cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cardiff
Väestö
Walesin tilastokekuksen mukaan Cardiffin asukasluku vuoden 2017 puolessa välissä oli 362 756. Cardiffin väestö kasvoi 11 prosenttia vuodesta 2005 vuoteen 2015. Britannian keskeisimmistä kaupungeista vain Manchester ja Nottingham kasvoi nopeammin.
Cardiffin väestön ikärakenteen erityispiirre muuhun Britanniaan verrattuna on 15–34-vuotiaiden suuri osuus ja toisaalta yli 40-vuotiaiden pienempi osuus. Nuorten isoon osuuteen vaikuttaa kaupungin yliopistot. Noin puolet koko Walesin opiskelijoista käyvät yhtä Cardiffin kolmesta yliopistosta.
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 80 prosenttia cardiffilaisista oli valkoihoisia brittejä. Heidän osuutensa oli vielä vuoden 2001 väestönlaskennassa ollut 88 prosenttia. Muualta tulleita valkoihoisia oli 3,5 prosenttia väestöstä. Intialaisia, pakistanilaisia ja afrikkalaisia oli kaikkia noin kaksi prosenttia väestöstä.
Kulttuuri
Cardiffissa järjestetään joka toinen vuosi BBC Singer of the World -kilpailu. Siellä teki läpimurtonsa esimerkiksi walesilainen oopperalaulaja Bryn Terfel, joka tuli 1989 toiseksi Dmitri Hvorostovskin jälkeen.
Urheilu
Cardiffissa on suuri urheilustadion Millennium Stadium, jossa on pelattu viime vuosina muun muassa Englannin FA Cupin loppuotteluita. Jalkapallojoukkue Cardiff City FC pelaa Englannin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Mestaruussarjassa. Kaupungissa vaikuttavat lisäksi myös Britannian parhaimpiin jääkiekkojoukkueisiin kuuluva Cardiff Devils ja krikettijoukkue Glamorgan County Cricket Club.
Pitkähäntähedelmälepakko
Pitkähäntähedelmälepakko (Notopteris macdonaldi) on harvinainen lepakkolaji. Sille on ehdotettu uutta suomenkielistä nimeä häntähekko.
Ulkonäkö ja koko
Pitkähäntähedelmälepakko on kuononkärjestä peräaukkoon noin kymmenen senttiä pitkä. Sen häntä on pitkä, hiirimäinen.
Levinneisyys
Pitkähäntähedelmälepakkoa tavataan vain Vanuatulla ja kolmella Fidžin saarella. Se on kuollut sukupuuttoon Tongalta.
Himalajan panttilainaamon iltasoitto
Himalajan panttilainaamon iltasoitto on Martti "Huuhaa" Innasen kahden CD:n kokoelmajulkaisu, joka ilmestyi 8. huhtikuuta 2009. Se sisältää Martti "Huuhaa" Innasen levytyksiä ja kuunnelmia 1980-luvulta alkaen.
Kantakirjakonsulentti
Kantakirjakonsulentti oli aiemmin Suomessa hevoskasvatuksen neuvonta- ja valvontaviranomainen.
Konsulentti 1920-luvun Suomessa
Valtion palveluksessa oli viisi kantakirjakonsulenttia hevoshoidon edistämistä ja hevosjalostustyön valvomista varten. Suomi oli jaettu konsulenttien kesken viiteen piiriin.
Kantakirjakonsulenttien tehtävät
Kantakirjakonsulenttien tehtäviin kuului:
Lakiviitteet
<references group=L />
Born in 84
Born in 1984 on Kalle Löfströmin esikoisalbumi, joka julkaistiin 10. kesäkuuta 2009. Sen levynjulkaisubileitä vietettiin 8. kesäkuuta 2009. Albumin ensimmäinen single ”Tears Don’t Fall” julkaistiin huhtikuussa, ja se sai radiosoittoa. Albumi ei kuitenkaan yltänyt myynniltään Suomen viralliselle albumilistalle. Levyn tuottajana toimi Risto Asikainen.
Risako Ōga
Risako Ōga (s. 4. tammikuuta 1997 Tokio) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Ōga debytoi Japanin maajoukkueessa helmikuussa 2019.
Piz da la Margna
Piz da la Margna on 3 159 metriä korkea vuorenhuippu Berninan Alpeilla, Sveitsissä. Se sijaitsee kolmisen kilometriä Val Bregáglian ja Engadinin laaksot yhdistävästä Passo del Maloja -solasta kaakkoon.
Pyrstöpunavarpunen
Pyrstöpunavarpunen (Urocynchramus pylzowi) on pyrstöpunavarpusten heimoon kuuluva varpuslintu. Aikaisemmin laji luetiin peippojen heimoon, mutta on sittemmin erotettu omaan heimoonsa.
Levinneisyys
Pyrstöpunavarpusta tavataan Kiinan keskiosissa. Lajin kanta on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Iso Oksjärvi (Ylöjärvi)
Iso Oksjärvi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Lavajärven valuma-alueeseen.
Maantieto
Järvi on 1,2 kilometriä pitkä, 350 metriä leveä ja sen pinta-ala on 24 hehtaaria. Siihen laskee viisi metsä- ja suo-ojaa. Järven laskuoja lähtee sen pohjoispäästä ja virtaa kantatien 65 ali puolen kilometrin matkan Pikku Oksjärveen. Järvessä on yksi saari, joka on asuttu. Rantaviivan pituus 3,1 kilometriä pitkä ja järvellä on vain vapaa-ajan asuntoja. Niitä on lähes 40 ja niille johtaa tie yhdystieltä 2774. Kantatie 65 ohittaa järven länsipuolelta, mutta siihen ei ole tienhaaroja.
Vedenlaatu
Järven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1964, 1966, 1973, 1990 ja 1999. Sen vesi kirkasta, väritöntä eikä humusta ole kovinkaan paljon. Veden happamuustaso on normaali ja järven puskurikyky veden happamoitumista vastaan on normaali. Veden ravinnetasot ovat alhaalla ja 1990-luvulla arvot alittivat karujen järvien rajat. Vaikuttaa siltä, ettei vapa-ajan asutus ole kuormittanut järveä liikaa, mutta on merkkejä siitä, että järvi saattaa muuttua lievasti reheväksi järveksi. Vuonna 1973 oli järven happitilanne hyvä, mutta vuonna 1990 syksyllä se oli jo heikentynyt. Silloin oli pohjan läheisyydessä hapettomia vyöhykkeitä. Hapettomuus aiheuttaa sameutta ja ravinteiden kumpuamista ylempiin vesikerroksiin.
Historiaa
Ylöjärven pitäjänkartassa noin 1840−1850-luvuilta kirjoitti järven nimen "Iso Oksijärvi" ja esitti sen asumattomana järvenä, jonka rannoilta niitettiin heinää. Järvestä laski oja "Vähä Oksijärveen".
Krestjanskaja zastavan metroasema
Krestjanskaja zastava on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 28. joulukuuta 1995.
Integrity
Integrity voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Suortitunturi
Suortitunturi on tunturi Petsamon piirissä Murmanskin alueen luoteisosassa Venäjällä. Se sijaitsee Paatsjokeen laskevien Laukkujärvien pohjoispuolella ja itse Paatsjoki virtaa tunturialueen länsipuolella. Tunturin korkein huippu on 494 m korkea Suortitunturi sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttaman entisen Petsamon kunnan länsiosassa.
Kaliforniankondori
Kaliforniankondori (Gymnogyps californianus) on äärimmäisen uhanalainen päiväpetolintu. Se on jo kertaalleen hävinnyt luonnosta, mutta sitä yritetään istuttaa uudelleen tarhausten avulla. Vuonna 2006 villejä lintuja oli 127 yksilöä ja vuonna 2017 on 463 yksiloä.
