cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
James D. Watson
Näkemykset geeneistä ja älykkyydestä
Lokakuussa 2007 herätti kohua Watsonin lausunto, jonka mukaan mustien afrikkalaisten älykkyys olisi valkoisia eurooppalaisia alemmalla tasolla. ”Olen hyvin surullinen Afrikan kohtalon suhteen”. ”Koko yhteiskuntapolitiikkamme pohjautuu oletukseen, että afrikkalaisten älykkyys vastaa omaamme. Tutkimukset eivät tue sitä oletusta”, hän kertoi The Sunday Timesille. Lausunnon seurauksena Lontoon Science Museum perui Watsonin puhetilaisuuden, ja paheksuntansa asiasta ilmaisi myös Britannian kulttuuriministeri David Lammy. Watson pyysi muutaman päivän kuluttua anteeksi kommenttiaan ja totesi, ettei ”ymmärrä miten olisin voinut sanoa mitä minun on esitetty sanoneen. Sen kaltaiselle väitteelle ei ole minkäänlaista tieteellistä pohjaa.”
Watson katui lausuntoaan myös myöhemmin, vuonna 2014 The New York Timesille: ”En saa sitä tekemättömäksi, mutta toivon, että olisin ollut huolellisempi puhuessani asioista, joiden asiantuntija en ole”.
Watson kauppasi Nobel-mitalinsa tunnetussa Christie’s-huutokaupassa joulukuussa 2014. Osalla rahoista tuettiin tiedettä. Palkinnosta maksettiin 3,8 miljoonaa euroa. Ostaja, venäläinen miljardööri Ališer Usmanov lahjoitti mitalin takaisin Watsonille.
Tammikuussa 2019 Watson toisti tv-haastattelussa kantansa että geeneillä on yhteyttä älykkyyteen. Tämän johdosta Cold Spring Harbor Laboratory, jossa Watson on tehnyt suuren osan elämäntyötään sanoutui irti Watsonista ja hänen lausunnoistaan ja riisti Watsonilta hänelle myönnetyt kunnianosoitukset kuten professorin ja kanslerin arvonimet.
Tatsuya Fujiwara
pienoiskuva|Tatsuya Fujiwara Tatsuya Fujiwara ( Fujiwara Tatsuya, s. 15. toukokuuta 1982, Saitama, Japani) on japanilainen näyttelijä.
Fujiwara tunnetaan parhaiten Shūya Nanaharan roolistaan satiirisessa ja kiistanalaisessa elokuvassa Battle Royale ja sen jatko-osassa Battle Royale II: Requiem sekä Light Yagamin roolistaan elokuvissa Death Note ja Death Note: The Last Name. Fujiwara on tehnyt teatterissa yhteistyötä merkittävän japanilaisen teatteriohjaaja Yukio Ninagawan kanssa. Ennen elokuvauraansa Fujiwara oli jo tehnyt roolin teatterilavalla näytelmässä Shintoku-maru. Lisäksi hän on esiintynyt muun muassa William Shakespearen näytelmissä Hamlet ja Romeo ja Julia.
Pekka Solin
Pekka Solin (s. 1945 Hämeenkyrö) on suomalainen kuvataiteilija.
Opinnot ja ura
Solin valmistui Kankaanpään taidekoulusta vuonna 1968. Valmistumisen jälkeen Solin toimi muutaman vuoden Raumalla ja vuodesta 1973 alkaen Solin vaikutti noin 10 vuotta Porissa. Solin toimi Porin taidekoulun opettajana 1970-luvulla ja 1980-luvun alussa ja Pertti Ala-Outisen mukaan Solinin vaikutuksesta abstrakti taide tuli voimakkaasti esille taidekoulussa. Vuosina 1984–1987 Solin toimi Turun ja Porin läänin läänintaiteilijana.
Solinin teoksia on Porin kaupungin, Rauman taidemuseon ja Emil Cedercreutzin museon kokoelmissa sekä yksityiskokoelmissa. Solin oli mukana Porin taidemuseon avajaisnäyttelyssä vuonna 1979 yhdessä Hannu Artinahon, Aarne Elomaan, Anja Karkku-Hohdin, Ensio Lambergin, Into Linturin ja Immo Tuomisen kanssa.
Taide
Solin alkoi saavuttaa mainetta kuvataiteilijana 1960–1970-lukujen vaihteessa. Taidekriitikko Pertti Ala-Outinen on todennut, että Solinin maalaukset perustuvat usein ihmishahmoon. Hahmot eli figuurit ovat kuitenkin usein pelkistettyjä sommitteluelementtejä. 1970-luvulla Solinin teoksissa alkoi korostua tiukka rakenteellisuus ja figuurit saivat toisinaan lähes abstraktin ilmeen. Modernin taiteen tyylikeinot sulautuivat Solinin taiteessa osaksi persoonallista ilmaisua, esimerkiksi 1970–1980-luvun vaihteessa Solinin taiteessa näkyy kubistiseen perinteeseen liittyvä, erilaisiin konstruktivistisiin kokeiluihin liittyvä kausi.
Aarne Elomaa totesi Porin Taiteilijaseuran 30-vuotisjuhlanäyttelyn kritiikissä vuonna 1977, että Solin hyödyntää maalauksissaan kineettisyyttä ja hän etsii liikettä ja vastaliikettä useammassa tasossa. Lisäksi Elomaa arvioi että Solin ”hehkuttaa värin täyteen arvoonsa”, ja että tämän teokset olivat näyttelyn vahvimpia.
Maurice Wilkins
frame|vasen|DNA
Maurice Hugh Frederick Wilkins (15. joulukuuta 1916 – 5. lokakuuta 2004) oli englantilainen tiedemies. Hän syntyi Uudessa-Seelannissa. Hänen perheensä muutti Birminghamiin Englantiin, kun hän oli 6-vuotias. Maurice Wilkins, Francis Crick ja James Watson saivat vuonna 1962 lääketieteen Nobel palkinnon DNA:n molekyylirakenteen ja sen merkityksen keksimisestä.
Crick myönsi myöhemmin että nobelistien löytö pohjautui Rosalind Franklinin työhön.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailujen 2019 kokoonpanot
Tämä on luettelo jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuihin 2019 nimetyistä urheilijoista. Pelaajan nimen yhteydessä on ilmoitettu hänen pelinumeronsa, pelipaikkansa, pituutensa, painonsa, syntymäaikansa ja kaudella 2018–2019 edustamansa seura.
Suomi
<section begin="Suomi"/>
Kauko Röyhkä (yhtye)
Kauko Röyhkä on Kauko Röyhkän vuosina 1990–2007 toiminut yhtye. Yhtye muodostui Kaksi koiraa -albumin kiertueelle lokakuussa 1990 ja toimi aluksi nimellä Kauko Röyhkä Combo.
Yhtyeen historia
Yhtyeen ensimmäisessä kokoonpanossa olivat Röyhkän lisäksi Kaksi koiraa -levyllä soittaneet Timo Vikkula (kitara) ja Pekka Gröhn (basso) sekä levyn tuottanut Gabi Hakanen (rummut) ja sillä pasunistina vieraillut Mara Salminen (kitara ja kosketinsoittimet) Yhtye teki alkukesästä 1991 albumin Tyttöjen ystävä. Levyn nauhoitusten jälkeen Gröhn lähti liittyäkseen J. Karjalaisen yhtyeeseen, ja hänen tilalleen basistiksi tuli Ari Vaahtera. Pian myös Salminen jätti yhtyeen ja siirtyi tuottajaksi. Gabi Hakanen siirtyi EMIn tuotantopäälliköksi alkuvuodesta 1992, ja hänen tilalleen yhtyeeseen liittyi Jimi Tenorin yhtyeessä soittanut rumpali Tero Kling.
