cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Värimaratti
Värimaratti (Asperula tinctoria) on monivuotinen Euroopassa ja Siperiassa tavattava matarakasvi. Suomessa laji on hyvin harvinainen ja rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|250px|Värimaratin kukkia. thumb|vasen|250px|Värimaratin hedelmiä.
Värimaratti on ruohovartinen, 25–45 senttimetriä korkeaksi kasvava kasvi. Hento ja kalju varsi on voimakkaasti pystyhaarainen. Varren tyvi ja kasvin juurakko ovat kellanpunaisia. Lehdet ovat kapeita, ehytlaitaisia ja kasvavat säteittäisesti, 4–6 kussakin kiehkurassa. Pienet valkoiset kukat kasvavat sarjoina varsien päissä. Värimaratti kukkii heinäkuussa. Värimaratin kukkimattomat yksilöt muistuttavat paimenmataraa (Galium album).
Levinneisyys
Värimarattia tavataan Siperian länsiosista Ranskaan, Saksan koillisosiin ja Balkanille sekä Itämeren rannikon kalkkialueilla. Öölannissa, Gotlannissa ja Virossa värimaratti on yleinen. Suomessa värimaratin tiedetään esiintyvän alkuperäisenä vain kolmessa paikassa: Ahvenanmaan Hammarlandissa, Varsinais-Suomessa Dragsfjärdissä sekä Raumalla. Rauman esiintymä löydettiin vuonna 1916, jolloin laji tavattiin ensimmäisen kerran Suomessa.
Elinympäristö
Värimaratti on vaativa kasvupaikkansa suhteen. Suomessa laji kasvaa kalkkipitoisilla kalliokedoilla. Elintilan täytyy olla aukkoisa ja hyvin valoisa. Laji onkin riippuvainen kasvupaikkojen laidunnuksen jatkumisesta.
Käyttö
Värimaratin kellanpunaisesta juuresta saadaan purppuranpunaista väriä.
Regina Linnanheimo
Axa Regina Elisabeth Linnanheimo (vuoteen 1924 saakka Leino, vuodesta 1948 Mörner; ) oli suomalainen elo­kuva­näyttelijä ja -käsikirjoittaja. Elo­kuvauransa jälkeen hän toimi kääntäjänä.
Regina Linnan­heimo oli yksi suomalaisen elo­kuvan kulta­kauden tähdistä ja kuului niihin aikansa harvoihin elo­kuva­näyttelijöihin, joilta puuttui teatteri­tausta. Linnan­heimo erikoistui romanttis-historiallisiin puku- ja melo­draamoihin. Hänen tunnettuja elo­kuviaan ovat muun muassa epookki­romanssit Kaivopuiston kaunis Regina, Kulkurin valssi ja Katariina ja Munkkiniemen kreivi. Näyttelijän­työn ohella Linnan­heimo käsi­kirjoitti useita Teuvo Tulion elo­kuvia ja esiintyi myös niiden pää­osissa.
Linnan­heimo sai Jussi-palkinnon vuonna 1946 elo­kuvista Levoton veri ja Rakkauden risti. Hän lopetti elo­kuva­uransa vuonna 1956 ja työskenteli sen jälkeen kielen­kääntäjänä Yleisradiossa nimellä Regina Mörner. Luonteeltaan introvertti ja julkisuutta parhaansa mukaan vältellyt Linnan­heimo oli yleisön sekä lehdistön juorujen kohteena vielä pitkään tähti­aikansa jälkeen.
Lapsuus ja nuoruus
Regina Linnan­heimo syntyi seitsen­lapsisen perheen nuorimmaksi syys­kuussa 1915 Helsingin Ensi-sairaalassa. Hänen vanhempansa olivat kiinteistö­välittäjä ja liike­mies Johan Gustaf Leino (alk. Grön­roos) ja Aksa Johanna Grön­lund. Molemmat olivat alkujaan Turusta, ja he olivat avioituneet juhannuksena 1899. Reginalla oli neljä sisarta: Ragnhild, Ellen, Ester ja Rakel sekä kaksi veljeä, Eino Leinon mukaan nimetty Eino ja Reino. Eino kävi aikoinaan Suomen Näyttämöopiston, muttei omistautunut näyttelemiselle. Regina oli ilta­tähti: hänen kuusi sisarustaan olivat syntyneet melko lyhyin välein, kun taas Reginan syntyessä hänen vanhempansa olivat jo neli­kymmen­vuotiaita. Toiseksi nuorin eli Rakel oli Reginan syntyessä seitsemän­vuotias.
Leinon perhe oli muuttanut Turusta Helsinkiin vuonna 1911. Mukana seurasi Aksa Grön­lundin naimaton sisar Aina, josta tuli lapsille kuin toinen äiti. Perhe asui Helsingin kanta­kaupungissa, jossa Reginakin omaksui ruotsin toiseksi kielekseen. Jo lapsena ohi­kulkijat ihastelivat sini­silmäistä ja vaalea­hiuksista Reginaa. Hänen äiti­suhteensa oli läheinen läpi elämän. Kun häneltä toisen maailman­sodan vuosina kysyttiin, ketä hän eniten ihailee, vastaus tuli heti: ”Mammaa.” Lapsuuden kesät kuluivat Uuden­maan maa­seudulla. Sisällis­sota­vuonna 1918 Johan Leino oli hankkinut perheelleen kesä­paikan Pornaisten Lauk­koskelta. Hän löysi paikan paetessaan takaa-ajajia reellä yli Kotojärven. Korjausten jälkeen Leinojen kesä­asunnossa oli 24 huonetta. Heillä oli myös muutaman vuoden ajan Teri­joella täysi­hoitola Meri­harju, joka oli etenkin viipurilaisten näyttelijöiden suosima loma­paikka.
Miinoa
thumb|Miinoan kivi, kuva: I. K. Inha.
Miinoa on kylä Venäjän Karjalassa Miinoanjärven rannalla, Kuhmosta koilliseen, noin 10 kilometriä rajalta.
Regina Linnanheimo
Lapsuus ja nuoruus
Regina Leino aloitti koulu­tiensä seitsemän­vuotiaana Helsingin Saksalaisessa koulussa. Oppilaat tunsivat mannermaisen muodin ja musiikin viimeisimmät virtaukset. Vuonna 1924 Leinon perheen suku­nimi muutettiin Linnan­heimoksi. Teini-ikäisenä Regina Linnan­heimo kulutti tasku­rahansa elo­kuviin: hänen ihanteitaan olivat Greta Garbo ja Colleen Moore.
Alku
Linnan­heimon vanhin sisar Ragnhild kuoli marraskuussa 1931 keuhkokuumeeseen. Häneltä jäi Virosta adoptoitu tytär Liisa, joka siirtyi Linnan­heimon perheen hoiviin. Edellistalvena oli kuvattu Jääkärin morsianta, jossa Regina Linnan­heimo oli siskonsa Rakelin sijais­näyttelijänä mäen­lasku­kohtauksessa. Rakel oli jo aiemmin kuvannut kyseisen kohtauksen, mutta se jouduttiin uusimaan eikä Rakel ollut enää saatavilla. Aksa Linnan­heimo keksi, että Regina voisi tuurata siskoaan. Regina haettiin koulusta kesken oppitunnin kuvaus­paikalle Santahaminaan, ja hän puki ylleen siskonsa hankkimat rooli­vaatteet. Hänet nähdään elo­kuvassa vain takaa­päin hiihtämässä mäkeä alas. Myöhemmin Linnan­heimo kutsui tuota hetkeä filmi­uransa iki­muistoisimmaksi. Hän halusi nimenomaan elo­kuva­näyttelijäksi eikä ollut kiinnostunut Näyttämö­opistosta ja teattereiden lavoista.
