cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ivan Stambolić
thumb|150px|Ivan Stambolić vuonna 1986. thumb|150px|Ivan Stambolićin hautakivi. Ivan Stambolić (Иван Стамболић, 5. marraskuuta 1936 – 25. elokuuta 2000) oli Jugoslaviaan kuuluneen Serbian pääministeri 1978–1982, kommunistisen puolueen puhemies 1985–1986 ja puhemiehistön presidentti 1985–1987, mutta joutui eroamaan Slobodan Miloševićin kannattajien painostuksesta. Hänet salamurhattiin elokuussa 2000.
Stambolić oli alkuaan Miloševićin tukija ja ystävä ja tuki häntä Serbian kommunistien liiton johtoon. Keväällä 1986 Stambolićista tuli maan presidentti.
23/24. syyskuusta 1987 Serbian kommunistisen puolueen keskuskomitean 8. kokouksessa Milošević sai syrjäytettyä lepsusta suhtautumisesta albaaniradikaaleihin syyttämänsä Dragiša Pavlovićin Stambolićin nöyryytykseksi. Myös Stambolić jätti asemansa muutaman päivän kuluttua. Joulukuussa 1987 hänet äänestettiin presidentinvirastaan ja häntä seurasi Petar Gračanin.
Stambolićin surmasi vuonna 2000 kahdeksan Serbian salaisen poliisin virkailijaa, jotka tuomittiin myöhemmin vankilaan. Hänen ruumiinsa löydettiin vasta kolme vuotta myöhemmin. Ivan Stambolićin mielestä Jugoslavia tuhoutui jo vuonna 1987, kun Milošević puhui väkijoukolle Kosovo Poljessa luvaten: "Kukaan ei lyö teitä!". Silloin ensi kertaa monikansallisen Jugoslavian historiassa joku poliitikko asettui tietyn kansanryhmän puolelle julkisesti.
Tapani Raittila
Tapani Johannes Raittila (25. joulukuuta 1921 Kannus – 2. tammikuuta 2018 Helsinki ) oli modernistina tunnettu suomalainen taidemaalari. Hänet tunnettiin muotokuvistaan ja niukasta värien käytöstä. Hänen työnsä ovat herkkäsävyisiä ja tekniikaltaan hienostuneita.
Raittila palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1966, Kuvataiteen valtionpalkinnolla 1985 sekä Suomen Kulttuurirahaston palkinnolla vuonna 2000.
Elämäkerta
Raittila aloitti opinnot Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuonna 1938, mutta toinen maailmansota keskeytti ne. Palattuaan rintamalta sodan päätyttyä hän viimeisteli opintonsa vuonna 1947 ja muutti Joensuuhun piirustuksenopettajaksi. Raittilan maisemamaalauksista monet kuvaavatkin Joensuun aikaa. Hän muutti Helsinkiin vuonna 1953, jossa toimi pitkään muun muassa opettajana Suomen Taideakatemian koulussa.
Raittilan vanhemmat olivat rakennusmestari Viljo Raittila (1890–1950) ja Kaisa o.s. Jokinen (1895–1955). Raittilan sisko Anna-Maija Raittila oli tunnettu runoilija, ja teologi Pekka Raittila oli hänen veljensä. Kirjailija Hannu Raittila on Tapani Raittilan poika.
Petteri Iivonen
thumb|Petteri Iivonen Petteri Iivonen (14. elokuuta 1987 Helsinki) on suomalainen viulisti. Hän on kansallisen Kuopion viulukilpailun voittaja vuodelta 2005 ja sijoittui toiseksi 10. Sibelius-viulukilpailussa vuonna 2010. Iivonen on opiskellut Sibelius-Akatemiassa, University of Southern Californiassa ja Tel Avivin yliopistossa opettajinaan Tuomas Haapanen ja Hagai Shaham.
Iivosen ensimmäinen kaupallisen levyn Art of the Violin julkaisi vuonna 2009 Linn Records maailmanlaajuisesti. Helmikuussa 2010 hän debytoi Israelissa Mann Auditoriossa Zubin Mehtan johdolla soittaen Tšaikovskin viulukonserton.
Iivosen soitin on Carlo Bergonzi (Villa Gyllenberg) vuodelta 1732. Soittimen aikaisempiin omistajiin kuuluu muun muassa Isaac Stern.
Vuonna 2017 Iivosesta tuli Suomen kansallisoopperan konserttimestari. Vuonna 2019 hän siirtyi Pariisin oopperan konserttimestariksi.
Akademie für Alte Musik Berlin
Akademie für Alte Musik Berlin (lyhyesti Akamus) on saksalainen, erityisesti barokkimusiikkia esittävä kamariorkesteri. Muusikot soittavat nykyaikaisilla instrumenteilla. Yhtyeellä ei ole vakituista kapellimestaria, vaan johtajana toimii konserttimestari tai konserttojen solistit. Laajemmissa teoksissa johtajina ovat toimineet usein kapellimestarit René Jacobs ja Marcus Creed.
Ohjelmisto
Orkesterin ohjelmistoon kuuluu ensisijaisesti Johann Sebastian Bachin ja hänen poikiensa musiikkia, eritoten heistä on mainittava Carl Philipp Emanuel Bach. Erityisesti orkesteri on tullut tunnetuksi Bachien lukuisien sinfonioiden ja klaveerikonserttojen tulkinnoista. Kuitenkin nykyisin heidän ohjelmistonsa käsittää myös klassisen ja romantiikan aikakauden musiikkia.
Uinnin Suomen-mestaruuskilpailut 1948
Suomen Uimaliitto järjesti mestaruuskilpailunsa 1948 elokuussa.
100 m vapaauinti
<br style="clear:both;"/>
400 m vapaauinti
<br style="clear:both;"/>
1 500 m vapaauinti
<br style="clear:both;"/>
200 m rintauinti
<br style="clear:both;"/>
100 m selkäuinti
<br style="clear:both;"/>
Ponnahduslauta
<br style="clear:both;"/>
Kerroshypyt
<br style="clear:both;"/>
Suorat hypyt
<br style="clear:both;"/>
Vesipallo
Vesipallomestaruuden voitti Helsingin Uimarit, joka voitti Helsingfors Simsällskapin 4-3.
4 × 100 m vapaauinti viesti
<br style="clear:both;"/>
3 × 100 m sekauinti viesti
<br style="clear:both;"/>
Peeter
Peeter on miehen etunimi. Suomessa nimi Peeter on kesäkuun 2019 loppuun mennessä annettu alle 608 miehelle. Peeter on yksi muunnelma raamatusta peräisin olevasta etunimestä nimestä Pietari.
Raamattujen salakuljetus
Raamattujen salakuljetuksella tarkoitetaan Raamattujen sekä muun kristillisen kirjallisuuden salakuljetusta maihin, joissa ne ovat kiellettyjä tai niitä ei ole saatavilla.
Yleisintä toiminta oli 1960–1980-luvuilla, jolloin kristillistä kirjallisuutta vietiin erityisesti Neuvostoliittoon ja muihin itäblokin maihin. Nykyään raamattuja saatetaan salakuljettaa esimerkiksi Pohjois-Koreaan.
