cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tytti Tuppurainen
Poliittinen ura
Eduskuntaan Tuppurainen valittiin ensimmäisen kerran vuoden 2011 vaaleissa. Tuppurainen on toiminut suuren valiokunnan 2. varapuheenjohtajana sekä maa- ja metsätalousvaliokunnan jäsenenä. Eduskunnassa Tuppurainen toiminut myös Saksa-ystävyysryhmän puheenjohtajana ja Yhdysvallat-ystävyysryhmän varapuheenjohtajana.
Marraskuussa 2014 Tuppurainen valittiin Demarinaisten puheenjohtajaksi. Hänen muita sosiaalidemokraattisen liikkeen luottamustehtäviään ovat mm. SDP:n puoluehallituksen jäsenyys 2012–2017 (nykyään Tuppurainen edustaa puoluehallituksessa Demarinaisia), Party of European Social Democrats PES:n puheenjohtajiston jäsenyys 2012 alkaen ja SDP:n Eurooppa-työryhmän puheenjohtajuus 2012 alkaen.
Lisäksi Tuppurainen on toiminut Pohjois-Pohjanmaan liiton maakuntavaltuuston puheenjohtajana, Suomen 4H-liiton hallituksen puheenjohtajana ja Oulun Kaupunginteatteri Oy:n hallituksen puheenjohtajana. Oulun yhteisen kirkkovaltuuston ja tuomiokirkkoseurakunnan seurakuntaneuvoston jäsenenä hän on toiminut 2010–2014.
Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Tuppurainen toimi SDP:n vaalipäällikkönä. Vuoden 2015 vaaleissa hänet valittiin uudestaan Oulun vaalipiiristä 20 vuoteen suurimmalla henkilökohtaisella äänimäärällä SDP:n listalta.
Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Tuppurainen valittiin eduskuntaan kolmannelle kaudelle 9404 äänellä. Vaalien jälkeen Tuppurainen toimi Antti Rinteen hallituksen eurooppaministerinä, ja Sanna Marinin hallitukseen hänet nimitettiin eurooppaministerin lisäksi omistajaohjausministeriksi.
Yksityiselämä
1990-luvun lopussa Tuppurainen teki hallinto-oikeuteen kunnallisvalituksen oululaisen Riihi-säätiön intressipiiriin kuuluneista Taka-Lyötyn maakaupoista. Tapaus eteni korkeimpaan hallinto-oikeuteen saakka, missä Tuppurainen hävisi. Vuosina 1998 ja 2001 Riihi-säätiö myönsi Tuppuraiselle yhteensä 3000 euron opintostipendin, minkä johdosta Tuppuraista epäiltiin rikoksesta. Syyttäjän mukaan tämä apuraha käytettiin kunnallisvalituksen oikeudenkäyntikuluihin. Asiasta tehtiin vuonna 2008 syyttämättäjättämispäätös asian vanhentumisen takia eikä oikeuskäsittely vaikuttanut Tuppuraisen asemaan Pohjois-Pohjanmaan maakuntavaltuuston puheenjohtajana.
Gilberto Ribeiro Gonçalves
Jalkapallomaajoukkue
Gil debytoi Brasilian maajoukkueessa 2003. Hän on pelannut neljä maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Marlon Brando
Marlon Ernest Brando Jr. (3. huhtikuuta 1924 Omaha, Nebraska – 1. heinäkuuta 2004 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä, joka saavutti kulttimaineen kanonisoituaan metodinäyttelemisen Elia Kazanin elokuvissa Viettelyksen vaunu ja Alaston satama. Hänen näyttelytyylinsä inspiroi koko länsimaisen populaarikulttuurin mieskuvaa, ja Robert De Niro, Paul Newman ja James Dean ovat kutsuneet Brandoa esikuvakseen. Brando on The Actors Studiossa opiskelleista näyttelijöistä nimekkäimpiä. Jotkut pitävät häntä 1900-luvun merkittävimpänä näyttelijänä.
Varhainen elämä
thumb|[[Eva Marie Saint ja Marlon Brando elokuvassa Alaston satama.]] Marlon Brando syntyi 3. huhtikuuta 1924 Omahassa, Nebraskassa. Brandon äiti oli harrastelijanäyttelijä ja sukujuuriltaan hollantilainen, ja isä ilmeisesti hollantilais-irlantilais-englantilainen. Suvun saksankielinen sukunimi kirjoitettiin alun perin Brandau.
Marlon oli kolmilapsisen perheen ainut poika ja nuorimmainen. Hän on kuvannut lapsuutensa olleen useimmiten onneton, sillä hänen isänsä oli alkoholisti ja äitikin ryhtyi juomaan. Hän kuvaa muistelmissaan isäänsä ”täysveriseksi mulkuksi” ja ”öykkäriksi”, joka joi paljon viinaa ja tappeli kapakoissa, eikä äiti ollut sitä paljoakaan parempi. Brando purki sitä usein kapinoimalla auktoriteetteja vastaan. Vuonna 1935, kun hän oli 11-vuotias, vanhemmat erosivat ja äiti muutti lapsensa kanssa Santa Anaan Kaliforniaan ja 1937 Libertyvilleen Illinois’hin. Brandon käytyä high schoolin loppuun isä lähetti hänet Shattuckin sotakorkeakouluun, josta hänet lopulta erotettiin huonon käytöksen vuoksi. Shattuckissa Brando sai ensikosketuksensa teatteriin näytelmäkerhon kautta.
Uran alku ja menestyksen kausi
Marlon Brando esiintyi ensimmäisen kerran valkokankaalla elokuvassa Miehet vuonna 1950, jossa hän näytteli vammautunutta sotaveteraania. Hän tavoitteli todenmukaisuutta ja valmistautui rooliin viettämällä kuukauden veteraanisairaalan vuoteessa. pienoiskuva|Marlon Brando [[Viettelyksen vaunun trailerissa.]] Hänet noteerattiin vasta seuraavana vuonna Stanley Kowalskin roolissa elokuvassa Viettelyksen vaunu. Hän sai parhaan miespääosan Oscar-ehdokkuuden. Ehdokkuus toistui seuraavina kolmena vuonna elokuvissa Viva Zapata (1952), Julius Caesar (1953) ja Alaston satama (1954).
Alastomasta satamasta Brando voitti vihdoin Oscar-palkinnon. Elia Kazanin taidokkaassa teatterimaisessa ohjauksessa Brando hyödynsi metodinäyttelyn opintojaan ja improvisointikykyjään ja loi roolisuorituksen, joka paljastaa jotain uutta joka kerta kun sen näkee. Hän improvisoi suurimman osan Rod Steigerin kanssa käymästään dialogista, jota esittäessään hän istuu taksin takapenkillä.
Uran hiipuminen
Brando jatkoi uraansa rooleilla, jotka uhmasivat ennakko-odotuksia: Enkeleitä Broadwaylla -elokuvassa hän esitti laulavaa Sky Mastersonia, Elokuun teehuone -elokuvassa hän esitti japanilaista tulkkia nimeltä Sakini, Sayonarassa hän oli ilmavoimien lentäjä, ja Nuoret leijonat -elokuvassa hän teki natsiupseerin roolin. Vaikka hän saikin vielä Oscar-ehdokkuuden Sayonarasta, 1950-luvun alun jälkeen parhaat vuodet olivat ohi.
Brandon uran hiipuminen jatkui 1960-luvun vaisujen roolisuoritusten takia, kun hän esiintyi oudoissa komedioissa ja lännenelokuvissa, Kapina laivalla -elokuvan näyttäessä tietä. Koska Brandoa yleisesti pidettiin vaikeana näyttelijänä, oli hänen uransa vuosikymmenen loppuun mennessä lähes ohi. Hän esiintyi lähinnä marginaalisissa tai ylibudjetoiduissa elokuvissa. Omaelämäkerrassaan Songs My Mother Taught Me (1994) hän kuitenkin kirjoittaa tehneensä mielestään parhaan roolisuorituksen vuoden 1969 elokuvassa Queimada.
