cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Törmäoja
Luonto
Kasvillisuuden osalta Törmäojan alue on erityisesti laaksoarhon tärkeä esiintymä. Muita alueen harvinaisia kasveja ovat hentokorte, pohjannoidanlukko, ketonoidanlukko, kanervisara, siperiankirjosara, lapinvehnä, pahtarikko, hetehorsma, tesmayrtti, lapinlemmikki, sekä tunturipitkäpalko.
Panker
thumb|250px|Pankerin sijainti Plönin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Schleswig-Holsteinin osavaltiossa.
Törmäoja
Luonto
Alueelta on tavattu 811 hyönteislajia, joista 23 on luokiteltu punaisen listan lajeiksi. Erityisen runsas erilaisissa sääskissä, vesiperhosissa sekä nivelkärsäisissä. Surviaissääskissä on lukuisa joukko arvokasta lähteikköelinympäristöä osoittavia lajeja. Myös sienisääskilajistoa on tutkittu paljonja joukossa on useita puutteellisesti tunnettuja ja harvinaisia lajeja. Sienisääski Boleta nuorti tunnetaan koko maailmasta toistaiseksi ainoastaan Törmäojalta. Suomesta jo hävinneeksi luultu pohjanpurosurviainen löytyi eräiltä Törmäojan alueen lammilta vuonna 2012.
Panker
Panker on kunta Plönin piirikunnassa Schleswig-Holsteinin osavaltiossa pohjoisimmassa Saksassa. Se rajautuu pohjoisessa Kielinlahteen. Etäisyys Hampurista on noin sata kilometriä koilliseen ja Kielistä noin 30 kilometriä itään. Välittömästi Pankerin eteläpuolella sijaitsee Lütjenburgin pikkukaupunki.
Pankerin alueella sijaitsee Pankerin linna eli Gut Panker, joka tunnetaan muun muassa Suomeen kaavaillun kuninkaan syntymäkartanona. Pankerissa on myös Todendorfin sotilasharjoitusalue. Muut Pankerin kylät ovat Darry, Friedrichshof, Gadendorf, Matzwitz ja Satjendorf.
Panker mainitaan ensi kerran 1433 muodossa Pankuren. Paikannimi on slaavilaista alkuperää.
Sebring International Raceway
Historia
Sebring oli alkujaan Yhdysvaltain ilmavoimien harjoitustukikohta. Toisen maailmansodan jälkeen lentokentälle etsittiin hyötykäyttöä, joten siitä tehtiin kilpa-autorata. Ensimmäinen kilpailu uudella radalla järjestettiin 1950.
Kestävyysajot saapuivat radalle 1952, ja Sebringissä järjesttiin Yhdysvaltain GP 1959, mutta kuljettajien epäsuosion ja vähäisen yleisömäärän vuoksi GP siirrettiin Riversideen.
Pitkään rata oli yhtenäinen 8,66 km pitkä, kunnes vuonna 1983 rataa lyhennettiin, jotta sillä voisi ajaa useita kilpailuja yhtä aikaa.
Radan omistaa nykyään Panoz Motor Sports Group.
Formula 1
Pomppuinen betonirata ei sopinut F1-autoille ollenkaan. Ainokainen kilpailu jäi historiaan, kun Jack Brabhamilta loppui viimeisellä kierroksella polttoaine, ja hän työnsi autonsa 800 metriä maaliin. Kilpailun voitti Bruce McLaren.
thumb|315px|left|Satelliittikuva radasta
Keskinenjärvi (Ruovesi)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 13,0 hehtaaria, se on 650 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä.
Anne Ekstrand
Anne Ekstrand (s. 1959/1960 Pirttikylä) on suomalainen virkahenkilö. Hänet valittiin vuonna 2021 Pietarsaaren kaupunginjohtajaksi.
Ekstrand on oikeustieteen kandidaatti ja varatuomari, joka muutti Pietarsaareen vuonna 1987 ja toimi kaupungin viranhaltijana parinkymmenen vuoden ajan ennen kaupunginjohtajaksi valitsemistaan. Hän hoiti ennen valintaansa kaupunginjohtajan sijaisuutta jo kolmessa yhteydessä kaikkiaan parin vuoden ajan. Ekstrand valittiin kaupunginjohtajaksi 31 äänellä. Hän sai jo ensimmäisessä äänestyksessä yli puolet äänistä. Häntä edelsi kaupunginjohtajana yhdenvertaisuusvaltuutetuksi siirtynyt Kristina Stenman.
Ekstrandin poliittinen tausta on Ruotsalaisessa kansanpuolueessa.
Fou Ts'ong
thumb|right|Fou Ts'ong
Fou Ts'ong (10. maaliskuuta 1934 Shanghai – 28. joulukuuta 2020 Lontoo) oli kiinalaissyntyinen, Isoon-Britanniaan 1950-luvulla muuttanut pianisti.
Fou tutustui länsimaiseen taidemusiikkiin isänsä, kielenkääntäjä Fu Lein avulla tämän palattua Ranskassa asumisen jälkeen Kiinaan. Hän opiskeli vuosina 1944–1948 Kiinassa työskennelleen italialaisen Mario Pacin johdolla. Vuosina 1954–1956 Fou suoritti opintoja Puolassa Zbigniew Drzewieckin johdolla. Vuonna 1955 hän sai kolmannen palkinnon ja Puolan radion palkinnon parhaasta masurkkaesityksestä viidennessä kansainvälisessä Frédéric Chopin -pianokilpailussa.
Fou muutti vuonna 1959 Lontooseen ja teki esiintymisiä Euroopassa, Aasiassa, Australiassa sekä Amerikan mantereella. Kiinaan hän palasi kulttuurivallankumouksen päätyttyä. Seuranneina vuosikymmeninä hän kävi synnyinmaassaan usein esiintymässä ja luennoimassa. Joulukuussa 1982 Fou sai nimityksen Pekingin keskuskonservatorion apulaisprofessoriksi. Hän tuli tunnetuksi erityisesti Chopinin teosten tulkinnoistaan. Muita hänen ohjelmistossaan keskeisiä säveltäjiä olivat Franz Schubert, Wolfgang Amadeus Mozart, Georg Friedrich Händel, Domenico Scarlatti, Ludwig van Beethoven ja Claude Debussy. Fou teki levytyksiä useille levy-yhtiöille. Vuosina 1985 ja 2010 hän istui tuomariston jäsenenä kansainvälisessä Chopin-pianokilpailussa.
Fou oli kolmesti naimisissa. Vuosina 1960–1969 puolisona oli Jehudi Menuhinin Zamira-tytär. 1970-luvulla Fou meni naimisiin Hijong Hyunin kanssa, ja hänen kolmas vaimonsa oli kiinalaissyntyinen pianisti Patsy Toh. Hänellä oli kaksi poikaa. Fou kuoli koronaviruspandemiassa tartunnan saatuaan ja kaksi viikkoa sairaalassa oltuaan.
Peter Lorre
Peter Lorre, oikealta nimeltään László Löwenstein oli unkarilainen näyttelijä, joka esiintyi saksalaisissa ja yhdysvaltalaisissa elokuvissa. Hänet muistetaan etenkin konnaroolien persoonallisena esittäjänä.
Varhainen elämä
László Löwenstein syntyi unkarinjuutalaiseen perheeseen Rózsahegyssa Itävalta-Unkarissa (nykyinen Ružomberok Slovakiassa).