Koko ja ulkonäkö
Kaliforniankondori on suuri musta lintu: siipien kärkiväli voi olla kolme metriä. Höyhenpeite on muuten musta mutta siipien alapinnalla on valkoista. Aikuisen naama ja kaula ovat punaoranssit ja kondorien tapaan kaljut – naaraalla ja koiraalla ei ole eroa. Poikaset ovat harmaita ja saavat aikuisen höyhenpuvun vasta viisivuotiaina. Nuorilla yksilöillä pää pysyy edelleen harmaana sukukypsyyden saavuttamiseen asti.
Levinneisyys
Kaliforniankondoreita on aina asunut varsin suppealla alueella Pohjois-Amerikassa. Salametsästys, lyijymyrkytykset sekä elinympäristöjen tuhoaminen saivat kannan romahtamaan. Vuonna 1987 kaikki jäljellä olevat 22 lintua pyydystettiin eläintarhoihin. Lajin lisääntyminen tarhaoloissa onnistui hyvin, ja vuodesta 1991 alkaen lintuja on istutettu takaisin luontoon. Suurin osa kaliforniankondoreista elää Big Surin rannikolla.
Ravinto
Kaliforniankondori on raadonsyöjä.
Queer Duck
Queer Duck on Mike Reissin luoma animaatiohahmo. Queer Duck (äänenä on Jim J. Bullock) on homo ankka.
Queer Duck on väriltään syaanin sininen. Hänellä on hihaton paita, jossa on sateenkaaren raidat.
Pauliina Feodoroff
Pauliina Feodoroff (s. 1977 Inari) on kolttasaamelainen elokuvaohjaaja, teatteriohjaaja ja käsikirjoittaja.
Feodoroff valmistui Teatterikorkeakoulun ohjauksen ja dramaturgian koulutusohjelmasta vuonna 2002. Vuonna 2007 hänet palkittiin Kritiikin kannuksilla esikoiselokuvastaan Non Profit. Elokuva sai ensi-iltansa Skábmagovat – Kaamoksen kuvat -festivaalilla Inarissa tammikuussa 2007. Non Profit tuotettiin Suomenkin oloissa poikkeuksellisen pienellä, vain runsaan 20 000 euron budjetilla. Tuotantoprosessi kesti kymmenen vuotta.
Feodoroff on syntyperältään kolttasaamelainen ja hän on esiintynyt aktiivisesti saamelaiskulttuurin ja saamelaisten oikeuksien puolestapuhujana. Saamelaisneuvoston puheenjohtajana hän on toiminut kaksivuotiskauden 2007–2008.
Feodoroff aloitti vuoden 2009 alussa Teatteri Takomon taiteellisena johtajana yhdessä Milja Sarkolan kanssa.
Pitkä tie kotiin (vuoden 1997 elokuva)
Pitkä tie kotiin on vuonna 1997 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen dokumenttielokuva, jonka on ohjannut Mark Jonathan Harris. Elokuva kertoo toisen maailmansodan jälkeisistä juutalaispakolaisista. Elokuvan pääosia esittävät Edward Asner, Sean Astin, Martin Landau, Miriam Margolyes, David Paymer, Helen Slater, Michael York ja Nina Siemaszko. Morgan Freeman toimii elokuvan kertojana. Elokuva voitti Parhaan dokumentin Oscar-palkinnon vuonna 1998.
José Manuel Rey
José Manuel Rey Cortegoso (s. 20. toukokuuta 1975 Caracas, Venezuela) on venezuelalainen jalkapalloilija. Hän pelasi kotimaansa lisäksi Espanjassa, Ecuadorissa, Kyproksella ja Chilessä ja kuului vuoden ajan myös skotlantilaisseura Dundeen miehistöön. Hän oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Rey edusti pitkällä pelaajaurallaan pisimpään Caracas Fútbol Clubia. Hän lopetti pelaajauransa vuonna 2015 Deportivo Laran joukkueessa.
Rey pelasi Venezuelan maajoukkueessa 115 maaottelua, mikä oli Venezuelan ennätys hänen lopettaessaan maajoukkueuransa vuonna 2011. Hän teki 11 maaottelumaalia. Rey edusti maataan kuudessa Copa América -turnauksessa, vuosina 1997, 1999, 2001, 2004, 2007 ja 2011.
Alviina Alametsä
Alviina Alametsä (s. 29. syyskuuta 1992) on suomalainen vihreiden poliitikko, europarlamentaarikko ja Helsingin kaupunginvaltuutettu.
Tausta
Alametsä valmistui ylioppilaaksi Jokelan lukiosta vuonna 2011. Hän aloitti opinnot Helsingin yliopistossa vuonna 2011 ja valmistui valtiotieteen kandidaatiksi vuonna 2014 pääaineenaan maailmanpolitiikan tutkimus.
ORP Sęp (1938)
ORP Sęp oli Puolan laivaston Orzeł-luokan sukellusvene. Alus oli toisen maailmansodan internoitu Ruotsissa.
Alviina Alametsä
Politiikka
Alametsä on toiminut opiskelijapolitiikassa Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan hallituksessa (2015), Helsingin yliopiston kollegiossa (2014–2016) ja Suomen ylioppilaskuntien liitossa (2016).
William Carlos Williams
thumb|William Carlos Williams. William Carlos Williams (17. syyskuuta 1883 Rutherford, New Jersey, Yhdysvallat – 4. maaliskuuta 1963 Rutherford, New Jersey, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen lastenlääkäri ja runoilija. Hänen tuotantonsa liittyy läheisesti modernismiin ja imagismiin.
ORP Sęp (1938)
Valmistus
Alus tilattiin Rotterdamsche Droogdok Maatschappijlta Rotterdamista Alankomaista, missä köli laskettiin 15. heinäkuuta 1936 telakkanumerolla 196. Alus laskettiin vesille 17. lokakuuta 1938 ja koeajot alkoivat 23. tammikuuta 1939. Alus luovutettiin tilaajalle 16. huhtikuuta ja Puolan laivasto otti aluksen palvelukseen 22. huhtikuuta.
Palvelus
Alus lähti 1. huhtikuuta 1939 Horteniin Norjaan viimeisiin sukellus- ja nopeuskokeisiin päällikkönään Salamon. Se oli virallisesti edelleen Alankomaiden laivaston alainen ja siten aluksen miehistönä oli kuusi Alankomaiden laivaston jäsentä, kuusitoista telakan työntekijää ja 20 Puolan merivoimien jäsentä. Kokeiden päätyttyä puolalaiset ilmoittivat ottavansa aluksen hallintaansa Puolan laivaston komentajalta kontra-amiraali Swirskiltä saamansa käskyn mukaisesti. Hävittäjä ORP Burza toi 16. huhtikuuta Horteniin täydennystä veneen miehistöön. Samana aamuna kello 10.10 puolalaiset ottivat aluksen hallintaansa ilman vastarintaa. Alankomaalaiset siirrettiin maihin Hortenissa, mistä he siirtyivät muutamassa päivässä takaisin kotimaahansa. Sęp ja Burza lähtivät kello 22 Oslovuonosta ja ne saapuivat Oksywieen 18. huhtikuuta. Satamaan saapuessa Burza hinasi sukellusvenettä, josta oli loppunut polttoaine Bornholmin kohdalla.
