cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jarmo Kärnä
Kärnä hyppäsi ennätyksensä 816 cm Riiassa kesäkuussa 1989 sivuten Rainer Steniuksen aikaisempaa Suomen ennätystä. Tulos säilyi Suomen ennätyksenä vuoteen 2005 saakka. Kärnä hyppäsi sisäratojen Suomen ennätyksen 808 cm vuonna 1989 Solnassa. Suomen ennätyksenä tulos säilyi vuoteen 2013 saakka. 100 metrin juoksussa hänen ennätyksensä on 10,59 (1988).
Kärnä voitti miesten pituushypyn Suomen mestaruuden ulkoradoilla vuosina 1982–1985, 1987, 1988, 1990 ja 1991 sekä sisäradoilla 1982–1988, 1990 ja 1992.
Albert Gebhard -mitali
Albert Gebhard -mitalin myöntää Grafia. Mitali perustettiin 1963 Albert Gebhardin (1869–1937) kunniaksi. Liitto perustettiin hänen johdollaan 1933 nimellä Suomen Taidepiirtäjäliitto.
Palkitut
Palkintoa on jaettu vuodesta 1963
Niilesjärvi
Niilesjärvi on järvi Oulun kaupungin Niileksen kaupunginosassa Pohjois-Pohjanmaalla, kaupungin keskustan itäpuolella Oulujoen pohjoisrannalla.
Järvi on kauttaaltaan matala ja rehevöityvä, sen vesi on tummaa ja humuspitoista johtuen ympäröivistä soista. Järvi laskee vetensä Oulujokeen Myllyojaa pitkin.
Niilesjärven pohjoisranta on pääasiassa kesänviettopaikaksi rakennettua aluetta, kun taas eteläranta on rakentamatonta suomaata. Pohjoisrannan lähettyvillä on Raitasaari-niminen pieni saari.
De Havilland D.H.60 Moth
thumb|300px|De Havilland D.H.60G Gipsy Moth De Havilland D.H.60 Moth oli 1920-luvun jälkipuolella käyttöön tullut englantilainen yksimoottorinen, kaksitasoinen ja kaksipaikkainen urheilulentokone, jota käytettiin muun muassa lentokoulutuksessa ja yleisölennätyksissä. Kone vaikutti merkittävästi Englannin lentokerhotoiminnan alkuvaiheisiin. Konetta käytettiin myös useiden maiden ilmavoimissa sotilaslentäjien koulutuskoneena. Konetta valmistettiin vuosina 1925–1934 noin 2 000 kappaletta, ja se oli ilmailun mittasuhteilla mitattuna laajassa käytössä 1920-luvulta aina 1950-luvulle asti.
Kehitys
De Havillandin suunnitteleman Moth-koneperheen ensimmäisen edustajan, D.H.60 Mothin, prototyypin ensilento lennettiin 22. helmikuuta 1925. G-EBKT -tunnuksella varustetun koneen ohjaajana oli sen suunnittelija Geoffrey de Havilland. 60-hevosvoimaisella Cirrus I-moottorilla varustettu puurakenteinen kone oli välitön menestys, ja vakuutti Englannin ilmailuministeriön niin, että koneita alettiin sarjavalmistuksen alettua heinäkuussa 1925 toimittamaan lentokerhoille. Ensimmäisenä kerhona Moth-koneita vastaanotti Lancashire Aero Club, vain viisi kuukautta prototyypin ensilennon jälkeen. De Havilland sai nopeasti tilauksia yli kolmeltakymmeneltä asiakkaalta ympäri maailman, muun muassa Yhdysvalloista. Seuraavana vuonna Cirrus-moottoria kehitettiin niin, että sen teho nousi 80 hevosvoimaan, tämän moottorin tyyppimerkinnäksi tuli Cirrus II.
Vuonna 1927 koneen lento-ominaisuuksien parantamiseksi siiven kärkiväliä pidennettiin 0,3 metriä, samalla laskutelinettä vahvistettiin ristikkäisellä tuella. Tämä muunnos sai nimen D.H.60X (myöhemmin käytettiin myös nimeä Cirrus II Moth). Seuraavana vuonna koneen moottoritehoa nostettiin uudella A.D.C.:n valmistamalla 90-hevosvoimaisella Cirrus III-moottorilla. D.H.60X:n tuotanto lopetettiin pääosin vuoden 1928 syyskuussa, tämän jälkeen koneita valmistettiin vain pieniä määriä. D.H.60X:n tuotantolisenssi myönnettiin General Aircraft Companylle Australiaan sekä Suomeen Valtion lentokonetehtaalle ja Veljekset Karhumäelle.
Mothin alkuperäinen Cirrus-moottori oli tehty Airdisco V8-moottorista puolittamalla. Moottorin tehoa kasvatettaessa myös sen paino nousi, ja tämä pakotti de Havillandin kehittämään kokonaan uuden keveämmän moottorin. Majuri Frank Halfordin suunnittelemaa uutta 100-hevosvoimaista de Havilland Gipsy-moottoria asennettiin aluksi testaustarkoituksessa muutamiin D.H.60X-koneisiin. Myöhemmin tämä Gipsy-moottorilla varustettu D.H.60-muunnos sai nimen D.H.60G, Gipsy Moth. Muunnosta rakennettiin vuoteen 1934 mennessä noin 600 kappaletta ja tekniikaltaan luotettavana se oli suosittu erityisesti pitkiä matkoja lennettäessä.
Puurakenteisen D.H.60G:n rinnalla kehitettiin vaikeammissa olosuhteissa toimimaan pystyvä muunnos, D.H.60M, jossa alkuperäinen puinen runko korvattiin teräsputkesta hitsaamalla kootulla rungolla. Moottori oli sama kuin D.H.60G-muunnoksessa. Konetta valmistettiin noin 500 kappaletta, ja sitä käyttivät monien maiden ilmavoimat; muun muassa Englannin, Kanadan, Irakin ja Ruotsin ilmavoimat. Viimeinen varsinainen tuotantoversio, D.H.60G III, esiteltiin vuoden 1932 alussa. Uudella 120-hevosvoimaisella Gipsy II-moottorilla varustettu kone erosi edeltäjästään moottoriasennuksen osalta; moottori asennettiin nyt ylösalaisin, tämä mahdollisti lentäjän paremman näkyvyyden eteenpäin. Tuotantosarjan ollessa kesken, käyttöön tuli voimakkaampi versio Gipsy III:sta, 133-hevosvoimainen Gipsy Major IIIA. Tällä moottorilla varustetut D.H.60G III-koneet tunnetaan nimellä Moth Major.
Royal Air Forcen osoitettua kiinnostuksensa uudesta alkeiskoulukoneesta, de Havilland suunnitteli D.H.60M:n pohjalta Gypsy III-moottorilla varustetun version D.H.60T Moth Trainer. Kone voitiin varustaa pommiripustimin ja kameravarustuksella. Tästä muunnoksesta kehitettiin D.H.60:n seuraaja, De Havilland D.H.82 Tiger Moth.
de Havilland Moth Suomessa
thumb|right|300px|OH-EJA, ”Jurre”, Keski-Suomen ilmailumuseossa. Suomen Ilmapuolustusliitolle hankittiin vuonna 1927 keräyksillä hankituin varoin yksi D.H.60X-kone. Myös Ilmavoimat kiinnostui konetyypistä, ja vuonna 1928 de Havillandilta hankittiin lisenssi kymmenen koneen rakentamisesta. Valtion Lentokonetehdas valmisti koneet, jotka tulivat ilmavoimien käyttöön vuoden 1929 alkupuolella. Sarjasta jäi ilmavoimien käyttöön seitsemän konetta, kolme myytiin Ilmapuolustusliiton eri alueyhdistyksille. Toukokuussa 1929 Ilmavoimille tilattiin lisää koneita, tällä kertaa 11 koneen sarja. Koneet varustettiin ensimmäisestä sarjasta poiketen 115-hevosvoimaisella Cirrus Hermes-moottorilla, jonka asennus muutti koneen ulkonäköä niin, että sitä kutsuttiin nimellä "Härkämotti". Ilmavoimilla oli käytössään vuosina 1929–1944 kaikkiaan 23 de Havilland D.H.60X-konetta. Moth-koneita käyttivät Ilmavoimien lisäksi muun muassa Aero Oy sekä Veljekset Karhumäki, joka rakensi ilman lisenssiä kaksi D.H.60X-konetta ja vastasi suurelta osin Ilmavoimien Moth-koneiden huolloista toisen maailmansodan aikana. Viimeiset siviilikäytössä olleet koneet poistettiin käytöstä vuonna 1957.