Linnanheimon seuraavat elo­kuva­työt olivat pikkuosia Theodor Tugain (myöhemmin Teuvo Tulio) ja Valentin Vaalan elo­kuvissa. Tugai kävi Saksalaista koulua, kuten Reginakin, mutta he tapasivat vasta, kun Rakel Linnan­heimo esitteli heidät toisilleen. Keväällä 1931 Linnanheimo lopetti koulun ja meni konttoristiksi toimistoon. Hän vietti paljon aikaa Vaalan ja Tugain seurassa. Ystävysten kanta­paikka oli Kluuvikadun Fazer. Vuonna 1933 Rakel Linnan­heimo ilmoitti sisarensa Miss Suomi -kilpailuihin Munkki­niemen Golf-kasinolla. Regina ei viihtynyt yleisön arvioitavana eikä sijoittunut kolmen kärkeen. Saman vuoden syksynä alettiin kuvata äänielokuvaa Helsingin kuuluisin liikemies, jonka tuotannossa Linnan­heimo hermoili suoriutumistaan Maikin roolissa. Vahva itse­kriittisyys oli Linnan­heimolle ominaista läpi hänen uransa.
Kohti suuria rooleja
pienois|pysty|Regina Linnan­heimo vuonna 1943 elo­kuvan Herra ja ylhäisyys kuvauksissa. Suurempiin ympyröihin Linnan­heimo pääsi, kun Suomi-Filmin johtaja Risto Orko otti hänet jännitys­elo­kuvan VMV 6 nais­pää­osaan vuonna 1935. Hänen suosionsa kasvoi kohisten, ja elo­kuva­lehdet luonnehtivat häntä ”Suomen ensimmäiseksi filmi­tähdeksi” ja ”Suomen ainoaksi filmi­tähdeksi”. Samoja luonnehdintoja käytettiin myös muun muassa Hanna Tainista ja Ansa Ikosesta. Linnan­heimoa pyydettiin 1930-luvun lopulla teatteriin, jolloin hänestä olisi tullut tuolloisen ajattelun mukaan ”oikea näyttelijä”. Hän kieltäytyi tarjouksesta.
Alku Vapaaliitto
Alku Adalbert Vapaaliitto (sukunimi vuoteen 1910 Valtanen; 27. syyskuuta 1903 Tampere – 27. marraskuuta 1958) oli suomalainen Tampereella toiminut linja-autoliikennöitsijä. Hän liikennöi 20 vuoden ajan Tampereen Keskustorin ja Tahmelan välistä linjaa ja hänestä on säilynyt paljon kaskuja ja kertomuksia.
Regina Linnanheimo
Kohti suuria rooleja
Lehdistö kiinnostui Linnan­heimosta VMV 6:n myötä, mutta hän suhtautui mediaan penseästi eikä mielellään antanut haastatteluja. Linnan­heimo oli pettynyt toimittajiin, jotka kysyivät vain kauneuden­hoito­vinkkejä ja mahdollisia Hollywood-haaveita. Se saatiin tietää, että hän harrasti uintia, hiihtoa ja kirjallisuutta. Elokuva-Aitta-lehti julkaisi useaan otteeseen Linnan­heimon koti­osoitteen, joten ihailijat parveilivat tuolloin vielä vanhempiensa luona asuneen tähden kodin ympärillä. Ajan näyttelijättärille tyypillisesti myös Linnan­heimon ikä oli salaisuus. Vuoden 1935 Elo­kuva-Aitassa hänen arveltiin olleen alle kahden­kymmenen, seitsemän vuotta myöhemmin tähden iäksi arvioitiin noin kaksikymmentä vuotta.
Alku Vapaaliitto
Vapaaliiton vanhemmat olivat Paimiosta kotoisin ollut seppä Juho Valtanen, myöh. Vapaaliitto (1875–1960) ja Hilda Valtanen, jotka muuttivat Tampereelle vuonna 1897. Kuusilapsinen perhe asui Tampereen Tammelan kaupunginosassa ja 1920-luvun alussa he muuttivat Käpylän kaupunginosaan Tampellan Lapinniemen tehtaan työsuhdeasuntoon.
Regina Linnanheimo
Kohti suuria rooleja
Regina Linnan­heimon ensimmäinen merkittävä tehtävä oli Annin rooli elo­kuvassa Taistelu Heikkilän talosta vuonna 1936. Elokuvan ohjaaja Teuvo Tulio uskoi Linnan­heimon kykenevän myös rooleihin, joita ei rakennettu pelkästään hänen ulko­näkönsä varaan. Linnan­heimo oli mukana elokuvan kuvaus­paikkojen ja näyttelijöiden valinnassa sekä käsi­kirjoituksen luomisessa. Hän kertoi Naamio-lehden toimittajalle Annin roolista: ”Siinä osassa oli sisältöä. Minulla oli tehtävänä todellisen ihmisen elämä ja kohtalo, eikä pelkkää persoonatonta, kuten muissa esittämissäni osissa.” Linnan­heimo halusi todistaa kykynsä näyttelijänä eikä pelkkänä tusina­tähtösenä, ja elo­kuvasta tuli hänen todellinen läpi­murtonsa. ”Hänen osa­suorituksessaan on nuoren tytön herkkyyttä, rakastavan naisen alttiutta, kotinsa ja lapsensa puolesta taistelevan äidin voimaa ja luja­luonteisen ihmisen päättäväisyyttä”, hehkutti Elo­kuva-Aitta.
Alku Vapaaliitto
Alku Vapaaliitto kävi kansakoulun ja työskenteli sitten metallisorvarina. Hän suoritti varusmiespalveluksensa 1923–1924 moottoripyöränkuljettajana Helsingin Autopataljoonassa ja sai ajokortin marraskuussa 1924. Vapaaliitto asui sitten pari vuotta Kemissä, kunnes palasi Tampereelle vuonna 1926. Hän aloitti keväällä 1927 liikennöinnin Tampereen Keskustorin ja Tahmelan välisellä linjalla omalla Chevrolet-autollaan. Joulukuussa 1927 Vapaaliitto joutui liikenneonnettomuuteen Vuohenojan sillan luona Messukylässä. Onnettomuuden seurauksena hänen ruhjoutunut jalkansa jouduttiin amputoimaan ja korvaamaan proteesilla.
Regina Linnanheimo
Kohti suuria rooleja
Vaalan ohjaama komediaelokuva Mieheke sai ensi-iltansa joulun alla 1936. Linnan­heimo tulkitsi sivu­osassa tyhjä­päistä laulajatar­diivaa, jolloin hän osoitti kykynsä myös komediennena. Miehekkeen pää­osassa oli Tauno Palo, johon Linnan­heimo oli tutustunut jo kuvatessaan Jääkärin morsianta.
Alku Vapaaliitto
Aluksi Tahmelan linjalla ajoivat myös Vapaaliiton liikekumppani Eino Valkama ja Eino Plihtari, mutta vuodesta 1928 lähtien Vapaaliitto ajoi linjalla yksin. Linja oli pituudeltaan vain 5,4 kilometriä ja se kulki Keskustorilta Pyynikintorille ja sieltä edelleen Pyynikinharjun yli Tahmelan lähteen lähellä sijainneelle päätepysäkille. Linjan matkustajamääriä lisäsivät linjan varrella sijainneet 1 200 työntekijän Suomen Trikoo Oy:n tehtaat ja Varalan urheiluopisto. Parhaimmillaan Vapaaliitto ajoi 1930-luvun lopulla arkipäivinä 60 edestakaista vuoroa vuorovälin ollessa ruuhka-aikana vain 10 minuuttia. Liikennöintiä haittasivat varsinkin talvella Pyynikinharjun jyrkät mäet.
Regina Linnanheimo
Kohti suuria rooleja
1930-luvun loppu­puolella Linnan­heimo näytteli pää­osan kahdessa Tulion elo­kuvassa. Linnan­heimo oli aktiivisesti mukana elo­kuvien käsi­kirjoitusten työstämisessä. Nuorena nukkuneeseen hän kirjoitti seitsemän eri käsi­kirjoitus­versiota, ja elo­kuvassa Laulu tuli­punaisesta kukasta hän toimi yhtenä kolmesta käsi­kirjoittajasta. Linnan­heimo ei näytellyt jälkimmäisessä lainkaan, nais­pää­osassa oli hänen siskonsa Rakel. Suurin osa Linnanheimon ja Tulion varhaisista elo­kuva­töistä on kuitenkin kadonnut. Taistelu Heikkilän talosta -elokuvan luultiin tuhoutuneen Adams Filmin tulipalossa vuonna 1959, mutta vuonna 2007 Elo­kuva-arkistosta löytyi filmikela, jossa ovat säilyneinä katkelmat elo­kuvan alusta ja lopusta.
