cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Roni Nuttunen
Vuodet huipulla
Nuttunen jatkoi voittoputkeaan kaappamalla kullan vuoden 2011 Moskova Cupista. Hän voitti finaaleissa latvialaisen Edgars Caicsin. Suomessa järjestetyt vuoden 2011 maailmanmestaruuskilpailut olivat Nuttuselle mahdollisuus kaapata kolmas peräkkäinen maailmanmestaruus. Finaaleissa hän kuitenkin lopulta pitkän taistelun jälkeen hävisi Oleg Dmitritšenkolle ja sai hopeaa. Tämän jälkeen Nuttunen piti monta vuotta taukoa pöytäjääkiekosta ja pelasi vain neljä turnausta viiden vuoden sisällä.
Vuoden 2018 maaliskuussa Nuttunen jatkoi taas pelamista Turku Open-turnauksessa, voittaen kultaa. Kuukauden päästä hän sijoittui Euroopan-mestaruuskilpailuissa viidenneksi. Puolivälierissä hän hävisi latvialaiselle Edgars Caicsille. Tammikuussa 2019 Nuttunen voitti uransa viidennen suomenmestaruuden, kun finaaleissa hän voitti Santtu Sainion. Keväällä 2019 Nuttunen voitti Czech Openin. Turnaukseen osallistui 93 pelaajaa.
Tammikuussa 2020 Nuttunen osallistui Helsinki Openiin ja voitti oman lohkonsa alkusarjassa. Nuttunen eteni finaalisarjaan jonka hän voitti pisteen erolla toiseksi sijoittuneeseen Jan Pelkoseen. Pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella Nuttunen voitti Benjamin Suomisen luvuin 4–0 ja eteni seuraavalle kierrokselle. Välierissä hän voitti Vesa Huotelinin 4–0 ja eteni finaaliin. Finaalissa Nuttunen sai vastaansa Kevin Erikssonin ja voitti 4–1. Kulta oli Nuttuselle jo kuudes Helsinki Openista.
Adaptiiviset menetelmät
Adaptiiviset menetelmät kattavat joukon algoritmisia välineitä, menetelmiä ja teorioita joita yhdistää jonkin hyödyllisen mallin tai rakenteen oppiminen annetun datan perusteella. Ilmaisu oppivat ja älykkäät menetelmät tarkoittaa suurin piirtein samaa.
Aihepiirin tutkimuskohteita ovat esimerkiksi seuraavat:
Pengerkatu
thumb|Pengerkatua lounaan suuntaan. Kuvassa kadun kaikki kolme tasoa ja osa rinteeseen rakennetusta Pengerpuistosta. [[Yrjö Sadeniemi|Yrjö Sadeniemen piirtämä koulurakennus yläoikealla. Keskellä näkyvä vihertävä kerrostalo sijaitsee Pengerkadun ja Agricolankadun risteyksessä.]]
Pengerkatu on asuin- ja liikekatu Helsingissä Kallion kaupunginosassa. Pengerkatu on samansuuntainen sen itäpuolella sijaitsevan Hämeentien kanssa. Katu on pengerretty rinteeseen, joka kohoaa Hämeentieltä jyrkästi lännen suuntaan.
Profiili ja arkkitehtuuri
thumb|Pengerkatua Alli Tryggin puiston kohdalla. Katu jakaa puiston kahtia. Pengerkadun linja kulkee lounais–koillissuuntaisesti Viidenneltä linjalta Helsinginkadulle. Sen poikkikadut lounaasta alkaen ovat
Helsinginkadun ja Torkkelinkadun risteyksen välisellä osuudella Pengerkatu on tavanomainen yhdellä korkeustasolla sijaitseva katu. Torkkelinkadun risteyksen eteläpuolella katu jakautuu kahdelle eri korkeustasolle. Ylin taso kulkee Pengerpuiston halki. Pengerkadun alempi taso jakautuu Sakarinkadun risteyksessä edelleen kahteen eri tasoon. Niistä ylempi risteää Agricolankadun eteläisen kaistan kanssa. Hieman ennen Alli Tryggin puistoa kaistat yhtyvät jälleen samalle tasolle ja siitä Viidennen linjan risteykseen Pengerkatu on tavanomaista yksitasoista katua. Sakarinkadun ja Agricolankadun välisellä osuudella Pengerkatu on siten kolmitasoinen.
Sakarinkadun kohdalla Pengerkadun rinteeseen on rakennettu portaikko, joka yhdistää alemmat tasot ylimpään ja samalla Pengerpuistoon. Pengerkadun rinteen puistikko on osa Pengerpuistoa.
Pengerkadun asuinkerrostalot on rakennettu pääosin 1920–1930-luvuilla. Pengerkatu 4 Alli Tryggin puiston kulmassa edustaa vanhinta rakennuskantaa; vuonna 1911 valmistuneen jugendlinnan piirsi Vilho Lekman. Talo oli valmistuessaan korttelinsa ainoa rakennus.
Pengerkadulla sijaitsee yksi Helsingin Kaupunginteatterin näyttämöistä. Sörnäisten Työväen Näyttämö sijaitsi vuosina 1900–1928 Pengerkatuun rajautuvassa korttelissa, tosin Hämeentien puolella niin kutsutussa Vuorelan talossa. Pengerkadun ja Torkkelinkadun kulmassa sijaitsee Väinö Vähäkallion piirtämä, 1944 valmistunut koulurakennus.
Pengerkadun arkkitehtoniseen ilmeeseen vaikuttaa voimakkaasti Pengerkadun ylimmän kaistan ja Agricolankadun mutkassa sijaitseva suurikokoinen koulurakennus. Yrjö Sadeniemen piirtämä keltainen luomus valmistui 1929.
Alun perin Pengerkatu jatkui pohjoisessa Aleksis Kiven kadulle saakka. Kun kuitenkin Helsinginkadun ja Vaasankadun välinen, Vaasanpuistikon reunaa kulkeva osa Pengerkatua muutettiin kävelykaduksi, se sai vuonna 1980 erillisen nimen Pengerpolku. Vaasankadun pohjoispuolella olevalle osalle Pengerkatua oli tällöin ehdotettu nimeä Vaasanpenger, mutta vuonna 1982 se sai nimen Kinaporinkatu.
Kuisma Korhonen
Kuisma Korhonen (s. 29. joulukuuta 1964, Jyväskylä) on Oulun yliopiston kirjallisuuden professori ja Helsingin yliopiston vertailevan kirjallisuustieteen dosentti. Korhonen on väitellyt filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1999. Dosentiksi hänet nimitettiin 2002 ja professoriksi 2008.
Kuisma Korhosen tutkimustyön erikoisalueita ovat vertaileva kirjallisuustiede, erityisesti kirjallisuuden suhde filosofiaan ja historiaan. Hän on tutkinut ranskalaista, englantilaista ja suomalaista kirjallisuutta.
Tutkimus- ja opetustyönsä ohella Korhonen on tehnyt musiikkia vuosikymmenten ajan, ja levyttää nimellä Kuis.
Macho Man
Macho Man on Village People -yhtyeen toinen albumi vuodelta 1978. Nimikappale "Macho Man" nousi albumin tunnetuimmaksi kappaleeksi.
Lotta-Sofia Saahko
Lotta-Sofia Saahko (s. 23. joulukuuta 1992 Valkeakoski ) on suomalainen kirjailija ja videobloggaaja. Saahko on kirjoittanut kuusi Tammen kustantamaa kirjaa. YouTubessa hänet tunnetaan varsinkin kanavalta Lotta ja pappa, jossa hän esiintyy yhdessä isoisänsä Jorma Saahkon kanssa. Kaksikon laulu- ja jutusteluvideot keräsivät ensimmäisen puolen vuoden aikana yli 30 miljoonaa katselukertaa.
