cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veneskosken kesäteatteri
Teatterialue on rakennettu kyläläisten talkoovoimalla ja se sijaitsee Kankaanpään kaupungilta vuokratulla maa-alueella. Veneskoski on saanut teatterikipinän kylässä asuneen kirjailija Jaakko Kaapan näytelmäkäsikirjoituksista, joista osa kertoo kylän historiasta.
Rhoo
Latinalaisessa kirjaimistossa rhoota vastaa kirjain R|R/r ja kyrillisessä kirjaimistossa kirjain Р|Р/р. Suomen kieleen rhoo translitteroidaan sekä muinaiskreikasta että nykykreikasta r.
Muoto ja sen historia
Rhoo on kehittynyt foinikialaisen kirjaimiston kirjaimesta 15px (reš).
Arkaaisissa kirjaimistoissa rhoo oli usein foinikialaisen esikuvan tapaan peilikuva nykyiseen nähden. Rhoo esiintyi kaikissa paikallisissa kreikkalaisissa kirjaimistoissa, mutta sen muodossa oli vaihtelua. Useissa kirjaimistoissa rhoossa oli lisäviiva, joka sai sen näyttämään nykyiseltä R-kirjaimelta latinalaisessa kirjaimistossa, johon se on kopioitunut juuri tässä muodossa. Joissakin kirjaimistoissa rhoo muistutti puolestaan nykyistä D-kirjainta.
Epigrafisissa lähteissä rhoosta esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
Merkityksiä
Fysiikassa
Muita merkityksiä
Arseni Tarkovski
thumb|Arseni Tarkovski Arseni Aleksandrovitš Tarkovski (25. kesäkuuta (J: 12. kesäkuuta) 1907 Jelisavetgrad, Venäjä – 27. toukokuuta1989 Moskova, Neuvostoliitto ) oli venäläinen runoilija ja kääntäjä. Hänen runoudellaan on keskeinen rooli hänen poikansa Andrei Tarkovskin ohjaamissa elokuvissa Peili ja Stalker.
Teokset
Virpi Leppänen on suomentanut Tarkovskin runon "Päivät" (Taite: runouslehti 1996; nro 3). Jorma Toiviainen on suomentanut hänen runonsa "Eronhetki", ja se on levytetty.
Emil Svensk
Emil Svensk (s. 12. heinäkuuta 1993 Borlänge) on ruotsalainen suunnistaja. Latvian MM-kilpailuissa 2018 Svensk saavutti sprinttiviestin maailmanmestaruuden Ruotsin joukkueessa ja oli henkilökohtaisen sprintin kuudes. Norjan MM-kilpailuissa 2019 Svensk oli mukana kultaa voittaneessa viestijoukkueessa. Tšekin MM-kilpailuissa 2021 Svensk voitti sprinttiviestin maailmanmestaruuden. Sveitsin MM-kilpailuissa 2023 Svensk saavutti pronssia viestissä. [[Suunnistuksen Euroopan-mestaruuskilpailut 2021|Sveitsin EM-kilpailuissa 2021 Svensk voitti sprintin ja oli mukana toiseksi tulleessa sprinttiviestijoukkueessa. Hän edustaa Stora Tuna OK -suunnistusseuraa. Stora Tuna on voittanut Jukolan viestin vuosina 2019, 2021, 2022 ja 2023 joukkueella, jossa Svenskin lisäksi ovat suunnistaneet hänen kolme veljeään.
4. kaupunginosa
4. kaupunginosa tai IV kaupunginosa tarkoittaa jonkin kaupungin kaupunginosaa, jolle on kaupunginosia numeroitaessa annettu järjestysnumeroksi 4. eli roomalaisilla numeroilla IV. Joissakin kaupungeissa neljännelle kaupunginosalle on annettu järjestysnumeron lisäksi myös nimi.
David Miller (kanadalainen poliitikko)
David Raymond Miller (s. 26. joulukuuta 1958 San Francisco, Kalifornia, USA) on kanadalainen poliitikko, joka toimii nykyisin Kanadan WWF:n puheenjohtajana ja Maailmanpankin neuvonantajana. Hän oli Toronton pormestari 2003–2010.
DIN-liitin
DIN-liittimet ovat pyöreitä elektroniikan liittimiä, joka ovat DIN-standardointi-instituutin (Deutsches Institut für Normung) määrittelemiä. DIN-liittimiä on aiemmin käytetty yleisesti erityisesti äänisignaalien kytkennöissä.
IVL C.25
IVL C.25 (varhaisemmassa kirjanpidossa IVL C.VI.25) oli suomalainen Ilmailuvoimien lentokonetehtaan suunnittelema ja valmistama yksimoottorinen yksipaikkainen hävittäjälentokone. C.25 kehitettiin edeltäjänsä IVL C.24:n pohjalta. Vaikka koneiden ulkomuodot olivat melko samanlaiset, niillä ei ollut moottorin ja suunnittelijan lisäksi juuri muita yhtäläisyyksiä. Edeltäjänsä tapaan konetyyppiä valmistettiin lopulta vain yksi prototyyppi huonon moottorin pilattua muuten lupaavan kotimaisen konstruktion.
DIN-liitin
DIN-liittimet olivat yleisiä 1900-luvun jälkipuolella valmistetuissa äänentoistolaitteissa linja- ja mikrofonitasoisten signaalien kytkennässä sekä kaiutin- ja mikrofoniliitännöissä. Liitintyyppiä on käytetty myös äänentoistolaitteiden langallisissa kauko-ohjaimissa sekä MIDI-liitännässä. Myöhemmin USB-liitännän yleistyminen on vähentänyt DIN-liittimen käyttöä MIDI-liitännöissä.
IVL C.25
Koelennot
Paljon C.24:ää muistuttanut IVL C.25 valmistui ja prototyypin ensilennon lensi Georg Jäderholm Utissa 11. kesäkuuta 1925. Jäderholmin lausunnon mukaan kone oli herkkäliikkeinen, mutta jonkin verran nokkapainoinen ja pyrki kääntymään vasemmalle. Kone otettiin takaisin tehtaalle muutoksia varten. Lennot jatkuivat muutostöiden jälkeen elokuussa, ja kone luovutettiin hävittäjäeskadeerille kuun lopulla. Säilyneiden koelentoraporttien mukaan C.25:n etusuunnan näkyvyyttä pidettiin kehnona pitkän ja leveän eturungon takia. Edeltäjänsä tapaan C.25:llä piti tulla laskuun moottorin käyntiä katkoen, sillä kone pysyi vaakalennossa tyhjäkäyntikierroksilla.
David Miller (kanadalainen poliitikko)
David Miller valittiin pormestariksi vuonna 2003 ja valittiin neljän vuoden jatkokaudelle vuonna 2006. Hän aloitti poliitikkona New Democratic Party -puolueessa, mutta valittiin pormestariksi sitoutumattomana.
IVL C.25
Pakkolasku ja C.25:n ongelmat
Prototyyppi tuhoutui joulukuussa 1925 moottorihäiriön aiheuttamassa pakkolaskussa Ruotsinpyhtäällä. Konetta lentänyt Wäinö Bremer selvisi laskusta vammoitta. Lentoaikaa kertyi ilmavoimien tunnuksen 8G.23 saaneelle koneelle 21 tuntia ja viisi minuuttia.
C.25:n kehitys ehti päättyä jo paljon ennen sille joulukuussa 1925 sattunutta pakkolaskua ja prototyypin tuhoa, sillä tehtaalla oli tultu tulokseen, ettei hävittäjäkoneen suunnittelu Sh.IIIA-moottorille kannattanut. C.25:n kustannuksiksi tuli lopulta noin 115 900 markkaa.
