cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tunkeilijan havaitsemisjärjestelmä
Runsaasta datavirrasta pyritään tunnistamaan tiettyjä kuvioita joiden perusteella voidaan olettaa tunkeutumisyrityksen olevan päällä. Jotkin verkkopohjaiset järjestelmät osaavat reagoida tällaisissa tilanteissa katkaisemalla oletetun hyökkääjän yhteydet; tällaisista aktiivista järjestelmistä käytetään myös termiä murron estämisjärjestelmä (, IPS).
Järjestelmä voi havaita hyökkäyksen merkkejä joko valmiiden sääntöjen pohjalta (kuten virustentorjuntajärjestelmät) tai poikkeuksia etsien (heuristiikka). Sääntöpohjaisessa havaitsemisessa ennalta määriteltyjen sääntöjen perusteella tunnistetaan mahdolliset tunkeutumiset. Tilastollisessa havaitsemisessa verkkoliikennettä verrataan tietokantaan johon on tallennettu otos normaalista liikenteestä.
Hiei (1912)
Hiei oli keisarillisen Japanin laivaston Kongō-luokan taisteluristeilijä. Alus valmistui vuonna 1914 ja se palveli sekä ensimmäisessä että toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Hiei tilattiin vuonna 1911 Yokosukan laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 4. marraskuuta 1911. Alus laskettiin vesille 21. marraskuuta 1912 ja se valmistui 4. elokuuta 1914.
Palvelus
1920-luvun alussa aluksen savuhormeihin asennettiin kaarevat savunhajottimet ja vuosikymmenen lopulla aluksen komentosilta modernisoitiin ja rakennettiin lisää tasanteita niin, että masto lähes peittyi. Washingtonin laivastosopimuksen hyväksymisen jälkeen alus päätettiin modernisoida, koska uusia taistelulaivoja ei saanut valmistaa ja taisteluristeilijät olivat osoittautuneet ensimmäisessä maailmansodassa epäonnistuneeksi ratkaisuksi.
pienoiskuva|vasen|Hiei koululaivaksi muutettuna. Alus siirrettiin 15. lokakuuta 1929 Kuressa modernisoitavaksi, jolloin se muutettiin laivastosopimuksen rajoitusten vuoksi koululaivaksi. Aluksen romutus olisi ollut toinen vaihtoehto, joka ei tullut kysymykseen. Aluksen kattilat vähennettiin yhteentoista, joilla saavutettu maksimiteho 13 800 hevosvoimaa takasi alukselle 18 solmun huippunopeuden. Samalla uppouman pienentämiseksi poistettiin panssarivyö samoin kuin taaimmainen tykkitorni sekä kuusituumaiset apuaseet. Alus palasi palvelukseen 31. joulukuuta 1932. Alukselle palautettiin kuusituumaiset apuaseet jo vuonna 1936.
Hiei palautettiin sotalaivaksi, kun se siirrettiin 26. marraskuuta 1936 Kuressa telakalle. Alukselle valmistettiin samanlainen komentosilta kuin Yamato-luokan aluksille. Samoin sen poistettu suoja, aseet ja voimanlähteet palautettiin sisarluokan alusten tasolle. Toisen modernisoinnin jälkeen panssarikantena oli kolmen tuuman HC-panssari, jonka päällä oli HT-terästä. Kansi jatkui saman paksuisena reunoille asti. Savuhormien juuriin asennettiin kahdeksan tuuman VC-panssarointi. Aluksella oli kolme vesitiivistä panssarilaipiota konehuoneiden väleissä ja kaksoispohja. Uloimpana oli torpedovyö, joka oli 1,6 tuumasta kahteen tuumaan HT-terästä. Alus palasi palvelukseen vasta 31. tammikuuta 1940.
Alus osallistui 11. lokakuuta keisarin laivastokatselmukseen Jokohaman edustalla. Laivaston komentaja, amiraali Yamamoto Isoroku toivotti keisari Hirohiton tervetulleeksi Hieille, jonka jälkeen alus risteilijöiden Takao, Kako ja Furutaka saattamana tarkasti Tokionlahdella olleet 80 alusta.
Toinen maailmansota
Japanin liittyessä toiseen maailmansotaan joulukuussa 1941 Hiei kuului 3. taistelulaivalaivueen 1. viirikköön, jonka mukana se oli amiraali Nagumon iskuosastossa. Osasto lähti 27. marraskuuta Kuriileilta Tankaninlahdelta hyökätäkseen Pearl Harboriin. Viirikkö oli 1. lentolaivaston mukana vuodenvaihtuessa Trukilla ja 17. tammikuuta 1942 kaukosuojaosastona Rabaulin ja Kaviengin maihinnousuissa. Alus palasi 25. tammikuuta Trukiin.
Yhdysvaltain Marshallin- ja Gilbertin saarille 1. helmikuuta tekemien hyökkäysten torjumiseksi keisarillisen Japanin laivasto lähetti alueelle lentotukialusosaston, johon myös Hiei kuului. Osasto kuitenkin kutsuttiin takaisin jo 4. helmikuuta ennen taistelua ja se saapui Palaulle 8. helmikuuta. Alus lähti 18. helmikuuta uudelleen merelle Kirishiman, Akagin, Kagan, Hiryūn ja Soryūn kanssa kahden raskaan risteilijän ja yhdeksän hävittäjän suojaamana iskeäkseen Darwiniin. Lentotukialus koneet lähetettiin seuraavana päivänä hyökkäykseen Bandamereltä. Iskun jälkeen osasto lähti Staringinlahteen Kendarille Celebeseillä, jonne se saapui kaksi päivää myöhemmin.
Hiei lähti 25. helmikuuta Kendarilta lentotukialusosaston mukana purjehdukselle Jaavan eteläpuolisille alueille tukeakseen Jaavan maihinnousuja. Matkalla Hiei, Kirishima sekä risteilijät upottivat Jaavan eteläpuolella 1. maaliskuuta Yhdysvaltain laivaston hävittäjä USS Edsallin, mihin kului 297 kappaletta 14 tuuman ja 132 kappaletta kuuden tuuman kranaatteja. Alus palasi osaston mukana Staringinlahdelle 11. maaliskuuta.
Alus lähti kuukauden lopulla lentotukialusosaston mukana Intian valtamerelle suunnattuun iskuun. Osaston lentokoneet upottivat Ceylonin eteläpuolella HMS Dorsetshiren ja HMS Cornwallin 5. huhtikuuta, jonka jälkeen lentokoneet tekivät hyökkäyksen Ceylonille. Osasto palasi 12. huhtikuuta Malakansalmeen. Hiei lähti 25. toukokuuta Midwayn maihinnousujoukkojen suojana. Operaatio osoittautui katastrofiksi ja operaatiosta vapauduttuaan alus liitettiin 3. laivastoon.
pienoiskuva|Hiei ilmahyökkäyksen maalina 13. marraskuuta 1942. Alus osallistui elokuun lopulta alkaen Guadalcanalin taisteluihin. Se lähti Kirishiman, risteilijän ja kahdentoista hävittäjän kanssa Trukilta 9. marraskuuta tulittaakseen Hendersonin lentokenttää 12.–13. marraskuuta välisenä yönä. Osasto kohtasi varhain aamulla 13. marraskuuta Savon saaren edustalla rautapohjan salmessa Yhdysvaltain laivasto-osaston (TG67.4), johon kuului risteilijöitä ja hävittäjiä. Yöllisessä taistelussa upposivat risteilijät USS Atlanta ja USS San Francisco sekä neljä hävittäjää. Tuhoutuneet risteilijät olivat kuitenkin ennen uppoamistaan vaurioittaneet pahoin Hieitä, johon osui kaikkiaan 85 erikokoista kranaattia. Hävittäjä Yukikazen suojaama liikuntakyvytön taistelulaiva joutui 14. marraskuuta jatkuvien Yhdysvaltain maavoimien lentojoukkojen B-17-pommittajien hyökkäysten kohteeksi. Alukseen osui kaksi Grumman TBF Avenger -torpedopommittajien laukaisemaa torpedoa. Useiden osumien jälkeen miehistölle annettiin määräys jättää alus ennen kuin saattohävittäjät upottaisivat sen. Hiei upposi vieden mukanaan 188 miehistönjäsentä.