Alku Vapaaliitto
Vapaaliiton kalustoon kuuluivat alkuvaiheissa Chevrolet-, Brockway- ja International-merkkiset linja-autot. Vuonna 1935 hän hankki Tampereen ensimmäisen dieselmoottorilla varustetun linaja-auton Büssing LD 4:n. Vuosina 1937–1938 hän hankki vielä Mercedes-Benz M3200- ja Büssing NAG -linja-autot, jotka olivat myös dieselmoottorilla varustettuja.
Regina Linnanheimo
Kohti suuria rooleja
Jouluna 1937 ensi-iltaan tullut Nuorena nukkunut aiheutti aikanaan pahennusta uskaliaiden kohtaustensa vuoksi. Närkästystä herättivät Siljan ja Armaksen rakkaus­kohtaus ladossa sekä kohtaus, jossa Nukarin isäntä tirkistelee saunassa peseytyvää Siljaa. Keskustelu Nuorena nukkuneen ”turmiollisesta vaikutuksesta” jatkui lehtien palstoilla viikkoja. Sensuuri katsoi lopulta parhaaksi lyhentää ”mauttomiksi” kutsuttuja kohtauksia. Linnanheimo koki hartaan ja sielukkaan Siljan roolin niin ikään haastavaksi ja piti kohua elo­kuvan ympärillä käsittämättömänä. Nuorena nukkunut loi myytin suomalaisesta heinä­lato­romantiikasta, ja Regina Linnan­heimosta tuli kotimaisen elo­kuvan ensimmäinen ”heinä­kasa­tyttö”. Niin ikään Adams Filmin palossa tuhoutuneeksi luullun Nuorena nukkuneen 20-minuuttinen pätkä löytyi vuonna 2015 Ranskan elo­kuva-arkistosta.
Alku Vapaaliitto
Sotavuosina Tahmelan linjaa liikennöitiin ensin supistetuilla vuoroilla ja vuosina 1940–1946 liikenne oli kokonaan keskeytyksissä. Vapaaliiton autot eivät joutuneen sotapalvelukseen, koska ne olivat joko liian vanhoja tai dieselmoottorilla varustettuina muuten sopimattomia. Autot seisoivat sota-ajan talleissa, ja rengaspula aiheutti sen että Vapapavuori saattoi aloittaa liikenteen linjalla vasta elokuun lopulla 1946. Vapaaliitto jatkoi liikennöintiä Tahmelan linjalla aina maaliskuun lopulle 1953 saakka, jolloin linja siirtyi vuonna 1948 perustetulle Tampereen kaupungin liikennelaitokselle. Viimeisten vuosien liikennöintiä vaikeutti jo epävarmuus linjan tulevaisuudesta ja vanhentunut kalusto.
Vapaaliitto myi Büssing NAG -linja-autonsa Eino Myllymäen Rukkamäen linjalle ja vanhemmat Büssing LD 4- ja Mercedes Benz -linja-autot porilaiselle Eino Länsikartanolle Kauppatori–Vanhakoivisto-linjalle. Vuoden 1928 mallinen International-linja-auto oli aluksi siirrettävänä työpajana ja vuonna 1958 se myytiin kanakopiksi Lempäälän Moisioon. Linja-autoista luovuttuaan Vapaaliitto oli 1950-luvulla vielä mukana osakkaana eräässä maansiirtoyrityksessä. Hän kuoli marraskuun lopulla 1958 ja hänet on haudattu Messukylän hautausmaalle.
Regina Linnanheimo
Suomen Filmiteollisuuden kassamagneetti
Syksyllä Linnan­heimo jatkoi filmaus­töiden parissa. Talvella 1939 ensi-iltansa saivat Hella Wuoli­joen tekstiin perustuva Eteenpäin – elämään ja historiallinen kuvaelma Helmi­kuun manifesti, jotka tekivät Linnan­heimosta ja Palosta valko­kankaiden valo­voimaisen tähti­parin. Wuoli­joki-filmatisoinnissa Linnan­heimo näytteli nuorta pää­henkilöä, Justiinaa, josta tarinan kuluessa kasvaa vahva aikuinen nainen. Helmi­kuun manifestissa Linnan­heimon rooli oli pienehkö, mutta hänet mainitaan alku­teksteissä ensimmäisenä. Samana vuonna Linnan­heimo näytteli Olavin äitiä nuoren viulu­mestari Heimo Haiton elämään perustuvassa elo­kuvassa Pikku pelimanni, jossa Olavia esitti Haitto itse. Työteliäimpinä aikoina SF:llä Linnanheimo kuului samanaikaisesti peräti kolmeen eri kuvausryhmään.
Alku Vapaaliitto
Vapaaliiton kanakopiksi joutunut Internaltional-linja-auto kunnostettiin myöhemmin museolinja-autoksi ja se on nykyisin Mobiliassa Kangasalla. Elokuussa 2012 Kangasalan kesäteatterissa esitettiin Alku Vapaaliitosta kertova pienoisnäytelmä Omnibussilla Pyynikille, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Merja Kurkinen Jari Kurkisen tutkimustyön ja Vapaaliitosta kertovien tarinoiden ja kaskujen pohjalta. Näytelmässä oli myös mukana Vapaaliiton International-linja-auto.
Regina Linnanheimo
Suomen Filmiteollisuuden kassamagneetti
Talvi­sodan ensimmäisenä päivänä, 30. marras­kuuta 1939, Linnan­heimon veli Reino sai surmansa Helsingin pommituksessa. Perhe muutti Helsingistä Pornaisiin, sillä heidän asuntonsa sijaitsi keskellä kaupunkia Bulevardilla talossa, joka kansan suussa sai nimen ”Linnan­heimon talo”. Ankaran sota­talven aikana Regina Linnan­heimo ompeli vaatteita evakko­lapsille. Välirauhan aikana oli kysyntää todellisuus­pakoisille elo­kuville. Niiden pää­aiheina olivat sosiaaliset luokka­erot sekä rakkaus, joka voittaa kaikki esteet. Lisäksi niihin kuului runsaasti puku­loistoa. Linnan­heimo näytteli uransa hohdokkaimmat tyttö­osat romanttisissa epookkielo­kuvissa Suo­torpan tyttö ja Kaivopuiston kaunis Regina. Molemmissa hänen vasta­näyttelijänään oli Tauno Palo.
Selma Lagerlöfin romaaniin perustuva Suo­torpan tyttö ei juuri kiinnostanut arvostelijoita epä­ajan­kohtaisen aiheensa takia. Kaivo­puiston kaunis Regina taas perustui Perjantai-lehdessä julkaistuun tuhkimotarinaan Kaivo­puiston kaunis Elsa, josta Särkkä muokkasi elo­kuva­käsi­kirjoituksen. Hyväksi ennakko­mainonnaksi osoittautui pää­henkilön nimen muuttaminen Reginaksi. Kohtauksessa, jossa Linnan­heimon rooli­henkilö hyppää laivan kannelta mereen, käytettiin sijais­näyttelijää. Kohtaus kuitenkin aiheutti Linnan­heimolle kiusallista huomiota loppu­iäksi. Hänet sekoitettiin jatkuvasti urheilija­tyttöön, joka oli veteen hypännyt. Linnan­heimo sai rooli­suorituksestaan hyvät arviot, vaikka kriitikot pitivät itse tarinaa liian imelänä. Suomalaisen elo­kuva­historian katsotuimpiin kuuluvassa Kulkurin valssissa vuonna 1941 Linnan­heimo näytteli sivu­osassa tulista viettelijätärtä Rosinkaa, jota on pidetty kulkurin nais­puolisena vastineena. Rooli ei kaikkien arvostelijoiden mielestä sopinut hänen näyttelijän­laatuunsa.
