cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Neuvostoliiton laivasto
Kylmä sota
Sodan jälkeen Neuvostoliiton oli kilpailtava länsimaita vastaan kaikessa mahdollisessa hinnalla millä hyvänsä. Neuvostoliitto otti käyttöön ohjelman, jolla kilpailla länsimaita vastaan jos ei laadulla, niin määrällä. Sukellusveneitä tuotettiin edelleen kovaan tahtiin sodanjälkeisinä vuosina. Myöhemmin Neuvostoliitto paransi sukellusvenekalustonsa tasoa, silti pysytellen askeleen jäljessä Natoa. Oli yleistä että vanhentuneetkin veneet jäivät laivaston vahvuuteen. 1950-luvulla rakennetut dieselsukellusveneet olivat käytössä 1980-luvulle ja 1950-luvun lopulla rakennetut ensimmäiset ydinsukellusveneet vielä 1990-luvulla.
Kylmän sodan alkuvuosina Neuvostoliitto tuotti vahvan joukon hyvin aseistettuja risteilijöitä ja pitkän matkan dieselsukellusveneitä, jotka uhkasivat Natoa Atlantilla. Sukellusveneisiin ryhdyttiin pikaisesti asentamaan ydinohjuksia vastaamaan Yhdysvaltain pommikoneiden tuomaan uhkaan. Ohjusten tuolloisen lyhyen kantomatkan vuoksi ne pystyivät uhkaamaan Yhdysvaltoja vain läheltä sen rannikkoa.
thumb|Neuvostoliiton laivastotukikohdat 1984
1950-luvulla Neuvostoliiton suurimmaksi ongelmaksi muodostuivat Yhdysvaltain Pohjois-Atlantilla ja Tyynellämerellä operoivat lentotukialusryhmät, joita vastaan varauduttiin raskain meritorjuntaohjuksin. Tärkeäksi tavoitteeksi muodostui kehittää vahva risteilyohjuksin aseistettu sukellusvenelaivasto, joka pystyisi hyökkäämään lentotukialuksia vastaan ennen kuin ne pääsivät iskuetäisyydelle Neuvostoliitosta. Neuvostoliittolaiset varustivat nopeasti myös pinta-aluksensa ohjuksilla. Neuvostoliittolaisten alusten tuntomerkiksi muodostui se, että suhteellisen pieniinkin aluksiin asennettiin suuriakin ohjuksia.
Laivojen lisäksi laivastolla oli vahva ilma-ase, johon kuului tiedustelu- ja pommikoneita. Laivaston ilmavoimilla oli 1990-luvun alussa 65 000 miestä, 750 taistelukonetta, 320 helikopteria ja 400 muuta tukikonetta.
Merijalkaväki perustettiin uudelleen 1961 ja se laajeni käsittämään divisioonan ja kolme prikaatia sekä useita erikoisjoukkojen prikaateja.
Ydinaseet
Laivasto muodosti ydintriadin kolmannen osan mannerten ballististen ohjusten ja pommikoneiden lisäksi. Ydinohjukset sijoitettiin erityisiin ohjussukellusveneisiin, joiden tehtävä oli kauhun tasapainon periaatteen vastaisku siinä tapauksessa, että Neuvostoliittoa vastaan hyökättäisiin strategisin ydinasein ja ilmavoimat tai maalta laukaistavat ohjuksin menetettäisiin.
Ensimmäisinä 1950-luvulla ydinohjuksien kuljetuksiin käytettiin risteilyohjuksia, joita kuljettavien sukellusveneet alkoivat partioida Yhdysvaltain itärannikolla ja myöhemmin länsirannikolla. Tekniikan kehittyessä veneiden havaitseminen ja siten torjunta helpottui. Risteilyohjuksia ei enää käytetty strategisiin tarkoituksiin, ydinkärjet sijoitettiin pidemmän kantomatkan ballistisiin ohjuksiin.
Ydinkäyttöisten ohjussukellusveneiden viimeistä polvea edustivat valtavat Projekti 941 ”Akula” (Typhoon) -veneet joihin mahtui 20 ydinohjusta, joissa kussakin 10 ydinkärkeä. Nämä veneet partioivat vain Pohjoisella jäämerellä, eikä niitä ikinä tarvinnut siirtää Atlantille ohjuksen yli 10 000 km kantaman ansiosta.
Neuvostoliitto ”linnoitti” omat lähivetensä pohjoisessa Barentsinmerellä ja Tyynellämerellä Ohotanmerellä omien ohjusveneittensä suoja-alueeksi, jonne pyrkivät Yhdysvaltain hyökkäyssukellusveneet pyrittiin havaitsemaan.
Laivastolla oli runsaasti taktisia ydinaseita, lentotukialuksen tuhoamiseen pystyviä ydinkärkisiä torpedoita oli lähes jokaisessa sukellusveneessä ja joiden alusten varustukseen kuului myös ydinkärkisiä syvyyspommeja sukellusveneitä vastaan.
Tukikohdat ulkomailla
1950-luvulla Neuvostoliiton laivasto aloitti läsnäolonsa Välimerellä vastatakseen Naton joukkoihin siellä ja tukeakseen Moskovan intressejä Lähi-idässä. Vuonna 1958 Neuvostoliitto perusti sukellusvenetukikohdan Albanian Vlorëen mutta maiden välien huonontumisen vuoksi se jouduttiin sulkemaan. Sen jälkeen Neuvostoliitto ei saanutkaan tukikohtaa Välimereltä, vaan vahvan 5. laivasto-osaston oli ankkuroiduttava puolueettomien Tunisian ja Libyan rannikoille. Vuosina 1964–1977 Neuvostoliitolla oli pieni huoltotukikohta Egyptissä Aleksandriassa ja Mersa Matruhissa sekä 1967–1972 Port Saidissa. Nämä tukikohdat olivat pieniä ja niiden infrastruktuuri oli minimaalinen. Kun Neuvostoliiton ja Egyptin suhteet huononivat, nekin jouduttiin sulkemaan ja ne korvattiin 1984 vastaavilla asemilla Syyrian Tartusissa ja Latakiassa, joissa neuvostoalukset olivat ajoittain ankkuroineet vuodesta 1971.
Vielä 1960-luvun alussa Neuvostoliiton laivasto kykeni lähinnä rannikkopuolustukseen. Kuuban ohjuskriisi 1962 teki selväksi valtamerikelpoisen laivaston tarpeen. 1960-luvun lopulla puolestaan saatiin raportteja Yhdysvaltain Polaris-ohjussukellusveneiden sijoittumisesta Intian valtamerelle.
1960-luvun puolivälissä neuvostolaivastoa alettiin sijoittaa eteen työnnettyihin tukikohtiin. Vuodesta 1968 neuvostolaivasto sijoitti Intian valtamerelle 15–25 alusta tukeutuen tukikohtiin Vietnamissa (Cam Ranh Bay), Syyriassa, Libyassa, Etiopiassa, Etelä-Jemenissä ja Seychilleillä. Intian valtamerellä alettiin lentää myös tiedustelulentoja.
Lentotukialukset
thumb|Kijev-luokan Novorossijsk vuonna 1986
Vuosina 1968 ja 1969 otettiin käyttöön ensimmäiset Moskva-luokan helikopteritukialukset (Projekt 1123 ”Kondor”) ja niitä seurasi neljän Kijev-luokan lentotukialuksen (Projekt 1143 Kretšjet) sarja vuodesta 1973. Nämä alukset pystyivät kantamaan vain helikoptereita tai V/STOL-hävittäjiä kuten Jak-38 ”Forger”.
Vasta 1991 Neuvostolaivasto sai ensimmäisen oikean lentotukialuksensa Tbilisin. Vuonna 1988 alettiin rakentaa myös supertukialus Uljanovskia, jonka työt kuitenkin keskeytettiin puolivalmiina marraskuussa 1991.
