cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jänisrutto
Oireet
Tauti puhkeaa keskimäärin 3–5 päivän kuluttua altistumisesta. Se voi tuottaa usean erilaisen taudinkuvan, joita ovat ulseroglandulaarinen, glandulaarinen, okuloglandulaarinen, oropharyngeaalinen, pneumooninen ja tyfoidaalinen tautimuoto. Ulseroglandulaarisessa muodossa iholle ilmestyy hyönteisen pistokohtaan haavauma ja paikalliset imusolmukkeet suurenevat. Kyseinen tautimuoto on tautimuodoista yleisin Suomessa. Glandulaarisessa muodossa vain paikalliset imusolmukkeet suurenevat. Okuloglandulaarisessa muodossa ilmenee silmän sidekalvontulehdusta sekä korvan ja kaulan seudun imusolmukkeiden suurenemista. Oropharyngeaalisessa muodossa syntyy kivulias nielutulehdus. Tyfoidaalisessa muodossa ilmenee voimakkaita yleisoireita, kuten kuumetta, päänsärkyä, lihaskipua, oksentelua ja ripulia. Tyfoidaalisen muodon kuolleisuus on muita muotoja korkeampi.
Oiva Talvitie
Oiva Kalle Aukusti Talvitie (1. helmikuuta 1897 Tampere – 6. maaliskuuta 1965 Tampere) oli suomalainen toimituspäällikkö, kirjailija ja kääntäjä. Hän käytti myös nimimerkkejä Jaakko Karpala, Heikki Ketara ja o.T..
Jänisrutto
Hoito
Aminoglykosidi-antibiootit tappavat bakteereita ja toimivat hyvin jänisruttoa vastaan. Taudin uusiutuminen on niitä käytettäessä harvinaista. Aminoglykosidien haittavaikutuksia ovat mahdollinen korva- ja munuaisongelma sekä huono imeytyminen ruoansulatuskanavassa, joten niiden käyttö rajoittuu muuhun kuin suun kautta annettavaan annosteluun sairaalassa. Myös tetrasykliinit ovat hyvä vaihtoehto jänisruton hoitamiseen. Doksisykliiniä käytetään nykyisin vanhojen tetrasykliinien sijaan. Se estää bakteerien kasvua, joten hoitojakson on oltava pidempi kuin bakteereita tappavilla lääkkeillä. Doksisykliiniä ei voida suositella alle 8-vuotiaille lapsille heidän hampaidensa herkän kehitysvaiheen vuoksi.
Fluorokinolonit, kuten siprofloksasiini ovat nykyisin paras vaihtoehto jänisruton hoitamiseksi. Ne tappavat bakteereita ja niiden annostelu onnistuu suun kautta. Ne ovat myös vähemmän haitallisia verrattuna aminoglykosideihin. Siprofloksasiinin ongelma on varsinkin virtsateitä infektoivien bakteerien kehittämä vastustuskyky lääkkeelle.
Oiva Talvitie
Talvitien vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Kaarlo August Talvitie ja Anna Lovisa Westerberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1915 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1922.
Talvitie oli Aamulehden 1. toimitussihteerinä sekä musiikki- ja teatteriselostajana 1922–1929, Uuden Suomen 1. toimitussihteerinä 1929–1938 sekä valtion tiedoituslaitoksen katsaustoimiston päällikkönä 1939–1942. Hän toimi Kauppalehden toimitussihteerinä ja kirjallisuusosaston toimittajana 1942–1951 ja sen jälkeen Aamulehden toimituspäällikkönä vuodesta 1951 alkaen. Talvitie oli myös Yhteiskunnallisen korkeakoulun sanomalehtitekniikan opettajana 1936–1940.
Teoksia
Omalla nimellä: Nimimerkillä Heikki Ketara: Nimimerkillä Jaakko Karpala:
Alan Kennedy
Kennedy oli voittamassa mestarijoukkueiden Euroopan cupia kahdesti; hän teki vuoden 1981 loppuottelun ainoan maalin Real Madridia vastaan ja vuoden 1984 loppuottelun päättäneen rangaistuspotkukilpailun viimeisen maalin AS Romaa vastaan. Liverpoolissa Kennedy pelasi yli 350 ottelua ja teki parikymmentä maalia eli ei ollut joukkueen kovimpia maalintekijöitä. Kennedy voitti Liverpoolissa viisi liigamestaruutta. Hän edusti myös muun muassa Newcastle Unitedia, Sunderlandia, Hartlepoolia ja Wigan Athleticiä.
Kennedy pelasi Englannin maajoukkueessa kaksi ottelua vuonna 1984.
Punakoiranköynnös
Punakoiranköynnös (Bryonia dioica) on monivuotinen koiranköynnöslaji, jota käytetään koristekasvina. Sitä esiintyy Etelä-Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa, mutta viljeltynä levinnyt myös Euroopan länsi- ja keskiosiin. Punakoiranköynnöksen varsi kasvaa enintään neljä metriä pitkäksi. Laji on kaksikotinen. Hedekukinnoissa on keskimäärin emikukintoja enemmän kukkia. Kukat ovat viisilukuisia, teriöt vaaleita. Hedelmät ovat marjoja, jotka kypsyessä vaihtavat väriä tummanvihreistä punaiseksi.
Suuri pelko
Suuri pelko on nimitys Ranskan maaseudulla heinä- ja elokuussa 1789 tapahtuneille talonpoikien levottomuuksille, jotka muuttuivat suureksi hyökkäykseksi koko feodaalijärjestelmää vastaan. Tapahtumat liittyivät Ranskan suuren vallankumouksen alkuvaiheeseen.
Tausta
Ranskassa oli ollut levotonta keväästä 1789 alkaen. Maata vaivasi elintarvikepula, josta tosin kärsittiin eniten kaupungeissa.
Kuningas Ludvig XVI oli jo aiemmin taipunut kutsumaan Versailles’hin koolle säätyjen yleiskokouksen, jonka odotettiin toteuttavan suuria uudistuksia. Kolmannen säädyn edustajat julistautuivat 17. kesäkuuta kansalliskokoukseksi, joka kolme päivää myöhemmin vannoi valan, että se ei hajaantuisi ennen kuin se olisi säätänyt Ranskalle perustuslain. Ludvig XVI valmistautui käyttämään sotajoukkoja kansalliskokouksen hajottamiseen, mutta hän joutui luopumaan suunnitelmasta, kun Pariisin kansanjoukot valtasivat Bastiljin linnoituksen 14. heinäkuuta. Vallankumousta tukeneet Pariisin porvarit asettivat kaupungille uuden hallinnon ja perustivat kansalaismiliisin, josta kehittyi Ranskan kansalliskaarti. Pariisin esimerkkiä seurattiin pian muissa kaupungeissa, joissa myös perustettiin uusia kaupunginhallituksia ja kansalliskaartin osastoja.
Tapahtumat
Kun tieto Bastiljin valtauksesta saapui maaseudulle, alkoi siellä levitä erilaisia huhuja, joiden mukaan esimerkiksi aristokraatit ja ulkomaalaiset aikoivat kukistaa alkaneen vallankumouksen tai Bastiljista ja muista vankiloista vapautetut rikollislaumat riehuivat maaseudulla ryöstäen taloja, tappaen karjaa, tuhoten satoja ja polttaen kyliä. Väitteet voitiin yhdistää siten, että todelliset tai kuvitellut rosvojoukot olivat maasta paenneiden taantumuksellisten ylimysten aseistamia. Huhut saivat itsenäisesti alkunsa kuudella paikkakunnalla eri puolilla maata. Ne levisivät niin nopeasti, että myöhemmän ajan historioitsijoilla on ollut vaikeuksia niiden kulun selvittämisessä.