William Carlos Williams
New Jerseyssä syntyneen Williamsin isä oli englantilainen maahanmuuttaja ja äiti Puerto Ricosta. Tuleva runoilija opiskeli kotimaansa lisäksi Genevessä ja Pariisissa. Williams hoiti runoilijanuransa ohella lastenlääkärin työtä Rutherfordissa vuoteen 1951 saakka. Hänen oma terveytensä alkoi heiketä 1940-luvulla sydänkohtauksen seurauksena, ja seuraavalla vuosikymmenellä hän oli lyhyesti laitoshoidossa masennuksen vuoksi.
Alviina Alametsä
Politiikka
Alametsä oli Vihreiden turvallisuuspoliittisen ryhmän puheenjohtaja ja johti syyskuussa 2016 puolueen ulko- ja turvallisuuspoliittisen linjapaperin valmistelua.
ORP Sęp (1938)
Palvelus
Alus partioi kuitenkin omalla alueellaan sodan alettua Worekin suunnitelman mukaisesti. Alus laukaisi 2. syyskuuta torpedon kohti Saksan laivaston hävittäjä Friedrich Ihniä tuloksetta. Hävittäjä teki vastahyökkäyksen syvyyspommein ja vaurioitti sukellusvenettä. Seuraavana päivänä Sęp joutui uudelleen syvyyspommitukseen ja vaurioitui lisää. Alus vetäytyi Gotlannin lähistölle korjaamaan vaurioitaan.
William Carlos Williams
Williams kuoli Rutherfordissa 79-vuotiaana. Hänelle myönnettiin toukokuussa 1963 postuumi Pulitzer-palkinto runokokoelmasta Pictures from Brueghel and Other Poems. Runojen lisäksi Williamsin tuotantoon kuuluu muun muassa sekalaista proosaa, novelleja ja omaelämäkertateos.
Alviina Alametsä
Kunnallispolitiikka
Alametsä oli ehdolla kunnallisvaaleissa 2012 vihreiden riveistä. Alametsä oli Helsingin ympäristölautakunnassa varajäsenenä vuosina 2013–2016. Alametsä valittiin vuoden 2017 kuntavaaleissa 1 621 äänellä Helsingin kaupunginvaltuustoon.
ORP Sęp (1938)
Palvelus
Alus sai 13. syyskuuta ohjeen siirtyä Britteinsaarille tai internoitua Ruotsiin. Alusten vaurioiden vuoksi se päätettiin internoida, joten se ajoi 17. syyskuuta pinnassa Tukholman edustalle. Alus pyysi lupaa korjausten tekemiseksi satamassa, mutta vikojen ollessa niin suuria se internoitiin. Alus riisuttiin aseista, ja sen koneisto tehtiin toimintakelvottomaksi.
William Carlos Williams
Williams oli ainakin Allen Ginsbergin opettaja ja merkittävä esikuva.
Alviina Alametsä
Kunnallispolitiikka
Helsingin kaupunginvaltuustossa Alametsä on tehnyt aloitteita matalan kynnyksen mielenterveysavun lisäämiseksi, luontoalueiden saavuttavuuden lisäämiseksi joukkoliikenteellä , muunsukupuolisten terveydenhuollon turvaamiseksi sekä eettisten ohjeiden laatimiseksi kaupungin vuokraamiin tiloihin, jottei niitä käytettäisi YK:n rotusyrjinnän vastaista sopimusta rikkoviin tilaisuuksiin.
ORP Sęp (1938)
Palvelus
Sodan päätyttyä saapui 23. kesäkuuta 1945 Puolan sotilaslähetystö Ruotsiin järjestelemään internoidun sukellusveneen kotiuttamista. Alus siirrettiin 9. syyskuuta Puolan hallintaan, minkä jälkeen veneen korjaus jatkui Ruotsissa 21. lokakuuta saakka. Alus saapui 25. lokakuuta Puolaan, jossa se liitettiin uudelleen Puolan merivoimiin 30. marraskuuta.
Alviina Alametsä
Eduskuntaehdokkaana ja -avustajana
Alametsä oli ehdolla eduskuntavaaleissa 2015 Helsingin Vihreiden ehdokkaana ja sai 1 273 ääntä eikä tullut valituksi. Vuosina 2017–2018 hän kuitenkin työskenteli eduskunnassa kansanedustaja Pekka Haaviston avustajana. Alametsä oli uudestaan ehdolla eduskuntavaaleissa 2019. Alametsä sai 4 035 ääntä eikä tullut valituksi. Hänet sai vuoden 2023 eduskuntavaaleissa 5 151 ääntä, joilla hän ylsi varaedustajaksi.
ORP Sęp (1938)
Palvelus
Aluksen aseistus muutettiin käyttämään neuvostoliittolaisia ampumatarvikkeita 1946. Aluksesta tehtiin 1959 koululaiva ja se säilyi laivaston suurimpana sukellusveneenä vuoteen 1962, jolloin ensimmäinen neljästä Neuvostoliitossa valmistetusta Whiskey-luokan sukellusveneestä saapui. Aluksella oli 1964 vakava tulipalo, jossa sai surmansa kahdeksan miehistönjäsentä. Alusta ei tämän jälkeen korjattu palveluskuntoiseksi, vaan se poistettiin 15. syyskuuta 1969 palveluksesta. Alus romutettiin 1972.
Audrey Williamson
Audrey Doreen Swayne Williamson (28. syyskuuta 1926 – 29. huhtikuuta 2010 ) oli brittiläinen pikajuoksija ja olympiamitalisti.
Williamson saavutti 200 metrin juoksussa olympiahopeaa Lontoossa 1948 ajalla 25,1 s. Hän hävisi ylivoimaiselle Fanny Blankers-Koenille 0,7 sekuntia.
Alviina Alametsä
Muut työtehtävät ja luottamustoimet
Alametsä on toiminut Suomen nuorisoalan kattojärjestö Allianssin nimeämänä ilmastodelegaattina kaudella 2012–2013 sekä HYY Ravintolat Oy:n ja Academica Hotels Oy:n hallituksissa vuonna 2014. Alametsä on ollut töissä konfliktinratkaisujärjestö Crisis Management Initiativessa. Alametsä toimi vuosina 2018–2020 projektipäällikkönä Mielenterveyspoolissa, jossa hän on muun muassa valmisteli Terapiatakuu-kansalaisaloitetta.
Lanainkoukkunokka
Lanainkoukkunokka (Dysmorodrepanis munroi) oli peippojen heimoon kuulunut varpuslintu.
Alviina Alametsä
Dokumenttielokuva
Alametsä oli yhdeksäsluokkalaisena koululaisena paikalla Jokelan koulukeskuksessa, kun siellä tapahtui useita kuolonuhreja vaatinut koulusurma.
Riko Ueki
Riko Ueki (s. 30. heinäkuuta 1999 Kanagawa) on japanilainen jalkapalloilija. Hän edustaa kotimaassaan Tokyo Verdy Belezaa.
Alviina Alametsä
Dokumenttielokuva
Vuonna 2014 Alametsä työskenteli asiantuntijatehtävissä Pekka – Inside the Mind of a School Shooter -dokumenttielokuvahankkeessa (Submarine Channel, 2014). Ohjaaja Alexander Oey hyödynsi dokumentissa koulusurmista 15-vuotiaana selvinneen Alametsän keräämää aineistoa, joka koostui tutkijoiden, mielenterveysalan asiantuntijoiden, Auvisen läheisten, opettajien ja oppilaiden haastatteluista. Elokuva esitettiin Suomessa ensimmäisen kerran DocPoint-elokuvafestivaaleilla 28. tammikuuta 2015. Elokuva on saanut kansainvälistä tunnustusta, kuten International Festival of Audiovisual Programs (FIPA) -festivaalin parhaan elokuvan palkinnon.