Videot
Lotta ja hänen isoisänsä Jorma Saahko aloittivat videotuotannon toukokuussa 2020, kun Lotta tuli koronapandemiaa pakoon Valkeakoskelle Jorman luokse. Saahkojen videoiden teemana ovat vanhat kansanlaulut, iskelmät ja maakuntalaulut. Lauluesitysten päätteeksi isoisä ja pojantytär keskustelevat Jorman eli papan lapsuudesta ja nuoruudesta Karjalan evakkona. Lauluvideoiden lisäksi he tuottavat Lauantaikahvit-sarjaa, jossa he keskustelevat ajankohtaisista aiheista, sekä kuvaavat myday-videoita arjestaan.
Kirjallinen tuotanto
Saahkon järjestyksessään toinen kirja Kahvia ja karjalanpiirakoita ilmestyi lokakuussa 2021, ja se oli vuoden 2021 13:nneksi myydyin kotimainen tietokirja. Keväällä 2022 julkaistiin kaksi uutta kirjaa. Koti kulttuurien välissä kertoo Lotan oman tarinan. Kirjassa kerrotaan miltä tuntuu asua suomalaislapsena ulkomailla. Toinen uusista kirjoista on ''Lotta ja pappa. Omenarannasta uuteen kotiin''. Se on Saahkon ensimmäinen lastenkirja. Kirja kertoo papan elämästä Karjalassa ja sieltä lähtemisestä. Kirjan on kuvittanut Christel Rönns.
Maaliskuussa 2023 ilmestyi Saahkon viides teos Matkalaukkulapsuus. Kirja kertoo suomalaisista ja Suomessa asuvista entisistä "matkalaukkulapsista" eli ulkomailla kasvaneista lapsista. Kirjan tarinat ovat ihmisten kasvutarinoita eri kulttuurien välissä.
Syksyllä 2023 ilmestyy kaksi uutta kirjaa. Lotan ja papan laulukirja on kokoelmateos kappaleista, joita Saahko on laulanut isoisänsä kanssa heidän yhteisen lauluvideo-projektin aikana. Teos sisältää 50 ikivihreää laulua. ''Lotta ja pappa. Joulun taika'' puolestaan on Saahkon toinen lastenkirja, joka kertoo Saahkon ja hänen isoisänsä joulun vietosta. Kirjan kuvitustyön on tehnyt Christel Rönns, joka kuvitti myös Saahkon ensimmäisen lastenkirjan.
Tunnustukset
Vuonna 2020 Lotta Saahko sai seuraavat kunnianosoitukset Lotan ja papan koronalaulut -projektistaan:
Joulukuussa 2020 Saahko esiintyi sekä MTV3 Itsenäisyyspäivän lähetyksessä että Yle TV1:n Itsenäisyyspäivän lähetyksessä. Kiitoksena tasavallan presidentti Sauli Niinistö ja tämän puoliso Jenni Haukio muistivat Saahkoja kirjallisella kunnianosoituksella.
Saahko ja hänen isoisänsä valittiin vuoden positiivisimmaksi suomalaiseksi vuonna 2021.
Vuonna 2022 Saahkon ensimmäinen kirja Papan kanssa kahvilla palkittiin Suomen suurella äänikirjapalkinnolla. Lotta-Sofia Saahko sai palkinnon sekä teoksen kirjailijana että lukijana.
Stahl House
Stahl House (tai Case Study House #22) on vuonna 1960 rakennettu modernistinen talo Hollywood Hillsin kaupunginosassa Los Angelesissa, Kaliforniassa, Yhdysvalloissa. Talo on ollut National Register of Historic Places -rekisterissä vuodesta 2013 lähtien.
Fiat G.50
pienoiskuva|[[Regia Aeronautican vaurioitunut Fiat G.50.]] Fiat G.50 Freccia (Nuoli) oli italialainen toisen maailmansodan aikainen hävittäjälentokone. G.50 oli ensimmäinen sarjatuotantoon päässyt italialainen yksi- ja alatasoinen hävittäjälentokone, jossa oli sisäänvedettävä laskuteline. Koneella oli hyvät lento-ominaisuudet ja Espanjan sisällissodassa kokeiltavana olleet koneet osoittivat G.50:n taistelukyvyn. 1930-luvun loppupuolella koneiden kehitys oli kuitenkin nopeaa, ja toisen maailmansodan alkaessa 1939 G.50 oli jo nopeudeltaan ja nousukyvyltään heikohko. Lisäksi kone oli aseistettu liian kevyesti, vain kahdella, vaikkakin suurikaliiberisella konekiväärillä.
Carlos
Carlos -nimisiä henkilöitä ovat:
Fiat G.50
Kehitys
Koneen suunnittelu aloitettiin Italian ilmailuministeriön tilauksesta vuonna 1935, suunnittelusta vastasi Giuseppe Gabrielli. Prototyypin ensilento tapahtui Marina di Pisassa Italiassa 26. tammikuuta 1937, ohjaajana Giovanni de Briganti. Ensimmäisillä lennoilla havaittiin poikittaisvakavuus- ja tärinäongelmia, joista päästiin lopullisesti eroon vasta sarjatuotannon jo käynnistyttyä. Ensimmäisten 12 esisarjakoneen valmistuttua syksyllä 1938 ne lähetettiin Espanjaan, ja siellä saatujen taistelukokemusten perusteella koneisiin tehtiin joukko muutoksia. Italialaiset lentäjät olivat tyytymättömiä suljettavaan ohjaamon kuomuun, sen muuttaminen avo-ohjaamoksi aiheutti sen että koko rungon yläpinta jouduttiin muotoilemaan uudestaan sivuvakaimen värinäongelman poistamiseksi. Lisäksi koneeseen oli asennettava happilaite, riippumaton käynnistysjärjestelmä ja pyöräjarrut. Näiden muutosten jälkeen kone pääsi varsinaiseen sarjatuotantoon keväällä 1939. Valmistajina olivat koko tuotannon ajan Fiat Aviazione, Torino ja CMASA, Marina di Pisa, Italia. Kaikkiaan Fiat G.50-koneita rakennettiin noin 780 kappaletta. Suomeen myytiin 35 G.50 alatyypin konetta, Kroatiaan yhdeksän G.50bis ja yksi G.50B alatyyppiä. Konemallin ainoa säilynyt yksilö on nykyään museoituna Belgradin ilmailumuseossa.
Italialaisten oma käyttö Espanjan sisällissodassa
Ensimmäiset Fiat G.50 -hävittäjät valmisti CMASA vuoden 1938 lopulla. Ne tulivat koehävittäjälentolaivueen, Gruppo Sperimentale da Caccian käyttöön Rooman lähellä Ciampinon lentoasemalle. Laivueenkomentaja oli majuri Mario Bonzano, joka oli tullut kuuluisaksi Espanjan sisällissodassa lentämällä CR.32-lentokonetta. Harjoittelua jatkui 12 ensimmäisen G.50:n osalta tammikuuhun 1939, jolloin Italian ilmavoimiken esikunta päätti lähettää ne Espanjan sisällissotaan. Ne saapuivat käyttöön Madridin lähellä olevalle Escalonan lentoasemalle. Maaliskuusta 1939 alkaen niitä alettiin käyttää ilmavalvonnassa ja hävittäjäsuojana 7 500 – 8 000 metrin korkeuksissa. Yksi italialainen G.50 tavoitti Espanjan tasavallan hallituksen neuvostoliittolaisvalmisteisen I-16:n, jonka lentäjä, kanadalainen Dickinson, onnistui ilmataistelussa vaurioittamaan G.50:tä. Kone joutui vaurioituneena laskeutumaan, mutta ei tuhoutunut. Yksitoista käytössä olevaa G.50:tä lahjoitettiin Espanjan sisällissodan jälkeen sodan voittaneille. Ne osoitettiin hävittäjälentolaivue 27:lle, 27 Gruppo Cazalle. Vuoden 1943 jälkeen ne osoitettiin Marokkoon sekalentorykmentti Regimento Mixtolle, jolla oli G.50:n lisäksi myös saksalaisia Heinkel He-112B -hävittäjiä.
