cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ivdel
Ivdel toimii myös pinta-alaltaan koko Sverdlovskin alueen suurimpiin paikallishallinnon ylemmän eli piirejä vastaavan tason alueisiin kuuluvan Ivdelin kaupunkipiirikunnan keskuksena. Kaupungissa oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 17 775 asukasta ja kaupunkipiirikunnassa 24 519.
Kansallinen pelastushallitus (Jemen)
Historia
Uusi hallitus vannoi virkavalan 29. marraskuuta 2016. Jemenin parlamentti antoi luottamuksensa hallitukselle 10. joulukuuta 2016.
Ivdel
Vuosina 1589–1598 Ivdel-joen suussa sijaitsi venäläisten rakentama puinen Lozvan linnoitus. Myöhemmin paikalla oli Nikito-Ivdelin kylä, joka mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1831. Vuonna 1925 seudulla aloitettiin laajat metsänhakkuut. Vuonna 1937 perustettiin Gulag-järjestelmään kuulunut Ivdelin vankileiri, jossa oli enimmillään yli 30 000 vankia.
Ivdelin seudun liikenteellinen ja taloudellinen merkitys saattaa kasvaa merkittävästi lähitulevaisuudessa. Vuonna 2008 hyväksytyn Venäjän rautateiden pitkänajan strategiaohjelman mukaan Uralvuoriston pohjoisosan itäpuolitse rakennetaan vuoteen 2030 mennessä uusi rahtiliikennettä palveleva rautatieyhteys. Se kulkisi reitillä Jamalin Nenetsian Salehard– Hanti-Mansian Berjozovon piirin Saranpaul– Sverdlovskin alueen Ivdelin kaupunkipiirin Polunotšnoje. Ratayhteyden myötä näiden kolmen luonnonvaroistaan rikkaan federaatiosubjektin kaivannaisia saataisiin markkinoille kasvavassa määrin.
Pitkäpippuri
Pitkäpippuria (Piper longum) ja mustapippuria on pidetty hyvin samanlaisina mausteina. Pitkäpippuri oli antiikin aikana noin kolme kertaa mustanpippurin hintaista.
Pitkäpippuria tuotetaan eri puolilla Intiaa. Sen kysyntä on Intiassa suhteellisen korkeaa, ja maahan tuodaan pitkäpippuria Malesiasta ja Singaporesta.
Muijalan koulu
Onnettomuudet
31. lokakuuta 2016 Muijalan koulun pääaulan katon huomattiin notkahtaneen. Koulun katosta roikkui muutama kipsilevy. Tapahtuman huomasi eräs kuudesluokkalainen, joka ilmoitti siitä koulun henkilökunnalle. Tämän jälkeen koko koulu evakuoitiin läheiseen seurakuntataloon. Paikalle saapui viisi paloautoa varmistamaan, ettei kukaan ole rakennuksessa ja varmistamaan sen, ettei katto romahda.
Muutamia viikkoja tapahtuman jälkeen koulun rehtori kertoi asiasta oppilaille, että katolla on kävelty jälleen. Tämän jälkeen katolle asennettiin valvontakameroita tarkkailemaan, ettei siellä enää käveltäisi.
Panisin
"Panisin" on suomalaisen DUO-yhtyeen kappale. Warner Music Finland julkaisi sen yhtyeen ensimmäisenä ja ainoana singlenä 21. toukokuuta 2012. Kappale oli Suomen Punaisen Ristin, Väestöliiton ja YleX-radiokanavan järjestämän Kesäkumi-kampanjan vuoden 2012 tunnuskappale. YouTubessa kappaleen virallinen musiikkivideo julkaistiin 25. toukokuuta 2012.
Kappaleen on säveltänyt Kari Haapala ja sanoittanut Lotta Rautiainen. ”Panisin” kertoo nimestään huolimatta ihastumisen ensihuumasta.
Kappale on ollut kaupallisesti vain kohtalainen menestys. Se nousi singlelistalle neljäksi viikoksi, saavuttaen parhaimmillaan 16:nnen sijan (32/2012). Latauslistalla kappaleen parhaaksi sijoitukseksi jäi 17 (22/2012).
August Sorsa
Sorsan rakentamia ja korjaamia kirkkoja:
Jules-Albert de Dion
thumb|Albert de Dion brittiläisen Vanity Fair -lehden karikatyyrissa
Markiisi Jules Félix Philippe Albert de Dion de Wandonne (9. maaliskuuta 1856, Carquefou, Loire-Atlantique – 19. elokuuta 1946, Pariisi) oli ranskalaisen ajoneuvoteollisuuden pioneeri.
Elämä
Jules-Albert syntyi ranskalaiseen aatelisperheeseen, ja oli isänsä, Louis Albert William Joseph de Dion de Wandonnen manttelinperijä, vuonna 1901 ensin kreivinä ja myöhemmin markiisina. Hänellä oli jo nuorena suuri viehtymys mekaanisiin laitteisiin, ja häntä on kuviltu sanoin "aristokraatti ja lelumaakari". Vuoteen 1881 mennessä hän oli mm. valmistanut useita toimivia höyrykoneen pienoismalleja ja halusi valmistaa myös täysikokoisen version. De-Dion oli lelujenvalmistuksensa kautta tutustunut Pariisissa mekaanisten ja tieteellisten lelujen kauppaa pitäneisiin insinööri Georges Boutoniin ja tämän lankoon Charles Trépardoux'hun. He tarvitsivat rahoitusta Trépardoux:n pitkäaikaisen unelman, höyryauton rakentamiseen, joten tässä oli De-Dionin tilaisuus valmistaa toimiva, täysikokoinen höyrykone ja liittää se oikeaan, liikkuvaan ajoneuvoon.
Huhtikuun 28. päivänä vuonna 1887 ranskalainen polkupyöräilyn aikakauslehti Le Vélocipède Illustré järjesti maailman ensimmäisen moottoriajoneuvokilpailun. Radan pituus oli 2 kilometriä, välillä Neuilly – Bois de Boulogne. "Kilpailun" ainoa osanottaja oli Albert De Dion, Georges Boutonin ohjaamalla De Dion-Bouton Marquisella, joten voitto ei ollut järin kunniakas. Huomionarvoista sen sijaan on, että La Marquisen nopeudeksi mitattiin 60 km/h, koska maailman ensimmäinen virallisesti kirjattu maanopeusennätys, vuodelta 1898 on 63,15 km/h.
De Dionin mukaan nimetty De Dion -pyöräntuenta on itse asiassa Trépardoux:n suunnittelema. Se otettiin ensimmäisenä käyttöön vuonna 1893 De Dion-Boutonin höyrykonekäyttöisten, maantiellä kulkevien vetotraktoreiden taka-akselituennassa. Vuonna 1894 De Dion osallistui vetotraktorillaan tai autolla, kumpainenkin nimitys lienee oikea, Le Petit Journal -lehden järjestämään, 127 kilometrin mittaiseen Pariisi – Rouen -kilpailuun. De Dion ajoi voitokkaasti maaliin, mutta hänet diskattiin, koska säännöt eivät sallinneet höyrykoneen vaatiman lämmittäjän käyttöä.
Vuonna 1898 Albert De Dion oli pääorganisaattorina perustamassa vuosittaista Pariisin Mondial de l'Automobile -näyttelyä. Lisäksi hän oli mukana perustamassa Automobile Club de Francea sekä ilmailualan Aéro-Club de Francea.
Ranskan poliittisten kiistojen seurauksena De Dion perusti L'Auto-Velo -lehden, nykyisin tämä lehti ilmestyy päivittäisenä, ranskankielisenä urheilun erikoislehtenä nimeltä L’Équipe. Tähän poliittiseen kuvioon liittyy myös hänen perustamansa polkupyöräkilpailu Tour de France eli Ranskan ympäriajo.