Lanainkoukkunokka
Lanainkoukkunokkaa tavattiin vain Havaijiin kuuluvalla Lanain saarella. Siitä ei ole tehty havaintoja vuoden 1918 jälkeen, ja laji katsotaan sukupuuttoon kuolleeksi. Sen häviämisen syinä olivat elinympäristöjen tuhoutuminen ja vieraslajit.
Riko Ueki
Maajoukkueura
Ueki debytoi Japanin maajoukkueessa huhtikuussa 2019. Hän on ennen MM-kilpailujen 2023 alkua pelannut 22 maaottelua ja tehnyt niissä kahdeksan maalia.
La Ruinette
La Ruinette on 3 875 metriä korkea vuorenhuippu Valais'n Alpeilla, Sveitsissä. Vuoren eteläpuolella sijaitsee Glacier du Brenay -jäätikkö.
Entisajan suomalainen talonpoikaiskylä
Entisajan suomalaisen talonpoikaiskylän olemus vaihteli maan eri osissa luonnonolosuhteiden mukaan tiheistä kylistä kyliin, joissa talot sijaitsivat hajallaan. Kylien asukasmäärän lisääntyessä syntyivät yhteisesti aidatut pellot ja niiden viljelyä rytmittämään sarkajako ja vainiopakko. Kylän metsät olivat jakokunnan yhteismaata ja niitä käytettiin puiden ottoon, eläinten laitumina ja kaskeamiseen. Talonpoikaiseen kyläelämään valtio puuttui vain verotuksen muodossa. Vasta 1700-luvulla kyläelämään vaikuttivat viranomaisten antamat pakkomääräykset, kuten isojako ja kyläjärjestykset.
Talonpoikaskulttuuri
Talonpoikaiskulttuuri oli sääty-yhteiskunnan ilmiö, joka alkoi muuttua 1800-luvun loppupuolella sääty-yhteiskunnan hajotessa. Merkittävä murrosvaihe oli 1860- ja 1870-luvuilla alkanut teollistumiskausi ja siihen liittynyt taloudellinen noususuhdanne. Talonpoikien varallisuutta kasvatti etenkin puutavaran korkea hinta ja hyvä menekki. Laaja uudisraivaus kaksinkertaisti peltojen pinta-alan noin 1880–1910. Maaseudun alityöllistetty väestö alkoi siirtyä kaupunkeihin, teollisuuteen ja siirtolaisiksi. Maatalouden työvälineet ja viljelymenetelmät uudistuivat. Vielä 1880-luvulla rautaiset, tehdasvalmisteiset työvälineet olivat harvinaisia, mutta 1910-luvulla niitä käytettiin laajalti kotitekoisten puutyökalujen sijasta. Samaan aikaan kannattamattomaksi käynyt leipäviljan viljely korvautui osittain karjataloudella ja rehun viljelyllä. Vuonna 1880 noin 75 prosenttia suomalaisista sai elantonsa maataloudesta. Teollistumisen läpimurrosta alkanut talonpoikaiskulttuurin häviämisprosessi kesti vuosikymmeniä. Muutos oli varsin kivuton, sillä se ei mullistanut esimerkiksi tapakulttuuria. Todellinen murros tapahtui vasta toisen maailmansodan jälkeen.
Kylien olemus
thumb|300px|right| [[Porras|Portaan kylää Tammelassa. Useat kylän vanhoista kantataloista ovat säilyneet alkuperäisillä paikoillaan kylän vanhalla tontilla, Syrjälän talossa myös vanha umpipiha on säilynyt.]] Talonpoikaiskylien piirteet riippuivat kylän sijainnista. Varsinais-Suomessa, Satakunnassa, Uudellamaalla, Hämeessä ja Etelä-Pohjanmaalla talot muodostivat tiheitä kyliä. Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla talot sijaitsivat nauhamaisesti, mutta harvakseltaan jokivarsilla. Savossa ja Karjalassa talot olivat hajallaan. Niitä erotti pieni välimatka silloinkin, kun samalla vaaralla tai harjanteella oli monta taloa lähekkäin. Länsisuomalaisessa kylässä näkyi vain vähän eläinten kulkuesteenä olevia aitoja, koska kylän pellot olivat yhteisessä aitauksessa. Itä-Suomessa sen sijaan jokaisen talon jokainen peltolohko oli erikseen aidattu. Ennen 1700-luvun puolivälissä aloitettua isojakoa lounaissuomalaiset pellot muodostivat yhdenmukaisia, suorakaiteen muotoisia sarkoja, kun taas eteläpohjalaisten, karjalaisten ja savolaisten talojen viljavainiot näyttivät epäsäännöllisen muotoisilta möhkäleiltä.
Maastosuhteet selittävät osan kylien eroista. Lounaisen Suomen laajat savimaat mahdollistivat kylien kasvamisen suuriksi. Sen sijaan rämeiden saartamissa pohjalaisissa jokilaaksoissa viljelyskelpoinen maa oli kapeana kaistaleena, jolloin asutuksestakin tuli nauhamainen. Itä-Suomessa viljelyskelpoinen maa oli pieninä palasina, jolloin talojen sijoittaminen hajalleen oli käytännöllisintä. Toinen selittävä tekijä on maatalouden historia. Karjalaan ja Savoon levisi myöhäiskeskiajalla uusi kaskeamistekniikka. Jykeviä havumetsiä alettiin yleisesti käyttää polttoviljelyyn. Pohjois-Karjalassakin oli keskiajan lopulla suuria ryhmäkyliä, joissa asui kalastajia ja eränkävijöitä. Kun maanviljelystä tuli pääelinkeino, asutus hajautui ja alkoi liikkua, sillä hyvien kaskimaiden toivossa kannatti hylätä vähäiset raiviot. Itä-Suomessa kaskenpoltto säilytti asemansa 1800-luvun alkupuolelle asti.
Juustonvalmistuksen konsulentti
Juustonvalmistuksen konsulentti oli aiemmin Suomessa juustonvalmistusta valvonut viranomainen.
Entisajan suomalainen talonpoikaiskylä
Maanomistusolojen alkuvaiheita
thumb|300px|Maalaismaisemaa [[Jokioinen|Jokioisissa.]] Ilmeisesti myös Länsi-Suomen ensimmäiset pellot olivat samanlaisia pieniä, yksittäin aidattuja raivioita kuin Savon ja Karjalan myöhemmät peltolohkot. Erillisten maapalstojen kaupoista on tietoja keskiajan asiakirjoissa, joten ne vahvistavat oletusta. Myös isojakokartoissa on kylien syrjäisissä osissa yksittäisten talojen omistamia peltotilkkuja, joita ei ole liitetty kylän yhteisaitaukseen. Nämä tilkut ovat eittämättä vanhoja viljelyksiä. Oletettavasti lounaistenkin maakuntien eri talojen raiviot sijaitsivat sekaisin samaan tapaan kuin myöhemmät itäsuomalaisten ja eteläpohjalaisten kylien kartat osoittavat. Mahdollista on sekin, että talotkin alun perin sijaitsivat hajallaan, ja muuttivat vasta myöhemmin samalle tonttialueelle.
Kylän asukasmäärän lisääntyessä raivattiin lisää maata viljelyksiä varten. Eri omistajien pellot olivat yhä useammin rajanaapureita. Tällöin oli käytännöllistä aidata monta raiviota yhteiseksi aitaukseksi sen sijaan, että jokainen olisi ympäröinyt oman maapalansa omalla aidalla. Yhden aitauksen tekeminen riitti niin kauan kuin viljeltiin ohraa. Mutta kun 1200-luvulla alettiin viljellä myös ruista tarvittiin kaksi aitausta, sillä syysruis kylvettiin syksyllä kesällä muokattuun kesantopeltoon. Talot lienevät tässä vaiheessa vaihtaneet peltoja keskenään, jotta taloilla olisi peltoa molemmissa aitauksissa. Yhteisaitaukset ja maanvaihdot olivat ilmentymiä kyläyhteisön synnystä.