Pesäpallon B-sarja 1932
Pesäpallon B-sarja 1932 pelattiin pudotuspeli systeemillä kahdeksan aluemestarin kesken. B-mestaruuden voitti Helsingin Pallonlyöjät.
Pudotuspelit
' Pyrintö voitti 1.ottelun 5-4, mutta SMJ teki protestin, joka hyväksyttiin ja peli pelattiin uudelleen.
Luettelo villakkolajeista
Luettelo villakkolajeista: Luettelo villakoiden eli kantavillakoiden (Senecio) kasvisuvun lajeista.
Suomenkielinen nimi on seuraavilla villakoilla:
Villakoihin kuvattuja tai sukuun aiemmin luokiteltuja lajeja, joilla on suomenkielinen nimi:
Muita lajeja:
Petri Lammassaari
Petri Lammassaari (s. 6. elokuuta 1985 Eurajoki) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa II-divisioonajoukkue Karjalan Koplassa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Elite Prospects -sivuston Matias Strozykin mukaan Lammassaari on nopea hyökkääjä, jolla on hyvät hyökkäyspään taidot ja nopeat kädet. Hänellä on kuitenkin kehitettävää laukauksessa, eikä Lammassaari ole kovin isokokoinen. Häntä on verrattu nuorempana pelityyliltään Tony Salmelaiseen.
Seuraura
Lammassaari on Rauman Lukon kasvatti. Hän sijoittui kaudella 2004–2005 tehoilla 29+15=44 koko A-nuorten SM-liigan maalipörssissä toiseksi edellään vain Jokereiden Jesse Uronen sekä pistepörssissä viidenneksi. Lammassaari pelasi junioriurallaan pitkään Ville-Vesa Vainiolan tutkaparina, joka voitti samalla kaudella pistepörssin.
Toukokuussa 2005 Lammassaari solmi kaksivuotisen SM-liigasopimuksen Lukon kanssa. Kausi 2005–2006 oli hänen debyytti- ja tulokaskautensa SM-liigassa. Lammassaaren ensimmäinen liigamaali syntyi 15. lokakuuta 2005 Helsingin IFK:ta vastaan. Hänet palkittiin ottelun Ilta-Sanomien kahden tähden tähtipelaajana. Yhteensä Lammassaari teki kauden aikana 50 runkosarjaottelussa tehot 7+4=11. Hän jatkoi sopimustaan vuodella helmikuussa 2006. Kaudella 2006–2007 Lammassaari teki 26 tehopistettä. Hän teki liigauransa ensimmäisen kypärätempun 30. tammikuuta 2007 Saimaan Palloa vastaan ja palkittiin ottelun Ilta-Sanomien kolmen tähden tähtipelaajana.
Kaudeksi 2008–2009 Lammassaari siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Espoo Bluesiin. Hänet hankittiin joukkueeseen maalintekijäksi ja oli lopulta Ryan Kellerin jälkeen Bluesin toiseksi paras maalintekijä runkosarjassa 20 osumallaan ja pudotuspeleissä seitsemällä osumallaan. Lammassaari edusti kauden aikana Bluesia myös Mestarien liigassa.
Elokuussa 2009 harjoitusottelussa TsSKA Moskovaa vastaan Lammassaari loukkasi polvensa ja sai ristisidevamman, josta toipuminen kesti häneltä peräti noin puoli vuotta. Hän palasi kaukaloihin hieman ennen olympiataukoa ja teki maalin heti paluuottelussaan. Lammassaaren runkosarja jäi lopulta vain 11 ottelun mittaiseksi. Maaliskuussa 2010 hän teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Bluesin kanssa. Kaudella 2010–2011 Lammassaari oli 19 osumallaan Bluesin paras maalintekijä ja sijoittui koko SM-liigan maalipörssissä kymmenenneksi. 15. maaliskuuta 2011 hän ratkaisi Bluesille "Villi kortti"-kierroksen voiton tekemällä 2–1-ratkaisumaalin vieraissa Oulun Kärppiä vastaan tasan ajassa 78.00. Lammassaari palkittiin ottelun Ilta-Sanomien kolmen tähden tähtipelaajana. Hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa.
Heinkel Kabine
Heinkel Kabine on Ernst Heinkel-Fahrzeugbaun valmistama saksalainen Iso Isettaa muistuttava miniauto.
Petri Lammassaari
Seuraura
Marraskuussa 2011 Lammassaari joutui leikkaukseen jalkavamman takia. Joulukuussa hänen kautensa 2011–2012 todettiin polvivamman takia päättyneeksi. Lammassaari pelasi kauden aikana vain 19 runkosarjaottelua. Hän jäi kauden jälkeen vapaaksi agentiksi ja oli ilman sopimusta marraskuuhun 2012 saakka, jolloin Lammassaari teki lopulta kevääseen 2014 asti ulottuvan sopimuksen Kalevan Pallon kanssa. Hän palasi liigapeleihin kuitenkin vasta yli vuoden tauon jälkeen tammikuun tasauskierroksella. Lammassaari pelasi kauden aikana myös kaksi ottelua lainalla Mestis-joukkue Savonlinnan Pallokerhossa.
Kauden 2014–2015 kynnyksellä Lammassaari siirtyi try-outille Itävallan Erste Bank Eishockey Ligan Graz 99ersiin. Hän pelasi siellä 11 runkosarjaottelua tehopistein 3+7=10, kunnes Lammassaari siirtyi loppukauden kattavalla ja yhden vuoden option sisältäneellä sopimuksella SM-liigan nousijajoukkue Vaasan Sportiin. Kaudeksi 2015–2016 hän siirtyi 1+1-vuotisella ja kahden kuukauden koeajan sisältäneellä sopimuksella seuraavana SM-liigaan nousseen KooKoon riveihin. Lammassaari sai syyskuussa 2015 koejaksonsa päätteeksi jatkosopimuksen. Loukkaantumiset jättivät hänen kautensa kuitenkin vain 36 ottelun mittaiseksi.
Heinkel Kabine
Lentokoneiden suunnittelija Ernst Heinkel oli nähnyt Iso Isettan ja päättänyt tehdä siitä paremman version käyttämällä lentokoneiden valmistukseen tarvittavia materiaaleja, jolloin massa saatiin huomattavasti pienemmäksi ja auto nopeammaksi pienemmällä moottorilla, joka kuluttaa vähemmän polttoainetta.
Petri Lammassaari
Seuraura
Lammassaari siirtyi kaudeksi 2016–2017 vuoden mittaisella sopimuksella Tanskan Metal Ligaenin Herning Blue Foxiin. Kaudeksi 2017–2018 hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Saksan kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle Oberliga-joukkue Starbulls Rosenheimiin. Lammassaari oli ilman sopimusta alkukauden 2018–2019, kunnes helmikuussa 2019 hän palasi kaukaloihin ja II-divisioonajoukkue Eurajoen Lätkän paidassa. Lammassaari pelasi siellä kaksi ottelua, kunnes hän siirtyi loppukauden sopimuksella jatkamaan pelejään samalla sarjatasolla pelaavaan Karjalan Koplaan.
Heinkel Kabine
Kabineita oli kaksi eri mallia, Kabine 153 ja Kabine 154, tyypin viimeinen kirjain tarkoittaa renkaiden lukumäärää. Voimanlähteenä molemmissa toimi 203 cc moottori, joka tosin vakuutusmaksuista johtuen vuonna 1957 kutistettiin 198 cc:hen. Heinkel Kabineita valmistettiin myös Argentiinassa 2 000 kappaleen erä lisenssillä. Myös Irlannissa oli tarkoitus tehdä Kabineita, mutta irlantilainen tehdas ei täyttänyt laatuvaatimuksia: tehdas oli hiekkalattiainen ja akselit säilytettiin ulkona, lisenssi vedettiin takaisin.
