tutkimuksessa 38 muun lajin kanssa. Thylacoleo carnifexin puruvoima osoittautui vertailluista lajeista kaikkein voimakkaimmaksi suhteessa sen kokoon.
Vladimír Mečiar
Vladimír Mečiar (s. 26. heinäkuuta 1942) on slovakialaisen ĽS–HZDS-puolueen johtaja ja maan pääministeri 1990–1991, 1992–1994 ja 1994–1998. Mečiar hallitsi maataan autoritaarisesti.
Thylacoleo carnifex
Käyttäytyminen
Thylacoleo carnifexin saalistustapaa tai saaliseläimiä ei voida tietää täysin varmasti. Lajin jäänteiden läheisyydestä on kuitenkin löydetty esimerkiksi kenguruiden ja vompattien jäännöksiä, joiden luissa on V–kirjaimen muotoisia jälkiä, jotka ovat mahdollisesti peräisin Thylacoleo carnifexin hampaista. Laji eli samaan aikaan toisen suuren pussieläinpedon, pussihukan, kanssa, joten sen elintavan on melko varmasti täytynyt poiketa siitä. Vaikka nykyisin suurin osa tutkijoista pitää Thylacoleo carnifex -lajia petoeläimenä, sen ruokavaliosta on esitetty myös muita teorioita. Sen on esitetty esimerkiksi syöneen luuydintä, krokotiilinmunia tai jopa Australiassa esiintyneitä kurkkuja ja käpypalmujen siemeniä. Viimeksi mainitun teorian kriitikot ovat kuitenkin huomauttaneet, että lajilta puuttui kasvien jauhamiseen soveltuva hampaisto. Vuonna 1966 Moreesta löydettiin fossiileina lajin aikuinen yksilö ja sen kaksi poikasta. Toinen poikasista eli vielä emonsa pussissa ja toinen oli kulkenut jo omin jaloin. Suurin osa lajin jäännösten löytöpaikoista on ollut ennen kuivaa ja avointa metsämaastoa.
Häviäminen
220px|thumb|Piirros [[Australian aboriginaalit|aboriginaalien tekemästä luolamaalauksesta Kimberleyssä, joka esittää ehkä Thylacoleo carnifexia. Ihminen ja Thylacoleo carnifex esiintyivät Australiassa yhtä aikaa.]] Thylacoleo carnifex hävisi noin 40 000 vuotta sitten. Häviämisajankohta sijoittuu samaan aikaan Australiassa alkaneen ilmastonmuutoksen aiheuttaman aavikoitumisen kanssa. Ihmisen tiedetään saapuneen alueelle noin 60 000 vuotta sitten, joten Thylacoleo carnifex joutui ehkä kilpailemaan saaliseläimistä ihmisen kanssa. Ihminen käytti myös tulta elinympäristönsä muokkaamiseen, mikä jätti jälkensä Australian kasvillisuuteen. Lajin häviämisen syy saattaa olla näiden tekijöiden yhteisvaikutus, mutta joidenkin tutkimusten mukaan ilmastonmuutoksen vaikutus Australian megafaunan häviämiseen on ollut paljon ihmisen vaikutusta pienempi. Australian aboriginaalit kuvasivat mahdollisesti lajin Kimberleyssä sijaitsevaan kallioon. Muita mahdollisia piirroksia lajista on myös Arnheminmaassa.
Vladimír Mečiar
Mečiar syntyi Zvolenissa vanhimpana neljästä pojasta. Hänen isänsä oli räätäli. Hän lähti politiikkaan ainoaa tietä, Tšekkoslovakian kommunistisen nuorisoliiton jäsenenä ja kohosi Žiar nad Hronomin kaupungin komitean puhemieheksi, mutta hänet erotettiin 1969 Prahan kevään jälkeisen normalisaation jälkeen. Mečiar työskenteli tämän jälkeen lasitehtaassa, mutta luki itsensä lakimieheksi Comeniuksen yliopistossa töiden ohessa.
Vuoden 1989 samettivallankumouksen aikana Mečiar liittyi ensimmäisen ei-kommunistiseen puolueeseen Verejnosť proti násiliu, VPN ("kansa väkivaltaa vastaan"), joka oli slovakkien vastine tunnetummalle tšekkien Kansalaisfoorumille. Tammikuussa 1990 kun VPN etsi asiantuntijoita Slovakian hallitukseen, Mečiar nimitettiin sisä- ja ympäristöministeriksi hänen tietämyksestään vakuuttuneen Alexander Dubčekin suosituksesta.
Kesäkuun 1990 demokraattisten vaalien jälkeen Mečiar nimitettiin pääministeriksi VPN:n ja kristillisdemokraattisen liikkeen koalitiohallitukseen. Hän kannatti talousuudistuksia ja Tšekkoslovakian säilyttämistä.