Himalajankyyhky
Himalajankyyhky (Columba hodgsonii) on Himalajalla Kashmirista Länsi-Kiinaan ja Myanmariin ulottuvalla alueella elävä kyyhkylintu, jonka holotyypin Vigors kuvaili Nepalista 1832. Laji on nimetty Brian Houghton Hodgsonin kunniaksi.
Olli Aitola
Olli Aitola (s. 3. helmikuuta 1992 Jyväskylä) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa II-divisioonajoukkue Gladiators HT:ssä.
Ura
Aitola aloitti jääkiekkoilun 4-vuotiaana. Hän on JYPin kasvatti. Aitola voitti seurassa B-nuorten I-divisioonan hopeaa vuonna 2010 ja kausi 2010–2011 päättyi A-nuorten Suomenmestaruuteen. Hän debytoi samalla kaudella myös miesten peleissä pelattuaan kaksi ottelua Mestis-joukkue D Teamissa. Kaudella 2011–2012 Aitola pelasi JYP-Akatemiassa (ent. D Team) viisi ja kaudella 2012–2013 kolme Mestis-ottelua. Jälkimmäisellä kaudella hän oli JYPin A-nuorten tehokkain puolustaja tehoilla 2+14=16.
Derwent (joki Midlandsissa)
Derwent on noin 80 kilometriä pitkä joki Englannissa, Midlandsin alueella. Se on Trentin sivujoki, ja yhtyy tähän Derbyn kaupungin eteläpuolella. Suurin osa Derbyshiren kreivikunnasta kuuluu Derwentin valuma-alueeseen. Kaikkiaan valuma-alueen pinta-ala on noin 1200 neliökilometriä, ja sillä asuu noin 375 000 ihmistä. Suuri osa valuma-alueesta kuuluu Peak Districtin kansallispuistoon.
Paikannimen pohjana on roomalaisten käyttämä Derbentium. Nimi mainitaan klassisessa tekstissä 700-luvulta, ja se on selvästi kelttiläistä alkuperää: dyr ’tammi’ ja venta ’kauppapaikka’. Joki antoi nimensä roomalaisten Derventio-linnoitukselle sekä myöhemmin sen suojiin kasvaneelle Derbyn kaupungille.
Luonto
Derwentin vesikasvillisuus on monimuotoista, sillä se saa valuma-alueiltaan paljon ravinteita. Tyypillisiä lajeja ovat jokipahaputki, sarjarimpi ja pystykeiholehti. Rantapalpakko ja ulpukka täydentävät kasviston monimuotoisuutta.
Joella elää päivänkorentoja, koskikorentoja ja yksitoista sudenkorentolajia. Kalalajeista joessa tavataan tai on tavattu salakkaa, kiiskiä ja madetta, mikä kertoo siitä että joki on aikanaan ollut yhteydessä Manner-Euroopan vesistöihin mahdollisesti Pohjanmeren kautta, joka oli siihen aikaan makeavetinen järvi. Joessa saalistavat kuningaskalastaja, koskikara ja saukko. Myös jokivarren vanhoissa metsissä elää monimuotoista eliöstöä. Keväällä maanpintaa peittävät vuokkojen ja keltamoiden matot. Lintuihin kuuluvat vihertikka ja käpytikka, pähkinänakkelit ja varpushaukka. Nisäkkäistä voi joskus nähdä ketun, mäyrän tai metsäkauriin.
Joen kulku
Joen lähteet ovat Howdenin nummella Bleaklow Hillin rinteillä. Howdenin, Derwentin ja Ladybowerin tekoaltaat ovat lähellä sen lähteitä. Niiden jälkeen jokeen yhtyy Mythornin sillan luona Mam Torilta tuleva Noejoki. Siitä Derwent jatkaa Hopen laaksoa pitkin Hathersageen, kääntyy etelään ja virtaa laakeassa laaksossa Baslowiin. Calverissa joki kulkee 1700-luvun sillan alta. Calver Millin rakennus on ollut vesivoimaa hyödyntävä tehdas, jossa kuvattiin puuvillantuotannon lakattua Colditz-nimistä televisiosarjaa.
Rowleyssä Derwentiin yhtyy Bakewellistä tuleva Wyejoki. Darley Dalen ja Matlockin jälkeen joki on kaivanut uomansa kalkkikiveen. Se kulkee jyrkkäreunaisessa laaksossa mutkitellen metsäisellä alueella, ja sen ympärillä on korkeita kukkuloita. Matlockista eteenpäin maalaismaisema muuttuu teollisemmaksi ympäristöksi, kun tullaan Derwentin laakson tehtaiden maailmanperintökohteeksikin julistetulle alueelle. Derbyn jälkeen joki mutkittelee kohti Spondonia ja Borrowashia ennen kuin se yhtyy Trentiin Great Wilnessä. Näillä paikkeilla osa joesta on luonnonsuojelualuetta.
Joen käyttö
Jokeen on tehty padoilla kolme tekojärveä: Howden, Derwent ja Ladybower. Ne rakennettiin 1900-luvun alussa nopeasti kasvaneiden Derbyn, Nottinghamin, Sheffieldin ja Leicesterin tarpeisiin.
Vuonna 1720 joki kunnostettiin vesiliikenteelle sopivaksi kymmenen mailin matkalta läheltä Derbyä. Vesiliikennekäyttö loppui kuitenkin noin vuonna 1795. Nykyisin joella voi liikkua kanootilla.
Matlockin ja Derbyn välillä jokivarsi oli teollisen vallankumouksen syntysijoja, ja sen laaksossa olevat Derwentin laakson tehtaat valittiin Unescon maailmanperintölistalle vuonna 2001. Tehtaat käyttivät jokea vesivoiman lähteenä ja kuljetusväylänä – kulkuyhteyksien parantamiseksi rakennettiin myös Cromfordin kanava, joka avasi vesireitin Manchesteriin asti. Lähimpänä Matlockia ovat Richard Arkwrightin rakennuttamat Masson Mill ja Cromfordin tehtaat. Alempana jokivarressa ovat Arkwrightin liikekumppanien luomukset Jedediah Struttin tehtaat Belperissä ja Milfordissa ja Thomas Evansin Darley Abbeyssä. Lähimpänä Derbyä on tehtaista vanhin, Derbyn silkkikehräämö. Joitakin entisistä tehtaista on muutettu pieniksi vesivoimaloiksi.
Olli Aitola
Ura
Aitola nimettiin kaudeksi 2015–2016 JYP-Akatemian varakapteeniksi. Lokakuussa 2015 hän teki 2+1-vuotisen sopimuksen JYPin SM-liigajoukkueen kanssa. Aitola teki jo samana päivänä 23. lokakuuta 2015 liigadebyyttinsä Helsingin IFK:ta vastaan. Hänet merkittiin JYPin seitsemänneksi puolustajaksi. Aitola sai ottelussa jääaikaa 9.59 minuuttia. Marraskuussa 2015 hän joutui loukkaantumisen vuoksi lähes neljäksi kuukaudeksi sivuun. Aitola jatkoi kuntouduttuaan JYPin vahvuudessa runkosarjan viimeisellä kierroksella. Hän ei kuitenkaan mahtunut pudotuspeleissä kertaakaan joukkueen kokoonpanoon. Aitola pelasi JYPissä kauden aikana kuusi runkosarjaottelua ilman tehopisteitä ja Akatemiassa 14 runkosarjaottelua tehopistein 1+3=4.
