cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Black metalin toinen aalto
Kirkonpolttojen sarja
Oddenin ja Manheimin mukaan Aarseth ja Vikernes suunnittelivat räjäyttävänsä Nidarosin tuomiokirkon Mayhemin ensimmäisen studioalbumin De Mysteriis Dom Sathanasin (1994) julkaisun kunniaksi; albumin kannessa on katedraalin kuva. Suunnitelma tuskin olisi onnistunut, sillä tuomiokirkko on iso kivinen rakennus, eikä Aarsethilla ja Vikernesillä ollut riittävästi räjähdysainetta. Manheimin mukaan Aarseth oli kuitenkin suunnitelmansa kanssa tosissaan ja olisi ainakin yrittänyt, jollei olisi kuollut ennen albumin julkaisua. Encyclopedia of White Powerin mukaan Vikernesin hankkimat räjähteet oli tarkoitettu vasemmistoradikaalien ja anarkistien kokoontumispaikan Blitz Housen tuhoamiseen. Vikernes itse väittää varastoineensa räjähteet Venäjän tai Yhdysvaltain hyökkäyksen varalta.
Kjetil Manheimin mielestä kirkonpoltoissa olisi voinut olla järkeä, mikäli ne olisi tarkoitettu symbolisiksi teoiksi. Näin ei hänen mukaansa kuitenkaan ollut, vaan motiivina oli halu saada hyväksyntää liikkeen sisällä. Ihmiset saattoivat esimerkiksi soittaa Manheimille kertoakseen suunnitelmistaan etukäteen, koska halusivat huomiota. Manheimin mukaan kunnia teoista meni kuitenkin black metal -liikkeen johtohahmoille, kun taas yksittäiset tuhopolttajat nähtiin pelkkinä ilkivallan harjoittajina. Mayhemin rumpali Jan Axel ”Hellhammer” Blombergin mielestä kirkkojen sijaan olisi pitänyt polttaa moskeijoita ja hindutemppeleitä, sillä ne eivät olleet ”ikivanhaa norjalaista taidetta” vaan ”ulkomaisia kirkkoja”.
Kirkonpoltot herättivät niin paljon huomiota, että black metal -piirien rikoksia oli vaikea pitää salaisuutena. Helvetessä liikkeen jäsenet kehuskelivat teoillaan, ja huhut levisivät. Rikokset olivat kuitenkin tärkeitä ryhmäidentiteetin kannalta. Terje ”Tchort” Vik Schein mukaan ”olimme todellisuudesta irrallaan. Meillä oli mahdottomia haaveita. 17–19-vuotiaat tuntevat itsensä kuolemattomiksi, kun he ovat samanmielisessä seurassa”.
Alakulttuurin jäsenet syyllistyivät myös muuhun ilkivaltaan, murtovarkauksiin ja hautojen häpäisyyn. Norjan tapahtumien vuoksi black metaliin viitataan Suomessa toisinaan nimityksellä ”kirkonpolttohevi” tai ”norjalainen kirkonpolttohevi”.
Lillehammerin murha
Thorns-, Emperor- ja Stigma Diabolicum -yhtyeissä soittanut Bård ”Faust” Eithun oli eräs Helveten black metal -aktiiveista. Elokuussa 1992 hän vieraili äitinsä luona Lillehammerissa. Illalla 21. elokuuta hän oli kävelemässä baarista kotiin ja törmäsi sattumalta humalaiseen mieheen, joka lähestyi häntä seksuaalisesti. Miehen ehdotuksesta he kävelivät hyppyrimäen lähellä sijainneeseen metsikköön, missä Eithun puukotti miestä useita kertoja. Veitsen jäätyä kiinni ruumiiseen Eithun potki miestä, kunnes oli varma tämän kuolemasta. Eithun oli teon aikaan 18-vuotias.
Vuonna 1998 julkaistussa haastattelussa Eithun väitti, ettei missään vaiheessa tuntenut katumusta. Hän väitti suunnitelleensa koko teon ja kävelleensä metsään murha-aikeissa: ”Sen oli määrä tapahtua, ja olipa kyseessä tämä mies tai joku toinen mies, sillä ei ollut todellista merkitystä.” Emperor-yhtyetoveri Vegard ”Ihsahn” Tveitan muistelee Eithunin olleen kiinnostunut sarjamurhaajista ja arveli tämän halunneen tietää, miltä ihmisen tappaminen tuntuu. Jørn ”Necrobutcher” Stubberud ja Kjetil Manheim ovat kuitenkin myöhemmin kyseenalaistaneet tämän. Stubberudin mukaan Eithun koki joutuneensa seksuaalisen ahdistelun kohteeksi, ja väkivalta oli veitsellä varustautuneen nuoren miehen spontaani reaktio. Surmatyön jälkeen Eithun oli järkyttynyt ja olisi halunnut tunnustaa poliisille, mutta Aarseth ja Vikernes suostuttelivat hänet palaamaan Osloon. Poliisiaseman sijaan kolmikko suuntasi Holmenkollenin kappelille ja sytytti sen tuleen. Aarseth oli murhasta innoissaan, ja joksikin aikaa Eithunista tuli eräs black metal -piirien arvostetuimmista jäsenistä.
Poliisi epäili murhasta aluksi jotakuta homoalakulttuurin jäsentä. Eithun pysyi vapaana yli vuoden, mikä kannusti muita black metal -muusikoita rikoksiin, sillä he alkoivat kuvitella, etteivät jäisi kiinni. Huhut kuitenkin levisivät, ja vuonna 1993 Vikernes mainitsi eräässä haastattelussa tuntevansa murhaajan, jolloin poliisi alkoi epäillä murhasta black metal -muusikoita. Myös kirkonpoltot toivat alakulttuurille yhä enemmän kielteistä julkisuutta. Saadakseen pienemmän tuomion Eithun väitti oikeudessa, ettei ollut tarkoittanut tappaa ketään vaan kyseessä oli epäonnistunut ryöstö. Hän sai 14 vuoden tuomion ja vapautui vuonna 2003 istuttuaan tuomiostaan 9 vuotta ja 4 kuukautta. Vapauduttuaan Eithun sanoutui irti ääriaatteista ja kertoi jättäneensä ”vihan ja negatiivisen asenteen” taakseen.
Bergens Tidenden artikkeli
pienois|pysty|vasen|”Me sytytimme kirkot!” [[Bergens Tidenden etusivu tammikuulta 1993. Isossa valokuvassa Varg Vikernes.]] Norjalainen päivälehti Bergens Tidende julkaisi 20. tammikuuta 1993 Vikernesin haastattelun, jossa tämä ilmoitti tietävänsä, kuka oli vastuussa kirkonpoltoista, ja kehuskeli kuuluvansa suureen salaliittoon, joka vastusti kristinuskoa ja levitti ”pelkoa ja pahuutta”. Norjassa oli tuohon mennessä poltettu seitsemän kulttuurihistoriallisesti arvokasta kirkkoa. Vikernes kertoi myös mestanneensa kaniinin. Uskottavuutta kertomukselle toi se, että Vikernes paljasti rikoksista yksityiskohtia, joita poliisi ei ollut kertonut julkisuuteen. Artikkelin myötä black metal nousi ensimmäistä kertaa suuren yleisön tietoisuuteen. Vikernes väitti myöhemmin, että hänen puheensa olivat tarkoituksellisen absurdeja eikä hän paljastanut haastattelussa mitään, mikä auttaisi rikosten selvittämisessä. Todellisuudessa Bård Eithun jäi haastattelun vuoksi kiinni, sillä Vikernes mainitsi tuntevansa Lillehammerin murhaajan.
