cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Blade Runner (vuoden 1997 videopeli)
Pelaaminen
Peli toimii epälineaarisella ”reaaliajalla”, mikä tarkoittaa, että McCoyn tutkiessa ja kerätessä johtolankoja, NPC-hahmot ovat tekemässä samaa, suorittamassa omia tavoitteita ja suorittamassa satunnaisia toimia muualla pelin maailmassa. Hyvä esimerkki tästä löytyy tietokoneen keskusyksiköstä, joka on saatavilla poliisin päämajasta. Kun pelaaja lataa omat KIA-tiedot keskusyksikköön, ladataan siihen samalla automaattisesti muilta Blade Runnereilta saadut todisteet. Erilaisia todisteita löytävät eri Blade Runnerit ja ne tulevat saataville eri aikoina peliä.
Päähenkilöt
Suluissa on mainittu hahmojen ääninäyttelijät.
Sivuhahmot
Alkuperäiset näyttelijät elokuvasta, jotka tekevät cameo esiintymisiä tässä pelissä ovat Sean Young (Rachael), Brion James (Leon), James Hong (Hannibal Chew), Joe Turkel (tri Eldon Tyrell) ja William Sanderson (J. F. Sebastian).
Juoni
Peli alkaa pian elokuvan alun jälkeen. McCoyn tehtävänä on jäljittää replikantit, jotka ovat epäiltyinä eläinmurhista – rikos, joka on melkein yhtä inhottava, kuin ihmisten murhaaminen, koska useimmat eläinlajit ovat kuolleet sukupuuttoon, ja todelliset yksilöt ovat erittäin harvinaisia.
McCoyn tutkimuksen edetessä korruptoitunut luutnantti Guzza lavastaa hänet syylliseksi siviilin murhasta. Guzza on avustanut replikantteja estääkseen heitä paljastamasta hänen toimintaansa. Pakotettuna piileskelyyn, McCoy tutkii LA:n arkoja paikkoja, ja saa yhteyden replikanttikaksosten Lutherin ja Lancen (Jason Cottle) kanssa. He ovat entisiä geenisuunnittelijoita Tyrell Corporationille, jotka ovat nyt työn kimpussa, jonka tavoitteena on laajentaa omaa elinkaarta, samoin kuin kaikkien muiden replikanttien. Heiltä McCoy saa yksityiskohtaisen raportin, joka sisältää todisteita Guzzan korruptiosta. Käyttämällä tätä tietoa, hän kiristää Guzzaa, ja pakottaa hänet korjaamaan hänen väärennetyt tietonsa oikeiksi. He tapaavat kaupungin viemärissä tiedonvaihtopaikalla, jossa Guzza haavoittuu replikanttien tulituksesta. Tässä vaiheessa pelaaja voi joko juosta karkuun tai tappaa Guzzan.
Pelissä on kolmetoista eri loppua, joihin vaikuttaa pelaajan kumulatiiviset toiminnat ja päätökset. Loput ovat muunnelmia kolmesta pääteemasta: McCoy on ihminen, ja metsästää replikantteja joko yksin tai Crystallin kanssa; McCoy on replikantti itse ja asettuu replikanttien puolelle; McCoyn asema on edelleen epäselvä, ja hän ei asetu kummankaan — poliisin tai replikanttien — puolelle ja sen sijaan jättää kaupungin, joko yksin tai Dektoran tai Lucyn kanssa.
Alkuperä
Vaikka sekä kuvamateriaali ja elokuvan ääniraita olivat kiellettyjä, suunnittelijat saivat luoda uudelleen yhdennäköisyyksiä näyttelijöiden kanssa, jotka esiintyivät elokuvassa. Westwood ei koskaan suunnitellut Rick Deckardin olevan merkittävä hahmo pelissä, mutta he yrittivät ottaa yhteyttä Harrison Fordilta tarkoituksenaan pyytää häntä tekemään cameo. Kuitenkin he eivät koskaan saaneet vastausta. Tämä ei yllättänyt heitä, koska Fordille elokuvan tekeminen oli ollut kielteinen kokemus ja hän jopa kieltäytyi puhumasta siitä haastatteluissa. Castlen mukaan Ford oli myös elokuviin perustuvia videopelejä vastaan yleisesti. Suunnittelijat eivät kyenneet saamaan palautetta elokuvan ohjanneelta Ridley Scottilta, koska hänelläkin oli ollut huonoja kokemuksia elokuvasta ja koska hän oli riitaantunut Yorkin ja Perenchion kanssa, kun he ottivat vastuun tuotannosta. Hän ei ollut kiinnostunut osallistumaan pelin tuotantoon. pienoiskuva|Syd Mead oli mainittu ”visuaalisena futuristitina” elokuvassa, ja hänen [[Konseptikuva ja konseptikuvitus|konseptikuvitus oli lähtökohtana elokuvan esteettiselle muotoilulle. Hän osallistui peliin sikäli, että hän lähetti suunnittelijoille näytteitä hänen alkuperäisestä Blade Runner taiteesta.]]
Yksi elokuvan merkittävistä tekijöistä, joka työskenteli kehittäjien kanssa, oli Syd Mead, jonka konseptikuvitus muodosti perustan Blade Runnerin esteettisyydelle. Mead lähetti joukon otteita hänen alkuperäisestä Blade Runner taiteestaan. He kuitenkin huomasivat eron – Meadin taide ei vastannut viimeisteltyä filmiä: hänen taideteoksensa olivat yleensä erittäin tyyliteltyjä ja kiillotettuja, kun taas elokuva oli paljon rakeisempi ja pölyisempi ja ”kuluneempi” rakenteeltaan. Kehitystiimi otti yhteyttä yhden elokuvan lavasteiden rakentajaan, joka selitti, että jos Meadin taidetta olisi käytetty sellaisenaan, elokuva olisi maksanut liikaa, joten tuotannon suunnittelija Lawrence G. Paul ja taiteellinen johtaja David Snyder oli päättänyt luoda ”vähemmän täydelliset” versiot Meadin malleista: he ottivat Meadin konsepteja ja muotoilivat ne uudelleen. Tämän innoittamana Castle antoi samanlaisen ohjeen suunnittelutiimillensä, mitään pelissä ei luotu tyhjästä, kaiken piti olla peräisin joko elokuvasta tai Meadin taiteesta. Castle kertoi tiimillensä ”voitte vain poimia asioita ja muokata niitä: leikata niitä, uudelleen pinnoittaa niitä ja muuttaa mittakaavoja, mutta ette voi uudelleenrakentaa.”
Kertomus
Kirjoittajat päättivät, että juoni peli alkaisi pian elokuvan alkukohtauksen jälkeen, jossa Deckard on jo määrätty jäljittämään Roy Battya ja muita replikantteja. Pelin juoni oli kuviteltu siten, että pelaaja kuulisi Deckardista, mutta ei koskaan tapaisi häntä. Esimerkiksi kun vierailee Tyrell rakennuksessa, Rachael mainitsee, että hän on jo puhunut toisen Blade Runnerin kanssa, ja Tyrell kertoo McCoylle, ”Kuten selostin herra Decardille aiemmin, olen antanut Nexsus 6:deille menneisyyden”. Toinen esimerkki on Animoid Rowista otettu valokuva, jossa on Deckard taustalla johon McCoy pikaisesti huudahtaa ”Hän näyttää tutulta.” Lisäksi, tutkiessaan Leonin huonetta Yukon-hotellissa, McCoy huomaa etsivä Holden:nin virkamerkin ja luutnantti Guzza kysyy, miten se jäi Decardilta huomaamatta, jatkaen samalla, ”Decard tuntee liikaa, tiedäthän?” Kehittäjät olivat myös innokkaasti halunneet sisällyttää paikkoja elokuvasta, kuten Bradbury Buildingin, Tyrell Corporation Pyramidin, ja LAPD:n lieriömäisen pilvenpiirtäjän. He myös värväsivät monia näyttelijöitä elokuvasta cameorooleihin; Sean Young, Rachelina, Brion James Leonina, James Hong Hannibal Chew:nina, Joe Turkel - Tohtori Eldon Tyrellina, ja William Sanderson, J. F. Sebastianina.