Kaudella 2016–2017 Aitola pelasi JYPissä seitsemän runkosarja- ja kaksi Mestarien liigan ottelua ilman tehopisteitä. Suurimman osan kaudestaan hän pelasi kuitenkin JYP-Akatemiassa, joka putosi kauden päätteeksi Mestiksestä Suomi-sarjaan. Sarjapudotuksen myötä Akatemia lopetti toimintansa. Elokuussa 2017 JYP lainasi Aitolan kaudeksi 2017–2018 toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella seuran uuteen yhteistyöjoukkueeseen, KeuPa HT:hen. Hän pelasi JYPissä kauden aikana yhden runkosarja- ja CHL-ottelun. Aitola voitti CHL:n mestaruuden. Mestiksen siirtotakarajalla, helmikuussa 2018 hänen vahvistettiin pelaavan loppukauden KeuPan vahvuudessa. Aitola voitti kauden päätteeksi Mestiksen mestaruuden.
Aitola teki kaudeksi 2018–2019 vuoden mittaisen sopimuksen KeuPa HT:n kanssa. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-hopeaa. Aitola pelasi kauden aikana myös yhden ottelun lainalla JYPissä syyskuussa 2018. Lokakuussa 2019 hän palasi loppukauden 2019–2020 kattavalla sopimuksella KeuPaan oltuaan alkukauden ilman sopimusta. Kaudeksi 2020–2021 Aitola nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Hän voitti koko Mestiksen tehotilaston lukemalla +20. Aitola palkittiin kauden päätteeksi sarjan tehopelaajana Jari Hirsimäki -palkinnolla.
Kaudeksi 2022–2023 Aitola siirtyi II-divisioonajoukkue Gladiators HT:hen.
Lolesio Tuita
Lolésio Tuita (15. heinäkuuta 1943 Hihifo, Wallis- ja Futunasaaret – 1995 ) oli ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli keihäänheitto.
Tuita edusti Ranskaa kaksien arvokilpailujen keihäänheitossa. Hän sijoittui Münchenin 1972 olympialaisissa 11:nneksi tuloksella 76,34 m – karsinnassa hän heitti tuloksen 78,78 m. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän karsiutui tuloksella 68,86 m.
Ranskan mestaruuden 182-senttinen ja 90-kiloinen Tuita voitti vuosina 1970, 1972, 1973 ja 1976.
László Moholy-Nagy
pienoiskuva|László Moholy-Nagy László Moholy-Nagy [ˈlaːsloː ˈmoholiˌnɒɟ] (20. heinäkuuta 1895 Bácsborsód, Itävalta-Unkari – 24. marraskuuta 1946 Chicago, Yhdysvallat) oli unkarilainen taidemaalari, muotoilija ja valokuvaaja. Hän toimi professorina Bauhaus-koulussa.
Tarawan taistelu
Tarawan taistelu oli Yhdysvaltain armeijan suhteellisesti verisin taistelu Tyynellämerellä toisessa maailmansodassa.
László Moholy-Nagy
Elämä
Moholy-Nagy syntyi unkarinjuutalaiseen perheeseen, ja oli alkuperäiseltä nimeltään László Weisz. Hän vaihtoi saksanjuutalaisen sukunimensä unkarilaisen enonsa nimeen Nagy, ja lisäsi siihen myöhemmin liitteen Moholy kotikaupunkinsa Moholyn mukaan. Hän opiskeli lakia Budapestissa ja osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Sen jälkeen hän oli Wienissä, missä sai ensimmäisen kosketuksensa konstruktivismiin El Lissitzkyn, Naum Gabon ja Kazimir Malevitšin näyttelyissä.
Tarawan taistelu
Taustaa
Vuosi Pearl Harborin jälkeen Yhdysvaltain asevoimat valmistautui vastahyökkäykseen japanilaisia vastaan. Tukikohtiin Havaijille, Fidžisaarille ja Uusille-Hebrideille koottiin joukkoja, laivoja ja lentokoneita. Päämääräksi päätettiin kaksipuolinen hyökkäys, jossa maavoimat etenisivät Uuden-Guinean suuntaan ja kohti Filippiinejä. Samaan aikaan laivasto ja merijalkaväki etenisivät keskisen Tyynenmeren saariryhmiä pitkin. Ensimmäiseksi kohteeksi valittiin Gilbertsaaret. Japanilaiset tajusivat tämän ja olivat siksi raskaasti linnoittaneet Gilbertsaaret. Suurimmat puolustusasemat olivat Makinin ja Tarawan atolleilla.
László Moholy-Nagy
Elämä
Vuonna 1923 Moholy-Nagy pestattiin Bauhausiin peruskurssien opettajaksi Johannes Ittenin seuraajaksi. Hän toi koulun linjaa lähemmäksi sen alkuperäisiä aatteita, muotoilun ja taiteen yhdistämistä. Bauhausissa työskennellessään Moholy-Nagy loi myös tunnetuimmat omat työnsä muotoilijana; hänen suositun valaisimensa lisenssimaksut pelastivat koulun rahatilanteen.
Tarawan taistelu
Tarawan linnoituksesta
thumb|Tarawa Atollin sijainti thumb|Tarawa Atollin linnoitukset ja lentokenttä thumb|right|Toisen Merijalkaväkidivisioonan tunnus Seuraa minua thumb|right|Maihinnousun valmistelua Tarawa oli sekä ihmisen ja luonnon rakentama linnoitus. Koralliriutta, joka ympäröi saaria, oli paha este laivolle. Lisäksi japanilaiset olivat miinoittaneet siinä olevat aukot. Rannoille oli vedetty piikkilankaesteitä ja korealaiset orjatyöläiset olivat rakentaneet yli 400 tykkiasemaa ja bunkkeria. Näiden varustuksien tarkoitus oli ohjata hyökkääjän joukot raskaan tykistön tuleen. Tarawalla oli muun muassa Singaporesta siirrettyjä 203 mm:n (8 tuuman) rannikkotykkejä. Saareen oli niiden lisäksi kätketty maahan tavallisia kenttätykkejä ja panssarivaunuja. Kontra-amiraali Shibasaki komensi Tarawan noin 4 800 miehen varuskuntaa, joista puolet kuului merivoimien erikoisjoukkoihin.
László Moholy-Nagy
Elämä
Bauhausin sulkemisen jälkeen Moholy-Nagy siirtyi Hollantiin ja sieltä Lontooseen 1935. Vuonna 1937 Moholy-Nagy kutsuttiin New Bauhausin johtajaksi Chicagoon, ja hän muutti Yhdysvaltoihin.
Tarawan taistelu
Yhdysvaltalaisten suunnitelmasta ja riskeistä
thumb|Tawara ilmasta vuonna 1943 Yhdysvaltalaiset varasivat maihinnousuhyökkäykseen 5. amfibioryhmän komentajanaan kontra-amiraali Richmod K. Turner. Tukena oli vara-amiraali Raymond A. Spruancen johtama 5. laivasto, johon kuului muun muassa 11 lentotukialusta sekä kuusi taistelulaivaa.
László Moholy-Nagy
Elämä
László Moholy-Nagy kuoli leukemiaan Chicagossa vuonna 1946. Budapestissa sijaitseva Moholy-Nagyn taideyliopisto on nimetty hänen mukaansa.
Tarawan taistelu
Yhdysvaltalaisten suunnitelmasta ja riskeistä
Yllätys tuntui yhdysvaltalaisten mielestä olevan parhain keino murtaa japanilaisten puolustus Tarawalla, joten hyökkäystä edeltävästä laivaston tulivalmistelusta luovuttiin, samoin tykistön sijoittamisesta lähimmälle miehittämättömälle saarelle. Tämä merkitsi myös sitä, että sotilaat joutuisivat nousemaan maihin ilman, että vastustajan puolustusta olisi mitenkään heikennetty.
