cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Boris Rotenberg (jalkapalloilija)
Boris Rotenberg (, s. 19. toukokuuta 1986 Leningrad, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäjänjuutalainen jalkapalloilija, jolla on Suomen ja Venäjän kansalaisuus. Rotenberg on pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Venäjän valioliigassa pelaavaa Lokomotivia.
Alfred Hitchcock
Hitchcockin käyttämiä näyttelijöitä
Hitchcockin vakionäyttelijöitä olivat Kellyn lisäksi Ingrid Bergman, James Stewart ja Cary Grant. Muita kuuluisia pääroolien esittäjiä olivat Henry Fonda, Montgomery Clift, Sean Connery, Janet Leigh ja Anthony Perkins.
Boris Rotenberg (jalkapalloilija)
Hän kuuluu Rotenbergien sukuun. Hänen isänsä on miljardööri Boris Rotenberg, joka on tutustunut ja toiminut sparraajana presidentti Putinille mm. judoyhdistyksen kautta. Hänen veljensä on liikemies Roman Rotenberg.
Alfred Hitchcock
Hitchcockin käyttämiä näyttelijöitä
Myöhempinä vuosinaan Hitchcock katsoi paremmaksi työskennellä vielä läpimurtoaan odottavien näyttelijöiden kanssa ajan kohunimien sijasta. Yhdeksi syyksi tähän on sanottu kahnauksia Revityn esiripun miespääosan esittäjän Paul Newmanin kanssa metodinäyttelemisestä. Toinen syy lienee ollut Hitchcockin halu karsia budjettia käyttämällä halvempia (mutta ei huonompia) näyttelijöitä.
pienois|[[Cary Grant elokuvan Vaarallinen romanssi (1959) esittelymainolsessa.]]Hitchcockin on sanottu kohdelleen näyttelijöitään tylysti. Haastatteluissa hän sanoi, että näyttelijöitä tulee ohjata kuin karjaa laitumella. Monet hänen näyttelijöistään pitivät itseään suuren ohjaajan oppipoikina. Hitchcock vaati molemminpuolista kunnioitusta eikä antanut näyttelijöiden puuttua ohjaukseen. Kuvausvaiheessa Hitchcockin elokuva oli jo valmis, se vain täytyi ”pistää purkkiin”. Kaikki oli huolellisesti valmisteltu storyboardissa. Hitchcock pitikin kuvausvaihetta äärimmäisen tylsänä, hänhän oli jo ”nähnyt” elokuvansa.
Hitchcockin kerrotaan suhtautuneen joihinkin elokuviensa naisnäyttelijöihin suorastaan pakkomielteisesti, ja muun muassa Tippi Hedren on paljastanut myöhemmin joutuneensa Hitchcockin seksuaalisen häirinnän kohteeksi.
Hitchcock näyttäytyi elokuvissaan lyhyissä cameo-rooleissa 37 kertaa.
Mihail Jakubov
Mihail Jurjevitš Jakubov (, s. 16. helmikuuta 1982, Barnaul, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkoilija, joka on tällä hetkellä ilman seuraa.
Boris Rotenberg (jalkapalloilija)
Ura
Rotenberg asui Suomessa vuodet 1991–2004 ja edusti juniorina Helsingin Ponnistusta, Helsingin Jalkapalloklubia ja FC Jokereita. Kaudella 2003 hän kuului Jokereiden edustusjoukkueeseen, mutta ei debytoinut Veikkausliigassa. Kaudet 2004–2005 hän edusti HJK:n reservijoukkuetta Klubi 04:ää. Juniorivuosinaan Rotenberg pelasi myös Suomen alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa.
Mihail Jakubov
Jakubov voitti vuonna 2006 Pajulahti cupin ja vuonna 2007 Turnir Puchkovan Severstal Tšerepovetsissa.
Boris Rotenberg (jalkapalloilija)
Ura
Rotenberg palasi Pietariin yliopisto-opintojensa vuoksi, ja päätyi jatkamaan jalkapallouraansa paikallisen pääsarjaseuran Zenitin kakkosjoukkueessa. Sittemmin hän pelasi lainalla useissa muissa seuroissa. Hän debytoi Venäjän valioliigassa Šinnikin riveissä 12. heinäkuuta 2008 ottelussa Krylja Sovetovia vastaan. Kaudella 2009 hän teki läpimurtonsa Himkissä.
Heinäkuussa 2008 Israelin Ligat ha'Alin Hapoel Petah Tikva osoitti kiinnostusta Rotenbergia kohtaan. Juutalaisuutensa takia Rotenbergia ei pidetty ulkomaalaisena Israelissa.
Helmikuussa 2011 Rotenberg siirtyi vapaana pelaajana Dynamo Moskovaan, jonka kanssa hän teki 2,5-vuotisen sopimuksen.
Vuodesta 2016 alkaen Rotenberg on edustannut Lokomotiv Moskovaa. Vuonna 2018 hän voitti Venäjän jalkapalloliigan.
Touretten oireyhtymä
Touretten oireyhtymä (usein Touretten syndrooma, TS) eli yhtäaikainen äänellinen ja motorinen monimuotoinen nykimishäiriö on neurologinen tai neurokemiallinen oireyhtymä, jonka keskeisinä oireina ovat tic-liikkeet eli äkilliset ja nopeat nykäykset ja liikkeet sekä äänet, jotka toistuvat samalla tavalla lyhyiden jaksojen ajan. Mikäli henkilöllä esiintyy ainoastaan toisen alueen oireita, hänelle voidaan diagnosoida pitkäaikainen motorinen tai äänellinen nykimishäiriö tai väliaikainen nykimishäiriö. Tourette liittyy usein autismin kirjon oireyhtymiin.
Ei ole olemassa tarkkaa tietoa siitä, mikä aiheuttaa sairastumisen Touretteen.
Oireet
Touretten oireyhtymän oireita ovat :
Touretten oireyhtymästä kärsivä voi pidättää pakkoliikkeiden tuloa sekunteja tai jopa tunteja, mutta pidättäminen saattaa johtaa vain vakavampiin purkauksiin. Pakkoliikkeet syntyvät yhtä pakottavina kuin tarve aivastaa, ja ne pitää lopulta ilmaista. TS-henkilöt usein pidättävät oireita koulussa tai työpaikalla, kunnes he pääsevät johonkin suojaiseen paikkaan, kuten kotiin. Tyypillisesti pakkoliikkeet lisääntyvät stressin kasvaessa (vaikka stressi ei aiheutakaan niitä) ja vähenevät rentoutumisen tai tiettyyn tehtävään keskittymisen myötä.
Tourette-oireita esiintyy kaikissa etnisissä ryhmissä. Potilaista suurin osa, noin 75 prosenttia, on miespuolisia. Vaikka TS:n oireet vaihtelevat ihmisillä ja niiden vakavuus vaihtelee hyvin lievästä vaikeaan, suurin osa tapauksista on lieviä. TS ei useinkaan tule yksin, vaan siihen saattaa liittyä joitakin tai kaikki esimerkiksi seuraavista oireista tai tiloista: erilaisia pakko-oireita, keskittymishäiriöitä, ylivilkkautta sekä impulsiivisuutta. Oireyhtymän esiintyvyydestä ei ole tarkkaa tietoa, mutta arviolta siitä kärsii noin 0,1–1 prosenttia väestöstä. Monella oireet lievittyvät aikuisiässä, mutta yleensä osa oireista jatkuu läpi elämän.
