cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Plitvicen välikohtaus
Ääriserbit valtasivat myöhäiskeväällä 1991 Plitvicen kansallispuiston rakennuksen ja ajoivat puiston valvojat pois. Kroaattivalvojien tilalle tuli Krajinan serbipoliisi. Kroatian sisäministeriön erikoispoliisi teki hyökkäyksen serbien miehittämään puistoon 31. maaliskuuta 1991. Jotkut serbipoliiseista tekivät vastarintaa, mutta muuten puiston takaisinvaltaus sujui kroaateilta hyvin. Monet aluetta miehittävät Krajinan serbit olivat hämmästyneitä yllätyshyökkäyksestä ja pakenivat paniikissa. He olivat aliarvioineet kroaattien kyvyn mobilisoida joukkojaan. Kuukausia aikaisemmin oli serbilehdistössä turhaan huhuttu tulevasta Franjo Tuđmanin miesten hyökkäyksestä. Kun uhka ei ollut toteutunut, serbit eivät uskoneet kroaattien kykenevän vastustamaan heitä.
Kroaattipoliisi onnistui pidättämään monia serbiaktivisteja, mm. Goran Hadžićin, mutta vapautti serbit piakkoin eri vankienvaihto-ohjelmissa. Josip Jović -niminen kroaattipoliisi kuoli serbien väijytykseen Plitvicen järvien läheisellä tiellä. Hänet saattoi ehkä tappaa omien tulitus. Jovićia on usein pidetty Kroatian sodan ensimmäisenä uhrina. Pian kroaattien vallattua Plitvicen paikalle saapui serbijohtoinen Jugoslavian liittoarmeija muka puolueettomana taistelevien osapuolten väliin. Tosiasiassa liittoarmeija varmisti, että Plitvicen alue pysyy serbeillä ja kroaattien ilo operaation onnistumisesta jäi ennenaikaiseksi. Plitvicen välikohtaus kertoi serbien pyrkimyksestä vallata stategisesti tärkeitä kohteita Kroatiassa keväällä 1991. Tieto tästä kroaattien ja serbien taistelusta levisi kulovalkean tavoin entiseen Jugoslaviaan ja sähköisti ilmapiiriä entisestään. Plitvicen välikohtaus johti maltillisen serbijohtaja Jovan Raskovićin eroon. Rasković sanoi erotessaan, ettei "ole sotilasjohtaja". Liittoarmeijan väliintulo serbien puolella radikalisoi kroaatteja. Plitvicen välikohtauksen aikoihin serbit pystyttivät yhä enemmän katusulkuja Kroatiassa. Kroaattipoliisi oli Plitvicen alueella muodollisesti vallassa vielä muutaman kuukauden välikohtauksen jälkeen.
Lira
Lira voi viitata seuraaviin asioihin:
Maatalousnormaalikoulu
Maatalousnormaalikoulu oli Järvenpäässä, nykyisen Lepolan kaupunginosan alueella 1928–1993 toiminut oppilaitos, joka antoi maatalouden ammattikoulutusta ja koulutti opettajia maatalousalan oppilaitoksiin.
Historia
Maatalousnormaalikoulu perustettiin 11. helmikuuta 1927 annetulla lailla Tuusulan kunnassa sijaitsevalle Järvenpään tilalle maatalousoppilaitosten opettajien kehittämiseksi opettajantoimeen. Maatalousnormaalikoulussa oli vuoden 1929 alussa opettajaosasto sekä harjoituskouluina maamieskoulu ja tietopuolinen karjanhoitokoulu. Lisäksi havainto-opetusta varten oli karjatila.
Maatalousnormaalikoulun opettajana vuodesta 1936 toiminut ja maanviljelysneuvoksen arvonimen saanut Uuno J. Peusa oli koulun johtaja vuodesta 1950 ja rehtori vuodesta 1960 vuoteen 1966 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle.
Rata-SM kausi 2010
right
Rata-SM kausi 2010 alkoi Kemoran kilpailuviikonlopulla 14.-15.5.2010 ja päättyi Ahvenistolla ajettavaan finaaliviikonloppuun 10.-11.9.2010. Luokkamäärää pienennettiin kaudelle ja mukana olivat SM-arvon omaavat Formula Renault, Formula Ford ja GT Finnish Championship. Lisäksi täyteluokkina ajettiin mm. Legends Trophy ja V1600 Cup.
Kalenteri
Kaudella 2010 ajettiin viisi osakilpailua kahdessa eri maassa.
Jean Ladeuze
Jean Ladeuze oli belgialainen kehonrakentaja. Hän voitti urallaan kolmesti Mr. Belgia -tittelin ja oli parhaimmillaan kansainvälisissä kisoissa kuudes NABBAn Mr. Universe -kisoissa.
The True Human Design
The True Human Design on ruotsalaisen thrash metal -yhtye Meshuggahin vuonna 1997 julkaistu EP-levy. Albumi julkaistiin Euroopassa 19. elokuuta 1997 ja Yhdysvalloissa 25. marraskuuta 1997.
Fremad
Fremad (Eteenpäin) oli tanskalainen vuosina 2019–2020 toiminut puolue. Sen ainoa edustaja kansankäräjillä oli puheenjohtaja Simon Emil Ammitzbøll-Bille, joka erosi Liberaali alliansi -puolueesta lokakuussa 2019.
Ammitzbøll-Bille perusti puolueen marraskuussa 2019 yhdessä Christina Egelundin kanssa, joka myös oli ollut liberaalin allianssin kansanedustaja mutta pudonnut kevään 2019 vaaleissa, kun puolue kärsi suuren vaalitappion. He kuitenkin lakkauttivat puolueen jo lokakuussa 2020, kun näytti selvältä, ettei se tulisi saamaan tarvittavia 20 000 allekirjoitusta voidakseen osallistua kansankäräjävaaleihin.
Sy Sokona Diabaté
Sy Sokona Diabaté (s. 9. maaliskuuta 1931 Bamako ) on malilainen kätilö ja poliitikko.
Fremad
Puolue määritteli keskeisiksi arvoikseen vapauden, liberalismin, kansanvallan ja yhtenäisyys. Lisäksi se kannatti vahvaa Eurooppaa ja toimia ilmastonmuutoksen hidastamiseksi.
Sy Sokona Diabaté
Sokona Diabaté syntyi grioottikastiin kuuluneeseen perheeseen. Hän kävi Bamakon metiisikoulun sekä opiskeli Terrasson de Fougères -lyseossa ja Koulikoron keskikoulussa. Diabaté valmistui kätilöksi Dakarin lääketieteellisestä koulusta vuonna 1950. Hän työskenteli sen jälkeen Gabonissa, Bougounissa, Katissa ja Bamakossa. Diabaté johti Gabriel Tourén sairaalan synnytysosastoa vuosina 1968–1980.
Diabaté osallistui ammattiyhdistystoimintaan ja toimi Malin ensimmäisenä naispuolisena ammattiyhdistyskouluttajana vuodesta 1968. Hän oli Sudanin liiton Bougounin naiskomitean jäsen ja Badalabougou-Séman kaupunginosan naiskomitean pääsihteeri vuodesta 1970. Diabaté osallistui Malin naisliiton perustamiseen vuonna 1974 ja toimi sen sosiaalisasiain sihteerinä vuoteen 1980. Hän oli Malin kansan demokraattisen liiton paikalliskomitean ainoa naisjäsen ja Bamakon viidennen kunnan kansanedustaja vuosina 1979–1982. Diabatén lisäksi Malin kansalliskokouksessa oli tuolloin vain kaksi naisedustajaa, joista toinen oli Diarra Diagoussa Sidibé. Diabate on myös yksi perhesuunnittelujärjestö AMPPF:n ja naisjärjestö AFED:n perustajajäsen.