Kummisetä
Marlon Brandon rooli Vito Corleonena Kummisetä-elokuvassa nosti hänet takaisin Hollywoodin luonnenäyttelijöiden ehdottomalle huipulle. Francis Ford Coppola innostui välittömästi Brandosta mafiaperheen päänä, mutta joutui taistelemaan tuotantoyhtiön kanssa saadakseen tahtonsa läpi. Brandolta vaadittiin koekuvaus, hänen piti esiintyä ilmaiseksi, ja tuotantoyhtiölle vaadittiin vastuuvapaus hänen mahdollisten kommenttiensa varalta. Coppola onnistui tekemään koekuvauksen selittämällä Brandolle tekevänsä maskeeraustestin elokuvaa varten, ja koekuvauksen nähtyään tuotantoyhtiö hyväksyi Brandon elokuvaan. Roolistaan Brando voitti toisen Oscar-palkintonsa.
Brando oli toinen näyttelijä, joka on kieltäytynyt Oscar-palkinnosta (ensimmäinen oli George C. Scott). Hän ei vastaanottanut palkintoa, vaan lähetti amerikanintiaani Sacheen Littlefeatherin puolestaan lavalle, ja tämä kertoi buuausten saattelemana siitä, kuinka Hollywood kuvasi hänen kansaansa. Lopulta Oscar-patsas toimitettiin Brandon kotiin. Kohtauksesta huolimatta Brando sai Oscar-ehdokkuuden vielä seuraavanakin vuonna Viimeinen tango Pariisissa -elokuvasta.
Uran myöhäisvaihe
Brandon uran viimeiset merkittävät roolisuoritukset olivat elokuvissa Teräsmies (1978, Brando esitti Jor-Elia, Teräsmiehen isää) ja Ilmestyskirja. Nyt (1979, eversti Kurtzin roolissa). 1980-luvulla Brando nähtiin ainoastaan kahdessa elokuvassa: Salainen kaava (1980) ja Valkoinen kuiva kausi (1989), josta hän sai Oscar-ehdokkuuden. 1990-luvulla hänet nähtiin muutamissa elokuvissa, kuten Johnny Deppin Soturi-elokuvassa (1997).
Brandon viimeiseksi elokuvaksi jäi vuonna 2001 valmistunut Valtikka. Elokuvassa hän näytteli yhdessä Robert De Niron ja Edward Nortonin kanssa. Samana vuonna hän esiintyi myös Michael Jacksonin musiikkivideolla "You Rock My World".
Viimeiset elämänvaiheet
2. heinäkuuta 2004 Brandon asianajaja ilmoitti, että Brando oli kuollut edellisenä päivänä. Asianajaja piti kuolinsyyn salattuna perheen tahdosta ja näin jatkoi Brandon valitsemaa, julkisuudesta ja juorulehdistä pidättäytyvää linjaa. Myöhemmin paljastui, että Brando oli kuollut keuhkojen toimintahäiriöön. Paino-ongelmat leimasivat hänen elämänsä ja uransa loppuvaiheita.
Aivan uransa lopussa Brando ääninäytteli Vito Corleonen Kummisetä-tietokone- ja videopeleihin. Ohjaaja Bryan Singerin mukaan Superman Returns -elokuvassa (2006) käytettiin Brandon filmistä Teräsmies ylijäänyttä materiaalia. Myös Richard Donnerin viimeistelemässä Teräsmies II -elokuvan uudessa versiossa (2006) käytettiin lähes kolmekymmentä vuotta vanhoja, ennen näkemättömiä kohtauksia, joita ei ollut mukana Richard Lesterin ohjaamassa teatteriversiossa Teräsmies II (1980). Näin ollen Brandon filmografiaan tuli kaksi elokuvaa lisää hänen kuolemansa jälkeen.
Yksityiselämä
Brando oli naimisissa kolme kertaa: Anna Kashfin kanssa 1957–1959, Movita Castanedan kanssa 1960–1962 ja Tarita Teriipaian kanssa 1962–1972. Brandolla oli ensimmäisestä avioliitostaan yksi poika, toisesta avioliitostaan kaksi lasta ja kolmannesta kaksi lasta. Hänellä oli lapsia myös avioliittojensa ulkopuolella. Testamentissaan Brando tunnusti yksitoista lasta.
Brando halusi pitää yksityiselämänsä yksityisenä ja antoi harvoin haastatteluja. Hän vietti usein pitkiäkin aikoja erakkona omalla saarellaan. Yksityiselämässään hän kunnostautui kuitenkin erilaisten vähemmistöryhmien puolustajana, etenkin intiaanien.
Brando oli myöhempinä vuosinaan radioamatööri nimellä Martin Brandeaux. Tahitilla hänen radioamatööritunnuksensa oli FO5GJ ja Kaliforniassa Beverly Hills KE6PZH.
Suomen-vierailu
Brando vieraili syksyllä 1967 Suomessa Unicefin Helsingin Kaupunginteatterissa järjestämässä hyväntekeväisyysjuhlassa. Gaala televisioitiin kolmeentoista maahan. Brandon vierailun lähtökohtana oli hänen Intian Biharissa näkemänsä nälänhätä, ja hän esitti siellä kuvaamansa elokuvan lehdistölle ja kutsuvieraille. Hän puhui kehitysmaiden lasten oikeuksien ja kehitysavun puolesta.
Vierailusta valmistui vuonna 2011 dokumentti Marlon Brando tuli Suomeen, jonka ohjasivat Jukka Kuosmanen, J. P. Pulkkinen ja Nina Stenros.
Palkinnot, palkintoehdokkuudet ja muut kunniat
Brando voitti kaksi parhaan miespääosan Oscar-palkintoa: Terry Malloyn roolista elokuvassa Alaston satama (1954) ja Vito Corleonen roolista elokuvassa Kummisetä (1971). Oscar-ehdokkuuksia hän sai niiden lisäksi viisi sekä lisäksi yhden parhaasta miessivuosasta. Jälkimmäisen pääosa-Oscarin otti vastaan Brandon sijaan Oscar-gaalassa intiaaniaktivisti Sacheen Littlefeather.
Yhdysvaltain elokuvainstituutti sijoitti vuonna 1999 Brandon neljänneksi listallaan yhdysvaltalaisista miesnäyttelijälegendoista, jotka aloittivat uransa vuonna 1950 tai aiemmin.
Fabbriche di Vergemoli
Fabbriche di Vergemoli on kunta Italiassa Toscanan alueella olevassa Luccan maakunnassa. Kunta perustettiin vuonna 2014, kun kaksi kuntaa, Fabbriche di Vallico (505 asukasta) ja Vergemoli (326), yhdistyivät muodostaen Fabbriche di Vergemolin kunnan.
Fischtown Pinguins
Fischtown Pinguins on saksalainen jääkiekkojoukkue Bremerhavenin kaupungista. Vuonna 2002 perustettu joukkue pelaa Saksan korkeimmalla sarjatasolla DEL-liigassa. Joukkue pelasi pitkään maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, mutta kaudeksi 2016-2017 se sai paikan pääsarjasta Hamburg Freezersin ajauduttua konkurssin.
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Mustion kirkko
Mustion kirkko on Raaseporin seurakuntayhtymän kirkkorakennus Mustiolla Raaseporissa, entisen Karjaan kaupungin alueella. Kirkko on valmistunut vuonna 1761 ruukinseurakunnan kirkoksi. Siinä on paanukatto. Kellotapuli on peräisin vuodelta 1778. Kirkossa on muun muassa 1660–1670-luvulta peräisin oleva saarnastuoli.