Syksyllä 1940 Linnan­heimo osallistui Ylioppilas­talolla pidettyihin myyjäisiin, jossa kerättiin rahaa sodassa haavoittuneiden hyväksi. Jatko­sodan aikana kesällä 1941 Linnan­heimo liittyi mukaan sota­ponnistuksiin. Hän teki kesän ajan maa­töitä Pornaisissa miesten jouduttua armeijaan. Sen jälkeen hän työskenteli muutaman kuukauden Helsingissä lottana. Vuoden­vaihteen jälkeen 1942 alettiin kuvata elo­kuvaa Onni pyörii. Linnan­heimon ja Palon yleisön­suosiosta haluttiin ottaa kaikki irti ja Mika Waltari käsi­kirjoitti teoksen erityisesti heitä varten. Siinä Linnan­heimon rooli on vaihteeksi epä­määräinen nainen.
Elokuvan Katariina ja Munkkiniemen kreivi mies­pää­osassa oli Leif Wager. Teema oli tuttu: köyhän orpo­tytön rakkaus ylä­luokkaiseen mieheen. Eskapistinen puku­draama valloitti yleisön, mutta sai kriitikoilta nuivan vastaan­oton. Linnan­heimoa itseään seitsemän vuotta nuoremman Wagerin parina pidettiin epä­uskottavana. Elo­kuva sai aikaan juorun Linnan­heimon ja Wagerin sala­kihloista. Toinen, paljon sitkeämpi juoru lähti liikkeelle samaan aikaan. Linnan­heimon väitettiin synnyttäneen pojan vuonna 1943. Syys­kesällä 1942 kuvatuissa kohtauksissa hän näyttää hieman pyöristyneen, ja elo­kuvassa hän synnyttää potran pojan. Linnan­heimo oli kuitenkin lapseton. Elo­kuvan myötä Linnan­heimon suosio oli huipussaan. Hän oli kuitenkin edelleen toivoton haastateltava ja mieluiten kartteli lehti­väkeä. Linnan­heimon valo­kuvia oli lehdissä tuon tuostakin, mutta hän ei suostunut haastatteluihin.
Linnan­heimo noudatti näyttelijän­työssään teatterista periytyviä käytäntöjä, kuten hänen aktiivi­aikanaan oli tapana suomalaisessa elo­kuvassa. Ilmeiden ja äänen tuli välittyä viimeistä penkki­riviä myöten. Hänelle leimallisiin maneereihin kuului ”oikean kulma­karvan kohottaminen, pään kallistaminen sivulle ja verkkaan puhkeava hymy”. Linnanheimo itse oli tyytymätön siihen, että huomio kiinnitettiin usein ennen kaikkea hänen ulko­näköönsä.
Regina Heimo
Syksyllä 1942 Saksan Filmi­kamari kutsui joukon elo­kuva­näyttelijöitä ja ohjaajia kahden viikon pituiselle vierailulle Saksaan. Mukana oli viisi suomalaisen elo­kuvan tähti­näyttelijää: Regina Linnan­heimo, Lea Joutseno, Helena Kara, Irma Seikkula ja Leif Wager sekä kolme ohjaajaa: Wilho Ilmari, Hannu Leminen ja Ilmari Unho. Matka toteutettiin 10.–24. marras­kuuta 1942. Sen kohteina olivat elo­kuva­studiot Berliinissä, Münchenissä ja Wienissä. Linnan­heimo, Kara ja Leminen päättivät matkustaa lento­koneella, kun muu ryhmä lähti matkaan laivalla. Lento­matkan aikana tuli alin­omaa ilma­hälytyksiä, ja kone joutui lopulta laskeutumaan Danzigiin. Sen jälkeen edessä oli raskas juna­matka Berliiniin, jossa seurue vietti viikon erilaisten vierailujen ja juhlien merkeissä. Matkaan kuului muun muassa ministeri Joseph Goebbelsin vastaan­otto, ja vierailu sai runsaasti huomiota saksalaisessa lehdistössä. Myös paikallinen radio kiinnostui suomalaisista vieraista. Saksan­kielen­taitoinen Linnan­heimo joutuikin suoraan radio­haastatteluun, jota hän vielä vuosien päästä muisteli kauhulla.
Berliinistä ryhmä siirtyi Münchenin kautta Wieniin. Tunnelma siellä oli loistelias verrattuna Berliinin ja Münchenin täyden pimennyksen tunnelmiin, joissa kaupunkien valot oli sammutettu (sodan aikaisen järjestelyn tarkoituksena oli suojautua vihollisen pommeilta). Wienissä ryhmä kävi muun muassa tee­kutsuilla kirjailija Gerhart Hauptmannin kotona sekä Burg-teatterin ja Wienin valtionoopperan näytöksissä. Linnan­heimo jäi Saksaan koe­kuvauksiin muun seurueen palattua Suomeen. Ufan studioilla Berliinissä hän sai yllätyksekseen itse päättää, mitä näyttelisi koe­kuvauksessa. Hän valitsi kaksi kohtausta parhaillaan kuvattavasta elo­kuvasta Nacht ohne Abschied. Saksan tappion sodassa häämöttäessä kaatuivat suunnitelmat ”Regina Heimosta”, millä nimellä Linnan­heimon oli määrä esiintyä Saksassa.
Suomi-Filmissä
Keväällä 1943 Linnan­heimo siirtyi Risto Orkon johtamaan Suomi-Filmiin. Merkittävin syy oli Orkon tarjoama kuukausi­palkka, joka oli noin kaksin­kertainen muiden nais­tähtien palkkoihin verrattuna. Samana vuonna myös Tauno Palo kiinnitettiin Suomi-Filmiin kuukausi­palkalla. Linnan­heimo ja Palo jatkoivat yhteis­työtään seikkailu­elo­kuvassa Herra ja ylhäisyys, jonka meksikolais­maisemat kuvattiin Nummelan hiekka­kuopille rakennetussa lavaste­kaupungissa sekä Yyterin hiekka­rannoilla. Meksikolaisen doña Camillan roolia varten Linnan­heimo värjäytti hiuksensa mustiksi.
Kaikkiaan Linnan­heimo näytteli Tauno Palon kanssa kymmenessä elo­kuvassa. Yleisö palvoi heitä yhdessä, ja yhteis­työ oli mieluisaa näyttelijöillekin. Linnan­heimo oli ystävystynyt Palon kanssa, joka kutsui häntä ”oikeaksi ladyksi”. Reginasta ja Taunosta ei kuitenkaan tullut samanlaista käsitettä kuin Ansasta ja Taunosta. Linnan­heimoa on luonnehdittu etäisemmäksi kuin naapurin­tyttömäistä Ansa Ikosta. Linnan­heimon rooli­hahmoihin rakastuneet miehet yleensä ajautuvat jonkin­laiseen kriisiin tai jopa tuhoon, kun taas Ikonen kuten Helena Karakin ovat pää­asiassa onnellisten loppujen sankarittaria.
Taiteellinen täyskäännös
pienois|Regina Linnan­heimo elo­kuvassa [[Rakkauden risti.]] Sodan jälkeen Linnan­heimo jätti Suomi-Filmin ja siirtyi Teuvo Tulion palvelukseen. Yhteistyö Tulion kanssa merkitsi luopumista kuukausi­palkasta, mutta myös uusia haasteita. Hän sai jatkaa työtään käsi­kirjoittajana ja myös etsiä rajojaan näyttelijänä. Tulion ja Linnan­heimon tiivis yhteistyö kesti aina Linnan­heimon filmiuran loppuun asti. Alku­vuodesta 1945 Linnan­heimo matkusti Tukholmaan opiskelemaan puhe­ilmaisua riikinruotsiksi ooppera­laulajatar Marianne Mörnerin johdolla. Tulion kaksi seuraavaa elo­kuvaa oli tarkoitus tehdä Ruotsissa, ja Linnan­heimo halusi päästä eroon suomen­ruotsalaisesta korostuksestaan, joka ei ruotsalaisten korviin kuulostanut hienolta. Sikäläisen filmi­lakon takia suunnitelmat muuttuivat ja molemmat elokuvat ruotsin­kielisine versioineen kuvattiin Suomessa.