Marshal Ney -luokka
Marshal Ney -luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston kahden monitorin muodostama alusluokka.
Taustaa
Falklandinsaarten taistelun jälkeen päätettiin kaksi vuoden 1914 laivasto-ohjelmaan kuulunutta kahdeksantykkistä taistelulaivaa muuttaa kuusitykkisiksi taisteluristeilijöiksi, HMS Repulse ja HMS Renown. Tykkien vähentämisellä saatiin alusten suunniteltu nopeus nostettua 32 solmuun. Täten jäi kaksi tykkitornia käyttämättä. Winston Churchill ja John Fisher suunnittelivat niiden ympärille kaksi uutta monitoria, joiden tykeillä kyettäisiin toimittamaan 1 920 naulan kranaatti 23 400 jaardin  päähän.
Lillicrap kutsuttiin suunnittelemaan alukset, joiden työnimiksi annettiin HMS M.13 ja HMS M.14. Tykkitorni painoi noin 760 tonnia ja se oli ammuksineen ja jalustoineen noin 300 tonnia raskaampi, kuin edeltäneet, 14 tuuman tykein varustetut monitorit. Aluksen 10 jalan syväysvaatimus ja telakoiden asettama 90 jalan  maksimileveys mahdollisti ainoastaan pituuden kasvattamisen. Pituudeksi tuli 340 jalkaa ja uppoumaksi 6 670 tonnia.
Suunnittelu
Alusten 15 tuuman tykkitornit oli valmistettu asennettavaksi taistelulaivaan ja ne edellyttivät 43 jalan korkeutta tykin putken akselista ammusvaraston lattiaan eli ammushissin pituus oli määräävä tekijä. Tornit asennettiin 17 jalkaa kannen yläpuolelle rakennettuun tuliasemaan, joka suojattiin kahdellatoista kahdeksan tuumaa  paksulla teräslevyllä. Lisäksi tornien sivusuuntausmahdollisuus rajattiin 300 asteeseen.
Alusten voimanlähteenä olivat dieselmoottorit.
Alukset
Telakan valinta monitorien valmistamiseksi ei ollut vaikeaa. Palmersin telakalta oli Repulsen runko siirretty Clydebankiin, koska telakka altaan pituus ei riittänyt pidemmälle taisteluristeilijän rungolle. Toisesta altaasta oli 14. tammikuuta 1915 laskettu vesille HMS Resolution, joten Palmersin Jarrowin telakalla oli kahden aluksen valmistaminen mahdollista.
Katinhäntä (Harjavalta)
Katinhäntä on Satakunnassa Harjavallassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueen Juupajoen valuma-alueeseen.
Maantiede
Järven pinta-ala on 20,5 hehtaaria ja sen pituus on 900 metriä ja leveys 250 metriä. Järven luusua sijaitsee järven kaakkoisrannalla, josta saa alkunsa 900 metriä pitkä laskuoja Pitkäjärveen.
Järven rantaviiva on 2,2 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Koillisranta päättyy metsä- ja avosuohon. Luusuan yli kulkee tie, joka liittyy Leineperin ja Pitkäjärven kylän yhdistävälle tielle. Järven pohjoispuolella on pari tilaa, mutta loma-asutusta ei ole.
Luonto
Järvi on umpeen ruohottunut ja matala, mikä viittaa voimakkaaseen rehevöitymiseen. Vesilinnuilla ei riitä tilaa uimiseen, mikä rajoittaa niiden lajimääriä, vaikka ravintoa on runsaasti tarjolla. Muuttolinnut suosivat järveä levähdyspaikkanaan ja täällä levähtää muun muassa joutsenia, kurkia, metsähanhia, sekä kahlaajia ja muita vesilintuja.
Historia
Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järvi oli niin pitkä kuin Pitkäjärvi ja Katinhäntä yhteensä. Laskuoja lähti kartan mukaan keskeltä. Silloinen Korven torppa sijaitsee nykyisen Järvikorven tilan kohdalla hieman etelämpänä kuin Karhusaari. 1800-luvulla järvessä oli samassa kohdassa pitkänomainen saari.
Inferno (vuoden 1999 elokuva)
Inferno (tunnetaan myös nimellä Desert Heat) on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toimintaelokuva. Elokuvan on ohjannut John G. Avildsen ja käsikirjoittanut Tom O'Rourke. Pääosissa näyttelivät Jean-Claude Van Damme, Pat Morita ja Danny Trejo. Taistelukohtausten koreografiasta vastasi Peter Malota.
Juoni
Eddie Lomax on veteraanisotilas, joka on kyllästynyt elämäänsä. Hän päättää mennä vanhan ystävänsä luokse läpi aavikon, aikomuksenaan antaa moottoripyörän ystävälleen lahjaksi. Bensan loppuessa kesken Eddie alkaa juopuneena ammuskella ympäriinsä ja osuu vahingossa Hoganin veljesten autoon. He hakkaavat Eddien lähes kuoliaaksi ja varastavat hänen moottoripyöränsä. Eddie päättää kostaa tapahtuman ja saa apua muutamilta lähellä olevan kylän asukkailta.
Suomessa
Suomessa elokuva julkaistiin suoraan videolle vuonna 2000. Sittemmin helmikuussa 2004 elokuva esitettiin ensi kerran televisiosta Neloselta.
Seppo Laamanen
Seppo Ilmari Laamanen (7. helmikuuta 1928 Oulu – 16. huhtikuuta 2016 Helsinki ) oli suomalainen sellisti. Hän toimi pitkään Radion sinfoniaorkesterin soolosellistinä. Lisäksi hän opetti nuoria sellistejä Espoon musiikkiopistossa ja Sibelius-Akatemiassa. Laamanen toimi myös kapellimestarina: Polyteknikkojen Orkesterissa 1968-1969 ja Seinäjoen kaupunginorkesterissa Eläkkeelle jäätyään hän levytti ja konsertoi pianisti Jouni Someron kanssa.
Laamanen sai Pro Finlandia -mitalin 2008. Seppo Laamasen poika Pekka Laamanen on myös sellisti ja sellonsoiton opettaja.
Ensimmäinen murhani
Ensimmäinen murhani on vuonna 1993 ilmestynyt Leena Lehtolaisen ensimmäinen rikosromaani ja Maria Kallio -dekkari.
Juoni
Romaanin päähenkilö on Helsingin poliisilaitoksen rikososaston väkivaltatoimistossa sijaisena toimiva poliisi Maria Kallio. Hän selvittää henkirikosta, joka paljastuu hänen ensimmäiseksi murhatutkinnakseen. Aiemmat hänen tutkimansa henkirikostapaukset olivat lähes aina alkoholiin liittyneitä tappoja.
Pääepäillyt koostuvat lähinnä muista kuorolaisista. Heihin kuuluu muun muassa Antti Sarkela, jonka kanssa Kallio myöhemmin menee naimisiin ja saa lapsia. Murhaaja osoittautuikin lopulta kuoron jäseneksi. Hän oli Peltosen harjoittamaan huumekauppaan sotkeutunut nuori nainen nimeltään Tuulia. Tuulia oli ottanut Peltosen hengiltä petoksen johdosta. Peltonen oli uskotellut tytölle, että tämä oli salakuljettanut hasista, mutta lopulta paljastui, että kyse oli ollut paljon laajemmasta kansainvälisestä kokaiinibisneksestä.