László Moholy-Nagy
Elämä
Alvar Aalto koki Moholy-Nagyn valokuvat tärkeiksi arkkitehtuurin modernismin edistäjiksi.
Tarawan taistelu
Yhdysvaltalaisten suunnitelmasta ja riskeistä
Yksikkö, joka määrättiin hyökkäämään Betio Islandille Tarawa-atollin lounaiskulmaan, oli 2. merijalkaväkidivisioona (kyseinen divisioona kunnostautui myöhemmin Inchonin maihinnousussa). Sitä komensi kenraalimajuri Julian Smith. Maihinnousua varten koulutetut Yhdysvaltain merijalkaväen joukkojen ensimmäiset hyökkäysaallot päätettiin kuljettaa maihinnousuvaunuilla, amtraceilla. Kuitenkin vain 125 tällaista alusta oli saatavilla, joka tarkoitti sitä, että loput joukot piti lähettää veneillä ja jos ne juuttuisivat koralliriuttohin, pitäisi miesten kahlata laguunin poikki vihollisen tulen alla. Enteet eivät siis olleet hyviä.
László Moholy-Nagy
Elämä
thumb|upright|Moholy-Nagyn öljyvärityö Keltainen risti Q.7.
Tarawan taistelu
Yhdysvaltalaiset hyökkäävät
Yhdysvaltalaisten hyökkäys alkoi ilmahyökkäyksillä japanilaisia vastaan 13.–17. marraskuuta. Sen jälkeen merivoimat jatkoivat sulkutulella, jonka suojassa maihinnousujoukot irtautuivat aluksistaan kohti Makinin rantaa. 20. marraskuuta eräs Yhdysvaltain laivastotykeistä oli osunut suoraan japanilaisten pääbunkkeria päin, minkä seurauksena japanilainen amiraali Keiji Shibazaki ja useat japanilaiset upseerit saivat surmansa. Yhdysvaltalainen jalkaväki nujersi 20. päivään mennessä saaren 250 japanilaisen vastarinnan. Makin oli näin vallattu ja huomio kääntyi Tarawaan.
Hyökkäys alkoi marraskuun 20. päivän aamuna 1943 rynnäköllä Betio Islandin pohjoiselle rannikolle. Sotilaat laskeutuivat maihinnousuvaunuihin, jotka lähtivät viemään heitä koralliriutan poikki. Laivasto avasi viime hetkillä sulkutulen, joka ei kuitenkaan heikentänyt japanilaisten puolustusta. Kranaatteja alkoi sadella maihinnousijoiden niskaan pakottaen laivat vetäytymään ja jättämään merijalkaväen yksin. Kun maihinnousijat saapuivat rantaan, he huomasivat laivaston sulkutulen vaurioittaneen japanilaisten puolustusta vain vähän. Kranaatit ja konekiväärituli niittivät yhdysvaltalaisia rantaan.
thumb|220px|Kaatuneita Tarawan rannalla Yhdysvaltain merijalkaväen 1. pataljoona menetti 10 % miehistään ennen kuin se pääsi edes rantaan. Sitä seuranneet pataljoonat menettivät noin 20 % miehistään vedessä. Kun eloonjääneet pääsivät rantaan, aloittivat japanilaiset tulen bunkkereistaan. Merijalkaväki joutui tuhoamaan bunkkerit kranaatein ja räjähtein yksi kerrallaan. Kun maihinnousuvaunut oli lähetetty, seuraavat hyökkäysaallot tulivat veneillä, jotka juuttuivat koralliriuttoihin. Miesten oli siis kahlattava rantaan. Keskipäivään mennessä merijalkaväki oli vielä jumissa rantakaistaleella, joka oli vain kuusi metriä leveä. Jotkut maihinnousuvaunujen kuljettajat ohjasivat vaununsa takaisin pelastaakseen koralliriutalla kahlaavia sotilaita. Lisäjoukkoja saapui hitaasti rantaan ja iltaan mennessä 5 000 yhdysvaltalaista oli rantautunut Tarawalle. Yhdysvaltalaiset ylittivät rantavallin yöllä ja tuhosivat japanilaisten tykkiasemia ja bunkkereita. Maihinnousu oli vaatinut jo tuolloin 1 500 yhdysvaltalaista uhria ja se onkin suhteellisesti yksi verisimpiä yhteenottoja, joita yhdysvaltalaiset ovat käyneet. Yön suojassa he toivat omaa tykistöään rantaan.
Seuraavana päivänä myös toinen amerikkalainen maihinnousu sai vastaansa murhaavaa tulta, mutta yhä enemmän sotilaita pääsi rantaan ja amerikkalaisen tykistön murjoessa japanilaisten bunkkereita alkoi olla selvää, että taistelu kääntyisi amerikkalaisten eduksi. Kahta päivää myöhemmin Betiosaari oli vallattu, vähän myöhemmin koko Tarawa.
Jälkiseuraukset
Yli tuhat yhdysvaltalaista kuoli Tarawan taisteluiden aikana. Tieto järkytti kotirintamaa ja se osoitti, ettei japanilaisia voitettaisi helpolla. Opittiin että tällaisia rintamahyökkäyksiä tuli aina edeltää laivaston ja ilmavoimien tulivalmistelu.
Tarawalla havaittiin myös, että laivatykistön miinakranaatein ampuma laakatuli teki siivotonta jälkeä maastossa mutta jätti vankat korsut ja kasematit ehjiksi. Silloin siirryttiinkin käyttämään epäsuoraa kaaritulta panssariammuksin ja teho lisääntyi huomattavasti. Lisäksi tulituksen käyttöä muutettiin, aikatauluista luovuttiin ja siirryttiin lentotähystykseen. Tulenjohtokone seurasi vene- ja traktoririvien etenemistä, jolloin tulituki voitiin pitää yllä aivan viime hetkeen asti ennen rantautumista. Samoin taistelusukeltajat aloittivat työnsä, vedenalaiset esteet raivattiin räjähteiden avulla ja muun muassa Borneon maihinnousussa räjäytettiin koralliriuttoihin satojen metrien laajuisia turvallisia aukkoja.
Myös maihinnousuveneitä ja uivia panssarivaunuja tuli olla enemmän. Tämä operaatio auttoi merijalkaväkeä valtaamaan lisää uusia saaria.
Tarawan taistelua kuvannyt dokumenttifilmi With the Marines at Tarawa voitti vuoden 1944 Oscar-palkinnon parhaasta lyhytdokumentista.
Välikanava
Välikanava on Heinävedellä Varistaipaleen kanavan ja Taivallahden kanavan välillä sijaitseva avokanava joka rakennettiin 1911-1914. Kanava on pituudeltaan 160 metriä ja sen kautta kulkevien alusten suurin leveys voi olla 7,1 metriä, syväys 1,8 metriä ja mastonkorkeus 12,5 metriä.
Lähteet
62.56056°N, 28.64972°W
Pauli Kojo
Kojo toimi Otavan julkaiseman Mitä Missä Milloin -vuosikirjan päätoimittajana 1971–1984.
Karhula (Muolaa)
Karhula eli Volotštajevka  on Karjalankannaksella  Vuotjärven itäpäässä sijaitseva maaseututaajama. Se on nykyisin osa Viipurin piirin Raivolan eli Roštšinon kuntaa Venäjän Leningradin alueella. Karhula kuuluu Suomen Neuvostoliitolle luovuttamiin alueisiin ja se oli Suomelle kuuluessaan Muolaan kunnan kylä.
Kyläkuva
Karhulan Suomelle kuuluessa se sijaitsi Muolaan kunnan eteläosassa Kivennavan vastaisella rajalla. Karhulan naapurikyliä olivat Muolaan puolella lännessä Hanttula ja pohjoisessa Jaarila sekä Kivennavan puolella idässä Pihlaistenkylä ja etelässä Rantakylä. Kylän itäosan läpi virtasi Vuotjärven laskujoki Vuotjoki. Vuonna 1936 Karhulan pinta-ala oli 6,02 neliökilometriä, josta oli peltoa 112 hehtaaria, niittyä 62 hehtaaria ja metsää 425 hehtaaria.