Nykyisen kirkon edeltäjä eli ensimmäinen ruukinkirkko oli rakennettu noin vuosina 1672–1674 ja vihitty käyttöön vuonna 1675. Kirkon käyttäjiä olivat ruukinväen lisäksi ihmiset Mustion, Inkoon ja Lohjan kylistä.
Masayuki Okano
Masayuki Okano (s. 25. heinäkuuta 1972 Kanagawa, Japani) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Hän edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1995-1999.
Veikka Toivonen
Veikka Juhani Toivonen (s. 2. elokuuta 1946 Riihimäki) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija ja koripallovalmentaja.
Aung San
Aung San (13. helmikuuta 1915 – 19. heinäkuuta 1947) oli burmalainen vapaustaistelija ja Burman kommunistisen puolueen perustaja.
Veikka Toivonen
Pispalan Tarmon kasvatti Toivonen edusti Tarmoa miesten SM-sarjassa neljä kautta vuosina 1971–1975. Kaudella 1995–1996 Toivonen toimi Tampereen Pyrinnön päävalmentajana.
Aung San
Ennen toista maailmansotaa Aung San vastusti brittien valtaa, sodan aikana hän aluksi liittoutui Japanin kanssa mutta siirtyi liittoutuneiden kannattajaksi. Hän aloitti poliittisen uransa opiskelijapoliitikkona.
Aung San kuoli salamurhan uhrina vain kaksi kuukautta ennen Burman itsenäistymistä.
Mobiilipeli
thumb|right|Mobiilipelien suosio on kasvanut älypuhelimien yleistymisen myötä. Mobiilipeli on digitaalinen peli, jota pelataan matkapuhelimella, älypuhelimella tai tablet-laitteella. Mobiilipelejä on julkaistu myös kämmentietokoneille (PDA) sekä älykelloille. Mobiilipeleihin eivät sisälly käsikonsoleilla kuten Nintendo DS:llä tai PlayStation Portablella pelattavat pelit.
Nykyään mobiilipelit ladataan suosituimpien älypuhelinvalmistajien Android- ja iOS-käyttöjärjestelmien sovelluskaupasta. Alustoilla on tyypilliset ensisijaiset kauppapaikkansa, jotka ovat Android-alustalla Google Play ja Applen iOS-alustalla App Store. Suuri osa mobiilipeleistä on ladattavissa ilmaiseksi. Vuoden 2014 tutkimuksen mukaan jopa 66 prosenttia Android- ja iOS-ilmaispelien lataajista lopetti pelin pelaamisen vuorokauden sisällä pelin lataamisesta.
Suosittuja mobiilipelisarjoja ovat muun muassa suomalaisen Rovio Entertainmentin Angry Birds sekä suomalaisen Supercellin Clash of Clans ja Clash Royale.
Historia
Matkapuhelinten kehitys teki mahdolliseksi suorittaa laitteessa muutakin kuin itse puhelintoimintoon liittyviä ohjelmia. Matopeli oli aikanaan suosittu peli, joka oli mukana Nokia 6110 puhelimessa ja joka innoitti eri matkapuhelinvalmistajia liittämään laitteeseensa erilaisia peliohjelmia. Myöhemmin J2ME-pelit yleistyivät ja suomalaiset mobiilipelien kehittäjät kuten Universomo ja Mr. Goodliving perustettiin.
Ennen mobiilipelit kehitettiin käyttämällä teknologioita kuten Macromedia Flash Lite, Docomo Doja, Sun J2ME, Qualcomm BREW tai Infusio Exen. Näiden lisäksi oli käytössä myös muita vähemmän yleisiä alustoja.
Ennen älypuhelimille suunnattuja kauppapaikkoja pelejä voitiin ladata operaattorin verkosta. Nykyisin puhelimien internet-yhteys mahdollistaa myös muiden kauppapaikkojen käytön kuin mitä alustan oletuksena on käytössä.
Yhteisenä tekijänä mobiilipeleillä on että ne eivät tarvitse ulkoista laitetta vaan ovat "mobiileja" (mukana kulkevia). Pelit voivat käyttää GPS-paikannusta tai lisättyä todellisuutta laitteen kameran avulla (Pokémon Go). Pelit voivat myös käyttää Wi-Fi-verkkoa tai muita älypuhelimen ominaisuuksia.
Uusina alustoina älykelloille kehittää pelejä esimerkiksi suomalainen Everywear Games.
Jorginho Putinatti
Jorginho Putinatti (s. 23. elokuuta 1959 Marília) on uransa päättänyt brasilialainen jalkapalloilija. Jorginho debytoi Brasilian maajoukkueessa 1983. Hän on pelannut 16 maaottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia.
Oahunamakihi
Oahunamakihi (Chlorodrepanis flava) on yksi Havaijin saariston kotoperäisistä varpuslintulajeista.
Koko ja ulkonäkö
Oahunamakihi on noin 11 cm pitkä. Koiras on vatsapuolelta keltainen ja selkäpuolelta vihreä. Naaras on himmeämpi ja sillä on kaksi valkoista siipijuovaa.
HMS Handy (1895)
HMS Handy oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1895 palvelukseenotettu Handy-luokan torpedovenehävittäjä.
Oahunamakihi
Esiintyminen
Oahunamakihi elää kotoperäisenä Oahun saarella Havaijilla. Lajin populaatio on kooltaan 20 000–60 000 yksilöä ja sen kanta on vaarantunut. Vähenemisen syitä ovat elinympäristöjen tuhoutuminen, saarelle tuotujen vieraiden petojen saalistus ja lintumalaria.
Joe Cole
Joseph "Joe" John Cole (s. 8. marraskuuta 1981 Islington, Lontoo, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija, joka on pelannut useissa Englannin Valioliigan seuroissa, viimeksi Aston Villassa. Hän on oikeajalkainen keskikenttäpelaaja.
Oahunamakihi
Elinympäristö
Laji elää metsissä. Runsain se on luonnontilaisen kaltaisissa metsissä, mutta se on sopeutunut elämään myös istutusmetsiköissä ja taajamissa, joissa on puustoa.
HMS Handy (1895)
Valmistus
Alus tilattiin 7. helmikuuta 1894 Fairfield Shipbuilding and Engineering Companyltä Govanista Skotlannista, jolloin sen toimitusajankohdaksi määrättiin 7. joulukuuta 1894. Köli laskettiin 7. kesäkuuta 1894 telakkanumerolla 378. Alus laskettiin vesille 9. maaliskuuta 1895 ja valmistui lokakuussa 1895.
Joe Cole
Sittemmin Cole on vakiinnuttanut paikkansa myös maajoukkueen avauksessa. Hän on pelannut maajoukkueessa 56 ottelua, viimeisimmän kesäkuussa 2010, ja tehnyt niissä kymmenen maalia. Vuonna 2008 Joe Cole valittiin Chelsean vuoden pelaajaksi.
Oahunamakihi
Lisääntyminen
Oahunamakihinaaras munii vain yhden tai kaksi munaa, joita haudotaan noin kaksi viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä noin kolmen viikon ikäisinä.
Ravinto
Oahunamakihi syö pääasiassa hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia, joita se etsii kaarnan raoista. Se voi syödä myös mettä ja siitepölyä.
HMS Handy (1895)
Palvelus
Alus siirrettiin 1897 Kiinan asemalle, jossa se asetettiin myyntilistalle vuonna 1914. Alus myytiin 1916 romutettavaksi Hong Kongiin.
Kangaslammin rautatieasema
Kangaslammin rautatieasema on lakkautettu rautatieliikennepaikka Suomen rataverkolla Pieksämäki–Joensuu-radalla Varkauden kaupungin Kangaslammilla. Asema sijaitsee 18 kilometriä Varkauden rautatieaseman itäpuolella.