Ensiarvoisen tärkeää suunnittelijoille oli, että elokuvan tarinaa kohdellaan kuin pyhänä – pelaaja ei voi koskaan muuttaa, tehdä ristiriitoja tai millään tavalla tehdä vastoin sitä, mitä tapahtuu elokuvassa. David Yorkin, Bud:sin poika ja David Leary työskentelivät pelin käsikirjoituksen, aluksi kirjoittaen sen lineaarisena pelinä. Kuitenkin suunnittelijat halusivat pelissä olevan paljon satunnaisia elementtejä, ja ajatuksena oli, että ei olisi kahta samanlaista läpipeluuta, ja mikään läpipeluuohje ei voisi kattaa kaikkia mahdollisia tapahtumia tai kaikkia mahdollisia satunnaisten tapahtumien yhdistelmiä. Peli esittelee pelaajalle viisitoista epäiltyä, mutta vain kaksi ovat aina replikantteja (Clovis ja kokki nimeltä Zuben). Mitkä kaikista muista kolmestatoista hahmosta ovat replikantteja, on satunnaistettu joka kerta, kun pelaaja pelaa uutta peliä. Pelihahmojen käyttäytyminen on erilainen jokaisessa läpipeluussa, joka perustuu siihen, ovatko vai eivätkö he ole ihmisiä. Pelin satunnaisen luonteen takia sen käsikirjoitus paisui 500 sivuiseksi, ja laadunvarmistuksessa peli piti mennä läpi 2500 kertaa, jotta koettaisiin kaikki mahdolliset vaihtelut. Kuten Castle kertoo, juonen sattumanvaraisuus johtaa lukemattomiin pelimahdollisuuksiin ja tuloksiin.
Koska satunnaisuus oli keskeisessä asemassa juonessa, NPC:iden käytöstä ei käsikirjoitettu. Sen sijaan, jokaiselle NPC:lle on määritetty tietyt saavutettavat tavoitteet, perustuen siihen ovatko ne replikantteja vai ihmisiä. Miten ne toteuttavat nämä tavoitteet ovat tekoälyjärjestelmän tehtäviä, ja se voi vaihtua pelistä toiseen, koska suurimmalla osalla tavoitteista on useita mahdollisia saavutustapoja. Kehittäjät vertasivat tätä puolta pelissä simulointipeleihin, kuten SimCityyn pikemminkin kuin perinteisiin seikkailupeleihin kuten Myst:iin. Castle kertoo ”nuo agentit ovat todellisia, tavoitteellisia tekoälyjä. Emme tiedä, mitä he aikovat tarkalleen tehdä. Olemme antaneet heille käyttäytymistä, emme ole antanut heille ohjeita. Siinä on iso ero käyttäytymiseen perustuva tekoälyn ja käsikirjoitettujen ohjeiden – välillä.”
Suunnittelu
Blade Runnerin pelin suunnittelu oli myös erittäin kunnianhimoinen käytettävissä olevaan teknologiaan. Toisin kuin monet samanaikaiset pelit, pelimoottori mukana oli alkurenderöidyt taustat ja 3D-hahmot, mutta se ei edellyttänyt laitteistopohjaisten 3D-kiihdyttimien käyttöä. Suunnittelijat David Leary ja James Walls saavuttivat tämän itse kehitetty teknologian kautta, joka hyödyntää vokseleita (pikseleitä joissa on leveys, korkeus ja syvyys). Castle kertoo, pienoiskuva|upright|Louis Castle, [[Westwood Studiosin yhteisperustaja ja ohjaaja ja johtava taiteilija Blade Runner pelissä.]]
Vokseleiden käyttö tarkoitti, ettei 3D-kiihdyttimiä voitu käyttää;
Puhuen aiheesta vuonna 2014, Castle sanoi, ”ihmiset kysyvät minulta kaiken aikaa, ”Miksi ette vain käyttäneet 3D:tä?” No, se on helppo sanoa nyt, kun meillä on täydet renderöinnin liukuhihnakäsittelyt (pipeline:t) ja shader:it, mutta silloin niitä ei vain ollut. Käytössä oli vain muutamia verteksi-varjostettuja polygoneja, eikä tekseli-kartoitus ollut tarkkaa monilla korteilla. Nykyään tekisin sen kaiken 3D:nä.” Toinen syy, miksei ei niissä käytetty 3D-kiihdyttimillä oli, että peli sisältää noin 140 aluetta, useimmat niistä avoimia pelaajan tutkimusretkille. Kullakin näillä paikoilla on ”tiheys miljoonia polygoneja. Sen aikaiset näytönohjaimet voisi hallita, parhaimmillaan pari sataa polygoneja per kuva. Jopa korkeimman luokan näytönohjaimelle olisi kulunut kamalan paljon aikaa toistamaan yksi merkki, paljon vähemmän kuin nämä rikkaat ympäristöt kaikkine valoilmiöineen.” –Castle selventää.
Pelin ympäristö vie jopa 60–65 % CPU:n kaistanleveydestä, pääasiassa liikkuvan kameran takia, mutta myös siksi, kahdeksan eri hahmoa voi näkyä ruudulla yhdellä kerralla – suuri määrä tuonaikaisella teknologialla. Tämän vuoksi, tehokas suoritin oli tarpeen suorittamaan pelin, koska moottori luotti prosessorin tekevän kaiken työn luodakseen 3D-malleja. Kuitenkin huolimatta tästä rajoituksesta peli kulkee vähintään 15 FPS, jopa hitailla järjestelmillä. Huonona puolena tässä oli, että koska prosessorin teho oli tuolloin rajallisempi, -pelin 3D-mallit yleensä näyttävät erittäin pikselöityneiltä, varsinkin lähikuvissa ja kun on liikkumatta, koska alhaista määrä vokseleita käytettiin näyttämään niitä. Kuitenkin, jos vokseleiden määrää olisi nostettu hahmojen yksityiskohtien lisäämiseksi pelistä olisi tullut liian hidas pelattavaksi jopa kehittyneille suorittimille.
Kaikki hahmojen animaatiot pelissä perustuvat liikkeenkaappausnäyttelijöihin, hahmojen liikkuessa esirenderöidyssä 3D-ympäristössä. Tuolloin mikä tahansa peli, joka yritti 1 000 liikkeenkaappaussekvenssiä, pidettiin huipputeknologiana; Blade Runner:issa oli 20 000. Puhuessaan vuonna 2014 Castle sanoi:
Castle myönsi, että hanke paisui yli Westwoodin alkuperäisten odotusten tarkentaessaan tuotannon tätä osa-aluetta:
Musiikki
Elokuvan alkuperäisen ääniraidan oikeuksia ei pystytty varmistamaan peliä varten, joten Westwood antoi omalle säveltäjälleen Frank Klepackille tehtäväksi luoda uusia kappaleita perustuen Vangelisin tuotantoon, ja äänittää uudelleen joitakin elokuvan pääkappaleita. Koska Klepackin ei sallittu käyttää alkuperäistä tallenteita, hän loi uudelleen musiikkia korvakuulolta.