Karhula, Soittola ja Hanttula muodostivat Vuotjärven koulupiirin, jonka koulu sijaitsi Soittolassa. Näistä Vuotjärven koulupiiriin kuuluneista Vuotjärven rantakylistä käytettiin toisinaan yhteisnimitystä Vuotjärven kylä.
Sota-aika
Karhulan väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle. Nykyisen venäläisen nimensä paikkakunta sai 1948.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle, jossa Karhulan kylän asukkaat asutettiin Ypäjälle.
Hochiku
thumb|left|Hochikun "suu"thumb|right|Hochiku huilu Hotchiku (rinnakkainen nimitys jinashi shakuhachi) on bambusta rakennettu japanilainen päästäpuhallettava huilu jossa ei ole liikkuvia osia: Se valmistetaan bambusta. Hochiku on pääsääntöisesti shakuhachia kookkaampi, painavampi ja paksumpi, yksiosainen huilu. Hochikun soittotekniikka muistuttaan shakuhachin soittoa mutta sen ääni on sitä hauraampi. Suomessa hochikun soittoa on tuonut esille Jone Takamäki.
Koldo
Koldo aloitti uransa kotikaupunkinsa Vitorian CD Aurrerá de Vitoriasta, ja pelasi myös Atlético Madridissa, CD Toledo ja UD Salamancassa ennen kuin vuonna 1994 muutti Andorraan. Koldo on naimisissa andorralaisen vaimonsa kanssa, ja heillä on Iker-niminen poika.
Alan Smith (jalkapalloilija, 1962)
Smith edusti suurimman osan ammattilaisurastaan lontoolaisseura Arsenalia, jonne hän siirtyi vuonna 1987. Tätä ennen hän pelasi viiden vuoden ajan, vuodesta 1982, Leicester Cityssä. Hän oli Arsenal-vuosinaan voittamassa kahta Englannin mestaruutta, kausina 1988–1989 ja 1990–1991, joina hän oli myös silloisen Englannin 1. divisioonan paras maalintekijä. Ensiksi mainitulla kaudella hän teki 23 ja jälkimmäisellä 22 liigamaalia. Lisäksi Smith oli voittamassa FA Cupia vuonna 1993 ja Euroopan cup-voittajien cupia vuonna 1994. Hän teki italialaisseura Parmaa vastaan pelatun, 1–0 päättyneen loppuottelun ainoan maalin. Smith lopetti pelaajauransa vuonna 1995, 32-vuotiaana, polvivamman vuoksi. Hän edusti Arsenalia kahdeksan vuoden aikana 347:ssä ottelussa, joissa hän teki 115 maalia. Englannin A-maajoukkueessa Smith pelasi 13 ottelua, ensimmäisen kerran vuonna 1988, ja teki kaksi maalia. Hän kuului Englannin joukkueeseen jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1992. Pelaajauransa jälkeen Smith on toiminut muun muassa The Daily Telegraph -lehden kolumnistina ja television Sky Sportsin jalkapallokommentaattorina. Hän on ollut kommentaattorina myös EA Sportsin FIFA-videopeleissä.
Giulia Rubini
thumb|right|250px|Rubini vuoden 1954 elokuvassa Le ragazze di San Frediano Giulia Rubini (s. 2. kesäkuuta 1935) on italialainen näyttelijä. Hän esiintyi 35:ssä elokuvassa vuosina 1953–1968. Hän esiintyi pääroolissa La finestra sul Luna Parkissa (1957), joka otettiin Berliinin elokuvajuhlille. Muita elokuvia, joissa hänellä oli osia, olivat muiden muassa Peppino, le modelle e chella là (1957), Daavid ja Goljat (1960) ja Kauhujen viidakko (1965).
Vladislaus II
thumb Vladislaus II (1456–1516) oli Böömin kuningas vuodesta 1471 ja Unkarin kuningas vuodesta 1490 kuolemaansa asti.
Tapio Simos
Simos ilmoitti elokuussa 2009 lähtevänsä VR:ltä omasta pyynnöstään. Eronsa syyksi hän ilmoitti työasiat. Konsernin toimitusjohtaja Mikael Aro olisi halunnut hänen jatkavan tehtävässään. Simoksesta oli tehty hiljattain heinäkuussa Lahden poliisille rikosilmoitus. Jutussa tutkittiin joulukuun 2008 ja toukokuun 2009 välillä tapahtuneita pahoinpitelyä, kunnianloukkausta, kotirauhan rikkomista ja yksityiselämää loukkaavaa tiedon levittämistä. Simos kiisti syyllistyneensä rikoksiin sekä kiisti myös eronsa johtuneen epäilyistä. Syyttäjä päätti jättää syytteen nostamatta näytön puutteen takia.
Vladislaus II
Vladislaus oli Puolan Kasimir Jagiellonin poika, ja hänet äänestettiin Böömin kuninkaaksi vuonna 1471. Hänen valtakautensa alkuvuodet kuluivat sodissa Unkarin Matias Corvinusta vastaan, joka voitti vuonna 1478 entiset Böömin alusmaat Määrin, Sleesian ja Lausitzin. Matiaksen kuoltua Vladislaus äänestettiin hänen seuraajakseen.
Suolakkokasvi
thumb|[[Merisuolake on Suomen rannoilla kasvava suolakkokasvi.]] Suolakkokasvi eli halofyytti on kasvilaji, joka pystyy kestämään suolaisia elinympäristöjä. Suolakkokasvit voivat erittää ylimääräisen suolan suolarauhasten tai takkokarvojen avulla tai laimentaa solujen suolapitoisuutta korkealla vesipitoisuudella. Suolakkokasvit voidaan jakaa kahteen ryhmään; ehdolliset suolakkokasvit vain sietävät suolaisuutta, mutta ehdottomat suolakkokasvit vaativat suolan tietyn vähimmäispitoisuuden.
Suolakkokasvien lajimäärää on vaikea arvioida, koska varsinaista rajanvetoa suolapitoisuudelle, jonka jälkeen kasvi luokitellaan suolakkokasviksi, on vaikea tehdä. Lajeja kuitenkin on suhteellisen vähän, ehkä noin 5 000–6 000, eli kaksi prosenttia kaikista koppisiemenisistä. Eniten suolakkokasveja löytyy savikkakasveista. Lisäksi heinä-, herne- ja asterikasveissa on runsaasti suolakkokasvilajeja. Suomen rannikoiden suolakkokasvoja ovat esimerkiksi meriratamo, suola-arho ja merisuolake.
Kaliumhydridi
Ominaisuudet
Kaliumhydridi on varsin reaktiivinen yhdiste. Muiden hydridien tapaan se reagoi veden kanssa, jolloin muodostuu syövyttävää kaliumhydroksidia ja vetykaasua. Reaktio on niin kiivas, että vety voi syttyä palamaan. Yhdiste reagoi voimakkaasti myös hapen, hiilimonoksidin, dimetyylisulfoksidin, alkoholien ja happojen kanssa. Suuren reaktiivisuutensa vuoksi kaliumhydridiä säilytetään ja käsitellään dispersiona mineraaliöljyssä.
Valmistus
Muiden alkalimetallihydridien tavoin kaliumhydridiä voidaan valmistaa suoraan alkuaineistaan. Kaliummetallin pinnalle johdetaan vetykaasua 300–400 °C:n lämpötilassa ja korkeassa paineessa.