Tuulia alkaa kotonaan käyttäytyä uhkaavasti, kun Maria kertoo tietävänsä, että Tuulia on murhannut Jukan. Kallion esimies, alkoholisoitunut Kalevi Kinnunen ampuu Tuuliaa olkapäähän. Tuulia päätyy sairaalaan ja jää henkiin. Epäselväksi kuitenkin jää, onko tämä oikeustoimikelpoinen.
Juupajärvi (Harjavalta)
Juupajärvi on Satakunnassa Harjavallassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Harjunpäänjoen valuma-alueen Juupajoen valuma-alueeseen.
Maantiede
Järven pinta-ala on 23,6 hehtaaria ja sen pituus on 1,1 kilometriä ja leveys 300 metriä. Järven luusua sijaitsee järven luoteisrannalla, josta saa alkunsa 4,7 kilometriä pitkä Juupajoki, joka laskee Harjunpäänjokeen.
Järven rantaviiva on 2,9 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Koillisranta on pitkää loivaa mäkeä, mutta lounaisranta tasaista ja ojitettua metsäsuota. Ojat laskevat suoraan järveen. Suurin tulo-oja on Juupaoja, joka laskee Pitkäjärvestä.
Kunnan raja on piirretty niin, että osa Juupajoen uomasta ja koko Juupajärvi kuuluu Harjavaltaan.
Luonto
Järvi on umpeen ruohottunut ja matala, mikä viittaa voimakkaaseen rehevöitymiseen. Vesilinnuilla ei riitä tilaa uimiseen, mikä rajoittaa niiden lajimääriä, vaikka ravintoa on runsaasti tarjolla. Muuttolinnut suosivat järveä levähdyspaikkanaan ja täällä levähtää muun muassa joutsenia, kurkia, metsähanhia, sekä kahlaajia ja vesilintuja.
Historiaa
Daniel Ekmanin kartoista vuodelta 1731 on kuvattu Varekselan heinäniittyjä Pitkäjärven ja Juupajärven maastoissa. Aidatuille metsäniityille ja koko Juupaojan pituudelta raivatuille niityille johti Kokemäenjoelta polku. Seutua ei tuolloin viljelty, mutta heinää kasvatettiin siellä karjaa varten. Juupajärven nimi kirjoitettiin tuolloin "Juvajerwfi". Maaherra on antanut vuonna 1818 anomukselle vuonna 1824 päätökset, joiden nojalla järvi olisi voinut kuivata. Työ keskeytyi tai sitä ei saatettu loppuun. Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järvi vaikuttaa olevan aavistuksen verran pitempi kuin nykypäivänä, mutta mitään suurta eroa ei näy.
Christine Lahti
Lahden isä oli toisen polven amerikansuomalainen. Hänen äitinsä vanhemmat olivat kotoisin Itävalta-Unkarista. Perhe oli luterilainen.
Christine Lahti sai Oscarin vuonna 1995 esikoisohjauksestaan lyhytelokuvassa Lieberman In Love. New York Film Critics Circle on palkinnut Lahden rooleistaan elokuvissa Tyttö joka paiski töitä (Swing Shift, 1984) ja Sylvien talo (Housekeeping, 1987). Hän voitti Golden Globen vuonna 1990 roolistaan tv-elokuvassa Kodittomat (No Place Like Home, 1989) ja vuonna 1998 tv-sarjasta Chicagon lääkärit, josta hän sai myös Emmy-palkinnon. Hän on lisäksi saanut useita Golden Globe -ehdokkuuksia, muun muassa naispääosasta elokuvassa Elämänä pakotie (1988). High Halls -elokuvafestivaali myönsi Lahdelle Susan B. Anthonyn Failure Is Impossible -tunnustuksen vuonna 2005.
Otelo Saraiva de Carvalho
thumb|upright|Otelo Saraiva de Carvalho vuonna 1976. Otelo Nuno Romão Saraiva de Carvalho (31. elokuuta 1936 Lourenço Marques (nyk. Maputo), Portugalin Mosambik – 25. heinäkuuta 2021 Lissabon) oli portugalilainen everstiluutnantti ja vasemmistolainen poliitikko. Hänellä oli keskeinen osa vuoden 1974 neilikkavallankumouksessa, joka päätti vuosikymmeniä jatkuneen oikeistodiktatuurin. Hänet tunnetaan Portugalissa nimellä Otelo.
Elämä
Saraiva de Carvalho syntyi Mosambikissa postivirkamiehen poikana. Hän aloitti sotilasuransa vuonna 1955 ja palveli Portugalin siirtomaissa. Hän sai kapteenin sotilasarvon. Hän oli niin sanotun asevoimien liikkeen (MFA) johdolla toteutetun vuoden 1974 neilikkavallankumouksen pääsuunnittelija. Vallankumouksen jälkeen Saraiva de Carvalho ylennettiin prikaatikenraaliksi ja hänet nimitettiin uusien Copcon-turvallisuusjoukkojen johtoon sekä Portugalia hallinneen vallankumousneuvoston jäseneksi. Kesän 1975 kriisin aikana hän muodosti yhdessä presidentti Francisco da Costa Gomesin ja pääministeri Vasco Gonçalvesin kanssa asevoimia hallinneen triumviraatin. Hänestä povattiin jopa maansa tulevaa johtajaa. Kun Gonçalvesin seuraajan José Pinheiro de Azevedon hallitus ja vallankumousneuvosto pian kääntyivät vasemmistoa vastaan, Saraiva de Carvalho asettui marraskuussa 1975 johtamaan nopeasti kukistettua sotilaskapinaa. Sen jälkeen hänet erotettiin ja alennettiin majuriksi. Copcon lakkautettiin.
Saraiva de Carvalho vangittiin tammikuun 1976 lopussa edellisvuoden vallankaappausyrityksestä epäiltynä, mutta hänet vapautettiin jo viiden viikon kuluttua kotiarestiin. Hän asettui ehdolle vuoden 1976 presidentinvaaleissa, joissa hänen ehdokkuuttaan tuki neljä pientä äärivasemmistolaista puoluetta: Movimento de Esquerda Socialista (MES), União Democrática Popular (UDP), Frente Socialista Popular (FSP) ja Partido Revolucionário do Proletariado (PRP). Saraiva de Carvalho sai vaaleissa vajaat 17 % äänistä ja sijoittui toiseksi. Hän oli ehdolla myös vuoden 1980 presidentinvaaleissa. Samana vuonna hän perusti Força de Unidade Popular -nimisen vasemmistopuolueen.
Saraiva de Carvalho vangittiin kesäkuussa 1984, ja häntä syytettiin 18 ihmistä murhanneen äärivasemmistolaisen FP-25-terroristijärjestön johtamisesta. Hän sai toukokuussa 1987 viidentoista vuoden vankeustuomion, jota myöhemmin vielä pidennettiin kolmella vuodella. Saraiva de Carvalhon mukaan FP-25 oli soluttanut hänen puolueensa hänen tietämättään. Oikeudenkäyntiä pidettiin poliittisena ja muun muassa Portugalin presidentti António dos Santos Ramalho Eanes ja Ranskan presidentti François Mitterrand vetosivat hänen vapauttamisensa puolesta. Portugalin korkein oikeus kumosi tuomion vuonna 1989 oikeudenkäyntiin liittyneiden epäselvyyksien vuoksi, jolloin Saraiva de Carvalho ja 28 muuta tuomittua vapautui. Tapausta käsiteltiin uudelleen vuonna 1999.
