cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Longplay Music
Yrityksen liikevaihto vuonna 2015 oli 1 597 000€.
Comptonin ilmiö
thumb|300px|Kaaviokuva Comptonin ilmiön periaatteesta. Comptonin ilmiö eli Comptonin sironta on korkeataajuuksisen sähkömagneettisen säteilyn epäelastista siroamista väliaineen elektronista. Ilmiössä sähkömagneettisen säteilyn aallonpituus kasvaa, kun fotoni luovuttaa törmäyksessä osan energiastaan elektronille. Ilmiö osoittaa että valolla on hiukkasluonne: klassisen teorian mukaan aallonpituuden ei pitäisi muuttua vuorovaikutuksessa. Ilmiön havaitsi Arthur H. Compton vuonna 1922. Hänelle myönnettiin ilmiön löytämisestä Nobelin palkinto viisi vuotta myöhemmin 1927.
Fotonin aallonpituuden muutos Comptonin ilmiössä on missä h on Planckin vakio, c valon nopeus tyhjiössä, m elektronin lepomassa, ja \theta sirontakulma eli säteen suunnan muutos.
Käänteinen Comptonin sironta tarkoittaa tilannetta, jossa energiaa siirtyy nopeasti liikkuvalta elektronilta pienienergiaiselle fotonille. Ilmiö on havaittu galaksijoukkojen kuumassa kaasussa, joka vähentää kosmisen mikroaaltotaustan kirkkautta: kuuman kaasun nopeat elektronit nostavat mikroaallon energiaa niin, että tavallisesti tarkasteltavalla aallonpituuskaistalla kirkkaus vähenee. Tämä tunnetaan myös nimellä Sunyaevin-Zeldovichin -ilmiö.
Pienen pojan haaveet (albumi)
Pienen pojan haaveet on Yölinnun vuonna 2000 julkaistu viides albumi. Pienen pojan haaveet oli vuoden 2000 kuudenneksi myydyin levy. Albumilta julkaistiin singleinä kappaleet ”Liian suuri city” ja ”Haamukipua”, ja ne ovat yhtyeen tunnetuimpia kappaleita.
Stenros
Stenros, Stenroos on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Alice Faye
thumb|Alice Faye (1935) Alice Faye (syntyjään Alice Jeane Leppert, 5. toukokuuta 1915 New York City, Yhdysvallat – 9. toukokuuta 1998) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hänet tunnetaan 20th Century Foxille tekemistään elokuvista ja puolisonsa Phil Harrisin kanssa esitetyistä radiokomedioista.
Fayen vanhemmat olivat saksalaissukujuurinen newyorkilainen poliisi ja tämän irlantilais-amerikkalainen puoliso Charley ja Alice Leppert. Faye aloitti viihdyttäjän uransa vaudevillessa kuorotyttönä, minkä jälkeen hän siirtyi  esiintymään Broadwaylle esiintyen vuoden 1931 Broadway-musikaalissa  George White's Scandals. Hän oli Darryl F. Zanuckin suojatti. Faye esiintyi lukuisissa Foxin musikaaleissa 1930- ja 1940-luvuilla.
Fayen viimeinen Hollywood-studioelokuva oli Fallen Angel vuodelta 1945. Faye oli pettynyt siihen miten Zanuck oli leikannut elokuvasta pois lukuisia hänen kohtauksiaan halutessaan tuoda uutta suojattiaan Linda Darnellia esille elokuvassa ja poistui Foxin studioilta lopettaen elokuvanteon. Faye esiintyi seuraavan kerran elokuvassa 16 vuoden päästä vuoden 1962 elokuvassa State Fair, mistä hän sai hyvät arvostelut, vaikka elokuva ei menestynytkään kaupallisesti. Tämän jälkeen Faye esiintyi vain satunnaisesti cameorooleissa.
Faye oli kahdesti naimisissa. Fayen toinen avioliitto Phil Harrisin kanssa oli Harrisin silloisen työnantajan Jack Bennyn radioshow'n käsikirjoituksen aiheena. Fayella ja Harrisilla oli kaksi tytärtä, Alice (s. 1942) ja Phyllis (s. 1944), ja he alkoivat esiintymään yhdessä radiossa Fayen elokuvauran kääntyessä laskuun. Heillä oli NBC:llä yhteinen radiokomediashow The Phil Harris-Alice Faye Show vuodesta 1948 vuoteen 1954. He esiintyivät myös myöhemmin yhdessä useissa eri projekteissa. Faye esiintyi vielä vuonna 1974 Broadway-show’ssa Good News. Faye kuoli mahasyöpään neljä päivää 83-vuotissyntymäpäivänsä jälkeen.
Olkkalan kartano
Olkkalan kartano on syntynyt 1300-luvulla, ja se on ollut Vihdin kartanoista merkittävin. Se on harjoittanut merkittävää teollisuustoimintaa. Kuningas Kustaa III yöpyi kartanossa kesäkuussa 1783. Nykyinen 1845 valmistunut päärakennus pihapiireineen on suojelukohde. Päärakennuksen osti vuonna 1997 Entisöinti Pulla Oy:n perustaja Jorma Pulla, jonka johdolla kartano kunnostettiin nykyiseen asuunsa. Vuoteen 2009 asti kartanon omisti Jorma Pullan kuolinpesä. Vuonna 2009 kartanon osti AVS-yhtiöt Oy -konsernin perustaja ja omistaja, liikemies Antero Parma.
1920-luvulla 500 työntekijää työllistäneen Olkkala Oy:n tehtailta on kulkenut Ojakkalan–Olkkalan rautatie.
Aiheesta muualla
60.4475°N, 24.355°W
Furuvik
Furuvik voi viitata seuraaviin paikkoihin:
Juuso Rämö
Juuso Rämö (s. 7. toukokuuta 1994 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Suomi-sarjajoukkue Nokian Pyryssä. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Seuraura
Rämö on Tapparan kasvatti. Hän voitti joukkueessa C-nuorten SM-pronssia vuonna 2010 ja B2-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2011. Kauden 2011–2012 Rämö aloitti Tapparan B-nuorissa pelaten SM-karsintoja, mutta hänen runkosarjansa eteni kuitenkin KOOVEE:n joukkueessa B-nuorten I-divisioonassa. Rämö jakoi 13 osumallaan joukkueen sisäisen maalipörssin voiton Joni Mäkelän kanssa.
Kaudeksi 2013–2014 Rämö siirtyi KOOVEE:stä Tampereen Ilvekseen, jossa hän teki kauden aikana myös SM-liigadebyyttinsä. Rämö pelasi ensimmäisen SM-liigaottelunsa 6. helmikuuta 2014 Oulun Kärppiä vastaan. Hän teki ottelussa myös liigauransa avausmaalin kolmannessa vaihdossaan. Rämö pelasi kauden aikana kaikkiaan neljä SM-liigaottelua. Huhtikuussa 2014 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Ilveksen kanssa.
Proteiinikinaasi
Esimerkkejä proteiinikinaaseista
קינאז
Juuso Rämö
Seuraura
Kaudella 2014–2015 Rämö pelasi kolme ottelua sekä Ilveksen SM-liigajoukkueessa että lainalla Mestis-joukkue Lempäälän Kisassa. Kauden 2015–2016 Ilves lainasi hänet taas LeKiin, jossa Rämö pelasi kauden loppuun. Hänen ensimmäinen kokonainen Mestis-kautensa toi 43 runkosarjaottelussa tehot 5+5=10. Rämö pelasi Ilveksessä kauden aikana yhden ottelun. Kaudeksi 2016–2017 hän teki LeKin kanssa uuden, vuoden mittaisen sopimuksen. Syyskuussa 2016 seura lainasi Rämön aluksi viikon mittaisella sopimuksella KeuPa HT:n paitaan, mutta tämän jälkeen Rämön sopimusta jatkettiin marraskuun maaottelutaukoon. Hän pelasi KeuPassa kaikkiaan 13 ottelua, jonka jälkeen Rämö palasi loppukaudeksi LeKin vahvuuteen.