Yksinkertaiset motoriset nykimisoireet esiintyvät yleisimmin silmänympärysten, otsan, suun, kaulan, olkapäiden seudun ja rinnan tai vartalon lihaksissa. Ne ovat äkkinäisiä, toistuvia ja rytmittömiä ja voivat ilmetä esimerkiksi silmien kiinni puristamisena tai kasvojen rypistelynä. Ne alkavat usein vaikeammin havaittavasta silmien räpyttelystä ja jatkuvat suunympärysten, vartalon ja raajojen liikkeisiin ja nytkähtelyihin.
Monimuotoiset motoriset oireet havaitaan äkillisinä, nopeina, kaavamaisina liikkeinä, joihin osallistuu useampia lihasryhmiä. Niihin voi kuulua erilaisia toimintoja aina rituaalimaisista kädenliikkeistä pakonomaisiin kosketustoimintoihin tai liioiteltuihin motorisiin liikkeisiin, joita saattavat olla esimerkiksi korkeat hypyt tai vartalon taivuttelut. On yleistä, että Tourettesta tulee iän mukana myös ADHD eli tarkkaavaisuus- ja ylivilkkaushäiriö.
TS-potilaista 5–10 prosentilla oireet ovat erittäin vaikeahoitoisia ja lääkehoito on välttämätön aikuisiässäkin useita vuosia.
Äänelliset nykimisoireet
Yksinkertaisia äänioireita ovat esimerkiksi rykiminen, kurkun karauttelu, yskiminen, nauraminen ilman syytä, nuoleminen, maiskuttelu, sihahtelu, niiskutus, tuhahteleminen, huokailu, älähtely, puhkuminen, hyminä ja ölinä sekä koprolalia eli kirosanat.
Monimuotoisia äänioireita ovat esimerkiksi viheltely, hyräily, kaavamaisesti toistetut sanat ja sanaryhmät, jotka ovat usein täytesanamaisia (”joo joo”, ”just just”, ”niin niin” tai ”jaa jaa”).
Motoristen ja äänellisten nykimisoireiden yhdistelmät
Touretten oireyhtymässä oireet voivat ilmetä vuorotellen, mutta ne saattavat muodostaa monimutkaisiakin yhdistelmiä. Tällöin nykimisoireiden sarja on kokonainen samankaltaisena toistuva rituaali, jolloin henkilö esimerkiksi ensin viheltelee, sitten pöyhii hiuksiaan, murahtaa ja rypistää otsaansa.
Periytyvyys
Touretten oireyhtymän periytyvyydestä on useita erilaisia teorioita. Tiettyä geeniä ei ole löydetty, mutta on löydetty geenialueita, jotka ovat erityisen kiinnostavia tutkimuskohteita. Lisäksi ympäristötekijät vaikuttavat oireyhtymän syntyyn.
Geenien periytyvyys on noin 50 prosenttia, mutta se ei välttämättä välity Touretten oireyhtymänä. Touretten oireyhtymää sairastavan perheessä saattaa esiintyä useammin tic-oireyhtymää tai pakko-oireita. Niiden poikien, jotka kantavat geeniä, on todennäköisempää saada oireita kuin geeniä kantavien tyttöjen. Oireet eivät kuitenkaan ole vakavia kuin 10 prosentissa tapauksista, jolloin tarvitaan tutkimusta ja hoitoa. Touretten oireyhtymän oireet voivat tulla esille tulehdustautien aikana, mutta perintötekijät ovat silti oireyhtymän esiintymisen pääasiallinen syy.
Diagnoosi ja hoito
Touretten oireyhtymän diagnosointi perustuu oireiden havainnointiin sekä tietoihin esimerkiksi oireiden alkamisajasta ja laadusta. Oireyhtymää ei voida diagnosoida verinäytteen tai minkään neurologisen kokeen perusteella, mutta verikokeilla voidaan sulkea muut sairaudet pois. Diagnoosiin tarvitaan pakkoliikkeiden esiintymistä monta kertaa päivässä yli vuoden ajan.
Useimmat niistä, joilla on TS, elävät hyvää elämää ja toimivat lähes kaikissa mahdollisissa ammateissa ja tehtävissä. Oireyhtymää ei voida toistaiseksi parantaa, vaikka oireita voidaankin lievittää ja oppia hallitsemaan esimerkiksi lääkkeiden avulla. Tourette-potilaat kykenevät usein pidättelemään oireitaan jonkin aikaa, mutta se saattaa olla todella uuvuttavaa ja siitä saattaa seurata huonoa oloa.
Esiintyvyys
Nykimisoireet ovat tavallisia lapsuudessa. Niitä esiintyy yleisen arvion mukaan 10 prosentilla lapsista ja tarkkojen havainnoitsijoiden mukaan jopa 24 prosentilla alle yläasteikäisistä. TS:n esiintyvyys lapsilla ja nuorilla vaihtelee välillä 0,1–10 prosenttia. TS on yleisempi pojilla kuin tytöillä, kuten muutkin kasvuiän neuropsykiatriset häiriöt.
Jevgeni Levinson
thumb|250px|Jevgeni Levinsonin ja [[Vladimir Muntsin suunnittelema Lensovetin kulttuuritalo Pietarissa.]] Jevgeni Adolfovitš Levinson (, 19. lokakuuta 1894 Odessa – 21. maaliskuuta 1968 Leningrad) oli neuvostoliittolainen arkkitehti.
Jevgeni Levinson valmistui vuonna 1927 taideteknisestä korkeakoulusta (VHUTEIN). Vuosina 1932–1945 hän toimi Leningradin rakennusinsinööri-instituutin (LISI) ja vuosina 1945–1968 Repinille nimetyn maalaustaiteen, kuvanveiston ja arkkitehtuurin instituutin (IŽSA) opettajana (vuodesta 1947 lähtien professorina).
Levinsonin suunnittelemat rakennukset edustavat myöhäistä konstruktivismia, Stalinin ajan klassismia ja 1950–1960-lukujen funktionalismia. Hänen töitään Pietarissa ovat mm. Lensovetin kulttuuripalatsi (1930–1936), Lensovetin asuintalo (1931–1934), Kevyen teollisuuden talo Voznesenski-prospektilla (1931–1934), Petrovskaja-rantakadun asuintalo (1935–1940), Nevan piirineuvoston rakennus (1937–1940) sekä Štšemilovkan (1937–1940, 1958–1964) ja Moskovski-prospektin (1937–1946) asuinkorttelit. Toisen maailmansodan jälkeen Levinson osallistui Puškinin ja Pavlovskin jälleenrakennukseen. Vuonna 1951 hän sai Stalin-palkinnon Andrei Grušken kanssa suunnittelemastaan Puškinin rautatieasemasta. Levinsonin käsialaa ovat myös Avtovon metroaseman erikoiset lasipylväät. Arkkitehti osallistui Piskarjovkan hautausmaan muistoalueen suunnitteluun (1960). Hänen myöhäisvaiheen teoksiaan ovat Nevski-kulttuuripalatsi Obuhovskoi Oborony -prospektilla, Kamennoostrovski-prospektin Muotitalo (molemmat 1963–1968) sekä Sovetskaja-hotellin ensimmäinen vaihe (1968).
Vuosina 1931–1968 Levinson asui ja työskenteli Aleksandr Sokolovin kanssa suunnittelemassaan Neuvostokaupan työntekijöiden osuuskuntatalossa (Kamennoostrovski-prospekti 55). Rakennuksen seinässä on arkkitehdista kertova muistolaatta.
Grab the Moment
Grab the Moment on norjalaisen DJ:n JOWST:n ja laulajan Aleksander Walmannin esittämä kappale, jolla he edustivat Norjaa vuoden 2017 Eurovision laulukilpailussa.
