cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mustan sydämen rovio
Albumin vanhimmat kappaleet ovat yli 20 vuotta vanhoja. Osa sooloalbumin kappaleista ovat olleet joko liian henkilökohtaisia tai muuten epäsopivia Hietalan muiden yhtyeiden repertuaariin.
Maire Vaajakallio
Maire Inkeri Vaajakallio, o.s. Helin (7. joulukuuta 1923 Helsinki – 3. marraskuuta 2008 Muurame) oli suomalainen Muuramessa asunut toimittaja ja runoilija. Vaajakallio oli toimittajana yli 40 vuotta joista 30 vuotta Helsingin Sanomien Jyväskylän aluetoimittajana. Hän oli Keski-Suomen Sanomalehtimiesyhdistyksen puheenjohtaja 1974–1975 ja varapuheenjohtaja 1976–1977.
Pohjanmaan maakunnan kuntien vaakunat
thumb|right|Pohjanmaan maakunnan ja Kruunupyyn kunnan rajakyltti.
Magnus Linder
Magnus Linder voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Sojuz 5
Sojuz 5 oli Neuvostoliiton Sojuz-ohjelman yhteislento Sojuz 4:n kanssa. Sojuz 5:n lento alkoi 15. tammikuuta 1969 ja Sojuz 4:n lento päivää aiemmin, 14. tammikuuta 1969. Yhteislennon aikana alukset telakoituivat toisiinsa.
Telakoituminen kesti 4 tuntia ja 35 minuuttia. Sojuz 5:ssä oli kolmen hengen miehistö, kosmonautit Boris Volynov, Aleksei Jelisejev ja Jevgeni Hrunov. Sojuz 4:ssä oli taas alun alkaen vain yhden hengen miehistö, kosmonautti Vladimir Šatalov. Telakoitumisen aikana kosmonautit Jelisejev ja Hrunov siirtyivät Sojuz 5:stä Sojuz 4:n.
Sojuz 5 palasi avaruudesta 18. tammikuuta 1969 vain kosmonautti Volynov ohjaimissaan, kun taas Sojuz 4 oli palannut avaruudesta jo päivää enemmin, 17. tammikuuta 1969, mukanaan kosmonautit Šatalov, Jelisejev ja Hrunov.
Bonnie ja Clyde
Bonnie Elizabeth Parker (1. lokakuuta 1910 – 23. toukokuuta 1934) ja Clyde Champion Barrow (24. maaliskuuta 1909 – 23. toukokuuta 1934) olivat rikollisparivaljakko, joka teki pitkän ja suurta kuuluisuutta saavuttaneen rikossarjan Yhdysvalloissa vuosina 1932–1934. Heidät ammuttiin autoonsa poliisin väijytyksessä.
FBI epäili Barrow’n ja Parkerin tehneen 13 murhaa sekä useita pankkiryöstöjä ja muita ryöstöjä, ihmisryöstöjä, autovarkauksia ja murtovarkauksia Texasissa ja useissa muissa osavaltioissa. Lisäksi he johtivat näyttäviä vapautusoperaatioita vangittujen tovereidensa saamiseksi ulos vankilasta.
Nuoruusvuodet
Bonnie Parker syntyi Rowenassa Texasissa. Isänsä kuoltua Bonnie muutti äitinsä ja kahden sisaruksensa kanssa isovanhempiensa taloon. Hän meni naimisiin 16-vuotiaana ja jätti koulun kesken, vaikka olikin ollut hyvä oppilas.
Clyde Barrow syntyi köyhään perheeseen. Hänellä oli kuusi sisarusta. Hän jätti koulun kesken ja ryhtyi laittomuuksiin, kuten kauppojen ryöstelyyn, isoveljensä Ivanin kanssa.
Yhteinen elämä rikollisina
thumb|Bonnie Parker ja Ford Model 18 eli Ford V8. Bonnie Parker tapasi Clyde Barrow’n tammikuussa 1930 Barrow’n ystävän Clarence Clayn kotona Dallasin naapurustossa Texasissa. Parker oli 19-vuotias ja naimisissa vankilassa istuvan murhaajan kanssa; Barrow oli 21 ja naimaton. Barrow joutui pian tapaamisen jälkeen vankilaan murtovarkaudesta. Hän pakeni Parkerin toimittaman aseen avulla mutta joutui kiinni. Hän vapautui vankilasta lopulta helmikuussa 1932 ja jatkoi rikollista elämäänsä yhdessä Parkerin kanssa. He ottivat koplaansa nuoren pyssymiehen Raymond Hamiltonin. Hänen lähdettyään saman vuoden marraskuussa tilalle tuli William Daniel Jones.
Yhdysvaltain keskusrikospoliisi FBI kiinnostui Bonnie Parkerista ja Clyde Barrow’sta joulukuussa 1932. Pawhuskasta Oklahomasta varastettu Ford oli löytynyt Michiganista, ja Pawhuskaan oli jätetty Illinois’sta varastettu Ford. Autoon jätettyjen tavaroiden perusteella autoja oli käyttänyt pariskunta. Autosta löytynyt lääkepullo johti etsinnät Clyde Barrow’n tätiin, jonka luona Clyde Barrow, Bonnie Parker ja Barrow’n veli L. C. Barrow olivat käyneet varastetulla autolla. Clyde Barrow oli ottanut pullon sieltä mukaansa. Barrow’sta ja Parkerista annettiin etsintäkuulutus 20. toukokuuta 1933. Heitä syytettiin varastetun auton kuljettamisesta osavaltiosta toiseen. FBI alkoi jahdata parivaljakkoa.
Keväällä 1933 Barrow’n veli Buck Barrow liittyi vaimonsa Blanchen kanssa Barrow’n, Parkerin ja Jonesin koplaan. He tekivät sarjan uskaliaita ryöstöjä, jotka nousivat uutisotsikoihin koko maassa. He onnistuivat aina pakenemaan kiinniottajiaan ja siirtyivät osavaltiosta toiseen.
Osan aseistaan, muun muassa Colt M1911 -pistooleja ja BAR-pikakiväärejä, parivaljakko varasti kansalliskaartin asevarastoista.
Heinäkuussa 1933 Buck Barrow sai surmansa tulitaistelussa poliisin kanssa Iowassa ja hänen vaimonsa otettiin kiinni. Jones saatiin kiinni marraskuussa 1933 Houstonissa Texasissa. Tämän jälkeen Clyde Barrow ja Bonnie Parker jatkoivat kaksistaan.
Parivaljakko joutui marraskuussa 1933 väijytykseen lähellä Grand Prairieta Texasissa mutta pääsi pakenemaan. He varastivat auton ja ajoivat Oklahomaan. Tammikuussa 1934 Barrow ja Parker vapauttivat viisi vankia vankilasta Waldossa Texasissa, mukaan lukien entisen kumppaninsa Raymond Hamiltonin. 1. huhtikuuta 1934 parivaljakko ampui kaksi poliisia Grapevinen lähellä Texasissa ja yhden Miamissa Oklahomassa.
Väijytys ja kuolema
thumb|Bonnien ja Clyden auto väijytyksen jälkeen. FBI paikallisti Barrow’n ja Parkerin 13. huhtikuuta 1934 Rustoniin Louisianaan, jossa heidän tuttavaperheensä Methvinit asui. Saadakseen rikolliselle pojalleen pienemmän tuomion Henry Methvinin isä suostui avustamaan poliiseja Barrow’n ja Parkerin kiinniotossa. Poliisit suunnittelivat toukokuussa tielle väijytyksen saatuaan selville, että Barrow ja Parker olivat palaamassa Rustoniin juhlista Black Lakessa. Texasilainen Frank Hamer ja muut poliisit piiloutuivat maantietä reunustaviin pusikoihin Sailesin lähellä 13 kilometriä Gibslandista etelään. Kun Barrow’n ja Parkerin auto ajoi ohi aamunkoitteessa 23. toukokuuta 1934, poliisit ampuivat autoa kohti 167 laukausta ja kaksikko sai välittömästi surmansa. Kaksikon kuolemasta kerrottiin tuoreeltaan muutamissa suomalaisissakin sanomalehdissä.