Vikernesin mukaan hän ja Aarseth suunnittelivat haastattelun yhdessä. Tavoitteena oli pelotella ihmisiä, hankkia black metalille näkyvyyttä ja houkutella Helveteen lisää asiakkaita. Näkyvyyden takaamiseksi Aarseth ja Vikernes syyttivät rikoksista saatananpalvojia ja keksivät niiden taustalle kuvitteellisen rikollisjärjestön. Kaksi Vikernesin lapsuudenystävää tarjosi Bergens Tidendelle haastattelua, jossa väitettiin Vikernesin polttaneen kahdeksan kirkkoa ja tehneet Lillehammerin murhan. Bergens Tidende ei ostanut juttua, mutta lehden toimittaja Finn Bjørn Tønder päätti tehdä artikkelin aiheesta. Haastattelua tarjonneen kaksikon avulla Tønder sai yhteyden Vikernesiin ja haastatteli tätä itse.
Vikernes tarkasti ja hyväksyi artikkelin varhaisen version mutta ei lopullista versiota, sillä hänet pidätettiin ennen kuin artikkeli meni painoon. Poliisi oli löytänyt Burzumin Aske-EP:n mainoslehtisen, jonka kannessa oli valokuva Fantoftin sauvakirkon raunioista. Lentolehtisessä oli Vikernesin osoite, ja hänet pidätettiin tuhopoltoista epäiltynä. Bergens Tidenden ilmestyttyä poliisit tajusivat, että Vikernes oli sama mies, jota lehdessä haastateltiin. Vikernes väitti poliiseille, että Bergens Tidenden juttu oli perätön, mutta paikalla oli ollut neljä toimittajaa, jotka todistivat päinvastaista. Poliisi ei kuitenkaan löytänyt näyttöä siitä, että Vikernes oli todella sekaantunut rikoksiin, ja maaliskuussa hänet vapautettiin.
Kerrangin artikkeli
pienois|pysty|”Tuhopolttoja... Kuolemaa... Saatanallisia rituaaleja... Ruma totuus black metalista” [[Kerrang!-lehden kansi maaliskuulta 1993.]] Black metal sai kansainvälistä julkisuutta, kun brittiläinen metallilehti Kerrang! uutisoi aiheesta 27. maaliskuuta 1993. Haastattelussa Aarseth ja Vikernes kuvailivat ”mustan sisäpiirin” harjoittamaa ”saatanallista terrorismia” ja väittivät ”black metalista tulleen uhka kansalliselle turvallisuudelle”.
Kerrangin artikkeli oli ensimmäinen uutisjuttu, jossa black metal liitettiin uusfasismiin ja äärioikeistoon. Vikernes väittää artikkelissa kannattavansa kaikkia diktatuureja, mainitsee esimerkkeinä Josif Stalinin, Adolf Hitlerin ja Nicolae Ceaușescun ja arvelee jonain päivänä itse ryhtyvänsä Skandinavian diktaattoriksi. Aarseth ja Vikernes väittivät yhdessä johtavansa rikollista black metal -salaseuraa. Heidän alaisuudessaan toimi kymmenen hengen sisäpiiri, jonka käskytti isompaa ”black metal -orjien” joukkoa. Aarseth kertoi pysyvänsä rikoksista erossa, sillä jos liikkeen johtaja pidätettäisiin, organisaatio hajoaisi. Terrorismia rahoitettiin Helveten tuloilla. Vikernes puolestaan kehuskeli, että häntä syytettiin useista rikoksista, joihin lukeutuivat esimerkiksi lasten kaltoinkohtelu, kirkkojen polttaminen, ”jokunen murha” sekä laittomien aseiden hallussapito.
Aarseth ja Vikernes kertoivat, että heidät oli kasvatettu agnostikoiksi tai ateisteiksi. Kirkonpolttoja he perustelivat: ”Me tuemme kristinuskoa koska se sortaa ihmisiä, ja poltamme kirkkoja tehdäksemme siitä vahvemman. Sitten voimme alkaa sen kanssa sotaan.” He eivät toisin sanoen vastustaneet kristinuskoa sen oppien vuoksi, vaan koska kirkko oli heikentynyt ja luopunut inkvisition kaltaisista käytännöistä. Ajatuksesta tuli joksikin aikaa yleinen osa black metalin ideologiaa.
Øystein ”Euronymous” Aarsethin murha
Aarsethin ja Vikernesin välit tulehtuivat alkuvuodesta 1993. Bård Eithun arvelee, että taustalla oli kamppailu black metal -liikkeen johtajuudesta. Vikernes oli saavuttanut mainetta kirkonpoltoillaan, kun taas Aarseth oli yhtä kirkonpolttoa lukuun ottamatta pysynyt rikoksista erossa. Syntyi kilpailu siitä, kumpi oli kykenevämpi pahuuteen. Eithunin mukaan tilanne oli vaikea erityisesti Aarsethille, jonka ”ympärillä oli paljon savua mutta vähän tulta”. Eithun arvelee Holmenkollenin kappelin tuhopolton olleen Aarsethin yritys todistaa, että hänkin oli valmis rikoksiin eikä pelkästään vaikuttanut niiden taustalla.
Aarseth ei pitänyt Vikernesin tempauksien tuomasta julkisuudesta. Miehet olivat myös ideologiasta erimielisiä: Aarseth oli kiinnostunut kommunismista ja saatananpalvonnasta, kun taas Vikernes tunsi vetoa pakanuuteen ja äärioikeistoon. Vikernesin äidin mukaan tämä oli alkuun ihaillut Aarsethia suuresti ja ollut tämän johdateltavissa mutta sittemmin pettynyt syvästi, kun todellinen Aarseth paljastui synkkää julkisuuskuvaansa arkisemmaksi hahmoksi. Riidat kärjistyivät lopulta niin, että Aarseth uhkasi tappaa Vikernesin. Katteettomat tappouhkaukset olivat tosin muutenkin yleisiä toisen aallon black metal -piireissä.
Elokuun 10. päivän iltana Vikernes ja Snorre ”Blackthorn” Ruch ajoivat Bergenistä Osloon, missä Aarseth asui. Kolmas mies jäi Bergeniin, nosti Vikernesin pankkikortilla rahaa ja vuokrasi videon. Tarkoituksena oli luoda vaikutelma siitä, että myös Vikernes ja Ruch olivat Bergenissä. Vikernes meni tapaamaan Aarsethia tekosyynään allekirjoittamaton levytyssopimus. Ruch jäi odottamaan autoon. Vikernesin mukaan Aarseth avasi hänelle oven ja päästi hänet sisään vapaaehtoisesti. Lyhyen keskustelun jälkeen Vikernes puukotti Aarsethia useita kertoja. Aarseth pakeni porraskäytävään, soitti ovikelloja ja huusi apua samalla, kun Vikernes löi häntä veitsellä selkään. Ruumiinavauspöytäkirjan mukaan pistohaavoja oli yhteensä 23 tai 24 ja Aarseth kuoli verenvuotoon.
Anders Oddenin mukaan ei ollut yllättävää, että Aarseth murhattiin: ”Hän uhkaili tappavansa muut ja kuvitteli, ettei sillä olisi seurauksia.” Aarseth oli aiemmin väittänyt myrkyttäneensä luonaan asuneen puolalaisen. Koska mies oli sittemmin kadonnut black metal -piireistä eikä hänestä sen koommin kuultu, muut olivat aidosti huolissaan. Aarseth oli myös uhkaillut kreikkalaista miestä, joka pelkäsi henkensä puolesta. Vikernesin mukaan Aarseth oli kertonut ystävälleen, että aikoi murhata Vikernesin. Suunnitelmana oli tainnuttaa tämä etälamauttimella, sitoa ja kuljettaa auton takakontissa maalle, köyttää kiinni puuhun, kiduttaa kuoliaaksi ja videoida koko tapahtuma. Vikernes väittää surmanneensa Aarsethin itsepuolustuksena, mutta Ruchin mukaan Vikernesin versio tapahtumien kulusta on valetta. Vikernes on myös väittänyt Aarsethin kavaltaneen rahaa black metal -muusikoilta, joiden musiikkia Deathlike Silence julkaisi. Aarsethin ystävien mukaan väite ei pidä paikkaansa.