Kokoonpano Kauko Röyhkä, Timo Vikkula, Ari Vaahtera ja Tero Kling julkaisi 1993 kohutun Jumalan lahja -albumin. Yhtyeen nimestä oli tässä vaiheessa tippunut pois Combo-sana. Vaahtera tuotti levyn kuten myös yhtyeen kolme seuraavaa levyä. Vuoden 1998 Puiden alle -albumin teon aikoihin hän joutui jättämään yhtyeen terveysongelmien vuoksi. Levyn päätuottajana oli Sami Sarhamaa. Vaahteran tilalleen basistiksi liittyi jo aikaisemmin joillain keikoilla häntä tuurannut Mats Huldén.
Vuoden 1999 albumin Rock’n’roll-klisee tuotti Riku Mattila, joka soittaa levyllä myös kitaraosuuksia. Mattilaa yritettiin houkutella liittymään yhtyeeseen, mutta hän kieltäytyi. Yhtye teki 2000-luvulla vielä kolme albumia, joiden jälkeen sen toiminta vähitellen hiipui Röyhkän keskittyessä Mattilan kanssa perustamaansa Kauko Röyhkä & Riku Mattila -duoon.
Nastassja Kinski
Nastassja Kinski (aik. Nastassja Aglaia Nakszynski, s. 24. tammikuuta 1961 Berliini) on saksalainen näyttelijä, joka kohosi kansainväliseksi tähdeksi 1980-luvulla.
Kinskin molemmat vanhemmat, Klaus Kinski ja Brigitte Tock, olivat näyttelijöitä, jotka erosivat tyttärensä ollessa 7-vuotias. Kinski aloitti uransa valokuvamallina. Vuonna 1975 valmistui hänen ensimmäinen elokuvansa, Wim Wendersin ohjaama Väärä liike. Brittiläinen kauhuelokuva Paholaisen tytär (1976) oli näyttelijän ensimmäinen englanninkielinen elokuva. 16-vuotiaana Kinskillä oli romanssi 28 vuotta itseään vanhemman elokuvaohjaaja Roman Polańskin kanssa, ja hän näytteli pääosan ohjaajan vuonna 1979 valmistuneessa elokuvassa Tess – viattomuuden tarina. Elokuva toi hänelle Golden Globe -palkinnon.
Jo 1980-luvulle tultaessa Kinski oli kansainvälisesti tunnettu elokuvatähti ja seksisymboli, joka esiintyi myös alastonkuvissa. Menestykseksi noussut Paul Schraderin ohjaama kauhuelokuva Kissaihmiset (1982) oli Jacques Tourneurin klassikon Kissaihmiset (1942) uudelleenfilmatisointi. Yksi Kinskin elokuvauran huippuja oli rooli Wim Wendersin ohjaamassa, kriitikoiden ylistämässä elokuvassa Paris, Texas (1984). 1980-luvun jälkeen Kinskin tähti alkoi himmetä. Hän on kuitenkin näytellyt edelleen aktiivisesti niin eurooppalaisissa kuin amerikkalaisissakin tuotannoissa.
Kinskillä on kolme lasta, kaksi avioliitosta egyptiläisen Ibrahim Moussan kanssa ja yksi suhteesta Quincy Jonesin kanssa. Hän puhuu sujuvasti saksaa, englantia, ranskaa, italiaa ja venäjää.
Purjelauta
thumb|Purjelauta 1980-luvulta Englannista. thumb|Purjelautailua Espoon edustalla vuonna 2004
Purjelauta on yhden ihmisen seisaallaan ohjaama urheilullinen vene- tai purjealus. Laudalle on tunnusomaista, että riki liittyy lautaan joustavan nivelen avulla. Purjelautaa ohjataan joko rikiä tai lautaa kallistamalla, eikä perinteisen purjeveneen tapaan peräsimellä.
Purjelauta kehitettiin Kaliforniassa vuonna 1967. Purjelaudan keksijöinä pidetään lähteestä riippuen Hoyle Schweizeria tai Jim Drakea. Suomessa niistä tuli suosittuja 1980-luvulla, jolloin purjelautailu, "surffailu", oli osa sen aikaista kehittymässä olevaa "juppi" urbaanikulttuuria.
Purjelautailu sisältää piirteitä sekä purjehduksesta että lainelautailusta. Kun aallot ovat pieniä, lauta liikkuu kuin purjevene, mutta isoissa aalloissa taitava purjelautailija voi tehdä lainelautailun tapaisia temppuja. Parhaana purjelautailutuulena pidetään 7-13 m/s navakkaa mutta melko puuskatonta tuulta. Tällöin pienitilavuuksinenkin lauta plaanaa vesisuksen tavoin 15-30 solmun nopeudella ja sitä ohjataan lautaa kallistamalla.
Historia
thumb|left|240px|Kuva ensimmäisestä Yhdysvalloissa purjelaudalle myönnetystä patentista. Patentin hakijoina Jim Drake ja Hoyle Schweitzer 1968.
Purjelautailun suuren suosion vuosina laudat olivat isoja. Laudat olivat tyypillisesti 360-380 cm pitkiä ja tilavuutta niissä oli 200-300 litraa. Ne oli varustettu purjeveneiden tapaan kölillä. Tämä mahdollisti purjelautailun kaiken tyyppisissä vesistöissä hiljaisillakin tuulilla. Välineitä kehitettiin kuitenkin painottaen huippunopeuksia sekä kovan tuulen ja suuren aallokon ominaisuuksia, ja niiden käyttökelpoisuus keveillä tuulilla kärsi. Mutta koska kovat tuulet ja isot aallot ovat harvinaisia ilmiöitä suurimmassa osassa maailmaa, lajin suosio hiipui. Imago ei vastannutkaan todellisuutta.
Pitkän suvantovaiheen jälkeen purjelautailun harrastajamäärä on jälleen hitaassa kasvussa. Vuoden 2000 jälkeen valmistajilta on tullut isompia ja leveämpiä lautoja markkinoille. Näiden parina on kevyitä rikejä (purje, masto, puomi) jotka helpottavat sekä oppimista että harrastamista. Lautojen kevyen tuulen ominaisuuksiin on jälleen kiinnitetty huomiota, ja niiden käyttöalue kattaa monenlaiset tuulet ja aallokko-olosuhteet.
Purjelautailulla arvioidaan olevan Suomessa noin 3000-5000 harrastajaa, ja Suomen purjelautaliitossa on n. 300 jäsentä (2006). Suosittuja harrastuspaikkoja ovat mm. Hanko (erityisesti Hopeahietikko), Yyteri, Kalajoki ja Nallikari. Myös sisävesiemme suuremmilla järvillä lajia harrastetaan aktiivisesti.
Suomessa kilpaillaan purjelaudoilla valtakunnallisesti kahdessa luokassa (Formula Funboard, Raceboard). Kilpailut Suomessa muistuttavat perinteisiä purjehduskilpailuja, sillä suurta aallokkoa tai kovia tuulia vaativia kilpailuja on meidän epäsäännöllisissä tuulioloissamme lähes mahdoton järjestää.
Purjelautailu on olympialaji, ja Pekingin olympialaisiin laudaksi on valittu Neil Pryde RSX. Laudassa on 9,5-neliöinen purje ja sisään kääntyvä köli. Meillä luokka ei ole vielä saavuttanut kovin laajaa suosiota.