Käyttö Italiassa ja Kroatiassa
Sarjatuotannon käynnistyttyä Italian ilmavoimat, Regia Aeronautica, otti koneen välittömästi käyttöönsä, ensimmäisenä yksikkönä 22° Gruppo/51° Stormo keväällä 1939. Kesästä 1940 lähtien koneilla otettiin osaa Britannian ilmasotaan ranskalaisiin ja belgialaisiin lentokenttiin tukeutuen. Lyhyehkön toimintasäteen vuoksi koneilla operoineet 24° Gruppo ja 154° Gruppo siirrettiin myöhemmin Albaniaan Kreikkaan suuntautuneita tehtäviä varten. Pääosin G.50:tä käytettiin kuitenkin Välimerellä ja Pohjois-Afrikassa, käyttäjinä muun muassa 2°, 155°, 24°, ja 151° Gruppo. Konetta käytettiin pienimuotoisesti myös pommituksiin, ulkopuoliset pommiripustimet asennettiin rintamalaivueissa. Viimeisimpiä G.50:n taistelutehtäviä Italian ilmavoimissa oli heinäkuussa 1943 Sisiliassa alkaneen liittoutuneiden maihinnousun torjuminen. Torjuntatehtäviin maihinnousulaivastoa ja -joukkoja vastaan osallistui noin 60 G.50-konetta. Näissä torjuntatehtävissä menetettiin puolet koneista. Kohta tämän jälkeen jäljellä olevat Fiat G.50 -koneet vedettiin pois ensilinjan tehtävistä harjoituskäyttöön. Kroatialle myydyt koneet osallistuivat Itsenäisen Kroatian armeijan riveissä taisteluihin partisaaneja vastaan.
Hankinta
pienoiskuva|Suomen ilmavoimien Fiat G.50, FA-11 jatkosodan aikana. Syksyllä 1939 alkaneen toisen maailmansodan johdosta Suomen ilmavoimat tehosti kalustohankintojaan. 23. lokakuuta 1939 allekirjoitetun hankintasopimuksen mukaan Italiasta ostettiin 25 G.50-konetta.
Reservin luutnantti Tapani Harmaja, runoilija Saima Harmajan veli, oli eräs koneen ostoon liittyvistä koelentäjistä. Hän teki Torinon kentän yläpuolella 800 km/h syöksynopeusennätyksen, jossa kone vaurioitui. Tupakoimaton Harmaja sai ennätyksestään Fiat-yhtiöltä lahjaksi kultaisen savukekotelon. Hän kaatui ilmataistelussa Viipurin yläpuolella 1. helmikuuta 1940. Kultainen savukekotelo on palkinto, jonka Maanpuolustuskorkeakoulun Tukisäätiö luovuttaa vuosittain yleisesikuntaupseerikurssin parhaalle lentäjälle.
Talvisodan aikana 31. tammikuuta 1940 tehtiin vielä lisäsopimus kymmenen koneen hankinnasta. Koneiden – mukaan lukien aikaisemmin hankitut 25 konetta – kuljetus Suomeen vaikeutui, koska Molotov–Ribbentrop-sopimusta kunnioittava Saksa esti niiden kuljetuksen Saksan ja Ruotsin kautta Suomeen. Kaksi konetta ehdittiin kuljettaa joulukuussa 1939 alkuperäisen suunnitelman mukaan Sassnitzin kautta Malmöhön, jossa ne koottiin. Syy Neuvostoliiton Saksan valtakunnalta vaatimaan puoluettomuuteen oli siinä, että ruotsalainen Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning oli tehnyt Saksan kautta toimitettavista G.50 -hävittäjän osista jutun, mikä oli mennyt Neuvostoliiton tietoon.
Loput koneet kuljetettiin meriteitse Ruotsiin Göteborgiin. Koneista 17 koottiin SAABin tehtailla Trollhättanissa sekä loput 16 Torslandan lentokentällä Göteborgissa. Koelennot lennettiin Trollhättanissa, josta koneet lennettiin Västeråsin kautta Suomeen. Talvisodan aikana saapui perille kaikkiaan 26 konetta. Ensimmäinen G.50-kone saapui Suomeen 18. joulukuuta 1939, viimeinen 19. kesäkuuta 1940. Tyypin rekisteritunnus Suomen ilmavoimissa oli FA, konekohtaiset tunnukset FA-1 – FA-35. Siirtolennolla putosi unkarilainen vänrikki, vapaaehtoinen vänrikki Vilmos Békássy G.50:llä 8. helmikuuta 1940 Pohjanlahteen FA-7:llä siirtolennollaan Vesteråsista Turkuun ja katosi. Hänen kanssaan siirtolennolle oli lähtenyt toinen vapaaehtoinen unkarilaishävittäjälentäjä, luutnantti Mátyás Pirity. Suomalaisen luutnantti Kauko Linnamaan ohjaama G.50 ei ollut käynnistynyt eikä hän ollut voinut lähteä lennolle kolmanneksi.
Talvisota
pienoiskuva|Fiat G.50 [[Rautu (Viipurin lääni)|Raudussa syyskuussa 1942.]] LLv 26 vastaanotti Fiat G.50-koneita 11. helmikuuta 1940 lähtien. Samana päivänä perustettiin Osasto Nieminen, tukikohtana Utti ja edelleen 15. helmikuuta alkaen Utin Haukkajärvi, kalustonaan G.50-koneet. Myöhemmin koneiden määrän lisääntyessä koko LLv 26 toimi G.50-koneilla. Neuvostoliittolaisten hävittäjähyökkäysten vuoksi osa Utin Haukkajärvellä olleista Fiat G.50-hävittäjistä siirrettiin 1. maaliskuuta 1940 Hollolan Pyhäniemen lentokentälle Vesijärvelle.
Talvisodan päättymiseen 13. maaliskuuta 1940 mennessä LLv 26 saavutti torjuntalennoilla yksitoista ilmavoittoa. Fiateilla LLv 26:ssa lentäneet luutnantti Olli Puhakka ja kersantti Lasse Aaltonen ampuivat kumpikin kaksi konetta alas talvisodassa. Valtion Lentokonetehtaan koelentueen päällikkö, kapteeni Erkki Ehrnrooth ampui talvisodassa Tamperetta pommittaneista vihollispommittajista 2 konetta alas ”Fiiulla”. Tappioina talvisodassa oli yksi ilmataistelussa menetetty Fiat.
Fiatin käyttöä talvisissa olosuhteissa vaikeutti koneen paineilmajärjestelmän jäätymisalttius, lisäksi moottoriöljynä käytettiin risiiniöljyä joka jähmettyi kylmässä aiheuttaen moottorihäiriöitä. Koneen suorituskyky viholliskoneita vastaan oli talvisodan aikana kuitenkin hyvä.
Jatkosota
pienoiskuva|Fiat G.50 Raudussa syyskuussa 1942. Jatkosodassa Fiat G.50 oli tehokkaimmillaan vuonna 1941. Vuoden 1942 aikana tilanne huononi neuvostolentäjien saadessa käyttöönsä entistä parempia koneita. Myös koneiden kunto huononi ja varaosien puutteen takia lentokuntoisena oli yhä vähemmän koneita.