Murhan motiivista on esitetty monenlaisia arveluja. Aarseth oli Vikernesille velkaa noin 36 000 norjan kruunua. Vikernes kuitenkin kiistää tämän sillä perusteella, että pahoinpitely olisi edistänyt velkojen maksua tappamista paremmin. Vegard ”Ihsahn” Tveitan on arvellut syyksi valtataistelua sekä miesten vihamielisiä välejä. Kjetil Manheimin mukaan Vikernes oli hyvin lapsellinen ja halusi parantaa asemaansa black metal -sisäpiirissä. Jørn Stubberud sen sijaan uskoo, että Vikernes todella uskoi olevansa hengenvaarassa.
Sisäpiirin hajoaminen
Aarsethin kuolema oli Norjassa iso uutinen, josta kerrottiin sekä TV-uutisissa että sanomalehdissä. Lehdistö syytti tapahtuneesta ruotsalaisia äärimetallimuusikoita, joiden kanssa Aarseth oli ollut riidoissa. Poliisi haastatteli Aarsethin lähipiiriin kuuluneita muusikoita, jolloin myös Vikernes väitti, että teon taustalla olivat ”ruotsalaiset pseudo-satanistit”, jotka kadehtivat Norjan black metal -kulttuuria. Mayhemin entinen laulaja Billy ”Messiah” Nordheim arveli alkuun, että murhan oli tehnyt joku kristitty fundamentalisti. 13. elokuuta poliisi haastatteli 16-vuotiasta ruotsalaistyttöä, joka oli liikkunut black metal -sisäpiirin laitamilla. Tyttö kertoi poliisille, että ”murhaaja oli kateellinen ja halusi viedä Øysteinin paikan scenen johtajana”. Tyttö ei kuitenkaan paljastanut murhaajan nimeä, vaan oletti black metal -piirien huolehtivan kostosta itse.
Vikernes pidätettiin Bergenissä 17. elokuuta. Tutkinnan edetessä hän sai murhan lisäksi syytteen lukuisista muista rikoksista. Vaikka Vikernes itse pysyi hiljaa, monet muut black metal -muusikot kertoivat poliisille rikoksista. Hän sai 21 vuoden tuomion murhasta, kolmesta tuhopoltosta, laittomien räjähdysaineiden hallussapidosta sekä kahdesta murtovarkaudesta. Tuomion antamispäivänä Norjassa poltettiin kaksi kirkkoa, oletettavasti henkisen tuen osoituksena. Suuren yleisön silmissä 21-vuotiaasta Vikernesistä tuli hylkiö. ”Kreivistä” kerrottiin paikkansapitävyydeltään kyseenalaisia kauhutarinoita, ja lehdissä nähtiin sensaationhakuisia lööppejä (”Kreivi joi vertani!”). Vikernes itse oli tuolloin jo luopunut vanhasta ”Count Grishnachk” -taiteilijanimestään. Vankilassa Vikernes alkoi saatananpalvonnan sijaan keskittyä norjalaiseen mytologiaan, nationalismiin ja rasismiin ja vaihtoi toiseksi nimekseen Quisling. Black metal -piireihin hän otti etäisyyttä. Vikernes vapautui vuonna 2009.
Edesmennyt Aarseth kuvattiin viestimissä paholaiseksi, mikä oli hänen vanhemmilleen raskasta. Nuoremman polven muusikoiden keskuudessa hänen ympärilleen muodostui henkilökultti ja häntä alettiin kunnioittaa ”black metalin kuninkaana” tai ”black metalin kummisetänä”. Moni aloitteleva muusikko pyrki esiintymään Aarsethin työn jatkajana. Mayhemin basisti Jørn Stubberud on kyseenalaistanut Aarsethin sopivuuden esikuvaksi, sillä tämä kohteli ystäviään huonosti ja suhtautui heidän kärsimykseensä välinpitämättömästi. Jos Aarseth olisi jäänyt eloon, hän olisi todennäköisesti joutunut vuosikausiksi vankilaan ja saanut maksettavakseen suuret vahingonkorvaukset. Kjetil Manheimin mukaan julkisuudessa toisaalta nähtiin vain yksi puoli Aarsethista. Lapsuudenystäväänsä Manheim muisteli hyvänä oppilaana, joka ei käyttänyt päihteitä, urheili paljon ja oli vanhemmilleen kiltti.
Murha järkytti black metal -piirejä syvästi, sillä sen jälkeen kävi ilmeiseksi, että rikoksilla olisi seurauksia. Toisaalta tapaus toi aiemmin marginaaliselle musiikinlajille suosiota, ja vuoden 1993 tienoilla perustettiin suuri määrä lehtijuttujen innoittamia black metal -yhtyeitä. Jon ”Metalion” Kristiansenin mukaan näkyvyys houkutteli genren pariin sellaisiakin ihmisiä, jotka eivät henkilökohtaisesti tunteneet Aarsethia ja Vikernesiä eivätkä välttämättä olleet aiemmin edes kuunnelleet metallimusiikkia. Kristiansenin mielestä kyse oli ”aivokuolleista ihmisistä, jotka eivät kykene ajattelemaan itse vaan seuraavat muotia”.
Norjan black metal -piirit jakautuivat murhan jälkeen, ja Vikernesille sekä osoitettiin tukea että vannottiin verikostoa. Itse kuolemaa ei ainakaan julkisesti surtu, vaan siihen suhtauduttiin näennäisen välinpitämättömästi, itsestään selvänä osana black metal -kulttuuria. Anders Odden ja Erlend Erichsen ovat kertoneet, että Aarsethin kuoltua ja Vikernesin jouduttua vankilaan moni black metal -muusikko tunsi olonsa helpottuneeksi. Määräily ja puhdasoppisuuden valvominen loppuivat, ilmapiiri vapautui ja rikokset jäivät vähitellen menneisyyteen. Harrastajien ei enää tarvinnut hakea hyväksyntää Aarsethilta ja muilta vanhemmilta jäseniltä, mikä toisaalta teki ryhmään kuulumisesta vähemmän vaikuttavan kokemuksen.
Riidat muiden alakulttuurien kanssa
Norjan black metal -piireillä oli tiukat säännöt sen suhteen, mikä oli hyväksyttyä ja mikä ei. Muoti-ilmiöihin suhtauduttiin kielteisesti. Death metal oli 1990-luvun alun Oslossa epäsuosittua, ja Aarseth lähetti tappouhkauksia lajin muusikoille, jotka olivat erehtyneet käyttämään havaijipaitoja tai vaaleanpunaisia soittimia. Norjalaiset black metal -muusikot suunnittelivat myös matkustavansa Ruotsiin, sieppaavansa paikallisia death metal -muusikoita ja kuljettavansa nämä Norjaan tapettavaksi. Muiden Aarsethin murhasuunnitelmien tavoin tämäkään surmatyö ei edennyt puheita pitemmälle.
