cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lapin sota
Suomalaisjoukkojen ryhmittyminen
3. syyskuuta 1944 saksalaisjoukkojen komentoon alistetut neljä suomalaispataljoonaa saivat Päämajasta määräyksen irrottautua ja siirtyä muodostamaan poikittaista rintamaa kohti saksalaisjoukkoja: Erillisosasto Sau ja Erillinen Pataljoona 5 määrättiin Ouluun, Erillinen Pataljoona 8 Kajaaniin. Vahvin yksikkö, Osasto Pennanen, sai määräyksen siirtyä turvaamaan Kemin tehtaita. Samana päivänä Mannerheim määräsi pohjoisen tulevan rintaman turvaksi muitakin joukkojensiirtoja. 6. divisioonan tuli siirtyä Antreasta Kajaaniin ja 15. prikaatin Impilahdelta Liminkaan: Joukot olivat paikoillaan 8–9. syyskuuta. Kenraalimajuri Laguksen panssaridivisioona määrättiin 18. ja 20. syyskuuta siirtymään Ouluun, mutta rautateiden heikon kapasiteetin vuoksi se oli perillä vasta 28. syyskuuta. Ouluun määrättiin myös 3. ja 11. divisioona. Itään Kontiomäelle keskitettiin rajajääkäriprikaati. Joukkojen komentajaksi nimitettiin talvisodassa kunnostautunut kenraaliluutnantti Hjalmar Siilasvuo, joka otti komennon käsiinsä 27. syyskuuta.
Ilmavoimat saivat 4. syyskuuta määräyksen perustaa erikoisosasto Pohjois-Suomeen. Komentajaksi määrättiin eversti O.J. Sarko. Erikoisosasto Sarko sai käyttöönsä Tiedustelulentolaivue 14:n tukikohtanaan Paltamo. Esikunta sijoitettiin ensin Iisalmeen ja siirrettiin sieltä lokakuun alkupuolella Ouluun. Yhteensä Sarkolla oli käytössään yksi tiedustelu- ja kaksi hävittäjälentolaivuetta.
Vetäytymissopimus
Suomen armeijan ja Saksan 20. Vuoristoarmeijan johdon välillä aloitettiin Rovaniemellä 11. syyskuuta 1944 neuvottelut saksalaisten rauhanomaisesta vetäytymisestä Suomesta. Neuvottelijana olivat Mannerheimin nimittämä everstiluutnantti Usko Sakari Haahti ja saksalaisten puolelta armeijakunnan komentajan kenraalieversti Lothar Rendulićin edustajana esikuntapäällikkö kenraaliluutnantti Herman Hölter.
Haahti lensi Rovaniemelle 11. syyskuuta ja kaksipäiväisten neuvottelujen jälkeen laaditun sopimuksen mukaan suomalaiset antaisivat saksalaisten käyttöön 26 veturia ja 700 junavaunua evakuointia varten. Oulujoen sillat ja eteläpuoli jäisivät suoraan suomalaisille, ja taisteluosasto Westin tuli siirtyä joen pohjoispuolelle viimeistään 15. syyskuuta. Myös Toppilan satama jäisi suomalaisille, mikä oli saksalaisille hankala myönnytys, sillä satama oli tärkeä evakuoinnissa. Saksalaiset lupasivat myös jättää Oulu–Kajaani-radan ehjäksi, mutta räjäyttivät myöhemmin Kiehimän sillan.
Saksalaisten tarvetta vetäytyä ilman taisteluita lisäsi lokakuussa 1944 Neuvostoliiton käynnistämä voimakas hyökkäys Petsamon rintamalla. Saksalaisia huolestutti pelko jäädä pohjoisen venäläisten ja etelän suomalaisten väliin. Materiaalin ja miehistön evakuointi aloitettiin nopeasti; saksalaisten suurimmassa varuskuntakaupungissa Oulussa Tuiran rautatieasema ja Toppilan satama toimivat yötä päivää. Satamasta rahdattiin nelinkertainen määrä lastia päivässä sataman tavanomaiseen lastauskykyyn verrattuna. Omien joukkojensa avuksi saksalaiset palkkasivat paikallista väestöä lastaajiksi, lisäksi sotavankeja määrättiin pakkotyöhön satamaan. Hävikki oli melkoinen paikallisväestön salaa upottaessa salmeen lastia, jota sitten myöhemmin naarattiin ylös.
Oulun paikallinen komendantti majuri Krenzer lupasi sopimuksen mukaisesti, ettei kaupunkia tuhottaisi. Joukkojen vetäytyminen Oulusta tapahtui hyvässä järjestyksessä, joskin etenevät suomalaisjoukot ampuivat kaksi saksalaissotilasta joen eteläpuolella. Suomalaisjoukot saapuivat Ouluun 14. syyskuuta. Saksalaisilta jäi kaupunkiin muun muassa toista sataa hevosvaunua täynnä sotatarvikkeita. Toppilan satama oli täynnä tavaraa, josta siviilit ehtivät ottaa osansa.
Suursaaren valtausyritys
Varhain aamuyöllä 15. syyskuuta saksalaiset laukaisivat operaatio Tanne Ostin, maihinnousuyrityksen Suursaaren valtaamiseksi. Hyökkäyksen ensimmäiseen aaltoon osallistui noin 1 400 Wehrmachtin ja Kriegsmarinen sotilasta, mutta saaren suomalaisjoukkojen ja Neuvostoliiton ilma- ja merivoimien vastarinnan ansiosta maihinnousu epäonnistui, eivätkä toisen aallon kokemattomat Kriegsmarinen yksiköt päässeet maihin asti. Ensimmäisen aallon 1 400 miehestä noin puolet jäi suomalaisten vangeiksi. Saksalaisille Suursaaren valtausyritys oli poliittinen virhe, suomalaiset saivat sen ansiosta itselleen oivan propaganda-aseen.
Siilasvuo komentoon valvontakomission painostaessa taisteluihin
Kenraaliluutnantti Hjalmar Siilasvuo oli siirtynyt 26. syyskuuta Ouluun, jossa esikunta perustettiin Seurahuoneelle, nykyiselle kaupungintalolle. Päämaja oli perehdyttänyt hänet saksalaisten kanssa tehtyyn vetäytymissopimukseen ja sen aikatauluun. Siilasvuo näki kuitenkin taistelutoiminnan tarpeelliseksi. Otettuaan komennon 27. syyskuuta hän katkaisi heti kaiken yhteistoiminnan saksalaisten kanssa puhelinyhteyksiä myöten. Pudasjärven yhteenoton aikana 28. syyskuuta saksalaisten joukkojen komentaja Rendulić toimitutti suomalaisten Mikkelin päämajaan kirjeen, jossa esitti, että solmitusta vetäytymissopimuksesta pidettäisiin kiinni. Mukana oli karttaliite aikatauluineen. Kirje ei aiheuttanut Päämajassa toimenpiteitä, sillä sopimusta ei enää noudatettu.
Neuvostoliittolaiset seurasivat syysmanööverisopimuksen perusteella tapahtunutta vetäytymistä tarkasti, ja huomasivat ennen pitkää todellisten taistelujen puutteen. Valvontakomissio vaati suomalaisilta tiukempia otteita. 29. syyskuuta valvontakomission edustajat saapuivat kenraalimajuri Sergei Tokarevin johdolla Päämajaan Mikkeliin. Vaadittuaan nähtäväkseen suomalaisten sotatoimisuunnitelmat Tokarev totesi, ettei uskonut sotaa johdettavan niin suurpiirteisillä papereilla ja vaati tehtäväksi yksityiskohtaiset hyökkäyssuunnitelmat. Vastedes valvontakomissiolle oli päivittäin toimitettava tarkka operatiivinen tilanneilmoitus, josta ilmeni joukkojen ryhmitys pataljoonan tarkkuudella, taistelut sekä sotavankien ja sotasaaliin määrä. Seuraavana päivänä Suomen hallitus sai Valvontakomission varapuheenjohtaja kenraaliluutnantti Grigori Savonenkovin kirjelmän, jossa vaadittiin suomalaisia aloittamaan aktiiviset sotatoimet saksalaisia vastaan viimeistään seuraavana aamuna. Venäläisille oli toimitettava sotatoimisuunnitelma. Mikäli ei ryhdyttäisi todellisiin taisteluihin saksalaisia vastaan, Suomi uhattiin miehittää.
