cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Porvoon historia
Valtiopäivien jälkeen
Pääkaupungin siirto vaikutti autonomian ensimmäisinä vuosikymmeninä Porvoon valtiolliseen asemaan pääosin myönteisesti. Koska Porvoo oli lähellä Helsinkiä, se hyötyi etenkin sivistyksellisesti ja taloudellisesti. Porvoo kuului autonomian alkuvuosikymmeninä Kymenkartanon eikä Uudenmaan ja Hämeen lääniin, joten se ei hyötynyt heti siitä suuresta mielenkiinnosta, jota Helsingin ansiosta suuntautui koko lääniin. Läänijakoa tosin suunniteltiin uudistettavaksi jo 1811, mutta hanke toteutui vasta 20 vuotta myöhemmin. Läpikulkuasemansa vuoksi Porvoo kiinnitti sekä keisarin että muiden viranomaisten huomiota.
Empire-Porvoo
thumb|upright=1.2|Maanmittari [[Claes Wilhelm Gyldénin tekemä Porvoon kaupungin kartta vuodelta 1843. Gyldén piirsi samaan karttaan sekä uuden asemakaavan että sen pohjalle vanhan katuverkoston. ]] Porvoossa alettiin 1840-luvulla rakentaa uutta, empiretyylistä keskustaa. Suunnitelmat aloitti keisari Nikolai I, joka oli huomannut läpikulkumatkalla kaupungin epäsäännöllisyyden. Hän määräsi vuonna 1830 alueen uudelleen kaavoitettavaksi, ja seuraavana vuonna maanmittari Johan Barck teki mittauksia ja valmisteli ehdotuksen uudesta asemakaavasta. Kaavan laatiminen annettiin arkkitehti Carl Ludvig Engelille, jonka suunnitelma valmistui 1832. Se pohjautui Barckin ehdotukseen. Engelin ruutukaava-aluetta pidetään yhtenä Suomen merkittävimmistä empireihanteiden mukaan rakennetuista asemakaavoista.
Engelin kaava oli joen suuntainen ja suorakaiteen muotoinen ruutukaava, joka laajensi Porvoota etelään Ånäsin säterin maille. Empirekaudelle tyypillisesti paloturvallisuuteen kiinnitettiin huomioita, jotta vältyttäisiin Turun palon kaltaisilta onnettomuuksilta. Kaupunginosat erotettiin toisistaan leveillä puistokaduilla ja mansardikatot ja yhtä kerrosta korkeammat talot kiellettiin. Joen suuntainen kaava edisti kaupankäyntiä, mutta se myös varmisti tehokkaan vedensaannin.
Empire-Porvoon rakennustyöt alkoivat hitaasti, ja ne saatiin käyntiin vasta 1840-luvulla. Tyylisuunta muuttui 1800-luvun aikana empirestä uusrenessanssiin, ja alueen rakentuminen kesti 1800-luvun lopulle asti. Alueelle valmistui vuonna 1849 Ernst Lohrmannin suunnittelema Porvoon lyseo, Carl Rupert Rosenbergin suunnittelema Porvoon kaupungintalo ja 1898 Porvoon kuurojenkoulun kolme laitosrakennusta. Porvooseen oli jo vuonna 1846 perustettu Suomen ensimmäinen kuuromykkien koulu, jonka oli perustanut itsekin kuuromykkä Carl Oscar Malm.
Porvoo–Kerava-rautatie
Porvoolaiset alkoivat suunnitella omaa rautatietä vuosi Helsingin ja Hämeenlinnan välisen radan valmistumisesta. Fredrika Runeberg mainitsi asiasta Walter-pojalleen lähettämässään kirjeessä. Hanke kiinnosti häntä, koska poikien aikuistuessa ja muuttaessa kotoa äiti kaipasi parempia liikenneyhteyksiä ja odotti aikaa, jolloin Porvoosta tulisi Helsingin esikaupunki. Hän ehti nähdä rautatien tulon mutta teki ensimmäiset aviomiehensä sairauden aikaiset matkat Helsinkiin höyrylaivalla.
