cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aki Riihilahti
Aki Pasinpoika Riihilahti (s. 9. syyskuuta 1976 Helsinki) on ammattilaisuransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija, jonka pelipaikka oli yleensä keskikentällä puolustavassa roolissa. Hän pelasi vuodesta 1995 vuoteen 2011 kestäneellä ammattilaisurallaan Suomen lisäksi myös Norjassa, Englannissa, Saksassa ja Ruotsissa. Suomen maajoukkueessa Riihilahti pelasi 69 A-maaottelua.
Nykyisin Riihilahti työskentelee sekä HJK Oy:n että HJK:n kotiareenan Bolt Arenan toimitusjohtajana. Riihilahti valittiin vaikutusvaltaisen Euroopan seurajoukkueiden liiton (ECA) hallitukseen ja 2017 järjestön varapuheenjohtajaksi. Riihilahdella on myös useita merkittäviä luottamustehtäviä UEFA:ssa.
Seuraura
Riihilahti on Helsingin Jalkapalloklubin kasvatti. Ensiesiintymisenä Veikkausliigassa hän teki seuran paidassa 23. heinäkuuta 1995 Ponnistusta vastaan. HJK:ssa Riihilahti voitti Suomen-mestaruuden 1997, Suomen Cupin 1996 ja 1998 sekä Liigacupin kolme kertaa vuosina 1996–1998. Hän oli myös mukana, kun HJK selviytyi ensimmäisenä suomalaisjoukkueena Mestarien liigan lohkovaiheeseen. Vuonna 1999 Riihilahti siirtyi Norjan Tippeligaenin Vålerengaan.
Norjasta Riihilahti siirtyi Englannin silloisen 1. divisioonan Crystal Palaceen, jonka paidassa hän teki ensiesiintymisensä maaliskuussa 2001. Riihilahden Englannin uran kohokohta oli Crystal Palacen nousu Valioliigaan kaudeksi 2004–2005, jonka aikana hän teki neljä maalia. Yksi niistä oli tasoitusmaali suurseura Arsenalia vastaan 1–1-tulokseen päättyneessä ottelussa. Joukkue putosi Mestaruussarjaan lopulta yhden pisteen erolla. Riihilahti oli seuran kannattajien suuri suosikki ja arvostettu pelaaja ja persoona Britteinsaarilla. Viimeisenä kautenaan Englannissa hän kärsi lukuisista loukkaantumisista.
Kesäkuussa 2006 Riihilahti siirtyi Saksan Bundesliigasta pudonneeseen Kaiserslauterniin vuoden pituisella sopimuksella. Hän kärsi kauden aikana loukkaantumisista, ja hänet leikattiin. Sopimuksen umpeuduttua Riihilahti siirtyi Djurgårdenin riveihin Ruotsin Allsvenskaniin kahden ja puolen vuoden sopimuksella. Hän oli siirtymässä keväällä MLS-liigan San Jose Earthquakesiin, mutta siirto ei lopulta koskaan toteutunut.
Kesällä 2009 Riihilahti palasi kasvattajaseuraansa HJK:hon. Hän oli mestaruuden voittaneen joukkueen avainpelaajia puolikuntoisenakin tehden kymmenessä ottelussa kolme maalia. Riihilahti voitti Suomen-mestaruuden HJK:n riveissä myös kausilla 2010 ja 2011. 31. tammikuuta 2012 hän ilmoitti Iltalehteen kirjoittamassaan kolumnissa, ettei aio jatkaa kauden 2011 loppuun ulottunutta sopimustaan HJK:n kanssa, vaan lopettaa aktiiviuransa.
Maajoukkueura
Riihilahti kuului Suomen maajoukkueen runkopelaajiin ollen mukana vuosien 2000, 2004 ja 2008 EM-kilpailujen sekä vuosien 2002 ja 2006 MM-kilpailujen karsinnoissa. Maajoukkue-ensiesiintymisensä hän teki 5. helmikuuta 1998 ystävyysottelussa Kyprosta vastaan, ja ensimmäisen maalinsa kolmannessa maaottelussaan Maltaa vastaan. Viimeisen maaottelunsa Riihilahti pelasi 17. lokakuuta 2007 Espanjaa vastaan. Yhteensä hän pelasi 69 A-maaottelua ja teki niissä 11 maalia.
Muu elämä
Riihilahti työskentelee sekä HJK Oy:n että HJK:n kotiareenan Sonera Stadiumin toimitusjohtajana ja on opiskellut MBA-tutkinnon Liverpoolin yliopistossa. Hänen lopputyönsä käsitteli urheilustadionkonseptien hallinnointia.
Riihilahti tunnetaan myös taitavana kirjoittajana, ja hän on kirjoittanut kolumneja muun muassa The Timesiin ja Iltalehteen. Lisäksi hän on toiminut kehitysvammaisten jalkapallomaajoukkueen kummina ja järjestänyt Be Special -hyväntekeväisyyskonsertin. Hänet palkittiin vuoden 2008 Urheilugaalassa työstään kehitysvammaisten urheilun hyväksi urheilukulttuuriteko-Uunolla.
Urheilu- ja televisiotoimittaja Riku Riihilahti on hänen isoveljensä. Äiti Iira Riihilahti on entinen maajoukkuetason suunnistaja, joka työskenteli erityisopettajana ja eläkkeelle jäätyään siirtyi henkiseksi valmentajaksi HJK:hon, jossa hän on työskennellyt niin junioreiden kuin sekä miesten että naisten edustusjoukkueenkin kanssa.
Riihilahti meni naimisiin Tea-vaimonsa kanssa vuonna 2013 kuuden vuoden seurustelun jälkeen. Pariskunta sai kaksi lasta, pojan ja tytön. He erosivat vuonna 2019. Riihilahti meni naimisiin tanssija Katri Mäkisen kanssa elokuussa 2023. Pari tapasi Tanssii tähtien kanssa -ohjelmassa vuonna 2021, kun Mäkinen toimi Riihilahden tanssinopettajana.
Matti Wäre
Matti Aarre Uolevi Wäre (23. marraskuuta 1908 Helsinki – 9. marraskuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen tekniikan tutkija. Hän oli Oulun yliopiston vesirakennuksen professori 1961–1966 ja maataloushallituksen insinööriosaston päällikkö 1966–1970. Hän tutki vesitaloutta ja vesihuoltoa.
Tekniikan tohtoriksi 1949 väitellyt Wäre oli jo vuosina 1942–1961 maataloushallituksessa vesiteknillisen tutkimustoimiston johtaja.
Cecilia Rognoni
Cecilia Rognoni (s. 1. joulukuuta 1976 Buenos Aires, Argentiina) on argentiinalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti. Hän on voittanut urallaan kaksi olympiamitalia, hopeaa Sydneystä 2000 ja pronssia Ateenasta 2004. Lisäksi hän on ollut voittamassa pronssia Champions Trophy -kilpailusta vuonna 2004 ja kultaa Pan Amerikan kisoista 1999 ja 2003. Rognoni kuului myös Atlantan olympialaisissa 1996 Argentiinan joukkueeseen, joka sijoittui seitsemänneksi. Vuonna 2002 Rognoni valittiin WorldHockeyn vuoden pelaajaksi sekä Argentiinan vuoden urheilijaksi.
Tony Benn
pienoiskuva|Tony Benn vuonna 2007. Anthony Neil Wedgwood ”Tony” Benn (3. huhtikuuta 1925 – 14. maaliskuuta 2014 ) oli brittiläinen poliitikko. Hän kuului Työväenpuolueeseen ja istui maansa parlamentissa vuosina 1950–1961, 1963–1983 ja 1984–2001.
Benn palveli toisen maailmansodan aikana ilmavoimissa. Hänen serkkunsa oli edesmennyt näyttelijä Margaret Rutherford.