Lapin taistelut
pienoiskuva|250x250px|Panssaritorjuntamiehiä etenemässä Torniosta kohti Kemiä. Aseena saksalaisvalmisteinen [[panssarikauhu RPzB-54/1.]]
Ensimmäiset aseelliset välikohtaukset
Suomalaiset aloittivat Siilasvuon käskystä varsinaiset sotatoimet 28. syyskuuta yhteenotolla Pudasjärvellä Sillankorvan maastossa 20 km kunnan keskustasta Ouluun. Etenevien suomalaisten ja saksalaisten varmistusjoukkojen välille syntyi suomalaisten aloitteesta laukaustenvaihtoa. Kaksi saksalaissotilasta kaatui, neljä haavoittui ja kaksi joutui vangiksi. Seuraava välikohtaus syntyi seuraavana päivänä Olhavajoen sillalla, jonka suomalaiset yrittivät vallata ennen kuin saksalaiset pääsisivät räjäyttämään sillan. Yritys kuitenkin epäonnistui, ja viisi suomalaista kuoli, kolme heistä sillalla yrittäessään viime hetkellä purkaa räjähteitä, kun saksalaisten SS-Tiedustelupataljoona 6 räjäytti panokset. Räjäytyksessä kuoli myös sillalla ollut saksalainen vartio.
Syyskuun 30. päivänä suomalaisten 6. divisioona ja Panssaridivisioona kohtasivat Pudasjärvellä ja jatkoivat kohti pohjoista Ranualle ja Posion kautta Rovaniemen suuntaan. Syksyn kosteuden pehmentämät tiet, saksalaisten miinoitteet ja infrastruktuurin hävittäminen tekivät etenemisestä hidasta, eikä varsinaisesta takaa-ajosta voida puhua.
Tornion maihinnousu
Suomalaiset iskivät saksalaisten selustaan tekemällä 1. lokakuuta Oulusta käsin uhkarohkean maihinnousun Tornioon. Tornionlaakson rajut taistelut kestivät noin viikon ja vaativat yli tuhannen sotilaan hengen. Tornion kaupunki vallattiin, ja tärkeät Tornionjoen sillat säilyivät ehjänä.
Tornion taisteluiden aikana saksalaiset ottivat panttivangeiksi Kemissä ja Rovaniemellä yhteensä 262 siviiliä, jotka he uhkasivat ampua, ellei sotavangeiksi saatuja saksalaissotilaita päästettäisi vapaaksi. Suunnitelma raukesi suomalaisjoukkojen komentaja Siilasvuon tiukkaan vastaukseen; minkäänlaisiin myönnytyksiin tai sopimuksiin saksalaisten kanssa ei suostuttu. Saksalaiset vapauttivat vangit myöhemmin vahingoittumattomina vetäytyessään Jaatilasta Rovaniemen lähistöltä.
Saksalaisten viivytystaistelut
upright| pienoiskuva|left|Suomalaisjoukkojen eteneminen oli hidasta muun muassa tuhottujen siltojen vuoksi. Sota jatkui etenevien suomalaisjoukkojen kannalta raskaana takaa-ajona. Saksalaiset pyrkivät viivyttämään suomalaisten etenemistä teiden varrelle ennalta linnoitetuissa ja varustetuissa viivytysasemissa, kunnes Norjaa kohti vetäytymissuunnitelmien Birken ja Nordlichtin mukaan matkanneet pääjoukot olivat ehtineet riittävän kauas. Tulivoimaiset jälkivarmistusjoukot pysäyttivät suomalaisten etenemisen. Suomalaiset joutuivat tiedustelemaan ympäristön ja ryhtyivät tiettömän maaston kautta tekemään uuvuttavia koukkauksia saksalaisten selustaan. Yleensä soisessa korpimaastossa voitiin ottaa mukaan vain kevyt aseistus. Motorisoidut nopeat saksalaisjoukot irtautuivat tällöin viime hetkellä kohti seuraavaa valmiiksi linnoitettua viivytysasemaa, jossa asetelma toistui. Viimeinen poistuva ryhmä räjäytti valmiiksi panostetut sillat ja tierummut. Suomalaisten raskas aseistus ja huolto jäivät jälkeen tuhottujen tieyhteyksien vuoksi. Joukkojen muonitus perustui pitkälti näkkileipään ja veteen, ampumatarvikkeista oli jatkuva pula. Miinavaara vallitsi kaikkialla.
Rintama jakaantui kolmeen osaan: Tornionjokilaakso lännessä Ruotsin rajan kupeella (Tornio, Ylitornio, Kolari, Muonio), Keski-Lappi (Pudasjärvi, Rovaniemi) ja itäinen rintama (Taivalkoski, Kuusamo, Kemijärvi). Rovaniemen jälkeen keskinen rintama jakaantui pääteiden mukaisesti: Muonio-Sodankylä -linjan pohjoispuolella taisteluita käytiin kahdella rintamalla, Käsivarren Lapissa ja Sodankylä-Ivalo-Inari -suunnalla. Merkittäviä taisteluita olivat suomalaisten toteuttama Kemin valtaus 7.–8. lokakuuta, Ylimaan (7.–10. lokakuuta) ja Taipaleenkylän viivytystaistelut 12.–14. lokakuuta, Rovaniemen valtaus 16.–17. lokakuuta, Tankavaaran taistelu 23.–31. lokakuuta, sekä Muonion taistelu 26.–30. lokakuuta.
Rovaniemen valtaus
thumb|300px|Suomalaisjoukot saapuvat Rovaniemelle. Kuvassa [[Koskikatu (Rovaniemi)|Koskikatu.]] Suomalaisjoukot lähestyivät Rovaniemeä neljän taisteluosaston voimin. Osasto Kurenmaa eteni Pöykkölään ja osasto Hanste Kemijoen yläpuolista jokivartta pitkin 14. lokakuuta Pullinrantaan, josta joukot etenivät Katajarannalle asti. Saarenkylään joukot pääsivät seuraavana päivänä. Kemin suunnasta maantietä ja rautatielinjaa pitkin edennyt taisteluosasto Halsti saavutti kauppalan ympäri kulkevat saksalaisten Ringwall-puolustusasemat 16. lokakuuta. Neljäs osasto, Loimu, juuttui Kemintietä edetessään taisteluun saksalaisten Kuolakankaalle rakentaman puolustusaseman luo. Saksalaisten vetäydyttyä suomalaisjoukot valtasivat kauppalan 17. lokakuuta 1944.
Neuvostojoukot Suomessa
Neuvostoliittolaiset joukot etenivät saksalaisten perässä Suomen puolelle Suomussalmelle ja Kuusamoon asti, joista ne poistuivat marraskuussa. Lähtiessä alueen kylät ryöstettiin. Petsamoon ja Pohjois-Norjaan kohdistuneen neuvostohyökkäyksen joukot etenivät Petsamosta Ivalon tienhaaraan asti, kuitenkin vasta saksalaisten vetäydyttyä. Ivalosta neuvostojoukot poistuivat vasta syyskuussa 1945.
