cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tornion rautatieasema
Historiaa
thumb|left|250px|Tornion vanhin rautatieasema kesällä 2007 Kemi–Tornio-rataosuuden vihkiäistilaisuus oli 14. lokakuuta 1903 ja ensimmäinen postijuna saapui Tornion asemalle 16. lokakuuta 1903 klo 23.50. Kun junaliikenne Tornioon alkoi, Valtionrautatiet (VR) hoiti Tornionjoen ylittävää liikennettä höyrylautalla. Tornion asemalle oli rakennettu sen ajan tavan mukaan puinen asemarakennus, joka oli tarkoitettu väliaikaiseksi. Tässä asemarakennuksessa oli odotussali ravintoloineen, postikonttori, lennätinkonttori, asemakonttori, ravintoloitsijan huoneisto ja asemapäällikön huoneisto. Valtionrautatiet rakensi aseman läheisyyteen Torpinmäelle asuntoalueen rautateiden henkilökuntaa varten. Alue kehittyi aikojen kuluessa hyvin viihtyisäksi. thumb|250px|Venäjän leskikeisarinnan [[Maria Feodorovnan käytössä ollutta junaa siirretään Tornionjoen jäälle vedettyjä väliaikaisia kiskoja pitkin Haaparannalta Tornion asemalle maaliskuussa 1917. Kuva otettu Torniojoen itärannalta ja taustalla Haaparannan kaupunki. Kuva: Mia Green.]] Ensimmäisen maailmansodan syttyminen muutti Tornion asemaseudun elämän täysin elokuussa 1914. Torniosta tuli sotaa käyvän Venäjän keisarikunnan portti länteen. Koska Ruotsin rautatie päättyi siinä vaiheessa Ruotsin Karunkiin eli noin 20 kilometriä pohjoiseen, Suomen senaatti päätti pikaisesti käynnistää rautatien rakentamisen Suomen Karunkiin. Tornio–Karunki-rata valmistuikin pikavauhtia niin, että ensimmäinen juna Karunkiin liikennöi jo 5. tammikuuta 1915 eli kaksi kuukautta rakentamisen aloittamisesta.
Ǧīm
Persian kirjain če ( چ ) on muodostettu lisäämällä kaksi pistettä ǧīm-kirjaimeen. Arabialaista kirjaimistoa käyttävissä indoarjalaisissa kielissä kuten urdussa, pandžabissa ja sindhissä käytetään ǧīmin ja hā’n yhdistelmää ( جھ ) ilmaisemaan aspiroitua affrikaattaa. Myös sindhin kirjaimet ǰē ( ڄ ) ja ñē ( ڃ )  on muodostettu ǧīmin pohjalta.
Tornion rautatieasema
Historiaa
Kesään 1915 mennessä Ruotsi oli jatkanut rataansa Karungista Haaparannalle asti, joten liikenne keskittyi sen jälkeen yksinomaan Tornion ja Haaparannan välille. Tällöin tavara- ja henkilökuljetukset aloitettiin suoraan Haaparannalta Tornion asemalle. Marraskuussa 1916 postikuljetuksia varten aloitettiin rakentaa ilmarataa Tornion asemalta Haaparannalle. Se valmistui helmikuussa 1917. Sitä käytettiin aina kevääseen 1918, jonka jälkeen se purettiin. Tältä ajalta erikoisimpana hetkellisenä rautatieyhteytenä oli maaliskuussa 1917 tapahtunut leskikeisarinna Maria Fjodorovnan käytössä olleen keisarillisen junan siirto jäälle vedetyillä väliaikaisilla kiskoilla Haaparannalta Tornion asemalle. Pari kuukautta myöhemmin huhtikuussa 1917 Tornion kautta matkusti Pietariin bolševikkijohtaja Vladimir Lenin. Puoli vuotta tämän jälkeen hänen johtamansa bolševikit ottivat vallan Venäjällä.
Tornioon oli sodan aikana muodostunut suurehko varuskunta. Rautatieaseman välittömässä läheisyydessä oli osa venäläisten sotilaiden kasarmirakennuksia. Tämän vuoksi rautatieaseman seudulla käytiin osana Suomen sisällissotaa taistelut, jotka Tornion seudulla saivat vapaussodan luonteen, koska vastapuolena olivat yksinomaan venäläiset sotilaat. Taistelut käytiin 6. helmikuuta 1918, jolloin Saksasta tulleiden jääkärien johtamat suojeluskuntajoukot valtasivat asema-alueen venäläisiltä. Tornion taistelun muistoksi vanhan asemarakennuksen eteen pystytettiin vuonna 1937 muistomerkki. thumb|left|250px|Muistolaatta Tornion rautatieaseman pohjoispäässä [[Vladimir Lenin|Leninin matkasta Tornion kautta Pietariin huhtikuussa 1917, paljastettu 8.11.1967]] Rautatiesillan valmistuttua Tornionjoen yli Ruotsin Haaparannan puolelle vuonna 1919 liikenne Tornion asemalla vilkastui voimakkaasti. Pikaisesti rakennettu pohjoiseen menevä rautatieyhteys perusparannettiin, ja Röyttän satamaan rakennettiin teollisuusraide. Näin tuli vuonna 1928 ajankohtaiseksi rakentaa uusi asemarakennus. Se valmistettiin punatiilestä, josta tuli erikoisuus sen ajan asemarakennusten joukossa. Ehkä vaikutteita saatiin Haaparannan asemarakennuksesta, joka on komea punatiilinen rakennus.
Rautatieaseman asema liikenteellisesti korostui Hannulan sillan valmistuttua Tornionjoen yli Suensaareen rautatieaseman kohdalta kesällä 1939.
Tornion rautatieaseman välittömässä läheisyydessä toiminut varastoalue toimi Lapin sodan aikaan saksalaisten vuokraamana varastona ja sitä alettiin kutsua Pikku-Berliiniksi. Tornion maihinnousun aikaan 1. lokakuuta 1944 Pikku-Berliinin valloitus oli koitua suomalaisten joukkojen kompastuskiveksi sieltä löytyneiden alkoholivarastojen vuoksi.
Rautatieaseman seutu, erityisesti Torpin alue, oli rautatieläisväestön asuinpaikka. Nämä asukkaat osallistuivat Tornion vapaa-ajan elämään ahkerasti perustaen muun muassa jalkapalloseura TP-47:n. Rautatieläiset rakensivat alueelle vapaaehtoisvoimin muun muassa oman jalkapallokentän, niin sanotun VR:n kenttä, joka on ollut TP-47:n junioritoiminnan käytössä vuosikymmenien ajan.
Tornion uudella rautatieasemalla toimi ravintola, mutta liikenteen vähentyessä ravintola lopetettiin 1960-luvun lopulla. Pikajunaliikenne Tornion asemalle päättyi vuonna 1967, ja kiskobussiliikennekin lopetettiin vuonna 1988. Tornion asema on sen jälkeen edelleen ollut vilkas tavaraliikenteen kauttakulkupaikka. Tosin Kolariin menevät pikajunat ovat pysähtyneet Kemin ja Kolarin radan yhdysraiteen väliin rakennetulla, nyttemmin lakkautetulla Tornio-Pohjoisen seisakkeella.
Torpin alueen eli rautatieaseman välittömän ympäristön asutus on laajentunut 2000-luvun alussa, mutta luonne rautatieläisten asuntoalueena on kadonnut. VR luopui alueesta, ja nykyään alue muodostaa uuden, taajaan asutun, modernin omakotiasuntoalueen.
Yleisurheilun alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut 1999
Vuoden 1999 yleisurheilun alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut käytiin Riiassa, Latviassa.
