cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Irving Saladino
thumb|left|200px|Irving Saladino Osakan MM-kisoissa 2007 Vuosi 2006 alkoi lupaavasti kun hän sivusi omaa Panaman-ennätystään 829 helmikuussa. Maaliskuussa Moskovan MM-hallikisoissa hän hyppäsi 829, mikä riitti hopealle jääden vain yhden senttimetrin kultaa vieneen ghanalaisen Ignisious Gaisahin tuloksesta. Kesäkaudella Saladino hallitsi melko ylivoimaisesti pituushyppykilpailuja. Hän voitti muun muassa viisi kuudesta Kultaisen liigan pituushyppykilpailuista hypättyään jo toukokuussa uuden maansa ennätyksen ja kauden parhaaksi jääneen tuloksen 856 Rio de Janeirossa ja pari viikkoa myöhemmin Ibero-Amerikan mestaruuden. Hän voitti myös IAAF:n yleisurheilufinaalin sekä pituushyppykilpailun Amerikan edustajana syyskuussa maailmancupissa Ateenassa.
Saladino voitti heinäkuussa 2007 kultaa Pan-Amerikan kisoissa tuloksella 828. Osakan MM-kisoissa 2007 Saladino voitti MM-kultaa ollen samalla ensimmäinen panamalainen yleisurheilun MM-mitalisti. Hän voitti kilpailun uudella Panaman ja Etelä-Amerikan ennätyksellä 857. Viimeisellä kierroksella Italian Andrew Howe ohitti johdossa olleen Saladinon yhdellä sentillä hypättyään 847 mutta kilpailun viimeisenä hyppääjänä Saladino ohitti Howen ja hyppäsi voittoon. Saladino ei kaudella 2007 kilpailemistaan kilpailuista hävinnyt yhtäkään. Hengelon GP-kilpailussa 24. toukokuuta 2008 hän hyppäsi 1,2 metrin myötätuuleen tuloksen 873, jolla hän on kaikkien aikojen listalla kahdeksantena. Tulos on myös Etelä-Amerikan maanosan ennätys. Pekingissä 2008 Saladino teki panamalaista olympiahistoriaa. Hän hyppäsi neljännellä yrityksellään 834, joka riitti kultamitaliin, kun toiseksi sijoittunut Godfrey Khotso Mokoena hyppäsi parhaimmallaan 824. Saladinosta tuli näin Panaman ensimmäinen olympiavoittaja. Edellisen ja ainoan kerran panamalainen on ollut olympiakisoissa mitaleilla Lontoossa 1948, kun Lloyd LaBeach sijoittui pronssille 100 ja 200 metrin juoksuissa. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 Saladino jäi loppukilpailussa ilman tulosta. Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 ja Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän karsiutui loppukilpailusta.
Saladino on 176 senttimetriä pitkä ja painaa 70 kilogrammaa.
Iván Pedroson tapaan myös Saladino on hypännyt silmämääräisesti arvioituna yli 9 metrin yliastutun hypyn.
Liscannor
thumb|Liscannor.
Jacques Marquette
thumb|Jacques Marquette Kirkkoisä Jacques Marquette (10. kesäkuuta 1637 – 18. toukokuuta 1675) oli ranskalainen lähetyssaarnaaja ja tutkimusmatkailija. Hän syntyi Ranskan Laonissa ja ryhtyi 17-vuotiaana Ignatius Loyolaa seuraten jesuiitaksi. Hän teki ensin käännytystyötä kotimaassaan, mutta hänet kutsuttiin vuonna 1666 Quebeciin käännyttämään Amerikan intiaaneja katolisuuteen.
Liscannor
Liscannor on rannikkokylä Claren kreivikunnassa, Irlannin tasavallassa. Se sijaitsee Irlannin länsirannikolla, Liscannorinlahdessa R478-tien varrella Lahinchin ja Doolinin välissä. Cliffs of Moherille on matkaa kylästä noin viisi kilometriä länteen. Sen asukasluku vuonna 2002 oli 2 000.
Jacques Marquette
Elämänvaiheet
Marquette opiskeli ja opetti Ranskan jesuiittacollegeissa noin 12 vuoden ajan ennen kuin hänen esimiehensä määräsivät hänet vuonna 1666 matkustamaan Pohjois-Amerikkaan ja toimimaan lähetyssaarnaajana Amerikan alkuperäisasukkaille. Hän matkusti Quebeciin, Kanadaan, ja osoitti käännytystyön ohessa halukkuutensa oppia intiaanien kieliä. Marquette oppi keskustelemaan sujuvasti kuudella eri intiaanimurteella ja hänestä tuli huronien irokeesimurteen erikoistuntija.
Liscannor
Liscannor on monen kuuluisuuden koti. Heihin lukeutuvat muiden muassa Johnnie Considine ja Noel Kilmartin, jotka ovat molemmat kuuluisia jalkapalloilijoita. Liscannon on myös kuuluisan insinöörin ja sukellusveneasiantuntijan John Philip Hollandin synnyinpaikka.
Aiheesta muualla
52.94194°N, -9.386°W
Jacques Marquette
Elämänvaiheet
Sault St. Mariessa Marquette tutustui ranskalaiseen turkiskauppiaaseen Louis Jollietiin, joka suunnitteli tutkimusmatkaa länteen. Marquette oli kiinnostunut Jollietin suunnitelmasta, mutta ei voinut lähteä mukaan, sillä hänellä oli edessään monivuotinen oppiaika lähetysasemilla. Syksyllä 1669 Marquette joutui matkustamaan Chequamegoniin, joka oli Yläjärven lounaisrannalla Wisconsinissa. Hänen määränpäänään oli Claude-Jean Allouezin vuonna 1665 perustama St. Espritin lähetysasema. Paikan ympärille majoittuneet irokeesisotien pakolaiset huronit ja ottawat eivät kuitenkaan osoittaneet erityistä kiinnostusta kristinuskoa kohtaan. Ainoana ranskalaisena intiaanien joukossa Marquette tunsi itsensä yksinäiseksi. Paikalla vierailleet illinoisien liittokunnan intiaanit opettivat hänelle omaa kieltään, ja kieliopintojensa ohella Marquette lähetti hengellisiä viestejä ja kuvia lännempänä asuville asuville siouxeille.
Vietettyään St. Espritissä talven 1669–1670 Marquette palasi kesäksi Sault St. Marieen. Kun hän seuraavaksi talveksi palasi St. Espritiin, lähetysaseman ympärillä asuneet huronit ja ottawat olivat riitaantuneet läntisten siouxien kanssa. Marquette katsoi, ettei paikka ollut enää turvallinen lähetysasemalle, ja johdatti huronit ja ottawat takaisin Michilimackinaciin.
Marquette ei palannut Sault St. Marieen, vaan perusti Mackinasin salmeen Michiganjärven ja Huronjärven yhtymäkohtaan Saint Ignatiuksen lähetysaseman. Aseman toisella puolella asuivat huronit, toisella ottawat. Vesistöjen runsas kalakanta ja hyvin maissinviljelyyn soveltuva maaperä tekivät paikasta suositun. Ottawat avasivat kanoottiliikenteeseen perustuvat kauppayhteytensä ja myivät tuohikanootteja ranskalaisille kauppiaille, joita saapui suurin joukoin alueelle kaupankäyntiin.
thumb|Jacques Marquetten hauta [[St. Ignace (Michigan)|St. Ignacessa Michiganissa.]]
Tutkimusmatka Mississippille
Toukokuussa 1673 Marquette osallistui kanadalaisen Louis Jollietin vetämään tutkimusretkeen Mississippijoelle. Heillä oli mukanaan kaksi kanoottia ja viisi avustajaa. Retkikunta lähti Michiganjärveltä ja meloi Mississippijokea alavirtaan aina nykyisen Arkansas’n seudulle asti saavuttamatta kuitenkaan joen suistoa.