Vastaanotto
Science Fiction Weekly:n Peter Suciu myönsi sille arvosanan A+, kirjoittaen ”Tietokoneella luotu ympäristö Blade Runnerissa on yksinkertaisesti yksi parhaista saapuneista tietokoneen työpöydille ja kutsuu peliä ”uskomattoman nautinnolliseksi seikkailusimulaatioksi.” Game Revolutionin Marke Cooke antoi pelille arvosanan A-, kutsuen sitä ”yhdeksi parhaista seikkailupeleistä markkinoilla.” RPGFan antoi pelille yleisarvosanan 93 % ylistäen sen esirenderoituja taustoja, ”sadetta, valonheittimiä, tavarantoimittajia tai ilmalaivoja, jotka mainostavat off-maailman lomia. Terävät kuvat eivät koskaan epäonnistu häikäisemään.” Tosin arvostelussa huomautettiin, että grafiikka voi olla ”hivenen suttuinen ja pikselöitynyt,” mutta toisaalta väitettiin ”tämä ei vähennä liikaa näitä muuten upeita visualisointeja”
PC Zone:n Paul Presley antoi pelille arvosanaksi 88 %, kirjoittaen ”tarina on riittävän vahva ja älykäs kompensoimaan ongelmia, joita minulla on teknisellä puolella,” ja ”Vaikka väittäisin, että haaste olisi voinut olla paljon suurempi, se ei suinkaan ole helppo peli, ja pelaamista haluaa jatkaa. Se, että on useita loppuja myös auttaa.” Quandary's Rosemary Young antoi sille arvosanaksi 3,5/5, huomauttaen, ”vaikka jotkin näkökohdat Blade Runnerissa eivät ole kovin hienostuneita, se on harkitsemisen arvoinen 'kovan luokan' rikos/tieteisfiktio faneille.” Vuoden 2006 arvostelu Adventure Gamers, Chris Pickering:in antoi arvosanaksi 4.5/5:stä, ylistäen sen ”kunniakasta estetiikkaa, kiehtovaa juonta ja hyvin toteutettua ohjausta.”
Vähemmän vaikuttunut oli GameSpotin Ron Dulin, joka antoi pelille 6/10, kutsuen sitä ”Mielenkiintoinen melankolinen teos, joka perustuu hyvin yksityiskohtaiseen grafiikkaan ja mielenkiintoiseen lähtökohtaan, mutta jossain vaiheessa tuotantolinjaa, joku unohti sisällyttää pelin.” Hän oli kriittinen pelin satunnaiseen luonteeseen, varsinkin useiden eri loppuratkaisujen kohdalla: ”Oikeuttaakseen villin määrän erilaista loppuratkaisuja, suunnittelijat ovat yrittäneet pitää joitakin elementtejä tarinasta hyvin epämääräisinä suurimman osan tarinaa. Mutta näistä varatoimenpiteistä huolimatta, on aina useita hämmentäviä ristiriitoja ja ratkaisemattomia asioita riippumatta siitä, miten tarina päättyy.” Hän totesi, että ”suurin osa siitä, mikä on mielenkiintoista pelissä, on juuri sitä, mikä oli mielenkiintoista elokuvassa, ja paljoa muuta ei tehty laajentamaan konsepteja tai tutkia niitä enempää. Elokuvan fanit epäilemättä katsovat läpi sormien pelin puutteita ja nauttivat elämästä Blade Runnerina, vaikka se kestää vain muutaman tunnin. Mutta ne, jotka odottavat seuraavan sukupolven seikkailupelejä suositellaan odottamaan.”
Vuonna 2007 artikkeli Computer and Video Games:issä, ”Blade Runner: A Classic Revisited”, Duncan Harris väitti, ”kriitikot lienevät olleet keskenään erimielisiä keinoista, joilla päästään perille: loogista johtolankojen polkua seuraten, joista monet olivat vähemmän seurausta salapoliisityöstä kuin onnekkaista yhteensattumista ja jonninjoutavasta etsiskelystä [...] mutta ei voida kieltää, että täällä kerrankin oli elokuvan oheistuote, joka laittaa elokuvan ensisijalle kieltäen ajatukset omasta genrestä ja sallien aiheen sanella suunnittelun. Pelialan ahdasmielisyyden takia se on jotain, jota näkee aivan liian harvoin.”
Myynti ja palkinnot
Peli myi yli miljoona kappaletta, myyden paremmin kuin The Curse of Monkey Island suhdeluvulla kolmella yhteen.
Blade Runner voitti Academy of Interactive Arts & Sciencesin ensimmäinen vuosittaisen Interactive Achievement Award-palkinnon luokassa ”PC Adventure Game of the Year” (Vuoden PC-seikkailupeli). Se oli ehdolla myös ”Outstanding Achievement in Art/Graphics” (Erinomainen saavutus taiteen/grafiikan alalla), ”Outstanding Achievement in Software Engineering” (Erinomainen saavutus ohjelmistotekniikassa) ja ”Interactive Title of the Year” (Vuoden interaktiivinen teos) -palkintoluokkiin, menettäen ensimmäisen Rivenille ja toisen GoldenEye 007 -pelille. Se oli myös ehdolla ”Best Adventure Game” (Paras seikkailupeli) PC Gamerin palkinnolle vuonna 1998, häviten The Curse of Monkey Island:ille.
Jatko-osa
Blade Runner myi hyvin, mutta korkeiden kehityskustannusten takia sen voittomarginaali oli alhainen. Louis Castlen mukaan ”pelkästään se seikka, että peli oli tehty neljälle CD:lle, teki siitä erittäin kalliin pelin. Ja sopimus, joka meillä oli Blade Runner Partnershipin kanssa, tarkoitti, ettei se ollut kovin kannattavaa. Se ei mennyt niin hyvin kuin luulet.” Vaikka Virgin oli kiinnostunut tekemään jatko-osan, niin jos jatko-osa olisi hyväksytty, Blade Runner Partnershipin tarkoituksena oli lisätä lisenssimaksua. Lopulta Westwood ja Virgin totesivat pelin tuotantokustannusten ylittävän alkuperäisen, ja se yhdistettynä lisääntyneisiin kustannuksiin lisensoinnissa, tekisivät mahdollisuuden jatko-osalle taloudellisesti kestämättömäksi, koska tällaisen jatko-osan pitäisi myydä useita miljoonia yksikköjä tuottamaan sen, mitä pidetään hyväksyttävänä voittona. Vuonna 2009, Blade Runner Partnership tarjosi Gearbox Softwarella oikeudet tuotemerkkiin, mutta tuotantokustannukset olivat arviolta 35 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria ja projekti hylättiin.
Uudelleenjulkaisu
Puhuessaan vuonna 2015 mahdollisesta pelin uudelleenjulkaisusta Steamin tai GOG.com kautta Louis Castle selitti, että lähdekoodi ja voimavarat menetettiin, kun Westwood muutti sen studiosta Las Vegasista Los Angelesiin, jolloin sen uudelleenjulkaisu tai HD-uudelleenlaadinta on mahdotonta. Vaikka koodi löydettäisiin, lähes teratavun kokoisen tiedoston entisöinti riippumatta siitä, olisivatko uudet taustat tehty ennakkoon renderöimällä vai reaaliaikaisella 3D:llä, sen tekeminen maksaisi kymmeniä miljoonia dollareita tehden uusintajulkaisun yhtä epätodennäköiseksi kuin jatko-osan. Blade Runner Partnership ja Electronic Arts omistavat tällä hetkellä oikeudet peliin.