Sarkajako
Vanhempi viljelysmaan käyttöjärjestelmä oli hammarjako. Se merkitsi yhteisesti aidattujen peltojen ulkopuolella olevien yksityisten aitaamien peltotilkkujen verolukujen mukaista jakoa. Näitä kylän ulkopeltoja keskiaikaiset lait nimittivät hammarmaiksi. Hammarjako tarkoitti siis näiden tiluskappaleiden vaihtoa. Hammarmaita syntyi, kun talojen valtaamien ja raivaamien peltojen ulkopuolelle, kylän yhteisille maille raivattiin uusia peltoja. Yhteismaan uudisraivaus oli vapaata niin kauan kuin naapureillekin riitti käytettäväksi viljelyskelpoista maata. Siitä pyrittiin pitämään huolta, ettei kukaan saanut enempää tiluksia kuin verolukujen välinen suhde edellytti. Hammarjaossa raivausten loputtua suoritettiin yhteismaalla tilusvaihtoja, joissa otettiin huomioon raivaukseen käytetty työmäärä. Jo 1200-luvun maakuntalait kielsivät hammarjaon käytön, mutta siitä huolimatta se oli käytössä etenkin Suomessa ja Norlannissa. Maakuntalakien mukaan maa oli jaettava sarkajakoa käyttäen.
Sarkajaossa kylän pellot ja niityt jaettiin määrämittaisella puutangolla siten, että kukin talo sai saran, jonka leveys riippui veroluvun suuruudesta. Kun jokainen talo oli saanut ensimmäisen sarkansa, mittausta jatkettiin samassa järjestyksessä kunnes kaikki maa oli jaettu. Kukin talo sai näin peltolohkosta useita kapeita sarkoja. Jaossa talo sai sarkoja sekä hyvistä että huonoista maista, jolloin maata ei tarvinnut jyvittää maan laadun mukaan. Jakomenettely oli yksinkertainen ja talonpojat pystyivät jakamaan maansa omatoimisesti. Maan jakajat määrättiin tehtävään käräjillä. Mittaukseen käytetty puutanko oli 6- tai 9-kyynäräinen (3,5 tai 5,3 metrinen) ja sitä säilytettiin huolellisesti mahdollisia jaon tarkistuksia varten. Tangon pituus ei ollut sarkajaolle oleellinen asia, vaan se että sama kylä tangotettiin aina samalla tangolla.
Sarkajakoa nimitettiin myös aurinkojaoksi. Nimitys perustuu periaatteeseen, jonka mukaan sarkojen järjestyksen määräsi talojen keskinäinen asema. Ensimmäisen saran sai itäisin eli auringonnousun puoleinen talo ja siitä jatkettiin myötäpäivään. Menettely ei ollut Suomessa ainakaan yleisesti käytössä, vaan suurin talo sai ensimmäisen saran. Jaon toistuessa noudatettiin aina samaa järjestystä.
Koska kylän maat olivat yhteisessä aitauksessa, oli jokaisen talonpojan suoritettava viljelyyn liittyvät työt samanaikaisesti ja käytettävä peltojaan samalla tavalla. Tätä nimitetään vainiopakoksi. Se vallitsi kaikissa sarkajakoisissa kylissä. Suomessa oli käytössä kaksivuoroviljely, jossa maa oli joka toinen vuosi kesantona. Kesantovainiosta aidattiin osa toukomaaksi, jossa viljeltiin hernettä, pellavaa ja naurista. Toukomaan koosta ja paikasta oli sovittava kyläläisten kesken ja tehtyyn päätökseen oli kaikkien alistuttava. Myös maan muokkaus-, kylvö-, leikkuu- ja korjuutyöt täytyi suorittaa samanaikaisesti. Kylän karja voitiin pitää syystöihin asti kesantomaalla ja laskea syksyllä sänkipeltoon.
Jakokunnan yhteismaat
Jakokunta on alue, jossa suoritetaan maa- tai vesialueen jakotoimitus samalla kertaa. Se on omistusyhteisö, jolla on pysyvät rajat naapurijakokuntiin. Samaan jakokuntaan kuuluvilla taloilla oli yhteinen metsä ja yhteinen kalavesi. Usein jakokunnan alue oli sama kuin kylän alue, mutta myös monikyläinen jakokunta on mahdollinen. Varsinais-Suomen itäosassa eli niin sanotussa Etelä-Suomessa oli isojakojen aikaan 670 jakokuntaa, joista 468 oli yksikyläisiä. Kolmessatoista jakokunnassa oli vähintään kymmenen kylää. Tavallisesti monikyläinen jakokunta syntyi siten, että osa rajoiltaan vakiintuneen emäkylän asukkaista ryhtyi uudisraivaamaan kylän takamaita. He perustivat sinne taloja, jotka muodostivat raivioistaan aitauslohkon. Maanlait nimittivät tällaisia muodostumia siirtokyliksi. Lainsuomentajat käyttivät niistä myös nimityksiä ulosaidattu kylä, ulostekokylä ja uusikylä. Varhemmin siirtokylien talonpojilla ei ollut yhteismetsään samoja oikeuksia kuin emäkylän asukkailla. Oikeastaan pitäisi puhua jakokunnan metsästä ja jakokunnan rajoista, mutta yksinkertaisuuden vuoksi usein puhutaan kylänmetsästä.
Yhteistä maata oli tonttien välinen kylänmäki, jossa siat makailivat ja jonne mäkitupalaiset pystyttivät asumuksiaan. Yhteistä oli myös aitausten ulkopuolinen kylänmetsä. Sitä käytettiin eläinten laiduntamiseen, puiden ottoon kotitarpeiksi ja kaskeamiseen. Paimen otti aamulla hoitoonsa nautakarjan ja vei sen kylänmetsään, jossa seurasi sitä päivän, ja toi karjan illalla talojen suojaan. Aitojen ja tukevien lautaporttien takana naudat olivat yön ajan suojassa pedoilta. Turun seudulta on tietoja kylän yhteispaimenesta jo keskiajalta. Kylänpaimenia pidettiin vielä 1800-luvun jälkipuoliskolla, jolloin talot vuorotellen muonittivat ja majoittivat heidät niin monta päivää kuin eläinten määrä edellytti. Yleinen tapa oli pienkarjan sijoittaminen saariin, joihin suurpedot eivät päässeet. Silloin kun laitumella kasvoi niukasti ruohoa, oli kunkin talon laitumelle vietävien eläinten enimmäismäärä rajoitettu. Määrä riippui talon veroluvusta.
Useimmissa kylissä kylänmetsä riitti kotitarvepuun ottoon ja metsän käyttöä jouduttiin harvoin säännöstelemään. Silloin kiellettiin hakkaamasta metsää enempää kuin talon veroluvun mukaisen osuuden. Kuningas Kristoferin maanlaki määräsi, ettei yhteisen metsän käyttöoikeutta saanut luovuttaa vieraille ilman kaikkien osakkaiden suostumusta. Eniten riitoja aiheutti kaskeaminen. Maanlaki salli kylän jokaisen talonpojan kasketa yhteismaalla ja korjata sieltä sato kolmena vuonna. Sen jälkeen maa oli jätettävä metsittymään ja kaskenpolttajan nautintaoikeus alueeseen päättyi. Jos joku katsoi naapurien kaskeavan liikaa, hänellä oli oikeus vaatia yhteismetsän jakamista pitkittäisiin lohkoihin. Yhdellä talolla saattoi olla useita lohkoja, jotka tavallisesti ulottuivat vainioaitauksesta kylänrajaan. Kukin sai sitten kasketa vain omilla lohkoillaan. Jako koski vain kaskenpoltto-oikeutta, sillä muiden käyttötapojen osalta metsä pysyi kylän yhteisenä. Varsinais-Suomessa kylänmetsiä jaettiin jo keskiajalla ja Hämeessä tapa oli 1500- ja 1600-luvulla yleinen.