Vuoden 1990 kuluessa kansalaisfoorumista ja VPN:sta erosi uusia puolueita puoluekentän muodostuessa. VPN hajosi aluksi kahteen osaan, Mečiarin kannattajiin ja vastustajiin puhemies Fedor Gálin johdolla. 23. huhtikuuta 1991 slovakkien kansallisneuvoston presidiumi erotti Mečiarin pääministerin asemasta hänet korvattiin Ján Čarnogurskýllä, joka oli kristillisdemokraattien johtaja. Kolme päivää myöhemmin VPN hajosi virallisesti kahtia: Demokraattisen Slovakian liikkeeseen (Hnutie za demokratické Slovensko, HZDS) ja jäljelle jääneeseen VPN:ään, josta tuli lokakuussa 1991 ODÚ-VPN ja myöhemmin ODÚ. Virallinen selitys hajoamiselle oli, että Mečiarista oli tullut "diktaattori." Hänet valittiin HZDS:n puheenjohtajaksi kesäkuussa 1991.
Vuosina 1991 ja 1992 käytiin toistuvia neuvotteluja Tšekin tasavallan ja Slovakian tasavallan välillä kahden osavaltion asemasta Tšekkoslovakiassa. Kesäkuun 1992 vaalit voitti Tšekissä Václav Klausin ODS ja Slovakiassa Mečiarin HZDS. HZDS halusi löyhempää liittovaltiota kun taas ODS tiukempaa yhteistyötä. Nämä näkökannat olivat sovittamattomia ja Mečiar ja Klaus päättivät 23. heinäkuuta Bratislavassa hajottaa Tšekkoslovakian kysymättä kansan mielipidettä. Tämän seurauksena heistä tuli itsenäisten valtioidensa pääministereitä 1. tammikuuta 1993.
Itsenäisen Slovakian johdossa
Uuden perustuslain mukaan valta oli pääministerillä ja 1. lokakuuta 1992 perustettu kansalliskokous (Národná rada Slovenskej republiky) valitsi presidentiksi HZDS:n ehdokkaan Michal Kováčin. Kahdeksan HZDS:n jäsenen jätettyä parlamentin maaliskuussa 1993 Mečiar menetti parlamenttienemmistönsä ja riitautui pian presidentin kanssa. Hän pysyi kuitenkin vallassa maaliskuuhun 1994 asti, jolloin oppositiopuolueet saivat muodostettua hallituksen Jozef Moravčík pääministerinä. Syys–lokakuun vaihteessa 1994 pidetyt vaalit, joissa HZDS sai 35 % äänistä, toivat kuitenkin taas Mečiarin valtaan.
Mečiar ja presidentti Kováč olivat pysyvässä sotatilassa koko ajan 1993–1998. Vuonna 1995 HZDS käynnisti menettelyn presidentin erottamiseksi, mahdollisesti perustuslain vastaisesti, koska edellytyksiä siihen ei ollut. Kun Kováčia ei saatu erotettua, hallitus leikkasi huomattavasti hänen budjettiaan. Virkamiehiä uhkailtiin allekirjoittamaan adressi presidentin erottamiseksi. Slovakian liittymisestä Natoon ja tasavallan presidentin vaalitavan muuttamisesta suoralla kansanvaalilla valittavaksi järjestettiin 23.–24. toukokuuta kansanäänestys, jonka toteutuksen keskusvaalilautakunta katsoi lain vastaiseksi.
Salaista poliisia SIS johtajansa Ivan Lexan ohella syytetään lukuisista rikoksista Mečiarin hallituksen aikana. SIS:iä syytetään presidentti Kováčin hämäriin liiketoimiin osallistuneen pojan Michal Kováč Jr:in kaappaamisesta, ja todistaja Robert Remiašin murhaan osallistumisesta. Tapaukset jäivät selvittämättä ja Mečiar armahti 1998 presidenttinä toimiessaan kaappaukseen osallistuneet.
Slovakia haki EU:n jäsenyyttä, mutta sitä ei otettu neuvotteluihin, koska hallitus ei kunnioittanut perustuslakia tai opposition oikeuksia ja käytti salaista poliisia.
Hallituksen säätämän vaalilain vuoksi viisi oppositiopuoluetta muodosti 1997 Slovakian demokraattisen koalition (SDK), jonka puhemieheksi ja myöhemmin sen puheenjohtajaksi nousi Mikuláš Dzurinda.