Suomalaisten harjoittama salakuljetus
Suomesta Raamattuja ja muita kristillisiä painotuotteita vietiin 1960-luvun lopulta lähtien lähinnä Neuvostoliittoon. Maassa oli muodollisesti uskonnonvapaus eikä esimerkiksi Raamattu ollut kielletty kirja. Uskonnollista kirjallisuutta oli Neuvostoliitossa kuitenkin 1950-luvun jälkeen lähes mahdotonta saada, koska sitä painettiin hyvin vähäisiä määriä. Lisäksi maahantuonti oli luvanvaraista, joka teki siitä käytännössä mahdotonta. Tullissa kaikenlaiset uskontoon liittyvät painotuotteet vallitsevan käytännön mukaisesti takavarikoitiin.
Organisaatiot
Salakuljetus käynnistyi laajamittaisesti vuonna 1967 perustetun Suomen Evankelisluterilaisen Kansanlähetyksen aloitettua toimintansa. Itäblokin maihin suuntautunutta lähetystyötä kutsuttiin nimellä idäntyö. Sitä varten Kansanlähetykseen muodostettiin oma Slaavialaislähetysosasto, joka toimi vuoteen 1973 saakka.
Slaavilaislähetys kustansi kymmeniätuhansia Raamattuja sekä Uusia Testamentteja vietäviksi sosialistisiin maihin. Salakuljetuksen lisäksi se julkaisi omaa Valoa idässä -nimistä lehteä sekä lähetti Itä-Eurooppaan suunnattuja radiolähetyksiä Monacossa toimineen Trans World Radion kautta. Slaavilaislähetys lopetti toimintansa vuonna 1973 ja suuri osa sen työtekijöistä siirtyi uuden Sanansaattajat ry:n palvelukseen.
Kansanlähetyksen lisäksi merkittäviä toimijoita salakuljetuksessa olivat helluntailainen Avainsanoma sekä saarnaaja Leo Mellerin johtama Patmos Lähetyssäätiö. Lisäksi suomalaisten järjestöjen kanssa teki yhteistyötä muun muassa ruotsalainen Slaviska Missionen.
Raamattujen salakuljetuksessa oli mukana myös useita muita eurooppalaisia sekä amerikkalaisia lähetysjärjestöjä. Maantieteellisen sijainnin sekä maiden välisten läheisten suhteiden vuoksi johtava rooli toiminnassa tuli suomalaisille.
Salakuljettajat itse kutsuivat toimintaansa "piilokuljetukseksi", koska he eivät pitäneet sitä laittomana salakuljetuksena.
Käytännön toiminta ja seuraukset
Raamattuja vietiin rajan ylitse yleensä ajoneuvoihin kätkettyinä. Aluksi niitä vietiin henkilöautoissa, mutta myöhemmin 1970-luvulla esimerkiksi rekka-autoilla rakennustavaroihin piilotettuina. Suurin yksittäinen määrä salakuljetettiin marraskuussa 1979, jolloin Neuvostoliittoon vietiin rekka-autolla 108 000 kirjaa.
Pieniä määriä lähetettiin Suomesta Neuvostoliiton puolelle myös ilmapalloilla sekä pullopostina, mutta niiden päätyminen perille oli erittäin epätodennäköistä. Yksityiset ihmiset veivät pienoiskokoisia Raamattuja mukanaan esimerkiksi vaatteisiin piilotettuina.
Kiinnijäämisen riski oli aina suuri. Rangaistuksena oli yleensä muutaman päivän pidätyksen ja kuulustelujen jälkeen annettu jonkinlainen sakko, sekä mahdollisesti salakuljetuksessa käytetyn ajoneuvon takavarikointi. Salakuljetettua materiaalia vastaanottaneita Neuvostoliiton kansalaisia puolestaan odotti kiinni jäädessään yleensä vankeustuomio.
Kirkon, viranomaisten ja lehdistön suhtautuminen
Suomen evankelis-luterilaiselle kirkolle Slaavilaislähetyksen toiminta oli kiusallista. Neuvostoliitossa harjoitetun politiikan vastainen lähetystoiminta ei sopinut maiden välisten läheisten suhteiden ja YYA-sopimuksen vuoksi Suomen valtionkirkolle. Niinpä Piispainkokous ei antanut idäntyölle virallista asemaa evankelis-luterilaisen kirkon toiminnassa.
Maritsá
Maritsá on Kreikan kylä, joka sijaitsee Ródoksen saarella ja kuuluu Ródoksen kuntaan, Ródoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Se kuului aiemmin Petaloúdeen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Ródoksen kunnan Petaloúdeen kunnallisyksikköön. Kylä muodostaa oman kyläyhdyskuntansa (Δημοτική Κοινότητα Μαριτσών, Dimotikí Koinótita Maritsón). Kylän väkiluku on 1 808 (vuonna 2011).
Raamattujen salakuljetus
Kirkon, viranomaisten ja lehdistön suhtautuminen
Salakuljetus oli varsinkin 1970-luvulla laajasti esillä Suomen mediassa. Vasemmistolainen lehdistö paheksui toimintaa ja kirjoitti usein kiinnijääneistä salakuljettajista paljastavia artikkeleita. Niissä heidän toimintansa leimattiin Neuvostoliiton vastaiseksi sekä maiden välisiä suhteita vahingoittavaksi. Oikeistolainen lehdistö puolestaan pääsääntöisesti hyväksyi ja ymmärsi salakuljetuksen.
Maritsá
Maritsá sijaitsee sisämaassa Ródoksen saaren pohjoisosissa noin 14 kilometriä saaren pääkaupungista Ródoksesta lounaaseen. Kylän lähellä sijaitsee Maritsán sotilaslentokenttä. Se toimi saaren päälentokenttänä vuoteen 1977, jolloin nykyinen lentokenttä valmistui.
Raamattujen salakuljetus
Kirkon, viranomaisten ja lehdistön suhtautuminen
Helmikuussa 1973 kahdeksan kansanedustajaa teki asiasta eduskuntakyselyn. He pitivät salakuljetusta YYA-sopimuksen vastaisena. Hallitus ei kuitenkaan ryhtynyt toimenpiteisiin, se ilmoitti vain "seuraavansa" toimintaa.
Suojelupoliisi laati asiasta muistion, jossa se totesi, ettei salakuljetus ollut Suomen lakien vastaista. Eräiden väitteiden mukaan viranomaiset olisivat kuitenkin etsineet ulkomailta Suomeen tuotujen Raamattujen varastoja sekä kuulustelleet toiminnassa mukana olleita henkilöitä.
Salakuljetuksen päättyminen
Uskonnollisen kirjallisuuden salakuljetus Neuvostoliittoon päättyi 1980-luvun puolivälin jälkeen maan johtajan Mihail Gorbatšovin aloittaman glasnost-politiikan myötä. Virallinen sensuuri lakkautettiin vuonna 1988 ja samana vuonna Suomesta lahjoitettiin 50 000 Raamattua Neuvostoliiton seurakunnille.
Viimeisen suuren salakuljetukset suomalaiset tekivät marraskuussa 1989 Itä-Euroopan maihin. Romaniaan, vain kuukautta ennen maan diktaattorin Nicolae Ceaușescun kaatumista.
Raamattujen salakuljetuksesta on vuonna 1998 valmistunut Jouni Hiltusen ohjaama dokumenttielokuva Taivaallinen tehtävä.
Cult of Chucky
Cult of Chucky on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen kauhuelokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Don Mancini. Se on Child's Play-elokuvasarjan seitsemäs osa ja vuoden 2013 elokuvan Curse of Chucky jatko-osa. Sen pääosissa näyttelevät Brad Dourif, Fiona Dourif, Alex Vincent, Jennifer Tilly ja Summer H. Howell.
Cult of Chucky julkaistiin suoraan DVD- ja Blu-raylle 3. lokakuuta 2017. Se esitettiin Lontoon Fright Festival -juhlilla 24. elokuuta 2017.