Enhanced Edition
Nightdive Studios ja Alcon Entertainment ilmoittivat kehittävänsä pelistä Enhanced Editionin. Sen oli alun perin tarkoitus ilmestyä vuonna 2020 Microsoft Windowsille, PlayStation 4:lle, Xbox Onelle ja Nintendo Switchille, mutta se lykättiin teknisten ongelmien vuoksi tarkemmin määrittelemättömään päivämäärään. Blade Runner: Enhanced Edition julkaistiin 23.6.2022. Pelaajat kuitenkin valittivat, että parannetut grafiikat olivat itse asiassa huonommat kuin alkuperäisessä pelissä tai mitä epävirallinen ScummVM-porttaus oli tarjonnut, mutta Nightdive sanoi korjaavansa ne tulevissa päivityksissä. Nightdive päivitti Enhanced Editionin Steam-version sisältämään ScummVM-version Enhanced Editionin rinnalle muutamaa päivää myöhemmin. Nightdiven Stephen Kick selitti, että vaikka pelin lähdekoodi oli kadonnut, he olivat takaisinmallintaneet sen ja muokanneet sitä omassa KEX-moottorissaan, jota he olivat käyttäneet muissa remasteroiduissa peleissä. Nykyaikaisten järjestelmien tuen lisäksi Enhanced Edition sisältää päivitetyt hahmomallit, animaatiot ja välivideot.
Jacek Zieliński
Jacek Zieliński (s. 22. maaliskuuta 1961) on puolalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Marraskuusta 2021 lähtien hän on toiminut KS Cracovian päävalmentajana.
Ura pelaajana
Zieliński aloitti peliuransa synnyinkaupungissaan Siarka Tarnobrzegin seurassa 1976. Hän nousi seuran kapteeniksi jo seuraavana vuonna ja edusti seuraa kapteenin vielä kaksi kautta. Hän pelasi 1980-84 neljän vuoden ajan Gwardia Varsovassa palaten sitten Stiarkaan, jota hän edusti yhdeksän kauden ajan. 1993 hän pelasi lyhyen aikaa Stal Stalowa Wolassa, jossa lopetti uransa 32-vuotiaana.
Ura valmentajana
Valmennusuransa Zieliński aloitti vuonna 1995 Stiarka Tarnobrzegin kakkosjoukkueen valmentajana. Valmennettuaan pari vuotta Alit Ozarówia hänestä tuli 1998 Stiarkan päävalmentaja. Tämän jälkeen hän toimi lyhyitä jaksoja puolalaisten pääsarjaseurojen valmentajana. Vuonna 2002 hän siirtyi Górnik Łęcznan päävalmentajaksi ja nosti seuran debyyttikautensa päätteeksi pääsarjaan nousukarsintojen kautta. Hän toimi seuran valmentajana kauden 2004/05 loppuun saakka johdattaen seuran pääsarjassa seitsemänneksi.
2005 Zieliński siirtyi Odra Wodzisławin peräsimeen ja seuraavana kesänä Dyskobolia Grodzisk Wielkopolskin päävalmentajaksi. Hän johdatti seuran Puolan cupin ja liigacupin mestariksi vuonna 2007. Kesällä 2008 seura fuusioitui Polonia Varsovan kanssa ja Zielińskistä tuli pääsarjapaikan ottaneen Polonian päävalmentaja. Seura sijoittui kauden päätteeksi neljänneksi. upright|thumb|left|Jacek Zieliński Kesäkuussa 2009 Zieliński siirtyi KKS Lech Poznańin päävalmentajaksi. Debyyttikausi oli menestyksekäs ja Lech Poznań juhli kauden jälkeen Puolan mestaruutta 17 vuoden tauon jälkeen. Kaudella 2010/11 Lechin otteet Ekstraklasassa olivat vaisuja, mutta Eurooppa-liigassa johdatti Zieliński joukkueensa 3–3 tasapeliin Juventusta vastaan ja 2–0 voittoon Red Bull Salzburgista. Tästä huolimatta hän sai potkut tehtävistään marraskuun alussa 2010.
Maaliskuussa 2011 Zieliński palasi Polonia Varsovan päävalmentajaksi. Hän johdatti Polonian kauden päätteeksi seitsemänneksi. Kaudella 2011/12 Polonia taisteli tosissaan europaikoista Ekstraklasassa. Viidentenä liigassa majaillut seura hävisi maaliskuussa neljäntenä olevalle Korona Kielcelle, mikä johti Zielińskin yllätyspotkuihin.
Syyskuussa 2012 Zielińskistä tuli Ruch Chorzówin päävalmentaja. Joukkue jäi Zielińskin johdolla Ekstraklasassa sijalle 15. Kausi 2013/14 alkoi Ruchilta myös kehnosti ja lopulta 0-6 tappio Jagiellonia Białystokille johti Zielińskin potkuihin syyskuussa 2013.
Huhtikuussa 2015 Zieliński palasi valmennustehtäviin KS Cracovian peräsimessä. Hänen johdollaan seura säilytti paikkansa Ekstraklasassa voitettuaan alemman pudotussarjan ja ollen lopulta sarjan yhdeksäs. Hän luotsasi seuraa kauden 2016/17 loppuun saakka. Cracoviasta lähtönsä jälkeen hän valmensi lyhyen aikaa Bruk-Bet Termalican ja Arka Gdynian päävalmentajana.
Marraskuussa 2021 Zieliński palasi KS Cracovian päävalmentajaksi.
Yksityiselämä
Hän on naimisissa Marian kanssa ja heillä on kaksi poikansa: Maciej ja Tomasz.
Linja 13 (Pariisin metro)
Paris Métro Ligne 13 (linja 13) on yksi kuudestatoista Pariisin metron linjasta. Linja liittää Saint-Denisin ja Gennevilliersin pohjoisessa etelään Châtilloniin. Linja on Pariisin metrolinjoista pisin, 24,3 km pitkä, ja siinä on 32 asemaa. Keskimääräinen kahden aseman välimatka on 776 m. Linja jakautuu pohjoisessa kahteen haaraan, joista toinen johtaa Saint-Denisiin, toinen Gennevilliersiin. Linjan 13 kalustona on 5-vaunuisia MF 77-runkoja.
Linja 13 on linjan 12 ohella ainoat linjat, joiden vanhimmat osat rakensi Nord-Sud-yhtiö. Linjaan liitettiin entinen linja 14 (ei nykypäivän linja 14) 1970-luvulla.
Kartta ja asemat
Pohjoinen haara:
Haarat yhdistyvät.
Turismi
Linja 13 kulkee seuraavien nähtävyyksien läheltä:
Luettelo portugalilaisista sanomalehdistä
Tämä on luettelo portugalilaisista sanomalehdistä.
Ric Ickard
Ric Ickard (oikealta nimeltään Richard Alcoy) on filippiiniläinen kitaristi. Hän aloitti kitaransoiton 8-vuotiaana jäljitellen Andres Segovian, Laurindo Almeidan, Charlie Byrdin ja Chet Atkinsin levytyksiä. 17-vuotiaana hän piti jo konsertteja. Hän oli täysin itseoppinut, kunnes aloitti muodolliset opintonsa Manilan St. Paul Collegessa, jossa hän sai musiikkikasvatuksessa kandidaatin arvon. Hän voitti ensipalkinnon sekä klassisen musiikin että jazzin kilpailuissa vuoden 1980 Filippiinien kitarafestivaalissa. Hänen ohjelmistonsa onkin monimuotoinen. Ickard on esiintynyt eri puolilla maailmaa ja on vuosittaisen Chet Atkins Appreciation Society Conventionin säännöllinen esiintyjä Nashvillessä, Tennesseessä.
Ickard on levyttänyt Naxos-levymerkille kokoelman Popular Guitar Music of the Philippines.
Voice of Wilderness
Voice of Wilderness on Korpiklaanin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 24. tammikuuta 2005.