Aarseth kävi kirjeenvaihtoa ruotsalaisten black metal -harrastajien kanssa. Kun ruotsalaisyhtye Abruptumin jäsenet väittivät kiduttaneensa itseään äänityssessioiden aikana, Aarseth ylisti musiikkia ”puhtaan mustan pahuuden ydinmehuksi”. Deathlike Silence julkaisi Abruptumin esikoisalbumi Obscuritatem Advoco Amplectere Men vuonna 1992. Myöhemmin Norjan ja Ruotsin alakulttuurien välille syntyi kuitenkin kilpailua, ja Aarsethin kuoltua poliisi epäili murhasta ruotsalaisia. Toisaalta alakulttuurien välillä oli myös yhteistyötä, ja ruotsalaiset black metal -muusikot vierailivat toisinaan Norjassa.
Myös suomalaiset olivat norjalaisten kanssa riidoissa. Vuonna 1995 julkaistun fanzinen mukaan kiista sai alkunsa Beheritin Marko ”Nuclear Holocausto” Laihon humalaisista pilasoitoista, joiden kohteeksi joutuivat Emperorin Thomas ”Samoth” Haugen ja Impaled Nazarenen Mika Luttinen. Laihon mukaan syytös on perätön. Aarsethin taas huhuttiin lähettäneen tappouhkauksia Impaled Nazarenen jäsenille, mutta Aarsethin mukaan joku muu oli tehnyt näin hänen nimissään. Impaled Nazarenen esikoisalbumin takakansi julisti: ”No Orders from Norway Accepted!” Beheritin ristiriitaisesta maineesta kertoo Fuck Beherit -niminen kokoonpano, joka oman tuotantonsa (muun muassa ”Beherit Are Gods”) lisäksi levytti Beheritin kappaleita. Välit alkoivat parantua kuitenkin jo 1993, jolloin Aarseth ja Luttinen sopivat riitansa. Aikalaishaastattelussa Aarseth korosti, ettei hänellä ollut mitään suomalaisyhtyeitä vastaan, vaikka hän ei pitänytkään niiden epämelodisesta musiikista. Varg Vikernes sen sijaan ilmoitti, ettei Suomesta tule yhtäkään aitoa black metal -yhtyettä.
Tiedotusvälineet
Bergens Tidendessä ja Kerrangissa julkaistujen haastattelujen liioitellut väitteet ja yliampuva tyyli antoivat mallin myöhemmälle black metal -uutisoinnille. Michael Moynihanin ja Didrik Søderlindin (1998) mukaan Aarsethin ja Vikernesin puheet olivat jälkiviisaasti tarkasteltuina ”ilmeisen absurdeja”. Tämän oivalsivat muutaman vuoden sisällä sekä uutistoimittajat että black metal -harrastajat itse, mutta kohun ensimmäisinä vuosina toden ja tarun raja ei ollut mediassa yhtä selvä. Kiihkeimmillään keskustelu oli 1990-luvun lopulla, jolloin black metal -uutisointi ja -dokumenttielokuvat keskittyivät lähinnä muutamiin näkyvimpiin yhtyeisiin ja muusikoihin ja sisälsivät usein virheellistä tietoa.
Black metal -muusikoiden näkemykset
Fanzineissä black metalin rikoksiin suhtauduttiin 1990-luvun puolivälissä ristiriitaisesti. Erityisesti Norjan ulkopuolella väkivallanteot tuomittiin, vaikka black metalin estetiikkaa sinänsä ihailtiin. Monet ensimmäisen aallon muusikot tekivät pesäeroa koko lajityyppiin. Bathoryn Thomas ”Quorthon” Forsberg oli selvästi ärsyyntynyt, kun hänen väitettiin innoittaneen rikollisuuteen:
Venomin kitaristi Jeffrey ”Mantas” Dunn on pohdiskellut, miksi niin monet yhtyeet ylipäätään kutsuvat musiikkiaan black metaliksi, kun koko termin tarkoitus oli korostaa Venomin ainutlaatuisuutta. Slayer-kitaristi Kerry King arvosteli norjalaisia black metal -muusikoita siitä, että nämä käyttävät enemmän aikaa ristiriitojen luomiseen kuin musiikin tekemiseen ja kehittämiseen. Kingin yhtyetoveri Tom Araya on luonnehtinut norjalaisia black metal -muusikoita ”synkiksi valkoisiksi urpoiksi, jotka jäädyttävät aivonsa ja ajattelevat hitaasti”. Hellhammer- ja Celtic Frost -yhtyeissä vaikuttanut Thomas Gabriel Fischer menetti pitkäksi aikaa kiinnostuksensa koko lajityyppiin ja kuvaili sitä ”luolamiesten musiikiksi, jonka myötä eurooppalaiset palaisivat syömään sormin”.
Esiintyi kuitenkin myös rikoksia ihannoivia ja niihin yllyttäviä kannanottoja. Gorgorothin Kristian ”Gaahl” Espedal kertoi tukevansa kirkonpolttoja ”100-prosenttisesti. – – Niitä olisi pitänyt olla enemmän ja niitä tulee olemaan enemmän.” Emperorin alkuperäinen basisti Håvard ”Mortiis” Ellefsen totesi arvostavansa kirkonpolttoja ”symbolisena eleenä”. Osa toisen aallon muusikoista vastusti kirkonpolttoja pragmaattisista syistä. Ne eivät heikentäneet kristinuskoa vaan toivat sille sympatiaa ja tukea. Immortalin Olve ”Abbath” Eikemo kertoi 2004, että hänen yhtyeensä pysytteli rikoksista erossa, koska uudet kirkot rakennettiin valtion rahoilla, toisin sanoen siis black metal -muusikoiden omilla rahoilla.
Kaaoksen ruhtinaat
Michael Moynihan ja Didrik Søderlind julkaisivat vuonna 1998 kirjan Kaaoksen ruhtinaat, joka enimmäkseen käsitteli black metalia. Näkökulma ei kuitenkaan rajoittunut Norjan tapahtumiin, vaan Moynihan ja Søderlind esittivät, että kyse oli maailmanlaajuisesta suuntauksesta, jossa teollisuusmaiden nuoriso kokee itsensä ulkopuoliseksi ja luo radikaalin alakulttuurin, jossa yhdistyvät äärimusiikki, satanismi ja fasismi. Kirjan nimi viittaa yhdysvaltalaiseen rikollisjärjestöön Lords of Chaosiin, jonka jäsenet syyllistyivät ilkivaltaan ja murhaan ja suunnittelivat rasistista joukkosurmaa. Järjestön jäsenten ei tiedetä harrastaneen black metalia.
Teoksen tarjoamaa black metal -historiikkia pidettiin onnistuneena, mutta sen yhteiskunnallista teesiä arvosteltiin. Moynihan ja Søderlind arvioivat, että ”liiketalous ja materialismi” eivät kykene tukahduttamaan ”tulta”, joka palaa radikalisoituneen alakulttuurin keskuudessa. Todellisuudessa black metal kaupallistui voimakkaasti 1990-luvun jälkipuoliskolla ja siitä tuli menestyksekästä liiketoimintaa. Vuoteen 2000 mennessä Dimmu Borgirin ja Cradle of Filthin kaltaiset yhtyeet olivat nousseet valtavirran suosioon ja niiden albumeja oli myyty satoja tuhansia kappaleita. Suurin osa black metal -muusikoista ei koskaan syyllistynyt rikoksiin, ja 2000-luvun ensikymmenelle mennessä alakulttuuri oli keskiluokkaistunut. Sen jäsenet tekivät epätavallista musiikkia mutta elivät muutoin tavallista elämää.