Kuoleman jälkeen
thumb|Bonnien ja Clyden muistomerkki Gibslandissa Louisianassa. Ruumiinavauksen jälkeen ruumiit toimitettiin Dallasiin. Väijytyspaikan lähellä on nykyisin Authentic Bonnie and Clyde Museum- ja Bonnie and Clyde Ambush Museum -nimiset museot. Parivaljakon auto ja Barrow’n verinen paita ovat näytteillä kasinossa Primmissä Nevadassa. Gibslandissa järjestetään Bonnie and Clyde -festivaali joka toukokuussa.
Populaarikulttuurissa
Vuonna 1967 ilmestyi tositapahtumiin perustuva Arthur Pennin ohjaama elokuva Bonnie ja Clyde, jossa Bonniea esitti Faye Dunaway ja Clydea Warren Beatty. Vuonna 2019 Netflixissä julkaistiin elokuva The Highwaymen, joka kertoo kahdesta entisestä Texas Ranger -poliisista, jotka jäljittävät Bonnieta ja Clydeä 1930-luvulla. Parin elämään perustuva musikaali Bonnie & Clyde sai Broadway-ensi-iltansa vuonna 2011, ja se esitettiin 69 kertaa.
Joensuun seurakunta
thumb|Joensuun kirkko Joensuun evankelisluterilainen seurakunta käsittää Joensuun keskustan ja sekä kaupungin läntiset osat, muun muassa Linnunlahden, Noljakan ja Marjalan. Seurakunnassa on noin 15 168 jäsentä. Joensuun seurakuntayhtymään kuuluvat lisäksi myös Enon seurakunta, Pielisensuun seurakunta, Pyhäselän seurakunta, Rantakylän seurakunta ja Vaara-Karjalan seurakunta.
Seurakunnan historiaa
Joensuun kaupunki perustettiin 1848 ja kaupunkiin perustettiin seurakunta, Liperin kirkkoherrakunnan Kontiolahden kappeliseurakunnan kaupunkiseurakuntana. Seurakunta erotettiin omaksi seurakunnaksi Kontiolahden seurakunnasta 1912 ja erottaminen toteutui 1918. Seurakunta sai ensimmäisen vakinaisen kirkkoherran 1920.
Kirkot ja seurakuntatalot
pienoiskuva|Noljakan kirkko Seurakunnan kirkkoja ovat Joensuun kirkko ja Noljakan kirkko. Erillisiä seurakuntataloja on Kirkkokatu 28:ssa ja Marjalassa, jonne uudet tilat valmistuivat 2007.
Kirkkoherrat
Joensuun seurakunnan kirkkoherroja ovat olleet:
Seurakunnan tunnettuja työntekijöitä ovat olleet muun muassa kanttorit Väinö Viitasalo ja Tuomas Pyrhönen sekä pastorit Pertti Sistonen ja Olavi Lähdesmäki.
Aiheesta muualla
Joensuun seurakuntien kotisivut
Matti Hintikka
Matti Hintikka (s. 1955 Vesanto) on suomalainen taidegraafikko, joka tunnetaan kivilitografialla tehdyistä teoksista.
Opinnot
Matti Hintikka pääsi opiskelemaan 25-vuotiaana Suomen Taideakatemian kouluun ensimmäisellä yrittämällä. Taidekoulussa hän kokeili eri taidegrafiikan tekniikoita, joista litografia vei mennessään. Kivilitografiassa häntä viehätti kiven ainutlaatuisuus painolaattana, jota mikään muu ei voisi korvata.
Vuonna 1999–2000 Hintikka asui Yhdysvalloissa, jossa hän opiskeli litografian ammattivedostajaksi arvostetussa Tamarind Instituutissa.
Taiteellisesta työstä
Paitsi tekniikka, myös Matti Hintikan töiden teema on pysynyt samana jo vuosikymmenet. Yleensä työ syntyy luonnosta ja luonnonilmiöistä. Töiden lähtökohtana on maisema, joka voidaan ymmärtää niin konkreettisena kuin mentaalisenakin.
Vuonna 2001 Matti Hintikka perusti yhdessä Kuutti Lavosen kanssa Helsingin Kivipainon, joka tarjoaa taidelitografian vedostuspalveluja. Hintikka on Helsingin kivipainon vanhempi mestari ja opettaa litografiaa Kuvataideakatemiassa Helsingissä.
Nicolaus Decius
Nicolaus Decius tai Nicolaus Tech (n. 1485 Hof, Oberfranken, Baijeri – n. 1546 Stettin) oli saksalainen munkki ja reformaation jälkeen evankelinen pappi Stettinissä.
Decius oli saksalaisen reformaation alkuvaiheen merkittävimpiä virsirunoilijoita. Hän opiskeli Leipzigin yliopistossa. Vuonna 1523 hän kirjoittautui Wittenbergin yliopistoon nimellä Nicolaus Tecius de Curia, ja opintonsa päätettyään hän toimi opettajana Braunschweigissä ja rehtorina Hannoverin koulussa. Vuonna 1540 hänet mainitaan hovisaarnaajana Königsbergissä. Decius harrasti paitsi virsirunoutta, myös muita kirjallisia töitä ja sävellystä. Hän oli sekä saarnaaja että kanttori, ja virsirunoilijana hän esiintyi jo ennen Lutheria.
Matti Hintikka
Taiteellisesta työstä
Hintikalle myönnettiin taiteilijaeläke vuoden 2022 alusta.
Nicolaus Decius
Molemmat tulivat nopeasti suosituiksi ja ne käännettiin muun muassa tanskaksi, ruotsiksi ja suomeksi.
”Allein Gott” ilmestyi ruotsiksi 1562 ja suomeksi Jacobus Finnon virsikirjaan 1583. Se on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa virsi 128, ”Ainoan Herran Jumalan”. Ruotsin kirkon virsikirjassa siitä on toinen käännös, virsi 18 ”Soi kiitosvirsi Herralle”.
Suomen kirkon virsikirjassa on myös kolmas Deciuksen virsi, virren 131, ”Oi Isä kaikkivaltias”, neljäs säkeistö, joka on liitetty Jacobus Finnon muotoilemaan Herran rukouksen parafraasiin.
Teuvo Pulkkinen
Teuvo Pulkkinen (19. toukokuuta 1920 Juva – 19. kesäkuuta 1968 Kuopio) oli suomalainen näyttelijä ja näytelmäkirjailija.
Pulkkisen vanhemmat olivat piirityönjohtaja Juho Pulkkinen ja Iida Laamanen. Hän kävi keskikoulun ja konttoriopiston.
Pulkkinen asui Kuopiossa vuodesta 1944 alkaen.
Ukrainan itsenäisyyssota
Ukrainan itsenäisyyssota oli monivaiheinen tapahtumasarja ensimmäisen maailmansodan loppupuolella. Sota sisälsi Ukrainan sisäisiä yhteenottoja ja sotaa Neuvosto-Venäjää vastaan ajalla 8. marraskuuta 1917 – 17. marraskuuta 1921. Alkuvaiheessa sotatapahtumiin osallistui Saksa ja loppuvaiheessa Puola.
Radan perustaminen ja maan autonomia
thumb|Kerenskin hyökkäys maailmansodan itärintamalla kesällä 1917.