Käyttö
Kaliumhydridiä voidaan käyttää orgaanisessa synteesissä pelkistimenä ja emäksenä. Vaikka reaktiot käytettäessä kaliumhydridiä ovat nopeita ja hyvin selektiivisiä, on sen käytettävyys mineraaliöljydispersion vuoksi huono. Tämän vuoksi emäksenä käytetään usein natriumhydridiä, kalium-tert-butoksidia tai n-butyylilitiumia. Yhdisteen käytettävyyttä voidaan parantaa valmistamalla parafiinihomogenaatti, jossa on 50 massaprosenttia kaliumhydridiä. Tällaisena sitä voidaan käyttää muun muassa valmistettaessa ylidejä sekä Witig-kondensaatiossa aldehydien kondensoinnissa, jolloin Z- eli cis-isomeerinen muoto on tuotteessa vallitseva.
1954
Vuosi 1954 oli normaalivuosi, joka alkoi perjantaista.
Karhunjuuri
Karhunjuuri (Meum athamanticum) on monivuotinen sarjakukkaiskasvi, jota esiintyy Länsi- ja Keski-Euroopassa. Lajia käytetään koristekasvina.
Karhunjuuri on kaljuvartinen aniksentuoksuinen ruoho, joka kasvaa kymmenestä 50:een senttimetriä korkeaksi. Lehdistä enimmät ovat tyviruusukkeena. Lehtilavat ovat kolmesta neljään kertaan parilehdykkäisiä, lehdykät ovat rihmamaisen kapeita. Kukkien teriön väri vaihtelee valkoisesta punaiseen. Hedelmä on luumunmuotoinen, pituudeltaan neljästä kymmeneen millimetriä.
Atsuya Okuda
Atsuya Okuda on japanilainen muusikko ja säveltäjä ja hochikun rakentaja. Okuda toimi jazztrumpetistina parikymmentä vuotta (1965-1985). Okuda asuu Kokobunjissa Tokiossa.
Suomalainen muusikko Jone Takamäki on Okudan oppilas hochikun soitossa.
Beninin vaakuna
thumb|200px|Benin vaakuna 1964-1975, uudelleen 1990-.
Patricia Clarkson
Patricia Davies Clarkson (s. 29. joulukuuta 1959 New Orleans, Louisiana, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on poliitikko Jackie Clarksonin tytär.
Beninin vaakuna
Beninin vaakuna on Beninin tunnus lipun, kansallislaulun ja moton ohella. Se otettiin käyttöön vuonna 1964, mutta vaihdettiin 1975 ja palautettiin käyttöön vuonna 1990.
Kilpi on nelijakoinen. Ensimmäisessä kentässä on paikallinen Somba-linnoitus, toisessa kentässä on Beninin tähti, ritarikunnan ansiomerkki, kolmannessa kentässä on palmu ja neljännessä purjelaiva. Kilvenkannattajina on kaksi leopardia, Beninin kansalliseläintä. Kilven yläpuolella on kaksi sarvea, joissa on maissia kuvaamassa menestystä.
Patricia Clarkson
Clarkson opiskeli Fordhamin yliopistossa ja Yalen teatteri-ilmaisun koulussa. Hänen elokuviensa joukossa ovat Lahjomattomat (1987), Likainen Harry ja murhapooli (1988), Kaukana taivaasta (2002), Rakkauden resepti (2007), Suljettu saari (2010), Vain seksiä (2011) ja Sinä päivänä (2011).
D.O. Málaga
pienoiskuva|D.O. Málagan viljelyalueet. D.O. Málaga on viinialue ja laatumerkintä Andalusiassa, Espanjassa. Alueen viinejä kutsutaan málaga-viineiksi tai málagoiksi, ja ne poikkeavat valmistusmetodeiltaan ja luonteeltaan miedoista puna-, valko- ja roseeviineistä. Alueen tärkeimmät rypälelajikkeet ovat Pedro Ximénez ja Moscatel.
Valmistusmenetelmät
Málaga-viineihin kuuluu enimmäkseen väkevöityjä viinejä. Viinitislettä lisätään viiniin joko käymisen pysäyttämiseksi tai jo sokerinsa loppuun käyttäneen viinin väkevöimiseksi. Makeutta voidaan lisätä kokoonkeitetyllä rypälemehulla. Viinin kypsyttämisessä tyypillinen metodi on Solera. Rypäleterttujen paahtamista auringossa (sokeripitoisuuden lisäämiseksi) käytetään sekä Pedro Ximénez- että Moscatel-rypäleille.
Aiheesta muualla
Málaga (vin)
Pirullista peliä
Pirullista peliä tai Mestarihuijarit (Sleuth) on Joseph L. Mankiewiczin ohjaama jännityselokuva vuodelta 1972. Sen on käsikirjoittanut Anthony Shaffer oman Tony-palkitun näytelmänsä Sleuth (1970, suom. Vainukoira ) pohjalta. Elokuvan pääosia näyttelevät Laurence Olivier ja Michael Caine, jotka olivat molemmat rooleistaan ehdolla Oscar-palkinnon saajiksi. Elokuva jäi Mankiewiczin viimeiseksi ohjaukseksi.
Juoni
Päiviä myöhemmin poliisitarkastaja Doppleriksi esittäytyvä mies saapuu kartanoon tutkimaan Milon katoamistapausta. Andrew kiistää ensin tietävänsä asiasta mitään, mutta huomaa olevansa pulassa tarkastajan huomioiden ja päätelmien edessä. Hän tunnustaa muutaman päivän takaisen ampumavälikohtauksen mutta väittää Milon lähteneen kartanosta elossa. Todisteiden valossa Doppler kuitenkin pidättää Andrew’n. Sitten Doppler paljastaakin hänelle olevansa valeasuinen Milo.
Milo kertoo, että nyt alkaa uusi peli. Hän kertoo käyneensä juuri kuristamassa kuoliaaksi Andrewn rakastajattaren Tean ja sijoittaneensa kartanoon erilaisia todisteita, jotka osoittaisivat Andrew’n syylliseksi. Andrew soittaa Tealle, ja tämän puhelimeen vastaava itkevä huonetoveri Joyce vahvistaa Tean kuolleen. Andrew alkaa paniikissa etsiä Milon lavastamia todisteita kartanosta tämän arvoituksellisten vihjeiden perusteella. Andrew löytää niistä viimeisen juuri kun Milo sanoo poliisiauton saapuvan kartanon pihaan. Milo menee ovelle ja juttelee pitkään poliisien kanssa. Lopulta hän on päästävinään poliisit sisään, mutta silloin paljastuu ettei mitään poliiseja ole. Milo paljastaa että hän valehteli Joycen avustamana Tean kuolemasta ja onnistui näin petkuttamaan Andrew’ta jo toistamiseen.
Milo alkaa tehdä lähtöä, mutta nöyryyttää Andrew’ta vielä kertomalla erilaisia salaisuuksia Andrew’n naissuhteista. Andrew uhkaa Miloa aseella, mutta Milo sanoo arvanneensa tämän ja kutsuneen sittenkin poliisit paikalle. Andrew ei usko enää mitään ja ampuu Miloa. Poliisien tullessa hän ei mene avaamaan. Kuolinhetkellään Milo pyytää Andrew’ta vakuuttamaan poliisille että kyse oli vain pirullisesta pelistä.
Vastaanotto
Pirullista peliä sai neljä Oscar-, kolme Golden Globe- ja neljä Bafta-palkintoehdokkuutta. New York Film Critics Circle valitsi Olivier’n vuoden parhaaksi näyttelijäksi.
Uusintaversio
Vuonna 2007 Kenneth Branagh ohjasi Shafferin näytelmästä Harold Pinterin kirjoittaman, nykyaikaan sijoittuvan uuden elokuvaversion, joka sekin tunnetaan nimellä Pirullista peliä (Sleuth). Siinä Michael Caine näyttelee kirjailijaa ja Jude Law puolestaan Miloa.
