cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prinz Eugen
USS Prinz Eugen
pienoiskuva|Prinz Eugenin potkuri Prinz Eugenin hylky oli edelleen ruostumassa Enubuj’n koralliriutalle Kwajaleinin atollilla vuonna 1970. Aluksen vasen potkuri irrotettiin ja liitettiin elokuussa 1979 osaksi Laboen laivastomuistomerkkiä.
Soinniton palataalinen frikatiivi
Soinniton palataalinen frikatiivi eli soinniton palataalifrikatiivi on konsonanttiäänne. Kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa sen merkkinä on [ç].
Ääntäminen
Soinniton palataalinen frikatiivi äännetään suun keskiosassa. Kieli nostetaan kohti kitalakea siten, että syntyy kapeikko, jonka kautta kulkeva ilmavirta aiheuttaa hankaushälyä. Kieli on suunnilleen samassa asennossa kuin äännettäessä suomen kielen j-äännettä, mutta ilmavirta kulkee pakotetummin eivätkä äänihuulet värähtele äänteen tuottamisen aikana.
Esiintyminen
Äänne [ç] esiintyy useissa Euroopan kielissä. Norjassa äänne kirjoitetaan KJ tai toisinaan etuvokaalin edellä K. Saksassa se kirjoitetaan CH ja esiintyy vain etuvokaalin jäljessä (niin sanottu ich-äänne, ); takavokaalin edellä CH ääntyy velaarisena [x] (niin sanottu ach-äänne, ).
Fränk Schleck
Schleck sijoittui vuonna 2004 kymmenenneksi maantieajon MM-kilpailussa. Vuonna 2005 hän oli toinen sekä Züri-Metzgete -kilpailussa Paolo Bettinin jälkeen että Giro dell'Emilia -ajossa Gilberto Simonin takana. Lombardian ympäriajossa Schleck oli kolmas Bettinin ja Simonin jälkeen. Lisäksi hän voitti Luxemburgin maantiemestaruuden ja oli neljäs Sveitsin ympäriajossa.
Willy DeVille
Willy DeVille (25. elokuuta 1950 – 6. elokuuta 2009) oli yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä. Hän aloitti uransa vuosina 1974–1985 toimineessa Mink DeVille -yhtyeessä. Miracle-albumista (1987) alkaen hän levytti pelkästään omalla nimellään.
Fränk Schleck
Vuonna 2006 Schleck sijoittui viidenneksi Pariisi–Nizza-ajossa. Hän loukkaantui huhtikuussa Baskimaan ympäriajossa, mutta toipui pian ja voitti myöhemmin samassa kuussa Amstel Gold Racen karattuaan kärkiryhmältä kymmenen kilometriä ennen maalia – Schleck ajoi soolona maaliin Caubergin nousun huipulle. Seuraavan viikon aikana hän sijoittui neljänneksi La Flèche Wallonnessa ja seitsemänneksi Liège-Bastogne-Liègessä. Kesäkuussa hän ajoi kuudenneksi Sveitsin ympäriajossa.
Willy DeVille
DeVille teki uransa aikana yhteistyötä muiden muassa Doc Pomusin, Mark Knopflerin ja Jack Nitzschen kanssa. Hän menestyi sekä Yhdysvalloissa että Euroopassa; hän levyttikin 1990-luvun alussa ranskalaiselle yhtiölle.
Fränk Schleck
thumb|left|200px|[[Ranskan ympäriajo 2007|Tour de Francen prologissa 2007]] Saman vuoden Ranskan ympäriajossa Schleck voitti 15. etapin, joka päättyi legendaarisen L'Alpe D'Huez'n huipulle – hän pudotti Damiano Cunegon kyydistään puolitoista kilometriä ennen maalia. Tour de Francen lopputuloksissa Schleck oli kymmenes. Ajettuaan vielä seitsemänneksi Lombardian ympäriajossa Schleck sijoittui vuoden 2006 ProTour -sarjan loppupisteissä kolmanneksi.
Vuonna 2007 Fränk Schleck sijoittui kolmanneksi Liège-Bastogne-Liègessä Danilo Di Lucan ja Alejandro Valverden jälkeen. Lisäksi hän voitti Sveitsin ympäriajon 4. etapin sekä sijoittui kuudenneksitoista Ranskan ympäriajossa. MM-kilpailujen maantieajossa Schleck sijoittui loppukirin jälkeen neljänneksi ja voitti Giro dell'Emilia -kilpailun.
Willy DeVille
DeVille myös esiintyi pienissä elokuvarooleissa. DeVille kuoli haimasyöpään sairaalassa New Yorkissa.
Fränk Schleck
Vuonna 2008 Schleck sijoittui toiseksi Amstel Gold Racessa jouduttuaan päästämään Damiano Cunegon ohitseen Caubergin mäen loppuosuudella. Liège–Bastogne–Liègessä hän sijoittui kolmanneksi hävittyään loppukirissä Alejandro Valverdelle ja Davide Rebellinille. Schleck oli kolmas myös Luxemburgin ympäriajossa ja voitti kotimaansa maantieajomestaruuden. Ranskan ympäriajossa hän sijoittui Pyreneillä ajetulla kymmenennellä etapilla kolmanneksi nousten samalla kokonaiskilpailussa toiseksi. 15. etapin jälkeen hän sai kahdeksi päiväksi maillot jaune -paidan haltuunsa. Toiseksi viimeisen päivän huono aika-ajosuoritus pudotti hänet lopulta viidenneksi.
Schleck voitti 2011 Critérium Internationalin ensimmäisen etapin ja kokonaiskilpailun. Liège–Bastogne–Liègessä hän oli toinen hävittyään loppukirissä Philippe Gilbertille. Kesäkuussa hän voitti Luxemburgin maantieajomestaruuden. Ranskan ympäriajossa hän sijoittui toiseksi 18. etapilla ja kolmanneksi 12. etapilla. Kokonaiskilpailussa hän oli kolmas. Clásica de San Sebastián -kilpailussa hän sijoittui viidenneksi. Vuoden 2012 Italian ympäriajossa hän sijoittui seitsemännellä etapilla kolmanneksi. Luxemburgin ympäriajossa hän oli kolmas ja Sveitsin ympäriajon kokonaiskilpailussa toinen.
Vuoden 2012 Ranskan ympäriajon aikana Schleckistä otettu dopingnäyte osoittautui positiiviseksi. Hän sai vuoden kilpailukiellon. Kilpailukieltonsa jälkeen hän voitti maantieajon Luxemburgin-mestaruuden 2014. Saman vuoden Ranskan ympäriajossa hän oli kahdestoista. Espanjan ympäriajossa 2015 hän voitti Quirósiin päättyneen 16. etapin.
Fränk Schleck ajoi vuosia samassa tallissa uransa 2014 päättäneen pikkuveljensä Andyn kanssa.
Jessie Vetter
Jessica Ann "Jessie" Vetter (s. 19. joulukuuta 1985 Cottage Grove, Wisconsin, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen uransa päättänyt jääkiekkomaalivahti. Vetter pelaa nykyisin NWHL-joukkue Minnesota Whitecapsissa. Hän on saavuttanut Yhdysvaltain naisten jääkiekkomaajoukkueessa hopeaa talviolympialaisissa 2010 ja 2014. Vetter käyttää pelinumeroa 31.