Kappale kilpaili Euroviisujen toisessa semifinaalissa 11. toukokuuta, jossa se sijoittui viidenneksi 189 pisteellä ja pääsi finaaliin. Finaalissa se sai 158 pistettä ja saavutti sijan 10. thumb|left|250px|JOWST ja Walmann esittämässä kappalettaan Euroviisujen harjoituksissa.
Naarajärvi (Jämsä)
Naarajärvi on Keski-Suomessa Jämsässä Hämepohjan kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 13,6 hehtaaria, se on 1,0 kilometriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,4 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Isojärven valuma-alueeseen (14.263) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 149,6 metriä mpy.
Don’t Stop
Don’t Stop voi viitata:
Luminanssi
thumb|Lampun valovoima (I) ja luminanssi (L) Luminanssi (tunnus L) on fotometrian suure, joka kuvaa pinnalta lähtevää valon voimakkuutta eli "pinnan kirkkautta". Luminanssi kertoo valovoiman tarkastelusuunnassa pinta-alaa kohti. Luminanssin SI-järjestelmän mukainen mittayksikkö on kandelaa per neliömetri (cd/m²).
Luminanssin yksikkönä käytetään joskus myös epästandardia yksikköä nit (1 nit = 1 cd/m²). Tätä yksikköä käytetään usein varsinkin tietokoneen näyttöjen luminanssin yhteydessä. Yksikön nit alkuperäinen merkitys on hämärän peitossa, mutta uskotaan, että se pohjautuu latinankieliseen sanaan "nitere", suomeksi "loistaa".
Luminanssin mittaaminen
Luminanssia voi mitata erityisillä luminanssimittareilla, jotka ovat hinnaltaan kalliita. Luminanssia voi arvioida tavallisella luksimittarilla mittaamalla heijastuksen kappaleen pinnasta (n. 10–15 cm) ja jakamalla saadun valaistusvoimakkuusarvon π:llä.
Citroën LNA
Citroën LNA (alun perin LN) on Citroënin vuosina 1976–1986 valmistama pieni henkilöautomalli, jonka tekniikka on suurelta osalta sama kuin Peugeot 104- ja Talbot Samba -malleissa. Sen seuraajaksi tuli Citroën AX.
Citroën LN esiteltiin syksyllä 1976, ja se syntyi kaksi vuotta aiemmin Citroënin ja Peugeot’n perustaman PSA-konsernin työn tuloksena. Moottori oli ilmajäähdytteinen kaksisylinterinen 0,6-litrainen. vasen|pienoiskuva|Citroën LNA Syksyllä 1978 malli sai suuremman 652-kuutioisen moottorin, ja nimeksi tuli LNA. Vuonna 1982 saataville tuli vesijäähdytteinen 1,1-litrainen moottori.
Mallimerkinnät LN ja LNA saatiin naistennimien Hélène ja Hélèna ranskankielisistä äänneasuista, samaan tapaan kuin Citroën DS -mallin kirjainyhdistelmä kuulosti puheessa sanalta déesse, ”jumalatar”.
Joseph Ghys
thumb|right|Joseph Ghys, [[Alphonse-Léon Noëlin teos (1834)]]
Joseph Ghys (1801 Ghent – 22. elokuuta 1848 Pietari) oli belgialainen säveltäjä ja viulisti. Hän opiskeli Charles Lafontin johdolla. Hän oli sukupolvensa johtava viulisti ja opetti Amiensissa ja Nantesissa. Hänen konserttiuransa käynnistyi kunnolla vuonna 1832 Euroopan-kiertueiden myötä. Hänen omien sävellystensä joukossa ovat konsertto, jousikvartetto ja lukuisia muita teoksia viululle.
Taivalniskan seisake
Taivalniskan seisake oli rautatieliikennepaikka rataosalla Kontiomäki–Taivalkoski. Liikennepaikka sijaitsi Taivalkosken kunnassa, Iijoen rannalla. Se toimi henkilöliikenteen seisakkeena kahdessa paikassa vuosina 1959–1982.
Ensimmäisen kerran Taivalniska-niminen seisake avattiin liikenteelle vuonna 1959. Silloin seisake sijaitsi ratakilometrillä 813,270 Iijoen etelärannalla, 1 610 metrin päässä Taivalvaaran rautatieaseman pohjoispuolella paikassa, joka oli tuolloin Kontiomäeltä Taivalkoskelle rakennetun radan päätepiste. Liikennepaikka oli käytössä 1. joulukuuta 1961 saakka, jolloin Iijoen ylittävä rautatiesilta ja Taivalkosken rautatieasema valmistuivat.
Iijoen rautatiesillan valmistuttua Taivalniskan seisake siirrettiin Iijoen pohjoisrannalle, ratakilometrille 813,662, jossa se oli käytössä aina vuoteen 1982 saakka, jolloin henkilöliikenne Taivalkoskelle päättyi.
Pizzi
Luís Miguel Afonso Fernandes aka Pizzi (s. 6. lokakuuta 1989) on portugalilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Pizzi edustaa Portugalin pääsarjassa pelaavaa SL Benficaa. Aiemmin hän on edustanut GD Bragançaa, SC Bragaa, GD Ribeirãoa, SC Covilhãa, FC Paços de Ferreiraa, Club Atlético de Madridia, Deportivo de La Coruñaa ja RCD Espanyolia.
Pizzi siirtyi Benficaan heinäkuussa 2013 mutta pelasi vielä kauden 2013–2014 lainalla Espanyolissa. Syyskuun 2019 loppuun mennessä hän on pelannut Portugalin pääsarjassa 205 ottelua, joissa hän on tehnyt 53 maalia, ja Espanjan pääsarjassa 74 ottelua, joissa hän on tehnyt 12 maalia.
Pizzi on pelannut Portugalin maajoukkueessa 16 ottelua vuosina 2012–2019. Hän teki maalin marraskuussa 2012 ensimmäisessä maaottelussaan Gabonia vastaan, kesäkuussa 2017 Kyprosta vastaan ja marraskuussa 2019 EM-karsintaottelussa Liettuaa vastaan. Maanosaliittojen cupissa 2017 hän pelasi yhdessä alkulohko-ottelussa ja pronssiottelussa.
Umberto Masetti
pienoiskuva|Umberto Masetti Umberto Masetti (4. toukokuuta 1926 Borgo delle Rose, Italia ­­­– 29. toukokuuta 2006 Maranello, Italia) oli italialainen ratamoottoripyöräilijä ja lajin maailmanmestari 500-kuutioisissa vuosina 1950 ja 1952.
Hei, olen Susan
Hei, olen Susan on yhdysvaltalainen Warner Brosin tuottama ja Clyde Phillipsin luoma tilannekomedia, joka huomioitiin kaksi kertaa Emmy- ja Golden Globe -ehdokkuudella. Sarjaa esitettiin ensi kerran Yhdysvalloissa NBC:llä vuosien 1996–2000 aikana yhteensä 93 jakson verran.
Suomessa sarjaa esitettiin ensi kerran Nelosella 12. lokakuuta 1997, vuonna 2008 Kino TV:llä ja vuonna 2009 MTV3:lla.
Rognedino
Rognedino on pienehkö kaupunkityyppinen taajama ja Rognedinon piirin keskus Venäjän Brjanskin alueella, maanteitse noin sata kilometriä Brjanskista luoteeseen. Lähin rautatieasema on Dubrovka, joka sijaitsee 14 kilometriä Rognedinosta etelään.
Vuonna 2010 taajamassa asui 3 158 ja koko piirissä 7 284 henkeä.