Michal Kováčin pääministerikauden päättyessä 1998 kukaan ehdokas ei saanut kansalliskokouksessa tarvittavaa 3/5:n enemmistöä, joten Mečiar otti myös presidentin valtuudet. Hän hyödynsi tätä erottamalla puolet maan lähettiläistä ja peruuttamalla Kováčin päätöksiä. Kováč halusi presidentin vaalin järjestettäväksi suoralla kansanäänestyksellä, jota ei hyväksytty. Vielä syyskuun 1998 vaaleissa HZDS oli taas suurin puolue 28 %:n ääniosuudella, mutta se ei saanut muodostettua hallitusta, joten opposition Mikuláš Dzurindasta tuli uusi pääministeri.
Mečiar oli johtavana ehdokkaana vuoden 2000 presidentinvaaleissa, mutta hävisi Rudolf Schusterille, joka toimi presidenttinä vuoteen 2004. HZDS oli vuoden 2002 vaaleissa jälleen suurin puolue, muttei taaskaan saanut yhteistyökumppaneita hallitukseen. Alentunut kannatus oli sisäisten riitojen syytä. Osa puolueen jäsenistä lähti ja perusti uuden HZD:n Ivan Gašparovičin johdolla.
A. J. Pero
pienoiskuva|A. J. Pero
Vladimír Mečiar
Itsenäisen Slovakian johdossa
Vuoden 2004 presidentinvaaleissa Mečiar pääsi jälleen toiselle kierrokselle, mutta hävisi entiselle liittolaiselleen Gašparovičille. Seuraaviin presidentinvaaleihin 2009 Mečiar ei osallistunut, vaan tuki Gašparovičia, joka valittiin uudelleen. Mečiarin tukipuolue HZDS menetti kesän 2010 vaaleissa kaikki parlamenttipaikkansa, mikä sai hänet harkitsemaan politiikasta luopumista.
A. J. Pero
Anthony Jude Pero (14. lokakuuta 1959 Staten Island, New York, New York, Yhdysvallat – 20. maaliskuuta 2015 Poughkeepsie, New York, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen rumpali. Hän liittyi Twisted Sisteriin vuonna 1982, kun oli jättänyt newyorkilaisen Cities-yhtyeen. Hän jätti Twisted Sisterin vuonna 1986 ja liittyi takaisin Citiesiin. Hän soitti myös Dee Sniderin Dee Snider’s SMF -projektissa. Hän liittyi taas Twisted Sisteriin vuonna 2002. Twisted Sisterin rumpalina hän nauhoitti kuusi albumia sekä osallistui neljään maailmankiertueeseen. Yhtye sai levyjensä myynnistä 32 kulta-, hopea- ja platinalevyä.
Pero kuoli 55-vuotiaana ollessaan kiertueella Adrenaline Mob -bändin kanssa. Muusikkotoverit löysivät hänet keikkabussista. Elvytysyritykset eivät tuottaneet tulosta. Alustavan arvion mukaan kuolema johtui sydänkohtauksesta.
Ramstedt
Ramstedt on ruotsinkielinen sukunimi, jota esiintyy sekä Ruotsissa että Suomessa. Tunnettuja nimenkantajia ovat:
Freestyle slalom
Maahan laitetaan suoraan riviin 20 tolppaa 50, 80 tai 120 senttimetrin välein. Näillä on tarkoitus tehdä eri liikkeitä. Kilpailuissa 120 senttimetrin tolppia on rivissä 14 kappaletta.
Lajin juuret juontavat luultavimmin Ranskaan, 1980-luvun ja 1990-luvun taitteeseen. USA:ssa, erityisesti New Yorkissa, laji oli suosittu 1990-luvulla, mutta 1990-luvun loppupuolella lajin harrastajien määrät laskivat runsaasti. Tällä hetkellä laji on taas kasvussa, mutta USA on muun muassa Etelä-Amerikkaa jonkin verran jäljessä. Eritysesti Ranskassa laji on kehittynyt paljon ja siellä on myös eniten lajin harrastajia. Laji on löytänyt jalansijan myös Aasiasta: Kiinassa ja Koreassa on tällä hetkellä paljon taitavia luistelijoita. Myös Venäjällä, Saksassa ja Hollannissa laji on vahvassa kasvussa.
Suomeen laji saapui 1990-luvun alussa, ja silloin aktiivisia harrastajia oli parikymmentä. Laji ei kuitenkaan kehittynyt Suomessa, ja harrastajamäärät laskivat radikaalisti.
Aiheesta muualla
Pattinaggio freestyle
Henkilöstöpalveluyritysten liitto
Henkilöstöpalveluyritysten liitto HPL oli henkilöstöä vuokraavien sekä muita henkilöstöpalveluita (rekrytointi, ulkoistaminen, henkilöstön kehittäminen) tarjoavien yritysten työnantaja- ja toimialaliitto. HPL vaihtoi nimensä Henkilöstöala HELAksi helmikuussa 2023.