Kangaslampi avattiin liikenteelle 1. joulukuuta 1939. Asemarakennus valmistui jo 1935, ja sen suunnitteli Thure Hellström. Miehitys Kagaslammilla päättyi 31. toukokuuta 1970 ja tavaraliikenne lakkautettiin 1981. Henkilöliikenne lakkautettiin 28. toukokuuta 1989.
Asemarakennus on yksityiskäytössä. Sivuraide on vieläkin jäljellä, mutta se on peitetty 2001–2002 Varkaus–Joensuu-rataosuuden perusparannuksesta ylijääneellä raidesepelillä. Liikennepaikalla on ollut myös kampiasetinlaite ja siipiopastimet.
Stam1nan diskografia
Tämä on suomalaisen Stam1na-yhtyeen diskografia.
Demot
Yhtye julkaisi vuosina 1997–2004 useita demoja, joista kolme ensimmäistä oli englanninkielisiä. Monet myöhemmistä demokappaleista päätyivät sittemmin uudelleenäänitettyinä versioina yhtyeen esikoisalbumille. Alkuperäiset suomenkieliset kappaleet sekä englanninkielinen ”Meet Your Fate”, yhtyeen ensimmäinen sävellys, julkaistiin myös vuoden 2010 Vanhaa paskaa -kokoelma-albumilla.
Brainrape
Julkaistiin vuonna 1997.
Moulted Image
Julkaistiin vuonna 1998.
Passion Sessions
Julkaistiin vuonna 1999.
Vihaa
Julkaistiin vuonna 2001.
Promo 2002
Julkaistiin vuonna 2002. Kappale ”Koe murha!” julkaistiin uudelleen Stam1na-albumilla.
Väkivaltakunta
Julkaistiin vuonna 2003. Kappaleet ”Erilaisen rakkauden todistaja” ja ”Väkivaltakunta” julkaistiin uudelleen Stam1na-albumilla.
Arkkitehti
Julkaistiin vuonna 2004. Kaikki kappaleet julkaistiin uudelleen Stam1na-albumilla.
Lihaa
Julkaistiin vuonna 2004. Kappale ”Sananen lihasta” julkaistiin Stam1na-albumilla ja kappale ”Pyhä yksinkertaisuus” Kadonneet kolme sanaa -singlen B-puolena.
Sakara Tour 2006
Mokoman, Rytmihäiriön ja Stam1nan marraskuussa 2006 järjestetyltä Sakara Tour 2006 -yhteiskiertueelta julkaistiin DVD:
Lätkä lentää
Anal Thunderin, Kotiteollisuuden, Mokoman ja Stam1nan jäsenten sekä Laineen Kasperin muodostama Hockey Club Lepran Sonnit eli HC LeSo teki vuonna 2015 uuden version Saimaan Pallon ”Lätkä lentää” -kannatuslaulusta. Se julkaistiin myös singlenä:
Amnesty
Stam1nan aiemmin julkaisematon kappale ”Karhunraudat” (säv. Antti Hyyrynen ja Kai-Pekka Kangasmäki, san. Hyyrynen, sov. Stam1na) on mukana Amnestyn 50-vuotisjuhlavuoden kunniaksi toukokuussa 2011 julkaistulla Mitä vapaus on -albumilla.
Pirjo Aho
Pirjo Tuulikki Aho (o.s. Kumpulainen, s. 30. lokakuuta 1952 Pyhäjärvi Ol) on suomalainen keihäänheittäjä. Hän edusti seuratasolla Pyhäjärven Pohtia.
Aho voitti keihäänheiton Suomen mestaruuden vuosina 1973 ja 1974 sekä sijoittui SM-pronssille vuonna 1972. Hänen ennätyksekseen jäi vuoden 1974 Kalevan kisojen voittotulos 55,96 metriä. Aho heitti yli 55 metriä kolmena vuonna peräkkäin (1972–1974).
Sano se mulle
”Sano se mulle” on Elias Kaskinen & Päivän Sankarit -yhtyeen kappale, joka julkaistiin yhtyeen ensimmäisenä singlenä 15. marraskuuta 2013. Kappale on ensimmäinen singlejulkaisu yhtyeen elokuussa 2015 julkaistulta esikoisalbumilta Elämä lupaa mulle. Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut Elias Kaskinen.
Singlen kanssa yhtäaikaisesti julkaistiin kappaleen musiikkivideo. Videon on ohjannut Saku Perintö ja sillä esiintyvät yhtyeen laulaja Elias Kaskisen lisäksi näyttelijät Miila Virtanen ja Eppu Pastinen.
Ytterbium(III)fluoridi
Ytterbium(III)fluoridi tai ytterbiumfluoridi YbF3 on harvinaisen maametallin ytterbiumin epäorgaaninen yhdiste fluorin kanssa, jossa fluori esiintyy hapetusluvulla −I ja ytterbium +III. Jos metallista ytterbiumia käsitellään vetyfluoridilla, sen pinnalle muodostuu hapolta suojaava ytterbiumfluoridin kerros.
Ytterbiumfluoridia on tutkittu käytettäväksi muovisissa hammaspaikoissa, koska se vapauttaa jatkuvasti pieniä määriä kariesta ehkäisevää fluoria. Lisäksi röntgensäteily ei läpäise ytterbiumfluoridia joten se antaa hyvän kontrastin hammaslääketieteellisissä kuvantamistutkimuksissa.
Ruumiinryöstäjät
Ruumiinryöstäjät, myös nimellä Varastetut ihmiset, (Invasion of the Body Snatchers) on Don Siegelin ohjaama yhdysvaltalainen tieteis- ja kauhuelokuvan klassikko vuodelta 1956. Se perustuu Jack Finneyn tieteisromaaniin vuodelta 1955. Pääosissa ovat Kevin McCarthy ja Dana Wynter.
Perusjuonena on vieraan ulkoavaruuden elämänmuodon yritys vallata maapallo. Elämänmuoto kaappaa ihmisiä ja korvaa heidät kopiolla. Kopiot ovat kylmän tunteettomia ja loogisia, ja niillä on yhteinen mieli. Yksilöllisyyttä ei suvaita eikä ulkonäöstä voi päätellä, onko joku oma itsensä vai kopio. Elokuvaa pidetäänkin esimerkkinä 1950-luvun kylmän sodan kommunistipelon sävyttämistä töistä.
Uudemmat versiot
Vuonna 1978 valmistui uudelleenfilmatisointi Ihmispaholaiset ohjaajanaan Philip Kaufman. Pääosissa ovat Donald Sutherland, Jeff Goldblum, Veronica Cartwright ja Leonard Nimoy.
Teemaa muunnettiin ympäristötietoisemmaksi 1993 valmistuneessa versiossa, jonka nimenä on Body Snatchers – hyökkäys jatkuu. Version ohjasi Abel Ferrara, ja pääosissa ovat Gabrielle Anwar, Billy Wirth, Terry Kinney, R. Lee Ermey, Forest Whitaker ja Meg Tilly.
Vuonna 2007 tehtiin uusi versio nimeltä Invasion – tunkeutujat. Ohjaajana toimi Oliver Hirschbiegel sekä nimettömästi James McTeigue. Pääosissa ovat Nicole Kidman ja Daniel Craig.
Aiheen kulttuurillisia viitteitä
Ralf Örnin säveltämä hittikappale ”Herneenpalot” on Ruumiinryöstäjien inspiroima.
Vastaanotto
Ilta-Sanomissa Timo Malmi kirjoitti Ruumiinryöstäjien olevan ”harvinaisen aikuinen scifi-leffa”. ”Ohi aikansa tämä kalifornialaisen pikkukaupungin kuvaus on hallittu ja jännittävä näkemys peloista, jotka tutun ympäristön muuttuminen voi aiheuttaa”, hän kirjoitti elokuvan televisioesityksestä vuonna 2010.
Susie Q
Susie Q on vuonna 1996 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen draamakomedia televisioelokuva, jonka ohjasi John Blizek ja käsikirjoittivat Shuki Levy, sekä Douglas J. Sloane. Pääosassa esiintyivät Justin Whalin, Amy Jo Johnson ja Shelley Long.