Futurismi
thumb|350px|Umberto Boccioni, Kaupunki kohoaa, 1910. Futurismi on 1900-luvun alussa Italiassa toiminut taidesuuntaus ja liike kuvataiteessa ja kirjallisuudessa. Se halveksi kaikkea vanhaa ja perinteistä ja ihannoi kaikkea modernia, esimerkiksi koneita, tekniikkaa, vauhtia ja sotaa.
Futuristit harjoittivat kaikkia taiteen keinoja mukaan lukien maalaus, kuvanveisto, keramiikka, graafinen muotoilu, teollinen muotoilu, sisustus, kaupunkisuunnittelu, teatteri, elokuva, muoti, vaatteet, kirjallisuus, musiikki, arkkitehtuuri ja jopa ruoanlaitto.
Futuristiselle runoudelle oli ominaista rikotut lauserakenteet, yllättävät kielikuvat ja välimerkittömyys. Futuristiset maalaukset ja veistokset ilmaisevat liikettä sekä luonnon ja ihmisen tekemien muotojen dynamiikkaa.
Italiassa
thumb|350px|Italialaisia futuristeja [[Pariisissa vuonna 1912: Luigi Russolo, Carlo Carrà, Filippo Tommaso Marinetti, Umberto Boccioni ja Gino Severini.]] Futurismin pani alulle italialainen runoilija Filippo Tommaso Marinetti vuonna 1908 Milanossa. Marinetti oli innostunut modernin kaupungin hälystä, vauhdista ja mekaanisesta energiasta. Hän halusi korvata Italian palvotun menneisyyden ja kulttuurin uudella yhteiskunnalla, runoudella ja taiteella, joka perustuisi uusille dynaamisille aistimuksille. Hänen mukaansa ”ulvova auto, joka näyttää kiitävän kuin ammuttuna, on kauniimpi kuin Samothrake Nike”. Sana passéismi tarkoitti futuristeilla kaikkea vanhaa, turmeltunutta ja aikansa elänyttä. Futuristit esittivät mm. Venetsian kaupungin tuhoamista "passéistisena" ja tilalle rakennettavaksi "teollinen ja sotilaallinen Venetsia, joka voisi hallita Adrianmerta."
Marinetti julkaisi futuristisen manifestinsa ranskalaisessa Le Figaro -lehdessä 20. helmikuuta 1909. Tätä ensimmäistä julistusta seurasi uusia manifesteja sekä julkisia esiintymisiä, jotka levittivät futurismin aatteen läpi Euroopan Italiasta Venäjälle sekä Yhdysvaltoihin asti.
Marinettin ympärille kerääntyi nuoria taiteilijoita, kuten Umberto Boccioni, joka vastasi suurimmaksi osaksi futuristisen maalaustaiteen manifestista. Muita ryhmän jäseniä olivat Carlo Carrà, Luigi Russolo, Giacomo Balla ja Gino Severini. Ryhmä halusi kuvata liikkeen vaikutelmaa, nopeutta ja muutosta. He lainasivat kubisteilta rikkonaisen muotokielensä. He kuitenkin torjuivat kubismin keskitetyt, staattiset sommitelmat ja suosivat ”simultaanisuutta” – heidän teoksensa olivat vain jatkuvan kokonaisuuden pieniä osia. Futuristien maalauksissa liike on maalauksen aihe ja lävistää sen ilman kiintopistettä. Boccionin mukaan futuristien tavoite ei ollut optisen tai analyyttisen vaikutelman vaan ”sielullisen kokonaiselämyksen kuvaaminen”, mikä puolestaan lähensi heitä ekspressionisteihin.
Futuristien maalauksissa esiintyi usein vauhdikkaita autoja, junia ja polkupyöräilijöitä, tanssijoita, eläimiä ja kaupunkilaisväkijoukkoja. Futuristien käyttämät värit olivat kirkkaampia ja eloisampia kuin kubistien, ja heidän sommitelmansa dynaamisempia.
thumb|upright|left|Umberto Boccionin pronssiveistos Jatkuvuuden ainutkertaisia muotoja tilassa, 1913. Boccioni julkisti 1912 futuristisen kuvanveiston teknisen manifestin. Siinä hän julisti rajallisen viivan ja suljetun muodon loppua ja ehdotti monenlaisten perinteistä poikkeavien materiaalien kuten lasi- ja metallilevyjen sekä sähkövalojen käyttöä.
Arkkitehti Antonio Sant’Elia julkaisi vuonna 1914 futuristisen arkkitehtuurin manifestin. Hän laati luonnoksia pitkälle mekanisoiduista kaupungeista ja rohkean moderneista pilvenpiirtäjistä. Luonnosta ei enää saisi etsiä inspiraatiota. Futuristiset rakennukset tuli perustaa laskelmiin, rohkeaan yltiöpäisyyteen ja yksinkertaisuuteen. Materiaalien tuli olla moderneja, kuten vahvistettu betoni, teräs ja lasi. Linjojen kuului olla dynaamisia, viistoja ja elliptisiä. Futuristinen arkkitehtuuri jäi luonnosten asteelle, eikä yhtään varsinaista futuristista rakennusta koskaan pystytetty. Sant’Elia ei luonnoksissaan esittänyt suunnitelmia rakennustensa sisäosista.
Futuristiset säveltäjät tekivät kokeiluja äänillä, joihin he lukivat niin melun kuin kaikenlaiset muutkin kaupunkien, koneiden ja luonnon äänet. Taidemaalari Luigi Russolo suunnitteli "intonarumori"-soittimia, jotka tuottivat erilaisia hälyääniä. Merkittävin futuristisäveltäjä oli Francesco Balilla Pratella.
Sotaa futuristit ylistivät "maailman hygieniana". Futuristien johtaja, runoilija Marinetti kirjoitti ensimmäisen maailmansodan aikana taiteilijatovereilleen:
Futuristien ajatusten merkittävänä levittäjänä toimi italialainen Lacerba-lehti. Sitä ilmestyi 70 numeroa tammikuusta 1913 toukokuuhun 1915, jonka jälkeen lehden patrioottiset tekijät lähtivät sotaan.
Futurismi päättyi vuonna 1916, kun niin Boccioni kuin Sant’Eliakin saivat surmansa ensimmäisessä maailmansodassa. Italiassa Marinetti lähipiireineen liittyi fasisteihin. Monet Italian futuristit kannattivat fasismia siinä toivossa, että se uudenaikaistaisi maan, joka oli jakautunut teollistuneeseen pohjoiseen ja maalaiseen, vanhanaikaiseen etelään. Fasistien tavoin futuristit olivat kansallismielisiä italialaisia, äärimmäisyysmiehiä ja väkivallan ihailijoita. Futuristit toimivat fasistien valtaantulon jälkeen yhteistyössä fasistien kanssa erityisesti arkkitehtuurin alalla.