Tulion uusista elo­kuva­hankkeista tuli ennalta julkisuuteen vain tieto, että Linnan­heimo esiintyisi molempien pää­osissa. Tulio nosti esille Linnan­heimon sensuellin ja viettelevän eroottisen puolen. Rakkauden risti valmistui keväällä 1946 ja toi valko­kankaille aivan uudenlaisen Regina Linnan­heimon. Hän luopui tavara­merkeiksi muotoutuneista maneereistaan ja flegmaattiseksikin sanotusta näyttelemis­tyylistään. Tilalle tuli turmiollisten ja moni­ulotteisten nais­hahmojen tulkitsija. Tässä elo­kuvassa hän esitti viettelykseen lankeavaa naista, patriarkaalisen suvaitsemattomuuden viatonta uhria, jolla oli vähän mahdollisuuksia palata kunniallisuuden pariin. Osa elo­kuva­yleisöstä kuvitteli näyttelijät kulloistenkin rooli­hahmojensa kaltaisiksi. Niinpä Linnan­heimon luultiin langenneen hyveellisestä neitsyestä paheelliseksi viettelijättäreksi. Hän sai postia, jossa hänen kuviteltua moraalittomuuttaan paheksuttiin. Niin ikään keväällä 1946 ensi-iltansa sai Levoton veri, jossa Linnan­heimo näytteli hulluuteen asti musta­sukkaista vaimoa. Elo­kuvan suora eroottisuus kuohutti moraalin­vartijoita.
Vuosi 1946 oli Linnan­heimon elo­kuvauran koho­kohta. Hän voitti parhaan nais­pää­osan Jussi-patsaan yhteisesti Levottomasta verestä ja Rakkauden rististä. Samana kesänä kuvattiin kymmenen vuoden takaisen Heikkilän talon uusi laitos Intohimon vallassa. Linnan­heimon vasta­näyttelijänä oli Kullervo Kalske sekä suomen- että ruotsin­kielisessä versiossa.
Theodolinda Hahnsson
Sofia Theodolinda Hahnsson (vuosina 1864–1894 Yrjö-Koskinen, o.s. Limón; 1. helmikuuta 1838 Tyrvää – 20. huhtikuuta 1919 Helsinki) oli suomalainen kirjailija.
Regina Linnanheimo
Taiteellinen täyskäännös
1940-luvun lopussa Linnan­heimo teki vielä kaksi elo­kuvaa muille yhtiöille. Näitä olivat SF:n viulun ihmelapsesta kertovan elo­kuvan jatko-osa Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi sekä Fenno-Filmin tuottama Vain kaksi tuntia. 1950-luvulta alkaen hän näytteli enää ainoastaan Tulion elo­kuvissa.
Theodolinda Hahnsson
Hahnssonin vanhemmat olivat kirkkoherra Karl Magnus Limón ja Maria Kristina Mollin. Hahnsson oli ensimmäinen suomen kielellä kirjoittanut naiskirjailija ja julkaisi aikanaan suosittuja kertomuksia ja seuranäytelmiä, joista useat ilmestyivät sanomalehdissä. Hän oli ensin vuodesta 1864 naimisissa kielentutkija Johan Hahnssonin (1834–1888) kanssa ja sitten vuodesta 1896 Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen kanssa. Kirjailija Hilja Haahti (oik. Hahnsson) oli hänen tyttärensä.
Regina Linnanheimo
Ms. Leenanhaymo
”En ole koskaan, en Lapissakaan, tuntenut itseäni niin perusteellisesti syvä­jäädytetyksi kuin noiden kuukausien aikana”, Linnan­heimo kuvaili Roylle eli lavastaja Tapio Vilpposelle Englannin-matkaansa. Englanti hytisi ennätys­kylmän talven kourissa vuonna 1947. Samaan aikaan toteutui Linnan­heimon pitkään haaveilema matka Iso-Britannian saari­valtakuntaan. Hän halusi kohentaa englannin kielen taitoaan ja tutustua sikäläiseen elo­kuvan­tekoon. Suomi-Filmin Uutisaitta-lehden pää­toimittaja Roy pyysi Linnan­heimoa kirjoittamaan matka­kirjeitä Lontoosta. Puolen vuoden oleskelu ulko­mailla oli tuohon aikaan jotain erikoista, ja ihmisiä kiinnostivat filmi­tähden ulko­maan­kuulumiset. Myös sikäläinen lehdistö huomioi ”Ms. Regina Leenanhaymon” saapuneen Lontooseen. Linnan­heimo ihastui suur­kaupunkiin ja viehättyi saarelaisten elämän­menosta. Eagle-Lionin studioilla hän näki uusimmat englantilaiset elo­kuvat. Kylmää talvea seurasi kuuma kesä, jonka aikana Linnan­heimo matkusteli ympäri Etelä-Englantia.
Theodolinda Hahnsson
Hahnssonin tuotanto edusti kristillisyyden ja isänmaallisuuden sävyttämää romanttista idealismia. Teoksissa nousee esiin myös yhteiskunnallisia aiheita, kuten köyhyys ja isän valta avioliitosta päättämisessä, mutta ongelmat ratkeavat tavallisesti hyvinä esitettyjen henkilöiden kannalta onnellisesti. Lähimpänä realistisen kirjallisuuden tematiikkaa on Hahnssonin romaani Huutolaiset, joka kuvaa kahden huutolaistytön elämänvaiheita.
Regina Linnanheimo
Myöhempi ura
Vuonna 1948 Linnan­heimo poikkesi teatteri­taiteen puolelle ja alkoi valmistella näyttämö­kiertuetta lankonsa Rauli Tuomen kanssa. Näytelmänä oli Jacinto Graun Kohtalo. Elo­kuva­rintamalla Linnan­heimo jatkoi Tulion kanssa tutulla linjalla. Iitin Mankalan­koskella alettiin kuvata Hornankoski-nimistä kolmio­draamaa. Elo­kuvasta tehtiin myös ruotsin­kielinen versio nimellä Forsfararna. Suomen­kielisen version ohjaajaksi on alku­teksteissä nimetty Roland af Hällström, mutta käytännössä Tulio ohjasi molemmat. Linnan­heimo toisti käsi­kirjoituksessa mieli­teemaansa: nuoren naisen kasvu­tarinaa. Pari­kymppinen Åke Lindman teki elo­kuvassa valko­kangas­debyyttinsä. Hornankoski sai sekä Suomessa että Ruotsissa vielä nuivemman vastaan­oton kuin Into­himon vallassa.
Linnan­heimo ja Tulio tekivät sodan jälkeen yhdessä seitsemän elo­kuvaa. Kaikista kuvattiin myös ruotsin­kieliset versiot. Kahdeksaskin elo­kuva oli työn alla. Linnan­heimon kirjoittamaa tarinaa Lapista ehdittiin kuvata kaksi viikkoa Saana­tunturilla, mutta työ jäi kesken. Rakkauden ristin ja Levottoman veren jälkeen kriitikot eivät enää jaksaneet innostua Linnan­heimon ja Tulion elo­kuvista, jotka toistivat loputtomiin samoja aiheita ja ideoita. 1950-luvulla Linnan­heimo kirjoitti Tapio Ilo­mäen synopsiksen pohjalta käsi­kirjoituksen Maija Kahvi­tyttö, josta Roy muokkasi kuvaus­käsi­kirjoituksen elo­kuvaan Tähtisilmä (1955).
Tähtikuva ja yleisönsuosio
pienois|pysty|Linnan­heimo vuonna 1961. Regina Linnan­heimo kuului Lea Joutsenon ja Helena Karan ohella niihin suomalaisiin vanhan elo­kuvan näyttelijöihin, jotka tekivät pitkän elo­kuva­uran ilman yhteyksiä teatteriin. Tuohon aikaan pelkästään elo­kuvissa esiintyviä ei mielletty ammatti­näyttelijöiksi, vaan he olivat leimallisesti filmi­tähtiä. Vaikka Linnan­heimo ei näytellytkään teatterissa, hänen töissään näkyy aikansa teatteri­peräiset käytännöt: kasvojen ilmeiden tuli näkyä ja korostusten kuulua. Linnan­heimo ei ajan mitta­puun mukaan yli­näytellyt edes Tulion kaikista melo­dramaattisimmissa kohtauksissa.