Juoni
Susie Q oli menossa tansseihin illalla poikaystävänsä kanssa, mutta joutuivat auto-onnettomuuteen. Vuosia myöhemmin teini-ikäinen Zach Sands muuttaa Susien vanhaan kotiin. Hänen isänsä kuoli myös auto-onnettomuudessa, jonka vuoksi Sands asustaa yhdessä äitinsä ja siskonsa kanssa. Eräänä yönä Zach näkee Susien, joka myös huomaa pojan nähneen hänet. Tutustumisen päätteeksi Susie selittää Zachille kuoleman jälkeisestä elämästä, jossa kuolleet ihmiset palaavat takaisin maanpäälle auttamaan perheitään. Tämän vuoksi Zach kykenee näkemään Susien ja on lisäksi ainut henkilö, joka näkee tytön. Kaikki kuitenkin mutkittuu, kun Zach rakastuu Susieen.
Piggtinden
Piggtinden on Skandien Lyngsalpenen osassa sijaitseva vuorenhuippu Tromssan läänissä, Norjassa. Huipun korkeus merenpinnan tasosta on 1 505 metriä. Huippu toimii aluejakajana kolmen kunnan (Paatsivuono, Tromssa ja Omasvuono) liitoskohdassa.
Ensimmäisinä huipulle kiipesivät Henning Tønsberg, C.W. Rubenson ja Eskild Jensen kesällä 1920.
Radioateljee
Radioateljee oli Yleisradion sisällä toiminut yksikkö, joka erikoistui kokeellisten ja taiteellisesti kunnianhimoisten feature-ohjelmien tekoon. Radioateljee sai alkunsa tuottaja Harri Huhtamäen aloitteesta vuonna 1979 ja toimi vuoteen 1990 saakka nimellä Erikoisohjelmat. Vuonna 2017 Harri Huhtamäki jäi eläkkeelle Yleisradiosta ja Radioateljee-nimikkeestä luovuttiin. Radiogalleria jatkaa feature-ohjelmien tekoa Yle Draaman tuottajan Juha-Pekka Hotisen johdolla.
Radioateljeen tuottamat ohjelmat olivat äänillä, puheella, musiikilla ja efekteillä sävellettyjä radiofonisia teoksia. Helsingin Sanomien Sampsa Oinaalan mukaan ne ovat tyyliltään usein esseistisiä ja runollisia ja välttävät perinteistä lineaarista ja kausaalista rakennetta.
Radioateljeen ainoa vakituinen työntekijä oli tuottaja Harri Huhtamäki. Äänisuunnittelijana toimi useimmiten Pekka Lappi. Heidän lisäkseen Radioateljee käytti tuotannoissaan monia freelancereita, joihin kuuluivat kirjailija Marjut Helminen, muusikko Hanna Huhtamäki, kirjailija Ville Hytönen, toimittaja, ohjaaja ja käsikirjoittaja Leena Häkkinen, muusikko Esa Karjula, historioitsija Samu Niskanen, äänisuunnittelija Tuomas Norvio, muusikko Tapani Rinne, toimittaja Matti Ripatti, kirjailija Juha Seppälä, sinologi, kirjailija ja suomentaja Pertti Seppälä, historioitsija Jaakko Tahkokallio, kulttuuriantropologi Tapio Tamminen ja kanteletaiteilija Timo Väänänen. Ohjelmien kertojaääninä vuosien varrella esiintuivät mm. Minna Haapkylä, Susanna Haavisto, Sakari Jurkka, Helka-Maria Kinnunen, Tiia Louste, Esko Nikkari, Matti Pellonpää, Lasse Pöysti, Aki Raiskio, Antti Reini, Elsa Saisio, Elina Salo, Ville Sandqvist ja Tom Wentzel.
Radioateljeessa syntyi vuodesta 1979 lähtien noin 800 pitkää ohjelmaa. Niiden lisäksi se tuotti ääninäyttelyitä ja multimediainstallaatioita suomalaisiin museoihin sekä järjesti live-esityksiä, konsertteja ja kuunteluklubeja.
Radioateljeen viikoittainen ohjelmapaikka oli Yle Radio 1:ssä perjantaisin klo 22.05–23.05.
Puhos
Puhos tarkoittaa seuraavia paikkoja:
Ytterbium(II)fluoridi
Ytterbium(II)fluoridi tai ytterbiumfluoridi YbF2 on harvinaisen maametallin ytterbiumin epäorgaaninen yhdiste fluorin kanssa, jossa fluori esiintyy hapetusluvulla −I ja ytterbium +II.
Miamin yliopisto (Ohio)
thumb|Alumni Hall Miamin yliopisto on julkinen yliopisto, joka toimii Oxfordin kaupungissa Yhdysvaltojen Ohion osavaltiossa. Vuonna 1809 perustetun oppilaitoksen nimi liittyy sen sijaintiin miami-intiaanien mukaan nimetyn Miami Valleyn alueella. Oxfordin pääkampuksen lisäksi yliopistolla on toimipisteet myös Hamiltonissa, Middletownissa ja West Chesterissä.
DKW
DKW on entinen saksalainen auto- ja moottoripyörämerkki. Vuonna 1916 tanskalainen insinööri Jørgen Skafte Rasmussen perusti Saksin kuningaskuntaan tehtaan valmistaakseen osia höyrylaitteisiin. Samana vuonna hän yritti valmistaa höyrykäyttöisen auton, DKW:n (Dampf-Kraft Wagen, ). Tämä kuitenkin epäonnistui ja vuonna 1919 hän teki kaksitahtisen lelukoneen nimeltä Des Knaben Wunsch. Hän asensi myös hieman muunnellun version moottoristaan moottoripyörään, jolloin siitä tuli Das Kleine Wunder eli "pieni ihme".
1930-luvulla DKW oli maailman suurin moottoripyörävalmistaja. Vuonna 1932 DKW yhdistyi Audin, Horchin ja Wandererin kanssa Auto Unioniksi, mutta kaikki merkit jatkoivat toiseen maailmansotaan asti. Sodan jälkeen Auto Unionin omistajuus vaihtui muutamaan kertaan, ensin Daimler-Benzille vuonna 1957, kunnes sen lopulta osti Volkswagen Group vuonna 1964.
Espanjassa DKW:stä (äännetään "de-ca-uve") tuli yleinen termi pakettiautolle, ja sitä käytetään vielä tänäänkin. Suomessa DKW:tä myytiin Donau-merkkisenä 1950-luvulta vuoden 1960 loppuun.
Ennen toista maailmansotaa tehdyt ajoneuvot
DKW-autoja valmistettiin vuosina 1928–1966. Niissä oli aina venttiilitön kaksitahtimoottori ja vuodesta 1931 alkaen yhtiö oli edelläkävijä etuvetoisissa autoissa joissa oli poikittain asennettu moottori. Tunnetuimmat autonsa, mallinimiltään F1–F8, DKW teki toisen maailmansodan jälkeen; näissä oli etuveto ja poikittain asennettu kaksisylinterinen moottori. Näissä malleissa oli myös epätavallinen järjestely jossa tasavirtalaturi toimi myös starttimoottorina ja oli kytketty suoraan kampiakseliin; järjestelmää kutsuttiin nimellä Dynastart. DKW valmisti myös vähemmän tunnetun sarjan takavetoisia autoja (Schwebeklasse ja Sonderklasse) joissa oli V4-kaksitahtimoottori. Näissä moottoreissa oli kaksi ylimääräistä sylinteriä jotka toimivat huuhtelupumppuna, joten moottorit muistuttivat ulkoisesti V6-moottoria ilman sytytystulppia etumaisessa sylinteriparissa.