Ura
Hän aloitti näyttelijänuransa Wienissä ja kiersi useita vuosia Saksan, Itävallan ja Sveitsin näyttämöitä. 1920-luvun lopulla Lorre asettui Berliiniin, jossa hän teki yhteistyötä näytelmäkirjailija Bertolt Brechtin kanssa. Psykopaattisen lastenmurhaajan rooli Fritz Langin elokuvassa M – kaupunki etsii murhaajaa (1931) merkitsi läpimurtoa 27-vuotiaan Lorren uralla ja avasi hänelle uran elokuvanäyttelijänä.
Vuonna 1933 natsit nousivat valtaan Saksassa, ja juutalainen Lorre lähti maanpakoon. Hän asui ensin Pariisissa ja sitten Lontoossa, jossa näytteli Alfred Hitchcockin elokuvissa Mies joka tiesi liikaa (1934) ja Salainen asiamies (1936). 1930-luvun lopulla Lorre siirtyi Hollywoodiin. Hän ajautui nopeasti jännitys- ja kauhuelokuvien vakiokasvoksi ja esitti tavallisesti kieroja ja rikollisia sekä enemmän tai vähemmän mielipuolisia hahmoja. Lorren kuuluisimpia yhdysvaltalaisia elokuvia ovat John Hustonin Maltan haukka (1941) ja Michael Curtizin Casablanca (1942), joissa kummassakin hän on tyypillisessä lipevän ulkomaalaisen konnan roolissa ja molempien pääosassa oli Humphrey Bogart.
Toisen maailmansodan jälkeen Lorren ura lähti laskuun, ja hän näytteli lähinnä B-elokuvissa sekä televisiossa. Lorren persoonallinen ulkonäkö ja esiintymistapa sekä jäljittelemätön ääni tekivät hänestä imitaattoreiden suuren suosikin, ja monissa myöhäisemmissä elokuvissaan hän parodioi omaa kauhu- ja rikosfilmeissä syntynyttä imagoaan. 1950-luvun alussa Lorre vieraili Saksassa ja ohjasi siellä ainoaksi jääneen elokuvansa Kadotettu (1951), joka käsitteli natsiajan syyllisyyden taakkaa ja jossa Lorre myös näytteli pääosan. Elokuva ei ollut kaupallinen menestys, mutta on myöhemmin saanut kriitikoilta ylistystä yhtenä film noir -tyylin mestariteoksista.
Yksityiselämä
Peter Lorre oli 59-vuotias, kun hän vuonna 1964 kuoli halvaukseen.
Stone Gossard
thumb|upright|Stone Gossard vuonna 2014. Stone Carpenter Gossard (s. 20. heinäkuuta 1966 Seattle, Washington) on yhdysvaltalainen kitaristi ja yksi grungeyhtye Pearl Jamin perustajajäsenistä.
Asianajajaisän ja kaupunginvirkailija-äidin poika vaikutti useissa seattlelaisissa kokoonpanoissa, muun muassa Green Riverissä ja Mother Love Bonessa ennen Pearl Jamin perustamista. Gossard toimii pääasiassa rytmikitaristina ja taustalaulajana, mutta hänen lauluaan voi kuulla Eddie Vedderin sijaan kappaleissa ”Mankind” (No Code) ja ”Don’t Gimme No Lip” (Lost Dogs).
Archaeosyodon
Archaeosyodon (nimen merkitys: ”muinainen karjunhammas”) on sukupuuttoon kuollut keskisellä permikaudella elänyt terapsidisuku. Se kuuluu Dinocephalia-alalahkoon ja Anteosauridae-heimoon. Sukuun luetaan yksi laji nimeltä Archaeosyodon praeventor.
245px|pienoiskuva|vasen|Kaksi Archaeosyodonia syömässä [[Estemmenosuchusta.]] Archaeosyodon oli lihansyöjä, jonka kallon pituus on noin 30 cm ja ruumiin pituus todennäköisesti noin 1,5 metriä. Sen kallo oli verrattain korkea ja leveä takaosastaan ja silmäkuoppien yläosa ja kallon yläosa ovat paksua luuta, mikä saattaa viitata päänpuskemiskäyttäytymiseen. Lisäksi tämän terapsidin kulmahampaat ovat kaarevat ja lyhyehköt. Archaeosyodon tunnetaan yhdestä epätäydellisesti säilyneestä fossiloituneesta kallosta, mikä on löydetty Permin alueelta, Venäjältä.
Fylogenia
Cisneros et al., (2012):
Uusi Slovenia – Kristillisdemokraatit
Uusi Slovenia - Kristillisdemokraatit (sloveeniksi Nova Slovenija - Krščanski demokrati, NSi) on slovenialainen kristillisdemokraattinen ja konservatiivinen puolue. Vuodesta 2018 lähtien puolueen puheenjohtajana toimii Matej Tonin. Puolue perustettiin 4. elokuuta 2000 yhtenäisen Slovenian kansanpuolueen ja Slovenian kristillisdemokraattien (SLS + SKD) jakautumisen jälkeen. NSi on Euroopan kansanpuolueen (EPP) jäsen. Slovenian parlamenttivaaleissa 2018 puolue sai 7 edustajaa Slovenian parlamenttiin.
FS Amazone (S639)
Amazone (runkonumero S639) oli Ranskan laivaston Aréthuse-luokan sukellusvene.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus sijoitettiin Brestiin ja se oli Algerian sotatoimien ajan 1959-1963 Mers el Kebiriin sijoitetussa Ranskan Atlantin laivaston 1. sukellusvenelaivueessa. Se siirrettiin 1963 Touloniin. Alus poistettiin palveluksesta 2. kesäkuuta 1980. Duquesne upotti aluksen hylyn 9. elokuuta 1989 Malafon-ohjuksella.
Keravan Pesis-Juniorit
Keravan Pesis-Juniorit on vuonna 2002 perustettu keravalainen pesäpallon erikoisseura.
DNS
DNS eli Domain Name System on Internetin nimipalvelujärjestelmä, joka muuntaa verkkotunnuksia IP-osoitteiksi. Internetin laitteet kommunikoivat keskenään numeeristen osoitteiden avulla, joiden muistaminen sellaisenaan olisi hankalaa. Nimipalvelun ansiosta niiden sijasta voidaan käyttää helpommin muistettavia nimiä. Nimipalvelun toinen tärkeä tehtävä on sähköpostin reititys.
Nimipalvelun toteuttavia palvelintyyppejä on kaksi.
Nimipalvelun historia
Tietokoneita on nimetty niiden keksimisestä lähtien, samoin tietoverkkoja. DNS on rakennettu tukemaan IP-protokollaa käyttäviä verkkoja ja nimipalvelun kannalta on epäolennaista kuinka nimet toimivat muissa verkoissa.
IP-verkon alkuaikana osoitteille annettiin nimiä ainoastaan hosts-tiedostossa, jonka kopiota jaettiin koneiden välillä. Laitekannan kasvaessa menetelmä ei ollut käytännöllinen, ja vuonna 1983 Jon Postel pyysi Paul Mockapetrisiä ratkaisemaan nimiin liittyvän ongelman. Alkuperäinen nimipalvelun määritelmä löytyy dokumenteista ja. Vuonna 1987 nimipalvelun määritelmiä päivitettiin - ja -dokumenteissa, jolloin muodostui nykyisen nimipalvelun perusta.
Nimipalvelua kehitetään edelleen. Vuosien aikana nimipalveluun on lisätty tietoturvaa tukevia tietotyyppejä, sen dynaamisuutta on paranneltu ja määrityksiä täsmennetty.
Ensimmäinen nimipalvelusovellus oli Paul Mockapetrisin luoma JEEVES. Myöhemmin Berkeleyn opiskelijat Douglas Terry, Mark Painter, David Riggle ja Songnian Zhou kirjoittivat sovelluksen uusiksi, ja antoivat sille nimeksi Berkeley Internet Name Domain eli BIND.