Välineet
Purjelautailija tarvitsee laudan ja rikin lisäksi märkäpuvun ja ns. trapetsiliivin. Trapetsiliiviä käytetään käsien kuormituksen keventämiseksi, ja sen avulla purjelautailija saa vartalon vahvimmat lihakset käyttöönsä. Märkäpuku on välttämätön merialueidemme viileissä vesissä keskikesälläkin.
Varusteiden oikean koon valinta on tärkeätä mielekkään harrastamisen kannalta. Pienimmät sarjavalmisteiset laudat ovat noin 60-litraisia ja suurimmat 250-litraisia. Isompi lauta on luonnollisesti vakaampi ja vähemmän harrastaneelle sopivampi.
Aloittelijalle voi nykypäivänä suositella noin kolmen metrin pituista lautaa, jossa on yleensä pienehkö köli. Nämä laudat ovat leveydeltään yleensä 70 cm:stä ylöspäin, ja tilavuutta niissä on 180 – 250 litraa.
Esimerkkitapauksena voidaan käsitellä noin 90 kg painavaa purjelautailijaa, joka lautailee Suomessa ja joka on jo jättänyt aloittelijavaiheen taakseen. Hän keskittyy "plaanaavaan" purjelautailuun. Tämä tarkoittaa sitä, että lauta kulkee liu'ussa ja nopeutta on enemmän kuin 15 solmua.
Yksi lauta ja kaksi purjetta riittävät tässä tapauksessa hyvin pitkälle. Jos aikataulu ei mukaudu sääennusteiden mukaan vaan harrastusajat joutuu sovittamaan työn ja perheen lomaan, niin Suomessa tarvitaan käytännössä suurehkot varusteet. Tilavuus ainoalla laudalla saisi olla vähintään 40 litraa oman painon päälle (tässä tapauksessa siis 130 l), ja leveyttä n. 70 cm. Näin suuri lauta ei käänny kovinkaan ketterästi, mutta se on nopea ja sillä on laaja käyttöalue. Laudan voisi yhdistää kahteen purjeeseen. 8 m² vetää hyvin merituulipäivinä, ja 6,5 m² täydentää purjevalikoimaa navakoille tuulille. Lisäksi tarvitaan tietysti ainakin yksi 460 cm masto, säädettävä mastonjatke, yksi puomi, mastonjalka ja märkäpuku sekä trapetsi. Jos purjelautailee merellä kohtuullisen tuulisissa olosuhteissa, kookas lautailija voi tulla toimeen todella pitkälle yhdellä 7,5 m² purjeella. Tämän kokoisella purjeella on todella laaja käyttöalue. Purjeen veto riittää jo 6-7 m/s tuulista alkaen, ja sillä voi purjehtia jopa 12-13 m/s puhureissa.
Pienemmät laudat ovat tietenkin hauskempia ja ketterämpiä, ja noin 110-litrainen lauta (65 cm leveä) on todella monipuolinen harrastusväline. Pienempi lauta vaatii kuitenkin selkeästi kovempaa tuulta (> 8 m/s), ja purjeen nosto tai vastatuuleen luoviminen voi olla hankalaa tuulen hiljentyessä.
Sopivan laudan tilavuus ja purjeen koko riippuu luonnollisesti lautailijan painosta. Esimerkiksi 70-kiloiselle henkilölle kevyen tuulen laudan tilavuus pitäisi olla vähintään 110 litraa. Laudan pariksi sopinevat 5,5- ja 7-neliöiset purjeet.
Kilpailutoiminta Suomessa
Suomessa kilpailutoimintaa koordinoi Suomen purjelautaliitto (SPLL) ja sen yksittäiset kerhot. Kilpailutoimintaa järjestetään paikallisten purjelautailuklubien voimin. Purjelautailussa kilpaillaan Formula Funboard, Raceboard ja Windsurfer -luokissa. Formula Funboardissa järjestetään neljän osakilpailun ranking-sarjaa sekä vuosittainen SM-kilpailu. Aktiivisesti kilpailevia on noin 30 henkilöä.
Suomessa suositumpi Formula Funboard on vauhdikas kilpaluokka, jossa kilpaillaan kansainvälisten Formula Windsurfing tai IFAC:in Slalom-sääntöjä mukaillen riippuen tuuliolosuhteista. Kilpailujen edellytyksenä ovat plaanattavat tuuliolosuhteet koko rata-alueella. Keski- ja navakoissa tuulissa (3,7-7 m/s) purjehditaan kolmioradalla nk. Formula-laudalla, mikä tarkoittaa enintään 105 cm leveää lautaa ja suurimmillaan 12,5 m2 purjetta. Nopeudet kolmioradalla vaihtelevat yleensä noin 14-25 solmun välillä. Kovassa eli yli 7 m/s tuulessa siirrytään Slalom-kilpailuun, mikä tarkoittaa sivu- tai avotuulirataa ilman välinerajoituksia. Slalom-kilpailussa saavutetaan myös suurimmat nopeudet, parhaimmillaan jopa yli 30 solmua.
Raceboard-luokka muistuttaa vanhaa Mistral One Design -olympialuokkaa, jossa kilpaillaan kolmioradalla pitkillä (yli 3 m) kölilaudoilla. Pitkän kölilaudan etuna on hyvät luoviominaisuudet kevyissä tuulissa, minkä vuoksi kilpailut voidaan järjestää lähes tyynessäkin tuulessa. Pitkä lauta aiheuttaa kuitenkin hankaluuksia kovissa tuulissa ajamiseen, minkä vuoksi yli 4 m/s tuulissa monet kilpailijat siirtyvätkin ajamaan vauhdikkaampaa Formula Funboard -luokkaa. Windsurferl luokassa kaikki välineet ovat samanlaisia kaikilla kilpailijoilla.
RS:X-olympialuokka (2008-2020)
Neil Pryde RS:X on kansainvälisen purjehtijaliiton (ISAF) vuonna 2005 hyväksymä yksityyppiluokka vuoden 2008 Olympialaisiin. Tämä uusi luokka korvasi olympialaisten perinteisen Mistral One Design -luokan. Kilparatana käytetään sääntöjen mukaisesti kolmiorataa, joka ajetaan sääolosuhteista riippumatta. Luokan suunnittelun lähtökohtana on siis nykyaikainen rata-ajoon soveltuva yksityyppiluokka sovitettuna olympialaisten vaatimuksiin. Neil Pryde RS:X -lauta on nykyaikainen yhdistelmä Formula Funboard- ja Raceboard-laudoista, mikä tarkoittaa 283 cm pitkää ja 93 cm leveää kääntökölillistä lautaa sekä 9,5 m2:n (miehet) ja 8,5 m2:n (naiset) kokoisia purjeita.
RS:X-luokassa kilpaileminen on saavuttanut enemmän suosiota ulkomailla kuin Suomessa Suomen perinteisesti harrastusmuotoisen kilpailutoiminnan vuoksi. Suomesta löytyi kuitenkin edustus myös vuoden 2008 olympialaisiin, missä Tuuli Petäjä kilpaili RS:X:n naisten sarjassa ja sijoittui kuudenneksitoista. Lontoon olympialaisissa 2012 Petäjä saavutti hopeamitalin.