Paikkakunnan nimi Rognedino juontuu sen perustajasta. Taajaman perusti alkujaan vuonna 985 Polatskin ruhtinaan tytär Rogneda, jonka hänen miehensä, Kiovan ruhtinas Vladimir Suuri oli karkottanut. Vuonna 1986 paikkakunta sai kaupunkityyppisen taajama aseman.
Mataram (kaupunki)
Mataram on Läntisen Nusa Tenggaran provinssin pääkaupunki Lombokin saarella Indonesiassa. Se on ottanut nimensä Jaavan saarella olleiden kuningaskunnan ja mahtavan sulttaanikunnan mukaan. Vuoden 2015 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 449 438 asukasta. Mataram, samoin kuin koko Lombok, on suosittu turistikohde, mutta ajoittain uskonnolliset kiistat kehittyvät matkailua häiritseväksi vaaraksi asti.
Hürriyet
pienoiskuva|Hürriyetin logo Hürriyet on vuonna 1948 perustettu turkkilainen sanomalehti. Lehti on perustamisestaan lähtien ollut kapitalistisen länsimaisen kulttuurin äänenkannattaja Turkissa. Sillä on ollut tärkeä rooli Turkin lehdistön teollistamisessa. Vuoden 1980 jälkeen Hürriyet on tukenut oikeistolaista talous- ja kulttuuripolitiikkaa. Lehti on kannattanut taloudellista liberalismia, avautumista ulkomaailmaan, länsimaista elämäntyyliä ja kansallismielistä politiikkaa. Sen päätoimittajana on toiminut Ertuğrul Özkök. Vuonna 1994 mediakonserni Doğan osti Hürriyetin.
USAirin lento 1493
USAirin lento 1493 oli US Airwaysin Yhdysvaltojen sisäinen lento Syracuse Hancockin kansainväliseltä lentoasemalta, New Yorkista Los Angelesin kansainväliselle lentokentälle (LAX:iin) perjantaina 1. helmikuuta 1991 tehden pysähdykset Washington D.C:ssä sekä Columbuksessa, Ohiossa. Lentoa operoinut Boeing 737-3B7 törmäsi laskeutuessaan LAX:in lentokentälle samalla kiitotiellä olevaan SkyWest Airlinesin lentoon 5569 (joka oli matkalla Palmdaleen) kello 18:07 paikallista aikaa. Onnettomuudessa kuoli yhteensä 35 ihmistä. Syyksi julistettiin lennonjohtajan virhe. <mapframe latitude="32.77" longitude="-114.08" zoom="4" width="400" height="300" align="right"> { "type": "FeatureCollection", "features": [ {     "type": "Feature", "properties": {}, "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [ -112.06054687499999,         33.505904166596224        ]      }    }  ] }
Lento
USAir 1493 lähti Columbukselta kello 13:17 ja oli määrä laskeutua kuuden aikaan LAX:iin. USAir 1493 saapui LAX:in ilmatilaan kello 17:57.
Lentokentällä oli neljä kiitotietä: 24R, 24L, 25R ja 25L. Kiitoteistä 24R ja 24L vastasi lennonjohtaja Robin Wascher. Kello 18.06 SkyWest 5569 tuli kiitotielle 24L odottamaan lentoonlähtölupaa 660 metrin päässä kiitotien alusta. Samaan aikaan Wings West 5006 oli ylittämässä kiitotietä. USAir odotti laskulupaa alle minuutin päässä kiitotiestä. Lopulta Wascher vastasi ja antoi luvan laskeutua kiitotielle 24L.
Törmäys
USAirin kapteeni Shaw ja ensimmäinen perämies Kelly olivat laskeutumassa kiitotielle.
Robin Wascher oli saanut tiedon nousuun lähtevästä Wings West 5072:sta, jolloin hän ei tiennyt koneen tietoja. Hänen keskittyessä siihen USAir 1493:n miehistö näki jotain valoisaa edessään. "What a hell?!" kuultiin kapteenin sanoneen. Perämies ja kapteeni alkoivat jarruttaa täysiä, mutta kone törmäsi kiitotiellä olleeseen koneeseen.
Koneet liukuivat palavana pois kiitotieltä vasemmalle puolelle, jossa ne törmäsivät tyhjänä olleeseen paloasemaan.
Pelastustyöt
Ensimmäiset palomiehet saapuivat hetken päästä onnettomuuspaikalle. Heidän sammuttaessa tulipaloa he huomasivat potkurin USAirin koneen alta. Silloin he tiesivät ensimmäisen kerran toisen koneen jääneen alle. Useita matkustajia, yhteensä 22, oli kuollut myrkyllisiin savuihin USAirin koneessa. 31 päivän päästä 23. ihminen kuoli. SkyWest 5569:llä oli ollut 12 henkilöä, joista kaikki saivat surmansa törmäyksessä. Muita matkustajia USAirin koneessa pääsi pois hätäuloskäyntien kautta.
Tutkinta
Myöhemmin saatiin selville, että alle jäänyt kone oli SkyWestin lento 5569. Äänitallenteista saatiin selville, että Robin Wascher oli johtaessaan lentoa käsitellyt noin neljä konetta. Hän oli vahingossa antanut USAirin lennolle luvan laskeutua samalle kiitotielle SkyWestin koneen kanssa.
Kokeiden mukaan miehistön oli mahdoton havaita toista konetta valojen seassa. Myöskään Wascher ei nähnyt SkyWestiä valojen takia. Wascherin vieressä ollut tutka olisi estänyt onnettomuuden, mutta se ei toiminut onnettomuusiltana.
John Kenley
John Kenley (alkuaan John Kremchek, 20. helmikuuta 1906 Denver, Colorado – 23. lokakuuta 2009 Cleveland, Ohio ) oli yhdysvaltalainen teatterituottaja. Hän vei suuren luokan tuotantoja kaupunkeihin, joissa niitä ei liiemmin ollut esitetty. Kenley oli taitava arvioimaan näyttelijän tuottama kassavirta, toisin sanoen hän havaitsi tähtipotentiaalin.
Ura
Kenley tuotti sadoittain teatterinäytelmiä ja -musikaaleja. Hänen tunnetuin luomuksensa on Daytonin kaupungissa Ohiossa 1957 aloittanut kesäteatteri (summer stock circuit) Kenley Players, jossa näytteli useita Broadway- ja Hollywood-tähtiä, kuten Billy Crystal, Arthur Godfrey, Burt Reynolds, William Shatner, Gloria Swanson ja Mae West.
Kenley aloitti uransa laulajana ja tanssijana New Yorkissa 1920-luvulla, seuraavalla vuosikymmenellä hän työskenteli teatterinjohtaja Lee Shubertin palveluksessa uusien näytelmien lukijana. Teatterituottajana hän aloitti 1940 Deer Lakessa Pennsylvaniassa.
Kenley Playersin jälkeen John Kenley perusti teatterin Columbuksen, Warrenin ja Akronin kaupunkeihin, kunnes hän 1984 siirtyi Clevelandin Playhouse Squareen, joka on Yhdysvaltain merkittävimpiä esittävien taiteiden keskittymiä.
Kenleyn työskentelytapa oli näyttelijäkeskeistä, ja tarvittaessa hän muokkasi näytöskappaleet kulloisenkin tähden näyttelijänlaadun mukaisiksi.
Pavel Vorobjov
Pavel Sergejevitš Vorobjov (, s. 5. toukokuuta 1982) on venäläinen jääkiekkoilija, joka pelaa nykyisin VHL:ssä HK Rjazanin kapteenina.
Viestikoekeskus
Viestikoekeskus (vuosina 1960–2014 Viestikoelaitos, VKoeL) oli Suomen puolustusvoimien signaalitiedustelua harjoittava organisaatio, joka yhdistettiin vuonna 2014 Puolustusvoimien tiedustelulaitokseen. Viestikoekeskus lakkautettiin itsenäisenä yksikkönä vuoden 2019 alussa osana sotilastiedustelun organisaatiouudistusta.