Rakenne
C.24:n tapaan C.25 oli pääosin puurakenteinen, mutta edeltäjäänsä verrattuna hieman sirompi. Pyrstössä oli lisäksi käytetty puun sijaan ohuita metalliprofiileja. C.25:n siivessä käytettiin Bergerin myöhemmissäkin konstruktioissa yleistä Eiffel-siipiprofiilia, ja koneen siivet oli tuettu myös edeltäjästä poiketen kahdella N-tuella ulkoa ja ohuella puuristikolla keskeltä. 84 kilogrammaa polttoainetta vetävät säiliöt oli sijoitettu C.24:n tapaan ohjaamon ja moottoriasennuksen väliin. Eturungon päässä oli pyörivän tähtimoottorin kiinnitykseen käytetty metalliritilä.
Kälvesta
Kälvesta on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee läntisen Tukholman alueella (Västerort) ja kuuluu hallinnollisesti Hässelby-Vällingbyn kaupunginosa-alueeseen. Kaupunginosaa rajaavat Vinstan, Hässelby Villastadin, Solhemin ja Lundan kaupunginosat sekä pohjoisessa Järfällan kunnan Skälby. Kälvestä on rivitalo- ja omakotitalokeskeinen alue. Siellä asuu noin 4 400 ihmistä, ja kaupunginosa on maa-alaltaan 1,18 neliökilometrin suuruinen.
Hermann Helgesen
Hermann Aldryk Trostrup Helgesen (s. 28. helmikuuta 1889 – 1. helmikuuta 1963) oli norjalainen voimistelija. Hän oli mukana Norjan hopeaa voittaneessa joukkueessa Antwerpenin olympialaisissa 1920.
Harmaasirkku
Harmaasirkku (Emberiza calandra) on sirkkujen heimoon kuuluva varpuslintu. Lajin vanha tieteellinen nimi oli Miliaria calandra. pienoiskuva|Harmaasirkku.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 16–19 cm, paino 40–55 g ja siipien kärkiväli 26–32 cm. Muistuttaa nuorta keltasirkkua, mutta on isompi, kiurun kokoluokkaa, sekä tukevatekoisempi ja paksunokkaisempi. Siivillä ja yläperässä ei ole punaruskeaa sävyä. Pyrstössä ei ole valkoista. Istuu usein pystyasennossa tolpan päässä. Sukupuolet ovat samanväriset.
Lajista tunnetaan 3 alalajia: läntinen calandra ja itäinen buturlini ja Britteinsaarilla esiintyvä clanceyi.
Sekä vanhoilla että nuorilla harmaasirkuilla on täydellinen sulkasato loppukesällä elo–lokakuussa, joten eri ikäluokkia ei voi sen jälkeen tunnistaa.
Euroopan vanhin rengastettu harmaasirkku on ollut 9 vuotta 10 kuukautta vanha espanjalainen lintu.
Esiintyminen
Keski– ja Etelä–Eurooppa, Pohjois–Afrikka sekä Lähi–Itä Afganistaniin ja läntiseen Kiinaan saakka. Euroopassa pesii 3–7 miljoonaa paria. Pääosin paikkalintu, mutta tavataan Suomessa lähes vuosittain. Rariteettikomitea on hyväksynyt Suomesta 48 havaintoa, ja vanhoja havaintoja on 20. Laji on taantunut voimakkaasti Keski–Euroopassa. Israelissa se on yleinen pesimälintu koko maassa.
Elinympäristö
Kulttuurilintu, jota tavataan pelloilla, laitumilla, rantapensaikoissa ja kylissä.
Lisääntyminen
pienoiskuva|Harmaasirkun munia. Koiras on moniavioinen, ja sillä voi olla 2 tai 3 naarasta, poikkeuksellisesti jopa 7. Pesä on maassa kasvillisuuden tai mättään suojassa. Munia on 4–6. Naaras hautoo 12–14 päivää. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä 10–12 päivän ikäisinä.
Ravinto
Siemenet, kesällä myös selkärangattomat. Ruokailee maassa.
HMS Bruizer (1895)
HMS Bruizer oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1895 valmistunut Ardent-luokan torpedovenehävittäjä.
Palvelus
HMS Bruizer liitettiin toukokuussa 1896 Välimeren laivastoon, josta se siirrettiin 1911 Kotilaivastoon. Alus oli vuoteen 1912 saakka sukellusvenelaivueessa Lamlashissa ja se myytiin 26. toukokuuta 1914 romutettavaksi Cashmorelle Newportiin.
Fulin
Fulin voi tarkoittaa seuraavia:
Tau Ceti
thumb|200px|Aurinko vasemmalla, Tau Ceti oikealla
Planeetat
Vuonna 2012 julkaistun tutkimuksen perusteella tähdellä arvellaan mahdollisesti olevan kiertolaisinaan viisi kiviplaneettaa. Niiden olemassaoloa ei kuitenkaan ole vielä vahvistettu. Mahdolliset planeetat havaittiin spektrimittausten tilastollisella analyysillä, jossa näkyy planeettojen keskustähteä huojuttava vaikutus. Itse planeetat eivät näy suoraan. Näin on olemassa mahdollisuus, että signaalit ovat muiden tekijöiden kuin planeettojen aiheuttamia. Epäilyttävää on se, että lähimmän planeetan kiertoaika on lähellä tähden pyörähdysaikaa. Suurin planeetoista on kuuden Maan massainen. . Elinkelpoiseksi on väitetty planeettaa Tau Ceti e, joka on Tau Cetistä keskimäärin 0,552 AUn päässä ja kiertää keskustähtensä noin 168 päivässä. Planeetta kiertää kuitenkin Tau Cetiä elinkelpoisena vyöhykkeenä pidetyn etäisyyden sisäpuolella. Oletettu, vahvistamaton Tau Ceti f on teoreettisesti laskien Marsia hieman kylmempi. Sen keskietäisyys Tau Cetistä on 1,35 AU:ta ja kiertoaika noin 642 päivää.
Havaitut mutta vahvistamattomat planeetat ovat:
Olipa kerran ihminen
Olipa kerran ihminen on Albert Barillén ohjaama ranskalaisen animaatiosarjan Olipa kerran... ensimmäinen osa, joka valmistui vuonna 1978. Sarjassa seurataan ihmiskunnan historiaa aikojen alusta nykyaikaan ja saastumisen pilaamaan hypoteettiseen lähitulevaisuuteen.
Suomenkielisen version on tuottanut Yle Import vuonna 1978 ja se on esitetty Ylen tv-kanavalla pariin otteeseen. Sarjassa on 26 jaksoa, joiden yhteiskesto on 13 tuntia. Yksi jakso kestää noin 26 minuuttia. Vuonna 2005 jaksot julkaistiin DVD-levyillä. Suomalaisina ääninä ovat Jarmo Heikkinen, Seppo Kolehmainen, Irma Martinkauppi, Rauni Järvilehto, Tiina Harpf ja Maria Salo. Sarjan jaksot on julkaistu 1990-luvulla myös VHS-kasetteina. VHS-julkaisujen dubbauksista vastasi Golden Voice Oy.
Hatsushimo (1933)
Hatsushimo oli keisarillisen Japanin laivaston Hatsuharu-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Uraga Dock Companyltä, missä köli laskettiin 31. tammikuuta 1933. Alus laskettiin vesille saman vuoden lopulla 4. marraskuuta ja valmistui 27. syyskuuta 1934.
Palvelus
Alus upposi 30. heinäkuuta 1945 osuttuaan miinaan Miyakunlahdella.
Óscar Berger
Óscar José Rafael Berger Perdomo (s. 11. elokuuta 1946 Ciudad de Guatemala) on guatemalalainen poliitikko, maansa presidentti 2004–2008.
Perdomo syntyi Ciudad de Guatemalassa (Guatemala City) ja opiskeli lakia. 1970-luvulla ja seuraavan vuosikymmenen alkupuolella hän työskenteli liike-elämässä keilahalliyhtiön johtajana.