Ukrainan poliittinen kolmijakoisuus
Kun Venäjän keisari Nikolai II luopui kruunusta maaliskuun 1917 vallankumouksessa, syntyi Ukrainassa poliittinen tyhjiö. Sitä pyrki täyttämään maaliskuussa 1917 ukrainalainen Keskusneuvosto, jota kutsuttiin lyhyesti Radaksi. Muita vallasta kilpailevia ryhmittymiä olivat Venäjän väliaikaista hallitusta tukevien joukko sekä venäläiseen tapaan työläisten ja sotilaiden neuvostot, joita muodostettiin eniten Kaakkois-Ukrainaan Donbassille. Kuitenkin niin Ukrainassa kuin Venäjälläkin työläisten ja sotilaiden neuvostoissa vaikutusvaltaisimpana ryhmänä eivät olleet bolševikit, vaan menševikit ja sosialistivallankumoukselliset
Sana rada tulee saksankielestä sanasta, joka tarkoitti alun perin kaupungin raatia. Nykyään Ukrainan valtiopäiviä kutsutaan korkeimmaksi radaksi. Ukrainan sosialistisessa neuvostotasavallassa valtiopäivien nimi oli neuvostokäytännön mukaisesti korkein neuvosto.
Autonomiatavoite ja sen osittainen toteutuminen
thumb|Isänmaallinen mielenosoitus Kiovassa vuonna 1917. Ukrainan hallituksen muodostamisesta keskusteltiin huhtikuussa 1917 yhdeksänsadan osanottajan yleisukrainalaisessa kansalliskongressissa Kiovassa. Maan parlamentiksi julistettiin 150-edustajainen Rada, ja hallituksena toimi pääsihteeristö. Sen tehtävänä oli ottaa valvontaansa sisäasiat, julkiset varat, elintarvikehuolto, maanomistusasiat, kansainväliset ja muut asiat Ukrainassa. Pääsihteeristö koostui kahdeksasta sihteeristä, joista vain kaksi oli suurten vasemmistopuolueiden ulkopuolelta. Radan puheenjohtajana oli Myh’ailo Hruševskyi. Yleisukrainalaisen kansalliskongressi vaati Ukrainan autonomian toteuttamista Venäjän väliaikaisen hallituksen hallitsemalla Venäjällä. Myöhemmin se vaati Venäjän muuttamista liittotasavallaksi, federaatioksi.
Toukokuun 1917 lopussa Radan valtuuskunta matkusti Petrogradiin neuvottelemaan Venäjän väliaikaisen hallituksen kanssa Ukrainan autonomian toimeenpanosta. Väliaikainen hallitus ei kuitenkaan halunnut muuttaa Venäjän valtiorakennetta, josta piti sen mukaan päätettämän myöhemmin Venäjän perustuslakia säätävässä kansalliskokouksessa. Käytännön perusteena Venäjän väliaikaisella hallituksella oli se, että Ukrainan keskusradaa ei ollut valittu vaaleilla, vaan ainoastaan yleisukrainalaisen kansalliskongressin kokouksessa, jonka vuoksi se ei laillisesti voinut edustaa Ukrainaa. Radan edustajat vastasivat tähän toteamalla, ettei Venäjän väliaikaista hallitustakaan ollut valittu vaaleilla eikä vastaavilla valtiopäivillä.
Venäjän väliaikainen hallitus yritti kieltää ukrainalaisen sotilaskongressin kokoontumisen kesäkuussa 1917. Kokoontuminen kuitenkin onnistui ja kongressi esitti Ukrainan keskusradalle, ettei se enää neuvottelisi Venäjän väliaikaisen hallituksen kanssa, vaan alkaisi omavaltaisesti suoraan toteuttaa Ukrainan autonomiaa. Lisäksi se ehdotti sotilaskongressi jatkaisi istuntokauttaan niin kauan että Ukrainan autonomia olisi toteutettu. Kesäkuun lopussa rada antoi ensimmäisen universaalinsa. Se tarkoitti asetusta, jossa todettiin ukrainalaisten päättävän itse omista asioistaan. Tässä vaiheessa ei tavoiteltu valtiollista täysivaltaisuutta, suvereniteettia, eikä valtiollista itsenäisyyttä, vaan autonomiaa. Ukrainan keskusradalle perustettiin toimeenpanoelimeksi, käytännössä autonomistuvan Ukrainan hallitukseksi keskussihteeristö, jonka ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin sosialidemokraatti Volodymyr Vynnytšenko. Keskussihteeristön poliittinen pohja perustui pääasiassa sosialidemokraatteihin ja ukrainalaismielisiin sosialistivallankumouksellisiin. Venäjältä Ukrainan autonomiahanke sai tukea heinäkuussa, kun Venäjällä työläisten ja sotilaiden neuvostojen yleisvenäläinen edustajakokous, jossa olivat johdossa menševikit ja sosialistivallankumoukselliset asettuivat kannattamaan Ukrainan autonomiaa.
Venäjän väliaikainen hallitus taipui tilapäiseen Ukrainan autonomiaan, jossa se tunnusti Ukrainan keskusradan Ukrainan edustukselliseksi elimeksi ja Ukrainan pääsihteeristön autonomisen Ukrainan hallitukseksi heinäkuun 1917 alussa. Tämä päätös aiheutti Venäjällä hallituskriisin, koska kaikki neljä liberaalisen perustuslaillisten demokraattien puolueen ministeriä erosi Venäjän väliaikaisesta hallituksesta. Venäjän väliaikainen hallitus päätti heinäkuun puolessa välissä valtuuttaa Ukrainan pääsihteeristön (eli Ukrainan parlamentin hallituksen) hoitamaan Ukrainan sisäisiä asioita. Valtuutus sisälsi kuitenkin Radan vallan rajoituksen, että päätökset alistetaan Venäjän väliaikaisen hallituksen hyväksyttäviksi.
Samaan aikaan Venäjä kiihdytti sotaponnistuksiaan keskusvaltoja vastaan. Operaatiota nimitettiin Kerenskin hyökkäykseksi ja sitä johti kenraali Aleksei Brusilov. Operaatio alkoi heinäkuussa 1917. Sotatoimet käytiin suurelta osin Ukrainassa. Sotamenestys oli kuitenkin vähäinen, koska sotilaat olivat väsyneet sotimiseen.
Ukrainan pääsihteeristö teki ensimmäisenä päätöksenään 10. heinäkuuta (uutta gregoriaanista lukua) 1917 julistuksen Ukrainan valtion perustamisesta. Rada hyväksyi julistuksen, mutta Venäjän väliaikaisen hallituksen hyväksyntää ei saatu. Hanke oli samankaltainen kuin Suomen eduskunnan hyväksymä valtalaki.
Venäjän väliaikainen hallitus ei suostunut antamaan kovin laajaa aluetta autonomiselle alueelle. Siihen kuuluivat kyllä Dneprin länsirannan puoleiset alueet ja itärannalta Pultavan kuvernementti ja Tšernihivin kuvernementti, mutta siihen eivät kuuluneet Harkovan kuvernementti, Sloboda-Ukraina eikä Odessan kuvernementti. Venäjän väliaikainen hallitus ei sallinut autonomiselle Ukrainalle suoraa pääsyä Mustallemerelle.
Itsenäisyysliike syntyy
Venäjän tilanteen vaikeutuessa Ukraina radikalisoitui, eikä enää tavoitellut autonomiaa vaan itsenäisyyttä. Ukrainan pääsihteeristö jatkoi Ukrainassa toimeenpanevana elimenä ukrainalaistaen maan hallintoa vastoin Venäjän väliaikaisen hallituksen tahtoa. Pääsihteeristö esitti 13. lokakuuta 1917 asioiden tilasta muistion Venäjän väliaikaiselle hallitukselle. Sen mukaan Ukrainan asema tulisi neuvotella uudelleen. Neuvottelut eivät tuottaneet tulosta.