Petri Lammassaari
Maajoukkueura
Lammassaari on pelannut kahdeksan poikien maaottelua.
Muuta
Lammassaaren serkku Juhani Jasu pelaa hyökkääjänä Turun Palloseuran SM-liigajoukkueessa.
Hannu Kottonen
Hannu Kottonen (s. 13. kesäkuuta 1957) on entinen suomalainen suunnistaja, joka oli vuosina 1979 ja 1981 tuomassa Suomelle MM-mitalia suunnistusviestissä. Hän on ammatiltaan yritysjohtaja.
Liedon Parmaa edustanut Kottonen valittiin MM-edustajaksi Tampereen kisoihin 1979. Hän sijoittui henkilökohtaisella matkalla 13:nneksi ja pääsi viestiin toiselle osuudelle. Ruotsi oli viestissä ylivoimainen, mutta Seppo Keskinarkaus, Kottonen, Risto Nuuros ja Ari Anjala saivat hopeaa 15,25 minuuttia voittajan takana. Thunin MM-kisoissa 1981 Kottonen osallistui vain viestiin ja suunnisti siinä ankkuriosuuden. Suomen joukkue sai pronssimitalin. Zalaegerszegin MM-kisoissa 1983 Kottonen ei enää ollut kilpailijana mukana, mutta hänen vaimonsa Annariitta Kottonen sai pronssia.
Suomenmestariksi Hannu Kottonen ylsi vuonna 1982. Hänen sisarensa Soile Kottonen voitti suomenmestaruuden melonnassa, ja isä Oiva Kottonen kilpaili myös suunnistajana ja melojana.
Työura
Kottonen on opiskellut Turun kauppakorkeakoulussa ja toimi HKScan Oyj:n toimitusjohtajana 2012–2016. Sitä ennen hän on toiminut muun muassa Metsä Tissuen toimitusjohtajana 2006–2011 ja Huhtamäki-konsernin talousjohtajana.
Kumi
thumb|250px|Kumihansikkaat Kumi on kimmoinen aine, jota saadaan vulkanoimalla kautsukasvien maitiaisnestettä tai valmistamalla synteettisesti. Kumi on joustavaa, venyvää ja muodoltaan palautuvaa. Kumin suurta kimmoisuutta ei täysin pystytä kuvaamaan yleisellä elastisuusteorialla. Kumimainen materiaali saadaan aikaan polymeeriraaka-aineista luomalla polymeerimolekyylien väliin ristisidoksia. Koneenrakennuksessa kumimateriaaleja käytetään kohteissa, joissa joudutaan vaimentamaan iskumaisia kuormia tai tarvitaan joustavia liitoksia.
Etymologia
Sana ”kumi” ja ruotsin vastaava ”gummi” ovat peräisin latinasta, jossa sana cummi tai gummi tarkoitti puun mahlaa. Latinaan sana on tullut todennäköisesti muinaisegyptistä kreikan kautta. Englannin kumia tarkoittava sana ”rubber” on peräisin kumin ensimmäisestä käyttökohteesta pyyhekumista (verbi ”rub” tarkoittaa hankaamista).
Luonnonkumi ja kumin historiasta
thumb|250px|Lateksin juoksutusta kumipuusta. Luonnonkumi valmistetaan trooppisten puulajien maitiaisnesteestä, erityisesti brasilialaisesta kumipuusta (Hevea brasiliensis). Kolotuista puista juoksuttamalla kerätty lateksi saostetaan (koaguloidaan) esimerkiksi muurahaishapolla, jolloin saadaan raakakumia, kautsua. Tämä on juustoa muistuttavaa ainetta.
Raakakumi on vaaleaa ja läpikuultavaa, lämpimänä pehmeää ja plastista, kylmänä haurasta ja murtuvaa. Sen tuoreet pinnat tarttuvat puristettaessa lujasti toisiinsa kiinni. Kemiallisesti raakakumi on isopreenin polymeeri cis-1,4-polyisopreeni. Kun raakakumiin lisätään rikkiä ja se kuumennetaan eli vulkanoidaan, syntyy kumia, joka on joustavaa ja se säilyttää ominaisuutensa huolimatta lämpötilan vaihtelusta.
Etelä- ja väli-Amerikan intiaanien tiedetään käyttäneen kumipalloja peleissä jo ennen eurooppalaisten saapumista. Ensimmäisiä kumin käyttökohteita oli pyyhekumi, jonka keksi englantilainen Joseph Priestley 1770. Toinen historiallinen maininta kumista Euroopassa samalta vuodelta 1770 kertoo, että Edward Nairne myi raakakumikuutioita kaupassaan Lontoossa. Pyyhekumeiksi tarkoitettuja paloja myytiin hämmästyttävän korkeaan kolmen sillingin kappalehintaan.
Charles Goodyear keksi vuonna 1841 kumin vulkanoinnin, joka paransi sen ominaisuuksia huomattavasti. Rengasvalmistaja Goodyear käyttää hänen nimeään.
Ennen vulkanoitua kumia ainut keino tiivistää liikkuvien koneenosien välinen rako, esimerkiksi höyrykoneen männän ja sylinterin välissä, oli käyttää öljyyn kastettua nahkaa. Tämä toimi vielä pienissä paineissa, mutta tietyn paineen yläpuolella suunnittelijoiden oli valittava lisääntyvän kitkan, joka aiheutui tiiviimmin puristetusta nahasta, sekä suurempien ja tehoa vievien höyryvuotojen välillä.
Vulkanoitu kumi oli ratkaisu tähän ongelmaan. Kumista koneenrakentajat saivat materiaalin, joka voitiin valmistaa haluttuun muotoon ja mittoihin sekä joka salli kohtuullisia ja suuriakin muodonmuutoksia kuormitettuna palautuen taas nopeasti alkuperäisiin mittoihin, kun kuorma oli poistunut. Nämä ominaisuudet yhdistettynä hyvään kestävyyteen ja pintaan, joka ei ole tahmea, ovat tehokkaan tiivistemateriaalin vaatimuksia.
Kumin kysyntä aiheutti 1800-luvulla Brasiliassa taloudellisen nousukauden, mikä teki muun muassa Manauksen kaupungin tunnetuksi. Kumia kerättiin siellä luonnossa kasvavista puista. Etelä-Amerikan rajallinen tuotanto ei vastannut kumin kasvavaan kysyntään ja 1900-luvun alkupuolella silloisesta Belgian Kongosta tuli myös merkittävä kumin tuottaja. Vuonna 1876 englantilaiset toivat kumipuun siemeniä Englantiin, saivat ne itämään. He käynnistivät kumipuun viljelyn Aasiassa, jossa nykyään tuotetaan noin 90 prosenttia luonnonkumista. Suurimmat kumipuuviljelmät sijaitsevat Malesiassa ja Indonesiassa. Nämä kaksi maata tuottavat noin 67 prosenttia koko maailman raakakumista.
Synteettinen kumi
Synteettisten kumien teollinen tuotanto laajeni toisen maailmansodan aikana sekä Saksassa että Yhdysvalloissa, koska näiden maiden yhteydet luonnonkumin tuottajamaihin olivat poikki. Kumia tarvittiin sodankäynnissä autojen renkaisiin. Polymeerikemian kehitys on vaatinut uusia käsitteitä, kuten termoplastiset elastomeerit, jotka sijoittuvat perinteisten kumien ja termoplastisten muovien väliin. Nykyään eniten käytetty synteettinen kumi on styreenibutadieenikumi.
Miksi kumi joustaa
Kumin joustavuutta molekyylitasolla selitetään sillä, että siinä pitkiä polymeeriketjuja on silloitettu harvakseltaan siten, että polymeerien silmukat pääsevät suoristumaan kuten jouset. Kestomuoveissa polymeeriketjuja ei ole silloitettu. Ketjut pääsevät näissä kuumennettaessa ja kappaletta muovattaessa liukumaan toistensa suhteen, mutta eivät enää palaudu. Kertamuoveissa ja kovakumissa silloitusta on niin paljon, että elastista joustavuutta on hyvin vähän.