Hän meni mukaan politiikkaan 1980-luvulla. Vuosina 1991–1999 hän toimi Ciudad de Guatemalan pormestarina. Hän oli presidenttiehdokkaana 1999, mutta hävisi silloin selvästi (68 % – 32 %) toisella kierroksella Alfonso Portillolle. Portilloa kuitenkin syytettiin myöhemmin korruptiosta ja hänen puolueensa menetti enemmistöä parlamentissa.
Perdomo voitti presidentinvaalit vuonna 2003 oikeistoliittouman ehdokkaana. Toisella kierroksella hän sai 54 prosenttia äänistä vasemmiston ehdokasta Álvaro Colomia vastaan ja astui virkaan 14. tammikuuta 2004. Bergerin presidenttikausi päättyi tammikuussa 2008. Colom valittiin seuraavaksi presidentiksi.
Hinjärvi
Hinjärvi, tai Hinjärvträsket,  on Pohjanmaalla Närpiössä ja Korsnäsissä sijaitseva järvi, joka kuuluu Selkämeren rannikkoalueeseen. Järven rantojen ja saarien nimistö on kartoissa pääasiassa ruotsinkielistä.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 786 hehtaaria eli 7,9 neliökilometriä. Se on 6,0 kilometriä pitkä ja 3,0 kilometriä leveä. Järven ulapalla on saaria niin, että saarettomia järvenselkiä on vain etelä- ja luoteisosissa. Järvi on pyöreän muotoinen ja niemet ja lahdet ovat pieniä. Poikkeuksen tekee 1,5 kilometriä pitkä lahti Långviken, joka työntyy kaakkoisrannasta kohti koillista. Sen viereen jää yhtä pitkä niemi Skatan. Voi olla, että järvessä on suoritettu järvenlasku, koska kartoissa maanomisturajat päättyvät jo ennen rantaa järveä kiertävään rajaan, joka vaikuttaa olevan vesijättömaan raja. Ilman suoraa dokumenttia tieto on kuitenkin epävarma.
Järvessä on kartan mukaan noin 55 saarta. Suurin sarista on Storön, joka on 700 metriä pitkä ja 180 metriä leveä. Sen pinta-ala on kartan mukaan alle 8 hehtaaria. Saaren pohjois-etelä-linjassa sijaitsevat myös Aligrynnan, Aligrundet, Långracklet, Tallgrynnan, Lärärsgrynnorna, Basuln ja Furuholmen, joka on nykyään maatunut rantaan kiinni. Skatanin läheltä löytyvät isommat saaret Giftarsöarna ja Rörgrynnor. Muut saaret ovat luotomaisia pikkusaaria, joilla ei ole kartassa nimeä.
Järven rantaviivan pituus on 35 kilometriä ja sen rannat ovat paikoin kivikkoista ja soistuvaa metsämaata. Järven lähiympäristössä sijaitsee alle 10 maatilaa ja hieman haja-asutusta. Haja-asutus on keskittynyt pääasiassa kyliin ja kulmakuntiin, joita on Aspnäs, Söderbacka, Bodbacka, Viitaniemi, Kamb, Träskvik ja Söderholmen. Rantojen tuntumaan on rakennettu vain 15 vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa tiet yhdysteiltä 6750, 17363 ja 17327. Närpiön ja Korsnäsin välinen kuntaraja kulkee Storön kautta etelään, missä se kääntyy länteen Långvikenin kohdalla. Yli puolet eli itäpuoli kuuluu Närpiölle.
Vedenlaatu ja säännöstely
Hinjärvi on Pohjanmaan rannikkoalueelle tyypillinen matala, metsäinen ja ruskeavetinen järvi. Ruskea vedenväri johtuu veteen liuenneesta humuksesta. Järven keskisyvyys on puolitoista metriä. Mataluuden vuoksi se on rehevöitynyt ja kesäisin se on usein yksi Suomen lämpimimmistä järvistä. Järvi myös ajoittain jäätyy talvisin pohjaan saakka, minkä vuoksi vedessä on happikatoa. Järvi onkin tyypiltään matala humusjärvi, joille tämän kaltaiset tapahtumat ovat yleisiä.
Järveä on säännöstelty vuodesta 1967 alkaen. Talvella järven vedenpintaa lasketaan, jotta kevättulvan vedet mahtuvat paremmin virtaamaan järven läpi merelle.
Natura-alue
Järvi on Natura-2000-alue ”Hinjärvi” (FI0800059, 420 hehtaaria) on suojeltu yksityisten maanomistajien kanssa sovituilla ehdoilla. Kansalaisen karttapaikkaan on merkitty (vuonna 2018) suojelualueeksi järven eteläpää yhdessä Långvikenin kanssa. Suojelualue seuraa todennäköistä vesijättömaan rajaa. Hinjärven rannoilla on laajoja luhta-alueita ja sen alueella pesii paljon lintuja. Kaikki yleisimmät metsästetyt lintulajit löytyvät järven lähistöstä, mutta harvinaisempia lajejakin on tavattu. Linnut pesivät järven useilla luodoilla ja saarilla, joista suurin on kahdeksan hehtaarin Storön. Säännöllisiä pesimälajeja ovat mustakurkku-uikku, sinisuohaukka, laulujoutsen, kurki, pikkulokki, uivelo, suokukko, kapustarinta, luhtahuitti ja liro.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Selkämeren rannikkoaluessä (vesistöaluetunnus 83) Harrströmmin valuma-alueella (83.102). Järven vedenpinnan korkeus on 17,3 metriä mpy (myös 17,2 metriä ).
Hinjärvi laskee vetensä Hinjärvånia pitki Harrströminjokeen, joka yhtyy Töltträsketin peltoaukealla Tölånin jokeen. Se laskee viiden kilometrin jälkeen Harrströmmissä Harvungfjärdeniin, joka sijaitsee Itämeren Pohjanlahdella Norrgoppetissa.
VL Paarma
VL F.30 Paarma oli Valtion lentokonetehtaan suunnittelema ja valmistama yksimoottorinen kaksipaikkainen alkeiskoulukone. Konetyypin oli tarkoitus korvata Suomen ilmavoimien käytössä olleet vanhentuneet alkeislentokoulutukseen käytetyt konetyypit, kuten Caudron C.60. Paarma ei tosin vastannut sille asetettuja suorituskykyvaatimuksia, ja ilmavoimat päätyi lopulta tilaamaan tšekkoslovakialaisen Letov Š-218A ”Smolikin” sen sijasta. Paarman prototyyppiä lennettiin ilmavoimissa kesälle 1933 saakka, minkä jälkeen sitä käytettiin vielä Kauhavalla lentokoneen moottorin käynnistysharjoituksissa.
Tausta
Uuden koulukoneen suunnittelun käynnistämisen taustalla oli kapteeni Niilo Juseliuksen vuonna 1928 saamat hyvät kokemukset tšekkoslovakialaisesta Letov Š-218A:sta. Puolustusministeriö antoi seuraavan vuoden keväällä lentokonetehtaan tehtäväksi tutkia syyt Š-218A:n hyviin lento-ominaisuuksiin. Suomen ilmapuolustusliiton näyttelyyn tuoma Š-218A saatiin hankittua Ilmavoimille 195 500 markalla keväällä 1930.