Anna Chancellor
Anna Theodora Chancellor (s. 27. huhtikuuta 1965), on englantilainen näyttelijä. Hän on saanut urallaan useita Olivier- ja Bafta-ehdokkuuksia.
Chancellor kuluu yläluokkaiseen sukuun, hän on esimerkiksi entisen pääministerin H.H. Asquithin jälkeläinen ja näyttelijä Helena Bonham Carterin pikkuserkku. Hänellä on yksi lapsi.
Suomen aluemuutokset
Aluemuutoksissa ei huomioida vuokra-alueita (niin sanottuja väliaikaisia aluemuutoksia) eli Hankoa (1940–1944), Porkkalaa (1944–1956) eikä Saimaan kanavan Venäjän puoleista osaa (vuodesta 1963) kuten ei myöskään määräaikaisia rajankäyntejä.
Pähkinäsaaren rauha 1323
Ruotsin vallassa olleen Pohjanlahden itäpuolella ja Suomenlahden pohjoispuolella sijaitsevan alueen raja määriteltiin ensimmäisen kerran Pähkinäsaaren rauhassa Ruotsin ja Novgorodin välillä. Raja alkoi Suomenlahdella jakaen Retusaaren ja kulki sitten Raja- eli Siestarjokea pitkin sekä Karjalankannaksen ja Savon halki päättyen perinteisen tulkinnan mukaan Pattijokea myöten Pohjanlahteen. Vaihtoehtoisen tulkinnan mukaan raja olisi kulkenut Pyhäjokea pitkin ja sopimuksen ”Petajoki” olisi tarkoittanut Petäjäsojaa, jolloin Pyhäjoen suu olisi jäänyt novgorodilaisten hallintaan. Toinen varteenotettava tulkinta on, että ”Pähkinäsaaren rauhan rajalinja kulkee lännempänä kuin aiemmin esitetyt rajavaihtoehdot. Tätä teoriaa tukee myös alueen nimistö, rajaluettelon päätejokien Pathajoki (Pahkalanjoki Himanka/Kalajoki) ja Petäjäjoki (Petäjäoja Sievissä) sekä Maanselän (Suomenselkä) ja meren väliltä löydetyt useat rajakivet.”
Kannatusta on saanut myös teoria, jonka mukaan yhtenäinen raja ulottui vain Karjalankannakselta eteläiseen Savoon. Tästä pohjoiseen oli tämän teorian mukaan luonnosteltu kaksi rajalinjaa, joista itäisempi olisi kulkenut Vienanmeren Kantalahteen. Vaihtoehtoisten rajalinjojen välinen harvaan asuttu alue olisi jäänyt valtakuntien yhteiseksi verotusalueeksi.
Riippumatta siitä, mikä teoria on oikea, keskiaikaisella rajalla tuskin oli vielä suurta merkitystä vuorovaikutusta, kaupankäyntiä, muuttoliikkeitä tai kulttuurivaihtoa haittaavana tekijänä.
Stolbovan rauha 1617
Stolbovan rauhassa Venäjä luovutti Ruotsille Käkisalmen läänin. Tätä aluetta, samoin kuin Ruotsiin myös liitettyä Inkeriä, hallittiin ns. voittomaana, jonka asema oli hyvin erilainen kuin Ruotsin perinteisten alueiden. Läntinen Retusaari siirtyi hallinnollisesti Inkerin yhteyteen.
Uudenkaupungin rauha 1721
Uudenkaupungin rauhassa Ruotsi luovutti Venäjälle voittomaana hallitsemansa Käkisalmen läänin itä- ja eteläosan sekä perinteisestä alueestaan Suomenlahden ulkosaaret, läntisen Karjalankannaksen ja Viipurinlahden länsirannikon sekä Virolahden. Ruotsille jäänyt Käkisalmen läänin pohjoisosa liitettiin nyt kiinteästi valtakuntaan.
Turun rauha 1743
Turun rauhassa Ruotsi luovutti Venäjälle itäisimmän osan Uudestamaasta, pienen alueen Hämeestä, kaakkoisen Savon sekä Etelä-Karjalan. Raja kulki Kymijokea pitkin, Mäntyharjun reittiä ja Saimaata Savonlinnan länsi- ja itäpuolelta.
Haminan rauha 1809
Haminan rauhassa Ruotsi luovutti suomalaiset lääninsä Venäjälle. Raja Venäjän ja Ruotsin välille vedettiin Tornion-, Muonion- ja Könkämäeno-jokia myöten Kilpisjärvelle sekä edelleen Kuohkimajokea Kuohkimajärvelle ja Koltajokea Kolta(pahta)järvelle saakka, joten Ruotsi luovutti myös Västerbottenin läänistä Tornionlaakson itäpuolen ja sekä koko Kemin Lapin ja Tornion Lapin itäosan. Luovutetuista alueista muodostettiin Suomen suuriruhtinaskunta.
Aluemuutos 1812
Vanha Suomi liitettiin Suomen suuriruhtinaskuntaan vuonna 1812 Venäjän keisarikunnan sisäisenä aluejärjestelynä. Alueeseen kuuluivat Suomenlahden ulkosaaret, pohjoinen Karjalankannas, Viipurinlahden länsirannikko, Laatokan Karjala, Raja-Karjala sekä Turun rauhassa (1743) Ruotsin Venäjälle luovuttamat alueet. Lisäksi Suomen suuriruhtinaskuntaan yhdistettiin Siestarjoen kaupunki.
Aluemuutos 1833
Suomen suuriruhtinaskunnan rajankäynnissä itäraja siirtyi idemmäksi Pohjanmaalla ja Lapissa.
Aluemuutos 1842
Suomen suuriruhtinaskunnasta siirrettiin Siestarjoen Kankaankylän kaupunginosa kuulumaan Pietarin kuvernementtiin.
Aluemuutos 1864
Suomen suuriruhtinaskunnasta siirrettiin Siestarjoen kaupunki kuulumaan Pietarin kuvernementtiin.
Liberaalipuolue (Moldova)
Liberaalipuolue (PL) on moldovalainen, EU-myönteinen, liberalistinen puolue. Poliittiselta kirjoltaan se on oikeistolainen. Puolueen johdossa oli vuodesta 1998 lähtien toiminut Mihai Ghimpu, juristi ja kansanedustaja, joka virkaatekevänä hoiti Moldovan presidentin virkaa runsaan vuoden (11.9.2009–28.12.2010). Puolueen nykyinen puheenjohtaja on Chișinăun entinen pormestarina vuodesta 2007 toiminut Dorin Chirtoacă.
Historia
Liberaalipuolue oli Moldovan parlamentissa huhtikuun 2009 parlamenttivaaleista lähtien. Tuolloin se saavutti 13,13 % ääniosuuden ja sai 15 kansanedustajaa Moldovan 101 edustajan parlamenttiin. Saman vuoden syksyn uusissa vaaleissa tuloksena oli 14,68 % ääniosuus ja 15 kansanedustajaa. Marraskuun 28. päivänä 2010 järjestetyissä Moldovan parlamenttivaaleissa liberaalipuolue sai 9,96 % äänistä, joka toi yhteensä 12 kansanedustajaa kaudelle 2010–2014. Puolue oli neljäs Moldovan parlamenttiin selvinneistä puolueista. Puolue osallistui kahden muun puolueen kanssa eurooppaintegraatiolle myönteiseen enemmistöryhmittymään ja maan hallitukseen.
Suomen aluemuutokset
Moskovan rauha 1940
Suomi luovutti Neuvostoliitolle Moskovan rauhassa Suomenlahden ulkosaaret, pohjoisen Karjalankannaksen, Viipurinlahden länsirannikon, Laatokan Karjalan, Raja-Karjalan, Kuusamon ja Sallan itäosat sekä läntisen Kalastajasaarennon Petsamosta.