Benn oli pääri, 2. Stansgaten varakreivi, vuodesta 1960 lakiuudistukseen vuonna 1963, jolloin aatelisarvosta luopuminen tuli mahdolliseksi. Tällöin työväenpuolueen vasemmistolaitaa edustanut Benn luopui tittelistään voidakseen jatkaa kansanedustajana. Hän oli Postmaster General (lähinnä vastaa viestintäministeriä) vuosina 1964–1966, teknologiaministeri vuosina 1966–1970, teollisuusministeri vuosina 1974–1975 ja energiaministeri vuosina 1975–1979.
Tony Benniä haastatellaan Michael Mooren elokuvassa Sicko – aivan sairasta (2007).
Vuonna 2010 Benn allekirjoitti 25 brittiparlamentaarikon joukossa The Independentissä julkaistun kirjeen, jossa osoitettiin tukea Venezuelan presidentti Hugo Chávezin ajamille sosiaalisille uudistuksille ja vastustettiin Yhdysvaltojen puuttumista Venezuelan sisäisiin asioihin.
Vuonna 2002 järjestetyssä 100 Greatest Britons -äänestyksessä Benn sijoittui 97. tilalle.
Yasmina Reza
upright|pienoiskuva|Yasmina Reza.
Yasmina Reza (s. 1. toukokuuta 1959 Pariisi) on ranskalainen näytelmäkirjailija, näyttelijä, kirjailija ja käsikirjoittaja. Molemmat hänen vanhempansa ovat juutalaista alkuperää, isä Iranista ja äiti Unkarista.
Elämä
Rezan äiti on unkarinjuutalainen viulusti; isänsä oli buharanjuutalaisesta suvusta joka oli alkujaan Iranista mutta oli muuttunut sieltä  Venäjälle. Isä muutti kolmevuotiaana Ranskaan, ja hän on menestynyt liikemies, koulutukseltaan insinööri. Vanhemmat ovat ranskalaistuneet täysin. He olivat kiinnostuneita eri taiteenlajeista, ja isä oli intohimoinen musiikinystävä. Rezan lapsuus oli vauras.
Monikulttuurisen taustansa vuoksi Reza tuntee itsensä ulkopuoliseksi, mutta pitää sitä etuoikeutena. Vaikka hänen lapsuutensa oli turvallinen ja yltäkylläinen, hän arvioi kuitenkin olleensa onneton lapsi, syistä joita hän ei kaikkia tiedosta, mutta perheestä se ei kuitenkaan johtunut. Hän arvelee syntyneensä surulliseksi. Hän pitää itseään juurettomana eikä kiinny maalliseen, vaan tärkeitä hänelle ovat tunneasiat.
Rezan mukaan hänet noteerasivat alkuun vain oikeistolehdet, mutta ne kommentoivat lähinnä hänen ulkonäköään. Kun hänen näytelmiään alettiin esittää arvostetuissa teattereissa Berliinissä, Royal Shakespearessa ja Pohjoismaiden kansallisteattereissa, Ranskan älymystökin hyväksyi hänet.
Ura
Reza aloitti uransa näyttelijänä ja näytteli muutamissa uusissa näytelmissä mutta myös Molièren ja Perre de Marivaux’n näytelmissä. Vuonna 1987 hän kirjoitti näytelmän Conversations après un enterrement, jolla hän sai Molière-palkinnon, ranskalaisen teatterialan palkinnon parhaalle tekijälle. Sen jälkeen hän käänsi Franz Kafkan teoksen Muodonmuutos Roman Polańskille, ja hänet nimettiin ehdokkaaksi Molière-palkinnon saajaksi parhaasta käännöksestä. Hänen toinen näytelmänsä La Traversée de l’hiver palkittiin 1990 Molière-palkinnolla parhaana marginaalituotanto, ja seuraavaa näytelmää Satunnainen mies  esitettiin menestyksekkäästi Englannissa, Ranskassa, Pohjoismaissa, Saksassa ja New Yorkissa. Vuonna 1995 näytelmä ”Taide” sai ensi-iltansa Pariisissa ja sai parhaan kirjailijan Molière-palkinnon. Sen jälkeen sitä on esitetty ympäri maailmaa, ja se on käännetty yli 30 kielelle. Lontoon-esitys sai kauden 1996–1997 Laurence Olivier -palkinnon ja Evening Standardin palkinnon. Kolme versiota elämästä on myös esitetty Euroopassa, Pohjois-Amerikassa ja Australiassa.
Reza on käsikirjoittanut elokuvan À demain, pääosassa Jeanne Moreau, ohjaus Didier Martiny. Syyskuussa 1997 ilmestyi hänen ensimmäinen kaunokirjallinen teoksena Hammerklavier, ja seuraava, Autiudessa, ilmestyi 2001. Vuonna 2007 ilmestynyt teos L'Aube le Soir ou la Nuit (Esirippu), jonka hän kirjoitti seurattuaan Nicolas Sarkozyn vaalikampanjaa, on jo kohahduttanut Ranskassa Hänen näytelmänsä Le Dieu du carnage (Vihan jumala) esitettiin 24. marraskuuta 2007, ohjaus Jürgen Gosch ja ensiesitys Zürichissä, ja se sai wieniläisen Nestroy-Theatreprizen kauden parhaana saksankielisenä esityksenä. Lontoossa se esitettiin 2008, ja hän ja Polański sovittivat sen elokuvaksi vuonna 2011.
Vuonna 2016 Reza voitti Renaudot-palkinnon kirjallaan Babylone.
Shanghain maailmannäyttely
thumb|200px|Maailmannäyttelyn tunnuslause "Better City, Better Life" eli "Parempi kaupunki - parempi elämä" Shanghain maailmannäyttely eli Expo 2010 järjestettiin Shanghaissa, Kiinassa 1. toukokuuta 2010 – 31. lokakuuta 2010. Näyttelyn teemana oli "Parempi kaupunki – parempi elämä" ja sen avulla tuotiin esiin Shanghain asemaa merkittävänä 2000-luvun taloudellisena ja kulttuurillisena keskuksena. Näyttelyyn osallistui 192 maata ja 50 kansainvälistä järjestöä. Maailmannäyttely avattiin 30. huhtikuuta 2010. Näyttelyä kävi katsomassa 72 miljoonaa vierasta, mikä on uusi kävijäennätys. Edellinen ennätys tehtiin vuonna 1970 Osakassa.
Ensimmäistä kertaa maailmannäyttelyiden historiassa osa näyttelystä on verkossa. Näyttelyn verkko-osuus on nimeltään "Online Expo Shanghai".
Suomen paviljonki
thumb|left|250px|Suomen paviljonki
Suomen hallitus vastasi myöntävästi Kiinan hallituksen kutsuun osallistua maailmannäyttelyyn. Osallistumishankkeen päärahoittaja oli työ- ja elinkeinoministeriö, mutta sen suunnittelu- ja toteutusvastuu annettiin Finprolle. . Suomen Expo-organisaation viralliseksi tapahtumatuottajaksi on valittu Welldone L.R. Oy. Suomen paviljongin Kirnun suunnitteli arkkitehtitoimisto JKMM Architects, ja sen pääarkkitehti oli Teemu Kurkela. Työ- ja elinkeinoministeriön edustaja avasi paviljongin 1. toukokuuta. Kirnu valittiin parhaaksi paviljongiksi kokoluokassaan. Kokoluokkia oli neljä. Kirnu on myynnissä ja on siksi alun perin valmistettu purettavaksi ja koottavaksi uudelleen.