Historia
Viestikoeasema vaali sodanaikaisen Päämajan radiopataljoonan perinteitä. Kunnianosoituksena sodan ajan radiotiedustelulle Viestikoeasema tuki eversti Reino Hallamaan ja hänen puolisonsa Brita Hallamaan hautaansiunaamista 11. elokuuta 2013 Sysmässä.
Nimellä Viestikoelaitos toiminut yksikkö sijoitettiin Ilmavoimien alaisuuteen vuonna 1988. Aiemmin se oli toiminut Pääesikunnan alaisuudessa. Vuodesta 2014 se tunnettiin Viestikoekeskuksena.
Yleistä
Viestikoekeskus vastasi signaali- ja satelliittikuvaustiedustelusta sekä elektronisen sodankäynnin tukitoiminnasta. Se osallistui tilannekuvan muodostamiseen ja ylläpitoon, ennakkovaroituksen tuottamiseen sekä koordinoi puolustushaarojen elektronisen tiedustelun yksiköiden käyttöä. Osana puolustusvoimien lakisääteisten tehtävien toteuttamista Viestikoekeskus ylläpiti tilannekuvaa Suomen lähialueella tapahtuvasta sotilaallisesta toiminnasta ja tuotti tarvittaessa ennakkovaroituksen Suomeen kohdistuvasta sotilaallisesta uhasta. Keskus tuki aluevalvontalain mukaisesti havainnoillaan ilma- ja merivalvontaa. Seurannan kohteena olivat ulkomaiset sotilaskohteet.
Viestikoelaitoksen organisaatio, vahvuus, seurattavat kohteet ja toimintatavat eivät olleet julkista tietoa. Pääesikunnan mukaan näiden kertominen "heikentäisi merkittävästi puolustusvoimien ennakkovaroituskykyä". Korkein hallinto-oikeuskin päätti vuonna 2007 viitaten "laitoksen työntekijöiden ja valtakunnan turvallisuuteen", että tietoja ei tarvitse antaa. Puolustusvoimat vakuutti, ettei Suomen maaperällä sijaitsevia kohteita tiedustella, mutta keskus kuitenkin antaa lain mukaista virka-apua muille viranomaisille.
Viestikoekeskuksen budjetti vuonna 1998 oli 51 miljoonaa markkaa (8,6 miljoonaa euroa) ja henkilöstömäärä 189. Vuoden 2004 budjetti oli 12,2 miljoonaa euroa ja henkilöstömäärä 125.
Viestikoekeskuksen lisäksi Puolustusvoimissa toimi Pääesikunnan tiedusteluosasto. Suomen sisäisestä turvallisuudesta ja vastavakoilusta vastaa suojelupoliisi.
Valvontalentokoneet
Viestikoekeskuksella oli käytössään ainakin kaksi tiedustelukäyttöön varustettua lentokonetta, joista ensimmäisenä omassa käytössä ollut on Fokker F.27 rekisteriltään FF-1. Tätä ennen käytettiin Ilmavoimien DC-3-koneita, jotka poistettiin palveluskäytöstä 1980-luvulla. Viestikoekeskuksen toinen tiedustelukäytössä ollut lentokone oli Lockheed Martinin valmistamalla tiedustelujärjestelmällä varustettu CASA C-295, joka otettiin käyttöön kesällä 2017.
CASA C-295
Helsingin Sanomien artikkelin mukaan Viestikoekeskus otti kesällä 2017 käyttöön CASA C-295-tiedustelukoneen osana Puolustusvoimien Finstar-A-hanketta. Koneyksikkö saapui Suomeen vuonna 2011 ja siihen tilattiin tiedustelujärjestelmä Lockheed Martinilta. Lockheed kutsuu järjestelmää nimellä "Dragon Shield". Järjestelmä on sijoitettu konttiin jota kuljetetaan koneen rahtitilassa. Menettely mahdollistaa laitteiston poistamisen koneesta sen ollessa huollettavana. C-295-koneella on mahdollista seurata vähintään sataa taajuutta yhtaikaa.
Työntekijän postuumit muistelmat
Viestikoelaitosta on käsitelty entisen työntekijän muistelmissa. Majuri Timo Liene (1971 – 2018 ) palveli Viestikoelaitoksessa ja -keskuksessa eri tehtävissä toimittuaan sitä ennen mm. sotahistorian opettajana Maanpuolustuskorkeakoulussa, Bosnia-Herzegovinassa Martti J. Karin komentamassa Suomen osastossa sotilaiden ja siviilien yhteistyötä tukevan CIMIC-yksikön johtajana sekä yhteysupseerina Afganistanissa Kabul Multinational Brigaden esikunnassa.
Liene sairastui syöpään, joka diagnosoitiin alkuvuodesta 2016. Hän ryhtyi kirjoittamaan muistelmiaan esimiestensä, tiedustelulaitoksen johtajan ja tiedustelupäällikön luvalla ja kannustamina jäätyään pois työstään helmikuussa 2017. Muistelmat ilmestyivät hänen kuolemansa jälkeen 2018 nimellä Irtoviiksimies: suomalaisen sotilastiedustelijan elämä. Kirjan Lukijalle-osuuden on kirjoittanut hänen pitkäaikainen esimiehensä Harri Ohra-aho.
Viestikoelaitosta käsittelee erityisesti kirjan luku 10 Sotilastiedustelun leipiin. Luvussa kuvataan tuokiokuvien muodossa eräitä rekrytointiprosessin vaiheita, saapumista ensimmäisenä työpäivänä palveluspaikkaan sekä tehtäviin perehdyttämistä. Liene sai toiminnastaan Tiedusteluristi-kunniamerkin 4. kesäkuuta 2005. Luvusta selviää myös kirjan nimen tausta.
Tietovuoto, lehtiartikkeli ja oikeusjuttu
Helsingin Sanomien toimittajat Laura Halminen ja Tuomo Pietiläinen julkaisivat Helsingin Sanomissa joulukuussa 2017 viestikoekeskuksen ensimmäiseen tietoturvaluokkaan kuuluvia, runsaat kymmenen vuotta vanhoja tietoja. Silloinen pääesikunnan päällikkö, kenraaliluutnantti Timo Kivinen, teki asiasta poliisille esitutkintapyynnön. Toimittaja Halmisen yrittäessä hävittää asuintalonsa kellarissa tietokonettaan sen akku syttyi palamaan, ja hän joutui hälyttämään palokunnan. Paikalle saapui myös poliisipartio, joka teki kotietsinnän.