Kilpailussa on kymmenen peruslähtöä ja yksi mitalilähtö. Peruslähdöissä pisteitä saadaan sijoituksen mukaan siten, että ensimmäiseksi tullut saa yhden pisteen, toiseksi tullut kaksi pistettä, kolmanneksi kolme jne. Kymmenen peruslähdön jälkeen jokaiselta kilpailijalta lasketaan pisteet yhdeksästä parhaasta lähdöstä, jolloin huonoin sijoitus jätetään huomiotta. Näiden pisteiden perusteella määräytyvät kokonaiskilpailun sijat 11. sijasta eteenpäin. Kymmenen parasta purjehtijaa pääsevät mitalilähtöön, jossa jaetaan pisteet kaksinkertaisina. Mitalilähdön pisteet lisätään aiempiin pisteisiin ja nämä pisteet määräävät ensimmäiset kymmenen sijaa. Pienimmän kokonaispistemäärän saanut mitalilähtöön osallistunut purjehtija voittaa kokonaiskilpailun.
iQFoil-olympialuokka (2024-)
iQFoil on purjelautailuluokka, joka korvaa RS:X -luokan Pariisin kesäolympialaisissa 2024. Kyseessä on foilaava luokka, jolloin purjelaudat pystyvät saavuttamaan yli 30 solmun nopeuden noustesssaan kantosiiven avulla vedestä ilmaan. Miehet ja naiset purjehtivat samalla laudalla. Miehillä on käytössä hieman suurempi purje.
Purjelautailijoiden kisaformaatti eroaa klassisesta ratapurjehduksesta. Regatan aikana purjehditaan rata-, slalom- ja yksi marathon-lähtö.
Kokonaistuloksiin kilpailijat karsivat kolmen karsintaryhmän kautta semifinaaleihin. Kisojen päätöspäivänä parhaat purjehtijat kilpailevat finaalissa, kolme lähtövoittoa ensimmäisenä ottanut purjehtija voittaa kilpailun.
Luettelo Drômen kunnista
border|right|thumb|200px|Drômen departementin sijainti Ranskassa. Tämä on luettelo Drômen departementin kunnista Ranskassa. Departementissa on 369 kuntaa.
Onneli, Anneli ja nukutuskello (elokuva)
Onneli, Anneli ja nukutuskello on vuonna 2018 ensi-iltansa saanut suomalainen lastenelokuva, jonka on ohjannut Saara Cantell.
Elokuva perustuu Marjatta Kurenniemen kirjaan Onneli, Anneli ja nukutuskello, ja se on Onneli ja Anneli -elokuvasarjan neljäs osa.
Oswald Avery
thumb|right|Oswald Avery
Matthew Wilson (ralliautoilija)
Wilson ajoi rallin MM-sarjassa Stobart M-Sport Ford WRT-tallissa. Hänen kartanlukijanaan ovat toimineet brittiläinen Michael Orr ja Scott Martin.
Ralliuran alku
Matthew'n ensimmäinen ralli oli kartanlukijana isälleen vuonna 2003.
Wilsonin toistaiseksi paras suoritus on kaudella 2004 kolmas sija Britannian rallisarjassa. Vuonna 2005 hänestä tuli sarjan nuorin osakilpailuvoittaja 18 vuoden ikäisenä. Jo tässä vaiheessa brittimedia näki Wilsonin Colin McRaen ja Richard Burnsin seuraajana ja seuraavana brittinä, joka menestyy MM-tasolla.
Vuonna 2005 hän ajoi ulos Ison-Britannian rallissa, jolloin häneltä murtui polvi ja vasen käsi. Kartalukijalta Scott Martinilta murtui reisiluu.
Nousu MM-sarjaan
Matthew Wilson aloitti rallin MM-sarjassa vuonna 2006, mutta kausi kului lähinnä opettelun merkeissä. Hän saavutti ensimmäisen MM-pisteensä sijoittumalla kahdeksanneksi Argentiinan MM-rallissa. Toisen kerran hän pääsi pisteille 8. sijallaan Meksikon MM-rallissa maaliskuussa 2007. Hän saavutti kauden aikana 11 pistettä.
Lokakuussa 2007 ajetussa Japanin MM-rallissa Wilson saavutti uransa toistaiseksi parhaan sijoituksen ollen neljäs.
Vuonna 2008 Wilson ajoi parhaimmillaan viidenneksi Jordanian rallissa. Hän saavutti kauden aikana 15 pistettä. Kaudella 2009 menestys oli hieman parempaa hänen saavuttaessa 28 pistettä parhaina tuloksinaan viidennet sijat Kyproksen, Argentiinan ja Puolan ralleista. Vuonna 2010 Wilson saavutti uudistuneen pistejärjestelmän ansiosta peräti 74 pistettä ja seitsemännen sijan MM-taulukossa. Hän oli pisteillä kauden jokaisessa kilpailussa paitsi Meksikon ja Japanin ralleissa.
Wilson on saavuttanut rallissa kolme erikoiskoevoittoa.
Ralliuran jälkeen
Ralliuran jälkeen Wilson on pyörittänyt M-Sportin Bentley GT3 -ohjelmaa.
Johtaminen
Johtaminen on ryhmän toiminnan ohjaamista, joukon käskemistä tai komentamista, sen päällikkönä, esimiehenä tai johtajana toimimista. Johtaminen on tavoitesuuntautunutta vuorovaikutteista sosiaalista toimintaa. Johtamisen avulla pyritään siihen, että joukko ihmisiä toimii paremmin ja tehokkaammin kuin ilman johtamista. Johtaminen on toimintaa, jossa on tarkoitus saada aikaan tuloksia ihmisten avulla ja ihmisten kanssa. Tässä johtamisen määrittelyssä korostuu tulosten aikaansaaminen ihmisten avulla ja kanssa – ei itse tehden. Johtaminen tapahtuu siis aina ihmisten välisessä vuorovaikutuksessa. Tämä johtamisen määrittely on yleisesti hyväksytty ja sen alkuperä on yhdysvaltalaisen tutkijan Mary Parker Follettin (1868–1933) ilmaisussa ”the art of getting things done through people”.
Johtamisessa on keskeistä haluttujen tulosten saavuttaminen. Johtamisen tärkeitä toimia ovat tavoitteen asettaminen, toteutuneen tuloksen toteaminen ja niiden vertailu. Johtamisen tulos-käsite, tulosjohtaminen, tulosvastuu, tulospalkkaus ja tulosmatriisi muodostavat käsiteperheen, jossa tulos tarkoittaa samaa asiaa.
Johtamiseen liitetään usein lisämääreitä, joilla halutaan korostaa johtamisen erityispiirteitä. Ympäristöjohtaminen tarkoittaa johtamista, jossa painotetaan johtamisen vaikutuksia ympäristöön. Laatujohtamisessa korostetaan laatuun liittyviä tuloksia. Tavoitejohtamisessa korostetaan itsenäistä toimintaa, jossa toimintaa arvioidaan saavutettujen tavoitteiden perusteella. Prosessijohtamisessa korostetaan työvirran eli prosessien mukaista vastuukokonaisuutta. Sotilasjohtamisessa on kysymys sotilaiden johtamisesta.
Kaikissa johtamistapahtumissa on kuitenkin ydin sama eli saada aikaan tuloksia ihmisten avulla ja kanssa. Vain ihmisiä voi johtaa. Asioita ei voi johtaa – niitä voi vain osata ja hallita hyvin tai huonosti. Hyvien johtamistulosten saavuttaminen edellyttää yleensä alan asiantuntemusta, mutta johtamista tarkastellaan yleensä johtamisen alasta riippumattomana ilmiönä. Johtamisessa tarkastellaan yleensä erikseen johtajuutta ja johtamisen järjestelmiä. Johtajuus on henkilön ominaisuuksia ja hänen käyttäytymistään. Johtamisen järjestelmiä ovat johtamisen opit, mallit ja välineet, jotka ovat organisaation jäsenten yhteisesti käyttämiä.