Kuminauhan päästessä jännityksestä, sen polymeeriketjut palautuvat alkuperäiseen suuremman epäjärjestyksen tilaan. Termodynamiikan termein entropia kasvaa. Jännityksen poistuessa lämpöenergia muuttuu pääosin liike-energiaksi. Tapahtuma on endoterminen. Jännityksestä vapautuva kumi jäähtyy adiabaattisesti. Tämän kumin ominaisuuden voi jokainen itse testata pitämällä jännitettyä kuminauhaa huulien välissä ja vapauttamalla sen sitten.
Kumimarkkinat
Merkittävyydeltään teollisuuden raaka-aineena kumi on verrattavissa muoveihin ja perusmetalleihin teräs, alumiini ja kupari. Kumin maailmanmarkkinat ovat suuruudeltaan noin 30 miljardia euroa.
Kumin käytöstä
Kaikesta tuotetusta kumista noin 60 prosenttia käytetään autonrenkaisiin ja ajoneuvoteollisuus käyttää kaikkiaan yli 70 prosenttia. Luonnonkumista käytetään renkaisiin 77 prosenttia. Renkaissa hyödynnetään kumin joustavuuden lisäksi sen ajoneuvojen liikkeenhallitsemisessa tarvittavia hyviä kumin kitkaominaisuuksia eli pitoa.
Luonnonkumi on väriltään vaalean ruskeaa ja hieman läpikuultavaa. Kumin ominaisuuksia säädellään vulkanoitumisasteella sekä lisäaineilla. Kovaksi vulkanoitua kumia sanotaan eboniitiksi eli kovakumiksi. Kumin tärkein lisäaine on rengasnoki (hiili), joka parantaa kumisekoituksen mekaanista lujuutta ja antaa kumille mustan värin sekä parantaa kumin ultraviolettisäteilyn kestoa. Renkaissa käytetyissä kumiseoksissa saattaa olla 20-40% rengasnokea. Kumiesineet valmistetaan valamalla seostettu kumimassa muotteihin, jotka sitten siirretään uuniin vulkanoitumaan. Tämä toimenpide on siis käytännössä paisto, miksi tätä valmistusvaihetta myös sanotaan. Autonrenkaat valmistetaan useista eri sekoituksista, jotka valmistetaan erilaisiksi komponenteiksi, jotka sitten kootaan rengasaihioksi. Renkaan rakenteeseen sisältyy myös kumisekoituksella päällystettyä tekstiilikudosta (koordia) ja teräskudosta sekä teräslankaa. Koottu rengasaihio siirretään muottiin, jossa se vulkanoidaan (paistetaan) paineenalaisena ja jossa rengas saa pintakuvionsa. Kumiesineiden paistoajat ovat suhteellisen pitkiä verrattuna muoviesineiden jäähtymisaikaan ruiskuvalukoneen muotissa, joten kumiesineitä ei pystytä valmistamaan yhtä nopeasti kuin muoviesineitä.
Kumi menettää kimmoisuutensa alhaisissa lämpötiloissa. Kumille on tyypillistä haurastumisen nopeutuminen jännityksen alaisena. Kumit haurastuvat myös vanhetessaan ja vanheneminen on suhteellisen nopeaa verrattuna esimerkiksi metalleihin.
Kumin kierrätyksestä
Parhaillaan on koekäytössä ensimmäinen devulkanointia käyttävä kumimateriaalin kierrätyslaitos.
Erin Brockovich
thumb|Erin Brockovich Erin Brockovich-Ellis (s. 22. kesäkuuta 1960, Wichita Kansas Yhdysvallat) on nainen, joka vailla oikeustieteellistä koulutusta kokosi aineiston syytteen nostamiseksi kalifornialaista energiayhtiötä vastaan. Hänen ansiostaan yhtiötä vastaan nostettiin syyte, jonka energiayhtiö sopi asianomaisten kanssa ennätyksellistä 333 miljoonan Yhdysvaltain dollarin summaa vastaan. Nykyisin hän työskentelee tutkintajohtajana ympäristöä koskevissa lakiasioissa ja jakaa ympäristöön liittyvää tietoa luennoimalla ympäri Yhdysvaltoja. Lisäksi hänet on palkattu tuottajaksi lakidraamasarjaan.
Brockovich syntyi ja varttui Yhdysvalloissa Kansasin osavaltiossa Wichitan kaupungissa. Hän on asunut Kaliforniassa vuodesta 1982. Hänellä on kolme lasta, Matthew, Katie ja Beth. Hän meni 1999 naimisiin näyttelijä Eric Ellisin kanssa.
Ympäristöaktivistin ura
Brockovich aloitti 1992 työskentelyn lakimies Ed Masryn toimistossa vastaamalla puhelimeen. Pian hän sai käsiinsä papereita, joista hän pääsi selville Pacific Gas & Electric Company -energiayhtiön aikeista ostaa kiinteistöjä voimalaitoksen lähistöltä. Kun hän tutustui ostotarjouksen kohteena olleisiin ihmisiin, hänelle selvisi, etteivät asiat olleet kaikilta osin kunnossa. Yhdistelemällä saamiaan tietoja hän ehdotti syytteen nostamista energiayhtiötä vastaan, koska se oli syyllistynyt pohjaveden myrkyttämiseen karsinogeenisella kromitrioksidilla eteläkalifornialaisessa Hinkleyn kaupungissa. Vuonna 1996 voimalayhtiö sopi tapauksen 600 talouden osalta 333 miljoonan Yhdysvaltain dollarin summa vastaan, joka on kaikkien aikojen suurin maksettu korvaus Yhdysvaltojen historiassa kanteen sopimisesta.
Brockovich jatkoi yhteistyötä lakimies Ed Masryn kanssa saastuttamista koskevien syytteiden käsittelyssä. Yksi tapaus liittyi Whitman Corp. -yhtiön kromipäästöjen aiheuttamaan saastumiseen ja toinen 1200 kanteennostajan syyte Pacific Gas & Electric Company -voimalayhtiön saastuttamista vastaan. Hän on tutkintajohtaja Masry & Vititoe -lakiasiantoimistossa.
Omaa elämäänsä kohdanneen menestyksen innoittamana Brockovich on kirjoittanut kirjan, Take It From Me; Life's a Struggle But You Can Win.
Elokuva- ja televisioura
Jersey Films maksoi vuonna 1995 Erin Brockovichille 30 000 Yhdysvaltain dollaria elämäkerran oikeuksista, koska hän oli toiminut niin poikkeuksellisesti Yhdysvaltojen historian suurimman ryhmäkanteen korvauksen aikaansaamiseksi. Universal Studiosin elokuvan Erin Brockovich ensi-ilta oli vuonna 2000. Nimiosaa näytteli Julia Roberts, joka palkittiin parhaan pääosanäyttelijän Oscarilla. Erin Brockovich itse esiintyi elokuvassa Julia-nimisenä tarjoilijana.
Paksu pilvi
Paksu pilvi on korkea pilvi. Paksun pilven korkeus on kilometrejä, ja se ulottuu alapilvien korkeudelta ylä- tai keskipilveen asti. Paksuihin pilviin liittyy monesti sadetta tai sen mahdollisuus, ja ukkostakin.
Snaefell
Snaefell on vuori Mansaaren koillisosassa. Snaefell on 621 metriä korkea ja siten Mansaaren korkein kohta. Kesäkuukausina Snaefellin ja Laxeyn välillä kulkee Snaefell Mountain Railway. Selkeinä päivinä Snaefellin huipulta voi sanonnan mukaan nähdä Mansaaren, Englannin, Irlannin, Skotlannin, Walesin sekä Taivaan.