Vuonna 1899 Ranskan sisäpolitiikassa kiistat kärjistyivät De Dionin osalta niin, että hän löi, Auteuilin Hippodromilla pidettyjen hevoskilpailujen aikana, Ranskan silloista presidenttiä Émile Loubet'ta kävelykepillä päähän. Tästä teostä De Dion tuomittiin 15 päiväksi vankeuteen sekä maksamaan sakkoa ja korvauksia. Hänen käytöstään paheksuttiin ankarasti, pyöräilyn ja politiikan aikakauslehti Le Velon sivuilla. Ensimmäisenä vastavetona De Dion veti lehdeltä pois kaikki mainoksensa. Koska Le Velon suurin taloudellinen taustatuki oli De Dion-Boutonin pahin kilpailija Automobiles Darracq S.A, päätti De Dion vuonna 1900 perustaa oman vastaavan lehden. Oman yhtiönsä lisäksi hän keräsi L'Auto-Velo -lehden tukijoukkoihin autoiluun ja pyöräilyyn läheisesti liittyviä tuon ajan suurnimiä kuten Édouard Michelin ja Adolphe Clément-Bayard. Le Velo haastoi De Dionin lehden oikeuteen, koska uuden tulokkaan nimi muistutti liian läheisesti Le Veloa. Oikeuden määräyksellä De Dionin oli muutettava lehtensä nimeä, ja nimeksi tuli nyt L'Auto. Vastavetona De Dion perusti polkupyöräilyn suurkilpailun, Tour de Francen, vuonna 1903, ja tämä oli käytännössä kuolinisku Le Velo -lehdelle ja sen järjestämille kilpailuille.
Jules-Albert De Dion kuoli vuonna 1946, 90 vuoden ikäisenä. Hänet on haudattu Pariisiin, Montparnassen hautausmaalle. Perheen kotipaikan kappelissa, Pas-de-Calais:n Audincthun:ssa on muistolaatta myös hänelle.
Power Rangers Ninja Storm
Power Rangers Ninja Storm on yhdysvaltalainen 38-osainen lasten televisiosarja, joka oli samalla 11. Power Rangers -tuotantokausi. Ninja Storm käytti japanilaisen 26. Super Sentai -sarjan Ninpuu Sentai Hurricanegerin lavaste-, asu- ja kuvamateriaalia. Ninja Storm oli ensimmäinen Uudessa-Seelannissa kuvattu Power Rangers -sarja ja toinen BVS Entertainment in tuottamista sarjoista. Sarjassa oli huomattavia eroja edeltäjiinsä nähden, sillä Power Ranger -ryhmässä oli vain yksi naispuolinen jäsen (samoin oli ollut tosin kymmenosaisessa minisarjassa Mighty Morphin Alien Rangers), se oli ensimmäinen sarja ilman afroamerikkalaista rangeria, ensimmäisen kerran sinisenä rangerina oli nainen ja toisen kerran (ensimmäisen kerran koko kauden ajan) keltaisena rangerina oli mies. Ninja Storm oli myös ensimmäinen kausi, jonka alussa oli vain kolme rangeria. Ninja Stormissa ei ollut myöskään yhteisjaksoa edeltävän kauden rangereiden kanssa toisin kuin viidessä sitä edeltäneessä sarjassa. Sarja esitettiin Yhdysvalloissa 15. helmikuuta 2003 – 15. marraskuuta 2003. Se on esitetty myös Suomessa Jetix-kanavalla.
Juoni
Shane, Tori ja Dustin ovat kolme oppilasta Wind Ninja Academyssä. Eräänä päivänä akatemian sensei otti heidät puhutteluun, kun he jälleen saapuivat myöhässä ninjaharjoituksiinsa. Seuraavana päivänä akatemia kuitenkin joutui karkotetun ninjamestari Lothorin hyökkäyksen kohteeksi ja hän vangitsi kaikki ninjaoppilaat. Vain jälleen myöhästyneet Shane, Tori ja Dustin välttyivät vangitsemiselta ja he onnistuivat pakenemaan marsuksi muutetun senseinsä ja hänen poikansa Camin kanssa maanalaiseen tukikohtaan. Siellä kolmikko sai Wind Morpherit, joiden avulla he pystyivät muuttumaan Wind Rangereiksi ja suojelemaan Blue Bay Harbor -kaupunkia Lothorin hyökkäyksiä vastaan. Kun Lothor näytti pystyvänsä suurentamaan hirviöitään rangerit saivat käyttöönsä Ninjazordit, jotka pystyi yhdistymään Storm Megazordiksi.
Lothor sai apua hetken ajan myös kahdelta Thunder Rangerilta, Blakelta ja Hunterilta, joille hän oli uskotellut rangereiden sensein olleen heidän adoptiovanhempien kuolemien takana. Lothor lähetti uudet liittolaisensa, joilla oli myös omat Thunderzordinsa, taisteluun Wind rangereita vastaan. Thunder Rangerit onnistuivat vangitsemaan Wind Rangereiden sensein, mutta päästivät hänet vapaaksi, kun heidän kuolleet vanhempansa ilmestyivät henkimuodossa kertomaan Lothorin olleen oikeasti syyllinen. Thunder Rangerit ymmärsivät tehneensä virheen ja liittyivät sen jälkeen Wind Rangereiden rinnalle taisteluun Lothoria vastaan. Thunderzordit ja Ninjazordit pystyivät yhdessä muodostamaan Thunderstorm Megazordin.
Rangereiden menetettyä voimansa Camin täytyi matkustaa ajassa taaksepäin etsimään samurai-amulettia, joka oli hänen äitinsä suvun perhekalleus. Cam sai amuletin itselleen ja palasi nykypäivään Vihreänä Samurai Rangerina omalla zordillaan, Samurai Starilla. Myöhemmin Cam löysi kadonneen käärön avulla vielä Lightning Riff Blasterin, jonka avulla rangerit pystyivät tarvittaessa kutsumaan apuun Mighty Mammoth Zordin.
Lothor suunnitteli avaavansa Pahuuden syvänteen ja vapauttavansa sen sisältämän pahuuden maailmaan. Viimeisessä taistelussa hän onnistui viemään rangereiden voimat, mutta hävisi rangereiden osaamille ninjataidoille. Hän putosi sen jälkeen syvänteeseen. Taistelun jälkeen voimansa menettäneistä rangereista tuli kouluttajia Wind ja Thunder Ninja Academyihin.
Zordit
Power Rangers Ninja Stormissa valtaosa zordeista oli Wind ja Thunder Rangereiden ohjaamia mekaanisia eläimiä. Samurai Star oli vihreän Samurai Rangerin ohjaama zord, joka pystyi muuttumaan helikopterimuodosta Megazordiksi. Cam löysi kaupungin alapuolelta myös Mighty Mammoth Zordin, jota ohjattiin Lightning Riff Blasterilla.
Henrik Häger
Henrik Häger eli 1700-luvulla ja oli suomalainen Itä-Suomessa vaikuttanut kirkonrakentaja.
Gagarin (suku)
thumb|Gagarinin suvun vaakuna. Gagarin on vanha venäläinen ruhtinassuku, joka katsoo polveutuvansa 800-luvulla eläneestä Rurikista. Suku polveutuu edelleen keskiaikaisista Starodubin ruhtinaista, joista ensimmäinen, Vladimirin ruhtinas Vsevolod III:n nuorin poika Ivan Vsevolodovitš, sai isältään läänitykseksi Starodub-na-Kljazmen kaupungin. Eräs Ivanin pojista oli Mihail Ivanovitš Starodubski-Golibesovski, jonka viidestä pojasta kolme tunnettiin lempinimellä Gagara, ’kuikka’. Heistä polveutuvat Gagarinin suvun kolme päähaaraa. Merkittäviä Gagarinin sukuun kuuluneita henkilöitä ovat olleet muun muassa valtiomies Pavel Gagarin (1789–1872), taidemaalari Grigori Gagarin (1810–1893) ja jesuiitaksi kääntynyt kirjailija Ivan Gagarin (1814–1882).