Rämö siirtyi kaudeksi 2017–2018 1+1-vuotisella sopimuksella Kokkolan Hermekseen. Hän ei saanut joukkueesta kuitenkaan toivotunlaista roolia ja pelasi kolmen harjoitusottelun lisäksi vain yhden Suomen Cupin ottelun, kunnes Rämön sopimus purettiin syyskuussa 2017. Jo samana päivänä hän siirtyi sarjatasoa alemmas Suomi-sarjajoukkue Nokian Pyryn riveihin.
Maajoukkueura
Rämö on pelannut yhden poikien maaottelun.
Paul Poaniewa
pienoiskuva|Paul Poaniewa vuonna 1976. Paul Poaniewa (s. 8. marraskuuta 1953 Nouméa, Uusi-Kaledonia) on entinen ranskalainen korkeushyppääjä.
Poaniewa sijoittui yleisurheilun sisäratojen EM-kilpailujen korkeushypyssä viidenneksi Katowicessa 1975 tuloksella 219 cm, 20:nneksi San Sebastiánissa 1977 tuloksella 210 cm sekä 18:nneksi Milanossa 1978 tuloksella 205 cm. Ulkoratojen arvokilpailuihin hän osallistui kolmasti mutta ei selviytynyt kertaakaan loppukilpailuun. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hänen karsintatuloksensa oli 208 cm, Montréalin 1976 olympialaisissa hän karsiutui tuloksella 205 cm ja Prahan EM-kilpailuissa 1978 hän hyppäsi 210 cm.
Ranskan mestaruuden 187-senttinen ja 75-kiloinen Poaniewa voitti ulkoradoilla vuosina 1973–1975 ja 1977–1978 sekä hallissa vuosina 1975 ja 1977–1978. Hän paransi Ranskan ennätystä kolmasti: heinäkuussa 1973 hän hyppäsi tuloksen 222 cm ja kesäkuussa 1975 Saint-Étiennessä hän ylitti ensin 224 cm ja sitten 226 cm. Viimeksi mainittu säilyi Ranskan ennätyksenä lähes kuusi vuotta kunnes Franck Bonnet pääsi senttimetrin verran korkeammalle. Seuratasolla Poaniewa edusti Stade Français'ta.
Paavo Lehtonen
Paavo Olavi Lehtonen (14. kesäkuuta 1935 Tampere – 1. toukokuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen filosofian lisensiaatti, arvostelija ja suomentaja.
Kongonkyyhky
Kongonkyyhky (Columba unicincta) on afrikkalainen kyyhkylaji, jonka esiintymisalue ulottuu Liberiasta Gaboniin ja Kongon tasavaltaan sekä Angolaan ja siitä itään Kongon demokraattiseen tasavaltaan ja Ugandaan. John Cassin kuvaili lajin holotyypin Gabonin Ogoouéjoelta vuonna 1860.
Tikankaivannon kanava
Tikankaivannon kanava on Pyhäselällä Joensuuhun johtavalla väylällä sijaitseva Tikansaaren läpi kaivettu avokanava joka valmistui vuonna 1972. Kanava on pituudeltaan 100 metriä ja sen kautta kulkevien alusten suurin leveys voi olla 11,8 metriä ja syväys 2,4 metriä. Mastonkorkeutta ei ole rajattu koska kanavalla ei ole siltoja.
Lähteet
62.42222°N, 29.70583°W
Samaran alue
Samaran alue on hallinnollinen alue Venäjällä Volgan mutkan eteläpuolella Itä-Euroopassa.
Maantiede
Samaran alue rajoittuu pohjoisessa Tatarstaniin, idässä Orenburgin alueeseen, etelässä Kazakstaniin, lounaassa Saratovin alueeseen ja lännessä Uljanovskin alueeseen. Alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangon kaakkoisosassa. Alueen länsiosan kautta virtaa Volga, jonka keskijuoksulle on padottu Euroopan suurin tekojärvi, Kuibyševin tekojärvi (Samaran tekojärvi).
Historia
Alue on vanhaa turkkilais-tataarilaisten kansojen asuinaluetta. Mongolit valloittivat sen 1200-luvulla, jonka jälkeen se kuului Kultaisen Ordan valtakuntaan 1330-luvulle asti, jolloin se hajosi pienemmiksi valtioiksi. Sen jälkeen alue kuului Kazanin kaanikuntaan, jonka Venäjä valloitti 1500-luvun puolivälissä. Samaran linnoituksen Moskovan Venäjä perusti vuonna 1586.
Hallinto
Samaran alue on yksi Venäjän federaation subjekteista ja sen pääkaupunki on Samara, jonka nimenä oli vuosina 1935–91 Kuibyšev. Aluehallinnon johdossa ovat kuvernööri ja alueduuma. Vuonna 2013 kuvernöörinä toimi Nikolai Merkuškin.
Paikallishallintoa varten alue on jaettu 25 kunnallispiiriin ja 10 kaupunkialueeseen.
Talous
thumb|left|230px|AvtoVAZin tehtailla Samaran alueen Toljatissa valmistettu Lada Samara oli suosittu automalli thumb|left|230px|Näkymä Moskovasta itään Samaran alueen läpi kulkevalta valtatieltä M5
Alueen osuus Venäjän bruttokansantuotteesta oli vuonna 2010 yhteensä 692,9 miljardia ruplaa, joka oli 1,85 prosenttia maan kansantuotteesta. Asukasta kohti laskettuna alueella kansantuotetta kerrytettiin 215,5 tuhatta ruplaa (5 279 EUR) vuonna 2010. Tämä on 82 prosenttia Venäjän keskiarvosta.
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat olivat kulkuvälineet (28 %), kaivannaiset (16,1 %), kemianteollisuus (11,3 %), sähkön, kaasun ja käyttöveden tuotanto ja jakelu (11 %), koneet ja laitteet (7,6 %) elintarvikeet (7,2 %), metallit (6,4 %), öljynjalostus (5 %), kumi- ja muovi (2,9 %) ja muu teollisuus (4,5 %). Kulkuvälineteollisuus pitää sisällään paitsi ajoneuvojen valmistusta, myös näihin liittyvää osavalmistusta ja ilmailuteollisuutta.
Samaran alueen bruttokansantuotteen kertymisen kannalta merkittävimpiä toimialoja olivat vuonna 2012: valmistava teollisuus (24 %), kaivannaiset (13,3 %), kauppa (11,5 %), liikenne ja tietoliikenne (11,5 %), kiinteistökauppa, -vuokraus ja -palvelut (11,5 %), rakentaminen (7,1 %), sähkön, maakaasun ja käyttöveden jakelu ja tuotanto (4,8 %), maatalous (4 %), julkinen terveydenhuolto (3,2 %), koulutus (2,6 %) ja lisäksi muut toimialat (6,5 %).
Maatalouden päätuotantoaloihin kuuluvat viljanviljely ja karjanhoito. Viljan ohella viljellään auringonkukkaa, sokerijuurta ja hamppua. Eläintaloudessa on keskitytty sekä lihakarjan ja maidon tuotantoon. Näiden lisäksi on lampaidenkasvatusta lihan ja villan tähden sekä merhiläistarhausta.
Väestö
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Samaran alueen asukasluku oli 3 215 532 ja väestötiheys on 60,0 as./km². Kaupunkilaisten eli kaupungeissa tai kaupunkityyppisissä taajamissa asuvien osuus väestöstä oli 80,2 prosenttia. Suurimmat kaupungit olivat Samara (1 164 685 as.), Toljatti (719 632 as.), Syzran (178 750 as.) ja Novokuibyševsk (108 438 as.). Alueen keskikokoisia, yli 30 000 asukkaan kaupunkeja olivat tuolloin Tšapajevsk (72 692 as.), Žiguljovsk (55 565 as.), Otradnyi (48 356 as.) ja Kinel (34 491 as.).