Suomen paviljongin näyttelykonseptin suunnitteli helsinkiläisten ja kuopiolaisten yrittäjien ryhmä. Helsinkiläisen Muotohiomo Oy:n ja kuopiolaisten Fantasiarakenne Oy:n sekä Partanen & Lamusuo Oy:n konseptit voittivat aiheesta järjestetyn suunnittelukilpailun. Shanghain maailmannäyttelyyn rakennettiin valtavan kokoiset interaktiiviset multimediateokset, jotka kertoivat nykysuomalaisuudesta ja tulevaisuuden visioista. Partanen & Lamusuo Oy vastasi maailmannäyttelyn Suomen paviljongin multimediataideteosten käsikirjoituksesta, visuaalisesta ilmeestä sekä taiteellisesta ohjauksesta. Taiteilija Jaana Partasen ja arkkitehti Heikki Lamusuon vastuulla olivat myös äänimaailman ja puvustuksen ohjaus, kansalaiskuvakilpailun järjestäminen sekä Artistiopas-hankkeen ideointi, kuratointi ja koordinointi.
Suomen paviljongin näyttelyn moniulotteisen äänimaailman sävelsi ja toteutti Resonator Helsinki joka koostuu Taideteollisen korkeakoulun ja Sibelius-Akatemian äänitaiteen ja musiikkiteknologian opiskelijoista. Noin sadan metrin levyisen ja kahdeksan metriä korkean interaktiivisen seinän ja interaktiivisten yleisöseinien toteutus perustui helsinkiläisen Exiformat Oy:n kehittämään interaktioteknologiaan. Yleisön ja oppaiden erilaiset interaktiotaikuuden välineet toteutti VTT. Interaktiivisten yleisöseinien visuaalisen ja interaktiosuunnittelun toteutti Muotohiomo Oy. Interaktiivisten panoraamoje kuva- ja animaatiototeuksesta vastasi helsinkiläinen Oy Anima Vitae Ltd. Interaktiivisen näyttelykokonaisuuden teknisestä koordinoinnista ja toteutuksesta vastasi Exiformat Oy, tuottajana arkkitehti Timo Koho.
Artistiopas-käsite syntyi vuoden 2010 Shanghain maailmannäyttelyn Suomen paviljongin tarpeisiin. Ideana oli, että artistioppaat esittelevät näyttelyvieraille suomalaista kulttuuria ja johdattavat kävijät näyttelyn teemoihin ja kerrontaan. Shanghain maailmannäyttelyssä työskenteli 16 artistiopasta, joista kukin työskenteli paviljongissa kuukauden kerrallaan. Rooliaan varten artistioppaat saivat tarvittavaa koulutusta tapahtumasta ja maan kulttuurista esimerkiksi Finpro ry:ltä. Artistiopaskonseptin ideoinnista, kuratoinnista sekä koordinoinnista vastasi Partanen & Lamusuo Oy. Artistiopas-ajatuksen ja -hankkeen tarkoitus oli löytää taiteilijoille uusia tapoja tuoda esille osaamistaan ja löytää toimintamalli, jota voi hyödyntää mahdollisimman monenlaisissa tapahtumissa myöhemminkin. Artistioppaiden myötä kehitettiin myös uudenlaista taiteen vientitapaa, jota voi jatkossa hyödyntää muissakin kansainvälisissä tilanteissa. Artistiopas on rekisteröity tavaramerkki, jonka omistaa Partanen & Lamusuo Oy.
Infrastruktuurin valmistelut
Näyttely sijaitsi Nanpu Bridge-metroaseman ja Lupu Bridge -sillan alueella Shanghain keskustassa Huangpujoen molemmilla puolilla. Näyttelylle oli varattu 5,28 km² alue.
Korfí t' Aronioú
pienoiskuva|vasen|240px|Kivikaiverruksia (metsästystä tai uskonnollinen seremonia?) Korfí t' Aronioústa, n. 3000–2300 eaa. Korfí t' Aronioú on ajoitettu varhaiskykladiselle kaudelle II (EC II) noin ajalle 3000/2800–2300 eaa. Se tunnetaan ennen kaikkea kiveen kaiverretuista kuvista, joissa esiintyy ihmisiä, eläimiä ja esimerkiksi veneitä. Paikalta tehdyt esinelöydöt ovat Náxoksen arkeologisessa museossa sekä Apeíranthoksen arkeologisessa museossa.
An American Haunting
An American Haunting on vuonna 2005 ensi-iltansa saanut kauhuelokuva. Elokuvan on ohjannut Courtney Solomon.
Juoni
Elokuva pohjautuu legendaan Bellin noidasta. Vuonna 1818 rikkaassa Bellin perheessä alkoi tapahtua kummia. Ovet avautuivat itsekseen, kuului hiljaisia outoja ääniä ja muita paranormaaleja ilmiöitä havaittiin. Mutta riivaajan kohteeksi joutui pian nuori tyttö Betsy, jota henkiolento pahoinpiteli julmasti säännöllisin välein. Perheen isäkään ei säästynyt hyökkäyksiltä ja perhe kokeili kaikkea saadakseen olennon katoamaan. Parin vuoden kuluttua olento alkoi puhua perheen kanssa, muttei koskaan kertonut syytä siihen miksi vainosi perhettä. Neljän vuoden kuluttua olento kuitenkin katosi lopullisesti eikä enää palannut. Elokuva seuraa perheen neljää pitkää piinallista vuotta, olennon syntymisestä sen katoamiseen.
Arabianranta
Arabianranta on Toukolan kaupunginosaan kuuluva 7 500 asukkaan osa-alue Helsingin itäisessä kantakaupungissa. Helsingin piirijaossa se on osa Vanhankaupungin peruspiiriä.
Arabianranta levittäytyy pitkin Vanhankaupunginselän rantaa Kyläsaaresta Vantaanjoen suulle asti. Ranta-alue on avointa rantapuistoa, ja liikenne jää asuinkortteleiden väliin ja taakse.
Historia
vasen|pienoiskuva|[[Arabia (yritys)|Arabian vanha tehdasrakennus Hämeentien varrella. Rakennuksessa on nykyään Taideteollisen korkeakoulun ja Aralis-kirjastokeskuksen tiloja, sekä Arabiakeskus, jossa on Arabian museo ja muun muassa Iittalan ja Finlaysonin myymälät.]] Toisin kuin usein luullaan, Arabianranta ei ole saanut nimeään paikalla toimineesta Arabian posliinitehtaasta. Vuonna 1750 myönnettiin helsinkiläiselle kauppiaalle Aron Peronille lupa perustaa tiilitehdas nykyisen Arabianrannan alueelle. Vuotta myöhemmin Peron luovutti rakennusoikeudet Johan Sederholmille ja J.N. Myhrille. Vuokraehdoista syntyi kuitenkin riita. Vuoden 1751 oikeudenkäyntipöytäkirjoissa mainitaan ensimmäisen kerran Arabia ja Kaanaan maa.
Nykyinen Arabian tehdasalue oli yksi niistä vuokra-alueista, joita Helsingin kaupunki muodosti Pitkänsillan pohjoispuolelle. Alue erotettiin Forsbyn tilasta vuonna 1840 ja sen nimeksi merkittiin Arabi-åkern; esikuvina olivat seudun muut eksoottiset paikannimet Jerikohagen (Jerikonniitty) ja Kanansland (Kaanaanmaa). Näiden pohjalta alueen kadut saivat nimensä kaukaisten paikkojen mukaan (Japaninkatu, Syyriankatu, Sumatrantie jne.). Nämä kadunnimet vahvistettiin vuonna 1938.
Vuonna 1874 Arabian posliinitehdas perustettiin ruotsalaisen Rörstrandin, nykyisen Iittalan, tytäryhtiöksi. Tehtaan rakennustyöt aloitettiin vuotta aiemmin, Helsingin Hämeentien ja merenrannan väliin, Kaanaanniityn kapealle kaistalle. Tehdas otti nimensä läheisen Arabian huvilasta.