Šir Ali Khan
Šir Ali Khan (1823 – 21. helmikuuta 1879) oli Afganistanin emiiri vuosina 1863–1866 ja 1869–1879. Hän seurasi vallassa isäänsä Dust Muhammadia, mutta tuli syrjäytetyksi väliaikaisesti sisällissodassa vuonna 1866. Hän nousi jälleen valtaistuimelleen vuonna 1869 ja alkoi toteuttaa varovaisia uudistuksia. Ulkopoliittisesti hän nojautui ensin britteihin, mutta välit heidän kanssaan tulehtuivat Venäjän kasvavan uhan takia. Lopulta tuloksena oli toinen afgaanisota brittejä vastaan. Šir Ali syrjäytettiin ja hän kuoli vuonna 1879. Valtaan nousi brittien nostattamana hänen poikansa Muhammad Jaqub Khan.
Sisällissota
Šir Ali syntyi vuonna 1823 ja hän oli yksi Afganistanin emiiri Dust Muhammadin nuoremmista pojista. Hänen äitinsä kuului paštujen Dorrani-klaaniin. Ennen omaa valtaannousuaan Šir Ali toimi kuvernöörinä ja osallistui useiden Ghelzaiden kapinoiden kukistamiseen. Dust Muhammadin kuollessa vuonna 1863 hän oli nimittänyt seuraajakseen Šir Alin mahdollisesti tämän äitinsä puoleisten Dorrani-yhteyksien takia. Dust Muhammadin muut pojat olivat äitiensä puolelta vähempiarvoista Bangaš-heimoa. Šir Alin vanhemmat veljet Muhammad Azfal Khan ja Muhammad Azam Khan eivät kuitenkaan olleet valmiita hyväksymään vallanvaihdosta ja tuloksena oli yhdeksän vuotta kestänyt sisällissota. Šir Alin onnistui ensin voittaa vallantavoittelijoiden joukot. Azam Khan pakeni Intiaan ja Afzal Khan jäi vangiksi. Afzal Khanin poika Abd al-Rahman Khan jatkoi kuitenkin isänsä taistelua kooten omia tukijoitaan. Hänen joukkojensa onnistui syrjäyttää Šir Ali vuonna 1866. Valtaan nousi ensin Afzal Khan ja tämän kuoltua vain hieman myöhemmin Azam Khan. Šir Ali ei ollut tällä välin kluopunut kamppailusta, vaan hän kokosi uusia joukkoja poikansa Muhammad Jaqub Khanin ja brittien tuella. Tammikuussa 1869 hänen onnistui kukistaa Azam Khan. Azam Khan pakeni Persiaan ja hänen poikansa Venäjälle.
Uudistukset ja ulkopolitiikka
thumb|Šir Alin kaudella lyöty kolikko. Noustuaan takaisin valtaistuimellensa Šir Ali alkoi toteuttaa varovaisia uudistuksia Afganistanissa. Toisin kuin esimerkiksi isänsä, Šir Ali nimitti kuvernööreiksi henkilöitä sukunsa ulkopuolelta. Maaveroa alettiin kerätä pelkästään rahana ja Šir Ali pyrki myös luomaan maallensa uudenaikaisen armeijan. Pääasiassa Ghelzaiden parista värvätyt vakinaiset sotilaat saivat univormut ja palkkansa rahana suoraan valtiolta. Britit toimittivat maalle uudenaikaisia kiväärejä vanhojen muskettien sijaan. Šir Alin kaudella perustettiin myös ensimmäiset Afganistanin nykyaikaisia oppiaineita opettaneet koulut, maan ensimmäinen sanomalehti Šams al-nahar ja Kabulin ja Pešawarin välinen postilinja. Modernisointiprojektit jäivät kuitenkin kokonaisuudessaan suhteellisen pieniksi. Ensimmäisen afgaanisodan jäljiltä afgaanit olivat hyvin brittivastaisia ja epäluuloisia länsimaalaisten vaikutteiden suhteen. Brittien tukeen nojannut Šir Ali ei voinut sisäpoliittisesti leimautua liian brittimyönteiseksi uudistustensa kanssa. Sisäpoliittisesti hänen oli näyttäydyttävä brittivastaisena, mutta ulkopoliittisesti hän kuitenkin nojautui todellisuudessa entistä tiiviimmin britteihin. Briteiltä saatiin paitsi aseita, mutta myös taloudellista tukea, mikä oli erityisen merkityksellistä hallitsijalle maan hyvin kapean veropohjan takia. Briteiltä Šir Ali halusi myös takuut Venäjää vastaan, sekä turvaa tulevan vallanperimyyden suhteen. Šir Ali oli nimittänyt seuraajakseen toiseksi vanhimman poikansa Abdullah Janin poliittisesti vahvemman, mutta isänsä kanssa huonoissa väleissä olleen Muhammad Jaqub Khanin sijaan. Šir Alilla oli varsin hyvät henkilökohtaiset suhteet brittiläisen Intian varakuningas lordi Mayon kanssa. Brittien ja emiirin suhteet viilenivät kuitenkin huomattavasti lordi Mayon kuoltua vuonna 1872.
Toinen afgaanisota
thumb|Šir Ali [[Punch-lehden pilakuvassa Venäjän karhun ja Britannian leijonan välissä. "Pelastakaa minut ystäviltäni!".]] Yksi ensimmäisistä merkeistä brittien ja Afganistanin huonontuvista suhteista oli maan rajakiista Persian kanssa Sistanin maakunnassa. Britit välittivät maiden välille sovitteluratkaisun, joka jätti Helmandjoen länsipuolen hyvät maatalousalueet Persialle. Samoihin aikoihin Venäjän uhka nousi huomattavasti niin sanotun Suuren pelin aikana. Venäläiset olivat vallaneet Khivan vuonna 1873 ja Kokandin vuonna 1876. Pian he olisivat iskuetäisyydellä Afganistanin Heratista. Yhdistyneessä kuningaskunnassa pääministeri Benjamin Disraeli vaati aggressiivisempaa ulkopolitiikkaa Venäjän suhteen. Intian varakuninkaaksi nimitettiin Disraelin mukaista politiikkaa ajanut lordi Lytton.Agfganistanista haluttiin tehdä tottelevainen protektoraatti ja britit vaativat emiiriä suostumaan brittijoukkojen sijoittamiseen Kabuliin ja Heratiin. Šir Alille brittijoukot olisivat olleet sisäpoliittisesti hyvin räjähdysherkkä aihe ja hän eiv suostunut vaatimuksiin. Painostaakseen hallitsijaa britit miehittivät Quettan kaupungin Afganistanin rajalla, mikä uhkasi myös Kandaharin kaupunkia. Tällä välin Venäjän ja brittien välit kiristyivät entisestään. Osmanien valtakunnan asema Balkanilla oli romahtanut Venäjän vastaisessa Turkin sodassa vuonna 1878. Venäläiset uhkasivat Dardanellien salmia, mikä taas uhkasi brittien asemaa Välimerellä. Suursodan syttyminen valtakuntien välillä oli nyt hyvin lähellä. Heinäkuussa 1878 Kabuliin saapui kutsumatta venäläinen lähettiläs kenraali Stoletov. Britit raivostuivat tilanteesta ja vaativat oikeutta sijoittaa omia asiamiehiään Kabuliin. Šir Ali ei vastannut vaatimukseen lainkaan, mikä nähtiin tahallisena provokaationa. Kenraali Neville Bowles Chamberlain lähetettiin tuhannen miehen armeijan kanssa maan rajalle vaatimaan pääsyä Afganistaniin. Kun heitä ei päästetty maahan, seurasi brittien uhkavaatimus, johon ei vastattu. Tuloksena oli toinen afgaanisota brittien ylittäessä rajan marraskuussa 1878.