Uuden koulukoneen tarvetta nosti myös Kauhavan ilmasotakoulun aikaisemmin valmistuneista Caudron C.60 -koneista huolimatta huono konetilanne. Koulukoneita hajosi jatkuvasti, ja käytetty kalusto oli paljon bensiiniä ja kallista risiiniöljyä kuluttavaa. Puolustusministeriön tekninen osasto otti yhteyttä kirjeellä Ilmavoimien esikuntaan Š-218A:n lisenssiehdoista. Š-218A:n lisenssiehtokirjeen lisäksi lähetettiin myös toinen kirje, jossa pohdittiin uusien koneiden hankintatapoja. Vaihtoehtoja nähtiin olevan kolme: valmiiden koneiden hankinta ulkomailta, ulkomaisten tyyppien lisenssivalmistus Suomessa, sekä uuden kotimaisen tyypin suunnittelu ja valmistus lentokonetehtaalla. Kokonaan ulkomailta hankkimisen nähtiin tulevan kyseeseen vain tilapäisessä täydennystarpeessa tai muussa tapauksessa, jossa kotimainen tehdas ei onnistunut täyttämään konetyypin vaatimuksia. Lisenssivalmistus nähtiin vastaavasti sopivaksi ”huippuluokan sotakoneiden” tuotannossa, joiden vastinetta kotimainen lentokonetehdas ei pystynyt suunnittelemaan. Kolmas vaihtoehto, konetyypin suunnittelu kotimaassa, nähtiin parhaana vaihtoehtona, jos sen oletettiin voivan täyttää asetetut vaatimukset tyydyttävästi. Koulukoneiden suunnittelu sopi puolustusministeriön teknisen osaston mielestä Valtion lentokonetehtaalle.
Teknillinen osasto pyysi ilmavoimien esikunnan kantaa uuden koulukoneen tilaamisesta 120 000 markalla. Tyyppi oli tarkoitus kehittää palvelemaan ilmavoimien lentokoulutusta. Ilmavoimien komentaja palasi syyskuussa 1930 koulukoneasiaan ja toivoi 10–15 Š-218A:n pikaista tilaamista, sillä ne olivat hänen mielestään ”halvalla saatavilla”. Komentaja ei myöskään asettunut vastustamaan kotimaisen tyypin kehitystä, ja VL saikin vielä saman kuun lopulla tilauksen uudesta konetyypistä 120 000 markan hintaan.
Prototyypin suunnittelu ja rakentaminen
Työt Paarmaksi nimetyn koneen parissa laitettiin tehtaalla pikaisesti käyntiin, ja se nousi vuoden 1930 lopulla tehtaan tärkeimmäksi työllistäjäksi. Puurakenteinen konetyyppi sai paljon vaikutteita Sääskestä ja sen suunnittelutöistä vastasi Gunnar Semenius. Paarman siipien korkea sivusuhde kopioitiin todennäköisesti Š-218A:sta ja RAF 28 -siipiprofiili Riponista.
NRP Delfim (1934)
NRP Delfim oli Portugalin laivaston vuonna 1934 vesillelaskettu Delfim-luokan sukellusvene.
VL Paarma
Prototyypin suunnittelu ja rakentaminen
Työajan lyhentämiseksi prototyyppiä alettiin rakentaa suunnittelun ollessa kesken. Samoihin aikoihin hankittiin myös Š-218A:n lisenssi ja yhdeksän konetta, mikä heikensi Paarman parissa työskennelleen piirustuskonttorin työmotivaatiota. Työtä ajateltiin jälleen tehtävän turhaan puolustusvoimien valitessa Š-218A:n kotimaisen Paarman sijasta. Paarman prototyypin rakentamiseen kului ensilentoon mennessä 9 000 tuntia.
Peruuntuneet sarjatuotantoaikeet
Eduskunnan hyväksymä valtion vuoden 1932 menoarvio puolsi kymmenen koulukoneen tilaamista lentokonetehtaalta. Tehtaan työtilanne oli taas huono, sillä Blackburn Riponien moottorivalinta oli avoin. Ilmavoimien komentaja tiedusteli lausuntoja Paarmasta ja Š-218A:sta Reino Rissaselta ja teknillisen toimiston päällikkö Elis Granfeltiltä, jotka kääntyivät kysymyksessä Kauhavan lennonopettajien puoleen.
NRP Delfim (1934)
Valmistus
Alus tilattiin Vickersiltä Barrow'sta, missä köli laskettiin 9. maaliskuuta 1933. Alus laskettiin vesille 1. toukokuuta 1934 ja otettiin palvelukseen 1935.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1950-luvulla.
VL Paarma
Peruuntuneet sarjatuotantoaikeet
Granfelt kannatti vahvasti Š-218A:n valintaa, sillä hän oli kuullut, ettei Paarma täyttäisi alkeiskoneen vaatimuksia. Lento-ominaisuudet ja suorituskyky olivat puutteelliset ja koneesta oli huono näkyvyys nousussa ja laskussa. Prototyypin kehno nousukyky ei olisi riittänyt oppilaiden suoritusvaatimuksiin kuuluneiden 4 000 metrin korkeuslentojen lentämiseen. Š-218A nähtiin Paarmaan verrattuna ominaisuuksiltaan tyydyttävältä, vaikkakin sen rakenteessa oli heikkouksia. Reino Rissanen oli Granfeltin kanssa samoilla linjoilla. Paarman harvoihin etuihin kuuluivat lausuntojen antajien mukaan sen kotimainen, halvempi rakennetapa.
Eversti Vuori teki tammikuussa 1932 aloitteen puolustusministeriön tekniselle osastolle kymmenen Š-218A:n tilauksesta lentokonetehtaalta. Tehtaan sisäiset henkilöstövaihdokset ja Oeschin komitean tutkimukset olivat tällöin kiivaimmillaan, ja johtivat muun muassa ilmailutoimiston johtajan Rafael Hallanmaan erottamiseen huhtikuussa. Tehtaan tilanne esiteltiin puolustusministerille vasta saman vuoden toukokuussa, jolloin päädyttiin myös tilaamaan kymmenen lisenssivalmistettua Š-218A:ta 1,95 miljoonan markan hintaan.
Koelento-ohjelma
Tunnuksen PA-137 saaneen prototyypin ensilennon suoritti Uuno E. Mäkelä Suomenlinnassa 20. maaliskuuta 1931. Koneen ohjainvoimat tuntuivat Mäkelän mukaan tyydyttäviltä laiskahkoilta tuntuneita siivekkeitä lukuun ottamatta. Ohjainvoimia Mäkelä vertasi vanhan Avro 504 -alkeiskoneen ohjainvoimiin. Moottorin kierrosluvun nosto heikensi korkeusperäsimen toimintaa, ja sivuperäsimessä oli selvä kiertovaikutus. Mäkelä lensi koneella ensilennon päätteeksi selkäkäännöksiä ja silmukoita.
Ensilennolla havaittuja ongelmia pyrittiin korjaamaan esimerkiksi moottorin vetokulmaa ja paikkaa säätämällä, vakaimien asentojen muutoksilla ja ohjauslaitteisiin asennetuilla vastapainoilla, mutta tulokset eivät muutoksista huolimatta olleet tyydyttävät. Muutostöiden takia koneella ehdittiin tehdä vain yhdeksän koelentoa maaliskuussa 1931, kahdeksan huhtikuussa, yksi toukokuussa ja yksi kesäkuussa. Koneen pallonivelöity laskuteline hajosi yhdellä koelennolla, jonka seurauksena PA-137 teki mahalaskun jäälle.
Lentokonetehtaan palvelukseen kesällä 1931 tullut Arvo Ylinen pääsi heti ensitöikseen tutustumaan Paarmaan ja sen piirustuksiin. Ylinen käytti Paarmaa myöhemmin osana Nymanin komitealle esittämäänsä kritiikkiä tehtaan konetyyppejä kohtaan, joita hän piti edeltäjiensä muunnoksina. Keskusteltuaan konetta koelentäneen Uuno Mäkelän kanssa, Ylinen päätyi pienentämään Paarman yläsiiven asetuskulmaa, mikä hieman paransi koneen lento-ominaisuuksia. Muutosten jälkeen Mäkelä aloitti koneen saavutusarvojen määrittämisen syyskuussa 1931. Kone nousi 500 metrin korkeuteen neljässä minuutissa ja 55 sekunnissa, ja kahden kilometrin vaatimattomaan lakikorkeuteensa 31 minuutissa ja 45 sekunnissa. Paarman lentomassa oli 959 kilogrammaa ja huippunopeus 135 kilometriä tunnissa.