HPL perustettiin vuonna 1989 nimellä Työvoiman vuokrausalan Työnantajayhdistys silloisen Liiketyönantajien Erityisalojen Työnantajaliiton alayhdistykseksi. Liiton perustivat työvoiman vuokrausta harjoittaneet yritykset sekä ohjelmatoimistot, jotka vuokrasivat ravintoloille ja laivoille ravintolamuusikoita ja tiskijukkia. Liiton ensimmäinen toimitusjohtaja oli Ilkka Pohjanoksa.
Yhdistyksen sääntöjä muutettiin vuonna 1993 siten, että jäseninä voivat olla myös yksityiset työnvälitys- ja headhunting-yritykset. Vuonna 1994 yhdistys muutti nimensä Työvoimanvuokrausalan työnantajayhdistyksestä Työvoimapalvelualan työnantajayhdistykseksi.
Vuonna 2001 yhdistys muutettiin sääntömuutoksella liitoksi ja liitto erkani Erityisalojen Työnantajaliitosta omaksi liitokseen. Liiton tehtäviin lisättiin elinkeinopoliittiset asiat. Liiton nimi vaihtui vuoden 2002 alusta Henkilöstöpalveluyritysten Liitoksi. Vuonna 2005 Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliitto ja Palvelutyönantajat yhdistyivät muodostaen nykyisen Elinkeinoelämän keskusliiton, jonka jäseneksi myös HPL liittyi.
Liitto liittyi vuonna 2000 alan kansainväliseen kattojärjestöön Ciett:iin eli nykyiseen World Employment Confederation WEC:iin.
Toimihenkilöliitto ERTOn kanssa HPL neuvotteli ensimmäistä kertaa alan työehtosopimuksesta vuonna 2000. Sopimus kattoi oman toimiston toimihenkilöt sekä vuokratut toimihenkilöt konttori-, taloushallinto- ja ATK-alalla.
Commodus
Marcus Aurelius Commodus Antoninus (31. elokuuta 161 – 31. joulukuuta 192), alun perin Lucius Aelius Aurelius Commodus, oli Rooman keisari vuosina 180–192. Hän oli ensimmäinen Rooman keisari, joka oli syntynyt hallitsevan keisarin pojaksi. Jälkipolville Commoduksesta on annettu maine heikkotahtoisena ja omalaatuisesti käyttäytyneenä hallitsijana, jonka kuoleman jälkeen epävarmuus kasvoi koko Rooman valtakunnassa. Nimi "Commodus" on latinan kieltä ja merkitsee suomeksi kirjaimellisesti "mukavaa".
Lapsuus ja nuoruus
thumb|left|Nuorta Commodusta esittävä rintakuva [[Pariisin Louvressa.]]
Commodus syntyi 31. heinäkuuta 161 nimellä Lucius Aelius Aurelius Commodus silloisen Rooman keisarin Marcus Aureliuksen pojaksi Lanuviumin kaupungissa, Rooman valtakunnassa. Hänellä oli myös vuonna 165 kuollut vanhempi kaksoisveli Titus Aurelius Fulvus Antoninus sekä vuonna 162 syntynyt pikkuveli Marcus Annius Verus, joka menehtyi vuonna 169. Koska Commoduksen molemmat veljet kuolivat jo ollessaan lapsia, Commodus oli Marcus Aureliuksen ainoa perijä, vaikka monet eivät pitäneet häntä tarpeeksi kyvykkäänä ja kunnianhimoisena tullakseen keisariksi. Hän ei ikinä välittänyt koulunkäynnistä, vaan oli paljon kiinnostuneempi erilaisista urheilulajeista.
Vuonna 172 teini-ikäinen Commodus matkusti Carnuntumiin, nykyisen Itävallan alueelle, jossa sijaitsi Marcus Aureliuksen sotajoukkojen päämaja roomalaisten sodassa markomannien germaaniheimoa vastaan. Useimmat historioitsijat olettavat, että Commodus oli Carnuntumissa, kun Marcus Aureliuksen sotajoukot kukistivat markomannit. Aureliuksen voitto ei kuitenkaan riittänyt nujertamaan markomanneja lopullisesti, ja myöhemmin keisariksi tultuaan Commodus päätti sodan solmimalla rauhan markomannien kanssa.
Vuonna 175 Syyrian kuvernööri Avidius Cassius kuuli valheellisia huhuja, joiden mukaan Marcus Aurelius olisi kaatunut sotaretkellä markomanneja vastaan. Hän päätti julistautua keisariksi ja suunnitteli lähettävänsä sotajoukkoja valloittamaan Rooman, kun Marcus Aurelius kuuli usurpaattorin vallankaappausaikeista. Keisari oli lähettämässä Commoduksen ja suuren sotajoukon Syyriaan tukahduttaakseen kapinan Lähi-idässä, mutta Cassius joutui oman sadanpäämiehensä murhaamaksi ennen kuin Marcus Aurelius edes ehti aloittaa sotaretkensä.