Käsivarren asemasotavaihe
Suomalaisten oli välirauhansopimuksen ehtojen mukaisesti kotiutettava joukkonsa 5. joulukuuta 1944 mennessä. Palvelukseen jäivät ainoastaan vuonna 1924 ja 1925 syntyneet ikäluokat sekä alle kaksi vuotta vakinaisessa väessä palvelleet. Sodan tätä vaihetta on kutsuttu nimellä "lasten ristiretki", tai "nuorukaisten sota".
Saksalaisten vahvennettu 7. vuoristodivisioona miehitti Käsivarren Lapissa Lätäsenon länsipuolella kulkevat vahvasti linnoitetut ja varustetut Sturmbock-asemat lokakuun lopulla 1944. Rintamajoukot täydensivät lähes valmiin linnoitusketjun rakennustyöt. Sturmbock-linnoitusketju turvasi armeijan pääjoukkojen vetäytymisen etelään Norjan puolella. Käsivarren poikki kulkevassa 26 kilometriä pitkässä puolustuslinjassa oli 12 000 miestä, 800 konekivääriä, 100 kranaatinheitintä, yli 160 tykkiä ja ammusvarasto koko talven tarpeiksi. Jo vaatimattomaan miesvahvuuteen, kahteen vahvennettuun varusmiespataljoonaan riisutut suomalaisjoukot pysähtyivät Markkinan kylään, ja alkoi asemasotavaihe. Sotatoimet jähmettyivät pieniksi partiokahakoiksi.
300px|pienoiskuva|Suomalaissotilaat [[Lipunnosto kolmen valtakunnan rajapyykille|nostavat lipun kolmen valtakunnan rajapyykille Lapin sodan päätyttyä 27.4.1945]]
Australian Grand Prix 2015
Australian Grand Prix 2015 oli Formula 1 -sarjan avauskilpailu kaudella 2015, joka ajettiin Melbourne Grand Prix Circuit -radalla 15. maaliskuuta.
Lapin sota
Käsivarren asemasotavaihe
Saksalaisjoukot jättivät Sturmbock-linjan taisteluitta 10. tammikuuta 1945 ja vetäytyivät Lyngen-asemiin, jotka sijaitsivat pääosin Norjan puolella. Puolustuslinjan toinen reuna ylettyi Suomen puolelle Kilpisjärvelle. Suomalaiset seurasivat, mutta eivät hyökänneet asemia vastaan.
Australian Grand Prix 2015
Kilpailu oli 20. Australian Grand Prix Melbournen radalla.
Lapin sota
Käsivarren asemasotavaihe
Loppukeväästä suomalaisten puolella asemasotaa kävi enää 13. tammikuuta perustettu taisteluosasto Loimu, mikä käsitti kantahenkilökuntaa ja varusmiehistä kootun vahvennetun kiväärikomppanian, 600 miestä. Keväällä saksalaisjoukot oli kokonaan vedetty Ruijasta, maakunta oli tyhjennetty siviileistä ja rakennuskanta poltettu, joten suojajoukkoja Käsivarressa ei enää tarvittu. Sodan viimeinen laukaustenvaihto käytiin tiedustelupartioiden välillä Kilpisjärvellä 25. huhtikuuta 1945. Viimeiset saksalaisyksiköt poistuivat Suomen alueelta 27. huhtikuuta Norjan puolelle. Suomi katsoi sodan omalta osaltaan tosiasiallisesti päättyneeksi, vaikkei aselepo- tai rauhansopimusta tehtykään. Norja oli tuolloin pääosin vielä Saksan miehittämänä, vaikka liittoutuneet olivat jo valloittaneet suurimman osan Saksastakin.
Lapin sodan päättymisen vuosipäivää, 27. huhtikuuta, on vietetty vuodesta 1987 kansallisena veteraanipäivänä.
Ilmasota
Suomella oli Lapin sodassa käytössään 71 lentokoneen taisteluvahvuus 11. lokakuuta 1944, ja 15. tammikuuta 1945 koneita oli enää 55. Muu lentokalusto kuin Lapin sotaan osallistuva oli lentokiellossa välirauhan ehtojen mukaisesti. Koneet toimivat toimialueiltaan kaukaisilla kentillä, kunnes Pudasjärven kenttä saatiin korjattua ja käyttöön 24. marraskuuta 1944. Saksalaisilla oli käytössään noin 300 taisteluvalmista konetta, kokeneet miehistöt ja aukoton ilmapuolustus, joka perustui useisiin tutka-asemiin ja vahvaan ilmatorjuntaan.
Australian Grand Prix 2015
Kilpailu
Kevin Magnussen ja Daniil Kvjat joutuivat vetäytymään kilpailusta autojensa kohdatessa teknisiä vikoja jo ennen lämmittelykierrosta. Lähtöruudukossa oli vain 15 autoa. Edellisen kerran lähes yhtä vähän autoja lähtöviivalla nähtiin San Marinon GP:ssä 1982, jolloin kilpailuun osallistui vain 14 autoa. Lisäksi Yhdysvaltain GP:ssä 2005 lähtöviivalla oli 20 autoa mutta lopulta vain kuusi autoa osallistui kilpailuun Michelinin renkaita käyttävien tallien vetäytyessä kilpailusta.
Lapin sota
Ilmasota
Välirauhan valvontakomissiossa neuvostoliittolaiset painostivat Suomea käymään aktiivista sotaa myös ilmassa. Toisaalta valvontakomission varapuheenjohtaja Grigori Savonenkov antoi suomalaisille lupauksen neuvostoilmavoimien puuttumisesta tilanteeseen tarpeen vaatiessa. Lupaus käsitti ilmatukea, tiedustelu- ja pommituslentoja. Neuvostokoneet tekivät syyskuun ajan tiedustelulentoja Lapin ilmatilaan, Pohjanlahdelle asti. Taistelujen puhjettua neuvostoilmavoimat lisäsivät tuntuvasti toimintaansa, 15. lokakuuta Suomen Ilmavoimat raportoivat Pohjois-Suomessa havaitun 43 neuvostokonetta. Lentosota ei ollut erityisen kiivasta, lentosää oli huono sodan useimpina päivinä, ja suomalaisilla koneita oli käytössä vain vähän, viitisenkymmentä. Lokakuussa alkanut neuvostohyökkäys Petsamoon vaati saksalaiskoneiden huomion pohjoiseen. Lokakuun loppupuolella saksalaisten ilmatoiminta suomalaisia vastaan loppui kokonaan.
Australian Grand Prix 2015
Kilpailu
Ensimmäisellä kierroksella molemmat Lotuksen kuljettajat keskeyttivät, joista Pastor Maldonadon kolari toi turva-auton radalle. Kimi Räikkösen kilpailu päättyi renkaan huonosta kiinnittämisestä johtuneeseen keskeytykseen. Mercedes otti kaksoisvoiton Hamiltonin voittaessa kilpailun. Kolmanneksi sijoittunut Sebastian Vettel jäi Ferrari-debyytissään kärkikaksikosta yli puoli minuuttia.
Ensimmäistä GP:tään ajaneista kuljettajista Felipe Nasr ja Carlos Sainz sijoittuivat pisteille. Max Verstappenista tuli historian nuorin F1-kuljettaja osallistuessaan kilpailuun, mutta hänen kilpailunsa päättyi keskeytykseen.
Lapin sota
Sodan päätös
Suomen pääministeri Sakari Tuomioja päätti sotatilan muodollisesti 1954 ilmoittamalla asiasta valtioneuvoston pöytäkirjaan: "Valtioneuvoston pöytäkirjaan merkittiin maaliskuun 3. päivänä 1945, että Suomen ja Saksan välillä vallitsee syyskuun 15. päivästä 1944 sotatila. Sotatoimien sittemmin lakattua ja kanssakäymisen Suomen ja Saksan välillä viime vuosina kehityttyä rauhanomaisesti on aiheellista todeta, että mainittu sotatila on päättynyt." Varsinaista rauhansopimusta Suomen ja Saksan välille ei kuitenkaan koskaan solmittu.