Alueen väestön enemmistö oli vuonna 2010 venäläisiä, joita on 85,6 % kansallisuutensa laskennassa ilmoittaneesta väestöosuudesta (3 091 841 henkeä). Lisäksi on tataareja 4,1 %, tšuvasseja 2,7 %, mordvalaisia 2,1 %, ukrainalaisia 1,4 %, armenialaisia 0,7 %, kazakkeja 0,5 %, azereita 0,5 %, uzbekkeja 0,4 %, valkovenäläisiä 0,3 %, baškiireja 0,2 %, saksalaisia 0,2 %, ja muita 1,3 %. Mikäli etniset väestöosuudet lasketaan kaikista alueen asukkaista, prosenttisosuudet muuttuvat hieman edellä esitettyjä pienemmiksi.
Volkswagen Bora (2018)
Volkswagen Bora on Volkswagenin vuodesta 2018 lähtien Kiinan markkinoille valmistama keskiluokan neliovinen sedan, joka korvasi edeltäneen, vuonna 2007 markkinoille tulleen kiinalaisen Bora-mallin.
Bora perustuu Volkswagen Groupin modulaariselle MQB-pohjalevylle. Moottorivalikoimassa oli aluksi kaksi bensiinimoottoria, turboahdettu 1,4 TSI (150 hv) ja vapaasti hengittävä 1,5-litrainen (116 hv). Turbomoottorin yhteydessä on seitsemänportainen DSG-kaksoiskytkinvaihteisto, vapaasti hengittävässä viisivaihteinen manuaalivaihteisto tai kuusiportainen automaattivaihteisto.
Điện Biên Phủn taistelu
Điện Biên Phủn taistelu oli ensimmäisen Indokiinan sodan ratkaisutaistelu, joka käytiin Vietnamissa lähellä Laosin vastaista rajaa sijainneen Điện Biên Phủn kylän ja sitä ympäröineiden linnakkeiden hallinnasta 13. maaliskuuta – 7. toukokuuta 1954. Ranskalaisia Điện Biên Phủssa komensi Christian de Castries ja Việt Minhin joukkoja Võ Nguyên Giáp.
Giáp oli odottanut tilaisuutta suureen avoimeen taisteluun, kun taas ranskalaiset uskoivat voivansa aiheuttaa hyökkäävälle Việt Minhille raskaat tappiot. Ranskalaiset tosin aliarvioivat Việt Minhin kyvyn tuoda paikalle joukkoja, ja heitä vastassa oli paljon odotettua suurempi joukko. Ranskalaisia osallistui taisteluun yhteensä 16 544, kun taas Việt Minh toi taisteluun arviolta 50 000 sotilasta. Ranskalaiset kärsivät taistelun aikana tappioita etenkin Việt Minhin tykkitulen takia. Giápin oli onnistunut tuoda alueelle tarvikkeita ja esimerkiksi tykkejä kymmenientuhansien jalan kulkeneiden vietnamilaisten kantajien avulla.
Taistelu päättyi Ranskan tappioon. Se johti sodan päättymiseen sekä ranskalaisen siirtomaavallan kukistumiseen Kaakkois-Aasiassa. Vietnam jakautui sodan jälkeen kahtia Etelä- ja Pohjois-Vietnamiin.
Tausta
thumb|vasen|Ranskalaisia Điện Biên Phủssa komentanut [[Christian de Castries.]] Japani oli miehittänyt Ranskan Indokiinan toisen maailmansodan aikana ja Ho Tši Minh oli perustanut Vietnamin itsenäisyysrintaman eli Việt Minhin vuonna 1941. Việt Minh oli ottanut vallan esimerkiksi Hanoissa ja Huếssa Japanin antauduttua elokuussa 1945, ja 2. syyskuuta Ho Tši Minh antoi Vietnamin itsenäisyysjulistuksen. Ranska oli kuitenkin päättänyt palauttaa siirtomaavaltansa alueelle sodan jälkeen. Potsdamin neuvottelujen mukaisesti Vietnamiin saapui brittiläisiä, kiinalaisia ja ranskalaisia joukkoja vielä vuoden 1945 aikana. Seuraavana vuonna solmittiin Ho Tši Minhin kanssa sopimus, jonka mukaan ranskalaisjoukot pysyisivät maassa viiden vuoden ylimenokauden ajan. Sopimus osapuolten välillä kariutui kuitenkin pian. Ranskalaiset olivat lokakuussa 1946 tulittaneet Haiphongia, ja joulukuussa he valtasivat Hanoin hallinnolliset rakennukset. Ho Tši Minh ryhtyi vastahyökkäykseen, jolloin alkoi ensimmäinen Indokiinan sota. Tukea sodassa Ranska sai Yhdysvalloista, jossa pelättiin kommunismin nousua niin sanotun dominoteorian nojalla. Kiina ja Neuvostoliitto tunnustivat puolestaan Ho Tši Minhin Vietnamin demokraattisen tasavallan.
Anastasie Mannerheim
Gustaf ja Anastasia Mannerheim erosivat virallisesti 1919, mutta jo vuonna 1902 he olivat epävirallisessa asumuserossa. Vuonna 1903 Anastasie ja Sophie matkustivat äitinsä kanssa Yhdysvaltojen kautta Kiinaan ja sieltä edelleen Eurooppaan. Anastasie kävi Ranskassa katolilaista sisäoppilaitosta ja sai ranskalais-englantilaisen kasvatuksen. Vuonna 1913 Anastasie siirtyi sisarensa kanssa sukulaisten hoiviin Suomeen, koska isä Gustaf Mannerheim asui virkatehtävissä Varsovassa eikä voinut ottaa heitä luokseen.
Điện Biên Phủn taistelu
Tausta
Việt Minh käytti joukkojensa huoltamiseen lähellä Laosin vastaista rajaa kulkeneita reittejä, jotka Ranskan Indokiinan joukkojen komentaja kenraali Henri Navarre päätti katkaista vuonna 1953. Uhkana oli, että Việt Minhin joukot etenisivät muuten Laosin puolelle. Navarre päätti toteuttaa ajatuksen perustamalla vahvan tukikohdan Laosin vastaisella raja-alueella sijainneeseen Điện Biên Phủn pieneen kylään noin 300 kilometriä Hanoista. Kylä sijaitsi kukkuloiden ympäröimässä laaksossa, ja sillä oli pieni kiitotie. Kylää piti hallussaan pieni Việt Minhin varuskunta. Ranskalaiset laskuvarjojoukot valtasivat alueen verrattain vähäisten taistelujen jälkeen operaatio Castorin aikana 20. marraskuuta 1953.
Anastasie Mannerheim
Anastasie Mannerheim oli 84-vuotias kuollessaan vuonna 1978 Letchworthin vanhainkodissa Englannin Hertfordshiressä.
Điện Biên Phủn taistelu
Tausta
Việt Minhin komentaja Võ Nguyên Giáp oli odottanut tilaisuutta muuttaa Indokiinan sota sissisodasta laajempimittaiseksi täydeksi sodaksi, ja hän antoi määräyksen jalkaväen ja tykistön keskittämiseksi tukikohtaa vastaan. Navarre sai etukäteen tietää Việt Minhin suunnitelmista siepatuista radiosanomista. Tukikohtaa ei kuitenkaan hylätty, vaan sitä vahvistettiin tuhansilla sotilailla. Navarre toivoi ranskalaisten joukkojen aiheuttavan hyökkääville Việt Minhin joukoille raskaan tappion. Navarre luotti ranskalaisen tykistön voimaan ja ilmaherruuteen, minkä lisäksi Việt Minhin oletettiin kykenevän siirtämään alueelle vain divisioonan verran joukkoja.