Lapin rautatiesuunnitelmat
thumb|400px|Lapin rautatiesuunnitelmat. thumb|[[Peter Vesterbackan hankkeessa Lapin rautatie liittyy sinisellä merkityn Koillisväylän meriväylän tavaraliikenteeseen ja norjalaiseen Kirkkoniemen satamaan.]] Lapin rautatiesuunnitelmat tarkoittavat suunnitelmia rakentaa rautateitä Suomen Lappiin. Viimeisimmät Lapin rautatiesuunnitelmat liittyvät Norjan puolella sijaitsevaan Kirkkoniemen satamaan sekä Koillisväylän tavaraliikenteen kasvuun. Venäjän puolella Murmansk olisi myös tulevaisuudessa merkittävä Koillisväylän satama.
Nykyiset rautatiet
Lapin rautatiet käsittävät nykyisin rataosat Oulu–Tornio, Laurila–Kelloselkä sekä Tornio–Kolari. Lisäksi Torniosta on ratayhteys Haaparannalle Ruotsin rataverkkoon. Henkilöjunaliikennettä on näistä muilla paitsi Laurila–Kelloselkä-radalla Kemi­järveltä eteenpäin. Lakkautettuja, joskin purkamattomia rataosia Lapissa ovat Kolari–Äkäsjoki ja Kolari–Rautuvaara sekä Salla–Kelloselkä. Kokonaisuutena nykyinen rataverkko ulottuu ainoastaan Etelä-Lappiin, joskin se yhdistää kaikki Lapin neljä kaupunkia valta­kunnan rataverkkoon.
Aiemmat rautatiesuunnitelmat
Ennen Petsamon menetystä oli suunnitelmissa rakentaa rautatie Lapin halki Jäämerelle asti.
Suunnitelmat 2000-luvulla
2000-luvulla uusien kaivoshankkeiden myötä sekä matkailun lisäännyttyä on väläytelty monia uusia ratahankkeita. Tärkeimpänä pidetään edelleen ratayhteyttä Jäämerelle. Etenkin Sodankylän ja Kittilän kunnissa on vireillä useita kaivoshankkeita, joiden myötä niiden yhdistämistä rataverkkoon joko suoraan Kolarin kautta tai Keski-Lapin poikittaisradan avulla Rovaniemelle on suunniteltu.
Myös Sallan radan kunnostamista ja tavaraliikenteen aloittamista Venäjälle on Lapin liitto ajanut voimakkaasti. Sallan rata ulottuu kunnostamattomana valtakunnan­rajalle asti, mutta Venäjän puoleinen osa on purettu. Aiemmin rataosalta on ollut yhteys Muurmannin radalle.
Myös Koillismaan kautta Kuusamosta Lappiin tulevaa rataa on ideoitu. Yhteistä kaikille Lapin ratahankkeille on myös naapurimaista tuleva paine tavaraliikenteen kuljetusväylille, eikä niinkään kotimaan henkilöliikenteen tarpeet. Etenkin Norja on ollut aktiivinen halussaan yhdistää Jäämeren satamansa Euroopan ja Venäjän rataverkkoon. Tämä on seurausta muun muassa Koillisväylän lisääntyvästä rahtiliikenteestä.
Jäämeren rata
Jäämeren radan linjaukseksi on useita vaihtoehtoja, joista Kemijärveltä Sodankylän kautta Norjan Kirkkoniemeen kulkeva linjaus on muun muassa kaivosteollisuuden kannalta tärkein. Toinen linjausvaihtoehto on jatkaa Kolarin rataa Kilpisjärven kautta Norjan Skibotniin. Linjausselvityksessä tarkasteltiin lisäksi vaihtoehtoja Kolari–Narvik ja Tornio–Narvik. Rataa on suunniteltu myös Sallasta Kantalahdelle, joka avaisi yhteydet Venäjän rataverkkoon ja sitä kautta eteenpäin.
Peter Vesterbackan yhtiö suunnittelee Rovaniemeltä Kirkkoniemeen vievää rautatietä toteutettavaksi yksityisellä rahoituksella.
Vuonna 2017 tehdyn selvityksen mukaan Rovaniemi–Kirkkoniemi-linjauksen arvioitu kokonaiskustannus olisi noin 2,9 miljardia, josta Suomen osuus olisi noin 2 miljardia euroa ja Norjan noin 0,9 miljardia euroa. Muiden linjausten kokonaishinnat vaihtelevat välillä 0,7 mrd euroa (Kemi–Haaparanta–Kiiruna–Narvik-rata) – 7,4 mrd euroa (Kemi–Kolari–Kilpisjärvi–Tromssa).
Jäämeren rataa vuonna 2018 selvittäneen, Liikenne- ja viestintäministeriön asettaman työryhmän mukaan ratahanke ei olisi taloudellisesti kannattava minkään tarkastellun rahoitusmallin mukaan. Jotta radan vuosittaiset ylläpitokustannukset saataisiin katettua, vuotuisen kuljetusvolyymin tulisi olla 2,5 miljoonan tonnin luokkaa, eikä tällainen määrä ole realistinen ilman muutoksia eri liikennemuotojen kustannuksissa tai alueen elinkeinorakenteessa.
Jäämeren radan täysimääräinen hyödyntäminen edellyttäisi erityisesti Suomen pääradan kapasiteetin lisäämistä osuudella Helsinki–Tampere.
Jäämeren radan suunnittelun aloittamisen edellytyksenä on, että molemmissa maissa tehtäisiin alustava päätös hankkeen toteuttamisesta, ja sen jälkeen rakentaminen kestäisi vähintään 15 vuotta.
Saamelaisten järjestöt ja poliittiset elimet vastustavat Jäämeren rataa edistäviä hankkeita, koska niiden uskotaan uhkaavan saamelaisten perinteisiä elinkeinoja. Esimerkiksi Rovaniemi–Kirkkoniemi-linjauksen radalla arvioidaan olevan merkittäviä ympäristövaikutuksia sekä selviä vaikutuksia porotalouteen ja saamelaisalueeseen.
Keski-Lapin poikittaisrata
Lapin poikittaisrataa on ideoitu yhdistämään Kolari Ylläksen, Kittilän (Levin), Sodankylän ja Luoston ja Pyhän kautta Kemijärvelle. Rata palvelisi matkailua ja alueella lisääntyvää kaivosteollisuutta. Pitkään on ollut vireillä myös Soklin radaksi kutsuttu hanke, jossa rakennettaisiin Sallan radalta yhteys Savu­kosken kunnan alueelle avattavalle Soklin kaivokselle.
Kolarin radan jatkeet
Kolarin ja Ruotsin puolen Pajalan uusien kaivoshankkeiden myötä suunniteltiin radan jatkamista rajan yli Pajalaan. Tämä ei toteutune kaivos­yhtiön päätettyä kuljettaa malmi Narvikin satamaan. Sitä vastoin lakkautettujen Rautuvaaran ja Äkäsjokisuun lyhyiden pistoratojen kunnostamista ja jatkamista Suomen puolen uudelleen avattavien kaivosten tarpeisiin pidetään todennäköisenä.
Suomen Liikenne- ja viestintäministeriö on esittänyt Kolarin radan jatkamista Ylläkselle. Lapin poikittaisrata jatkaisi rataa samalla myös Leville. Etenkin norjalaiset ovat ehdottaneet Tromssan tai Skibotnin yhdistämistä Suomen rataverkkoon jatkamalla Kolarin rataa Kilpis­järven kautta Norjan puolelle.
Djurön piiri
Djurön piiri sijaitsee Värmdön kunnassa Ruotsissa. Sen väkiluku on.