Regina Linnanheimo oli varsinkin sota-ajan elo­kuva­yleisön ihanne­tyttö, johon liitettiin suurta glamouria. Osa katsojista luuli hänen olevan yhtä varakas kuin Hollywood-tähdet, minkä vuoksi hän sai mittavan ihailija­postin ohessa myös rahan­pyyntö­kirjeitä. Elo­kuva­lehdissä Linnan­heimon koti­olot esiteltiin tavallista hohdokkaampina: häntä ei kuvattu tekemässä arki­askareita, vaan ennemmin lukemassa romaaneja tai ulkoiluttamassa Kiri-koiraansa. Luotiin kuva, että puute ja säännöstely eivät koskeneet filmi­tähteä. Siksi yleisön oli vaikea uskoa, että Linnan­heimo kärsi ruoka- ja tupakka­pulasta muiden kansalaisten tavoin ja että sota oli repinyt hänenkin perhettään.
Linnan­heimo edusti valko­kankaalla eroottista ja aistillista nais­tyyppiä. Tällaisia rooleja olivat muun muassa Nuorena nukkuneen Silja sekä Kulkurin valssin Rosinka. Linnan­heimon viehätyksen on sanottu olleen vaarallista ja polttavaa, sillä hänen rooli­hahmojensa rakkaus­tarinat päättyivät usein onnettomasti. Linnan­heimon olemus jakoi kriitikoiden mieli­piteitä. Osa arvostelijoista piti häntä lyyrisiin ja maalaisiin osiin vieraana, toisten mielestä hänen olemuksensa sopi niin salonkiin kuin heinä­kasaankin. Vuonna 1940 Elo­kuva-Aitassa todettiin Linnan­heimon olevan parhaimmillaan realistisissa osissa, kuten Heikkilän Annina. Raoul af Hällström kirjoitti vuonna 1937: ”Regina Linnan­heimo ei kuitenkaan vaaleudestaan huolimatta ole tyypiltään lainkaan pohjois­mainen. Tuo rohkea lintu­profiili voisi varsin hyvin kuulua jollekulle etelän naiselle. Hänessä on uhkeutta, raikasta sensualiteettia ja voimaa. – – Hän sopeutuu ihan itsestään kansain­väliseen ympäristöön.” Linnan­heimon suosio perustuikin ulkoisen kauneuden lisäksi hänen rooliensa moninaisuuteen.
Uransa alussa Linnan­heimo esitti Vaalan kaupunki­komedioiden moderneja neitoja. Hän todisti näyttelijän­kykynsä Tulion melo­draamoissa, jotka toivat hänen tähti­kuvaansa tummempia sävyjä. Suomen Filmi­teollisuuden leivissä hän loisti puku­elo­kuvissa, jotka tarjosivat katsojille pakoa sota-ajan ankeudesta. Suomi-Filmin tuotannoissa hän oli yleensä tyylikäs maailmannainen. Kaivo­puiston kauniista Reginasta tuli Linnan­heimon tähti­kuvan kiteytymä, joka vakiinnutti hänen asemansa sota­vuosien ikonina ja kiintotähtenä. Suomalaisen elo­kuva­taiteen klassikoiksi nousseet Kaivo­puiston kaunis Regina ja Katariina ja Munkki­niemen kreivi olivat Linnan­heimon suurimpia menestyksiä. 1930-luvun laman jälkeisinä vuosina ja sota-aikana hänen elo­kuvansa auttoivat katsojia pitämään yllä toivoa paremmasta. SF:llä Linnan­heimo kuitenkin kyllästyi rooleihin, joissa hänen tarvitsi lähinnä näyttää kauniilta mies­vasta­näyttelijän rinnalla.
Linnan­heimon suosio elo­kuva­yleisön parissa kääntyi laskuun hänen siirryttyään Suomi-Filmistä Tulion leipiin. Vuonna 1947 hän oli Elo­kuva-Aitan yleisö­äänestyksessä Ansa Ikosen jälkeen suosituin nais­näyttelijä. Vuonna 1949 Linnan­heimo oli vielä kymmenen suosituimman joukossa, mutta seuraavana vuonna putosi listalta. Hän karisti lopullisesti yltään sodan aikaisen tähti­kuvansa elokuvissa Rikollinen nainen ja Olet mennyt minun vereeni. Linnan­heimon esittämät hahmot olivat hänen ja Tulion tyylille uskollisesti itsenäisiä ja seksuaalisesti aktiivisia naisia, mutta joko onneton rakkaus tai alkoholi koituivat heidän kohtalokseen. Linnan­heimo tulkitsi itse luomansa roolit into­himolla, näytellen ilmeiden ja eleiden koko asteikolla. Hänen tähtensä oli kuitenkin jo hiipunut, ja elo­kuvat menettivät yleisönsä.
Kun Linnan­heimolta tiedusteltiin hänen mahdollista paluutaan valko­kankaalle vuonna 1957, hän tokaisi: ”Vastasin joitakin aikoja sitten Elo­kuva-Aitan haastattelijalle, hänen heittäessään minulle tuon kysymyksen: ’jo riittää!’. Ja minun oli helppo sanoa näin, koska kukaan ei ole minua parin viime vuoden aikana filmiin pyytänytkään.”
Merkitys
Regina Linnan­heimon silmät ovat herättäneet huomiota myöhempien polvien elo­kuvien katsojissa. Pitkä, rävähtämätön katse kameraan oli kuulunut Linnan­heimon maneereihin ilmeisesti jo Tulion kadonneissa 1930-luvun elo­kuvissa. Myytti hänen silmistään tuli 1980-luvulla Tulion elo­kuvien televisio­esitysten myötä. Organ-yhtye teki vuonna 1982 aiheesta kappaleen, jossa muun muassa lauletaan ”Niin kauhea silmissä synti on syvä”. Walter de Campin mukaan ”neuro­kaunottaren silmät voivat tuijottaa ja pälyillä lautasina”. Elo­kuvakriitikko Markku Varjola on kirjoittanut Linnan­heimosta, että tämä on ”Tulion palava pensas, meedio, jonka sisäänpäin kääntyneessä katseessa elämän­vietti taistelee sielullisen vamman kanssa”.
Kääntäjänä
Elo­kuva­uran jälkeen Linnan­heimo työskenteli kääntäjänä. Hän viihtyi uudessa ammatissaan – yhdistyiväthän siinä hänen kaksi rakkauttaan: kielet ja elo­kuvat. Linnan­heimo käänsi ulkomaisia elo­kuvia sekä suomeksi että ruotsiksi. 1960-luvun alussa hän toimi freelancerina ja vuodesta 1963 Yleisradion vakituisena kääntäjänä. Televisio­ruuduissa näkyi lähes joka ilta nimi Regina Mörner, mutta vain harva tiesi, kuka nimen takana oli. Hän suomensi muun muassa monia jaksoja sarjoista Ashtonin perhe, Lucy Show ja Wagon Train.
1960-luvulla Linnan­heimo katsoi elämänsä julkisuuden henkilönä päättyneen uuden ammatin myötä. Häntä verhosi sala­peräisyys, ja 1970-luvulla häntä kutsuttiin ”mystiseksi kuin Greta Garbo”. Joka kerta, kun televisiossa esitettiin Linnan­heimon kulta­kauden elo­kuvia, häneltä tivattiin haastatteluja. Lähes joka kerta hän kieltäytyi haastattelusta. ”En jaksa käsittää miksi minusta ollaan yhä kiinnostuneita”, hän virkkoi vaatimattomasti.