Tämä tarkoitti, että toukokuussa 1945 Saksan valtakunnan lakattua olemasta samalla myös sotatila päättyi. Sitten miehitetyn Berliinin (Itä- ja Länsi-Berliini) sekä vuonna 1949 perustetun kahden Saksan eli Saksan demokraattisen tasavallan (Itä-Saksa) ja Saksan liittotasavallan (läntinen Saksa) – kumpikaan ei julistautunut Saksan valtakunnan seuraajavaltioksi – muodostamaan Saksan maantieteelliselle alueelle kanssakäyminen oli kehittynyt rauhanomaisesti.
Suomen valtio maksoi korvauksia sodassa omaisuutensa menettäneille. Tarkoitusta varten kerättiin erityinen omaisuuden luovutusvero. Keskustelut Lapin sodan tuhojen korvaamisesta aloitettiin valtioiden välillä epävirallisesti jo 1950-luvulla. 1970-luvulla, kun Suomi oli tunnustanut molemmat Saksat sekä solminut niihin diplomaattiset suhteet, käytiin korvausasiasta maiden kanssa virallisia neuvotteluja.
Vuonna 1974 annettiin Suomen ja läntisen Saksan neuvotteluista yhteinen julkilausuma. Siinä todettiin, että vuonna 1953 laaditun Lontoon velkasopimuksen mukaan korvauskysymys on lykätty tutkittavaksi "lopullisen järjestelyn yhteydessä". Tällä tarkoitettiin tulevan, tuolloin hyvin epätodennäköisenä pidetyn yhtenäisen Saksan kanssa tehtävää rauhansopimusta.
Saksan jälleenyhdistyttyä vuonna 1990 Suomi selvitti muiden sotakorvauskysymyksissä samantyyppisessä asemassa olevien maiden kuten Alankomaiden, Belgian, Norjan ja Tanskan suhtautumista sotakorvauksiin. Selvityksen mukaan sotakorvauskysymystä pidettiin näissä maissa käytännössä loppuun käsiteltynä.
Sodan henkilötappiot
Lapin sodassa Suomi menetti 774 miestä kaatuneina ja 262 kadonneina (näistä jäi 164 vangeiksi) sekä 2 904 haavoittui. Kolmasosa suomalaisista kaatuneista kuoli jalkaväkimiinoihin. Saksalaisten tappiot olivat lähes 1 000 kaatunutta, yli 2 000 haavoittunutta sekä 1 300 vangiksi joutunutta. Suomalaisten saamat vangit luovutettiin Neuvostoliittoon, josta henkiin jääneet palautettiin kotimaahansa 1950-luvun mittaan. Saksalaisten ottamat suomalaisvangit kuljetettiin Norjaan, josta useimmat vapautettiin keväällä 1945.
pienoiskuva|vasen|300px|Saksalaisen sotilashautausmaan kappeli Norvajärvellä.
Tappiot eivät loppuneet sodan päättyessä. Saksalaiset asettivat maastoon huomattavan määrän räjähteitä turvatessaan vetäytymistään miinasuluilla. Miinoitteet aiheuttivat vakavia siviiliuhreja vielä vuosia sodan jälkeen, viimeiset 1970-luvulla. Vuoteen 1973 mennessä räjähteitä oli raivattu yhteensä 1 142 000 kappaletta, ja yksittäisiä räjähteitä löytyy yhä vielä yli 70 vuotta sodan päättymisen jälkeen.
Rovaniemen Norvajärvellä on 1963 käyttöön otettu lähinnä Lapin sodassa kaatuneiden saksalaisten sotilaiden hautausmaa.
Saksalaisten poltetun maan taktiikka
pienoiskuva|300px|Sodankylän kirkonkylä 30. lokakuuta 1944. pienoiskuva|300px|Tuhottuun Ivaloon saapuneita suomalaisjoukkoja. Lokakuun 9. päivänä 20. Vuoristoarmeijan komentaja kenraalieversti Lothar Rendulić antoi käskyn poltetun maan taktiikasta. Käskyä oli valmisteltu jo pitkään: Aikaisemman komentajan kenraalieversti Eduard Dietlin käskystä oli laadittu jo vuonna 1942 suunnitelma Pohjois-Suomen infrastruktuurin tuhoamisesta tarpeen vaatiessa. Sillat, tiet, rakennukset ja myös kaikki siviilikohteet tuhottiin joukkojen vetäytyessä. Tornionjokilaaksossa kylien tuho jouduttiin kokemaan rankalla tavalla: Evakkoon lähteneet asukkaat seurasivat kotitalojensa polttamista Ruotsin puolelta Tornionjokea.
Saksalaisten tuhoamistaktiikka oli perusteellista ja järjestelmällistä. Rakennukset ja liikenneyhteydet hävitettiin tai miinoitettiin. Rautatiestä käyttökelvottomaksi joutui 471 kilometriä. Maantieverkostoa miinoitettiin tai räjäytettiin kulkukelvottomaksi 9 500 kilometriä. Kaikki lossit laitureineen, 675 siltaa ja noin 2 800 maantierumpua tuhottiin. Puhelin- ja lennätinlinjoja tuhottiin eri asteisesti 3 700 kilometriä.
Pienempien kylien lisäksi vilkas Rovaniemen kauppala tuhottiin käytännössä kokonaan: Rakennuksista säästyi ainoastaan noin kymmenesosa. Rakennukset tuhottiin käyttötarkoituksesta välittämättä; jopa Rovaniemen, Enontekiön, Kemijärven, Turtolan ja Kuusamon kirkot poltettiin.
Saksaa palvelleet suomalaiset ja vastarintaorganisaatio Suomessa
Lapin sodan aikana Etelä-Suomessa toimi saksalaisten tukema maanalainen aseellinen vastarintaorganisaatio, joka muun muassa kartoitti mahdollisia maihinnousupaikkoja, kätki aseita, rakensi viestiyhteyksiä ja kuljetti huolellisesti järjestettyjen etappireittien kautta satoja henkilöitä ulos maasta, lähinnä Ruotsiin ja sieltä eteenpäin. Organisaatio piti yllä yhteyksiä saksalaisten kanssa huhtikuuhun 1945, liikenne Suomen ja Saksan välillä hoidettiin sukellusveneillä ja lentokoneilla. Liikkeen tarkoitus oli nousta aseelliseen vastarintaan, mikäli Neuvostoliitto miehittäisi maan.
Lisäksi saksalaisten puolelle loikkasi sotatilan puhjettua pieni määrä suomalaisia, muun muassa Mannerheim-ristin ritari Lauri Törni, joka kurssitettiin Suomeen perustettavan vastarintaliikkeen kouluttajaksi. Norjaan Kongsvikenin linnoitukseen muodostettiin koulutuskeskus, jonne saatiin pestattua kourallinen suomalaisia SS-miehiä. Heistä koulutettiin ryhmänjohtajia joukko-osastolle, jonka miehistö muodostettaisiin suomalaisista vapaaehtoisista. Kun miehistöä ei sanottavammin ilmaantunut, lähetettiin ryhmänjohtajiksi ajatellut suomalaiset helmikuussa 1945 Saksan tiedustelupalvelu SD:n koulutuskeskukseen Saksaan. Keskuksessa koulutettiin myös kymmenkunta saksalaisjoukkojen mukana maasta poistunutta suomalaista naispuolista vapaaehtoista viestitehtäviin. Vielä keväällä 1945 perustettiin Neusterlitziin Saksaan majuri Otto Skorzenyn Jagdregiment 1 -rykmenttiin 30 suomalaisen SS-miehen joukko-osasto koulutettavaksi aseellisiin erikoistehtäviin. Koulutusta ei ehditty aloittaa, ennen kuin sota loppui. Osa Saksan puolelle loikanneista palasi tai palautettiin sodan jälkeen Suomeen ja tuomittiin maanpetoksesta tai lievemmistä rikoksista.