Rakentuminen asuinalueeksi
pienoiskuva|[[Vanhankaupunginselkä|Vanhankaupunginselän rannassa sijaitsevat Arabian rantapuisto ja sen eteläpuolella Toukolan rantapuisto.]] Arabianrannan asuntoalueen kaavoitus aloitettiin 1990-luvun alussa ja rakentaminen vuonna 1996. Vuonna 2015 valmistuneessa kaupunginosassa on koti noin 8 000 asukkaalle. Työpaikka siellä oli noin 4 000 ihmiselle. Arabiaranta oli vuoteen 2012 saakka kaupungin merkittävimpiä rakennuskohteita. Suurin osa uusista asuinrakennuksista sijaitsee Vanhankaupunginlahdesta vallatulla täyttömaalla. Ranta-aluetta täytettiin 1930-luvulta lähtien muun muassa keraamisen teollisuuden jätteillä sekä suunnitelmallisemmin 1980-luvulta alkaen.
Arabianrannassa tehtiin mittavia maaperän puhdistustoimenpiteitä. Esirakentamiskohteena se oli yhtä vaativa kuin entiselle teollisuus- ja kaatopaikka-alueelle rakennettu Pikku Huopalahti. Asuinrakennusten perustukset on paalutettu syvälle peruskallioon ja katuverkosto on rakennettu massiivisten teräsbetonikenttien varaan. Asuinrakennusten tyyli on traditionaalisen modernistinen. Julkisivumateriaali on pääasiassa punaista tiiltä ja sisäpihat valkoisia. Tiilen on sanottu muistuttavan alueen teollisuushistoriasta. Parvekkeet pyrittiin pitämään poissa katutilasta.
Arabianrannan rakentamisessa noudatettiin ns. prosenttitaiteen periaatetta, joka määrää, että tietty prosenttimäärä rakennuskustannuksista on käytettävä taidehankintoihin ja erilaisiin ympäristötaideteoksiin. Eräät taidehankinnoista ennen vuotta 2010 toteutettiin yhteistyössä Taideteollisen korkeakoulun kanssa.
Ensimmäiset asukkaat muuttivat alueelle kesällä 2001. Arabianranta valmistui vaiheittain, ja asukkaat pääsivät muuttamaan alueelle kortteli kerrallaan. Helmikuun 2006 alusta lähes kaikille alueen asukkaille toteutettiin ilmainen alueelliseen valokuitukaapeli-verkkoon pohjautuva internet-yhteys, jonka nopeus on 10 Mbit/s asuntoa kohden. Alueelle perustettiin oma palveluyhtiö, joka vastaa tietoliikenneverkosta ja muun muassa huolehtii pysäköintipaikoista.
Palvelut
Alueella sijaitsevat muun muassa Arabianrannan kirjasto ja noin 30 liikkeen kauppakeskus Arabia.
Alueen oppilaitoksia ovat ammattikorkeakoulu Metropolian kulttuuri- ja palvelualan toimipisteet, Pop & Jazz Konservatorio, Arabian peruskoulu, ruotsinkielinen ammattikorkeakoulu Arcada ja ruotsinkielinen ammattikoulu Prakticum. Arabianrannassa on myös kolmen ensin mainitun oppilaitoksen sekä Helsingin kaupunginkirjaston yhteinen kirjastokeskus Aralis. Arcadan opiskelijakunnan klubitalo COR-huset sijaitsee Arabian kauppakeskuksen vieressä.
Liikenne
pienoiskuva|Raitiovaunujen kääntöpaikka sijaitsee Kaj Franckin aukiolla. Raitiolinjat 6 Hernesaaresta ja 8 Jätkäsaaresta liikennöivät Arabianrantaan Kaj Franckin aukiolle.
Valkokaulushaukka
Valkokaulushaukka (Leptodon forbesi) on erittäin uhanalainen Brasiliassa elävä haukkalaji. Sitä elää ainakin Pernambucon, Alagoasin ja Sergipe osavaltioissa.
Kooltaan valkokaulushaukka on noin 50 cm. Lajin pää ja vatsa ovat valkoiset. Selkä on linnulla musta. Valkokaulushaukan mustissa siivissä on kapeita valkoisia poikittaisjuovia ja mustassa pyrstössä on leveä valkoinen juova. Lajin voi sekoittaa jokihaukkaan (Leptodon cayanensis), argentiinanviidakkohaukkaan (Leucopternis polionotus) tai luhtahiirihaukkaan, mutta se eroaa näistä pään tai siipien värityksen perusteella.
Valkokaulushaukan elinympäristöä ovat metsät aina 600 metrin korkeuteen. Valkokaulushaukkakannan kooksi arvioidaan 250–999 yksilöä. Suurin uhka lajille on Alagoasin ja Pernambucon alueilla jatkuvat laajamittaiset metsien hakkuut.
Norjan suurkäräjävaalit 2021
Norjan suurkäräjävaalit 2021 järjestettiin 13. syyskuuta 2021. Vaaleissa valittiin kaikki 169 jäsentä Norjan suurkäräjille. Vaalit päättyivät vasemmistopuolueiden selvään voittoon. Vaalien jälkeen Työväenpuolue ja Keskustapuolue muodostivat hallituksen, jonka pääministerinä on Työväenpuolueen Jonas Gahr Støre.
Vaalijärjestelmä ja tausta
Norjan kuningas määrää suurkäräjien vaalipäivän aina neljän vuoden välein pidettäväksi syyskuussa maanantaina.
Äänioikeus on kaikilla Norjan kansalaisilla, jotka ovat täyttäneet 18 vuoden 2021 loppuun mennessä ja ovat (tai ovat joskus olleet) kirjoilla Norjan väestörekisterissä.
Näissä vaaleissa tiedote äänioikeudesta (norjaksi valgkort) oli saatavilla digitaalisena älypuhelimelle. Kortin voi halutessaan myös tulostaa paperille. Itse äänestystä ei edelleenkään toimiteta sähköisesti. .
Aatelismarsalkka
Aatelismarsalkka (, Predvoditel dvorjanstva) oli Venäjän keisarikunnassa yksittäisen kuvernementin aateliston puheenjohtaja. Kuvernementin aateliskokous (dvorjanskoje sobranije) valitsi aatelismarsalkan keskuudestaan. Aatelismarsalkat johtivat myös zemstvojen kokouksia. Nimike ja koko aatelin itsehallinto Venäjällä lakkautettiin vuonna 1917.
Norjan suurkäräjävaalit 2021
Tulokset
Poliittisten puolueiden lisäksi suurkäräjille nousi Pasientfokus-niminen lista Altan kunnasta, jonka ainoaksi edustajaksi valittiin Irene Ojala.
Erna Solberg myönsi tappionsa ja onnitteli Työväenpuolueen puheenjohtajaa Støreä hieman klo 23 jälkeen paikallista aikaa.
14. lokakuuta aloitti toimintansa Työvöenpuolueen ja Keskutapuolueen hallitus, jonka pääministerinä on Työväenpuolueen Jonas Gahr Støre.
Fridhemsplanin metroasema
Ensimmäinen osa avattiin vuonna 1952 vihreälle linjalle. Sen laiturit ovat noin 18 metriä maanpinnan alapuolella. Matkaa Slussenin metroasemalle on noin 4,9 kilometriä. Toinen osa avattiin vuonna 1975 siniselle linjalle. Sen laiturit ovat 28−31 metriä maanpinnan alapuolella. Sinisen linjan pääteasemalle, Kungsträdgårdeniin, on matkaa noin 2,1 kilometriä.
AZS Częstochowa
KS AZS Częstochowa SSA on Częstochowan kaupungissa toimiva puolalainen lentopallon huippujoukkue. Seura perustettiin vuonna 1945 ja se onkin yksi maan vanhimmista lentopalloseuroista. Menestystä joukkue on saavuttanut muun muassa voittamalla kuusi kertaa Puolan lentopalloliigan mestaruuden ja sijoittumalla kaksikymmentä kertaa mitaleilla Puolan pääsarjassa.