Aiheesta muualla
thumb|left|Värmdön kunnan piirit
Kivijärvi (Utajärvi)
Kivijärvi on kylä Utajärven kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla. Se sijaitsee samannimisen järven länsirannalla Juorkunan kylän pohjoispuolella, noin 40 kilometriä koilliseen Utajärven keskustaajamasta. Kylä on muodostunut Juorkunan ja Marttisjärven välisen Olvasjärventien varrelle, ja käsittää Hanhelan, Hentilän, Kallion, Lapinniemen, Lehmilän, Männikön, Uusitalon ja Vanhatalon tilat.
Peter Mayhew
Peter William Mayhew (19. toukokuuta 1944 Great Yarmouth, Englanti – 30. huhtikuuta 2019 Texas, Yhdysvallat ) oli englantilainen näyttelijä, joka esitti Chewbaccaa Tähtien sota -elokuvissa.
Mayhew oli 221 senttimetriä pitkä. Hän työskenteli apulaisena King's College Hospitalissa Lontoossa, kunnes näyttelijänura alkoi vuonna 1977 roolilla elokuvassa Sinbad ja tiikerinsilmä. Roolinsa Tähtien sota -elokuvissa Mayhew sai George Lucasin etsittyä pitkäkasvuista henkilöä Chewbaccaksi. The Last Jedi -elokuvassa hän toimi konsulttina Chewbaccan uudelle näyttelijälle, Joonas Suotamolle.
Mayhew asui Texasissa, ja hänelle myönnettiin Yhdysvaltain kansalaisuus lokakuussa 2005. Mayhew kuoli sydänkohtaukseen 74-vuotiaana kotonaan Texasissa 30. huhtikuuta 2019.
Piparminttu-Pipsa
thumb|140px|Piparminttu-Pipsa Piparminttu-Pipsa on yksi Charles M. Schulzin luoman Tenavat-sarjakuvan hahmoista. Hänen oikea nimensä on Ritva Reichardt (Patricia Reichardt; joissain suomennoksissa etunimeksi mainitaan Pirjo).
Piparminttu-Pipsa kuvataan rempseäksi poikatytöksi, joka on hyvä urheilussa mutta huono koulunkäynnissä. Pipsa johtaa baseball-joukkuetta, joka kilpailee usein Jaska Jokusen joukkueen kanssa ja voittaa aina. Eräässä tarinassa Pipsan joukkueen nimi on Pelikaanit. Piparminttu-Pipsa on rakastunut Jaska Jokuseen, joka kuitenkin pitää häntä vain ystävänään. Pitkään Piparminttu-Pipsa kiisti rakastavansa Jaska Jokusta, sillä hän piti ajatusta mahdottomana, mutta muuttui sarjan myöhempinä vuosina avoimemmaksi asian suhteen. Muista hahmoista poiketen Piparminttu-Pipsa nimittää Jaska Jokusta (Charlie Brown) säännönmukaisesti ”Jasuksi” (Chuck). Vastaavasti hän kutsuu aina Tellua (Lucy) Tellervoksi (Lucille).
Piparminttu-Pipsan paras ystävä on Maisa, ja heidät nähdään usein toistensa seurassa. Maisa puhuttelee Pipsaa yleensä ”pomoksi” (sir), mihin Pipsa vastaa aina ”älä sano minua pomoksi”. Pipsa, Maisa ja Sami ovat keskenään samalla luokalla, mutta käyvät eri koulua kuin sarjan muut lapset. Piparminttu-Pipsa asuu isänsä kanssa ja on maininnut eräässä tarinassa, että hänellä ei ole äitiä.
Piparminttu-Pipsa on toisinaan kuvattu melko tyhmänä ja herkkäuskoisena. Alkuvuosinaan sarjassa hän ei tajunnut Ressun olevan koira, vaan kuvitteli tämän olevan Jaska Jokusen omalaatuinen isonenäinen ystävä. Koulussa Piparminttu-Pipsalla on vitosen keskiarvo ja hän nukkuu usein oppitunneilla.
Piparminttu-Pipsalla on puolipitkät hiukset ja kasvoissaan pisamia. Siinä missä kaikki Tenavissa ennen Piparminttu-Pipsaa esiintyneet tytöt pukeutuivat mekkoihin ja vanhanaikaisiin kenkiin, Pipsa käyttää aina t-paitaa, shortseja ja sandaaleja. Tenavat-animaatioissa paita on aina vihreä.
Hahmon historia
Piparminttu-Pipsa teki ensiesiintymisensä Tenavissa 22. elokuuta 1966. Tenavat-animaatioista hänet nähtiin ensimmäisen kerran jo seuraavana vuonna valmistuneessa televisiospesiaalissa You’re in love, Charlie Brown. Piparminttu-Pipsan ääninäyttelijöinä käytettiin vuosien varrella sekä tyttöjä että poikia.
Piparminttu-Pipsa perustui tiettävästi Charles M. Schulzin serkkuun Patricia ”Patty” Swansoniin, joka oli toiminut myös Kielon (Patty) innoittajana. Piparminttu-Pipsan on sanottu muistuttaneen näistä hahmoista enemmän tosielämän esikuvaansa. Schulz ei mielellään korostanut asiaa julkisuudessa, sillä hän halusi suojella serkkunsa yksityisyyttä. Schulz kertoi saaneensa idean nimeen ja koko hahmoon katsellessaan makeiskulhoa kotinsa olohuoneessa. Jotkut ovat arvelleet hänen viitanneen York Peppermint Pattie -nimisiin suklaakonvehteihin, mutta niitä ei kuitenkaan myyty Yhdysvaltain länsiosissa ennen 1970-luvun puoltaväliä, joten nimien yhtäläisyys lienee sattumaa. Hahmon sukunimi Reichardt tulee Schulzin sihteeriltä Sue Reichardtilta.
Monet ovat tulkinneet Piparminttu-Pipsan ja Maisan kuvaukseksi lesboparista. Schulzin piirtämät stripit eivät kuitenkaan tue tätä oletusta, ja Schulz ohitti sen myös toteamalla hahmojen olevan lapsia. Tämä tulkinta hahmoista esiintyy silti usein Tenaviin viittaavassa populaarikulttuurissa ja erilaisissa parodioissa. Siihen on viitattu esimerkiksi televisiosarjoissa Simpsonit, Family Guy ja Rillit huurussa. Piparminttu-Pipsaa on jopa kutsuttu lesboikoniksi.
Matti Edvard Takala
Takalaa on luonnehdittu tulisieluiseksi anarkisti-humanistiksi, joka rakasti Jumalaa mutta ei tolstoilaiseen tapaan hyväksynyt kirkkoa instituutiona. Leo Tolstoin ohella Takala otti vaikutteita suomalaiselta kirjailijalta Arvid Järnefeltiltä. Takalan mukaan hänellä oli elämässään kaksi ohjenuoraa: Raamattu ja Kalevala. Kiivassanaisella ja suorapuheisella Takalalla oli usein myös erimielisyyksiä kirkon, viranomaisten ja ”herrojen” kanssa. Vuoden 1918 sisällissodan aikana Takala joutui vankileirille kieltäydyttyään kuljettamasta valkoisten sotilaita ja onnistui täpärästi välttämään teloituksen.
Seinäjoen kaupunginteatterissa sai tammikuussa 2009 ensi-iltansa Takalan elämästä kertova professori Heikki Ylikankaan näytelmä Sopusointu, jonka ohjasi Tero Heinämäki. Takala on Ylikankaan isoisä.