Marinetti halusi pitää liikkeensä elossa sodan jälkeenkin. Niin sanottu "toinen futurismi" kesti maailmansotien välisen ajan. Siihen liittyi lukuisia uusia taiteilijoita, kuten lentokoneesta maailmaa katsoneet aeropittura-maalarit. Toisen futurismin edustajista merkittävimpiä olivat Enrico Prampolini, Gerardo Dottori ja Tullio Crali.
Futurismi jätti pysyviä jälkiä muihin eurooppalaisiin suuntauksiin, kuten saksalaiseen ekspressionismiin, englantilaiseen vortisismiin ja kansainväliseen dadaan.
Dogfight
pienoiskuva|Käsin väritetty valokuva ilmataistelusta. pienoiskuva|F-18-hävittäjän heijastusnäytön symboleita tykin käytössä. Dogfight on hävittäjälentokoneiden välinen taistelu ilmasodankäynnissä, joka tapahtuu koneiden ollessa hyvin lähellä toisiaan. Taisteluissa tarvitaan lentäjältä paljon taitolentoa.
Futurismi
Venäjällä
Futuristien taiteellinen sanoma levisi myös Venäjälle ja Neuvostoliittoon kubofuturismina, jossa sitä käytti vallankumousaatteen hyväksi muun muassa Vladimir Majakovski ennen kuin sosialistinen realismi korvasi muut taidesuuntaukset. Venäjällä tehtiin vuonna 1913 ensimmäinen futuristinen ooppera Voitto auringosta.
Dogfight
1950-luvulla käydyn Korean sodan ja ilmataisteluohjusten tultua käyttöön syntyi ajatus että "dogfight"-taisteluita ei olisi ja ohjus suorittaisi tarvittavan liikehtimisen. Vietnamin sodassa tehtiin vähemmän pudotuksia ohjuksilla kuin tykeillä. John Boyd herätti 1960-luvulla ajatuksen äärimmäisen liikehtimiskykyisestä ilmaherruushävittäjästä.
Dolly (lammas)
pienoiskuva|270px|Dolly-lammas [[Eläinten täyttäminen|täytettynä esillä Edinburghin kuninkaallisessa museossa.]]
Kloonaus ja syntymä
pienoiskuva|200px|Dollyn kloonausprosessi Dollyn solu otettiin kuusi vuotta vanhan Finn-Dorset-rotuisen lampaan rintarauhasesta ja munasolu oli Skotlannin Blackface -rotuiselta lampaalta. Kloonattu alkio siirrettiin toiseen Blackface-rodun lampaaseen, joka synnytti Dollyn 5. heinäkuuta 1996. Dollylla oli siis käytännössä kolme emoa. Koska Dollyn DNA tuli Finn-Dorsetilta, oli myös Dolly Finn-Dorset-rotua. Finn-Dorset on suomenlampaan ja englantilaislähtöisen Dorset-rodun risteytys.
Dollyn olemassaolo ilmoitettiin julkisuuteen 22. helmikuuta 1997 ja se sai paljon huomiota tiedotusvälineissä. Kloonauksen suorittanutta ryhmää johti Edinburghin yliopiston professori Ian Wilmut. Dolly nimettiin kantrilaulaja Dolly Partonin mukaan. Wilmutin sanoin, "Dolly on peräisin rintarauhasen solusta, emmekä voisi kuvitella vaikuttavampaa rauhasparia kuin Dolly Partonin".
Elämä
Dolly eli koko elämänsä Roslin-instituutissa Midlothianissa. Siellä se siitettiin Walesin vuoristolampaan kanssa ja Dolly synnytti yhteensä kuusi karitsaa. Sen ensimmäinen jälkeläinen, nimeltään Bonnie, syntyi huhtikuussa 1998. Seuraavana vuonna Dolly synnytti kaksoskaritsat Sallyn ja Rosien, ja se synnytti kolmoset Lucyn, Darcyn ja Cottonin vuonna 2000. Vuoden 2001 lopulla, neljän vuoden iässä, Dolly sai niveltulehduksen ja alkoi liikkua jäykästi. Tätä hoidettiin tulehduskipulääkkeillä.
Kuolema
Dolly jouduttiin lopettamaan kuusivuotiaana, 14. helmikuuta 2003 viruksen aiheuttaman keuhkotulehduksen sekä niveltulehduksen takia. Dolly eli noin puolet lampaiden normaalista eliniästä, joka on noin 11–12 vuotta.
Varhaisen kuoleman epäiltiin johtuneen kromosomien telomeerien loppuunjakautumisesta, sillä Dolly-lammas kloonattiin jo erikoistuneesta (eli vanhasta) solusta, eli Dollyn solut olivat näin ollen yhtä vanhoja kuin sen lampaan, josta Dolly oli kloonattu. Dolly eli kuitenkin jatkuvasti asiantuntijoiden valvovan silmän alla, eikä merkkejä ennenaikaisesta vanhenemisesta ollut.
Dolly laitettiin kuolemansa jälkeen täytettynä näytteille Edinburghin kuninkaalliseen museoon.
Samoista utaresoluista on kloonattu neljä muuta lammasta, joista myös Dolly sai alkunsa. Saman lampaan ihosoluista on kloonattu yhdeksän lammasta. Brittitutkijat ovat tarkkailleet, ovatko kloonilampaat ikääntyneet ennenaikaisesti. Ainoastaan yhdellä kloonilla oli lievää suurempia ongelmia nivelissä.
Sirkka-Liisa Anttila
Sirkka-Liisa Anttila (o.s. Ojala, s. 20. joulukuuta 1943 Marttila) on suomalainen poliitikko. Hän oli keskustan kansanedustaja vuosina 1983–1996 ja 1999–2019. Anttila toimi vuosina 2007–2011 maa- ja metsätalousministerinä Matti Vanhasen II hallituksessa ja Mari Kiviniemen hallituksessa.
Jyväskylän maaseurakunta
Lähteet
Jyväskylän maalaiskunnan kirja (1977), Jussi T. Lappalaisen kirjoitus pitäjän synty ja aluemuutokset
Astra Zeneca
AstraZeneca plc on ruotsalais-brittiläinen lääkealan pörssiyhtiö. Se muodostettiin vuonna 1999, jolloin ruotsalainen Astra AB ja brittiläinen Zeneca Group plc yhdistyivät. Yhtiön päätoimipaikka sijaitsee nykyään Britannian Cambridgessä. Yrityksellä oli maailmanlaajuisesti 76 100 työntekijää ja toimintaa yli 100 maassa. Yrityksen liikevaihto oli 26,6 miljardia dollaria (2020).
Sirkka-Liisa Anttila
Vuodet 1996–1999 Anttila oli Euroopan parlamentin jäsen. Hän on ollut myös eduskunnan ensimmäinen varapuhemies 1995–1996, 1999–2003 ja 2006–2007. Forssan kaupunginvaltuustossa Anttila on ollut vuodesta 1977. Vuosina 1994–2000 hän oli keskustan varapuheenjohtaja.
Astra Zeneca
Astra Zeneca on keskittynyt tuotekehityksessään erityisesti kolmeen tutkimusaihepiiriin: syöpä; sydämen ja verisuoniston, aineenvaihdunnan ja hermoston sairaudet; hengitystiet ja immunologia. Yritys valmistaa muun muassa beetasalpaajia, verenpainelääkkeitä, astmalääkkeitä, lääkettä rintasyöpään. Konsernin tutkimuksen ja tuotekehityksen toimitilat ovat jakautuneet. Yhtiön 2020 vuosikertomuksen mukaan sen strategisesti keskeisimmät tuotekehityskeskukset sijaitsivat Cambridgessä (Britannia), Gaithersburgissa (USA) ja Göteborgissa (Mölndal, Ruotsi). Yhtymän suurin tuotantolaitos sijaitsee Ruotsin Södertäljessä, Astra-yhtiön synnyinsijoilla.