Loúros (Náxos)
Loúros on kykladisen kulttuurin aikaisen hautausmaan arkeologinen kohde Náxoksen saarella Kreikassa. Se sijaitsee saaren länsiosassa lähellä Pyrgákin kylää.
pienoiskuva|vasen|140px|Loúros-tyypin [[kykladiset idolit|kykladinen idoli Loúroksesta, n. 2800–2700 eaa. Ashmolean Museum.]] Loúroksen hautausmaa on ajoitettu varhaiselle kykladiselle kaudelle I (EC I) noin ajalle 3200–2800 eaa. Hautausmaalta on löydetty lukuisia kykladisia idoleita, ja siitä ovat saaneet nimensä Loúros-tyypin idolit.
Schurin–Vornicun epäyhtälö
Schurin–Vornicun epäyhtälö on reaalilukuja koskeva epäyhtälö. Sen mukaan jos a, b ja c ovat reaalilukuja, joille a≥b≥c ja x, y ja z ovat epänegatiivisia reaalilukuja, joille x≥y tai z≥y, on voimassa .
Nya Pressen (1882–1900)
Nya Pressen oli Helsingissä vuonna 1882 perustettu ruotsinkielinen sanomalehti. Se oli ruotsalaisen puolueen ja myöhemmin myös perustuslaillisten tärkein äänenkannattaja. Kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov lakkautti lehden vuonna 1900.
Lehden vaiheet
Nya Pressen perustettiin ruotsalaisen puolueen johtavaksi äänenkannattajaksi. Sen taustalla oli Vikingenin piiristä noussut ryhmä, johon kuuluivat muun muassa Axel Lille, Rudolf Elving, Georg Asp, V. M. von Born ja R. A. Wrede. Lehden tehtävänä oli ruotsalaisen kulttuurin ja ruotsin kielen puolustaminen ja fennomaanien pyrkimysten vastustaminen. Se arvosteli voimakkaasti Helsingfors Dagbladin edustamia liberaaleja ja yritti saada heidät liittymään svekomaaneihin. Kulttuuri- ja uskontokysymyksissä Nya Pressen oli vapaamielinen.
Vuodesta 1891 lähtien lehden linjaksi muodostui myös Suomen autonomisen aseman ja perustuslakien puolustaminen. Helmikuun manifestin julkaisemisen jälkeen vuonna 1899 siitä tuli perustuslaillisen vastarinnan johtava äänitorvi. Jo vuosikymmenen alussa lehti sai runsaasti sensuurin asettamia painoesteitä ja vuonna 1894 viranomaiset antoivat sille ensimmäisen varoituksen. Vuosina 1898–1900 se sai kirjoittelustaan yhteensä kahdeksan varoitusta. Kenraalikuvernööri Bobrikov lakkautti Nya Pressenin vuonna 1899 kahden kuukauden ajaksi, jolloin toimitus julkaisi erinimisiä tilapäislehtiä ja sarjan sensuroimattomia Cirkulär-Bref -monistelehtisiä. Painoesteet, varoitukset ja määräaikainen lakkautus eivät muuttaneet lehden tinkimätöntä perustuslaillista linjaa, ja kesä-heinäkuussa 1900 kenraalikuvernööri lakkautti sen lopullisesti. Heinäkuun 4. päivänä toimitus julkaisi vielä Afsked-nimisen jäähyväisnumeron, joka levisi Helsingissä 56 000 kappaleen painoksena.
Toimitus ja talous
Nya Pressenin päätoimittajana työskenteli koko sen ilmestymisajan Axel Lille. Toiseksi toimittajaksi palkattiin vuonna 1894 Arvid Neovius. Muita toimittajia olivat lehdestä sen loppuaikana vastannut Konni Zilliacus, toimitussihteeri Julius Hirn, Arvid Hultin, G. R. Snellman ja Karl Flodin. Avustajajoukkoon kuuluivat muun muassa von Born, Wrede, Leo Mechelin, M. W. af Schultén, C. G. Estlander, W. Söderhjelm ja Emil Schybergson sekä ruotsinmaalaiset August Strindberg, Verner von Heidenstam, Oskar Levertin ja Gustaf af Geijerstam.
Lehden julkaisijana toimi Tidnings och Tryckeri Ab i Helsingfors, joka 1880-luvun lopussa oli Weilin & Göösin jälkeen Helsingin toiseksi suurin kirjapaino. Julkaisulupa oli Axel Lillen nimissä. Seitsenpäiväisen lehden taloudellinen tilanne oli aluksi vaikea, mutta jo vuosina 1885–1886 se ohitti Helsingfors Dagbladin, jonka lakkaaminen vuonna 1889 lisäsi levikkiä voimakkaasti. Vuonna 1890 Nya Pressen oli 5 500 kappaleen painoksellaan Hufvudstadsbladetin ja Uuden Suomettaren jälkeen Suomen kolmanneksi suurin sanomalehti. Vuonna 1900 lehden levikki ylitti 10 000 kappaleen rajan.
Helsingissä Nya Pressenin menestys oli Hufvudstadsbladetia paljon heikompi, mutta sen valtakunnallinen levikki oli monin verroin kilpailijaa suurempi. Ruotsinkielisellä maaseudulla luettiin varsinkin vuosina 1894–1900 julkaistua viikkopainosta. Vuonna 1890 Nya Pressen ilmestyi kahdesti päivässä aamulla ja illalla, koska aineisto ei teknisistä syistä mahtunut yhteen lehteen. Iltapainos lopetettiin seuraavana vuonna, kun uusi painokone mahdollisti formaatin kasvun. Vuonna 1900 Nya Pressenin sivukoko olikin Suomen sanomalehtihistorian suurin, kaksi kertaa nykyistä broadsheet-kokoa suurempi.
Seuraajat
Nya Pressenin lakkauttamisen jälkeen svekomaanit ja perustuslailliset jäivät vaille johtavaa äänenkannattajaansa. Sen tilalle perustettiin joulukuussa 1900 Dagligt Allehanda, joka lakkautettiin jo seuraavana vuonna. Arvid Neovius ja Konni Zilliaccus ryhtyivät julkaisemaan Tukholmassa salaa Suomessa levitettyä Fria Ord -lehteä. Axel Lillen toimittama uusi Nya Pressen perustettiin vuonna 1906.
Lyhytpyrstökorppi
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on noin 47 cm, siipien kärkiväli 102–121 cm ja paino 330–705 g. Täysin musta pieni korppi, jolla on lyhyt tasapäinen pyrstön töpö ja korppiin verrattuna lyhyet siivet. Kooltaan se on variksen kokoinen. Maassa se liikkuu kävellen, ottaen aina välillä hyppyaskeleita siipiä räpytellen. Lennossa se kaartelee mielellään ja esittelee parvessa taitolentoa. Äänet ovat korkeampia kuin yleensä Corvusten, muistuttaen lokkien ääniä. Sukupuolet ovat samanvärisiä ja nuori lintu muistuttaa aikuista höyhenpuvultaan.
Esiintyminen
Alalaji rhipidurus esiintyy Afrikassa päiväntasaajan pohjoispuolella Sahelin alueella suunnilleen Nigeristä lännessä Egyptin eteläosiin ja Keniaan. Alalaji stanleyi esiintyy Siinain niemimaalla, Levantissa ja Arabian niemimaalla. Lajin kanta on elinvoimainen. Sitä ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö
Kuivat, kallioiset avomaat ja autiomaat.
Ravinto
Etsii ravintonsa maasta. Se on hyvin tavallinen asutusten reunoilla syöden jätteitä, ruuantähteitä ja raatoja. Syö myös selkärangattomia, marjoja ja hedelmiä sekä karjanlannasta etsimiään viljanjyviä.