Vuonna 1939 DKW teki prototyypin ensimmäisestä kolmisylinterisestä moottorista. Tämä moottori pääsi tuotantoon vasta sodan jälkeen, ensin IFA F9:n (myöhemmin Wartburgin) moottorina, ja sitten DKW:n omassa tuotannossa 3=6- tai F91-autoissa.
Ruotsalainen Saab käytti DKW:n moottoria esikuvana omissa kaksitahtimoottorimalleissaan aloitellessaan autonvalmistusta vuonna 1947.
Toisen maailmansodan jälkeen tehdyt ajoneuvot
Auto Union sijaitsi alun perin Saksin osavaltiossa, josta sodan jälkeen tuli osa Saksan demokraattista tasavaltaa. Tämän vuoksi kesti jonkin aikaa ennen kuin sen muodostaneet yhtiöt palasivat yhteen sodan jälkeen. Yhtiö rekisteröitiin uudelleen Länsi-Saksassa Auto Union GmbH:na vuonna 1949. Se toimi ensiksi varaosatoimittajana, mutta alkoi pian valmistaa RT 125 -moottoripyörää ja vastakehitettyä Schnellaster F800 -pakettiautoa. Ensimmäinen tuotantolinja sijaitsi Düsseldorfissa.
Pakettiautossa käytettiin samaa moottoria kuin ennen sotaa tehdyssä F8:ssa. Ensimmäinen henkilöauto oli F89, jossa käytettiin ennen sotaa tehdyn F9-prototyypin koria ja kaksisylinteristä kaksitahtimoottoria viimeisestä F8:sta. Myöhemmin sen korvasi isommalla kolmisylinterisellä moottorilla varustettu F91, joka oli tuotannossa vuosina 1953–1955. Sen syrjäytti vähän isompi F93 vuonna 1956. Kaikissa F91- ja F93-malleissa oli 900 cm3 kolmisylinterinen kaksitahtimoottori, ensimmäisten tuottaessa 34 ja viimeisten 38 hevosvoimaa. Moottoreiden sytytysjärjestelmään kuului kolme kärkiparia ja kolmea sytytyspuolaa, yksi kullekin sylinterille. Kärjet oli ryhmitelty kampiakselin etupäähän asennetun avaajanokan ympärille. Jäähdytysjärjestelmä oli vapaakiertoinen ja siihen kuului kampiakselin etupäähän asennetun hihnapyörän välityksellä pyörivä tuuletin.
F93:a valmistettiin vuoteen 1959 asti, jolloin se korvattiin Auto Union 1000:lla. Nämä oli varustettu 1000 cm3 kaksitahtimoottorilla, ja vuoteen 1963 asti oli valittavana 44- tai 50-hevosvoimainen S-malli. Tässä yhteydessä valmistus siirrettiin Düsseldorfista Ingolstadtiin, missä Audia vieläkin valmistetaan. Vuodesta 1957 näihin autoihin oli, ainoana pikkuautona tuohon aikaan, saatavana lisävarusteena automaattinen Saxomat-kytkin. Viimeisissä AU1000S-malleissa oli lisävarusteena myös levyjarrut, jotka tuolloin edustivat uutta teknologiaa. Myös urheilullinen 2+2 -paikkainen versio AU1000Sp oli saatavana vuosina 1957–1964, aluksi ainoastaan coupena ja vuodesta 1962 lähtien myös avoautona.
Vuonna 1956 aloitettiin harvinaisen DKW Monzan valmistus pienenä sarjana. Se oli urheilullinen 2-paikkainen auto, jossa oli lasikuituinen kori asennettuna tavallisen F93:n rungolle. Auton nimi oli aluksi Solitude, mutta se sai uuden nimen Monzan kilparadalla marraskuussa 1956 saavuttamiensa pitkänmatkan nopeusennätysten johdosta. Auto saavutti FIA:n G-luokassa useita ennätyksiä, muun muassa 48 tuntia keskinopeudella 140,961 km/h, 10000 km keskinopeudella 139,453 km/h ja 72 tuntia keskinopeudella 139,459 km/h. Autoa valmisti ensimmäisenä Dannenhauer & Stauss Stuttgartissa, sitten Massholder Heidelbergissa ja lopuksi Robert Schenk Stuttgartissa. Yhteensä autoja lienee valmistettu noin 230 kappaletta ja valmistus päättyi vuoden 1958 loppuun mennessä.
Vuonna 1959 tuli markkinoille menestyksekäs henkilöautomallisto, Junior/F12-sarja, joka perustui 1950-luvulla moderniin konseptiin. Mallisto käsitti Junior-perusmallin vuosina 1959–1961, hieman parannellun Junior de Luxen vuosina 1961–1963, hieman isomman F11:n, isokorisemman ja isomoottorisemman F12:n vuosina 1963–1965 ja F12 Roadsterin vuosina 1964–1965. Junior/F12-sarjasta tuli varsin suosittu ja autoja valmistettiin paljon.
Toni Braxton
Toni Michelle Braxton (s. 7. lokakuuta 1967) on yhdysvaltalainen laulaja, joka on tunnetaan etenkin vuoden 1996 kappaleestaan "Un-Break My Heart".
DKW
Toisen maailmansodan jälkeen tehdyt ajoneuvot
Vuonna 1960 DKW yhdisti kaksi kolmisylinteristä kaksitahtimoottoria, jolloin saatiin V6-moottori kooltaan 1000 cm3. Ajan saatossa tilavuus kasvoi ja viimeinen V6 vuodella 1966 oli kooltaan 1300 cm3. 1300 cm3 versio tuotti tavallisessa kahden kaasuttimen versiossaan 83 hv kierrosluvulla 5000 kierrosta minuutissa. Neljän kaasuttimen versio tuotti 100 hevosvoimaa ja kuuden kaasuttimen versio 130 hevosvoimaa. Moottori oli erittäin kevyt ja painoi ainoastaan 84 kg. V6-moottoria oli suunniteltu käytettävän Mungassa ja F102:ssa. Noin 100 V6-moottoria valmistettiin testikäyttöön ja 13 DKW F102:a kuin myös osa Mungoista varustettiin V6-moottorilla 1960-luvulla.
Viimeinen DKW oli F102 joka tuli tuotantoon vuonna 1964 korvaamaan vanhahtavan AU1000:n. Tämä malli oli suora edeltäjä ensimmäiselle sodanjälkeiselle Audi 60:lle; suurin ero oli, että Audi käytti perinteistä nelitahtimoottoria.
Toni Braxton
Braxton on voittanut kuusi Grammy-palkintoa.
Elämä
Braxton kasvoi uskonnollisessa perheessä ja lauloi äitinsä ja sisartensa kanssa kirkkokuorossa. Hän aloitti opiskelut musiikinopettajaksi, mutta jätti opintonsa kesken, kun lauluntekijä Bill Pettaway löysi Braxtonin sisarukset ja nämä saivat levytyssopimuksen vuonna 1990. Toni Braxtonin sooloura alkoi seuraavana vuonna, hän sai laulaa Eddy Murphyn elokuvan ääniraidalla ja julkaisi oman albumin vuonna 1993. Se nousi kärkeen sekä pop- että R & B -myyntilistoilla, ja sitä myytiin yhteensä kahdeksan miljoonaa kappaletta.
DKW
Myynti Suomessa
Suomessa DKW:n maahantuojana toimi Sisu-autoja valmistanut Oy Suomen Autoteollisuus Ab vuodesta 1956. Merkkiä markkinoitiin nimellä Donau, koska oikeus DKW-merkin käyttöön oli edelleen tämän merkkisiä moottoripyöriä ja autoja ennen sotia maahantuoneella, vaikkakin liiketoimintansa lopettaneella yrittäjällä. Merkin myyntiä jarrutti vuoteen 1962 voimassa ollut henkilöautojen tuontisäännöstely. DKW- ja Donau-autoja oli Suomen ajoneuvorekisterissä vuoden 1959 lopussa hieman alle tuhat kappaletta.