Berkeley T-60
thumb|Berkeley T-60 vuodelta 1960. Berkeley T-60 oli englantilaisen Berkeley Ltd:n valmistama kolmipyöräinen erittäin pieni avoauto, joka tuli Berkeley B65:n seuraajaksi.
Sen voimanlähteenä toimii 328 cc Excelsior 2-tahtimoottori, jossa on tehoa 18 hp. Autoa valmistettiin 1959–1961 yhteensä 2 500 kappaletta, joista alle sata kappaletta on nykyään toimintakunnossa. Sen kori on tehty lasikuidusta ja runko teräksestä, autolla on painoa 295 kg ja siinä on penkit kahdelle.
Hyökännummen koulu
Hyökännummen koulu on Mäntsälän kunnan etetäosassa, lähellä Tuusulan Kellokoskea sijaitseva suomenkielinen, noin 150 oppilaan alakoulu (luokka-asteet 1–6, lisäksi esikoulu). Samassa rakennuksessa toimii myös päiväkoti.
Carlo Mario Abate
Carlo Mario Abate (oik. Carlo Maria Abate, 10. heinäkuuta 1932 Torino, Italia – 29. huhtikuuta 2019 Torino, Italia ) oli italialainen kilpa-autoilija.
Ura
Abate menestyi lähinnä urheiluautokilpailuissa sekä MM-sarjan ulkopuolisissa Formula 1 -kilpailuissa, voittaen mm. Mille Miglia, Targa Florio ja Reimsin Grand Prix -kilpailut vuosina 1959 ja 1963 sekä sijoittuen kaksi kertaa kolmanneksi ulkopuolisissa kilpailuissa (Välimeren Grand Prix 1962 ja Syrakusan Grand Prix 1963). Abate ajoi kuudessa MM-sarjan ulkopuolisessa F1-kilpailussa.
Hän ilmoittautui kahteen Formula 1 -maailmanmestaruussarjan kilpailuun, vuoden 1962 Ranskan Grand Prix'hin Lotuksella ja 1963 Italian Grand Prix'hin Porschella, mutta peruutti osallistumisensa kumpaankin.
Juliette Gruber
Juliette Gruber (s. 1965 Yhdysvallat) on brittiläinen näyttelijä, joka on näytellyt englantilaisessa televisiosarjassa Sydämen asialla Jo Weston-Rowania vuosina 1995–1998. Hänen roolihahmonsa Jo Weston-Rowan poistui sarjasta samaan aikaan Nick Rowanin ja Katie Rowanin kanssa kun he muuttivat kaikki yhdessä Kanadaan vuonna 1998.
Lahti–Heinola-rata
Lahti–Heinola-rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka on valmistunut vuonna 1932. Tällöin rakennettiin myös Heinolan rautatiesilta, joka on nykyisin yksi Heinolan nähtävyyksistä. Radalla oli aikoinaan sekä henkilö- että tavaraliikennettä, mutta henkilöliikenne radalla lakkautettiin vuonna 1968 ja nykyisin rata on ainoastaan tavaraliikenteen käytössä. Heinolassa radalta on pistoraideyhteys Rautsaloon. Radalta oli yhteys myös Hevossaareen, mutta ylikäytävän poiston vuoksi raide katkeaa Hevossaarentien alussa lähellä Heinolan Citymarketia. Kiskot kuitenkin jatkuvat ja ovat jäljellä pistoraiteineen Hevossaaren tehdasalueilla.
Historia
pienoiskuva|Heinolan ensimmäinen asemarakennus radan valmistumisvuonna
Radan rakentaminen alkoi 10. syyskuuta 1928. Rata rakennettiin pääosin vankityövoimalla. Asemarakennukset piirsi Thure Hellström. Radan vaativin rakennushanke oli Jyrängönvirran ylittävä pitkä rautatiesilta. Sen rakentumista seurattiin tarkkaan lehdissä. Sillan rakentamisessa varauduttiin Kymijoen kanavointiin, ja niinpä sen kaksi kiviholvia mitoitettiin kantamaan nostosilta. Siltaan kuuluu yhteensä 11 jännettä, ja se tunnetaan parhaiten komeasta kaarijänteestään. Sillan rautaosat valmisti Kone- ja Siltarakennus Oy. Paikallistietojen mukaan sillan kaiteissa on jälkiä sodanaikaisista pomminsirpaleista. Radan rakentamisen yhteydessä rakennettiin myös yhä olemassa oleva teollisuusraide Heinolan ratapihalta Maitiaislahden rantaan.
Rata avattiin liikenteelle 22. toukokuuta 1932, mutta vihkiäisiä viettiin vasta 10. syyskuuta, tasan neljä vuotta rakentamisen aloittamisen jälkeen. Tuona päivänä ajettiin juhlajuna Helsingistä Lahteen ja edelleen Heinolaan. Juhlajuna pysähtyi useilla liikennepaikoilla sekä Jyrängön rautatiesillalla, jonka päältä matkustajat saivat 10 minuutin ajan ihailla sillalta avautuvia maisemia. Juhlallisuudet jatkuivat Heinolan rautatieasemalla, jossa Juho Kinnuselle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi. Juhlallisuuksiin osallistui myös presidentti P. E. Svinhufvud.
Liikenne
thumb|upright=0.66|Tavarajuna Vierumäen pohjoispuolella
Tavaraliikenne
Heinolaan kulkee nykyään vain yksi tavarajunapari arkipäivisin. Matka-aika Lahden ja Heinolan välillä on väliasemien vaihtotyötarpeesta riippuen noin tunti. Vielä 1990-luvulle asti Heinolan junissa käytettiin Dv15- tai Dv16-vetureita parivedossa. Sittemmin on siirrytty Dv12-vetureiden käyttöön.
Tavarajunat hoitavat nykyisin väliasemien vaihtotyöt. Heinolassa oli aikoinaan oma vaihtoveturi, ensin Hr-veturit 1960-luvun lopulle, 1970 alusta Move 51h/40 ja sittemmin Tve3 ja Tve4. Nykyään päivystäjät tulevat tavarajunissa Kouvolasta. Kuusakoski Oy:n romuttamolla Myllyojalla on oma Move51h-tyyppinen vaihtoveturi, jota käytetään jonkin verran romuttamon sisäiseen vaihtotyöhön.
Henkilöliikenne
pienoiskuva|[[HMVY|HMVY:n museojuna Myllyojalla]] Heinolaan oli radan avaamisesta 1932 alkaen matkustajaliikennettä 26. toukokuuta 1968 asti. Dm7-sarjan junat eli Lättähatut tulivat liikenteeseen 1950-luvulla. Lättähattuja ennen oli kalustona käytetty höyryveturin vetämiä puuvaunuja. Kaikki junat olivat taajamajuna-tyyppisiä. Matkustajaliikenteen uudelleen aloittaminen on ollut viime vuosina useasti esillä.
Museojunat
Heinolaan ajettiin 1980-luvun lopulla kesäisin museojunia Tk3 1150:n vetämillä puuvaunuilla. Heinolan radalla liikennöinyt höyryjuna valittiin 1985 Suomen hauskimmaksi matkakohteeksi. Sittemmin radalla on käynyt satunnaisesti tilaus- ja museojunia. Vuodesta 2007 alkaen kesäkuukausina rataosalla on järjestetty säännöllisesti museojuna-ajeluita Lahden rautatieharrastajat Topparoikka ry:n, Haapamäen Museoveturiyhdistys ry:n ja Höyryveturimatkat1009 Oy:n toimesta.