Retkikunta palasi takaisin Michiganjärvelle, nykyisen Chicagon kohdalle. Jollietin jatkaessa matkaansa Kanadaan välittämään uutista tutkimusretkesta, Marquette jäi Green Baylle. Vuonna 1674 hän ryhtyi perustamaan lähetysasemaa Illinoisin keskuuteen. Kylmän talven aikana hän ja kaksi hänen kumppaniaan leiriytyivät lähellä Chicagon nykyistä sijaintipaikkaa. Näin heistä tuli ensimmäisiä eurooppalaisia, jotka asuivat siellä. Keväällä Marquette tavoitti illinoisit, mutta punatauti esti häntä perustamasta lähetysasemaansa.
Marquette kuoli 18. toukokuuta 1675 matkalla St. Ignaceen.
Tunnustukset
Marquettelle on annettu tunnustusta hänen aikaansaannoksistaan nimeämällä hänen mukaansa monia kaupunkeja, puistoja ja maantieteellisiä paikkoja. Tällaisia ovat muun muassa Marquetten yliopisto Milwaukeessa, Wisconsinissa. Hänen kunniakseen on myös pystytetty useita patsaita kuten Quebecin parlamenttitalossa, Prairie du Chienin postitalossa, ja Ranskan Laonissa, hänen synnyinpaikassaan.
Märtha Louise
Prinsessa Märtha Louise oli kruununperimysjärjestyksessä neljäntenä veljensä ja tämän lasten jälkeen. Märtha Louisen ja Haakonin syntyessä Norjassa oli voimassa perustuslaki, jonka mukaan nainen voi periä kruunun ainoastaan miespuolisten perillisten puuttuessa. Tästä syystä Haakon jälkikasvuineen on etusijalla kruununperimysjärjestyksessä Märtha Louiseen nähden. Sittemmin perustuslakia on muutettu, ja kruununperimysjärjestys määräytyy nykyään lasten syntymäjärjestyksen mukaan. Päätös kuitenkin koskee vasta seuraavaa sukupolvea. Marraskuussa 2022 Märtha Louise kuitenkin ilmoitti jättävänsä kuningashuoneen tehtävät. Hän kuitenkin säilyttää prinsessan arvonimensä. Hän ei tule enää työskentelemään myöskään yhdistysten ja tapahtumien kuninkaallisena suojelijana.
Avioliitto ja lapset
Prinsessa Märtha Louise avioitui kirjailija Ari Behnin kanssa 24. toukokuuta 2002. Pariskunnalla on kolme tytärtä: Maud Angelica Behn (s. 29. huhtikuuta 2003), Leah Isadora Behn (s. 8. huhtikuuta 2005) ja Emma Tallulah Behn (s. 29. syyskuuta 2008). Pariskunta erosi vuonna 2016. Behn on myöhemmin tehnyt itsemurhan.
Shamaanipuoliso ja vaikutus tehtäviin
Prinsessa Märtha Louise on seurustellut vuodesta 2018 lähtien yhdysvaltalaisen šamaanin Durek Verrettin (s. 1974) kanssa. Hovista eroamisen syynä prinsessa pitää suhdetta.
Enkelikoulun perustaminen
Märtha Louise on opiskellut fysioterapiaa, Rosen-terapiaa ja holistista lääketiedettä. Hän väittää olevansa selvänäkijä ja pystyvänsä kommunikoimaan eläinten ja enkelien kanssa. Hän perusti ystävänsä Elisabeth Samnøyn (nyk. Nordeng) kanssa enkelikoulun, muun muassa vaihtoehtoista lääketiedettä opettavan Astarte Educationin. Koulu aloitti toimintansa elokuun puolivälissä 2007. Syyskuussa 2014 koulun uudeksi nimeksi tuli Soulspring. 2018 Märtha Louise ja hänen ystävänsä Elisabeth Nordeng joutuivat sulkemaan enkelikouluksi kutsutun Soulspring-keskuksen.
Hevosurheilijana
Märtha Louise on osallistunut 8 esteratsastuskilpailuun Drammenissa ja Oslossa, Norjassa sijoittuen parhaimmillaan 2 kertaa kolmanneksi. Lisäksi hän omistaa 2008 syntyneen Lynncot Fancy Pants -nimisen esteratsuponiruunan. 8. syyskuuta 2018 hän osallistui 1. kertaa ravilähtöön Oslon raviradalla, Bjerkessä. Hänen sijoituksensa oli 7. sijoittuen näin viimeiseksi hyväksytysti maaliintulleena (1 hänen edellään maaliin tullut hevonen hylättiin pitkästä laukasta). Lähtö oli mailin ryhmäajo lämminverisille. Ravilähdön ajaminen oli osa hänen hevosurheiluaiheisen Hest 360 -Youtube-kanavansa toimintaa.
Vaatevalmistajana
Märtha Louise perusti vuonna 2019 kahden suunnittelijan kanssa vaatebrändi Héstin.
Lauri Jokinen
Lauri Jooseppi Jokinen (12. elokuuta 1895 Turku – 3. toukokuuta 1961 Huittinen ) oli suomalainen pappi, joka toimi Huittisten seurakunnan kappalaisena vuosina 1923–1956. Hän oli myös aktiivisesti mukana kunnalliselämässä toimien lukuisissa eri järjestöissä ja luottamustehtävissä. Jokinen oli äärioikestolaisten Lapuan Liikkeen ja Isänmaallisen Kansanliikkeen paikallinen johtomies, mikä estikin hänen valintansa Huittisten kirkkoherraksi, vaikka häntä pidettiin poikkeuksellisen lahjakkaana saarnamiehenä.
2000-luvulla Jokinen on noussut esille, kun tasavallan presidentin puoliso Tellervo Koivisto on kertonut Jokisen pahoinpidelleen oppilaitaan uskonnonopettajana toimiessaan.
Ura
Turussa syntyneen Jokisen vanhemmat olivat nahkurin kisälli Josef Jokinen ja Berta Kristina Helenius. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Turun klassillisesta lyseosta 1913 ja opiskeli sen jälkeen Helsingin yliopistossa suorittaen teologisen erotutkinnon 1916. Jokinen vihittiin papiksi saman vuoden kesäkuussa nuoren ikänsä takia senaatin myöntämällä erivapaudella. Pappisvihkimyksen jälkeen hänet määrättiin Inkeriin Pietarin luterilaiseen konsistoripiiriin, jossa Jokinen toimi Tyrön kirkkoherran apulaisena 1916–1917 ja Venjoen kirkkoherran apulaisena 1917–1918.
Heinäkuusta 1918 lähtien Jokinen oli puolentoista vuoden ajan bolševikkien panttivankina Pietarin Špalernajassa ja Moskovan Novopeskovskissa. Vapauttamisensa jälkeen vuonna 1920 Jokinen palasi Suomeen ja toimi Savon Jääkärirykmentin vt. pastorina syyskuusta 1920 lähtien osallistuen myös heimosotiin. Vuonna 1921 Suomen hallitus nimitti Jokisen Pietarin evakuoimiskomitean jäseneksi ja samalla hän toimi kaupungin suomalaisen Pyhän Marian ja ruotsalaisen Pyhän Katariinan seurakuntien vt. kirkkoherrana.
Kun evakuoimiskomitea määrättiin poistumaan Pietarista tammikuun alussa 1922 Jokinen toimi Porin rykmentin vt. pastorina, kunnes hänet valittiin Huittisten kappalaiseksi toukokuussa 1923. Jokinen oli oman toimensa ohessa myös opettajana Lauttakylän yhteiskoulussa 1923–1951, suojeluskunnan kenttäpappina 1932–1945 sekä Huittisten varavankilan pastorina sen perustamisesta 1935 lähtien. Rovastin arvonimi hänelle myönnettiin 1955. Jokinen jäi eläkkeelle lokakuussa 1956.