Helmikuusta 1940 helmikuuhun 1944 koneita käyttänyt LLv 26 toimi jatkosodan alussa Joroisten kentältä, tehtävänään Karjalan Armeijan 10. heinäkuuta alkaneen hyökkäyksen tukeminen. Laivue käytti hyökkäyksen edetessä useita työkenttiä, muun muassa Rantasalmen, Joensuun ja Värtsilän kenttiä. Elokuussa 1941 laivue siirtyi Lunkulaan, josta se siirtyi Aunuksen kannaksen rintaman vakiinnuttua Immolaan 16. syyskuuta 1941. Vuonna 1942 laivueen yksi lentue kerrallaan oli Malmin lentokentällä tehtävänään pääkaupungin suojaus. Tässä vaiheessa koneita oli kerrallaan lentokuntoisena alle kymmenen kappaletta, mikä rajoitti lentotoimintaa huomattavasti. Kesäkuussa laivueen pääosa siirtyi Kilpasillan kentälle lähemmäksi rintamalinjoja. Loppuvuodesta 1942 ja koko vuoden 1943 lentotoiminta oli itäisellä Karjalankannaksella vähäistä, eikä taistelukosketukseen vihollisen kanssa useinkaan päästy.
Koneella saavutettiin LLv 26:ssa jatkosodassa 88 ilmavoittoa omien menetysten olleessa kaksitoista konetta, joista kaksi ilmataistelussa. Huomionarvoisimmat ilmavoittonsa jatkosodassa Fiat sai pudottamalla kaksi Mig-3-hävittäjää jotka olivat noin 200 km/h Fiatteja nopeampia. Nopeita olivat myös ne kuusi Hurricanea jotka lentolaivue 26 Fiateilla pudotti. Menestyneimmät Fiatin ohjaajat olivat lentomestari Oiva Tuominen (23 voittoa), luutnantti Olli Puhakka (11), vänrikki Nils Trontti (6), ylikersantti Onni Paronen (4 1/2), kapteeni Urho Nieminen (4) ja lentomestari Lasse Lautamäki (4).
Vaikka Fiatia on kritisoitu saavutti se jatkosodan todellisissa ilmataistelutilanteissa suhteellisesti eniten voittoja sillä jokainen vihollislentäjän alasampuma Fiat maksoi vastapuolelle 44 Fiattien alasampumaa konetta. Vastaava suhdeluku oli Messerschmitteillä 31,51 ja Brewstereillä 23,53. Jopa vanhanaikaisena Fiat kuuluu siis kiistatta Suomen ilmavoimien jatkosodan aikaisen lentokaluston parhaimmistoon.
Huom. toisen lähteen mukaan: Voittosuhteet: Brewster 32:1; Messerschmitt 25:1. (Heikki Nikunen)
Alkuvuodesta 1944 koneet vedettiin pois operatiivisesta käytöstä ja siirrettiin koulutuskäyttöön ensin HLeLv 30:lle ja myöhemmin T-LeLv 35:lle Kauhavalle Ilmasotakouluun. Konetta käytettiin välityyppinä ennen siirtymistä alkeiskoulukoneesta varsinaiseen hävittäjäkoneeseen.
Sodan jälkeen
Vuosina 1944–1946 koneita käytettiin edelleen koulutuskoneina sekä kahta konetta yhteyskoneina HLeLv 23:ssa. Tyypin viimeinen lento lennettiin Kauhavan Lentosotakoululla 13. joulukuuta 1946, kalustoluettelosta jäljellä olevat koneet poistettiin 2. tammikuuta 1950. Koneissa käytetyt Breda-konekiväärit luovutettiin Merivoimille, ja niitä asennettiin muun muassa moottoritykkiveneisiin ja muille aluksille, mistä ne poistuivat 1980-luvulla.
Gare Centrale/Centraal Stationin metroasema
Gare Centrale (Centraal Station) on Brysselin metron asema Brysselin kaupungin alueella. Sitä käyttävät linjojen 1 ja 5 junat. Se sijaitsee Brysselin keskusrautatieaseman yhteydessä. Niiden välillä on jalankulkutunneli, jota pitkin asemalta toiselle pääsee viidessä minuutissa.
Vuonna 1969 avattua asemaa käyttivät aluksi vain raitiovaunut. Metrojunat reitillä otettiin käyttöön vuonna 1976.
Myrskylän kirkko
thumb|right|350px|[[Myrskylän 1800 puretun kirkon muistokivi]] thumb|250px|Myrskylän kirkon sankarihaudat kesällä 2013 Pro Patria 1939–1944 [[Sulo Mäkelä 1950]] thumb|right|250px|Vakaumuksensa puolesta 1918 kaatuneiden muistokivi. [[Myrskylän punakaarti koki suurimmat tappionsa 13. huhtikuuta 1918 Orimattilan taistelussa Osasto Brandensteinia vastaan]]
Myrskylän evankelis-luterilainen kirkko (ruots. Mörskom evangelisk-lutherska kyrka) on kolmas pitäjään rakennettu kirkko. Kirkko sijaitsee Myrskylän keskustassa ja lähellä Kirkkojärven rantaa. Rakennus on puuta ja pohjaltaan ristin muotoinen. Niin ikään puinen kellotapuli on erillinen, muutaman metrin päässä kirkkorakennuksesta.
Seurakunnan ja sen kirkkorakennusten historia
Myrskylän ensimmäinen kirkko valmistui 1611, joidenkin tietojen mukaan 1604. Sitä käytettiin noin 20 vuotta. Jäännösten perusteella sen uskotaan palaneen.
Myrskylän seurakunta erotettiin Pernajan seurakunnasta kuningatar Kristiinan 26. heinäkuuta 1636 allekirjoittamalla päätöksellä. Myrskylän itsenäistyminen omaksi seurakunnakseen liittyi arkkipiispan ja Turun piispan Isak Rothoviuksen 30-vuotisen sodan kestäessä omaksumaan linjaan, jolla paikallishallintoa voitiin tehostaa perustamalla suurien seurakuntien alueelle uusia seurakuntia. Kuningatar Kristiina vahvisti 1636 myös monen muun seurakunnan itsenäistymisen. 1639 saakka Myrskylä oli Pernajan kappeliseurakunta, minkä jälkeen siitä tuli oma seurakuntansa oman kirkkoherran myötä. Samana vuonna valmistui myös Myrskylän toinen kirkko, joka sijaitsi kymmeniä metrejä nykyisestä kirkosta kaakkoon päin. Se purettiin heikkokuntoisena 1800. Toisen kirkon kohdalle nykyiselle Myrskylän hautausmaa vanhalle osalle on pystytetty muistokivi. Myrskylän hautausmaan uusi osa on luoteessa Myrskylän kirkon ja kirkkoherran viraston välistä kulkevan seututie-174:n länsipuolella.
Nykyisen, kolmannen kirkon vieressä oleva kellotapuli on valmistunut ennen kirkkoa jo 1772 Myrskylän toisen kirkon aikana. Kellotapulin rakennustöistä vastasi tanskalaissyntyinen Viaporin linnoitusrakennusmestari Gotthard Flensborg, joka oli siirtynyt Porvooseen kaupunginarkkitehdiksi vastaamaan jälleenrakentamisesta Porvoon kaupungin toisen palon, 11. kesäkuuta 1760 alkaneen suurtulipalon jälkeen.
Rakentaminen
Uuden kirkon rakentamisesta tehtiin päätös 9. kesäkuuta 1797 Myrskylän anneksiseurakunnan kirkkoherrana toimineen Porvoon piispan Zacharis Cygnaeuksen johdolla pitäjänkokouksessa, jossa rakentajaksi päätettiin kutsua Askolan kirkon tehnyt ruoveteläinen Mats Åkergren. Åkergren tuli 14. kesäkuuta 1797 toteamaan Myrskylän silloisen kirkon olevan niin heikossa kunnossa, että korjaamisyritys voisi luhistaa sen. Uuden kirkon rahoittamiseksi päätettiin anoa kuninkaalta lupa valtakunnallisen keräyksen toteuttamiseksi, ja lupa saatiin ehdollisena 17. helmikuuta 1801, mutta vain Porvoon ja Turun hiippakuntien alueella. Keräyksen tuotto, 108 taalaria ja 8 killinkiä, päätettiin käyttää ikkunalasien hankkimiseen.