Osapuolet
thumb|Kartta ranskalaisten linnakkeista Điện Biên Phủssa. thumb|Ranskalaisia [[M24 Chaffee-panssarivaunuja.]] Ranskalaisia Điện Biên Phủssa komensi eversti, sittemmin taistelun aikana prikaatinkenraaliksi ylennetty Christian de Castries. Castriesillä oli aiempaa kokemusta Indokiinan sodasta, ja häntä pidettiin kyvykkäänä komentajana, jolla oli tosin naistenmiehen maine. Ranskalaisten linnakkeet Điện Biên Phủssa nimettiin huhujen mukaan hänen rakastajattariensa mukaan. Ranskalaisten komentokeskus oli Điện Biên Phủssa, ja sen ympärille rakennettiin kahdeksan linnaketta, Beatrice, Gabrielle, Anne-Marie, Dominique, Huguette, Françoise, Elaine ja Isabelle. Tarkoituksena oli alun perin rakentaa vielä suurempi puolustusvyöhyke, mutta suunnitelmien toteutumista haittasi ranskalaisten riippuvuus ilmakuljetuksista. Joukkoja Điện Biên Phủssa saatettiin huoltaa vain ilmateitse ja tätä tarkoitusta varten ranskalaisilla oli suhteellisen vähän koneita, yhteensä 75 Douglas C-47 -konetta. Ranskalaisilla oli lisäksi 48 Martin B-26 Marauder -pommikonetta, 112 Grumman F6F Hellcat- ja Grumman F8F Bearcat -hävittäjäpommittajaa, sekä muutamia helikoptereja.
Điện Ranskalaisilla oli Biên Phủssa taistelujen alkaessa noin 11 000 miestä. Heihin kuului sotilaita ranskalaisista laskuvarjojoukoista, Ranskan muukalaislegioonasta, siirtomaajoukkoja Pohjois-Afrikasta ja Ranskan puolella taistelleita vietnamilaisia. Myöhemmin taistelujen aikana saapuneet vahvistukset mukaan luettuna ranskalaisten taisteluihin osallistuneiden sotilaiden määrä oli 16 544 miestä. Vietnamilaiset muodostivat ranskalaisten joukoista noin kolmasosan. Tukenaan ranskalaisilla oli 4 kpl 155 mm tykkiä, 24 kpl 105 mm tykkiä ja 4 kpl 120 mm kranaatinheitintä. Việt Minhin tykistöön verrattuna ranskalaisten tykistö oli selvästi pienempi. Taistelun aikana paikalle tuotiin myös 10 M24 Chaffee -panssarivaunua, joiden merkitys jäi kuitenkin vähäiseksi.
Ranskalaiset olivat riippuvaisia ilmakuljetuksista, mutta Việt Minh saattoi käyttää aluksi vain paljon alkeellisempia huoltomuotoja. Tarvikkeet oli kannettava aluksi taistelukentälle jalkaisin, joskin myöhemmin taistelun aikana Giápin joukot parantelivat tietä 41 kuorma-autoille sopivaksi. Jalan kulkeneet kantajat osoittautuivat kuitenkin yhdeksi taistelun ratkaisseista tekijöistä. Việt Minhin tarvikkeita aina Kiinan rajalta asti oli kuljettamassa jalan lähes 100 000 henkilöä. Jalan kuljetettiin myös esimerkiksi Neuvostoliitosta saatuja raskaita tykkejä. Kiinalaiset tukivat Việt Minhiä esimerkiksi kuljettamalla osan tykistöstä. Paikan päällä taistelun aikana oli myös sotilasneuvonantajana toiminut kiinalainen kenraali Wei Guoqing. Taisteluun osallistuivat vietnamilaiset 304., 308., 312. ja 316. divisioona. Yhteensä ranskalaisia vastassa oli noin 50 000 Việt Minhin sotilasta. Ranskalaiset olivat olettaneet vihollisen olevan vahvuudeltaan vain noin 10 000–15 000 miestä. Việt Minhillä oli käytössään 20–24 kpl 105 mm tykkiä, 15–20 kpl 75 mm tykkiä, vähintään 40 kpl 82 mm kranaatinheitintä, noin 80 kpl 37 mm ilmatorjuntatykkiä ja 12–16 kpl Katjuša-raketinheitintä.
Taistelu
thumb|vasen|Ranskalaisia joukkoja juoksuhaudoissa Điện Biên Phủssa. Điện Biên Phủta ympäröivät kukkulat oli jätetty vihollisen miehitettäväksi, eikä ranskalainen tiedustelu huomannut vihollisen joukkojen keskityksiä kukkuloille. Ranskalaiset olivat myös luopuneet alueen partioinnista kärsittyään tappioita vihollisen väijytyksissä. Việt Minh toi kukkuloille myös ilmatorjuntatykkejä, ja ranskalaisia huoltavat lentokoneet joutuivat tulituksen kohteeksi helmikuusta alkaen. Taistelua Điện Biên Phủsta edelsi harhautushyökkäys Tonkinin suistolla 12. maaliskuuta. Việt Minhin sissit olivat lisäksi tehneet maaliskuun alussa uskaliaita hyökkäyksiä Ranskan ilmavoimien tukikohtiin Hanoissa ja Haiphongissa.
Taistelut itse Điện Biên Phủssa alkoivat toden teolla 13. maaliskuuta. Taistelu alkoi Việt Minhin tykistötulella sen piiritettyä alueen. Kukkuloilta käsin Việt Minh saattoi yksinkertaisesti tähdätä suoraan alaspäin ranskalaisten tukikohtiin. Arviolta 75 % ranskalaisten tappioista taistelun aikana johtui vihollisen tykkitulesta. Việt Minh kykeni myös tulittamaan Điện Biên Phủn kiitotietä. Việt Minh ampui taistelun aikana yhteensä 103 000 laukausta 75 mm tai suuremmilla tykeillä. Ranskalaiset ampuivat vastaavasti 93 000 laukausta, mutta heillä oli paljon suurempia vaikeuksia havaita maalejaan. Ranskalaisten pommikoneet ja hävittäjäpommittajat iskivät Việt Minhin asemiin kukkuloilla pommein, raketein ja napalmia käyttäen. Việt Minhin asemat oli kuitenkin naamioitu hyvin, ja niiden havaitseminen oli vaikeaa.
Việt Minhin tykistökeskityksiä seurasivat jalkaväen suuret hyökkäykset. Ranskalaisten linnakkeista Beatrice kukistui yöllä 13–14. maaliskuuta ja Gabrielle vain kaksi päivää myöhemmin. Muista linnakkeista useiden kilometrien päässä sijainnut Isabelle piiritettiin, ja sen puolustaminen söi huomattavan osan ranskalaisten joukoista. Điện Biên Phủn kiitotiestä oli tullut miltei käyttökelvoton 17. maaliskuuta mennessä, ja ranskalaiset pystyivät vastedes huoltamaan joukkojaan lähinnä ilmapudotuksin. Viimeinen uhkarohkeasti paikalle laskeutunut kone pääsi nousemaan ilmaan 27. maaliskuuta ja vei mukanaan haavoittuneita.
Ranskalaiset saivat 22. maaliskuuta ensimmäisen merkittävän voittonsa, kun neljän panssarivaunun tukemina he hyökkäsivät saarrettua Isabellea kohti ja saavuttivat Isabellesta samalla pohjoiseen hyökänneet ranskalaiset. 16. maaliskuuta laskuvarjolla paikalle saapunut majuri Marcel Bigeard johti puolestaan 26. maaliskuuta onnistunutta vastahyökkäystä Việt Minhiä vastaan Isabellesta. thumb|Taistelun voittaneita Việt Minhin joukkoja lippunsa kanssa. Việt Minh oli menettänyt tähän mennessä noin 6 600 miestä kaatuneina ja 12 000 haavoittuneina. Joukot kärsivät alhaisesta taistelutahdosta, johon Giáp vastasi muuttaen taktiikkaansa. Suuria tappioita aiheuttaneiden ihmisaaltohyökkäysten sijaan joukot alkoivat kaivaa ranskalaisten asemiin juoksuhautoja, kunnes kohteena oleva asema eristettiin muista ranskalaisista asemista. Taistelun viimeinen vaihe käytiin vain 2,5 km² kokoisesta alueesta kiitotien tuntumassa. Việt Minh hyökkäsi jälleen 29. huhtikuuta, ja ranskalaisten johdolle oli 4. toukokuuta selvää, että taistelu Điện Biên Phủssa oli hävitty.