Brittijoukot voittivat afgaanit nopeasti. Kabul vallattiin tammikuussa 1879 ja Šir Ali pakeni pohjoiseen yrittäen saada tukea venäläisiltä. Venäläjän Turkestanin kuvernööri Konstantin von Kaufmann neuvvoi kuitenkin Šir Alia tekmään rauhan brittien kanssa. Šir Ali kuoli Mazar-e Šarifissa 21. helmikuuta 1879. Brfitit nostivat Kabulissa Afganistanin uudeksi emiiriksi Šir Alin aiemmin vangitun pojan Jaqub Khanin.
I Can (Bluen kappale)
"I Can" on brittiläisen poikabändi Bluen kappale, joka edusti Isoa-Britanniaa Eurovision laulukilpailussa vuonna 2011 Düsseldorfissa, Saksassa. Bluen valinta oli ensimmäinen kerta Eurovision laulukilpailun historiassa, kun Ison-Britannien edustaja on päätetty sisäisesti BBC:llä. Edustaja julkistettiin 29. tammikuuta 2011. Single kappaleesta julkaistiin 1. toukokuuta 2011 digitaalisena latauksena ja päivää myöhemmin CD-singlenä.
Euroviisuissa kappale sijoittui finaalissa sijalle 11 saatuaan 100 pistettä.
Kappalelista
Digitaalinen EP
CD single
Ylä-Sleesia
pienoiskuva|Ylä-Sleesia punaisella. Ylä-Sleesia on Sleesian historiallisen alueen kaakkois-osa. Suurin osa alueesta kuuluu Puolalle ja pienempiä alueita Tšekille. Ylä-Sleesian suurin kaupunki on Katowice. Ylä-Sleesiassa asuu edelleen vähän saksankielistä väestöä.
Historia
Vuosina 1919-1920 Ylä-Sleesiassa oli poliittisesti levotonta, mikä johtui työväen radikalisoitumisesta. Maaliskuussa vuonna 1921 Ylä-Sleesiassa järjestettiin kansanäänestys siitä, kuuluisiko alue jatkossa Puolaan vai Saksaan.
Atom Egoyan
thumb|right|Atom Egoyan Atom Egoyan OC (s. 19. heinäkuuta 1960 Kairo) on elokuvaohjaaja. Hän syntyi Egyptin armenialaisista vanhemmista Kairossa, Egyptissä, mutta on asunut Kanadassa vuodesta 1963. Armenialaista kulttuuritaustaansa Egoyan on esitellyt erityisesti elokuvissa Ararat ja Calendar.
Egoyanin töiden joukossa ovat elokuvat Exotica (1994), Suloinen ikuisuus (1997), Matka pahuuteen (1999), Ararat (2002) ja Alaston totuus (2005). Laajaa kansainvälistä arvostusta nauttivasta ohjaajasta tehtiin Order of Canadan upseeri vuonna 1999.
Suloinen ikuisuus toi Egoyanille kaksi Oscar-ehdokkuutta vuonna 1998. Cannesissa hän on ollut ehdokkaana Kultaisen palmun saajaksi vuosina 1994, 1997, 1999 ja 2005; Grand Prix hänelle myönnettiinkin vuonna 1997. Kanadassa hän on voittanut myös useita Genie-palkintoja.
Elämä ja ura
Egoyanin vanhemmat Shushan ja Joseph Yeghoyan olivat taiteilijoita ja pitivät huonekaluliikettä Kairossa. Poika sai nimensä Egyptin ensimmäisen ydinreaktorin kunniaksi. Vuonna 1962 perhe muutti Egyptistä Kanadaan, Brittiläisen Kolumbian provinssin Victoriaan.
Teini-iässä Egoyan kirjoitteli näytelmiä, esikuvinaan Samuel Beckett ja Harold Pinter. 14-vuotiaana hän näki Ingmar Bergmanin elokuvan Persona – naisen naamio, mitä hän pitää suurena vaikuttimena ammatinvalintaansa.
Egoyanin esikoiselokuva Next of Kin sai ensi-iltansa Mannheim-Heidelbergin kansainvälisillä elokuvajuhlilla ja voitti yhden pääpalkinnoista. Seuraava elokuva Exotica (1994) herätti myös kiinnostusta, mutta Egoyanin ensimmäinen muiden kirjoittamaan tarinaan perustuva elokuva Suloinen ikuisuus oli varsinainen läpimurto. Vuoden 2002 elokuva Ararat oli Henri Verneuil’n elokuvan Mayrig (1991) jälkeen toinen yritys kuvata elokuvan keinoin vuoden 1915 Armenian kansanmurhaa.
Vuonna 2005 Atom Egoyan alkoi opettaa kesäisin European Graduate Schoolin (EGS) media- ja viestintätiedekunnassa Sveitsin Saas-Feessä. Hän on opettanut myös Toronton yliopistossa.
Egoyan asuu Torontossa näyttelijävaimonsa Arsinée Khanjianin kanssa, joka on näytellyt monissa miehensä elokuvista.
Olle Liss
Olle Liss (s. 24. lokakuuta 1992 Dala-Floda, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Allsvenskan-joukkue Djurgårdens IF:ssä. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä ja laukoo oikealta.
Seuraura
Liss on Björbo IF:n kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Leksands IF:ään. Liss oli kaudella 2009–2010 J18 Elitissä joukkueensa paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 15+10=25. Hän voitti samalla kaudella J20 SuperElitin mestaruuden. Kaudella 2011–2012 Liss oli Leksandin J20-junioreiden paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 22+23=45. Hän sijoittui koko SuperElitin maalipörssissä kymmenenneksi. Liss debytoi samalla kaudella myös seuran miesten joukkueessa Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa, jossa hän pelasi kaksi runkosarjaottelua tehden yhden syöttöpisteen.
Kaudeksi 2012–2013 Liss siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle maan I-divisioonan Halmstad HF:ään. Hän oli joukkueen toiseksi paras pistemies Sebastian Kölzow Isaksenin jälkeen tehoilla 9+19=28. Kaudella 2013–2014 Liss oli 22 osumallaan Halmstadin paras maalintekijä. Kaudeksi 2014–2015 hän siirtyi Kristianstads IK:hon, jonka paras maalintekijä Liss oli 24 osumallaan. Hän sijoittui koko Hockeyettanin (ent. I-divisioona) maalipörssissä kolmanneksi. Liss pelasi kauden aikana myös yhden ottelun lainalla kasvattajaseurassaan Björbo IF:ssä Ruotsin viidenneksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyTreanissa tehden siinä tehot 2+2=4.
Liss siirtyi kaudeksi 2015–2016 Tanskan Metal Ligaenin Aalborg Piratesiin. Hän oli tehoilla 25+29=44 joukkueen toiseksi paras pistemies Nicolai Meyerin jälkeen ja sijoittui koko liigan pistepörssissä kahdeksanneksi. Metal Cupissa Liss oli Piratesin paras pistemies tehoilla 2+2=4. Kaudeksi 2016–2017 hän palasi Ruotsiin ja siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Allsvenskan-joukkue Västerviks IK:hon. Liss oli joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Victor Öhmanin jälkeen tehoilla 23+11=34. Hän sijoittui koko sarjan maalipörssissä kuudenneksi.
Kaudeksi 2017–2018 Liss siirtyi jatkamaan Allsvenskan-uraansa IK Panterniin. Tammikuun 2018 lopulla hän siirtyi kevääseen 2020 asti ulottuvalla sopimuksella SHL-joukkue Rögle BK:hon. Lissin SHL-ura alkoi sensaatiomaisesti, sillä hän teki kolmessa ensimmäisessä ottelussaan jo tehot 3+4=7. Kaikkiaan Liss teki Röglessä loppukauden aikana 11 ottelussa tehot 6+8=14.