Huhuista seurasi suoranaiseksi joukkopsykoosiksi luonnehdittu yleinen paniikki. Kirkoissa soitettiin hätäkelloja, ja talonpojat aseistautuivat kiväärein, viikattein, heinähangoin ja kuokin ja lähtivät liikkeelle kuviteltua vihollista vastaan. Aseistettuja joukkoja muodostettiin, jos horisontissa oli nähty savua tai lähiseudulla tuntemattomia ulkopuolisia. Eräässä tapauksessa metsässä havaitut muukalaiset osoittautuivat lehmiksi.
Paniikkitunnelma vaihtui pian määrätietoiseen hyökkäykseen feodaalijärjestelmää vastaan. Kartanoita ja aatelislinnoja tuhottiin, niiden viljavarastoja ryöstettiin, maanherroja pahoinpideltiin ja maa- ja velkakirjoja tuhottiin. Monin paikoin talonpojat pakottivat seigneur-maanomistajia allekirjoittamaan asiakirjoja, joilla nämä luopuivat feodaalioikeuksistaan. Joillain paikkakunnilla seigneur-oikeuksista luopuminen tapahtui rauhanomaisesti. Feodaalijärjestelmän toiminta pyrittiin lamauttamaan polttamalla talonpojille määrättyjä rasituksia koskeneita asiakirjoja. ”Suuren pelon” aikana sai surmansa tiettävästi vain alle 20 ihmistä – historioitsija Georges Lefebvren mukaan varsinaisia murhia oli vain kolme – mutta omaisuutta varastettiin ja tuhottiin paljon. Aatelisia myös pakeni maasta.
Levottomuudet tapahtuivat lähinnä 19. heinäkuuta ja 6. elokuuta välisenä aikana. Rajuimpia tapahtumat olivat Franche-Comtén, Normandian, Elsassin, Hainaut’n ja Mâconnais’n alueilla. Pikardiassa ja Provencessa oli ollut talonpoikien kansannousuja jo ennen säätyjen kokoontumista Versailles’ssa. Suuri osa levottomuuksiin osallistuneista talonpojista uskoi kansalliskokouksen ja jopa kuninkaankin tukevan heidän taisteluaan maanherroja vastaan. Monilla seuduilla kapinallisia talonpoikaisjoukkoja johtivat miehet, jotka väittivät noudattavansa kuninkaan määräystä.
Seuraukset
Perustuslakia säätävä kansalliskokous oli huolissaan maaseudun tapahtumista, koska ne saattaisivat vaarantaa koko vallankumouksen. Lisäksi monet kansalliskokouksen edustajista olivat itse suurmaanomistajina huolissaan omaisuudestaan. Porvariston ja ylimystön välisten erimielisyyksien vuoksi kansalliskokous ei ollut saanut heinäkuun aikana juuri mitään tärkeitä päätöksiä tehtyä, mutta nyt sen oli pakko toimia nopeasti. Ajatus talonpoikien levottomuuksien nujertamisesta sotilaallisella voimalla hylättiin 3. elokuuta käydyssä istunnossa, sillä porvaristo pelkäsi sen voivan kääntyä iskuksi myös itse kansalliskokousta ja koko vallankumousta vastaan. Jäljelle jäi toinen vaihtoehto, myönnytysten tekeminen. Elokuun 4. ja 5. päivinä kansalliskokous päätti kumota säätyerioikeudet ja lakkauttaa feodaalijärjestelmän koko maassa.
Suuri osa talonpojista rauhoittui kuultuaan kansalliskokouksen tekemistä päätöksistä. Loput kapinat tukahdutettiin armeijan ja kansalliskaartien avulla.
Arvioita tapahtumien luonteesta
Historiantutkija Mary Matossian esitti 1980-luvun lopulla teorian, jonka mukaan Ranskan talonpoikien vainoharhainen käytös oli seurausta torajyvän saastuttamien jauhojen syömisen aiheuttamasta myrkytyksestä, johon voi liittyä hallusinaatioita. Teoria ei ole saanut laajempaa kannatusta.
Chris Redfield
pienoiskuva|250px|Chris Redfield pelissä [[Resident Evil 5]] Chris Redfield on kuvitteellinen hahmo Resident Evil -peleissä ja -elokuvissa sekä Marvel vs. Capcom 3 -pelissä.
Tausta
Ennen liittymistään Raccoon Cityn poliisivoimiin Chris toimi lentäjänä Yhdysvaltain ilmavoimissa.
Rooli
Chris esiintyy ensimmäisen kerran vuonna 1996 julkaistussa videopelissä Resident Evil. Vuoteen 1998 sijoittuvassa tarinassa Raccoon Cityn poliisivoimien S.T.A.R.S.-erikoisryhmän Bravo-tiimi lähetään Arklayn vuoristoon tutkimaan outoja murhia, joiden yhteydessä on löydetty viitteitä kannibalismista. Kun yhteys Bravoon menetetään, paikalle lähetetään Alpha-tiimi. Tiimi joutuu raivokkaiden koirien hyökkäyksen kohteeksi, ja Chris sekä muut eloonjääneet Albert Wesker, Chris Redfield, Barry Burton ja Jill Valentine etenevät salaperäiseen kartanoon, jossa he kohtaavat hirviöitä ja vaarallisia ansoja. Chris on toinen pelattavista hahmoista Jillin kanssa. Myöhemmässä osassa peliä Chris liittoutuu Bravo-tiimin eloonjääneen lääkintäekspertin, Rebecca Chambersin, kanssa. Lopulta Chris ja Jill saavat tietää Weskerin olevan biolääketieteen monialayritys Umbrella Corporationille työskentelevä kaksoisagentti, joka järjesti S.T.A.R.S.-ryhmän tuhon. Wesker näennäisesti kuolee, ja selviytyneet pakenevat kartanosta helikopterilla.
Kun Chrisin ja Jillin varoituksia ei Raccoon Cityssä uskota, Chris päättää lähteä Eurooppaan taistelemaan Umbrella-yhtiötä vastaan. Sillä välin Chrisin sisko Claire saapuu Raccoon Cityyn etsimään veljeään, mutta kaupungissa on puhjennut virusinfektio ja asukkaat ovat muuttuneet zombeiksi. Claire liittoutuu Leon S. Kennedyn kanssa ja onnistuu pakenemaan. Jill taistelee tiensä läpi kaupungin ja pakenee Umbrella-sotilas Carlos Oliveiran kanssa. Chrisillä on pieni pelattava rooli Resident Evil 2:n minipelissä Extreme Battle.
Resident Evil Code: Veronicassa Claire tunkeutuu Umbrellan päämajaan Pariisiin, mutta joutuu vangituksi. Kun Rockfort-vankilasaarelle iskee virustartunta, Claire vapautuu sellistään ja ilmoittaa olinpaikkansa Leonille, joka välittää tiedon Chrisille. Chrisin saapuessa saarelle Claire on jo paennut lentokoneella Antarktikselle. Saapuessaan tukikohtaan Chris pelastaa Clairen ja kukistaa mutatoituneen Alexia Ashfordin. Lopulta Chris kohtaa Weskerin, joka suunnitelmansa mukaisesti ei aikaisemmin kuollutkaan, sillä hän oli pistänyt itseensä tohtori William Birkinin kehittämää virusta, joka ”uudisti” hänet tekemällä hänestä vahvemman ja nopeamman. Kaksikon välinen kamppailu jää lyhyeksi, kun tukikohta tuhoutuu.
Resident Evil: The Umbrella Chroniclesissa Chris on yksi pelattavista hahmoista. Peli kertaa ensimmäisen Resident Evil -pelin tapahtumia ja esittelee myös uuden, vuoteen 2003 sijoittuvan skenaarion, jossa Chris suorittaa partnerinsa Jill Valentinen kanssa onnistuneen hyökkäyksen Umbrellan tutkimuslaitokselle Kaukasuksella.