Commodus osallistui usein isänsä pitkille matkoille Rooman itäisissä maakunnissa. Vuoden 176 keväällä he vierailivat muiden muassa Ateenassa ja Antiokiassa, ja he palasivat takaisin Roomaan vasta saman vuoden syksyllä. Matkan jälkeen, 27. marraskuuta 176, Marcus Aurelius nimitti poikansa lailliseksi perijäkseen ja myönsi hänelle imperaattorin arvonimen.
Keisarina
Kun Marcus Aurelius kuoli 17. maaliskuuta 180 sotaretkellä germaaneja vastaan, Commoduksesta tuli Rooman keisari ja hän omaksui uuden nimen Marcus Aurelius Commodus Antoninus. Hän kuitenkin luopui isänsä valloitusretkistä, vaikka hän pitikin Roomassa triumfin, jonka aikana hän tarinan mukaan jatkuvasti suuteli vaunuissaan ollutta orjaa. Samana iltana hän teki kierroksen Rooman kaupungin ilotaloissa.
Commodus oli ollut aina erittäin kiinnostunut gladiaattoritaisteluista, mutta keisariksi tultuaan hän osallistui julkisesti Rooman gladiaattoritaisteluihin, pukeutuneena itsekin gladiaattoriksi. Kun Commodus esiintyi gladiaattoriareenoilla, hän kertomusten mukaan heitteli miljoonia sestertiuksia väkijoukon sekaan. Ylhäisen asemansa takia Commoduksen sallittiin voittaa jokainen gladiaattoritaistelu, johon hän osallistui. Hänen on myös kerrottu järjestäneen Rooman ylhäisölle yksityisiä gladiaattoritaisteluita, joissa hänen on väitetty surmanneen satoja villieläimiä. Roomalaiset pitivät Commoduksen käytöstä keisarin arvokkuutta halventavana, sillä gladiaattorit kuuluivat Rooman alhaisimpiin yhteiskuntaluokkiin.
Gladiaattorina esiintymisensä ohella Commodus tahtoi osoittaa "miehekkyytensä" myös muilla tavoilla. Hän oli ihastunut kreikkalaisten mytologian suurimpiin tarusankareihin kuuluneeseen Herakleeseen, joten Commodus alkoi esiintyä "roomalaisena kaupunginperustaja-Herakleena", joka esikuvansa tavoin pukeutui leijonantaljaan ja kantoi mukanaan suurta nuijaa. Koska hän halusi samaistaa itsensä Herakleen kanssa, hän väitti polveutuvansa tarusankarin tavoin suoraan ylijumala Juppiterista ja laittoi hovitaiteilijansa veistämään hänestä lukuisia patsaita, joissa hän esiintyi Herakleena. Hän myös vaihtoi kaupungin suojelijan sodanjumala Marsista Herakleeksi.
Vuonna 192 osa Rooman kaupungista paloi maan tasalle, joten Commodus jälleenrakensi kaupungin ja antoi sille itsensä mukaan uuden nimen "Colonia Lucia Annia Commodiana". Samalla Rooman senaatista tuli "Senatus Commodianus Fortunatus" ja Rooman kansalaisia alettiin kutsua nimellä "commodinus". Keisari jopa nimesi kuukaudet uudestaan itsensä mukaan (Lucius, Aelius, Aurelius, Commodus, Augustus, Herculeus, Romanus, Exsuperatorius, Amazonius, Invictus, Felix, Pius).
Kuolema
Kun Commodus oli nimennyt Rooman kaupungin uudelleen, kansa oli täysin kyllästynyt häneen. Keisarin loisteliaan elämäntyylin seurauksena valtion kassa oli tyhjillään, ja valtakunnan asukkaat kärsivät köyhyydestä ja paikoitellen nälänhädästä. Commoduksen huonosti organisoimalla armeijalla oli vaikeuksia pidätellä Rooman rajoja uhkaavia germaaniheimoja, ja senaatin tuen keisari oli menettänyt nostamalla senaattorien verotusta.
Joukko ylhäisiä roomalaisia – mukaan lukien keisarin serkku ja rakastajatar Marcia – muodostivat salaliiton, jonka pyrkimyksenä oli Commoduksen salamurhaaminen. Alun perin salaliittolaiset järjestivät keisarille kutsut ja tarjoilivat hänelle myrkytettyä ruokaa, mutta Commodus oksensi ruoan pois eikä täten ehtinyt saada myrkytystä. Kun ensimmäinen salamurhayritys epäonnistui, salaliittolaiset värväsivät Narcissus-nimisen painijan kuristamaan Commoduksen hengiltä. On väitetty, että Commodus salamurhattiin sen takia, että hän oli suunnitellut astuvansa senaatin eteen gladiaattoriksi pukeutuneena vaatimaan itselleen konsulin arvonimeä.