Åkergren ehdotti Myrskylään rakennettavaksi Askolan kirkon mallista, mutta pienempää kirkkoa. Palkkiokseen urakasta hän toivoi sataa riikintaaleria, yhdeksää tynnyrillistä ruista, kolmea tynnyrillistä maltaita, kahta tynnyrillistä herneitä, puolta tynnyrillistä silakoita sekä teuraseläimen. Hänelle luvattiin 133 taalaria ja runsaasti voita. Kirkkoherra, piispa Zacharis Cygnaeus sen paremmin kuin seurakuntalaisetkaan eivät olleet tyytyväisiä Askolan kirkkoon. Piispa kirjelmöi Tukholmaan intendenttikonttoriin siitä, että Askolan kirkko on sisältä kaunis, mutta ulkopuolelta se muistuttaa makasiinirakennusta, siinä ei ole tornia, ja katonnousu on vähäinen, mikä pilaa rakennuksen ulkonäön. Hän pyysi intendenttikonttoria harkitsemaan, olisiko mahdollista rakentaa kirkkoon pieni torni ja kauniit lehterit. Intendenttikonttorin tapaa suunnitella kirkoille loivia katonnousuja ei pidetty Suomessa juhlavana eikä mieltä ylentävänä. Askolan kirkkoon myöhemmin lisätty katon keskelle pienikokoinen torni.
Maksuja, tarvikkeita ja työsuorituksia
Kirkon alkurahoitukseksi päätettiin kerätä kaksi riikintaaleria manttaalilta, jotka talletettiin kapteeni Falckille Koskenkylän tehtaalle kuuden prosentin korolla. Marraskuussa 1799 lisäksi päätettiin, että kukin manttaali toisi rakennustyömaalle 55 kuormaa kiviä, jolloin olisi saatu 1 500 kuormaa kiviä, minkä lisäksi 20 kuormaa liuskeita. Näin ollen manttaaleita oli noin 27. Perintötorppien ja lohkottujen tilojen oli osallistuttava kahdeksalla työpäivällä kirkon rakentamiseen, päivätyötorppien neljällä työpäivällä ja pienimpien torppien kahdella tai kolmella työpäivällä. Työ- ja materiaalivelvoitteista oli vain vähän laiminlyöntejä.
Myrskylän uuden kirkon piirustukset olivat pitäjänkokouksen käytössä 24. kesäkuuta 1801. Ne poikkesivat Askolan vastaavista. Kirkosta tuli Åkergrenin alkuperäisiä ajatuksia suurempi ja seurakuntalaiset vakuuttivat paikalle jo tuotujen tukkien riittävän suureenkin rakennukseen. Åkergren halusi korottaa palkkiotaan ja saada naulan voita asukasta kohden. Seurakuntalaiset ehdottivat maksavansa puolet vuonna 1801 ja loput syksyllä 1802.
Åkergren sanoi työsopimuksensa irti. 16. kesäkuuta 1801 pitäjänkokous valtuutti piispan ottamaan yhteyttä Åkergreniin. Sopimus syntyi uudelleen, rakennustyöt alkoivat kesällä 1801 ja rakennusvalvojana toimi Myrskylän Cygnaeuksen sijainen, varapastori Relander yhdeksän ruistynnyrin korvauksesta.
Myrskylän nykyään käytössä olevan kolmannen kirkon vihki käyttöönsä 3. lokakuuta 1803 Porvoon hiippakunnan piispa Zachris Cygnaeus.
Viimeistely
thumb|Myrskylän kirkko [[Zachris Topelius|Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.]]
Kirkko valmistui täysin 1824, jolloin ovet saivat lopullisen muotonsa. Vanhan kirkon osti Koskenkylän tehtaan patruuna ja Myrskylän kartanon omistaja kapteeni Falck 55 taalarilla ja 26 killingillä Myrskylän kartanon päärakennukseksi.
Kirkkosali
Kirkossa on tilaa 650 sanankuulijalle. Kirkon urut ovat Olof Schwanin Pietarin Pyhän Katariinan puiseen kirkkoon 1776 rakentamat urut, jotka Carl Wirth oli korjannut ja laajentanut 1833. Myrskylään urut ostettiin 600 ruplalla 1875, ja Albanus Jurva korjasi ne 1902. Veikko Virtanen peruskorjasi urut 1978–1979. Urut ovat 19-äänikertaiset.
Alttaritaulu
Alttaritaulun on maalannut Dora Wahlroos, ja se esittää Jeesusta pitämässä Vuorisaarnaa.
Vaakunakuvat
Kirkkosalin seinillä olevat aatelisvaakunaveistokset ovat Bertil Jägerhornin, Ernst Boijen († 1690 ) ja Christina Boijen yhdysvaakuna tekstillisine alaosineen, Mats Creutzin, Lundin, Matts Frillen, Elisabeth Roosin, Bengta Ankarin, Brita Illen, Anders Björnramin, Jagob Forberin, Hans Boijen, Mathia Pertusin, Tore Johanssonin tila von Grepsin, Christina Gardheimin, Anna Ducken ja Olof Vildmanin vaakuna.
Vanha hautausmaa
Myrskylän kolmannen kirkon ympärillä on sen toisen kirkon aikainen hautausmaa, jolla on niin ikään myös kirkon sitä vanhempi Myrskylän toisen kirkon aikana 1780 valmistunut kellotapuli. Myrskylän toisen kirkon paikalla on muistokivi Myrskylän kirkkoa ympäröivällä vanhalla hautausmaalla nykyisen kirkon ja kellotapulin kaakkoispuolella.
Kirkkoa ympäröivä vanha hautausmaa on yläosastaan aidattu kiviaidalla, koska aikaisemman käsityksen mukaan hautausmaa piti aidata nimenomaan kivillä, jotta paholainen ei pääsisi hautausmaalle. Vanhalla hautausmaalla on uusi osa sen eteläpuolella tasoltaan alempana.
Kirkon sankarihautausmaalla sijaitseva sankaripatsas on vehkalahtelaisen Sulo Mäkelän työ vuodelta 1950.
Uusi hautausmaa
Myrskylän uusi hautausmaa sijaitsee vanhasta hautausmaasta ja kirkosta luoteeseen päin. Siellä on pieni alttari lähellä kivisiä penkkejä ja myös Karjalaan jääneiden muistomerkki.
Kirkon läheisyyden vuoksi ei Myrskylässä ole hautausta varten siunauskappelia, vaan vainajat siunataan ennen hautaamistaan kirkossa. Muistotilaisuuksia varten käytetään vanhaa puista kirkkoherranvirastoa, jossa on myös sali. Kirkkoherranviraston itäpuolella on kirkkoherra Hypénin 1900-luvun alussa istuttamia tai istututtamia puita.
Myrskylän kirkkoherrat
Myrskylän seurakunnalla oli kuusi kirkkoherraa vuosina 1636–1747 ennen kuin siitä hattujen sodan ja Turun rauhan vuoksi tuli Porvoon piispan anneksiseurakunta vuosiksi 1747–1865. Tällöin kunnallisasetuksella maalaispitäjissä evankelis-luterilaisista seurakunnista erotettiin maallinen kunnallishallinto omiksi maalaiskunnikseen maaseudulla ja anneksiseurakunnista tuli piispan kirkkoherruudesta riippumattomia seurakuntia. Porvoon piispan ollessa Myrskylän kirkkoherrana hoitivat uskonnollista palvelusta varapastorit, kun taas piispa osallistui kuntakokouksiin.
Pappila
Myrskylän evankelis-luterilaisen seurakunnan 1900 valmistuneen pappilan piirustukset on laatinut tamperelainen Ines Schreck.
Ober Ost
Ober Ost (virallisesti ) oli saksalaisten Baltiaan perustama miehityshallinto ensimmäisen maailmansodan aikana. Se perustettiin 1914 ja sen ensimmäinen johtaja oli Paul von Hindenburg. Erich von Falkenhaynin eron jälkeen johtajaksi tuli Baijerin prinssi Leopold.