Historia
Ruotsalaisen Astra AB:n ja brittiläisen Zeneca Group plc:n yhdistyminen julkistettiin vuonna 1998 ja kyseessä oli tuolloin yksi kaikkien aikojen suurimmista yritysfuusioista Euroopassa. Astra AB:n historia ulottuu vuoteen 1913, jolloin se perustettiin vastauksena Ruotsin apteekkarien aina 1890-luvulta saakka käymälle keskustelulle kotimaisen lääkevalmistuksen aloittamiseksi. Ruotsin markkinoita hallitsivat tuolloin lähinnä saksalaiset ja sveitsiläiset valmistajat. Zeneca sai puolestaan alkunsa vuonna 1993, kun yhtiö irrotettiin brittiläisestä Imperial Chemical Industries -konsernista.
Sirkka-Liisa Anttila
Sirkka-Liisa Anttila on Suomen pitkäaikaisin naiskansanedustaja. Häntä ennen pisimpään kansanedustajana toiminut nainen oli Miina Sillanpää, jonka ennätyksen Anttila ohitti joulupäivänä vuonna 2016. Anttila sai ministerin arvonimen vuonna 2019.
Astra Zeneca
Historia
Yhtiöiden yhdistyminen esiteltiin vuonna 1998 toteutuvaksi tasavertaisena fuusiona, missä lopulta Astra AB:n omistajat saivat yhdistyneestä yhtiöstä 46,5 ja Zeneca Group plc:n omistajat 53,5 prosentin osuuden. Astra Zenecan pääkonttori sijoitettiin tuolloin Lontooseen ja Ruotsiin puolestaan yhtiön tutkimus- ja tuotekehityskeskus.
Astra Zenecan ensimmäinen yrityskauppa yhdistymisen jälkeen oli brittiläisen biotekniikkayhtiön KuDOS Pharmaceuticalsin osto 120 miljoonalla punnalla vuonna 2005. Yritysostoja jatkettiin kesäkuussa 2007, kun Astra Zeneca sai päätökseen yhdysvaltalaisen rokotevalmistajan MedImmunen oston. Yhtiö hankki kaupassa jatkokehitettäväkseen MedImmunelta potentiaalisia lääkevalmisteita 15,2 miljardilla dollarilla. Monet analyytikot kuitenkin pitivät Astra Zenecan maksamaa hintaa korkeana. Astra Zeneca yhdisti MedImmunen edellisenä vuonna hankkimansa brittiläisen Cambridge Antibody Technologyn kanssa muodostaen niistä yhtiön biotekniikkayksikön, jonka nimeksi tuli MedImmune.
Sirkka-Liisa Anttila
Työura
Vuosina 1963–1964 Anttila työskenteli opettajan sijaisena Marttilan kirkonkylän kansakoulussa ja vuonna 1965 Loimaan verotoimistossa toimistoapulaisena. Vuosina 1969–1972 hän oli Lounais-Hämeen B-mielisairaalan ylilääkärin sihteeri ja varastonhoitaja. Ennen politiikkaan siirtymistä hän työskenteli myös Kankaanpään ammatillisen kurssikeskuksen talouspäällikkönä (1972–1973), Urjalan kunnan toimistosihteerinä (1973–1974) ja Forssan terveyskeskuksen apulaisosastopäällikkönä (1974–1982).
Astra Zeneca
Historia
David Brennan erosi toimitusjohtajan paikalta huhtikuussa 2012, kun osakkeenomistajat olivat vaatineet muutoksia yhtiön johtoon. Astra Zeneca oli kärsinyt lääkekehitykseen liittyvistä takaiskuista, minkä lisäksi yhtiötä oli uhkaamassa monien sen tärkeimpien lääkevalmisteiden patenttien umpeutuminen. Pascal Soriot nimitettiin Astra Zenecan uudeksi toimitusjohtajaksi elokuussa 2012. Hän tuli tehtävään Astra Zenecan sveitsiläisen kilpailijan Rochen toimitusjohtajan paikalta.
Sirkka-Liisa Anttila
Kansanedustajana ja Euroopan parlamentin jäsenenä
Anttila valittiin eduskuntaan ensimmäisen kerran vuoden 1983 vaaleissa. Hän oli kansanedustaja yhtäjaksoisesti vuoteen 1996 saakka, jolloin hänet valittiin Euroopan parlamenttiin. Hänen paikkansa kansanedustajana sai Juha Rehula.
Anttila valittiin eduskuntaan jälleen vuoden 1999 vaaleissa. Hän on ollut eduskunnan ensimmäinen varapuhemies vuosina 1995–1996, 1999–2003 ja 2006–2007.
Eduskunnassa Anttila on kuulunut muun muassa maa- ja metsätalousvaliokuntaan (puheenjohtaja 1991–1995 ja 2003–2006), perustuslakivaliokuntaan, suureen valiokuntaan ja ulkoasiainvaliokuntaan. Vuodesta 2017 hän on ollut Yleisradion hallintoneuvoston jäsen.
Anttila ei asettunut enää ehdokkaaksi vuoden 2019 eduskuntavaaleissa.
Maa- ja metsätalousministerinä
Anttila toimi Vanhasen II hallituksen maa- ja metsätalousministerinä vuosina 2007–2010. Hän jatkoi tehtävässä Kiviniemen hallituksessa 2010–2011.
Maa- ja metsätalousministerinä Anttila teetti vuonna 2008 selvityksen siitä, miten maanviljelijöiden tukihakemusten monimutkaisuutta voitaisiin yksinkertaistaa.
Vuonna 2006 Anttila perusti työryhmän selvittämään, kuka hyötyy ruoan hinnan muita EU-maita nopeammasta noususta Suomessa, eli onko ruoan hinnannousu siirtynyt tuottajille, teollisuudelle, kaupalle vai kuluttajille. Selvitys valmistui vuonna 2009, mutta sen tuloksia ei Anttilan vaatimuksesta julkaistu.
Vuonna 2009 Anttila otti kantaa saimaannorpan suojeluun ja vastusti lajin uhanalaisuudesta huolimatta verkkokalastuksen kieltämistä Saimaalla. Anttilan mukaan kieltojen noudattamista on vaikeaa valvoa ja suojelun tulisi perustua vapaaehtoisiin sopimuspohjaisiin rajoituksiin.
Tasa-arvon edistäjänä
Anttila on toiminut vuosina 2007-2015 Naisjärjestöjen Keskusliiton puheenjohtajana. Hän on toiminut myös Naisjärjestöt Yhteistyössä – Nytkis -järjestön puheenjohtajana vuosina 1999–2009 sekä Keskustanaisten puheenjohtajana vuosina 1994–2003. Tasa-arvoasiain neuvottelukunnan puheenjohtajana Anttila toimi vuodet 2003–2007.