Tulan taistelu
Tulan taistelu oli toisessa maailmansodassa Saksan 2. panssariarmeijan yritys raskaasti linnoitetun Tulan kaupungin valloittamiseksi ja siten Moskovan piirittämiseksi etelästä. Saksan keskustan armeijaryhmän aloitettua hyökkäyksensä kohti Moskovaa 24. lokakuuta, Heinz Guderianin johtama Saksan 2. panssariarmeija aloitti hyökkäyksen Orjolin valtatietä pitkin kohti Tulaa. Etummaiset yksiköt yrittivät 29. lokakuuta vallata kaupungin rintamahyökkäyksellä, mutta se kuitenkin torjuttiin 7. marraskuuta mennessä Neuvostoliiton 15. armeijan, 3. armeijan, 49. armeijan, 156. kiväärirykmentin ja 732. tykistörykmentin vastahyökkäyksellä. Saksan 2. panssariarmeijaan kuulunut Saksan 17. panssaridivisioona aloitti uuden hyökkäyksen 18. marraskuuta kaupunkia kohti vallaten Stalinogorskin ja Kaširan kaupungit. Neuvostoliiton 112. panssaridivisioonan ja 1. ratsuväkirykmentin joukot aloittivat vastahyökkäyksen 27. marraskuuta pysäyttäen saksalaisten etenemisen. Kolmas ja viimeinen yritys kaupungin valtaamiseksi alkoi 2. joulukuuta, mutta 15. ja 49. armeijan vastahyökkäykset pakottivat saksalaiset ryhmittymään puolustukseen 5. joulukuuta mennessä. Saksalaiset eivät yrityksistä huolimatta onnistuneet valtaamaan Tulaa ja siten piirittäneet Moskovan etelästä.
Sao
Sao on Neptunuksen kuu, joka löydettiin vuonna 2002. Se tunnetaan myös nimillä Neptunus XI ja S/2002 N 2. Kreikkalaisessa mytologiassa Sao oli yksi nereideistä.
Sao on Kozain resonanssissa eli sen eksentrisyys ja inklinaatio vaihtelevat.
Kajsa Vickhoff Lie
Kajsa Vickhoff Lie (s. 20. kesäkuuta 1998) on norjalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Bærums Skiklubia.
Lie voitti nuorten syöksylaskun ja supersuurpujottelun maailmanmestaruuden 2018. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui alppiyhdistetyssä seitsemänneksi ja supersuurpujottelussa 13:nneksi. Cortina d’Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän oli supersuurpujottelussa viides. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 Lie saavutti pronssia supersuurpujottelussa samalla ajalla Itävallan Cornelia Hütterin kanssa. Syöksylaskussa hän sijoittui 15:nneksi.
Mihail Ganskau
Ganskau määrättiin 1899 Suomen kenraalikuvernöörin käyttöön saavuttaen palveluksistaan keisarilliselle Venäjälle ja keisarille todellisen valtioneuvoksen arvon 1912. Todellinen valtioneuvos Ganskau yleni toisen sortokauden aikana senaattoriksi 20. kesäkuuta 1912 toimien siviilitoimituskunnan päällikkönä ensin Markovin ja sitten Borovitinovin johtamissa senaateissa. Hän erosi venäläistyneen senaatin mukana tsaarivallan kukistuessa 26. maaliskuuta 1917.
Ganskaun vaiheet vallankumouksen jälkeisestä ajasta ovat tuntemattomat.
Maa ja vapaus
Maa ja vapaus on vanha sosialistinen tunnus, joka periytyy 1800-luvun venäläisiin anarkismiin viittaaviin sosialisteihin. Vuonna 1888 perustettu anarkistien lehti käytti tätä nimeä.
Tunnusta Tierra y Libertad käyttivät mm. Emiliano Zapata, Partido Liberal Mexicano ja siitä tuli Meksikon vallankumouksen tunnus. Myöhemmin sitä käytettiin Espanjan sisällissodassa.
Carin Holmberg
Carin Holmberg (s. 13. tammikuuta 1982) on ruotsalainen uransa lopettanut maastohiihtäjä, jonka ura päättyi vuonna 2001. Hän edusti Domnarvets GoIF-nimistä urheiluseuraa. Hänen paras sijoituksensa maailmancupissa on maaliskuulta 2001, kun hän oli 16. Oslossa hiihdetyssä 30 kilometrin perinteisen hiihtotyylin kilpailussa. Holmberg osallistui Lahden MM-hiihtoihin vuonna 2001, jossa sijoittui 10 kilometrin perinteisen kilpailussa sijalle 21. Lisäksi hän saavutti nuorten MM-hiihdoista yhden mitalin, oltuaan viiden kilometrin perinteisen kilpailussa pronssilla vuoden 2001 kilpailuissa Puolassa.
Konkretismi
Konkretismi oli abstraktin taiteen suuntaus, joka kehittyi 1930-luvulla De Stijl -ryhmän, futuristien ja Kandinskyn taiteesta. Termiä konkreettinen taide käytti ensimmäisenä Theo van Doesburg manifestissaan Manifesto of Concrete Art vuonna 1930. Van Doesburgin mukaan konkreettisen taiteen tulee olla vapaa kaikista symbolisista yhtymäkohdista todellisuuteen, eikä hänen mielestään mikään ollut niin konkreettista kuin väri, viiva ja pinta. Konkretismi on täysin ei-esittävää taidetta, ja sen ilmaisu on pelkistettyä ja tarkkaa. Peruselementtejä ovat nimenomaan värit sekä pelkistetyt geometriset viivat ja pinnat. Tärkeää on myös komposition jännite ja rytmi.
Suomessa ei-esittävä taide teki läpimurron juuri konkretismina, jota alkoi esiintyä sotien jälkeen. Suuntauksen merkittäviä suomalaisia edustajia ovat Birger Carlstedt ja Juhana Blomstedt.
Canal Saint-Denis
thumb|350px|upright=2|Pariisin pohjoisten esikaupunkien kartta vuodelta 1936. Canal Saint-Denis kulkee kartassa näkyvän alueen poikki, oikeassa alakulmassa näkyy myös [[Canal de l’Ourcqin läntisin osa.]] thumb|Pariisin seudun kanavat. Canal Saint-Denis on 6,6 kilometrin pituinen kanava, joka johtaa Canal de l’Ourcqin Pariisin-puoleisessa päässä lähellä Parc de la Villetteä olevasta kanavien haarautumiskohdasta Seinen varteen Saint-Denis'hin vastapäätä Île Saint-Denis:tä. Se kulkee Pariisin 19. arrondissementin sekä Aubervilliers'n ja Saint-Denis'n kuntien kautta. thumb|right|Proomu Pont de Flandren alla Pariisin 19. arrondissementissa.
Yhdessä Canal de l’Ourcqin, Bassin de la Villetten ja Canal Saint-Martinin kanssa se muodostaa Pariisin kaupungin omistaman, kaikkiaan 130 kilometrin pituisen kanavaverkon.
Historia
Napoleon Bonaparte antoi floréal-kuun 29. päivänä vuonna X (19. toukokuuta 1802) määräyksen Pariisin kanavaverkon rakentamisesta. Siihen sisältyi erityisesti päätös, että oli rakennettava kanava Bassin de l’Arsenalista Bassin de la Villetteen ja sieltä edelleen Saint-Denis'hin. Täten jokialusten ei tarvinnut enää kulkea Pariisin keskustan kautta, missä vesiliikenne Seinellä oli niin vilkasta, että syntyi ruuhkia. Lisäksi kanava soi mahdollisuuden oikaista Seinen yhden suuren mutkan ohi.
Työt aloitettiin vuonna 1805 Édouard de Villiers du Terragen johdolla, ja kanava otettiin käyttöön vuonna 1821. Siinä oli 12 sulkua, ja sen alku- ja loppupään välinen korkeusero oli 28,34 metriä.
Kanava rakennettiin uudestaan ja levennettiin suurempia aluksia varten vuosina 1890–1895. Samalla sulkujen lukumäärää vähennettiin seitsemään. Uusista suluista ensimmäinen sai nimen Écluse du Pont de Flandre. Pelkästään siinä korkeusero oli nyt 10 metriä, ja se korvasi neljä aikaisempaa sulkua.