Keisarillisen Saksan vuoden 1918 kevään itärintaman offensiivi laajensi saksalaisten Neuvosto-Venäjältä vallattuja maa-alueita muualle Liivinmaan kuvernementtiin ja Viron kuvernementtiin sekä Ukrainassa sijaitseviin läntisiin ja keskisiin kuvernementteihin.
Alue oli jaettu kolmeen piiriin, jotka olivat Kuurinmaan piiri, Liettuan piiri ja Bialystokin-Hrodnan piiri. Kuurinmaan piiri liitettiin lopulta pääasiassa Latvian tasavaltaan. Liettuan piiri siirtyi vuonna 1918 Liettuan kuningaskunnalle ja lopulta Liettuan tasavallalle saman vuoden aikana. Liettuan piiri kuului aluksi osittain myös Keski-Liettuan tasavaltaan vuonna 1920, ja se liitettiin Puolan tasavallan Vilnan voivodikunnaksi vuosiksi 1923–1939. Bialystokin-Hrodnan piiri sijaitsi Venäjän keisarikuntaan kuuluneessa Hrodnan kuvernementissa.
Liam Gallagher
William John Paul ”Liam” Gallagher (s. 21. syyskuuta 1972 Manchester, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen muusikko ja lauluntekijä, joka tunnetaan parhaiten urastaan rock-yhtye Oasiksen laulajana ja perustajajäsenenä. Ailahtelevan asenteensa ja käytöksensä sekä omaperäisen laulutyylinsä johdosta Gallagher on yksi sukupolvensa tunnistettavimpia ja seuratuimpia henkilöitä brittiläisessä lehdistössä. Vuonna 2010 brittiläisen Q-lehden lukijaäänestyksessä Gallagher äänestettiin kaikkien aikojen parhaaksi keulakuvaksi.
Gallagher kirjoitti Oasikselle kappaleita etenkin 2000-luvun aikana, mutta suurimman osan Oasiksen tuotannosta kirjoitti hänen veljensä, kitaristi Noel Gallagher. Tunnetuimpia Liam Gallagherin säveltämiä Oasis-kappaleita ovat muun muassa ”Songbird” ja ”I’m Outta Time”. Gallagher lauloi Oasiksessa perustamisesta vuonna 1991 vuoteen 2009, jolloin yhtye lopetti toimintansa Noel Gallagherin erottua. Vuosina 2009–2014 Gallagher lauloi muiden Oasiksen jäsenten kanssa perustamassaan Beady Eye -yhtyeessä, joka julkaisi kaksi albumia. Kolmen vuoden hiljaiselon jälkeen, Gallagher aloitti menestyksekkään soolouran ja julkaisi esikoisalbuminsa As You Were julkaistiin lokakuussa 2017.
Lapsuus ja nuoruus
Liam Gallagher syntyi Manchesterissa vaatimattomiin oloihin perheensä kolmanneksi lapseksi. Hänen vanhempansa, isä Thomas ja äiti Peggy Gallagher, olivat irlantilaisia siirtolaisia. Liamin syntymän jälkeen perhe muutti Manchesterin esikaupunki Burnagen lähiöön.
Gallagherin ja hänen molempien veljiensä kotiolot olivat hyvin vaikeat. Isä Thomas oli alkoholisti, joka pahoinpiteli sekä lapsiaan että vaimoaan. Vanhemmat Thomas ja Peggy erosivat 1980-luvun alussa, minkä seurauksena Liam muutti veljiensä kanssa pois isänsä luota.
Liam ei menestynyt eikä viihtynyt koulussa. Hän ajautui lukuisiin tappeluihin opettajien ja muiden oppilaiden kanssa, minkä takia hänet erotettiin koulusta. Omien sanojensa mukaan Liam kulutti kavereidensa kanssa aikaa jalkapalloa pelaten, autostereoita varastellen ja pilveä poltellen. Liam on kertonut haastatteluissa seuraavaa: "Otin ihmisten takapihoilta pyykkinaruilta vaatteita joista pidin, varastelin ruohonleikkureita. Joo, varastin ruohonleikkureita ja myin eteenpäin. Rahoilla ostin ruohoa."
Oasis
Vuoden 1992 Oasis solmi levytyssopimuksen Creation Recordsin kanssa. Yhtyeen ensimmäinen single ”Supersonic” julkaistiin vuonna 1994. Se nousi Britannian singlelistalla sijalle 31. Toisen singlensä ”Shakermakerin” yhtye julkaisi kesäkuussa, ja levy nousi Britanniassa 11. listasijalle. Elokuussa julkaistu ”Live Forever” oli yhtyeen ensimmäinen kymmenen parhaan joukkoon Britanniassa yltänyt single. Sen julkaisua seurasi esikoisalbumi Definitely Maybe, joka nousi aiemman singlemenestyksen siivittämänänä Britannian albumilistan ykköseksi. Definitely Maybesta tuli siihen mennessä nopeiten myyty esikoisalbumi Yhdistyneen kuningaskunnan historiassa. Oasiksen ura oli kääntynyt nopeasti noususuuntaan, ja yhtyeestä oli tullut yksi Britanniassa alati voimistuneen brittipop-ilmiön johtavista nimistä.
Nopea nousu kuuluisuuteen kuitenkin koetteli yhtyettä: Gallagherin veljekset riitelivät alituiseen. Jo Definitely Mayben julkaisemisen aikaan brittiläinen iltapäivälehdistö kiinnitti erityisen paljon huomiotaan ailahtelevasta käytöksestään ja rock-asenteellisesta elämäntyylistään tunnettuun Liamiin. Oasiksen toisen albumin (What’s the Story) Morning Glory? julkaisemisen jälkeen Gallagherista tuli yksi Britannian seuratuimmista henkilöistä ja hänen yksityiselämästään sekä Noelin kanssa käydyistä riidoista uutisoitiin lehdissä säännöllisesti. Gallagherin värikkäästä rock-elämäntyylistä kertovat muun muassa elinikäinen porttikielto lentoyhtiö Cathay Pacificin lennoille, kahden etuhampaan menetys joukkotappelussa müncheniläisessä yökerhossa vuonna 2002 sekä toistuva Robbie Williamsin pahoinpitelemisellä uhkailu.
Gallagher on voittanut vuonna 2000 NME-lehden "vuoden sankari" -palkinnon ja vuonna 2003 "paras hiustyyli" -palkinnon.
Liam Gallagher avioitui kolmen vuoden seurustelun jälkeen näyttelijä Patsy Kensitin kanssa 7. huhtikuuta 1997. Avioliitto oli koetuksella jo tammikuussa 1998, kun Lisa Moorish synnytti tyttölapsen, jonka isä oli Liam. Liam ja Patsy saivat yhteisen lapsensa 13. syyskuuta 1999. Poika nimettiin Lennon Francis Gallagheriksi Liamin suurimman esikuvan John Lennonin mukaan. Vuonna 2000 Liam ja Patsy erosivat. Pian eron jälkeen Liam alkoi seurustella All Saints -tyttöbändistä tunnetun Nicole Appletonin kanssa. Appleton synnytti Liamille toisen pojan 2. heinäkuuta 2001. Liam Gallagherin kirjoittama kappale Songbird Oasiksen Heathen Chemistry -albumilla kertookin Liamin rakkaudesta Nicoleen. Appleton ja Gallagher vihittiin 14. helmikuuta 2008.