Epätoivoiset ranskalaiset olivat toivoneet apua Yhdysvalloista. Ranskalaisten tukemiseksi tehtiinkin suunnitelma, jonka mukaan heitä tuettaisiin 60:llä Boeing B-29 Superfortress -pommikoneella. Joidenkin tietojen mukaan amerikkalaiset harkitsivat jopa ydinpommien käyttämistä Việt Minhiä vastaan. Yhdysvaltain ulkoministeri John Foster Dullesin sanotaan nostaneen asian esille Georges Bidault’n kanssa käydyssä tapaamisessa. Ulkoministerillä ei kuitenkaan ollut valtuuksia tällaisen ehdotuksen toteuttamiselle, eikä ole myöskään täysin selvää, millaisin sanoin asiasta keskusteltiin. Yhdysvaltojen Nato-kumppani Yhdistynyt kuningaskunta oli taisteluun sekaantumista vastaan, ja presidentti Dwight D. Eisenhower päätti lopulta suunnitelmista luopumisesta. Taisteluihin oli kuitenkin osallistunut muutamia amerikkalaisia lentäjiä.
Viimeiset vahvistukset Điện Biên Phủn alueelle olivat 5.–6. toukokuuta laskuvarjoilla hypänneet 165 vapaaehtoista Ranskan laskuvarjojoukkojen sotilasta. Viimeinen Việt Minhin hyökkäys alkoi 6. toukokuuta. De Castries oli harkinnut ulosmurtautumisen yritystä, mutta päätti lopulta jäädä taistelemaan. De Castriesin komentobunkkeri vallattiin 7. toukokuuta ja hän jäi vangiksi. Viimeiset ranskalaisjoukot antautuivat saman päivän iltana.
Seuraukset
thumb|Ranskalaisia sotavankeja taistelun jälkeen. Ranskalaiset olivat kärsineet tappioina 1 600 kaatunutta, 1 600 kadonnutta ja 4 800 haavoittunutta. Noin 8 000 ranskalaista jäi vangiksi. Vangiksi otetut marssitettiin heti satojen kilometrien päässä sijainneille vankileireille, joilta vain noin 10 % selviytyi. Ranskalaiset olivat menettäneet 48 lentokonetta ilmatorjuntatulessa ja 16 maassa. Việt Minh oli menettänyt noin 7 900 miestä kaatuneina ja 15 000 haavoittuneina.
Tappio Điện Biên Phủssa merkitsi Ranskan siirtomaakauden päättymistä Aasiassa. Mustiin pukeutunut Ranskan pääministeri Joseph Laniel tiedotti tappiosta Ranskan kansalliskokoukselle. Poliitikot sysäsivät vastuun asevoimille. Geneven rauhanneuvottelut olivat alkaneet jo jonkin aikaa ennen taistelun päättymistä. Neuvottelujen tuloksena Vietnam jaettiin kahtia 17. leveyspiirin kohdalta ja tarkoituksena oli, että maassa järjestettäisiin vaalit kahden vuoden sisällä. Vaaleja ei kuitenkaan lopulta koskaan järjestetty eikä neuvottelujen lopputulosta allekirjoitettu. Ngô Đình Diệm teki vallankaappauksen, ja Vietnamin valtio julistettiin Vietnamin tasavallaksi eli Etelä-Vietnamiksi. Pohjois-Vietnamia hallitsi puolestaan Vietnamin työväenpuolue pääsihteerinään Ho Tši Minh.
Việt Minhin voitto Điện Biên Phủssa innoitti muita siirtomaavaltaa vastustaneita, ja vain pari viikkoa taistelun jälkeen Ranska ajautui sotaan vapaustaistelijoita vastaan Algeriassa. Sota Algeriassa kesti kahdeksan vuotta ja osasyy sodan pitkittymiseen oli Ranskan armeijan halu puhdistaa maineensa Điện Biên Phủn tappion jälkeen. Vielä Điện Biên Phủssa sotaan osallistumisesta kieltäytyneet amerikkalaiset sekaantuivat puolestaan vähitellen asioihin Vietnamissa, mikä johti lopulta Vietnamin sotaan 1960-luvulla.
Sascha Gerstner
Sascha Gerstner (s. 2. huhtikuuta 1977 Stuttgart ) on saksalainen kitaristi. Hänet tunnetaan Freedom Call yhtyeen alkuperäiskitaristina ja nykyään Helloweenin kitaristina. Gerstner on soittanut Freedom Callissa vuosina 1998–2001. Vuonna 2002 hän liittyi Helloweenin riveihin paikkaamaan yhtyeen pitkäaikaista kitaristia Roland Grapowia. Gerstner käyttää Dean Guitarsin, Gibson Les Paulin ja Ibanezin kitaroita.
Hahlavuoren kalliomaalaus
Hahlavuoren kalliomaalaus sijaitsee  Hirvensalmen kunnassa  Puulaveden Kaiskonselän länsirannalla.
Löytäminen ja tutkimus
Kalliomaalauksen löysivät Asko Husso ja Kari Pietarinen vuonna 1990. Maalaus herätti heti mielenkiinnon, koska arkeologit Juhani Grönhagen ja Martti Koponen sekä Timo Sepänmaa tarkastivat sen samana vuonna. Kohde on ajoitettu kivikautiseksi.
Maalaus
Pystykallio, joka on lohkeillut voimakkaasti, sijaitsee koilliseen aukeavassa kallioseinämässä. Vesirajan ja kalliopinnan välissä sijaitsee kalliosta irronneet kivet louhikkona. Kuvakenttä sijaitsee kallion juurella yli 6 metriä järven pinnan yläpuolella ja on kooltaan 2,2×1,5 metriä. Sen yleisilme on punertava, joka ilmeisesti johtuu levinneestä punaväristä ja lukuisista kuvioista. Maalaus on ilmeisesti maalattu kallion juurella seisten.
Kuvakentästä erottuu yli 20 kuvion osaa, joista osa on tunnistettavia kuvioita. Kuvakentästä erottuvat ainakin yksi vasemmalle katsovat hirvi, joka on ääriviivoin maalattu. Kaksi muuta hirveä on maalattu täyteisesti ja ne katsovat oikealle. Muut kolme peuraeläintä ovat epätäydellisiä tai tikkumaisesti maalattuja kuvioita ja niiden lajin määritys peuraksi tai hirveksi on vaikeaa, vaikka yksikin on maalattu 32 senttimetrin mittaiseksi. Kolme selvästi erottuvaa ihmishahmoa kohottaa käsiään (adorantti asento). Niiden pää on ilmaistu pisteellä paitsi "tukevalla" hahmolla, jolla se on kolmion muotoinen. "Tukevalla" on käsissään kaksi "keppiä", yksi suora ja toinen kaareva. Myös Lusin kalliomaalauksessa on kolmiopäinen ja paksuraajainen hahmo.
Erityinen hahmo on neljäs ihmishahmo, jonka asento on pää alaspäin. Tällaisia kuvioita on myös Verijärven-, Haukkavuoren- ja Pyhänpään kalliomaalauksissa. "Sukeltajan" pää on nuolenkärjen muotoinen. Vaikuttaa siltä, että "sukeltajan" jalka koskettaa peuraeläimen jalkaa. Tällaisia ihmisen ja hirven kosketuksia esiintyy Suomessa kolmessa muussakin kohteessa. "Tukevan" hahmon yläpuolella oleva kuvio on ehkä geometrinen. Se esittää niin sanottua "kalottia" eli puoliympyrää, jonka halkaisee keskeltä pystyjana. Se on 20 senttimetrin levyinen. Muut kuviot ovat huonosti säilyneitä eikä niiden motiivia hahmota.
