cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Voijärvi
Voijärven volosti lakkautettiin vuonna 1927. Sen pohjoisosa liitettiin Kemijoen ja eteläosa Tunkuan piireihin. Voijärven kyläneuvosto kuului aluksi Kemijoen ja myöhemmin Kemin piiriin. Vuonna 1933 sen 11 asutuksessa oli yli 600 asukasta, joista valtaosa oli karjalaisia. Voijärven lisäksi kyläneuvostoon kuuluivat Piepjärven kyläryhmä sekä Alajärven (ven. Alozero), Kotivaaran, Lesolan (Leževo), Polovinan ja Riihijoen kylät. Voijärven kylässä asukkaita oli 191.
Voijärven kylä lakkautettiin vuonna 1968. Sen rakennukset tuhoutuivat 2000-luvun alussa sattuneessa tulipalossa. Nykyään entisen volostin kylistä vakituista asutusta on vain Uskelassa ja sielläkin vain muutama asukas.
Seututie 292
Seututie 292 on Hyvikkälästä (Janakkalaan kuuluva taajama) valtatieltä 3 alkava seututie, joka päättyy valtatielle 12 Lammin kohdalla. Se kulkee valtatieltä 3 itään, Janakkalan keskustan läpi ja sieltä edelleen valtatielle 12, jossa tie muuttuu yhdystieksi 3190, joka vie Lammin keskustaan ja sieltä edelleen seututielle 317.
Aleksei Brusilov
pienoiskuva|upright|Aleksei Brusilov vuonna 1914. Aleksei Aleksejevitš Brusilov (, 1. syyskuuta 1853 Tbilisi – 17. maaliskuuta 1926 Moskova) oli venäläinen ratsuväenkenraali, joka kesäkuussa 1916 sai komennettavakseen koko Venäjän luoteisrintaman sen jälkeen kun Aleksei Evert ja Aleksei Kuropatkin olivat pitäneet parempana jäädä vain puolustusasemiin, vaikka Venäjää lainoittanut ja tukenut Ranska pyysi toista hyökkäystä itärintamalla pääasiassa Itävalta-Unkarin joukkoja vastaan, jotta Saksan olisi pakko luopua Verdunia vastaan kohdistetusta hyökkäyksestä ja näin Ranskan tilanne helpottuisi.
Alfre Woodard
Elämä ja ura
Woodard opiskeli näyttämötaidetta Bostonin yliopistossa. Hän on vieraillut useissa televisiosarjoissa ja elokuvissa sekä ollut ehdolla parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon saajaksi vuoden 1983 elokuvasta Kultaiset hedelmät. Woodard asuu Santa Monicassa Kaliforniassa miehensä kirjailija Roderick Spencerin kanssa. Heillä on kaksi lasta.
Aleksei Brusilov
Brusilov aloitti Venäjän 8. armeijan komentajana 1914 ja hänestä tuli 1916 Nikolai Ivanovin seuraaja koko luoteisrintaman komentajana siksi, että hänellä oli tarjota hyökkäyssuunnitelma ranskalaisiin Verdunissa kohdistuneen paineen keventämiseksi. Brusilovin hyökkäys toteutettiin 4. kesäkuuta – 20. syyskuuta välisenä aikana 1916, minkä jälkeen keskusvaltojen puolella Paul von Hindenburg sai rintaman vakiintumaan.
Brusilov kannatti Nikolai II:n vallasta luopumista 1917 ja Venäjän väliaikainen hallitus nimitti hänet Nikolai II:n vallasta luopumisen jälkeen koko Venäjän armeijan komentajaksi. Brusilov suunnitteli yhdessä Aleksandr Kerenskin kanssa vuonna 1917 suoritetun Kerenskin hyökkäyksen, jota kutsutaan harvemmin myös Brusilovin toiseksi hyökkäykseksi.
Bolševikkien otettua vallan väliaikaiselta hallitukselta ja vallan jakauduttua eri kenraaleille odotti Brusilov vuoteen 1920, kunnes tarjoutui kansankomissaarien palvelukseen. Hän johti 1920 sota-asiain sekä ulkoasian kansankomissaari Lev Trotskin alaisuudessa puna-armeijan hyökkäystä Varsovaa kohti puolalaisia vastaan.
Jack S. Kotschack
thumb|Jack S. Kotschack vuonna 1962 takanaan [[Radio Nordin lähetysalus M/S Bon Jour.]]
Jack Salomon Kotschack (20. tammikuuta 1915 Helsinki – 8. joulukuuta 1988 Cannes ) oli suomenruotsalainen liikemies ja elokuvatuottaja, joka vaikutti suurimman osan elämästään Ruotsissa. Hänet tunnetaan parhaiten 1960-luvun alussa Itämerellä toimineen Radio Nord -merirosvoradion perustajana.
Varhaiset vuodet
Suomenjuutalaiseen perheeseen syntynyt Kotschack vietti lapsuutensa Helsingin Töölössä. Hän opiskeli ylioppilaaksi kirjoitettuaan Englannissa Herne Bay Collegessa vuosina 1932–1934 sekä Svenska handelshögskolanissa 1934–1935. Kotschack oli innokas urheilija, joka pelasi tennistä, jääpalloa Helsingin Makkabin riveissä sekä harrasti nyrkkeilyä. Tenniksessä hän kuului Suomen parhaimmistoon ja voitti muun muassa Helsingin piirinmestaruuden vuonna 1937. Kotschack oli yksi kuudesta juutalaispelaajasta, jotka toukokuussa 1939 erotettiin Westendin tenniskerhosta antisemitismin vuoksi. Tekosyynä käytettiin seuran jäsenmaksujen laiminlyöntiä, mutta yhteensä yli sadasta maksamatta jättäneestä erotettiin ainoastaan juutalaistaustaiset.
Kotschack oli mukana talvisodassa, jossa hän haavoittui jalkaan, sekä myöhemmin jatkosodassa niin sanotun Sinisen prikaatin riveissä. Vuonna 1944 Kotschack pakeni Ruotsiin; itse hän kertoi myöhemmin, että hän pelkäsi juutalaisena joutuvansa hankaluuksiin, koska oli lomallaan joutunut tappeluun saksalaisen upseerin kanssa helsinkiläisessä ravintolassa, mutta hänen poikansa tutkimusten mukaan tuollaista tappelua ei tapahtunut vaan Kotschack karkasi armeijasta kesäkuussa 1944 Viipurin lähistöllä ja siirtyi Ahvenanmaan kautta Ruotsiin.
Kotschack toimi aluksi myyntitehtävissä Eskilstunassa ja sai myöhemmin työpaikan elokuvayhtiö Svea Filmin mainospäällikkönä mentyään naimisiin yhtiön johtajan tyttären kanssa.
Svea Film ja Radio Nord
Kotschack tuotti 1950-luvulla Svea Filmille kolme elokuvaa, muun muassa Mika Waltarin romaaniin pohjautuvan Ei huomispäivää vuonna 1957. Filmiyhtiössä työskennellessään Kotschack tutustui amerikkalaiseen liikemieheen Gordon McLendoniin, jonka omisti Yhdysvalloissa suurimman lain salliman määrän radioasemia ja halusi laajentaa toimintaansa Eurooppaan. McLendon oli kiinnostunut erityisesti Pohjois-Eurooppaan syntyneistä piraattiradioista.
Radio Nord aloitti lähetyksensä maaliskuussa 1961 Tukholman edustalta Ruotsin aluevesirajojen ulkopuolelta. McLendonin rahoittaman ja Kotschackin johtaman radioaseman tarkoituksena oli murtaa Pohjoismaissa vallinnut valtiollinen radiomonopoli. Ruotsin lisäksi sen popmusiikkia ja mainoksia sisältäneet lähetykset kuuluivat myös Lounais-Suomessa. Radio Nord ehti toimia vain vajaan puolentoista vuoden ajan ennen kuin se kiellettiin Pohjoismaiden neuvoston määräämän uuden lain nojalla. Suuren suosion saavuttanut piraattiradio vaikutti kuitenkin sekä Ruotsin että Suomen yleisradioyhtiöiden ohjelmistoon niin, että ne ottivat mukaan myös kevyen musiikin omissa Melodiradion- ja Sävelradio-ohjelmissaan.