Kanavan varrelle muodostui 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa laaja teollisuusalue, joka tunnettiin nimellä Plaine Saint-Denis. Nykyisin teollisuus on suurimmaksi osaksi väistynyt alueelta, ja sinne on rakennettu nykyaikaisia asunto- ja teollisuuskortteleita.
Vuonna 1983 kanava avattiin myös yksityisveneiden käyttöön. Sulkujen kautta kulkeminen edellyttää kuitenkin vuosittain hankittavaa lupaa.
Tekniset ominaisuudet
thumb|upright|Kanavan viidennen sulun, Écluse de la Porte de Paris'n allas kanavan ollessa talvella 2008–2009 suljettuna. Näiden kunnostustöiden yhteydessä sulkujen tekniset laitteet kunnostettiin tai vaihdettiin. thumb|L'Estree -niminen laiva Canal Saint-Denis'llä lähellä Corentin Carioun metroasemaa. thumb|Kanava Saint-Denis'ssä 1900-luvun alussa. thumb|Kääntösilta ja [[Stade de Francen jalankulkusilta Saint-Denis'ss'. Taustalla Saint-Denis'n basilika.]] thumb|Canal Saint-Denis'n (taustalla) ja [[Seinen (etualalla) yhtymäkohta Saint-Denis'n pohjoispuolella. Kanavan pään vasemmalla puolella pienen sillan alla Croult-joen suu.]] thumb|upright|Canal Saint-Denis'n ylittävälle jalankulkusillalle Aubervilliers'ssä kiinnitetty muistolaatta niiden algerialaisten muistoksi, jotka poliisipäällikkö [[Maurice Papon surmautti 17. lokakuuta 1961.]] thumb|Postikortti 1900-luvun alkupuolelta. [[Saint-Denis'n basilika on samalla suoralla kanavan pitkän suoran osuuden kanssa.]]
Kanavan leveys vaihtelee 30 ja 140 metrin välillä ja on keskimäärin 70 metriä. Kanava laitureineen vie maa-alaa 36 hehtaaria. Se on avoinna liikenteelle vuoden jokaisena päivänä. Se on yhteydessä Canal de l’Ourcqin ja Canal Saint-Martinin kanssa, ja sen kautta kuljetetaan vuosittain rahtia noin 500 000 – 1 000 tonnia, mistä suurin osa liittyy rakennus- ja yleisiin töihin. Se on Pariisin seudun kanavista vilkasliikenteisin. Stade de Francen läheisyydessä on rakennusmateriaalien purkupaikka, Bassin de la Maltournée.
Kanavan syvyys vaihtelee 3,2 ja 3,5 metrin välillä, minkä vuoksi siinä voivat kulkea suuretkin jokialukset ja proomut, joiden kantavuus voi olla 1000 tonnia. Kanavassa voivat kulkea laivat, joiden leveys on eintään 8 metriä, korkeus vedenpinnan yläpuolella enintään 4,4 metriä ja syväys enintään 2,60 metriä. Kanavan vartta pitkin kulkee tie, joka alun perin tarkoitettiin proomuja vetäviä hevosia varten, ennen kuin höyry- ja moottorilaivat syrjäyttivät hevosvetoiset proomut. Nykyisin tie on etupäässä jalankulkijoiden mutta tarvittaessa myös huoltoliikenteen käytössä.
Kanavan yli johtaa 13 katu-, moottoritie- ja rautatiesiltaa.
Matkustajaliikenne
Heinäkuusta 2007 lähtien kanava on myös matkustajaliikenteen käytössä. Matkustaja-alukset liikennöivät Pariisin 19. arrondissementissa sijaitsevalta Corentin Carioun metroasemalta Aubervilliers'ssä sijaitsevan Le Millénairen kauppakeskukseen sekä sen läheisyydessä sijaistsevaan Parc du Millénairen toimistotalokeskittymään. Ne kuljettavat kauppakeskuksen asiakkaita sekä toimistojen työntekijöitä.
Kanavalla liikennöi aluksi kaksi matkustajalaivaa, La Montjoie ja L'Estrée. Ne omistaa kiinteistösijoitusyhtiö Icade, jolla on alueella myös toimistokiinteisöjä. Ne maksoivat kaksi miljoonaa euroa, mihin on lisättävä ponttoneihin ja laitureihin käytetty yksi miljoona. Vuoden 2010 lopulla otettiin käyttöön kolmas laiva, Le Lendit, ja vuonna 2013 neljäs, Flandre.
Myös Pariisin bateau-mouchet liikennöivät toisinaan kanavalla, varsinkin Stade de Francella järjestettävien tilaisuuksien aikana.
Veden laatu ja ympäristö
Kanava saa vetensä Ourcq-joesta sekä Canal de l’Ourcqiin laskevista Beuvronne- ja Thérouanne-joista, matalan veden aikana myös pumppaamojen kautta myös Marnesta. Kanavan veden bakteriologinen laatu on hyvä, minkä kalastajien läsnäolokin sen varrella osoittaa.
Kanava muodostaa oman erityisen ekosysteeminsä. Sen varrella kasvaa runsaasti poppeleita, hevoskastanjoita ja plataaneja. Siellä on havaittu joitakin Pariisissa harvinaisia lintujakin kuten keltavästäräkkejä, jotka pesivät useina pareina Darsin ja Charbonnièren alueilla, sekä myös sudenkorentoja. .
Kanavan rantojen viimeaikainen järjestely
Kanavan varrella oli ennen etupäässä teollisuutta, joka kuitenkin on viime aikoina suurimmaksi osaksi poistunut alueelta, ja maisemat kanavan ympäristössä ovatkin täysin muuttuneet. Maisema-arkkitehti Michel Corajoud on Saint-Denis'n ja Aubervilliers'n kaupunkien, nyttemmin Piaine Communen, sekä kanavan omistava Pariisin kaupungin toimeksiannosta laatinut yleisperiaatteet tämän maisemallisesti tärkeän akselin ympäristön järjestelemiseksi.
Aivan kanavan varressa olevan, myös huoltotienä käytettävän jalankulkutien lisäksi sen itärannalle on rakennettu uusia kevyen liikenteen väyliä, jotka ulottuvat Parc de la Villettestä Seinen rannalle Épinayhyn saakka. Sulkujen ympärille on muodostettu viheralueita. Kanavan ylittävien siltojen valaistus on uusittu, ja kanavan varrelle on pystytetty kolme koskia.
Kanavan länsirannan ja Plaine Saint-Denis'n alueen kehitätminen on liittynyt Stade de Francen rakentamiseen ja sen lähistön kehittämiseen. Vuonna 2006 vietettiin avajaisia, jotka saivat nimen Seine Commune. Viimeinen 1,6 kilometrin pituinen osa rantatiestä valmistui vuonna 2012.
Turistikohteita
Kanavan välittömässä läheisyydessä ovat seuraavat nähtävyydet:
Laulujoutsen
Laulujoutsen (Cygnus cygnus) on joutsenten sukuun kuuluva suuri, valkea sorsalintulaji. Sen nokka on keltainen, eikä nokan tyvessä ole mustaa kyhmyä toisin kuin kyhmyjoutsenella. Se on leimallisesti pohjoisen lintu, joka pesii Euraasian mantereen pohjoisosissa ja siirtyy talveksi etelämmäs sulan veden perässä. Niitä tavataan laajalla alueella, ja maailmanlaajuiseksi kannaksi arvioidaan noin 180 000 yksilöä. 1900-luvulla lajin kanta taantui muun muassa Suomessa ja Ruotsissa metsästyksen takia. Rauhoituksen ansiosta Suomessa kanta on toipunut 1940-luvun lopun paristakymmenestä lintuparista vuonna 2018 arvioituun 10 000 pariin. Vuonna 2014 syyskannan lukumääräksi arvioitiin 70 000 yksilöä.