Commoduksella ei ollut jälkeläisiä, joten keisariksi nousi pretoriaanikaartin lahjonut Pertinax, joka kuitenkin pian joutui edeltäjänsä tavoin salamurhan uhriksi. Vaikka senaatti kirosi Commoduksen muiston, vuonna 195 keisari Septimius Severus yritti saada itselleen Marcus Aureliuksen suvun kannatuksen julistamalla Commoduksen jumalaksi. Nykyiset historioitsijat kuitenkin pitävät Commodusta erittäin huonona keisarina, jonka valtakaudella alkoi Rooman valtakunnan alamäki.
Populaarikulttuurissa
Commoduksen hahmo esiintyy monissa antiikin Roomaa kuvaavissa elokuvissa, kuten esimerkiksi Ridley Scottin ohjaamassa historiallisessa toimintaspektaakkelissa Gladiaattori vuodelta 2000. Elokuvassa Joaquin Phoenixin esittämä Commodus kuvataan Marcus Aureliuksen vallanhimoisena ja sosiopaattisena poikana, joka murhaa isänsä saadakseen itselleen keisarin arvonimen. Elokuvan Gladiaattori Rooman valtahuonetta koskeva juoniosuus ei perustu kuitenkaan historiaan, vaan vanhempaan spektaakkelielokuvaan Rooman valtakunnan tuho (1964).
Sombrero
pienoiskuva|Meksikolainen sombrero (sombrero charro).
Sombrero (espanjan sanasta sombrero, 'hattu') on meksikolainen leveälierinen ja teräväkupuinen hattu. Lierin tarkoitus on suojata hatun kantajan päätä, niskaa ja olkapäitä porottavalta auringolta. Sombrero kehitettiin Meksikossa espanjalaisen lierihatun pohjalta. Sombreroja käytetään myös Yhdysvaltain eteläosissa, Etelä-Amerikassa ja Filippiineillä.
Suurimmissa sombreroissa on leukaremmi. Perinteisen meksikolaisen sombreron lieri kaartuu reunasta ylöspäin. Meksikolaisen sombreron lieri saattaa olla jopa 60 senttimetriä leveä.
Sombreron juuret ovat 1400-luvun Espanjassa. Luultavasti Córdobasta ja Andalusiasta lierihattu tuli siirtolaisten mukana Meksikoon, missä intiaanit ja uudisasukkaat levensivät sen lierejä paremmaksi suojaksi paahtavalta auringolta, ja näin syntyi tunnusomainen meksikolainen leveä sombrero.
Sombrero on Meksikossa edelleen tärkeä perinteinen asuste ja tunnistettava kansallissymboli. Sombreroa käyttävät esimerkiksi mariachimuusikot sekä perinteiset hevosmiehet charrot. Juhlapäähineenä käytetään joskus kaikkein leveimpiä malleja, työpäähineinä ja ulkopäähineinä kevyitä olkisombreroja. Hienompi väki käyttää ruskeaa, valkoista tai harmaata huopasombreroa, maalaiset halvempaa oljesta valmistettua.
Sombrerosta kehittyi Yhdysvalloissa cowboyhattu. Sombrerojen käyttö levisi 1800-lukuun mennessä Meksikosta kauppayhteyksien myötä myös Filippiineille.
Ente Nazionale Industrie Cinematografiche
Ente Nazionale Industrie Cinematografiche eli ENIC oli vuosina 1935–1957 toiminut italialainen elokuvien jakelu- ja tuotantoyhtiö.
Valtion hallitsema ENIC perustettiin marraskuussa 1935 Stefano Pittalugan elokuvateatteri- ja jakeluorganisaation pohjalta. Niin sanottu Alfierin laki antoi sille yksinoikeuden ulkomaisten elokuvien maahantuontiin ja levitykseen vuonna 1938. Yhtiön monopoli purettiin vuonna 1945 annetulla lailla. Lopullisesti ENIC lakkautettiin vuonna 1957.
Angels in America
Angels in America on palkittu yhdysvaltalais-kanadalainen HBO-kanavan vuonna 2003 valmistama minisarja, joka perustuu Tony Kushnerin samannimiseen näytelmään. Kushner kirjoitti itse televisioversion käsikirjoituksen ja sen ohjasi Mike Nichols.
Angels in America oli yksi Yhdysvaltojen katsotuimpia ja palkituimpia tv-elokuvia vuonna 2003, keräten useita alansa palkintoja sekä ylistystä kriitikoilta. Se sai viisi Golden Globe -palkintoa: sarjana parhaan minisarjan palkinnon ja lisäksi Meryl Streep, Jeffrey Wright, Mary-Louise Parker ja Al Pacino palkittiin roolisuorituksistaan.