Ulkopolitiikassa
Vuonna 2008 maatalousministerinä Anttila katsoi, että puutulleista on neuvoteltava kahden kesken Venäjän kanssa, jos EU ei pysty asiaa ratkaisemaan. Vuonna 2010 Anttila esitti, että Venäjän Suomelle asettamia elintarvikkeiden tuontikieltoja koskeva asia pitää hoitaa kahdenkeskisesti, koska EU:lla ei ole  siihen kunnollisia välineitä. Vuonna 2015 Anttila kritisoi suomalaista mediaa Venäjän vastaisesta propagandasta Ukrainan-kriisin uutisoinnissa. Hänestä vain yhtä osapuolta syyllistettiin ja kaivettiin esiin Putinin tekemisiä. Vuonna 2016 ulkoasiainvaliokunnan jäsenenä ollut Anttila katsoi Ulkopoliittisen instituutin maalailevan poliittisin tarkoitusperin uhkakuvaa Venäjästä riskinä ja että se ei edistä Suomen ja Venäjän välisten suhteiden suotuisaa kehitystä. Hän esitti, että Suomen on pidettävä yllä kahdenvälisiä yhteyksiä Venäjän kanssa ilman ”eurooppalaista ankkuria”.
Yksityiselämä
Anttilan puoliso on vuodesta 1967 ollut maanviljelijä Risto Anttila. Heillä on kaksi tytärtä.
Vuonna 1965 Anttila tuomittiin perättömästä lausumasta veljensä oikeudenkäynnin yhteydessä. Hän sai puolen vuoden ehdollisen vankeusrangaistuksen.
Anttila asuu Forssassa Kanta-Hämeessä.
Vähä Kukkojärvi
Vähä Kukkojärvi on Pirkanmaalla Oriveden Talviaisissa sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,1 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee kalliomurroksien halkomalla ylänköalueella samassa murroksessa kuin Iso Kukkojärvi. Se metsäinen lähiympäristö on alavaa maata, vaikka ympäröivien mäkien rinteet kohoavatkin vähän matkan päässä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 900 metriä ja sen rannalle on rakennettu yksi vapaa-ajan asunto. Järvelle tulee tie itärantaan Talviaisista.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Ulpukkaojan valuma-alueeseen (35.757) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 124,4 metriä mpy. Järveen on johdettu muutama oja lähimetsistä, mutta sille ei ole piirretty nykykarttoihin laskuojaa. Sellainen oli vanhoissa kartoissa ja lienee edelleenkin. Se virtaa länteen kapean kannaksen yli Isoon Kukkojärveen.
Kotisatama
Kotisatama on vuosina 2006–2007 Yle TV1-kanavan perjantai-illoissa esitetty suomalainen tv-ohjelmasarja, jossa Jaakko Selin jututti ulkomailla asuvia suomalaisia, Suomeen muuttaneita muunmaalaisia tai muulla tavoin tiettyyn maahan, kaupunkiin tai kulttuuriin vahvoja siteitä solmineita henkilöitä. Kukin jakso keskittyi tiettyyn paikkaan tai kulttuuripiiriin.
Yrjö Paloheimo
Yrjö Alfred Paloheimo, sukunimi aik. Brander (29. lokakuuta 1899 Helsinki – 23. maaliskuuta 1986 Santa Fe, New Mexico, Yhdysvallat) oli amerikansuomalainen kunniakonsuli ja Finlandia Foundation-säätiön presidentti.
Yrjö Paloheimon vanhemmat olivat vuorineuvos Karl Alfred Paloheimo ja Gerdrud Helena Hernberg. Hänen veljiään olivat Arvi Paloheimo, Paavo Paloheimo, Veli Paloheimo ja vuorineuvos Olli Paloheimo. Yrjö Paloheimo valmistui agronomiksi ja hän lähti Yhdysvaltoihin 1926. Hän palasi välillä Suomeen mutta muutti vuonna 1933 lopullisesti Yhdysvaltoihin jossa hän työskenteli Suomen pääkonsulinvirastossa New Yorkissa ja oli Suomen osaston komissaarina New Yorkin maailmannäyttelyssä 1939–1940. Yrjö Paloheimo omisti Tuusulassa sijaitsevan Kallio-Kuninkalan tilan isänsä jälkeen vuodesta 1935 ja piti sitä kesäpaikkanaan. Talvisodan aikana Paloheimo organisoi Suomen avustustyötä amerikansuomalaisten keskuudessa.
Toisen maailmansodan jälkeen Paloheimo toimi Help Finland-organisaation kenttäsihteerinä. Hän meni vuonna 1946 naimisiin Leonora Curtinin kanssa ja he muuttivat Pasadenaan Kaliforniaan, jossa Paloheimo toimi Suomen kunniavarakonsulina 1948–1964. Paloheimot asuivat Pasadenassa Leonoran isoäidiltään perimässä Fenyes-kartanossa ja myös Suomen varakonsulaatti toimi siellä. Vuonna 1953 perustettiin suomalaista kulttuuria Yhdysvalloissa edistämään Finlandia Foundation-säätiö, jonka presidenttinä Paloheimo toimi. Paloheimot luovuttivat sittemmin Fenyes-kartanon Pasadenan historiallisen museon käyttöön ja muuttivat New Mexicon osavaltiossa omistamalleen karjatilalle.
Vuonna 1973 perustettiin Suomeen Leonora ja Yrjö Paloheimon säätiö, joka vaalii Tuusulan vanhaa kulttuuriperinnettä ja tukee Suomen ja Yhdysvaltojen välistä kulttuurityötä. Kallio-Kuninkalan rakennukset peruskorjattiin 1986–1987 ja niissä toimi sitten Sibelius-Akatemian Musiikkikeskus ja vuodesta 2013 Taideyliopiston Järvenpään toimipiste.
Yrjö Paloheimo oli naimisissa Leonora Frances "Babsie" Curtinin (1904−1999) kanssa. He adoptoivat 1940-luvun lopulla neljä orpolasta Suomesta ja toivat heidät Yhdysvaltoihin.
Mustajalat
Mustajalat on algonkin-kieliryhmään kuuluva intiaanikansa. Alun perin he olivat Länsi-Kanadan ja Yhdysvaltain pohjoisosien preerioilla asustaneita nomadeja.
Mustajalkojen omakielinen nimi oli Siksika eli preerian kansa ja heihin kuului kolme liittoutunutta sukulaisheimoa: Kanadan pieganit, joka oli heistä runsaslukuisin heimo, Kainahit eli veri-intiaanit sekä siksikat eli varsinaiset mustajalat. Kaikki kolme heimoa olivat itsenäisiä, mutta puhuivat samaa kieltä. Heidän yhteinen lukumääränsä oli vuonna 1780 tehdyn arvion mukaan 15 000 henkeä.
Esihistoria
Mustajalkojen on arveltu olleen eräs ensimmäisistä tasankointiaanien ryhmistä. Epätarkkojen ajoitusten mukaan he ovat siirtyneet pohjoisille tasangoille Kanadan Saskatchewaniin viimeistään 1600-luvulla, todennäköisesti paljon aiemmin. Historioitsijat ovat jäljittäneet heidän esihistoriansa jonnekin Yläjärven pohjoispuolisille alueille. Sieltä he aloittivat cree-intiaanien työntäminä Pohjois-Amerikan mantereen halki suuntautuneen muuttoliikkeen ja asettuivat läntisille alueille, jotka tuolloin olivat athabaskaa puhuvien kansojen hallussa. Etelässä rajana oli Montanassa virtaavan Missourin yläjuoksut, lännessä taas Kalliovuoret.
Ratsujen tulo
thumb|Kolme pieganpäällikköä preerialla vuonna 1900. Mustajalat liikkuivat varhaisella aikakaudella tasangoilla jalkaisin ja käyttivät biisoninmetsästyksessä jyrkänteitä, joiden partailta eläimet ajettiin rotkoon. Ensimmäiset hevoset he näkivät ensi kerran noin vuonna 1730, kun Kalliovuorilta alas tasangoille saapuneet shoshonit hyökkäsivät ratsain pieganien kimppuun. Epätasainen taistelu päättyi shoshonien murskavoittoon, koska hevosen tuomat edut olivat ylivoimaisia. Mustajalat hankkivat ensimmäiset omat ratsunsa saman vuosikymmenen aikana. Uusi liikkumistapa muutti metsästämistä preerioilla nopeammaksi, ja hevoset lisäsivät paljon sosiaalista arvostusta.