On huomattu, että Hahlavuoren- ja Astuvansalmen maalaukset muistuttavat aiheiltaan toisiaan. Myös Verijärven kalliomaalauksella on hirven ja ihmisen kosketuskuvio vain 40 kilometrin päässä. Norjan Altassa Ole Pedersen kentässä 11 on Vitträskin kalliomaalauksen verkon tapaisen kuvion vieressä myös peuraeläin, joka koskettaa pää alaspäin "sukeltavaa" hahmoa.
Olavi Svanberg
Olavi Armas Svanberg (10. joulukuuta 1941 Sysmä – 25. elokuuta 2002) oli suomalainen hiihtosuunnistaja.
Svanberg voitti urallaan kuusi MM-mitalia, ja hän oli ensimmäinen suomalainen miesten hiihtosuunnistuksen maailmanmestari. Ensimmäisen henkilökohtaisen mitalinsa ja mestaruutensa hän voitti hiihtosuunnistuksen MM-kisoissa Hyvinkäällä 1975. Samoissa kisoissa hän oli voittamassa kultaa myös viestissä, jossa olivat mukana myös Pekka Pökälä, Heimo Taskinen ja Jorma Karvonen. Toisen henkilökohtaisen kullan Svanberg voitti Itävallan Aigenissa vuonna 1982. Lisäksi hän oli mukana voittamassa pronssia samojen kisojen viestissä, sekä hopeaa Ruotsin Avestan viestissä vuonna 1980 ja Italian Lavaronessa 1984. Suomen-mestaruuksia Svanberg voitti neljä vuosina 1972–1978.
Svanberg toimi Suomen hiihtomaajoukkueen huoltajana 1998–2002. Siviiliammatiltaan hän oli rajaylivääpeli. Hän edusti urallaan Kiteen Urheilijoita, Sysmän Sisua ja Joutsan Pommia. Svanberg hukkui Laatokkaan vuonna 2002.
Linnaorneerot
Linnaorneerot (Pseudoseisura) on orneerojen heimoon kuuluva eteläamerikkalainen lintusuku, jonka lajit ovat:
Jarkko Nieminen
Jarkko Kalervo Nieminen (s. 23. heinäkuuta 1981 Masku) on ammattilaisuransa lopettanut suomalainen tennispelaaja. Nieminen sijoittui parhaimmillaan ATP-maailmanlistalla kaksinpelissä sijalle 13 heinäkuussa 2006 ja nelinpelissä sijalle 42 tammikuussa 2008. Hän voitti uransa aikana kaksi ATP-turnausta kaksinpelissä ja viisi nelinpelissä. Grand Slam -turnauksissa hän selviytyi kaksinpelissä kolme kertaa puolivälieriin ja nelinpelissä kerran välieriin.
Nieminen on korkeimmalle koskaan maailmanlistalla sijoittunut suomalainen tennispelaaja ja ainoa ATP-kaksinpeliturnauksen voittanut suomalainen. Davis Cupissa Nieminen edusti Suomea vuosina 1999–2016. Hän on voittanut joukkueessa eniten otteluita ja eniten kaksinpelejä. Palkintorahaa Nieminen voitti ammattilaisurallaan yli 7,7 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Nieminen toimi ATP:n pelaajaneuvostossa vuosina 2010–2014.
Tennisuransa jälkeen Nieminen pelasi ammattilaisena salibandyssä. Hän edusti Salibandyliigassa pelaavaa Classicia kaudella 2016–2017.
Lapsuus ja junioriura (−1999)
Nieminen aloitti tenniksen 3-vuotiaana lyömällä pehmopalloa olohuoneen seinään. Hän urheili nuorena muutenkin monipuolisesti noin kymmentä eri lajia, joista hän lopetti myöhemmin yksitellen yhdeksän. Salibandystä muodostui lopulta hänelle toiseksi rakkain laji tenniksen jälkeen. Kouluaikoinaan Nieminen harjoitteli Impivaaran tenniskeskuksessa Matti Hangasluoman tenniskoulussa sekä pelasi vanhempiensa vetämissä tenniskerhoissa. Ensimmäisen Suomen mestaruutensa hän voitti omassa ikäluokassaan 11-vuotiaana. Nieminen aloitti 15-vuotiaana yhteistyön Henrik Johansénin kanssa. Sisäkenttien Suomen mestaruuskilpailuissa Nieminen pelasi miesten kaksinpelin loppuottelussa vuosina 1997–1999 ja voitti nelinpelin 1998 Ville Liukon kanssa ja 1999 Lauri Kiisken kanssa.
Sen sijaan, että lupaava Nieminen olisi lähtenyt koluamaan ammattikenttiä mahdollisimman nuorena, hän keskittyi lukiossa kaksi vuotta opintoihinsa. Tällä saattoi olla ratkaiseva vaikutus hänen ammattilaisuransa onnistumisen kannalta.
ATP-haastajaturnauksista ATP-kiertueelle (2000–2002)
Tammikuussa 2000 Nieminen solmi vuoden mittaisen yhteistyösopimuksen ITF:n junioritiimiä valmentavan Jacques Hervet'n kanssa. Vuoden aikana hän kierteli ITF Futures- ja ATP Challenger -turnauksia. Heinäkuussa Tampere Openissa hän voitti nelinpelin Ville Liukon kanssa ja selviytyi kaksinpelissä välieriin. Marraskuussa 2000 Nieminen pääsi lucky loserina uransa ensimmäiseen ATP-kaksinpeliturnaukseen Tukholman avoimiin, mutta hävisi avauskierroksella Jonas Björkmanille.
Helmikuussa 2001 hän voitti ensimmäisen ATP-haastajaturnauksensa Wolfsburgissa. Hän voitti vielä saman vuoden aikana Tampereen, Cordoban ja Maian ATP-haastajaturnaukset. Uransa toiseen ATP-turnaukseen, Tukholman avoimiin Nieminen pääsi karsintojen kautta. Turnauksen puolivälierissä hän voitti silloisen maailmanlistan 18:nneksi sijoitetun ja Ruotsin ykköspelaajan Thomas Johanssonin. Välierissä hän päihitti silloisen maailmanlistan 20:nneksi sijoitetun, moniin helppoihin virheisiin sortuneen Thomas Enqvistin. Loppuottelussa pitkän peliviikon väsyttämä ja ottelun aikana pakaransa reväyttänyt Nieminen hävisi viisieräisen kamppailun jälkeen Sjeng Schalkenille lukemin 6–3, 3–6, 3–6, 6–4, 3–6. Loppuottelupaikkansa ansiosta hän nousi ATP-maailmanlistalla sijalta 103 sijalle 69. Kauden päättyessä hän oli maailmanlistan sijalla 61.
Valmentajanvaihdos ja rannemurtuma (2003–2004)
Australian avoimissa 2003 Nieminen voitti ensimmäisellä kierroksella Nikolai Davydenkon ja toisella Jevgeni Kafelnikovin, mutta hävisi kolmannella kierroksella Guillermo Corialle. Australian avointen jälkeen hän pelasi Milanon ATP-turnauksen välierissä. Münchenin BMW Openissa hän selviytyi loppuotteluun, mutta hävisi sen Roger Federerille. Ranskan avoimissa hän voitti kolmannella kierroksella Victor Hănescun, mutta hävisi neljännellä kierroksella Fernando Gonzálezille. Wimbledonissa hän hävisi kolmannella kierroksella Olivier Rochusille. Heinäkuun lopulla Nieminen lopetti seitsemän vuotta kestäneen yhteistyön Henrik Johansénin kanssa, ja hänen uudeksi valmentajakseen tuli Fredrik Rosengren. Yhdysvaltain avoimissa Nieminen hävisi toisella kierroksella David Nalbandianille. Bangkokin ATP-turnauksen puolivälierissä hän voitti entisen maailmanlistan ykkösen Carlos Moyàn, mutta hävisi välierissä Taylor Dentille.