Rada päätti elokuussa 1917, että vain ukrainalaiset voivat päättää Ukrainan poliittisesta järjestyksestä ja Ukrainan suhteesta Venäjään ja että Ukrainan perustuslakia säätävän kokouksen päätökset on toteutettava. Tämän tuloksena Venäjän väliaikaista hallitusta ymmärtäneet perustuslailliset demokraatit, kadetit, erosivat Radasta. Myös monet Venäjän puolueet ja juutalainen Bund protestoivat, koska pitivät hanketta Ukrainan eroon Venäjästä tähtäävänä separatismina. Jako venäläismyönteisiin ja kansallisiin oli voimakas.
Perustuslakia säätävä kansalliskokous
Venäjän väliaikainen hallitus ilmoitti lokakuussa 1917 aikovansa syyttää oikeudessa Radaa ja sen pääsihteeristöä separatismista Ukrainan perustuslakia säätävän kansalliskokouksen koolle kutsumisen takia. Vaalipäiväksi vahvistettiin 9. tammikuuta 1918 ja perustuslakia säätävän kansalliskokouksen kokoontumispäiväksi 22. tammikuuta 1918.
Tästä vaikuttuneena päätti Supistettu Rada, Radan pysyväksi työvaliokunnaksi perustettu elin, että vallankumouksen puolustaminen kuuluu Ukrainassa vallankumouksellisen demokratian tukemalle pääsihteeristölle. Päätöstä kannatti Ukrainan kolmas sotilaskongressi. Se ei kuitenkaan toteutunut, koska Venäjälle ja Kiovan sotilaspiirille uskolliset sotajoukot eivät sitä totelleet. Marraskuun alkuun mennessä pääsihteeristö olikin menettänyt valtansa.
Venäjällä 7. marraskuuta - 8. marraskuuta tapahtuneeseen bolševikkien ja vasemmistososialistivallankumouksellisten vallankaappaukseen rada reagoi lyhyen puolueettomuuskauden jälkeen 20. marraskuuta 1917 kolmannella universaalillaan julistamalla Ukrainan kansantasavallan perustetuksi. Nimi voidaan käsittää myös Ukrainan kansalliseksi tasavallaksi. Näin julistettu valtio määritteli valtioalueensa laajemmaksi kuin mihin Venäjän väliaikainen hallitus oli aiemmin määritellyt autonomisen Ukrainan. Siihen kuuluivat edellisen lisäksi Harkovan, Jekaterinoslavin, Hersonin ja Taurian kuvernementit eli pääsy Mustallemerelle ja lisäalueita. Siihen asti rada oli vain odottanut, että Venäjän väliaikaisen hallituksen joukot ja bolševikkien punakaartit sotivat keskenään.
Kansantasavalta ja neuvostotasavalta sotaan
thumb|Serdyuk-divisioonan kasakkaunivormu 1918 Rada hyväksyi tammikuussa 1918 pääsihteeristölle uuden toimintaohjelman. Se päätti antaa valtion ja maanomistajien maat jaettavaksi talonpojille. Kolmas yleisukrainalainen Rada julisti Ukrainan kansantasavallan perustetuksi. Samoihin aikoihin ensimmäinen yleisukrainalainen neuvostojen kokous julisti Harkovassa Ukrainan neuvostotasavallaksi. Tästä eteenpäin riidan osapuolet olivat maan länsiosien Ukrainan kansantasavalta sekä itäosien Ukrainan sosialistinen neuvostotasavalta, jota bolševikit kannattivat.
Sodan yhtenä osapuolena oli vihreä armeija. Se oli ukrainalaisten nationalistien muodostama liitto, joka taisteli sekä valkoisia, punaisia että anarkisteja vastaan. Monet vihreän armeijan jäsenet olivat Venäjän vähemmistökansoja. Merkittävimmät sen tukialueet olivat Etelä-Ukrainassa. Noin 15 000 vihreätä taisteli vuonna 1919 Kubanin–Mustanmeren alueella atamaani Grigorieffin johtamina Anton Denikinin joukkoja vastaan. Vuonna 1920 ne taistelivat punaisten kanssa Pjotr Wrangelin valkoarmeijaa vastaan. Vuoden 1920 loppuun mennessä vihreä armeija oli hajonnut. Jotkut menivät taistelemaan punaisten puolelle, jotkut taas valkoisten rinnalle.
Ensimmäiset vaalit tammikuussa 1918
thumb|Ukrainan valtakunta ja kansantasavalta 1918 (tummansinisellä). Ukrainan päämies Vladimir Vinnitšenko edellytti, että Britanniaa ja Ranskaa informoidaan Ukrainan rauhanneuvotteluaikeista. Laki Ukrainan perustuslakia säätävästä kansalliskokouksesta vahvistettiin 29. marraskuuta 1918. Lain mukaan äänioikeutettuja ja vaalikelpoisia olivat myös 20 vuotta täyttäneet naiset. Jokaista 100 000 äänestäjää kohden pyrittiin valitsemaan yksi kansalliskokousedustaja.
Venäjä solmi 5. joulukuuta 1917 Brest-Litovskissa Saksan kanssa aselevon, jonka tarkoituksena oli solmia rauha Venäjän ja keskusvaltojen kesken. Ukraina vaati oikeutta osallistua näihin neuvotteluihin.
Ukrainan kansantasavallan hallitukseksi ryhtynyt pääsihteeristö ei kuitenkaan kiirehtinyt osallistumaan Brest-Litovskin rauhanneuvotteluihin, vaan odotti länsimaiden tunnustusta. Lopulta 21. joulukuuta Ukrainan kansantasavallan valtuuskunta lähti Brest-Litovskin rauhanneuvotteluihin. Tästä huolimatta Odessassa toimineet Ranskan sotilasasiamies J. Tabuilt ja Britannian konsuli D. Bagge ilmoittivat, että heidät on valtuutettu tekemään päätöksiä Ukrainan edustajina. Britannia ja Ranska siis kieltäytyvät tunnustamasta Ukrainan kansantasavaltaa.
Itsenäistyminen 22. tammikuuta 1918
Ukraina ei onnistunut luomaan voimakasta omaa kansallista armeijaa, koska kolme vuotta jatkuneesta sodasta johtuen sotilaat halusivat rauhaa ja maareformin. Hallinnon ukrainalaistaminen kuitenkin jatkui.
Kansalliskokouksen vaaleissa tammikuussa 1918 valittiin Ukrainan perustuslakia säätävä elin. Vaalit pidettiin kansantasavallan alueella. Säädetyistä 301 edustajasta voitiin valita vain 171, joista 70 % kannatti ukrainalais-kansallisia puolueita. Kriittisen tilanteen vuoksi Rada julisti Ukrainan itsenäiseksi 22. tammikuuta 1918 ja ilmoitti käyttävänsä valtaa, kunnes perustuslakia säätävä kansalliskokous kokoontuu. Laki itsenäisyydestä hyväksyttiin 24. tammikuuta 1918 ja pääsihteeristö alkoi käyttää nimeä Kansanministerien neuvosto.
Kansantasavallasta Neuvostoliittoon
Saksan aselepo länsivaltojen kanssa tuli voimaan 11. marraskuuta 1918. Tällöin ulkoinen tuki Skoropadskin hallitukselle hävisi. Ukrainalaiskansalliset sosialistit Symon Petljura ja Vladimir Vinnitšenko, Andrei Makarenko, Opanas Andrievski, Fedor Shevtsin Ukrainan kansallisliittona julistivat 13. marraskuuta kapinan Skorodpadskin hallintoa vastaan Beloi Tserkvissä. Tämä merkitsi sisäisen kuohunnan kiihtymistä. Skoropadskin nimittämä Fedir Lyzohubin hallitus joutui eroamaan 14. marraskuuta 1918, kun hänen kuultiin luvanneen Ukrainan liittyvän Neuvosto-Venäjään.