Tarhakimalainen
Koko ja ulkonäkö
Tarhakimalainen on musta, mutta keskiruumiin etu- ja takaosa sekä koko takaruumiin tyviosa ovat laajalti kirkkaan keltaiset. Lisäksi takaruumiin kärki on valkoinen. Pää on hyvin pitkulainen ja imukärsä kimalaisen kokoon nähden erittäin pitkä, jopa yli 20 mm. Koiraat eroavat kuningattarista ja työläisistä pitempien tuntosarvien perusteella. Lentäessään kukasta kukkaan tarhakimalainen pitää pitkää imukärsäänsä ojennettuna. Koko 10–22 mm.
Levinneisyys
Tarhakimalaista tavataan lähes koko Manner-Euroopan poikki Anatolian pohjoisosiin ja idässä koko Siperiaan. Pohjois-Afrikassa sitä ei tavata. Myös Euroopassa se puuttuu Azoreilta, useimmilta Välimeren saarilta sekä pohjoiselta tundralta. Laji on tavattu Islannista, jonne se lienee levinnyt ihmisen toimesta. Se on myös viety Uuteen-Seelantiin 1880-luvulla. . Suomessa tarhakimalainen esiintyy koko maassa ollen etelässä melko yleinen mutta harvinaistuu pohjoista kohti.
Elinympäristö ja elintavat
Tarhakimalainen viihtyy puistoissa, puutarhoissa ja sekametsissä. Kuningatar perustaa pesän usein puun juurakkoon tai kiven alle, lähelle maanpintaa. Erittäin pitkän imukärsänsä vuoksi tarhakimalainen pystyy vierailemaan pitkätorvisissa kukissa, joiden meteen muut hyönteiset eivät pääse helposti käsiksi. Se on puna-apilan tärkeimpiä pölyttäjiä. Koiraat houkuttelevat nuoria, parittelemattomia kuningattaria luokseen merkiten puiden ja pensaiden oksia tuottamallaan feromonilla.
Keltaperävireo
Keltaperävireo (Vireo flavoviridis) on amerikkalainen varpuslintu. Sen esiintymisalue ulottuu Yhdysvaltain ja Meksikon rajalla sijaitsevan Rio Granden suistosta etelään muualle Meksikoon, ja Keski-Amerikassa Panamaan saakka. Lajista tunnetaan kolme alalajia. John Cassin kuvaili lajin holotyypin Nicaraguan San Juan de Nicaraguasta vuonna 1851.
Papuanlurikki
Papuanlurikki (Charmosyna papou) on Papua-Uudella-Guinealla elävä kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö
Papuanlurikin pituus on noin 42 cm ja paino 90–115 g. Se on pitempi kuin useimmat muut melanesianlurikit, johtuen sen pidentyneistä keskimmäisistä pyrstösulista, jotka ovat yli 20 cm pitkät. Lajista tunnetaan neljä alalajia: papou, stellae, goliathina ja wahnesi. Nimialalaji papoun höyhenpuvun pääväri on punainen, muiden alalajien joko punainen tai musta. Pää, yläselkä, yläperä, rinta ja alaperä ovat punaiset tai mustat, siivet, selkä ja pyrstön tyviosa vihreät. Maha on musta ja niska sinikiiltoisen musta. Pitkän pyrstön kärki ja alapuoli ovat keltaiset. Nokka on oranssi tai tulipunainen, iiris keltainen tai oranssi ja koivet oranssit. Nuori yksilö on himmeämmän värinen, sen nokka on ruskehtavan oranssi, iiris vaaleankeltainen ja koivet ruskehtavan oranssit.
Esiintyminen
Papuanlurikki elää Papua-Uusi-Guinean vuoristoseuduilla. Lajin elinympäristön laajuus on 50 000–100 000 neliökilometriä. Populaation koko on arviolta yli 500 000 yksilöä. Nimialalaji papou elää Vogelkopissa Länsi-Irianissa, stellae saaren länsiosissa, goliathina saaren keskiosassa, ja wahnesi Huonin niemimaalla. Melanistinen muoto on monin paikoin runsaampi kuin punainen perusmuoto. Papuanlurikki on lemmikkinä harvinainen. Vaikka lajia metsästetään sen kauniiden höyhenten takia ja pyydystetään myös häkkilinnuksi, on sen kanta yhä elinvoimainen.
Elinympäristö
Papuanlurikit elävät vuoristometsissä jopa 3 500 metrin korkeudelle saakka. Ne elävät pareittain tai äänekkäinä pikku parvina.
Lisääntyminen
Pesintä tunnetaan vankeudessa eläneistä linnuista. Pesä on kolossa. Munia on tavallisesti kaksi, kooltaan 24,5 × 22,5 mm. Haudonta-aika on 21–26 päivää ja pesäpoikasaika noin kaksi kuukautta.
Ravinto
Papuanlurikit syövät siitepölyä, kukkia ja niiden nuppuja, mettä, marjoja, hedelmiä ja siemeniä, sekä mahdollisesti hyönteisiä ja niiden toukkia.
Tatra T5B6
Tatra T5B6 oli kokeellinen raitiovaunu, jonka ČKD Tatra valmisti vuonna 1976.
Historia
Koska Tatran aiemmat tuotteet olivat menestyneet laajasti Neuvostoliitossa, valmistajan oli tarkoitus kehittää uusi uudistettu raitiovaunujen sukupolvi asiakkailleen. Ensimmäisten Tatran tehtaalla suoritettujen koeajojen jälkeen kaksi koekappaletta toimitettiin Mostiin arvioitavaksi, ja ne olivat siellä vuoden. Mostin liikenteen viranomaiset eivät halunneet maksaa T5B6:sta korkeampaa hintaa kuin T3SU:sta eikä enempää tilauksia toimitettu. Alkuperäinen koekappale on yhä Mostissa, mutta sitä ei käytetä säännöllisessä liikenteessä, vaan se on jätetty museoraitiovaunuksi.
HMS Illern (Iln)
HMS Illern (runkonumerot In ja Iln) oli Ruotsin laivaston Hajen-luokan sukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin 1952 Malmöstä Kockums Mekaniska Verkstads AB:lta, missä köli laskettiin vuonna 1955. Se laskettiin vesille 14. marraskuuta 1957 ja liitettiin laivastoon 31. elokuuta 1959.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1. heinäkuuta 1980 ja myytiin 1981 romutettavaksi Odenseen.
Uesugi
Uesugi voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Eroge
Eroge on japanilainen videopelien lajityyppi, joka tarkoittaa erotiikkaa sisältävää videopeliä. Seksin määrä lajityypin peleissä vaihtelee hyvin pienestä määrästä nimenomaan masturbaation apuna toimivaan nukige-lajityyppiin. Jotkin lajityypin peleistä ovat suunnattu naisille.
Jotkin draama-aiheiset nakige ("itkupeli")-videopelit ovat myös eroottisia pelejä, mutta eivät kaikki. Pelit kuten One: Kagayaku Kisetsu e (1998) perustuivat yksinkertaiseen kaavaan, jossa on komedinen alku, romanttinen välivaihe, traaginen eroaminen ja tunteikas palaaminen yhteen. Peliä seurasi hyvin menestynyt Kanon.
Erotiikkaa voidaan käyttää lisänä peleissä, joissa se ei ole pääaihe. Jotkin menestyneet anime-sarjat perustuvat eroge-peleihin, mutta usein ilman esikuvansa eroottista sisältöä.