Wayne Gretzky
Wayne Douglas Gretzky (s. 26. tammikuuta 1961 Brantford, Ontario, Kanada) on ammattilaisuransa lopettanut kanadalais-yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n mukaan Gretzkyä pidetään yleisesti kaikkien aikojen parhaana jääkiekkoilijana.
Gretzky pelasi Pohjois-Amerikan NHL-liigassa yhteensä 20 kauden ajan edustaen Edmonton Oilersia, Los Angeles Kingsiä, St. Louis Bluesia ja New York Rangersia voittaen NHL:n Stanley Cup-mestaruuden neljä kertaa. NHL:n runkosarjassa Gretzky pelasi yhteensä 1 487 ottelua tehopistein 894+1 963=2 857. Hänen pistekeskiarvonsa NHL:ssä on 1,92 tehopistettä yhtä ottelua kohden, minkä johdosta hän on liigan historian kaikkien aikojen paras pistemies, maalintekijä sekä eniten maalisyöttöjä antanut pelaaja.
NHL:ssä Gretzky ylitti 200 tehopisteen rajan neljä kertaa runkosarjan aikana, eikä yksikään toinen pelaaja ole kyennyt ylittämään kyseistä rajaa kertaakaan. Päättäessään ansiokkaan pelaajauransa vuoden 1999 keväällä kauden 1998–1999 päätteeksi Gretzky piti hallussaan neljääkymmentä runkosarjan ennätystä, viittätoista pudotuspeliennätystä ja kuutta NHL:n tähdistöottelussa saavutettua ennätystä. Hän on myös voittanut NHL:n herrasmiespelaajalle jaettavan Lady Byng Memorial Trophyn viidesti, useammin kuin yksikään toinen pelaaja. Hän myös puhui usein julkisesti haluavansa kitkeä väkivaltaiset kaukalotappelut jääkiekosta kokonaan.
Gretzky pelasi viimeisen NHL-ottelunsa 18. huhtikuuta 1999 New York Rangersin kotiareenalla Madison Square Gardenissa. Edmonton Oilers jäädytti Gretzkyn pelinumeron 99 hänen aktiiviuransa jälkeen 1. lokakuuta 1999. Gretzkyn pelinumero jäädytettiin koko NHL:ssä 6. helmikuuta 2000, eikä kenenkään toisen pelaajan pelinumeroa ole edelleenkään jäädytetty NHL:ssä koko liigan laajuisesti. Ympäri maailmaa tätä numeroa myös kunnioitetaan, sillä esimerkiksi SM-liigassa ei ole Gretzkyn jälkeen kukaan ottanut pelinumeroa 99, vaikka sitä ei virallisesti ole kielletty.
Kanadan jääkiekkomaajoukkuetta Gretzky edusti vain muutamaan otteeseen. Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuihin hän osallistui ainoastaan vuonna 1982, sillä muutoin hän pelasi joka kevät joukkueineen NHL:n pudotuspeleissä. Gretzky edusti maataan neljässä Kanada-cup-turnauksessa ja kerran olympiakisoissa sekä maailmancupissa. Aikuisten maajoukkuetasolla hän saavutti kuusi ja alle 20-vuotiaiden tasolla yhden mitalin.
Nuoruusvuodet
Gretzkyn äiti Phyllis (o.s. Hockin, k. 2005) oli brittiläistä sukua ja syntyi ja kasvoi Parisissa, Ontariossa. Gretzkyn isänisä Anton "Tony" Gretzky oli puolalainen siirtolainen, joka muutti vuonna 1917 Venäjältä nykyisen Valko-Venäjän alueelta Yhdysvaltoihin Chicagoon aikomuksenaan liittyä Yhdysvaltain armeijaan. Kanadan armeijassa maksettiin kuitenkin parempaa palkkaa, ja hän muuttikin pian Winnipegiin Kanadaan. Vuonna 1932 Anton ja Mary Gretzky perustivat vihannestarhan lähelle Brantfordia. Waynen isän Walter Gretzkyn mukaan Anton ja Mary olivat valkovenäläisiä, mutta he ovat voineet olla myös Valko-Venäjällä asuneita puolalaisia, sillä Wayne Gretzky on toisinaan vitsaillut puolalaisilla juurillaan.
pienois|vasen|Gretzkyn ensimmäiset [[luistimet, joita hän käytti 3-vuotiaana.]] Jääkiekkoa Wayne opetteli pelaamaan jo kaksivuotiaana kotinsa takapihalla isänsä jäädyttämällä kentällä. Hän harjoitteli ahkerasti luistelua, laukomista ja mailankäsittelyä. Kuusivuotiaana Gretzky aloitti pelaamisen joukkueessa, jossa osa pelaajista oli kymmenvuotiaita eli häntä neljä vuotta vanhempia. Jo nuorena Gretzky oli niin lahjakas pelaaja, että hän pelasi vuosia itseään vanhempien sarjoissa. Viimeisellä juniorikaudellaan Brantfordissa Gretzky teki 85 ottelussa 378 maalia ja 139 syöttöä eli yhteensä 517 tehopistettä. Juniorisarjoissa Wayne sai lempinimen ”valkoinen tornado”, joka perustui hänen nopeuteensa ja siihen, että hän käytti valkoisia pelihanskoja.
14-vuotiaana Gretzky jätti liian pieneksi jääneen kotikaupunkinsa ja muutti Torontoon. Torontossa Gretzky pelasi ensin Toronto Natsissa ja seuraavaksi OHA-liigan Peterborough Petesissä. Kausi 1977–1978 oli ainoa täysi kausi, jonka Gretzky pelasi kokonaan OHA:ssa. Seuraavasta kaudesta osan hän pelasi Kanadan nuorten jääkiekon MM-joukkueessa, mutta voitti silti OHA:n pistepörssin.
Kaudella 1977-1978 pelatessaan OHA:n Sault Ste. Marie Greyhoundsissa Gretzky olisi halunnut käyttää esikuvansa Gordie Howen numeroa 9, mutta se oli joukkueessa jo käytössä. Gretzky pelasi jonkin aikaa numerolla 19, joka vaihtui sitten numeroon 14. Valmentaja Muzz MacPherson kehotti Gretzkyä kokeilemaan numeroa 99 Phil Espositon ja Ken Hodgen lailla. Ensimmäisessä ottelussa, jossa Gretzky käytti numeroa 99, yleisö naureskeli numerolle aluksi, mutta ottelun jälkeen nauru hiljeni Gretzkyn tehtyä kolme maalia eli kypärätempun. Gretzky mieltyi numeroon, eikä tämän jälkeen luopunut siitä.
Ammattilainen Gretzkystä tuli kaudella 1977–1978 hänen siirryttyään WHA-liigan Indianapolis Racersiin. Indianapolisissa Gretzky ehti pelata vain kahdeksan ottelua ennen kuin Racers myi hänet vielä tuollon WHA-liigassa pelanneelle Edmonton Oilersille. Gretzky olisi mieluummin siirtynyt OHA:sta suoraan NHL:ään, mutta liigan ikäraja oli tuolloin 20 vuotta. OHA-sarjaan jäämisen Gretzky ei nähnyt kehittävän uraansa, joten WHA oli paras vaihtoehto. Ensimmäisellä ammattilaiskaudellaan Gretzky oli WHA:n pistepörssin kolmas pistein 46 + 64 = 110.
Edmonton Oilers
Gretzky teki Edmonton Oilersin omistaja Peter Pocklingtonin kanssa poikkeuksellisen kahdenkymmenen vuoden henkilökohtaisen sopimuksen, jonka oli määrä kestää vuoteen 1999 asti. Gretzky aloitti uransa NHL:ssä (National Hockey League) syksyllä 1979, kun WHA yhdistyi NHL:ään. NHL:n sääntöjä muutettiin siten, että WHA:n useat alaikäiset juniorit saattoivat jatkaa uraansa NHL:ssä.