Skorodpatski kokosi uuden hallituksen, jonka pääministeriksi tuli Sergei Mykolajevitš, joka ehti olla pääministerinä joulukuun puoleen väliin ennen kuin hänet pidätettiin ja pantiin Lukjanivkan vankilaan, mistä hän vapautui helmikuussa 1919. Odessassa hän siirtyi kenraali Anton Denikinin palvelukseen vastaamaan elintarvikkeiden hankinnasta Etelä-Venäjän armeijalle. Denikin ja hänen seuraajansa Pjotr Wrangel taistelivat etelästä käsin sekä neuvostotasavaltaa että kansantasavaltaa vastaan.
Sodan loppuvaihe
Sisäiset aseelliset yhteenotot jatkuivat edelleen vuonna 1919. Etelä-Ukrainassa oli tammikuusta 1919 alkaen Nestor Mahnon johtama Ukrainan vallankumouksellisen kapinallisarmeijan hallitsema, anarkismin oppeja toteuttanut Mahnovštšyna. Puolan armeija valloitti 7. toukokuuta 1920 Kiovan, osana Puolan–Neuvosto-Venäjän sotaa. Pian Kiova kuitenkin taas siirtyi venäläisten haltuun. Aselepo Puolan ja Venäjän välille solmittiin lokakuussa 1920. Sodan päättäneessä Riian rauhassa maaliskuussa 1921 suuri osa Ukrainaa liitettiin tulevaan Neuvostoliittoon. Länsi-Ukrainan osia (koko Galitsia ja sen osana muun muassa Lvivin kaupunki) siirtyi kuitenkin Puolan haltuun. Ukrainan itsenäisyys ei toteutunut, vaan maa jaettiin kahtia.
Pekka Siitoin
Timo Pekka Olavi Siitoin (20. toukokuuta 1944 Varkaus – 8. joulukuuta 2003 Vehmaa) oli Turussa ja Naantalissa vaikuttanut suomalainen okkultisti ja uusnatsi. Siitoin nousi julkisuuteen 1970-luvulla Adolf Hitleriä avoimesti ihailevana uusnatsina. Hänen myöhempää elämäänsä rasittivat vankeustuomio, perhetragediat ja alkoholin liikakäyttö.
Varhaiset vuodet
Suojelupoliisin vuonna 1976 tekemän poliisitutkintapöytäkirjan mukaan Pekka syntyi Siitoimen pariskunnan aviolapsena ja perhe oli taloudellisesti hyvinvoiva.
Pekka Siitoimen poika Paul Siitoin kertoi televisiodokumentissa Isän valtakunta, että hänen isänsä oli kertomansa mukaan adoptoitu vuonna 1944. Pekka Siitoimen oikea isä olisi ollut saksalainen upseeri von Weltheim ja äiti suomalais-venäläinen nainen. Pian syntymänsä jälkeen äiti olisi hylännyt poikansa lastenkotiin. Siitoimen vanhemmat olivat Hulde Sifia Rissanen ja Olavi Valdemar Siitoin.
Pekka Siitoin suoritti varusmiespalveluksensa Niinisalossa mittauspatteristossa ja hän kotiutui reservin alikersanttina. Hän opiskeli Turussa kauppakoulussa ja perusti oman valokuvastudion. Myöhemmin Siitoin aloitti elokuvauksen sekä avasi alan myymälän. Elokuvaosasto Siitoin-Filmi oy teki pääasiassa mainos- ja matkailufilmejä. Myöhemmin yritys kustansi okkultistista, ufologista ja poliittista kirjallisuutta, josta Siitoin itse on kirjoittanut suurimman osan. Siitoin käytti kirjoittaessaan muun muassa salanimiä Peter Siitoin, Jonathan Shedd, Hesiodos Foinix, Peter von Weltheim, Edgar Bock ja Cassius Maximanus. Kaksiosainen Musta Magia on käännetty myös ruotsiksi.
Politiikka
Siitoin toimi Suomen Maaseudun Puolueen kunnallisjärjestön varapuheenjohtajana 1970-luvun alussa. Ennen SMP:hen siirtymistään hän oli kuulunut kokoomusnuoriin. SMP:n hajaantumisen ja Suomen Kansan Yhtenäisyyden Puolueen perustamisen jälkeen Siitoin jäi pois toiminnasta, ryhtyi julkisesti kansallissosialistiksi ja perusti useita järjestöjä, kuten Isänmaallisen Kansanrintaman (IKR). Siitoin piti itseään Suomen kansallissosialistisen liikkeen ”valtakunnanjohtajana” ja kokosi enimmillään muutamia kymmeniä kannattajia. Kauko Kareen perustama Nootti-lehti julkaisi joitakin hänen kirjoituksiaan.
Sisäasiainministeriö lakkautti neljä hänen perustamaansa järjestöä, Turun Hengentieteen Seuran, Pegasos-seuran, Isänmaa ja vapaus sekä Isänmaallisen Kansanrintaman, vuonna 1977 uusfasistisina ja Pariisin rauhansopimuksen vastaisina.
Siitoin sai 141 ääntä vuoden 1996 kunnallisvaaleissa, mikä oli kuudenneksi eniten Naantalissa. Hän ei kuitenkaan tullut valituksi Naantalin kaupunginvaltuustoon heikomman vertailuluvun takia. Valtuustopaikka jäi 29 äänen päähän.
Siitoin loi laajalti yhteyksiä kansainvälisiin äärioikeistopiireihin, joiden avustuksella hän levitti Suomeen uusinta äärioikeistolaista materiaalia ulkomailta.
Siitoin esiintyi julkisuudessa natsiasussa ja kutsui itseään ”Valtakunnanjohtajaksi”.
Kansallis-Demokraattinen Puolue
Kansallis-Demokraattinen Puolue (KDP) perustettiin korvaamaan kiellettyä IKR:ää kesällä 1978. KDP ei koskaan ollut puoluerekisterissä, eikä se ollut edes rekisteröity yhdistys, jotta yhdistyslainsäädäntö ei koskisi sitä. Käytännössä se toimi kuitenkin virallisen yhdistyksen tavoin. Kansallis-Demokraattinen Puolue oli järjestetty paikallisosastoihin ja paikalliskomendantteja oli eri puolilla Suomea. KDP kuului lyhyen aikaa Kansallinen Rintama (aikaisemmin Kansallinen Liittoneuvosto) -nimiseen suomalaisten natsiryhmittymien kattojärjestöön, jonka puheenjohtajana toimi Väinö Kuisma. Muut jäsenjärjestöt olivat Arjalainen Germaaniveljeskunta, Arjalaisen Veren Liitto ja Suomen Kansallisrintama, joka toimi aluksi itsenäisenä järjestönä, mutta sittemmin KDP:n alaisuudessa.
Vuonna 1984 KDP:n toiminta oli taantunut lähes pelkäksi postimyynniksi. KDP:ssä yritettiin vallankaappausta jäsenistön ollessa tyytymättömiä johtajansa toimintaan.
Maaliskuussa 1985 Siitoin esiintyi kannattajiensa kanssa Turun yliopiston ylioppilaskunnan kaapelitelevisiossa Kylä-TV:ssä. Turun yliopistossa alkoi myös esiintyä irlantilaisperäisiä fasistisia tarroja. Toiminta tuli eduskuntakyselyn aiheeksi. Syyskuussa 1985 Siitoin pyysi KDP:n kunniajäseneksi Pentti Linkolaa.