Vuonna 1970 Kotschack julkaisi Radio Nordista kertovan muistelmateoksen. Tennis pysyi hänen harrastuksenaan myös Ruotsissa, Kotschack toimi pitkään paikallisen tenniskerhon puheenjohtajana sekä oli mukana perustamassa Ruotsin tennisveteraanien järjestöä. Jack S. Kotschack kuoli vuonna 1988 Ranskan Cannesissa 73-vuotiaana.
Vuonna 2009 ilmestyi hänen poikansa Jan Kotschackin isästään sekä Radio Nordista kertova teos Stick iväg, Jack ja vuonna 2021 Kotschackin sotakokemuksista kertova kirja Salomons hemligheter: Jakten på en judisk desertör.
Alojz Ajdič
Ajdič syntyi Fojnicassa, Bosnia-Hertsegovinassa, lähellä Sarajevoa. Hän siirtyi toisen maailmansodan aikana vanhempineen Kroatiaan ja sittemmin Sloveniaan. Ajdič opiskeli Ljubljanassa klarinetinsoittoa ja valmistui vuonna 1968. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa sinfonioita ja kantaatti. Ajdič asuu tällä hetkellä Kranjissa.
Deering
Deering tarkoittaa seuraavia paikkakuntia ja henkilöitä:
Bob Paris
pienoiskuva|Bob Paris (oikealla) ja [[Paolo Tassetto vuonna 1986.]] Bob Paris (s. 14. joulukuuta 1959) on yhdysvaltalainen kehonrakentaja, joka voitti 23-vuotiaana vuonna 1983 IFBB:n maailmanmestaruuden eli Mr. Universe -tittelin. Joitakin vuosia myöhemmin hän kohahdutti kehonrakennuspiirejä paljastamalla Ironman-lehden haastattelussa olevansa homoseksuaali. Myöhemmin hän on kirjoittanut kirjoja kokemastaan, muun muassa Gorilla Suit – My Adventures in Bodybuilding, sekä puhunut näkyvästi homojen oikeuksien puolesta.
Isotalvikki
Isotalvikki (Pyrola rotundifolia) on pääasiassa rehevissä metsissä kasvava valkokukkainen talvikkilaji. Laji on levinnyt laajalle Eurooppaan ja Siperiaan. Suomessa sitä tavataan koko maassa.
Ulkonäkö ja koko
200px|thumb|left|Lähikuva isotalvikin kukinnosta. Isotalvikki kasvattaa rönsyilevän maavarren, josta nousee 10–30 cm korkeita lehdettömiä kukkavarsia. Lehdet kasvavat kukkavarsien juurella ruusukkeina lähellä maanpintaa. Ruusukelehdet talvehtivat vihreinä. Lehdet ovat 1–5 cm pitkiä, paksuhkoja, sileitä ja pyöreähköjä. Lehden ruoti on siipipalteeton. Kukinto on pysty terttu. Valkoiset tai vihertävän valkoiset kukat ovat nuokkuvia, ja kukkien punertava emi on selvästi näkyvillä. Isotalvikki kukkii kesä-elokuussa. Isotalvikki elää sienten kanssa symbioosissa, ja saa ravintonsa sienijuurillaan.
Isotalvikista tunnetaan useita alalajeja, joista Fennoskandiassa esiintyy kolme: nimialalaji etelänisotalvikki (ssp. rotundifolia), pohjanisotalvikki (ssp. norvegica) sekä dyyni-isotalvikki (ssp. maritima). Alalajit erottaa toisistaan lähinnä kokonsa puolesta sekä lehtien muodosta. Isotalvikki voi risteytyä pikkutalvikin kanssa niiden yhteisillä kasvupaikoilla
Levinneisyys
Etelänisotalvikkia tavataan Pohjois-, Keski- ja Itä-Euroopassa sekä Venäjällä pitkälle Siperiaan asti. Länsi-Euroopan mereisimmillä alueilla se on harvinaisempi kuin sisämaassa. Pohjantalvikkia esiintyy pääasiassa Kölivuoristossa ja pohjoisessa myös alavammilla alueilla Kuolan niemimaalle ja Vienanmeren ympäristöön asti. Dyyni-isotalvikkia tavataan vain suppealla alueella Pohjanmeren rannikolla Tanskasta Pohjois-Ranskaan.
Suomessa isotalvikkia tavataan koko maassa. Etelä-Lappiin saakka vallitseva alalaji on etelänisotalvikki. Pohjanisotalvikkia tavataan Kainuun korkeudelta pohjoiseen, ja alalaji on yleisimmillään Pohjois-Lapissa.
Elinympäristö
Isotalvikkia tavataan tuoreissa ja lehtomaisissa kangasmetsissä, lehdoissa, rehevissä korvissa, letoilla, tunturiniityillä ja -kankailla. Pohjanisotalvikki on kalkinsuosija.
Mai Zetterling
Mai Elizabeth Zetterling (24. toukokuuta 1925 Västerås, Ruotsi – 17. maaliskuuta 1994 Lontoo) oli ruotsalainen näyttelijä, käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja.
Zetterling esiintyi näyttämöllä ensi kerran 15-vuotiaana. Hän opiskeli Dramatenin oppilaskoulussa 1942–1945, ja hänet kiinnitettiin Dramateniin vuoteen 1947. Ensimmäinen elokuvarooli hänellä oli vuonna 1941 Gunnar Olssonin elokuvassa Lasse-Maja, ja läpilyöntinsä hän teki Alf Sjöbergin elokuvassa Hets vuonna 1944. 1948 hän siirtyi Lontooseen, jossa hän oli mukana yli 20 elokuvatuotannossa. Sitten hän meni Hollywoodiin, teki muutamia elokuvia mutta ei viihtynyt siellä. 35-vuotiaana hän palasi Ruotsiin.
Zetterling teki yhteistyössä BBC:n kanssa neljä lyhytelokuvaa, muun muassa elokuvan, joka käsitteli saamelaisia.
Vuonna 1964 Zetterling toi ensi-iltaan ensimmäisen pitkän elokuvan ohjauksensa Rakastavia pareja (Älskande par), joka sai hyvän vastaanoton. Elokuva valittiin seuraavana vuonna Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun saajaehdokkaaksi. Rakastavia pareja on Agnes von Krusenstjernan romaanisarjan Fröknarna von Pahlen filmatisointi. Ruotsissa elokuva sai ylitsevuotavan myönteisen vastaanoton.
1986 Mai Zetterling teki elokuvan Amorosa Agnes von Krusenstjernan elämästä.
Zetterlingin toinen pitkä elokuva, Öiset leikit (Nattlek, 1966), kuvattiin Penningbyn linnassa Roslagenissa. Elokuva kuvaa miehen yritystä päästä eroon muistikuvista neuroottisesta äidistään. Öiset leikit oli Ruotsin virallinen edustaja Venetsian biennaalissa 1966. Se herätti suurta huomiota elokuvajulisteessa olleen yhdyntää esittävän Leonardo da Vincin piirustuksen ansiosta. Elokuvan ainoa julkinen esitys peruutettiin, vain yksi näytös arvostelijoille tuomareille ja toimittajille sallittiin. Elokuvan esittäminen sallittiin Italiassa ja Ranskassa vasta sensuurin toimenpiteiden jälkeen.
David Thomson kirjoittaa teoksessaan The New Biographical Dictionary of Film, että "Rakastavia pareja ja Öiset leikit ovat "voimakkaita, väkivaltaisia ja aitoja strindbergiläisiä kuvia seksuaalisesta tekopyhyydestä".