Sala­peräisyyden myötä Linnanheimoon alettiin liittää kaikenlaisia huhuja. Hänen väitettiin asuvan Töölössä erakkona suuressa asunnossa, jossa ei ollut lainkaan peilejä. Näin hän välttyisi näkemästä ”vanhenevia kasvojaan”. Todellisuudessa hänellä oli runsaasti peilejä, joista saattoi tarkistaa vaatteiden juuri oikean istuvuuden. Toinen huhu väitti hänen liikkuvan ulkona vain pimeällä kaula­huivi kasvoillaan, jottei häntä olisi tunnistettu. ”Töölön erakon” ystävä­piiri oli sangen laaja – siihen lukeutuivat muun muassa Marjatta ja Mika Waltari – ja hänen luokseen päädyttiin usein jatkoille juhlien jälkeen. Erityisen läheinen ystävä Linnan­heimolle oli Yleis­radioon vuonna 1966 kääntäjäksi tullut nuori Annikki Malinen (myöhemmin Annikki Suni).
Vuonna 1972 Linnan­heimo suomensi poliittisesti aran musikaalin Silkkisukat. Sen pelättiin loukkaavan Neuvostoliittoa, joten Yleis­radio ei esittänyt sitä. Mainos­televisio kuitenkin esitti elokuvan. Sen seurauksena järjestettiin eduskuntakysely, Tehtaan­kadun Neuvosto­liiton lähetystössä nähtiin punaista ja ohjelma­neuvostossa käytiin kuumina.
Linnan­heimo näyttäytyi julkisuudessa Risto Orkon 75-vuotisjuhlissa vuonna 1974, sen jälkeen hän kieltäytyi vuosien ajan kaikesta julkisuudesta. Hän suutahti, jos häntä yritettiin valokuvata ja useat hänestä myöhemmin otetut valokuvat oli yleensä otettu niin kaukaa, ettei niissä olevaa naista voinut edes varmasti tunnistaa Linnanheimoksi.
Avioliitto
Vuonna 1948 Linnan­heimo avioitui ruotsalaisen sisustus­arkkitehdin, kreivi Carl Robert Mörnerin (1896–1952) kanssa, jolloin hänestä tuli kreivitär Mörner af Morlanda. Linnanheimo oli tavannut hänet puhe­tekniikan opettajansa Marianne Mörnerin kautta, joka oli kreivi Mörnerin serkku. Tukholmassa solmittu avio­liitto tuli täytenä yllätyksenä kaikille, mutta tapansa mukaisesti Linnan­heimo ei puhunut yksityis­asioistaan edes lähi­piirilleen. Paris­kunta lähti hää­matkalle Italiaan, josta Linnan­heimo palasi Suomeen jatkamaan filmaus­töitä. Kreivi Mörner puolestaan joutui auto-onnettomuuteen palatessaan Kööpenhaminan kautta Ruotsiin, ja joutui kuukausiksi sairaala­hoitoon.
Kesällä 1949 aviopari Mörner teki kierto­matkan Euroopassa. Linnan­heimoon vaikutti syvästi etenkin sisilialaisen Taorminan kauneus. Noihin aikoihin hänen suhteensa lehdistöön oli avoimempi kuin milloinkaan. Hän kirjoitti pakinoita Uutisaittaan ja toimi valo­kuva­mallina. Hän jopa esitteli ulkomaisia vaate­hankintojaan julkisuudessa. Uutis­aitan toimittaja Royn muutettua Brasiliaan hän huomasi, ettei muihin toimittajiin kannattanut luottaa ja sulkeutui lehdistöltä.
Avioituminen ei juurikaan muuttanut Linnan­heimon elämää; hän asui Helsingissä ja kävi miehensä luona Tukholmassa kun töiltään ehti. Avio­liitto päättyi Carl Mörnerin kuolemaan kesällä 1952. Linnan­heimon äiti Aksa Linnan­heimo kuoli seuraavana vuonna. Leskeksi jäänyt Juho Linnan­heimo muutti pysyvästi Pornaisiin, ja Regina Linnan­heimo löysi uuden kodin Etu-Töölöstä.
Linnan­heimo ja Teuvo Tulio (1912–2000) olivat paitsi pitkä­aikaisia työ­tovereita, myös elin­ikäisiä rakastavaisia. Elo­kuva­kiinnostuksen kautta heistä tuli ystäviä ja vähitellen myös epä­sovinnainen pari. Linnan­heimo ja Tulio eivät koskaan avioituneet, menneet kihloihin tai edes asuneet yhdessä. He eivät myöskään julkisesti tunnustaneet suhdettaan, joten se ei ollut kovinkaan yleisessä tiedossa.
Eläkevuodet
Linnan­heimo jäi Yleis­radion palveluksesta eläkkeelle loppu­vuodesta 1980. Hän muutti Etu-Töölö ssä lyhyen matkan uuteen asuntoon Temppeli­kadulle. Vuonna 1983 hän oli viimeisen kerran julkisuudessa Suomi-Filmin juhlassa, johon oli kutsuttu monia suomalaisen elo­kuvan vaikuttajia. Myös Rakel Linnanheimo oli eläkkeellä ja sisarukset matkustelivat paljon. Molempien suosikki­kohde oli Italia. Regina Linnanheimo oli kääntäjän­vuosinaan hankkinut hyvän italian kielen taidon. Isänsä kuoleman jälkeen Linnan­heimon siskokset viettivät Pornaisten huvilalla kesiä kahdestaan.
Linnan­heimo oli elin­ikäinen tupakoitsija ja ennen kuolemaansa jo vakavasti sairas. Regina Linnan­heimo kuoli tiistaina 24. tammi­kuuta 1995, 79-vuotiaana. Hänet haudattiin Linnan­heimojen suku­hautaan Pornaisiin lähelle Koto­järveä ja Linnan­heimolle rakasta huvilaa.
Perintö
Helsingin keskustakirjasto Oodissa sijaitseva, vuonna 2019 avattu Kansallisen audio­visuaalisen instituutin Kino Regina -elo­kuva­teatteri on nimetty Regina Linnan­heimon mukaan.
Kyllikki Hatakka
Aino Kyllikki Hatakka (8. tammikuuta 1920 Kirvu – 22. marraskuuta 2005 Lappeenranta) oli suomalainen lähetystyöntekijä ja kirjailija.
Hatakan vanhemmat olivat kunnansihteeri Juho Hatakka ja Aino Elli Räihä. Hän kävi keskikoulun ja valmistui opettajaksi 1946 Heinolan opettajaseminaarista. Hatakka toimi opettajana kaksi viiden vuoden jaksoa Ambomaalla Ongwedivan lähetysasemalla aloittaen 1949. Kansakoulunopettajana Hatakka oli 1946–1947 Joutsenossa ja luokanopettajana Kaavilla 1962–1980. Kyllikki Hatakan veli oli rovasti Eero Hatakka. Eläköidyttyään Hatakka asui vielä muutaman vuoden Kaavilla ja siirtyi sitten asumaan Lappeenrantaan.
Baškiiri
Baškiiri tarkoittaa seuraavia asiota:
Katso myös
Aihepiiriin liittyy läheisesti myös
Lyijynitraatti
Lyijynitraatti (Pb(NO3)2) on lyijy- ja nitraatti-ionien muodostama ioniyhdiste.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa lyijynitraatti on ulkomuodoltaan valkoisia tai värittömiä kiteitä. Verrattuna muihin lyijy-yhdisteisiin, jotka ovat usein veteen niukkaliukoisia, on lyijynitraatti veteen runsasliukoinen. Lyijynitraatti on hapetin ja reagoi voimakkaasti helposti pelkistyvien yhdisteiden kanssa. Aine reagoi voimakkaasti myös eräiden ammonium- ja lyijy-yhdisteiden kanssa.
Lyijynitraatin sulamispiste on 290 °C. Se alkaa kuitenkin hajota lämpötilan vaikutuksesta jo 205 °C lämpötilassa. Veden kanssa kuumennettaessa syntyy emäksistä lyijynitraattia, typpidioksidia ja happikaasua.
Lämpötilan ollessa yli 450 °C lyijynitraatti hajoaa lyijymonoksidiksi ja mönjäksi eli lyijytertroksidiksi. Lisäksi muodostuu typpidioksidikaasua.
Valmistus
Lyijynitraattia ei esiinny luonnossa mineraalina. Sitä valmistetaan liuottamalla lyijymetallia, lyijyoksidia tai lyijykarbonaattia laimeaan typpihappoliuokseen. Samalla liuosta jäähdytetään, jolloin syntyvä lyijynitraatti kiteytyy.