Avaruuslentäjä Juri Gagarin ei kuulunut ruhtinassukuun. Hänen esi-isänsä otti nimen mahdollisesti ruhtinassukuun kuuluneelta maanomistajalta, jonka maaorjana hän työskenteli.
Morat
Lajit ja anatomia
Varhaisimmat morien heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu oligeseenikaudelle. Heimoon kuuluu noin 18 sukua ja 105 lajia. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkänomaisia, suuripäisiä ja ruumis suippenee pyrstöä kohden. Kooltaan ne ovat tyypillisesti noin 20–65 cm:n pitkiä, mutta suurimmat lajit voivat saavuttaa 100 cm:n pituuden. Tyypillisiä piirteitä ovat suuri suu 1 tai 2, joskus 3, selkäevää, joista etumainen on lyhyt ja kolmiomainen ja takimmainen pitkä ja matala. Peräeviä on 1 tai 2 ja pyrstöevä on pienikokoinen. Eräillä lajeilla on viiksisäie alaleuassa. Moralajien uimarakko on yhteydessä korvien luustoon. Väriltään heimon kalat ovat harmaita, ruskeita, mustia, sinisiä tai punertavia. Osalla moralajeista on vatsassaan valoa tuottavia elimiä.
Levinneisyys ja elintavat
Moralajeja tavataan kaikista valtameristä ja satunnaisesti murtovesistä. Ne elävät tyypillisesti 40–3 500 metrin syvyyteen. Heimon kalojen ravintoa ovat äyriäiset, nilviäiset sekä muut kalat. Eräitä moria kalastetaan kaupallisestikin ruokakaloiksi.
Victoria Benedictsson
Victoria Benedictsson (syntyjään Victoria Maria Bruzelius, 6. maaliskuuta 1850 Domme, Ruotsi – 22. heinäkuuta 1888 Kööpenhamina, Tanska) oli ruotsalainen kirjailija. Hän käytti kirjailijanimeä Ernst Ahlgren.
Benedictsson vietti lapsuutensa skoonelaisella maaseudulla Dommen kylässä. Hän debytoi vuonna 1884 teoksella Från Skåne. Hän avioitui 21-vuotiaana 49-vuotiaan hörbylaisen leskimiehen, postimestari Kristian Benedictssonin, kanssa. Avioliitto oli onneton, ja Benedictssonilla oli vuosina 1886–1888 rakkaussuhde tanskalaisen kirjallisuuskriitikon Georg Brandesin kanssa. Onnettoman rakkauselämän on usein katsottu ajaneen häntä kohti itsemurhaa, mutta hän oli tyytymätön myös epävarmaan asemaansa kirjailijana. Nykyisin hänen katsotaan teoksillaan, joihin hän oli usein saanut aiheet Skånesta, olleen August Strindbergin tavoin synnyttämässä realistista virtausta Ruotsin kaunokirjallisuuteen. Häntä pidetään myös varhaisena feministinä. Hän teki itsemurhan hotellihuoneessaan Kööpenhaminassa.
Suomennetut teokset
Antologiassa Väriä ja viivoja, suom. Yrjö Sirola, Tampere: Isak Julin 1912. Sarja: Neljänkymmenen pennin kirjasto, n:o 3
Radio edit
Radio editin tunnistaa helpoiten siitä, että se on usein lyhyempi kuin alkuperäinen versio, yleensä kitarasoolon tai intron kohdalta.
Radio editin ääntä muokataan radioystävällisemmäksi niin, että kappale kuulostaa mahdollisimman hyvältä kompressoinnin jälkeen matkaradiosta tai muusta äänenlaadultaan yleensä heikosta laitteesta kuunneltuna.
Oleksi Ponikarovskyi
Seurajoukkueissa
Ponikarovskyi pelasi ensimmäisen kerran pääsarjatasolla kaudella 1998–1999, jolloin hän edusti RSL:n Krylja Sovetovia. Aiemmilla kausilla Ponikarovskyi oli pelannut myös Dynamo Moskovan kakkosjoukkueessa Venäjän toiseksi ja kolmanneksi korkeimmilla sarjatasoilla. Toronto Maple Leafs oli varannut Ponikarovskyin NHL:ään vuoden 1998 varaustilaisuudessa. Kauden 1999–2000 hän aloitti THK Tverissä Venäjän kakkosliigassa, mutta siirtyi loppukaudeksi Dynamo Moskovaan.
Ponikarovskyi ei ehtinyt pelata sopimuskauttaan loppuun Torontossa, sillä hänet kaupattiin kesken kauden 2009–2010 Pittsburgh Penguinsiin, josta Toronto sai vaihdossa Luca Caputin ja Martin Škoulan. Ponikarovskyi pelasi Torontossa 477 NHL-peliä, joissa teki 257 pistettä. Kauden aikana hän ylitti neljännen kerran 20 maalin rajan, kun hän iski 21 maalia. Kesällä 2010 Ponikarovskyi teki vuoden sopimuksen Los Angeles Kingsin kanssa.
Kingsissä Ponikarovskyi pelasi yhden kauden, jonka aikana teki vain viisi maalia. Heinäkuussa 2011 hän teki yhden kauden kattavan sopimuksen Carolina Hurricanesiin. Tammikuussa 2012, pelattuaan Hurricanesissa 49 ottelua, hän siirtyi New Jersey Devilsiin pelaajakaupassa, jossa Carolina sai vaihdossa puolustaja Joseph Sovan ja neljännen kierroksen varausvuoron NHL:n varaustilaisuudessa 2012. New Jersey eteni keväällä 2012 NHL:n loppuotteluihin, mutta hävisi Stanley Cupin mestaruuden Ponikarovskyin entiselle seuralle Los Angeles Kingsille.
Heinäkuussa 2012 Ponikarovskyi teki yksivuotisen sopimuksen Winnipeg Jetsin kanssa. NHL:ssä alkoi syyskuussa 2012 työsulku, jonka aikana Ponikarovskyi pelasi KHL:n Donbass Donetskissa. NHL-kauden 2012–2013 alettua Ponikarovskyi ehti pelata Winnipegissä 12 ottelua ennen kuin siirtyi helmikuussa 2013 takaisin New Jersey Devilsiin. Winnipeg sai vaihdossa seitsemännen kierroksen varausvuoron NHL:n varaustilaisuudessa 2013 sekä neljännen kierroksen varausvuoron NHL:n varaustilaisuudessa 2014.
Elokuussa 2013 Ponikarovskyi siirtyi kaksivuotisella sopimuksella KHL-seura SKA Pietariin.
Maajoukkueessa
Ponikarovskyi ei ole pelannut yksissäkään MM-kisoissa, mutta edusti Ukrainaa Salt Lake Cityn talviolympialaisissa 2002.
Ponikarovskyi sai Kanadan kansalaisuuden vuonna 2007.
UK Subs
U.K. Subs on loppuvuodesta 1976 Lontoossa perustettu, laulaja Charlie Harperin johtama brittiläinen punk-yhtye. Harperin aiempi kokoonpano The Marauders soitti rhythm and blues -tyyppistä musiikkia, mutta Lontoon klubeilla esiintyneet The Damned ja Sex Pistols innoittivat vaihtamaan tyyliä punk rockiin. U.K. Subs on lyhenne alun perin pidemmästä nimestä Subversives. Yhtye julkaisi aluksi singlejä. Niistä kuusi ylsi Iso-Britannian top 40 -listalle.
U.K. Subsin jäsenet Harperia lukuun ottamatta ovat vaihtuneet verrattain tiuhaan jo ensimmäisistä vuosista alkaen, mutta se ei ole estänyt yhtyettä keikkailemasta aina näihin päiviin asti.