Tankmar Horn
Tankmar Horn (16. elokuuta 1924 Viipuri – 16. maaliskuuta 2018 Helsinki ) oli suomalainen diplomaatti ja pääjohtaja. Hän työskenteli ulkoasiainministeriön osastopäällikkönä 1950–1960-luvulla ja Oy Wärtsilä Ab:n johtotehtävissä 1970–1991.
Tankmar Hornin isä oli jääkäriliikkeen perustajiin kuulunut jääkärieversti Walter Horn. Horn työskenteli diplomaattina 1950- ja 1960-luvulla ja sen jälkeen Wärtsilän palveluksessa pääjohtajana 1970–1976, johtokunnan puheenjohtajana 1976–1987 ja hallituksen puheenjohtajana 1987–1991 sekä Wärtsilän ja Lohjan fuusiosta syntyneen Metran hallituksen jäsenenä 1991–1995.
Hornin johtajakaudella Wärtsilä neuvotteli uusien jäänmurtajien tilauksista Neuvostoliittoon, ja samaan aikaan alkoivat loistoristeilijöiden toimitukset länteen. Lisäksi hänen johtajakaudellaan Wärtsilä listautui Tukholman ja Lontoon pörsseihin. Horn kuului myös muun muassa Kaukaan ja Kymmenen hallituksiin.
Hornille myönnettiin lähetystöneuvoksen arvonimi vuonna 1963 sekä erikoislähettilään ja täysivaltaisen ministerin arvo vuonna 1968. Presidentti Urho Kekkonen myönsi Hornille ministerin arvonimen vuonna 1972. Horn vihittiin kauppatieteen kunniatohtoriksi Svenska handelshögskolanissa vuonna 1989. Hän sai useita koti- ja ulkomaisia kunniamerkkejä.
Matti Hiltunen (jalkapalloilija)
Matti Hiltunen (s. 26. tammikuuta 1933 Kuopio) on suomalainen jalkapalloilija. Hän pelasi pääsarjatasolla ja Suomen maajoukkueessa 1950- ja 1960-luvuilla.
Hiltunen nousi 1. divisioonassa pelanneen Kuopion Pallotovereiden edustusjoukkueeseen 17-vuotiaana 1950. Hän pelasi seurassa kuusi kautta, joista yhden mestaruussarjassa. Vuonna 1956 hän siirtyi hallitsevan mestarin Kiffenin riveihin. Hiltunen voitti pronssia samana vuonna, mutta kauden 1957 päätteeksi Kiffen putosi pääsarjatasolta ja hän siirtyi Kuopion Palloseuraan. KuPS voitti mestaruuden 1958. Lisäksi Hiltunen sai yhden SM-hopean kahdeksan seurassa vietetyn kauden aikana. Urallaan Hiltunen ehti pelata 151 pääsarjaottelua, joissa hän teki 51 maalia. Urheilutoimittajain liitto valitsi hänet vuoden pelaajaksi 1954.
Maajoukkueessa Hiltunen pelasi 21 A-maaottelua, joissa hän teki viisi maalia. Hänellä on tilillään myös 15 B-maaottelua, mikä on enemmän kuin kellään suomalaispelaajalla.
Hiltusen isä Hannes ja poika Joni ovat myös olleet SM-tason jalkapalloilijoita.
Ladislaus V
thumb Ladislaus V (1440–1457) oli Itävallan herttua ja Unkarin kuningas vuodesta 1444 ja Böömin kuningas vuodesta 1452. Hänen isänsä oli Albrekt II ja äitinsä Sigismund Luxemburgilaisen tytär Elisabeth Luxembugilainen. Hän syntyi vasta isänsä kuoleman jälkeen. Unkarilaiset aalteliset olivat jo valinneet kuninkaakseen Puolan Vladislav III:n, mutta Elisabeth suostutteli nämä kruunaamaan Ladislauksen Székesfehérvárissa 1540. Kruunaus todettiin kuitenkin mitättömäksi. Ladislaus kasvoi Elisabethin serkun hovissa: Serkusta tuli myöhemmin keisari Fredrik III. Vladislavin kuoltua 1444 Ladislaus valittiin kuninkaaksi, mutta Fredrik toimi edelleen hänen huoltajanaan ja sijaishallistsijana vuoteen 1452 asti.
Rachel Ticotin
Rachel Ticotin (s. 1. marraskuuta 1958) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänellä on ollut rooleja muiden muassa elokuvissa Total Recall – unohda tai kuole (1990) ja Con Air – lento vapauteen (1997). Hän näytteli yhtä pääosista televisiosarjassa Kova laki: Los Angeles (2011).
Ticotin on kotoisin New Yorkin Bronxista. Hän oli naimisissa näyttelijä David Caruson kanssa vuosina 1983–1989, ja heillä on yhteinen tytär. Vuonna 1998 Ticotin meni naimisiin näyttelijä Peter Straussin kanssa.
Adamsiitti
Adamsiitti, josta käytetään myös lyhennettä DM, on orgaaninen arseeniyhdiste, jota on käytetty kemiallisena aseena sekä taistelu- että mellakantorjuntatilanteissa. Se kuuluu kemiallisten aseiden ryhmään "Ihoa ja limakalvoja vahingoittavat aineet" yhdessä muun muassa sinappikaasun (HD, HN) ja lewisiitin kanssa.
Ominaisuudet
Adamsiitti on huoneenlämmössä kiinteää, kiteistä materiaali, jonka väri vaihtelee keltaisesta vihreään riippuen aineen puhtaudesta. Se on käytännössä veteen liukenematonta, mutta liukenee heikosti orgaanisiin liuottimiin, kuten bentseeniin, tolueeniin ja alkoholeihin. Aerosolina adamsiitti on tiiviinä pilvenä kirkkaan keltaista, mutta muuttuu levitessään näkymättömäksi.
Historia
Adamsiitin keksittiin ensimmäisen kerran Saksassa vuonna 1913 ja sitä onnistuttiin tuottamaan ensimmäisen kerran vuonna 1915. Yhdisteen keksivät toisistaan tietämättä vuonna 1918 myös brittiläinen tutkijaryhmä sekä Illinoisin yliopistossa työskennellyt yhdysvaltalainen tutkija majuri Robert Adams, jonka mukaan yhdiste myös nimettiin.
Lukuisat valtiot valmistivat adamsiittia sotilaskäyttöön sekä ensimmäisen että toisen maailmansodan aikana. Yhdistettä ei kuitenkaan ilmeisesti käytetty taistelukentällä, joskin joidenkin viitteiden mukaan Italian armeija käytti sitä ensimmäisessä maailmansodassa. Yhdysvalloissa adamsiittia käytettiin myös vuonna 1932 armeijan tukahduttaessa Washingtonissa korvauksia vaatineen, ensimmäisen maailmansodan veteraaneista koostuneen kansanliikkeen. Tässä yhteydessä aineen on raportoitu tappaneen mielenosoittajien joukossa olleita lapsia ja raskaana olleen naisen.
Adamsiitin käyttö mellakantorjuntaan loppui länsimaissa 1930-luvulla voimakkaiden vaikutusten ja yhdisteen sisältämän arseenin aiheuttamien pitkäaikaisten terveysriskien vuoksi. Sen korvattiin kyynelkaasulla. Toisessa maailmansodassa sotaakäyvillä mailla oli varastoissaan adamsiittikynttilöitä ja savukoneita, joiden avulla aine oltaisiin voitu muuntaa käyttökelpoiseen muotoon, mutta näitä ei tiettävästi käytetty. Sodan lopulla ja sen jälkeisinä vuosina voittajavaltiot tuhosivat sekä omia että Saksalta vallattuja adamsiittivarastoja mereen upottamalla muun muassa Pohjanmerellä, Atlantilla ja Australian rannikon edustalla. Neuvostoliitto hankkiutui lisäksi eroon omista varastoistaan hautaamalla ainetta maahan Siperiassa 1960-luvulla. Adamsiittia tuotettiin sotilaskäyttöön Jugoslaviassa vielä 1970-luvulla, mutta vuoteen 1967 mennessä suojavarusteiden kehitys oli tehnyt aineen käyttökelpoisuuden kyseenalaiseksi.