Verkkotunnus nimipalvelussa
Verkkotunnuksen osat erotetaan toisistaan pisteellä. Yleensä osat kirjoitetaan järjestyksessä spesifisemmästä laajempaan vasemmalta oikealle, eli juuresta katsottuna oikealta vasemmalle. Ensimmäisen tason verkkotunnus on juuri, joka on pelkkä piste. Juuresta seuraavan tason tunnuksia nimitetään ylätason verkkotunnuksiksi (Top-Level Domain eli TLD). Kaikki ylätason verkkotunnukset ovat säädeltyjä, ja lähes kaikilla ylätason verkkotunnuksilla on oma, erillinen rekisterinsä.
Ylätason verkkotunnuksia on kahta päätyyppiä, maatunnuksia (Country Coded TLD eli ccTLD) ja yleisluontoisia tunnuksia (Generic TLD eli gTLD). Esimerkiksi Suomessa käytettävä maatunnus on fi. Yleisluontoisia puolestaan ovat .com, .org ja .net. Ylätason verkkotunnuksen haltija, Suomessa esimerkiksi Traficom, jakelee edelleen hallinnoimansa ylätason tunnuksen aliverkkotunnukset. Ylätason aliverkkojen kaksiosaisia tunnuksia – esimerkiksi wikipedia.org – kutsutaan verkkotunnuksiksi.
Verkkotunnuksen ylläpitäjä voi edelleen tehdä omalle verkkotunnukselleen aliverkkotunnuksia. Tällainen on esimerkiksi, jonka alla olevat verkkotunnukset ovat samassa laajakaistaverkossa olevien koneiden tunnuksia.
Verkkotunnuksia IP-osoitteisiin puhelinluettelon tavoin liittävän nimipalvelun lisäksi on olemassa käänteisnimipalvelu, jonka avulla saadaan selville IP-osoitetta vastaava verkkotunnus. Käänteisosoitteiden juuri on in-addr.arpa. Osoitteet muistuttavat tavanomaisia verkkotunnuksia. Merkittävin ero on se, että niihin viitataan eri tietotyypillä kuin tavallisiin nimiin. Käänteisverkkotunnuksen saa palveluntarjoajalta tai Internet-rekisteristä. Euroopan alueella Internet-rekisteri on RIPE.
Verkkotunnuksella voi olla useita osoitteita nimipalvelussa esimerkiksi kuormituksen tasaamisen vuoksi (ks., ).
Resolverit
thumb|150px|Mallinne resolverin toiminnasta.
Arkikielessä nimipalvelimilla tarkoitetaan usein ainoastaan resolvereja, jotka määritellään Internetin tietokoneille staattisesti tai DHCP:n avulla. Tavallisesti resolvereita määritellään kaksi tai useampia.
Resolverin rekursio selvittää, onko kysytty nimi tai sen osa välimuistissa. Mikäli koko nimi on välimuistissa, eikä vanhentunut, se palautetaan ilman rekursiota. Mikäli vain nimen vähemmän merkitsevä osa on välimuistissa, tehdään ulossuuntautuvia kyselyjä, jotta resolveri pystyy kertomaan pyydetyn tiedon. Samalla se myös tallennetaan välimuistiin. Jos välimuisti on tyhjä, resolveri käyttää vihjetiedostoa, jonne juurinimipalvelimet on merkitty, ja ryhtyy sen kautta täyttämään välimuistiaan.
Resolveri ei saa pitää välimuistissaan tietoja kauempaa kuin nimipalveluun on määritelty. Välimuistissapitämisaikaa (Time to Live eli TTL) säätelevät autoritääristen nimipalvelimien (katso alempana) ylläpitäjät. Käytössä olevan resolverin olisi syytä olla verkossa mahdollisimman lähellä ja tehokkaalla koneella, jotta nimipalvelun käyttötuntuma olisi nopea.
Resolverin tulisi vastata ainoastaan sen organisaation kyselyihin jonka käytössä kone on.
Autoritääriset nimipalvelimet
Autoritääriset nimipalvelimet vastaavat resolvereiden tekemiin kyselyihin. Verkkotunnuksen suhteen vähemmän merkitsevät nimipalvelimet kuten juurinimipalvelimet eivät tiedä lopullista vastausta, mutta tietävät millä nimipalvelimilla enemmän merkitsevä verkkotunnus sijaitsee. Tämä synnyttää rekursion.
Juuri- ja TLD-nimipalvelimia ylläpidetään ammattimaisesti ja ne on hajautettu Jokulähetys (anycast) -tekniikalla. Nimipalvelusisällön TLD-nimipalvelimet saavat verkkotunnusrekisteristä. Kolmannen tason verkkotunnuksille, kuten example.com, auktoritatiiviset nimipalvelimet määrittelee verkkotunnuksen rekisteröijä. Kolmannen tason autoritääriset nimipalvelimet voivat olla enemmän tai vähemmän ammatillisesti ylläpidettyjä.
Jokaisella verkkotunnuksella tulisi olla vähintään kaksi autoritääristä nimipalvelinosoitetta. Osoitteita voi olla enemmän kuin kaksi, ja niitä voi hajauttaa fyysisesti useisiin paikkoihin Jokulähetyksen tai kuormantasaajan avulla. Yhden autoritäärisistä nimipalvelimista täytyy olla master, joka jakaa muille verkkotunnuksesta kopion. Kopioita vastaanottavien koneiden nimi on slave. Verkkotunnuksen kopion siirtymistä masterilta slavelle kutsutaan nimellä zone transfer, joka on tavanomaisesti rajoitettu ainoastaan koneille, jotka ovat nimipalvelimen pääsylistalla tai pitävät hallussaan TSIG-avainta.
Autoritäärisille nimipalvelimille voidaan tehdä eri näkymiä (view) eri verkko-osoitteista, tai osoiteavaruuksista, tuleville kyselyille. Näkymien avulla nimipalvelun ylläpitäjä voi joustavasti ohjailla liikennettä. Ellei näkymien käytön kanssa ole varuillaan niillä voi aiheuttaa outoja ongelmia.
Autoritääristen nimipalvelimien on vastattava kaikkialta Internetistä tuleviin kyselyihin.
Tietueet
Nimipalvelun sisältötieto kulkee tietueiden välityksellä. Nimipalvelun kannalta verkkotunnus on tietue siinä missä nimi-ip-pari. Yleisimmin tarvittuja tietueita ovat:
Tietueissa sallittuja merkkejä ovat kirjaimet, numerot ja yhdysviiva. Pienet sekä isot kirjaimet tarkoittavat samaa ja muut merkit eivät ole sallittuja. Poikkeuksen muodostaa NAPTR-tietue, jossa on sallittu alaviiva ja tietuesisällössä säännölliset lausekkeet. Toinen poikkeus on SRV-tietue, jossa on sallittu alaviivan käyttö.
Seuraavat tietueet ovat verrattaen uusia:
Resolveri voi tehdä myös ANY-kyselyn, joka ei ole varsinaisesti tietue. Tehtäessä ANY-kysely vastaus sisältää kaikki tietueet jotka liittyvät nimeen. Vastaavasti autoritäärisille nimipalvelimille voidaan määritellä tähtitietue (wildcard), joka muuntaa verkkotunnuksen määrittelemättömät nimet vastaukseksi joka tähtitietueeseen on määritelty. Kolmas yleisesti tiedossa oleva melkein tietue, on SPF (Sender Policy Framework) joka määritellään TXT-tietueen sisällöksi.
Suojaaminen
DNS-tietojen varmistamiseen ja suojaamiseen väärentämisen estämiseksi on kehitetty tekniikoita kuten DNSSEC ja DNS over TLS, joista jälkimmäinen käyttää TLS-kerrosta.