Rautatie oli Porvoon historian suurin yhteishanke. Porvoo menetti 1800-luvun puolivälin jälkeen yhteiskunnallisesti keskeistä asemaansa, kun Helsinki kasvoi ylivertaisesti ja Kuopio sai tuomiokapitulin. Helsingin nousu ei sinällään haitannut Porvoota, mutta 1850-luvun liikennepoliittiset ratkaisut olivat Porvoolle kohtalokkaita. Vuonna 1856 avattu Saimaan kanava oli murtanut Porvoon kaupallisia yhteyksiä itään. Toisella suunnalla Porvoon syrjäytti Suomen ensimmäinen rautatie Helsinki–Hämeenlinna-rata, jolloin Häme liitettiin selvästi pääkaupungin vaikutuspiiriin. Kohtalokkain kaikista muutoksista oli Suomen ja Venäjän välisen yhteyden eli Pietarin radan rakentaminen. Kaikki kaupunkilaiset pääsivät osallistumaan keskusteluun, ja lopulta kaupungin sanomalehdessä esiteltiin insinööriluutnantti Stjernvallin suunnitelma. Sen mukaan Keravalta Porvooseen rakennettaisiin 660 000 ruplalla 31 virstaa pitkä rata, jossa yksi asema tulisi Helsingistä ja Hämeestä tulevien maanteiden yhtymiskohtaan ja siitä edelleen sivuraide lastauspaikalle.
pienoiskuva|Radalla kulkeneet [[Dm6 ja Dm7|lättähattujunat liikennöivät edelleen Porvoon museorautatiellä.]] Oikeuden radan rakentamiseen Porvoo sai maaliskuussa 1871, ja rakentaminen aloitettiin seuraavana vuonna. Kaupunkilaiset saivat seurata rakennustöitä vain silmillään ja kuulopuheiden varassa. Suuret obligaatioilmoitukset täyttivät lehtien sivuja, mutta varsinaista informaatiota annettiin hyvin vähän. Kuulopuheissa puhuttiin valtavasta yli 200 000 työläisen projektista, mutta muutamaa viikkoa myöhemmin tieto todettiin tuhatkertaisesti liioitteluksi. Maanvyörymä sorti rataa Veckkoskella, ja tuleva asema oli sekä liian matala että epäkäytännöllinen, koska se ohjasi kaikki vedet ja lumet matkustajien niskaan. Kaupungissa ongelmia tuotti rautatien ja sataman yhdistäminen. Asema oli kustannusten hillitsemiseksi sijoitettu kaupungin pohjoispuolelle, josta oli hankala rakentaa sivurataa satamaan. Liikemiehet ja kaupunki päättivät myydä hanketta valtiolle, mutta valtio ei ottanut rataa. Silti kesällä 1875 rata pystyi aloittamaan yhteisen tavara- ja matkustajaliikenteen Valtion rautateiden kanssa.
Rahapulan ja teknisen osaamattomuuden vuoksi radalla oli koko ajan vaikeuksia. Vaikeuksista huolimatta se toimi vain pieniä poikkeuksia lukuun ottamatta koko vuoden 1875. Vaikka matkustajavaunuja oli vain kolme, junayhteyttä käytti vuoden aikana 14 668 matkustajaa. Rata sai suurimman osan tuloistaan tavarasta ja matkustajista. Koska valtio ei ostanut rataa, se toimi yksityisin avustuksin. Rautatien yksityinen omistus loppui vuoteen 1917, kun työläiset menivät lakkoon. He vaativat samaa palkkaa kuin valtion rautateiden työläiset. Neuvotteluissa ei onnistuttu ja ne päättyivät siihen, että VR osti rautatien ja työläisistä tuli valtion virkamiehiä. Matkustajien määrän vähennyttyä 1900-luvun loppupuolella VR lopetti matkustajaliikenteen 30. toukokuuta 1981. Tavaraliikennekin lopetettiin muutamaa vuotta myöhemmin 1. joulukuuta 1990.