Johtamisen opit, mallit ja välineet
Johtaminen on ilmiönä yhtä vanha kuin ihminen. Johtamisoppeja on säilynyt kulttuureista, joissa on osattu kirjoittaa. Lähes 3 000 vuotta vanha johtamisoppi löytyy Raamatusta, tilanteesta, jossa Mooseksen appi neuvoo vävyään seuraavasti:
Tässä johtamisopissa on kysymys siitä, miten johtamisessa voidaan käyttää johtamisen välineitä paremman tuloksen saavuttamiseksi. Kuvatut johtamisen välineet ovat organisaatio ja delegointi. Erilaisia johtamisen oppeja, malleja ja välineitä on syntynyt ja tallentunut kirjoitustaitoisilta kulttuureilta suuri määrä. Kaikissa näissä annetaan ohjeita yhteisön menestykselliseen johtamiseen. Yhteisö on laajimmillaan koko kansa ja suppeimmillaan yksilö – johtaja ja hänen valtapiirinsä. Johtamista voidaankin kuvata yleisesti hyväksyttyjen ja omaksuttujen johtamisoppien avulla. Johtamisen mallit, opit ja välineet tarkoittavat samaa ja ovat siten toistensa synonyymeja. Yleensä ne ovat toimintamalleja, jotka käytännössä on havaittu parantavan johtamisen tuloksia. Johtamisen mallit ja opit ovat kuin muutkin ihmisen kehittämät välineet – niitä peritään aiemmilta polvilta, ja niitä voi oppia ja kehitellä paremmiksi.
Johtamisen perusvälineet
Johtamisen tärkein väline on organisaatio ja sen puitteissa toteutuva työnjako ja yhteistoiminta. Johtaminen on tulosten tekemistä ihmisten kanssa ja avulla, ja ihmiset ovat johdettavassa organisaatiossa. Organisaatio on tavoitteellinen, työnjakoon perustuva yhteistoimintajärjestelmä. Pienin mahdollinen organisaatio syntyy, kun kaksi henkilöä sopii yhteisestä tavoitteesta, työnjaosta ja yhteistoiminnasta. Organisaation kolmea peruspiirrettä, tavoitteellisuutta, työnjakoa ja yhteistoimintaa voidaan havainnollistaa oheisella kuvalla.
pienoiskuva|Organisaation perusvälineet (Saari 2004) Työnjaosta seuraa erikoistumisen hyödyt, mikä on ollut tunnettu tosiasia teollistumisen alkuajoista lähtien. ”Suurimmat parannukset työn tuottavuudessa näyttävät olevan seurausta työnjaosta”, kirjoitti Adam Smith jo vuonna 1776. Jaettu työ ja sen seurauksena syntyvä erikoistunut ja osaava henkilöstö on aina keskeinen johtamisen pyrkimys. Erikoistunut ja osaava henkilöstö ei sellaisenaan riitä organisaation menestykseen, vaan jaettu työ pitää koota ja koordinoida teoiksi ja tuloksiksi. Tästä syystä yhteistoiminta on vähintäänkin yhtä tärkeä johtamisen väline kuin työnjako.
Kuten oheisesta kuvasta käy ilmi, ohjauksen tehtävä on yhdistellä työnjaon mukaisesti erikoistunut osaaminen yhteistoiminnassa siten, että halutut tulokset saavutetaan. Tavoitteellisuus, työnjako, osaaminen ja yhteistoiminta muodostavat kokonaisuuden, ja niiden taso ja yhteensopivuus vaikuttavat ratkaisevasti organisaation kyvykkyyteen ja menestykseen. Organisaation kyvykkyydet syntyvät siten sekä työnjaosta ja erityisosaamisesta että koordinoidusta yhteistyöstä. Yritysjohto vastaa siitä, että olennaiset kyvykkyydet oivalletaan. Yrityksen kilpailukyky ja hyvinvointi rakennetaan yhä enemmän sisäisille, useasta palasesta syntyville kyvykkyyksille. Näin ollen niiden jäljittely on vaikeampaa ja varsinkin hitaampaa kuin tuotteiden ominaisuuksien ja niihin liittyvien mielikuvien.
Johtamisen prosessi
Johtaminen tapahtuu prosessissa – tekojen, toimenpiteiden ja tapahtumien sarjassa. Johtamisen prosessi jaetaan usein kolmeen erilaiseen osaprosessiin, joita ovat Tämä johtamisen prosessimalli syntyi jo 1900-luvun alussa (Henri Fayol 1841–1925), mistä syystä sitä kutsutaan klassiseksi johtamisen malliksi. Mallin pitkästä käyttöiästä voi päätellä sen menestyneen hyvin käyttötarkoituksessaan.
Suunnittelussa ensimmäinen tehtävä on tunnistaa suunnittelun kohteet. Oikeiden asioiden tunnistaminen suunnittelun kohteeksi on vastuualueen suorituskyvyn ja menestyksen kannalta strateginen kysymys. Suunnitteluun kuuluvat myös tavoitteiden asettaminen, toimenpiteiden ja tarvittavien resurssien suunnittelu.
Toimeenpanossa on tarkoitus saada suunnitellut asiat tehdyksi. Hyvän toimeenpanon kriteeri on tehdä asiat oikein ja ajallaan. Organisaation työnjaosta johtuen toimeenpano on yhteistoimintaa. Hyvälle yhteistoiminnalle on ominaista, että siinä tarvitaan kaikkien panosta. Hyviin tuloksiin pyritään erilaisilla kannustimilla ja palkkioilla.
Valvonta eli takaisinkytkentä on välttämätön jokaisessa järjestelmässä – niin myös johtamisessa. Se tarkoittaa, että johtamisen tuloksista saadaan tietoa mittaamalla ja tarvittaessa ryhdytään säätötoimiin tai suurempiin muutostoimiin. Valvonnasta käytetään myös neutraalimpaa käsitettä raportointi.
Tavoitejohtamisen periaate
Suomessa omaksuttiin 1970-luvulla nopeasti ja laajasti tavoitejohtamisen periaatteet. Tavoitejohtamisen keskeinen periaate tarkoittaa johtamista tavoitteiden ja omakohtaisen tarkkailun avulla. Käytännössä tämä merkitsee hajautettua tulosvastuuta ja itsenäistä toimivaltaa vastuualueella. Tavoitejohtamisen arvokkaimpia tuloksia olivat tavoite- ja tuloskäsitteiden leviäminen sekä systemaattinen suunnittelu ja kehittäminen organisaation eri osissa. Suomalaisessa tavoitejohtamisessa ymmärrettiin kuitenkin 1980-luvulle tultaessa, että siitä puuttui ohjausvoima, joka kohdistuisi oikein tulosvastuualueille. Tavoitteiden asettamisesta huolimatta ei pystytty toteutuneesta päättelemään, kuinka hyvin vastuualueella oli menestytty puhumattakaan, että olisi voitu kohtuullisen objektiivisesti palkita menestyksestä. Tätä ongelmaa ryhdyttiin ratkaisemaan kehittämällä välineitä tulosvastuun parempaan operationalisointiin ja tuloksista palkitsemiseen. Tulosvastuun operationalisointi tarkoittaa vastuualueen suunnitelmista johdettua määrittelyä, jonka avulla vastuualueen tavoitteet sekä toteutuneet tulokset voidaan mitata. Otettiin käyttöön vastuualueen tuloksista palkitseminen eli tulospalkkaus, joka myöhemmin on levinnyt myös julkiseen tuotantoon. Tulospalkkauksen käyttöönoton tarkoitus oli siis kehittää tavoitejohtamisesta tehokkaampi ja parempi johtamisen väline, ja siinä on onnistuttu hyvin.