Laulujoutsen syö pääasiassa kasviravintoa, jota se repii pitkän kaulansa ja vahvan nokkansa avulla. Se käyttää ravinnokseen kuitenkin myös pieniä selkärangattomia. Joutsenparit pariutuvat jo nuorena ja solmivat yleensä elinikäisen liiton. Pesän pari rakentaa pienelle luodolle tai matalikolle. Naaras munii 4–7 kermanvalkeaa munaa. Molemmat vanhemmat huolehtivat kesällä kuoriutuvista poikasista, jotka viettävät vielä ensimmäisen talvenkin vanhempien kanssa. Sukukypsäksi laulujoutsen tulee keskimäärin 4–5-vuotiaana.
Tuntomerkit
thumb|left|200px|Nuori laulujoutsen on harmaa. thumb|left|200px|Lähikuva laulujoutsenen mustista räpyläjaloista. Laulujoutsenen pituus on 140–160 cm, siipien kärkiväli on 205–235 cm, ja se painaa noin 9–11 kg. Aikuisen linnun höyhenpeite on valkea ja nokka tyvestä keltainen ja kärjestä musta. Nuori lintu on harmaa, ja sen nokassa on jo nähtävissä aikuisen nokan kuviot, jotka eroavat nuoren kyhmyjoutsenen mustatyvisestä nokasta. Yksilöt voi erottaa toisistaan nokan keltaisen alueen muodon ja laajuuden perusteella. Sukupuolet ovat samanväriset, mutta koiras on naarasta suurempi.
Laulujoutsenen räpyläjalat ovat mustat. Jalkojen hyvin kehittyneen verenkierron ansiosta ne eivät kovallakaan pakkasella jäädy lumen tai jään pintaan kiinni. Sydämeen päin kulkeutuva jäähtynyt veri ja varpaisiin päin kulkeutuva lämmin veri ohittavat toisensa hyvin lähekkäin sijaitsevissa verisuonissa, jolloin kylmä veri lämpenee ja lämmin veri taas jäähtyy. Linnun varpaiden ja jalkojen alaosassa on vähän lihaksia, ja koska kylmyys entisestään vähentää kudosten hapentarvetta, jalat eivät tarvitse kovin paljon verta pysyäkseen riittävän lämpiminä. Jäätymisen uhatessa lintu voi lisäksi päästää kehonsa ääreisosiin enemmän lämmintä verta. Lisäksi lintu voi joko nostaa yhden koiven kerrallaan lämpenemään höyhenyksen sekaan tai painautua kokonaan jalkojensa päälle, niin että jalat ovat höyhenyksen suojassa.
Laulujoutsenen laulu on kuin vaskipuhaltimen tai ison urkupillin ääni, syvä töötötys, joka on selvästi melodisempi kuin hanhien tööttäily. Sen lentäessä ei siivistä kuulu samanlaista voimakasta viuhuvaa ääntä kuin kyhmyjoutsenella.
Sulkasato
Nuori joutsen sulkii syntymistään seuraavana kesänä ja on valkoinen toisena elinsyksynään. Kaikki siiven yläpeitinhöyhenet eivät tosin uusiudu, joten läheltä tarkasteltuna voi erottaa kuluneita harmahtavia höyheniä, jotka ovat jääneet jäljelle nuoruuspuvusta. Aikuisen linnun sulkasato tapahtuu kesällä, heinäkuun alkupuolella. Naaras aloittaa sulkimisen vähän koirasta aiemmin. Siipisulat irtoavat muutamassa päivässä, ja lintu on kiivaimman sulkasadon aikana lentokyvytön 5–6 viikkoa. Tästä ei kuitenkaan ole linnulle suurta haittaa, sillä sulkasadon aikaan ravintoa on runsaasti tarjolla.
Erot muihin joutsenlajeihin
Islannissa pesivä laulujoutsen on erotettu omaksi alalajikseen C. c. islandicus (Brehm, 1831). Alalajin status on kuitenkin yleisesti asetettu kiistanalaiseksi.
Laulujoutsenen ja kyhmyjoutsenen erottaa kaulan ja pyrstön muodosta ja nokan värityksestä. Laulujoutsenenkin kaula voi olla vähän taipunut, mutta se muistuttaa ylösalaisin olevaa J-kirjainta eikä S-kirjainta niin kuin kyhmyjoutsenen kaula. Pikkujoutsen painaa vain 4,5–5 kg, joten se on selvästi laulujoutsenta pienempi. Lisäksi pikkujoutsenen nokassa on vähemmän keltaista kuin laulujoutsenella. Kyhmyjoutseneen verrattuna laulujoutsen on hieman kevyempi, mutta kaksinkamppailuissa se tavallisesti voittaa kyhmyjoutsenen. Joutsenlajien erot on esitetty viereisessä kuvagalleriassa.
Levinneisyys
thumb|250px|left|Laulujoutsenperhe [[Muonion Kutunivassa maaliskuun 2013 lopulla.]] Laulujoutsen pesii Euroopan ja Aasian pohjoisosissa Islannista Sahalinille. Pesimäalueen pohjoisrajan määrää se, että pesimäjärvessä pitää olla noin 150 päivää pitkä sulan veden jakso.
Vuonna 2006 maailmassa arvioitiin olevan noin 180 000 laulujoutsenta. Euroopassa arvioidaan talvehtivan yli 65 000 yksilöä. Kesällä Euroopan laulujoutsenten määrä on pienempi, mutta monet Siperiassa pesivät linnut muuttavat talveksi Tanskan salmiin ja Pohjanmerelle. Läntiseen Pohjois-Amerikkaan harhautuu toisinaan yksilöitä, jotka pesivät Koillis-Aasiassa. Japanissa talvehti vuonna 1988 noin 13 000 laulujoutsenta. Islannin joutsenet muuttavat Britteinsaarille.
Suomessa laulujoutsenta tavataan koko maassa eteläisintä rannikkoa myöten, mutta lajin pesimäkanta on edelleen vahvin Pohjois-Suomessa. Tämä on perua lajin rauhoitusta edeltäviltä ajoilta, kun tiheään asuttujen alueiden joutsenkanta tuhoutui täysin. Etelän rehevillä järvillä joutsenparit saavat enemmän poikasia kuin pohjoisessa, joten alueellinen jakauma on tasoittumassa. Suomen joutsenkannaksi laskettiin vuoden 2004 laajassa kartoituksessa 4 500 paria. Keväällä 2011 pesimäkanta oli arvioiden mukaan 5 000–7 000 paria, ja vuonna 2018 kannaksi arvioitiin jo 8 500–11 000 paria. Syyskannan arvioitiin vuonna 2014 olevan 70 000 yksilöä.
Suurentuva laulujoutsenkanta on herättänyt myös huolta, esimerkiksi metsähanhien ja muiden sorsien on pelätty taantuvan voimistuneen kilpailun myötä. Laulujoutsenen vaikutuksista metsähanhien kantaan Suomessa ei ole olemassa kattavaa tietoa. Sorsien tilanteesta tiedetään vuonna 2008 julkaistun tutkimuksen perusteella, ettei laulujoutsenien asettuminen pesimään uudelle järvelle vaikuta siellä jo entuudestaan elävien sorsalintujen kantoihin.
Tanska on laulujoutsenen talvehtimisseutua, mutta siellä on havaittu muutamia pesiviä pareja.
Muutto
Laulujoutsenet muuttavat parvissa, joissa on lintuja muutamasta yksilöstä muutamaan kymmeneen. Joutsenilla ei tavata sellaisia satojen yksilöiden muuttoparvia kuin kurjilla. Parvet muuttavat auramaisena muodostelmana tai jonona pääasiassa aamulla ja aamupäivällä, mutta myös yöllä ja hämärissä. Avomerellä parvet lentävät usein lähellä vedenpintaa. Keväällä joillekin matalille ja ravinteikkaille, osittain sulaneille järville voi kerääntyä jopa 200–300 yksilön suurparvia lepäämään ja ruokailemaan.