Vuonna 2006 Chris ja Jill tunkeutuvat Umbrellan perustajan, Oswell E. Spenceriä, kartanoon tarkoituksenaan pidättää tämä. Kaksikko kohtaa Weskerin, joka on hetkeä aiemmin murhannut Spencerin. Viruksen vahventama ja nopeuttama Wesker kukistaa Chrisin ja Jillin. Kun hän on murhaamassa Chrisiä, Jill sinkoutuu Weskeriä päin ja syöksyy tämän kanssa ikkunan läpi rotkoon. Vaikka Jillin ruumista ei löydetä, tämä julistetaan kuolleeksi. Tapahtuma on pelattavissa Resident Evil 5:n ladattavassa Lost in Nightmares -episodissa.
Resident Evil 5:ssä Chris on toinen pelattavista hahmoista. Vuoteen 2009 sijoittuvassa tarinassa Chris on liittynyt Bio-terrorism Security Assessment Alliance eli BSAA-ryhmään, ja hän matkustaa afrikkalaiseen Kijujun kylään tutkimaan bioterrorismiuhkaa. Partnerinsa Sheva Alomarin kanssa Chris taistelee terroristeja ja mutantteja vastaan. Chris kohtaa kuolleeksi luullun Jillin, joka on orjuutettu Weskerin mielenhallintalaitteella. Chris ja Sheva pelastavat Jillin sekä kukistavat Weskerin lopullisesti.
Chris on yksi Resident Evil: The Mercenaries 3D:n kahdeksasta pelattavasta hahmosta.
Resident Evil: Revelationsissa Chris on yksi pelattavista hahmoista. Pelissä esiintyy myös Jill Valentine sekä uudet hahmot Clive R. O’Brian ja Jessica Sherawat.
Muut videopelit
Chris on mukana Capcomin kehittämässä taistelupelissä Marvel vs. Capcom 3: Fate of Two Worlds Resident Evil -hahmojen Albert Weskerin ja Jill Valentinen kanssa.
Elokuvat
Chris on hahmona elokuvassa Resident Evil: Afterlife, jossa häntä näyttelee Wentworth Miller. Chrisin siskoa Claire Redfieldiä esittää kahdessa elokuvassa Ali Larter. Chris palasi elokuvahahmoksi vuonna 2017 ensi-iltansa saaneessa animaatioelokuvassa Resident Evil: Vendetta ja sen jatko-osassa Resident Evil: Death Island (2023).
Elävien maassa
Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 22. Albumi on omistettu Otolle ja Mariannelle.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt, sanoittanut ja sovittanut Edu Kettunen.
Paulo Figueiredo
Paulo José Lopes Figueiredo (s. 28. marraskuuta 1972 Malanje), taiteilijanimeltään Figueiredo, on angolalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän kuului Angolan maajoukkueeseen vuoden 2006 maailmanmestaruuskilpailuissa Saksassa ja pelasi avauskokoonpanossa Angolan kaikissa otteluissa, joista kaksi päättyi tasapeliin ja yksi Angolan tappioon. Hän pelasi kaikkiaan 39 maaottelua ja teki niissä viisi maalia vuosina 2003–2008.
Figueiredo pelasi pitkään Portugalissa, jossa hän edusti Belenensesia, União Tomaria, Camachaa, Santa Claraa, Dragões Sandinensesia, Lusitâniaa, Varzimia ja Olivais Moscavidea. Kausina 2006–2008 hän edusti ruotsalaisseura Östers IF:ää ja romanialaista Ceahlăulia. Peliuransa viimeiset vuodet hän edusti angolalaista Liboloa.
Raahe (täsmennyssivu)
Raahe voi tarkoittaa seuraavia:
William Dayas
William Humphreys Dayas [deis] (12. syyskuuta 1863 New York – 3. toukokuuta 1903 Manchester) oli yhdysvaltalainen pianisti, pedagogi ja säveltäjä, joka oli Franz Lisztin viimeisiä oppilaita. Suomen pianonsoiton opetukseen Dayas toi mannermaisia vaikutteita ja uussaksalaisen koulukunnan (edustajia esimerkiksi Liszt ja hänen oppilaansa Peter Cornelius) oppeja toimiessaan 1890–1893 Helsingin musiikkiopiston opettajana heti Ferruccio Busonin jälkeen. Helsingistä Dayas siirtyi opettamaan Saksaan, sitten New Yorkiin ja lopulta Manchesteriin. Hänen sävellystuotantonsa sisältää muun muassa pianokappaleita.
William Dayasin Helsingissä syntynyt tytär, pianisti Karin Elin Dayas (1892–1971) toimi pianonsoiton professorina Cincinnatin konservatoriossa ja yliopistossa vuodesta 1926 lähtien.
Simon Clarke
Simon Clarke (s. 18. heinäkuuta 1986 Melbourne) on australialainen maantiepyöräilijä. Hän on kilpaillut myös ratapyöräilyssä, jossa voitti joukkuetakaa-ajon nuorten maailmanmestaruuden 2004. Hän aloitti maantiepyöräilyn ammattilaisuransa Amica Chips - Knauf -joukkueessa 2009, edusti ISD-Neri-tallia 2009–2010, Astana Teamia 2011, Orica-GreenEDGE-joukkuetta 2012–2015, yhdysvaltalaistallia, nimeltään viimeksi EF Education First 2016–2020 sekä Team Qhubeka Assos -joukkuetta 2021. Vuodesta 2022 hän on ajanut Israel–Premier Tech-joukkueessa.
Clarke saavutti ammattilaisuransa ensimmäisen voiton ensimmäisessä suuressa ympäriajossaan Espanjan ympäriajossa 2012. Hän voitti Valdezcarayn nousuun päättyneen neljännen etapin ennen irtiottokumppaniaan Tony Martinia. Clarke siirtyi samalla mäkikirikilpailun johtoon, menetti kärkipaikkansa kahdeksannen etapin jälkeen Alejandro Valverdelle, mutta nousi uudelleen johtoon 14. etapilla ja piti sijoituksensa kilpailun loppuun asti. Hän voitti viidennen etapin Espanjan ympäriajossa 2018 ja mukulakiviosuuksia sisältäneen viidennen etapin Ranskan ympäriajossa 2022.
Saavutuksia
Lähteet: Cycling Archives, Cyclingbase , Pro Cycling Stats
Sweet Home Chicago
”Sweet Home Chicago” on musiikkikappale, joka on noussut blues-standardin asemaan. Laulu noudattaa perinteistä blueskaavaa, ja sen uskotaan olevan Robert Johnsonin kirjoittama. Hän on myös levyttänyt kappaleen tunnetuimman ja varhaisimman levytyksen vuodelta 1936.
Johnson ei itse ollut tiettävästi koskaan käynyt Chicagossa. Kappaleen sanoituksissa ”Chicagon” on nähty symbolisoivan jotakin ideaalista kaupunkia todellisen Chicagon sijasta. Kappaleessa Chicagon sanotaan sijaitsevan Kaliforniassa (”back to the land of California to the sweet home Chicago”). Tässä Johnson on joko tehnyt käsittämättömän maantieteellisen virheen tai sitten myös laulun ”Kalifornia” on tarkoitettu vain symbolisoimaan jonkinlaista ideaalista seutua vastakohtana Mississippin suistoalueelle, jossa Johnson asui.
Kappaleen todellisesta kirjoittajasta on kiistelty jonkin verran. 1930-luvun Mississippin bluesmusiikki perustui usein materiaalin lainaamiseen jostain aikaisemmasta lähteestä. Aikaisemmin nauhoitetuista blues-kappaleista ainakin Scrapper Blackwellin vuonna 1928 levytetty kappale, ”Kokomo Blues”, muistuttaa ”Sweet Home Chicagoa”. Samoin jotkut Kokomo Arnoldin kappaleet ovat hyvin saman tyyppisiä.