Saksalais-suomalaiset henkilösuhteet
Saksalaissotilaat loivat vuosia Suomessa kestäneen oleskelunsa aikana yhteyksiä ja suhteita suomalaisiin siviileihin, jopa avioliittoja solmittiin. Aviottomien saksalaismorsianten tilanne oli joukkojen lähdettyä huono: Osalla oli lapsikin saksalaissotilaan kanssa. Sodanjälkeisessä Suomessa yksinhuoltajilla ja aviottomilla lapsilla oli vaikeaa. Naiset vaikenivat asiasta, ja lapsia pilkattiin.
Kaikkiaan runsaat tuhat suomalaista naista lähti saksalaisjoukkojen matkaan näiden perääntyessä Norjaan. Osa heistä työskenteli saksalaisjoukkojen huollossa ja seurasi joukkoja epätietoisina tulevasta, osa halusi pois maasta pelätessään neuvostomiehitystä. Suuri osa naisista seurasi saksalaisia miesystäviään, joihin he olivat tutustuneet jatkosodan aikana. Joiltakuilta heistä jäi Suomeen aviomies ja lapsiakin. Fiktiossa asiaa on kuvannut muun muassa Paavo Rintala romaanissaan Pojat, jonka pohjalta Mikko Niskanen ohjasi samannimisen elokuvan.
Sanomalehdistön kirjoittelu
Suomen johtavalle suomenkieliselle sanomalehdistölle saksalaisten muuttuminen liittolaisista viholliseksi tuotti jopa yllättävän vähän vaikeuksia. Oma vaikutuksensa Helsingin Sanomien, Uuden Suomen, Suomen Sosialidemokraatin, Ajan Suunnan ja Vapaan Sanan kirjoitteluun oli saksalaisten aloittamalla suomalaisten asutuskeskuksien tuhoamisella. Pitkästä aseveljeydestä huolimatta kyseisten lehtien kirjoittelussa ei Lapin sodan aikana esiintynyt juuri minkäänlaista saksalaisten puolustelua tai Suomen harjoittaman politiikan arvostelua. Samaan aikaan sotasensuuri kuitenkin höllentyi koko ajan, joten mahdollisuuksia kritiikkiinkin olisi ollut. Heti Suursaaren taistelusta ja Tornion maihinnoususta lähtien lehdet arvostelivat saksalaisten toimia erittäin rajusti. Yleisesti esitetty Rovaniemen tuho suhtautumisen käännekohtana ei enää vaikuttanut lehtien kirjoittelun sävyyn mitenkään, vaan paremminkin kirjoittelu alkoi vähentyä jo hieman ennen Rovaniemen valtausta.
Lehdistössä yksittäisiä saksalaisia sotilaita parjattiin ja jopa demonisoitiin. Myös koko Saksan armeijaa kohtaan tunnettiin voimakasta suuttumusta heti siitä lähtien, kun lehdistöön alkoi kantautua tietoja tuhotöistä esimerkiksi Porissa ja Hyrynsalmella. Kaiken kaikkiaan lehdistö hyökkäsi voimalla Saksaa vastaan jo paljon ennen kuin armeija alkoi ottaa pohjoisen sotaretken tosissaan. Rajuimmin saksalaisia arvosteli Suomen sosialidemokraatti, kun taas SKDL:n Vapaa Sana kirjoitti saksalaisista hyvin vähän. IKL:n Ajan Suunta tuomitsi muiden mukana saksalaisten toimet heti Suursaaren taistelun jälkeen. Sotasensuurilla ei ollut merkittävää hillitsevää vaikutusta lehdistön kirjoitteluun.
Miinanraivaus
Saksalaiset olivat asentaneet Lappiin runsaat miinoitteet. Aluksi raivaus pyrittiin suorittamaan armeijan vakinaisen väen pioneerikunnan voimin. Kesän 1945 alussa perustettiin erillinen Pohjois-Suomen miinanraivausorganisaatio, johon palkattiin siviiliväestöä. Enimmillään henkilöstöä oli 1 500 raivaajaa. Vahvuutta vähennettiin asteittain, mutta organisaatio toimi vuoteen 1952.
Raivaustyö suoritettiin käsin miinaharavalla ja piikkitutkaimella. Suojavarustus oli puutteellista, raivaajilla oli kasvojen suojana suojalasit ja metalliverkkosilmikko. Varsinkin työn alkuvaihe vaati suuret tappiot: Raivaustyössä menetti henkensä yhteensä 72 ja haavoittui 141 raivaajaa. Noin 600 varusmiesraivaajasta kuoli 28 ja haavoittui 43.
Vuoteen 1973 mennessä saksalaisten jäljiltä Lapista oli kaikkiaan raivattu yli 800 000 ammusta, noin 70 000 miinaa ja 400 000 muuta räjähdettä, yhteensä 1 142 000 kappaletta. Yksittäisiä räjähteitä löytyy yhä vielä yli 70 vuotta sodan päättymisen jälkeen.
Evakoiden paluu ja asuttaminen
Yli 100 000 lappilaista pakolaista palasi sodan jälkeen takaisin kotiseudulleen. Monet olivat hävityksessä menettäneet kaiken. Läänin karjasta menetettiin yli kolmannes, 25 000 päätä. Saman verran hävisi poroja. Osa perheistä saattoi jatkaa elämäänsä tuhoamatta jääneissä saunoissa tai navetoissa. Jälleenrakentaminen oli mittavaa: Kaikkiaan Lapin läänissä rakennettiin yli 20 000 rakennusta. Erityisesti asuntotilanne oli kuitenkin pitkään vaikea ja rakennusmateriaaleista huutava pula.
Asutustoimintaa ja jälleenrakennusta johti Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön rakennusasian osasto KYMRO. Merkittävin kansainvälinen avustusjärjestö jälleenrakennuksen aikana oli UNRRA, United Nations Relief and Rehabilitation Administration, joka jakoi muun muassa elintarvikkeita, tekstiilejä, lääkkeitä ja taloustarvikkeita. Suurin osa avusta tuli Yhdysvalloista ja Ruotsista.
Asutus- ja maatilatalousliitto
Liitto julkaisi vuosina 1955–1995 Oma Maa -nimistä kerran viikossa ilmestynyttä lehteä. Vuosina 1977–1992 ilmestyi myös Asutus- ja maatilatalousliiton vuosikirja.
Historia
Päätös Asutusliiton perustamisesta tehtiin Maalaisliiton keskushallituksen asettamassa työryhmässä, ja se oli tarkoitettu kilpailijaksi SKDL:n ja kommunistien vuonna 1952 perustamalle Maantarvitsijain ja Asutustilallisten Liitolle. Uusi järjestö koettiin tarpeelliseksi myös siksi, että asutustoimintaan vastahakoisesti suhtautunut Maataloustuottajain Keskusliitto (MTK) ei ollut suosittu asutustilallisten keskuudessa. Karjalan Liitto puolestaan valvoi karjalaisen siirtoväen mutta ei muiden asutustoiminnan piirissä olleiden väestöryhmien etuja. Asutusliitto edusti kaikkia asutettavia.
Asutusliiton perustava kokous pidettiin Kuopiossa 25. huhtikuuta 1954 ja siihen osallistui 105 asutustilallista. Kokouksen avasi Maalaisliiton puoluesihteeri Arvo Korsimo ja alusti maatalousministeriön asutusasiainosaston ylijohtajana toiminut Maalaisliiton kansanedustaja Veikko Vennamo. Liiton ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Ossi Maalampi ja toiminnanjohtajaksi Tauno Savolainen. Asutustoimintaa pitkään johtanut Vennamo nimettiin kunniapuheenjohtajaksi. Oma maa -lehden ensimmäinen päätoimittaja oli Martti Särkelä. Asutusliiton toimisto sijaitsi aluksi Maalaisliiton puoluetalossa Helsingissä. Vuonna 1959 liitolla oli jo lähes 90 000 jäsentä. Se jaettiin vuonna 1956 21:een maakunnalliseen piiriin.