Ratsujen tuleminen lisäsi sotia tasangoilla. Pienissä ryhmissä liikkuvien eri heimojen metsästäjät ja soturit kohtasivat entistä useammin, ja nämä tapaamiset eivät sujuneet aina ystävällisissä merkeissä. Suurena urotekona pidettiin, jos soturi onnistui ratsastamaan niin lähelle vastustajaa, että pystyi koskettamaan tätä kädellä tai erityisellä kepillä (ransk. coup) vahingoittamatta tätä muutoin kuin ottamalla näin hänen kunniansa. Häväisty osapuoli pystyi pelastamaan maineensa varastamalla hevosen. Varsinkin pohjoisilla tasangoilla hevosten varastamista pidettiin korkeassa arvossa. Mustajalkojen lisäksi creet ja assiniboinet olivat erityisen innokkaita hevosvarkaita. Tasankojen maanviljelijät, jotka asuivat kiinteissä kylissä, olivat jatkuvien ryöstöretkien kohteina. Monesti he suojasivat kylänsä paaluvarustuksin.
Montanan tasankojen valtiaat
thumb|right|270px|Mustajalkain ja siouxien yhteenotto tasangoilla.
1700-luvun loppupuolella mustajalat saivat sotaisan maineen. Vastustajiensa tavoin he hankkivat joitakin liittolaisia pienistä heimoista, kuten gros ventresit eli atsinat ja sarceet, jotka olivat kärsineet menetyksiä tasankojen aiemmissa yhteenotoissa. Creiden aseistamina mustajalat laajensivat metsästysmaitaan kohti etelää. Flatheadit, kutenait ja shoshonit pakenivat Montanasta Kalliovuorille. Viime mainittujen useat tasangoilla eläneet ryhmät tuhottiin lähes täysin. Yli puoleen vuosisataan shoshonet eivät uskaltautuneet luoteisille tasangoilla Yellowstonesta pohjoiseen. Kuvaavaa mustajalkain aiheuttamalle pelolle oli se, että heidän ollessaan lähistöllä muut heimot unohtivat kokonaan keskinäiset sotansa ja liittoutuivat toistensa kanssa mustajalkoja vastaan. Niin Washingtonista kuin Kalliovuoriltakin biisoninmetsästykseen Montanaan tulevat heimot turvautuivat toisiinsa ja järjestivät yhteismetsästyksiä pystyäkseen puolustautumaan mustajalkain mahdollisilta hyökkäyksiltä.
Mustajalkojen voiman suurin huippu ajoittui vuosien 1794–1806 välille. Heidän johtava heimonsa, pieganit, teki sotaretkiä Idahoon asti. Creitä ja assiniboineja vastaan sodat jatkuivat pitkälle 1800-luvun puolelle. Montanasta kaakkoon asuneet siouxit ja eteläiset crow’t kuuluivat myös mustajalkojen pitkäaikaisiin vihollisiin. thumb|Mustajalkain välit naapureihin olivat gros ventrejä ja sarceita lukuun ottamatta huonot.
Mustajaloilla riippuvuus biisoneista ei ollut yhtä suuri kuin naapuriheimoilla. Kalliovuorten rinnemaiden hyvä majavakanta piti heidät mukana ranskalaisten kanssa käytävässä turkiskaupassa. Kun Kanadasta tulleet amerikkalaiset kauppiaat tunkeutuivat samoille majavapuroille, mustajalat ryhtyivät 1810-luvulla puolustamaan pyyntimaitaan. Majavannahoilla ja kuivatulla biisonin- ja hevosenlihalla he kävivät kauppaa brittiläisen Hudson Bay Companyn kanssa vaihtaen omia myyntituotteitaan kivääreihin ja ammuksiin. Tuliaseiden hankinta ja niistä käytävä kilpailu muodostuivat yhä tärkeämmiksi tasankointiaanien sodankäynnissä. Hyvin aseistetut mustajalat surmasivat lukuisia amerikkalaisia metsästäjiä vihollisuuksissa, jotka jatkuivat vuoteen 1831. Tällöin Yhdysvaltain kanssa tehty aselepo rauhoitti tilanteen, mutta välikohtaukset jatkuivat läpi vuosisadan. Majavakannan hiipuessa mustajalkojen riippuvuus biisoneista lisääntyi. Siirtolaisasutuksen siirtyminen lännemmäksi rajasi yhä enemmän mustajalkojen ja heidän kohtalotoveriensa elintiloja.
Epidemiat ja siirtolaisten lisääntyvät määrät
Kuolettavin uudisasutuksen mukana tulleista vitsauksista oli isorokko. Kesällä 1781 kulkutautiepidemiat olivat ensimmäisen kerran saavuttaneet luoteiset tasangot. Aikalaisten mukaan taudit olivat kulkeneet New Mexicosta palaavien shoshonien mukana ja tarttuneet mustajalkojen lisäksi kaikkiin luoteisiin tasankokansoihin. Mustajalat olivat tuolloin kokeneet raskaita menetyksiä. Kesällä 1836 jokilaiva toi isorokon pohjoisille tasangoille tuhoisin seurauksin. Hidatsat ja mandanit, jotka asustivat jokivarsilla Pohjois-Dakotassa, menettivät likimain koko kansansa. Myös mustajalkojen menetykset olivat suuret. He menettivät noin 6 000 intiaania, joka oli kaksi kolmasosaa koko kansasta. 1840-luvun puolivälissä tautiepidemioiden joukossa oli myös kolera. Samalla vuosikymmenellä biisonikanta väheni siirtolaisasutuksen tieltä kaikkialla tasangoilla. Kamppailu nälkää vastaan lisääntyi. Mustajalkojen lukumäärä väheni nopeasti. He vetäytyivät syrjemmäksi muiden ja vähemmin menetyksin selvinneiden heimojen tieltä, ja heidän yhteytensä repesi. Creet ja assiniboinet ajoivat heikentyneet siksikat etelään. Myös pieganit ja kainahit menettivät tautien seurauksena suurimman osan voimistaan.
Monet tasankojen ratsastavista heimoista liittyivät yhteen. Siouxit solmivat sotaliiton cheyennien ja arapahojen kanssa ja eteläisten tasankojen comanchet ja kiowat kävivät yhteisiä sotia siirtolaisia vastaan Texasissa. Tasangoille lähetettiin Yhdysvaltain armeijan yksiköitä suojelemaan kaivosmiehiä, kauppiaita ja kohti Tyyntämerta vaeltavia suuria siirtolaisjoukkoja.
Yhdysvaltain voiman leviäminen
Amerikan vakinaisen sotaväen siirtyessä käymään vuosina 1861–1865 Yhdysvaltain sisällissotaa ryhtyivät monet tasankoheimot vastustamaan amerikkalaisia. Vapaaehtoisista kerätyt ratsastavat miliisivoimat yrittivät pitää kuria yllä. Sotatoimia johtaneet kenraalit William T. Sherman ja Philip H. Sheridan joukkoineen aloittivat hyökkäykset intiaanien talvileireihin ja tuhosivat näiden ruokavarastot. Nämä iskut olivat erityisen tuhoisia ja heikensivät vastustajan sotavahvuutta.