Vuonna 2018 ilmestyi Jonas Åkerlundin ohjaama näytelmäelokuva Lords of Chaos, joka kertoo Aarsethin ja muiden Mayhemin jäsenten vaiheista. Elokuva sai enimmäkseen myönteisiä arvioita kriitikoilta, mutta osa elokuvan esittämistä henkilöistä on ollut siihen tyytymätön ja syyttänyt sitä historian vääristelystä. Seuraavina kuukausina eri puolilla maailmaa tapahtui viisi tuhopolttoa, joiden kohteeksi valikoitui kirkkoja ja seurakuntataloja. Metallimusiikkilehti Kerrang! pohdiskeli, oliko elokuva mahdollisesti innoittanut tuhopolttoja: ”Loppujen lopuksi kaikki sankarit kuolivat, joutuivat vankilaan tai ryhtyivät rasistisiksi folkmuusikoiksi. Kun metallifani polttaa kirkon, se kertoo vain siitä, ettei hän oppinut mitään tarinasta musiikin taustalla.”
Kapina yhteiskuntaa vastaan
Helvetti soikoon – norjalaisen black metalin historia -TV-dokumentin ensimmäisessä osassa moni black metal -muusikko muistelee lapsuutensa Norjaa ja sen kristilliseen arvomaailmaan perustunutta konsensuskulttuuria tukahduttavan tylsänä kasvuympäristönä. Muusikot halusivat tietoisesti provosoida muita, ja black metal herättikin pahennusta jo ennen 1990-luvun alun rikoksia. Kun Mayhem tuli rock-yhtyeiden Norjan mestaruuskilpailussa viimeiseksi, yhtyeen jäsenet totesivat onnistuneensa tavoitteessaan. Dayal Pattersonin (2013) mukaan on kuitenkin vaikea hahmottaa, mikä oikeastaan johti black metal -alakulttuurin radikalisoitumiseen, sillä useimilla jäsenillä oli ollut turvallinen keskiluokkainen lapsuus eivätkä he osallistuneet muuhun rikolliseen toimintaan.
Bård Eithunin mukaan musta sisäpiiri kehitti oman arvomaailmansa ja omat toimintatapansa, joita määrittivät viha ja turhautuminen muuta yhteiskuntaa kohtaan. Eithunin mukaan on turhaa yrittää selittää sisäpiirin toiminta kapinaksi kristinuskoa tai Norjan konsensuskulttuuria vastaan: ”Luulen sen olleen pelkkää sattumaa; ihmiset tapasivat toisensa oikealla tai väärällä hetkellä.” Lopputulosta Eithun luonnehtii ”joukkopsykoosiksi”. Vegard ”Ihsahn” Tveitanin mukaan 1990-luvun alun black metal -alakulttuuri ei kehittänyt ”aitoa satanistista filosofiaa” vaan keskittyi itsetarkoitukselliseen pahuuteen. Tavoitteena oli lietsoa pelkoa ja olla kaikessa päinvastaista mieltä kristinuskon, yhteiskunnan ja normaaleina pidettyjen asioiden kanssa. Myöskään Tveitan ei pidä kapinaselitystä uskottavana, sillä hänen mukaansa Norjan kirkko on hyvin vapaamielinen ja useimpien black metal -aktiivien perhetausta oli ollut tavallinen ja onnellinen lapsuus.
Elitismi
Sisäpiiriläiset olivat hyvin tarkkoja siitä, ketkä saivat kutsua musiikkiaan black metaliksi. Aarseth halusi määrätä jopa siitä, miten muusikot saivat pukeutua. Death metalista black metalin erotti ideologia. Aarsethin mukaan ”bändi on death metalia, jos se hellii ja palvoo kuolemaa, riippumatta siitä millaista musiikkia bändi soittaa. Kuoleman ’hellimisellä’ en tarkoita hauskanpitoa tai goren fanittamista; tarkoitan ihmisiä, jotka ovat valmiita tappamaan, koska vihaavat elämää.” Black metaliksi Aarseth laski vain sellaiset yhtyeet, jotka palvoivat Saatanaa. Niinpä esimerkiksi Immortal ei hänen mukaansa ollut black metalia. Varg Vikernes julisti vuonna 1994 antamassaan haastattelussa: ”Jos bändi ei ole tosissaan satanismin kanssa, se ei ole black metalia, se on niin yksinkertaista”. Usein black metal -yhtyeet korostivat olevansa ”evil” (’paha’) ja ”true” (’aito’, ’tosi’), millä viitattiin epäkaupallisuuteen ja kapinallisuuteen.
Saatananpalvonta
pienois|”Ei hauskanpitoa, ei [[Moshing|moshausta, ei [hard]corea, ei muotivillityksiä.” Levy-yhtiö Deathlike Silencen logo 1990-luvun alusta. Kuvassa Anton LaVey.]] Aarsethin satanismissa korostui Saatanan korottaminen jumalaksi. Anton LaVeyn perustamasta Saatanan kirkosta Aarseth ja Tveitan sanoutuivat irti, koska pitivät sitä liian inhimillisenä; se ei vastannut heidän näkemystään kaaoksen ja ihmisvihan aatteesta. Deathlike Silence -levy-yhtiön julkaisuihin oli jopa painettu yliviivattu LaVeyn kuva, jonka ympärille oli sommiteltu teksti: no fun, no mosh, no core, no trends.
Black metalin Saatana-symboliikkaa tutkinut Samuel Fridh kirjoittaa opinnäytteessään: ”Monet ottivat varhaisen [black metal -]skenen hyvin vakavasti, mutta tiesivät silti, ettei se ollut ihan tottakaan. Osa jopa kieltäytyi osallistumasta skenen teatraalisempaan ’kulttipuoleen’.” Fridhin mukaan ei ole todisteita siitä, että toisen aallon muusikot olisivat todella palvoneet Saatanaa. Bård Eithunin mukaan ”muutamille ihmisille se oli helkkarin vakavaa, mutta useimmille kyse oli pelkästä isosta mainostempusta.”
Eskaloituva radikalismi
Jonas Åkerlund arvelee, ettei sisäpiirillä ollut poliittista agendaa. Nuoret miehet yrittivät šokeerata ja tehdä toisiinsa vaikutuksen, mikä johti yhä radikaalimpiin tekoihin. Kun yksi jäsen teki rikoksen, muiden täytyi pistää paremmaksi. Lopulta päädyttiin tilanteeseen, jossa edes ihmisen surmaamista ei pidetty liian vakavana tekona. Anders Odden pohdiskeli vuonna 2007: ”Jos olisin tavannut [Aarsethin] tänään ja täällä, jos olisin ollut 25-vuotias kuten hän oli kuollessaan, olisin nauranut hänelle. Olisin pitänyt häntä pellenä, sillä sellainenhan hän oli.”
Dayal Patterson tarjoaa black metal -historiikissaan (2013) hienovaraisemman tulkinnan: ”niille, jotka tempautuivat kaiken tämän pyörteisiin, rajat arkitodellisuuden, taiteen, ideologian ja black metalin mahtipontisen melodraaman välillä hämärtyivät keitokseksi, jonka täytyi olla melkoisen huumaava.”
Hugo Åström
Hugo Wilhelm Åström (28. heinäkuuta 1879 Oulu – 14. kesäkuuta 1929 Viipurin lähellä) oli suomalainen insinööri, kenkätehtailija ja toimitusjohtaja.