Vaikka moni ei uskonut Gretzkyn kykenevän NHL:ssä samanlaisiin tehoihin kuin WHA-liigassa, Gretzky oli jo ensimmäisellä NHL-kaudellaan jaetulla ykkössijalla pistepörssissä Marcel Dionnen kanssa tehopistein 51 + 86 = 137. Gretzky myös kirjasi kaudella eniten syöttöjä runkosarjassa. Tulokaskaudellaan Gretzky ajautui uransa ensimmäiseen tappeluun Chicago Black Hawksin Doug Lecuyeria vastaan. Uransa aikana Gretzky osallistui tappeluun vain kolmesti.
Jo toisella NHL-kaudellaan Gretzky rikkoi Bobby Orrin syöttöennätyksen ja Phil Espositon piste-ennätyksen jakamalla 109 syöttöä ja tekemällä 164 tehopistettä. Kauden kruunasivat Art Ross ja Hart Memorial Trophyt.
Kaudella Gretzkyn oikealla laidalla alkoi pelata suomalaistulokas Jari Kurri. Kurrin tulo Gretzkyn ketjuun näkyi ajoittain itsekkyydestä syytetyn keskushyökkääjän plus-miinustilastojen parantumisena. Kaksikolle tyypillistä oli kiekon siirto yhdellä kosketuksella sinne, minne toinen oli vasta menossa. Kaikkiaan hyökkääjät pelasivat Edmontonissa yhdessä kahdeksan kautta, joiden aikana Kurri syötti Gretzkyn maaleista 196. Vastaavasti Gretzky syötti Kurrin maaleista 364. Heistä puhutaan yhä liigan kaikkien aikojen kovimpana ja legendaarisimpana kaksikkona.
Kaudella Gretzky teki ennätykselliset 92 maalia. Kukaan muu ei ollut aiemmin saavuttanut yhdellä kaudella edes 80 maalin rajaa. Gretzky saavutti ensimmäisenä pelaajana 200 tehopistettä 92 maalillaan ja 120 syötöllään (yhteensä 212). Seuraavina kausina Gretzky paranteli joka kerta omaa yhden kauden syöttöennätystään (125, 135, 163) ja saavutti lopullisen yhden kauden piste-ennätyksensä (215 pistettä).
Kausi ei ollut aivan edellisen veroinen, mutta silti Gretzky voitti maali- ja pistepörssit 71 maalilla ja 125 syötöllä. Samalla kaudella hän osallistui myös uransa toiseen tappeluun Minnesota North Starsin Neal Brotenia vastaan. Kauden jälkeen Gretzky palkittiin jälleen NHL:n arvokkaimpana pelaajana niin pelaajien kuin pelaajayhdistyksenkin puolesta.
Vaikka Jari Kurri oli vakiinnuttanut nopeasti paikkansa Gretzkyn rinnalla, ketjun vasenta laitahyökkääjää haettiin pitkään. Paikalla kokeilivat muun muassa Mike Krushelnyski, Willy Lindström, Jaroslav Pouzar ja Raimo Summanen. Kaudella ketju sai lopulta toisen helsinkiläisen laiturin, kun Esa Tikkanen istutettiin Edmontonin ykkösvitjaan. Tikkasen rooliin kuului tilan raivaaminen taitaville ketjukavereille, Gretzkyn koskemattomuuden varjeleminen ja kulmissa taisteleminen. Syvyyssuunnassa Oilersin ykkösketjun takana peliä teki Hockey Hall of Fame -puolustaja Paul Coffey.
Keväällä 1984 Gretzky ajautui viimeistä kertaa urallaan tappeluun. Chicago Blackhawksin Bob Murray sai kunnian olla viimeinen Gretzkyn kanssa tapellut.
Alipalkatuksi joutuneen Gretzkyn henkilökohtainen sopimus Oilersin omistaja Peter Pocklingtonin kanssa oli korvattu pelaajan vaatimuksesta tavanomaisemmalla pelaajasopimuksella Oilersin organisaation kanssa vuonna 1987. Uusi sopimus antoi Gretzkylle oikeuden sen purkamiseen kolmen vuoden jälkeen. Talousvaikeuksiin ajautunut Pocklington näki Gretzkyn olevan täydellinen markkinatuote, jonka arvo oli kuitenkin kääntymässä hänen kannaltaan laskusuuntaan kolmen vuoden määräajan lähestyessä. Gretzkyn pelaajaoikeudet hankkineen Los Angelesin Kingsin omistaja Bruce McNall puolestaan ymmärsi, että jos hän tarjoaisi Gretzkylle paremman korvauksen myös PR-tilaisuuksista, joukkueenkin tulot lähtisivät samalla kasvuun. Hän oli oikeassa, mutta sai näin aikaan NHL:n palkkatason huiman ja nopean nousun, mikä taas teki NHL:stä entistä enemmän bisnestuotteen.
Los Angeles Kings
Wayne Gretzky pelasi Los Angeles Kingsin joukkueessa kahdeksan kautta. Heti Gretzkyn ensimmäisellä Los Angelesin-kaudella Kings eteni pudotuspeleihin, joissa se pudotti ensimmäisellä kierroksella jatkosta Gretzkyn entisen seuran Edmonton Oilersin. Gretzky teki tuolla kaudella 54 maalia ja antoi 114 maaliin johtanutta syöttöä, yhteensä 168 pistettä. Kingsin taival pudotuspeleissä kuitenkin päättyi toisella kierroksella. Vastustajana otteluparissa oli Calgary Flames, joka eteni lopulta Stanley Cup-voittoon. Kauden päätteeksi Gretzky palkittiin Hart Trophylla.
Seuraavalla kaudella Gretzkyn entinen joukkue Oilers voitti ensimmäisen mestaruutensa ilman Gretzkyä. Tuo voitto on toistaiseksi Edmonton Oilersin viimeisin. Gretzky ei voittanut Stanley Cupia uudelleen enää Oilersista lähdettyään. Finaaliin asti Gretzky pääsi Kingsin kanssa kaudella, mutta tuolloin Montreal Canadiens vei Stanley Cupin otteluvoitoin 4–1. Gretzkyn joukkuekavereina pelasivat tuolla kaudella muun muassa kaksi jo Oilersin ajoilta tuttua joukkuekaveria: Jari Kurri ja Marty McSorley.
Suomen nuorisoalan kattojärjestö Allianssi
Suomen nuorisoalan kattojärjestö Allianssi ry (lyh. Allianssi, ruots. Ungdomssektorns takorganisation i Finland Allians rf, eng. Finnish National Youth Council Allianssi) on poliittisesti ja uskonnollisesti sitoutumaton nuorisoalan palvelu-, edunvalvonta- ja vaikuttajajärjestö. Sen jäseninä on yli 140 valtakunnallista nuoriso- tai kasvatusalan järjestöä. Vuodesta 2018 lähtien jäseneksi ovat voineet liittyä myös kunnat ja seurakunnat.
Wayne Gretzky
Los Angeles Kings
Gretzky voitti uransa viimeisen pistepörssin voitosta myönnettävän Art Ross Trophyn kaudella pelatessaan Kingsissa. Tuo kausi oli kuitenkin ensimmäinen, jolloin Gretzkyn joukkue ei selvinnyt pudotuspeleihin.
Suomen nuorisoalan kattojärjestö Allianssi
Historia
Allianssi on perustettu vuonna 1992, jolloin kolme valtakunnallista nuorisotyön palvelujärjestöä (Nuorisotyön Keskus NTK, Kansalaiskasvatuksen Keskus KaKe ja Suomen Nuorisojärjestöjen Yhteistyöjärjestö SNT) yhdistyivät.