Historia
Lajityypin synty ajoittuu 1980-luvun lopulle, jolloin NEC julkaisi NEC PC-9801 -sarjan mikrotietokoneet. Tietokone oli rajoittuneempi näyttöominaisuuksiltaan kuin kilpailevat Sharp X68000 tai FM Towns, mutta sille oli saatavilla paljon lajityypin pelejä. Ihmisten kyllästyminen yksioikoisiin seksipeleihin johtivat peleihin kuten ASCII Corporationin roolipeli Chaos Angel, mutta lajityyppi oli vielä pääasiassa pornoa. Dokyusei (1992) lisäsi lajityyppiin eri tarinavaihtoehdot. Myöhemmin kiintolevyjen lisääminen tietokoneisiin mahdollisti paremman grafiikan ilman jatkuvaa levykkeiden vaihtoa ja visual novel -lajityyppi syntyi.
Sensuuri
Lajityypin pelejä sensuroidaan Japanissa, joka puretaan vain kun peli lisensoidaan länsimarkkinoille. Peleistä tuotetaan myös versioita ilman niiden eroottista sisältöä eli kaikenikäisille sopivia versioita.
Maria-Pia Boëthius
Maria-Pia Boëthius (s. 9. huhtikuuta 1947 Täby) on ruotsalainen kirjailija, toimittaja ja feministi. Hän on työskennellyt muun muassa toimittajana Expressen-lehdessä vuosina 1968–1978.
Vuonna 2012 Boëthius oli mukana Ship to Gaza -järjestön suomalaisella S/v Estelle-aluksella tekemällä purjehduksella Gazaan.
Boëthiuksen isä oli päätoimittaja Carl Gustaf Boëthius (1915–2001) ja äiti Karjalankannaksen Koivistolla syntynyt Brita Andersén (s. 1915), joka pakeni Ruotsiin jatkosodan jälkeen vuonna 1944. Boëthiuksen vuonna 2018 ilmestynyt teos Vitt och Rött kertoo hänen äitinsä kokemuksista Suomen sisällissodan aikana. Hänen sisarensa on kirjailija Gunilla Boëthius.
Másari
Másari (myös Mássari) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Ródoksen saarella ja kuuluu Ródoksen kuntaan, Ródoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Se kuului aiemmin Archángeloksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Ródoksen kunnan Archángeloksen kunnallisyksikköön. Kylä muodostaa oman kyläyhdyskuntansa (Τοπική Κοινότητα Μασάρων, Topikí Koinótita Masáron). Kylän väkiluku on 1 004 (vuonna 2011).
Másari sijaitsee sisämaassa Ródoksen itäosassa noin 2,5 kilometriä saaren itärannikosta. Kylän nähtävyyksiä ovat muun muassa Pyhän Johanneksen kirkko sekä Taxiárchi Kameírin bysanttilaisaikainen luostari.
Molly of Denali
Molly of Denali on yhdysvaltalais-kanadalainen animaatio-tv-sarja jonka Atomic Cartoons ja WGBH Kids luovat PBS Kids ja CBC Television. Se esittäminen aloitettiin 15. heinäkuuta 2019.
Sarja seuraa 10-vuotiasta Mollyä, Alaskan alkuperäiskansojen tytöt kuvitteellisesta Qyahin kylästä, sekä hänen perhettään, ystäviä ja muita asukkaita. Hänen perheensä johtaa Denali Trading Postia.
Ghost Is Not Real
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 3.
Pessi ja Illusia (vuoden 1954 elokuva)
Elokuvan tekijöinä olivat paljolti samat henkilöt – tanssijat, koreografi ja orkesteri sekä kapellimestari – kuin aiemmin Suomalaisessa oopperassa esitetyssä baletissa. Elokuvan valmistumista seuraavana vuonna Witikka harmittelee olosuhteiden ylivoimaisuutta: "Mutta olosuhteet Pessin ja Illusian tekemisessä olivat ylivoimaiset. Oli yritettävä ottaa 408 kuvaa yhdessä ainoassa kulmauksessa. Kameraa ei voinut pahasti liikutella mihinkään päin. Teepä siinä sitten elävää kuvaa. Olisi pitänyt voida ottaa koko elokuva paljon abstraktisemmin."
Elokuvan keskusparina, Pessinä ja Illusiana, tanssivat tanssilegendat Heikki Värtsi ja Doris Laine. Kertoja Leo Riuttu huolehtii juonen käsittelystä.
Arviot
Aikalaisarviot olivat tylyt. Huomiota kiinnitettiin esimerkiksi juuri liikkumattomaan kameraan, ja lavastus todettiin kukkakaupan nurkkaukseksi. Tanssitilaa pidettiin ahtaana.
Myöhemmissä arvioissa on pahoiteltu aikalaisarvioiden tylyyttä, ja elokuvaa pidetään kotimaisen fantasian arvokkaana kulmakivenä. Sitä on pidetty poikkeuksellisena, kunnianhimoisena ja häpeämättömän vanhanaikaisesti taiteellisena tuotantona, jonka sisältö kuitenkin edustaa modernismin tuulahduksia.
Mä en oo sun ainoo
Mä en oo sun ainoo on Maija Vilkkumaan kappale, joka julkaistiin 2. maaliskuuta 2017 toisena singlenä hänen ensimmäiseltä EP:ltään Joku muu, mikä. Se nousi Suomen virallisen latauslistan sijalle 20.
Andrew John
Andrew Thomas Griffith John (s. 9. tammikuuta 1964) on Walesin kirkon Bangorin hiippakunnan piispa vuodesta 2008.
Varhaisvuodet ja koulutus
Andrew John kasvoi lähellä Aberystwythiä Walesissä. Hän opiskeli Ysgol Penglaisin high schoolissa. Hän suoritti lakitieteen tutkinnon Cardiffin yliopistossa vuonna 1986 ja teologian tutkinnon Nottinghamin yliopistossa 1988. Hän suoritti pastoraaliopintojen diplomin Nottinghamin St John's Collegessa 1989.
Pappisura
Andrew John vihittiin diakoniksi vuonna 1989. Vuonna 1990 hänet vihittiin papiksi St Davidsin hiippakunnassa, jonka alueella hän toimi pappina aina piispanvihkimykseensä asti. Hän oli Cardiganin, Y Ferwgin ja Mwntin kuraatti vuosina 1989-1991 ja Aberystwythin kuraatti 1991-1992. Hän toimi Rectoral Benefice of Aberystwythin kirkkoherrana 1992-1999. Sitten hän toimi kirkkoherrana vuosina 1999-2005 Henfynywissä, minkä lisäksi hänen vastuulleen kuului Aberaeron ja Llanddewi Aberarth sekä vuodesta 2005 lähtien myös Llanbadarn Trefeglwys. Vuonna 2006 hänestä tuli Pencarregin ja Llanycrwysin kirkkoherra ja Cardiganin arkkidiakoni. Vuonna 2008 hänet valittiin Bangorin hiippakunnan piispaksi.
Yksityiselämä
Andrew Johnilla on vaimo Caroline, joka vihittiin diakoniksi samassa tilaisuudessa jossa John vihittiin papiksi. Heillä on yksi poika ja kolme tytärtä. John puhuu sujuvasti kymriä. Hän harrastaa juoksemista, mäkipyöräilyä sekä saksofonin ja kitaran soittoa.
Matola
Matola on kaupunki eteläisessä Mosambikissa. Se sijaitsee Maputon provinssissa hieman pääkaupunki Maputosta etelään. Vuonna 2007 Matolassa oli noin 675 000 asukasta. Se on Mosambikin toiseksi suurin kaupunki.