Johtamisen työnjako
Johtamista on organisaatioissa paljon ja erilaista, mistä syystä johtamisessa tarvitaan työnjakoa kuten muussakin työssä. Johtamisen työnjaosta seuraavia erikoistumisen hyötyjä pidetään itsestään selvinä. Vakiintuneen käytännön mukaisesti tunnistetaan sisällöltään kolme erilaista johtamistyön luokkaa: Suoritustason johtajat ohjaavat suorittavissa toiminta- ja tuotantoyksiköissä ihmisiä esimiehinä. Johtamistyö keskittyy suorittavan työn suunnitteluun, tukemiseen, ohjaamiseen ja kannustamiseen. Suunnittelujänne on usein lyhyt eli viikkoja ja päiviä.
Keskijohtoon kuuluvat johtavat suoritustason yksiköistä koottuja laajempia kokonaisuuksia, osastoja, tulosyksiköitä jne. Alaisten työn tukemisen ohella heille kuuluu vastuualueen kehittäminen, toimintojen koordinointi ja ongelmatilanteiden selvittäminen. Suunnittelun aikajänne on tyypillisesti budjettivuosi ja sen sisällä seurattavat raportointijaksot.
Ylin johto vastaa koko organisaation toiminnasta ja menestyksestä. Siihen voi kuulua toimitusjohtaja, johtoryhmä, hallitus jne. organisaation koosta riippuen. Ylimmän johdon työssä olennaista on vastuu strategiasta, kokonaiskehityksestä, avainhenkilöratkaisuista jne.
Johtajuusteoriat
Johtajuudelle annetaan yleensä muodollinen asema organisaatiossa, mutta se on myös rooli, joka voi olla henkilöllä, jolla ei ole muodollista johtoasemaa. Johtajuus voidaan myös ymmärtää toiseen henkilöön vaikuttamisena, jolloin voidaan ajatella, että johtamista harjoittavat kaikki organisaation jäsenet ja johtaminen on aina kaksisuuntaista toimintaa.
Johtajuuden tutkimuksessa on kehitetty useita teorioita hyvästä johtajuudesta. Johtajuustutkimuksen idea on yksinkertainen: tutkitaan johtajia työssään ja pyritään tunnistamaan johtajuudessa ne piirteet, joista seuraa hyviä johtamisen tuloksia. Yhtä lailla tunnistetaan piirteitä, joista seuraa huonoja johtamisen tuloksia. Kaikille näille teorioille on yhteistä, että tutkimalla hyvää johtamista eri näkökulmista päädytään vaatimusluetteloihin siitä, minkälaisia ominaisuuksia johtajalta vaaditaan ollakseen hyvä johtaja. Johtamisen teorioita voidaan jaotella perussuuntauksen (paradigman) mukaan seuraavasti: Hyvä johtajuus ja johtaminen on kautta aikojen koettu erittäin tärkeäksi asiaksi, mistä syystä siitä on olemassa runsaasti aineistoa. Mitään kattavaa ja yleisesti hyväksyttyä teoriaa ei kuitenkaan ole syntynyt vaan erilaisia oppeja, esimerkiksi syväjohtaminen.
Johtamisen tutkimuksen historiaa
Johtamisen ja organisoinnin tutkimuksen taustalla on länsimainen teollinen vallankumous 1800-luvulla. Kiristyvä kilpailu, koneistettu suurteollisuus ja palkattu yritysjohto olivat kimmokkeena työn organisoinnin tutkimukseen ja kehittämiseen. Nykyajan johtamisen opit ovat yleensä syntyneet yrityksissä, joista ne ovat levinneet muille aloille.
Alan ensimmäisiä tunnettuja teoksia on myös Charles Babbagen (1792–1871) On the Economy of Machinery and Manufactures (1832). Babbage korostaa muun muassa tehtävien jakamista ja työntekijöiden erikoistumista. Koska uusien tehtävien oppimiseen kuluu aikaa, tulee Babbagen mukaan työntekijän tehdä samaa tehtävää ja kartuttaa taitojaan toiston avulla.
Organisaatiotutkimuksen tunnetuin klassikko on Frederic Winslow Taylor (1856–1915) ja erityisesti hänen pääteoksensa The Principles of Scientific Management vuodelta 1911 ( suom. Karisto, Arvi A., 1914). Tieteellisen liikkeenjohdon teoriassa Taylor korostaa hyvän organisaation ominaisuuksina selvästi määriteltyä työnjakoa, erikoistunutta henkilökuntaa ja selkeitä käskyvaltasuhteita. Taylorin esittämiin periaatteisiin sisältyy näkemyksiä tehokkaasta organisaatiosta ja työntekijöiden motivoinnista. Taylorin tavoitteena on organisaatiossa työskentelevien ihmisten tiukka kontrolli. Taylorin oppien mukaiseen työn organisointiin ja johtamiseen viitataan nykyisin käsitteellä taylorismi.
Johtamis- ja organisaatiotutkimuksen historiaan liitetään tavallisesti myös sosiologian klassikko Max Weber (1864–1920) ja hänen käsitteensä byrokratia. Weber ei viittaa byrokratialla kuitenkaan virkavaltaisuuteen, kuten käsites nykyisin ymmärretään, vaan hänen mielestään byrokratia on tietynlainen organisaatiotyyppi, joka on syntynyt kapitalismin myötä. Byrokratia perustuu päämäärätietoiseen toimintaan sekä oman edun ja korkeamman hyödyn tavoitteluun. Tällainen organisaatiotyyppi edellyttää rationaalis-legaalista hallitsemistyyppiä; legitimiteetti nojaa järjellä perusteltuihin lakeihin.
Taylorismin kritiikistä syntyi uusi hajautettuun vastuuseen perustuva tavoitejohtamisen periaate. Peter Drucker, jota pidetään tavoitejohtamisen viitekehyksen luojana (1954), arvosteli taylorismissa sitä, että organisaatiossa toimivaa ihmistä pidetään lähinnä huonosti suunniteltuna ja epävarmana koneena. Vaille huomiota jäivät ihmisen vahvat ominaisuudet kuten kyky tehdä monia asioita, päätellä loogisesti, harkita ja arvioida asioita. Tavoitejohtamisen keskeinen ajatus on johtaminen tavoitteiden ja omakohtaisen tarkkailun avulla. Hajautettuun tulosvastuuseen perustuvasta tavoitejohtamisesta on tullut yleinen johtamismalli nykyaikaisen yhteiskunnan lähes kaikilla johtamisen aloilla.
Johtaminen tieteenä
Tieteellisen tutkimuksen tarkoituksena on kuvata, selittää ja ennustaa, miten ja miksi yritykset ja ihmiset tekevät erilaisia valintoja erilaisissa tilanteissa ja millaisiin tuloksiin ne johtavat. Tutkimus antaa yhteiskunnallisille päätöksentekijöille tietoa, työvälineitä ja viitekehyksiä yritysten ja niissä toimivien ihmisten käyttäytymisestä. Tutkijat antavat myös ohjeita ja suosituksia siitä, miten erilaisissa tilanteissa tulisi toimia haluttujen tehtävien suorittamiseksi ja tavoitteiden saavuttamiseksi.
Johtaminen tieteenä ja tutkimusalueena voidaan jakaa moneen eri tutkimusperinteeseen. Yksi tapa hahmottaa laajaa aluetta on tarkastella sitä organisaatioiden ja johtamisen tutkimukseksi nimitettynä kokonaisuutena, jonka alakokonaisuuksia ovat strateginen johtaminen, organisaatioteoria (, OT), henkilöstöjohtaminen (, HRM), kriittinen johtamistutkimus (, CMS), johtamisen oppimisen  sekä organisaatiokäyttäytymisen (, OB).