Punajalkakajava
Punajalkakajava (Rissa brevirostris) on Beringinmerellä elävä lokki. Se pesii Aleuteilla, Komendöörinsaarilla ja Pribilofsaarilla. Sen talvehtimisalueena on pohjoinen Tyynimeri. Lajin holotyypin kuvaili Carl Friedrich Bruch Pohjois-Amerikan luoteisosasta.
Rhythm and blues
Rhythm and blues (lyhyennetty usein R&B tai R’n’B) viittaa rajoitetummassa merkityksessä 1950-luvulla ja 1960-luvun alussa suosittuun afroamerikkalaisen populaarimusiikin tyyliin, joka vaikutti voimakkaasti rockmusiikin syntyyn ja kehitykseen. Laajemmassa merkityksessä käsite tarkoittaa populaarimusiikin traditiota, joka jazzia ja gospelia lukuun ottamatta kattaa kaiken afroamerikkalaisen musiikin 1940-luvulta alkaen. Tähän traditioon kuuluvat moderni sähköinen blues, varsinainen rhythm and blues -musiikki 1950- ja 1960-luvuilla, doo wop, soul, funk, disko, hip hop / rap ja modernia elektronista tanssimusiikkia edustava ”R&B”. R&B-lyhennettä voidaan käyttää myös koko rhythm and blues -traditiosta puhuttaessa.
Perinteinen rhythm and blues -musiikki
Varsinainen rhythm and blues -musiikki tarkoittaa 1950-luvulla ja 1960-luvun alussa tehtyä afroamerikkalaista popmusiikkia, joka ei ole jazzia, gospelia eikä perinteistä bluesia, vaikka näihin perustuikin. Tälle musiikille on tyypillistä kevyt rytmi, puhallinsektio ja usein myös taustalaulajat. Usein musiikki kulkee soinnuiltaan lähellä blueskaavaa, ja rytmissä tyypillistä on selkeä takapotku. Tästä tyylistä erkaantui 1950-luvulla rock and roll -musiikki, joka oli rhythm and bluesia rajumpaa ja useimmiten nopeampaa.
1950-luvulla syntynyt doo wop oli varsin samantyylistä musiikkia kuin perinteinen rhythm and blues. Siinä painotettiin kuitenkin entistä enemmän vokaaliosuuksia ja sitä esittivät muutamien laulajien ryhmistä koostuvat yhtyeet, joita taustamuusikot säestivät. Doo wop oli suosittua 1950-luvun puolivälistä 1960-luvun alkuun asti.
Perinteistä rhythm and bluesia 1950-luvulla esittäviä artisteja ja yhtyeitä olivat esimerkiksi Fats Domino, Drifters, Ray Charles, Platters, Johnny Ace, Clarence ”Frogman” Henry, Frankie Ford, Irma Thomas, The Neville Brothers, Dr. John ja James Brown. Doo wop yhtyeitä olivat esimerkiksi The Marcels, The Flamingos ja The Crows
1960-luvulla monet valkoihoisten brittiläisten yhtyeiden, kuten The Rolling Stonesin, esittämät rockkappaleet olivat itse asiassa sovituksia vanhoista rhythm and blues -kappaleista. Toisinaan tällaisten rockyhtyeiden musiikkia onkin kutsuttu rhythm and bluesiksi. Muita brittiläisiä rhythm and bluesia ja tavanomaisempaa pop-musiikkia sekoittelevia yhtyeitä olivat 1960-luvulla myös muun muassa The Animals, The Yardbirds, Small Faces sekä uransa alkuvaiheessa The Who.
R&B-tradition kehitys
pienoiskuva|James Brown vuonna 1977 Ray Charles, James Brown ja muut heidän kaltaisensa artistit alkoivat yhdistää rhythm and bluesiin 1960-luvun alussa afroamerikkalaisesta gospelmusiikista tuttua ”sielukkuutta”, jolloin syntyi soul. Soul voi olla nopeiden gospelkappaleiden tapaan rytmikästä musiikkia, mutta useimmat soullevyt on täytetty hidastempoisilla kappaleilla. James Brown, Sly Stone ja muutamat muut artistit jalostivat soulin 1960-luvun loppupuolella monotonisemmaksi ja intensiivisempään rytmiin keskittyväksi funkiksi. 1970-luku oli funkin tärkein vuosikymmen, mutta funk ei kuitenkaan noussut suosiossa Marvin Gayen ja Stevie Wonderin kaltaisten souliin keskittyvien artistien ohitse.
Varsinainen 1960-luvulla syntynyt rockmusiikki on pääasiassa valkoihoisten esittämää, mutta funkin kautta myös jotkut mustat artistit lähestyivät musiikillaan rockia (niin sanottu ”funk rock”). Funkin ja soulin kaupallistettu ja suoraviivaistettu muoto oli 1970-luvun jälkipuoliskon diskomusiikki.
Funkista kehittyi kuitenkin myös alkujaan vähemmän kaupallinen musiikillinen suuntaus, rap, jossa pääosaan nousi ”räppääminen” eli puhelaulu koneilla tehtyjen hitaiden rytmien päälle. Myös rap kaupallistui lopulta varsin nopeasti. Rapin nousun myötä torvisektiot ja muut aidot soittimet saivat lopullisesti väistyä koneiden tieltä, vaikka tällaista kehitystä oli tapahtunut jo pitkin 1970-lukua. Diskobuumi hiipui 1980-luvulle tultaessa, mutta kaupalliset tahot onnistuivat jalostamaan rapista listoilla menestyvää musiikkia. Rapin ohella rhythm and blues -tradition nykymuotoa edustaa pitkälti koneiden säestämä, ”sielukkaasti” laulettu moderni tanssimusiikki, josta käytetään usein vain nimeä R&B.
Yhteenveto R&B-tradition kehityksestä
1950-luku 1960-luku 1970-luku 1980-luku ja siitä eteenpäin:
Suomessa
Suomessa käytetään harvemmin artistien kuvailuun genrenimikettä R&B. Useimmat rhythm and bluesinkin alle sopivat artistit kuvaillaan yleisemmin muihin genreihin kuuluviksi, esimerkiksi soul, blues, funk ja niin edelleen.
Marketta Kääriäinen
Marketta Elisabet Kääriäinen (s. 7. lokakuuta 1951 Kuopio) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kuulantyöntäjä. Hän edusti vuodesta 1970 lähtien Kuopion Sisu-Veikkoja ja hänen valmentajanaan toimi Pentti T. Kääriäinen.
Kalevan kisoista Kääriäinen saavutti kuulantyönnön pronssia vuosina 1974 ja 1976. Lisäksi hän voitti sisäratojen SM-kilpailuista hopeaa vuonna 1972 ja pronssia vuonna 1975. Ennätyksikseen Kääriäinen työnsi ulkoradoilla 13,95 metriä (1976) ja hallissa 12,57 metriä (1975). Virallisiin kilpailuihin hän ei ole osallistunut vuoden 1983 jälkeen.
Kiinan naisten jääkiekkomaajoukkue
thumb|Kiinan maajoukkue talviolympialaisissa vuonna 2010. Kiinan naisten jääkiekkomaajoukkue edustaa Kiinaa naisten jääkiekon maaotteluissa. Joukkuetta hallinoi Kiinan jääkiekkoliitto. Vuonna 2022 Kiinalla oli 1 800 rekisteröityä naispelaajaa. Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n hallinnoimalla maailmanrankinglistalla joukkue on 16. sijalla.
Kiinan menestysvuodet sijoittuvat 1990-luvulle, jolloin maalivahti Guo Hong, englanniksi lempinimeltään Great Wall of China, oli joukkueen tärkeimpiä pelaajia. Hän on lopettanut uransa.
Historiaa
Kiina ei ole saavuttanut mitalia maailmanmestaruuskilpailuissa tai olympialaisissa. Maailmanmestaruuskilpailuissa joukkue on ollut neljäs vuosina 1994 sekä 1997. Olympialaisissa Kiina oli neljäs vuonna 1998 ja seitsemäs vuonna 2002.