Aino Kallas
Aino Julia Maria Kallas, o.s. Krohn, kirjailijanimi Aino Suonio, (2. elokuuta 1878 Kiiskilä, Viipurin maalaiskunta – 9. marraskuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen kirjailija. Kallaksen tuotantoon kuuluu runoja, novelleja, romaaneja ja näytelmiä. Myös virolaiset pitävät Aino Kallasta omana kirjailijanaan.
Kotitausta
Aino Kallas syntyi suomalaiseen älymystöön kuuluvaan Krohnin perheeseen. Hänen isänsä oli runoilija, fennomaani ja kielitieteilijä Julius Krohn, joka käytti myös kirjailijanimeä Suonio. Kallaksen äiti oli Maria Wilhelmina Lindroos (Minna), joka oli ennen avioitumistaan Suomalaisen Tyttökoulun ensimmäinen johtaja. Äiti oli ahkera kirjoittaja, joka julkaisi runoja ja kertomuksia Pääskynen-lastenlehdessä. Veli Kaarle Krohn ja sisaret Helmi Krohn ja Aune Krohn harrastivat kirjoittamista. Myös äitinsä sisaren miehen, yliopiston saksankielen lehtorin B. F. Godenhjelmin, Aino Kallas mainitsi myöhemmin yhdeksi kirjalliseksi opettajakseen muistellessaan etelähämäläisessä kesäkodissa Lopen Syrjässä vietettyjä kesäiltoja, jolloin Godenhjelm luki lapsille ääneen maailmankirjallisuutta ja kotimaisia teoksia. Perheen kotikieli oli suomi isän Julius Krohnin vaatimuksesta ja jo hänen ensimmäisessä avioliitossaan. Kaikki lapset oppivat sen siten ensimmäisenä kielenään.
Lapsuus ja nuoruus
Lapsuusvuodet kuluivat pääasiassa Helsingissä, missä Aino kävi Helsingin suomalaista tyttökoulua (1894). Kesät hän kuitenkin vietti perheen kanssa Kiiskilän sukukartanossa Viipurinlahden rannalla. Muistoja tästä ajasta Kallas kuvasi teoksessaan Katinka Rabe. Vuonna 1888 isä Julius Krohn hukkui purjehdusmatkalla Ainon ollessa 10-vuotias, ja murtuneet isovanhemmat myivät Kiiskilän. Melko pian myös isovanhemmat kuolivat. Äiti sairasteli ja muuttui raskasmieliseksi. On sanottu, että Aino Kallaksen paljon käsittelemät kuolema-aiheet juontavat juurensa näistä lapsuusvuosien raskaista tapahtumista.
Aino kirjoitti jo nuorena runoja ja novelleja, jotka kuvasivat romanttista rakkautta. Hän julkaisi kolme kokoelmaa, Lauluja ja balladeja (1897), Kuloa ja kevättä (1899) ja Kirsti. Vaikka varhaisteokset ovat myöhempien teosten rinnalla aloittelijamaisia, niistä voi löytää eräitä yhteisiä piirteitä tulevien teosten kanssa, kuten proosan lyhytmuotoisuus ja naisen valitseminen päähenkilöksi.
Avioliitto ja kirjailijanura
Aluksi muutto Viroon sai Kallaksen tuntemaan juurettomuutta, eikä hän ollut innostunut kirjoittamaan virolaisista aiheista. Mutta käydessään 1903 Saarenmaalla Karjan kihlakunnassa miehensä enon lukkari Carl Allaksen luona Kallas sai kuulla vanhan lukkarin muisteluksia Viron työorjuuden ajoilta, raskaista laeista ja veroista. Pian tämän jälkeen Kallas alkoi käsitellä virolaisia aiheita novelleissaan, joiden kärki oli suunnattu sortoa vastaan. Allas on esikuvana novellissa ”Lukkari ja kirkkoherra”. Kallas saavutti ensimmäisen taiteellisen menestyksensä novellikokoelmilla Meren takaa, osat 1 ja 2 (1904–1905). Näissä kokoelmissa, kuten myös kertomuksessa Ants Raudjalg, Kallas kuvaa realistisesti ajan yhteiskunnallisia oloja Virossa ja virolaisten tukalaa asemaa milloin saksalaisten moisionomistajien, milloin venäläisten viranomaisten painostuksessa.
Venäjän vuoden 1905 vallankumousyrityksellä oli vaikutusta myös Virossa, ja Kallas tarttui aiheeseen ensin kahdella novellilla "Vanhan Orgin kuolema" (1906) ja "Bernhard Riives" (1908). Hän kirjoitti myös joukon vallankumousaiheisia runoja, joita hän nimitti "punaisiksi runoiksi". Hän suunnitteli niistä kokoelmaa, mutta Otto Manninen sai hänet hylkäämään ajatuksen. Aihepiiri erottuu Kallaksen muusta tuotannosta, eikä sitä toistaiseksi ole suomalaisessa kirjallisuudentutkimuksessa juuri käsitelty, virolaisessa kylläkin, mikä Silja Vuorikurun mukaan kuvastaa Kallaksen kirjailijakuvan erilaisuutta Suomessa ja Virossa.
Novellikokoelmassa Lähtevien laivojen kaupunki (1913) on vaikutteita symbolismista. Se merkitsi käännekohtaa Kallaksen tuotannossa ja siirtymistä yhteiskunnallisista aiheista yleisempiin, myyttisiin aiheisiin. Tämä kirjallinen murroskausi kuvastaa myös myrskyjä kirjailijan omassa elämässä, joista ehkä vaikuttavin oli rakkaussuhde Eino Leinoon vuosina 1916–1919. Rakkaudella Leinoon oli suuri merkitys Aino Kallaksen taiteelle. Suhteen aikana ja sen jälkeen syntyneisiin symbolistisiin ja impressionistisiin teoksiin kuuluvat muun muassa Seitsemän: Titanic-novelleja ja Katinka Rabe, jossa Kallas kuvaa sukunsa menneisyyttä. Kaikkiaan Kallas julkaisi kymmenen novellikokoelmaa.
Kultavireo
Kultavireo (Vireo hypochryseus) on Meksikon kotoperäinen varpuslintu. Se elää maan länsiosissa Sonorasta Oaxacaan ja rannikon edustan saarilla. Lajista tunnetaan kolme alalajia. Philip Lutley Sclater kuvaili lajin holotyypin Meksikosta vuonna 1862.
Aino Kallas
Avioliitto ja kirjailijanura
Oskar Kallas nimitettiin 1918 Viron suurlähettilääksi Helsinkiin. Aino Kallaksen Lydia Koidulaa käsittelevä elämäkerta Tähdenlento, esseekokoelma Nuori Viro sekä käännöskokoelma Merentakaisia lauluja tekivät Viron kirjallisuutta tunnetuksi Suomessa. Novellikokoelma Vieras veri (1921) käsittelee sekin virolaisia aiheita.