Kappaleen tekijänoikeudet omistaa liikemies Stephen LaVere, joka vuonna 1973 sai Johnsonin sisarpuolen, Carrie Thompsonin, allekirjoittamaan sopimuksen, jossa rojaltit jaetaan kahtia LaVeren ja Thompsonin itsensä kesken.
Kappaleen cover-versioita on valtaisa määrä. Esimerkiksi Buddy Guy, Magic Sam, Freddie King ja Foghat ovat tehneet kappaleesta coverin. Vuoden 1980 elokuvassa The Blues Brothers on kappaleesta jonkinlainen versio (jonka Blues Brothers ilmoittavat elokuvassa omistavansa Magic Samille). Laulun tekijänoikeudet omistava LaVere on sanonut, että kappaleen status blues-yleisön keskuudessa vastaa jazz-standardin ”When the Saints Go Marching In” asemaa.
Ouest (Kamerun)
Ouest on Kamerunin länsiosassa sijaitseva maakunta. Maakunnan hallinnollinen keskus on Bafoussam. Maakunnassa asui noin 1,9 miljoonaa ihmistä vuonna 2015.
Julie London
pienoiskuva|Julie London vierailevana tähtenä tv-ohjelmassa The Garry Moore Show, joulukuussa 1958. Julie London (oik. Julie Peck, 26. syyskuuta 1926 Santa Rosa, Kalifornia – 18. lokakuuta 2000 San Fernando Valley, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä. Hänen laulajanuransa käsittää yli 40 vuotta ja näyttelijänäkin hän ehti olla 35 vuotta. Näyttelijänä London aloitti 1944 ja laulajana 1950-luvun puolivälissä. Laulajana hän ehti levyttää 32 albumia. Londonin tunnetuin kappale on Arthur Hamiltonin kirjoittama ”Cry Me a River”, jonka London myös levytti ensimmäisenä vuonna 1955. Kappale on noussut niin kutsuttujen blues-standardien joukkoon. Varsinainen levyjen teko päättyi 1960-luvun lopulla.
London esiintyi muun muassa elokuvassa Viimeinen kaksintaistelu (1958) yhdessä John Cassavetesin kanssa ja Robert Mitchumin kanssa elokuvassa Seikkailija Rio Grandesta (1959). London oli tunnettu myös tv-sarjasta Emergency!, jossa hän esitti hoitaja Dixie McCallin roolia vuosina 1972–1978. Sarjassa esiintyi myös Bobby Troup, joka oli todellisessa elämässä Julie Londonin pitkäaikainen aviomies. Sarjan tuottaja taas oli Londonin entinen aviomies Jack Webb.
London oli ujohko ja omissa oloissaan viihtyvä nainen, eikä hän liikkunut piireissä, haastatteluja hän antoi harvoin. Julie London kärsi vuonna 1995 aivoinfarktin, ja hänen terveytensä oli sen jäljiltä heikko. Hän menehtyi viisi vuotta myöhemmin sydämenpysähdykseen.
Lapsuus ja nuoruus
Julie London oli alun perin nimeltään Julie Peck. Hän syntyi syyskuussa 1926 Kalifornian Santa Rosassa. Hänen vanhempansa olivat isä Jack Peck ja äiti Josephine, omaa sukua Taylor. Vanhemmat olivat vaudeville-artisteja, ja kun heidän show'nsa siirtyi radioon San Bernardinoon 1930, Julien ammattilaisuran ensiesiintymisen aika koitti vanhempien ohjelmassa. Hän oli vain 3-vuotias, kun hän esitti laulun ”I'm Falling in Love Again”. Vanhempien ohjelmasta johtuen Julie viihtyi paljon paremmin näyttelijöiden ja muusikoiden parissa kuin samanikäisten luokkatovereiden seurassa. "Lääkärin mukaan olin allerginen, kirjaimellisesti allerginen koululle. Niinpä lakkasin käymästä sitä", London muisteli myöhemmin.
Peckin perhe muutti Los Angelesiin, kun Julie oli 14-vuotias. Julie lopetti koulun ja meni töihin hissinkuljettajaksi Roos Brothers -tavarataloon. Tavaratalossa Julie tapasi kuusi vuotta vanhemman Jack Webbin, joka oli näyttelijä, tuottaja ja ohjaaja. Julie Peck ja Webb alkoivat seurustella.
Uran alku ja vetäytyminen, 1943–1953
Vuonna 1943, kun Julie oli 17-vuotias, hän tapasi agentti Sue Carolin. Sue Carol oli entinen näyttelijä, sittemmin kykyjenetsijä ja näyttelijä Alan Laddin vaimo. Carol hankki Julielle koe-esiintymisen, ja niin elokuvaura alkoi viidakkoseikkalu Nabongan (1944) myötä. Kuten monien muidenkin tähtien kohdalla, samalla Julie otti taiteilijanimen itselleen. London-sukunimi tuntui Julien mielestä edustavan rohkeutta. Samaan aikaan Julie pyrki laulajaksi. Hän esiintyi Matty Malnech Orchestran solistina. London teki neljä viisi elokuvaa, ja sitten hän vuonna 1947 avioitui Jack Webbin kanssa. Näyttelijän työ sai jäädä vähemmälle, sillä Julie keskittyi nyt perheeseen: olemaan kokopäiväinen vaimo Jackille ja kasvattamaan parin kahta tytärtä. Marraskuussa 1953 London ja Webb kuitenkin erosivat. Eron seurauksena Julie kävi läpi vaiheen, jonka aikana hän vetäytyi syrjään ja menetti itseluottamuksensa.
Uran jatko ja menestys, 1954–1956
Vuonna 1954 Julie London tapasi näyttelijä, musiikintekijä ja jazz-muusikko Bobby Troupin (1918–1999), joka oli jo ehtinyt saada nimeä ”Route 66” -kappaleen säveltäjänä. Bobby kuuli Julien laulavan joissain juhlissa, ja suostutteli naisen kokeilemaan laulamista yökerhossa. Julien mukaan Bobby oli "kiltti ja hellä, ja sen lisäksi hän uskoi kykyihini laulajana". Troup vakuutti Julielle jatkuvasti, että hän olisi suuri menestys jos hän vain yrittäisi, mutta meni pitkä aika ennen kuin Julie alkoi uskoa miehen sanoja ja itseensä. Mies tiesi, että Julie oli liian ujo ottamaan osaa koe-esiintymiseen. Niinpä Troup suostutteli hollywoodilaisen 881Club-yökerhon omistajan Johnny Walshin ottamaan Julien laulamaan ilman koe-esiintymistä. Julieta kylmäsi esiintyä täyden salin edessä, mutta ennen kuin London meni lavalle, Bobby Troup neuvoi: "Älä kanna huolta siitä jengistä, unohda kaikki ne ja laula vain minulle." Lavalla Julie ajatteli Bobbyn sanoja ja itsensä varmemmaksi kuin vuosiin.