Tapulioikeudet
Porvoon kaupungin vuonna 1830 takaisin saama tapulinoikeus yhdistettynä uuteen entistä laajempaan asemakaavaan loivat uusia mahdollisuuksia talouselämän kehittymiselle. Tapulioikeudet saanut Porvoo houkutteli suomalaisia ja ulkomaalaisia miehiä, naisilla oli mahdollisuuksia päästä elinkeinoelämään vasta poikkeustapauksissa ja myöhemmin. Ennen vuoden 1879 elinkeinovapautta Porvooseen pyrki asettautumaan 650 miestä ja 59 naista. Useimmat paikkaa anoneista saivat paikan, mutta kaikki eivät. Väkiluku kasvoi, ja samalla kaupunki naisistui entisestä. Kun sukupuolten välinen ero oli 1850-luvulla tasainen, se oli jo 1870-luvulla painottunut niin, että miehet olivat selvä vähemmistö.
Runebergin ja hänen perheensä elämä Porvoossa
thumb|Runebergin koti Porvoossa.
Suomen kansallisrunoilijaksi mielletty pietarsaarelainen Johan Ludvig Runeberg mielletään porvoolaiseksi, koska hän teki elämäntyönsä juuri Porvoossa. Muutto pois Helsingistä johtui siitä, että hänelle tarjottiin töitä Porvoon kymnaasin lehtorina. Hänen puolisonsa Fredrika Runeberg oli kasvanut tärkeimmät nuoruusvuotensa kulttuurikaupungeissa Turussa ja Helsingissä. Akateemisen perhetaustansa vuoksi Fredrikan oli vaikeampi luopua Lauantaiseurasta ja sopeutua porvoolaisympäristöön kuin puolisonsa. Kaikesta huolimatta Johan Ludvig Runeberg kieltäytyi muuttamasta takaisin pääkaupunkiin. Muutamassa vuodessa Fredrika Runeberg oppi kuitenkin viihtymään Porvoossa, löysi omia ystäviä, joiden kanssa hän perusti elokuussa 1844 Suomalaisen lukuseuran. Laajemmasta yrityksestä hän teki aloitteen vuonna 1846, jolloin hän sekä Albertina Öhman ja Gustava Borenius kutsuivat koolle Rouvasväenyhdistyksen ensimmäisen kokouksen. Sen suurin saavutus oli köyhäinkoulu. Runebergin poika, kuvanveistäjä Walter Runeberg suosi synnyinkaupunkiaan taiteilijana.
thumb|left|[[Johan Knutsonin maalaus Runebergin haudasta vuodelta 1877.]] Porvooseen vuonna 1837 saapunut Johan Ludvig Runeberg toimi opetusvirassaan ja samalla tuomiokapitulin jäsenenä tasan 20 vuotta. Runebergin 65-vuotisjuhlilla opiskelijat yllättivät kaupunkilaiset marssimalla satamasta talolle, jossa asui ”kaupungin ylpeys”. Tämän jälkeen kaupunkilaiset alkoivat laulaa Maamme-laulua, ja kunniasta kiitollinen Runeberg antoi Tukholmassa tekeillä olleelle höyrylaivalle luvan käyttää nimeään.
Historiantutkimuksen kannalta nuoren lehtoriperheen muutto kaupunkiin 1837 rikasti suuresti Porvoon menneisyyttä, koska runoilijasta ja hänen perheestään on säilynyt ja koottu enemmän aineistoa kuin kenestäkään muusta kaupunkilaisesta. Vaikka Runeberg eli Porvoossa osallistumatta kaupungin johtoon tai edes kaikkeen seuraelämään, häneen liittyvässä materiaalissa on silti paljon aikansa porvoolaisuutta.
Sisällissota
Porvoon suojeluskunta perustettiin arviolta 25. heinäkuuta 1917, ja ensimmäisessä muodossaan se sai paikkakunnalta noin sata jäsentä. Aseensa suojeluskunta hankki venäläisiltä sotilailta, ja se esiintyi ulospäin vapaaehtoisena palokuntana. Porvoon ensimmäinen suojeluskunta joutui hajaantumaan punakaartin toimien vuoksi 17. marraskuuta 1917. Porvoon toisen suojeluskunnan perustaminen aloitettiin 8. tammikuuta 1918. Tuolloin suojeluskunnan johto päätti pitää yhden komppanian Porvoossa pitämässä yllä järjestystä. Suojeluskunta otti huolehtiakseen poliisin tehtävät, vaikka Porvoo oli yksi harvoja Etelä-Suomen kaupunkeja, joissa poliisilaitos oli valkoisten hallussa.