1920-luvulla Oskar Kallas oli Viron suurlähettiläänä Lontoossa, josta tuli Aino Kallaksen kotikaupunki yli kahdentoista vuoden ajaksi. Tästä ajasta kertoo Löytöretkillä Lontoossa. Lontoon vaativan seuraelämän vastapainoksi löytyi Hiidenmaan rannikolta perheen kesäpaikaksi saari, joka tarjosi Aino Kallakselle innoittavan työympäristön. Näinä voimakkaina luomisvuosina hän kehitti omaperäisen arkaaisen tyylin, jota hän käytti vanhojen hiidenmaalaisten ja liivinmaalaisten aiheiden pohjalta luomissaan teoksissa Barbara von Tisenhusen (1923), Reigin pappi (1926) ja Sudenmorsian (1928). Nämä hänen parhaina teoksinaan pidetyt balladityyliset romaanit kuvaavat intohimoista, sovinnaisuuksista piittaamatonta rakkautta, joka tuo onnen ja täyttymyksen, mutta johtaa kuolemaan.
Antiikin filosofia
Antiikin filosofialla tarkoitetaan antiikin Kreikassa ja Roomassa harjoitettua filosofiaa. Klassinen kreikkalainen filosofia suuntautui ennen kaikkea inhimilliseen järkeen, hyveisiin, kyselemällä tehtyyn tutkimukseen ja asioiden perusteiden etsintään. Se perustui kreikkalaisiin ihanteisiin, joissa tärkeintä oli hyveen kehittäminen ja hyvä elämä kreikkalaisessa kaupunkivaltiossa, poliksessa.
Aino Kallas
Avioliitto ja kirjailijanura
Paluu Lontoosta Viroon tapahtui 1934. He asuivat osittain Tallinnassa, kesäisin Kassarin saarella Hiidenmaalla ja myös Suomessa.
Myöhempinä vuosinaan Kallas kirjoitti näytelmiä, kuten Mare ja hänen poikansa ja Bathsheba Saarenmaalla, joista Tauno Pylkkänen sävelsi oopperat.
Viron menettäessä itsenäisyytensä Kallakset joutuivat kokemaan myös henkilökohtaisia menetyksiä. Ensimmäisen neuvostomiehityksen aikana tytär Laine sai surmansa puna-armeijalaisen harhaluodista, ja poika Sulev teki itsemurhan kuulustelujen jälkeen, koska ei tahtonut suostua NKVD:n palvelukseen. Lastensa menetyksestä Aino Kallas julkaisi runokirjat Kuoleman joutsen ja Kuun silta sekä Polttoroviolla. Lapsista myös Virve kuoli ennen äitiään, vuonna 1953.
Neuvostoliiton valloitettua uudelleen Viron 1944 Kallakset lähtivät maanpakoon Ruotsiin. Oskar Kallas kuoli Tukholmassa 1946. Tukholman vuosinaan 1944–1953 Aino Kallas julkaisi kuusi osaa päiväkirjojaan ja muistelmiaan.
Saatuaan takaisin Suomen kansalaisuuden Kallas palasi Suomeen 1953. Kansalaisuus ja Wihurin elämäntyöpalkinto olivat kytköksissä toisiinsa: ei toista ilman toista. Hän asui viimeiset vuotensa Helsingissä, missä kuoli 1956. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Tunnustukset
Suomen valtio myönsi vuonna 1938 Kallakselle kirjailijaeläkkeen. Kallas sai vuonna 1953 Jenny ja Antti Wihurin rahaston miljoonan markan elämäntyöpalkinnon. Kirjailijan muistoa vaalii syksyllä 2006 perustettu Aino Kallas Seura.
Antiikin filosofia
Antiikin filosofian aika jaetaan usein esisokraattisen filosofian, klassisen kreikkalaisen filosofian (ennen kaikkea Sokrates ja sokraatikot, Platon, Aristoteles), hellenistisen filosofian ja roomalaisen keisariajan filosofian ajanjaksoihin.
Kreikkalainen filosofia laski pohjan modernille tieteelle ja filosofialle monilla tavoilla. Varhaisesta kreikkalaisesta filosofiasta kulkevat selkeät katkeamattomat linjat varhaiseen islamilaiseen filosofiaan, keskiajan filosofiaan, renessanssiin, valistusaikaan ja nykyajan kriittisiin tieteisiin.
Esisokraattinen filosofia
Länsimaisen filosofian historia alkoi Kreikassa Vähässä-Aasiassa Joonian rannikon kreikkalaisissa siirtokunnissa noin vuonna 600 eaa. Tällä ensimmäisellä ns. "esisokraattisella" aikakaudella Kreikan filosofia oli etupäässä luonnonfilosofiaa — ajattelijat etsivät "alkuainetta" tai eräänlaista perusperiaatetta (arkhe), josta kaikki on muodostunut, sekä pyrkivät selittämään havaitsemiaan luonnonilmiöitä ja löytämään luonnossa vallitsevia lainalaisuuksia.
Tällaisen filosofian "isänä" pidetään usein Thalesta. Hänen lisäkseen merkittäviin luonnonfilosofeihin kuuluivat muun muassa Pythagoras, elealaiset Parmenides ja Zenon Elealainen, Herakleitos, Empedokles, Anaksagoras, sekä atomistit Leukippos ja Demokritos. Historioitsija Diogenes Laertios on jakanut kreikkalaisen filosofian synnyn kahteen alkuperään, joonialaiseen ja italialaiseen filosofiaan. Sanojen 'filosofia' ja 'filosofi' katsotaan olevan peräisin Pythagoraan piiristä.
thumb|160px|[[Thales]]
Esi-filosofista ajattelua esiintyi kuitenkin jo ennen tätä muun muassa Egyptissä, sekä seemiläisissä ja babylonialaisissa kulttuureissa. Egyptissä ja Mesopotamiassa harrastettiin erityisesti matematiikkaa ja astrologiaa, ja Persiassa vaikutti zarathustralaisuus. Näissä kulttuureissa vaikutti useita merkittäviä ajattelijoita ja kirjoittajia, ja monet varhaiset kreikkalaiset filosofit olivat yhteyksissä ainakin joihinkin egyptiläisen ja babylonialaisen ajattelun hengentuotteisiin. Näiden lisäksi kreikkalaiseen ajatteluun vaikutti Kreikan vanha kirjallisuus, kuten Homeros ja Hesiodos, sekä myyttiseen laulaja Orfeukseen liitetty perinne (orfilaisuus).
Esisokraatikot kuitenkin lisäsivät ainakin yhden uuden elementin, joka erotti heidän ajattelunsa kaikista heidän edeltäjistään. Ensimmäistä kertaa historiassa heidän kirjoituksissaan voidaan löytää muutakin kuin vain dogmaattisia väittämiä maailman järjestyksestä — sen sijaan he esittivät erilaisia järjellisesti perusteltuja argumentteja erilaisten maailmanselitysmallien puolesta. Thales ja muut luonnonfilosofit pyrkivät irrottautumaan mytologisista maailmanselityksistä, ja pyrkivät niiden sijaan havainnoimaan luontoa ja selittämään sen toimintaa rationaalisesti.
Maailman synnyn selittämisen lisäksi tällä ajalla kehittyi myös yleisempien filosofisten kysymysten pohdinta. Tällaisia kysymyksiä olivat muun muassa kysymykset todellisuuden ykseydestä ja moneudesta, äärellisyydestä ja äärettömyydestä, jaollisuudesta ja atomisuudesta, muuttuvaisuudesta ja pysyväisyydestä, sekä ihmisen havaintokykyyn liittyvät harhojen ja tosiolevaisen ongelmat.