Rengastus laulujoutsenten liikkeiden ja elämänvaiheiden tutkimuksessa
Suomessa oli vuoden 2006 loppuun mennessä rengastettu kaikkiaan 1 076 laulujoutsenta, ja niistä oli saatu 3 393 löytöilmoitusta. Vanhin Suomessa rengastettu laulujoutsen on ollut 16 vuotta 8 kuukautta ja 12 päivää vanha. Euroopan vanhin oli 26 vuotta 6 kuukautta vanha Tanskassa rengastettu joutsen. Laulujoutsenia rengastetaan myös kaulan ympärille kiinnitetyllä värirenkaalla, jonka tunnuksen voi lukea kiikarilla tai kaukoputkella kaukaakin. Suomen Lapissa on rengastettu tällä tavalla jonkin verran joutsenia. Varsinkin Saksassa on rengastettu värirenkailla suuret määrät talvehtivia joutsenia, ja niistä on saatu runsaasti havaintoja muutto- ja pesimäpaikoilta. Myös Itä-Aasiassa, lähinnä Mongoliassa, on joutsenten värirenkaiden avulla saatu paljon uutta tietoa lajin elintavoista.
Elinympäristö
thumb|Suolammet ovat tyypillisiä pesäpaikkoja. Laulujoutsen välttää pesimistä kovin suurten järvenselkien äärellä. Pohjoisessa se pesii aapasoiden ja rämeiden lammissa. Etelämpänä se suosii reheviä lampia ja suojaisia järvenlahtia. Ravinnon saatavuus määrää reviirin koon: etelässä voi riittää kymmenkunta hehtaaria, mutta pohjoisessa reviiri voi olla satakin hehtaaria. Aivan viime vuosina on tavattu pesiviä pareja myös rehevissä merenlahdissa lähinnä Pohjanlahdella. Muuttomatkoillaan linnut pysähtyvät järville, estuaareille ja suojaisille rannikoille. Talvehtimisalueellaan laulujoutsenet elävät perinteisesti järvillä, soilla, tulvamailla, murtovesilaguuneissa ja pienillä lahdilla.
Ravinto
thumb|250px|left|Ravintoa etsiviä laulujoutsenia. Laulujoutsen käyttää noin 75 prosenttia valveillaoloajastaan syömiseen syöden noin kilon kasvisravintoa päivässä. Laulujoutsen pystyy käyttämään ravinnokseen muun muassa vesikasveja, ruohoja ja ohraa. Se syö myös siemeniä, meheviä kasvinosia ja mustikoita. Laulujoutsen repii vesikasveja kuten kortteita ja uistinvitaa sekä niiden juuria järven pohjasta pitkän kaulansa ja vahvan nokkansa avulla. Se syö myös vesikasvien ilmaversoja, sekä vedessä eläviä äyriäisiä, nilviäisiä, hyönteisiä ja muita pieniä maa- ja vesiselkärangattomia. Muiden puolisukeltajien tavoin laulujoutsen pysyy ruokaillessaan veden pinnalla, mutta pitkän kaulansa ansiosta se ylettyy syömään kasvinosia jopa metrin syvyydeltä. Veden alta ruokaa hakiessaan se käyttää avukseen nokan ja kielen erittäin herkkää tuntoaistia ja nokan sarveisliuskojen avulla se erottelee kasvinosat mudasta.
Poikaset syövät aluksi proteiinipitoisia hyönteisiä pesäkummun lähiympäristöstä. Eläinravinto on kasvaville poikasille tärkeää, koska kasvit sisältävät vain vähän kasvuun tarvittavia proteiineja. . Poikaset alkavat harjoitella noin kuukauden ikäisenä vesikasvien syömistä.
Lisääntyminen
Joutsenpari solmii elinikäisen liiton, mutta jos puoliso kuolee, saattaa toinen pariutua uudelleen. Englantilaisessa tutkimuksessa todettiin, että useimmilla laulujoutsenilla oli vain yksi pari elämänsä aikana, mutta joillakin yksilöillä havaittiin jopa neljä paria. Pariutuminen tapahtuu jo nuorena, ennen ensimmäistä pesintää. Näitä niin sanottuja kihlapareja voi tavata monin paikoin järvissä ja lammissa, joilta ne etsivät ja varaavat itselleen laajan reviirin, joka käsittää koko pesimälammen. Järvellä voi olla, koosta riippuen, useitakin pareja. Kyhmyjoutsen taas pesii myös tiiviissä yhdyskunnissa ainakin lounaissaaristossa, mutta sellaisesta ei ole laulujoutsenien osalta ainakaan Suomesta julkaistua tietoa. Laulujoutsenet vartioivat reviiriään erittäin tiukasti. Koiras karkottaa vieraat joutsenet väkivaltaisesti, ja sen on havaittu jopa tappaneen tunkeilijan. Naaras ei ole yhtä aggressiivinen mutta kannustaa koirasta tämän puolustaessa reviiriä. Joutsenet karkottavat pesänsä tuntumasta myös muita lintuja ja nisäkkäitä.
Joutsenpari kokoaa suuren pesäkekonsa vesikasveista, mudasta, turpeesta ja sammalista pienelle luodolle tai matalikolle suorantaisen lammen tai pikkujärven keskelle. Molemmat osallistuvat pesänrakentamiseen, mutta naaras tekee pääosan työstä. Rakennelma valmistuu viikossa, mutta sitä on korjailtava ajoittain. Pesäaineiden joukossa on pehmeitä kasvinosia, jotka kompostoituessaan vapauttavat lämpöä. Niiden hajotessa kesän mittaan pesä painuu matalammaksi. Joutsenet pesivät joka vuosi samalla järvellä tai lammella. Vanhastaan laulujoutsen on pesinyt järvillä, kyhmyjoutsen merenlahdilla. Molempien lajien kannat ovat vahvistuneet, mikä on aiheuttamassa kilpailua elintilasta. Vaikka kyhmyjoutsen on suurempi, myös laulujoutsenten on havaittu voittaneen taisteluja.
thumb|Laulujoutsenperhe Skotlannissa. Naaras munii huhti-toukokuussa 4–7 kermanvalkeaa munaa, joita se hautoo 35–42 vuorokautta. Poikaset kuoriutuvat usean päivän mittaisen jakson aikana, sillä haudonta alkaa ennen kuin munamäärä on lopullinen. Haudonnan aikana munat vähitellen värjääntyvät ruskeiksi. Koiras vartioi pesän lähettyvillä ja häätää tunkeilijat kauemmas. Kun naaras poistuu pesältä ruokailemaan, se peittää munat huolellisesti pesäaineksilla. Molemmat huolehtivat poikasten hoidosta, mutta poikaset kykenevät ruokailemaan itsenäisesti heti pesästä lähdön jälkeen. Hyvin usein joutsenet pesivät niin pienellä lammella, ettei siitä löydy riittävästi ravintoa kasvavalle perheelle. Silloin vanhemmat johdattavat poikueensa jalan lähimmälle järvelle tai seuraavalle lammelle. Usein metsätaivalta voi kertyä satoja metrejä, enimmillään useita kilometrejä. Poikaset viettävät ensimmäisen talven vanhempiensa kanssa, ja joskus joukkoon liittyy edellisenkin vuoden poikasia. Poikaset oppivat lentämään 78–96 päivän ikäisinä. Koska poikasen kehittyminen munasta muuttokykyiseksi aikuiseksi vie keskimäärin noin 130 päivää, poikaset menehtyvät helposti, jos talvi tulee aikaisin. Esimerkiksi Suomen Lapissa vain kuutena kesänä kymmenestä olosuhteet ovat suotuisat pesinnän onnistumiselle. Laulujoutsenet tulevat sukukypsiksi 4–5-vuotiaina, joskus jo 3-vuotiaina.