Työmies-lehdessä 29. tammikuuta 1918 julkaistu artikkeli antaa jonkinlaisen kuvan Porvoossa toimeenpannuista sotilaallisista valmisteluista. Siinä sanotaan, että Porvoon toreja ympäröivät talot on varustettu kiväärein ja ampumahaudoin. Lundininkadulla sijaitsevaa Lähetyseuran taloa samoin kuin Puistokadulla sijaitsevaa oluttehtailija Ekblomin taloa on jonkin verran linnoitettu. Tuomiokirkon sakaristosta on tehty asevarasto ja kirkon asemanpuoleiseen päähän on tuotu ainakin yksi kivääri. Näsinmäellä on suoritettu salaperäisiä töitä. Sillalla, tullissa ja kaupunkiin johtavilla teillä on vartioita, ja varmistuspartioita oli rautatien varressa aina Sipoon Martinkylään asti. Joen suulle komennettiin osasto, jonka tehtävänä oli estää punakaartin osastojen mahdolliset toimet Tolkkisissa ja Hamarissa.
thumb|upright|Gustav Silfverhjelm Punaiset joukot ryhmittyivät 5.–6. helmikuuta 1918 Porvoon luoteis- ja itäpuolelle. Porvoon esikunnalla oli kuitenkin hyvä kuva punakaartin joukkojenkeskityksestä, koska puhelinteknikko Emil W. Hunaeus kuunteli kaartin sisäistä puhelinliikennettä. Lisäksi suojeluskuntien johdolla oli salainen puhelinlinja punaisten päämajaan Smolnaan Helsinkiin. Sen avulla saatiin tietoja, kun puhuja oli esittäytynyt kuuluvansa punaisiin. Porvoossa suojeluskuntaa johtaneella Silfverhjelmillä oli näin hyvä kuva punaisten joukoista ja niiden liikkeistä. Tosin hän yliarvioi pahasti Porvoota lähestyvien punaisten joukkojen vahvuuden.
Silfverhjelmin laskelmien mukaan Porvoota uhkasi suoranaisesti 3 500 miestä. Kurt Reuterin antaman tiedon mukaan Porvoon ympäristössä oli 5 000 miestä, mutta oikeasti Porvoota kohti marssi enintään tuhat miestä. Porvoon sekava ja levoton tilanne yhdistettynä liioiteltuihin tietoihin punaisista johti päätökseen suojeluskunnan hajottamisesta. Tämän jälkeen suojeluskuntalaiset marssivat samana yönä pois Porvoosta enimmäkseen kohti sisäsaaristoa. 300 suojeluskuntalaisen lisäksi kaupungista lähti punaisia pakoon myös suuri joukko siviilejä ja noin 80 hevosta. Samana yönä Porvoossa vankeina olleet punaiset pääsivät pois vankiloista ja ottivat vallan.
Punaisten vallan alla
thumb|upright|Eero Haapalainen Punakaartien ylipäällikkö Eero Haapalainen antoi 9. helmikuuta 1918 Suomen kansanvaltuuskunnalle selvityksen, jossa hän ilmoitti punaisten vallanneen Porvoon ja Loviisan kaupungit. Punaisten joukkoja Porvoossa johti Kustaa Salminen. Porvoosta tuli helmikuun 1918 ajaksi punaisten joukkojen sotilaallisen toiminnan keskus, minkä seurauksena kaupunkiin tarvittiin paljon majoituspaikkoja ja muonaa. Majoituspaikat järjestettiin Seurahuoneelle ja Borgå Lyceumin tiloihin. Muonituksesta taas vastasi punakaartin muonituskomppania, joka toimitti Porvooseen satoja patjoja, kymmeniä säkkejä riisiä, leipää, hernettä, sianlihaa, juustoa ja voita.