Toiminta Huittisissa
Kesällä 1931 Suomen Sosialidemokraatti tuomittiin sakkoihin lehden julkaistua Jokiseen viitaten jutun otsikolla ”Pappi kyytimiehenä”, vaikkei Huittisissa ollut tapahtunut yhtään kommunistien kyyditystä. Jokinen oli kuitenkin toukokuun alussa osallisena Lauttakylän torilla tapahtuneessa välikohtauksessa, jossa Totuuden Torvea myyneen miehen kimppuun oli hyökätty ja hänet oli pakotettu auton kyytiin. Myöhemmin Lapuan liikkeen toiminnan loppuvaiheessa Jokinen antoi tukensa kyydityksille allekirjoittamalla niin sanotun ”kyyditysilmoituksen”. Mäntsälän kapinan aikana maaliskuussa 1932 Jokinen johti seuratalo Karhulaan kokoontuneita Huittisten seudun lapualaisia yhdessä yhteiskoulun johtajan Paavo Arvolan, tyrvääläisen tilanomistajan Taavetti Kanniston ja suojeluskunnan paikallispäällikkönä toimineen Uuno Martinantin kanssa. Jokisen mukaan Suomen asiat eivät järjesty, ennen kuin ”kolme sataa päätä putoaa”.
Suomen itsenäistymisen jälkeen Jokinen oli aitosuomalainen kokoomuksen kannattaja, mutta vaihtoi Lapuan liikkeen lakkauttamisen jälkeen sen seuraajaksi perustetun IKL:n riveihin. Hän toimi toukokuussa 1933 perustetun IKL:n Huittisten paikallisosaston puheenjohtajana. Jokinen ja Arvola perustivat Huittisiin myös IKL:n Sinimustat-nuorisojärjestön paikallisosaston. Jokinen saattoi antaa oppilaalle huonon numeron, jos tämä ei kuulunut Sinimustiin. Opettajana toimiessaan Jokiselle ei riittänyt, että koululaiset olivat jäsenenä suojeluskunnan poikaosastossa, vaan hän saattoi antaa huonompia numeroita niille, jotka eivät kuuluneet myös Sinimustiin.
1930-luvun vaihteessa Jokinen arvosteli usein puolueettomana pysytellyttä Lauttakylä-sanomalehteä, jonka johtokunnassa hän oli vuosina 1931–1932. Johtokunnassa toimessaan Jokinen yritti vaikuttaa lehden linjaan ja kanavoida sen tukirahoja lottien ja VPK:n sijasta Lapuan liikkeelle ja suojeluskunnalle. Jokinen ja Arvola kirjoittivat usein lehden yleisönosastoon Lapuan liikettä puolustavia kirjoituksia. Hän laittoi myös oppilaat arvostelemaan lehteä, minkä johdosta se lopetti koulun tukemisen. Lisäksi Jokinen vaati palkkioita toimittamistaan kirkollisista uutisista ja ilmoituksista, johon lehti ei suostunut.
Vuonna 1933 Jokinen oli ehdokkaana Huittisten kirkkoherran vaalissa, mutta ei tullut valituksi. Hänen kannattajansa jakoivat kirkossa vaalimainoksia toisen ehdokkaan Jokioisten kirkkoherran E. W. Elovaaran vaalisaarnan aikana, mikä aiheutti 134 seurakuntalaisen allekirjoittaman kantelun tuomiokapitulille. Sotavuosina Jokinen kieltäytyi ottamasta pappilaan yhdeksänhenkistä evakkoperhettä, minkä vuoksi lääninhallitus joutui tekemään pakkosiirtopäätöksen. Huhtikuussa 1943 hän saarnasi Toivo Koljosen surmaamien uhrien hautajaisissa.
Lauttakylän yhteiskoulussa vuosina 1940–1949 opiskellut Tellervo Koivisto on kertonut Jokisen opettajana toimiessaan pahonpidelleen useita oppilaina olleita tyttöjä. Koiviston mukaan hän piiskasi jonkun tekosyyn nojalla uhrejaan pappilan kansliassa paljaalle takapuolelle. Jäljet jättänyt lyöminen loppui vasta kun tyttö alkoi itkemään. Koivisto ei pitänyt tapahtumia varsinaisesti seksuaalisena ahdisteluna, vaan hänen mukaansa Jokisen silmistä näkyi ”sadistinen kiihko”. Kiusaaminen kohdistui vain naapuripitäjistä saapuneisiin tyttöihin, joilla ei ollut Huittisissa perheenjäseniä turvanaan. Vuonna 1998 Huittisten seurakunta päätti maalata Jokisen muotokuvan, jota eräs Huittisissa asunut Koiviston luokkatoveri oli vastustanut.
Seurakuntalaisten keskuudessa Jokisen vastustus kasvoi sotavuosien jälkeen, mutta eläkkeelle hän jäi vasta vuonna 1956. Tuolloin kirkkoneuvosto ilmoitti pitävänsä seurakunnan ja Jumalan valtakunnan työn kannalta suotavana hänen siirtymistään ensitilassa eläkkeelle.
Erkki Mononen
Erkki Mononen (29. toukokuuta 1943 Joensuu – 27. helmikuuta 2023 ) oli suomalainen jääkiekkohyökkääjä. Hän pelasi urallaan SM-sarjaa Lahden Reippaassa ja Jokereissa yhteensä 158 runkosarjaottelua tehopistein 70+34=71 ja keräten 160 jäähyminuuttia. Mononen oli ensimmäinen Lahden Reippaasta Suomen A-maajoukkueeseen valittu pelaaja. Hän toimi myös joukkueen pelaajavalmentajana kaudella 1968–1969 ja Jokereiden kapteenina vuosina 1969–1971.
Seuraura
Mononen on Joensuun Kiekko-Karhujen kasvatti. Hän debytoi miesten peleissä 1960-luvun alussa Suomensarjassa seuran nimen ollessa Joensuun Kiekko-Pojat. Hän eteni joukkueen kanssa SM-sarjan karsintoihin vuosina 1962 ja 1964, mutta JoKP jäi kuitenkin molempina vuosina ilman sarjanousua. Mononen itse siirtyi pelaamaan SM-sarjatasolle Lahden Reippaan joukkueeseen kaudeksi 1965–1966. Hän oli heti ensimmäisellä kaudellaan joukkueen paras maalintekijä 17 osumallaan ja Mononen valittiin Reippaan parhaaksi pelaajaksi. Hän voitti vuonna 1966 myös Suomen Cupin. Kaudella 1968–1969 Mononen toimi pelaamisen ohella Reippaan päävalmentajana.
Kaudeksi 1969–1970 Mononen siirtyi yhdessä veljensä Laurin sekä Ilpo Koskelan kanssa Jokereihin, joiden kapteeniksi hän nousi. Kaudella 1970–1971 Mononen johdatti joukkueen SM-hopeaan. Kaudeksi 1972–1973 hän palasi Lahden Reippaaseen, joka oli kaksi vuotta aiemmin pudonnut Suomensarjaan. Mononen eteni joukkueen kanssa loppusarjaan, mutta Reipas jäi kuitenkin ilman sarjanousua. Kaudeksi 1974–1975 joukkue putosi Maakuntasarjaan. Reipas nousi kauden päätteeksi vastaavasti Suomen sarjan tilalle perustettuun I-divisioonaan. Kauden 1975–1976 päätteeksi Kiekkoreipas (aik. Lahden Reipas) nousi jälleen sarjatasoa ylemmäs SM-liigaan.
Maajoukkueura
Mononen edusti Suomea MM-kilpailuissa vuosina 1966 ja 1971. Yhteensä hän pelasi 39 A-maaottelua.