Vuonna 2008 Oasis julkaisi seitsemännen albuminsa Dig Out Your Soul, jonka kappaleista ”Ain’t Got Nothin’”, ”Soldier On” ja single ”I’m Outta Time” olivat Liamin kirjoittamia. Dig Out Your Soul debytoi albumilistan ykkösenä Britanniassa, ja Yhdysvalloissa se nousi parhaimmillaan Billboard 200 -listan viidenneksi. Albumin myötä Oasis aloitti mittavan maailmankiertueen, jonka aikana Gallagherin veljesten välille syntyi kuitenkin jälleen uusia ristiriitoja. Vuoden 2009 elokuussa yhtye perui konserttinsa Pariisissa vain hetki ennen sen määrättyä alkamista veljesten välillä tapahtuneen riidan vuoksi. Liamin uutisoitiin hajottaneen riidan yhteydessä takahuoneessa veljensä kitaran. Kaksi tuntia konsertin peruuntumisen jälkeen Noel Gallagher julkaisi yhtyeen verkkosivustolla lausunnon, jossa hän kertoi ”eroavansa Oasiksesta, koska ei voinut työskennellä Liamin kanssa enää päivääkään”. Oasis perui myös seuraavan festivaaliesiintymisensä Ranskassa, jonka jälkeen yhtyeen managerit ilmoittivat Oasiksen hajonneen. Liam vahvisti vuoden 2009 lokakuussa yhtyeen hajonneen ja lopettaneen toimintansa lopullisesti.
Beady Eye
thumb|left|Gallagher lauloi vuosina 2009–2014 [[Beady Eye -yhtyeessä.]] Vuoden 2009 marraskuussa Gallagher kertoi kirjoittaneensa uusia kappaleita yhdessä Gem Archerin ja Andy Bellin kanssa uutta yhtyeprojektia varten. Hän kertoi, että kokoonpanon olisi tarkoitus aloittaa keikkailu lähikuukausina. Myöhemmin hän ilmoitti levyttävänsä Archerin, Bellin ja Chris Sharrockin kanssa albumin, jonka olisi määrä ilmestyä vuoden 2010 heinäkuussa. Yhtye otti käyttöönsä nimen Beady Eye, ja sen ensimmäinen single ”Bring the Light” julkaistiin vuoden 2010 marraskuussa. Singlejulkaisua seurasi helmikuussa 2011 esikoisalbumi Different Gear, Still Speeding. Albumi nousi parhaimmillaan Britannian albumilistan kolmanneksi.
Huhtikuussa 2011 Beady Eye konsertoi pääesiintyjänä Tōhokun maanjäristyksen ja tsunamin uhrien tukemisen hyväksi järjestetyssä hyväntekeväisyyskonsertissa Lontoossa O2 Brixton Academyssa. Tapahtuma oli pitkälti Gallagherin järjestämä, ja sen avulla kerätyillä varoilla tuettiin maanjäristyksen ja tsunamin uhrien hyväksi tehtyä työtä yli 150 000 punnan voimin. Yhtye esitti konsertissa oman versionsa The Beatlesin kappaleesta ”Across the Universe”, jonka Gallagher ilmoitti yhtyeen julkaisevan myös hyväntekeväisyyssinglenä.
Vuonna 2012 Beady Eye esiintyi Lontoon kesäolympialaisten päätösseremoniassa, jossa se esitti Oasis-hitin ”Wonderwall”. Esiintymisen myötä spekuloitiin mahdollisuudella Oasiksen palaamisesta esiintymislavoille, mikä ei kuitenkaan toteutunut. Myöhemmin Noel Gallagher esitti ”Wonderwallin” War Child -hyväntekeväisyyskonsertissa, ja kertoi omistavansa kappaleen ”Stratfordin mahtavimmalle Oasis-tribuuttiyhtyeelle”: Stratford on Lontoon kaupunginosa, jossa vuoden 2012 olympiapuisto sijaitsee.
Francis Lubbock
thumb|right|Francis Lubbock
Liam Gallagher
Beady Eye
Beady Eyen toinen albumi BE julkaistiin vuoden 2013 kesäkuussa. Yhtye esiintyi albumin tiimoilta tekemänsä kiertueen myötä muun muassa Glastonburyn festivaaleilla. BE kohosi Britannian albumilistan kakkoseksi.
Francis Lubbock
Francis Richard Lubbock (16. lokakuuta 1815 Beaufort, Etelä-Carolina – 22. kesäkuuta 1905 Austin, Texas) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko.
Liam Gallagher
Beady Eye
25. lokakuuta 2014 Gallagher ilmoitti Twitterin välityksellä Beady Eyen lopettaneen toimintansa. Lisäksi hän kiitti yhtyeen faneja heidän osoittamastaan kannatuksesta ja tuesta.
Sooloura
thumb|right|Gallagher palasi esiintymislavoille sooloartistina vuonna 2017.
Johann Kaspar Mertz
thumb|right|Johann Kaspar Mertz
İlham Tanui Özbilen
İlham Tanui Özbilen (alun perin William Biwott Tanui; s. 5. maaliskuuta 1990 Kocholwo, Kenia) on Keniassa syntynyt ja myöhemmin Turkin kansalaisuuden saanut keskimatkojen juoksija, joka kilpailee 800 ja 1 500 metrillä. 800 metrillä Özbilenin ennätys on vuonna 2013 Mersinissä juostu 1.44,00 ja 1 500 metrillä vuonna 2013 Monacossa juostu 3.31,30.
Liam Gallagher
Sooloura
Vuonna 2016 Gallagher kertoi haastattelussa aikeistaan julkaista uusia kappaleita vuoden 2017 aikana. Vuoden 2017 maaliskuussa Gallagherin soolouran esikoisalbumin nimen julkistettiin olevan As You Were, joka on Gallagherin Twitterissä lukuisia kertoja käyttämä fraasi. Warner Bros. Recordsin ilmoitettiin julkaisevan albumi lokakuussa.
Vuoden 2017 toukokuussa Gallagher julkaisi ensimmäisen singlensä ”Wall of Glass”, josta julkaistiin myös musiikkivideo. Toukokuussa Gallagher myös esiintyi ensimmäisen kerran sooloartistinsa konsertoiden Manchesterissa The Ritz -klubilla. Konsertin tuotto ohjattiin hyväntekeväisyyteen Manchesterin terrori-iskun uhrien hyväksi. Heinäkuussa 2017 Gallagher esiintyi One Love Manchester -hyväntekeväisyyskonsertissa, jossa hän esitti oman yhtyeensä kanssa kappaleet ”Rock ’n’ Roll Star” ja ”Wall of Glass”. Lisäksi hän esitti Coldplayn Chris Martinin ja Jonny Bucklandin kanssa kappaleen ”Live Forever”.
”Wall of Glass” -singlen jälkeen Gallagher julkaisi kappaleen ”Chinatown”, joka nousi singlelistalle Britanniassa ja Skotlannissa. Kolmantena singlenä As You Were -albumilta julkaistiin elokuussa balladi ”For What It’s Worth”. Myös ”Greedy Soul” ja ”Come Back to Me” julkaistiin singleinä. As You Were -albumi julkaistiin 6. lokakuuta 2017, ja se sai positiivisen vastaanoton. Albumi debytoi Britannian albumilistan ykkösenä, ja se saavutti kultalevyrajan Britanniassa jo julkaisuviikollaan myytyään yli 103 000 kappaletta, mikä oli enemmän kuin albumilistan muiden kymmenen parhaan joukossa olevien albumien myynti yhteensä. Sittemmin As You Were on ylittänyt Britanniassa platinalevyn rajan.
Vuoden 2017 aikana Gallagher teki ensimmäisen kiertueensa sooloartistina ja konsertoi myös Suomessa esiintyen Turussa The Tall Ships’ Races -tapahtumassa heinäkuussa. Kesäkuussa hän esiintyi Glastonburyn festivaaleilla ja lauloi ensimmäisen kerran oman versionsa Oasiksen kappaleesta ”Don’t Look Back in Anger” omistaen kappaleen Manchesterin ja Lontoon terrori-iskujen sekä Grenfell Towerin tulipalon uhreille. Elokuussa konsertoidessaan Chicagossa Lollapalooza-festivaalilla hän poistui lavalta kolmen ensimmäisen kappaleen jälkeen kertomatta syytä, mutta ilmoitti pian Twitterin välityksellä poistuneensa, koska hänen lauluäänensä oli huonossa kunnossa. Yleisön keskuudessa spekuloitiin kuitenkin tiiviisti, että keskeyttämiseen olisi vaikuttanut eturivissä heiluteltu ”I love you Noel” -tekstillä varustettu kyltti.