Vuoden 1961 alussa edustus siirtyi Oy Veho Ab:lle, joka myi autoja jälleen DKW-nimellä. Muotoilultaan jo vanhahtava DKW 1000 maksoi tuolloin 822 000 markkaa (vuoden 2005 rahassa 15 620 euroa). Auto oli hieman kallis, sillä miltei vastaavankokoisen Volkswagen Kuplan hinta oli samana vuonna 610 000 markkaa (11 590 €) Suomessa DKW-autoja käytettiin menestyksellisesti ralleissa ja jäärata-ajoissa, ja tämän ansiosta merkkiä rekisteröitiin vuosina 1964–1965 liki 2 000 kappaletta. Vuoden 1969 lopussa DKW-autoja oli Suomessa rekisterissä runsaat 3 500 kappaletta ja se oli tilaston 25. sijalla. DKW-merkin poistuttua markkinoilta vuoden 1966 alussa Veho jatkoi sen tilalle tulleen Audin maahantuojana vuoden 1974 loppuun saakka.
Munga
Mehrzweck UNiversal Geländewagen mit Allradantrieb eli "MUNGA" tarkoittaa suomeksi monikäyttöistä, yleistä maastoajoneuvoa nelivedolla. DKW Mungaa valmisti Auto Union Ingolstadtissa. Tuotanto alkoi lokakuussa 1956 ja päättyi joulukuussa 1968, minä aikana valmistettiin yhteensä 46 750 autoa.
Frankfurtissa syksyllä 1957 pidetty 38. kansainvälinen autonäyttely oli suuri menestys Auto Union GmbH:lle. Poikkeuksellisen sitkeä auto ei ollut hyväksytty vain Länsi-Saksan Bundeswehrille ainoana ajoneuvona luokassaan, vaan sitä myytiin paljon myös Saksan rajavartiostolle ja joillekin ulkomaalaisille armeijoille, myös Natoon.
Pakettiauto
1960-luvulla DKW valmisti pakettiauton, jossa oli monivarsituentatakajousitus erillisillä jousilla. Koska auto oli etuvetoinen, se mahdollisti matalalattiakokoonpanon: lastauskorkeus oli noin 40 cm maasta. Autoon oli myös tehty iso takaovi aukeamaan auton oikealle puolelle. Pakettiauto osoittautui suosituksi.
Moottoripyörät
Ennen toista maailmansotaa yhtiö menestyi ahdetuilla kilpapyörillä ja 1920- ja 1930-luvuilla DKW oli maailman suurin moottoripyörävalmistaja. Sodan jälkeen yhtiö teki RT 125-, 175-, 250- ja 350-malleja.
Moottoripyörämallit ja skootterit
Ennen ja jälkeen toisen maailmansodan DKW valmisti hyvin suosittuja malleja kuten erityisesti RT 125. Sodan jälkeen RT 125:n piirustukset annettiin sotakorvauksena Harley-Davidsonille Yhdysvaltoihin ja BSA:lle Isoon-Britanniaan. HD:n versio oli nimeltään Hummer, kun taas BSA:n oli Bantam. IFA- ja myöhemmin MZ-mallit pysyivät tuotannossa 1990-luvulle asti, jolloin kaksitahtisten tuotanto viimein hiipui niiden epätaloudellisuuden johdosta. Muut valmistajat kopioivat DKW:n muotoilua enemmän tai vähemmän virallisesti. Tämän voi nähdä monien 1950-luvun pienten kaksitahtimoottoripyörien yhdennäköisyydessä, mukaan lukien Yamahan, Voskhodin ja puolalaisen WSK:n tuotteet.
Aiheesta muualla
http://www.arjenhistoria.fi/?q=dkw
Iisvesi
Iisvesi on Kymijoen vesistön Rautalammin reittiin kuuluva järvi Tervon, Rautalammin, Suonenjoen ja Kuopion alueilla Pohjois-Savossa. Sen pinta-ala on 164 km², ja pinnankorkeus 97,9 m merenpinnan yläpuolella. Iisvesi saa vetensä pohjoisempana sijaitsevasta suuresta Nilakasta, joka laskee järveen Äyskosken, Koskiselän ja Tervonsalmen kautta. Myös idempänä sijaitsevat pienemmät järvet Ahveninen, Hirvijärvi ja Kuttajärvi laskevat Iisveteen. Iisvedestä vedet puolestaan laskevat lännessä Vaajasalmen ja Säynätsalmen kautta samassa tasossa sijaitsevaan Niiniveteen, josta ne jatkavat matkaansa etelään Miekkaveteen.
Järvi on jakautunut kolmeen suurempaan altaaseen, jotka ovat Virmasvesi, Rasvanki ja varsinainen Iisvesi. Sitä luonnehtivat suuret saaret ja pitkät järveä halkovat niemet, kuten Lieteniemi, joka erottaa Virmasveden Iisvedestä. Iisveden yli 400 saaresta suurimmat ovat Pulkkilansaari sekä Virmasveden ja Rasvangin selät toisistaan erottavat Käpysaari ja Linnonsaari. Etelämpänä sijaitsee kapea ja pitkä Kuninkaansaari. Iisvedellä on rantaviivaa 464 km, ja sen rannoille on keskittynyt kolme asutuskeskusta: Virmasveden rannalla sijaitsee Karttula, Rasvangin rannalla Tervo ja aivan Iisveden eteläisimmässä päädyssä Suonenjoen Iisveden taajama.
Iisveden vedenlaatu on yleisen käyttökelpoisuusluokituksen mukaan erinomainen, Rasvangin ja Virmasveden osalta hyvä. Vain pitkä ja kapea Karttulanlahti on luokiteltu tyydyttäväksi. Vesi on vähähumuksista ja varsin kirkasta.
Andrés Nin
Andrés Nin (oik. Andreu Nin i Pérez, 4. helmikuuta 1892 El Vendrell – 20. kesäkuuta 1937 Alcalá de Henares) oli katalonialainen poliitikko, joka tunnetaan trotskilaisen POUM-puolueen perustajana ja johtajana.
Shigeo Yaegashi
Shigeo Yaegashi (24. maaliskuuta 1933 Iwate, Japani – 2. toukokuuta 2011) oli japanilainen jalkapalloilija.
Andrés Nin
Varhaiset vuodet
Köyhään suutarin ja maatyöläisen perheeseen syntynyt Nin muutti Barcelonaan vuonna 1914. Hän on aluksi kiinnostunut anarkismista, mutta liittyi vuonna 1917 sosialistiseen työväenpuolueeseen. Marraskuussa 1921 Nin oli mukana perustamassa Espanjan kommunistista puoluetta (PCE). Myöhemmin 1920-luvulla hän muutti maanpakoon Neuvostoliittoon ja toimi Stalinia vastustaneissa trotskilaisissa. Nin työskenteli lyhyen aikaa myös Lev Trotskin henkilökohtaisena avustajana.
Shigeo Yaegashi
Jalkapallomaajoukkue
Yaegashi edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1956–1968. Tokion olympialaisissa 1964 hän kuului Japanin viidenneksi sijoittuneeseen joukkueeseen ja Méxicon olympialaisissa 1968 pronssimitalijoukkueeseen.
Ytterbiumfluoridi
Alkuaineen ytterbium fluorideja ovat ainakin:
Andrés Nin
Paluu Espanjaan ja sisällissodan aika
Vuonna 1935 Andrés Nin palasi Espanjaan ja perusti POUM:n yhdessä Joaquin Maurinin kanssa vastavoimaksi stalinistiselle PCE:lle. Uudesta puolueesta tuli nopeasti suosittu erityisesti Kataloniassa, jossa se kasvoi kilpailevaa PCE:tä suuremmaksi. POUM oli myös mukana tammikuussa 1936 perustetussa kansanrintamassa, joka voitti helmikuussa järjestetyt parlamenttivaalit. Syyskuussa hänet nimitettiin Katalonian hallituksen oikeusministeriksi. Nin erotettiin kuitenkin tehtävästä jo joulukuussa tasavaltalaisia sisällissodassa tukeneen Neuvostoliiton vaatimuksesta. Pääkonsuli Vladimir Antonov-Ovsejenko ilmoitti Neuvostoliiton aseavun ehdoksi trotskilaisten erottamisen sekä Espanjan toisen tasavallan että Katalonian hallituksista.