PA-137-prototyyppi luovutettiin kokeiltavaksi Kauhavalle syyskuun 1931 lopulla, jolloin sillä oli lennetty 28 lentoa. Prototyyppiin tehtiin vuoden 1932 aikana vielä muutostöitä, ja koneella lennettiin Kauhavalla vielä jonkin verran seuraavan vuoden kesän aikana. Konetarkastaja Peltomäki teki pakkolaskun Paarmalla 28. elokuuta 1933. Moottorin kaasutin oli tukkeutunut, minkä seurauksena kone osui lopulta puihin ja hajosi. PA-137 poistettiin kuukautta myöhemmin 105 tuntia ja 10 minuuttia lennettynä. Käyttönsä aikana prototyypillä tehtiin yhteensä 163 lentoa ja 297 laskua.
PA-137:n runkoa hyödynnettiin vielä pakkolaskun jälkeen moottorin käynnistysharjoittelussa, mitä varten koneen vanhempi Walter-moottori korvattiin Siemens Halske Sh 12 -moottorilla ja se sai alleen Caudron C.60:n laskutelineen.
Kabardin kieli
Kabardin kieli (muita nimityksiä kabardi-tšerkessi, tšerkessi; kabardiksi адыгэбзэ, adygebze) on Venäjällä etupäässä Kabardi-Balkariassa asuvien kabardien ja Karatšai-Tšerkessiassa asuvien tšerkessien puhuma luoteiskaukasialainen kieli. Sillä on virallisen kielen asema molemmissa tasavalloissa.
Levinneisyys ja puhujamäärä
Kabardia puhuvat Kabardi-Balkarian kabardit, Karatšai-Tšerkessian tšerkessit, Mozdokin seudulla asuvat kabardit, Karatšai-Tšerkessiassa ja Krasnodarin aluepiirissä asuvat besleneit sekä eräiden Adygean kylien asukkaat. 1800-luvulla suuri osa kabardeista muutti silloiselle Turkin alueella. Heidän jälkeläisiään asuu lähinnä Turkissa, Syyriassa ja Jordaniassa ja Saksassa.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan Venäjällä oli 429 400 kabardin puhujaa. Venäjän kabardeista 97,6 % piti äidinkielenään kabardia ja 2,2 % venäjää. Toisena kielenään venäjää puhui 78,1 % kabardeista. Tšerkesseistä kabardin (tšerkessin) ilmoitti äidinkielekseen 91,5 %. Venäjää puhui äidinkielenään 5,2 % ja toisena kielenään 77,2 % tšerkesseistä.
Venäjän vuoden 2002 väestölaskennassa rekisteröitiin 587 500 kabardin puhujaa. Kabardeista 92,9 % ja tšerkesseistä 94,5 % osaa venäjää. Kabardin kieltä puhuu kotitasavalloissaan asuvista kabardeista 98,9 % ja tšerkesseistä 96,6 %. Kabardia osaa myös huomattava osa abazoista. Kabardi-Balkarian koko väestöstä kabardia puhuu 56,1 % ja Karatšai-Tšerkessian väestöstä 13,4 %.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 515 700 kabardin puhujaa.
Venäjän ulkopuolella asuvista adygelaisista kansoista: kabardeista, tšerkesseistä ja adygeista on esitetty erilaisia lukuja. Adygelaisten kielen puhujien määrä heidän keskuudessaan on tuntematon.
Historia ja murteet
Kabardi kuuluu luoteiskaukasialaisten eli abhaasilais-adygelaisten kielten adygelaiseen ryhmään. Sen hyvin läheinen sukukieli on adyge.
Läntinen adygen ja itäinen kabardin murreryhmä ovat syntyneet 1200–1300-luvulla, jolloin kabardien esi-isät muuttivat itään nykyisen Kabardian alueelle. Kabardien, iranilaisten alaanien ja turkkilaisheimojen välisten kontaktien tuloksena kabardimurteista erkani vanhakantainen beslenei, joka toimi kahden murreryhmän välisenä yhdistävänä lenkkinä. 1400–1500-luvuilla itäänpäin Terekin rannoille suuntautuneen muuttoliikkeen seurauksena kehittyivät Suur-Kabardian ja Vähä-Kabardian murteet. 1700–1800-lukujen vaihteessa osa kabardeista siirtyi nykyisen Karatšai-Tšerkessian alueelle, jossa he sekoittuivat muihin adygeheimoihin sekä osittain abazoihin. Tämän tuloksena syntyi nykyään tšerkessiksi kutsuttu murre. Muita päämurteita ovat Mozdokin ja Adygeassa asuvien kabardien puhuma Kubanin murre. Suur-Kabardiassa puhuttujen Baksanin ja Malkan paikallismurteiden sekä Vähä-Kabardian murteen katsotaan muodostavan varsinaiskabardin päämurteen.
Muihin luoteiskaukasialaisiin kieliin verrattuna kabardissa on vähemmän konsonantteja ja enemmän vokaaleja. Kirjakielessä on alkuperäisiä konsonanttifoneemeja 45 ja vokaaleja seitsemän.
Kirjakieli
1800-luvulla kabardia varten luotiin useita kyrillisiä ja arabialaisia kirjaimistoja, jotka eivät saaneet laajempaa käyttöä. Vuonna 1916 laaditut kyrillinen ja arabialainen aakkosto korvattiin vuonna 1923 latinalaisella. Vuonna 1936 siirryttiin kyrilliseen kirjaimistoon, jossa venäjästä poikkeavia äänteitä merkitään muiden kaukasialaisten kielten tavoin lisämerkillä Ӏ|Ӏ (palotška) sekä erilaisten kirjainyhdistelmien avulla.
Kabardin kirjaimisto
Kabardin kirjakieli perustuu Suur-Kabardian, lähinnä Baksanin murteeseen. Karatšai-Tšerkessiassa käytetään paikallista kirjakielen varianttia, joka poikkeaa jonkin verran Kabardi-Balkarian kirjakielestä. Adygeassa asuvat kabardit käyttävät kirjakielenään adygea.
Vuosina 1995–1996 hyväksyttyjen paikallisten kielilakien mukaan kabardilla on virallisen kielen asema Kabardi-Balkariassa balkaarin ja venäjän rinnalla sekä Karatšai-Tšerkessiassa karatšain, abazan, nogain ja venäjän kielten rinnalla. Kabardiksi julkaistaan oppikirjoja, kansanperinnekokoelmia, kauno- ja lastenkirjallisuutta sekä jonkin verran myös yhteiskunnallista ja tietokirjallisuutta. Vuonna 2008 kabardiksi ilmestyi 30 kirjanimekettä yhteensä 49 700 kappaleen painoksena.
Kouluopetuksen välineenä kabardia käytetään lähinnä Kabardi-Balkariassa. Karatšai-Tšerkessiassa kieltä opiskellaan aineena. Äidinkielen opetusta on järjestetty myös Turkissa, Jordaniassa, Syyriassa, Saksassa ja Yhdysvalloissa asuvan kabardidiasporan keskuudessa. Opettajia ja muita äidinkielen asiantuntijoita koulutetaan Kabardi-Balkarian yliopistossa, kulttuuri-instituutissa ja Karatšai-Tšerkessian pedagogisessa yliopistossa.
Vuonna 1995 kabardiksi ilmestyi kuusi sanoma- ja kaksi aikakauslehteä. Niistä merkittävimmät ovat Naltšikissa julkaistava päivälehti Adyge psale, Tšerkesskissä ilmestyvä Čerkes heku ja kulttuurilehti Elbrus (Ӏуащхьэмахуэ). Kieltä käytetään molempien tasavaltojen radiossa ja televisiossa. Naltšikissa ja Tšerkessissä toimivat kabardinkieliset teatterit.