Tulevaisuus
Heinolan rata luetaan vähäliikenteisiin rataosiin. Sillä on kuitenkin suhteellisen vilkas liikenne ja kasvupotentiaalia, sillä radan välittömässä läheisyydessä on runsaasti teollisuusyrityksiä, jotka voisivat hyödyntää rataa kuljetuksissaan. Kuljetusten siirtyminen rautateille voisi vähentää Heinolan radan vaikutusalueelta lähes kymmenen kuorma-autoa vuorokaudessa. Liikenne-ennusteen mukaan radan kuljetusmäärät pysyvät ennallaan ainakin vuoteen 2025 asti.
Nykyisillä kunnossapitotoimilla rata on mahdollista säilyttää liikennöintikuntoisena vain joitakin vuosia. Vuoden 2005 arvion mukaan perusparannus jouduttaisiin aloittamaan ennen vuotta 2010. Perusparannuksessa nykyiset K43-kiskot vaihdettaisiin kierrätysmateriaalina saataviin raskaampiin K54-kiskoihin. Lisäksi suoritettaisiin sepelöinti ja puisten ratapölkkyjen vaihto betonisiin koko rataosan pituudelta.
Tiirinkoski
pienoiskuva|Tiirinkosken sijainti Hämeenlinnassa. Tiirinkoski on Hämeenlinnan 29. kaupunginosa, joka sijaitsee noin kuusi kilometriä keskustasta luoteeseen. Maatalousvaltainen kaupunginosa on pääasiassa peltoa sekä länsiosastaan metsää. Alueen läpi kulkee vanha Hämeen Härkätie, jonka varrella sijaitsee myös Tiirinkosken kylä. Tiirinkosken halki virtaa myös Vanajanselälle laskeva Myllyoja. Kaupunginosaa rajaavat Pikku-Parola, Pullerinmäki, Vuorentaka, Majalahti sekä pohjoisessa Hattulan kunta. Kaupunginosa lienee saanut nimensä Myllyojassa olevasta koskesta.
Lahti–Heinola-rata
Tulevaisuus
Vuonna 2017 Heinolan radalla oli 45 tasoristeystä, joista vain kolmessa oli varolaite. Rata otetaan kuitenkin testiradaksi uudelle turvalaitekokeilulle. Nyt Olli–Porvoo-museoradalla käytössä olevat Väyläviraston kokeilemat turvalaitteet ovat tulossa myöskin Heinolan radalle. Aurinkopaneeleilla toimivat tasoristeysvalot asennetaan loppuihin vartioimattomiin tasoristeyksiin, jolloin rataosuudelle ei jää vartioimattomia tasoristeyksiä. Kokonaisen rataosuuden varustaminen turvalaitteilla on Suomessa harvinaista.
Tiirinkoski
Tiirinkoskella on pitkä historia maatilan pidossa ja nykyisin kylällä toimii Tiirinkosken tehdas -niminen matkailutila.
Lahti–Heinola-rata
Liikennepaikat ja teollisuusraiteet
Heinolan radalla on nykyään kaksi liikennepaikkaa (Myllyoja ja Heinola) ja kaksi linjavaihdetta (Vierumäki ja Jyränkö). Lähes kaikki muut liikennepaikat ja seisakkeet lakkautettiin matkustajaliikenteen loppuessa vuonna 1968. Lahdessa radalta erkanee teollisuusraide Mukkulaan ja Heinolassa Hevossaareen ja Rautsaloon. Rata kuuluu päällysrakenneluokkaan B1 ja sillä on suurin sallittu nopeus 60 km/h. Rataosalla käytetään K43-kiskoja ja puupölkkyjä. Radan suurimmat nousut ja laskut ovat jyrkkyydeltään 12 mm/m.
Lahti
Rata erkanee pohjoiseen Lahti–Kouvola-radalta Lotilassa ratakilometrillä 132 noin kahden kilometrin päässä Lahden rautatieasemasta. Hieman ennen erkanemiskohtaa on ratakilometrillä 131 aikoinaan sijainnut Lotilan seisake. Rata kulkee hetken aikaa Joutjärven rannalla, ja tällä kohtaa radan itäpuolella on eteläpäästä liikennöitävä Merivaaran sairaalakalustetehtaan pistoraide, jolla on hyvin satunnaista liikennettä. Paikalla on aikoinaan ollut myös Joutjärven liikennepaikka (km 133+460) sekä useita sivuraiteita. Heti tämän jälkeen erkanee radan länsipuolelle Mukkulan teollisuusraide, joka kulkee pääraiteen vierellä parin kilometrin matkan ennen kuin erkanee Järvenpäässä Mukkulan teollisuusalueelle. Muutama sata metriä Mukkulan radan erkanemisvaihteelta Heinolan suuntaan sijaitsee Lahden tulopääopastin E798. Lisäksi alueella on raideopastimia.
Mukkulan teollisuusraide
thumb|left|Mukkulan ratapiha thumb|Mukkulan radan erkanemisvaihde Joutjärvellä Joutjärven kohdalla erkanee pääraiteen länsipuolelle Mukkulaan vievä teollisuusrata. Se kulkee parin kilometrin matkan pääraiteen vierellä, kunnes erkanee Mukkulan teollisuusalueelle. Seitsemän kilometriä pitkä rata on avattu liikenteelle 1. helmikuuta 1954. Mukkulan liikennepaikka sijaitsee ratakilometrillä 140+460. Lahden päivystäjät käyvät Mukkulassa tarvittaessa. Kiskoilla on aikaisemmin kulkenut ainakin raakapuuta, Kymijärven voimalalle ajettavia hiilijunia ja Polttimon raiteelle ajettavia venäläisiä viljavaunuja. Radan liikenne on hiljentynyt kokonaan toukokuussa 2022 Viking Maltin kuljetussopimuksen päätyttyä. Radalta erkanee teollisuusraiteet myös Lahden lämpövoimalalle, Vesionniselle ja Keskolle. Mukkulan ratapihan jälkeen ovat vielä Polttimon raide, Fanerin raide ja Rauma-Repola Oy:n raide.
Ratakilometrillä 136 on aikoinaan sijainnut Myllypohjan seisake. Se lakkautettiin matkustajaliikenteen loppuessa vuonna 1968. Myllypohjan jälkeen seuraava liikennepaikka oli Ahtiala ratakilometrillä 138, jonka tavaraliikenne lakkautettiin 1976. Se säilyi kuitenkin luvanantopaikkana ainakin vuoteen 1993 asti. Ahtialan asemarakennus on yhä jäljellä. Ahtialaa seurasivat Kunnas (km 140), Hiekkanummi (km 141), Seesta (km 145), Mäkelä (km 148), Haikula (km 151) ja Siltala (km 152). Näistä kaikki lakkautettiin matkustajaliikenteen loppuessa lukuun ottamatta Mäkelää, jossa oli tavaraliikennettä vuoteen 1971 asti. Mäkelässä oli henkilöliikenteen aikaan säännöllisesti Dm7-junien eli lättähattujen kohtauksia. Myös Mäkelän asemarakennus on edelleen jäljellä. Haikulan entisen seisakkeen kohdalla valtatie 4 ylittää radan siirtyen sen länsipuolelle.
Vierumäki
thumb|Vierumäen ratapiha ja asemarakennus Ratakilometrillä 153+801 sijaitsee Vierumäen liikennepaikka, joka on hierarkiassa alennettu linjavaihteeksi. Ratapihalla on neljä raidetta, jotka kaikki ovat läpiajettavia. Alkuperäinen asemarakennus on jäljellä ja siistissä kunnossa. Vierumäeltä on lähtenyt runsaasti sahatavaraa ratapihan vieressä toimivalta puunjalostusyritys Versowoodilta. Heinolan tavarajunat hoitivat Vierumäen vaihtotyöt. Tällä hetkellä Vierumäeltä ei lähde tai saavu tavaraa. Asema-alue rakennuksineen on nykyään Versowoodin omistuksessa, jotka se on vuokrannut Lahden rautatieharrastajat Topparoikka ry:lle kesällä 2015. Vierumäen jälkeen sijaitsi ratakilometrillä 157+530 Urheiluopiston seisake. Urheiluopiston jälkeen alkaa radan suurin lasku (12 promillea), joka loppuu ratakilometrillä 160 vähän ennen Myllyojan liikennepaikkaa.