Stena-konserni
Stena-konserni on ruotsalainen monialayritys, johon kuuluu kolme emäyhtiötä: Stena Metall AB, Stena Sessan AB ja Stena AB. Konsernin kotipaikka on Ruotsin Göteborg ja sen omistaa kokonaan Olssonin perhe. Toimitusjohtajana toimii perustajan poika Dan Sten Olsson. Varustamo Stena toimii matkustaja-, irtolasti- ja rahtiliikenteessä. Stena harjoittaa myös tytäryhtiöidensä avulla kiinteistö- ja kierrätysliiketoimintaa.
Stena AB
Stena AB:n tytäryhtiöiden joukossa on
Stena Sessan AB
Sessanlinjen (Sessan Line) eli G.F.L. (Göteborg-Fredrikshavns Line) ostettiin Stenalle 1980. Se lopetti siihen saakka Kattegatissa vallinneen ankaran kilpailun Sessan Linen ja Stena Linen välillä. Yksi sen tytäryhtiö on Concordia Maritime AB, joka liikennöi 14 nykyaikaisella säiliöaluksella. Se on pörssiyhtiö, jonka osakkeista 6 000 omistaa sen perustajaosakas Stena Sessan AB.
Stena Metall AB
Stena Metall kierrättää ja käsittelee metalleita, paperia, elektroniikkaa, ongelmajätteitä ja kemikaaleja. Sen liiketoimintaan kuuluu myös kansainvälinen kauppa teräksellä, metalleilla ja öljyllä. Se on Stena-konsernin vanhin osa, sillä se on perustettu 18. marraskuuta 1939. Sillä on liiketoimintaa Ruotsissa, Norjassa, Tanskassa, Suomessa, Puolassa, Venäjällä ja Yhdysvalloissa.
Suomessa Stenalla on 15 omaa toimipistettä ja yli 400 vastaanottopistettä. Stena Technoworld Oy on erikoistunut sähkö- ja elektroniikkalaitteiden tietoturvalliseen kuljettamiseen, tuhoamiseen ja materiaalien kierrätykseen. Stena Metalli Oy on erikoistunut keräämään ja kierrättämään mm. autoja ja metalleja.
Historiaa
Stena-ryhmä alkoi kehittyä vuonna 1939, kun Sten Allan Olsson perusti liikkeen nimeltään Sten A Olsson Metallprodukter, joka nyttemmin tunnetaan nimellä Stena Metall. Hän otti Svenska Handelsbankenista 25 000 kruunun lainan saaden takaajiksi isänsä ja setänsä. Vuonna 1941 hän osti Maskinaffären Generator AB:n, joka myi käytettyjä höyrykattiloita ja koneita. Kun kysyntä ylitti tarjonnan, hän alkoi valmistaa niitä.
Vuonna 1946 hän meni Englantiin ja osti kaksi troolaria ja kaksi miinanraivaajaa. Troolareissa oli höyrykoneet ja miinanraivaajissa dieselmoottori. Höyrykoneet myytiin ja miinanraivaajat romutettiin, ja troolarit muutettiin rahtilaivoiksi. Tämä oli Stenan laivaston alku. Vuonna 1962 Sten Olsson vuokrasi laivan liikennöimään Göteborgin ja Tanskan Skagenin väliä, myöhemmin Göteborgin ja Frederikshavnin väliä. Tämän jälkeen on luotu lukuisia lauttayhteyksiä Euroopassa. Pienestä alusta kasvoi nykyinen Stena Line.
Stenan toinen alue merenkulunpiirissä on roro-liikenne, joka alkoi 1977. Stena Offshore perustettiin 1976 ja se kasvoi kunnes vuonna 2000 myytiin 37 miljardilla kruunulla. Porauslaivasto jäi ja sitä hoitaa nykyisin Stena Drilling. Stena Bulk perustettiin 1982, Concordia Maritime 1984 ja Stena Fastigheter 1981. Stena AB on ostanut Sessanlinjenin ja Scandlines AB:n. Pörssinoteeratuista yrityksistä Stenalla on osake-enemmistö seuraavista: Envac, Gislaved Folie, S-Invest, Ballingslöv ja Gunnebo AB.
Kapteeni Nemo
thumb|Kapteeni Nemo soittaa urkuja Nautiluksella.
Kapteeni Nemo on tieteiskirjailija Jules Vernen luoma fiktiivinen hahmo. Nemo esiintyy Vernen romaaneissa Sukelluslaivalla maapallon ympäri ja Salaperäinen saari. Nemo (latinaa, ) on salaperäinen keksijä ja merentutkija, joka on rakentanut Nautilus-nimisen sukellusveneen.