NRP Delfim
NRP Delfim voi tarkoittaa seuraavia Portugalin laivaston aluksia:
Artio
pienoiskuva|Murin veistos, joka esittää Artiota. Bernin historiallinen museo. Artio oli gallialaisten ja helvetialaisten palvoma metsän ja metsästyksen jumalatar. Hänen tunnuseläimensä oli karhu. Hänen nimensä merkitsee itse asiassa "karhu" gallin kielellä ja korostaa tiivistä yhteyttä suojelemaansa eläimeen. Sveitsin Murista löydetyssä pronssisessa pienoispatsaassa jumalatar on esitetty istumassa vieressään hedelmämalja, josta hän ojentaa hedelmiä edessään seisovalle suurelle karhulle. Karhun takana on puunrunko. Veistoksen jalustaan on kaiverrettu kirjoitus "jumalatar Artiolle". Hedelmät viittaavat siihen, että Artio oli metsästyksen lisäksi myös runsauden ja hedelmällisyyden jumalatar.
Rheinau
Rheinau voi tarkoittaa ainakin seuraavia paikkoja:
Vilho Lampi
Lammen taiteellinen ura oli melko lyhyt, sillä hän teki itsemurhan 38-vuotiaana. Hän debytoi Suomen taiteen vuosinäyttelyssä opiskeluaikanaan vuonna 1922 ja teki 14 vuotta kestäneen luomiskautensa aikana peräti 550 teosta. Lampi asettui opiskeluaikansa jälkeen asumaan Liminkaan, missä hän maalasi tuotteliaasti osallistuen aktiivisesti myös kotitilansa töihin. Lammen ympärille on kehittynyt myytti yksinäisyyden valinneesta omalaatuisesta taiteilijasta, joka eli ympäristössä, jossa häntä ei ymmärretty. Tähän vaikutti erityisesti Paavo Rintalan romaani Jumala on kauneus, jonka taiteilijahahmon esikuvana Lampi oli. Monet ovat myös kritisoineet taiteilijamyyttiä, sillä Lampi oli eläessään kuitenkin hyvin toimeentullut taiteilija.
Cerveteri
Cerveteri on kunta Italiassa Latiumin alueella lähellä Roomaa. Kunnassa on vajaat 40 000 asukasta.
Vilho Lampi
Lapsuus ja opiskeluaika
pienoiskuva|Omakuva, 1933. Lampi syntyi Oulussa ja vietti lapsuutensa Kakaravaaran kaupunginosassa. Hän kävi Kajaanintullin kansakoulua, kunnes muutti 11-vuotiaana Liminkaan, josta hänen isänsä oli ostanut maatilan. Perhe asui Matinlaurin tilalla kylän keskustassa Liminganjokivarressa. Lähellä tilaa sijaitsevassa vanhassa Limingan kansakoulurakennuksessa niin sanotussa Kivikoulussa, jota koulua myös Lampi aikoinaan kävi, sijaitsee nykyään Vilho Lampi -museo. Koulun kevätnäyttelyissä Lammen töitä saattoi olla näytillä seinän täydeltä ja nuorena Lampi tunnettiin myös innokkaana lukijana, lausujana ja kirjoittajana. <div style="left; margin: 1em 1em 0 0; padding: 0.5em; background: #E1E6E3; border: 1px solid #ddddbb; width: 300px;"> Vain abstraktisella taidolla on oikeutuksensa. — Vilho Lampi Lampi kävi Suomen Taideyhdistyksen Piirustuskoulua vuosina 1921–1925 ja oli jo opiskeluaikanaan taiteilijana tuottelias, minkä ansiosta häntä ihailtiin ja kutsuttiin ystäväpiirissä Nero-Lammeksi. Näihin aikoihin hän maalasi Tyko Sallisen, Alvar Cawénin ja Marraskuun ryhmän vaikutuksen sävyttämää ekspressionismia. Vaikka Lampi syntyi ja kasvoi kaupungissa, opiskeluajoistaan alkaen hänellä oli tapana korostaa maalaisuuttaan ja liminkalaisuuttaan. Tämä ilmeni muun muassa siten, että hänellä oli tapana opiskelijoiden iltamissa tanssia pirunpolskaa ympäri salia heilutellen puukkoaan. Vieraille hän esitteli itsensä ”Vilho Lampi Limingasta. Yhtä painava kuin pitäjän parhaat manttaalipösöt!”
Cerveteri
Cerveteri tunnettiin alun perin nimellä Caere tai Caere Vetere eli vanha Caere. Cerveteri on tunnettu etruskien haudoista. Necropoli della Banditaccia on etruskien hauta-alue, joka on yhdessä läheisen Tarquinian kanssa hyväksytty Unescon maailmanperintölistalle. Necropoli della Banditaccia on 400 hehtaarin laajuinen, Välimeren seudun laajin nekropoli. Vierailijoita päästetään kymmenen hehtaarin osaan. Alueella on yli tuhat hautakammiota, useimmat niistä etruskeille tyypillisissä hautakummuissa.
Vilho Lampi
Paluu lakeudelle
<div style="left; margin: 1em 1em 0 0; padding: 0.5em; background: #E1E6E3; border: 1px solid #ddddbb; width: 300px;"> Omien ojiensa varsilla marjan on käsketty marjansa kypsyttää. — Vilho Lampi Opintojensa jälkeen Lampi palasi kotitilalleen Liminkaan, missä hän maalasi kuuluisimmat teoksensa osallistuen samalla aktiivisesti talon töihin. Lammen nuoruuden työt tunnetaan uhmakkuudestaan ja tämä voimallisen ekspressionistinen kausi tunnetaan niin sanottuna herooisena eli sankarikautena. Kauden tunnettuihin teoksiin kuuluu muun muassa hänen vuoden 1930 maalauksensa Pitäjän keisari sekä samaa ekspressionistista voimaa uhkuvat teokset Hevoshuijarit (1930), Mestaaja (1930), Siltatanssit (1930), Sianhirtto (1930), Viinankeittäjät (1930) ja Puukkojunkkari (1930). Kauden suurikokoiset ja dramaattiset maalaukset koettiin usein hätkähdyttävinä, ja jotkut arvostelijat kokivat Isänmaallisen kansanliikkeen Limingan paikallisyhdistyksen perustajajäseniin kuuluneen Lammen antaneen töissään Lapuan liikkeen tunnelmille ehkä aidoimman visuaalisen toteutuksensa. Sankarikauden maalausten ihmiset olivat kovia, hyökkääviä, röyhkeitä ja väkivaltaisia.
Cerveteri
Nekropoli on kehittynyt 900-luvulta eaa. Sitä laajennettiin 600-luvulta eaa. alkaen tarkan suunnitelman mukaan.
Vilho Lampi
Paluu lakeudelle
Lammen vuonna 1931 tekemä kaksi kuukautta kestänyt Pariisin matka ja opiskelu Académie Colarossissa ja Maison Watteaussa muutti hänen taidettaan kohti objektiivista havainnointia. Lammen myöhemmät maalaukset kuvasivat usein jopa pikkutarkan säntillisesti Limingan maisemia ja liminkalaisia, malleina Lammen lähipiiriin kuuluvat ihmiset. Keskeisiksi nousivat omakuvien ja maisemien lisäksi henkilökuvat ja asetelmat, jotka hän maalasi vanerille, kuten oli tehnyt jo opiskeluajoistaan lähtien. Maalausten koko muuttui pienemmäksi ja maiseman kuvaus yksityiskohtaisemmaksi. Lampi tunnetaankin erityisesti Limingan lakeuden kuvaajana, ja hänen taiteessaan on nähty keskeisenä se, että siinä näkyy liminkalainen avaruus ja sen kaukainen horisontti.