Zetterlingin feministinen Näyttelijättäret (Flickorna, 1968), jossa näyttelivät Bibi Andersson, Harriet Andersson ja Gunnel Lindblom, sai kielteiset arvostelut ja katosi Tukholman elokuvateattereista 3,5 viikon jälkeen. Elokuva kertoo teatteriseurueesta, joka harjoittelee Aristofaneen näytelmää Lysistrate, jossa Ateenan naiset nousevat kapinaan pakottaakseen miehet lopettamaan sotimisen.
1980-luvulla Zetterling julkaisi omaelämäkerran Osminkat.
Sylkirauhassyöpä
Sylkirauhassyöpä on sylkirauhasista alkunsa saava syöpäsairaus. Mukoepidermoidikarsinooma, adenokystinen karsinooma ja asinussolukarsinooma ovat yleisimpiä sylkirauhassyöpätyyppejä, ja jokin näistä on noin kahdella kolmasosalla sairastuneista.
Useimmat sylkirauhaskasvaimet ovat hyvänlaatuisia, ja syöpä on harvinainen. Pahanlaatuiseen kasvaimeen sairastumisen syy on yleensä tuntematon, mutta ikääntyminen, sädehoito pään ja kaulan alueelle sekä tietyt työperäiset altistukset lisäävät sen riskiä. Tauti voi olla oireeton, tai siitä voi olla merkkinä esimerkiksi tyypillisesti kivuton kyhmy tai nielemisvaikeudet.
Vaikka alkoholinkäytöllä ja tupakoinnilla on yhteys pään ja kaulan alueen syöpiin, sylkirauhassyöpä tekee tähän poikkeuksen. Hyvänlaatuisen Warthinin tuumorin riski kuitenkin on tupakoitsijoilla huomattavasti kasvanut.
56 % sylkirauhassyöpään sairastuneista elää viiden vuoden kuluttua diagnoosista. Eri kasvaintyyppien välillä on kuitenkin huomattavia eroja; asinussolukarsinooman suhteellinen viisivuotisennuste on 96 %.
Oliver Mtukudzi
thumb|Oliver "Tuku" Mtukudzi esiintymässä yhtyeineen. Oliver "Tuku" Mtukudzi (22. syyskuuta 1952 Harare – 23. tammikuuta 2019 Harare ) oli zimbabwelainen muusikko, joka aloitti uransa vuonna 1977 liityttyään Wagon Wheels -yhtyeeseen. Yhtyeen single Dzandimomotera myi kultaa. Myöhemmin Mtukudzi perusti yhtyeen The Black Spirits. Hänellä oli myös menestyksekäs sooloura.
Mihaela Martin
Mihaela Martin on romanialaissyntyinen viulisti. Hän aloitti viulunsoiton opintonsa isänsä johdolla 5-vuotiaana ja jatkoi niitä Stefan Gheorghiun johdolla. 19-vuotiaana hän voitti toisen sijan Moskovan kansainvälisessä Tšaikovski-kilpailussa, ja tätä seurasivat voitot Montrealissa, Sionissa ja Brysselissä. Ensipalkinnon voitto kansainvälisessä viulukilpailussa Indianapolisissa käynnisti Martinin uran. Hän on esiintynyt muun muassa BBC:n sinfoniaorkesterin, Montrealin sinfoniaorkesterin ja Leipzigin Gewandhaus-orkesterin kanssa. Hän on tehnyt yhteistyötä Kurt Masurin, Nikolaus Harnoncourtissa, Charles Dutoitin ja Neeme Järven kanssa.
Martin oli mukana perustamassa Michelangelo-jousikvartettia vuonna 2003. Hän opettaa Kölnissä sekä Genevessä ja pitää lisäksi mestarikursseja eri puolilla maailmaa. Hän on myös usein tuomariston jäsenenä kilpailuissa eri maissa. Hän soittaa J G Guadagninin viulua vuodelta 1748.
Duuni.net
thumb|200px|Duuni.net vuonna 1998. Duuni.net oli Talentumin perustama vuosina 1996–2003 toiminut verkkoyhteisö eri alojen ammattilaisille. Duuni.netin jäsenistössä olivat hyvin edustettuina Talentumin lehtien lukijat eli ekonomit ja insinöörit sekä tietotekniikan ammattilaiset. Duuni.netin jäsenmäärä oli suurimmillaan vuonna 2000 noin 45 000. Yhteisössä käytiin vilkasta keskustelua niin ammattiin kuin politiikkaan ja vapaa-aikaan liittyvistä asioista.
Yhteisössä jäsenet esiintyivät omilla nimillään ja keskustelua moderoi vapaaehtoisista muodostuva noin kolmenkymmenen moderaattorin ryhmä, joiden tiimiä veti Talentumin palkkaama Petja Jäppinen. Talentumin suljettua Duuni.netin sen yhteisö siirtyi palvelua korvaamaan syntyneeseen Aulabaari.netiin.
Duuni.netin toiminnallisuus ja teknologia
Duuni.net rakennettiin omalle alustalle, jota aikoinaan pidettiin edistyksellisenä. Duuni.net voitti vuonna 1997 SIME-teknologiapalkinnon ja M&M Grand Prix -palkinnon kategoriassa Paras teknologia. Duuni.netin teknologia lisensioitiin vuonna 1998 ICL Fujitsulle, joka kehitti siitä edelleen yhteisöllisen Netcommunity-intranettuotteen. Duuni.net oli käyttöliittymältään ja toiminnallisuudeltaan yksinkertainen ja helppokäyttöinen. Palvelun suosituimpia osioita olivat käyttäjien niin sanotut käyntikortit, jossa oli käyttäjän kuva, henkilötiedot, liittymisajankohta ja keskusteluhistoria.
Duuni.netin lyhyt historia
Duuni.net lanseerattiin 20. lokakuuta 1996 Markkinointi & Mainonta -lehden Uusmediaseminaarissa, jossa pääpuhujana oli MIT:n Media Labin johtaja Nicholas Negroponte. Duuni.netin kehittäjätiimi lähipiireineen sekä jäseniksi kutsutut seminaarin osallistujat muodostivat palvelun ensimmäisen noin 300 henkilön perusjäsenistön. Ensimmäiset Duuni.netin keskustelut keskittyivät Negroponten esitelmän kommentoimiseen sekä Duuni.netin toiminnallisuuden heikkouksiin. Duuni.netin alkuperäisenä kehittäjätiiminä oli Talentumin uusmediaosasto, jonka vetäjänä toimi Kim Weckström. Muut jäsenet olivat teknologiasta vastaava Vesa Palmu, palvelumuotoilusta vastaava Juha Palotie, kaupallistamisesta vastaava Jussi Lystimäki sekä moderoinnista vastaava Johanna Sarviharju. Palvelun art director oli Johanna Pirttimäki. Duuni.net siirtyi 1997 Talentumin perustaman Satama Interactiven verkkobrändiyksikköön ja tämän jälkeen lyhytikäiseksi jääneeseen Talentumin ja Telen WOW-verkkobrandit-yhteisyritykseen. Vuonna 2001 Duuni.net palasi WOW-verkkobrandit-yrityksen lakkauttamisen jälkeen Talentumiin, jossa palvelu integroitiin Talentumin lehtien verkkokeskusteluryhmiin. Tämän seurauksena Duuni.netin aktiivijäsenet perustivat Aulabaari.netin, jonne yhteisö suurelta osin siirtyi. Itsenäisenä palveluna ja brändinä Duuni.net lakkautettiin vuonna 2006.
Aulabaari.net
thumb|250px|Kuvakaappaus Aulabaari.netistä Aulabaari.net perustettiin 12. joulukuuta 2003. Se on Pro Aulabaari r.y:n ylläpitämä avoin keskustelualue. Aulabaari suunniteltiin keskusteluyhteisöksi. Aulabaari.netin tekijöiden mielestä käytettävyys ja käyttäjäläheisyys olivat suunnittelua ohjaavat arvot, ja siksi jo palvelun rakennusvaiheessa käyttäjille annettiin mahdollisuus palautteen antamiseen sekä palvelun kehittämiseen. Aulabaari.netin käyttäjät esiintyvät aina omilla nimillään, nimimerkkejä tai tekaistuja henkilöllisyyksiä ei sallita.