Liberaalipuolue (Moldova)
Historia
Kevään 2013 sisäpoliittisen kriisin aikana Liberaalipuolue jakautui kuitenkin kahtia. Maan hallituksessa jatkoi kansanedustaja Ion Hadarcan johtama 7 edustajan uudistusmielisempi ryhmittymä, joka perusti Liberaalin reformistipuolueen (Partidul Liberal Reformator, PLR). Liberaalipuolueen 5 edustajan ydinryhmä jäi oppositioon puheenjohtaja Mihai Ghimpun johdolla. Parlamenttikauden aikana yksi liberaalien kansanedustaja on siirtynyt riippumattomien edustajien ryhmään.
Moldovassa järjestettiin parlamenttivaalit 30. marraskuuta 2014. Liberaalipuolue ja siitä eronnut Liberaalireformatorinen puolue osallistuivat toisistaan erillään vaaleihin. Tuolloin liberaalipuolue sai 9,67 % äänistä ja nousi pienimpänä puolueena parlamenttiin, saaden 13 paikkaa 101:stä.
Suomen aluemuutokset
Moskovan välirauha 1944
Suomi luovutti Neuvostoliitolle Petsamon Moskovan välirauhassa, joka vahvistettiin Pariisin rauhassa 1947.
Liberaalipuolue (Moldova)
Historia
Vuoden 2019 parlamenttivaaleissa puolue sai vain 1,25% annetuista äänistä ja menetti kaikki 13 paikkaansa parlamentissa.
Puolue on Euroopan liberaalidemokraattinen puolueen (ALDE-puolue) jäsenpuolue.
thumb|210px|Puolueen entinen puheenjohtaja Mihai Ghimpu (edessä) ja nykyinen puheenjohtaja Dorin Chirtoacă (taaempana).|alt=
Näkemyksiä
Puolue kannattaa Romanian ja Moldovan jälleenyhdistymistä ja liittymistä Natoon ja Euroopan unioniin.
Liberaalipuolueen mukaan Moldovan perustuslakia tulisi uudistaa eurooppalaisempaan suuntaan, ja tähän kuuluvat mm. seuraavat muutokset:
Jean Desailly
Jean Desailly (24. elokuuta 1920 – 11. kesäkuuta 2008) oli ranskalainen näyttelijä. Hän työskenteli teatterissa ja esiintyi myös lukuisissa elokuvissa. Hän oli vuonna 1960 ehdolla Bafta-palkinnon saajaksi roolistaan elokuvassa Maigret virittää ansan (1957).
The Guardianin muistokirjoituksen mukaan Desailly tunnetaan elokuvan alalla parhaiten roolistaan François Truffaut'n Pehmeässä ihossa (1964). Hän teki yhteistyötä Simone Valèren kanssa. Pari kuitenkin meni naimisiin vasta vuonna 1998.
Sininen ja valkoinen (vuoden 1992 albumi)
Sininen ja valkoinen on Jukka Kuoppamäen vuonna 1992 julkaistu kokoelma-albumi, joka sisältää levytyksiä vuosilta 1972–1977. Se julkaistiin LP-, CD- ja C-kasettiformaateissa.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Hietikkoruohomaluri
Hietikkoruohomaluri (Amytornis dorotheae) on malurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Hietikkoruohomaluria tavataan Australiassa Queenslandin luoteisosissa ja Pohjoisterritorion itäosissa. Lajin kannaksi arvioidaan noin 14 000 täysikasvuista yksilöä ja yhteensä noin 21 000 yksilöä. Laji on vähenemässä tulipalojen takia, ja se on luokiteltu vaarantuneeksi.
Solunsalpaajat
Solunsalpaajat eli sytostaatit ovat lääkkeitä, jotka häiritsevät ja hidastavat runsaasti jakautuvien solujen toimintoja. Arkikielessä puhutaan myös ”solumyrkyistä”. Ne häiritsevät solunjakautumista. Varsinkin nopeasti jakautuvat solut kärsivät salpaajista suhteellisesti enemmän kuin lepotilassa olevat jakautumattomat solut. Solunsalpaajia annetaan kolmannekselle syöpäpotilaista. Solujen jakautumista hillitsevän ominaisuutensa vuoksi joitakin niistä voidaan antaa myös vaikeasta psoriasiksesta kärsiville sekä vaikeista tulehduksellisista reumasairauksista kärsiville.
Vaikutusmekanismit
Solunsalpaajia on erilaisia, muun muassa alkyloivat aineet, antimetaboliitit, antibiootit, ja vinka-alkaloidit. Ne vaikuttavat eri kohtiin solun kehitysvaiheessa. Useimpien solunsalpaajien vaikutus on solun jakautumista estävä. Monet niistä, kuten antimetaboliitit, vinka-alkaloidit ja taksaanit, estävät biokemiallisia reaktioita ja tuhoavat sillä tavalla esimerkiksi mitoosissa olevia tai S-vaiheessa olevia soluja (ks. mitoosi). Antimetaboliitit, jotka ovat useimmiten DNA:n rakentamiseen tarvittavien nukleiinihappojen kaltaisia mutta tehtävään kelpaamattomia aineita, vaikuttavat S-vaiheessa (DNA:n synteesivaiheessa). Mm. vinka-alkaloidit häiritsevät mitoosissa tarvittavan sukkularihmaston toimintaa, ja ne vaikuttavat mitoosivaiheessa. Etoposidi ja teniposidi estävät DNA-katkosten uudelleen yhdistämisen, joten ne johtavat DNA:n katkeamisiin ja vaikutus on S-vaiheen lopussa ja G2-vaiheessa. Jotkut aineet kuten alkyloivat aineet sitoutuvat DNA-ketjuun ja vaikutus toteutuu eri vaiheissa. Periaatteessa kuitenkin kaikki vaikutukset kohdistuvat solunjakautumiseen, ja siksi nimenomaan nopeasti jakautuviin syöpäsoluihin.
Sivuvaikutukset
Solunsalpaajien tärkeimmät sivuvaikutukset perustuvat siihen, että ne vaikuttavat sekä syöpäsoluissa että normaalisoluissa solujen jakautumiseen. Siksi vaikutukset kohdistuvat nimenomaan jakautuviin soluihin. Ne aiheuttavat varsin paljon sivuvaikutuksia, joista yleisimpiä ovat pahoinvointi, ruoansulatuskanavan limakalvovauriot ja hiustenlähtö. Elimistön puolustuskyky saattaa myös heiketä, kun veren valkosolut vähenevät hoidon seurauksena.
Solunsalpaajat kuuluvat anatomis-terapeuttis-kemiallisessa lääkeluokituksessä eli ATC-luokituksessa luokkaan L01.
Deep Purplen diskografia
Deep Purple on vuonna 1968 perustettu englantilainen rockyhtye. Yhtye luetaan heavy metalin ja hard rockin edelläkävijöihin. Deep Purple on ensimmäisiä ja suosituimpia näiden tyylilajien edustajia. Yhtyeen albumeita on myyty yli 100 miljoonaa kappaletta.
Addys Mercedes
thumb|Addys Mercedes esiintymässä vuonna 2013. Addys Mercedes (s. Moa, Kuuba) on kuubalainen laulaja, joka on asunut vuodesta 1993 Düsseldorfissa ja Teneriffalla.
Henki Kolstad
Johan Henrik Ludvig ”Henki” Kolstad (3. helmikuuta 1915 Oslo, Norja – 14. heinäkuuta 2008 Oslo, Norja) oli norjalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi muun muassa joulukalenteriohjelmasta Jul i Skomakergata, joka esitettiin televisiossa ensimmäistä kertaa vuonna 1979.