Hugo Åströmin vanhemmat olivat merikapteeni, tehtailija Isak Herman Åström ja Ida Maria Westerlund. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun ruotsalaisesta reaalilyseosta 1899 ja suoritti kemisti-insinööritutkinnon Polyteknillisessä opistossa 1903. Åström opiskeli myös ulkomailla Zürichin polyteknikumissa Sveitsissä 1903–1904 ja tutustui kenkäteollisuuteen Saksassa Düsseldorfin lähellä Wermelskirchenissä talvella 1904–1905 sekä Yhdysvalloissa Massachusettsin Lynnissä 1905.
pienoiskuva|Mainoskulkue Hietalahdentorilla vuonna 1913. Hugo ja Hajlmar Åströmin jalkinemainos. Åström toimi kenkätehtailijana Oulussa veljensä Hjalmar Åströmin kanssa perustamassaan kenkätehdas Hugo & Hjalmar Åströmissä 1906–1915 ja hän oli sitten Pietarissa Skorohodin kenkätehtaan teknillisenä johtajana 1915–1918. Åström palasi Suomeen toukokuussa 1918, eli vuoden ajan Helsingissä ja asui sitten Pariisissa ja Wiesbadenissa Saksassa. Åström oli myös perustajana ja osakkaana 1918 perustetussa Helsingin Diskonttopankissa. Hän palasi Suomeen 1920-luvun alkupuolella ja oli vuoteen 1927 saakka Hyppösen Kenkätehdas Osakeyhtiön teknillisenä apulaisjohtajana. Hän oli sitten työssä kumiteollisuudessa ja oli viimeksi Osakeyhtiö Nurmen kumitehtaan toimitusjohtajana Viipurissa. Åström kuoli kesäkuussa 1929 auto-onnettomuudessa Viipurin lähellä Hietalassa kun henkilöauto, jossa hän oli matkustajana syöksyi alas rautatien ylittävältä maantiesillalta murrettuaan sillankaiteen.
Hugo Åström oli naimisissa vuodesta 1909 ranskalaisen Madeleine Elise Louise Moriquandin (k. Ranskassa) kanssa ja toisen kerran Kööpenhaminasta kotoisin olleen Ida Kirschen Carlotta Ennan kanssa.
Ihmissuden vuosi
Ihmissuden vuosi (Cycle of the Werewolf) on Stephen Kingin vuonna 1983 kirjoittama pienoisromaani, jonka on kuvittanut Bernie Wrightson. Tarina eroaa Kingin muusta tuotannosta yksinkertaisella juonen kulullaan ja ohkaisuudellaan. Alun perin tarkoituksena oli suunnitella kalenteri, mutta se muuttuikin kirjaksi Kingin paisuteltua tarinan lukuja.
Romaani koostuu 12 luvusta, jotka viittaavat vuoden 12 kuukauteen. Tuon vuoden aikana tapahtuu pienessä Tarker Mill'sin kylässä julmia veritekoja. Moni uskoo murhaajan olevan tavallinen ihminen epäinhimillisistä piirteistään huolimatta: syyllinen jättää tassun jälkiä ja hyökkää aina täyden kuun aikaan. Kesällä yksi uhreista selviytyy hyökkäyksestä ja tietää, kuka tämä hirviömäinen psykopaatti on.
Daniel Attias ohjasi tarinasta elokuvaversion Hopealuoti (1985) Kingin oman käsikirjoituksen pohjalta.
Suru
thumb|Suru. [[Vincent van Gogh, 1882]]
Suru on menetyksen tai muun ikävän tapahtuman tai epämieluisan olotilan aiheuttama voimakas ja pitkäkestoinen mielipahan tunne. Suruun kuuluu alentunut vireystila. Ihminen ilmaisee surua usein kasvonilmeillään ja äänenkäytöllään, ja hän voi itkeä tai vetäytyä syrjään. Suru on perustunteista pitkäkestoisin, ja se voi kestää jopa useita päiviä. Lyhytaikaisesta surusta ei ole haittaa, mutta pitkittynyt suru voi olla vahingollista ihmisen toimintakyvylle.
Aiheutuminen
Suru aiheutuu yleensä jostain menetyksestä, kuten tärkeän ihmisen menettämisestä, työpaikan menettämisestä tai kokeessa reputtamisesta. Ihminen tulee usein surulliseksi silloin, kun hän kokee tapahtuneen muodostavan esteen pyrkimyksilleen, kun se on toisten aiheuttama tai johtuu olosuhteista, ja kun itse ei pysty vaikuttamaan siihen tai selviytymään siitä. Suru valtaa usein mielen automaattisesti jonkin aiemmin surua aiheuttaneen tapahtuman toistuessa, mutta uudenlainen vastoinkäyminen vaatii ensin tietoista prosessointia sen tunnemerkityksen synnyttämiseksi.
Evolutiivinen tausta
Evoluutiopsykologien mukaan surulla on evolutiivinen tausta, ja se on sopeutumareaktio tilanteisiin, joissa on koettu menetystä. Suru saa ihmisen vetäytymään joksikin aikaa pohtimaan omia tavoitteitaan ja suunnitelmiaan, jotta hän voisi välttää uudet menetykset. Lisäksi surun ilmaiseminen tuo ihmiselle myötätuntoa muilta ihmisiltä ja saa nämä auttamaan häntä.
Ilmeneminen
Surulliset ihmiset kertovat usein tuntevansa palan kurkussaan, lihasjännitystä ja sykkeen muutoksia. Surua ilmaisevia kasvonilmeitä ovat kulmakarvojen alentaminen, suupielten alentaminen ja leuankärjen kohottaminen. Surullinen ihminen käyttäytyy passiivisesti tai välttelevästi. Hän puhuu hitaasti ja hiljaisella äänellä. Hän saattaa itkeä.
Suru on kaikista tunteista pitkäkestoisin, ja se voi kestää jopa useita päiviä.
Vaikutukset
Lyhytaikaisen surun ei ole havaittu suoraan vahingoittavan terveyttä. Sairaalla ihmisellä suru voi lisätä epämukavuuden tunnetta. Pitkäaikainen suru muistuttaa masennusta ja voi olla vahingollista.
Surullinen ihminen voi saada muilta ihmisiltä myötätuntoa ja tukea. Jos suru johtaa vetäytymiseen, ihminen voi kuitenkin eristäytyä muista, jolloin häntä ei voi auttaa, minkä seurauksena suru pitkittyy.
Suruun vaikuttaminen
Kaksi terapiassa käytettyä surun säätelytapaa ovat huomion kiinnittäminen pois surun aiheuttamasta tapahtumasta, sekä tapahtuman arvioiminen uudelleen tai sen etäännyttäminen itsestä. Surun oireiden märehtiminen sen sijaan pitkittää surua.
Tutkimusten mukaan masennuslääke ei tehoa tavanomaiseen surutilaan.
Mikäli normaali surutyö eli menetyksen käsittely pitkittyy tai vaikeutuu normaalista, voi kyseessä olla komplisoitunut suru, joka on tulossa sairausdiagnoosiksi ICD-11-tautiluokituksessa. Sen oireita voi hoitaa lääkkein, mutta tehokkaampaa hoitoa ovat muut terapiamuodot kuten silmänliiketerapia.
Surun väri
Surua ilmaistaan Euroopassa ja Suomessa yleensä mustalla värillä, myös pukeutumisessa. Suomessa naisten käyttämä suruharso ja suruvaatteet ovat mustia, samoin miesten vaatteet ja miesten hautajaisten jälkeen käyttämä surunappi. Hautajaisiin pukeudutaan virallisen etiketin mukaan tummiin vaatteisiin ja lähiomaiset yleensä mustiin. Surunapilla kerrotaan, että lähiomainen on kuollut. Sitä ei käytetä vielä hautajaisissa, mutta laitetaan vasempaan takin kaulukseen hautajaisten jälkeen. Napin paikka on kaksi senttiä napinlävestä alaspäin.
Aasiassa surua ilmaistaan valkoisella värillä.
DTM-kausi 2018
DTM-kausi 2018 on DTM-sarjan 19. kausi. Kausi alkaa 5. toukokuuta Saksan Hockenheimringin moottoriradalla ja päättyy samalle radalle 14. lokakuuta.