Alkuvuosinaan liitto keskittyi maanhankintalakiin liittyneisiin asioihin ja esitti kannanottoja maatalouspoliittisissa sekä muissa asutustilallisia koskeneissa kysymyksissä. Liitto pyrki edistämään asutustilojen rakentamista ja siihen tarvittua rahoitusta, lisämaiden saantia, tarvittavaa ammattikoulutusta sekä tieyhteyksien ja sähköverkon ulottamista uudistiloille. Se vaati myös lisää maataloustukia, esimerkiksi korvauksia maidon- ja maitotuotteiden tuottajille. Liiton toimintaa vastustivat erityisesti ne maanomistajat, jotka olivat joutuneet luovuttamaan maata asutustiloille.
Vaikka Arvo Korsimo oli ajanut Asutusliiton perustamista Maalaisliiton tukiliikkeeksi, siitä tulikin Korsimoa vastustaneen Vennamon henkilökohtainen tukiliike, sillä Vennamo oli asutustilallisten keskuudessa erittäin pidetty ja kunnioitettu. Asutusliitto sekaantui Maalaisliiton valtakiistoihin ajamalla Vennamoa puolueen johtoelimiin ja Suomen hallitukseen. Alkuvuodesta 1956 liitto julistautui puolueettomaksi, siirsi toimistonsa pois Maalaisliiton talosta ja pudotti Maalaisliiton puoluejohdolle uskolliset henkilöt pois omista johtoelimistään. Toiminnanjohtajaksi tuli Vennamon tukija Paavo Ojalehto. Asutusliitto asetti vuoden 1956 kunnallisvaaleissa ja vuoden 1958 eduskuntavaaleissa paikoin omia ehdokaslistojaan. Vennamo käytti Asutusliittoa kampanjaorganisaationaan pyrkiessään Maalaisliiton puheenjohtajaksi vuonna 1956. Kun häntä ei valittu, alkoi liikkua puheita, että Asutusliitosta tehtäisiin uusi, Vennamon johtama puolue.
Asutusliitolla ja sen toimihenkilöillä oli keskeinen rooli Vennamon johtaman Suomen Pientalonpoikien Puolueen perustamisessa vuonna 1959, vaikka virallisesti liitto ei ollut siihen osallisena. Asutusliitto toimi sen jälkeen Pientalonpoikain puolueen (vuodesta 1966 Suomen Maaseudun Puolueen) tärkeänä tukiverkostona, varsinkin puolueen alkuaikoina.
Myöhemmin Asutusliiton nimeksi vaihdettiin Asutus- ja maatilatalousliitto. Asutustoiminnan hiivuttua liitto keskittyi puolustamaan pienomistukseen perustunutta maanviljelyä, viljelijäväestön itsenäistä asemaa ja maaseudun pitämistä asuttuna. Vielä vuonna 1993 liitossa oli 40 000 jäsentä.
Karjalankannaksen valtaus 1941
Karjalankannaksen valtaus 1941 oli osa jatkosodan hyökkäysvaihetta, jolloin Suomen puolustusvoimat miehitti talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 Suomen Neuvostoliitolle menettämän pohjoisen Karjalankannaksen, mutta myös pohjoisimman osan eteläistä kannasta. Hyökkäys jakaantui kolmeen osaan:
Taustaa ja joukot
Heinäkuun puolivälin 1941 tienoilla Karjalan Armeija valloitti Laatokan Karjalan. Päämajan suunnitelman mukaisesti suoritettaisiin Karjalankannaksen valtaus sen jälkeen. Aluksi oli tarkoitus vallata Itä-Kannas Vuokselle asti ja sen jälkeen aloittaa hyökkäys Viipurinlahden kautta Länsi-Kannakselle.
Itä-Kannaksen valtausta varten oli rajan takana kenraalimajuri Taavetti Laatikaisen II armeijakunta, johon kuuluivat 2., 15., 18. ja 10. divisioona). Armeijakuntaa vastassa oli Neuvostoliiton XIX armeijakunta, johon kuuluivat 115. ja 142. divisioonat sekä 198. moottoroitu divisioona. Jo ennen varsinaisen hyökkäyksen alkua oli 2. divisioona aloittanut paikallisen hyökkäyksensä Tyrjässä.
Rajan pintaan oli siirretty Länsi-Kannaksen valtaukseen valmistautuneena kenraaliluutnantti Lennart Oeschin komentama IV armeijakunta, johon kuuluivat 8., 12. ja 4. divisioona sekä erillisenä yksikkönä Jalkaväkirykmentti 25. Armeijakunnan tärkeimpänä tehtävänä oli Viipurin valtaus. Neuvostoliittolaisilla oli Viipurin suojana L armeijakunnan 123. ja 43. divisioona.
Itä-Kannaksen valtaus
Suomen puolustusvoimien ylipäällikkö, sotamarsalkka Gustaf Mannerheim antoi II armeijakunnalle hyökkäyskäskyn 31. heinäkuuta 1941, IV armeijakunnan pysyessä asemissaan. Hyökkäys alkoi 1. elokuuta. Neuvostojoukot tekivät lujaa vastarintaa, kunnes 2. divisioonan Jalkaväkirykmentti 7 sai lopulta läpimurron Tyrjässä, pakottaen neuvostojoukot vetäytymään. Neuvostopanssarit suorittivat 3. elokuuta vastaiskun suomalaisia vastaan Kirvussa. Taistelussa kunnostautui sotamies Vilho Rättö, joka tuhosi neljä panssarivaunua ja nimitettiin tästä hyvästä Mannerheim-ristin ritariksi numero 4. 15. divisioona joutui 6. elokuuta ankariin taisteluihin Änkilänsalossa, mutta suomalaisdivisioona koukkasi neuvostojoukkojen selustaan nujertaen ne. Suomalaiset etenivät neuvostoliittolaisten sitkeästä viivytyksestä huolimatta.
Jo 8. elokuuta 18. divisioona saavutti Laatokan rannan Hiitolassa, sulkien kaksi vihollisdivisioonaa Kilpolan saaristoon. Kirvu vallattiin samana päivänä. Puna-armeijan Laatokan laivasto-osasto evakuoi divisioonansa 22. elokuuta mennessä, osa niiden raskaasta kalustosta jäi saariin ja sitä kautta suomalaisten käsiin. 10. divisioonan hyökkäys Käkisalmeen pysähtyi noin kymmenen kilometrin päähän kaupungista Kaarlahden viivytysasemiin. Samalla XIX armeijakunnan rippeet aloittivat vastahyökkäyksen Räisälässä tavoitteena Kilpolansaarten vapautus ja merkittävä voitto. Suomalaiset torjuivat vastahyökkäyksen. Kun 18. divisioona ryhtyi saartamaan Räisälää, joutuivat neuvostojoukot vetäytymään Vuoksen toiselle puolelle. Suomalaiset saavuttivat Vuoksen rannan ja ylittivät sen 17.–18. elokuuta yönä Hopeasalmen luona.