Selinárin luostari
Selinárin Pyhän Georgioksen luostari on ortodoksinen luostari Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee Ágios Nikólaoksen kunnassa lähellä Vrachásin kylää. Luostari on omistettu Pyhälle Georgiokselle (Ágios Geórgios).
pienoiskuva|vasen|Luostarin kirkko. Selinárin luostari on nykyisellään suhteellisen uusi ja perustettu 1900-luvun alussa. Paikalla on kuitenkin ilmeisesti ollut luostari jo Kreetan toisella bysanttilaisella kaudella (961–1205) ja tämän jälkeen pieni 1500-luvulla rakennettu kirkko. Kerrotaan, että sen perusti Ródokselta turkkilaisvalloitusta Kreetalle paennut munkki Nikolaos löydettyään paikalta Pyhän Georgioksen ikonin.
Vuoden 2011 väestönlaskennassa luostarille kirjattiin viisi asukasta.
Veera Kivirinta
Veera Kivirinta (s. 1995) on suomalainen arvokisauimari. Hän on keskittynyt erityisesti rintauintiin ja sijoittunut EM-kilpailuissa parhaimmillaan viidenneksi.
Arvokilpailut
Kivirinta kilpaili MM-kilpailuissa ensimmäisen kerran Barcelonassa 2013 ja sijoittui 50 metrin rintauinnin alkuerissä 22:nneksi. Samana vuonna lyhyen radan EM-kilpailuissa Herningissä hän oli 100 metrin rintauinnissa 30:s ja tuli hylätyksi 50 metrin rintauinnin alkuerissä. Pitkän radan EM-kilpailuissa 2014 Berliinissä hän oli 50 metrin rintauinnin välierissä 13:s ja 100 metrin alkuerissä 35:s. Vuonna 2015 hän sijoittui Kazanissa pitkän radan MM-kilpailuissa 50 metrin rintauinnissa 26:nneksi. Samana vuonna lyhyen radan EM-kilpailuissa Netanyassa hän sijoittui 50 metrin rintauinnin välierissä 13:nneksi ja 100 metrin alkuerissä 26:nneksi.
Vuonna 2016 Kivirinta ylsi ensi kertaa arvokisojen loppukilpailuun ja sijoittui Lontoossa pitkän radan EM-kilpailuissa 50 metrin rintauinnissa viidenneksi. Tuplamatkalla hän oli alkuerissä 37:s. Vuonna 2017 hän sijoittui Budapestin MM-kilpailuissa 50 metrin rintauinnin välierissä 14:nneksi. Samana vuonna lyhyen radan EM-kilpailuissa Kööpenhaminassa hän oli 50 metrin rintauinnin alkuerissä viidenneksi nopein, mutta koska kaksi suomalaista, Ida Hulkko ja Jenna Laukkanen, olivat häntä nopeampia, hän ei päässyt maakiintiön vuoksi jatkoon. Hän sijoittui 100 metrin sekauinnissa 25:nneksi ja 100 metrin rintauinnissa 27:nneksi sekä kuului Suomen 4 × 50 metrin sekauintiviestijoukkueeseen, joka sijoittui loppukilpailussa kahdeksanneksi.
Pitkän radan EM-kilpailuissa 2018 Glasgow'ssa Kivirinta sijoittui 50 metrin rintauinnin alkuerissä 13:nneksi mutta jäi jälleen maakiintiön vuoksi välierien ulkopuolelle. Hän jäi alkueriin myös 100 metrin rintauinnissa, jossa hän sijoittui 47:nneksi, ja 50 metrin vapaauinnissa, jossa hän oli 49:s. Kivirinta palasi Glasgow'hun joulukuussa 2019 lyhyen radan EM-kilpailuissa, joissa 50 metrin rintauinnin alkuerien 11. sija tiesi kolmannen kerran karsiutumista jatkosta maakiintiön vuoksi Laukkasen ja Hulkon oltua jälleen nopeampia. Loppukilpailuun hän ylsi 4 × 50 metrin sekauintiviestissä, jossa Suomen joukkue sijoittui seitsemänneksi. Lisäksi hän sijoittui 12:nneksi 4 × 50 metrin vapaauintiviestissä, 29:nneksi 50 metrin perhosuinnissa, 31:nneksi 100 metrin rintauinnissa ja 39:nneksi 100 metrin sekauinnissa.
Pitkän radan EM-kilpailuissa 2021 Budapestissa Kivirinta sijoittui 50 metrin rintauinnissa seitsemänneksi parannettuaan jo välierissä ennätystään aikaan 30,76 ja loppukilpailussa vielä aikaan 30,72.
Muuta
Kivirinta edusti aiemmin Oulun Uintia ja hänen valmentajanaan toimi Tommi Pulkkinen. Hän muutti vuonna 2020 Tampereelle, ja siirtyi edustamaan Tampereen Työväen Uimareita. Valmentajaksi tuli Jere Jännes. Syksyllä 2022 hän muutti Helsinkiin ja valmentajaksi tuli Matti Mäki.
Kivirinta opiskelee poliisiksi.
Ennätykset
Lähde:
Champagnen Adèle
Champagnen Adèle (1145–1206) oli Champagnen kreivin tytär, josta tuli Ranskan kuningatar,  Ludvig VII:n kolmas puoliso ja Filip II:n äiti.
Adèle kihlattiin viisitoistavuotiaana Ludvigille, jonka kaksi ensimmäistä vaimoa olivat synnyttäneet vain tyttäriä. Viisi vuotta myöhemmin, vuonna 1165, Adèle synnytti poikalapsen, mikä turvasi Kapetingien hallitsijasuvun mieslinjan jatkumisen. Lapsen nimeksi tuli Filip Augustus, ja hän sai heti syntymänsä jälkeen lisänimen Dieudonné (Jumalan antama). Adèle ei puuttunut hallintoon puolisonsa eläessä, mutta Ludvigin kuoltua vuonna 1180 Adèle piti kuningattaren tittelin ja toimi alaikäisen poikansa sijaishallitsijana. Filipin tultua täysi-ikäiseksi Adèlen valta väheni, mutta kun Filip oli Kolmannella ristiretkellä 1190–1191 Rikhard Leijonamielen kanssa, hän nimitti Adèlen jälleen sijaishallitsijaksi. Filipin palattua Ranskaan Adèle vetäytyi politiikasta.
Palestiinalaiset
Palestiinalaiset ovat eri heimoryhmistä koostuvia arabeja, joiden identiteetti syntyi 1900-luvun alussa perustetun ja Britannian hallitseman Palestiinan mandaattialueen (1920-1948) pohjalle. Varsinaisesti "palestiinalaisuuden" identiteetti kehittyi ja kehitettiin osana alueen hallinnasta käytyä taistelua arabien ja juutalaisten välillä. Palestiinan vapautusrintaman (PLO) peruskirjassa vuonna 1964 palestiinalaiseksi määritellään arabi, joka oli asunut pysyvästi Palestiinassa vähintään vuoteen 1947 asti. Palestiinalaisia olivat myös arabimiehen jälkeläiset.
1900-luvun alussa Jordan-joen ja Välimeren välinen alue kuului Osmanien valtakunnan Syyrian provinssiin. Siellä asui noin 180 000 henkilöä, joista noin 140 000 oli muita kuin juutalaisia. Juutalaiset kutsuivat itseään palestiinalaisiksi, kun taas muista käytettiin sellaisia nimiä kuin "fellah", "beduiini" tai "muslimi". Palestiinassa asuvat arabit pitivät itseään "syyrialaisina".