Vuonna 2016 eläköitynyttä kontra-amiraali Georgij Alafuzoffia epäillään tietovuototutkinnassa törkeästä palvelusrikoksesta vuosina 2005–2016. Alafuzoffin on epäilty luovuttaneen Helsingin Sanomien toimittajille muistitikun, jolla oli Suomen ulkoisen turvallisuuden vuoksi salaisiksi määrättyjä tietoja. Rikoslain mukaan palvelusrikos on törkeä, jos siinä tavoitellaan huomattavaa hyötyä, pyritään aiheuttamaan huomattavaa tai erityisen tuntuvaa vahinkoa tai rikos on tehty erityisen vastuunalaista tehtävää suoritettaessa. Törkeästä palvelusrikoksesta tuomitaan vankeutta enintään neljä vuotta. Valtakunnansyyttäjä katsoi, että rikoksen tahallisuudesta ei ole näyttöä ja näin ollen Alafuzoffia ei epäillä turvallisuussalaisuuden paljastamisesta. Lisäksi syyteoikeus turvallisuussalaisuuden paljastamisesta tuottamuksellisessa tekomuodossa vanhentui vuonna 2019. Alafuzoffia vastaan nostettiin syyte törkeästä palvelusrikoksesta maaliskuussa 2023. Syytteessä ei ole kysymys tietovuodosta, koska sellaisesta ei näyttöä löytynyt, vaan kyse on siitä, miten hyvin arkaluontoista aineistoa on säilytetty. Alafuzoff kiistää syyllistyneensä rikokseen. Syytetyn sotilasarvon vuoksi syyte käsitellään Helsingin hovioikeudessa. Kyse on sotilas­oikeudenkäynnistä, jossa tuomioistuimen kokoonpanoon kuuluu tuomareiden lisäksi sotilasjäseniä. Syytettä ajavat erikoissyyttäjät Anja-Riitta Rinkinen ja Krista Mannerhovi, jotka toimivat syyttäjinä myös HS:n Viestikoekeskus-uutisointia koskevassa oikeudenkäynnissä.
Viestikoelaitoksesta uutisoi myös Keskisuomalainen jo HS:a aiemmin. Artikkeleiden asiakokonaisuuksista kävi selville mm. että viestikoelaitos oli kiinnostunut Venäjän alueen ilmatilassa tapahtuvista operaatioista.
Artikkelin aikoihin valmisteltiin uutta tiedustelulakia, jossa viestikoekeskukselle suunniteltiin oikeutta seuloa ja avata verkkoviestintää.
Tutkinnan yhteydessä paljastui, että salaisia asiakirjoja oli Puolustusvoimien Pääesikunnan entisen tilaturvallisuuspäällikön Tero Lampénin kotoa tallennusvälineissä. Lampén oli puolustusvoimien palveluksessa 2010-luvun alussa ja sen jälkeen Fennovoimassa turvallisuustehtävissä.
Julkaisu
Viestikoekeskuksesta kertova juttu julkaistiin Helsingin Sanomissa 16. joulukuuta 2017 otsikolla Salaisuus kallion uumenissa – juuri kukaan ei tiedä, mitä tekee Puolustusvoimien Viestikoekeskus, mutta nyt HS:n saamat asiakirjat avaavat mysteerin. Jutussa tehtiin selväksi, että toimituksella on hallussaan salaisia asiakirjoja.
HS:n toimituspäällikkö Esa Mäkisen mukaan lehti käytti salaisia asiakirjoja ja julkaisi artikkelin, koska uudessa tiedustelulaissa Viestikoekeskukselle oltiin antamassa laajoja uusia valtuuksia laitokselle, josta kansalaiset tiesivät hyvin vähän, koska kaikki sitä koskeva tieto oli salaista. Mäkisen mukaan salaisuus ei saa estää tiedustelutoiminnan arviointia ja siitä keskustelua.
Julkaisun jälkeen päätoimittaja Kaius Niemi antoi Sanoman hallitukselle selvityksen lehden toimituksellisista prosesseista, minkä jälkeen yhtiö kertoi, että vastaava päätoimittaja nautti Sanoman hallituksen varauksetonta luottamusta.
Puolustusvoimien tiedustelupäällikkö, kenraalimajuri Harri Ohra-ahon mukaan artikkelissa on useita epämääräisyyksiä ja epätarkkuuksia. Lisäksi artikkelin kirjoittajien haltuunsa saamat asiakirjat olivat noin kymmenen vuotta vanhoja.
Puolustusvoimien pääesikunta teki keskusrikospoliisille tutkintapyynnön samana päivänä, kun juttu oli julkaistu. Samana päivänä Keskusrikospoliisin tutkinnanjohtaja Janne Järvinen teki ratkaisun rikostutkinnan aloittamisesta.
Kotietsintä
Artikkelin julkaisua seuraavana päivänä toimittaja Laura Halminen yritti hävittää hallussaan ollutta kovalevyä vasaroimalla tietokonetta. Toimittajan mukaan hän pyrki tuhoamaan tietokoneen varotoimenpiteenä, jotta hänen muiden juttujensa lähdesuoja ei vaarantuisi. Vasaroitaessa tietokoneen akku alkoi sihistä, minkä jälkeen se räjähti. Laitteesta tuli liekkejä ja savua. Halminen poistui kellarista ja soitti hätäkeskukseen. Puhelimessa hän mainitsi olevansa Viestikoekeskus-jutun toinen kirjoittaja. , jolloin päivystäjä ilmoitti lähettävänsä paikalle poliisin, mihin Halminen vastasi sanoin "No voi helvetin kuustoista".
Paikalle saapui pelastuslaitos ja poliisi. Kun palokunnan mukana olleelle poliisipartiolle selvisi Halmisen henkilöllisyys, partio ilmoitti asiasta eteenpäin ja kutsui apuvoimia. Poliisi takavarikoi kärynneen tietokoneen. Halminen kertoi poliisille, että tietokoneella oli Helsingin Sanomien Viestikoekeskus-juttuun liittyviä tietoja.
Poliisin mukaan "vakavan rikoksen todistusaineistoa oli alettu hävittämään". Tutkinnanjohtaja päätti tehdä toimittajan asuntoon erityisen kotietsinnän. Erityinen kotietsintä tehdään paikkoihin, joissa odotetaan olevan salassa pidettävää tietoa. Kotietsinnässä takavarikoitiin muun muassa vasaroitu tietokone ja muistitikkuja. Poliisi takavarikoi laitteet, koska se piti mahdollisena, että niiltä löytyy tietovuotojuttuun liittyvää aineistoa.
Suomen sijoitus Toimittajat ilman rajoja -järjestön lehdistönvapausindeksissä putosi yhden sijan poliisin tekemän toimituksellisen aineiston takavarikon vuoksi.
Esitutkinta
Epäily turvallisuussalaisuuden paljastamisen yrityksestä liittyi siihen, että syyttäjän mukaan Helsingin Sanomissa oli tarkoitus julkaista viisi muuta artikkelia, jotka olisivat sisältäneet salassa pidettäviä tietoja.
Esitutkinnassa osoittautui, että Helsingin Sanomat ei ollut hankkinut tietoja lainvastaisilla keinoilla.
Toimittajan tietokone ja tallenteita takavarikoitiin, ja hän vaati takavarikoita kumottaviksi, mutta vaatimus hylättiin korkeimmassa oikeudessa elokuussa 2019. Joulukuussa 2019 korkein oikeus kuitenkin päätti, että poliisi ei saa hyödyntää tutkimuksissaan yhtä toimittajalta takavarikoitua muistitikkua toimittajan tietolähteen suojan vuoksi.
Esitutkinnassa toimittaja kieltäytyi vastaamasta tiettyihin hänelle esitettyihin kysymyksiin vedoten toimittajan lähdesuojaan ja anonyymin ilmaisun oikeuteen, mutta korkeimman oikeuden mukaan hänelle esitetyt kysymykset eivät koskeneet lähdesuojan tai anonyymin ilmaisun oikeuden piiriin kuuluvia seikkoja, joten toimittajalla ei ollut oikeutta kieltäytyä vastaamasta hänelle esitettyihin kysymyksiin, ja korkein oikeus palautti asian käräjäoikeuteen, jossa toimittaja voitiin velvoittaa vastaamaan.