Suomessa johtamista ovat opiskelleet muun muassa insinöörit, kauppatieteen maisterit, upseerit, tuotantotalouden diplomi-insinöörit, MBA-tutkinnon suorittaneet sekä johtamisen tai yritysjohtamisen erikoisammattitutkinnon suorittaneet.
Johtamisen opetus Suomessa
Johtamista voi Suomessa opiskella ainakin seuraavissa korkeakouluissa. Oppiaineen nimi on hieman poikkeava korkeakoulukohtaisesti (ilmoitettu sulkeissa).
Johtamista voi opiskella myös muun muassa yksityisissä koulutuskeskuksissa. Näistä suurin Suomessa on Johtamistaidon Opisto, jonka palveluita käyttää vuosittain lähes 30 000 johtajaa.
Vaasan yliopiston Levón-instituutti tarjoaa täydennyskoulutuksena yliopistollista johtamiskoulutusta sekä mahdollisuuden suorittaa erilaisia MBA-ohjelmia eri tarpeisiin.
Johtamista voi oppia myös käytännön kokemuksen kautta. Erilaiset järjestöt kuten AIESEC tähtää toimintansa kautta kehittämään vastuullisia johtajia. Erilaisten vapaaehtoistyöprojektien ja ammattiharjoittelupaikkojen kautta nuoret voivat kehittää omia johtamisominaisuuksiaan. Nämä ominaisuudet ovat vuorovaikutustaidot, ratkaisuihin keskittyminen, maailmankansalaisuus ja itsetietoisuus.
Suomen Partiolaiset ry on suurin vapaaehtoistyöllä toimiva johtajien kouluttaja Suomessa. Partion kanssa vahvasti kytköksissä on VBL eli Value Based Leadership, joka on nuorille yhteiskunnallisesti toimiville johtajille tarkoitettu, Ruotsista Suomeen rantautunut arvopohjaisen johtajuuden koulutusohjelma.
Airspeed Courier
Airspeed Courier oli Airspeedin valmistama brittiläinen matkustajalentokone, jonka suunnittelivat N. S. Tiltman ja A. H. Tiltman. Couriereita valmistettiin yhteensä 16 kappaletta, mikä oli huomattavasti enemmän kuin Airspeedin edellisiä lentokoneita.
Helmikuussa 1934 Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimat hankki yhden Courierin viestintätehtäviin mutta palautti sen Airspeedin kehitettäväksi seuraavana vuotena. Toisessa maailmansodassa kymmenen Courieria palveli ilmavoimissa viestintä- ja kuljetustehtävissä. Näistä vain yksi selviytyi sodan läpi, ja se palautettiin siviilikäyttöön 18. tammikuuta 1946.
Rakenne
AS.5-mallin koneiden siivet olivat kangaspinnoitettua- ja runko vaneripinnoitettua puurakennetta etuosaa lukuun ottamatta, joka oli rakenteeltaan hitsattua teräsputkea. Moottori kiinnittyi eturungon metallirakenteeseen. Siiven 3,1 metrin mittainen keskiosa kiinnittyi kiinteästi runkoon, uloimpien osien kiinnittyessä keskiosaan neljällä pultilla. Koneen hydraulitoimisessa sisäänvedettävässä laskutelineissä käytettiin öljypneumaattisia joustintukia.
Konetyypistä oli myöhemmin suunnitteilla Kanadan markkinoille suunnattu kokometallinen AS.11-versio.
Kuka viritti ansan, Roger Rabbit?
Kuka viritti ansan, Roger Rabbit? (Who Framed Roger Rabbit) on Robert Zemeckisin ohjaama animaatio- ja näytelmäelokuva vuodelta 1988. Elokuva kertoo etsivä Eddie Valiantin (Bob Hoskins) yrityksestä puhdistaa murhasta syytetyn piirroshahmo Roger Rabbitin maine vuoden 1947 Los Angelesissa, jossa piirroshahmot elävät rinnakkain ihmisten kanssa.
Elokuvassa esiintyy joukko tunnettuja mm. Warner Brothersin ja Disneyn piirroshahmoja, muun muassa Mikki Hiiri, Väiski Vemmelsääri, Aku Ankka ja Repe Sorsa. Tämä oli ensimmäinen niistä harvoista kerroista, jolloin eri studioiden hahmot esiintyivät yhdessä.
Elokuva sai ilmestyessään hyvät arvostelut ja voitti neljä Oscar-palkintoa. Elokuvaa kehuttiin sen teknisestä taitavuudesta, mutta myös kypsästä tavasta käsitellä aihettaan vakavasti. Elokuva ei olekaan leimallisesti lastenelokuva. Elokuvan saaman suosion vuoksi aiheesta tuotettiin lisäksi kolme lyhytelokuvaa. Elokuvan tuotannosta vastasi Steven Spielbergin Amblin Entertainment -studio ja Touchstone Pictures.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Roger Rabbitin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Juoni
Vuoden 1947 Los Angelesissa piirroshahmot elävät ihmisten keskuudessa asuen Piirrokselassa ja ovat mukana näytelmä- ja animaatioelokuvien teossa. Yksityisetsivä Eddie Valiant toimi ennen yhdessä veljensä Teddyn kanssa läheisesti piirroshahmojen parissa kunnes tutkiessaan pankkiryöstöä Piirrokselassa Teddy kuoli piirroshahmon pudotettua pianon hänen päälleen, minkä seurauksena Eddie alkoholisoitui ja vannoi ettei enää tekisi töitä piirroshahmoille. R.K. Maroon, Maroon Cartoon Studiosin päällikkö, on huolissaan hänen suurimman tähtensä, Roger Rabbitin viimeaikaisista huonoista esityksistä. Maroon palkkaa Valiantin tutkimaan huhuja Rogerin mielettömästä piirrosvaimosta Jessica Rabbitista, jolla on romanttinen suhde Acme Corporationin ja Piirrokselan omistajan ja gadgetin keksijä Marvin Acmeen. Kun Eddie on katsellut Jessican esityksen maanalaisella Muste ja Maali-yökerholla, Valiant salaa kuvaa kamerallaan tämän ja Acmen Taputapu-leikin tämän pukuhuoneessa, jonka hän näyttää Rogerille, joka järkyttyy. Maroon ehdottaa Rogerille, että hänen pitäisi jättää Jessica, mutta humalainen Roger kieltäytyy ja pakenee.
Seuraavana aamuna Los Angelesin poliisin toimesta Acme löydetään kuolleena tehtaaltaan kassakaappi pudotettuna hänen päähänsä todisteiden osoittaessa Rogerin olevan syyllinen. Tutkiessaan tapausta Valiant tapaa tuomari Tuhon, Piirrokselan korkeimman oikeuden tuomarin, joka on luonut aineen, joka kykenee tappamaan piirroshahmon: myrkyllinen ”dippikastike”, joka on tehty tärpätistä, asetonista ja bentseenistä. Doom demonstroi aineen tehokkuutta dippaamalla vinkuvan kengän aineeseen. Valiant törmää Rogerin avustajahahmoon, Baby Hermaniin, joka uskoo, että Roger on viaton ja että Acmen puuttuva testamentti, joka antaa Piirrokselan omistajuuden piirroshahmoille, voi olla avain hänen murhalleen. Valiant löytää Rogerin, joka pyytää häntä auttamaan hänen vapauttamisessa syytteistä ja piilottamaan Rogerin toimistoonsa. Valiant piilottaa vastahakoisesti Rogerin paikalliseen baariin, jota hänen ex-tyttöystävänsä, Dolores, pitää. Jessica lähestyy Valiantia ja sanoo, että Maroon pakotti hänet ottamaan valokuvia, jotta hän voisi kiristää Acmea.