Saksalaisten maihinnousu Loviisan lähistölle 7. huhtikuuta 1918 ja saksalaisten joukkojen saapuminen Helsinkiin viikkoa myöhemmin synnyttivät levottomuutta Porvoon punaisiin, jotka alkoivat valmistella kaupungin tyhjentämistä ja omien joukkojen pelastamista. Porvoon punainen esikunta päätti, etteivät joukot marssi sittenkään itään Koskenkylään, vaan hakeutuisivat maanteitse Mäntsälän kautta Riihimäen–Lahden-radalle. Punaiset joukot poistuivat Porvoosta keskellä päivää 13. huhtikuuta 1918. Lähtijöitä oli hieman yli 300.
Takaisin valkoisten valtaan
Punaisten poistuttua Porvoosta vapautettiin valkoiset vangit, joita oli kaupungin vankilassa kolmetoista ja lyseon tiloissa seitsemäntoista. Muutamia miliisimiehiä määrättiin vartioon seurahuoneelle, jossa vallitsi sekasorto. Valkoiset organisoivat muutamassa päivässä uuden poliisikunnan. Poliisit valvoivat esimerkiksi voimassa ollutta ulkonaliikkumiskieltoa ja puhelinliikennettä. Uusi suojeluskunta organisoitiin 14. huhtikuuta 1918. Kaupunginvaltuusto hankki suojeluskunnalle aseita ja ampumatarvikkeita, joita saapui seitsemän hevoskuormallista. Vasta saksalaisen tiedusteluosaston ja pataljoonan saapuessa Porvooseen 19. huhtikuuta kaupungin valkoinen väestö rauhoittui. Saksalaisten saapuminen merkitsi sitä, että oltiin turvassa ”yllätyksiltä”.
Punaiset vangit Porvoossa keväällä 1918
Suojeluskunnan otettua valta-aseman Porvoossa ja sen lähiseudulla lukuisia punaisia vangittiin. Porvoossa vangittiin 13.–22. huhtikuuta noin 70 henkeä, ja Porvooseen lähetettiin myös muissa Itä-Uudenmaan kunnissa vangittuja henkilöitä. Vankimäärästä huolimatta Porvooseen ei perustettu vankileiriä, vaan se toimi lajittelukeskuksena, josta punaiset vangit tilanteen mukaan lähetettiin muualle. Porvoossa pidettiin vankena kaikkiaan 344 miestä ja 51 naista, useimpia heistä kuitenkin vain lyhyen aikaa.
Sisällissodan jälkeen
Jääkäripataljoonan ja saksalaisten joukkojen saapumisen vuosipäivänä 19. huhtikuuta 1919 Porvoossa järjestettiin suuret juhlallisuudet. Paikalle saapui jopa silloinen valtionhoitaja Gustaf Mannerheim. Mannerheimin Porvoo-vierailun taustalla oli paikallisten säätyläispiirien käsitys, jonka mukaan valtionhoitaja ei antanut arvoa Etelä-Suomelle. Mannerheimin saapuessa hänet otti vastaan maistraatti, kaupunginvaltuusto sekä maalaiskunnan kunnanvaltuusto. Myös tavallisia kaupunkilaisia oli kerääntynyt suuri joukko. Porvoon-vierailunsa aikana Mannerheim asui kenraali Mexmontanin luona ja kävi tutustumassa Porvoon naisopistoon. Asemalaiturilla odotti Sipoon suojeluskuntalaisista koostuva kunniavartio, kun taas sekä Sipoon että Porvoon kaupungin ja maalaiskunnan suojeluskuntien miehet olivat muodostaneet kunniakujan, jota pitkin vaunut ajoivat rautatieasemalta naisopistolle. Torille järjestäytyi kolme suojeluskuntapataljoonaa nelikulmion muotoiseksi sulkeisosastoksi puhujankorokkeen ja kutsuvieraiden, soittokunnan ja pienten koulupoikien kuoron ympärille.
Uusia alueita Porvoolle
Vuonna 1923 hyväksyttiin arkkitehti Bertel Jungin laatima laajentamiskaava kaupungille. Se käsitti rakentamista ja kaupungin laajentamista joen länsipuolelle. Kaupunki oli jo aiemmin pyytänyt länsirannan alueiden liittämistä kaupunkiin. Anomusten syynä oli monien merkittävien rakennusten ja alueiden, kuten Kansanpuiston ja hautausmaan sijaitseminen länsipuolella.