Esitutkinnassa rikoksesta epäiltyinä olivat toimittajien lisäksi HS:n vastaava päätoimittaja Kaius Niemi ja toimituspäällikkö Esa Mäkinen. Kuulustelussa Niemi ei vastannut poliisin kysymyksiin, eikä esitutkinnassa ei saatu muutakaan näyttöä siitä, että päätoimittaja olisi ollut tietoinen artikkelin sisällöstä ennen sen julkaisemista. Toimituspäällikkö Mäkisen tietämys jäi esitutkinnassa epäselviksi. Heidän osaltaan syyttäjä teki syyttämättäjättämispäätöksen lokakuussa 2021. On todennäköistä, että Mäkinen oli tietoinen jutusta ja Niemen olisi ainakin pitänyt olla. Syyskuussa 2022 Helsingin Sanomien entinen toimituspäällikkö Erja Yläjärvi kertoi kuulustelussa, että Kaius Niemi oli saanut tiedon viestikoekeskusartikkelista ennen jutun julkaisua.
Syytteet
Apulaisvaltakunnansyyttäjä Jukka Rappe nosti lokakuussa 2021 syytteet uutisen kirjoittaneita Laura Halmista ja Tuomo Pietiläistä sekä Helsingin Sanomien politiikan toimituksen entistä esimiestä Kalle Silfverbergiä vastaan. Rikosnimikkeinä ovat turvallisuussalaisuuden paljastaminen ja turvallisuussalaisuuden paljastamisen yritys.
Epäily turvallisuussalaisuuden paljastamisen yrityksestä liittyy siihen, että syyttäjän mukaan Helsingin Sanomissa on ollut tarkoitus julkaista viisi muuta Puolustusvoimien toimintaa käsittelevää artikkelia, jotka olisivat sisältäneet sotilastiedusteluun liittyviä salassa pidettäviä tietoja. Syyttäjän mukaan lehdellä oli tarkoitus julkaista artikkeleita otsikoilla Yhteistyö, Vankilennot, Valetukiasemat, Henkilötiedustelun kouluttaminen ja kriisinhallinta sekä Karkotukset. Ainakin kolme viidestä jutusta myös julkaistiin : kolme päivää ensimmäisen jutun jälkeen ilmestyi artikkeli tiedustelupalvelujen yhteistyöstä ; seuraavana päivänä juttu henkilötiedustelusta kriisihallintatehtävissä ja maaliskuussa 2018 ilmestyi karkotuksia käsittelevä juttu. Julkaistut jutut eivät syyttäjän mukaan olleet rikoksia. Sen sijaan niiden luonnosversiot olivat syyttäjän mukaan rikoksen yrityksiä, sillä niiden tekemisessä oli hyödynnetty salassa pidettävää aineistoa.
Kaikki syytteeseen asetetut ovat kiistäneet syyllisyytensä. Päätoimittaja Kaius Niemen mukaan uutisen julkaisulle oli vahvat yhteiskunnalliset perusteet, sillä samaan aikaan oli käynnissä hanke perustuslain kiireelliseksi muuttamiseksi. Tiedustelulakien muutoksella oltiin antamassa tiedusteluorganisaatiolle hyvin laajat ja kansalaisten perusoikeuksia kaventavat valtuudet verkkoliikenteen seurantaan.
Oikeudenkäynti
Oikeudenkäynti alkoi 25.8.2022.
Syyttäjä vaatii syytetyille vähintään 18 kuukauden ehdollista vankeustuomiota. Lisäksi Halminen, Silfverberg ja Pietiläinen olisi velvoitettava korvaamaan asianomistajan oikeudenkäyntikustannukset ja maksamaan myös rikosuhrimaksu, 80 euroa per syytetty. Sanoma Mediaa vaaditaan poistamaan artikkeli yleisön saatavilta. Toimittaja Pietiläinen olisi tuomittava menettämään alikersantin sotilasarvonsa maanpetosrikoksiin syyllistymisen johdosta. Halmiselta takavarikoitua muistitikkua ja kännykkää vaadittiin luovutettavaksi valtiolle rikoksentekovälineenä.
Halmista, Silfverbergiä, Niemeä ja Sanoma Mediaa edustaa asianajaja Kai Kotiranta. Tuomo Pietiläistä edustaa asianajaja Timo Ylikantola. Kotiranta oli mukana jutussa siitä lähtien, kun poliisi teki kotietsinnän Halmisen asuntoon joulukuussa 2017. Ylikantola tuli Pietiläisen avustajaksi myöhemmin, kun ilmeni, että Pietiläisen ja Halmisen välillä saattaa olla intressiristiriita eikä Kotiranta voinut avustaa molempia.
Oikeudenkäynnin laskujen yhteissumma oli lähes 2,4 miljoonaa euroa – samaa tasoa kuin vaikkapa Talvivaaran ympäristörikosjutussa tai Jari Aarnion huume- ja virkarikosjutussa. Pietiläisen asianajajan Timo Ylikantolan loppulasku oli 987 896 euroa. Halmisen osuus Kotirannan laskusta oli 649 889 euroa, Silfverbergin 445 926 euroa, Niemen 116 812 euroa ja yhtiön 187 744 euroa. Toimituspäällikkö Esa Mäkisen avustamiskulut  lienevät samaa suuruusluokkaa kuin Niemen osuus.
Päätoimittaja Niemen mukaan Helsingin Sanomat ei ole julkaissut turvallisuussalaisuuksia, vaan kaikki julkaistut tiedot ovat löydettävissä julkisista lähteistä. Puolustuksen mukaan Viestikoelaitosta koskevat tiedot ovat olleet merkityksettömiä 16.12.2017, koska laitos oli lakkautettu vuonna 2014.
Puolustuksen mukaan esitutkinnassa ei selvitetty kuka päätti uutisen julkaisusta. Puolustuksen asianajajien mukaan Pietiläisellä ei ole ollut toimivaltaa päättää tietojen julkaisusta; Halminen ei ole voinut osallistua jutun julkaisemisesta päättämiseen millään tavalla; ja Silfverberg ei ole ollut laatimassa juttua, eikä ole ollut myöskään päätöksentekijä.
Vaikka syyttäjä päätti olla nostamatta syytteitä Kaius Niemeä kohtaan, Niemeä kuulusteltiin uudelleen rikoksesta epäiltynä 28. marraskuuta.
Kun tieto Halmisen tekemästä ilmiannosta tuli julki oikeudenkäynnin aikana, Helsingin Sanomat hyllytti Halmisen. Lehti palkkasi Kimmo Pietisen selvittämään, oliko toimitustyö altistunut ulkopuolisille vaikutusyrityksille.
Tiedon julkitulon jälkeen Pietiläisen puolustusasianajaja esitti, että jos tieto olisi todella ollut salaista, silloin puolustusvoimat olisi pyrkinyt suojelemaan tietoa ennen sen julkaisua, mutta niin se ei tehnyt.
Tuomio
Pietiläinen tuomittiin 50 päiväsakkoon. Oikeudenkäynnin saaman julkisuuden vuoksi hän sai vankeuden sijasta sakkoja. Halmisen rooli kirjoitustyössä katsottiin vähäisemmäksi, ja hänet jätettiin tuomitsematta rangaistukseen. Toimituksen esimiehen Kalle Silfverbergin syytteet hylättiin, koska hänen ei katsottu osallistuneen salaisuuksien paljastamiseen. Helsingin Sanomien verkkosivuilla oleva Viestikoekeskus-artikkeli määrättiin hävitettäväksi. Käräjäoikeus hylkäsi syytteet turvallisuussalaisuuden paljastamisen yrityksestä, joka koski myöhemmin julkaistaviksi tarkoitettuja artikkeliluonnoksia. Oikeus määräsi Halmisen, Pietiläisen ja Sanoma Media Finlandin korvaamaan Puolustusvoimien noin 17 500 euron oikeudenkäyntikulut. Tuomio ei ole lainvoimainen.