Kolstad esiintyi menestyksellä myös teatterissa sekä elokuvissa, ja hänelle myönnettiin vuoden 1952 Filmkritikerprisen. Myös hänen nuorempi veljensä Lasse on tunnettu viihdetaiteilija.
Kolstad kuoli Oslossa 93-vuotiaana 14. heinäkuuta 2008.
As-Safira
As-Safira tai Sfire (, pohjoissyyrian arabialla: Sfīre) on kaupunki Syyrian pohjoisosassa Aleppon maakunnassa. Kaupunki on As-Safiran piirikunnan keskus. Vuoden 2004 väestönlaskennassa kaupunkiin kirjattiin 63 708 asukasta ja koko piirikuntaan 178 293.
Syyrian pääkaupunki Damaskos on linnuntietä noin 301 kilometriä etelälounaaseen ja Aleppo 25 kilometriä luoteeseen.
Idänruohomaluri
Idänruohomaluri (Amytornis merrotsyi) on malurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Idänruohomaluria tavataan Australiassa Etelä-Australian osavaltiossa. Lajin kannaksi arvioidaan noin 6 000 täysikasvuista yksilöä. Lajia uhkaavat tulipalot, ja se on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Antti Saartola
Antti Ilmari Saartola (16. elokuuta 1932 Kemi – 18. tammikuuta 2017 Seinäjoki ) oli juristi, joka toimi Kurikan kaupunginjohtajana.
Antti Saartola syntyi kunnallisneuvosmies Frans Jaakko Saartolan (ent. Sarell) ja Toini Johanna Mallisen perheeseen. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1958–1986 oli Pirkko Annikki Pitkänen ja toinen vuodesta 1991 Eila Hilja Maria Kuisma. Saartola tuli ylioppilaaksi Kemin lyseosta 1951, suoritti lainopin kandidaatin tutkinnon 1959 ja sai varatuomarin arvon 1961. Hän toimi Iisalmen tuomiokunnan notaarina 1960–1961, Mikkelin läänin lääninnotaarina 1961 ja lääninreviisorina 1961–1963. Iisalmen maalaiskunnan kunnanjohtaja Saartola oli 1964–1966, Oulaisten kunnan- ja kauppalanjohtaja 1967–1971, Kunnallisen sopimusvaltuuskunnan apulaisosastopäällikkö 1971–1972 ja Kurikan kauppalan- ja kaupunginjohtaja vuodesta 1972. Tästä tehtävästä hän jäi eläkkeelle vuonna 1995.
Gustav Ernesaks
Gustav Ernesaks (12. joulukuuta 1908 Harjumaa – 24. tammikuuta 1993) oli virolainen säveltäjä ja kuorojohtaja sekä Viron laulujuhlien organisoija.
Ernesaks opiskeli sävellystä Artur Kappin johdolla. Vuosina 1945–1972 hän toimi kuoronjohdon professorina Tallinnan konservatoriossa.
Ernesaks perusti Eestin valtion akateemisen mieskuoron ja tuli tunnetuksi mieskuoronsa johtajana. Hän sävelsi muun muassa viisi oopperaa, elokuvamusiikkia ja kuorolauluja, joista tunnetuimpia on Lydia Koidulan isänmaallisen runoon sävelletty Mu isamaa on minu arm vuodelta 1944. Hän sävelsi myös Viron sosialistisen neuvostotasavallan hymnin. Kersti Merilaas on tehnyt libreton kolmeen hänen oopperaansa. Ernesaksin oopperoista Tormide rand (Myrskyjen ranta) vuodelta 1949 esitettiin Suomen Kansallisoopperassa vuonna 1967.
Ajokortti
thumb|Saksalainen ajokortti. Ajokortti on moottoriajoneuvon tai ajoneuvoyhdistelmän ajo-oikeuden osoittava henkilökohtainen asiakirja. Ajokortti ei ole matkustusasiakirja eikä Suomessa virallinen henkilötodistus.
Ajokortti Suomessa
Ajokortti tuli autoilijoille pakolliseksi Suomessa vuonna 1922. Suoritettujen kuljettajatutkintojen ja ajokorttien määrä kasvoi 1950-luvulta lähtien hyvin voimakkaasti.
Vuonna 1972 voimaan tulleen ajokorttiasetuksen nojalla ajokortit luokiteltiin kirjaintunnuksin sen mukaan, millaisia ajoneuvoja kukin ajokortti oikeutti kuljettamaan.<ref name="lundsten" Nykyiset ajokorttia koskevat määräykset sisältyvät vuonna 2013 voimaan tulleeseen ajokorttilakiin.
Suomessa ajokorttia käytetään yleisesti myös henkilöllisyyden todistamiseen, vaikka sillä ei olekaan virallista henkilötodistuksen asemaa.
C-kortti
C-kortti oikeuttaa kuljettamaan kuorma-autoiksi luokiteltavia ajoneuvoja, liikennetraktoreita ja muita raskaita ajoneuvoja, joiden kokonaismassa ylittää 3 500 kg, ja joissa on tilaa enintään kahdeksalle henkilölle.
C-kortin ikäraja nousi 21 ikävuoteen tammikuussa 2013 kolmannen ajokorttidirektiivin myötä. C1-kortin ikäraja tulee pysymään kuitenkin samana. Ammattiajo vaatii C-luokan kuljettajakoulutuksen lisäksi erikseen hankittavan ammattikuljettajan ammattipätevyyden. Niin sanottuun siviili-C:hen riittää pelkkä kuljettajakoulutus, mutta sillä saa ajaa vain ei-kaupallisia ajoja ja muun muassa hälytysajoneuvoja. C-kortti on mahdollista saada ennen 21 ikävuotta erityisluvalla esimerkiksi hälytysajoneuvon kuljettamiseen, johon vaaditaan todistus hyväksynnästä pelastusopistoon tai sopimuspalokunnan jäsenyys ja virallinen todistus C-kortin tarpeellisuudesta.
Vuorenkuninkaan luolassa
Vuorenkuninkaan luolassa (myös Vuorenpeikkojen luolassa tai Vuorenkuninkaan salissa; norj. I Dovregubbens hall) on Edvard Griegin vuonna 1874 tekemä sävellys Henrik Ibsenin näytelmään Peer Gynt.
Alkuperäinen näytelmämusiikki, johon sisältyi myös lauluosuuksia, tunnetaan nimellä Peer Gynt op. 23. Nykyään tunnetumpi orkesteriversio on julkaistu osana Peer Gynt -sarjassa nro 1 op. 46.
Kappaleen tunnistettava ja tarttuva teema on kiinnittänyt sen osaksi populaarikulttuuria. Vuorenkuninkaan luolassa on kuultu muun muassa Rainbow’n, The Whon, Electric Light Orchestran ja Apocalyptican versioina, kuten myös Extreme Duudsonien tunnusmusiikkina. Sitä on myös käytetty useissa elokuvissa. Saksalaisessa klassikkoelokuvassa M – kaupunki etsii murhaajaa (1931) murhaaja ”M” viheltää kyseistä melodiaa etsiessään uusia uhreja.
Irv Gotti
Irving Domingo Lorenzo, Jr. (s. 26. kesäkuuta 1970 Queens, New York), tunnettu paremmin taiteilijanimellään Irv Gotti, on merkittävä hip hop - ja R&B-tuottaja ja The Inc -levy-yhtiön perustaja. Hänet tunnetaan monista tuottamistaan rap-hiteistä, kuten Jay-Z:n "Can I Get A...", DMX:n "What's My Name?" ja Ja Rulen "Holla Holla". Lorenzo on luonut myös televisiosarjan Tales. Hän valitsi taiteilijanimen Irv Gotti nimetäkseen itsensä John Gottia mukaillen.