Vuoden 2017 lokakuussa Gallagher ilmoitti haastattelussa järjestävänsä vuonna 2018 konsertin Lontoon Finsbury Parkissa. Konsertti myytiin loppuun vain minuutteja lipunmyynnin alkamisen jälkeen. Vuonna 2018 Gallagher konsertoi pääesiintyjänä muun muassa Glasgow’ssa TRNSMT-festivaalilla sekä Wightsaaren Isle of Wight -festivaalilla. Lisäksi hän vieraili Brit Awards -palkintogaalassa esittämässä ”Live Forever” -kappaleen kunnianosoituksena Manchesterin terrori-iskun uhreille. Maaliskuussa hän vahvisti tekevänsä vuonna 2018 yhteisen kiertueen Pohjois-Amerikkaan Richard Ashcroftin kanssa, mutta vastavuoroisesti hänen ilmoitettiin peruvansa syksyksi järjestetyn Euroopan-kiertueensa seuraavan albumin levytysaikatauluissa ilmaantuneiden odottamattomien aikataulumuutosten vuoksi. Huhtikuussa Gallagher konsertoi The Rolling Stonesin lämmittelijänä Lontoon olympiastadionilla.
Kesäkuussa Gallagher julkaisi kappaleen "Shockwave", joka on ensimmäisen single hänen odotetulta toiselta sooloalbumilta Why Me? Why Not.
Gallagherin kolmas sooloalbumi C’mon You Know ilmestyy 27. toukokuuta 2022.
İlham Tanui Özbilen
Hän voitti 1 500 metrin juoksun IAAF:n yleisurheilufinaalissa 2009. Vuonna 2011 Turkin kansalaisuuden saanut Özbilen voitti hopeaa sisäratojen MM-kilpailuissa Istanbulissa vuonna 2012 ajalla 3.45,35. Helsingin 2012 EM-kisojen 1 500 metrin finaalissa Özbilen sijoittui alun perin kuudenneksi, mutta hänet hylättiin, sillä hän oli kaatanut kilpailussa suomalaisen Niclas Sandellsin ja näin vienyt tältä mahdollisuudet mitaleille. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sijoittui kahdeksanneksi. Hän saavutti seuraavana vuonna 1 500 metrillä hopeaa sisäratojen EM-kilpailuissa Göteborgissa ajalla 3.37,22. Ulkoratakaudella hän voitti Euroopan joukkuemestaruuskilpailujen 1 500 metriä, Välimeren kisoissa kultaa 800 ja 1 500 metrillä sekä karsiutui Moskovan MM-kilpailuissa 1 500 metrin välierissä.
Özbilen sijoittui 2014 Sopotin MM-hallikilpailuissa 1 500 metrillä neljänneksi. Zürichin EM-kilpailuissa hän karsiutui saman matkan alkuerissä. Sisäratojen EM-kilpailuissa 2015 Prahassa hän saavutti 1 500 metrillä hopeaa ajalla 3.37,74. Pekingin MM-kilpailuissa hän karsiutui saman matkan välierissä.
Özbilen on 177 senttimetriä pitkä ja painaa 60 kilogrammaa. Häntä valmentaa romanialainen Carol Santa.
Keltasilmäpingviini
Keltasilmäpingviini (Megadyptes antipodes) on pingviinilaji, jonka voi tunnistaa päässä olevasta keltaisesta värityksestä.
Koko ja ulkonäkö
Keltasilmäpingviinin nimi tulee keltaisesta värityksestä sen päässä. Aikuisten yksilöiden koko on noin 65 cm ja paino 5–6 kg. Laji on neljänneksi suurin pingviinilaji. Sukupuolet ovat lähes samannäköiset, tosin uroksella on hieman suurempi pää ja suuremmat jalat.
Levinneisyys
Keltasilmäpingviinejä voi tavata ainoastaan Uudessa-Seelannissa. Lajin populaation koko on arviolta 4 000 yksilöä ja se on luokiteltu uhanalaiseksi. Lajin kantaa uhkaavat nisäkäspedot ja rannikkoalueiden metsien vähentyminen.
Lisääntyminen
Keltasilmäpingviini pesii metsikössä tai pensaikossa. Laji suosii hieman syrjäistä paikkaa eikä tyypillisesti pesi näköetäisyydellä toisista pareista. Se valitsee pesäpaikkansa elokuussa ja normaalisti munii kaksi munaa syyskuussa. Hautomisaika kestää 39–51 päivää. Pari jakaa hautomisajat ja ne voivat vuorotellen olla muutaman päivän pesällä. Haudonta-ajan jälkeen laji valvoo vuorotellen poikasiaan, toisen hankkiessa ruokaa. Poikaset jättävät normaalisti pesän helmikuun puolivälissä ja ovat sen jälkeen täysin omillaan. Keltasilmäpingviinit munivat ensimmäisen kerran 3–4 vuoden iässä ja suosivat pitkäaikaisia kumppaneita. Laji voi elää jopa 24-vuotiaaksi.
Ravinto
Lajin ravintoa ovat useat kalalajit ja pienet mustekalat. Keltasilmäpingviini voi olla sukelluksissa jopa 3,5 minuuttia. Se voi sukeltaa jopa 160 metrin syvyyteen hankkimaan ravintoa.
Johann Kaspar Mertz
Mertz osoitti lapsuudessaan lahjakkuutta sekä kitaran- että huilunsoitossa. Perheen köyhyys kuitenkin hidasti hänen kehittymistään. Hän toi jo 12-vuotiaana perheelleen tuloja toimimalla musiikinopettajana. Mertz suuntasi lopulta suurimman osan energiastaan kitaransoittoon, mutta vasta 34-vuotiaana hän siirtyi Wieniin luomaan uraa konserttikitaristina. Hän pääsi siellä hovin suojelukseen ja lähti pian ensimmäiselle Euroopan-kiertueelleen, johon sisältyivät käynnit Puolassa ja Venäjällä. Mertz käytti konserteissa yleensä 10-kielistä kitaraa. Eräällä kiertueistaan hän tapasi tulevan vaimonsa, pianisti Josephine Plantinin. Pari avioitui Prahassa vuonna 1842.
Vuosina 1846–1848 Mertzin esiintymisen esti neuralgian hoitoon otetun strykniinin yliannostuksesta johtunut sairastuminen. Toipuessaan hän sävelsi Bardenklängen. Myöhemmin Mertz esiintyi usein puolisonsa kanssa duona. Vuonna 1856 Mertz osallistui sävellyskilpailuun, jonka järjesti Brysselissä venäläinen aatelinen Nikolai Petrovitš Makarov. Mertz voitti ensimmäisen palkinnon, mutta tieto tästä julkistettiin vasta hänen kuoltuaan.
Suomen pankkikriisi
Suomen pankkikriisi oli Suomessa 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa pankkeja taloudellisesti vavisuttanut kriisi, jonka seurauksena valtiovalta ryhtyi tukemaan pankkeja niin sanotulla pankkituella.
Pankkikriisin taustalla oli rahoitusmarkkinoiden vapauttamista seurannut pankkien liiallinen luotonanto ja luotonotto, joka johti koko kansantalouden ylikuumenemiseen. Tätä kutsutaan 1980-luvun loppupuolen kasinotaloudeksi. Hallitsematon riskinotto kostautui yleisen talouskehityksen taittuessa. Seurasi 1990-luvun alun lama. Pahimpaan kriisiin joutui säästöpankkisektori.