Maajoukkueura
Liss on pelannut Ruotsin A-maajoukkueessa kuusi ottelua tehopistein 4+2=6. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Euro Hockey Challengessa 5. huhtikuuta 2018 Norrköpingissä Slovakiaa vastaan. Liss keräsi ottelussa myös yhden kahden minuutin jäähyn huitomisesta. Hän avasi maalitilinsä A-maajoukkueessa heti kypärätempulla seuraavassa ottelussa 6. huhtikuuta 2018 Oskarshamnissa Slovakiaa vastaan. Liss sai Ruotsin 6-1-voittoon päättyneessä ottelussa myös syöttöpisteen oltuaan kakkossyöttäjänä Carl Klingbergin tekemään ylivoimamaaliin.
Venäjän federaatio 1999–2008
thumb|250px|Vladimir Putin. Venäjän federaatio vuosina 1999–2008 kattaa Vladimir Putinin kaksi ensimmäistä presidenttikautta. Putin pyrki politiikallaan modernisoimaan maan taloutta ja keskittämään valtaa käsiinsä kutsuen rakentamaansa näkyvästi Kreml-johtoista järjestelmää "vallan vertikaaliksi". Putin ajoi oligarkit pois politiikasta ja nosti turvallisuuspalvelu FSB:n miehet valtaan. Putinin puolue hallitsee Kremliä, duumaa, suurimpia sanomalehtiä ja TV-asemia sekä monia avainasemassa olevia yrityksiä. Kaudella maan talous oli reippaassa kasvussa, mutta monilta osin yhä uudistusten tarpeessa. Putinin lähipiiri kahmi itselleen maan avainteollisuutta. Taloudellinen ja poliittinen valta kietoutuivatkin yhä enemmän yhteen. Putin voitti kapinoivat tšetšeenit ja lopetti puheet Venäjää ehkä uhanneesta hajoamisesta. Korruptio paheni Putinin kaudella, ja rikollisuus jatkoi laajana vaikka Moskova oli turvallisempi Putinin kuin Jeltsinin kaudella. Ulkopoliittisesti Putinin Venäjä etääntyi lännestä, vaikka terrorisminvastainen sota ja ulkomaankauppa loivatkin siltoja Idän ja lännen välille.
Silovikien nousu valtaan
Vuonna 2000 nousi Venäjällä valtaan Vladimir Putin, joka toisin kuin Jeltsin pyrki keskittämään Venäjää. Vladimir Putinilla oli takana ura KGB-vakoojana ja Pietarin pormestarin Anatoli Sobtshakin apulaisena. Koska Sobtshak oli Jeltsinin liittolainen, Putin pääsi lopulta presidenttiehdokkaaksi.
Putinin valtaannousua pidetään monesti lännessä ja Venäjälläkin turvallisuuspalvelun suorittamana silovikien vallankaappauksena, jollainen uhkasi presidentti Jeltsiniä jo 1990-luvulla. Näin, koska Putin toi runsaasti turvallisuuspalvelutaustaisia miehiä valtion hallintoon. Silovikien asema alkoi vahvistua vuonna 1996, jolloin heitä nimitettiin korkeisiin virkoihin. Silovikit, "voimamiehet" ovat lähtöisin Venäjän "voimaministeriöistä", turvallisuuspalvelusta, poliisista ja armeijasta. Silovikit ovat konservatiivisia kansallismielisiä, jotka uskovat valtion ohjaukseen taloudessa ja vastustavat ulkomaista poliittista ja taloudellista vaikutusta Venäjän asioihin. Silovikien mielestä Neuvostoliiton hajoaminen oli paha asia. Rahansa silovikit saavat nykyään energiasektorilta.
Vuosina 1998–1999 puhuttiin yleisesti Venäjän hajoamisen uhasta, ja oligarkit kilpailivat yhä keskenään. Jeltsinin kansansuosio oli mitätön, ja duuma hätyytteli Jeltsiniä syytellen häntä muun muassa korruptiosta. Jeltsin joutui elokuussa 1999 pahaan pulaan Juri Skuratovin harjoittamissa Mabetex-tutkimuksissa ja samana vuonna myös duumassa syytettiin Jeltsiniä korruptiosta. Jeltsin oli nimittänyt Sergei Stepashinin seuraajaksi Vladimir Putinin pääministeriksi, ja erottanut kokeneen, kyvykkään Jevgeni Primakovin, mikä oli monen idänpolitiikan tuntijan mielestä yllätys.
Jeltsinin vallan loppuaikoina tulevasta presidentin virasta kilpailivat kulissien Jeltsinin hallitus, Jevgeni Primakov, Juri Lužkov, oligarkit keskenään ja turvallisuuspalvelu. Pitkän linjan poliitikko Jevgeni Primakov liittoutui Moskovan pormestari Juri Lužkovin kanssa Jeltsin-vastaiseen oppositioon duuman vaaleihin 1999. Tätä tuki eräs oligarkeista, mediakeisari Vladimir Gusinski. Primakov aikoi presidenttiehdokkaaksi, mutta Jeltsinin ja Putinin liittolaisena silloin olleen Berezovkin mediakoneisto luhisti jo kesällä 1999 Primakovin suunnitelmat. Primakov oli juutalainen, Moskovan pormestari Lužkov taas yltiörikas kansallismielinen populisti. Zjuganov oli myös suosittu, mutta kaikki eivät halunneet takaisin kommunismiin. Länsimielisellä sosiaalidemokraatti Javlisnkilla ja äärikansallisella Vladimir Žirinovskilla oli omat kannattajansa, mutta nämä ryhmät olivat melko pieniä.
Turvallisuuspalvelusta peräisin olevan pietarilaisen Vladimir Putinin valtaannousu liittyi toiseen Tšetšenian sotaan. Toinen Tšetšenian sota oli reaktio tšetšenialaisten ääri-islamistien hyökkäykseen Venäjän puolella olevaan Dagestaniin ja tšetšeenien tekemiksi epäiltyihin Venäjällä sattuneisiin kerrostaloräjäytyksiin. Ennen toista Tšetšenian sotaa pääministeri Putin oli poliittisten kommentaattorien mukaan kasvoton, väritön byrokraatti, jolla ei olisi ollut mahdollisuuksia voittaa presidentinvaaleja kokeneita ammattipoliitikkoja vastaan. Putin olisi silloin ollut yksi niistä Jeltsinin pääministeristä, jotka tulevat ja menevät puolen vuoden jaksoissa.
Boris Jeltsin erosi Venäjän presidentin virasta aivan 31. joulukuuta 1999, ja suositteli seuraajakseen Putinia, josta tuli jo ennen vaaleja virkaa tekevä presidentti. Putin saikin hieman yli 50 % äänistä presidentin vaaleissa, ja voitti vaalit. Päästyään valtaan Putin alkoi laatia lakeja ja asetuksia, jotka keskittivät valtaa Kremlin käsiin ja vakauttivat markkinataloutta. Putin näytti suosivan virkanimityksissään Pietarista kotoisin olevia turvallisuusvirkamiehiä, upseereita ja lakimiehiä. Monet olivat Putinin ja hänen liittolaistensa koulu- ja työtovereita. Virkanimitykset olivat venäläisille kulttuurille tyypillistä ystävien auttamista. Hän on nimittänyt tärkeille paikoille merkkihenkilöiden sukulaisia. Akateemikot ovat valtion virassa harvinaistuneet, ja turvallisuusviranomaiset yleisempiä kuin kommunistien aikaan.