Parmenideella oli suuri merkitys varsinaisten filosofisten ongelmien muotoilussa. Hänelle rationaalisuus tarkoitti ennen kaikkea tehtyjen päätelmien ristiriidattomuutta. Tavoitellessaan ristiriidattomuutta hän päätyi ensimmäisenä filosofina voimakkaaseen ristiriitaan arkikokemusten kanssa. Parmenideen oppilas Zenon Elealainen jatkoi tätä työtä ja esitti useita paradokseja, jotka pakottivat kyseenalaistamaan joko käytetyn logiikan tai arkikokemuksen. Herakleitos puolestaan ratkaisi ongelman toteamalla, että todellisuus itsessään on ristiriitainen. Hän sanoi kaiken maailmassa virtaavan, kun taas todellista tietoa saadaan vain muuttumattomista asioista.
167 Urda
167 Urda on Marsin ja Jupiterin välisellä pääasteroidivyöhykkeellä Aurinkoa kiertävä pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi C. H. F. Peters vuonna 1876. Pikkuplaneetan nimi tulee skandinaavisen mytologian Urd-nornasta. Urda kuuluu Koronis-ryhmään, ja on noin 40 kilometrin läpimittaisena yksi ryhmän suurimmista kappaleista.
Antiikin filosofia
Kreikan klassinen filosofia
thumb|160px|[[Sokrates]]
Sofistien ja Sokrateen vaikutuksesta filosofinen pohdiskelu kääntyi luonnonfilosofiasta ihmisten sielunelämään liittyviin asioihin. Kreikan filosofian historian toisena aikakautena ja kukoistuskautena voidaan pitää sen klassista aikaa, joka kesti Sokrateesta Aristoteleeseen noin vuosina 430–320 eaa. Tänä aikana Platon ja Aristoteles rakensivat filosofiset järjestelmänsä, jotka käsittelivät maailmanarvoituksen kaikkia puolia, ja kehittivät filosofiaa pääasiassa idealistiseen suuntaan. Aikakauden filosofian keskuksena toimi Ateena.
Sokrateesta tuli länsimaisen filosofian merkittävimpiä ikoneita. Hänen merkittävimpiä perintöjään länsimaiselle ajattelulle ovat olleet hänen käyttämänsä sokraattinen kyselymenetelmä sekä kaiken kyseenalaistaminen. Sokrates myös opetti useita merkittäviä kreikkalaisia filosofeja, joiden perustamista oppisuunnista myöhemmin kehittyivät lähes kaikki suurimmat kreikkalaisen filosofian koulukunnat. Merkittävin Sokrateen oppilaista oli Platon. Sokrateen piirissä sana 'filosofia' sai sen merkityksen, jossa sitä nykyään käytetään — siihen kuuluivat pyrkimys viisauteen, tiedostaminen sekä kriittisen tiedon tavoittelu. Sokrateen ajattelu ja toiminta kuitenkin järkyttivät useita hänen aikansa merkkihenkilöitä, ja hänet tuomittiin kuolemaan. Monet myös pilkkasivat Sokratesta, koska eivät ymmärtäneet, miksi viisautta pitäisi tavoitella sen itsensä vuoksi, jos se ei suoraan hyödytä yhteiskuntaa. Sokrates ei itse kirjoittanut mitään, joten kaikki mitä hänestä tiedetään tulee enimmäkseen Platonin kirjoituksista.
Cory Schneider
Cory Franklin Schneider (s. 18. maaliskuuta 1986 Marblehead, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalais-sveitsiläinen jääkiekkomaalivahti. Hän edustaa NHL-seura New York Islandersia.
Schneider sai Sveitsin passin ollessaan 18-vuotias. Ensimmäisen kerran hän vieraili toisessa kotimaassaan vuonna 2012, kun hän pelasi NHL:n työsulun aikana Sveitsin pääsarjan HC Ambrì-Piottassa.
Vancouver Canucks varasi Schneiderin 26. vuorolla NHL:n varaustilaisuuden 2004 ensimmäisellä kierroksella. Hän aloitti ammattilaisuransa kaudella 2007–2008 AHL-seura Manitoba Moosessa ja pelasi ensimmäiset NHL-ottelunsa kaudella 2008–2009. Hän pelasi kuitenkin suurimman osan tuostakin kaudesta AHL:ssä ja palkittiin kauden päätteeksi Aldege "Baz" Bastien Memorial Awardilla sarjan parhaana maalivahtina. Kausi 2010–2011 oli ensimmäinen, jonka hän pelasi kokonaan NHL:ssä. Hän pääsi pelaamaan tuolla kaudella myös Stanley Cupin loppuotteluissa Canucksin vaihdettua Roberto Luongon pois maalilta loppuottelusarjan neljännessä ja kuudennessa ottelussa. Boston Bruins vei mestaruuden otteluvoitoin 4–3.
Työsulun lyhentämällä NHL-kaudella 2012–2013 Schneider nousi Canucksin ykkösmaalivahdiksi. Hänen torjuntaprosenttinsa oli runkosarjassa 92,7 ja päästettyjen maalien keskiarvonsa 2,11, kun Roberto Luongon vastaavat luvut olivat 90,7 ja 2,56. Kesäkuussa 2013 Canucks kuitenkin kauppasi hänet New Jersey Devilsiin vaihdossa saman vuoden varaustilaisuuden ensimmäisen kierroksen yhdeksänteen varausvuoroon.
Schneider jakoi kaudella 2013–2014 Martin Brodeurin kanssa Devilsin maalivahtivastuun. Schneider päästi ottelua kohden kolmanneksi vähiten maalia koko liigan kaikista maalivahdeista ja sai kauden jälkeen pitkän kevääseen 2022 kestäneen jatkosopimuksen. Schneider oli vuodet 2014–2017 Devilsin ykkösmaalivahti, ja kaudella 2015–2016 hänet valittiin myös NHL:n tähdistöotteluun.
Schneider loukkaantui vuoden 2018 alussa, jollon Keith Kinkaid otti Devilsin aloittavan maalivahdin paikan. Kauden jälkeen Schneider joutui lonkan leikkaukseen. Seuraavan kahden kauden aikana hän pelasi 39 ottelua NHL:ssä, ja osan kummastakin kaudesta New Jerseyn farmijoukkueessa Binghampton Devilsissä. Hänen sopimuksensa ostettiin ulos lokakuussa 2020.
Schneider teki kaudeksi 2020–2021 sopimuksen New York Islandersin kanssa. Hän oli kauden ajan pääosin Islandersin harjoitusryhmässä, mutta pelasi sen aikana vain kaksi ottelua AHL:n Bridgeport Sound Tigersissa. Seuraavalla kaudella hän edusti Bridgeportia 30 ottelussa ja pelasi myös yhden ottelun NHL:ssä.
Antiikin filosofia
Kreikan klassinen filosofia
Platonin aikaan mennessä kreikkalaiset filosofit olivat esittäneet kaikki merkittävät filosofiset kysymykset, jotka ovat olleet länsimaisessa filosofiassa käsittelyn kohteena sen jälkeen. Tämän vuoksi sanotaan yleisesti, että koko länsimainen filosofia olisi vain joukko reunahuomautuksia Platonin teoksiin. Platon perusti kuuluisan Akatemiansa noin vuonna 385 eaa. Platonin merkittävin oppilas oli Aristoteles, ja merkittävimmät seuraajat Akatemian johdossa Ksenokrates ja Arkesilaos.