Acmen tehtaalla Tuho paljastaa juonensa tuhota Piirrokselan koneella, joka sisältää ison määrän myrkkyään mikä tuhoaisi kaupungin vain minuuteissa ja rakentaa moottoritien Piirrokselan ohi, ainoan tavan kulkea Piirrokselaan, koska Cloverleaf (jonka Tuho omistaa) on ostanut Los Angelesin Pacific Electric Railwayn. Roger yrittää epäonnistuneesti pelastaa Jessican, ja pari sidotaan koukkuun koneen letkun eteen. Valiant suorittaa koomisen esityksen aiheuttaen näätien kuolemisen nauruun ja Valiant potkaisee näätien johtajan koneen sisällä olevaan myrkkyyn tappaen hänet. Valiant taistelee Tuhoa vastaan, joka jää tiejyrän yliajamaksi, mutta selviytyy ja paljastaa olevansa piirroshahmo Baron Von Rotten. Tuho paljastaa Valiantille, että hän tappoi Teddyn. Tuho yrittää tappaa Eddien sirkkelillä, mutta Valiant käyttää piirrosvasaraa, jossa on jousitettu nyrkkeilyhanska ja joka saa koneen tyhjentämään myrkkynsä Tuhon päälle ja myrkky liuottaa Tuhon olemattomiin.
Tuhon kone ajaa seinän läpi Piirrokselaan ja tuhoutuu junan törmätessä siihen. Piirroshahmot ryntäävät paikalle katsomaan Tuhon jäännöksiä ja Roger huomaa, että hän tahattomasti kirjoitti Jessican rakkauskirjeensä Acmen testamenttiin, joka on kirjoitettu katoavalla ja uudelleenpaljastuvalla musteella. Testamentin myötä Piirroksela siirtyy piirroshahmojen omistukseen. Roger tekee Valiantille tärinäkepposen, ja Valiant antaa hänelle suudelman, kun hän on saanut huumorintajunsa takaisin. Valiant kävelee onnellisesti Piirrokselaan Doloresin kanssa, ja Roger Jessican kanssa, mitä muut piirroshahmot seuraavat laulaen. Elokuva päättyy Putte Possun sanoen nauraen tunnuslauseensa ”Th-th-th-that's all folks!” eli ”Siinä kaikki”.
Levyjulkaisut
Elokuva julkaistiin ensimmäisen kerran VHS:nä vuoden 1989 lopulla. DVD-versio julkaistiin vuonna 1999.
Vuoden 2013 alussa tuli saataville Blu-ray + DVD -yhteispakkaus. Tämä teräväpiirtolaatuiseksi remasteroitu erikoisversio julkaistiin elokuvan 25-vuotisjuhlan kunniaksi.
Sanoitus
Sanoituksella tarkoitetaan musiikkikappaleessa olevaa lyriikkaa, jota laulaja puolestaan tulkitsee. Tästä syystä sanoituksesta käytetään myös nimitystä laululyriikka. Oopperakappaleiden tekstistä puhuttaessa taas käytetään tyypillisesti nimitystä libretto.
Sanoitus on lyriikkaa, joka on tarkoitettu pääsääntöisesti kuultavaksi ja solistin laulettavaksi. Heikki Salon kirjoittaman laululyriikan käsikirjan Kahlekuningaslaji mukaan laululyriikka on oma kirjoittamisen lajinsa. Edu Kettunen on sanonut, ettei laulun sanoituksen tarvitse toimia pelkkänä tekstinä, vaan ainoastaan laulettuna ja Samuli Koivulahden mukaan jokaisessa laululyriikan genressä ja alalajissa on oma estetiikkansa ja eroaa pohjimmiltaan muusta mitallisesta runoudesta lähinnä fonetiikan ja melodiasidonnaisuutensa osalta.
Yleisimmät rakenteet
Heikki Salon Kahlekuningaslajin ja Koivulahden kirjoittamien artikkelien mukaan laulun sanoituksen yleisimmät perusrakenteet ovat:
Näiden lisäksi on olemassa lukemattomia erilaisia muunnelmia ja kokeiluja toisenlaisista rakenteellisista ratkaisuista ja esimerkiksi progressiivinen rock suosii normaaleista populaarimusiikin rakenteista poikkeamista.
Yllä mainittujen lähteiden mukaan laulun sanoituksissa samaan ryhmään kuuluvilla säkeistöillä (esimerkiksi A1 ja A2) on yleensä samankaltaiseen metriikkaan perustuva muoto, jossa tavujen painot ja kestot ovat toistensa kanssa idiomaattiset, joskin pari ylimääräistä tavua voidaan yleensä asettaa kohotahdille.
Laululyriikan estetiikasta
Etenkin iskelmämusiikin parissa ollaan erityisen tarkkoja klassisen runouden erityispiirteiden, kuten Helismaankin suosiman muoto-opin ja vokaalisoinnun, säilymisestä. Rinnalle on kuitenkin noussut myös musiikkityylejä joissa laulutekstin sisältö on noussut riimittelyä ja idiomaattisuutta tärkeämmiksi tekijöiksi. Näin on esimerkiksi kantaaottavuuteen pyrkivien punk-sanoitusten kohdalla. Vastaavasti esimerkiksi Rap-lyriikassa on perinteisesti paljon riimejä, mutta riimien 'puhtaudessa' ja säkeistöjen tavurakenteissa ja painotuksissa otetaan usein hyvinkin paljon vapauksia. R&B-musiikissa taas melodiat saattavat vaihdella joskus runsaastikin toisiaan vastaavien säkeistöjen välillä, jolloin idiomaattisuus ei sanoituksenkaan osalta toteudu - ainakaan samalla tavalla kuin mitä esimerkiksi edellä mainitussa iskelmälyriikassa. R&B-musiikissa käytetään usein melismaattista laulutyyliä joka näkyy myös sanoituksissa siten että yksi tavu on saatettu jakaa useammalle tavulle. Vastaavasti iskelmälyriikassa, joka on luonteeltaan syllabinen (jokainen tavu vastaa yhtä tahtia) tätä pidetään usein virheenä. Iskelmälyriikassa on perinteisesti pitäydytty ilmaisussa, joka ei ärsytä tai särähdä korvaan, kun taas punk- ja rap-lyriikoissa usein halutaankin shokeerata ja tietoisesti herätellä kuulijaa.
Suomalaisen laululyriikan historiaa
Yleisen luulon vastaisesti suomalainen laululyriikka ei alkuaan tuntenut riimejä, vaan niiden käyttö yleistyi lauluissamme vasta 1600-luvulla uskonpuhdistuksen ja Ruotsin nousukauden myötä. Tuolloin kalevalamittaista laulutapaa ja joikua alettiin pitää pakanallisina. Tilalle tulivat virret, ja niissä yleisesti käytetty loppusoinnullinen muotokieli vakiintui myös maallisiin lauluihin.
Arvid von Cederwald
Arvid Cederwald, vuodesta 1809 aateloituna von Cederwald (27. toukokuuta 1792 Turku – 9. elokuuta 1840 Helsinki) oli suomalainen everstiluutnantti ja koskenperkausinsinööri joka suunnitteli Tampereen kaupungin ensimmäisen vaakunan vuonna 1838.