Yhdysvaltain sotaväen työtä helpottivat 1860-luvulla uudelleen tulleet kulkutaudit. Vuonna 1864 raportoitiin autioutuneesta kainah-kylästä, jossa käytyä murhenäytelmää todistivat noin 500 autiota tautien saastuttamaa majaa. Viimeinen epidemia tuli 1869. Vuosi tunnetaan edelleen mustajalkojen keskuudessa ”suuren sairauden vuotena”. Tilannetta hyväkseen käyttäneet amerikkalaiset surmasivat aseettomia, eri tautien heikentämiä mustajalkoja sääliä tuntematta. Vuonna 1870 Yhdysvaltain armeija teki hyökkäyksen pieganien talvileiriin Maria’s Riverin varrella ja surmasi 200 nälän ja isorokon näännyttämää intiaania.
Kolme vuotta myöhemmin samoille alueille luoteiseen Montanaan perustettiin mustajaloille oma reservaatio. Kanadassa asustavat mustajalkain ryhmät kerättiin reservaatioon Albertan eteläisille alueilla, jossa heillä oli melko runsaat liikkumatilat. Myöhemmin Montanan reservaatissa yli 600 piegania nääntyi nälkään talvella 1883–1884 valkoisten kiinnittämättä asiaan sen suurempaa huomiota. Kylmyys ja ravinnon puute johti murhenäytelmään. Rautateiden varsilla surmattuja biisoneita lojui preerioilla enemmän kuin kukaan viitsi laskea valkoisten ampuessa eläimiä huvikseen. Biisoneista riippuvien tasankointiaanien elämäntapa oli näin lopullisesta saatu tuhottua.
Nykyaika
Nykyisin mustajalkoja elää reservaatissa niin Albertassa kuin Montanassakin. Samoin Idahosta löytyy heidän asuttamansa Fort Hallin reservaatti. Lukumäärä on uudelleen noussut yli 20 000 hengen. Lisäksi reservaattien ulkopuolella asuu tuhansia mustajalkoja. Heidän oma kielensä on säilynyt, ja työelämässä he ovat ahkeraa kansaa pääelinkeinoinaan karjanhoito ja maanviljely. Mustajalkojen piegan-heimoon kuuluva Forrest Gerard johti 1970-luvun lopulla Yhdysvaltain intiaanihallintoa ja toimi intiaaniasiain valtuutettuna virkamiehenä. Oman kielensä lisäksi mustajalat ovat onnistuneet säilyttämään jotakin uskonnollisesta kulttuuristaan. Näin he muodostavat vahvan lenkin siinä yhä kasvavassa intiaanikansojen ketjussa, joiden vanha kulttuuri on uudelleen elpymässä.
Elintavat ja kylät
thumb|390px|Piegankylä tasangoilla.
Nimensä mustajalat saivat mustaksi värjätyistä mokkasiineistaan. Heidän historiaansa perehtyneet tutkijat kertovat nimen tulleen alkuperäisten asuma-alueiden mustasta maaperästä. Mustaa väriä esiintyi myös sotamaalauksissa; mustaksi värjätyt kasvot kuvasivat äsken tehtyä sankaritekoa. Värien merkitys oli mustajaloille suuri ja niiden hankinta ja valmistaminen muodostivat itsessään liiketoimen.
Asuntoina toimivat tiipiit saivat yksilöllisen ulkonäkönsä niihin maalatuista monista eri kuvioista. Joskus symbolit liittyivät uskontoon. Usein ne kertoivat myös merkittävistä tapahtumista, jonka asunnon omistaja tai koko heimo oli kokenut. Naiset valmistivat tiipiit valkoiseksi parkitusta biisoninnahasta, ja hoitivat sen pystytyksen ja purkamisen. Kun maalattu asumus kului, se pyhitettiin auringolle levittämällä se järveen tai upottamalla veden alle.
Mustajalat, eritoten pieganit, jakaantuivat pieniin ryhmiin, joka käsitti 10–30 tiipiitä eli 80–240 jäsentä. Heidän määränsä oli riittävä mahdollisen vihollisen varalle. Nämä ryhmät eivät muodostuneet sukulaisista, vaan kukin jäsen sai itse päättää, mihin ryhmään halusi ja vaihtaa tarvittaessa uuteen. Myös ryhmien johtajat vaihtuivat usein. Epäonnistuttuaan metsästyksessä tai kokiessaan muita vastoinkäymisiä ryhmä saattoi hajota kokonaan ja muotoutua myöhemmin uudelleen. Toimintamalli oli joustava ja sellaisenaan ihanteellinen perusta luoteisten tasankointiaanien metsästäville heimoille. Joskus jotkut mustajalkain ryhmistä saattoivat kadota vuosiksi, ja ilmestyä taas takaisin mukanaan paljon sotasaalista. Seikkailunhaluiset nuoret soturit innostuivat tekemään pitkiä matkoja, jotka pisimmillään ylsivät jopa Meksikoon.
Syksyn saapuessa mustajalkain eri ryhmät hakeutuivat kohti talvileirejään, jotka sijaitsivat metsäisissä jokilaaksoissa. Monet ryhmät kokoontuivat yhteen viettäen tulevan talven samassa leirissä. Marraskuusta noin maaliskuun puoliväliin kestävä kylmä kausi piti heidät sisällä asunnoissaan, joista poistuttiin vain ruokaa ja polttopuita hakemaan. Kevään koittaessa leireissä puhkesi melkoinen hälinä ja lähtövalmistelut käynnistettiin.
Metsästys
thumb|Head-Smashed-In, biisonien kuolemanjyrkänne.
Mustajalkojen pääelinkeino oli biisoninmetsästys. Ennen hevosten tuloa heillä oli lounaisessa Albertassa oma erityinen paikka, jossa biisonit ajettiin yli jyrkänteen varmaan kuolemaan. Paikka tunnetaan nimellä Head-Smashed-In Buffalo Jump. Mustajalat tai muut muinaiset asukkaat olivat tehneet selvät ajolinjat, joita pitkin biisonit oli helppo johtaa jyrkänteelle, josta ei ollut paluuta. Tämä biisonien joukkokuolemaan päätyvä tapahtuma edellytti, että tuuli puhalsi määrätystä suunnasta, etteivät herkkävainuiset eläimet olisi vainunneet kaksijalkaisia vihollisia. Lisäksi mustajalat naamioituivat suden- tai kojootintaljoihin hälventääkseen biisonien epäluulot. Head-Smash-In on ollut mustajaloille tärkeä henkinen paikka. Arkeologit ovat löytäneet 11 metrin syvyydestä jyrkänteen pohjalta lukemattomia biisonien pääkalloja ja luita. Paikka oli ollut pitkään lähes koskemattomassa tilassa.
Biisonien lisäksi mustajalat metsästivät peuroja, vuorilampaita, vapiteja, antilooppeja sekä pienriistaa, joita pyydystettiin ansoilla. Metsien marjoja ja kasviksia poimittiin, mutta kalaa ei kelpuutettu mustajalkojen ruokalistaan. Sitä syötiin vain äärimmäisen nälänhädän aikoina. Maanviljely ei perimätiedon mukaan kuulunut kovinkaan olennaisena mustajalkain elinkeinoihin. Tupakka on ainoa mainittu tuote, jonka viljelyä he harrastivat.
Seurat ja uskonto
Mustajalat jakaantuivat ikävuosiensa mukaan seitsemään eri seuraan. Ensimmäisenä oli "Moskiittojen", viimeisenä "Härkien" seura. Jokaisella seuralla oli omat tunnusomaiset laulunsa sekä tanssinsa ja heidän uskonnostaan löytyi eroavaisuuksia. Seurojen jäsenyys ostettiin. Naisilla ei omia seuroja ollut. thumb|Mustajalkasoturit tekemässä makeasta ruohosta rohtoa seremoniaa varten. Sotainen kunnia merkitsi mustajalkain soturien keskuudessa paljon. Vaikka hevosten varastamista arvostettiin, niin suurin urotyö oli namachkani, joka merkitsi vihollisen aseen ottamista. Kilven, seremoniapiipun tai sotapäähineen sieppaamista vastustajalta arvostettiin skalpeerausta enemmän.