Joukkueen valmentajana on toiminut Rick Seeley. Kaudella 2018–2019 valmentajana oli Jakob Kölliker.
1-hekseeni
1-hekseeni on eräs hekseenin (C6H12)  isomeereistä. Yhdiste kuuluu alkeeneihin. 1-hekseenin moolimassa on 84,16 g/mol, suhteellinen tiheys 0,7 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), sulamispiste −140 °C, kiehumispiste 63 °C, leimahduspiste −26 °C c.c. itsesyttymislämpötila 253 °C ja CAS-numero 592-41-6. Se liukenee veteen 0,005 g/100 ml (20 °C). 1-hekseeni on huoneenlämmössä väritöntä nestettä, jolla on tunnusomainen haju ja se on erittäin helposti syttyvää. Yhdiste reagoi kiivaasti hapettimien kanssa aiheuttaen palo- ja räjähdysvaaran. 1-hekseenin höyry on ilmaa raskaampaa ja voi kulkeutua maata pitkin ja syttyä etäällä.
Manilankoira
Manilankoira on sukupuuttoon kuollut filippiiniläinen koirarotu, jota kutsutaan toisinaan harhaanjohtavasti "manilanspanieliksi" (Manilla Spaniel). Se ei kuitenkaan ollut spanieli, vaan bichon-ryhmään kuulunut kääpiökoira.
Ulkomuoto
Manilankoira muistutti paljon maltankoiraa sillä erotuksella, että oli tätä huomattavasti kookkaampi. Kirsu oli musta ja silmät suuret, kirkkaat ja mustat. Karvapeite oli pitkä, aaltoileva ja väriltään valkoinen. Keskimääräinen paino oli 7 kilogrammaa.
Luonne ja käyttäytyminen
Rotua kuvailtiin nopeasti oppivaksi ja älykkääksi.
Alkuperä
Nimensä mukaisesti manilankoira oli kotoisin Manilasta, jossa sitä pidettiin sylikoirana. Paikallisten kasvattajien mielestä se oli saarten alkuperäisrotu, mutta todennäköisempää on että se polveutui muiden bichoneiden tapaan koirista, joita eurooppalaiset kauppalaivat veivät eri puolille maailmaa. Näitä sylikoiria vaihdettiin määräkohteissa arvotavaroihin, minkä vuoksi niitä levisi huomattava määrä mm. Kuubaan, Madagascarille, Teneriffalle ja Filippiineille. Filippiiniläiset koirat lienevätkin olleet läheistä sukua mm. bichon frisén, coton de tuléarin ja havannankoiran kanssa, ja polveutunevat vastaavista eurooppalaisista roduista, kuten maltankoirasta tai bolognesesta.
1800-luvun lopussa rouva Pidgely, englantilainen koirankasvattaja, kiinnostui rodusta ja toi sen Britanniaan. Siitä tuli erittäin suosittu Euroopassa aina 1900-luvun alkuun asti, jolloin se katosi mantereelta kokonaan. Vaikka sitä pidetään nykyisin sukupuuttoon kuolleena, Filippiinien tilanteesta ei ole varmaa tietoa ja voi olla että jossain osassa saarta olisi säilynyt harvalukuinen paikallinen populaatio.
Saksan 1. vuoristodivisioona
'''Saksan 1. vuoristodivisioona''' oli Saksa maavoimien yhtymä toisessa maailmansodassa.
Perustaminen
Wehrkreis VII perusti divisioonaan 9. huhtikuuta 1938 Garmisch-Partenkirchenissä vuoristoprikaatista, joka oli perustettu 1. kesäkuuta 1935. Sen henkilöstö oli aluksi pääosin baijerilaisia, joiden lisäksi oli jonkin verran itävaltalaisia.
Puola ja Ranska
thumb|Divisioonan vuoristojääkärirykmentti 98 Puolan sotaretkellä Rymanówissa. Divisioona osallistui syyskuussa 1939 alkaneeseen Puolan valtaukseen liitettynä Etelän armeijaryhmään. Taisteluiden aikana se osallistui menestyksellisesti Karpaattien miehitykseen.
Se otti osaa Ranskan valtaukseen ja se määrättiin Britteinsaarten valtaamiseksi kerättyyn maihinnousuosastoon (operaatio Seelöwe) sekä myöhemmin Gibraltarille tehtävään hyökkäykseen koottuun osastoon (operaatio Felix). Kumpikin operaatio kuitenkin peruutettiin ennen toteutusta. Divisioona siirrettiin Felixin peruunnuttua Jugoslavian rintamalle, jossa se osallistui hyökkäykseen 1941 hyökkäykseen osana 2. armeijaa.
Itärintama
Divisioona osallistui operaatio Barbarossaan. Se valtasi 30. kesäkuuta Lvovin, josta divisioona jatkoi etenemistä osallistuen Stalin-linjan murtamiseen ja Dneprin ja Mius-jokien ylitykseen. Toukokuussa 1942 divisioona osallistui Harkovan toiseen taisteluun ja hyökkäykseen Etelä-Venäjälle ja edelleen Kaukasuksen valtaukseen tähtäävään operaatio Edelweissiin.
Propagandatarkoituksessa divisioona lähetti 21. elokuuta osaston pystyttämään Saksan hakaristilipun Elbrusin huipulle. Kaukasuksen taisteluiden päätyttyä yhtymä lähetettiin Kreikkaan ja edelleen Serbiaan, jossa se osallistui partisaanien vastaiseen taisteluun. Vuoden 1944 lopulla divisioona, joka kuului armeijaryhmä E:hen, Balkanilta Unkariin. Divisioona nimettiin maaliskuussa 1945 1. kansanvuoristodivisioonaksi ja sen viimeinen taistelu käytiin Balatonjärvellä torjuttaessa 3. Ukrainan rintaman etenemistä (Operation Frühlingserwachen). Kaksi kuukautta myöhemmin hajalle lyöty divisioona antautui Yhdysvaltain joukoille Itävallassa.
Komentajat
Divisioonankomentajina olivat :
Jättipiikkimakrilli
Jättipiikkimakrillit ovat petoja, ja syövät lähinnä rapuja ja muita äyriäisiä. Ne syövät myös lintuja. Ne hyppäävät vedestä ja saalistavat linnun suurella suullaan.
Jättipiikkimakrillia tavataan laajoilla alueilla trooppisella Indopasifisella merialueella.
Matthew C. Harrison
Matthew Carl Harrison (s. 14. maaliskuuta 1962 Sioux City, Iowa) on luterilainen yhdysvaltalainen pastori ja Missouri-synodin 13. ja nykyinen johtaja. Hänet valittiin virkaansa vuonna 2010, jolloin hän seurasi Gerald B. Kieschnickiä.
Michael Penttilä
Michael Maria Penttilä (aik. Michael Maria Pentholm, Jukka Torsten Lindholm; s. heinäkuu 1965 Oulu ) on suomalainen neljään henkirikokseen syyllistynyt mies.
Matthew C. Harrison
Varhaisvuodet
Harrison syntyi 14. maaliskuuta 1962 Iowan Sioux Cityssä. Hänet kastettiin Bethelin luterilaisessa kirkossa Iowan Lawtonissa ja varttui Sioux Cityssä Vapahtajan luterilaisen seurakunnan jäsenenä. Hän valmistui vuonna 1980 Sioux Cityn East High Schoolista. Vuonna 1984 hän valmistui Sioux Cityn Morningside Collegesta. Vuosien 1983 ja 1984 aikana hän oli ollut myös lähetystyössä Kanadan alkuperäisväestön parissa. Vuonna 1989 hän suoritti Indianan Fort Waynessa Concordia Theological Seminaryssa Master of Divinity ja vuonna 1991 Master of Sacred Theology -tutkinnon.