Jakokuntien rajoista riideltiin varsin usein. Monet keskiaikaiset asiakirjat ovat rajoihin liittyviä tuomioita. Niissä rajakohtina luetellaan erilaisia luonnonpaikkoja, kuten saaria, lahtia, jokia, ojia ja isoja kiviä. Metsässä hakatut rajalinjat kasvoivat nopeasti umpeen eikä niiden avoinna pitämiseen riittänyt työvoimaa. Maan valtaamiseen ja vallatun alueen rajojen merkitsemiseen maastoon liittyi myös uskonnollisia menoja. Savossa toimitettiin ruokauhreja vielä 1600-luvulla. Ylä-Satakunnan tuomiokirjassa kerrotaan rajan merkkinä olleesta männystä, johon oli veistetty ihmisen kasvot. Se esitti ehkä kansanuskomusten rajaäijää, jonka kerrottiin vartioivan rajoja ja huutavan, kun joku loukkasi rajalinjaa.
Kansanoikeudesta kyläjärjestyksiin
Kylät kehittyivät vuosisatoja talonpoikaisen ajattelun pohjalta. Kruunu puuttui elämään pääasiassa verotuksen muodossa. Sarkajakoakin käytettiin lähinnä verotuksen oikeudenmukaisuuden nimessä, mutta siinäkin jaon suorittivat talonpoikaiset mittamiehet kansanomaista mittaustapaa käyttäen. Suomessa ei ollut feodaaliherroja määräämässä kylien pelloista ja niityistä. Maanlait perustuivat ruotsalaisiin maakuntalakeihin ja loppujen lopuksi kansan oikeustajuun.Vainiopakonkaan noudattamisen valvontaan ei tarvittu käräjätuomioita, vaan siihen riitti kansantapa.
thumb|250px|Aittarivi [[Seurasaari|Seurasaaressa.]] Vasta 1700-luvulla valtio alkoi käyttää valtaansa lujemmin talonpoikaiskylien elämään. Valtakunnan verollepano- ja kartoitustöitä varten koulutetut maanmittarit saivat 1725 yksinoikeuden tangotuksen suorittamiseen. Tosin jo 1633 maanmittari Olof Gangius sai tehtäväkseen mitata Suomen kylien maat. Ruotsin historiassa vapauden ajan (1719–1772) jälkipuoliskoa kutsutaan hyödyn aikakaudeksi. Sen tavoitteena oli muun muassa maatalouden tehostaminen. Tämä voitiin saavuttaa joko peltoalaa suurentamalla tai nostamalla olemassa olevien peltojen tuotantokykyä. Jälkimmäinen oli saavutettavissa tehostamalla vainiopakon noudattamista ja samalla yrittämällä saada kyläkunnat omaksumaan uusia tuotantomenetelmiä tai jakamalla pellot uudella tavalla. Pyrkimällä eroon yhteisesti aidatuista pelloista ja antamalla kullekin talolle oman peltolohkon valtio takasi, että maanviljelijät saattoivat kehittää tuotantoaan naapureistaan riippumatta.
Vaikka vainiopakon tehostaminen ja isojako olivat toisilleen vastakkaisia menetelmiä, ei isojakojen aloittaminen vähentänyt vainiopakon tiukentamista. Kumpikin menetelmä merkitsi viranomaisten antamia pakkomääräyksiä, vaikka toimien sanottiin olevan tarkoitettu talonpoikien parhaaksi. Valtiovalta tyrkytti heille myös kyläjärjestyksiä. Ruotsin hallitus julkaisi 1742 kyläjärjestysohjeet, josta sai yksityiskohdissa poiketa, jotta kyläjärjestys sopisi paremmin paikkakunnan oloihin. Asetuksella laillistettiin ne kyläjärjestykset, joista talonpojat olivat vapaaehtoisesti sopineet. Niin pitkälle hallitus ei asiassa mennyt, että olisi määrännyt jokaiseen valtakunnan kylään kyläjärjestyksen. Suomen talonpojat innostuivat asiasta etenkin Etelä-Pohjanmaalla. Siellä kyläjärjestykset laadittiin koko pitäjää koskeviksi ja ne hyväksyttiin pitäjänkokouksissa pitäjänlaeiksi.
Kirkon järjestämään kinkerikuntaan kuului yleensä useita lähekkäisiä kyliä, mutta joskus sen saattoi muodostaa yksikin suuri kylä. Seurakunta oli jaettu kinkerikuntiin kinkerien pitoa varten. Kinkerikunnan toimihenkilöitä olivat kuudennusmiehet. He osallistuivat kinkerikunnan neuvottelukokouksiin, joissa päätettiin sen huolehdittaviksi tulevien rasitusten ja maksujen suoritustavasta. Siellä päätettiin myös pitäjänkokouksen antamien määräysten toimeenpanosta ja joskus siellä jaettiin rangaistuksia siveellisiä arvoja loukkaavista rikkomuksista. Myöhemmin kirkko antoi siveellisyyden valvontatehtävän kinkereillä valitulle kylänvanhimmalle. Myös maaherrat kannustivat 1700-luvulla valitsemaan kyliin valvojia, joita kutsuttiin ruotumestareiksi, kylänvanhimmiksi tai oltermanneiksi. Heillä oli sama tehtävä kuin kuudennusmiehillä eli ilmoittaa kyläläisten rikkomukset kruununpalvelijoille ja papeille.
Isojako
Isojako on maanjakotoimitus, jossa kukin tila saa jyvityksen perusteella sille kuuluvan maan yhtenä tai mahdollisimman vähälukuisina tiluskappaleina. Isojaossa koko jakokunnan alue jaettiin yhtenäisimmiksi alueiksi aiempien monien sarkojen sijaan. Kun isojakoa ei haluttu kylään vapaaehtoisesti, annettiin 1757 asetus, joka määräsi sen toteutettavaksi, jos yksikin kylän osakas niin vaati. Suomea varten annettiin uusi, täsmällisempi isojakoasetus 1762 ja vähitellen isojako alkoi levitä, ensin Länsi-Suomeen. Isojako lopetti suurimmalta osin maiden yhteisomistuksen vähäisiä yhteisiä alueita lukuun ottamatta. Kaikkia metsiä ei jaettu talojen kesken, vaan saloseuduista muodostettiin kruununmetsiä. Jaossa jäi myös liikamaita, joihin kylällä oli kuitenkin oikeus, jos liikamaalle perustettiin uudistiloja.
Isojakoa suoritettiin 1700-luvulla voin viiden miljoonan hehtaarin alalla. Metsien jakaminen lisäsi uudisraivausta ja uudisasutusta. Isojaon myötä myös monet sitkeät rajariidat päättyivät, sillä kylien ja pitäjien rajat käytiin läpi ja rajalinjojen puut kaadettiin, jotta rajan paikka erottui maastossa. Yksityiseen omistukseen siirtyneitä metsiä ryhdyttiin hoitamaan säästeliäästi ja monin paikoin aloitettiin suoviljely. Vaikka edelleen asuttiinkin ryhmäkylässä, ei enää oltu niin riippuvia naapureista etenkään aitaamisen ja ojittamisen suhteen.