London niitti yökerholaulamisellaan suosiota, joten Bobby koetti seuraavaksi saada hänelle levytyssopimuksen – mutta suuret levymerkit eivät näyttäneet kiinnostuvan. Bobby onnistui saamaan Bethlehem Recordsin julkaisemaan neljä kappaletta sisältävän EP:n, jotka päätyivät myös Bethlehem's Girlfriends -LP:lle. Bethlehemin kiinnostus ei artistia kohtaan ei tuntunut olevan riittävän iso, joten hän päätyi vasta perustetulle Liberty-levymerkille. Pian seurasi levyjulkaisu, josta Julie London leimallisesti tunnetaan: Julien lukioaikojen luokkatoveri Arthur Hamilton oli säveltänyt kappaleen ”Cry Me a River”, jota hän tarjosi Londonille. Liberty julkaisi singlen ( Liberty 55006 ) 1955, ja sinkusta tuli untuvikko-levymerkille valtava menestys. Kappale päätyi Billboardin listasijalle nro 9 joulukuussa 1955 ja pysyi listoilla 13 viikkoa. Libertyn singleä myytiin järisyttävät 3 miljoonaa kappaletta. Single julkaistiin myös extended-versiona, jonka kannessa oli sama kuva kuin tulevassa LP-levyssä, Julie Is Her Name. Olkapäät paljastavaa kuvaa pidettiin omana aikanaan niin mahdottoman seksikkäänä, että sitä kuvailtiin näin: "...kuva tuottaa niin ison jännitteen, että sillä energialla voi valaista teatterin sisäänkäynnin päällä olevan valomainoksen". Bobby Troup tuotti Julie Is Her Name -esikoisalbumin, samoin kuin Julien kymmenen ensimmäistä levyä hittibiisin sisältävä single mukaan lukien. Levy pysyi listoilla 20 viikkoa, ja aloitti 13 vuoden levytysuran Libertyn leivissä. Tästä seurasi yli 30 levyjulkaisua.
Vuonna 1956 julkaistiin Jayne Mansfieldin tähdittämä elokuva Minkäpä tyttö sille voi (The Girl Can’t Help It), jossa Julie London esittää ”Cry Me a Riveriä”. Kohtauksessa Tom Ewell esittää Tom Milleriä, joka juopottelee yksin kotona. Hän laittaa Julie Londonin levyn soimaan ja hoipparoi keittiöön hakemaan lisää viinaksia. Levyn soidessa laulava Julie ilmestyy "kummittelemaan" Tomille keittiössä, sitten joka puolella taloa – ja koko ajan naisen leninki vaihtuu. Talon portaikossa Julie laulaa ja tuijottelee juopunutta miestä pistävästi, kunnes nainen pikkuhiljaa häviää laulun viimeisten tahtien kaikuessa. London esitti elokuvassa kaksi muutakin kappaletta.
Yksityiselämä
Vuonna 1947 Julie London avioitui näyttelijä ja tuottaja Jack Webbin kanssa. London keskittyi miehen ja perheen hoivaamiseen. Heillä oli kaksi tytärtä, Stacy ja Lisa (Lisa Webb Breen). Pari erosi vuonna 1954. Webb kuoli 23. joulukuuta 1982. Tytär Stacy Webb kuoli auto-onnettomuudessa 1966, vain päivä hänen äitinsä 70-vuotispäivän jälkeen. London ei juurikaan antanut haastatteluja, eikä hän koskaan myöskään puhunut siitä, miksi hän ja Webb päätyivät avioeroon.
Vuonna 1959 Julie meni naimisiin jazz-säveltäjä ja -muusikko Bobby Troupin kanssa. London ja Troup tapasivat toisensa 1954, ja heidän avioliittonsa kesti aina aviomiehen kuoleemaan eli vuoteen 1999 saakka. Juliella ja Bobbyllä oli yhteinen tytär Kelly Troup (Kelly Troup Romick, k. 2002), ja kaksospojat Jody (k. 2010) ja Reese Troup.
Bobby Troupilla oli suuri merkitys Julie Londonin urakehitykselle heidän tapaamisestaan lähtien. Troup kannusti ja tuki Julieta, valoi häneen itseluottamusta, kun sitä häneltä itseltään tahtoi puuttua. Troup on sanonut rakkaasta vaimostaan: "Julie ei ole mikään Julie London -fani. Hän ei ihan tosi itse tajua kuinka hyvä hän on. Hän ei ole ollut oikeastaan koskaan "esiintyjä", hänellä ei ole tarvetta olla esillä, miellyttää yleisöä ja saada suosionosoituksia. Hän on aina ollut sellainen joka vetäytyy ja jonka täytyy saada olla itsekseen. Suuret show't eivät olleet hänelle erityisen mieluisia. Minä en olisi malttanut odottaa, että show lähtee käyntiin; hän taas oli pelkästään tyytyväinen, kun show vihdoin päättyi."
Neuchâtelinjärvi
Neuchâtelinjärvi on Sveitsissä Juravuoriston juurella sijaitseva järvi. Järvi laskee Canal del la Thiellen kautta Bieljärveen ja edelleen Aareen. Se tunnetaan muun muassa eräänä La Tènen kulttuurin tärkeimmistä löytöpaikoista.
Neuchâtelinjärvi on noin 38 kilometriä pitkä ja 6–8 kilometriä leveä. Järven suurin syvyys on 153 metriä.
Suurimmat kaupungit järven rannalla ovat Neuchâtel ja Yverdon-les-Bains. keski|pienoiskuva|800x800px|Panoraamakuva Neuchâtelinjärvestä.
Berliner Stadtschloss
Berliner Stadtschloss, joskus myös Berliner Schloss (Berliinin linna), on linna Berliinissä Spreeinselin saarella. Rakennuksen pääkäyttäjänä toimii suuri kulttuuri- ja museokeskus Humboldt Forum, jossa toimivat Etnologian museo, Aasialaisen taiteen museo ja Berliinin kaupunginmuseo.
Alkuperäinen kaupunginlinna valmistui 1400-luvulla ja se purettiin DDR:n aikana vuonna 1950. Sitä kutsutaan kaupunginlinnaksi erotuksena useista muista Berliinissä ja sen liepeillä sijaitsevista linnoista. Alkuperäisen rakennuksen julkisivua pääosin mukaileva uudisrakennus valmistui vuonna 2020.
Linnan edessä sijaitseva Schlossplatz-aukio oli DDR:n aikana nimeltään Marx-Engels-Platz, mutta on sittemmin saanut vanhan nimensä takaisin.
Vanhempi historia
vasen|pienoiskuva|Berliner Stadtschloss noin vuonna 1900. Edessä oikealla [[Kaiser-Wilhelm-Nationaldenkmal-muistomerkki.]] Kaupunginlinna oli aluksi Brandenburgin rajakreivien ja vaaliruhtinaiden, sittemmin Preussin kuninkaiden ja Saksan keisareiden asuinpaikka. Hohenzollernin hallitsijasuku asutti sitä lähes 500 vuotta. Linna oli pääosin barokkityylinen, mutta sen itäpäädyssä sijainneet vanhimmat osat olivat renessanssityylisiä ja peräisin 1400-luvulta. Linnan ensimmäisen vaiheen rakennutti Brandenburgin vaaliruhtinas Fredrik II Rautahammas vuosina 1443–1451. Linna sai lopullisen ulkoasunsa ensimmäisen Preussin kuninkaan Fredrik I:n aikana 1700-luvun alussa arkkitehti Andreas Schlüterin suunnitelmien mukaan. Linnasta oli tarkoitus tehdä vieläkin mahtavampi, mutta Fredrik I:n kuoltua 1713 hänen seuraajakseen tullut Fredrik Vilhelm I keskeytti laajennustyöt. Hänen seuraajistaan useimmat eivät itse asiassa asuneet linnassa vaan Berliiniin ja sen ulkopuolelle rakennuttamissaan muissa palatseissa, erityisesti Charlottenburgissa. Viimeinen Saksan keisari Vilhelm II kuitenkin käytti Berliinin kaupunkilinnaa asuinpaikkanaan.