Aulabaari toimii vapaaehtoisen talkootyön pohjalta, ja sen päämäärä ja motiivi on ollut luoda paras Internetissä toimiva keskustelufoorumi ja -yhteisö. Aulabaarin käyttäjien tapaamiset yhdistävät keskustelijoita kuukausittain. Aulabaarin perustajajäsen ja primus motor oli Seppo Ahlroos. Sivuston teknisestä toteutuksesta vastasi Auvo Severinkangas ja ulkoasusta Eero Raunio.
Karkalin luonnonpuisto
Karkalin luonnonpuisto on luonnonpuisto Lohjan kaupungissa entisen Karjalohjan kunnan alueella Uudenmaan maakunnan länsiosassa. Puiston pinta-ala on yksi neliökilometri, ja se on perustettu vuonna 1964. Luonnonpuisto sijaitsee Lohjanjärveen työntyvän pitkän Karkalinniemen kärjessä. Se on perustettu suojelemaan erityisesti eteläsuomalaista lehtoluontoa. Alue siirtyi Metsäntutkimuslaitokselta Metsähallituksen hallintaan vuoden 2002 alussa. Luonnonpuisto kuuluu samaan Natura-alueeseen läheisten Suuriniemen kärjen, Niemensaaren, Haapasaaren, Ämmänuuninkallion, Mailankallion ja Rinnemäen luonnonsuojelualueiden kanssa.
Puisto on avoinna retkeilijöille, mutta siihen saa tutustua vain merkityillä reiteillä. Merkittyjä reittejä on noin kuusi kilometriä, ja ne muodostavat eripituisia rengasreittejä. Rantautuminen puistoon on sallittu vain yhdellä rantautumispaikalla. Yöpyminen ja tulenteko puistossa on kokonaan kielletty. Vuonna 2021 Karkalin luonnonpuistossa kävi 8 600 kävijää.
Karkalinniemellä on ollut pysyvää asutusta 1500-luvulta lähtien. Nykyisen luonnonpuiston alueella sijaitsi kolme torppaa, joista viimeinen oli asuttu 1910-luvulle saakka. Arkkipiispa Gustaf Johansson rakennutti niemen kärkeen huvimajan vuonna 1902 ja raivautti alueelle polkuja pähkinöiden keruuta varten. Nykyisin alueen rakennuksista on jäljellä vain jäänteitä.
Karkalinniemen kallioperä on kalkkipitoista. Luonnonpuisto on lähes kokonaan lehtometsää ja etenkin pähkinäpensas kasvaa alueella runsaana. Suota on noin kaksi hehtaaria. Alueen keskellä on pieni niitty, joka pidetään niittämällä avoimena. Rannat ovat paikoin jyrkän kallioisia. Alueen kasvilajisto on huomattavan runsas. Puistosta on esimerkiksi tavattu 11 kämmekkälajia, joista merkittävin lienee punavalkku. Pesiviä lintulajeja on noin 40. Selkärangattomista maininnan arvoisia ovat suomenlehtovähämittari sekä suorasuusulkukotilo.
Metsäkuusi on runsastunut voimakkaasti luonnonpuiston lehdoissa. Vuosina 2007–2009 Metsähallitus teki lehtojenhoitoa viidesosalla luonnonpuiston pinta-alasta. Työssä raivattiin edustavien lehtolaikkujen sekä lehtipuiden ympäriltä kuusia. Metsähallituksen mukaan metsänhoidolla parannettiin alueen lehtojen uhanalaisten eliöiden ja vaateliaan kasvillisuuden elinoloja. Kuusia oli kaadettu luonnonpuistosta viimeksi 1980-luvulla.
Haze
Haze voi viitata useampaan asiaan:
Idfa
Idfa (International Documentary Film Festival Amsterdam) on Amsterdamissa vuosittain järjestettävä maailman suurin kansainvälinen dokumenttielokuvafestivaali. Ensimmäisen kerran se järjestettiin vuonna 1988.
Festivaali kestää kaksitoista päivää, ja sen aikana esitetään runsaat 300 elokuvaa. Elokuvaesitysten lisäksi tapahtumassa on työpajoja ja keskustelutilaisuuksia. Paras uusi dokumentti palkintaan kuudessa sarjassa.
Palkinnot
Palkinto: 12 500 euroa Palkinto: 10 000 euroa Palkinto: 5 000 euroa Palkinto: 5 000 euroa Palkinto: 2 500 euroa Palkinto: 5 000 euroa
Kolmas Mooseksen kirja
Kolmas Mooseksen kirja (Leviticus,, ”Leeviläisten kirja”; , ”Ja Hän kutsui”) on kolmas viidestä Mooseksen kirjasta (pentateukki), eli juutalaisten pyhän kirjoituksen Tooran kolmas kirja. Se on myös kristittyjen Raamatun Vanhan testamentin kolmas kirja.
Karvion kanava
thumb|upright|Karvion kanava [[valtatie 23|valtatien 23 nähtynä sillalta, joka ylittää Karvionkosken ja kanavan.]] Karvion kanava on yksisulkuinen kanava Pohjois-Karjalassa Heinävedellä Karvion kylässä. Kanava yhdistää Kermajärven Karvionjärveen. Karvionjärveltä on yhteys Suvasveteen, jota pääsee Kuopioon asti.
Kanavaan mahtuvat 31,2 metrin pituiset, 7,1 metrin levyiset ja 1,8 metrin syvyydessä kulkevat laivat. Kanavan ja kosken yli kulkevan valtatie 23:n sillan alituskorkeus on 11 metriä. Pudotuskorkeutta kanavalla on 1,8 metriä.
Rakentaminen
Talvella 1892 alettiin perata Suvasveden ja Kermajärven välistä kulkuväylää Kärängänvirran ja Rusinvirran kautta Varisveteen ja siitä Karvioon. Kuitenkin huomattiin väylän olevan paikoin liian kapea, alle 30 jalkaa. Näin päätettiin tehdä esitys väylän oikaisemisesta.
Karvionkosken viereen oli seuraavaksi rakennettava kanava, joka ratkaisi kuljetuspulmat Heinävedeltä Kuopioon. Kanavan rakennustyöt aloitettiin 1895 heinäkuun alussa. 31. elokuuta 1896 kanava oli sulkuportteineen valmis ja kanavahenkilökunnan asunnot valmiita. Rakentaminen maksoi kunnalle 120 206 markkaa. Sulku avattiin liikenteelle 10.9.1896.
Kanavalle tuli pituutta 175 metriä, pohjaleveydeksi 9 metriä. Sen sululle tuli pituutta 35,5 metriä, syvyyttä 2,1 metriä ja leveyttä 7,5 metriä. Kanavan sulkuportit ovat tyypiltään puurakenteisia salpausportteja tyhjennys- ja täyttöluukuilla. Tekniikaltaan ne ovat nykyään sähkömekaanisia.
Kanava on osa historiallista, kansallismaisemaksi valittua Heinäveden reittiä. Heinäveden reitti on yksi Suomen suosituimmista venereiteistä.
Kanava on nykyään itsepalvelusulku, eikä siellä ole enää omaa miehitystä. Kanavan etävalvonta suoritetaan läheiseltä Varistaipaleen kanavalta. Heinäveden reitin sekä Varistaipaleen ja Taivallahden kanavien käyttö- ja kunnossapitotehtävistä vastaa Väyläviraston urakoitsijana Arctia Meritaito Oy.
Lintharjun koulu
Lintharjun koulu on aiemmin Suonenjoen keskustassa, Kaatron koulun vieressä erillisenä peruskouluna toiminut yläkoulu (luokka-asteet 7-9). Vuodesta 2015 lähtien koulu on muodostanut yhdessä Kaatron koulun (alakoulu) kanssa Suonenjoen yhtenäiskoulun.