Reaktioita
Risto Uimonen, entinen Julkisen sanan neuvoston pitkäaikainen puheenjohtaja, ja Risto Kunelius, Tampereen yliopiston yhteiskuntatieteiden tiedekunnan johtaja, olivat sitä mieltä, että uutisoinnissa käytiin lain rajalla, mutta jos rikos oli tapahtunut, syyllinen ei ollut media vaan tiedon vuotaja. Uimonen näki tapauksessa yhtäläisyyksiä 45 vuoden takaiseen Zavidovo-vuotoon.
Journalistiliiton puheenjohtajan Hanne Ahon mukaan oikeusprosessin alkaminen oli hyvin epätavallista. Toimittajia ei ole Suomessa rauhan aikana uhattu vankeudella. Myös tuomio oli Ahon mukaan yllättävä. Ahon mukaan tuomio saattaa vaikuttaa sananvapauteen rajoittavasti.
Tuomion jälkeen rikosoikeuden apulaisprofessori Tatu Hyttinen kehui käräjäoikeuden toimintaa, sillä se onnistui samaan aikaan rankaisemaan kansallista turvallisuutta koskevien tietojen julkaisemisesta, mutta vältti silti määrämästä sananvapauden käyttämisestä vankeutta.
Helsingin Sanomien vt. vastaava päätoimittaja Antero Mukka tulkitsi, että oikeusprosessi kavensi sananvapautta Suomessa. Uhka vankeustuomiosta voi nostaa toimittajien kynnystä tarttua yhteiskunnallisesti merkittäviin aiheisiin, mikä heikentää kansalaisten mahdollisuutta muodostaa käsitystä siitä, mitä yhteiskunnassa tapahtuu.
Iltalehden toimittaja Jarno Liski totesi, että toimittajia ei tuomittu maanpetosrikoksesta siksi, että he olisivat vaarantaneet Suomen turvallisuuden, vaan julkisuuslain mukaisesti tuomioon riitti se, ettei ollut ilmeistä, että he eivät olleet sitä vaarantaneet. Liskin mukaan kyseessä on käänteinen todistustaakka: viranomaisen salaamia tietoja julkaisevan journalistin pitäisi pystyä osoittamaan olevan ilmeistä, etteivät tiedot vaaranna maanpuolustusta.
Neuvostoliiton varhainen rakettitutkimus
Varhainen historia
Todellisena avaruustekniikan teorian edelläkävijänä pidetään venäläistä Konstantin Tsiolkovskia, joka muotoili rakettien perusyhtälöt ja toi esille nestemäistä polttoainetta käyttävän ja lopulta myös monivaiheraketin ajatuksen vuonna 1929. Tsiolkovski päätteli aivan oikein, että vety on tehokkain raketin ajoaine. Tsiolkovski hahmotteli summittaisia kaavakuvia rakettien rakenteiksi ja julkaisi ajatuksiaan muun muassa kirjoissaan 1920-luvulla, mutta Tsiolkovski ei kyennyt toteuttamaan ajatuksiaan käytännössä.
RNII:n/GIRD:in jäsenet kehittivät maailman ensimmäisen hybridiraketin Gird-09:n, jossa käytettiin sekä kiinteää että nestemäistä polttoaineen osaa. GIRD-X oli ensimmäinen venäläinen nesteraketti, amerikkalainen Goddardhan oli kokeillut nesterakettiaan jo vuonna 1926. Gird-X lensi ensi koelennollaan vain 80 metriä, mutta nousi vuoteen 1937 jatketuissa uusissa kokeissa huomattavasti ylemmäs. Alun rakettikehitelmät nousivat vain kymmenien-satojen metrien korkeuteen. 15. elokuuta vuonna 1936 Tikhonravovin ideoima 3 metriä pitkä Aviavnito-raketti lensi jo 2 400 metrin korkeuteen. Korolev suunnitteli tuloksetta rakettikäyttöisiä lentokoneita 1930-luvulla. Hieman ennen toista maailmansotaa monet venäläiset rakettitutkijat joutuivat vuosiksi Stalinin vuoden 1938 puhdistusaallossa työleireille. Vuoden 1941 tienoilla venäläiset rakettitutkijat suunnittelivat Katjuša-raketinheittimen, niin sanotut "Stalinin urut".
Toisen maailmansodan jälkeen
Toisen maailmansodan jälkeen venäläiset vangitsivat monia V2-raketin kehittelyssä mukana olleet insinöörejä, teknikoita ja tutkijoita. Nämä auttoivatkin Neuvostoliittoa kehittämään ensimmäiset suurrakettinsa, jotka olivat ohjuksia. Venäläiset saivat tietää V-2:sta vuonna 1944 Churchillilta. Samana vuonna he saivat haltuunsa puolesta ensimmäiset V-2:n osat. Tärkeimmät saksalaiset rakettitutkijat olivat Wernher von Braunin johdolla karanneet amerikkalaisten puolelle, mikä oli venäläisille suuri pettymys.
Venäläiset pyrkivät saamaan Saksasta käsiinsä kaiken mahdollisen tiedon V-2:sta. Venäläiset saapuivat Peenemündeen ja myöhemmin länsivaltojen tekemien alueluovutusten takia myös Nordhausenin V2-tehtaaseen, mistä löysivät V2-tekniikkaa, vaikka amerikkalaiset olivatkin vieneet sieltä parhaat laitteet ja osat. Rekrytoijat etsivät rakettiasiantuntijoita. Venäläiset saivat palkkalupauksilla Helmut Gröttrupin puolelleen. Alussa saksalaiset työskentelivät Bleicherodessa itäisessä Saksassa silloisella neuvostoliiton miehitysvyöhykkeellä, mutta salainen poliisi pakkosiirsi heidät vuonna 1946 Neuvostoliiton alueelle länsimaisten vakoilijoiden ulottumattomiin. Ensin saksalaiset työskentelivät eri paikoissa venäläisten alaisuudessa, mutta aikaa myöten heidät siirrettiin kaikki samaan paikkaan Gorodomljan saarelle.
Venäläinen ja saksalainen ryhmä kilpailivat uusien ohjusten kehittelyissä, ja saksalainen ryhmä teki monesti parempaa työtä, ja heidän ajatuksensa hyväksyttiin tulevien rakettien pohjaksi. Saksalaisten työtä vaikeutti se, että Neuvostoliiton teollisuus 1940-luvun lopulla vastasi Saksan teollisuutta 1930-luvun alussa. Saksalaiset työskentelivät omalla alueellaan, ja saivat vain hyvin vähän tietoja Neuvostoliiton rakettiohjelman kehityksestä. He eivät tienneet R-1:n koelaukaisusta syyskuussa 1948.
Saksalaiset rakettitutkijat saivat palata kotimaahansa 1951–1955, kun heidän osaamisensa oli hyödynnetty. Valtion ja armeijan puolelta uutta Neuvostoliiton rakettiohjelmaa johti Dmitri Ustinov. Rakettitutkija Sergei Koroljov vapautui vankeudesta. Venäläiset laukaisivat ensimmäisen V-2:nsa 18. lokakuuta 1947 Kapustin Jarista. Samana syksynä laukaistiin vaihtelevalla menestyksellä kaiken kaikkiaan 11 V-2:ta. Saksalaisen Helmut Gröttrupin ja muidenkin saksalaisten avulla tuotettiin hieman paranneltu V-2, joka nimettiin täällä R-1:ksi ja lännessä SS-1 Scunneriksi. Tämän ohjuksen komponentit olivat V-2:een verrattuna silloisesta Neuvostoliitosta saatavissa olevia.