Ate
Ate oli kreikkalaisessa mytologiassa tuhon, harhakuvitelmien ja mielettömyyden jumalatar. Hänet mainitaan Zeuksen vanhimmaksi tyttäreksi ja yhtenä Eriksen lapsista, mutta missään lähteessä ei mainita molempia vanhempia samassa tekstissä.
Kožuhovskajan metroasema
Kožuhovskaja on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 28. joulukuuta 1995.
Ate
Aten sanottiin olevan kevyt askeliltaan, koska hän ei kulkenut maata vaan ihmisten päitä pitkin. Hän sai ihmiset ja jumalat sokeiksi tosiasioille, joka johti heidät onnettomuuksiin. Erään kerran hän sai Heran aloitteesta Zeuksen vannomaan, että seuraavaksi syntyvä hänen maallinen jälkeläisensä olisi suuri hallitsija. Sen sijaan, että seuraavaksi olisi syntynyt Zeuksen tarkoittama Herakles, Hera myöhästyttikin tämän syntymää, ja vastaavasti sai oman suosikkinsa Eurystheuksen syntymään ennenaikaisesti. Huomattuaan tulleekseen huijatuksi Zeus heitti Aten alas maahan Olympos-vuorelta kieltäen tätä enää ikinä palaamasta. Siitä alkaen Ate kulki ihmisten keskuudessa tuoden sekasortoa kaikkialle mukanaan.
Nonnoksen Dionysiakassa Aten kerrotaan Heraa miellyttääkseen houkutelleen Ampeloksen, nuorukaisen, joka oli Dionysoksen ystävä, ratsastamaan villillä härällä tehdäkseen vaikutuksen ystäväänsä. Ampelos kuitenkin putosi härän selästä ja katkaisi niskansa.
Veikko Pirilä
Veikko Vilho Pirilä (14. lokakuuta 1914 Laihia – 25. elokuuta 1995 Seinäjoki) oli suomalainen opetusneuvos ja Seinäjoella ilmestyvän Ilkka-lehden päätoimittaja. Hän kirjoitti myös vuodesta 1958 alkaen lehteen pakinoita nimimerkillä Aaretti.
Pirilän vanhemmat olivat maanviljelijä Vilho Johannes Pirilä ja Hilma Susanna Ala-Huikku. Hän pääsi ylioppilaaksi 1933.
Pirilä oli Etelä-Pohjanmaan maakuntaliiton hallituksen jäsen vuodesta 1960 ja liiton 1. varapuheenjohtaja vuodesta 1975. Hän oli keskustapuolueen valtuuskunnan jäsen vuodesta 1964 ja hallituksen jäsen vuodesta 1968.
Sid Hudson
thumb|Sid Hudson Sidney Charles ”Sid” Hudson oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja (aloittava syöttäjä).
Hudson syntyi Tennesseessä ja pelasi toisen maailmansodan alussa sekä sen jälkeen Washington Senatorsissa ja Boston Red Soxissa. Hän oli All-Star-pelaajana vuosina 1941 ja 1942.
Päätettyään vuonna 1954 ammattilaisuransa pelaajana, Hudson jatkoi työskentelyään baseballin parissa kykyjenetsijänä ja valmentajana.
William Lucas
William Lucas (14. huhtikuuta 1925 Manchester, Englanti – 8. heinäkuuta 2016 ) oli brittiläinen näyttelijä. Hän debytoi elokuvassa Kuolema saapuu postitse (1955), ja myöhemmin hänellä oli rooli esimerkiksi Kissan varjossa (1961). Television puolella hän sai tunnettavuutta varsinkin Dr. James Gordonin roolista vuosien 1972–1974 sarjassa The Adventures of Black Beauty. Muihin sarjoihin, joissa hän esiintyi, lukeutuvat The Bill, Doctor Who, Coronation Street.
The Middle Kingdom
The Middle Kingdom on Cruachanin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 1. kesäkuuta 2000.
Elektronidiffraktio
thumb|Tyypillinen elektronidiffraktiokuvio samansuuntaisissa elektronisuihkuissa (TEM) Elektronidiffraktio on valon diffraktiota muistuttava ilmiö, jossa elektronin kulkusuunta muuttuu, kun sen kulkuun on vaikuttanut jokin kappale, esimerkiksi rako tai kide. Elektronit hajaantuvat osuessaan materiaalin hilassa oleviin atomeihin, ja muodostavat sen jälkeen kalvolle osuessaan symmetrisiä interferenssikuvioita.
Elektronidiffraktiota käytetään, kun tutkitaan kiinteän aineen kidejärjestelmää. Diffraktiokokeissa elektronit kiihdytetään tietyllä jännitteellä, että saataisiin niille haluttu aallonpituus ennen kuin ne läpäisevät tutkittavan aineen.
Historia
Hypoteesin hiukkasten aaltoluonteesta teki ensimmäistä kertaa Louis de Broglie väitöskirjassaan vuonna 1924. Hänen mukaansa kaikella aineella on sekä hiukkas- että aaltoluonne, myös elektronilla. Vuonna 1927 Clinton Davisson ja Lester Germer havaitsivat ensimmäisinä elektronidiffraktion tehdessään sirontakokeita nikkelin pinnasta. Tämä vahvisti de Broglien teorian hiukkasten aaltoluonteesta.
Elektronin aallonpituus
Elektronin aallonpituus riippuu sen liikemäärästä. Aallonpituus lasketaan de Broglien yhtälöllä
missä h on Planckin vakio ja p hiukkasen liikemäärä. Koska elektronin nopeus on relativistinen, lähellä valonnopeutta, on käytettävä kokonaisenergian laskemiseen yhtälöä
missä c on valonnopeus ja E_0=mc^2 on m-massaisen hiukkasen lepoenergia. Kun huomioidaan jännitteen U aiheuttama elektronin liike-energia eU ja lepoenergia E_0, voidaan kokonaisenergia voidaan ilmaista muodossa
joka neliöidään
Yhdistämällä kokonaisenergian neliöiden yhtälöt saadaan
josta lasketaan liikemäärä
Yhdistämällä liikemäärä de Broglien yhtälöön saadaan elektronin aallonpituudeksi
Elektronin siroaminen
Elektronin siroamista hilassa kuvataan Braggin lailla
,
missä d on hilavakio, eli hilatasojen välimatka, \theta elektronin tulokulma ja n\lambda on aallonpituuden monikerta.
Kalakan
Kalakan on Lenan vesistöön kuuluvan Vitimin sivujoki Taka-Baikalian aluepiirin pohjoisosassa Venäjällä. Sen pituus on 314 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 10 600 neliökilometriä. Keskimääräinen virtaama joen suussa on 74,2 kuutiometriä sekunnissa.
Kalakan saa alkunsa Jankan-harjanteen eteläpuolelta ja virtaa kohti länttä. Jokilaaksossa ei ole asutusta. Joen suussa on aikaisemmin sijainnut Vitimin–Oljokman kansallisen piirikunnan keskuksena toiminut Ust-Kalakanin kylä.
Bonininnokkavarpunen
Bonininnokkavarpunen (Chaunoproctus ferreorostris) oli peippojen heimoon kuulunut varpuslintu.
Bonininnokkavarpusta tavattiin Japanissa, eikä siitä ole tehty havaintoja vuoden 1828 jälkeen. Laji hävisi luultavasti metsien tuhoutumisen ja vieraslajien takia.
All the Right Reasons
All the Right Reasons on kanadalaisen post-grunge-yhtye Nickelbackin viides studioalbumi. Albumilta julkaistiin singlet Photograph (2005), Far away (2006), Animals (2006) ja Savin'Me (2006).