Nousu uran huipulle (2005–2006)
Tammikuussa 2005 Nieminen joutui luovuttamaan Australian avointen kolmannella kierroksella ottelunsa Roger Federerille vatsalihasten kipeydyttyä. Huhtikuussa Nieminen pääsi Münchenin ATP-turnauksen välieriin. Ranskan avoimissa Nieminen kukisti yhden maineikkaimmista pelaajista, kun hän voitti maailmanlistan seitsemänneksi sijoitetun ja entisen maailmanlistan ykkösen Andre Agassin 7–5, 4–6, 6–7, 6–1, 6–0. Toisella kierroksella Nieminen hävisi Igor Andrejeville. Touko–kesäkuun vaihteessa hän voitti Prostějovin ATP-haastajaturnauksen. Wimbledonissa Nieminen hävisi ensimmäisellä kierroksella Tim Henmanille viidessä erässä. Hän pääsi välieriin Mercedes Cupissa Stuttgartissa. Yhdysvaltain avoimissa hän selviytyi puolivälieriin saakka voitettuaan kolmannella kierroksella Maks Mirnyn ja neljännellä kierroksella Fernando Verdascon. Puolivälierissä hän hävisi Lleyton Hewittille viidessä erässä lukemin 6–2, 1–6, 6–3, 3–6, 1–6. Syksyllä hän pelasi vielä Bangkokin ja Tokion ATP-turnausten välierissä.
Tasaista peliä ATP-kiertueella (2007–2008)
Vuoden 2007 vaihteessa Nieminen sai vatsatautiviruksen ja Niemisen kauden aloitus myöhästyi viikolla. Vatsataudin takia huonosti valmistautunut Nieminen hävisi toisella kierroksella Australian avoimissa. Marseillen Open 13 -turnauksessa hän pelasi välierissä. Ranskan avoimissa 2007 Nieminen hävisi Lleyton Hewittille kolmannella kierroksella. Kesäkuussa hän selviytyi Hallen Gerry Weber Openin välieriin. Hän putosi Wimbledonista kolmannella kierroksella hävittyään Mihail Južnyille. Syyskuussa 2007 Mumbain ATP-turnauksessa Nieminen voitti parinsa Robert Lindstedtin kanssa ensimmäisen nelinpelin ATP-turnauksensa. Turnauksen kaksi ensimmäistä kierrosta luovutusvoitoilla edenneet Nieminen ja Lindstedt voittivat loppuottelussa kovasyöttöiset Rohan Bopannan ja Aisam-ul-Haq Qureshin. Lokakuussa Davidoff Swiss Indoors -turnauksessa Baselissa Nieminen voitti puolivälierissä Fernando Gonzálezin. Loppuottelussa hän hävisi Roger Federerille.
Valmistautuessaan Australiassa vuoden ensimmäiseen Adelaiden ATP-turnaukseen 2008 Nieminen sai lämpöhalvauksen, mutta selviytyi silti turnauksen loppuotteluun. Hän hävisi loppuottelun Michaël Llodralle. Australian avoimissa hän selviytyi kolmannen kerran Grand Slam -turnauksen puolivälieriin voitettuaan neljännellä kierroksella Philipp Kohlschreiberin. Puolivälierissä hän hävisi Rafael Nadalille lukemin 5–7, 3–6, 1–6. Kevättalvella Nieminen sairastui sitkeään virustautiin. Yli kolmen vuoden ajan ilman valmentajaa pelannut Nieminen palkkasi huhtikuussa 2008 valmentajakseen Joakim Nyströmin. Ranskan avoimissa 2008 Nieminen hävisi kolmannella kierroksella Rafael Nadalille ja Wimbledonissa 2008 toisella kierroksella Marin Čilićille. Pekingin olympialaisissa hän putosi jo ensimmäisellä kierroksella hävittyään Thomas Johanssonille. Niemisen valmentaja Joakim Nyström piti Davis Cupiin osallistumista yhtenä syynä häviöön. Yhdysvaltain avoimissa Nieminen hävisi Fernando Gonzálezille kolmannella kierroksella. Tukholman avoimissa hän selviytyi välieriin.
Ranneleikkaus ja paluu tenniskentille (2009–2011)
230px|thumb|left|Jarkko Nieminen [[Yhdysvaltain avoin tennisturnaus 2009|Yhdysvaltain avoimissa 2009.]] Tammikuussa 2009 Nieminen selviytyi Sydneyn Medibank Internationalissa loppuotteluun. Jo-Wilfried Tsonga luovutti puolivälieräottelun selkävaivojen takia. Välierissä Nieminen voitti maailmanlistan kolmosen Novak Đokovićin 6–4, 7–6 tuulisissa olosuhteissa, mutta hävisi loppuottelun David Nalbandianille. Huhtikuussa 2009 hän lopetti yhteistyön valmentajansa Joakim Nyströmin kanssa. Tunisin ATP-haastajaturnauksen välierissä hän loukkasi oikean ranteensa, jossa diagnosoitiin myöhemmin jänteen tukikalvon repeämä. Toukokuussa hän oli ranneleikkauksessa, josta toivuttuaan hän palasi tenniskentille elokuussa 2009. Marraskuussa hän voitti ATP-haastajaturnauksen Jerseyssä. Kuun lopulla hän hävisi Henri Kontiselle IPP Openin puolivälierissä. Edellisen kerran hän hävisi suomalaispelaajalle maaliskuussa 2000 hävittyään sisäkenttien Suomen mestaruuskilpailuiden loppuottelun Timo Niemiselle.
Australian avoimissa 2010 Nieminen voitti avauskierroksella Nick Lindahlin suoraan kolmessa erässä. Toisella kierroksella Nieminen kohtasi Florent Serran, mutta hävisi hänelle viiden erän kamppailun. Australian avointen nelinpelissä Nieminen pääsi välieriin parinsa Michael Kohlmannin kanssa. Hänestä tuli ensimmäinen Grand Slam -turnauksen välierissä pelannut suomalainen. Helmikuun lopulla Nieminen selviytyi välieriin Delray Beachin ATP-turnauksessa. Maaliskuussa hän voitti Marrakechin ATP-haastajaturnauksen. Touko-kesäkuussa pelattavissa Ranskan avoimissa Nieminen hävisi avauskierroksella tiukan taistelun jälkeen kuudenneksi sijoitetulle Andy Roddickille luvuin 2–6, 6–4, 6–4, 6–7(4), 3–6. Kesän alussa Nieminen palkkasi valmentajakseen Jan de Wittin. Wimbledonissa hän voitti avauskierroksella Stefan Koubekin, mutta hävisi toisella kierroksella neljänneksi sijoitetulle Andy Murraylle. Heinä–elokuun vaihteessa hän voitti Gstaadin ATP-turnauksen nelinpelin parinsa Johan Brunströmin kanssa. Syys–lokakuun vaihteessa hän löysi hyvän pelivireen ja selviytyi Bangkokin Thailand Openin loppuotteluun. Loppuottelun hän kuitenkin hävisi välierissä Rafael Nadalin voittaneelle Guillermo García-Lópezille kolmessa erässä. Tukholman avoimissa Nieminen voitti silloisen maailmanlistan kuutosen Tomáš Berdychin, mutta hävisi välierissä Florian Mayerille. Marraskuussa Nieminen kommentoi uskovansa hänen pelinsä menneen eteenpäin vuodesta 2006. Syötön kehittymisestä hän oli erityisen tyytyväinen. Lisäksi Nieminen kommentoi pelanneensa vuoden aikana liikaa ja kehui valmentajaansa de Wittiä.