Talvisota
Jo ennen talvisodan syttymistä Porvooseen sijoitettiin jääkärikapteeni August Mobergin johtama ErP19. Se piti kenttä- ja kuulovartioita erityisesti saaristossa siltä varalta, että neuvostojoukot hyökkäisivät alueelle meren yli Virosta. Saaristossa oli myös rannikkotykistön yksikköjä. Porvoossa toimi sodan aikana neljä sotasairaalaa.
thumb|Suomalaisia sotilaita Sodan uhatessa syksyllä 1939 Porvoossa oli varauduttu mahdollisiin ilmapommituksiin. Suhteellisen laajamittaiset varotoimet kaupungissa osoittivat viranomaisten ottaneen jo etukäteen huomioon, että Porvoo saattoi joutua vaaraan. Kaupungissa oli alettu suorittaa suuria väestönsuojeluharjoituksia. Lisäksi kauppatorille, Rihkamantorille ja Borgströmin puistoon rakennettiin suojahautoja. Ilmavalvontaa varten oli rakennettu tähystystornit korkeille paikoille Espooseen ja Kulloohon, Ilolaan ja Kaarenkylään. Tornit yhdistettiin puhelinlinjoin Porvoossa toimivaan ilmavalvontakeskukseen.
Porvoossa suoritettiin talvisodan aikana 116 kertaa ilmahälytys, mutta useimpien vihollisen pommikoneiden kohteena oli Helsinki, ja ne lensivät Porvoon ja Loviisan välillä kulkevaa reittiä. Pienet neuvostoilmavoimien osastot pommittivat Porvoota neljästi.
Ensimmäisessä hyökkäyksessä lentokoneista pudotettiin yhdeksäntoista palo- ja miinapommia, jotka kuitenkin putosivat metsään aiheuttamatta vahinkoa. Toinen hyökkäys tapahtui joulupäivänä 1939, kun kahdesta lentokoneesta pudotettiin yhdeksän sadan kilon painoista pommia. Hyökkäyksessä vaurioitui rakennuksia, ja kolmetoista sotilasta ja yksi siviili saivat surmansa. Lisäksi useita sotilaita haavoittui.
Kolmannessa pommituksessa yksi lentokone pudotti kahdeksan pommia Tarmolaan, jossa tuhoutui kaksi rakennusta ja kaksi vaurioitui. Neljäs ja tuhoisin pommitus tehtiin 13. helmikuuta 1940. Kyseessä oli suurehko pommitus, johon kuului kaksi hävittäjää ja seitsemäntoista pommikonetta, jotka pudottivat kaupunkiin 88 raskasta pommia ja noin 500 pientä palopommia. Osa pommeista oli räjähdyspommeja, osa 50 kilon naftapommeja ja osa puolen kilon elektronipalopommeja.
Kansallisarkiston nimitietokannan mukaan talvisodassa kaatui tai kuoli muuten sotatoimien yhteydessä 67 Porvoossa asunutta sotamiestä, aliupseeria ja upseeria. Näistä 36 oli ruotsin- ja 31 suomenkielisiä.
Jatkosota
thumb|Tuhoisimman pommituksen uhrien hautoja [[Näsinmäen hautausmaalla.]] Ennen sodan alkua kesällä 1941 Porvoon seudulle muodostettiin kolme ilmasuojelukomppaniaa Porvoossa toimivan ilmavalvontakeskuksen alaisuuteen. Komppanioista käytettiin lyhennettä IS-komppania. Porvoon seudun IS-organisaatioon kuului kaksi alakeskusta, seitsemän vartioryhmää sekä Ilolan ja Sondbyn uudet ilmavalvontatornit. Ilmasuojelujoukkojen tehtäviin kuului Porvoon seudulla toimivien neuvostoliittolaisten desanttien etsiminen ja tekeminen vaarattomiksi.