Aristoteleen merkitys on ollut ehkä vielä Platoniakin suurempi. Hänen filosofiset ja luonnontieteelliset tutkielmansa asettivat pohjan länsimaiselle tieteelle renessanssin alkuun saakka. Erityisesti keskiajalla hänen teoksensa olivat Raamatun lisäksi lähes kaiken opetuksen pohjana. Tämän vuoksi useiden tieteenalojen termistö on perua Aristoteleelta ja useat tieteet voivat pitää häntä jos ei varsinaisena niin ainakin henkisenä perustajanaan ja oppi-isänään. Aristoteles perusti Lykeionin peripateettisen koulun noin vuonna 335 eaa. Hänen merkittävin seuraajansa oli Theofrastos.
thumb|160px|[[Aristoteles]]
Vaikka Platonin ja Aristoteleen ajattelu ja teokset liittyvät yhteen monilla tavoin, ne myös eroavat huomattavasti sekä tyyliltään että käsittelemiltään asioilta. Platon kirjoitti useita filosofisia dialogeja, joissa yleensä esitettiin Sokrates yhtenä keskustelijoista (ns. sokraattinen dialogi). Vaikka Platonin varhaisimmat dialogit käsittelevätkin lähinnä tiedon löytämisen erilaisia menetelmiä ja myöhäisemmät dialogit oikeudenmukaisuutta ja käytännöllistä etiikkaa, hänen tunnetuimmat työnsä esittivät kuitenkin kokonaisfilosofisen näkemyksen metafysiikasta, etiikasta, järjestä, tiedosta ja inhimillisestä elämästä. Platonin pääajatuksena oli, että aistein saatu tieto on aina vajavaista ja epäpuhdasta, ja että ainoastaan ihmisen sielu kykenee lähestymään "todellista" tietoa. Vain sielulla voi olla tietoa ikuisista ideoista, asioiden todellisista olemuksista, joista havaitsemamme maailma on vain epäpuhdas kopio. Tämä ideaoppi on selvästi kehittynyt Parmenideen ja Herakleitoksen ajattelun pohjalle. Platon voidaan nähdä sekä idealistina että rationalistina.
Hellenistinen filosofia
Kreikkalaisen filosofian kolmannella aikakaudella, hellenistisellä kaudella (noin vuodesta 300 eaa.) filosofian pääasiallisena tutkimuskohteena oli etiikka. Hellenistiset filosofit pitivät tärkeimpänä esittää, kuinka ihminen voi saavuttaa onnellisuuden ja tasapainoisen elämän ja hallita ihmisen itsensä ulkopuolisten asioiden aikaansaamat tunteet, kuten halut ja pelot. Tällä ajalla syntyneisiin ja vaikuttaneisiin koulukuntiin kuuluivat stoalaisuus, epikurolaisuus ja skeptisyys. Näitä koulukuntia askarruttivat samanlaiset eettiset ongelmat, ja ne tarjosivat kukin oman vastauksensa tunteista irtautumiseen.
thumb|160px|[[Zenon Kitionilainen]]
Stoalaisuus kehittyi kyynisyyden pohjalle. Koulukunnan perustaja Zenon Kitionilainen sai paljon vaikutteita erityisesti Antistheneeltä ja Diogeneeltä. Stoalaiset opettivat mielenrauhan saavuttamista tunteiden hillitsemisellä ja elämällä sopusoinnussa sellaisen todellisuuden kanssa, jonka tapahtumia ihmiset eivät kykene suoraan hallitsemaan. He uskoivat jumalallisen kaitselmuksen kuitenkin loppujen lopuksi olevan ihmisten turvana.
thumb|left|140px|[[Epikuros]]
Skeptikoiden koulukunta jakaantui niin kutsuttuun pyrrhonistiseen skeptisismiin ja Platonin Akatemiassa vaikuttaneeseen akateemiseen skeptisismiin. Skeptikot kielsivät ennen kaikkea uskomustemme oikeutuksen, ja katsoivat, että meidän tulee siksi pidättäytyä arvostelmista (epokhē). Kreikkalainen filosofinen skeptisismi sai alkunsa Pyrrhonista, mutta sen taustalla on nähty myös muun muassa Sokrateen ajattelu sellaisena kuin se esiintyy Platonin dialogeissa. Akatemia kääntyi skeptisyyteen Arkesilaoksen aikana. Toinen tunnettu akatemialainen skeptikko oli Karneades. Pyrrhonismin perustajana pidetty Ainesidemos erosi Akatemiasta ja katsoi palauttaneensa aidon skeptisen ajattelun. Pyrrhonismin tunnetuin edustaja on Sekstos Empeirikos.
Näitä kolmea hellenististä pääkoulukuntaa yhdisti se, että ne katsoivat onnellisuuden (eudaimonia) koostuvan mielenrauhan (ataraksia) saavuttamisesta. Ne katsoivat, että onnellinen ja rauhallinen elämä vaatii, että ihmisellä on oikea käsitys todellisuudesta. Koulukuntien oleellinen ero oli tiedonkäsityksessä. Stoalaiset ja epikurolaiset suhtautuivat positiivisesti tiedon hankkimisen mahdollisuuteen, mutta niiden käsitys todellisuudesta ja ihmisten intellektuaalisista kyvyistä kuitenkin poikkesi toisistaan täysin. Ymmärrys maailman perimmäisestä luonteesta ja toiminnasta sekä eläminen sen mukaan johti heidän mukaansa mielenrauhaan. Skeptikot puolestaan kiistivät sekä stoalaisten että epikurolaisten positiivisen käsityksen tiedon hankkimisesta ja katsoivat, ettei ihminen voi tietää mitään. Tämä oikea käsitys todellisuudesta, eli tieto tietämisen mahdottomuudesta, johti kuitenkin samoin tavoiteltuun lopputulokseen eli mielenrauhaan.
Perinteisen tulkinnan mukaan tällä aikakaudella filosofinen luomisvoima heikkeni. Monet ovat nähneet kehityksen Thaleesta Aristoteleehen ikään kuin jatkuvaksi edistymiseksi, ja Aristoteleen jälkeisen kehityksen hitaaksi rappioksi. Tämä johtuu siitä, että Platonin ja Aristoteleen jälkeen harva esitti kovin omaperäisiä näkemyksiä maailmankaikkeuden toiminnasta useisiin satoihin vuosiin — sen sijaan, kuten jo todettua, länsimainen filosofia rakentui paljolti heidän asettamalleen pohjalle pitkälle yli keskiajan. Sama pätee jossain määrin tieteisiin yleensä. Poikkeuksia löytyy järjestelmällisistä ja aksiomaattista luonnontieteistä ja muista erityistieteistä, esimerkiksi matematiikan, maantieteen ja tähtitieteen alalla. Tuon ajan merkittäviä luonnontieteilijöitä olivat esimerkiksi tähtitieteilijät Klaudios Ptolemaios, Eratosthenes ja Aristarkhos, geometrikko Eukleides, lukuteoreetikko Diofantos, fyysikot Arkhimedes ja Heron, sekä yleisnero Poseidonios.
Myöhemmällä ajalla valtaa saivat myös erilaiset itämaisesta filosofiasta vaikutteita saaneet mystilliset suuntaukset, kuten teosofia ja gnostilaisuus, joiden on katsottu rapauttaneen puhtaassa järjessä pitäytyneen filosofian asettamaa pohjaa.
Aikakauden arvioinnissa on kuitenkin ongelmana se, että Aristoteleen jälkeisiltä filosofeilta ei ole säilynyt merkittävästi kirjoituksia ennen 200-luvulla elänyttä Plotinosta. Aikakauden ajattelusta antavat parhaan kuvan lähinnä Ciceron, Senecan, Lucretiuksen, Sekstos Empeirikoksen ja Plutarkhoksen teokset ja niissä esiintyvät lainaukset.
Keisariajan filosofia
thumb|160px|[[Marcus Aurelius]]