Musiikin tuotanto
Gotti tuotti yhteistyönä Channel 7:n, Rick Rubinin ja Stephan Jenkinsin kanssa Vanessa Carltonin kolmannen studioalbumin Heroes and Thieves, joka julkaistiin 9. lokakuuta 2007.
Solingenin tuhopoltto 1993
thumb|300px|Mielenosoitus poltetun talon edustalla Solingenissä kesäkuussa 1993
Solingenissä, Nordrhein-Westfalenissa Saksassa vuonna 1993 tapahtunut tuhopoltto on yksi nyky-Saksan vakavimmista ulkomaalaisvastaisista hyökkäyksistä. Toukokuun 29. päivän vastaisen yönä 1993 neljä nuorta äärioikeistolaiseen skinhead-ryhmään kuulunutta henkilöä, joilla oli myös yhteyksiä uusnatsismiin, sytytti tuleen turkkilaisen perheen talon. Kolme tyttöä ja kaksi naista kuoli, 14 muuta perheen jäsentä, mukaan lukien useita lapsia, loukkaantui, osa heistä vakavasti. Hyökkäys johti turkkilaisten väkivaltaisiin protesteihin useissa kaupungeissa. Lokakuussa 1995 tekijät tuomittiin murhasta 10–15 vuoden vankeusrangaistuksiin.
Tausta
1990-luvun alussa tapahtuneen Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen ulkomaalaisuus ja erityisesti turvapaikanhakijat olivat kiivaan keskustelun kohteena. Erityisesti Saksan kristillisdemokraattinen unioni (CDU) ja iltapäivälehti Bild vaativat ulkomaalaisten määrän rajoittamista.
Solingenin tapahtumia edelsi useita ulkomaalaisvastaisia hyökkäyksiä. Syyskuussa 1991 Hoyerswerdassa sijainnut turvapaikanhakijoiden käyttämä hostelli jouduttiin evakuoimaan. Huhtikuussa 1992 Rostockin lähellä sijaitsevassa Lichtenhagenissa puhjenneissa kolme päivää kestäneissä väkivaltaisuuksissa useat tuhannet ihmiset piirittivät kerrostalon ja katsoivat kuinka osa heitti rakennukseen polttopulloja. Rakennuksessa asuneet vietnamilaiset joutuivat pakenemaan talon katolle. Marraskuussa 1992 Möllnissä äärioikeistolaiset sytyttämässä tulipalossa kuoli kolme turkkilaista.
Joulukuussa 1992 järjestettiin eri puolilla Saksaa laajoja ksenofobian vastaisia mielenosoituksia, joihin osallistui yli 700 000 henkilöä. Vuoden 1992 lopussa useita uusnatsien ryhmiä tehtiin laittomiksi.
Kolme päivää ennen hyökkäystä, 26. maaliskuuta 1993, Saksan liittopäivät hyväksyi perustuslain muutoksen, jolla rajoitettiin turvapaikanhakijoiden määrää. Aiemmin kaikille poliittista turvapaikkaa hakeneille oli automaattisesti myönnetty pakolaisasema.
Viikko Solingenin hyökkäyksen jälkeen saatiin estettyä Frankfurtissa sijainneeseen taloon kohdistunut tuhopolttoyritys. Vuonna 1996, Lyypekissä sijainneessa turvapaikanhakijoiden asuntolassa tapahtui tuhopoltto, jossa kuoli kymmenen henkilöä. Yhteensä Saksassa on kuollut 135 ulkomaalaista ksenofobiaan liittyvissä väkivaltaisuuksissa.
Toukokuun 29. päivän tapahtumat
Poliisiraportin mukaan tulipalo syttyi toukokuun 29. päivänä aamuyöllä kello 01.38. Tulipalo syttyi polttoaineesta. Perheen vanhin jäsen 50-vuotias Mevlüde Genç onnistui pakenemaan ikkunasta ja hälyttämään naapurit. Hän menetti kaksi tytärtään, kaksi lastenlastaan ja sisarentyttären.
Palokunta saapui paikalle viiden minuutin kuluessa. 27-vuotias Gürsün İnce hyppäsi ikkunasta ja kuoli. Hänen sylissään ollut neljävuotias tytär selviytyi. 18-vuotias Hatice Genç, 12-vuotias Gülistan Öztürk, yhdeksänvuotias Hülya Genç ja neljävuotias Saime Genç menehtyivät tulipalossa. 15-vuotias Bekir Genç pakeni ikkunasta ja sai vakavia vammoja. Kuusikuukautinen vauva ja kolmevuotias lapsi saivat hengenvaarallisia vammoja.
Syytetyt
Kaikki olivat Solingenin äärioikeistolaisen skinhead-ryhmän jäseniä ja harjoittelivat yhdessä kamppailulajeja. Koulun pitäjä paljastui myöhemmin Saksan sisäministeriön kotimaan tiedustelun viraston, Verfassungsschutzin, tiedonantajaksi.
Oikeudenkäynnit
Viiden tuomarin kokoonpanolla Düsseldorfissa järjestetty oikeudenkäynti alkoi huhtikuussa 1994. Kohnenia, Reheriä ja Buccholtzia syytettiin alaikäisinä (mikä rajoitti maksimirangaistuksen kymmeneksi vuodeksi vankeutta). Gartmannia syytettiin aikuisena. Syyttäjät pitivät teon motiivina ulkomaalaisiin kohdistunutta vihaa.
Reher tunnusti myös, mutti muutti kertomustaan toistuvasti. Lopulta hän sanoi toimineensa yksin. Kohnen ja Buchholz kiistivät osallistuneensa millään tavoin.
Poliisi oli tehnyt rikospaikkatutkimuksen huolimattomasti, joten ei löydetty todisteita, jotka yhdistäisivät syytetyt kiistämättömästi tekoon. Todistajat eivät pystyneet selventämään asioiden kulkua.
Lokakuussa 1995 syytetyt tuomittiin murhasta, murhan yrityksestä ja tuhopoltosta. Kolme alaikäisenä tuomittua syytettyä saivat maksimaalisen kymmenen vuotta vankeutta. Gartmann sai 15 vuoden vankeusrangaistuksen. Saksan korkein oikeus vahvisti tuomiot vetoomuksen jälkeen.
Turkkilaisperhe nosti kanteen ja sai noin 270 000 saksan markan vahingonkorvauksen sekä kuukausittaisen summan yhdelle pahoja palovammoja kärsineelle perheenjäsenelle.
Jälkitilanne
Useat korkeat viranomaiset osallistuivat uhrien muistotilaisuuteen. Liittopresidentti Richard von Weizsäcker piti tilaisuudessa puheen. Liitokansleri Helmut Kohlia kritisoitiin siitä, ettei hän ollut vieraillut Solingenissa, eikä osallistunut muistotilaisuuteen tai hautajaisiin.
Tapaus sai runsaasti huomiota kansainvälisessä lehdistössä. Alankomaissa järjestetyn radiokampanjan jälkeen Helmut Kohlille lähetettiin 1,2 miljoonaa postikorttia, joissa luki ”Ik ben woedend!”.
Vuosi tapahtuman jälkeen Hatice Gençin koulun, Mildred-Scheel-Schulen edessä paljastettiin muistomerkki, jossa kaksi suurta renkaiden ympäröimää pronssihahmoa repii rikki hakaristiä. Kukin renkaista on yksityisen henkilön lahjoittama. Aluksi kaupunki hyväksyi muistomerkin rakentamisen keskeiselle paikalle, mutta kumosi päätöksen myöhemmin. Tuhopolton paikka on merkitty viidellä pähkinäpuulla sekä kyltillä. Frankfurt-Bockenheimissa Hülyaplatzissa on muistomerki, jossa mies moukaroi hakaristiä.