Elämä
Ylihärmässä syntyneen Matti Takalan isä oli maakauppias Iisakki Matinpoika Takala. Uittolan tilaa viljellyt Takala tutustui tolstoilaisuuteen 1890-luvulla. Vuonna 1901 hän lähti siirtolaiseksi Pohjois-Amerikkaan mutta palasi jo parin vuoden kuluttua. Tämän jälkeen hän perusti Ylihärmään maatyöväenyhdistyksen, joka kuitenkin erosi pian sosialidemokraattisesta puolueesta. Tästä huolimatta Takalaa pidettiin edelleen sosialistina tolstoilaisten näkemystensä vuoksi. Lisäksi hän oli vielä vuonna 1916 ehdolla SDP:n kansanedustajaehdokkaaksi Vaasan läänin pohjoisessa vaalipiirissä, mutta puolue piti Takalan näkemyksiä liian tolstoilaisina. Ehdokkaaksi valittiin lopulta Oskari Tokoi, minkä jälkeen Takala luopui kokonaan politiikasta. Hänen isänsä oli aikoinaan ollut suomalaisen puolueen valtiopäiväehdokkaana.
Takalan näkemykset kristinuskosta olivat omintakeisia ja poikkesivat usein kirkon opetuksista. Hän ei muun muassa hyväksynyt lapsikastetta, mikä johti riitaan Ylihärmän kirkkoherran kanssa. Takala määrättiin Turkuun selvittämään asiaa arkkipiispa Gustaf Johanssonin luokse. Takalan lapset oli merkitty kirkonkirjoihin ainoastaan etunimellä ja syntymävuodella lyijykynällä kirjoitetulla tekstillä. Kastamattomuuden vuoksi hänen vuonna 1911 vuoden ikäisenä kuollutta poikaansa pidettiin syntisenä. Takala ei hyväksynyt kirkon käsitystä vaan hautasi poikansa omalle pihamaalleen. Takalan mukaan myös hänen tilansa maa on Jumalan luomaa ja näin ollen aivan yhtä pyhää kuin kirkonkin maat. Takalan perustama sukuhautausmaa on edelleen käytössä, ja se siunattiin lopulta 1980-luvun puolivälissä. Hautausmaalla on myös pieni kappeli ja kellotapuli. Takala erosi Sofia-puolisonsa kanssa kirkosta heti, kun uskonnonvapauslaki salli sen vuonna 1923.
Tolstoilaisena pasifistina Takala vastusti Ylihärmän suojeluskunnan perustamista. Sisällissodan sytyttyä Takala kieltäytyi lähtemästä hevosineen kuljetustehtäviin Lempäälän rintamalle, minkä vuoksi hänet vangittiin huhtikuun puolivälissä ja siirrettiin Seinäjoen vankileirille. Hänet sijoitettiin samaan kuolemanselliin tutun ylihärmäläisen miehen kanssa, joka myöhemmin ammuttiin Paukanevan teloituksissa. Vankeusaikanaan Takala kirjoitti Orisbergin kartanon omistajalle Adolf Edvard Björkenheimille, joka pelasti hänet teloitukselta ottamalla yhteyttä kihlakunnantuomariin. Toukokuussa Takala siirrettiin Närpiön vankileirille. Hänen vapauttamistaan ajoivat aktiivisesti paikallisten hevosmiesten lisäksi myös muun muassa Santeri Alkio. Lopulta Takalan veli Sanfrid otti yhteyttä Seinäjoen suojeluskuntapiirin päällikkönä toimineeseen koulutoveriinsa Artturi Leinoseen, joka määräsi hänet vapautettavaksi, ja hän pääsi viimein vankileiriltä 21. toukokuuta. Seuraavana syksynä Takala erotettiin sisällissodan aikaisten toimiensa vuoksi Etelä-Pohjanmaan hevosjalostusliiton johtokunnasta, minne hänet kuitenkin valittiin uudelleen vuonna 1923. Vuotta myöhemmin Takalan poika Kalle erotettiin väliaikaisesti aliupseerikoulusta Lappeenrannassa isänsä sisällissodan aikaisten toimien vuoksi vuoksi. Kalle Takala kaatui myöhemmin talvisodan aikana Taipaleenjoella tammikuussa 1940. Takalan ensimmäisen puolison Sofian kuoltua hän meni vielä 67-vuotiaana uudelleen naimisiin ja muutti viljelemään puolisonsa perintötilaa Ylistaroon.
Odious Sanction
Odious Sanction oli yhdysvaltalainen hardcore punk -vaikutteista death metalia soittava yhtye, joka perustettiin vuonna 1994 Clevelandissa, Ohiossa.
Matti Edvard Takala
Hevosurheilu
Takala aloitti kilvanajon jo 15-vuotiaana. Hänen ensimmäinen menestynyt hevosensa oli Eversti, jonka Takala kuitenkin myi lähtiessään siirtolaiseksi Pohjois-Amerikkaan vuonna 1901. Suomeen palattuaan Takalan tilalla syntyi vuonna 1903 ori Sopusointu, jonka kanssa hän kilpaili aina Pietaria myöten. Sopusointu juoksi ennätyksen 1.37,2 ja oli käynnistämässä legendaarisen Murron sukua. Sisällissodan aikana suojeluskuntalaiset olivat Närpiössä uhanneet Takalaa, että vaikka hän säilyisikin vankileiriltä hengissä, ei Sopusointua säästetä. Vartionnista huolimatta se onnistuttiin myrkyttämään ja ori kuoli tuntikaupalla kärsittyään marraskuussa 1918. Ruumiinavauksen tehnyt eläinlääkäsi löysi hevosen vatsalaukusta suolet poltanutta myrkkyä.
Odious Sanction
Yhtye julkaisi toiminnassa olonsa aikana kaksi studioalbumia, joista viimeisin ilmestyi vuonna 2006. Yhtye on sittemmin hajonnut.
Matti Edvard Takala
Hevosurheilu
Vuonna 1924 Takala osti parkanolaiselta maanviljelijältä oriin Erakko, joka oli pakko-otettuna osallistunut punaisten riveissä Tampereen taisteluun. Samana vuonna järjestetyissä ensimmäisissä Kuninkuusraveissa Erakko sijoittui Takalan ohjastamana yhteiskilpailun kolmanneksi. Hevonen juoksi ennätyksekseen 1.33,7 ja osoittautui myöhemmin huippuperiyttäjäksi. Takalan muutettua vuonna 1928 Ylistaroon hänen omistuksessaan oli ori Säilä, jolla Takala osallistui vuoden 1943 kuninkuuskilpailuun Seinäjoella sijoittuen kuudenneksi. Takalan viimeinen huippuhevonen oli 1942 syntynyt ori Sauva, jolla hän kilpaili vielä 85-vuotiaana Helsingissä Käpylän raviradalla ajetussa haasteajossa Etelä-Pohjanmaan edustajana vuonna 1954. Viimeisen kerran Takala ajoi kilpaa 90-vuotiaana Lohdutar-nimisellä tammalla kesällä 1959.
Takalan on maininnut yhdeksi esikuvakseen muun muassa neljä ravikuninkuutta saavuttanut Pentti Savolainen. Tolstoilaisuus näkyi myös Takalan suhteessa raviurheiluun. Hänen ajatuksenaan sen harrastamiselle oli hevosten jalostaminen maatalouden töihin. Takalan mukaan hänen kaltaisensa omasta tuotannostaan elävät ”maatiaiset” eivät kilpaile rahan vuoksi, koska he eivät sitä tarvitse; ainoastaan herrat tarvitsevat rahaa. 1950-luvun puolivälissä Takala vastusti kiihkeästi kilpailuluvan myöntämistä lämminverisille, mutta ne ilmestyivät lopulta kilparadoille seuraavan vuosikymmenen alussa. Takalan pojanpoika Touko Takala tunnetaan lämminveristen kasvattajana, hänen hevosistaan menestynein on vuonna 1985 Lämminveristen Suomen Mestaruuden voittanut Streak T. Takalan toinen pojanpoikan Veli-Pekka Takala puolestaan kasvatti kilparadoilta yli miljoona markkaa ansainneen Junkkarin.