Majakka (täsmennyssivu)
Majakka voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Lintharjun koulu
Lintharjun koulun toiminta muutti nykyiseen kiinteistöön maaliskuussa 2005. Koulurakennuksessa oli aiemmin toiminut ammattikoulu, jonka jälkeen rakennus korjattiin perinpohjaisesti. Tilat vihittiin käyttöön virallisesti syyskuussa 2005. Samassa kiinteistössä toimii myös Suonenjoen lukio. Alakoululle rakennettiin uudisrakennus.
Vuonna 2016 Suonenjoen yhtenäiskoulussa opiskeli yhteensä 430 oppilasta.
Sisä-Savon kansalaisopisto käyttää Lintharjun koulun tiloja kursseissa sekä muussa toiminnassa.
Kepa
Kepa ry (aiemmin Kehitysyhteistyön palvelukeskus Kepa ry) oli suomalainen globaalien kehityskysymysten asiantuntijajärjestö. Kepa yhdistyi kesäkuussa 2018 Kehys ry:n kanssa, jolloin järjestöt muodostivat yhteisen kattojärjestön nimeltä Fingo
Periaatteet
Kepan toiminta-ajatuksena oli koota ja innostaa suomalaista kansalaisyhteiskuntaa toimimaan rohkeasti oikeudenmukaisen maailman puolesta. Kepa pyrki luomaan maailmaa, jossa sen toiminnan perusarvot ovat toteutuneet. Arvoihin kuuluivat rauha, ihmisoikeudet, kestävä kehitys, demokratia, tasa-arvo ja yhteisvastuu.
Historia
Nimen "Kepa" keksi Marja-Liisa Swantz vuonna 1983. Kepan perustamiskokous oli 4. maaliskuuta 1985 Helsingin Vanhalla ylioppilastalolla. Siihen osallistuivat 56 järjestön edustajat. Kepan syntyyn vaikuttivat monet seikat. Kehitysyhteistyö oli 1980-luvun alussa löytänyt paikkansa suomalaisessa politiikassa, ja kansalaisjärjestöjen kehitysyhteistyö oli yleistynyt. Prosenttiliikkeen ja kehitysmaa-aktiivien joukossa oli tiivistynyt idea kansalaisjärjestöjen palvelukeskuksesta. Kepa aloitti valtion ja järjestöjen uudenlaisen yhteistyön kehitysyhteistyön saralla.
Kepa käynnisti kehitysjoukkotoiminnan, jonka puitteissa eri alojen osaajia lähetettiin töihin kehitysmaihin. Kehitysjoukkolaiset olivat muun muassa terveydenhuollon, tekniikan ja opetusalan ammattilaisia, joiden työnkuvaan kuului kohdemaan kollegoiden opettaminen vastaaviin tehtäviin. Kepa vastasi kehitysjoukkotoimintaan liittyvistä maavalinnoista, rekrytoinnista ja perehdyttämisestä. Ensimmäiseksi kehitysjoukkomaaksi valittiin Sambia, johon ensimmäiset työntekijät lähetettiin vuonna 1987. Vuonna 1989 toiminta laajeni Nicaraguaan ja vuonna 1990 Mosambikiin. Laajimmillaan kehitysjoukkotoiminta oli 1990-luvun alkuvuosina. Vuosina 1987–1995 yhteensä 220 suomalaisia kehitysjoukkolaista työskenteli Sambian, Nicaraguan ja Mosambikin valtion laitoksissa ja järjestöissä.
Suomessa Kepa piti kehitysjoukkotoiminnan varoin yllä pientä kirjastoa ja julkaisi Kumppani-lehteä. Vuonna 1986 järjestöjen yhteistoimintaa edistäneet Mahdollisuuksien torit saivat alkunsa Vaasassa ja laajenivat nopeasti muualle maahan. Kepa koordinoi myös erillisrahoituksella järjestöjen yhteistyökampanjoita kotimaassa. Tukea saivat muun muassa uusi prosenttiliike kehitysyhteistyön puolesta määrärahaleikkauksia vastaan, Latinalainen Amerikka 500 vuotta ja rasismin vastainen kampanja "All Different – All Equal".
Vuosina 1985–1995 Kepan toiminta painottui kehitysjoukkotoimintaan, johon ulkoasiainministeriön rahoitus oli tarkoitettu. Toiminnan arviointi vuosina 1994–1995 toi ratkaisevan muutoksen järjestön toimintaan. Lähdettiin rakentamaan uutta "kehitysohjelmaa, joka kattaisi kaiken Kepan toiminnan". Etelässä toteutettavat kenttäohjelmat, jäsenjärjestöjen tukitoimet sekä Suomen kehityspolitiikka, tiedotus ja kampanjat hahmotettiin yhdeksi kokonaisuudeksi.
Kepa koordinoi 1990-luvun lopulla Suomessa kansainvälistä Jubilee 2000 -kampanjaa, osallistui MAI-sopimuksen kaatamiseen ja Nigeria-toimintaan Shell-boikotteineen sekä järjesti laajan kehityspoliittisen kampanjan Suomen EU-puheenjohtajuuden alla. Kepa on myös ajanut vaatimusta Suomen kehitysyhteistyömäärärahojen nostamiseksi YK:n suosittelemaan 0,7 % BKTL-osuuteen.
Kehitysohjelman keskiössä oli Suomen ja kehitysmaiden kansalaisyhteiskuntien välisen vuorovaikutuksen edistäminen. Aiempi kehitysjoukko-ohjelma ajettiin alas muutamassa vuodessa, ja Sambian, Mosambikin ja Nicaraguan kenttätoimistot ryhtyivät hakemaan kumppanijärjestöjensä kanssa uusia toimintamuotoja. Vuonna 2008 Kepa perusti uuden Mekongin-toimiston Thaimaahan Bangkokiin. Sambian-toimisto suljettiin vuoden 2008 lopussa resurssipulan vuoksi. Suomessa vahvistettiin Kepan kampanjatoimintaa, järjestökoulutusta ja tiedotusta.
Yhdistyminen Kehys ry:n kanssa
Kepa ja EU-tason kehityspolitiikkaan keskittynyt kattojärjestö Kehys ry päättivät loppuvuodesta 2017, että järjestöt yhdistyvät uudeksi kattojärjestöksi. Uusi järjestö aloitti toimintansa kesäkuussa 2018.
Kepan jäsenjärjestöt
Kepalla oli yli 300 jäsenjärjestöä. Joukkoon kuuluu sekä isoja ammattilaisorganisaatioita että pieniä, muutaman vapaaehtoisen aktiivin pyörittämiä yhdistyksiä. Mukana on muun muassa ammattiliittoja, ympäristöjärjestöjä, kehitysmaayhdistyksiä, monikulttuurisuusjärjestöjä, nuoriso- ja opiskelijajärjestöjä, maahanmuuttajajärjestöjä, oppilaitoksia ja kouluja sekä ystävyysseuroja.
Toiminta
Kepa oli järjestöjen yhteistyö-, vaikuttamis- ja palvelujärjestö ja kehityspolitiikan järjestöasiantuntija. Sen toiminnan tavoitteena oli vaikuttaa köyhyyttä synnyttäviin ja ylläpitäviin rakenteisiin kuten epäoikeudenmukaiseen kauppapolitiikkaan. Kepa neuvoi ja koulutti järjestöjä Suomessa ja niiden paikallisia yhteistyökumppaneita maatoimistoissaan.
Työntekijöitä Kepalla oli Suomen lisäksi kahdessa maassa. Kumppanijärjestöjä Kepalla oli näissä maissa kymmenkunta. Kumppanuuksilla pyrittiin vahvistamaan paikallisen kansalaisyhteiskunnan vaikutusmahdollisuuksia maansa politiikassa.
Kepaa rahoitettiin ulkoministeriön kehitysyhteistyömäärärahoilla. Kepa hankki varoja jonkin verran myös itse. Vuonna 2018 Kepan budjetti oli noin 4,5 miljoonaa euroa.