Weimarin tasavallan aikana Saksan valtion hallinnoima säätiö vuokrasi linnasta tiloja erilaisille yhteisöille. Siellä toimivat muun muassa Saksan merkittävin tiedeseura, Kaiser Wilhelm -instituutti, Saksan hallintovirkamiesten liitto, opiskelijoiden asuntola ja ruokala sekä joukko erilaisia museoita. Linnan saleissa järjestettiin näyttelyjä ja konsertteja. Ylimmässä kerroksessa oli myös vuokra-asuntoja. Natsi-Saksan aikana linnaa ei juuri käytetty, paitsi Lustgartenilla pidettyjen joukkotapahtumien taustakulissina.
Purkaminen ja linnan tilalla olleet rakennelmat
Linna vaurioitui toisen maailmansodan pommituksissa, mutta se olisi ollut korjattavissa. Linna itse asiassa vaurioitui vähemmän kuin monet muut myöhemmin kunnostetut historialliset rakennukset, ja sen tiloissa järjestettiin 1946–1948 erilaisia näyttelyitä. Sodan jälkeen linna kuitenkin jäi kaupungin itäiselle miehitysvyöhykkeelle ja vuonna 1950 Itä-Saksan virkavalta purki linnan säilyneet osat poliittisista syistä. Hohenzollernien linnan katsottiin edustavan preussilaista militarismia. Lisäksi Neuvostoliiton johto oli esittänyt vaatimuksen, että Itä-Berliinin keskustaan pitäisi saada vuoden 1951 vappuun mennessä suuriin joukkotapahtumiin soveltuva juhla-aukio. Linnan tilalle raivattu Marx-Engels-Platz täytti vaatimukset.
Linnan julkisivusta säilytettiin portaali, jonka parvekkeelta Karl Liebknecht oli vallankumouksen aikana 9. marraskuuta 1918 julistanut Saksan sosialistiseksi tasavallaksi. Portaali liitettiin vuonna 1964 Marx-Engels-Platzin etelälaidalle valmistuneen Itä-Saksan valtioneuvoston talon eli Staatsratsgebäuden julkisivun osaksi. Kaupunkilinnan pitkään tyhjillään ollutta tonttia käytettiin paraateihin ja puistona, kunnes vuonna 1976 paikalle rakennettiin Tasavallan palatsi, joka puolestaan purettiin Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen vuosina 2006–2008 – monien mielestä jälleen poliittisista syistä, vaikka virallisena syynä olivat Tasavallan palatsin asbestiongelmat. Paikalla oli välillä vuosina 1993–1994 linnan julkisivua esittänyt luonnollisen kokoinen kulissi sekä 2008–2010 nykytaidetta esitellyt väliaikainen taidehalli.
Uudelleenrakentaminen
thumb|300px| Saksan liittopäivät päätti jo vuonna 2002, että paikalle rakennetaan kopio linnasta sotaa edeltäneessä asussaan. Humboldt Forum- museokeskuksen käyttöön tarkoitettua kopiota oli tarkoitus ryhtyä rakentamaan vuonna 2010, mutta säästösyistä aloitusta lykättiin vuoteen 2014. Keskus oli määrä avata syyskuussa 2020, mutta koronavirusepidemian vuoksi avajaisia siirrettiin heinäkuuhun 2021.
Uudisrakennuksessa on museotilaa, kirjasto sekä näyttämötila kulttuuritapahtumille. Julkisivuista kolme on kutakuinkin alkuperäisiä vastaavat. Itäinen julkisivu sen sijaan on täysin moderni. Myös 74 metriä korkea kupoli on rakennettu entiselleen. Sisätiloiltaan rakennus on moderni, täysin erilainen kuin alkuperäinen oli. Sisätilojen upeimmat salongit ja sisustukset voitaisiin kuitenkin haluttaessa rekonstruoida entiselleen vuonna 1943 otettujen värivalokuvien avulla.
Linnan uudelleenrakentamisen arvioitiin maksavan noin 550 miljoonaa euroa, josta Berliinin kaupunki lupasi maksaa vain 32 miljoonaa euroa. Loput jäivät Saksan valtion maksettaviksi. Julkisivun rakentamiseen tarvittavat 80 miljoonaa euroa kerättiin yksityisten lahjoitusten avulla. Tavallisia kansalaisia houkuteltiin lahjoittamaan pieniäkin summia yksittäisiin seinäkiviin.
Aiheesta muualla
52.5175°N, 13.40278°W
Kalaja (Reisjärvi)
Iso-Kalaja (myös Kalaja tai Kalajankylä) on Reisjärven kylä. Kylä on saanut nimensä 1860-luvulla kuivatun, sitä ennen hyvin kalaisan Kalajanjärven (myös "Kalajärvi") mukaan. Kylään voidaan laskea kuuluvaksi myös Köyhänperän ja Jäppiperän asutukset.
Historia
Ensimmäiset tunnetut asukkaat saapuivat Kalajanjärven rantamaisemiin 1550-luvun alkupuoliskolla. Nimet Köyhäinperä ja Köyhäinjärvi mainitaan Pohjois-Pohjanmaan historiassa viittaamassa seudun varattomuuteen. Uudisasukkaat Lauri Loustinen sekä Antti ja Lauri Lukkinen (tai Lokkinen) asuttivat pieniä tilojaan Köyhänjärven rannoilla vuoden 1566 tienoilla. Tilat olivat jo silloin liian pieniä, ja niitä yritettiin yhdistää ilman menestystä. Tilojen autioitumisen jälkeen "Köyhä"-nimi sai alkunsa alueeseen viitaten.
Juho Laurinpoika Jäppinen asutti nykyistä Maliniemen seutua ja perusti Jäppilän tilan vuonna 1605. Tilan neva- ja metsäpalstat sijaitsivat nykyisen Jäppiperän alueilla, ja nimet Jäppiperä ja Jäppineva saivat alkunsa.
Pesäpallon miesten Mestaruussarjan kausi 1953
Pesäpallon Mestaruussarjan kausi 1953 oli järjestyksessään 32. Mestaruussarjan kausi. Suomen mestaruuden vei Jyväskylän Kiri puhtaalla pelillä. Päätösottelussa 4940 katsojan edessä Kiri löylytti kotonaan Lahden Mailaveikkoja 13-3. Myös Lahti oli pelannut siihen saakka tappiotonta sarjaa.
Mestaruussarja
thumb|right|450px|Kirin ja Mailaveikkojen välinen mestaruusottelu
Sarjataulukko
Tähti, KooPee ja Riihimäki putosivat.
Ottelut
Kirin joukkue: Eino Kaakkolahti, Vilho Markkanen, Reino Salonen , Jaakko Lovén, Paavo Pollari, Pertti Jaakkola, Pentti Paavola, Olli Talvisto, Matti Pollari, Risto Parviainen, Olli Fredriksson, Eero Pietarila, Yrjö Reiko.
Lyöjätilasto
(kunnarista 2 pistettä)
Naisten SM
PPL:n mestaruus
Semifinaali 1 - Loimaa 16. elokuuta
Semifinaali 2 - Liminka 16. elokuuta
Loppuottelu
Naisten Suomen mestaruus ratkaistiin lopullisesti liittojen välisessä (PPL-TUL) finaalissa:
Pallo-Toverit: Anja Riski, Irmeli Krogerus, Leila Liusvaara, Maija Hellman, Maj-Lis Rehell, Pirkko Mäntylä, Seija Knuutila, Sinikka Koskela, Sinikka Takasalo, Urpu Kosonen.
Terra Cognita
Terra Cognita Oy on suomalainen luonnontieteisiin, tekniikkaan ja talouteen erikoistunut kirjankustantamo. Kustantamon perustaja on Kimmo Pietiläinen. Kimmo Pietiläisen lisäksi kustantamossa työskentelee kääntäjä ja kustantaja Juha Pietiläinen.
Kylmäoja (lähiö)
Kylmäoja on Vantaa Koivukylän suuralueen Ilolan kaupunginosan pohjois- ja länsiosissa sijaitseva, enimmäkseen omakotiasutuksesta koostuva asuinalue.