Israelin itsenäistyminen vuonna 1948 aloitti arabien laajan pakolaisuuden. Vuonna 1993 Israel ja PLO sopivat palestiinalaisten itsehallinnosta, mistä PLO alkoi vuonna 2013 käyttää nimeä "Palestiinan valtio".
Palestiinalaishallinnon oman ilmoituksen mukaan Palestiinan arabeja oli vuonna 2018 yli 13 miljoonaa. Heistä 4,9 miljoonaa asui Gazassa tai Länsirannalla, 1,6 miljoonaa Israelissa, 5,9 miljoonaa arabimaissa ja 0,7 miljoonaa muualla. YK:n pakolaisjärjestö UNRWA:n rekisteröimiä Palestiinan pakolaisia oli vuonna 2021 yhteensä 5,7 miljoonaa.
Palestiinalaiset puhuvat etupäässä arabiaa, ja valtaosa heistä on sunnimuslimeja. Kristittyjä on 3–6 prosenttia. Lisäksi pieni vähemmistö on druuseja.
Palestiinalaisuuden synty
Nimen "Palestiina" ottivat käyttöön antiikin roomalaiset toisella sataluvulla, kun he  ajoivat kapinoivan juutalaisväestön maanpakoon ja nimesivät Jordan-joen ja Välimeren välisen alueen Palestiinaksi Vanhassa Testamentissa mainittujen filistealaisten mukaan. Itä-Rooman valtakunta menetti alueen arabeille 600-luvulle, ja tämän jälkeen se kuului Lähi-idän eri valtioille. 1500-luvulla sen hallinta siirtyi turkkilaiselle Osmanien valtakunnalle, jonka Syyrian provinssiin nykyinen Israel, Gaza ja Länsiranta kuuluivat.
Palestiinan syntyyn 1900-luvulla omaksi alueekseen vaikutti 1800-luvulla alkanut sionistinen liike, joka pyrki perustamaan juutalaisvaltion Raamatussa mainittuun Kanaaninmaahan. Juutalaisten "Palestiinaksi" kutsumalle alueelle alkoi 1880-luvulta alkaen muuttaa juutalaisia siirtolaisia, ja harvaan asuttu alue alkoi saada lisää väestöä. Juutalaisten määrä kasvoi 1940-luvulle tultaessa muutamasta kymmenestä tuhannesta yli puoleen miljoonaan. Euroopasta muuttaneiden juutalaisten tuoma vauraus alkoi vetää puoleensa myös arabeja koko Lähi-idän alueelta. 1900-luvun alun vajaasta 140 000:sta arabien määrä kasvoi lähes puoleen miljoonaan vuonna 1922 ja 1,3 miljoonaan vuonna 1947.
Sionistijohtajat odottivat aluksi, että juutalaiset ja arabit eläisivät alueella rauhallisesti rinnatusten. Esimerkkinä viitattiin Suomeen, missä kielivähemmistöt asuivat sopuisasti. Palestiinassa sopua alkoi rikkoa nouseva arabinationalismi, joka vuoden 1908 nuorturkkilaisen vallankumouksen myötä alkoi saada kaikupohjaa muuallakin. Juutalaisten laaja maahanmuutto oli perin juurin mullistamassa perinteistä yhteiskuntaa. Palestiinassa maanomistus oli keskittynyt suurmaanomistajlle, "efendeille", jotka olivat vuokranneet maansa. Omistajat alkoivat hintojen nousun takia myydä maitaan Euroopasta tulleille juutalaisille, jotka irtisanoivat entisten vuokraviljelijöiden sopimukset. Juutalaiset maahanmuuttajat alettiin siksi kokea maanvaltaajina. Hyvän hintatason vuoksi silti jopa arabien kansallisessa liikkeessä olleet myivät omistuksiaan tulokkaille.
Palestiinalaiselle kansallisuustunteelle sekä arabien että juutalaisten keskuudessa loi maantieteellisen kehyksen Palestiinan rajaaminen omaksi hallinnolliseksi kokonaisuudeksi. "Palestiina" rajoineen syntyi Remon konferenssissa vuonna 1920, kun se ensin erotettiin Syyriasta, ja kun Jordan-joen itäpuoli irrotettiin Transjordaniaksi, joka suljettiin juutalaisten siirtolaisuudelta. Englannin mandaattihallinto alkoi myös jakaa Palestiinan "kansalaisuutta" merkitseviä henkilökortteja. Vaikka juutalainen itsehallinto alkoi nyt kehittyä ja luoda pohjaa myöhemmälle itsenäiselle valtiolle, arabien puolella vastaavaa kehitystä ei vielä tapahtunut.
Arabien identiteetti nimenomaan "palestiinalaisina" alkoi syntyä ristiriidasta kasvavan juutalaisväestön kanssa väestön alkaessa vaihtua paikoitellen jopa juutalaisenemmistöiseksi. Brittihallinto oli Palestiinan mandaattialueen perustamisen jälkeen 1921 nimittänyt koko Palestiinan muslimiväestön johtoon mufti Amin al-Husseinin. Hannu Juusolan mukaan al-Husseini oli sionismin väkevä vastustaja. Robert Spencerin mukaan Al-Husseini oli mennyt vielä pidemmälle ja aloittanut vuonna 1919 väkivaltaan johtaneen kampanjoinnin juutalaisia vastaan.
1920- ja 1930-luvun väkivaltaiset levottomuudet kärjistyivät vuonna 1936 arabikapinaksi, joka suuntautui myös brittien mandaattihallintoa vastaan. Vuonna 1947 puhkesi sisällissota, joka vuonna 1948 laajeni Israelin itsenäisyyssodaksi arabimaiden hyökättyä itsenäiseksi julistautunutta Israelia vastaan. Itsenäisyyttä seurasivat vielä kuuden päivän sota vuonna 1967 ja Jom kippur-sota vuonna 1973. Sotien yhteydessä osa Israelin alueen arabiväestöstä pakeni tai karkotettiin, mikä synnytti nykyaikaan jatkuneen pakolaisongelman.
Alkuun Palestiinan arabit eivät tavoitelleet itsenäistä palestiinalaisvaltiota. Vuonna 1919 Jerusalemissa järjestetyssä Palestiina-arabikongressissa Palestiinan alueen haluttiin ennemminkin kuuluvan suur-Syyriaan ja ilmoitettiin sen olevan osa "arabi-Syyriaa, josta se ei ole koskaan ollut irrallaan". Palestiinalaisten kansallinen organisoituminen alkoi vuonna 1959, jolloin perustettiin sotilaallinen ja poliittinen järjestö Fatah (suom. "voitto"). Vuonna 1964 perustettiin Palestiinan vapautusjärjestö PLO, jonka peruskirjan ensimmäinen artikla kuului: "Palestiina on Palestiinan arabien kotimaa ja kiinteä osa suurta arabien kotimaata, ja palestiinalaiset ovat osa arabikansaa."
Vielä perustamisjulistuksessa PLO oli yleisarabistinen järjestö, mutta myöhemmin arabiväestön oikeutta omaan Palestiinan valtioon on pohjustettu luomalla uutta kansallista identiteettiä, "palestiinalaisuutta". Palestiinan lipuksi valittiin lyhytikäiseksi jääneen Arabifederaation (1958) lippu vuonna 1964. Palestiinalaishallinnon johtaja Jasser Arafat oli syntynyt Kairossa, mutta hänestä tehtiin syntymäpaikka muuttamalla gazalainen. Palestiinalaisuuden symboleihin kuuluu myös "palestiinalaishuivi", jonka Jasser Arafat teki tunnetuksi.