Kepan toimistot ulkomailla
Kepalla oli maatoimistot Mosambikissa ja Tansaniassa. Toiminnan seuraajalla Fingolla on toimisto vain Suomessa.
Tapahtumat
Kepa oli Maailma kylässä -festivaalin pääjärjestäjä. Ilmaisfestivaali on Suomen suurin monikulttuurisuustapahtuma. Se järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1995. Aiemmin tapahtuma järjestettiin joka toinen vuosi, vuodesta 2005 lähtien se on järjestetty joka vuosi. Festivaalin ohjelmaan kuuluu musiikkia sekä tanssia, teatteria, kirjallisuutta ja ruokaa eri puolilta maailmaa. Lisäksi festivaaleilla on asiapitoista ohjelmaa ja näyttelyitä monikulttuurisuuteen, globalisaatioon ja kehitysyhteistyöhön liittyen. Festivaalin järjestämiseen osallistuu vuosittain suuri joukko vapaaehtoisia.
Kepa myös koordinoi ympäri Suomea järjestettäviä Mahdollisuuksien toreja. Ne ovat ilmaisia yleisötapahtumia, joiden tavoitteena on herättää suomalaisten kiinnostus maailmanlaajuiseen yhteisvastuuseen. Järjestöt ja muut toimijat tuovat tapahtumassa esille köyhyyden ja epätasa-arvon syitä ja kertovat ihmisille toimintamahdollisuuksista. Toreja järjestetään lähes 20 paikkakunnalla ympäri Suomen.
Iván Paley
Iván Paley (s. 1979 Bogotá) on kolumbialainen pianisti ja baritoni. Hän opiskeli lapsena pianonsoittoa ja sävellystä. Hän oli säveltänyt ensimmäiset sonaattinsa pianolle jo 12-vuotiaana ja esiintyi soolopianistina. Hän jatkoi lauluopintoja Miamin yliopistossa professori Franklin Summersin johdolla ja aloitti sitten uran konsertti- ja oopperalaulajana. Sittemmin Paley on esiintynyt vierailijana Teatro Real Madridissa, Teatro Colónissa (Buenos Aires), Nationaltheater Mannheimissa, Bogotàn Teatro Colónissa, Florida Grand Operassa ja Theater Kaiserslauternissa. Hän on esittänyt Henry Purcellin, Christoph Willibald Gluckin, Wolfgang Amadeus Mozartin, Carl Maria von Weberin ja Giuseppe Verdin lyyrisiä baritonirooleja. Hän on tehnyt yhteistyötä sellaisten kapellimestarien kuin Julius Rudelin, Leopold Hagerin, Giuseppe Sinopolin, Alejandro Posadan, Jonathan Nottin, Friedrich Haiderin, Jesús López Cobosin ja Wolfgang Sawallischin kanssa.
Muutettuaan Wieniin vuonna 2000 Paley on keskittynyt saksalaiseen yksinlauluun. Hän on täydentänyt opintojaan Edith Mathisin johdolla Wienissä ja Hanna Ludwigin johdolla Salzburgissa. Paley on esittänyt resitaaleissa Franz Schubertin, Robert Schumannin, Ludwig van Beethovenin, Johannes Brahmsin ja Hugo Wolfin lauluja. Yksinlaulajana hän on tehnyt yhteistyötä pianistien Stephan Matthias Lademannin, Russel Ryanin, Wolfram Riegerin, Justus Zeyenin ja Friedrich Haiderin kanssa.
Paley on levyttänyt Gustav Mahlerin vokaaliteoksia. Paleyn ura on vienyt hänet Saksan, Itävallan ja Kolumbian lisäksi Belgiaan, Sveitsiin, Yhdysvaltoihin, Argentiinaan, Espanjaan ja Kroatiaan. Hän on Yhdysvalloissa esiintynyt Carnegie Hallissa. Vuonna 2007 hän meni kiertueella myös Japaniin sopraano Edita Gruberovan kanssa. Paley ja Gruberova ovat myös levyttäneet yhdessä.
PAKK
PAKK voi tarkoittaa seuraavia:
Iso Paja
Iso Paja on Helsingin Länsi-Pasilassa sijaitseva toimitalo. Rakennus tunnettiin Yleisradion Pasilan alueen päärakennuksena. Rakennus valmistui vuonna 1993. Sen on suunnitellut Ilmo Valjakka. Ylen Eläkesäätiö vuokrasi Ison Pajan VR Groupille vuonna 2016. Rakennus remontoitiin VR:n pääkonttoriksi vuoden 2017 aikana.
Valmistuessaan vuonna 1993 rakennus yhdisti muut Pasilan radio- ja televisiokeskuksen rakennukset, kuten Radiotalon (nyk. Mediatalo), Studiotalon ja Toimitustalon (nyk. Luovan talon), yhdeksi kokonaisuudeksi. Ylen pääkonttoritoiminnot siirtyivät Isoon Pajaan Kesäkadun rakennuksesta. Yleisradion vaalivalvojaiset lähetettiin Isosta Pajasta vaali-iltaisin presidentinvaaleista 1994 lähtien europarlamenttivaaleihin 2009 saakka. Yleisradio myi Ison Pajan Yleisradion eläkesäätiölle loppuvuodesta 2016.
Yle muutti pois Isosta Pajasta maaliskuussa 2017. Ylen uusi pääsisäänkäynti sijaitsee Mediatalossa. VR Group siirsi pääkonttorinsa Isoon Pajaan toukokuun 2018 alussa.
Jyrki Peltomaa
Jyrki Peltomaa (s. 1961) on Huittisten entinen kaupunginjohtaja. Hän toimi kaupunginjohtajana vuodesta 1999 vuoteen 2022. Aikaisemmin hän on toiminut Sallan ja Pukkilan kunnanjohtajana. Peltomaa on Seutukaupunkiverkoston puheenjohtaja.
Ilmo Valjakka
thumb|[[Iso Paja Helsingin Länsi-Pasilassa.]] thumb|[[Radisson Blu Royal Hotel Helsingin Kampissa.]] thumb|Yhtyneiden Kuvalehtien toimitalo, nykyään [[Otavamedian talo, Helsingin Länsi-Pasilassa.]] Ilmo Urho Tapani Valjakka (30. huhtikuuta 1934 Mikkeli – 28. huhtikuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Hän sai professorin arvonimen vuonna 1991.
Ilmo Valjakan veljiä olivat päätoimittaja Ari Valjakka ja arkkitehti Raimo S. O. Valjakka. Mikkelissä syntynyt Valjakka vietti lapsuutensa sotavuosina Joensuussa ja Suonenjoella ja varttui sodan jälkeen Mikkelin maalaiskunnan Otavassa, jossa hänen perheensä omisti elokuvateatterin. Valjakka kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1953 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1960. Hän työskenteli Aarne Ervin arkkitehtitoimistossa vuosina 1959–1960, vuonna 1961 hän perusti oman arkkitehtitoimiston. Valjakka oli Tampereen teknillisen korkeakoulun erikoisopettajana 1969–1971, yliassistenttina 1971–1972 ja sen jälkeen arkkitehtuurin vt. professorina. Vuonna 1975 hänet nimitettiin myös Suomen akatemian vanhemmaksi tutkijaksi.
Uransa alkuvaiheessa Valjakka tunnettiin rationalistisen betoniarkkitehtuurin edustajana, mikä näkyy hänen 1960- ja 1970-luvun suunnittelutöissään. Hän kuitenkin uudisti tyylinsä 1980-luvulla postmodernismin suuntaan. Vuonna 1987 Helsingin Länsi-Pasilaan valmistunut Yhtyneiden Kuvalehtien toimitalo merkitsi uuden tyylin läpimurtoa. Valjakan tyyliä on luonnehdittu aiempaa modernia arkkitehtuuria pehmeämmäksi ja koristeellisemmaksi. Sen keskeisiä elementtejä ovat selkeä, tehokas muotokieli (Yhtyneiden Kuvalehtien talo, SAS-hotelli, Yleisradion toimitalo Iso Paja) sekä vanhan ja uuden joustava ja hienovarainen yhdistäminen (Imatran Valtionhotellin kongressisiiven entistäminen ja uusi kongressihotelli).