Myöhemmät vaiheet
thumb|Liminganjoki, 1934. — Lampi kuvasi [[Liminganjokivartta lukuisissa maalauksissaan. Jokivarressa sijaitsevat myös Vilho Lampi -museo ja Lammen kotitalo Matinlauri, jonka vintillä Lampi maalasi monet kuuluisat teoksensa. ]] <div style="left; margin: 1em 1em 0 0; padding: 0.5em; background: #E1E6E3; border: 1px solid #ddddbb; width: 300px;"> Lakeus kohottaa, mutta se myös musertaa. — Vilho Lampi Myöhempien vaiheiden maalauksista tunnettuja ovat esimerkiksi Liminganjoki (1931), Liminganjoki (1933), Tyttö jään reunalla (1933) Raita (1934), Saunan katto (1935) ja vuoden 1934 Omakuva. Lähes myyttisen maineen on saavuttanut hänen vuoden 1931 maalauksensa Sininen ämpäri, joka kuuluu nykyään Sanomalehti Kalevan kokoelmiin. Viimeinen suurtyö oli kuolemaa käsittelevä Äidin haudalla, jonka ensimmäinen versio nähtiin näyttelyssä vuonna 1933 ja toinen versio valmistui vuonna 1934. Lammen luomiskausi kesti 14 vuotta, jonka aikana hän maalasi arviolta 550 teosta.
Työt kotitilalla ja taiteilijan ammatin harjoittaminen kuluttivat Vilho Lammen voimia. Eeli Aalto kertoo elämäkerrassa, että henkinen väsymys ja tuska tekivät Lammesta luulosairaan, joka sairasti parantumatonta tautia. Hypokondriasta kärsivää taiteilijaa eivät saaneet vakuuttuneeksi lääkäreiden vakuutukset erinomaisesta terveydestä.
Lampi teki itsemurhan 17. maaliskuuta 1936 hyppäämällä Oulujoen rautatiesillalta Merikoskeen, Oulujokeen ollessaan matkalla Oulussa. Hänen ruumiinsa löydettiin jäiden lähdettyä 5. toukokuuta Elban saaren rantavedestä. Lampi haudattiin Rantakylän hautausmaalle.
Tuotanto
14 vuotta kestäneen uransa aikana 38-vuotiaana kuolleen Vilho Lammen tuotannon on arvioitu käsittävän yli 550 teosta.
Bromsten
thumb|Fristad, rakennettu vuonna 1905, on yksi Bromstenin tunnetuimpia rakennuksia.
Vilho Lampi
Menestystä ja tunnustuksia
Ainoa yksityisnäyttely Oulussa vuonna 1931 oli suurmenestys. Oulun Teollisuusyhdistyksen näyttelysalissa esillä oli 53 teosta, muun muassa Siltatanssit, Huijarit, Pitäjän keisari ja Mestaaja. Lammesta kirjoitettiin runsaasti lehdissä, ja näyttelyssä kävi ennätysmäärä yleisöä. Lähes puolet näyttelyssä esillä olevista teoksista myytiin. Kyseinen taidetapahtuma muistetaankin Pohjois-Suomen taide-elämässä yhtenä aikansa merkittävimmistä näyttelyistä.
Bromsten
Bromsten on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee läntisen Tukholman alueella (Västerort), ja kuuluu hallinnollisesti Spånga-Tenstan kaupunginosa-alueeseen. Bromstenissa asuu noin 5 500 ihmistä, ja kaupunginosa on maa-alaltaan 2,09 neliökilometrin suuruinen. Vanhin kartta Bromstenista sijoittuu vuodelle 1706. Alueen ensimmäinen tunnettu tilanomistaja on aatelismies Johannes Ingevaldsson vuodelta 1291.
Vilho Lampi
Postuumit näyttelyt
pienoiskuva|Kaktus ikkunan ääressä, 1930. Vilho Lammen kuoleman jälkeen järjestettiin muistonäyttely Oulussa 1936. Suomen taiteen vuosinäyttelyissä oli hänen töitään vuosina 1937, 1954 ja muistoryhmässä 1970. Suomen Taiteilijaseuran kiertonäyttelyssä hänen teoksiaan oli muun muassa Porissa, Raumalla, Hämeenlinnassa, Vammalassa ja Lahdessa 1956.
Sotien jälkeen Vilho Lammen teoksia oli pohjoispohjalaisten taiteilijoiden yhteisnäyttelyssä Ostrobotnialla 1946 sekä Oulussa 1947, Juho Mäkelän ja Vilho Lammen muistonäyttelyssä Oulun I taidepäivillä 1953, muistonäyttelyssä Otto Mäkilä ja Vilho Lampi Helsingin Taidehallissa 1957. Hän oli mukana Oulun taidemuseon avajaisnäyttelyssä 1963, Suomen Taideakatemian kiertonäyttelyssä ”Se oli 30-lukua” 18 paikkakunnalla 1977, Taidemaalariliiton 50-vuotisjuhlanäyttelyssa 1979, suuressa yksityisnäyttelyssä Vilho Lampi, Helsingin Taidetalossa 1980. Oulussa järjestettiin Vilho Lampi -seminaari, ja hänen teoksiaan Oulun taidemuseon kokoelmista oli esillä 1987. Suuria yksityisnäyttelyitä oli myös Keravan taidemuseossa 1991, Oulu taidemuseossa 1992 sekä näyttelyssä ”Vilho Lampi 1898–1936” Oulun taidemuseossa 1998.
Italialaisessa taidelehdessä La Fiera Letteriassa taidekriitikko Fortunato Bellonzi kirjoitti, että Vilho Lampi "”on päässyt korkeaan lyyrisyyteen isänmaansa jokien ja talvien yksityiskohtaisissa mutta pedanttisissa kuvauksissa. Limingan virta on pieni mestariteos, joka täysin oikeutetusti voidaan liittää nykyaikaisen primitivismin historiaan. Samaa voi sanoa hänen Talvimaisemastaan, lehdettömien oksien hienosta kudoksesta, jonka takaa loittonee sumun peittämä taivas”."
Käsipallon maailmanmestaruuskilpailut
Käsipallon maailmanmestaruuskilpailut voi tarkoittaa seuraavia kilpailuja:
Vilho Lampi
Taidekäsitys ja vaikutteet
Vilho Lampeen vaikutti hänen taiteilijauransa alkuvaiheessa Marraskuun ryhmän ekspressionismi. Taiteellisen itsenäistymisensäkin jälkeen Lampi seurasi aikansa nykytaidetta. Pariisin matkallaan hän tutustui myös Berliinin ja Brysselin taidemuseoihin keväällä 1931. Sanomalehti Kalevalle 1933 antamassaan haastattelussa hän valittaa, että Pariisissa ”sataluvun taitteen ekspressionistit ovat uusinta ja hekin jo klassikoita sekä ylen heikosti edustettuina”. Lampi kertoi mieleensä jääneen muun muassa Paul Gauguinin ja Henri Matissen teoksia. "”Ranskan uusimman taiteen teilaajat torjun jyrkästi – –. Picasson, tämän ehdottomasti mielenkiintoisen maalari-ilmiön täyskäännös kubismista surrealismiin – – viittaa Ranskan uusimman taiteen yhä suurempaan selkeytymiseen."
Lampi puolusti Picasson, Matissen ja Gauguinin taidetta ja aikansa uusia kansainvälisiä taidesuuntauksia 1930-luvulla aikana, jolloin monet arvelivat 1900-luvun alun modernismin tulleen tiensä päähän. Eeli Aalto toteaa Vilho Lampi -kirjassaan: ”Lammen suhde ranskalaiseen taiteeseen on lämmin ja sympaattinen. Pariisi oli ollut hänelle ystävällinen, sen lehdet olivat jo ennen matkaa kirjoittaneet hänestä paremmin kuin yksikään kotimainen lehti tai arvostelija kirjoitti koko hänen elinaikanaan.”