Siitoin esiintyy Arjalaisen Germaaniveljeskunnan (sittemmin Isänmaallinen Oikeisto) silloisen puheenjohtajan Väinö Kuisman kanssa 1990-luvun alkupuoliskolla tehdyssä Sieg Heil Suomi -dokumenttielokuvassa, jonka on suunnitellut ja ohjannut Nina Stenros. Dokumentti käsittelee pääasiassa Arjalaisen Germaaniveljeskunnan toimintaa sekä Kansallisen Rintaman perustamista.
Loppuvaiheet
Viimeiset vuotensa Siitoin asui huvilallaan Vehmaalla. Hän kuoli ruokatorven syöpään joulukuussa 2003 Vehmaan terveyskeskuksessa.
Poliittisia kantoja
Siitoin kannatti suomalaiskansallista kulttuuria ja vastusti siirtolaisten ja pakolaisten ”järjestelmällistä maahantuontia”.
Siitoin halusi alistaa suurkapitalistit entistä tiukemman kontrollin alle ja lopettaa byrokratian.
Siitoin vaati kansalaisille 3 500 markan (noin 700 euron) verotonta perustoimeentuloa. Lisäksi perustuslain tuli taata kaikille työ, asunto, koulutus ja ilmainen terveydenhoito. Valtion ja kuntien palveluja tuli kehittää joka suhteessa.
Satanismi
Åbo Akademin dosentti Kennet Granholmin mukaan Siitoimen kirjoissaan kuvaama H.P. Blavatskyn teosofia-oppiin pohjautunut satanismi ei ollut kristinuskon vastaista, vaan niissä Jumala esitellään ylimmäksi ja Kristus, Lucifer ja Saatana tälle alisteisiksi henkiolennoiksi. Siitoimen mielestä mitä tahansa näistä alemmista jumaluuksista voi palvoa Jumalan nimeen.
Perhe
Omien sanojensa mukaan Siitoin oli elämänsä aikana ollut kolme kertaa naimisissa. Hänellä oli myös kuusi lasta, joista nuorin syntyi 1994. Vanhin poika Petri Siitoin kuoli auto-onnettomuudessa Naantalissa 1985 lähdettyään autolla viikonlopuksi varusmieslomalle Säkylästä. Tapahtuma masensi Siitointa niin pahoin, että hänen poliittinen toimintansa lamaantui pitkäksi aikaa. Toinen sisaruksista Elina Siitoin kuoli alkoholin ja lääkkeiden sekakäyttöön 28-vuotiaana. Pekka Siitoimen vaimo kuoli tammikuussa 2000. Poika Paul Siitoin kuoli 14.4.2012.
Elämäkerta
Vuonna 2006 julkaistiin omakustanteena Iiro Nordlingin ja Olavi Koskelan kirjoittama elämäkerta Suomen Führer: Valtakunnanjohtaja Pekka Siitoin (1944–2003). Vuonna 2010 YLE TV1 esitti Miki Brunoun ohjaaman televisiodokumentin Tosi tarina: Isän valtakunta, joka kertoi Pekka Siitoimesta hänen poikansa Paulin silmin.
Nauravat natsit
Nauravat Natsit on Siitoimen vuonna 1986 julkaisema punk-levy. Kyseessä on hänen ainoa julkaisunsa, jolla hän lauloi ja esiintyi musiikkituotoksessa. Levyn muut esiintyjät eivät ole tiedossa. Levy äänitettiin alun perin C-kasetille kasettinauhurilla.
Kappalelista
Kerynítis
Kerynítis eli Boufoúskia (Μπουφούσκια), antiikin Kerynites, on joki Akhaiassa Peloponnesoksen niemimaalla Kreikassa. Sen pituus on noin 10 kilometriä. Joki saa alkunsa Skepastó- eli Kerýneia-vuorelta ja laskee Korintinlahteen lähellä Aigiáleian kunnan Nikolaíikan ja Rodián kyliä. Antiikin aikana joen laskupaikan lähellä sijaitsi Heliken kaupunki.
Peter Lieberson
Peter Lieberson (25. lokakuuta 1946 New York – 23. huhtikuuta 2011 Tel Aviv) oli yhdysvaltalainen säveltäjä.
Lieberson oli Columbia Recordsin puheenjohtajana toimineen Goddard Liebersonin ja ballerina Vera Zorinan poika. Hän opiskeli Columbian yliopistossa Milton Babbittin, Donald Martinon, Martin Boykanin ja Charles Wuorisen johdolla. Sarjallisuus oli Liebersonin opiskeluaikana voimissaan, ja kaksitoistasäveljärjestelmä vaikuttikin hänen musiikkiinsa merkittävästi. Vuonna 1976 Lieberson muutti Boulderiin, Coloradoon, opiskelemaan tiibetinbuddhalaisuutta Chögyam Trungpan johdolla.
Lieberson sai filosofian tohtorin arvon Brandeisin yliopistosta ja toimi itse opettajana Harvardin yliopistossa vuosina 1984–1988. Tämän jälkeen hänestä tuli meditaatiokoulutuskeskuksen kansainvälinen johtaja Halifaxissa, Nova Scotiassa. Vuodesta 1994 Lieberson keskittyi yksinomaan säveltämiseen. Hänen teoksiinsa kuuluvat ooppera Ashoka's Dream, pianokonsertto (1983) ja muita orkesteriteoksia. Hän teki yhteistyötä sellaisten esiintyjien kuin Peter Serkinin, Yo-Yo Man ja Emanuel Axin kanssa.
Lieberson oli kolmesti naimisissa. Hänen ensimmäinen vaimonsa Ellen Kearney opiskeli hänen kanssaan tiibetinbuddhalaisuutta. Toinen vaimo, Lorraine Hunt Lieberson (k. 2006 ) oli mezzosopraano, jota varten Lieberson sävelsi laulusarjat Rilke Songs ja Neruda Songs. Neruda Songs -teoksen kantaesittivät 20. toukokuuta 2005 Esa-Pekka Salosen johtamat Los Angelesin filharmonikot Hunt Liebersonin toimiessa solistina. Teos toi säveltäjälle Grawemeyer-palkinnon. Hänen kolmas puolisonsa oli Rinchen Lhamo, jonka hän tapasi saadessaan hoitoa lymfoomaan. Lieberson kuoli ollessaan hakemassa lisähoitoa sairauteensa Israelissa.
Huulikarhu
Huulikarhu (Melursus ursinus) on Etelä-Aasiassa Nepalista Sri Lankaan elävä karhulaji (Ursidae). Sen ravinto eroaa muista karhuista, sillä se syö termiittejä. Se on ainoa laji joka kuuluu sukuun Melursus.
Huulikarhu fiktiossa
Rudyard Kiplingin Viidakkokirjassa esiintyvä opettajamainen karhu Baloo on huulikarhu.
Markku Piri
Piri kävi koulunsa Ruovedellä ja vietti lukioaikanaan vuoden vaihto-oppilaana Floridassa Yhdysvalloissa. Hän pääsi opiskelemaan Taideteolliseen korkeakouluun ensiyrittämällä. Seuraavana kesänä Armi Ratia pestasi Pirin suunnittelijaksi Marimekkoon, johon hänet vakinaistettiin vuonna 1979, vain hieman ennen Ratian kuolemaa. Vuonna 1981 Piri siirtyi asumaan ja työskentelemään New Yorkiin itsenäisenä taiteilijana. Saatuaan syöpädiagnoosin vuonna 1987 hän palasi Suomeen. 1990- ja 2000-luvuilla Piri asui ja työskenteli Karkussa ja Huittisissa. Myytyään Huittisista ostamansa vanhan pappilan vuonna 2012 Piri on asunut Hämeenlinnassa.