Vuonna 1996 Saksan hallitus myönsi Mevlüde Gençille Bundesverdienstkreuz-kunniamerkin, koska hän pyrki edistämään saksalaisten ja turkkilaisten välistä ystävyyttä myös hyökkäyksen jälkeen. Vuonna 2008 perustettiin Genç-palkinto.
Kaksi tuomituista vapautettiin hyvän käytöksen johdosta ennen aikaisesti. Syyskuussa 2005 Christian Reher sai neljän kuukauden vankeusrangaistuksen käytettyään kahdesti natsitervehdystä.
Vuonna 2008 hyökkäyksestä selvinneet uhrit asuivat yhä Solingenissä, vakuutuksesta ja lahjoituksista saaduilla varoilla rakennetussa talossa, jossa on valvontakamerat ja paloikkunat.
Kolmonen (taitoluistelu)
Kolmonen on taitoluistelun askelkuvio, josta jäähän jää numeroa kolme muistuttava jälki, mistä askel saa nimensä. Askeleessa käännytään yhdellä jalalla esimerkiksi edestä taaksepäin ja ulkokaarelta sisäkaarelle. Kolmosia voi siis tehdä eteen- ja taaksepäin sekä ulko- ja sisäkaarella eli ulko- ja sisäterällä. Kolmosen nimen määrittää lähtökaari sekä –suunta.
Peruskolmosten lisäksi on olemassa kaksoiskolmosia, joissa nimensä mukaisesti muodostuu kaksi peräkkäistä kolmoskuviota eli eteenulkokolmonen päättyy myös eteenpäin ulkokaarelle, kolmoiskolmosia, valssikolmosia sekä vastakolmosia. Valssikolmonen eroaa peruskolmosesta siten, että toinen kaari jää lyhyeksi jalan vaihtuessa lähes heti käännöksen jälkeen ja kyseinen kolmonen valmistaa tekijänsä valssihyppyyn. Vastakolmonen taas nimensä mukaisesti kääntyy toiselle kaarelle eri kautta, jolloin jäähän ei muodostu normaalia kolmoskuviota vaan ennemminkin koristeellinen sulkumerkki.
Kolmosia käytetään piruettiin lähtemisen sekä hyppyyn valmistautumisen lisäksi askelsarjoissa muiden askeleiden kuten twisseleiden ja käänteiden lomassa.
Če
pienoiskuva|Če-kirjaimen itsenäinen muoto. Če (, äännetään ) on arabialainen kirjain, jota käytetään muun muassa persian, urdun ja pandžabin kielissä ilmaisemaan soinnitonta postalveolaarista affrikaattaa. Arabiassa če-kirjain ei esiinny. Kirjain on muodostettu lisäämällä kaksi pistettä ǧīm-kirjaimeen.
Thomas Lange
Thomas Lange (s. 27. helmikuuta 1964 Eisleben, Saksan demokraattinen tasavalta ) on saksalainen soudun olympiavoittaja ja maailmanmestari 1980–1990-luvuilta.
Lange voitti Uwe Heppnerin kanssa pariairokaksikon maailmanmestaruuden Duisburgissa 1983 ja Hazewinkelissä 1985. Kööpenhaminassa 1987 hän voitti yksikkösoudun maailmanmestaruuden ennen lajin aiempia hallitsijoita Peter-Michael Kolbea ja Pertti Karppista. Soulin olympialaisissa 1988 hän voitti yksikön olympiakultaa lähes viiden sekunnin erolla Kolbeen. Hän voitti DDR:n edustajana vielä yksikön maailmanmestaruuden Bledissä 1989 ja sai Stefan Ullrichin kanssa MM-hopeaa pariairokaksikossa Lake Barringtonissa 1990.
Lange saavutti yhdistyneen Saksan joukkueessa yksikön maailmanmestaruuden Wienissä 1991. Barcelonan olympialaisissa 1992 hän voitti toistamiseen yksikön olympiakultaa kukistettuaan toiseksi sijoittuneen Václav Chalupan runsaalla puolellatoista sekunnilla. Račicen MM-kilpailuissa 1993 ja Atlantan olympialaisissa 1996 hän sai yksikössä pronssia.
Nina O’Brien
Nina O’Brien (s. 29. marraskuuta 1997) on yhdysvaltalainen alppihiihtäjä.
Alppihiihdon maailmancupissa O’Brien kilpaili ensimmäisen kerran Killingtonin suurpujottelussa marraskuussa 2016. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Killingtonin pujottelussa marraskuussa 2018 oltuaan 23:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan yhdeksäs Semmeringin pujottelussa joulukuussa 2020. Hän sijoittui yhdeksänneksi myös Söldenin suurpujottelussa lokakuussa 2021.
O’Brien osallistui Åren MM-kilpailuihin 2019 sijoittuen suurpujottelussa 28:nneksi ja pujottelussa 34:nneksi. Cortina d’Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän oli suurpujottelussa ja parisuurpujottelussa kymmenes sekä joukkuekilpailussa kuudes. Pujottelussa hän keskeytti toisella kierroksella. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 hän voitti kultaa joukkuekilpailussa sekä oli parisuurpujottelussa yhdeksäs ja suurpujottelussa yhdestoista.
Albertina (Wien)
thumb|250px|Albertina ja Albertinaplatz Wienissä. Albertina on museo Itävallan pääkaupungin Wienin 1. kaupunginosassa eli Innere Stadtissa. Se toimii Palais Erzherzog Albrechtissa ja sisältää yhden maailman huomattavimmista grafiikan kokoelmista ja lisäksi valokuvia ja arkkitehtuuripiirroksia. Äskettäin museo on saanut pysyvään lainaan kaksi impressionististen ja 1900-luvun alun maalausten kokoelmaa. Museo on nimetty perustajansa, Teschenin herttuan Albert Kasimir von Sachsen-Teschenin (1738–1822), mukaan.
Historia
thumb|left|Museosali Albertinassa. Herttua Albert kokosi grafiikan kokoelman Pressburgin linnaan 1770-luvulla toimiessaan siellä vuosina 1765–1781 Unkarin kuningaskunnan kuvernöörinä. Albertinan perustamisesta päätettiin 4. heinäkuuta 1776. Taidekokoelma siirrettiin Palais Erzherzog Albrechtiin vuonna 1795. Kokoelma avattiin yleisölle vuonna 1822.
Herttua Albertin kuoltua kokoelma ja museorakennus siirtyivät ensin herttua Karlille (1771–1847), sitten herttua Albrechtille (1817–1895) ja myöhemmin herttua Friedrichille (1856–1936). Tällä ajanjaksolla grafiikkaakokoelma kasvoi edelleen.
Rakennuksen ja kokoelman hallinta siirtyi keväällä 1919 Habsburgeilta Itävallan tasavallalle. Osa museon kokoelmista yhdistettiin vuonna 1920 keisarillisen hovikirjaston kokoelmiin. Nimi "Albertina" otettiin käyttöön vuonna 1921.
Toisessa maailmansodassa Albertina koki merkittäviä vaurioita. Museo kunnostettiin perusteellisesti vuosina 1998–2003. Arkkitehti Hans Hollein on suunnitellut museon uuden sisäänkäynnin katoksen, josta on tullut museon tunnus.
Aiheesta muualla
48.20444°N, 16.36778°W
New Yorkin lippu
thumb|New Yorkin lippu.