Palestiinan pakolaisuus
Palestiinalaisten pakolaisuus syntyi Israelin itsenäisyyssodan ja sitä edeltäneen sisällissodan vuosina 1946-1948, jolloin YK:n arvion mukaan noin 700 000 arabia eli noin puolet kaikista pakeni tai karkotettiin itsenäiseksi julistautuneen Israelin valtaamalta alueelta. Pakolaisten lukumäärä kasvoi kuuden päivän sodan aikana vuonna 1967. Arviolta 200 000 tai 250 000 arabia Israelin miehittämiltä alueilta Gazasta, Länsirannalta, Itä-Jerusalemista ja Golanilta pakeni tai karkotettiin sodan aikana arabimaihin. Osa lähteneistä on palannut sotien jälkeen takaisin ja saanut Israelin kansalaisuuden. Israel on kuitenkin suostunut ottamaan vastaan vain pienen osan paluuseen halukkaista.
UNRWA eli YK:n pakolaisjärjestö palestiinalaisille arvioi, että vuonna 2021 palestiinalaispakolaisia on 5,7 miljoonaa, ja määrä on edelleen kasvussa Pakolaisten määrän kasvu johtuu UNRWA:n pakolaismääritelmästä, jota on laajennettu. UNRWA hyväksyi aluksi Palestiinan pakolaiseksi henkilön, "jonka normaali asuinpaikka oli Palestiina aikavälillä 1.6.1946 - 15.5.1948, ja joka menetti sekä kotinsa että toimeentulonsa vuoden 1948 konfliktin seurauksena." Myöhemmin UNRWA laajensi määritelmää Palestiinan vapautusrintama PLO:n peruskirjan mukaisesti siten, että pakolaisasema koskee myös miespuolisten Palestiinan pakolaisten jälkeläisiä, mukaan lukien adoptoidut lapset. Määritelmä poikkeaa YK:n pakolaisjärjestön UNHCR soveltamasta yleisestä määritelmästä.
Kolmannes pakolaisista asuu Länsirannalla ja Gazassa. Alle kolmannes asuu Jordaniassa, 17 % Syyriassa ja Libanonissa ja loput 15 % muissa arabimaissa tai lännessä. Noin miljoonalla Palestiinan pakolaisella ei ole muuta henkilöllisyyspaperia kuin YK:n Palestiinan pakolaisjärjestön myöntämä henkilökortti.
Genetiikka
Joissakin tutkimuksissa on havaittu palestiinalaisilla arabeilla olevan geneettinen yhteys useimpiin nykyjuutalaisiin. On ehdotettu, että palestiinalaisilla ja juutalaisilla olisi yhteinen alkuperä Kanaaninmaan historiallisessa väestössä. Geneettinen yhteys on havaittu myös muihin Levantin väestöihin, kuten libanonilaisiin.
2004 julkaistussa geenitutkimuksessa testattujen palestiinalaisten tulokset erottuivat aiempien tutkimusten tuloksista, mikä tutkijaryhmän mukaan kertoo, ettei palestiinalaisilla ole vain yhtä homogeenistä alkuperää. Joissakin tutkimuksissa on ehdotettu, että Arabian niemimaalta tullut väestö olisi vaikuttanut merkittävästi palestiinalaisten geeneihin.
2003 julkaistun tutkimuksen mukaan palestiinalaisten äitilinjoissa esiintyy jonkin verran vaikutteita Saharan eteläpuolisesta Afrikasta muiden arabiväestöjen tavoin, mikä on todennäköisesti seurausta arabien harjoittamasta orjakaupasta.
Bernice Falk Haydu
Bernice S. ”Bee” Falk Haydu (15. joulukuuta 1920 Montclair, New Jersey, Yhdysvallat – 30. tammikuuta 2021) oli yhdysvaltalainen lentäjä. Hän kuului toisen maailmansodan aikana Women Airforce Service Pilots -järjestöön (WASP), joka lensi Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien lentokoneita muissa kuin taistelutehtävissä. Sodan jälkeen hän jatkoi aktiivisesti ilmailun parissa toimimista ja oli muun muassa WASP:n veteraanijärjestön puheenjohtajana ajamassa sotaveteraanin statuksen myöntämistä WASP:n jäsenille.
Varhaiset vuodet
Bernice Falk Haydu syntyi 15. joulukuuta 1920 Montclairissa, New Jerseyssä, kaksilapsisen perheen nuorimmaisena. Koska perheellä oli varaa vain toisen lapsen koulutukseen, Haydun veli Lloyd lähetettiin opiskelemaan, kun taas Haydu työskenteli sihteerinä. Lloydin liityttyä armeijan ilmavoimiin myös Haydu kiinnostui lentämisestä ja ilmoittautui Newark College of Engineeringiin, jossa hän opiskeli viikonloppuisin ilmailua rahoittaen opinnot sihteerin palkallaan.
Ilmailu-ura
WASP-ohjelma lakkautettiin joulukuussa 1944. Monen muun WASP:n entisen jäsenen tavoin myös Haydu etsi sodan jälkeen töitä ilmailualalta. Hän kirjoitti lentoyhtiöille ja lentokonevalmistajille etsien töitä lentäjänä, mutta vailla menestystä. Sen sijaan hän kouluttautui lennonopettajaksi, teki ohella töitä siirtolentäjänä ja lensi muun muassa osana komediashow’ta. Myöhemmin hän avasi Cessna-myyntiliikkeen ja perusti lentokoulun muiden veteraanien kanssa. Vuonna 1951 hän meni naimisiin lentäjä John Haydun kanssa, ja he saivat kolme lasta. Vuosina 1975–1978 Haydu oli WASP:n veteraanijärjestön, Order of the Fifinellan, puheenjohtajana. Kautensa aikana hän ajoi aktiivisesti sotaveteraanin statuksen myöntämistä WASP:n lentäjille, joka toteutui vuonna 1977. Vuonna 1978 Haydu perusti yhdessä Sara Payne Haydenin kanssa voittoa tavoittelemattoman järjestön naisille, jotka ovat ollet tekemisissä sotilasilmailun kanssa. Women Military Aviators -järjestöön kuului aluksi yhdeksän jäsentä, mutta myöhemmin jäsenistö kasvoi yli 800 henkeen.
Viimeiset vuodet ja tunnustukset
pienoiskuva|Kongressin kultamitalin allekirjoitustilaisuus vuonna 2009. Haydu kuvan vasemmassa laidassa eturivissä. Haydu jäi leskeksi vuonna 2001 ja vietti viimeiset vuotensa Etelä-Floridassa. Hän julkaisi vuonna 2003 muistelmateoksen Letters Home 1944–1945: Women Airforce Service Pilots, World War II. Presidentti Barack Obama myönsi vuonna 2009 WASP:n jäsenille Kongressin kultamitalin. Valkoisessa talossa järjestetyssä tilaisuudessa, jossa Obama allekirjoitti kultamitalin myöntävän lain, oli paikalla kolme WASP:n entistä jäsentä: Haydu, Elaine Danforth Harmon ja Lorraine H. Rodgers.
WASP:lle myönnetyn Kongressin kultamitalin lisäksi Haydu on nimetty New Jerseyn ilmailun kunniagalleriaan sekä Women in Aviation International -järjestön pioneerien kunniagalleriaan. Hän on saanut Yhdysvaltain ilmailuhallinnon Wright Brothers Master Pilot -palkinnon ja National WWII Museum -museon hopeisen palvelusmitalin. New Jerseyssä Teterboron lentoasemalla sijaitsevassa ilmailun kunniagalleriassa ja museossa on hänelle omistettu muistolaatta, ja hänen alkuperäinen WASP:n univormunsa on näytillä National Air and Space Museum -museossa Washington D.C.:ssä. Vaughn College of Aeronautics and Technology myönsi hänelle kunniatohtorin arvonimen vuonna 2015.