Michael Penttilä
Mielentilatutkimuksissa Penttilä on väittänyt olevansa nainen ja seksuaaliselta suuntautumiseltaan lesbo.
Psykiatrisissa tutkimuksissa on todettu että Penttilä täyttää selkeästi psykopaatin diagnostiset kriteerit. Hän on Alibi-lehden mukaan ainoa suomalainen, jonka FBI on luokitellut sarjamurhaajaksi.
Matthew C. Harrison
Missouri-synodin presidentiksi
Vuonna 2010 Harrison valittiin Missouri-synodin presidentiksi Houstonissa Teksasissa. Hän sai 643 ääntä eli 54% äänistä, voittaen ehdolla olleen istuvan presidentin Gerald B. Kieschnickin, joka sai 527 ääntä eli 45% äänistä. Muista ehdokkaista Herbert C. Mueller Jr sai 8 ääntä, Carl C. Fickenscher II sai viisi ääntä ja Daniel L. Gard sai yhden äänen. Vuonna 2013 Harrison valittiin uudelle kolmivuotiskaudelle. Hän sai tuolloin 4 262 ääntä eli 66% äänistä. Vastaehdokkaista David P.E. Maier sai 1906 eli noin 30% äänistä ja Herbert C. Mueller Jr. 264 eli 4% äänistä. Äänioikeutetuista vaaliin osallistui 78%. Vuonna 2016 Harrison valittiin kolmannelle kolmivuotiskaudelle. Hän sai äänistä 3507 eli 56,96%. Vastaehdokkaista Dale A. Meyer sai 2257 ääntä eli 36,66% ja David P.E. Maier 393 eli 6,38%.
Michael Penttilä
Nuoruusajan rikokset
Marraskuussa 1981 Lindholm kävi kotibileistä kotiin lähteneen 15-vuotiaan tytön kimppuun hississä, pakotti tytön kellariin, alkoi hakata ja potkia, kuristaa kaulaliinalla ja uhosi raiskaavansa tytön. Tyttö pääsi pakoon. Lindholmilla oli tekohetkellä käsissään mustat nahkahansikkaat. Poliisi sai Lindholmin kiinni myöhemmin, kun uhri tunnisti hänet aiemmasta pidätyskuvasta. 16-vuotias Lindholm selvisi ehdollisella ja sakoilla, mutta aiemmat varkaudet ja rikkomukset veivät hänet Keravan nuorisovankilaan 1984. Hän vapautui 1985.
Matthew C. Harrison
Perhe
Harrisonilla on vaimo Kathy. Heillä on kaksi aikuista lasta.
Michael Penttilä
Kaksi ensimmäistä surmaa
Seuraavaan henkirikokseen Lindholm syyllistyi Oulussa 26. heinäkuuta 1986. Hän tapasi keskustassa kaksi 12-vuotiasta tyttöä, jotka hän suostutteli mukaansa ”tarjoamalla muutaman kympin rahaa alkoholin kantamisesta”. Sisällä Lindholmin asumassa asunnossa Oulun Rajakylän Tervakukkatiellä hän telkesi toisen tytöistä vaatehuoneeseen. Toisen tytöistä, hän kaatoi lattialle ja alkoi kuristaa tätä vyöllä kaulasta. Jonkin ajan kuluttua Lindholm päästi toisen tytöistä vaatehuoneesta ja teki tälle seksuaalista väkivaltaa. Tyttö sai riuhtaistua itsensä irti ja juoksi asunnosta porraskäytävään. Lindholm pakeni läheiseen metsään, josta poliisi tavoitti hänet. Hän oli 1,75 promillen humalassa.
Surmatutkinnan yhteydessä Lindholm tunnusti poliisille kuristaneensa äitinsä. Lindholmin selvityksen mukaan, hän oli pukenut äidin siniset nahkahansikkaat käteensä ja punaraidallisen huivin ennen tekoa. Häntä suututti se, ettei äiti ollut kyennyt vapauttamaan häntä nuorisovankilasta ja että äiti seurusteli uuden miehen kanssa sekä asui mieluummin miesystävänsä kuin hänen siskopuolensa kanssa. Myöhemmin Oulun raastuvanoikeudessa hän perui tunnustuksen ja väitti tunnustaessaan olleensa yhdistetyssä lääke- ja viinatokkurassa.
Oulun raastuvanoikeus antoi tuomionsa 17. maaliskuuta 1987. Oikeus katsoi Jukka Lindholmin syyllistyneen täyttä ymmärrystä vailla olevana kahteen tappoon sekä eräisiin muihin rikoksiin tuomiten tämän 9 vuodeksi, 7 kuukaudeksi vankeuteen. Rovaniemen hovioikeus kuitenkin katsoi Laina Lindholmin tapauksen olleen tapon sijasta törkeä pahoinpitely sekä kuolemantuottamus ja alensikin rangaistuksen 7 vuodeksi vankeutta.
Kolmas surma
Lindholm pääsi ehdonalaiseen vapauteen toukokuussa 1992. 31. toukokuuta 1993 hän kuristi kankaisella vyöllä kuoliaaksi puolitutun 42-vuotiaan naisen mummonsa asunnossa Kempeleessä. Lindholm kiisti aluksi jyrkästi teon ja väitti, että joku ulkopuolinen hänelle tuntematon henkilö oli tehnyt sen ja että hänelle oli järjestetty ansa. 23. kesäkuuta 1993 ollessaan tutkintavankina hän karkasi Oulun lääninvankilasta erään toisen miehen kanssa.
Oulun käräjäoikeus katsoi Lindholmin syyllistyneen täydessä ymmärryksessä tehtyyn tappoon ja tuomitsi tämän 9,5 vuodeksi vankeuteen 13. joulukuuta 1993.
Käräjäoikeuden tuomion jälkeen Lindholm otti yhteyttä jutun tutkijoihin. Hän myönsi surmanneensa naisen, mutta katsoi teon olleen vahinko. Oman kertomuksensa mukaan hän oli ehdottanut sadomasokistista seksiä ja selitti laittaneensa narun kaulan ympärille leikillään ja tällöin nainen olisi kuollut kuristamiseen. Lindholm oli surman jälkeen vaeltanut äitinsä haudalle ja makoillut sen lähellä joitakin tunteja. Hovioikeus katsoi sittemmin teon käräjäoikeuden tavoin tapoksi, mutta kovensi rangaistuksen 10,5 vuodeksi. Lisäksi hovioikeus katsoi, että Lindholm voidaan sulkea pakkolaitokseen.
Mielentilatutkimuksen mukaan Lindholm oli ihaillut teini-iästä lähtien alkukantaista, väkivaltaista miehuutta, silti hän oli vankilassa ollessaan alkanut meikata ja pukeutua naisten alusvaatteisiin. Kun Hämeenlinnan keskusvankilan johtaja kielsi sen, Lindholm valitti asiasta eduskunnan oikeusasiamiehelle.
Vankilan johtaja ei sallinut hänen käyttää vankilassa naistenvaatteita ja meikkejä. Hän sai käyttöönsä hiustenkuivaajan, ihokarvojen poistajan, kynsiviilan sekä naisten nahkahousuja ja nahkahansikkaita, muttei esimerkiksi naisten alusvaatteita. Vankila perusteli tätä sillä että, että hänen oli helpompaa olla vankilassa mieheksi pukeutuneena, eikä laitoksessa voi sallia käytöstä, jota voisi pitää seksuaalisesti provosoivana.
Vapaus ja uudet kuristamiset
Elokuussa 2009 Pentholm tilasi Oulun Toppilassa sijaitsevaan asuntoonsa ammattihierojan lehti-ilmoituksen kautta. Pentholm alkoi kuristaa naista tämän ollessa pystyttämässä hierontapöytää asunnon olohuoneeseen.