Valjakka teki hotellisuunnitelmia myös Neuvostoliittoon ja Venäjälle, yhtenä ensimmäisistä suomalaisista arkkitehdeista. Hän suunnitteli muun muassa Moskovan hotelli Metropolin ja Pietarin hotelli Astorian saneeraus- ja entisöintityöt.
Valjakka suunnitteli vuonna 1963 Domus-keittiöiden ensimmäiset mallistot.
Oboisti Jorma Valjakka on Ilmo Valjakan poika.
Juha Mäkikokko
250px|thumb| Juha Mäkikokko (2008) Juha Mäkikokko (s. 15. kesäkuuta 1976 Muonio) on suomalainen lentopalloilija. Hän on edustanut urallaan Napapiirin Pallokettuja, Oulun Ettaa, Perungan Poikia, Salon Piivolleyta ja Raision Loimua. Hän on pelannut SM-liigassa syksystä 1996 lähtien ja voittanut urallaan yhden Suomen mestaruuden, yhden Suomen cupin sekä muita SM-mitaleja. Pituutta hänellä on 198 cm, ja pelipaikaltaan hän on keskitorjuja.
Ura
Salon Piivolleyssa Mäkikokko voitti Suomen Cupin kaudella 2003. Lisäksi hän saavutti joukkueessa kolme kertaa peräkkäin SM-hopeaa kausilta 2004, 2005 ja 2006. Kaudelta 2007 tuloksena oli SM-pronssi. Lisäksi hän saavutti Piivolleyssa kolme kertaa Suomen Cupin hopeaa kausilta 2004, 2006 ja 2007.
Mäkikokko vaihtoi seuraa kaudeksi 2008 ja siirtyi Raision Loimuun. Syyskuussa 2009 Loimu purki sopimuksen ja Mäkikokko palasi Piivolleyhin.
Mäkikokon tasaiselle luonteelle olisi ollut käyttöä myös maajoukkueessa, johon miestä on tuloksetta houkuteltu. Syynä kieltäytymiseen ovat olleet loukkaantumiset. Talvella 2006 Mäkikokko sanoi maajoukkuevalmentaja Mauro Berrutolle "ei" perheen takia, minkä jälkeen maajoukkueluotsit ovat päättäneet jättää hänet rauhaan. Mäkikokko sai täyteen 400 SM-liigaottelua 11. marraskuuta 2007.
Parinsa Heikki Kiiskisen kanssa hän on menestynyt myös Suomen beachvolleykentillä.
Eino Krohn
Eino Leopold Krohn (8. helmikuuta 1902 Helsinki – 18. helmikuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuudentutkija sekä kirjallisuustieteen ja estetiikan professori Turun yliopistossa. Hänen isänsä oli vuori-insinööri Leopold Edward (Leo) Krohn (1871–1948), ja hänen veljiään olivat filosofi Sven Krohn ja kuvataiteilija Alf Krohn. Eino Krohnin lapsista tunnettuja ovat näyttelijä Heidi Krohn ja kirjailijat Aarni Krohn ja Tiina Krohn (ent. Kaila).
Krohn edusti Suomessa fenomenologian ensimmäistä aaltoa 1920-luvulla. Hänet nimitettiin Kirjallisuudentutkijain Seuran kunniajäseneksi vuonna 1962. Krohn oli vuodesta 1920 teosofisen järjestön Ruusu-Ristin jäsen ja toimi siellä useissa tehtävissä, muun muassa sen aikakauslehden päätoimittajana. Hän johti Ruusu-Ristin kirjallisuusseuraa viiden vuosikymmenen ajan ja oli Ruusu-Ristin vt. johtaja vuosina 1982–1983.
Psyyke
Joissakin ajattelusuuntauksissa sielusta puhuttaessa korostetaan sen erillisyyttä ruumiista. Filosofiassa puhutaan tästä kartesiolaisena dualismina.
Kartesiolaisuus
Kartesiolaisuus tarkoittaa René Descartesista alkunsa saanutta filosofiaa, joka ilmeni erityisesti tietoteoriassa sekä näkemyksessä nähdä mieli/sielu ja ruumis niiden "substantiaalisen yhteyden" vuoksi toisiinsa vahvasti sekoittuneina ja toisensa kanssa vuorovaikutuksessa olevina, siitä huolimatta, että ne voitiin metafysiikassa erottaa selvästi toisistaan (kartesiolainen dualismi). Nimitys tulee Descartesin latinankielisestä nimestä Cartesius. Kartesiolaisuudella on ollut vahva vaikutus tieteeseen.
Glossektomia
Glossektomia tarkoittaa kielen kirurgista poistoa. Sitä käytetään kielisyövän hoidossa, jossa poisto on yleensä vain osittainen. Toimenpiteen aikana potilas on yleisanestesiassa, ja sen jälkeen hän viettää sairaalassa yleensä seitsemästä kymmeneen päivää. Ensimmäisten 24–48 tunnin aikana moni potilas on hapen antamisen tarpeessa.
Glossektomiaan liittyy omat riskinsä. Näihin lukeutuu verenvuoto kielestä, joka voi johtaa hengitystien tukkeutumiseen. Onnistunut glossektomia on taudin parantava hoito ja parantaa myös kykyä syödä. Puheen laatu palautuu yleensä erittäin hyväksi, jos ainakin kolmasosa kielestä on säilynyt. Jos koko kieli on jouduttu poistamaan ja korvaamaan proteesilla, pysyy syöminen ja puhuminen hyvin hankalana.
Alle 60 % potilaista, joille glossektomia on toteutettu, elää vielä viisi vuotta myöhemmin.
Osittaisesta glossektomiasta käytetään myös nimitystä hemiglossektomia.
Matarenki
Taajama sijaitsee Tornionjokilaaksossa Särkivaaran ja Isovaaran välisellä alueella, tien 98 sekä tien 99 risteyskohdassa.
Battrick
Battrick on ilmainen internetselaimella pelattava krikettimanagerointipeli. Peli on saanut runsaasti vaikutteita Hattrick-nimisestä vastaavanlaisesta jalkapallomanagerointipelistä. Battrickin on luonut Allan Fairlie-Clarke, joka tunnetaan Battrickissä BT-Allanina. Pelillä oli vuonna 2006 noin 7 000 pelaajaa.
Pelaaja ottaa pelissä haltuunsa krikettijoukkueen, jonka jälkeen pelaajan tavoitteena on kehittää joukkuettaan treenin ja siirtojen avulla, sekä hallita talouttansa ja nousta divisioonissa valiten aina parhaimman taktiikan otteluun. Ottelut pelissä pelataan reaaliajassa. Vuonna 2006 pelin kilpailut seurajoukkueille olivat yhden päivän kriketti-liiga ja yhden päivän kriketti-cup. Joukkueet voivat myös haastaa toisiaan ystävyysotteluihin, mikäli ovat pudonneet jo cupista. Peliin luotiin myös maajoukkueet kauden 2 aikana. Maajoukkuevalmentajat valitaan aina vaaleilla käyttäjien keskuudesta.
Illallinen yhdelle
Illallinen yhdelle (Der 90. Geburtstag oder Dinner for One) on saksalaisen televisioyhtiön Norddeutscher Rundfunkin (NDR) vuonna 1963 tuottama 18-minuuttinen lyhytelokuva. Se on Heinz Dunkhasen ohjaama – kuitenkin perustuen Freddie Frintonin suunnitteluun – ja pohjautuu englantilaisen kirjailijan Lauri Wylien kirjoittamaan sketsiin, ja siinä esiintyvät brittinäyttelijät Freddie Frinton ja May Warden. Illallinen yhdelle esitetään säännöllisesti Saksan television lisäksi myös muiden maiden televisioissa, joissa sen esittämisestä televisiossa uudenvuodenaattona on tullut perinne. Elokuva esitetään aina vuoden viimeisenä päivänä myös Suomessa. Se on Guinnessin ennätysten kirjan mukaan maailman uusituin televisio-ohjelma.