New Yorkin lippu on sinetin ohella New Yorkin kaupungin virallinen tunnus. Se on pystysuuntainen trikolori, jonka värit ovat sininen, valkoinen ja oranssi. Lipun keskelle valkoiseen palkkiin on kuvattu New Yorkin kaupungin sinetti sinisellä. Lipun värit ovat samat kuin Alankomaiden 1600-luvulla käyttämässä lipussa ja viittaavat kaupungin perustukseen alun perin alankomaalaisena Uuden Amsterdamin siirtokuntana. Kolmivärinen lippu otettiin käyttöön vuonna 1915 ja sen yksityiskohtia muutettiin viimeksi 30. joulukuuta 1977. Tuolloin lipussa olevan sinetin vuosiluku vaihdettiin vuodesta 1664, jolloin kaupungin alue luovutettiin Englannin kuningaskunnalle vuodeksi 1625, jolloin alankomaalaiset perustivat alkuperäisen siirtokunnan. Yleisen lipun lisäksi New Yorkin kaupungin viidellä hallintoalueella on omat viralliset lippunsa.
Bronx
Bronxin hallintoalueen lippu on vaakaraitainen trikolori, jonka värit ovat oranssi, valkoinen ja sininen. Se perustuu siirtomaa-aikaiseen alankomaalaiseen lippuun, jonka keskelle on lisätty alueen nimen alkuperän, Bronckin suvun vaakuna. Lippu otettiin käyttöön vuonna 1912.
Brooklyn
Brooklynin hallintoalueen lippu valkoinen, ja sen keskelle on kuvattu Brooklynin sinetti. Lisäksi lipun reunat ovat keltaiset. Lippu perustuu Brooklynin kaupungin vanhaan lippuun ennen vuotta 1898, kun se liitettiin New Yorkin kaupunkiin.
Manhattan
Manhattanin hallintoalueen lippu muistuttaa suuresti kaupungin lippua. Sen keskellä on Manhattanin sinetti kaupungin sinetin asemesta.
Queens
Queensin hallintoalueen lippu on vaakaraitainen trikolori, jonka uloimmat raidat ovat sinisiä ja keskimmäinen raita valkoinen. Lipun keskellä on ristissä tulppaani ja ruusu, joita ympyröi wampum-helminauha. Tulppaani symboloi Alankomaita, ruusu Englantia ja wampum alueen alkuperäiskansoja. Lippu otettiin käyttöön vuonna 1913.
Muita lippuja
thumb|New Yorkin pormestarin lippu. New Yorkin pormestari käyttää erillistä muotoa kaupungin lipusta. Pormestarin virallisessa lipussa on viisi sinistä viisisakaraista tähteä kaaressa kaupungin sinetin yläpuolella. Lisäksi monilla kaupungin organisaatioilla, kuten kaupunginvaltuustolla, poliisilaitoksella, palolaitoksella, puhtaanapitolaitoksella ja puisto-osastolla on omat lippunsa.
Ruhnama
Ruhnama, joka suomeksi tarkoittaa sielun kirjaa, on Turkmenistanin entisen presidentin Saparmurat Nijazovin kirjoittama kaksiosainen teos, joka yhdistää omaelämäkertaa, historiallista fiktiota ja hengellisiä ohjeita. Ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 2001 ja toinen osa vuonna 2004. Ruhnamaa pidetään Turkmenistanissa myös "Koraanin jatko-osana", ja se onkin määrätty asetettavaksi kunniapaikalle Koraanin viereen paikallisiin moskeijoihin. Esimerkiksi Ašgabatin itsenäisyyden puistossa sijaitsee suuri teosta muistuttava muistomerkki.
Nijazov lupasi kansalleen, että se, joka lukee Ruhnaman kolme kertaa, muuttuu älykkäämmäksi ja pääsee esteettömästi taivaaseen. Turkmenistanissa ei saa ajokorttia eikä työpaikkaa, jos ei ole lukenut Ruhnamaa, sillä se on pyhä kirja ja virallinen ohjenuora lähes kaikilla elämänaloilla. Monet ulkomaiset yritykset ovat käännättäneet Ruhnaman omalle kielelleen liehitelläkseen presidentti Nijazovia ja päästäkseen näin Turkmenistanin markkinoille.
Arto Halosen ohjaama dokumenttielokuva Pyhän kirjan varjo arvostelee suuryrityksiä, jotka ovat käännättäneet Ruhnama-kirjan. Elokuva sai ensi-iltansa Suomessa 29. helmikuuta 2008.
Ruhnama poistettiin vuonna 2011 Turkmenistanissa peruskoulun päättökokeista, mutta edelleen se kuuluu yliopistojen pääsyvaatimuksiin. Vuodesta 2008 alkaen kirja on menettänyt yleisesti asemaansa, ja se on useissa tapauksissa korvattu uuden presidentin, Gurbanguly Berdimuhamedowin, kirjoituksilla.
Cult of the Dead
Cult of the Dead on Legion of the Damnedin studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2008.
Albumi nousi Saksan albumilistan sijalle 60.
Radko Dimitriev
Radko Dimitriev (24. syyskuuta 1859 Gradets – 18. lokakuuta 1918 Pjatigorsk) oli bulgarialainen kotimaansa ja sittemmin Venäjän armeijassa palvellut kenraali. Dimitriev otti osaa esimerkiksi Venäjän–Turkin sotaan, Serbian–Bulgarian sotaan, molempiin Balkanin sotiin ja Venäjän armeijan palveluksessa ensimmäiseen maailmansotaan. Lopulta hän jäi bolševikkien teloituttamaksi.
Elämäkerta
thumb|vasen|Dimitrievin muistomerkki [[Slivnitsassa.]] Radko Dimitriev syntyi Gradetsissa 24. syyskuuta 1859. Jo nuorena Dimitriev toimi turkkilaisten vastaisissa piireissä ja hän osallistui taisteluihin heitä vastaan Venäjän–Turkin sodassa 1877–1878. Sodan jälkeen hän opiskeli kadettikoulussa Sofiassa jatkaen opintojaan Nikolain yleisesikunta-akatemiassa Venäjän Pietarissa. Opintojensa jälkeen hän taisteli Serbian–Bulgarian sodan taisteluissa vuonna 1885 kunnostautuen erityisesti Slivitsan taistelussa.
Bulgarian tuolloinen ruhtinas Aleksanteri I kääntyi Venäjää vastaan Serbian vastaisen sodan jälkeen. Dimitriev oli itse russofiili ja panslavisti, jolle ruhtinaan uusi ulkopoliittinen suuntaus ei käynyt. Dimitriev sekaantui Aleksanterin vastaiseen murhayritykseen elokuussa 1887, jonka epäonnistuttua hän pakeni Romaniaan. Romaniassa Dimitriev kaavaili vallankaappausta Bulgariassa muiden bulgarialaisten upseerien kanssa ja liittyi lopulta Venäjän Kaukasuksen armeijaan.
Venäjän ja Bulgarian välit paranivat ajan myötä ja Dimitriev palasi kotimaahansa liittyen Bulgarian armeijaan vuonna 1898. Dimitriev sai tukea Venäjältä, jonka avulla hän sai aseman Bulgarian armeijan esikuntapäällikkönä. Bulgarialaiset saivat merkittäviä voittoja turkkilaisista ensimmäisen Balkanin sodan aikana 1912–1913 Dimitrievin alaisuudessa. Sotaonni ei kuitenkaan ollut yhtä hyvä toisen Balkanin sodan sytyttyä Bulgarian, sekä kreikan, Romanian ja Serbian välillä Bulgarian lopulta hävitessä sodan. Toisen Balkanin sodan tappion jälkeen Dimitrievistä tuli Bulgarian Venäjän lähettiläs. Hän oli myös Bulgarian tsaariksi nousseen Ferninandin saksalaismyönteisen politiikan vastustaja.