Haydu täytti sata vuotta 15. joulukuuta 2020 ja kuoli 30. tammikuuta 2021.
Death metal
Ominaispiirteet
Death metalin laulu on yleensä karkeaa. Tyypillisesti ilmaisu on korisevaa murinaa tai joskus kirkunaa tai muuta epätavallista tyyliä. Syvää ja hyökkäävää laulutyyliä korostavat voimakkaat, mataliksi viritetyt särökitarat. Rumpujensoitto on nopeaa, ja siinä hyödynnetään tekniikoita kuten tuplabasaria, blast beatia ja synkooppia. Usein vaihtuvat nopeudet ja tahtilajit ovat myös tyypillisiä.
Death metalissa hylättiin suurieleinen lavaesiintyminen, jota tavattiin muissa metallityyleissä paitsi thrashissa. Death metal -muusikot pukeutuvat yleensä arkisiin revittyihin farkkuihin ja nahkatakkeihin. Tästä poikkeutena toimii kuitenkin Deiciden Glen Benton, joka poltti ylöslaisen ristin otsaansa ja käytti haarniskaa lavalla. Morbid Angel taas tunnetaan uusfasistisesta ulkonäöstään. Deathmetallissa myös nopeat kitarariffit ja soolot ovat yleisiä. Kitarariffit ovat yleensä monimutkaisia
Alkuperä
Thrash metal alkoi kehittyä nopeasti ja synnytti muita exteme metal -lajeja. Allmusicin mukaan Slayerin Reign in Blood "vaikutti koko death metal -lajin syntyyn Yhdysvalloissa." Death metal syntyi thrash metalista, hc punkista ja useista muista rankemman musiikin tyylisuunnista. Tyylisuunnan tarkkaa syntymähetkeä ja -paikkaa on vaikea osoittaa. Osasyynä tähän olivat ennestäänkin epäselvät genrerajat sekä kansainvälinen kasettivaihto eli "treidaus", jonka johdosta eri musiikilliset vaikutukset siirtyivät nopeasti Euroopasta Yhdysvaltoihin.
NWOBHM-yhtye Venom oli yksi merkittävä tyylilajin vaikuttaja. Näiltä yhtyeiltä death metal -suuntaus otti rienaavia ja pirullisia vaikutteita. Suuntauksen nimi on ilmeisesti peräisin kappaleesta "Death Metal", joka on Possessed-yhtyeen albumilta Seven Churches (1985). Death metal hyödynsi sekä thrashin että hardcore punkin nopeutta ja hyökkäävyyttä. Nämä ainekset sitten yhdistettiin sanoituksiin, jotka saivat innoitusta slasher-elokuvien väkivallasta ja okkultismista. left|upright|thumb|[[Chuck Schuldineria (Death) on usein kutsuttu "death metalin isäksi". ]]Vaikka Death ei varsinaisesti ollut ensimmäinen levyttänyt death metal -yhtye, Chuck Schuldinerin luotsaamaa yhtyettä pidetään yleisesti yhtenä tyylilajin tärkeimmistä pioneereista ja merkittävimmistä suunnannäyttäjistä. Schuldinerin johdolla Death teki ensimmäiset death metal -demonsa nimellä Mantas jo vuonna 1983, mutta esikoisalbumi Scream Bloody Gore (1987) sekä sitä seurannut Leprosy (1988) ovat ns. klassista death metalia.
Tampan kaupungissa Floridan osavaltiossa tuottaja Scott Burnsin luotsaamalla Morrisound-studiolla syntyi 1980-luvun puolivälin jälkeen floridalainen death metal -soundi, joka tarttui monen aikalaisyhtyeen albumeille. Muun muassa Atheist, Death, Deicide, Morbid Angel ja Obituary löysivät Tampasta henkisen kotipaikan 1980-luvun loppuun mennessä – Buffalon liepeillä aluksi vaikuttanut Cannibal Corpse niinkin myöhään kuin vuonna 1990. Vaikka kaupungissa ei varsinaisesti ollutkaan aktiivista metallimusiikin yhteisöä, kuten thrash metalilla oli San Franciscossa tai grindcorella Englannissa, yhteinen nimittäjä kaikille yhtyeille oli Morrisound.
Myös Napalm Deathon tehnyt asemansa death metalin kehityksessä, vaikka yhtye on varsinaisesti grindcoren kehittäjä, ei death metallin.Musiikkityylien yhtymäkohdista huolimatta äärimmäisen nopeatempoinen ja atonaalisia piirteitä sisältävä grindcore perustuu metallimusiikin ja hardcore punkin sekoitukselle, kun taas raskassoutuisempi ja selkeitä melodiakulkuja sisältävä death metal pohjautuu perinteiseen metallimusiikkiin. Napalm Death ryhtyi demoaikojensa ja kahden ensimmäisen grindcore-julkaisunsa jälkeen soittamaan death metalia, samoin teki toinen goregrind-pioneeri Carcass.
Yhdysvaltojen lisäksi death metal rantautui myös Eurooppaan, ja varsinkin Ruotsissa death metal juurtui nopeasti: 1980-luvun lopulla perustetut Nihilist (myöhemmin Entombed), Grave, Dismember sekä Unleashed loivat pohjan eurooppalaiselle ja skandinaaviselle death metalille. Nämä yhtyeet eivät kuitenkaan vielä soittaneet omaksi tyylisuunnakseen myöhemmin muotoutunutta melodista death metalia, vaan enimmäkseen yhdysvaltalais- ja englantilaisvaikutteista alkuperäistä death metalia. Yhtyeet loivat kuitenkin vankan pohjan vuosina 1995-2000 tapahtuneelle melodisen death metalin kehitykselle, kun erityisesti Ruotsissa death metalin varaan rakentunut kannattajakulttuuri juurtui Göteborgin ja Tukholman alueille. Melodisen death metalin tekivät suosituksi ruotsalaisyhtyeet In Flames, Dark Tranquillity ja At the Gates sekä suomalaisyhtyeet [[Children of Bodomin [[kalmahin [[Northerin.
Skandinaaviset death metal -piirit alkoivat myös kehittyä, ja uraauurtavia yhtyeitä olivat muiden muassa ruotsalaiset [[Entombedin] ja [[Dismemberin
Myöhemmät vaiheet
1990-luvun aikana death metalista itsestäänkin kehittyi vielä useita erilaisia tyylisuuntauksia, kuten niin sanottu melodeath tai melodinen death metal, jossa melodiat ja kitaraharmoniat näyttelevät suurempaa roolia kuin varsinaisessa death metalissa. Göteborg oli tämän tyylisuunnan merkittävin syntypaikka, ja myöhemmin koko alagenreä alettiinkin yleisesti kutsua Göteborg-metaliksi. Tätä tyylisuuntaa, joka varsinkin myöhemmin muuttui perinteisestä death metalista hyvin poikkeavaksi, ei nykyään enää pidetä käytännössä lainkaan death metalina suurien erojen vuoksi.