Wayne Gretzky
St. Louis Blues
Kaudella Los Angeles Kings näytti jäävän ulos pudotuspeleistä, joten Gretzky kaupattiin kesken kauden St. Louis Bluesiin Brett Hullin seuratoveriksi. Gretzky ja Hull eivät soveltuneet parivaljakoksi niin hyvin kuin oli odotettu. Loppukaudella Gretzky pelasi Bluesin riveissä 18 ottelua tehopisteillä 8+13=21. Blues eteni pudotuspeleihin, mutta putosi kuitenkin jatkossa toisella kierroksella Detroit Red Wingsiä vastaan.
The Mighty Boosh
The Mighty Boosh on brittiläinen kulttikomedia. Sen käsikirjoittajat ja pääosan esittäjät ovat Julian Barratt ja Noel Fielding. Sarja kertoo kaveruksista, jotka joutuvat taianomaisiin seikkailuihin. Mighty Boosh sai alkunsa lavashow'na, jonka jälkeen BBC esitti sen radioversion ja myöhemmin tv-sarjan.
Ensimmäinen tv-jakso esitettiin Britanniassa 18. toukokuuta 2004. Ensimmäisen tuotantokauden keskusnäyttämönä toimii eläintarha, jossa Howard (Barratt) ja Vince (Fielding) ovat töissä. Toinen kausi sijoittuu lontoolaiseen asuntoon, josta seikkailut alkavat. Kolmannella tuotantokaudella Howard ja Vince työskentelevät Naboon (Michael Fielding) omistamassa Nabootique-kaupassa.
Mighty Boosh -ryhmä on tehnyt myös sarjan lavaesiintymisiä, joista ilmestyi Brixtonissa kuvattu DVD, The Mighty Boosh Live, vuonna 2006. Toisesta Britannian kiertueesta julkaistiin DVD, Boosh Live: Future Sailors Tour, loppuvuodesta 2009.
Lisäksi ryhmä on julkaissut kirjan, The Mighty Book of Boosh (2008, ISBN 978-1847673220) (ilmestyi myöhemmin pehmeäkantisena nimellä The Pocket Book of Boosh [2009, ISBN 978-1847674142]).
Suomessa Mighty Booshin kaksi ensimmäistä tuotantokautta on nähty kahdesti YLE Extra -kanavalla vuonna 2007.
Wayne Gretzky
St. Louis Blues
Keväällä 1996 Gretzkystä tuli vapaa pelaaja, joten hän oli vapaa siirtymään mihin tahansa seuraan.
New York Rangers
pienois|Wayne Gretzky viimeisen seuransa New York Rangersin paidassa 1997. Gretzky valitsi uudeksi seurakseen kevään 1994 Stanley Cup-mestari New York Rangersin, jossa hän sai tilaisuuden pelata entisen seurakaverinsa Mark Messierin kanssa. Gretzkyn pelillinen rooli uran loppupuolella painottui entistä vahvemmin pelinrakentajana toimimiseen. Hän antoi Rangersissa pelaamissaan 234 ottelussa 197 maaliin johtanutta syöttöä, mutta teki vain 57 maalia.
Keväällä 1997 Rangers eteni pudotuspeleissä konferenssin finaaleihin. Joukkue putosi Stanley Cup-finaaleista häviten Philadelphia Flyersille otteluvoitoin 4–1.
Gretzkyn kaksi viimeistä NHL-kautta päättyi jo runkosarjaan. Hän pelasi uransa viimeisen ottelun Rangersin paidassa 18. huhtikuuta 1999 Madison Square Gardenissa Pittsburgh Penguinsia vastaan. Gretzky merkkautti viimeisessä ottelussaan yhden syöttöpisteen Brian Leetchin maaliin. Rangers hävisi ottelun jatkoajalla 2–1. Gretzkystä tuli NHL:n toiseksi viimeinen pelaaja, joka oli aloittanut uransa WHA-liigassa. Viimeiseksi jäi hänen pitkäaikainen joukkuetoverinsa Mark Messier.
Kun viidettäkymmenettä NHL All-Stars-ottelua pelattiin, ottelun alkuseremonioissa julistettiin, ettei numeroa 99 saa NHL:ssä Gretzkyn jälkeen enää käyttää, vaan numero jäädytettiin kaikissa joukkueissa. Gretzky nimettiin myös välittömästi kauden päätteeksi Hockey Hall of Fameen, jolloin hänestä tuli kymmenes pelaaja, joka sai kyseisen kunnian heti uransa päätettyään.
Maajoukkueura
Gretzky edusti maataan ensimmäisen kerran jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1978, jolloin Kanada voitti pronssia. Turnauksessa Gretzky oli 16-vuotias ja teki kisoissa kaksi hattutemppua. Seuraavan kerran 16-vuotias kanadalaispelaaja teki hattutempun vuoden 2022 kisoissa, kun Connor Bedard teki Itävaltaa vastaan neljä maalia. Vuoden 1978 kisojen jälkeen Gretzky aloitti ammattilaisuransa. Hänen ensimmäinen aikuisten arvokilpailunsa oli vuoden 1981 Kanada-cup. Kanada jäi kisoissa hopealle. Seuraavana vuonna 1982 Gretzky edusti ensimmäistä ja ainoata kertaa maataan maailmanmestaruuskisoissa. Kisat järjestettiin Suomessa, ja Kanadan joukkue saavutti pronssimitalit.
Arvokilpailuvoittoa Gretzky pääsi juhlimaan vuoden 1984 Kanada-cupissa. Sama toistui vuosien 1987 ja 1991 Kanada-cupissa. Kanada-cup on ainoa arvokisamestaruus, jota Gretzky oli mukana voittamassa.
Gretzky edusti Kanadan jääkiekkomaajoukkueessa maataan olympialaisissa vain kerran. Vuoden 1998 Naganon talviolympialaiset olivat myös hänen uransa viimeiset arvokisat maajoukkueessa. Kanada jäi ilman mitalia hävittyään Suomelle pronssiottelussa.left|200px|pienois|Gretzkyn kunniaksi [[Edmonton Oilersin kotihallin, Rexall Placen edustalle pystytetty patsas. Lisäksi areenalle johtava moottoritie on nimetty Wayne Gretzky Driveksi. ]]
Aktiiviuran jälkeen
Gretzky ilmoitti uransa lopettamisesta 16. huhtikuuta 1999. Jo vuonna 2000 Gretzky siirtyi NHL-seura Phoenix Coyotesin (nykyään Arizona Coyotes) osaomistajaksi. Peliuransa jälkeen Gretzky on toiminut Kanadan maajoukkueen johtajana (General Manager). Kaudella 2005–06 Gretzky toimi Phoenix Coyotesin valmentajana, toimessa johon hänet nimettiin 8. elokuuta 2005.
Gretzky valmensi Phoenixia neljän kauden ajan. Phoenix jäi jokaisella kaudella pudotuspelien ulkopuolelle. Joukkue voitti Gretzkyn valmentajauran aikana 143 ottelua ja hävisi 161.
Gretzky erosi Phoenixin valmentajan tehtävistä syyskuussa 2009 vähän ennen kauden 2009–2010 alkua. Hän ei ollut osallistunut joukkueen harjoituskauteen, vaan joukkuetta oli vetänyt apuvalmentaja Ulf Samuelsson. Gretzkyn eron jälkeen Phoenix palkkasi joukkueen uudeksi valmentajaksi Dave Tippettin.
Gretzky sytytti 2010 Vancouverin olympialaisten olympiatulen.
Gretzky osallistui jääkiekkopeli NHL 12:n tekemiseen. Kun pelaaja saavuttaa Be a pro -pelimuodossa pelin jälkeen jonkin legendojen merkkipaalun, Gretzky kertoo ennätyksestä. Lisäksi hänen hahmonsa on pelissä mukana legendajoukkueessa. Gretzkyn hahmolla voi myös pelata uutta Be a legend -pelimuotoa.
Yksityiselämä
Gretzkyn isän puoleiset isovanhemmat muuttivat aikanaan Valko-Venäjältä Kanadan Ontarioon. Waynen isä Walter syntyi Kanadassa.