Muuta
Monosen pikkuveli Lauri pelasi omalla urallaan seitsemät miesten arvokisat ja kaksi kautta WHA-liigassa. Hänet on aateloitu Jääkiekkoleijonaksi numerolla 75 ja Jokipojat on jäädyttänyt Laurin pelinumeron 15.
EDSAC
thumb|EDSAC EDSAC (akronyymi sanoista Electronic Delay Storage Automatic Calculator) oli varhaisia tallennetun ohjelman tietokoneita. Se oli ensimmäinen toimiva Von Neumannin arkkitehtuurin mukainen laite. Sen kehitti Maurice Vincent Wilkesin johtama työryhmä Cambridgen yliopistossa Englannissa vuosina 1946–1949. Tietokoneen ohjelmointiin liittyviä ratkaisuja kuvattiin Wilkesin, David Wheelerin ja Stanley Gillin vuoden 1951 teoksessa Preparation of Programs for Electronic Digital Computers.
Alexander Douglas kirjoitti vuonna 1952 osana väitöskirjaansa ihmisten ja tietokoneiden vuorovaikutuksesta EDSAC:lle ristinollapelin OXO. Pelin pelaaminen tapahtui osoittamalla siirto tietokoneeseen kytketyllä numerovalintakiekolla. Tulostus tapahtui tietokoneen oskilloskooppinäytölle. Ohjelmaa pidetään maailman ensimmäisenä graafisena tietokonepelinä. Se oli myös yksi ensimmäisiä tekoälyä käyttäviä sovelluksia.
Tekniset tiedot
Myöhemmin Wilkes rakennutti EDSAC 2:n, joka valmistui vuonna 1958. EDSAC 2 oli helpompi ohjelmoida kuin alkuperäinen. Vuonna 1962 siihen asennettiin laajennettu 16000 sanan muisti.
Silpa Bhirasri
thumb|Kävelevä Buddha Putthamonthonin puistossa Nakhon Pathomissa. thumb|left|Rama I:n patsas Memorial Bridge -sillalla Bangkokissa. thumb|Thao Suranareen patsas [[Nakhon Ratchasimassa.]]
Silpa Bhirasri (, syntymänimeltään Corrado Feroci, 15. syyskuuta 1892 – 14. toukokuuta 1962 Bangkok) oli italialainen professori ja kuvanveistäjä, jonka kuningas Rama VI kutsui 1923 Thaimaahan opettamaan kuvanveistoa kuninkaallisen palatsin asioiden ministeriön kuvataiteiden osastolle, josta 1943 tuli Silpakornin yliopisto. Silpa Bhirasrista tehtiin yliopiston ensimmäinen dekaani, ja hän oli opiskelijoiden ja kollegoiden keskuudessa hyvin arvostettu.
Toisen maailmansodan japanilaismiehityksen aikana 1944 hän muutti nimensä thaimaalaiseksi ja otti Thaimaan kansalaisuuden välttääkseen pidätyksen.
Thaimaassa julkaistiin juhlapostimerkki hänen 100-vuotissyntymäpäivänsä kunniaksi 1992. Thaimaassa vietetään vuosittain 15. syyskuuta Silpa Bhirasrin muistopäivää.
Hän teki elinaikanaan Thaimaahan 18 merkittävää muistomerkkiä, joista yhdeksän sijaitsee Bangkokissa. Merkittävimpiä hänen töistään ovat Bangkokin Voiton muistomerkki, Demokratian muistomerkki, Rama VI:n patsas Lumpini-puiston edustalla, Rama I:n patsas Phra Phutta Yodfan sillalla (Memorial Bridge -silta) sekä Nakhon Pathomin Buddhan patsas, Suphanburin kuningas Naresuanin muistomerkki ja Nakhon Ratchasiman Thao Suranareen patsas.
Tanssii tähtien kanssa
Tanssii tähtien kanssa (TTK) on suomalainen versio TV-sarjaformaatista Dancing with the Stars, missä julkisuudesta tutut eri alojen ihmiset opettelevat kukin viikoittain vakio- ja latinalaistansseja heille määrätyn oman tanssinopettaja-ammattilaisen kanssa. Kyseessä on kilpailu, sillä yleensä jokaisessa televisiojaksossa heikoimmin menestynyt tanssioppilas opettajaparinsa kanssa putoaa pois jatkosta. Tanssimenestystä arvioivat paikalla olevat tanssituomarit. Tuomareiden antamat pisteet ja yleisön puhelimitse ja internetin välityksellä antamat äänet ratkaisevat kilpailijoiden jatkoon pääsemisen. Tanssipareja oli kausilla 1-2 kahdeksan, kausilla 3-12 kymmenen ja kaudella 13 kaksitoista, mutta noin kolmen kuukauden kisaamisen jälkeen finaalilähetykseen on selvinnyt kaksi tai kolme tanssiparia, joista sitten äänestetään kauden lopullinen voittaja. Sarjaa esitettiin neljä ensimmäistä kautta vuodesta 2006 lähtien keväisin ja viisi seuraavaa kautta vuodesta 2010 lähtien syksyisin vuoteen 2014 saakka. MTV3-kanavan ohjelmajohtaja Jorma Sairanen oli ilmoittanut syksyllä 2010, että sarjaa tultaisiin tekemään Suomessa enää 2–3 tuotantokauden ajan. Sarja palasi kuitenkin kahden ja puolen vuoden tauon jälkeen keväällä 2017. Sarjaa esittää Suomessa televisiokanava MTV3 ja sen tuottaa Banijay Finland. Broadcasters on tuottanut ohjelmaa yhdeksän ensimmäistä kautta. Sarja on Suomessa erittäin suosittu ja se on ylittänyt toistuvasti miljoonan katsojan rajan.
Ohjelman alkuperäiset tanssituomarit olivat Jukka Haapalainen, Jorma Uotinen, Merja Satulehto ja Mikko Rasila. Satulehto ja Rasila jättivät sarjan toisen tuotantokauden jälkeen, jolloin heidät korvasivat Helena Ahti-Hallberg sekä vuosittain vaihtuva tuomari. Yhdeksännellä tuotantokaudella Ahti-Hallbergin tuomarina korvasi Krisse Salminen, ja viikoittain nähtiin yksi vieraileva tuomari. Kymmenennellä kaudella Ahti-Hallberg palasi ohjelmaan, ja Salmisen korvasi Kiira Korpi. Yhdennentoista tuotantokaudella tuomareina jatkavat kaikki kymmenennen tuotantokauden tuomarit lukuun ottamatta Kiira Korpea.
Ohjelman juontajina toimivat alun perin Marco Bjurström ja Ella Kanninen. Kolmannella kaudella Bjurströmin parina nähtiin Vanessa Forsman, joka kuitenkin jätti sarjan yhden tuotantokauden jälkeen. Hänen tilallaan aloitti Vappu Pimiä ja viidennellä kaudella Pimiän juontajaparina aloitti Mikko Leppilampi. Pimiä oli äitiyslomalla seitsemännen kauden ajan, jolloin ohjelmaa juonsi Ella Kanninen. Pimiä palasi juontajaksi kahdeksannella kaudella. 12. kaudella ohjelmaa juonsi Pimiän ja Leppilammen kanssa Tuija Pehkonen, ja 15. kaudella Pimiän uudeksi juontopariksi vaihtui Ernest Lawson.
Ohjelmassa kuultavaa liveorkesteria johtaa kapellimestari ja sovittaja Sami Pitkämö. Johanna Försti on yhtyeen toinen solisti. 13. kaudella solistiksi liittyi myös Antti Koivula.
Damian Lewis
Lewis oli naimisissa näyttelijä Helen McCroryn kanssa vuodesta 2007 tämän kuolemaan saakka 2021. Heillä on kaksi lasta.
Ehtaa tavaraa
Ehtaa tavaraa on Batin ja Ryydin vuonna 1989 julkaistu debyyttialbumi. Albumia myytiin julkaisuvuonna kultalevyyn ja platinalevyyn oikeuttava määrä.