Käyttö
Lyijynitraattia käytetään kankaiden puretuksessa, erottamaan titaanimalmeja savesta, valmistettaessa nailonia ja polyestereitä, erottamaan metalleja niiden syanidiliuoksista ja pyrotekniikassa ja räjähdysaineissa happea vapauttavana aineena.
Lyijynitraattia käytetään myös useiden lyijy-yhdisteiden valmistuksessa. Räjähdysaineena käytettävää lyijyatsidia valmistetaan antamalla lyijynitraatin reagoida natriumatsidin kanssa. Sivutuotteena syntyy natriumnitraattia.
Monia niukkaliukoisia lyijy-yhdisteitä, kuten keltaisia lyijyjodidia ja lyijykromaattia, käytetään maalaustaiteessa väriaineina. Näitä yhdisteitä voidaan valmistaa lisäämällä lyijynitraattiliuokseen jotain useimmiten alkalimetallien jodidi- tai kromaattisuolaa. Tällöin niukkaliukoinen väriaine saostuu ja voidaan erottaa talteen. .
Terveysvaikutukset
Lyijynitraatti on muiden lyijy-yhdisteiden tavoin myrkyllistä. Aineen suhteellisen hyvä liukenevuus veteen lisää yhdisteen myrkyllisiä vaikutuksia. Lyhytaikainen altistus lyijynitraatille hengitysteiden kautta aiheuttaa hengenahdistusta ja yskää. Yhdisteen nieleminen aiheuttaa huonoa oloa ja oksentelua. Pitkäaikainen altistuminen aineelle voi aiheuttaa vaurioita hermostossa, munuaisissa sekä maksassa. Aineen on todettu aiheuttavan koe-eläimille syöpää ja olevan mutageeninen.
Potsdamer Platzin asema
Potsdamer Platz on keskeinen maanalainen asema Berliinin joukkoliikenneverkolla. Se on nimetty sijaintipaikkanaan olevan aukion, Potsdamer Platzin, mukaan. Kyseinen aukio on yksi Berliinin tärkeimmistä keskuksista.
Asemalta kulkee metrolinja U2 sekä Berliinin pohjois-etelä-suuntainen rautatietunneli. Kaukojunat eivät pysähdy asemalla, joten vain kaupunkiratalinjat S1, S2, S25 ja S26 sekä paikallisjunat pysähtyvät rautatieasemalla. Sekä rautatien, S-Bahnin että metron asemille on hissit. Pikabussilinjat M41 ja M48 risteävät aukiolla.
Rautatieasema avautui alkujaan maan päällä 1838 ja oli tuolloin Berliinin ensimmäinen. Berliinin kehärata (Ringbahn) kulki asemalta vuosien 1891 ja 1944 välillä. Ringbahn-liikenteestä on jäänyt asemalle käyttämätön asemalaituri. Aseman maanalainen eteläinen osa, jossa oli neljä raidetta ja kaksi laituria avattiin 1939. Berliinin muurin ollessa pystyssä vuodesta 1961 vuoteen 1989 asema sijaitsi suoraan sen alla. Tällöin junat eivät pysähtyneet asemalla lainkaan.
Vaikka Potsdamer Platzille tulee vain yksi metrolinja, on asemia ollut jo kolme. Berliinin metron vanhimman osan auetessa 18. helmikuuta 1902 asema oli linjan viimeinen. Vuonna 1907 asema suljettiin metron laajentuessa. Vuonna 1928 uusi tunneli ja asema rakennettiin alueelle. Berliinin jaon aikana asema ei sijaintinsa vuoksi ollut käytössä lainkaan vuosina 1961–1993. 1993 linjan U2 puoliskot yhdistettiin jälleen ja Potsdamer Platzin asema otettiin taas käyttöön. Alueella on myös kolmas asematila suunnitellulle linjalle, jonka toteuttamisesta ei ole tietoa. Nykyisin aseman tiloissa järjestetään taidenäyttelyitä.
Uno Cygnaeus
Uno Cygnaeus (12. lokakuuta 1810 Hämeenlinna – 2. tammikuuta 1888 Helsinki) oli suomalainen pappi, joka tunnetaan Suomen kansakoulun isänä. Hän toimi 1861–1888 Suomen kansakoulujen ylitarkastajana. Cygnaeuksella oli vahva kutsumus Suomen koululaitoksen kehittämiseen, samoin myöhemmällä iällään vahva uskonnollinen vakaumus. Ruotsinkielisyydestään huolimatta Cygnaeus oli myös suomenmielinen.
Varhainen ura
Uno Cygnaeus kuului Cygnaeusten tunnettuun pappissukuun. Hänen isänsä oli Hämeen läänin veromestari Jakob Cygnaeus, joka kuoli pojan ollessa kahdeksanvuotias, ja äitinsä Johanna Fredrika, omaa sukua Aejmelaeus. Isoisä Zacharias Cygnaeus ja setä Zacharias Cygnaeus nuorempi olivat molemmat luterilaisia piispoja. Kansallisena herättäjänä tunnettu Fredrik Cygnaeus oli Uno Cygnaeuksen serkku.
Uno Cygnaeus sai ensimmäisen opetuksensa Granfelt-suvun kotiopettajalta Abraham Melleniukselta Ryttylän kartanossa. Mellenius suosi ankaria rangaistuksia, joista lievimmän on sanottu olleen rangaistavan komentaminen pöydän alle muiden potkittavaksi. Käytyään Hämeenlinnan triviaalikoulun Cygnaeus ehti aloittaa yliopisto-opintonsa vain 16-vuotiaana vuonna 1827 ja suunnitteli itselleen lääkärin uraa. Opiskeluaika kuitenkin venyi yhdeksän vuoden mittaiseksi hänen vaihtaessaan useasti pääainetta ja viettäessään riehakasta opiskelijaelämää sekä elättäessään itsensä yksityisopetusta antamalla. Cygnaeus luki muun muassa kasvi- ja eläintiedettä, fysiikkaa, historiaa, kaunopuheisuutta ja runoutta, kreikkalaista ja itämaista kirjallisuutta sekä matematiikkaa ja tähtitiedettä. Hänet promovoitiin maisteriksi keväällä 1836. Päätettyään ryhtyä papiksi hän liitti oppiaineisiin teologian ja valmistui siitä yhdessä vuodessa.
Papinuransa alussa Cygnaeus toimi 1837–1839 Viipurissa kirkkoherran apulaisena, mutta syyllistyi melko pian tuolloin paheksuttuun avioliiton ulkopuoliseen suhteeseen. Hän siirtyi venäläis-amerikkalaisen kauppakomppanian palvelukseen ja pääsi suomalaissyntyisen Alaskan kuvernöörin Arvid Adolf Etholénin valitsemana juuri perustettuun Alaskan luterilaisen seurakunnan saarnaajan virkaan Novo-Arkangeliin Sitkan saarelle, jossa oli vuodet 1840–1845. Kolmannes Venäjälle tuolloin kuuluneen Alaskan siirtokunnan asukkaista oli luterilaisia. Cygnaeus matkusteli pinta-alaltaan valtavan, mutta vain satajäsenisen seurakuntansa alueella ja rakennutti Novo-Arkangeliin 24. elokuuta 1843 vihityn Alaskan ensimmäisen protestanttisen kirkon. Sitkan vuosinaan hän kiinnostui entisestään opetustyöstä.
Palattuaan Siperian halki Cygnaeus toimi 1846–1858 Pietarin ruotsalaisessa Pyhän Katariinan seurakunnassa pappina ja suomalaisessa Pyhän Marian seurakunnassa kirkkokoulun opettajana. Vuonna 1854 hän meni naimisiin helsinkiläisen pankkivirkailijan tyttären Anna Diederichsin (1817–1912) kanssa. Heillä oli neljä lasta, joista Kuopion lääninsairaalan ylilääkäri Walter Cygnaeus (1856–1930) sai aikanaan professorin ja Johannes Cygnaeus (1858–1914) maanviljelysneuvoksen arvon.