Toukokuussa 1937 käytiin Barcelonan toukokuuksi kutsuttu tasavaltalaisten keskinäinen valtataistelu, jossa vastakkain olivat hallitus ja PCE:n kommunistit vastapuolellaan anarkistit ja POUM:n trotskilaiset. Aselepoon päättyneen lyhyen selkkauksen jälkeen kansanrintaman neuvonantajina toimineet Neuvostoliiton turvallisuuspalvelun NKVD:n agentit saivat Stalinilta määräyksen tasavaltalaisten riveissä toimivien trotskilaisten eliminoimiseksi. Turvallisuuspalvelun kenraali Aleksander Orlov määräsi lukuisia POUM:n johtajia pidätettäviksi touko-kesäkuussa 1937. Andrés Nin vietiin vankileirille Madridin lähistölle, jossa häntä kidutettiin useiden päivien ajan ja lopulta teloitettiin.
Malalai
Malalai oli afganistanilainen paštunainen, jota pidetään Afganistanissa brittien vastaisen toisen afgaanisodan aikaisen Maiwandin taistelun sankarihahmona.
Malalain tarina tunnetaan lähinnä paštujen suullisen kansanperinteen kautta. Taistelusta kertovat brittiläiset aikalaislähteet eivät kerro hänen tarinastaan Maiwandin taistelussa. Maiwandin taistelu käytiin 27. heinäkuuta 1880. Muhamad Aijub Khan oli johtanut afgaaniarmeijan kohti Heratia Kandaharista ja joukot kohtasivat noin 2 500 miehen brittijoukon Maiwandissa. Taistelun aikana Malalain sanotaan tehneen hunnustaan lipun ja kannustaneen laulamalla taistelevia afgaaneja näiden taistelutahdon ollessa pettämäisillään. Taistelu päättyi brittien ainoaan merkittävään tappioon sodan aikana. Malalain itse sanotaan saaneen surmansa brittien ampumasta luodista taistelun aikana.
Heikki-Tapio Nieminen
Heikki-Tapio Nieminen (18. kesäkuuta 1938 Helsinki – 7. syyskuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen teologi ja toimittaja. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1958 Kokkolan yhteislyseosta ja oli koulutukseltaan teologian tohtori. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pappisvihkimyksen Nieminen sai vuonna 1966 ja rovastin arvon vuonna 1992.
Liedon mestari
Liedon mestari oli Suomessa keskiajalla, todennäköisesti 1300-luvun alkupuolella (1320–1350), vaikuttanut hypoteettinen kuvanveistäjämestari. Hänen olemassaolonsa on päätelty joukosta eri kirkoissa säilytettyjä pyhäinkuvia, jotka tyylipiirteidensä perusteella on päätelty saman henkilön tai työpajan tuotteiksi. Mestarin henkilöllisyyttä tai kansallisuutta ei tiedetä – nimen takana on todennäköisesti suurehko joukko kisällejä ja oppipoikia. Mestarin töiksi tai hänen "tyylisuuntaansa edustaviksi" on tunnistettu 16 veistosta, joista pari on jo tuhoutunut.
Liedon mestarin tyyli oli gotlantilaisvaikutteinen täysgoottilainen tyyli. Veistoksille tyypillistä on hahmojen suuret päät ja korkeat otsat, kasvojen hieman vinot ja sirrillään olevat silmät, "täysgoottilainen" hymy nokkamaisesti suipistuvine huulineen sekä syvään uurretut vaatteiden laskokset.
Heikki-Tapio Nieminen
Työura toimittajana ja pappina
Heikki-Tapio Niemisen keskeinen työura oli Kirkon tiedotuskeskuksessa (KT) ja Yleisradiossa (Yle). Uransa aikana hän toteutti, toimitti ja ohjasi, yli tuhat radio- ja TV-ohjelmaa. Nieminen aloitti radiotoimittajan uransa jo opiskeluaikanaan 1960-luvun alkupuoliskolla Ylessä osallistuen mm. Päivän peili -ohjelman toimittamiseen. Hänen ohjelmiinsa ja selostamiinsa tilaisuuksiin ovat kuuluneet mm. Kirkko näinä päivinä (1966-1968), presidentti John F. Kennedyn hautajaiset (1963), reformaation 450-vuotisjuhlallisuudet Wittenbergissä (1967), ja Jumala Berliinissä (1968). Ajankohtaisten asioiden linkittäminen kristillisiin teemoihin säilyikin Niemisen sisällöllisenä tyylinä läpi koko hänen elämänsä.
Liedon mestari
Tuotanto
Liedon mestarin työksi on laskettu ainakin seuraavat pyhimyskuvat:
Yhdeksäs aisti
Yhdeksäs aisti on William Peter Blattyn ohjaama elokuva vuodelta 1980. Elokuva perustuu Blattyn omaan romaaniin The Ninth Configuration (tunnetaan myös nimellä Twinkle, Twinkle, Killer Kane).
Heikki-Tapio Nieminen
Työura toimittajana ja pappina
Kirkon tiedotuskeskuksessa Nieminen työskenteli aluksi radio- ja televisiotoimittajana vuosien 1966-1972 välisen ajan. Toimittuaan vuosina 1972-1973 Kirjapajan kirjallisuuspäällikkönä, hän siirtyi Yleisradioon kirkollisten ohjelmien TV-tuottajaksi TV1:een (1973-1979). Vuoden 1979 alussa Nieminen siirtyi jälleen KT:n palvelukseen hänen tultua valituksi kirkollisista TV-ohjelmista vastanneen kuvaosaston päälliköksi. Niemiselle radio oli kuitenkin oman kokemuksensa mukaan mediana luontevin, ja hän siirtyikin vuonna 1984 KT:n radio-osaston osastopäälliköksi. Näissä tehtävissä Nieminen pitkälti vastasi suomalaisessa radio- ja TV-toiminnassa lähetettävistä uskonnollisista ohjelmista yhdessä Yleisradion hartausohjelmien valvontaelimen kanssa. Nieminen piti työssään tärkeänä tasapuolisuutta, joka mahdollisti monipuolisesti kristillisten kirkkojen ja suuntausten näkyvyyden ja kuuluvuuden joukkoviestinnässä. Tämän johdosta hän pyrki pitämään hyvät suhteet ja yhteyden laaja-alaisesti eri kirkkokuntien ja kristillisten suuntausten edustajiin. Radio- ja TV-toiminnan sääntelyn vapauduttua Nieminen lähti 1980-luvun lopulla ensimmäisten joukossa kehittämään myös kaupallisin perustein toteutettavaa kirkollista audio- ja videotuotantoa paikallisradioihin ja paikallisiin kaapeli-tv-verkkoihin, mutta tälle toiminnalle ei tuolloin muodostunut Suomen oloissa riittävän laajaa markkinaa.
Yhdeksäs aisti
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat yhdysvaltalaiseen sotilasmielisairaalaan, johon saapuu uusi psykiatri Vincent Kane (Stacy Keach). Hän koettaa kuntouttaa potilaita antamalla näiden toteuttaa psykoottisia kuvitelmiaan eräänlaisen leikkiterapian avulla. Keskeiseksi potilaaksi nousee Billy Cutshaw (Scott Wilson), avaruuslentäjä joka sairastui psyykkisesti juuri ennen kuin hänet oli määrä lähettää Kuuhun.