Vuonna 2011 Nieminen joutui luovuttamaan Sydneyn turnauksen ensimmäisellä kierroksella Frederico Giliä vastaan polvivamman vuoksi. Seuraavalla viikolla alkaneissa Australian avoimissa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella seitsemänneksi sijoitetulle David Ferrerille, joka pääsi turnauksessa aina välieriin asti. Rotterdamin turnauksen avauskierroksella Nieminen kohtasi jälleen Ferrerin, ja voitti hänet tällä kertaa suoraan kahdessa erässä. Ranskan avoimissa Nieminen hävisi ensimmäisen kierroksen ottelunsa David Ferrerille suoraan kolmessa erässä. Myös Wimbledonissa Nieminen kärsi tappion avauskierroksella, kun hän hävisi Nicolas Almagrolle lukemin 7–6(5), 3–6, 4–6, 4–6. Huono Grand Slam -menestys jatkui Yhdysvaltain avoimissa, missä Nieminen hävisi avauskierroksella Fernando Verdascolle. Nieminen ei ollut aiemmin pudonnut jokaisesta kauden Grand Slam -turnauksesta ensimmäisellä kierroksella. Lokakuussa Nieminen selviytyi kolmannen kerran Tukholman avointen loppuotteluun. Turnauksen toisella kierroksella hän voitti maailmanlistan sijalla 19 olleen Stanislas Wawrinkan 6–3, 6–4 ja välierässä James Blaken luvuin 7–6(5), 5–7, 6–2. Loppuottelussa Nieminen hävisi kolmieräisen ottelun maailmanlistan sijalla kymmenen olleelle Gaël Monfilsille lukemin 5–7, 6–3, 2–6. Marraskuussa Nieminen pelasi Baselin turnauksessa, jossa hän voitti ensimmäistä kertaa urallaan erän Roger Federeriä vastaan. Toisen kierroksen ottelu heidän 12:nnessa kohtaamisessaan päättyi kuitenkin Federerin voittoon lukemin 6–1, 4–6, 6–3.
Uran toinen turnausvoitto (2012)
Nieminen saavutti uransa toisen turnausvoittonsa kaksinpelissä voitettuaan tammikuussa 2012 pelatun Sydneyn turnauksen. Loppuottelussa hän päihitti Julien Benneteaun luvuin 6–2, 7–5. Samassa turnauksessa Nieminen selviytyi myös nelinpelin loppuotteluun yhdessä Matthew Ebdenin kanssa. He hävisivät kuitenkin maailmanlistan ykkösparille, Bob Bryan ja Mike Bryan. Australian avoimissa Nieminen joutui luovuttamaan ensimmäisen kierroksen ottelussaan David Nalbandiania vastaan vatsalihasvamman vuoksi. Nieminen oli tappiolla ottelua luvuin 4–6, 2–4. Ranskan avointen ensimmäisellä kierroksella Nieminen voitti Igor Andrejevin, joka luovutti kolmannessa erässä. Andrejev voitti ensimmäisen erän 6–3 ja Nieminen toisen erän 6–2. Ottelun jälkeen Nieminen sanoi pelanneensa harjoituksissa elämänsä tennistä. Toisella kierroksella Nieminen hävisi neljänneksi sijoitetulle Andy Murraylle, vaikka voittikin ensimmäisen erän 6–1. Murray kärsi avauserässä selkävaivoista, mutta paransi peliään pikku hiljaa, kun Niemisen peli puolestaan meni huonompaan suuntaan. Murray voitti ottelun luvuin 1–6, 6–4, 6–1, 6–2. Wimbledonissa Nieminen voitti ensimmäisellä kierroksella 14:nneksi sijoitetun Feliciano Lópezin. Toisella kierroksella kuitenkin Brian Baker kukisti Niemisen 6–0, 6–2, 6–4.
Lontoon olympialaisissa Nieminen voitti ensimmäisellä kierroksella maailmanlistan sijalla 418 olleen Somdev Devvarmanin luvuin 6–3, 6–1. Toisella kierroksella Nieminen kohtasi maailmanlistan nelosen ja kotiyleisön suosikin, Andy Murrayn, joka voitti ottelun suoraan kahdessa erässä 6–2, 6–4. Winston Salemin turnauksessa Nieminen pääsi suoraan toiselle kierrokselle, jossa hän voitti Benjamin Beckerin. Kolmannella kierroksella hän hävisi Tomáš Berdychille. Yhdysvaltain avoimissa Nieminen johti ensimmäisellä kierroksella Mihail Kukuškinia vastaan 6–0, 6–2, minkä jälkeen Kukuškin luovutti ottelun. Toisella kierroksella Nieminen taisteli kovasyöttöistä Yhdysvaltain ykköspelaajaa, John Isneriä vastaan, mutta hävisi ottelun neljässä erässä, voitettuaan toisen erän tie breakissa. Syyskuussa pelatussa Thailand Openissa Nieminen voitti puolivälierissä maailmanlistan sijalla 15 olleen Milos Raonicin 6–3, 7–6. Välierissä Nieminen hävisi Richard Gasquet'lle kolmessa erässä luvuin 6–3, 5–7, 2–6 johdettuaan toista erää jo 4–0. pienoiskuva|200px|right|Jarkko Nieminen Ranskan avoimissa 2013. Lokakuu sujui Niemiseltä vaisusti, kun hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Tokiossa, Shanghaissa ja Baselissa. Tukholmassa hän pääsi toiselle kierrokselle. Nieminen vetäytyi loka-marraskuun vaihteessa pelattavasta Pariisin Masters-turnauksesta. Nieminen päätti kautensa Helsingissä pelattuun haastajaturnaukseen, jonka loppuottelussa hän hävisi Lukáš Lackolle.
Paras kauteen valmistava jakso takana (2013)
Nieminen sanoi ennen kauden alkua, että hänen kauteen valmistava jakso sujui paremmin kuin ennen. Nieminen lähti puolustavana mestarina Sydneyn turnaukseen, jossa hän hävisi tällä kertaa puolivälierissä Bernard Tomicille kolmessa erässä luvuin 7–6(6), 4–6, 2–6. Australian avointen ensimmäisellä kierroksella Nieminen voitti 19:nneksi sijoitetun Tommy Haasin. Ottelu venyi ratkaisevaan viidentään erään, jonka Nieminen voitti 8–6. Kolme tuntia ja 45 minuuttia kestäneen ottelun loppulukemat olivat 7–6(3), 4–6, 6–3, 4–6, 8–6. Toista erää Nieminen johti 4–1, mutta Haas voitti viisi peliä putkeen ja lopulta koko erän. Toisella kierroksella Nieminen hävisi maailmanlistan sijalla 74 olleelle Ivan Dodigille viidessä erässä luvuin 3–6, 7–6(4), 3–6, 7–6(4), 1–6. Yhteensä Niemisellä oli noin 40 asteen lämpötilassa pelatussa ottelussa 18 murtopalloa, joista hän voitti vain yhden. Montpellier’n turnauksessa Nieminen eteni ensimmäisen kerran tällä kaudella ATP-turnauksessa välieriin. Välierissä hän hävisi kolmessa erässä maailmanlistan sijalla kymmenen olleelle Richard Gasquet'lle. Rotterdamin turnauksessa Nieminen pääsi puolivälieriin, jossa hän hävisi maailmanlistan sijalla seitsemän olleelle Juan Martín del Potrolle.
Monte Carlo Masters -turnauksessa Nieminen voitti toisella kierroksella maailmanlistan sijalla 15 olleen Milos Raonicin. Nieminen tarvitsi ottelun voittamiseen vain yhden murron, ja ratkaisevan kolmannen erän hän voitti tie breakissa 7–3. Kolmannella kierroksella Nieminen voitti viidenneksi sijoitetun Juan Martín del Potron 6–4, 4–6, 7–6(4).
Ottelu oli ehdottomasti yksi parhaista Niemisen uralla. Tätä mieltä ovat varmasti kaikki, jotka pelin näkivät. Aiemmin heidän pelaamissaan viidessä ottelussa Nieminen ei ollut voittanut erääkään Del Potroa vastaan. Niemisen kauden tie break -tilasto ottelun jälkeen oli kahdeksan voittoa ja nolla tappiota. Puolivälierissä Nieminen hävisi maailmanlistan ykköselle, Serbian Novak Đokovićille suoraan kahdessa erässä.