Myllyoja
Ratakilometrillä 161+727 sijaitsee Myllyojan liikennepaikka. Ennen sitä ratakilometrillä 160 päättyy radan suurin lasku, ja juuri ennen ratapihaa valtatie 4 alittaa radan ja siirtyy takaisin sen itäpuolelle. Myllyojan nimi oli vuoteen 1945 Jyränkö, ja tämän jälkeen vuoteen 1949 Myllykylä. Ratapihalla on kolme läpiajettavaa raidetta. Näiden lisäksi Kuusakoski Oy:n romuttamolla on kolme raidetta, joista yksi on läpiajettava ja kaksi eteläpäästä liikennöitäviä pistoraiteita. Kuusakoski Oy käyttää edelleen rautatiekuljetuksia, ja sillä on Myllyojalla jopa oma Move51h-tyyppinen vaihtoveturi. Tavarajunat kuitenkin hoitavat osan vaihtotöistä.
thumb|Jyrängön linjavaihde
Jyränkö
Myllyojan jälkeen valtatie 4 alittaa radan siirtyen taas sen länsipuolelle. Näillä paikkeilla ratakilometrillä 164+276 on sijainnut Sinilähde-niminen seisake. Se on lakkautettu matkustajaliikenteen loppuessa vuonna 1968. Sinilähteen entisen seisakkeen jälkeen rata kaartaa Heinolan K-citymarketin ohi, ja sen jälkeen on ratakilometrillä 165+774 Jyränkö-niminen linjavaihde. Sen nimi oli 1945 asti Ränninmäki. Jyränkö lakkautettiin vuonna 1973, mutta avattiin sittemmin uudelleen. Linjavaihteelta erkanee pohjoispäästä liikennöitävä teollisuusraide Hevossaareen. Hevossaareen johtava vaihde on poistettu radasta vuosia sitten.
thumb|left|Hevossaaren teollisuusraide
Hevossaaren teollisuusraide
Hevossaaren rata erkanee Jyrängön linjavaihteelta. Radan ensimmäinen linjaus rakennettiin 1950-luvulla. Tällöin rata johti Hevossaaren satamaan, lisäksi radan alkupäästä haarautui eteläpäästä liikennöitävä raide Högfors-Senton tehtaalle. 1960-luvun lopulla rakennettiin rataa Wihurinkosken tehdasalueelle, mutta tätä rataa ei koskaan avattu. Hevossaaren radan ensimmäinen linjaus purettiin 1970-luvulla, jolloin jäljelle jäi vain Högfors-Senton raiteet.
Hevossaaren rata piti kunnostaa vuonna 2005 ylistarolaista Esko Leppinen Oy:tä varten. Nämä suunnitelmat kuitenkin kariutuivat. Rata ei ole enää käytössä, ja se on katkaistu vuonna 2013 entisen puukemian luolan lähellä sijaitsevan ylikäytävän kohdalta. Ylikäytävä purettiin, ja näin raideyhteys Hevossaareen katkesi. Raiteet ovat kuitenkin jäljellä entisestä ylikäytävästä eteenpäin siinä kunnossa kuin ne jäivät liikennöinnin loputtua. thumb|right|Heinolan ratapiha
Heinola
Heinolassa on aikoinaan ollut oma vaihtoveturi, ensin Tve3 ja sittemmin Tve4. Nykyään Heinolan päivystäjät tulevat tavarajunassa Kouvolasta.
Rautsalon teollisuusraide
thumb|left|Päivystäjä Rautsalon teollisuusraiteella. Teollisuusraide Sahanniemeen ja edelleen Rautsaloon erkanee Heinolan ratapihan eteläpään vaihdekujasta. Se kulkee Maitiaislahden länsirantaa pitkin, ja lahden eteläpäässä lopulta ylittää sen. Ahtaan kuormaulottuman vuoksi Maitiaislahden ylittävä vanha silta korvattiin 1990-luvun alussa Suosaaresta tuodulla sillalla, joka oli ennen toiminut yhtenä alkuperäisistä Kallansilloista.
Raide avattiin alun perin vuonna 1932 Maitiaislahden satamaratana. Rataa jatkettiin Maitiaislahden yli vuonna 1961 Oy Tampella Ab:n perustaessa Heinolan flutingtehtaan Rautsaloon. Nykyään Tampellan tehtaan omistaa Stora Enso, joka on tällä hetkellä radan ainoa käyttäjä. Aiemmin rautatiekuljetuksia ovat käyttäneet myös Sahanniemessä sijainneet Heinolan Sahakoneet Oy, UPM:n vaneritehdas, Enso Packaging Oy, Suomen Kuitulevy ja UPM:n saha. Nämä vanhat raiteet ovat yhä jäljellä, mutta pahoin pusikoituneina.
Heinolan päivystäjä käy Rautsalossa päivittäin viemässä sinne raakapuuta ja tuomassa sieltä kartonkia. Radalla liikkuu raakapuuvaunuja (Occ, Ocpp, Snpss, Hkb), konteilla lastattuja Occ-vaunuja ja Gbln-, Sim- ja Simn-sarjojen vaunuja sekä jonkin verran venäläisiä Vgk-vaunuja. Kontit on lastattu Occ-vaunujen päätyihin niin, että trukki pääsee niihin käsiksi lastauslaiturilta.
Toteutumattomia ratasuunnitelmia
thumb|Heinolan ratapiha päättyy ratakilometrillä 168. Rataa on suunniteltu jatkettavaksi moneen otteeseen. Pisimmälle edennyt suunnitelma on jatkaa rataa Heinolasta Mikkeliin eli tehdä Savon radan oikaisu. Tämä suunnitelma oli jo vähällä toteutua, mutta valtatien 5 valmistuminen laittoi ratayhteyden rakentamisen jäihin. Suunnitelmissa on ollut myös Heinolasta Jyväskylään suuntautuva rata.
Psyco
Psyco on laajennusmoduuli Pythoniin, mikä kääntää tavukoodia ajonaikaisesti konekieleksi (JIT-kääntäjä). Se ei juurikaan nopeuta I/O-operaatioita, mutta suoritintehoa vaativia ohjelmia Psyco voi nopeuttaa 4–100-kertaisesti.
Psyco toimii IA-32-arkkitehtuurin suorittimilla. Psyco on valmis, eikä sen kehittämistä CPythonille enää jatketa. Myöhemmin Psycosta on määrä tulla kiinteä osa PyPy:a.
Alice Jones
Alice  Rebecca Jones (s. 4. maaliskuuta 1993 Bradford, Englanti) on englantilainen näyttelijä, joka on näytellyt englantilaisessa televisiosarjassa Sydämen asialla konstaapeli Nick Rowanin lasta, Katie Rowania tuotantokausina 1995–1998 yli 30 jaksossa. Kun hän tuli sarjaan hän oli 2-vuotias ja poistuessaan sarjasta hän oli 5-vuotias. Jones on näytellyt myös vuonna 1995 televisiosarjassa Blood and Peaches.
Kensapuu
Kensapuu on Pohjois-Pohjanmaan Himangalla sijaitseva huonekalualan yritys ja Suomen suurin kalusteovien valmistaja. Himangan lisäksi tuotantoa on myös Kaustisella. Kensapuu valmistaa MDF-kalusteovia noin 700 000 kappaletta vuodessa. Yritys perustettiin vuonna 1989. Henkilöstöä on noin 90 ja liikevaihto vuonna 2010 oli noin 10 miljoonaa euroa. Yritys toimii pääasiassa kotimaassa, viennin osuus on noin 15 %. Puolet Kensapuun ovista menee suurille keittiövalmistajille asiakkaiden omilla malleilla ja merkeillä. Toinen puoli tuotannosta on yrityksen omaa mallistoa, joka toimitetaan pienille puusepänyrityksille ympäri Suomen. Kensapuu ei myy tuotteitaan suoraan kuluttajille.