Kylmäoja on saanut nimensä asuinalueen lähellä kulkevan Keravanjoen Kylmäoja-nimisen sivupuron latvahaarojen mukaan. Huomattava osa puron vedestä on lähteistä nousevaa pohjavettä ja on siksi viileää kesälläkin. Nimen Kylmäoja sanotaan johtuvan tästä veden viileydestä, minkä hevosiaan seudulla juottaneet matkalaiset havaitsivat. Tämä puro yhtyy myöhemmin Keravanjokeen Koivuhaan ja Viertolan kaupunginosien rajan kautta.
Kylmäojan asuinalueen itäpuolella Ilolan koillisosassa sijaitseva suopainanne ympäröivine metsineen on patikkaretkeilyyn soveltuva luonnonsuojelualue, joka tunnetaan nimellä Kylmäojan korpi. Korpeen kuuluu edustava tervaleppäkorpi. Alueen keskellä on avosuo.
Luka Oida
Luka Oida on yhdysvaltalainen pianisti. Hän syntyi eteläisessä Kaliforniassa, aloitti pianonsoiton opintonsa kuuden vuoden iässä ja sai kandidaatin arvon pianonsoitossa Northwestern Universitysta. Muutettuaan New Yorkiin vuonna 2009 Oida eteni maisteriksi Manhattan School of Musicissa. Hän on aktiivinen esiintyjä, joka on tulkinnut sekä solistista että kamarimusiikkimateriaalia muun muassa New Yorkissa, Chicagossa ja Los Angelesissa. Hän on esiintynyt myös Yhdysvaltain ulkopuolella Itävallassa, Italiassa ja Japanissa. Orkesterin solistina hänen ohjelmistoonsa kuuluu Wolfgang Amadeus Mozartin 20. pianokonsertto.
Oida on toiminut opetustehtävissä muun muassa Geneven musiikkikonservatoriossa. Hän on esiintynyt Japanissa hyväntekeväisyysmielessä vuonna 2011 sattuneen tsunamin jälkeen.
Frank Wartenberg
Frank Wartenberg (s. 29. toukokuuta 1955) on itäsaksalainen pituushyppääjä ja olympiamitalisti.
Wartenberg hyppäsi 18-vuotiaana vuonna 1974 hallissa tuloksen 801 cm, joka säilyi Saksan alle 20-vuotiaiden halliennätyksenä lähes 41 vuotta. Ennätyksen rikkoi Max Heß tammikuussa 2015 hypättyään 803 cm. Rooman EM-kilpailuissa 1974 Wartenberg pääsi loppukilpailuun, jossa jäi 12:nneksi tuloksella 725 cm.
Montréalin olympialaisissa 1976 Wartenberg saavutti pronssia. Hän hyppäsi ensimmäisellä kierroksella tuloksen 781 cm, jätti toisen kierroksen väliin ja astui kolmannen hyppynsä yli. Hän oli tuossa vaiheessa kahdeksas ja pääsi niukasti kolmelle viimeiselle kierrokselle. Neljännellä kierroksella hän hyppäsi tuloksen 802 cm, joka riitti kolmanteen sijaan. Viidennellä kierroksella hän hyppäsi 784 cm ja kuudes hyppy oli yliastuttu. Hänen paras hyppynsä vuonna 1976 kantoi 818 cm, ja sillä hän oli koko vuoden maailmantilastossa neljäs.
Frank Wartenbergin vaimo Christiane Wartenberg (o.s. Stoll) on 1 500 metrin juoksun olympiamitalisti.
Jacqueline Ogeil
Jacqueline Ogeil on australialainen cembalisti. Hän sai musiikin kandidaatin, musiikkipedagogiikan kandidaatin ja musiikin maisterin arvot Melbournen yliopistosta. Hänen opettajinaan ovat olleet Gustav Leonhardt (Amsterdam, 1993), Colin Tilney (Toronto) ja John O'Donnell (Melbourne). Opiskeluaikoinaan hän voitti pianistina Royal South Street Competitionin Ballaratissa ja Heidelbergin Eisteddfodin. Vuonna 1989 hän sai Rotaryn stipendin nuorimpana sen 40:een vuoteen saaneena. Vuonna 1995 hänelle myönnettiin Queen Elizabeth II Silver Jubilee Trust Award ja hän eteni semifinalistiksi Young Achiever of the Year -kilpailussa.
Ogeililla on ollut huomattava kysyntä säestäjänä. Hän on soittanut continuota muiden muassa Gerald Englishin, Cynthia O'Brienin, Ruth Wilkinsonin, Ensemble Gombertin, Fonte Musicalen, Lucinda Moonin, Gary Ekkelin ja nokkahuiluvirtuoosi Susanne Ehrhardtin kanssa. Ehrhardtin kanssa Ogeil kiersi Euroopassa heinäkuussa 1998 ja julkaisi levyn La Follia. Ogeil on myös esiintynyt Melbournen sinfoniaorkesterin kanssa.
Ogeil on vieraillut Victorian College of the Artsin musiikkikoulun luennoitsijana vuonna 1996. Hän on myös Keski-Queenslandin musiikkikonservatorion nimikkotaiteilija. Solistina Ogeil on esiintynyt Australiassa, Euroopassa ja Kanadassa. Hänen julkaisemiinsa levytyksiin kuuluvat The Virtuoso Harpsichord (1995), Buxtehude at the Harpsichord (1997) ja La Follia (1998).
Varhaisen ohjelmiston ohella Ogeil on tulkinnut myös cembalolle sävellettyjä nykymusiikkiteoksia. Hän muun muassa esitti ensimmäistä kertaa Australiassa Naji Hakimin teoksen Shasta (Five movements for harpsichord) vuonna 1994 ja teki tästä sävellyksestä maailman ensimmäisen levytyksen, jota Hakim itse ylisti. Ogeilin soittama instrumentti on Marc Nobelin vuonna 1988 Melbournessa rakentama cembalo. Kyseinen soitin on kopio 1600-luvun flaamilaisesta soittimesta, jonka rakensi Jean Couchet.
Martinniemen saha
thumb|Martinniemen vanhan sahan rakennuksia vuonna 2006. Martinniemen saha oli Oulussa, entisen Haukiputaan kunnan Martinniemen kylässä Kiiminkijoen pohjoisrannalla sijainnut sahalaitos. Rauma-Repola lakkautti sahan 1980-luvulla keskittäessään sahaustoimintojaan.
Sahan puuhiomon voimalaitos sekä maamerkkinä toiminut 72-metrinen piippu purettiin joulukuussa 2017.
Historia
Blombergin vararikon jälkeen muodostettiin Osakeyhtiö Martinniemi Ltd, jonka ensimmäisiä toimia oli sahalaitoksen uudistaminen. Saneeraus- ja uudistustoimet olivat niin mittavat, että yleisen käsityksen mukaan saha perustettiin uudelleen. Oy Martinniemi Ltd ajautui kuitenkin talousvaikeuksiin, ja yhtiön osakekanta siirtyi vähitellen uusille omistajille. Vuonna 1920 osakeyhtiö fuusioitiin Raahe Osakeyhtiöön, joka kuitenkin ajautui mittaviin talousvaikeuksiin 1920-luvun laskusuhdanteen vuoksi. 1920-luvun puolivälissä Martinniemen saha joutui omistusjärjestelyjen piiriin, ja yhdeksi sen omistajista nousi yrityksen luotottaja Kansallis-Osake-Pankki.