Piri on 2010-luvulla työskennellyt Italiassa. Hänen Muranossa työstämänsä lasiveistokset ovat herättäneet positiivista huomiota Italian taidepiireissä. Markku-liitto valitsi vuonna 2005 Pirin yhdeksänneksi ”vuoden Markuksi”. Hänelle myönnettiin vuonna 2017 Pro Finlandia -kunniamerkki.
Piri julkaisi syyskuussa 2020 muistelmateoksen Muodoton elämä, jossa hän käsittelee uransa ohella laajasti myös homoseksuaalisuuttaan.
Paul Darden
Paul Darden Jr. (s. 27. lokakuuta 1968 ) on yhdysvaltalainen pokeriammattilainen, rap-musiikkipromoottori ja yökerhonomistaja.
Darden varttui New Havenissa, Connecticutissa rikollisessa ympäristössä. 15-vuotiaana häntä syytettiin murhasta, mutta syytteet hylättiin. Pokerin avulla Darden sai muutettua elämäntyylinsä. Häntä mentoroi toinen afroamerikkalainen, pokeriammattilainen Phil Ivey.
Pokeriura
Alun perin Darden tunnettiin seitsemän kortin avopokerin taitajana. Tässä pelimuodossa ($ 2,500 Seven Card Stud) hän voitti World Series of Poker -rannekkeen vuonna 2001. Marraskuussa 2002 Darden voitti World Poker Tourin 49'er Gold Rush Bonanza -turnauksen ja 146 000 dollarin ykköspalkinnon. Tämän lisäksi Dardenilla on WPT:llä ollut viides PartyPoker.com Million -turnauksessa maaliskuussa 2005 (voittosumma 300 000 dollaria) ja seitsemäs Legends of Poker -turnauksessa elokuussa 2002. WPT:n kutsukilpailussa Bad Boys of Poker ("pokerin pahat pojat") huhtikuussa 2003 hän oli toinen Gus Hansenin voittaessa.
Elokuussa 2007 Darden pokeriuran turnausansiot ylittivät 1,9 miljoonaa dollaria.
Nukleiinihappotesti
pienoiskuva|[[COVID-19-sairautta testaavan RT-qPCR-levyn valmistelua. COVID-19-PCR-testit ovat nukleiinihappotestejä.]] Nukleiinihappotesti (lyh. NAT, ) eli nukleiinihappomonistustesti (lyh. NAAT, ) eli nukleiinihapon osoitus on diagnostinen menetelmä, jossa tutkimuskohteena on geneettinen materiaali eli nukleiinihapot DNA ja RNA. Nukleiinihappotesteillä voidaan tunnistaa tartuntatauteja, syöpiä, perinnöllisiä sairauksia ja mitokondriotauteja. Niitä voidaan hyödyntää myös yksilöllistetyssä lääketieteessä yhdessä farmakogenetiikan kanssa.
Yleensä nukleiinihappotestien tavoitteena on löytää tietylle patogeenille tai sairaudelle tyypillinen nukleiinihapposekvenssi. Testit perustuvat fluoresenssiin, kemiluminesenssiin tai kolorimetriaan. Niissä hyödynnetään esimerkiksi polymeraasiketjureaktiota (PCR) tai isotermisiä menetelmiä LAMP, NASBA, HDA ja RPA.
Tartuntataudit
Nukleiinihappotestejä käytetään tartuntatautien diagnosointiin etsimällä näytteestä tartunnan aiheuttajaksi epäillyn patogeenin perimää. Menetelmä on nopeampi ja luotettavampi kuin soluviljely tai immunologiset tutkimusmenetelmät, joita on käytetty aiemmin. PCR-pohjaiset testit ovat tartuntatautitutkimuksessa tehokkaita alueilla, joissa terveydenhuoltojärjestelmä on toimiva. Kehitysmaissa ja muilla huonon infrastruktuurin alueilla käytännöllisempiä ovat vieritestaukseen soveltuvat nukleiinihappojen isotermiseen monistukseen perustuvat testit.
HIV
Immuunipuutostauti AIDSia aiheuttavan HI-viruksen diagnosointia geneettisen materiaalin monistukseen perustuvien menetelmien avulla on kehitelty 1980-luvun lopulta lähtien. Testauksessa pääosin käytettäviä menetelmiä ovat PCR, TMA, NASBA ja branched DNA -menetelmä. Akuutin HIV-infektion diagnosoinnissa HIV-1-viruksen havaitseva nukleiinihappotesti oli vuonna 2019 saatavilla olleista testeistä herkin.
Veren tutkimus
Vuodesta 1997 alkaen nukleiinihappotestejä on käytetty luovutetun veren seulonnassa, jolla on tarkoitus ehkäistä verensiirtojen välityksellä tarttuvien tautien leviämistä. Vuonna 1999 Euroopan unioni alkoi vaatia, että kaikki sen alueelle myytävä veriplasma tai sen johdannaiset oli testattava nukleiinihappotesteillä hepatiitti C -viruksen varalta. Vaatimus johti luovutetun veren NAT-testauksen kehittymiseen ja käyttöönottoon myös muissa maissa. Nukleiinihappotestit ovat saastuneen veren havaitsemisessa huomattavasti tehokkaampia kuin aiemmin käytetyt serologiset testit. C-hepatiittiviruksen lisäksi niillä voidaan tunnistaa myös esimerkiksi hepatiittivirus B, HI-virus ja Länsi-Niilin virus.
SARS-CoV-2
Vuonna 2019 alkaneen koronaviruspandemian aikana nukleiinihappotestejä on käytetty SARS-CoV-2-viruksen aiheuttaman aktiivisen COVID-19-hengitystieinfektion diagnosointiin. Testien kohteena ovat viruksen nukleokapsidia (N), vaippaa (E) ja spike-glykoproteiinia (S) sekä RNA-replikaasia (RdRp) koodaavat geenit. RT-qPCR-menetelmään perustuva testi on ollut suosituin testivaihtoehto, mutta myös LAMP- ja CRISPR-pohjaisia menetelmiä on kehitetty. Nukleiinihappotestit ovat olleet saatavilla olevista testityypeistä tehokkaimpia, mutta ne eivät aina sovellu heikommin kehittyneille alueille. Maailman terveysjärjestö on kuitenkin suositellut niitä ensisijaiseksi vaihtoehdoksi sairauden diagnosointiin.
Syövät
Nukleiinihappotesteillä voidaan paitsi havaita myös ennaltaehkäistä syöpiä. Testeillä on mahdollista tunnistaa syöpiin liittyviä geneettisiä muutoksia, tutkia henkilön alttiuta erilaisille syöville ja löytää paras tapa niiden hoitoon.
Palpa
Palpa eli Suomen Palautuspakkaus Oy on suomalainen yritys, joka hoitaa pullonpalautusta. Palpan kierrätysjärjestelmään kuuluu sekä lasisia että muovisia juomapulloja ja alumiinisia juomatölkkejä. Osa pulloista uusiokäytetään, osan materiaali kierrätetään. Tölkkien materiaali kierrätetään. Palpan kierrätysjärjestelmään kuuluvista juomapakkauksista saa palautettaessa pantin, ja yli 90 prosenttia näistä pakkauksista palautetaan.
Pantillisten juomapakkauksien historiasta
1980-luvulla juomapakkausjärjestelmään tuli uusi pantillinen, uudelleentäytettävä muovipullo, jota kutsuttiin myöhemmin myös ekopulloksi. Uudelleentäytettävistä muovipulloista luovuttiin vuonna 2008.
Tölkit tulivat Palpan panttijärjestelmän piirin vuonna 1996 ja kierrätysmuovipullot vuonna 2008. Kierrätyslasipullot liitettiin osaksi Palpan kierrätysjärjestelmää vuonna 2012. Ne olivat aiemmin kuuluneet Alkon omaan kierrätysjärjestelmään.