Albumi julkaistiin ensimmäisen kerran CD-levynä vuonna 2000, jonka julkaisijana toimi Poptori. Poptorin painos sisältää alkuperäisen sisällön lisäksi kappaleet "Rapula" ja "Ykän kone". Vuonna 2019 albumista julkaistiin uusi CD-painos albumin alkuperäisellä sisällöllä. Tässä painoksessa on myös albumin alkuperäinen kansikuvitus.
Sisältö
LP, C-kasetti, CD-painos (2019)
CD-painos
Poptorin vuonna 2000 tekemä julkaisu
Ivan Sokolov-Mikitov
Ivan Sergejevitš Sokolov-Mikitov (, 30. toukokuuta 1892 Kalugan läänin Oseki – 20. helmikuuta 1975 Moskova ) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Ivan Sokolov-Mikitov jätti koulunsa kesken, työskenteli merimiehenä, osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja vietti kiertelevää elämää. Hänen kirjailijanuransa alkoi 1920-luvulla. Sokolov-Mikitovin kertomusten aiheena on usein luonto ja maaseutu. Hänen proosansa tuo mieleen Ivan Buninin, Mihail Prišvinin ja Konstantin Paustovskin. Sokolov-Mikitov on kirjoittanut myös useita matkakirjoja.
Käytännön Maamies
Käytännön Maamies on Suomessa ilmestyvä maatalousyrittäjien ammattilehti, jota julkaisevat Agrologien Liitto ja ProAgria. Käytännön Maamiehen sisarjulkaisu on koti- ja tuotantoeläinten terveyteen erikoistunut KMVET.
Terramedia Oy on kustantanut Käytännön Maamiestä ja KMVETiä 16.12.2013 alkaen. Siihen saakka kustantajana toimi Otavamedia, entinen Yhtyneet Kuvalehdet.
Kuntataloustilasto
Kuntataloustilasto (kuntien talous- ja toimintatilasto) on Tilastokeskuksen laatima ja ylläpitämä Suomen kuntien ja kuntayhtymien taloutta ja tiettyjä toimintoja kuvaava, julkaistavaksi tarkoitettu tilastotietojen kokoelma.
Kuntataloustilaston tiedot perustuvat kuntien ja kuntayhtymien tilinpäätösten, kirjanpidon ja sisäisen laskennan tietoihin. Kunnilla ja kuntayhtymillä on tilastolakiin perustuva velvollisuus toimittaa tilaston laadinnassa tarvittavat tiedot Tilastokeskukselle. Kuntataloustilaston tietoja käytetään hyväksi mm. kansantalouden tilinpidossa, valtion talousarvion laadinnassa, kuntatalouden tilanteen seurannassa ja kuntien valtionosuuksien laskennassa.
Kuntataloustilastoa on laadittu vuodesta 1975 lähtien. Vuoteen 2014 saakka sen nimi oli kuntien talous- ja toimintatilasto. Tilastovuodesta 2015 lähtien kuntataloustilaston sisältöä päivitettiin paremmin tietotarpeita vastaavaksi ja tilasto laajennettiin koskemaan myös kuntien ja kuntayhtymien liikelaitoksia ja konserneja. Kuntataloustilasto kuuluu Suomen virallisiin tilastoihin (SVT).
Kuntataloustilaston tietosisältö ja tiedonkeruu
Kuntataloustilaston tiedot jakautuvat kuntien ja kuntayhtymien taloutta koskeviin vuotuisiin tilinpäätöstietoihin ja neljännesvuositietoihin. Lisäksi tilasto sisältää tietoja kuntien ja kuntayhtymien opetus- ja kulttuuripalvelujen toiminnasta.
Tilinpäätöstiedot
Tilinpäätöstietoina tilastoon sisältyvät kuntien ja kuntayhtymien, niiden liikelaitosten sekä konsernien tuloslaskelmat, rahoituslaskelmat ja taseet. Tilinpäätöslaskelmien tiedot kerätään ja ne esitetään Kirjanpitolautakunnan kuntajaoston antamien tilinpäätöslaskelmakaavojen edellyttämällä tarkkuudella. Tilinpäätöstietoina tilastoon sisältyvät lisäksi tiedot kuntien ja kuntayhtymien meno- ja tulolajeittain eriteltyjen toimintakulujen ja -tuottojen jakautumisesta tehtävittäin. Tehtäväluokkia ovat esim. ympäristönsuojelu, koulutus ja terveydenhuolto. Tehtäväluokitus perustuu Tilastokeskuksen julkisyhteisöjen tehtäväluokitukseen.
Kuntien ja kuntayhtymien tilinpäätösten investointimenot ja -tulot tilastoidaan ja esitetään hyödyketyypeittäin ja tehtäväluokittain.
Ennakkotiedot kuntien ja kuntayhtymien tilinpäätöslaskelmista valmistuvat tilastovuotta seuraavan vuoden kesäkuun alkupuolella. Lopulliset tiedot ja koko tilasto julkaistaan tilastovuotta seuraavan vuoden syyskuussa. Osana kuntataloustilastoa Tilastokeskus kerää vuosittain tammikuussa kunnilta ja kuntayhtymiltä tilipäätösvuotta koskevat tilinpäätösarviot (ennusteet).
Neljännesvuositilasto
Neljännesvuosittaisessa tiedonkeruussa kunnilta ja kuntayhtymiltä kerättäviä tietoja ovat kunnan ja kuntayhtymän tuloslaskelma, rahoituslaskelma ja tase sekä tulosennuste. Tietoja käytetään mm. kansantalouden tilinpidon neljännesvuosilaskentaan ja kuntatalouden neljännesvuosiseurantaan.
Neljännesvuositilasto on vuoden viimeisellä neljänneksellä kaikki Suomen kunnat ja kuntayhtymät kattava kokonaistutkimus ja otostutkimus ensimmäisellä, toisella ja kolmannella neljänneksellä. Otoksessa on mukana 80 kuntaa ja 69 kuntayhtymää. Mukana ovat suurimmat kunnat (33) ja kuntayhtymät (32) ja muista kunnista ja kuntayhtymistä satunnaisotannalla valittu otos.
Kuntataloustilaston julkaiseminen
Kuntataloustilastot julkaistaan Tilastokeskuksen internet-sivuilla PX-Web-tietokantoina, joista tietojen käyttäjä voi muuttujat valitsemalla tulostaa tarvitsemansa raportin tiedot taulukkomuodossa. Tilaston kunta- ja kuntayhtymätasoisille tiedoille ja maakunta- ja valtakunnan tasoisille tiedoille on erilliset tietokannat. Tietokantataulukot kattavat koko kuntataloustilaston aineiston: tilinpäätöslaskelmat, käyttötalouserittelyt, tilinpäätöksen tunnusluvut ja investoinnit sekä neljännesvuositilaston tiedot.
Reimikari
Reimikari on pieni asumaton luoto Oulujärven Niskanselällä. Se sijaitsee noin viisi kilometriä pohjoiseen Säräisniemestä ja noin kahdeksan ja puoli kilometriä etelään Vaalan keskustaajamasta. Reimikarin pituus on 200 metriä ja leveys 70 metriä. Sen pinta-ala on noin 0,9 hehtaaria. Saari kuuluu osana Oulujärven lintusaaret -Natura-alueeseen.
Saarella tulentekopaikka, liiteri, käymälä ja rantautumislaituri. Saarella oli myös autiotupa, mutta se poistettiin käytöstä huonokuntoisena vuonna 2021.
Cannon-luokka
Suunnittelu
Luokka tunnetaan DET tyypin aluksina kahden dieselsähköisen toisiinsa kytketyn propulsiojärjestelmänsä englanninkielisen lyhenteensä mukaan.