Eino Kellberg
Eino Antero Kellberg (12. elokuuta 1908 Iisalmen maalaiskunta – 31. heinäkuuta 1978 Iisalmi) oli suomalainen kauppias ja kirjailija.
Kellbergin isä oli mäkitupalainen Paavo Kellberg joka oli työmiehenä Iisalmen pappilassa ja tunsi kirjailija Juhani Ahon. Eino Kellberg työskenteli suutarina ja rautateillä kunnes hän sai kerättyä varoja oman kauppaliikkeen perustamiseen. Vaikka kaupan hoito veikin aikaa Kellberg ehti lukea myös kirjallisuutta ja hänen suosikkikirjailijoihinsa kuuluivat Aleksis Kivi, Juhani Aho, Jack London ja Pentti Haanpää.
Kellberg voitti Gummeruksen järjestämän historiallisten romaanien kirjoituskilpailun teoksellaan Kylä kapinan rajalla joka kertoi omakohtaisiin kokemuksiin perustuen vuosien 1917–1918 tapahtumista Iisalmen seudulla.
Kirjailija Aarno Kellberg on Eino Kellbergin poika.
Hartsa
Harri Verkkoperä eli Hartsa on suomalainen laulaja, säveltäjä ja sanoittaja, joka on tehnyt yhden pitkäsoiton Sateen jälkeen sekä singlen Tää on se päivä. Hartsa on kertonut aloittaneensa musiikkiuransa Cantores Minores-kuorossa 11-vuotiaana. 1980-luvulla hän teki mainosmusiikkia, ja omakustanteena ensimmäisen pitkäsoittolevyn vuonna 1991. Sen jälkeen hän kertoo työskennelleensä pitkään lastenkodin ohjaajana, kunnes päätti palata musiikin pariin vuonna 2015.
Diskografia
Levyllä avustivat
Kuoro
Äänitys ja mixaus Tipi Toikka. Voiceman Studio. Kannen suunnittelu Helsinki Connection. Kansikuva Riitta Sourander.
US Livorno 1915
Unione Sportiva Livorno 1915 (vuoteen 2021 Associazione Sportiva Livorno Calcio lyh. A.S. Livorno) on italialainen jalkapalloseura Toscanan maakunnassa sijaitsevata Livornosta. Vuonna 1915 perustettu seura pelaa kaudella 2022–2023 Italian neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla Serie D:ssä. AS Livorno pelaa kotiottelunsa Stadio Armando Picchillä.
Antti Wihuri
Antti Taavetti (Anton David) Wihuri (vuoteen 1906 Jansson; 9. lokakuuta 1883 Kustavi – 28. joulukuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen laivanvarustaja ja merenkulkuneuvos. Vuonna 1942 hän perusti yhdessä ensimmäisen puolisonsa Jenny Wihurin kanssa Jenny ja Antti Wihurin rahaston, joka on merkittävä suomalainen taiteen ja tutkimuksen tukija.
US Livorno 1915
AS Livornon väri on punaisenruskea, mistä juontaa lempinimi Amaranto, seuran toinen yleisesti käytetty lempinimi on Labronici. As Livorno tunnetaan myös vasemmistolaisista kannattajistaan, joiden joukossa on erityisesti kommunisteja.
Antti Wihuri
Elämäkerta
Wihuri syntyi Kustavissa laivanvarustaja David Janssonin ja Josefina Österbergin poikana. Vanhemmat olivat kihloissa vuodesta 1882, mutta eivät ehtineet avioitua ennen Janssonin kuolemaa kesäkuussa 1883. Wihuri lähti vuonna 1895, vain vähän yli 10-vuotiaana, merille ja kouluttautui ensin perämieheksi ja myöhemmin merikapteeniksi.
US Livorno 1915
Historia
AS Livornon paras sijoitus Italian korkeimmalla sarjatasolla Serie A:ssa on toinen sija kausilla 1919–1920 ja 1942–1943. Vuonna 2004 seura palasi pääsarjaan 55 vuoden tauon jälkeen ja pelasi Serie A:ssa 2004–2008, 2009–2010 ja 2013–2014.
Antti Wihuri
Elämäkerta
Hän työskenteli myös ahtausalalla ja laivameklarina. Wihuri perusti ensimmäisen varustamonsa Raaheen vuonna 1916. Saman vuoden marraskuussa hän osti ensimmäisen oman laivansa, puukuunari Annan. Näihin aikoihin Wihuri myös solmi avioliiton raahelaisen kauppiaan tyttären Jenny Mäkelän kanssa.
US Livorno 1915
Historia
Italian jalkapalloskandaalin ansiosta Livorno pääsi kaudella 2006-2007 UEFA Cupiin ensimmäistä kertaa historiansa aikana sijoituttuaan edellisellä kaudella Serie A:ssa kuudenneksi. Seuran 2000-luvun tähtiä ovat olleet maailmanmestaruuden vuonna 2006 voittanut maalivahti Marco Amelia sekä Serie A:n kauden 2004–2005 maalikuningas Cristiano Lucarelli, joka kaudella 2018–2019 toimii seuran päävalmentajana.
Antti Wihuri
Elämäkerta
Varustamo menestyi hyvin ja Wihurit päättivät lahjoittaa rahojaan hyviin tarkoituksiin. Talvisodan edellä ja sen aikana he tekivät huomattavia lahjoituksia puolustusvoimille. Wihuri sai merenkulkuneuvoksen arvonimen vuonna 1939, ja hänet vihittiin Helsingin kauppakorkeakoulussa kauppatieteiden kunniatohtoriksi vuonna 1955.
US Livorno 1915
Historia
Talousvaikeuksiin ajautuneelta seuralta evättiin kesällä 2021 sarjapaikka Serie D:stä, jonka jälkeen kannattajat ottivat seuran haltuunsa. Syksyllä 2021 seura aloitti Toscanan aluesarjassa Italian viidennellä sarjatasolla nimellä Unione Sportiva Livorno 1915.
Antti Wihuri
Elämäkerta
1920-luvulla Antti Wihuri hankki huomattavan osakkuuden raumalaisesta John Nurmisen laivaus- ja huolintayhtiöstä. Kun Nurmisen yhtiö joutui 1930-luvun alun pulavuosina vaikeuksiin, Wihuri lunasti koko yhtiön itselleen ja muutti sen nimen Merihuolto Oy:ksi. John Nurminen puolestaan perusti uuden, jälleen hänen omaa nimeään kantaneen huolintaliikkeen.
Jenny ja Antti Wihurilla ei ollut omia lapsia, mutta he adoptoivat kaksi poikaa, Reijon ja Pentin, joiden isä oli kaatunut talvisodassa. Vuonna 1943 leskeksi jäänyt Antti Wihuri tapasi Suomen Tukkukauppiaiden Liiton kokouksessa Hotelli Kämpissä Helsingissä kevättalvella 1945 Rakel Aarnion, joka niin ikään oli jäänyt leskeksi hieman aiemmin. He avioituivat vielä samana vuonna.
pienoiskuva|Antti Wihuri luovuttamassa [[Sibelius-palkintoa Paul Hindemithille vuonna 1955. Takana tasavallan presidentti Juho Kusti Paasikivi.]] Wihuri perusti vuonna 1953 Wihurin kansainvälisten palkintojen rahaston, joka on jakanut huomattaville säveltäjille myönnettävää Sibelius-palkintoa vuodesta 1953 lähtien sekä kuuluisille tiedemiehille jaettavaa Wihurin kansainvälistä palkintoa vuodesta 1958 lähtien. Kummankin Wihurin perustaman rahaston apurahojen ja palkintojen jako suoritetaan Wihurin määräyksen mukaisesti hänen syntymäpäivänään 9. lokakuuta.