Palpan järjestelmään kuuluvat juomapakkaukset
Palpan panttijärjestelmä on erittäin kattava: siihen kuuluu suurin osa Suomessa myytävistä virvoitusjuoma-, vesi-, kivennäisvesi-, olut-, siideri-, lonkero- ja urheilujuomapulloista ja -tölkeistä. Kierrätysmuovipullon tulon myötä pantillisiksi ovat tulleet myös muun muassa lähdevesi, sima, jäätee ja uusimpana tulokkaana viini. Alkon tuotteista myös moni ”taskumatti”-kokoinen muovipullo on pantillinen. Pantilliset kierrätysmuovipullot tunnistaa panttimerkinnästä. Lidl-kauppaketjun muovisilla juomapakkauksilla on oma kierrätysjärjestelmänsä Lidl-kaupoissa, Lidlin lasipullot ja tölkit kuuluvat nykyään Palpa-järjestelmään.
Palpan kierrätysjärjestelmään voivat liittyä yritykset, jotka valmistavat juomia Suomessa tai maahantuovat juomia Suomeen. Palpa tarkistaa uudet juomapakkaukset, testaa ja tarkistaa ne ja päättää, mitkä se hyväksyy järjestelmään. Palpan pitää myös hyväksyä kaikki pakkauksiin tehdyt muutokset.
Tämänhetkisten elinkaaritutkimusten perusteella erilaisia juomapakkausvaihtoehtoja ei voida yksiselitteisesti asettaa paremmuusjärjestykseen, vaan tärkeintä on, että pantilliset juomapakkaukset palautetaan riippumatta siitä, onko kyseessä pullo tai tölkki.
Lasipullo
Uudelleentäytettävät lasipullot ovat kuuluneet panttijärjestelmään vuodesta 1951 lähtien. Lasipullojen palautusaste vuonna 2013 oli lähes sata prosenttia. Pullon on palautettaessa oltava tyhjä ja ehjä, sillä automaatti tunnistaa pantillisuuden pullon muodosta. Palauttamisen jälkeen lasipullot kuljetetaan takaisin panimoon, jossa ne pestään ja täytetään uudelleen. Yksi lasipullo kiertää keskimäärin 33 kertaa. Tämän jälkeen lasi murskataan ja lasimassa uusiokäytetään. Uudelleentäytettäviä lasipulloja hallinnoi Ekopulloyhdistys ry samoin kuin aikaisemmin uudelleentäytettäviä muovipullojakin.
Tölkki
Tölkit ovat kuuluneet panttijärjestelmään vuodesta 1996 lähtien.
Tölkeissä kiertää raaka-aine, alumiini. Palautetut tölkit sulatetaan ja materiaalista tehdään uusia juomatölkkejä. Yksi tölkki voi kiertää ikuisesti, sillä raaka-aineena alumiini ei kulu eikä hajoa. Lisäksi alumiinin kierrätys on erittäin kannattavaa, sillä tölkin valmistus uusiokäyttöön vie vain viisi prosenttia ensivalmistusprosessin energiasta: käytännössä esimerkiksi yhden alumiinitölkin kierrätyksestä säästyneellä energialla voi polttaa hehkulamppua neljän tunnin ajan. Tölkkien palautusaste vuonna 2013 oli 95 prosenttia, ja tölkki on kasvattanut suosiotaan juomapakkauksena keveytensä ja kestävyytensä ansiosta.
Palautettaessa tölkin on oltava ehjä, sillä automaatti tunnistaa pantillisuuden viivakoodista. Pantittomatkin tölkit voi palauttaa palautusautomaatteihin, sillä Palpa kierrättää myös pantittomat tölkit.
Vuonna 2009 Suomessa täytettiin yhteensä 899 miljoonaa juomatölkkiä, ja kierrätettiin 936 miljoonaa tölkkiä. Alumiinisia juomatölkkejä tuotiin 1990- ja 2000-luvuilla Suomeen muun muassa Puolasta, Ruotsista, Saksasta ja Britanniasta, kunnes vuonna 2013 valmistus aloitettiin Suomessa monikansallisen Rexamin tehtaalla Mäntsälässä ja puolalaisomisteisen Can-Packin tehtaalla Hämeenlinnassa.
Kierrätysmuovipullo
Kierrätysmuovipullot ovat kuuluneet panttijärjestelmään vuodesta 2008 lähtien, jolloin ne pääosin korvasivat aikaisemmin käytössä olleet uudelleentäytettävät muovipullot.
Kierrätysmuovipullot ovat polyetyleenitereftalaattia. Palautetut pullot rouhitaan ja käsitellystä materiaalista voidaan valmistaa erilaisia lopputuotteita. Värittömistä pulloista tehdään uusien pullojen lisäksi muun muassa sadetakkeja. Värilliset taas päätyvät esimerkiksi fleece-puseroiksi, solmioiksi, repuiksi, laukuiksi, lenkkitossuiksi ja ympäristöystävällisten puhelinmallien raaka-aineeksi.
Vuoden 2010 aikana pantillisia kierrätysmuovipulloja palautettiin yli 15 000 tonnia. Vuonna 2013 kierrätysmuovipullojen palautusaste oli 92 prosenttia.
Kierrätyslasipullo
Kierrätyslasipullot liitettiin osaksi Palpan kierrätysjärjestelmää vuonna 2012. Aikaisemmin kierrätyslasipullot kuuluivat Alkon hallinnoimaan kierrätysjärjestelmään. Uudistuksen myötä kierrätyslasipullot voi palauttaa samaan automaattiin kuin muutkin Palpan hallinnoimat pantilliset juomapakkaukset.
Pantin saa kierrätysjärjestelmään kuuluvista kierrätyslasipulloista, jotka ovat palautettaessa ehjiä, tyhjiä ja joiden etiketti on vahingoittumaton. Pantillisuuden tunnistaa Alkon hyllymerkinnästä ja ostokuitin tiedoista. Kaikissa pantillisissa lasipulloissa ei välttämättä ole panttimerkintää. Kierrätyslasipullot kannattaa palauttaa korkillisina, jolloin myös korkit saadaan kierrätykseen.
Kierrätyslasista valmistetaan joko uusia lasipulloja tai vaahtolasia, jota käytetään routaeristeissä, harkoissa tai kevytbetonissa. Kierrätyslasin uusiovalmistus on energiatehokasta: jokainen kierrätyslasista valmistettu tonni uusiolasia kuluttaa noin 30 prosenttia vähemmän energiaa kuin sen valmistus neitseellisistä raaka-aineista.
Pantit
Kun kuluttaja ostaa juoman, jonka pakkaus kuuluu Palpan kierrätyjärjestelmään, hän maksaa pakkauksesta pantin. Palauttaessaan tyhjän juomapakkauksen kaupan palautusautomaattiin hän saa kuitin, jolla kassa maksaa pantin takaisin kuluttajalle. Pantin suuruus riippuu juomapakkauksesta.
Hallinto
Palpa on osakeyhtiö, jonka kotipaikka on Helsinki. Yhtiön toimitusjohtaja on Pasi Nurminen. Yrityksen päätoimialaksi on Verohallinnolle ilmoitettu lajiteltujen materiaalien kierrätys.
Palpan omistavat seitsemän panimoa ja kaupan alan yritystä: Hartwall, Olvi, Sinebrychoff, Alko, Inex Partners, Ruokakesko ja Tuko Logistics.
Katsampadianós
Katsampadianós eli Sylamianós/Silamianós (Συλαµιανός/Σιλαµιανός) eli Kaíratos (Καίρατος), antiikin Kairatos, on joki Kreetan saarella Kreikassa. Sen päähaaran pituus on 16,74 kilometriä. Joki laskee Kreetanmereen Iraklionin kaupungissa.