Alukset
Toisen maailmansodan aikana Yhdysvallat luovutti kuusi valmisteilla olevaa alusta lend lease -sopimuksen mukaisesti Ranskan pakolaishallitukselle. Lisäksi kahdeksan alusta luovutettiin vuonna 1945 Brasilialle. 1950-luvun alussa luovutettiin erilaisin sopimuksin pääosa jäljellä olevista aluksista Yhdysvaltain liittolaisille kuten Ranska, Alankomaat, Italia, Kreikka, Filippiinit, Taiwan, Thaimaa, Etelä-Korea, Japani, Uruguay ja Peru.
Sundasalmi
Sundasalmi (sundaksi Selat Sunda) on 26–110 kilometriä leveä salmi Indonesiassa Jaavan ja Sumatran saarten välissä. Salmi yhdistää Jaavanmeren Intian valtamereen. Sundasalmella sijaitsevia saaria ovat muun muassa Krakatau, Rakata, Danan ja Perboewatan.
Rimau Balakin saarella on korallipuisto Rimau Coral Center.
Vuonna 1942 alueella käytiin Sundasalmen taistelu.
Sokerikulööri
thumb|Sokerikulööria|alt= Sokerikulööri on sokerista valmistettava veteen, mutta ei orgaaniseen aineeseen liukeneva tummanruskea väriaine, jota käytetään muun muassa juomissa (esim. virvoitusjuomat ja viski), makeisissa sekä leivonnaisissa (keksi).
Sokerikulööriä voi valmistaa kuumentamalla sokeria paistinpannulla yli 100-celsiusasteiseksi. Teollisesti sokerikulööriä valmistetaan lämmittämällä hiilihydraatteja ammoniakin, ammoniumsulfaatin, rikkidioksidin tai muiden sulfaattien tai sulfiittien kanssa. Käsittelyssä pyritään rikkaaseen glukoosipitoisuuteen, koska karamellisointi tapahtuu monosakkarideille. Myös liuoksen pH, lämpötila ja paine vaikuttavat tuotteeseen.
Sokerikulöörin E-koodi on E150, joka jaetaan valmistustavasta riippuen neljään alaryhmään  :
Sokerikulöörin ammoniakki- tai ammoniumsuolavalmistusprosessissa muodostuva oheistuote 4-metyyli-imidatsoli voi aiheuttaa hermostollisia tai sisäelinsairauksia (immuunijärjestelmällisiä häiriöitä). Lisäksi sokerikulööri voi aiheuttaa häiriöitä insuliinintuotannossa tai munuaisissa.
Ahmad Nazif
thumb|Ahmed Nazif Ahmad Nazif (s. 1952) oli Egyptin pääministeri 14. heinäkuuta 2004 lähtien 29. tammikuuta 2011 asti. Hän jätti eronpyyntönsä 27. syyskuuta 2005 uusien vaalien järjestämistä varten ja toimi tuon jälkeen virkaa tekevänä pääministerin uuden hallituksen muodostamiseen 27. joulukuuta 2005 asti, jossa jatkoi pääministerinä. Hän oli tietoliikenne- ja viestintäministerinä edeltäjänsä Atif Abaidin hallituksessa. Presidentti Hosni Mubarak erotti Nazifin johtaman hallituksen 29. tammikuuta 2011 laajojen mielenosoitusten seurauksena.
Nazif pidätettiin vähän ennen Mubarakin eroamista. Vuonna 2012 hänet tuomittiin kolmeksi vuodeksi vankilaan korruptiosta.
Hän oli Egyptin toiseksi nuorin pääministeri koko Egyptin historian aikana. Nazif on naimisissa, ja hänellä on kaksi poikaa.
Suomenlinnan kirkko
Suomenlinnan kirkko (ruots. Sveaborgs kyrka) on Helsingin Suomenlinnassa sijaitseva evankelis-luterilainen kirkko. Suurimman osan historiastaan kirkko on toiminut armeijan omistamana varuskuntakirkkona. Nykyisin se kuuluu Helsingin tuomiokirkkoseurakuntaan. Rakennus toimii samalla myös majakkana.
Suomenlinnan kirkko valmistui vuonna 1854 arkkitehti Konstantin Tonin suunnitelmien mukaan. Se oli alun perin ortodoksinen Viaporin venäläisen varuskunnan kirkko, pyhitetty Pyhän Aleksanteri Nevalaisen muistolle. Se muutettiin luterilaiseksi Suomen itsenäistyttyä, koska nuoren tasavallan aikana ei katsottu olevan enää sopivaa, että kaupunkiin mereltä päin tulevia tervehtisi ensimmäisenä venäläistyylinen kirkko.
Helsingin tuomiokirkkoseurakunta on päättänyt luopua kirkosta seurakunnan talouden tasapainottamiseksi.
Kirkon muutostyöt
Suomen itsenäistyttyä Suomenlinna rakennuksineen siirtyi Suomen puolustusvoimain haltuun. Keväällä 1918 Aleksanteri Nevskin kirkko muutettiin evankelis-luterilaiseksi varuskuntakirkoksi Rakennushallituksen johdolla. Kirkkosalista poistettiin ikonit ja muu alkuperäinen sisustus, joka luovutettiin ortodoksiselle kirkollishallitukselle; ainoastaan ikonostaasiin kuulunut Pyhä ehtoollinen -maalaus jätettiin alttaritauluksi. Saliin rakennettiin luterilainen alttari, saarnastuoli ja penkit. Samalla neljän sivutornin sipulikupolit purettiin ja korvattiin yksinkertaisilla torninhuipuilla. Kirkon muuhun ulkoasuun ei kuitenkaan puututtu, ja päätornin suuri sipulikupolikin jäi vielä paikoilleen.
Itsenäistymisen jälkeisessä poliittisessa ilmapiirissä Helsingistä pyrittiin hävittämään venäläisajan muistoja, ja Suomenlinnan kirkon ortodoksista ulkoasua paheksuttiin 1920-luvulla runsaasti. Arkitekten-lehti valitti vuonna 1923, että kaupungin siluettia rumentaa kaksi "itämaisen vierasta" kirkkorakennusta: Uspenskin katedraali ja Suomenlinnan kirkko. Suomen Kuvalehti kirjoitti puolestaan vuonna 1925, että Suomenlinnan ”venäläistyylinen kirkko antaa ruman leimansa koko saarelle”. Puolustusministeriö julisti syksyllä 1922 arkkitehtikilpailun Suomenlinnan kirkon täydellisestä uudistamisesta. Tarkoituksena oli luoda kirkolle uusi luterilainen ulkoasu, joka istuisi paremmin kaupungin siluettiin ja Suomenlinnan ruotsalaisaikaiseen linnoitusarkkitehtuuriin.