Pian Putinin noustua valtaan upposi venäläinen sukellusvene Kursk elokuussa 2000. Venäjä ei pyytänyt ajoissa länsimailta apua, jonka avulla monia olisi voinut pelastaa uponneesta sukellusveneestä. Se ettei Putin ollut ajoissa vastailemassa kansan esittämiin kysymyksiin, toi Putinin äkkiä kielteiseen valoon. Vapaissa TV-kanavissa esiintynyt arvostelu ajoi Putinin toimimaan näitä vastaan.
Putin ja demokratia
Putinin valtaannousun on lännessä katsottu kuvastavan turvallisuuspalvelun kasvavaa valtaa Venäjällä. Hän loi valtiojohtoisen puoliautoritaarisen järjestelmän, jossa Kreml hallitsee duuman puoluekenttää, ja alueilta on otettu valtaa pois. Tätä sanotaan ohjatuksi tai suvereeniksi demokratiaksi. Suvereeni tarkoittaa sitä, että ulkomaat eivät saa puuttua Venäjän sisäisiin asioihin. Venäjän johtoeliitti pelkää Ukrainan valtaeliitin kaatanutta oranssin vallankumouksen tyyppistä tapahtumasarjaa, joka oli Putinin mielestä ulkomailta johdettu. Venäjällä vastustetaan myös maan teollisuuden siirtymistä ulkomaisten omistajien haltuun. Putinin puoliautoritaarista tapaa hallita maata sanotaan monesti putinismiksi tai sekurokratiaksi. Venäjän parlamentin eli duuman puoluekenttä on merkittävästi kaventunut Putinin aikana. Kreml on muuttelemalla äänikynnyksiä saanut aikaan tilanteen, jossa vain suuret puolueet pääsevät duumaan. Länsimieliset Jabloko ja SPS ovat poissa duumasta. Putinin valtapuolueella on nykyään eniten paikkoja duumassa. Putinia tukeva oikeistokonservatiivinen Yhtenäinen Venäjä syntyi, kun kaksi suurta puoluetta yhdistyivät vuonna 2001. Jopa puoluetta luomassa olleen Vladislav Surkovin mukaan puolue luotiin samoilla hallinnollisilla resursseilla kuin NKP, vaikka se ei olekaan samassa asemassa kuin NKP. . Muut duuman puolueet, kuten kommunistit ja Vladimir Žirinovskin äärikansallinen puolue, ovat marginaalisia. Puolueilla ei hallitus- ja paikallistasolla katsota olevan Venäjän poliittisessa kamppailussa niin suurta merkitystä kuin erilaisilla henkilöverkostoilla, "Kremlin klaanit<klaaneilla", joihin kuuluu viranomaisia, liikemiehiä ja joskus jopa rikollisiakin. Kuvaavaa on, errä erään kyselyn mukaan kolmannes kansalaisista uskoi mafian hallitsevan heitä, ei keskus- tai paikallishallinnon. Kansalaisyhteiskunta oli Putinin kauden alussa muotoutumaton.
Vuoden 2003 vaaleissa Yhtenäinen Venäjä sai eniten ääniä. Tällä Boris Gryzlovin johtamalla oikeistopuolueella oli tammikuussa 2005 duumassa 305 paikkaa 450:stä, sekä 88:n 178:sta federaationeuvostossa. Joulukuussa 2007 valtapuolue Yhtenäinen Venäjä voitti ylivoimaisesti parlamenttivaalit. Valtion viroista on erotettu Jeltsinin "perheen" jäseniä, muun muassa vuonna 2004 pääministeri Mihali Kasjanov. Näin ollen Putinin on katsottu luoneen uutta itsevaltaisuutta Venäjälle. Turvallisuuspalvelu FSB ohjaa Venäjää byrokratian avulla. Tosin Jeltsinin Kremlin sisäpiiri johti maata melko itsenäisesti duuman ohi, mutta hän antoi alueille maksimaalisen määrän valtaa, ja duumassa näkyi demokratia ainakin nimellisesti.
Putinia on verrattu muun muassa vahvaan, kyvykkääseen, poliisivaltiota kannattaneeseen tsaariin Aleksanteri III:een. Toisaalta Putin ei ole niin voimakas hallitsija kuin miltä näyttää. Byrokratia on jarruttanut Putinin uudistuksia, alueilla on ollut yhä valtaa, Venäjällä on erilaisia yritys- ja muita klaaneja ja niin edelleen. Joidenkin näkemysten mukaan Putin olisi ajanut Venäjän vuoden 1905 ja 1914 jälkeiseen tilaan, jossa itsevallan keskellä ministeriöt ajoivat maan taloutta nopeaan ohjattuun kasvuun. Toiset ovat verranneet Putinin Venäjää vallankumouksen jälkeiseen Meksikoon, jossa muun muassa öljy loi nopean talouskasvun, ja maa pysyi yhden ideologialtaan häilyvän puolueen johdossa.
Valta ja raha keskittyy Venäjällä pienen, toistensa hyvin tuntevien mahtimiesten verkoston piiriin. Kremliä hallitsee eräänlainen "hyvä veli" -verkosto. Silovikiryhmän sisällä piilee valtataistelujen oireita, huumekauppaa tutkiva FSKN ja sisäinen turvallisuuspalvelu FSB ovat toistensa kimpussa. Korruptio on Putinin aikana yhä vakava ongelma Venäjällä. Putin pidätytti vuoden 2008 vaalien alla monia pormestareita, jotka olivat viimeiset korkeassa asemassa olleet kansan valitsemat ehdokkaat. Venäjän hallinto vastustaa "ekstremistejä" ja "erimielisten marsseja".
Tiedonvälityksen kaventuminen
Ennen oligarkkien hallussa olleita TV-asemia on joutunut hallituksen valvontaan. Huhtikuussa 2001 valtion jättimäinen kaasuyhtiö Gazprom kaappasi NTV:n, joka oli lähettänyt Putinin vastaista ohjelmaa. NTV:n omistanut Media-Mostin Vladimir Gusinski pakeni turvallisuuspalvelu FSB:n miehiä ulkomaille. Myös Berezovski joutui luopumaan osuudestaan ORT-kanavaan ja myymään sen kremlin kanssa väleissä olevalle Roman Abramovitšille.
Viimeinen riippumaton TV-yhtiö, Boris Berezovskin pääosin omistama TV-6 suljettiin tammikuussa 2002 ja sen seuraaja. Kremlin valvoma TVS:kin suljettiin kesäkuussa 2003. Lokakuussa 2005 viimeinen kriittinen TV-kanava Ren TV joutui Kremliä tukevien tahojen käsiin.
Putin ja kansalaisyhteiskunta
Putinia on arvosteltu lännessä ja Venäjällä eniten Tšetšenian sodasta, jota Venäjä piti/pitää virallisesti sotana kansainvälistä terrorismia vastaan. Tšetšeenit kaappasivat Dubrovka-teatterissa Moskovassa lähes 1000 panttivangikseen. Kaappaus päättyi turvajoukkojen hyökkäykseen, jossa kuoli 129 panttivankia ja 44 tšetšeeniterroristia. Turvajoukkojen uskotaan toimineen liian kovakouraisesti, kun he muun muassa käyttivät hyvin voimakasta kaasua, joka tappoi panttivankeja. Terrorismin on väitetty mahdollistavan kansalaisvapauksia rajoittavan poliisivaltion luomisen. Huhtikuussa 2006 Venäjällä astuikin valtaan kansalaisjärjestöjen toimintaa rajoittava laki.