11. kesäkuuta 2010 Oulun käräjäoikeus tuomitsi Pentholmin kuudeksi vuodeksi vankeuteen kolmesta tapon yrityksestä ja pahoinpitelystä. Oikeus määräsi Pentholmin istumaan koko rangaistuksen vankilassa, koska häntä on mielentilatutkimuksen mukaan pidettävä erittäin vaarallisena toisen hengelle, terveydelle tai vapaudelle. Huhtikuussa 2011 Rovaniemen hovioikeus katsoi Pentholmin syyllistyneen vain kolmeen törkeään pahoinpitelyyn, alentaen rangaistuksen 4 vuoden, 5 kuukauden mittaiseksi. Samalla hovioikeus katsoi, että edellytyksiä määrätä Pentholm istumaan rangaistuksen kokonaisuudessaan vankilassa ei ole.
Vuonna 2009 tehdyssä mielentilatutkimuksessa Pentholm kertoi halunneensa olla nuoresta asti nainen. Hän on mielestään normaalijärkinen nainen ja seksuaaliselta suuntautumiseltaan lesbo. Hän pukeutuu mielellään naisten vaatteisiin ja haluaa näyttää naiselta, mutta se ei riitä hänelle, vaan hän ajattelee sukupuolenkorjausleikkausta ja mieltää kuuluvansa vähemmistöön, koska hän on persoonallisuudeltaan trans- ja S&M-ihminen. Pentholm kiisti sen että hän olisi aiemmassa vaarallisuusarvioinnissa kieltänyt transsukupuolisuutensa tai sukupuolenkorjaamishalunsa.
Oulun käräjäoikeus tuomitsi 2. maaliskuuta 2012 Pentholmin 4 vuodeksi, 4 kuukaudeksi vankeuteen törkeästä raiskauksesta, törkeän pahoinpitelyn yrityksestä ja vapaudenriistosta. Törkeä raiskaus ja vapaudenriisto olivat tapahtuneet 21.–22. elokuuta 2009 oululaisessa hotellissa, törkeän pahoinpitelyn yritys taas aikavälillä 1.–31. toukokuuta 2009 Pentholmin asunnossa Oulun Myllyojalla. Oikeus määräsi Pentholmin suorittamaan rangaistuksensa kokonaan vankilassa. Hovioikeus vahvisti tuomion lokakuussa 2012. Pentholmin nimi on nykyisin Michael Penttilä.
Tiistaialkuillasta 13. lokakuuta 2015 Penttilä karkasi Laukaan avovankilasta vangeille järjestetyn ostosreissun yhteydessä. Hänet saatiin kiinni seuraavana päivänä alkuillasta ja hänet passitettiin Mikkelin vankilaan. Hänen oli määrä päästä ehdonalaiseen vapauteen keväällä 2016. Penttilän vankeusaikaa pidennettiin poissaolon verran, ja hänen rangaistuksensa koko loppuaika muutettiin suoritettavaksi avovankilan sijaan ehdottomana vankeusrangaistuksena suljetussa vankilassa.
Toukokuussa 2017 Helsingin hovioikeus kumosi käräjäoikeuden päätöksen ja määräsi Penttilän vangittavaksi epäiltynä törkeästä henkeen tai terveyteen kohdistuvan rikoksen valmistelusta. 7. heinäkuuta 2017 Helsingin käräjäoikeus hylkäsi syytteen törkeästä henkeen tai terveyteen kohdistuvan rikoksen valmistelusta ja määräsi Penttilän vapautettavaksi. Hovioikeus kuitenkin muutti toukokuussa 2018 tuomiota ja Penttilä tuomittiin 2 vuoden ja 6 kuukauden vankeuteen sekä maksamaan uhrille kärsimyskorvausta 4 000 euroa.
13. huhtikuuta 2018 Penttilä kuristi Helsingin Vaasankadulla sijaitsevassa asunnossa naispuolisen 52-vuotiaan prostituoidun. Uhri löydettiin 4. toukokuuta ja Penttilä pidätettiin 6. toukokuuta 2018 Helsingissä epäiltynä murhasta. 17. toukokuuta 2018 poliisi tiedotti Penttilän myöntäneen kuulusteluissa syyllistyneensä henkirikokseen. Heinäkuussa Helsingin käräjäoikeus tuomitsi Penttilän elinkautiseen vankeuteen murhasta. Käräjäoikeus katsoi Penttilän käyttäneen surmaamisessa vakaata harkintaa. Hän käytti useaa tekovälinettä: käsiä, nahkavyötä ja sukkahousuja. Penttilä ilmoitti valittavansa tuomiosta. Penttilä määrättiin heinäkuussa 2019 mielentilatutkimukseen. Hänet tuomittiin murhasta Helsingin hovioikeudessa 28. huhtikuuta 2020 elinkautiseen vankeuteen.
Nyrkkeilyn Euroopan-mestaruuskilpailut 1934
Vuoden 1934 nyrkkeilyn Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin 11. – 15. huhtikuuta 1934 Budapestissa. Nämä järjestyksessään 4. kisat oteltiin kahdeksassa painoluokassa ja niihin osallistui 74 nyrkkeilijää 13 maasta.
Viikinsaari
Tampereen kaupungin kulttuuripalvelut vastaa suurimmaksi osaksi saaren monipuolisesta ohjelmatarjonnasta kuten lastenpäivistä, lavatansseista, tanssikursseista, lasten luontokoulusta ja musiikkitapahtumista. Myös muut tahot, esimerkiksi Suomen Hopealinja, tuottavat saareen tapahtumia. Esimerkiksi TaTU Tampere järjestää vuosittain heinä­kuun lopulla Viikin­saaren ympäri­uinnin.
Svedalan kunta
thumb|260px|Svedalan kunnan alueella sijainneet pitäjät. thumb|right|250px|Svedalan kunnantalo.
Viikinsaari
Historiaa
Viikinsaaren historia alkaa seitsemänneltä vuosituhannelta ennen ajanlaskumme alkua, jolloin saari syntyi maan­kohoamisen seurauksena. Kivikauden asutuksen jäljiltä on tehty hajalöytöjä, muun muassa Viikinsaaren kaksoiskirves ja kaksoistaltta. Varhaisin kirjallinen maininta löytyy Pirkkalan syyskäräjien pöytäkirjoista vuodelta 1596. Tuolloin käräjöitiin heinän varastamisesta.
Pikkurastasmuura
Pikkurastasmuura (Formicarius nigricapillus) on Keski- ja Etelä-Amerikassa elävä varpuslintu. Sen elinympäristö käsittää Costa Rican Karaibianmeren puoleisen rinteen, Panaman kummatkin rannikot, sekä Kolumbian ja Ecuadorn Tyynenmeren puoleisen rinteen. Lajin holotyypin kuvaili Robert Ridgway Costa Rican Buena Vistasta 1893.
Viikinsaari
Historiaa
Saaren vanha nimi on ollut Kaidesaari tai Iso Kaidesaari, koska länsipuolella sijaitsevaa Lehtisaartakin on kutsuttu Kaidesaareksi. Viikinsaari on jo kauan ollut tunnettu kesävirkistyspaikkana, sillä sen luonnon vehreyttä ja kauneutta on aina kiitetty. Viikinsaari kuului aikoinaan Pirkkalan Nikkilän talon maihin, mutta se myytiin viinakannun hinnalla Viikin kartanolle, ja saarta alettiin kutsua nykyisellä nimellään.
Svedalan kunta
Svedalan kunta on Skånen läänissä sijaitseva Ruotsin kunta. Maakuntajaossa se kuuluu Skåneen. Kunnan keskustaajama on Svedala.
Viikinsaari
Historiaa
Viikinsaari on toiminut virkistysalueena jo 1800-luvun puolivälistä lähtien. Vuonna 1866 Carl Gustaf Tallqvist perusti sinne ensimmäisen ulkoilmaravintolan. 1870- ja 1880-luvuilla saaressa vietettiin iloista elämää, kun siitä aluksi tuli herrasväen huvittelupaikka. Tallqvist osti saaren omakseen vuonna 1881. Maanmittaustoimituksessa mainittiin tuolloin ison osan saaresta olleen hoidettua puistoa.