Finike
Finike on piirikunta Turkin Antalyan maakunnassa. Vuoden 2019 väestönlaskennassa Finiken väkiluku oli 48 534.
Calahorra
Roomalaiset valloittivat Calahorran vuonna 187 eaa., josta alkaen sillä oli merkittävä asema Rooman valtakunnan ulkorajoilla. Julius Caesar ja Augustus takasivat sille arvoaseman ja kehittivät sitä kaikin tavoin: kaupungistumisessa, taloudellisesti ja poliittisesti. Arkeologisten löytöjen perusteella on päätelty, että Calahorrassa oli sirkusareena, kylpylöitä, amfiteatteri ja muita suurten kaupunkien palveluja. Calahorrassa sijaitsi piispanistuin 300-luvulla. Vuonna 714 Afrikasta tulleet arabit valloittivat kaupungin. Vuonna 1045 kuningas Alfonso VI valtasi Calahorran ja liitti sen Kastilian kuningaskuntaan.
Ebro- ja Cidacos-joet ovat tarjonneet maatalouden kehittymiselle hedelmällisen maaperän. Plaza del Rasolla pidetään vuoden jokaisena torstaina perinteiset hedelmä- ja vihannesmarkkinat. Nykyään Calahorra on yksi tärkeimmistä pohjoisen Espanjan hedelmien ja vihannesten tukkumyyjistä, sekä alueen omien tuotteiden että Valencian ja Murcian alueelta olevien tuotteiden. Toinen calahorralaisten talouden pilareista on vapaa-ajan jalkineiden valmistus.
Karismaattinen episkopaalinen kirkko
Karismaattinen episkopaalinen kirkko on kristillinen kirkkokunta, joka on syntynyt 1900-luvun lopulla karismaattisista ja evankelikaalisista taustoista osana nk. konvergenssiliikettä. Kirkkokunta on omaksunut katoliset seitsemän sakramenttia, mukaan lukien opin ehtoollisen reaalipreesensistä, sekä anglikaanisen Book of Common Prayerin liturgian. Karismaattisen episkopaalisen kirkon hankkima apostolinen seuraanto palautuu skismaattiseen roomalaiskatoliseen piispaan Carlos Duarte Costaan.
Karismaattinen episkopaalinen kirkko on kasvanut voimakkaasti sitten 1990-luvun. Suurinta kasvu on ollut Keniassa, Ugandassa, Filippiineillä, Pakistanissa ja Brasiliassa.
Kirkkokunta on laajentunut myös Viroon, jossa sillä on kolme seurakuntaa jotka sijaitsevat Tallinnassa, Pärnussa ja Tartossa. Kirkon yleisvikaarina Virossa toimii Heigo Ritsbek.
Koivisto (nimi)
Koivisto on suomenkielinen yleis- ja erisnimi. Yleisnimenä se tarkoittaa koivikkoa eli koivumetsää. Erisnimenä se voi olla sukunimi tai paikannimi tai näiden osa tai se voi esiintyä nimenosana suku- tai paikannimistä johdetuissa muissa nimissä.
Koivisto sukunimenä
Koivisto on tai on ollut muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi (suomalaisia ellei toisin mainita):
Tornikallio
60.70472°N, 26.00333°W Tornikallio on kallio Lapinjärven kunnassa Porlammin kylässä. Tornikallio on tunnettu Struven ketjun Porlom II -mittapisteestä. Tornikalliolla oli 1980-luvulle saakka Maanmittauslaitoksen kolmiomittaustorni. Nykyään alue on metsittynyt Struven ajoista, mutta se on edelleen suosittu näköalapaikka.
Koivisto (nimi)
Nimenosan Koivisto sisältäviä muita sukuninimiä
Nokso-Koivisto on suomenkielinen sukunimi. Tunnettu nimenkantaja on:
Munchkin (koira)
Munchkin (Toy Munchkin) on yhdysvaltalainen koirarotu. Sillä ei ole FCI:n eikä American Kennel Club:n hyväksyntää.
Ulkonäkö
Karvapeite on yleensä muotoiltu "leijonaleikkaukseksi", mutta osa omistajista antaa mielellään tuuhean ja tiheän karvan olla sellaisenaan. Kaikki värit sallitaan. Minimisäkäkorkeus on vain 10 cm ja minimipaino 900 g (tavallisesti 1,5–2,3 kg). Munchkiniä pidetäänkin maailman pienimpänä edelleen elossa olevana rotuna.
Luonne ja käyttäytyminen
Rotu on älykäs, valpas ja miellyttämishaluinen. Toisin kuin tietyt muut kääpiökoirat, se ei ole haukkuherkkä eikä hyperaktiivinen. Kokonsa vuoksi sitä suositellaan kaupunkiasuntoon, ja sen sanotaan oppivan käyttämään kissan hiekkalaatikkoa.
Alkuperä
Rodun harrastajat väittävät sen olevan muinaista alkuperää ja omaavan useamman vuosisadan verran historiaa – alkuperäisen muodon sanotaan olleen kookkaampi, yleensä valkoinen koira joka jalostettiin sittemmin pienemmäksi – mutta tästä ei ole todisteita. Se on sitä vastoin todennäköisesti kehitetty nykyisiä kääpiökoiramarkkinoita varten, joko yksin omaan pienikokoisista pomeranianeista tai pomeranianin ja chihuahuan välisestä risteytyksestä. 1900-luvun lopulla populaatio oli alle 100 yksilöä.
Yhdysvalloissa munchkin on herättänyt paljon huomiota, mutta tietyiltä tahoilta myös kritiikkiä. Se on esiintynyt mm. television keskusteluohjelmissa. Pennuista on pyydetty usein jopa 4000 dollarin hintaa.
Zölfät Xäkim
Zölfät Zöfär ulı Xäkimxanov, eli Zölfät Xäkim (Зөлфәт Хәким - ven. Зульфат Зуфарович Хакимханов, Zulfat Zufarovitš Hakimhanov; s. 11. elokuuta 1960, Tatarstan) on tataarilainen muusikko, säveltäjä, kirjailija, näytelmäkirjailija ja runoilija. Xäkim on Tatarstanin presidentin Rustam Minnihanovin toimesta palkittu taiteilija. Hän on PEN International -kirjailijajärjestön jäsen. Xäkim aloitti taiteellisen tuotantonsa 1980-luvulla. Hän toimi alun perin lukkoseppänä, mekaanikkona ja insinöörinä.
Galiaskar Kamalin akateeminen tataariteatteri on näyttänyt lukuisia Xäkimin näytelmiä. Xäkimin vuonna 2004 ensi-iltansa saanut näytelmä Mykkä taivas (Телсез күке) keskittyy sota-aikaan Suomen ja Neuvostoliiton välillä. Päähahmoina on Tatarstanin tataari Zarif ja Suomentataari Ziyaetdin.
Tataarikirjailijana Xäkim kokee oman äidinkielensä säilymisen olevan hänelle tärkeimpiä asioita. Eniten häntä vaikuttaneita kirjailijoita on Ayaz Gilyazov, Robert Äxmätcanov ja Gazinur Murat. Presidentin myötämän huomionosoituksen lisäksi Xäkim on saanut kansallisrunoilija Abdulla Tukain nimeä kantavan palkinnon vuonna 2009.
Groton Long Point
Groton Long Point (GLP) on kunta (borough) Yhdysvalloissa Connecticutin osavaltiossa. Sen väkiluku oli 530 vuonna 2020. Kunta sijaitsee New Londonin piirikunnassa. Groton Long Point kuuluu hallinnollisesti Grotonin kunnan alaisuuteen.