Taiteilija ja myytti
Monet arvelevat, että maalaistaiteilijana Lampi ei elinaikanaan saanut juuri arvostusta. Lampi ”löydettiin” 1950-luvulla järjestettyjen muistonäyttelyjen ja Paavo Rintalan vuonna 1959 ilmestyneen Lammen elämään perustuvan romaanin Jumala on kauneus myötä, jolloin hänet nostettiin Suomen 1930-luvun taiteen tärkeimpien tekijöiden joukkoon. Rintalan romaanin myötä Lammen hahmon ympärille kasvoi myytti yksinäisyyden valinneesta omalaatuisesta taiteilijasta, joka eli ympäristössä, jossa häntä ei ymmärretty. Vaikuttimikseen romaanin kirjoittamiseen Rintala on kertonut nähneensä, kuinka Lammen arvostus oli Limingassa sitä luokkaa, että liminkalaiset käyttivät Lammen maalauksia jopa tikkatauluina ja että hän halusi näyttää oululaisille ja varsinkin tasankoviljelijöille, kuinka upeita maisemia heillä on. Toisaalta Rintala painotti jo romaaninsa ensilehdellä, ettei hänen tarkoituksensa ollut kirjoittaa nimenomaan Lammen elämästä. Hän kirjoitti: "”Niille, jotka seuraavasta tuntevat mielessäni olleen henkilön, huomautan, että tämä teos ei ole elämäkerta eikä edes elämäkertaromaaniksi tarkoitettu. Tämä on romaani kauneuden kokemisesta.”"
Golden Prague -palkinnon saaneen filmatisoinnin Rintalan romaanista Yleisradiolle ohjasi Hannu Heikinheimo vuonna 1985. Heikinheimon Yle TV1:lle tekemässä televisioelokuvassa Lampea näytteli Paavo Pentikäinen. Rintalan romaanin pohjalta tehty samanniminen dramatisointi sai ensi-illan Kajaanin kaupunginteatterissa 1981 Kaija Viinikaisen ohjaamana, sekä Kristian Smedsin käsikirjoittama ja ohjaama näytelmä Teatteri Takomossa Helsingissä 2000 ja Kansallisteatterin suurella näyttämöllä 2008. Taisto Reimaluodon Rintalan romaaniin perustuva monologi Tässä on elämä nähtiin Kajaanin Runoviikolla vuonna 2001.
Lammen dramatisoidussa elämäntarinassa on nähty yhteyksiä muihin pohjoisen suuriin taiteilijoihin, kuten Kalervo Palsaan ja Timo K. Mukkaan. Taidekritiikin puolella Lampea on yritetty selittää milloin maalaistaiteilijaksi, poliittiseksi taiteilijaksi tai hermoheikoksi taiteilijaksi.
Lammen ympärille syntynyt myytti on herättänyt myös arvostelua. Taidekriitikko Heikki Kastemaa on esittänyt, ettei Lampi todellisuudessa ollut mikään ”unohdettu mestari” vaan melko hyvin toimeentuleva taiteilija, joka sai apurahoja ja tunnustuksia. Lisäksi hän on kritisoinut kuvaa Lammen väitetystä eristyneisyydestä sillä perusteella, että Lampi osallistui ulkomailla järjestettyihin näyttelyihin ja tunsi kansainvälisen taiteen kentän. Kastemaa kirjoittaa: "”Vilho Lampea on leimattu monella tavalla. Häntä on yritetty nähdä lakeuden Vincent van Goghina, rettelöivänä nationalistina tai Limingan paikallisuutta palvovana taiteilijana. Mikään noista tulkinnoista ei oikein tunnu sopivan, ne kaikki kertovat ehkä enemmän esittäjästään kuin kohteestaan.”"
Elämäkerrat ja museotyöt
thumb|Oulussa syntynyt ja kuollut Lampi haudattiin Limingan hautausmaalle. Hautakivessä on Vilho Lammen ystävän [[Martti Tarvainen|Martti Tarvaisen tekemä pronssireliefi, joka esittää taiteilijaa.]] Paavo Rintalan ja hänen romaaninsa pohjalta syntyneiden dramatisointien lisäksi Lammen elämää ja taidetta on käsitellyt Eeli Aalto vuonna 1967 julkaistussa teoksessaan Vilho Lampi, Lakeuden maalari. Lisäksi vuonna 1998 ilmestyi Marja Junttilan toimittama teos Vilho Lampi 1898–1936. Eeli Aalto on kertonut koonneensa Lampi-muistiinpanonsa Kariston kirjallisena johtajana toimineen Erno Paasilinnan kehotuksesta. Motiivikseen hän on maininnut sen, että vaikka Rintala huomauttikin romaaninsa alussa, ettei kyseessä ole elämäkertaromaani, olivat romaani ja sen pohjalta tehdyt näytelmät ja elokuva luoneet fiktiivistä Lampi-kuvaa, jolla ei ollut itse henkilön kanssa muuta yhteistä kuin maalaukset. Aineiston keruuseen ryhtynyt Aalto sai viime hetkillä kerätyksi arvokasta tietoa Vilho Lammen elämästä hänen lähisukulaisiltaan ja tuttaviltaan.
Vuonna 1967 perustettiin Limingassa Vilho Lampi -seura ry, joka on vuodesta 1972 alkaen pitänyt yllä Limingan vanhassa Kivikoulussa sijaitsevaa Vilho Lampi -museota. Vilho Lampi -museo ja Lammen kotitalo Matinlauri kuuluvat Liminganjokivarren maisemakokonaisuuteen, joka on luokiteltu valtakunnallisesti merkittäväksi kulttuurihistorialliseksi ympäristöksi. Limingan Vilho Lampi -museon lisäksi Lammen maalauksia on muun muassa Aineen taidemuseon, Amos Andersonin taidemuseon, Helsingin kaupungin taidemuseon, K. H. Renlundin taidemuseon, Kuopion taidemuseon, Mikkelin taidemuseon, Nelimarkka-museon, Oulun taidemuseon, Ateneumin, Tampereen nykytaiteen museon ja Turun taidemuseon kokoelmissa.
Azerbaidžanin sosialistinen neuvostotasavalta
Azerbaidžanin sosialistinen neuvostotasavalta, lyhenteeltä Azerbaidžanin SNT (, Azərbaycan Sovet Sosialist Respublikası, Azərbaycan SSR, AzSSR, ), käsitti nykyisen Azerbaidžanin alueen. Neuvostotasavalta perustettiin 28. huhtikuuta 1920. Sitä edeltänyt itsenäinen Azerbaidžanin demokraattinen tasavalta perustettiin Venäjän keisarikunnan Bakun kuvernementin, Jelizavetpolin kuvernementin ja Zaqatalan piirikunnan alueelle.
Vallankumous
Vallankumousta ennen ensimmäiset työväenneuvostot oli perustettu 6. maaliskuuta 1917 Bakuun, ja neuvostoja oli myöhemmin myös Jelizavetpolissa, Şamaxıssa, Nuhassa, Lənkəranissa, Nahitševanissa ja Şuşassa. Bakun työläisneuvosto päätti neuvostovaltaan ryhtymisestä noin 400 edustajan voimalla 9. marraskuuta 1917. 13. marraskuuta Bakun neuvosto julisti Bakuun neuvostovallan. Vuonna 1918 bolševikit alkoivat varustautua: maaliskuuhun mennessä Bakussa oli 6 000 aseistettua sotilasta. Samassa kuussa alkoi vastavallankumous kapinalla. 30. maaliskuuta – 1. huhtikuuta 1918 käytiin Bakusta taistelu osapuolten välillä, johon osallistui yhteensä 20 000 henkilöä. 25. huhtikuuta 1918 Bakun neuvosto muodosti Bakun kansankomissariaatin, jota myöhemmin kutsuttiin Bakun kommuuniksi. Hallituksen johtajana toimi S. G. Šaumjan. Öljyteollisuus sekä Kaspianmeren kauppalaivasto kansallistettiin ja maat takavarikointiin viljelijöille annettaviksi.
Osmanien valtakunnan miehitys
Maaliskuussa 1918 suuri osa Armeniasta tuli osmanien valtaamaksi, minkä jälkeen joukot suuntasivat kohti Bakua. 15. maaliskuuta 1918 saksalaiset nousivat maihin Potin satamassa ja ottivat haltuunsa Gruusiaa.