Länsi-Kannaksen valtaus
pienoiskuva|Kaatuneita puna-armeijan sotilaita [[Porlammen motti|Porlammin–Sommeen motista]] pienoiskuva|vasen|Viipurin valtausparaati 31. elokuuta 1941
Oman hyökkäyksensä IV armeijakunta aloitti 21. elokuuta tykistövalmistelun jälkeen. Hyökkäyksen ansiosta joutuivat neuvostojoukot luopumaan Ensosta ja Jääskestä. Samana päivänä valloitettiin Käkisalmi. Läpimurto saatiin nopeasti ja 8. divisioona saavutti Viipurinlahden jo 23. elokuuta. Silloin myös II armeijakunnan joukot saavuttivat Taipaleenjoen ja koko Itä-Kannas oli suomalaisten hallussa. Jalkaväkirykmentti 25 juuttui kiivaisiin taisteluihin Viipurin pohjoispuolella ja 12. divisioona aloitti saarrostuksen pohjoisempana. 8. divisioona ylitti Viipurinlahden ja katkaisi Viipuri–Leningrad-maantien 23. elokuuta. Samana päivänä he kohtasivat 12. divisioonan joukkoja. Viipuria puolustaneet puna-armeijan kolme divisioonaa olivat nyt motissa. Ne aloittivat irtautumisen Viipurista liian myöhään ja joutuivat mottiin Porlammin–Sommeen alueella. Ylivoimansa ansiosta osa divisioonien miehistöistä pääsi pakoon Koiviston saariin 1. syyskuuta mennessä, mutta raskas kalusto jäi suomalaisten sotasaaliiksi. Puna-armeijan miehistötappiot olivat suuret – yli 9 300 jäi vangiksi ja suomalaiset hautasivat yli 7 500 vihollisen kaatunutta.
Eteneminen vanhan rajan yli
Porlammin-Sommeen motin aikana suomalaisjoukot järjestivät Viipurin valtausparaatin 31. elokuuta. Itä-Kannaksen ja Länsi-Kannaksen joukot jatkoivat sen jälkeen yhdessä etenemistään kohti talvisotaan saakka voimassa ollutta Tarton rauhan mukaista valtakunnanrajaa, joka saavutettiinkin 1. syyskuuta. Suomalaiset ylittivät vanhan rajan pysähtyen vasta 4.–7. syyskuuta Stalin-linjaan kuuluneelle Leningradin pohjoiselle puolustusvyöhykkeelle, Karjalan linnoitusalueelle, taistelujen laantuessa enimmäkseen asemasodaksi. Tällöin suomalaisjoukot aloittivat omalta osaltaan Leningradin piirityksen.
Jälkipyykki
Keskustelua on synnyttänyt, miksei Mannerheim jatkanut suomalaisten hyökkäystä Leningradiin. Syynä pidetään ulkopoliittisia seikkoja sekä miestappioiden suurentumista. Joka tapauksessa Karjalankannaksen valtauksen jälkeen Suomen puolustusvoimien hyökkäys jatkui Laatokan pohjois- ja itäpuolella etenemisellä Neuvostoliiton Karjalan Vienaan ja Aunukseen sekä koillisimpaan osaan Leningradin aluetta.
Viking Cup (jääkiekko)
Viking Cup oli vuosina 1983–2005 Turussa järjestetty jääkiekkoturnaus. Turnaus pelattiin elokuussa ennen SM-Liigan alkua ja se oli luonteeltaan harjoitusturnaus. Erityisesti 1980-luvulla turnaus useimmiten käynnisti kotimaisen kiekkokauden ollen ensimmäinen kilpailutapahtuma SM-liigajoukkueiden aloitettua jääharjoittelunsa kesätauon jälkeen. Viking Cup menetti asemansa jääkiekkokauden avaajana vasta vuonna 1993, kun Raumalla alettiin järjestää Pitsiturnausta jo heinäkuun viimeisellä viikolla.
Vuosina 1983-1992 turnaus tunnettiin nimellä Säästöpankkiturnaus. Alkuvuosina tapahtuman tukijoina ja sponsoreina toimivat Turun alueen Säästöpankit. Vuodesta 1993 vuoteen 2005 tapahtuman pääsponsori oli ahvenanmaalainen varustamokonserni Viking Line, jonka mukaan myös koko turnaus oli nimetty.
Turnausmuoto
Viking Cup oli kutsuturnaus. Turnausmuoto vaihteli vuosien varrella jonkin verran. Turnaukseen osallistui 4-6 joukkuetta. Isäntäjoukkue TPS Turku oli mukana jokaisessa turnauksessa. Turnaus huipentui aina illalla käytävään finaaliotteluun, jossa kohtasivat turnauksen kaksi parasta joukkuetta. Finaaliottelu pelattiin useimmiten (18/21) täysimittaisena eli 3 x 20 minuuttia tehokasta peliaikaa.
Valtaosan ajasta turnaukseen osallistui kuusi joukkuetta, jotka oli jaettu kahteen kolmen joukkueen lohkoon. A- ja B-lohkojen kaksi parasta pelasivat keskenään välieräottelut ristiin. Välieräotteluiden voittajat kohtasivat toisensa turnauksen finaalissa. Tämä turnausmuoto on käytössä myös Raumalla pelattavassa Pitsiturnauksessa. Muitakin tapoja finaalijoukkueiden ratkaisemiseksi oli käytössä. Vuonna 2001 turnauksessa pelattiin myös pronssiottelu. Tämän lisäksi muita sijoitusotteluita ei ollut käytössä.
1983: ensimmäiseen Säästöpankkiturnaukseen osallistui viisi joukkuetta. Nämä joukkueet pelasivat yksilohkoisen yksinkertaisen karsintasarjan eli jokaiselle joukkueelle tuli neljä ottelua. Sarjataulukon perusteella turnauksen kaksi parasta joukkuetta kohtasivat toisensa finaalissa.
1984-1999: turnaukseen osallistui kuusi joukkuetta. Nämä joukkueet oli jaettu kahteen kolmen joukkueen lohkoon. Lohkojen sisällä pelattiin yksinkertainen perussarja eli jokaiselle joukkueelle tuli kaksi ottelua. Lohkojen kaksi parasta kohtasivat toisensa ristiin välieräotteluissa: A1 vs B2 ja B1 vs A2. Välieräotteluiden voittajat kohtasivat toisensa finaalissa.
2001: ensimmäisen välivuoden jälkeen Viking Cupissa testattiin täysin uudenlaista turnausmuotoa. Osallistuvia joukkueita oli vain neljä, ja turnaus oli muutettu kaksipäiväiseksi. Kaikki ottelut myös pelattiin täysimittaisina. Turnausmuoto oli lähinnä cup-kilpailu. Ensimmäisenä turnauspäivänä arvotut otteluparit kohtasivat toisensa. Otteluiden voittajat etenivät loppuotteluun. Häviäjät kohtasivat toisensa pronssiottelussa. Sijoitusottelut pelattiin toisena turnauspäivänä.
2003-2004: toisen välivuoden jälkeen Viking Cup palasi kuuden joukkueen kaksilohkoiseen yksinkertaiseen perussarjaan. Finaalijoukkueet selvitettiin samalla tavalla kuin vuosina 1984-1999.
Scott Arfield
pienoiskuva|225px|Scott Arfield Skotlannin alle 21-vuotiaiden maajoukkueen paidassa Scott Arfield (s. 1. marraskuuta 1988 Livingston, Skotlanti) on skotlantilais-kanadalainen jalkapalloilija, joka edustaa Skotlannin Valioliigassa pelaavaa Rangersia. Vasenjalkainen Arfield on pelipaikaltaan vasen keskikenttäpelaaja. Hän on 178 senttimetriä pitkä.
Viking Cup (jääkiekko)
Turnausmuoto
2005: viimeinen Viking Cup pelattiin vastaavalla yksilohkoisella systeemillä kuin ensimmäinenkin. Tällä kertaa tosin joukkueita oli mukana vain neljä. Nämä neljä joukkuetta pelasivat yksinkertaisen perussarjan eli jokaiselle joukkueelle kertyi kolme ottelua. Perussarjan päätteeksi pelattiin välieräottelut 1 vs 4 ja 2 vs 3. Välieräkamppailuiden voittajat kohtasivat toisensa vielä illan finaalissa.