Laulujoutsenen viholliset: pedot, loiset ja taudit
Suomessa laulujoutsenien yleisin tapaturmainen kuolinsyy on sähköjohtoon törmääminen, sillä aikuisen laulujoutsenen kimppuun eivät petoeläimet käy kuin hyvin poikkeustapauksessa. Sen munia uhkaavat joskus pesärosvot, kuten korppi, kettu, minkki tai ahma. Myös kaakkurit, lapintiirat tai kuikat voivat ajaa joutsenet pois pesimäjärveltään. Molemmat puolisot puolustavat pesää ja onnistuvat yleensä suojelemaan munia ja poikasia.
Kattavaa tutkimusta laulujoutsenten taudeista tai loisista ei ole tehty, mutta ainakin Islannissa imumatojen (Trematoda) luokkaan kuuluvia halkiomatoja on löydetty runsaasti siellä pesivien laulujoutsenten elimistöstä. Kyseisen suvun loislajit ovat Ranskassa tehdyn tutkimuksen mukaan yleisiä myös muilla suvun joutsenilla. Alankomaissa pesivien kyhmy- ja pikkujoutsenten tutkimuksissa on puolestaan tavattu myös useita Amidostomum cygni -lajin sukkulamatoja, jotka todennäköisesti loisivat myös laulujoutsenella.
Huhtikuussa 2006 Skotlannin itärannikolta löytyi kuollut laulujoutsen, jossa todettiin ihmiselle vaarallinen lintuinfluenssan H5N1-virus. Asiantuntijoiden mukaan virus oli samaa tyyppiä kuin hieman aiemmin Saksasta löydetyillä kuolleilla joutsenilla. Todennäköisesti joutsen oli kuollut jossain muualla ja merivirtaukset olivat kuljettaneet sen Skotlantiin. Suomessa ei ole tavattu kyseistä virusta.
Vaino ja suojelu
thumb|Laulujoutsenia kosteikkojen suojelualueella Englannissa. IUCN:n luokittelun mukaan laji ei ole maailmanlaajuisesti uhanalainen. Euroopan unionin luonnonvaraisten lintujen suojelusta antaman direktiivin liitteessä I laulujoutsen kuului 1970-luvulla lajeihin, joiden
Britanniassa laulujoutsen on luokiteltu ”keltaiseen luokkaan”, eli se ei tarvitse välittömiä suojelutoimia mutta on kuitenkin silmällä pidettävä laji.
Laulujoutsen oli 1900-luvun alkupuolella häviämässä Suomesta metsästyksen ja pesänryöstöjen takia. Jo vuonna 1916 suomalainen lintutieteilijä Einari Merikallio oli varoittanut laulujoutsenkannan romahtamisesta ihmisen toimien vuoksi. Vaikka laulujoutsen rauhoitettiin jo vuonna 1934, se pesi vuonna 1949 enää vain Lapin ja Kuusamon erämaaseuduilla. Tuolloin kannan koko oli Merikallion arvion mukaan vain 15 paria. Etenkin Muonion eläinlääkäri, kirjailija Yrjö Kokko teki uupumatta valistustyötä laulujoutsenen puolesta lukemattomin lehtikirjoituksin ja luennoin, ja hänen kirjoistaan Laulujoutsen – Ultima Thulen lintu (1950) ja Ne tulevat takaisin (1954) tuli suomalaisen luonnonsuojelukirjallisuuden klassikoita.
Rauhoittaminen ja valistus alkoivat kantaa hedelmää vasta 1950-luvun lopulla, ja valtion luonnonsuojeluvalvoja Reino Kalliola oli vielä vuonna 1958 huolissaan laulujoutsenen vainosta.
Viranomaisten tietoon tuli 1960-luvulla yhä enemmän joutsenten ampumisia, mikä saattoi johtua kannan runsastumisesta. Vuonna 1975 kannan arvioitiin olevan jo 150–200 paria, ja siitä se on edelleen runsastunut nykyiseen noin 10 000 pariin. Maa- ja metsätalousministeriö on määritellyt laulujoutsenen ampumisesta koituvan korvauksen olevan 2 018 euroa.
Ruotsissa laulujoutsenen kanta pieneni 1900-luvun alussa voimakkaan metsästyksen takia, ja 1960-luvulla oli jäljellä enää noin kaksikymmentä paria pohjoisimmassa Lapissa. Rauhoituksen ja siirtoistutusten jälkeen kanta nousi ollen vuonna 2007 noin neljääntuhatta paria.
Metsästys Suomessa
Laulujoutsenen liha oli aiemmin Lapissa tärkeää ravintoa etenkin keväällä, kun joutsenet palasivat muutolta rasvaisina ja hyväkuntoisina ja ihmiset olivat nälkiintyneitä talven jälkeen. Aikuisesta joutsenesta saadaan noin viisi kiloa lihaa, ja kaikki muutkin osat linnusta käytettiin ennen tarkkaan: siivistä tehtiin luutia, nahasta reppuja ja turkiksia, höyhenet ja untuvat käytettiin moniin tarkoituksiin, henkitorvista tehtiin metsästystorvia ja helistimiä, sääriluista imupillejä ja niin edelleen. Sulkasatoaikana keskikesällä aikuisia lentokyvyttömiä joutsenia ja puolikasvuisia poikasia pyydystettiin käsin ja haaveilla. Poikueita pyydystettiin myös elävinä kasvatettaviksi ja lihotettaviksi. Munia pidettiin herkkuna. Niitä kerättiin myös myytäväksi, ja munankerääjiä saapui ulkomailta asti. Keräilijät maksoivat joutsenenmunista hyvin.
Vaikka laulujoutsenen käyttö ravinnoksi oli yleistä, eteläisemmässä ja itäisemmässä Suomessa sen syömiseen asennoiduttiin myös kielteisemmin. Esimerkiksi WSOY:n Maapallon eläimistö -kirjassa vuodelta 1923 lihaa kuvaillaan ”lähes ruuaksi kelpaamattomaksi”. Maan itäosissa laulujoutsenta pidettiinkin pyhänä lintuna, mikä osaltaan saattoi vaikuttaa myös lintukannan säilymiseen vahvana varsin pitkään. Myös Keski-Suomesta Kannonkoskelta talletetun perimätiedon mukaan joutsenen tappaminen ja syöminen olivat verrattavissa ”valkopuhtaan enkelin” tappamiseen. Sotien jälkeisenä pula-aikana joutsenten metsästys yleistyi kuitenkin voimakkaasti koko Suomessa. Myös ihmisten asenteet joutsenta kohtaan olivat muuttuneet, eikä linnun ”pyhyyteen” enää uskottu.
Vuonna 2007 Suomen metsästysjärjestöt esittivät, että laulujoutsenen metsästys voitaisiin aloittaa uudelleen kannan runsastumisen takia. Arveltiin, että aggressiivinen joutsen haittaa muiden vesilintujen pesintää. Birdlifen mukaan tutkimukset eivät tue väitteitä. Jo vuonna 2004 maa- ja metsätalousministeri Juha Korkeaoja ehdotti joutsenten metsästystä. Luontojärjestöt vastustivat esitystä ja ehdottivat metsästysasioiden siirtämistä ympäristöministeriöön.