Myöhemmin ruotsalainen Tiamat, sveitsiläinen Samael ja kreikkalainen Rotting Christ yhdistivät taidemusiikkia sekä Pink Floyd -vaikutteita ja synnyttivät melodisesta death metalista eriytyneen sinfonisen black metal -suuntauksen. Suuntausta ei harrastajien mukaan tulisi kuitenkaan sekoittaa samaan aikaan syntyneeseen melodiseen black metal -suuntaukseen, joka myös yhdisti klassista musiikkia ja metalia. Sinfonista black metal -suuntausta onkin myöhemmin kutsuttu muun muassa dark metaliksi. Dark metal eroaa selkeimmin Black Metallista sanoituksissa. Lyriikka voi olla enemmän abstraktia ja tempo musiikissa voi olla hitaampaa
Death metal oli 1990-luvulla erityisen suosittua Skandinaviassa ja Etelä-Amerikassa. Skandinaavisesta death metalista kehittyi melodinen death metal -tyyli ja Yhdysvalloissa syntyi tekninen death metal, jota edustivat yhtyeet kuten Atheist ja Cynic. Ne kehittivät kitaransoiton nopeuden ja teknisyyden poikkeuksellisen taitaviksi.
Nykyään death metalia suositaan suurelta osin samoilla alueilla, mutta suosio myös muualla Euroopassa on lähtenyt hiljalleen kasvuun. Pohjois-Amerikasta on edelleen tullut jonkin verran brutaaleita death metal -yhtyeitä, mutta myös lukemattomia uudemman tyylisiä metalliyhtyeitä, jotka ovat yhdistelleet death metalia, black metalia, thrash metalia, nu-metalia, alternative metalia, melodista death metalia eli nk. Göteborg-metalia sekä hardcore punk -vaikutteita. Näitä yhtyeitä kutsutaan yleensä metalcoreksi.
Blackened death metal
Blackened death metal yhdistää death metalin raskauden ja kuolemaa käsittelevät sanoitukset black metalin synkeään tunnelmaan. Lajin tunnetuin edustaja on puolalainen Behemoth. Sotametalliksi kutsutaan erityisen nopeatempoista ja kaoottista black- ja death metalin suuntausta, jonka sanoitukset usein käsittelevät sodan ja ydintuhon kaltaisia aiheita. Lajityypin perustajina pidetään kanadalaisia Conqueroria ja Blasphemyä.
Brutaali death metal
Brutaali death metal painottaa hyökkäävyyttä, raskautta, nopeutta ja rytmistä monimutkaisuutta, kun taas perinteiselle metallimusiikille ominaisten melodian, sointivärin ja säkeistö-kertosäe-rakenteiden merkitys on vähäinen. Kitaralla soitetaan dempattuja voimasointuja ja yksinkertaisia riffejä, joissa saattaa olla vain yksi sointu. Rummut ovat vahvasti esillä ja laulu on matalaa, rytmikästä murinaa. Lajityypin edelläkävijä oli Cannibal Corpse.
Tekninen death metal
Tekninen death metal on kokeellisten sävellysten ja virtuoosimaisen soittotaidon leimaama tyylilaji, jossa suositaan nopeaa tempoa sekä monimutkaisia riffejä ja rytmejä. Lajityyppi sai alkunsa 1980-luvun lopulla, kun thrash metal -yhtyeet olivat vieneet metallimusiikin teknisen haastavuuden uudelle tasolle ja death metal -muusikot alkoivat tehdä samankaltaisia kokeiluja. Myöhemmin osa suuntauksen yhtyeistä alkoi ottaa vaikutteita myös fuusiojazzista ja lisätä kappaleisiin improvisaatiota.
Kansalaisvelvollisuus
Kansalaisvelvollisuudet ovat valtion kansalaisen velvollisuudet valtiota kohtaan.
Erityisesti kansalaisvelvollisuuksiin kuuluvat lainkuuliaisuus ja uskollisuus. Usein kansalaisvelvollisuuksilla tarkoitetaan erityisesti niitä velvollisuuksia, joita valtion alueella oleskelevalla ulkomaalaisella ei ole. Tällaisia ovat muun muassa asevelvollisuus ja velvollisuus ottaa vastaan julkisia tehtäviä. Kansalaisvelvollisuuksia ovat myös vero-, oppi- ja työvelvollisuus.
Ensiyön oikeus
Ensiyön oikeus on keskiaikaisen feodaaliherran väitetty oikeus viedä alamaistensa nuorten naisten neitsyys. Ensiyön oikeus lienee uudella ajalla keksitty myytti.
Myös ranskankielistä ilmausta droit de seigneur ("herran tai isännän oikeus") käytetään englanninkielisissä yhteyksissä ensiyön oikeudesta, mutta se tarkoittaa oikeastaan koko joukkoa maanomistajan oikeuksia, muun muassa veronkanto- ja metsästysoikeutta.
Avitus
thumb|300px|Avitus. Marcus Maecilius Flavius Eparchius Avitus (noin 395 – 456) oli Länsi-Rooman keisari 455–456. Keisari Petronius Maximus teki Avituksesta valtakunnan korkeimman sotilaskomentajan, magister militumin. Avitus lähetettiin neuvottelemaan visigoottien Teoderik II:n kanssa. Maximus kuoli pian tämän jälkeen vandaalien hyökkäyksen yhteydessä sattuneen sekasorron aikana. Teoderik suostutteli Avituksen julistamaan itsensä keisariksi. 9. heinäkuuta 455 Avituksen sotilaat julistivat hänet keisariksi. Hän saapui Roomaan syyskuussa.
Ensiyön oikeus
Historiallinen tausta
Vaikka seksuaalista hyväksikäyttöä on keskiajalla varmasti tapahtunut niin kuin muinakin aikakausina, eivät tutkijat ole löytäneet arkistoista todisteita ensiyön oikeuden olemassaolosta millään puolella Eurooppaa keskiajalla. Ensimmäisen kerran ensiyön oikeus mainitaan Hector Boecen vuonna 1527 julkaisemassa teoksessa "Skottien kansan historia", jossa hän väittää tämän oikeuden tulleen lakkautetuksi Skotlannissa 1000-luvulla. Boecen teoksessa on kuitenkin muitakin keksittyjä osia, joten voidaan olettaa tämänkin olevan mielikuvituksen tuotetta, koska muita todisteita ei ole tosiaan löydetty. Tarina kuitenkin vetosi lukijoihin ja alkoi elää omaa elämäänsä. Figaron häät -näytelmän ja Mozartin oopperan kautta se on tullut sittemmin tunnetuksi yhä uusille yleisöille.
Kukonjärvi (Virrat)
Kukonjärvi on Pirkanmaalla Virroilla Jouttikylän lähellä sijaitseva järvi.
Avitus
Kansa ei koskaan kunnolla hyväksynyt Avituksen hallintoa. Hänen epäonnistui torjua vandaalit vuonna 456, ja lopulta vandaalit alkoivat piirittää Roomaa. Nälänhädän ja rahapulan seurauksena Avituksen oli sulatettava kaupungin pronssipatsaita pystyäkseen maksamaan goottisotilailleen. Ricimer ja Majorianus käyttivät tätä hyväkseen ja aloittivat kapinan, jonka jälkeen Avituksen oli paettava Arlesiin. Hän yritti saada Teoderikin puolelleen, mutta tämä oli Espanjassa sotimassa. Avitus sai kuitenkin haalittua kasaan jonkinlaisen armeijan, jonka avulla hän yritti hyökätä Italiaan. Hänet kukistettiin Placentian lähettyvillä.
Ensiyön oikeus
Historiallinen tausta
Eräissä feodaalijärjestelmissä oli käytäntönä culagium: naimisiinmenoa varten talonpojan oli hankittava lupa paikalliselta maanomistajalta, mihin usein liittyi maksu. Myös kirkolliset viranomaiset ovat joskus vaatineet maksun, ennen kuin aviomiehellä oli lupa olla sukupuoliyhteydessä vaimonsa kanssa. Ensiyön oikeutta kuitenkaan tuskin on ollut olemassa. Kuvitelma tästä oikeudesta lienee edellä mainittuihin tapoihin perustuva väärinkäsitys.
Kukonjärvi (Virrat)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,8 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.