Mustajalat palvoivat aurinkoa tai yksityiskohtaisemmin "auringontakaista voimaa", jota kutsuttiin nimellä Napi. Se oli kaiken elollisen ylläpitäjä ja voimanlähde. Mustajalkojen tärkein riitti oli aurinkotanssi. Tämän juhlan kunniaksi sadat samanmuotoiset valkoiset tiipiit pystytettiin suureksi ympyränmuotoiseksi leiriksi taustanaan lumipeitteiset kalliovuoret. Ennen tapahtuman alkua puhdistauduttiin höyrymajassa, jossa käyneillä oli lupa käsitellä pyhiä esineitä. Mustajalkain aurinkotanssi alkoi neljä päivää kestävällä vaelluksella ja päättyi monien seremonioiden kautta kymmenentenä päivänä. Sitä ennen käytiin läpi itsekidutuksen monet eri vaiheet ja tavoiteltiin näkyjä, jotka saattoivat kertoa tulevaisuudesta. Näyn avulla soturi teki itselleen mm. rohtopussin, joka oli eräänlainen amulettikäärö. Se sisälsi omistajansa henkilökohtaisen mieltymyksen mukaan kerättyjä tavaroita, joilla oli suuri henkinen merkitys. Pussin uskottiin suojaavan kantajaansa sodissa, ja sen sai avata vain tietyissä tilanteissa kuten seremonioissa.
Mykola Savolainen
Mykola Savolainen (, s. 25. maaliskuuta 1980) on ukrainalainen kolmiloikkaaja.
Savolaisen suurimmat kilpailusaavutukset ovat sisäratojen EM-hopea Madridista vuodelta 2005, sekä pronssimitali saman vuoden universiadeista İzmiristä. Hän osallistui olympialaisiin Ateenassa vuonna 2004 ja Pekingissä vuonna 2008, muttei selvinnyt loppukilpailuun. Savolainen on myös kolmiloikan Ukrainan mestari vuosilta 2002, 2003, 2006 ja 2009. Henkilökohtaisen ennätyksensä 17,30 ukrainalainen saavutti Kiovassa vuonna 2007.
Fokino (Brjanskin alue)
thumb|Fokinon vaakuna Fokino on kaupunki ja kaupunkipiirikunta Brjanskin alueen Venäjällä. Se sijaitsee Desnan sivujoen Bolvan rannalla 16 kilometriä Brjanskista pohjoiseen. Kaupungin kautta kulkee Brjanskin ja Vjazman välinen rautatie. Asukkaita on 13 876 henkeä (vuonna 2010).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1899 perustetun sementtitehtaan asuintaajamasta. Aluksi sen nimenä oli Tsementnyi. Vuonna 1964 siitä tuli kaupunki, joka nimettiin vallankumoussankari I.I. Fokinin mukaan. Sementtitehtaan lisäksi siellä on nykyään myös muuta rakennustarviketeollisuutta.
Kalaton (Orivesi, Talviainen)
Kalaton tai Kalatonjärvi ja joskus myös Kaleton on Pirkanmaalla Oriveden Talviaisessa sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,6 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee kalliomurroksia täynnä olevan metsäylängöllä Kalattomanvuoren päällä loivassa painaumassa. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä ja sen rannat ovat pääasiassa soistunutta metsämaata. Järvelle ei tule tietä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Ulpukkaojan valuma-alueeseen (35.757) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 140,3 metriä mpy. Sille oli vanhoissa kartoissa merkitty laskuoja, joka laski Isosuon läpi Isoon Kukkojärveen. Ojalle kertyi pudotusta yli 15 metriä.
The Killersin diskografia
Tämä on yhdysvaltalaisen rockyhtye The Killersin diskografia.
Vincenzo
Vincenzo on televisioyhtiö tvN:n esittämä eteläkorealainen draamasarja. Sen päärooleissa ovat Song Joong-ki, Jeon Yeo-been, Ok Taec-yeon, Kim Yeo-jin ja Kwak Dong-yeon.
Katinlieko
thumb|150px|Katinlieon itiötähkiä. thumb|100px|Katinlieon lehdissä on lajille tunnusomaisia kärkikarvoja.
Katinlieko (Lycopodium clavatum) on liekokasveihin kuuluva maassa suikertava yhtäläisitiöinen sanikkainen. Katinlieon lajinimi clavatum periytyy latinan nuijaa merkitsevästä clava-sanasta ja viittaa itiötähkien nuijamaiseen muotoon.
Janus Putkonen
Janus Kostia Putkonen (s. 16. marraskuuta 1974 Pernaja) on suomalainen teatteriohjaaja ja toimittaja. Putkonen on toiminut perustamansa Verkkomedia-sivuston päätoimittajana 2011–2013. Vuosina 2015–2018 hän toimi Donetskin separatistialueen tiedotuskeskuksen Doni-newsin johtajana. Vuodesta 2019 hän on ollut MV-median päätoimittaja. Venäjän rahoittamat Doni-news ja MV-media ovat Putkosen aikana keskittyneet Donetskin kansantasavaltaan liittyneeseen venäläismieliseen propagandaan. Putkonen on antanut suosituksia keille toimittajista annetaan pääsy Donetskin separatistialueelle.
Katinlieko
Katinlieko kuuluu liekokasveihin (Lycopodiaceae), joita tunnetaan kaikkiaan 450 lajia. Muita heimoon kuuluvia Suomessa kasvavia lajeja ovat muun muassa keltalieko (Diphasiastrum complanatum), riidenlieko (Spinulum annotinum), ketunlieko (Huperzia selago) ja konnanlieko (Lycopodiella inundata). Liekokasvit kuuluvat sanikkaisiin (Pteridophyta), joita ovat myös kortteet (Equisetum) ja saniaiset (Pteridophytina).
Ulkonäkö ja koko
Katinlieon maassa suikerteleva vaaleanvihreä varsi kasvaa yli metrin pituiseksi. Päävarresta nousee pystyjä tai tyvestä kohenevia haarovia haaroja. Neulasmaiset lehdet ovat pitkäsuippuisia, karvakärkisiä, siirottavia tai varrenmyötäisiä ja sijaitsevat varressa ja haaroissa lähes kierteisesti. 1–4 cm pitkät itiötähkät sijaitsevat haarojen kärjissä yksittäin, pareittain tai kolmittain. Itiötähkän perä on harva- ja pienilehtinen, ja perän pituus on 0,5–12 cm. Katinlieon itiöiden kypsyminen osuu Suomessa kesä-syyskuuhun. Alkeisvarsikko on yksikotinen, mukulamainen, lehtivihreätön ja sijaitsee tavallisesti maan alla.
Janus Putkonen
Elämä
Putkonen on toiminut Porvoon Teatterin ohjaajana ja käsikirjoittajana vuodesta 1996. Hän on myös näytellyt ja tehnyt lavastus-, valaistus- ja äänisuunnitteluja. Putkonen toimi Verkkomedia-sivuston päätoimittajana vuosina 2011–2013 ja asui Nakhon Sawanissa Thaimaassa. Verkkomedia-sivuston teemoina olivat globaalin eliitin kritiikki, uutisointi Venäjän näkökulmasta ja maahanmuutto- sekä juutalaisvastaisuus.