Kilpailun voitti arkkitehti Einar Sjöströmin klassistinen ehdotus, jota palkintolautakunta kiitti varuskuntakirkolle soveliaasta arvokkaasta pelkistyneisyydestä ja hyvin vanhaan linnoitusarkkitehtuuriin istuvasta ulkoasusta. Muutostyöt lykkääntyivät silti vuosia rahapulan vuoksi. Vuonna 1926 Kyösti Kallion hallitus jätti eduskunnalle ehdotuksen määrärahan myöntämisestä Suomenlinnan kirkon muutostöihin. Vasemmisto vastusti ehdotusta ja piti sitä valtion varojen haaskauksena, mutta kokoomuslainen opetusministeri ja tuleva arkkipiispa Lauri Ingman puhui voimakkaasti määrärahan puolesta. Ingmanin mukaan Suomenlinnan kirkon rappeutunut ulkoasu oli matkailijoiden ihmettelyn kohde ja häpeä koko maalle. Eduskunta myönsi 1,7 miljoonan markan määrärahan äänin 102–60.
thumb|right|Suomenlinnan kirkko vuonna 1908. Suomenlinnan kirkon muutostyöt toteutettiin vuosina 1927–1929. Einar Sjöström oli jo kuollut, ja töitä johti arkkitehti Jarl Eklund, joka myös täydensi Sjöströmin piirustuksia. Muutostöissä kirkon ulkoasu muuttui lähes täydellisesti. Aiemmin pylväillä ja ornamenteilla jäsennellyt ulkoseinät muurattiin sileiksi ja rapattiin valkeiksi. Neljä sivutornia poistettiin kokonaan, ja päätorni muutettiin kustavilaistyyliseksi. . Myös kirkon viereinen kellopaviljonki muutettiin ulkoasultaan vastaavaksi. Kirkkosalin ilmettä pelkistettiin entisestään poistamalla loputkin venäläisajan koristeet. Tornin huipulle sijoitettiin majakkavalo vuonna 1929. Majakka vilkuttaa neljä lyhyttä välkähdystä, joka on Morse-aakkosina H kuten Helsinki. Majakkavalo on Suomen korkein (54,2 metriä merenpinnasta), ja se on kunnostettu vuosina 1994 ja 2018. — Alun perin tornissa oli myös Tukholma–Helsinki-reitin radiomajakka, joka ohjasi lentoliikennettä Santahaminaan ja Katajanokan lentosatamaan, mutta radiomajakat poistettiin käytöstä ennen II maailmansotaa.
Kirkko siirtyi puolustusvoimilta Helsingin evankelis-luterilaisille seurakunnille 1960. Arkkitehti Veikko Leisténin suunnitelmien mukaan siellä tehtiin laajoja korjauksia, jotka valmistuivat 1963. Piispa Martti Simojoki vihki Suomenlinnan kirkon uudelleen käyttöön 9. helmikuuta 1964. Vuoden 1999 alusta kirkko on kuulunut Helsingin tuomiokirkkoseurakuntaan, sitä ennen se kuului Johanneksen seurakuntaan.
Oleksandr Baranov
Kaudeksi 2004–2005 Baranov palkattiin päävalmentajaksi Ukrainan valioliigassa pelanneeseen Arsenal Kiovaan. Hänet kuitenkin irtisanottiin marraskuussa 2005, kun joukkue oli kauden 2005–2006 puolessavälissä saavuttanut neljässätoista ottelussa vain neljätoista pistettä ja oli sarjassa kahdennellatoista sijalla. Baranov palasi Suomeen, jossa hän on sittemmin toiminut juniorivalmentajana FC Kontussa sekä miesten Kolmosessa pelaavan, pääosin suomenvenäläisistä koostuvan Spartak Helsingin päävalmentajana. Vuonna 2012 FC Kontu käynnisti Baranovin johtaman ja hänen mukaansa nimetyn junioriakatemian.
Baranov asuu Helsingin Karhusaaressa ja työskentelee sementin maahantuojana. Hänen vuonna 1985 syntynyt poikansa Ivan Baranov on myös jalkapalloilija. Ivan Baranov pelasi vuonna 2005 isänsä valmentamassa Kiovan Arsenalissa kymmenen ottelua Ukrainan valioliigaa. Baranovin vuonna 1992 syntynyt tytär Maria Baranova on Suomen Kansallisbaletin ensitanssija.
Slipstream (kirjallisuus)
Slipstream on kirjallisuuden lajityyppi, joka pyrkii yhdistämään fantasia-, tieteis- ja kauhukirjallisuuden elementtejä sekä korkeakirjallista tyyliä. Käsitteen kehittelijä on kyberpunk-kirjailija Bruce Sterling, jonka mukaan slipstream-kirjallisuuden on tarkoitus tuottaa lukijassa "kummallinen olo". Genreä luonnehtii pyrkimys surreaalisuuteen ja antirealismiin, ja se sijoittuu genrekirjallisuuden ja valtavirtakirjallisuuden välimaastoon.
Claudia Nystad
Claudia Nystad (o.s. Künzel, s. 1. helmikuuta 1978 Zschopau) on saksalainen entinen maastohiihtäjä. Hän on myös Saksan armeijan sotilas. Hän on voittanut kuusi olympia- ja viisi maailmanmestaruusmitalia.
Maailmancupissa Nystad on voittanut 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan yhteislähtökilpailun Otepäässä 10. tammikuuta 2004 ja 2,5 kilometrin vapaan tyylin kilpailun Bormiossa 14. maaliskuuta 2008. Lisäksi hän on ollut kuusi kertaa toinen ja 13 kertaa kolmas.
Kesällä 2005 hän avioitui norjalaisen valmentajan Trond Nystadin kanssa.
Kesällä 2007 Künzel luovutti vuoden 2002 talviolympialaisista voittamansa kultamitalin Hansel und Gretel -säätiölle, joka toimii hyväksi käytettyjen lasten puolesta.
Suomenlinnan kirkko
Kirkon muutostyöt
Kirkon vieressä erillisessä tapulissa oleva kirkonkello on Suomen suurin, ja se painaa 6 683 kilogrammaa. Se on valettu vuonna 1885 Moskovassa. Kirkkoa ympäröi 1870-luvulla tehty aita, jonka materiaali on 1700-luvun kanuunoista ja salmien sulkemiseen käytettyä kettinkiä. Sisäänkäyntien kohdalla on itsenäistymisen jälkeen lisätyt vertauskuvalliset Suomen leijonat.
Vuonna 2006 Helsingissä virisi ajatus palauttaa kirkko osittain alkuperäiseen asuunsa. Sekä museovirasto että seurakunnat ovat torjuneet ajatuksen.
Suomenlinnan kirkkoon rakennettiin urut vasta vuonna 1964, ja ne valmisti Kangasalan urkutehdas. Vuonna 2012 kirkkoon alettiin suunnitella uusia urkuja, mutta hankinnan valmistelu lykkääntyi toistuvasti, ja uusien urkujen toimittajaksi valittiin lopulta itävaltalainen urkurakentaja Kögler keväällä 2021. Uruissa on 20 äänikertaa, ja ne vihittiin käyttöön syyskuussa 2021. Vanhat urut saivat uuden kodin Kauhajoelta.
HC Davos
HC Davos on sveitsiläinen jääkiekkoseura, jonka kotikaupunki on Davos.
Seura pelaa Sveitsin pääsarjassa National League:ssa, jossa se on voittanut historiansa aikana 31 mestaruutta (1926, 1927, 1929–1935, 1937–1939, 1941–1948, 1950, 1958, 1960, 1984, 1985, 2002, 2005, 2007, 2009, 2011 ja 2015). Joukkue pelaa kotiottelunsa Vaillant Arenalla.
Dura-Europos
Arkeologisten kaivausten perusteella kaupungin perustaminen on ajoitettu noin vuoteen 300 eaa. Dura-Europos oli hellenistisenä aikana tärkeä itämaisen ja kreikkalaisen kulttuurin kohtauspaikka. Dura kuului seleukidien, sittemmin Parthian ja Rooman valtakuntien hallintaan.
Asemakaavaltaan kaupunki on suorakulmainen, useimmat rakennukset ovat parthialaiselta aikakaudelta. Vuosina 1922-1937 suoritetuissa kaivauksissa Dura-Europoksesta paljastui mm. merkittäviä seinämaalauksia, piirtokirjoituksia, suuri määrä papyrustekstejä sekä käsiteollisuuden tuotteita. Vuodesta 1986 lähtien kaupungissa tehdään jälleen kaivauksia.
Lähteet
34.7475°N, 40.73°W
Hercules Graphics Card
Hercules Graphics Card (myös HGC tai pelkkä Hercules) on Hercules Computer Technologyn vuonna 1982 julkaisema näytönohjain PC-arkkitehtuurille. Hercules oli yksivärinen viher-, ambra- tai (harvemmin) mustavalko-fosforinäyttöön tarkoitettu näytönohjain. Standardi tuki yhtä tekstitilaa sekä yhtä grafiikkatilaa. Hercules täytti markkinoilla olleen aukon, kun edellisenä vuonna julkaistut IBM:n MDA ja CGA -näytönohjaimet eivät mahdollistaneet korkean resoluution tekstiä ja grafiikkaa samalta kortilta, eivätkä korkean resoluution tekstitilaa vaihdettavilla merkeillä.