Juoni
Yläluokkainen miss Sophie (May Warden) täyttää 90 vuotta. Hän on joka vuosi kutsunut syntymäpäiväillallisilleen neljä vanhaa ystäväänsä: Sir Tobyn, amiraali von Schneiderin, Mr. Pommeroyn ja Mr. Winterbottomin. Valitettavasti viimeinenkin neljästä herrasta on kuollut jo aikaa sitten, joten hovimestari James (Freddie Frinton) joutuu tarjoilun ohessa esittämään kaikkia vieraita. Alkuruokana aterialla on Mulligatawny-keittoa ja sherryä, sitten Pohjanmeren koljaa ja valkoviiniä, kanaa ja samppanjaa, sekä jälkiruokana hedelmiä ja portviiniä. James joutuu joka ruokalajin yhteydessä kohottamaan neljä maljaa miss Sophien kanssa ja matkimaan hänen poissa olevia vieraitaan: sir Toby skoolaa römeällä rintaäänellä, amiraali von Schneider karjaisee "Skål" ja lyö kantapäänsä yhteen (mikä on kihtiselle Jamesille tuskallista), Mr. Pommeroy toivottaa kimeällä äänellä "hyvää uutta vuotta" ja Mr. Winterbottom mutisee jotain epämääräistä. Illan edetessä ja maljojen tyhjentyessä humaltuva James alkaa kaadella juomaa ohi lasien, panna omiaan skoolatessaan ja kompastella lattialla lojuvaan tiikerintaljaan. Jokaisen ruokalajin alkaessa miss Sophie ja James käyvät saman keskustelun:
[James: Sama käytäntö kuin viime vuonna, miss Sophie? Miss Sophie: Sama käytäntö kuin joka vuosi, James!]
Illallisen päätteeksi juopunut James saattaa miss Sophieta ylös portaita makuuhuoneeseen ja kysyy:
James: By the way, the same procedure as last year, Miss Sophie? Miss Sophie: The same procedure as every year, James! James: Well, I'll do my very best!
[James: Muuten, sama käytäntö kuin viime vuonna, miss Sophie? Miss Sophie: Sama käytäntö kuin joka vuosi, James! James: No, lupaan tehdä parhaani!]
Historia
Saksalainen ohjaaja Heinz Dunkhase ja viihdetaiteilija Peter Frankenfeld näkivät 1963 Freddie Frintonin ja May Wardenin esittävän "Illallinen yhdelle" -sketsiä Blackpoolin Winter Gardens -teatterissa. Kaksikko oli esittänyt brittikirjailija Lauri Wylien kirjoittamaa sketsiä jo 1940-luvulta lähtien, ja Frinton oli ostanut 1950-luvun alussa kirjailijalta sen oikeudet. Samaa sketsiä olivat aiemmin esittäneet myös muut näyttelijät, ja 1953 se oli jopa pyörinyt Yhdysvalloissa osana Broadway-revyytä.
Dunkhase ja Frankendelf suostuttelivat Frintonin ja Wardenin tulemaan Saksaan ja esittämään sketsinsä kameran edessä. Illallinen yhdelle kuvattiin 8. elokuuta 1963 Hampurin Besenbinderhof-teatterissa elävän yleisön edessä, Dunkhasen ohjaamana. Legendan mukaan sketsi esitettiin englanniksi, koska Frinton ei toisen maailmansodan aikaisten antipatioidensa vuoksi suostunut lausumaan saksankielisiä repliikkejä. Jotta saksalainen yleisö ei putoaisi kärryiltä, filmin alussa kuuluttaja (Heinz Piper) astuu kameran eteen ja selostaa saksaksi sen alkuasetelman. Kuuluttaja myös kääntää saksaksi Jamesin ja miss Sophien "Same procedure as last year" -vuoropuhelun, ja ilmoittaa, ettei mikään muu heidän sanomansa ole erityisen tärkeää. Mustavalkoiselle, 18-minuuttiselle filmille annettiin saksalais-englantilainen kaksoisnimi ''Der 90. Geburtstag oder Dinner for One'' ("90. syntymäpäivä eli Illallinen yhdelle").
Jamesin jatkuva kompastelu tiikerintaljaan ei alun perin kuulunut sketsiin. Eräässä esityksessä lavalla oli talja ja Freddie Frinton kompastui siihen vahingossa, mikä sai yleisön repeämään nauruun. Tämän jälkeen Frinton lisäsi taljaan kompastumisen esityksen vakituiseksi osaksi.
Koe-eläinpuisto
Koe-eläinpuisto oli Gösta Sundqvistin luoma kuunnelman tapainen radio-ohjelma, jota esitettiin Yleisradion Radiomafia-radiokanavalla vuosina 1993–2003. YleQ uusi sarjan jaksoja vuosina 2004–2006 ja YleX-kanava 2008–2011. Vuoden 2012 alusta ohjelma siirtyi Yle Radio Suomen lauantai-iltaan klo 22.00. Joulukuussa 2014 Yle ilmoitti lopettavansa Koe-eläinpuiston uusinnat kielteisen yleisöpalautteen vuoksi, mutta ohjelman fanien tuohduttua Yle myöntyi esittämään ohjelman viimeisetkin kaksi kautta. Uudeksi esitysajaksi tuli lauantai- ja sunnuntaiyö klo 01–03.
Tyypillisessä jaksossa Sundqvist kiertää yksin tai vakiojäsentensä kanssa haastattelemassa ihmisiä elämän kaikilta aloilta, usein hyvin maanläheisissä tunnelmissa. Tyypillistä on se, että kaikki jaksoissa esiintyvät tilanteet viedään äärimmäisyyksiin, jollaisia ovat myös ohjelman "vieraat". Koe-eläinpuistossa ajankohtaiset teemat limittyvät musiikkiin, kappaleiden liittyessä usein enemmän tai vähemmän roolihahmojen tokaisuihin. Ohjelman jaksoissa käytetty kieli on tyypillisesti ronskilla seksuaalihuumorilla höystettyä.
Istres
Istres [istʁ] on kunta Etelä-Ranskan Provencessa, noin 60 kilometriä Marseillesta luoteeseen. 43 000 asukkaan kaupunki kuuluu Bouches-du-Rhônen departementtiin Provence-Alpit-Rivierain hallintoalueella.
Vesa Haapamäki
Vesa Haapamäki (s. 1969 ) on suomalainen yritysjohtaja. Hän toimii Tuomi Logistiikan toimitusjohtaja.
Haapamäki toimi Virtain kaupunginjohtajana vuosina 2010–2019. Hän on koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri. Ennen valintaansa kaupunginjohtajaksi hän oli Keski-Suomen sairaanhoitopiirin materiaalitoimen johtaja. Vuonna 2012 hän haki Laukaan kunnanjohtajan virkaa, mutta häntä ei valittu.
Andrei Kolmogorov
Andrei Nikolajevitš Kolmogorov (, 25. huhtikuuta (J: 12. huhtikuuta) 1903 Tambov – 20. lokakuuta 1987 Moskova) oli neuvostoliittolainen matemaatikko, joka teki huomattavia tutkimuksia todennäköisyyslaskennan ja topologian aloilla sekä virtausmekaniikassa turbulenssin mallinnuksessa.
Kolmogorov opiskeli Nikolai Luzinin alaisuudessa ja valmistui tohtoriksi Moskovan valtionyliopistosta vuonna 1929. Vuonna 1931 hänestä tuli kyseisen yliopiston professori. Vuonna 1939 hän sai akateemikon arvonimen Neuvostoliiton tiedeakatemialta.