Musiikki
Takala tunnettiin myös kansanmuusikkona, joka soitti viulua, pianoa ja haitaria. 1910-luvulla hänellä oli eri puolilla Pohjanmaata kiertänyt perheorkesteri yhdessä lastensa Iisakin, Kallen, Lyylin, Helmin ja Ainon kanssa. Takalan tunnetuin kappale on eteläpohjalaiseen kansansävelmään pohjautuva Takalan Matin laulu, joka tunnetaan myös nimellä Mullon hyvä hevonen. Hänen veljensä Sanfrid Takala levytti kappaleen vuonna 1912. Toinen hänen tunnettu kappaleensa on niin ikään Sanfrid Takalan vuonna 1912 levyttämä Hevosmiesten laulu. Lisäksi Takala on sanoittanut laulun ainakin 1900-luvun alkuvuosien legendaarisesta oriista Eino-Vakaa.
Matti Takala oli oopperalaulaja Aino Takalan isoisä.
Sakawa (1944)
Sakawa oli keisarillisen Japanin laivaston Agano-luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Sasebon laivastoarsenaalilta, missä köli laskettiin 25. marraskuuta 1942. Alus laskettiin vesille 9. huhtikuuta 1944 ja otettiin palvelukseen vielä saman vuoden lopulla 30. marraskuuta.
Palvelus
Huhtikuussa 1946 Sakawaa sabotoi viisi Yhdysvaltain laivaston merimiestä, jotka päättivät vaurioittaa alusta siten, että se jouduttaisiin poistamaan käytöstä, sillä merimiehet halusivat saada vapautuksen sillä palvelemisesta. Miehet rikkoivat aluksen polttoainejärjestelmän ja kaatoivat hiekkaa öljy- ja vesipumppuihin. Lisäksi he rikkoivat erilaisia mittareita ja polttoöljyventtiileitä, sekä leikkasivat korkeapaineisen höyryn syöttöputket poikki. Sabotaasi ei tuottanut miesten odottamaa tulosta, sillä he joutuivat syytteeseen, eivätkä saaneet vapautusta palveluksesta, kuten olivat odottaneet. Alusta korjattiin sabotaasin jälkeen neljä päivää.
Able-koe toteutettiin 1. heinäkuuta. Pommi putosi Sakawan tyyrpuurin puolelle, noin 450 metriä aluksen perästä. Räjähdys vaurioitti alusta huomattavasti. Se paloi yhtäjaksoisesti 24 tuntia alkaen samalla upota, koska paineaalto oli saanut aikaan reiän sen perään. Alus yritettiin vaurioistaan huolimatta hinata rantaan uppoamisen estämiseksi. USS Achomawi yritti 2. heinäkuuta tuloksetta saada sen siirrettyä useaan kertaan. Hinausvaijeri jouduttiin lopulta leikkaamaan. Sakawa kaatui noin kello 10.42 ja upposi perä edellä laguuniin.
Ōyodo (1942)
Ōyodo oli Keisarillisen Japanin laivaston Ōyodo-luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Kuren laivastoarsenaalilta, missä köli laskettiin 14. helmikuuta 1941. Alus laskettiin vesille 2. huhtikuuta 1942 ja otettiin palvelukseen 28. helmikuuta 1943.
Palvelus
Alus upotettiin 28. heinäkuuta 1945.
Ny
Ny tarkoittaa seuraavia asioita:
Sauli Tiilikainen
Sauli Ilari Tiilikainen (s. 7. joulukuuta 1952 Valkeakoski) on suomalainen oopperalaulaja. Hän on opiskellut Helsingissä, Wienissä ja New Yorkissa Pekka Salomaan, Matti Tuloiselan, Eric Werban, Rita Streichin ja Tom Krausen johdolla. Tiilikainen piti ensikonserttinsa vuonna 1981. Hän on toiminut kanttori-urkurina vuosina 1974–1985, sekä laulun yliopistolehtorina. Hän oli kiinnitettynä Suomen Kansallisoopperan solistina vuosina 1992–2008 eläkkeelle pääsyynsä saakka ja jatkanut sen jälkeen uraansa freelancerina.
Tiilikainen on esiintynyt muun muassa kaikissa Pohjoismaissa, useissa Euroopan maissa, sekä Pohjois-Amerikassa, Intiassa, Keniassa ja Japanissa.
Tiilikainen on äänialaltaan baritoni.
Tiilikainen on esittänyt noin 85 oopperaroolia 16 eri kielellä. Hän on tehnyt uusien oopperoiden kantaesityksiä Suomessa ja Ruotsissa, joiden säveltäjinä on ollut muun muassa Aulis Sallinen, Erik Bergman, Olli Kortekangas, Lars Johan Werle, Einojuhani Rautavaara, Hannu Bister, Jukka Linkola, Atli Heimir Sveinsson ja Kimmo Hakola. Tiilikaisen äänitetaltiointeja on muun muassa Yleisradiossa ja esimerkiksi levyillä Erik Bergman: Det sjungande trädet ja Eino Tamberg: Cyrano de Bergerac.
Tihonovin lause
Tihonovin lause on matematiikassa lause, jonka mukaan jokainen kompaktien avaruuksien tulo on kompakti avaruus.
Äärellisen monen kompaktin avaruuden tulon kompaktius on melko ilmeistä. Lause on myös voimassa äärettömille tulotopologioille. Tällöin väite on yhtäpitävä valinta-aksiooman kanssa.
Tihonovin lauseella on monia sovelluksia differentiaali- ja algebrallisessa topologiassa. Esimerkiksi Stonen–Čechin kompaktisointi ja Alaoglun lauseen todistus käyttää hyväksi Tihonovin lausetta. Lause on saanut nimensä Andrei Nikolajevich Tihonovilta, joka todisti lauseen vuonna 1930.
The Boomtown Ratsin diskografia
Tämä on Irlantilaisen punk-/uuden aallon-yhtye The Boomtown Ratsin diskografia.
SK Pohjantähti
Suunnistuskerho Pohjantähti on oululainen suunnistuksen yleisseura. Sen tavoitteena on olla kansallisella ja kansainvälisellä tasolla menestyvä suunnistusseura. Pohjantähdellä on pohjoissuomalaisista suunnistajista valitut miesten ja naisten edustusjoukkueet.
Yleisseurana sillä on toimiva lapsi- ja nuorisotoiminta sekä jäsentensä kuntoiluun ja hyvinvointiin tähtäävä harrastustoiminta. Toiminnan painopiste on perinteisessä kesäsuunnistuksessa: viesteissä ja yksilökilpailuissa. Lisäksi myös hiihtosuunnistus, seikkailu-urheilu sekä pyörä- ja ampumasuunnistus kuuluvat seuran lajeihin.
Tony Wilson
thumb|250px|Tony Wilson vuonna 1988. Anthony ”Tony” Howard Wilson (20. helmikuuta 1950 – 10. elokuuta 2007) oli englantilainen levy-yhtiön omistaja, televisio- ja radiojuontaja, yökerhon johtaja ja journalisti.
Wilson toimi useiden menestyksekkäiden manchesterilaisten yhtyeiden taustahenkilönä. Hän oli mukana perustamassa Factory Records -levy-yhtiötä ja The Haçienda -yökerhoa ja toimi muun muassa A Certain Ratio- ja The Durutti Column -yhtyeiden managerina. Hänen johtamalleen Factory Recordsille levyttivät muun muassa Joy Division, New Order ja Happy Mondays.
Factory Recordsin vaiheista ja Manchesterin musiikkipiireistä kertovassa 24 Hour Party People -elokuvassa Tony Wilsonia esitti näyttelijä Steve Coogan.