Vahingot maataloudelle
Laulujoutsenen massaesiintymät, kasvustojen syöminen ja ulostaminen ovat alkaneet haitata viljelyä etenkin 2010-luvulla. Joutsenten ruokailu pelloilla ja rehunurmella saattaa aiheuttaa vahinkoa maatalouden harjoittamiselle muun muassa siksi, että niiden ulosteet ja viljelmien tallaus saattaa heikentää sadon laatua. Joutsenten aiheuttamat satotappiot eivät kuulu kuitenkaan satovahinkolain piiriin. Muuttoparvien viljelyksille aiheuttamaa haittaa voidaan ehkäistä perustamalla mieluiten viiden hehtaarin kokoisia peltoalueita, joille kylvetään laulujoutsenten ravinnoksi hyvin soveltuvaa ohra–hernekasviseosta sekä rehunurmea. Näiden ympärille kylvetään kauraa, joka ei houkuttele joutsenia. Poikkeusluvalla voidaan käyttää myös kaasutykkejä, sähköisiä liikkuvia linnunpelättimiä tai ultraääni- ja laserpelotteita.
Laulujoutsen kulttuurissa
Huomiota herättävä iso valkoinen lintu on aina ollut ihmisen kiinnostuksen kohteena. Sen tahraton valkoisuus ja pariuskollisuus ovat ruokkineet ihmisten mielikuvitusta sukupolvesta toiseen. Valkoisuus on ollut tyypillisesti valon ja puhtauden vertauskuva.
Myytit ja kansanperinne
thumb|left|120px|Joutsenta ja munaa esittävä kalliopiirros Äänisjärveltä. Monet Karjalan kalliopiirroksista esittävät joutsenia, ja niitä tehneitä ihmisiä kutsutaan joskus vesilintukansaksi. Karjalaisen uskomuksen mukaan joutsenta ei saanut vahingoittaa millään tavalla, ja joutsenen tappajan uskottiin tuhoutuvan pian itsekin.
Joutsenta on voitu pitää yhtenä niistä eläimistä, jotka toimivat yhteytenä tuonpuoleisen Tuonelan ja tämänpuoleisen elävien maailman välillä. Tähän viittaavat muun muassa kertomukset Tuonen joessa uivasta Tuonen joutsenesta.
Laulujoutsenesta on aiemmin käytetty kansanomaisia nimiä iso joutsen, isojoutsen ja joutsen.
Laulujoutsen taiteissa
thumb|160px|Gallen-Kallela: Lemminkäisen äiti (joutsen vasemmassa yläkulmassa).
Suomen kultakauden taiteilijat maalasivat paljon laulujoutsenia ja liittivät sen sekä kalevalaiseen että antiikin aikaiseen tarustoon. Esimerkiksi Magnus Enckell käytti joutsenia teoksissaan Fantasia ja Mies ja joutsen, joissa linnun symboliikka ei liittynyt niinkään kansallisiin perinteisiin vaan enemmänkin antiikin myytteihin, kuten Leda ja joutsen -kertomukseen. Otto Mannisen runoissa Joutsenet ja Joutsenlaulua esitellään puhtautta ja kirkkautta symboloivat joutsenet, jotka pakenevat syksyn tuloa.
Säveltäjä Jean Sibeliuksen Lemminkäinen-sarjan osa Tuonelan joutsen kuuluu orkesterien perinteiseen ohjelmistoon. Gallen-Kallelan Lemminkäisen äiti -maalauksessa joutsen lipuu Tuonelan virralla. Kaulan asennosta näkee, että mallina on ollut laulujoutsen. Suomessa symbolismi alkoi kuvataiteista, ja on päätelty Gallen-Kallelan innoittaneen Sibeliusta, joka puolestaan inspiroi Eino Leinoa kirjoittamaan näytelmärunon Tuonelan joutsen.
Leinon Lapin kesässä joutsenet ovat toivon ja uusien vaikutteiden symbolina:
Joutsen esiintyy myös Tulenkantajissakin vaikuttaneen Uuno Kailaan runon Ihmisen määrä viimeisissä säkeissä:
Puoli vuosisataa kansallisromantikkojen jälkeen Yrjö Kokko kirjoitti laulujoutsenesta aivan toisissa olosuhteissa: kun vielä 1800-luvun lopulla laulujoutsen pesi yleisesti Keski-Suomessa asti, 1950-luvulla ainoat pesäpaikat olivat Lapin syrjäseudulla. Kokko oli jo julkaissut satukirjan Pessi ja Illusia ja kuvannut Lapin luontoa teoksessa Neljän tuulen tie. Kirjassa Laulujoutsen – Ultima Thulen lintu hän yhdistää itse ottamansa valokuvat vuolaaseen kuvaukseen joutsenparin elämästä. Kokko teki kirjaa varten taustatyötä viisi kesää ja etsi laulujoutsenen pesää paikallisten oppaiden avulla. Joutsenien etsiminen oli myös osasyy siihen, että Kokko muutti Lappiin sodan jälkeen.
Reino Helismaa on suomentanut myös Lasse Dahlquistin laulun ”Kulkuri ja joutsen”. Se kertoo unimatkasta joutsenen seurassa.
Laulujoutsen tunnuksissa ja tuotemerkeissä
Tyyliteltyä joutsenta on käytetty monissa logoissa ja tuotemerkeissä:
Otto Schrimpel
Otto Maria Franz Schrimpel (s. 29. heinäkuuta 1895 Hohenelbe, Itävalta-Unkari) oli tšekkoslovakialainen mäkihyppääjä.
Schrimpel osallistui ensimmäisiin hiihdon maailmanmestaruuskilpailuihin 1925 ja sijoittui neljänneksi. Kilpailu jäi hänen ainoakseen MM-tasolla.
Li Xuemei
Li Xuemei (s. 15. tammikuuta 1977 Guanghan, Sichuan) on kiinalainen pikajuoksija, joka on juossut voimassa olevat 100 metrin juoksun ja 200 metrin juoksun Aasian ennätykset.
Hän voitti vuoden 2003 universiadeissa 200 metrin kilpailun. Lissabonin MM-hallikilpailuissa 2001 hän sijoittui 60 metrillä seitsemänneksi.
Ruostekirpat
Ruostekirpat (Neocrepidodera) on lehtikuoriaisten (Chrysomelidae) heimoon kuuluva suku. Sukuun kuuluu maailmanlaajuisesti noin 100 lajia.
Glashütte
Glashütte on kaupunki Sächsische Schweiz-Osterzgebirgen piirikunnassa Saksin osavaltiossa, Saksassa. Kaupunki on saksalainen kelloteollisuuden syntymäseutua ja nykyinen Saksalaisten luksuskellojen keskus. Nykyisin kaupungissa asuu noin 7 000 ihmistä. Historiallisissa dokumenteissa kaupunki mainitaan ensimmäinen kerran vuonna 1445.
Kellovalmistajat, jotka nykyisin sijaitsevat Glashüttessa:
Rohan de Saram
Rohan de Saram (s. 1939 Sheffield, Yorkshire) on srilankalainen sellisti. Hänet tunnetaan muun muassa työstään Arditti-kvartetissa, jossa hän soitti vuosina 1976–2005. Saram tuli alun perin tunnetuksi perinteisellä ohjelmistolla, mutta on sittemmin ansioitunut nykymusiikin tulkitsijana.
Saram aloitti sellonsoiton opiskelun 11-vuotiaana Gaspar Cassadón johdolla Sienassa ja Firenzessä. 16-vuotiaana hän pääsi Yhdistyneeseen kuningaskuntaan John Barbirollin ja Puerto Ricoon Pablo Casalsin oppiin. Vuotta myöhemmin hänelle myönnettiin Kansainvälinen Harriet Cohen -musiikkipalkinto. Vuonna 1960 Dimitri Mitropoulos kutsui Saramin debytoimaan Carnegie Halliin New Yorkin filharmonikkojen kanssa Aram Hatšaturjanin sellokonserton esityksellä, jonka johti Stanisław Skrowaczewski. Hän on sittemmin esiintynyt sellaisten kapellimestareiden kuin John Barbirollin, Adrian Boultin, Zubin Mehtan, Seiji Ozawan ja William Steinbergin kanssa. Luciano Berio ja muut säveltäjät ovat myös johtaneet omien teostensa esityksiä, joissa Saram on toiminut solistina.