Putinin silovikien sanotaan käyttäneen valtataistelussa muiden ryhmien kanssa ainakin laillisuuden rajoja hipovia keinoja. Anna Politkovskaja mainitsee presidenttiehdokas Ivan Rybkinin muutaman päivän kestäneen oudon katoamisen, jolloin Rybkin luultavasti huumattiin.
Putinin aikana on sattunut Venäjällä ja ulkomailla joitain poliittisia murhia, joiden uskotaan olevan joidenkin venäläisten isänmaallisten tahojen tekemiä. Murhien ilmeisenä syynä on ollut Tšetšenian sodan ja hallituksen arvostelu. Poliittisten "toisinajattelijoiden" kirjoitukset raivostuttavat luonnostaan monia isänmaallisia. Vuonna 2000 loikannut Putinia ja Tšetšenian sotaa kovasti arvostellut entinen turvallisuuspalvelun työntekijä Alexandr Litvinenko kuoli maanpaossa Lontoossa vuonna 2006 myrkytykseen, joka johtui radioaktiivisesta poloniumista. Noin kuukautta ennen tätä Tšetšenia sotaa arvostellut Anna Politkovskaja ammuttiin kotirappuunsa. Venäjän valtio ei ainakaan vielä vuonna 2007 luovuttanut Litvinenkon murhasta epäiltyä Isoon-Britanniaan oikeudenkäyntiin.
Putin, oligarkit ja rahavallan kansallistaminen
thumb|250px|Vladimir Putin ja [[Mihail Hodorkovski.]]
Ennen Putinin valtaannousua muutamat Venäjän suurliikemiehet, oligarkit havittelivat poliittista valtaa itselleen. Oligarkit myös kiersivät veroja siirtelemällä rahojaan tileiltä toiselle. Oligarkit eivät kyenneetkään saamaan valtaa käsiinsä Venäjällä, vaikka Berezovski nousi korkeaan valtion virkaan. Kun Putin nousi valtaan, hän pelotteli oligarkit tottelevaisiksi ja käytti muitakin keinoja. Jotkut oligarkit joutuivat jättämään Venäjän. Näitä olivat Smolenski, Gusinski ja Berezovski. Vaikka Putin esti oligarkkien sekaantumisen politiikkaan, monia heistä jäi silti jäljelle. Liikkeellä olevien arvailujen mukaan Putin olisi solminut suurliikemiesten, oligarkkien kanssa sopimuksen, jonka mukaan oligarkit saavat jatkaa liiketoimiaan, mutteivat puuttua politiikkaan.
Lännessä tunnetuin oligarkki Boris Berezovski pakeni talousrikostutkimuksia Venäjältä marraskuussa 2000. Vuonna medioita 2001 Gusinski muutti ulkomaille, ja kun hänet pidätettiin 2003 epäiltynä talousrikoksista, hänet vapautettiin melko pian. Suurliikemies Mihail Hodorkovski yritti kaupoilla yhdistää omaan Jukos-yhtiöönsä Abramovitšin Sibneftin sekä myydä puolet Jukosin osakkeista amerikkalaisille yhtiöille. Tällöin olisi syntynyt muiden venäläisten öljy-yhtiöiden kanssa tehokkaasti kilpaileva valtava öljyjätti, joka olisi ollut osin ulkomaisessa omistuksessa. Kremlissä valtaan päässeet silovikit eivät pitäneet tästä kahdesta syystä: he eivät halunneet antaa Venäjän öljyä ulkomaisille yhtiöille eivätkä myöskään voimakasta kilpailijaa omille yhtiöilleen. Kremlissä ei pidetty Hodorkovskista siitäkään syystä, että tämä harjoitti duumassa aktiivista Putinin vastaista oppositiopolitiikkaa. Venäjän hallinnon kannalta hankalaa oligarkkia syytettiin vuonna 2003 veronkierrosta, jota harrastivat useimmat yritykset 1990-luvulla. Jukos-yhtiön johtaja Mihail Hodorkovski istui edelleen vuonna 2010 tuomiotaan siperialaisessa työleirissä.
Myönteisesti on sanottu tahdoton raaka-aineita lännelle tuottava sätkynukkevaltio. Mutta vaikka Putin on puhunut oligarkkeja vastaan, hän on suosinut niitä oligarkkeja, jotka eivät asetu häntä vastaan. Putin on onnistunut taivuttelemaan jäljelle jääneet oligarkit hallitukselle ainakin jossain määrin kuuliaisiksi. Mutta samalla Putin ja hänen johtoryhmänsä on hankkinut itselleen omaisuuksia ja näin silovikeistä on tullut uusia oligarkkeja.
Putinin lähipiirin epäillään hankkineen sisäpiirikaupoilla itselleen valtavia omaisuuksia, esimerkiksi suuren osan öljy-yhtiö Sibneftistä vuonna 2007. Monilla suurilla yhtiöillä on ulkomainen omistus, joka lienee venäläisen omistuksen peite. Putinin hallinto on arvostelijoiden mukaan kätkenyt laittomasti Gazpromin omaisuutta ulkomaisille tileille. Putinin silovikejä kiinnostaa eniten raha. He myös pelkäävät Venäjän yhtiöiden myyntiä ulkomaille. Putin on pyrkinyt toimimaan siten, että mahdollisimman suuri osa valtiolle tärkeistä yhtiöistä olisi venäläisten ja nimenomaan valtion omistuksessa. Samalla Putinin sisäpiiri on pyrkinyt hankkimaan turvallisuuspoliittisen vallan lisäksi myös rahavaltaa. Putinilla itsellään oli vuonna 2007 40 miljardin dollarin edestä öljy- ja kaasuyhtiöiden osuuksia.
Presidentti Putinin johtamat silovikit ovat vuoteen 2008 mennessä kaapanneet silovikkien haltuun merkittävän osan valtion energiatuotannosta ja muustakin yritystoiminnasta. Silovikkien "alfaryhmän" lisäksi muitakin "yritysklaaneja", mutta näilläkin on läheiset suhteet hallintoon, kuten Abramovitšin ja Tshubaisin klaaneilla. Suurin osa omistuksesta Venäjällä keskittyy viiden suuren tahon käsiin. Wall Street Journalissa oli vuonna 2007 kirjoitus, jonka mukaan Putinin hallussa on välillisesti 80% Venäjän arvopaperiyhtiöistä. Putinia pidetään Euroopan rikkaimpana miehenä. Näin silovikeilla ei ole ainoastaan poliittista, vaan myös rahavaltaa. Putinin luomassa byrokraattisessa valtionkapitalismissa kasvaa korruptio.
Putin ja maan talousongelmat
Putinilla on ollut ohjelma, jolla hän pyrkii luomaan kansalle hyviä oloja Venäjälle, mutta helppoa tämä ei ole. Putin ei ole onnistunut kohentamaan tarpeeksi eläkkeitä, asuntotuotantoa ja terveyspalveluita eikä myöskään maan tiestöä. Putinin aikana palkat on maksettu useimmiten suunnilleen ajallaan, mutta monet muut ongelmat kuten korruptio ja rikollisuus rehottavat. Köyhyys on yhä laajaa, ja maan keskimääräinen elintaso jossain Meksikon ja Argentiinan välimaastossa. Putin on onnistunut luomaan vakautta ja järjestystä Venäjälle, mikä näkyy selvästi muun muassa pääkaupungissa Moskovassa. Putin on parantanut sosiaaliturvaa ja ainakin Moskova on rauhoittunut Jeltsinin ajoista. Tavallista venäläistä kiinnostaakin demokratian sijasta enemmän taloudellinen turvallisuus ja vakaus.