Volžskajan metroasema
Volžskaja on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 28. joulukuuta 1995.
Marjatta Nuoreva
Helvi Riitta (Iiris) Marjatta Nuoreva-Westerberg (27. helmikuuta 1944 Heinola – 9. toukokuuta 2021 Maarianhamina) oli suomalainen taidegraafikko.
Henkilöhistoria
Nuoreva syntyi sosiaalineuvos Vilho Nuorevan ja Helvi Pälviön perheeseen. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1967–1990 oli Jukka Erkki Ervamaa ja toinen vuodesta 1992 on kirjailija Caj Westerberg. Ylioppilaaksi Nuoreva tuli 1962, minkä jälkeen hän opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa 1963–1968. kuvaamataidonopettajaksi. Nuoreva työskenteli Alppilan yhteislyseon kuvaamataidon opettajana 1969–1973. Hän toimi Keski-Suomen läänintaiteilijana 1982–1986. Valtion taiteilijaeläke hänelle myönnettiin 2007.
Taiteellinen toiminta
Grafiikan pariin ja Pentti Kaskipuron vaikutuspiiriin Nuoreva päätyi jo opintojensa loppuvaiheessa ja ryhtyi taidegraafikon alalle vuonna 1974. Nuoreva käytti teoksissaan melko harvinaista ja työlästä mezzotintaa, jota hän myös kehitti menetelmänä. Nuoreva kuvasi varhaistöissään kukkia ja aluskasvillisuutta, mutta myöhemmin aiheiksi tulivat voimakkain viivoin piirretyt kivet, kalliot ja kivivyöryt. Hänet palkitiin muun muassa 1. palkinnolla puolalais-suomalaisessa grafiikkakilpailussa 1977, valtion taidepalkinnolla 1977 ja Taide sairaalassa -ideakilpailun 1. palkinnolla 2009.
Formula 3 Sudamericana
Formula 3 Sudamericana oli Etelä-Amerikassa järjestettävä pikkuformulasarja. Sarjaa ajettiin Brasiliassa, Argentiinassa, Chilessä ja Uruguayssa. Sarja perustettiin vuonna 1987. Sarjassa ajettiin Dallaran valmistamilla autoilla ja Pirellin renkailla. Moottorit toimitti Berta. Joka kilpailuviikonloppu ajettiin kolme kilpailua. Pisteitä jaettiin samalla tavalla kuin F1-sarjassa eli 25, 18, 15, 12, 10, 8, 6, 4, 2, 1. Vuosi 2013 jäi sarjan viimeiseksi, kun se yhdistyi uudelleen käynnistetyn Brasilian Formula 3 -sarjan kanssa.
Apia
Apia on Samoan pääkaupunki ja väkiluvultaan suurin kaupunki. Vuoden 2016 väestönlaskennassa kaupungissa oli 37 391 asukasta. Se sijaitsee Upolun saaren pohjoisella rannikolla Tuamasagan hallintoalueella. Kaupunki on Samoan politiikan ja talouden keskus, ja siellä sijaitsee maan suurin satama. Apia kasvoi pienestä kylästä eurooppalaisten siirtolaisten myötä 1800-luvulla, ja siitä tuli ensin Saksan Samoan ja myöhemmin itsenäisen Samoan pääkaupunki.
Ilmasto
Apiassa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan trooppinen kostea ilmasto. Ympäri vuoden on kuumaa, lokakuusta maaliskuuhun on erittäin sateista, kun taas muulloin sadetta saadaan vähemmän, mutta silti runsaasti. Vuoden keskilämpötila on noin 27 °C ja keskimääräinen sademäärä 3 320 millimetriä. Maaliskuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 27 °C. Viilein kuukausi on heinäkuu, jolloin keskilämpötila on noin 26 °C. Sateisin kuukausi on tammikuu, jolloin sataa keskimäärin noin 520 millimetriä. Heinäkuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 117 millimetriä.
Kaupunkikuva
Apiassa on yhä paljon vanhoja siirtomaa-ajan aikaisia puisia rakennuksia, vaikka kaupungin rakennuskanta on uusiutumassa talouskasvun myötä. Yhä useampi talo on monikerroksinen ja infrastruktuuri on kehittynyt nopeasti. Suurin osa lattioista on sementtisiä, kun taas puulattioita on noin neljäsosa. Seinät ovat pääasiassa sementtiä ja puuta, ja lähes kaikki katot on puolestaan tehty raudasta.
Historia
thumb|vasen|Apian satama piirustuksessa 1800-luvun loppupuolelta. Apian kaupunki kasvoi samannimisestä kylästä, jossa oli 1800-luvun alussa noin 300 asukasta. Ensimmäiset eurooppalaiset olivat 1830-luvulla kylään saapuneita englantilaisia lähetyssaarnajia. Saksalaiset saapuivat pian käymään kauppaa kaakaopavuista ja koprasta. 1850-luvulle tultaessa nykyisen Apian paikalla oli länsimaisten pystyttämä siirtokunta, jonne samoalaisten vastustuksesta huolimatta muutti lisää yhdysvaltalaisia, saksalaisia ja britannialaisia tarkoituksenaan liittää Samoa osaksi maitaan.
1800-luvulla elänyt kirjailija Robert Louis Stevenson asui Apiassa elämänsä neljä viimeistä vuotta. Hänen kotinsa on museo, joka on katolisen kirkon ohella kaupungin suurimpia nähtävyyksiä.
Voimakas taifuuni iski maaliskuussa 1889 Upolun saarelle ja tuhosi saksalaisia ja yhdysvaltalaisia sotalaivoja. Apia oli vuosina 1898–1899 Yhdysvaltojen, Saksan ja Britannian välisen konfliktin keskiössä, kun osapuolet kiistelivät Samoan hallinnasta. Apiasta tuli Saksan Samoan pääkaupunki. Ympärysvaltojen joukot valtasivat Saksan Samoan ensimmäisen maailmansodan alussa. Joukot nousivat maihin Apiassa 29. elokuuta 1914 kohtaamatta juurikaan vastarintaa. Apian hallinta siirtyi Uudelle-Seelannille osana Länsi-Samoana silloin tunnettua aluetta.
Samoalaisten itsenäistymispyrkimyksiä johdettiin Apiasta käsin 1920-luvulta lähtien. Itsenäisyyttä ajaneen Mau-liikkeen niin sanotun mustan lauantain mielenosoituksessa Apiassa 29. joulukuuta 1929 kuoli 11 samoalaista poliisin avattua tulen mielenosoittajia vastaan. Toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain merivoimat rakensivat Apiaan teitä ja kiitoratoja.
Apian asema Länsi-Samoan pääkaupunkina virallistettiin 1959, ja on siitä lähtien toiminut maan (vuodesta 1997 lähtien Samoa) pääkaupunkina. 29. syyskuuta 2009 Samoan saaristoa ravitseli 8,3 magnitudin merenalainen maanjäristys, jonka keskus oli noin 120 kilometriä Apiasta etelään. Järistys aiheutti tsunamin, joka johti laajoihin tulviin. Moni kylä tuhoutui ja kuolonuhreja oli useita.
Politiikka
Apia on Samoan politiikan keskus, ja siellä sijaitsevat maan parlamenttitalo, lainsäädäntäelimet ja muut hallintorakennukset. Myös maan seremoniallinen valtionjohtaja asuu Apiassa. Apian kaupungilla ei ole omaa paikallishallintoaan, vaan kaupunki koostuu 45 kylästä, joilla kaikilla on oma paikallishallintonsa. Yksi kylistä on myös nimeltään Apia.