Vuonna 1952 Martinniemen saha siirtyi Rauma-Raahe Osakeyhtiöstä ja Repola-Viipuri Osakeyhtiöstä muodostetun Rauma-Repola Osakeyhtiön omistukseen. Rauma-Repola osti myöhemmin Pohjois-Suomesta Röyttän sahan Torniosta vuonna 1960 ja Aavasaksan sahan Ylitorniolta vuonna 1962. Martinniemen saha oli Rauma-Repolan Pohjois-Suomen sahoista tuotannoltaan suurin. Aavasaksan saha lopetettiin 1970-luvun puoliväliin mennessä, ja toimintaa jatkettiin Martinniemessä ja Röyttässä. Röyttä lopetettiin keväällä 1986 ja Martinniemen sahan 6. maaliskuuta 1987 Suomen hallitus päätti liittää tappiollisen Martinniemen sahan valtio-omisteiseen Vapoon, joka oli sahaajana ennen kuin saha lopullisesti lopetettiin marraskuussa 1988. Nykyisin vanhalla saha-alueella toimii Martinniemi Timber Oy.
Alexander Dale Oen
Alexander Dale Oen (21. toukokuuta 1985 Rong, Øygarden, Norja – 30. huhtikuuta 2012 Flagstaff, Arizona, Yhdysvallat ) oli norjalainen uimari. Hän on rintauinnin olympiamitalisti, maailmanmestari ja kolminkertainen Euroopan-mestari.
Martinniemen saha
Rautatie
Vuonna 1938 avattiin liikenteelle myös sivurata Haukiputaan asemalta Martinniemeen. Sahalla ja puuhiomolla oli tehdasalueen sisäisessä käytössä myös oma veturi, Deutz 22909/1938 ja myöhemmin Saalasti Otso1 70/1970.
Alexander Dale Oen
Dale Oen sijoittui junioreiden EM-kilpailuissa Glasgow’ssa 2003 toiseksi 100 metrin rintauinnissa. Montrealin MM-kilpailuissa 2005 hän oli samassa lajissa seitsemäs. Vuonna 2006 hän sai 100 metrin rintauinnissa pronssia Shanghain lyhyen radan MM-kilpailuissa ajalla 59,16, hopeaa Budapestin pitkän radan EM-kilpailuissa ajalla 1.00,63 ja pronssia Helsingin lyhyen radan EM-kisoissa ajalla 58,70. Melbournen MM-kilpailuissa 2007 hän sijoittui samassa lajissa kahdeksanneksi.
Dale Oen voitti 100 metrin rintauinnin Euroopan-mestaruuden Eindhovenissa 2008 ajalla 59,76. Hän sai lisäksi hopeaa 50 metrin rintauinnissa ajalla 27,53 ja 200 metrin rintauinnissa ajalla 2.09,74. Saman vuoden Pekingin olympialaisissa hän sai hopeaa 100 metrin rintauinnissa ajalla 59,20. Hän voitti toistamiseen 100 metrin rintauinnin Euroopan-mestaruuden Budapestissa 2010 ajalla 59,20 ja sai lisäksi hopeaa 200 metrin rintauinnissa ajalla 2.09,68.
Albert Einstein – Elämäkerta
Albert Einstein – Elämäkerta on vuonna 2005 ilmestynyt Albrecht Fölsingin laaja teos Albert Einsteinista.
Alexander Dale Oen
Dale Oen voitti 100 metrin rintauinnin maailmanmestaruuden Shanghaissa 2011 ajalla 58,71. 50 metrin rintauinnissa hän oli viides. Saman vuoden Szczecinin lyhyen radan EM-kilpailuissa hän voitti 100 metrin rintauinnin ja sijoittui 50 metrin rintauinnissa kolmanneksi. Hänet valittiin Norjan vuoden urheilijaksi.
Dale Oen kuoli 30. huhtikuuta 2012 sydämenpysähdykseen harjoitusleirillä Yhdysvalloissa.
The Scenes
The Scenes on vuonna 2009 Oulussa perustettu rockyhtye.
Vuonna 2013 yhtye solmi keikkamyyntisopimuksen Euroopan suurimpiin ohjelmatoimistoihin kuuluvan X-Ray Touringin kanssa, jonka artisteihin kuuluvat muiden muassa Coldplay, Queens of the Stone Age sekä Blur.
Kirjailija Miki Liukkonen toimi ennen kuolemaansa yhtyeen toisena kitaristina ja säveltäjänä
Kiertueet
Ensimmäisen albumin julkaisua seuranneiden klubi- sekä festivaalikeikkojen jälkeen yhtye suuntasi laajalle neljän viikon kiertueelle Britanniaan toukokuussa 2014.
Veliko Tărnovo
Veliko Tărnovo on kaupunki keskisessä Pohjois-Bulgariassa. Kaupungissa on asukkaita noin 88 000. Se sijaitsee Jantrajoen varrella. Kaupunki oli toisen Bulgarian valtakunnan pääkaupunki, jonka arkkitehtuuri houkuttelee kaupunkiin paljon turisteja.
Lot
Lot tarkoittaa seuraavia:
Dukinfield Henry Scott
Dukinfield Henry Scott (28. marraskuuta 1854 – 29. tammikuuta 1934) oli englantilainen kasvipaleontologi. Hän oli professori ja työskenteli Lontoossa, ja hän tutki erityisesti kivihiilikauden kasvien anatomista rakennetta.
Hänen nimeämien kasvien tieteellisen nimen perässä käytetään nimen jälkeen liittettävää auktorilyhennettä D.H.Scott.
Hänen isänsä oli arkkitehti Gilbert Scott.
Live in Hamburg
Live in Hamburg on saksalaisen dance-yhtye Scooterin 7. toukokuuta 2010 julkaisema livealbumi. Se on taltioitu Hampurin O2 World -areenalla (silloinen Color Line Arena) 12. maaliskuuta 2010. Albumin mukana tulee DVD tai Blu Ray, joka sisältää materiaalia kyseisestä konsertista.
The Sound (Michael Jackson)
The Sound on Michael Jacksonin promo-albumi, joka julkaistiin vuonna 1988.
Job Definition Format
Job Definition Format (JDF) on XML-kieleen pohjautuva, graafisen teollisuuden käyttöön kehitetty elektroninen työmääräinstandardi. JDF:n avulla voidaan automatisoida suurin osa graafisen teollisuuden vielä manuaalisista prosesseista. Se mahdollistaa reaaliaikaisen työnkulun seurannan, paperittomat työmääräimet ja automaattisen tiedonsiirron koneiden, tietojärjestelmien ja suunnittelutyökalujen välillä.
JDF:n tarjoamia hyötyjä ovat painokoneiden ja jälkikäsittelylaitteiden lyhyemmät kuntoonlaittoajat, painotyön laadun paraneminen ja niiden parempi hallittavuus sekä eri valmistajien laitteiden ja ohjelmistojen parempi yhteensopivuus.
Sisusvaltimorunko
thumb|Sisusvaltimorunko haaroineen Sisusvaltimorunko lähtee vatsa-aortan yläosasta ja se kuljettaa hapekasta verta mahalaukulle, maksalle, haimalle ja pernalle. Se on pariton valtimorunko, jonka haaroja ovat vasen mahavaltimo, pernavaltimo ja yhteinen maksavaltimo. Sisusvaltimorungon haarojen veri päätyy kierrettyään ensin vatsaontelon elimissä porttilaskimoon, joka kuljettaa hapettoman veren maksaan puhdistettavaksi mahdollisista ruuansulatuskanavasta imeytyneistä mikrobeista ja vierasaineista.Sisusvaltimorungon ympärillä sijaitsee kolme sympaattista hermosolmua eli gangliota. Tunnetuin näistä on ylin hermosolmu jota kutsutaan sisuspunokseksi, ,.
Berit (laulaja)
Berit (oikealta nimeltään Tuula Nordström, ent. Tuula Etola, o.s. Härmä, s. 16. maaliskuuta 1949 Hankasalmi) on suomalainen iskelmälaulaja.