Kustantajan määräyksestä Nemo on prinssi Dakkar, Bundelkhandin radžan poika sekä sulttaani Tippu Sahibin jälkeläinen, jonka perhe surmattiin sepoykapinassa. Alkuperäisessä Vernen tekstissä hän oli puolalainen aatelismies, jonka perheen tsaarin sotilaat olivat tappaneet – mutta tämä oli poliittisesti liian tulenarkaa tekstiä, joten tilalle haettiin mahdollisimman kaukainen korvike.
Jari Koponen sanoo artikkelissaan Aikakoneen avausnumerossa (1/1981) että Intiaan siirretty taustatarina on
Samassa artikkelissa on myös selvitys Nemon alkuperäisestä syntyperästä.
Nemo on esiintynyt myös elokuvassa Herrasmiesliiga.
Kapteeni Nemo miehistöineen esiintyy Willy Fog 2 sarjan jälkimmäisessä osassa, joka perustuu osittain teokseen Sukelluslaivalla maapallon ympäri. Kuten kaikki sarjan hahmot, Kapteeni Nemokin on kuvattu antropomorfisena eläinhahmona.
Tom Clancy’s Rainbow Six (videopeli)
Tom Clancy's Rainbow Six on Red Storm Entertainmentin kehittämä ja julkaisema taktinen ammuntapeli, joka on julkaistu vuonna Windowsille ja seuraavana vuonna Macintoshille, Nintendo 64:lle ja PlayStationille. Pelistä on tehty käännökset myös Sega Dreamcastille ja GameBoy Colorille.
Peli on kehitetty samaan aikaan Tom Clancyn kirjan kanssa (ISBN 0-399-14390-4).
Lisäsisältö
Peliin on julkaistu laajennusosa Rainbow Six: Eagle Watch.
Vastaanotto
Peli on saanut IGN:n arvostelussa arvosanaksi 9.4/10.
Rauman taidemuseo
thumb|Rauman taidemuseo Rauman taidemuseo sijaitsee Vanhassa Raumassa vuonna 1795 rakennetussa Pinnalan talossa. Rauman taidemuseo toimi säätiönä vuosien 1969–2018 ajan. Rauman kulttuuripalvelut, Rauman museo ja Rauman taidemuseo yhdistettiin 1. tammikuuta 2019 alkaen Rauman kulttuuri- ja museopalvelut yksiköksi. Rauman taidemuseota hallinnoi Rauman kaupunki.
Historia
Vuonna 1962 perustettu Rauman taideyhdistys toivoi seudulle taidemuseota, ja vuonna 1969 taidemaalari Alpo Sarava teki aloitteen ehdottaen museolle paikkaa Hauenguanon aukion laidalla sijaitseviin Pinnalan rakennuksiin. Päämäärän saavuttamiseksi perustettiin Rauman taidemuseon säätiö. Samana vuonna päätettiin, että Pinnalan rakennukset korjattaisiin museokäyttöön arkkitehti Leevi Nurmen johdolla.
Museo avattiin vuoden 1970 joulukuussa. Seuraavana kesänä oli vuorossa talletussopimus Ateneumin taidemuseon kanssa. Näin museo sai 18 suomalaista 1800-luvun teosta. Vuonna 1974 museo otettiin Suomen museoliiton jäseneksi.
Back in Black
Back in Black on australialaisen hard rock -yhtye AC/DC:n seitsemäs studioalbumi vuodelta 1980. Siitä muodostui yhtyeen lopullinen läpimurtoalbumi, ja sitä on myyty yli 49 miljoonaa kappaletta. Yleisten listausten mukaan Back in Black on kaikkien aikojen toiseksi myydyin albumi heti Michael Jacksonin Thrillerin jälkeen.
Rauman taidemuseo
Aiheesta muualla
61.12819°N, 21.5175°W
Back in Black
Tietoa albumista
Albumin kaikki kappaleet ovat Angus Youngin, Malcolm Youngin ja Brian Johnsonin kirjoittamia. Niistä lähes jokaisesta on tullut suosittu. ”Back in Black”, ”Hells Bells” ja ”You Shook Me All Night Long” ovat yhtyeen vakionumeroita live-esiintymisissä. Nimikappale on omistettu Scottille. Kappaleista ”Hells Bells”, ”What Do You Do for Money Honey”, ”Let Me Put My Love Into You”, ”Back in Black”, ”You Shook Me All Night Long” ja ”Rock and Roll Ain’t Noise Pollution” kuvattiin musiikkivideot. ”You Shook Me All Night Long” nousi Yhdysvalloissa listasijalle 35 ja oli siten AC/DC:n ensimmäinen siellä 40 myydyimmän joukkoon yltänyt single.