Toisen maailmansodan jälkeen Wihuri laajensi toimintaansa laivanvarustuksen lisäksi muillekin aloille niin, että lopulta hän omisti parikymmentä yritystä, muun muassa Teijon tehtaat Perniössä ja Volkswagen-autoja maahantuoneen Autola Oy:n. Nämä yhdistettiin vuonna 1961 Rakel Wihurin liiketoimintoihin, joista yhdessä tuli Wihuri-yhtymä (nykyinen Wihuri Oy). Wihuri toimi omistamiensa yritysten johdossa kuolemaansa saakka. Wihuri Oy:n hallituksen puheenjohtajana toimii nykyisin Rakel Wihurin poika Antti Aarnio-Wihuri.
Wihuri toimi pitkän ajanjakson Suomen Meripelastusseuran valtuuskunnan eli järjestön korkeimman päättävän elimen puheenjohtajana. Hänet nähtiin usein pelastusalusten komentosilloilla – eikä vain edustustehtävissä vaan toimivana kapteenina.
Wihuri oli hyvin pidetty kapteeni, joskin maankuulu äärimmäisen tiukasta kurinpidostaan.
Hänen aikanaan seura sai useitakin huippuluokan pelastusristeilijöitä: vuonna 1956 valmistuneen Helsinkiin sijoitetun pelastusristeilijä Harmajan ja vuonna 1961 Kotkaa varten rakennetun pelastusristelijän Niilo Saarinen.
Nernstin teoreema
Termodynamiikan kolmannen pääsäännön mukaan täydellisesti kiteytyneen yhdisteen entropia lähestyy nollaa lämpötilan lähestyessä absoluuttista nollapistettä. Kolmannesta pääsäännöstä seuraa, että minkä tahansa järjestelmän lämpökapasiteetti lähestyy myös nollaa lähestyttäessä absoluuttista nollapistettä. Absoluuttista nollapistettä ei voi saavuttaa minkään äärellisen prosessin avulla. Termodynamiikan kolmannen pääsäännön esitti ensimmäisenä saksalainen kemisti Walter Nernst. Hänen esittämänsä muotoilu tunnetaan nimellä Nernstin teoreema.
Termodynamiikan kolmas pääsääntö
Kemiallisen reaktion Gibbsin vapaaenergia ilmaistuna entalpian ja entropian avulla on. Entropian merkitys kasvaa lämpötilan suurentuessa, joten lämpötilan lähestyessä absoluuttista nollapistettä reaktion entalpian ja Gibbsin vapaaenergian arvot lähestyvä toisiaan kuten oheinen kuva osoittaa.
Nernstin teoreema
Saksalainen kemisti Walther Nernst tutki 1900-luvun alussa lukuisia kemiallisia reaktioita ja yhdisteitä matalissa lämpötiloissa. Näistä tutkimuksista ja Richardsin galvaanisella kennolla tekemistä mittauksista hän päätteli, että kun T \to 0. Toisin sanoen. Lisäksi Nernst päätteli, että kaikille kiinteille faaseille ja myös liuoksille \Delta S:n raja-arvo on nolla eli matemaattisesti ilmaistuna
Tämän yhtälön mukaan \Delta G:n arvo lähestyy \Delta H:n arvoa kun T lähestyy arvoa nolla. Entropia kytkeytyy termodynaamiseen todennäköisyyteen Boltzmannin jakauman kautta: mitä epämääräisemmin hiukkaset ovat järjestäytyneet sitä suurempi on järjestelmän mikrotilojen lukumäärä ja siis entropia. Täydelliselle kiteelle on olemassa yksi mikrotila ja entropia on nolla. Nernst esitti termodynamiikan kolmannesta laista mallin, jonka mukaan "aineen fysikaalinen aktiviteetti pyrkii katoamaan lämpötilan lähestyessä absoluuttista nollaa". Tämä tunnetaan Nernstin teoreemana tai Nernstin lämpöteoreemana.
Planckin tarkennus
Sittemmin vuonna 1911 Max Planck käytti Nernstin teoreemaa ja tarkensi sitä määrittelemällä entropian arvon lämpötilassa 0 K. Termodynamiikan kolmas pääsääntö on
Planckin mukaan liuoksilla on johtuen niiden sekoitusentropiasta lämpötilassa 0 K positiivinen entropia-arvo. Lasimaisten yhdisteiden entropia 0 K:ssä on positiivinen. Esimerkiksi \Delta S_m 0 K:ssä on noin 19 J K-1 mol-1 faasimuutokselle: kiteinen glyseroli lasimainen glyseroli. Joillakin alkuaineilla voi olla enemmän kuin yksi täydellinen kiderakenne. Esimerkiksi 0 K:ssä rikin sekä monokliinisen kiderakenteen että rombisen kiderakenteen entropia on nolla. Alkuaineelle S=0 lämpötilassa 0 K perustuu kuitenkin lopulta yleiseen tieteellisesti pääteltyyn sopimukseen eikä siinä huomioida atomin ytimeen liittyvää entropiaa, koska kemiallisen reaktion aikana se ei muutu.
Termodynamiikan kolmas pääsääntö ei sisällä uutta tilafunktiota päinvastoin kuin ensimmäinen pääsääntö, joka sisältää energian ja toinen pääsääntö, joka sisältää entropian.
Entropia lämpötilan funktiona
Termodynamiikan ensimmäisen pääsäännön (I laki) mukaan järjestelmän sisäenergia ilmaistaan järjestelmään absorboidun lämpömäärän ja järjestelmässä tehdyn työn avulla, joten palautuvalle (reversiibeli) muutokselle pätee
Yhtälössä (2) ja, joten ensimmäisen ja toisen pääsäännön yhdistelmänä saadaan
Yhtälön (3) vasen puoli voidaan antaa entalpian avulla, dH=d(U+PV), joten yhtälö saadaan yhtälöksi (4)
Sijoittamalla entalpian kokonaisdifferentiaali lämpötilan ja paineen suhteen yhtälöön (4) saadaan
Yhtälöstä (5) saadaan entropiaksi:
Tenontosaurus
Tenontosaurus (”jännelisko”) on sukupuuttoon kuollut ornitopodisuku, joka eli 125–105 miljoonaa vuotta sitten varhaisliitukaudella Pohjois-Amerikassa.
Nernstin teoreema
Entropia lämpötilan funktiona
Yhtälön (6) oikean puolen toisessa termissä on lämpökapasiteetti vakiopaineessa- Vertaamalla yhtälöä (6) entropian kokonaisdifferentiaaliin lämpötilan ja paineen suhteen voidaan todeta, että
Tenontosaurus
Fossiilit
American Museum of Natural History museon retkikunta löysi ensimmäisen Tenontosaurus-fossiilin Montanan Big Hornin piirikunnasta vuonna 1903. Yhdysvaltalainen paleontologi John Ostrom kuvasi Tenontosauruksen vuonna 1970. Se sai nimensä selkärankaa jäykistävien luutuneiden jänteiden mukaan, joita oli monilla muillakin dinosauruksilla. Tästä dinosaurussuvusta tunnetaan kaksi lajia, Tenontosaurus tilletti ja Tenontosaurus dossi. Sen fossiileja on löydetty myös Yhdysvaltojen Montanasta, Oklahomasta, Teksasista, Utahista ja Wyomingista.
Nernstin teoreema
Entropia lämpötilan funktiona
Yhtälössä (7) aina, joten S suurenee lämpötilan noustessa. Integroimalla yhtälö (7) ja valitsemalla integrointirajoiksi saadaan yhtälö entropian laskemiseksi lämpötilassa T'
Yhtälössä (9) integrointiraja T' on merkitty heittomerkillä korostamaan, että se ei ole sama kuin integroitava muuttuja.