Svedalan kunta
Kunnan maapinta-ala on 217,91 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 23 222 henkeä (31.12.2021).
Viikinsaari
Historiaa
Tallqvistin kuoltua Viikinsaari oli jonkin aikaa oman onnensa nojassa. Pässien ja pirkkalalaisten talojen varsojen lisäksi saarella kävi paljon joutoväkeä, joka harrasti muun muassa viinanjuontia ja tappeluita. Saaresta korjattiin myös heinää. 1893 Tampereen kaupunki osti Viikinsaaren Tallqvistin perikunnalta ja rakensi sinne uuden ravintolan vuonna 1895. Myöhemmin saari oli etupäässä työväenyhdistyksen käytössä. Myöhemmin kaupunki on rakentanut ravintolan lisäksi saareen muun muassa ulkoilmanäyttämön, tanssilavan, keilaradan ja saunan. Rakentaminen ja virkistystoiminta on keskittynyt saaren itäosaan. Viime sotien jälkeen Viikinsaaren virkistyskäytössä oli jälleen pieni tauko, mutta nykyään sen käyttö on jälleen lisääntynyt säännöllisen laivaliikenteen myötä.
Svedalan kunta
Vuonna 2007 kunnassa oli 121,27 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 55,4 prosenttia kunnan maapinta-alasta.
Viikinsaari
Luonnonsuojelualue
Viikinsaaren kokonaispinta-ala on 14,9 hehtaaria, josta luonnonsuojelualueen pinta-ala on 10,53 hehtaaria. Luonnonsuojelulain mukaisen rauhoituksen tarkoitus on taata Viikinsaaren luonnonsuojelualueen monipuolisen lehtoluonnon säilyttäminen ja alueen ohjattu käyttö kaupunkilaisten virkistys- ja ulkoilualueena.
Svedalan kunta
Kuntajaon kehitys
Svedalan maalaiskuntaan perustettiin vuonna 1899 Svedalan taajaväkinen yhdyskunta. Se erotettiin vuonna 1919 Svedalan kauppalaksi. Vuonna 1950 maalaiskunta liitettiin osaksi kauppalaa.
Vuoden 1952 kuntauudistuksessa muodostettiin seuraavat "suurkunnat": Anderslövin kunta jaettiin jo vuonna 1967, jolloin Börringe liitettiin siitä Svedalan kauppalaan. Seuraavat kuntaliitokset kuntablokissa toteutuivat hitaasti. Kauppala muutettiin vuonna 1971 Svedalan kunnaksi ilman aluemuutoksia. Vuonna 1974 Svedalan kuntaan liitettiin Västra Kärrstorpin ja Törringen seurakunnat jaetusta Månstorpin kunnasta.
Viikinsaari
Luonnonsuojelualue
Sienilajistossa on muutamia harvinaisia lajeja kuten savukärpässieni ja kirjomaltoseitikki. Lisäksi saarelta on löydetty myös yksi Suomelle uusi laji, saravinokas.
Svedalan kunta
Kuntajaon kehitys
Kunta sai nykyiset rajansa vasta vuonna 1977, kun Baran kunta liitettiin osaksi Svedalaa. Kyseessä oli viimeinen Ruotsin vuoden 1971 kuntauudistukseen liittynyt kuntaliitos, jonka jälkeen Ruotsissa ei ole tehty yhtäkään kuntaliitosta. Vuoteen 1973 asti suunniteltiin joko Baran kunnan tai Svedalan kunnan tai molempien kuntien liittämistä Malmön kuntaan. Kun kuntaliitos Malmön kanssa ei toteutunut, niin Bara liitettiin Svedalaan, jotta kunta saisi suuremman väestöpohjan.
Viikinsaari
Luonnonsuojelualue
Viikinsaaren linnusto on monipuolinen ja linnuston tiheys on korkea. Saarella pesii 30 lajia. Pikkusieppo, mustapääkerttu, lehtopöllö ja nuolihaukka ovat näistä lajeista harvinaisimpia.
Benjamin Morrell
Benjamin Morrell (1795 Rye, New York, Yhdysvallat – 1839 Mosambik oli yhdysvaltalainen merikapteeni ja tutkimusmatkailija, joka teki neljä merimatkaa eteläisillä merialueilla. Hän kirjoitti niistä muistelman A Narrative of Four Voyages, jota on kuitenkin kritisoitu useista virheellisistä ja väritetyistä väitteistä.
Svedalan kunta
Vaakuna
Baran maalaiskunnalla ja Svedalan kauppalalla oli aikaisemmin oma vaakuna. Nykyinen kuntavaakuna ei ole kumpikaan niistä.
Benjamin Morrell
Nuoruus ja matkat
Morrell syntyi 1795 Ryessä, New Yorkin osavaltiossa. Hänen isänsä oli laivanrakentaja. Morrell karkasi kotoa 17-vuotiaana. Hän taisteli vuoden 1812 sodassa ja joutui kahdesti brittiläisten vangiksi. Hän vietti vankilassa yli kaksi ja puoli vuotta.
Viikinsaari
Luonnonsuojelualue
Viikinsaari on hyvä retkeily- ja opetuskohde. Luonnonsuojelualueella on merkitty luontopolku.
Benjamin Morrell
Nuoruus ja matkat
Kapteeni Robert Johnson valitsi 1821 Morrellin kuunari Waspin yliperämieheksi matkalla Eteläisille Shetlandsaarille. Seuraavana vuonna Morrell oli jo Waspin kapteeni, kun Johnson itse toimi sen seurana olleen kuunari Henryn kapteenina. Morrell lähti 2. marraskuuta 1822 Falklandinsaarilta itään ja päätyi Etelä-Georgiaan. Sieltä hän jatkoi edelleen Bouvet’nsaarelle, jossa hän lähetti yliperämiehensä maihin 7. joulukuuta. Morrell jatkoi sieltä Kerguelenille, mistä hän lähti tammikuussa 1823 uudestaan etelään etsimään merikarhuja. Tämän matkan aikana hän purjehti paikassa, joka todellisuudessa on melkein 200 kilometriä Etelämantereen rannikolta sisämaahan.
Svedalan kunta
Väestönkehitys
Kunnan väestö taustan mukaan on esitetty seuraavassa taulukossa.
Viikinsaari
Kasvillisuus
Viikinsaaren luonnonsuojelualueella on pääasiassa rehevää ja monipuolista lehtokasvillisuutta. Alue on jaettu kuuteen kasvillisuusvyöhykkeeseen, jotka muuttuvat sisäosien tuoreista PuViT (lehtoimikkä-lehto-orvokkityyppi) - ja OmaT (käenkaali-oravanmarjatyyppi) -lehdoista rantaviivan tuoreeseen (MT, mustikkatyyppi)) ja lehtomaiseen (OMT, käenkaali-mustikkatyyppi) kankaaseen. Pinta-alaltaan suurin kasvillisuusvyöhyke on OmaT-tyypin tuore lehto.
Benjamin Morrell
Nuoruus ja matkat
left|thumb|Morrellin vuosien 1822–1823 reitti hänen lokimerkintöjensä mukaan. Eteläisten tutkmusmatkojen lisäksi Morrell teki myöhemmin kolme muutakin matkaa maailman merillä. Hän julkaisti niistä vuonna 1832 teoksen ''A Narrative of Four Voyages to the South Sea, North and South Pacific Ocean, Chinese Sea, Ethiopic and Southern Atlantic Ocean, Indian and Antarctic Ocean. From the Year 1822 to 1831''. Hänen toinen vaimonsa Abby Jane julkaisi seuraavana vuonna rinnakkaisteoksen matkoille.