Ensimmäisen maailmansodan syttyessä Dimitriev liittyi Venäjän armeijaan. Hän johti venäläistä 3. armeijaa lopulta epäonnistuneen Gorlicen–Tarnówin offensiivin aikana vuosina 1914–1915. Dimitrievin alaiset venäläisjuokot joutuivat vetäytymään hyökkäyksensä jälkeen, mutta kaoottiselta paolta vältyttiin. Jonkin aikaa myöhemmin Bulgaria liittyi maailmansotaan keskusvaltojen puolella, jolloin Dimitriev syrjäytettiin 3. armeijan johdosta. Venäjän helmikuun vallankumouksen alkaessa Dimitriev johti 11. armeijaa Baltiassa. Vallankumouksellista liikehdintää oli myös Dimitrievin johtamien joukkojen parissa, mutta Dimitriev sai tehtyä heidän johtonsa kanssa sopimuksen, joka teki mahdolliseksi vastarinnan jatkamisen saksalaisia vastaan. Lopulta Dimitriev jäi kuitenkin Venäjän bolševikkien pidättämäksi ja hänet teloitettiin vain hieman myöhemmin Pjatigorskissa 18. lokakuuta 1918.
Odiai
Odiai eli busa on noin 250 puhujan isolaattikieli. Sitä puhutaan kolmessa kylässä Papua-Uuden-Guinean länsiosassa, Sandaunin provinssissa.
Odiain kielessä ei ole murteita. Monet kielen puhujat osaavat äidinkielensä ohessa myös yalëa sekä tok-pisiniä ja avioliitot yalëjen kanssa ovat ainakin olleet tavallisia. Odiain kieleen on otettu lainasanoja tok-pisinistä.
Teatteri Lysti
Teatteri Lysti on Teatteri Lysti ry:n ylläpitämä harrastajateatteri Tampereella. Teatteri on toiminut vuodesta 2003 ja sen tavoitteena on tuottaa monipuolista teatteria suurten lähiöiden keskellä.
Historia
Teatteri Lystin perustamiseen liittyy Hervannan 30-vuotisjuhlat, joiden kunniaksi kesällä 2003 tuotettiin paikalliseen miljööseen sijoittuva musiikkinäytelmä Elämän pesä. Hankkeen alullepanija ja rahoittaja oli Hervannan EU-projekti.
Esiintyjät ja säestysyhtye koottiin pääosin paikallisista harrastajista, laulajista ja soittajista. Sirpa Koivun käsikirjoittaman näytelmän ohjasi Katja Väänänen ja musiikin Sirpa Koivun sanoituksiin sävelsi dir.mus. Pentti Tynkkynen. Hervantalaisesta elämänmenosta ja kerrostaloyhteisöstä kertova näytelmä esitettiin autenttisessa ympäristössä – kerrostalojen korttelipihassa.
Toiminta
Teatteri Lystin toimintaan kuuluvat mm. teatterikurssit jäsenille, monipuoliset esitykset, musiikkishow't, osallistuminen teatteritapahtumiin ja -festivaaleihin, sekä vuosittain yhdistys pystyttää Hervantaan tai sen lähialueelle Kesäteatteri Lystin. Talvikaudella Lysti esittää kokoillan esityksiä (mm. vuosina 2005–2011 kabaree-esitykset eri vuosikymmeniin liittyen). Teatterin tavaksi on tullut osallistua Tampereen harrastajateatterifestivaaliin ja valtakunnalliseen teatterifestivaaliin, Teatterilaiva-risteilylle. Lystin kolmihenkinen improvisaatioryhmä on voittanut kaksi kertaa (vuosina 2008 ja 2009) risteilyllä järjestettävän "Upota vastustajasi" -improvisaatiokilpailun, sama improvisaatioryhmä on myös tuomaroinut kilpailua.
Kesäteatteri Lysti
Kesäteatterin vakinainen paikka muuttui laskettelukeskuksesta Haiharan taidekeskukseen vuonna 2013, kun laskettelukeskuksella aloitti uusi rinneyrittäjä. Samana vuonna teatterin täytettyä 10 vuotta kesäteatterissa esitettiin juhlanäytelmänä Johannes Linnankosken teksti Laulu tulipunaisesta kukasta, jonka ohjasi sekä sovitti Seppo Heinola.
Meriittitiili tunnustuspalkintona
Hervannan Tiedotusyhdistys myönsi Teatteri Lystille vuoden 2008 Meriittitiilen tunnustuksena ansiokkaasta ponnistelusta Paksun Kertun Balladin valmiiksi saattamisesta, sekä positiivisesta Hervannan esilletuomisesta.
Muita esityksiä
Lisäksi teatteri on tehnyt lukuisia muita esityksiä ja projekteja tilaustyönä sekä osallistunut aktiivisesti paikallisiin kulttuuritapahtumiin.
Viipurin Lauluveikot 100 vuotta
Viipurin Lauluveikot 100 vuotta on Viipurin Lauluveikkojen studiolevy vuodelta 1997.
Jack Buetel
Jack Buetel (5. syyskuuta 1915 – 27. kesäkuuta 1989) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi elokuvissa ja televisiosarjoissa.
Buetelin sukunimi oli alkujaan Beutel, mutta Howard Hughes muutti sen.
Paikallisvaluutta
linkki=https://fi.wikipedia.org/wiki/Tiedosto:5_ZPT_Frankenberg-LR.jpg|pienoiskuva|280x280px| Paikallista saksalaista valuuttaa, 5 Zschopautaleria. Paikallisvaluutoiksi kutsutaan paikallisia vaihtoehtoisia "rahoja". Verotuksen näkökulmasta paikallisrahan käyttö on vaihtotyötä.
Suomen Toholammella on ollut käytössä paikallisvaluutta Toho. Lisäksi ainakin Ouluun ja Pohjois-Karjalaan on ehdotettu käyttöönotettavaksi paikallisvaluuttoja.
Ehkä kuuluisin paikallisen eli lokaalin rahan kokeilu tapahtui 1930-luvun Itävallassa Wörglin kaupungissa. Pula-ajan kirvoittama kokeilu edisti paikallisrahan kiertoa soveltamalla demurrage-veroa eli negatiivista korkoa (negative interest money). Lopulta Itävallan keskuspankki kielsi paikalliseksi menestykseksi osoittautuneen kokeilun.
Sveitsin WIR-frangi on länsimaiden vanhin edelleen käytössä oleva paikallis- tai rinnakkaisvaluutta jota käyttää noin 65 000 yritystä, eli noin neljäsosa sveitsiläisistä yrityksistä, erityisesti silloin kun Sveitsin frangin arvo laskee lama-aikana. Se toimii siis eräänlaisena paikallisena vastavoimana talouden laskusuhdanteille.
Englannin Bristolissa otettiin vuonna 2012 käyttöön Bristolin punta, Englannin laajimmin käytössä oleva paikallisvaluutta.
Paikallisia valuuttoja on 1900-luvun lopulla laskettu liikkeelle ainakin Meksikossa.
Vuosituhannen vaihteen jälkeen Saksassa ja Itävallassa on käynnistetty 16 uutta paikallista valuuttaa ja 49 muusta on suunnitelmia. Esimerkiksi Hampurissa niitä toimii kaksi: Alto ja Hansemark. Baijerilaisen Chiemgauer-valuutan kuukausittainen liikevaihto on 135 000 euroa.
Nämä paikallisvaluutat eivät ole viranomaisten hallinnassa, vaan hankkeita ajavat aktivistit, maanviljelijät, ympäristönsuojelijat, globalisaation vastustajat ja kansalaistoimikunnat.
Professori Gerhard Rösl kuvailee niitä paikallisia kulttuureita suojelevien idealistien esittämäksi vastalauseeksi kapitalistiselle globalismille. Hänen mukaansa uudet paikallisvaluutat ovat "käyttäjiensä statusta kohottava ylellisyystuote", joka kukoistaa taloudellisesti menestyvillä seuduilla.
Bundesbankin peruskirja kieltää "näennäisvaluutat", mutta näitä kokeiluja kohdellaan harmittomana erikoisuutena.