Merkistö
Herculeksen tekstitila pystyi esittämään 80 saraketta × 25 riviä tekstitilassa, ja oli näin alaspäin yhteensopiva IBM:n vuotta aikaisemmin julkaisemalle MDA-standardille. Niin ikään kirjainkoko oli identtinen MDA-standardin kanssa, yksi merkki vei tilaa 9×14 pikseliä todellisen merkkikoon ollessa 7×11 pikseliä, jolloin teoreettinen maksimiresoluutio oli 720×350 pikseliä.
Grafiikkatila
Hercules sisälsi kaksi grafiikkasivua. Ensimmäinen sijaitsi muistiosoitteessa B0000h ja toinen muistiosoitteessa B8000h. Koska jälkimmäisen muistiosoitteen sai kytkettyä pois käytöstä (ja käyttöön) ohjelmallisesti, pystyi Herculesta käyttämään rinnakkain myöhäisempien värikorttien (kuten CGA ja VGA) kanssa. Se, että Herculeksen muistiosoitteet eivät aiheuttaneet laitteistoristiriitoja, edesauttoi rinnakkaisnäytönohjainten käyttöä.
Andrew Divoff
Andrew Daniel Divoff (s. 2. heinäkuuta 1955 San Tome, Venezuela) on venezuelalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan kenties parhaiten Mikhail Bakunin roolista televisiosarjassa Lost. Divoff asuu nykyisin Yhdysvalloissa.
Berlanga de Dueron linna
pienoiskuva|Berlanga de Dueron linna Berlanga de Dueron linna on Espanjan Berlanga de Dueron kunnassa sijaitseva linna.
Linna sijaitsee kukkulalla, jonka pohjoispuolella virtaa Escalote-joki. Nykypäiviin säilynyt linna on rakennettu pääosin 1400-luvulla renessanssin tyyliin. Linna on kuitenkin alun perin rakennettu 1100-luvulta peräisin olevan linnan rakenteiden päälle, ja tämä linna oli puolestaan rakennettu 900-luvun arabien kalifaatin alcazaba-linnoituksen perustusten päälle. Nykyinen keskuslinna on muodoltaan suorakulmainen, ja sitä ympäröivät 1500-luvulla rakennetut kehämuurit, joiden muoto mukailee kukkulan rinteitä.
Espanjan kansalliseepos Cantar de Mio Cidin mukaan El Cidin tyttäret ja heidän saattajansa asuivat jonkin aikaa Berlanga de Dueron linnassa ollessaan matkalla Valenciaan.
Telppäs-niityn ihme
Telppäs-niityn ihme on vuonna 1796 Savossa sattunut tapahtuma, josta katsotaan herännäisyyden eli körttiläisyyden saaneen alkunsa.
Telppäs-niityllä silloisen Iisalmen pitäjän Savojärven kylässä, Lapinlahden kirkon lähellä, kesken heinänteon tuli voimakas tuulenpuuska ja niityllä olleet kahden talon, Asikkalan ja Heikkilän ihmiset kokivat, että kuin suuri käsi olisi kaatanut heidät maahan. Väki piti tätä Pyhän Hengen ilmestymisenä. Tilanteessa ilmeni myös kielilläpuhumista ja näkyjen näkemistä. Tämä sai aikaan mukana olleissa voimakkaan hengellisen herätyksen, joka levisi aluksi kyläläisten keskuuteen, sitten laajemmalle. Tapahtumaa pidetään Savon herännäisyyden alkuna.
L. J. Niskanen kertoo muistokirjassaan muutamien Telppäs-niityllä mukana olleiden ihmisten saaneen kyvyn vaipua horrostilaan ja saarnata unissaan. Heistä tunnetuin oli Juhana Martiskainen, joka horrostilaan jouduttuaan oli tunnottomassa tilassa. Hän vaipui hartaustilaisuuksissa ja muulloinkin tainnoksiin ja alkoi saarnata. Matthias Akianderin 'Historiska upplysningar om religiösa rörelserna i Finland' -kirjassa olevan Paavo Ruotsalaisen kertomuksen mukaan, hän nuhteli ja tuomitsi horrostilassa ihmisiä, ken oli totisesti Herran edessä, ken petollisesti ja jaetulla sydämellä. Hänen horrostilassa pitämiään saarnoja pidettiin voimallisina ja Raamattuun perustuvina.
Telppäs-niitylle nykyisessä Lapinlahden kunnassa on sittemmin pystytetty tapahtuneen muistoksi liekkiä kuvaava kivinen muistomerkki. Lisäksi siellä ovat herännäiset järjestäneet joitakin seuratilaisuuksia.
Singaporen Grand Prix 2017
Kilpailu
Heti kilpailun alussa, jo ennen ensimmäistä mutkaa, Ferrarin Sebastian Vettel ja Kimi Räikkönen sekä Red Bullin Max Verstappen kolaroivat keskenään. Räikkösen auto liukui ensimmäiseen mutkaan ja osui uudelleen Verstappenin autoon, joka osui myös McLarenin Fernando Alonson autoon. Räikkösen ja Verstappenin autot jäivät mutkan turva-alueelle, kun taas Vettel pystyi jatkamaan muutaman mutkan verran, ennen kuin tämän autosta kolarivaurioista johtuen vuotanut jäähdytinneste sai tämän pyörähtämään seinää päin. Alonso jatkoi kilpailua muutaman kierroksen, mutta joutui lopulta keskeyttämään kolarista saatujen vaurioiden takia.
Christiane Chabi Kao
Christiane Chabi Kao (myös Christiane Chabi-Kao) (s. 30. kesäkuuta 1963 Marseille, Ranska) on beniniläinen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan elokuvaohjauksistaan ja hän on toiminut Cotonoussa järjestettävän Lagunimages-festivaalin johtajana Monique Phoban kanssa vuodesta 2009.
Tuotanto ohjaajana
Les Inséparables, (Erottamattomat), 2007 104 min. Tine on nainen, jonka lapset lähetetään kouluun työskentelemään palvelijoina ilman hänen suostumustaan. Hän päättää poiketa traditiosta, jättää aviomiehensä ja menee etsimään lapsiaan. Häntä tukee tarkastaja, koska hänen on välttämättä löydettävä lapsensa.
Les Chenapans, 2013, 26 min. Atisso, Soulé ja Aséna ovat orpoja. He noudattavat isänsä, opettajan antamia tehtäviä. Soulé on temperamenttinen nuori nainen, joka sitoutuu jaksossa "Kollektiivinen valhe" kuntouttamaan seksuaalisesta hyväksikäytöstä epäoikeudenmukaisesti syytetyn opettajan. Elokuvan otsikon mukaan tehtiin 14-jaksoinen televisiosarja, joka kertoo viidestä beniniläisestä nuoresta ystävästä. Osittain vakavissaan, osittain pilailumielessä he löytävät ratkaisuja lähipiirinsä konflikteihin ja kohtaavat sosiaalisia ongelmia, kuten lapsiin kohdistuvaa väkivaltaa tai melusaastetta. Sarjan esikatselu oli marraskuussa 2017 Cotonoussa.
Les Enfants esclaves (Lapsiorjat), 60 min. Raportti on kuvattu piilotetulla kameralla, joka paljastaa tyttöjen laittoman orjakaupan. Perheet myyvät tytöt välittäjille. Elokuvassa näytetään yhdeksänvuotiaan tytön myynti. Elokuvan osallisia haastatellaan.