Berio kehui Saramia sekä tämän onnistumisesta Il ritorno degli snovidenia -teoksen Britannian-ensiesityksen solistina että yleisellä tasolla. Hän sävelsikin Saramille viimeisen Sequenzas-sarjansa teoksen, johon kuuluu myös Saramin lapsuudestaan saakka soittamille kandyan-rummuille ominaisiin rytmeihin perustuvia osioita. Säveltäjiä, joiden kanssa Saram on aikoinaan työskennellyt, ovat olleet Zoltán Kodály, Dmitri Šostakovitš, Francis Poulenc ja William Walton. Sittemmin yhteistyökumppaneihin ovat kuuluneet Berion ohella Henri Pousseur ja Iannis Xenakis, jotka niin ikään ovat säveltäneet hänelle teoksia. Saram kantaesitti Tôn-Thất Tiếtin kaksoiskonserton sellolle, lyömäsoittimille ja orkesterille Hanoissa ja Toshio Hosokawan Chant-teoksen sellolle ja orkesterille. Hän piti Param Virin Beyond the Reach of the World -soolosellosävellyksen Yhdysvaltain-ensiesityksen. Hänen perinteiseen ohjelmistoonsa kuuluu muun muassa Johann Sebastian Bachin musiikkia.
Saramin levytysten joukossa on tulkintoja Antonio Vivaldin, Edmund Rubbran, Benjamin Brittenin, John Mayerin, Xenakisin, Elliott Carterin, Morton Feldmanin ja Berion teoksista. Joulukuussa 2004 Saram sai kirjallisuuden kunniatohtorin arvon srilankalaisesta Peradeniyan yliopistosta. Hän sai myös Sri Lankan presidentin antaman Deshamaniya-kunnianosoituksen.
Solabladet
Solabladet on norjalainen vuonna 1991 perustettu paikallislehti, jonka kotikunta on Sola. Lehti ilmestyy torstaisin ja kuuluu Amedia-konserniin.
Lyhtyahven
Lyhtyahven (Acropoma japonicum) on lyhtyahvenkaloihin kuuluva kalalaji, jota tavataan indopasifiselta merialueelta.
Koko ja ulkonäkö
Lyhtyahven on yleensä noin 10 cm:n pituinen ja voi kasvaa 17–20-senttiseksi Ruumiinmuodoltaan kala on pitkänomainen ja sivusuunnassa litistynyt. Suomut ovat kookkaita. Selkäeviä on kaksi ja pyrstöevä on haarautunut. Peräaukko on vatsaevien lähellä. Lyhtyahven on selästään punertava ja vatsastaan harmaa, evien väri on vaaleanpunainen. Vatsapuolella on kaksi pitkittäistä valoelintä, joissa elää bioluminoivia Photobacterium leiognathi-bakteereja.
Levinneisyys ja elintavat
Lyhtyahventa kalastetaan trooleilla ja se on paikoin tärkeä ruokakala. Esimerkiksi Japanissa sitä syödään kuivattuna.
Nashville (Josh Rousen albumi)
Nashville on folklaulaja Josh Rousen viides studioalbumi. Sen julkaisi Rykodisc vuonna 2005.
Jalmari Rasi
Rasi osallistui sisällissotaan keväällä 1918 Epilän punakaartin riveissä Tampereella. Hän sai osallisuudestaan kahden vuoden ehdollisen tuomion, mutta hänet armahdettiin jo elokuussa 1918. 1920-luvun alussa Rasi toimi pääasiassa Suomen sosialidemokraattisessa nuorisoliitossa. Vuonna 1923 Rasi lähti Neuvostoliittoon opiskelemaan. Opinnot Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa jäivät kuitenkin lyhyiksi, sillä Rasi määrättiin takaisin Suomeen puoluetyöhön jo vuodenvaihteessa 1923–1924. Rasi työskenteli SKP:n piiriorganisaattorina Oulun (1923–1924), Vaasan (1924) ja Kuopion (1925–1926) alueilla, kunnes siirtyi Helsinkiin puolueen yleisorganisaattoriksi 1927. Hän oli SKP:n Suomen byroon jäsen helmikuusta 1926 marraskuuhun 1927. Tehtävässään Rasi oli hyvin perillä puolueensa salaisesta järjestörakenteesta. Vuosina 1925 ja 1927 hän kävi myös salaa SKP:n kokouksissa Neuvostoliitossa.
Etsivän keskuspoliisin jo pitkään etsimä Rasi pidätettiin marraskuussa 1927. Tiedon tultua julkisuuteen Rasia puolustettiin kommunistijohtoisessa lehdistössä. Rasin osallistuminen kiellettyyn maanalaiseen toimintaan kiellettiin. Suhtautuminen muuttui, kun huhut ryhtymisestä yhteistyöhön viranomaisten kanssa varmistuivat. Rasi leimattiin pahimman luokan provokaattoriksi. Puolueen sisäpiireissä käytiin vakavia keskusteluja Rasin likvidoimisesta. Myös esimerkiksi Aili Rasi sanoutui SKP:n Tiedonantajassa irti entisestä aviomiehestään. Vuonna 1928 pidätettiin pääosin Rasin kertomusten perusteella 58 henkilöä, joista Turun hovioikeus tuomitsi syyskuussa 46. Kiinni jäivät SKP:n Suomen byroon kaikki jäsenet yhtä lukuun ottamatta, lähes kaikki piiriorganisaattorit sekä monia piirikomiteoiden jäseniä. Tapahtunut oli kova kolaus puolueen maanalaiselle organisaatiolle. Myös järjestön jäsenmäärä väheni tapauksen jälkeen.
Rasi kertoi EK:lle kuulusteluissa ilmeisesti kaiken minkä SKP:n toiminnasta tiesi. Tunnustus, joka poliisin arkistoissa sai nimen "Siikasen kertomus", oli 273 folioliuskaa pitkä, ja sitä käytettiin useissa oikeudenkäynneissä todistusaineistona. Korvaukseksi paljastuksistaan Rasi sai tavanomaista lyhyemmän vankeusrangaistuksen sekä uuden henkilöllisyyden. Rasi tuomittiin kolmeksi ja puoleksi vuodeksi vankeuteen, mutta presidentti armahti hänet jo lokakuussa 1928, ja hän sai kansalaisluottamuksen takaisin. Vapauduttuaan Rasi sai passin nimellä Johan Valter Rissanen, ja hän muutti elämänkumppaninsa ja tämän kahden lapsen kanssa Australiaan. He saapuivat Melbourneen 11. helmikuuta 1929. Rasi sai maatilan ja tarkoitus oli harjoittaa maataloutta, mutta uudessa kotimaassa perhe hajosi, eikä Rissasella muutenkaan ilmeisesti mennyt kovin hyvin. Hän kuoli 39-vuotiaana sydänkohtaukseen. Suomalaisiin asiakirjoihin Rasin kuolinpaikaksi väärennettiin paikallisen kirkkoherranviraston ja EK:n yhteistyön seurauksena Nokia. .
Lisa Marie
Lisa Marie (o.s. Smith; s. 5. joulukuuta 1968 Piscataway, New Jersey, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja malli. Televisiosarjassa Miami Vice näyttelijänuransa aloittanut Lisa Marie tunnetaan muiden muassa sivuosistaan elokuvaohjaaja Tim Burtonin elokuvissa. Hän asui Burtonin kanssa vuosina 1991–2001.
Hertta Tiitta
Hertta Tiitta (Hertta Tiitta-Saarinen, s. 1923) on suomalainen kirjailija ja kääntäjä. Tiitta on suomentanut muun muassa yhdysvaltalaista Ursula-kirjasarjaa ja norjalaista Haukansilmä-intiaanisarjaa.