Säännöt
Turnauksen alkusarjan ottelut pelattiin pikapeleinä. Ensimmäisinä vuosina otteluiden peliaika oli 2 x 20 minuuttia suoraa aikaa eli kelloa ei pysäytetty muuta kuin maalien tai jäähyjen merkiksi. Vuodesta 1988 lähtien otteluiden viimeiset 10 minuuttia olivat kuitenkin tehokasta peliaikaa. Alkusarjan ottelut voivat päättyä myös tasalukemiin. TPS:n joukkueenjohtaja Johan Hollsten kuvaili turnauksen rakennetta Turun Sanomissa 20.08.1983 seuraavin sanankääntein: "Turnauksen mallin olemme ottaneet Ruotsissa jo perinteiseksi muodostuneessa Södertäljessä pelattavasta turnauksesta".
Myös välieräottelut pelattiin samoin säännöin. Välieräotteluiden päättyessä tasan pelattiin yksi 10 minuutin jatkoaika. Jos sekään ei tuonut tulosta, ratkaistiin jatkoonmenijä rangaistuslaukauksilla. Ensin nimettiin viisi miestä kummastakin joukkueesta. Jos nämä kymmenen laukojaa eivät saaneet tarvittavaa eroa aikaiseksi, rangaistuslaukauskisaa jatkettiin mies miestä vastaan -periaatteella. Huikein näytelmä nähtiin vuonna 1989, kun TPS:n ja HIFK:n välisessä välieräkamppailussa voittaja löydettiin vasta 16. kierrokselta. Petri Niukkanen laukoi tuolloin TPS:n finaaliin illan 32. ampujana.
Scott Arfield
Vuonna 2018 Arfield siirtyi Rangersiin.
Viking Cup (jääkiekko)
Säännöt
Finaaliottelut pelattiin täysimittaisina (3 x 20 minuuttia tehokasta peliaikaa) aina vuoteen 2001 saakka. Tilanteen ollessa varsinaisen peliajan päätteeksi tasan, pelattiin 10 minuutin jatkoeriä. Vuoteen 1989 saakka ratkaisu haettiin pelaamalla. Vuoden 1989 finaalin ratkaisun venyessä aina kolmannen jatkoerän viimeiselle minuutille (89:15) saakka sääntöjä muutettiin seuraavaksi vuodeksi. Vuodesta 1990 eteenpäin tasatilanteessa pelattiin normaali viiden minuutin jatkoaika. Jos sekään ei tuonut ratkaisua, siirryttiin rangaistuslaukauskilpailuun.
Scott Arfield
Arfield on edustanut Skotlantia alle 19- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkuetasolla. Hän sai kuitenkin luvan edustaa aikuisten maajoukkuetasolla Kanadaa Torontossa syntyneen isänsä kautta. Arfield debytoikin Kanadan jalkapallomaajoukkueessa maaliskuussa 2016 MM-karsintaottelussa Meksikoa vastaan.
Viking Cup (jääkiekko)
Säännöt
Turnauksen viimeisinä vuosina (2003-2005) alkusarjan otteluissa otteluaika oli 2 x 15 minuuttia tehokasta peliaikaa. Finaalissa pelattiin 2 x 20 minuuttia. Tällöin myös jokaisen alkusarjan ottelun jälkeen ammuttiin rangaistuslaukauskilpailu kerrasta poikki -menetelmällä. Voittaja ei saanut lisäpistettä, mutta tulos ratkaisi joukkueiden sijoituksen maalieron ollessa tasan. Välierissä ja finaalissa pelin päättyessä tasatilanteeseen pelattiin normaali viiden minuutin jatkoaika. Tilanteen ollessa tasan vielä jatkoajankin jälkeen käytiin rangaistuslaukauskilpailu. SM-liigasta poiketen rangaistuslaukauskilpailu lauottiin nk. pitkän kaavan mukaan eli molemmista joukkueista nimettiin viisi vetäjää.
Alkusarjojen sarjataulukot
1983: 1984: 1985: 1986: 1987: 1988: 1989: 1990: 1991: 1992: 1993: 1994: 1995: 1996: 1997: 1998: 1999: 2001: 2003: 2004: 2005:
Bretoni
250px|thumb|oikea|Tienviittoja ranskaksi ja bretoniksi. Bretoni on kelttiläinen kieli, jota puhutaan Bretagnessa, Luoteis-Ranskassa bretonien keskuudessa. Bretoni ei kuitenkaan ole mannerkelttiläinen kieli (jota Ranskassa muinoin puhuttiin ja joka on jo ammoin hävinnyt), vaan sen ensimmäiset puhujat olivat noin 400-luvulla Britanniasta siirtyneitä kelttiläisiä brittejä, minkä vuoksi kieli muistuttaa kymriä ja kornia. Kieltä puhutaan Bretagnen lisäksi Yhdysvalloissa. Toinen Bretagnen alueellisista kielistä on romaaninen kieli gallo.
Historia
Bretoni periytyy Englannin länsiosissa puhutuista kelttiläisistä kielistä. Bretonin kielen puhujat saapuivat Britanniasta Rooman vallan luhistuttua siellä ja saksien valloitettua nykyisen Englannin alueen. Bretonin lähin sukulainen onkin Bretagnen pohjoispuolella Cornwallissa puhuttu korni. Kielen historian aikana bretoniksi ei kirjoitettu moniakaan tekstejä, sillä Bretagnen hallitsijat ovat käyttäneet kielenään aina jotain muuta kieltä. Bretagne kuului Bretagnen herttuakuntaan 1400-luvulle saakka jolloin se liitettiin Ranskaan. Ranskan hallitsijat eivät juurikaan välittäneet kielestä, mutta Ranskan suuren vallankumouksen jälkeen alettiin suosia ranskaa vähemmistökielien sijaan, sillä vähemmistökieliä pidettiin uhkana Ranskan yhtenäisyydelle. 1800–1900- luvuilla koulutusjärjestelmässä tehtiin muutoksia, joilla tähdättiin bretonin kielen hävittämiseen.
Äännerakenne
Bretonin äännerakenne on seuraavanlainen:
Diftongeja ovat.
Vokaali voi olla painollisessa tavussa lyhyt tai pitkä. Vokaalin pituutta ei oikeinkirjoituksessa merkitä. Vokaali voi olla myös nasaalinen, mitä merkitään oikeinkirjoituksessa vokaalia seuraavalla ñ-kirjaimella, joskus myös n-kirjaimella tai tildellä vokaalin päällä.
Kirjaimen ⟨r⟩ ääntämys vaihtelee: ranskalaisvaikutteisessa yleiskielessä ja Ala-Bretagnessa se on yleisesti, kun taas on yleisempi Léonissa ja Vannesin ympäristössä.
Nykypäivä
Bretoni ei ole virallinen kieli Ranskassa. Ranskan perustuslaissa annetaan kuitenkin tunnustus alueellisille vähemmistökielille, vaikkakaan se ei takaa minkäänlaista rahoitusta tai muuta tukea kielten kehittämiselle. Bretonia ei käytetä kovin laajasti alueellisessa hallinnossakaan. Muutamia kaksikielisiä tienviittoja käytetään. Ranskassa on laitonta pitää esillä mainosta jossa teksti ei lue myös ranskaksi, mikä vähentää vähemmistökielten käyttöä. Vuonna 2008 12 333 opiskelijaa, eli noin 1,4 % kaikista Bretagnen alueen opiskelijoista, kävi bretoninkielistä koulua. Lisäksi noin 4000 aikuista käy erilaisia bretonin kielen kursseja. Kielen puhujien määrä on kuitenkin laskenut noin 10 000 henkilöllä vuosittain.