Pierre Ramadier
Pierre Ramadier (22. toukokuuta 1902 Lunel, Hérault, Ranska – 1983) oli ranskalainen seiväshyppääjä.
Ramadier saavutti Pariisin EM-kilpailuissa 1938 seiväshypyssä pronssia tuloksella 400 cm. Neljä vuotta aiemmin Torinon EM-kilpailuissa hän oli sijoittunut viidenneksi tuloksella 390 cm. Berliinin 1936 olympialaisissa hän sijoittui 17:nneksi tuloksella 380 cm ja Amsterdamin 1928 olympialaisissa hän karsiutui tuloksella 330 cm.
Ramadier voitti seiväshypyssä Ranskan-mestaruuden kaikkiaan 11 kertaa vuosina 1928–1932, 1934, 1936–1939 ja 1942. Hän hyppäsi Ranskan ennätyksen viidesti: 386 cm vuonna 1928, 396 cm vuonna 1929, 399 cm vuonna 1930 sekä 403,5 cm ja 407 cm vuonna 1931.
Maceo Pinkard
Maceo Pinkard (27. kesäkuuta 1897 Bluefield, Länsi-Virginia – 21. heinäkuuta 1962 New York, New York) oli yhdysvaltalainen lauluntekijä. Hän opiskeli Bluefield Colored Institutessa ja perusti varhaisella urallaan oman orkesterinsa, jota hän kierteli johtamassa. Vuonna 1914 hän perusti teatteriagentuurin Omahaan, Nebraskaan, ja myöhemmin hän perusti Pinkard Publications -kustantamon New Yorkissa.
Pinkard toimi sekä säveltäjänä että sanoittajana. Hänen hittejään ovat "Sugar", "Gimme a Little Kiss, Will Ya Huh?", "At Twilight", "Them There Eyes", "Sweet Georgia Brown", "Here Comes the Show Boat", "Sweet Man", "I'll Be a Friend (With Pleasure)", "Don't Cry Little Girl, Don't Cry", "Congratulations", "Is That Religion?", "Liza", "Lila", "There Must Be Somebody Else", "Okay Baby", "That Wonderful Boy Friend of Mine", "Let's Have a Showdown", "My Old Man" ja "Mammy O' Mine".
Pinkard otettiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1984. Hänen opinahjonsa järjestää hänen kunniakseen viikon kestävän vuosittaisen juhlan.
SL-1
thumb|SL-1:n reaktoripaineastiaa siirretään pois rakennuksesta onnettomuuden jälkeen. SL-1 eli Stationary Low-Power Reactor Number One oli Yhdysvaltain maavoimien rakentama kokeellinen 3 megawatin tehoinen pienikokoinen ydinreaktori, joka sijaitsi Idaho Fallsin lähellä Idahossa, National Reactor Testing Stationissa, joka oli osa Idaho National Laboratorya. Reaktorityyppi oli suunniteltu kaukaisten pohjoisten sotilastukikohtien lämmittämiseen ja sähkön tuottamiseen. Reaktorissa tapahtui ensimmäinen Yhdysvalloissa tapahtunut ydinonnettomuus. Se on toistaiseksi ainoa kuolonuhreja vaatinut ydinonnettomuus Yhdysvalloissa; onnettomuus johti kolmen ihmisen kuolemaan. Onnettomuus on luokiteltu INES 4 -tasoiseksi.
Onnettomuus
21. joulukuuta 1960 reaktori oli ajettu alas huoltoa varten. 3. tammikuuta 1961 reaktorissa kuitenkin tapahtui yllättävä nopea reaktio, joka johti höyryräjähdykseen. Syynä oli säätösauva, jota reaktorin päällä ollut työntekijä oli käsittelemässä: ilmeisesti sauvalla oli ollut taipumus juuttua ja työntekijä oli käsitellyt sitä väkivalloin; toimenpiteen tarkoitus oli vetää säätösauvaa pois reaktorista noin 3 tuumaa (7,6 cm), mutta sitä oli liikutettu arviolta 20 tuumaa (50 cm), joka aiheutti reaktion kiihtymisen liiallisesti ja reaktorisydämen lähellä olevan veden välittömään höyrystymiseen. Höyryräjähdys löi maassa olleet työntekijät (John A. Byrnes ja Richard Leroy McKinley) kumoon; reaktorin päällä ollut suojatulppa lävisti reaktorin päällä olleen työntekijän (Richard C. Legg) ja hän seivästyi räjähdyksen voimasta rakennuksen kattoon. McKinley oli työntekijöistä ainoa, joka oli vielä hengissä pelastustyöntekijöiden saapuessa. Vaikka kaikki kolme työntekijää altistuivat onnettomuudessa säteilylle, he kaikki kuolivat räjähdyksen aiheuttamien fyysisten vammojen takia. Ruumiit toimitettiin omaisille lyijyvuoratuissa arkuissa.
Vaikka reaktorilla ei ollut varsinaista nykyisen tyyppistä suojarakennusta, rakennus esti silti säteilyn leviämisen ympäristöön.
Pjotr Tšaikovski
Pjotr Iljitš Tšaikovski (, ; 7. toukokuuta (J: 25. huhtikuuta) 1840 Votkinsk – 6. marraskuuta (J: 25. lokakuuta) 1893 Pietari) oli venäläinen romantiikan ajan säveltäjä. Hän oli Venäjän tunnetuimpia ja 1800-luvun merkittävimpiä säveltäjiä. Hänen kunniakseen Moskovassa järjestetään joka neljäs vuosi Kansainvälinen Tšaikovski-kilpailu.
Tšaikovskin kuuluisimpia teoksia ovat muun muassa kuusi sinfoniaa, baletit Joutsenlampi, Prinsessa Ruusunen ja Pähkinänsärkijä, kymmenen oopperaa, joista tunnetuimpia Jevgeni Onegin ja Patarouva, kolme pianokonserttoa, viulukonsertto ja orkesterialkusoitto Vuosi 1812.
Elämä
vasen|pienoiskuva|upright|Tšaikovski [[Pietarin konservatoriossa, 1863.]] Tšaikovski aloitti pianotunnit nelivuotiaana, ja hänen musiikillinen lahjakkuutensa havaittiin jo varhain. Hän opiskeli aluksi lakia ja valmistui vuonna 1859 Pietarin lainopillisesta koulusta. Valmistumisen jälkeen Tšaikovski sai viran oikeusministeriöstä, jossa hän työskenteli kaksi vuotta ja matkusteli kuukausien ajan muun muassa Saksassa, Ranskassa ja Englannissa. Myöhemmin hän siirtyi kuitenkin Pietarin konservatorioon, jossa hän opiskeli musiikkia vuosina 1861–1865 opettajanaan muun muassa Anton Rubinstein.
Vuonna 1866 Tšaikovskista tuli harmonian professori vastaperustettuun Moskovan konservatorioon, jossa hän oli noin vuoteen 1878 saakka. Siellä hän tapasi kansallismielisten säveltäjien viisikon, johon kuuluivat muun muassa Nikolai Rimski-Korsakov ja Modest Musorgski. Viisikko oli saanut innoitusta Tšaikovskin toisesta sinfoniasta (Vähävenäläinen), mutta muutoin he pitivät tätä liian konservatiivisena ja eurooppalaistyylisenä säveltäjänä, vaikka hänen musiikkinsa pohjimmiltaan olikin hyvin venäläistä. Hän ihaili Wolfgang Amadeus Mozartia, ja myös muu länsimainen taidemusiikki vaikutti merkittävästi hänen tuotantoonsa.