Jatkosodassa porvoolaisia kuului noin sataan eri joukko-osastoon. Jalkaväkirykmentti 24 (JR 24) koostui pääasiassa Porvoon kaupungin ja maalaiskunnan sekä Sipoon miehistä. Rykmentti osallistui kesällä ja syksyllä 1941 hyökkäyksiin Karjalan ja Maanselän kannaksilla. Se menetti sodassa 369 miestä, ja siitä muodostettiin vuoden 1944 alussa ErP 18, joka osallistui jatkosodan loppuvaiheessa käytyihin torjuntataisteluihin.
Jatkosodan aikana Porvoota pommitettiin kolme kertaa, ja kaikki pommitukset osuivat vuoden 1941 kesään. Ensimmäisen hyökkäyksen teki neuvostoliittolainen pommituslentue 25. kesäkuuta 1941. Hyökkäyksen syynä oli neuvostojoukkojen väärä käsitys siitä, että kaupungin lähistöllä olisi lentokenttä. Kun lentokenttää ei löytynyt, lentäjät valitsivat pommituksen kohteeksi rautatieaseman ja satamarakennukset.
Toisessa hyökkäyksessä yöllä 12.–13. heinäkuuta 1941 kaupunkiin tehtiin noin 45 minuutin pituinen hyökkäys, jossa pudoteut pommit tuhosivat taloja kuudelta kadulta. Lisäksi kahdelta muulta kadulta tuhoutuivat talot täysin. Kolmas ja tuhoisin hyökkäys tehtiin aamupäivällä 27. elokuuta, jolloin WSOY:n talon väestönsuojan sisäänkäynnille osui kaksi 50 kilon painoista sirpalepommia. Rakennuksen pihalla oli tuolloin satakunta ihmistä, joista 28 kuoli joko heti tai muutaman päivän kuluessa. Lisäksi viereisissä taloissa kuoli muutamia ihmisiä. Suurin osa uhreista oli naisia ja lapsia. Kuolleiden lisäksi yli 50 ihmistä loukkaantui, ja päivää kutsutaan Porvoossa ”onnettomuuden päiväksi”.
Jatkosodassa kaatui tai kuoli muuten sotatoimien yhteydessä 203 Porvoossa asunutta sotamiestä, aliupseeria ja upseeria. Kuolleista 103 oli ruotsin- ja 100 suomenkielisiä. Suurin osa kuolemista tapahtui hyökkäysvaiheessa syksyllä 1941 sekä perääntymisvaiheessa kesällä 1944.
Väestö
Väestönkasvu oli hidasta 1930-luvulla, jolloin keskimääräinen väkiluvun kasvu oli vain noin 30 henkeä vuodessa. Muuttoliikkeen vaikutus oli vähäistä ja luonnollinen väestönkasvu hidasta. Toisen maailmansodan aikana kuolleisuus ylitti syntyvyyden, mutta sodan jälkeen väkiluvun kasvu alkoi. Korkea syntyvyys ja siirtoväen asuttaminen lisäsivät väestönkasvua. 1950-luvulla kasvu jatkui edelleen voimakkaana, ja vuonna 1954 tehty Pappilanmäen liittäminen Porvooseen nosti väkilukua noin 1 500 hengellä. Porvoon kaikkein nopein ja suurin kasvuvaihe 1960-luvun puolestavälistä 1970-luvun puoleenväliin johtui Porvooseen suuntautuneesta muuttoliikkestä. Muuttoliikkeen alkusysäyksen antoi Neste Oy:n päätös perustaa Porvoon maalaiskuntaan Kilpilahteen uusi tuotantolaitos vuonna 1963. Tänä ajanjaksona Porvoon kaupungin väkiluku kasvoi suuremmaksi kuin maalaiskunnan, ja vuosina 1965–1975 Porvoon alueen asukasluku kasvoi noin 550 hengellä vuodessa. 1970-luvun lopulla väestönkasvu laantui ja asukasluku pieneni, kun muuttoliike alkoi suuntautua enemmän kohti Helsinkiä ja Ruotsia. 1980-luvulta lähtien väkiluku kasvoi taas, vaikkakin maltillisesti. Väestönkasvu kuitenkin kiihtyi 1980-luvun loppua kohden ja pysyi suhteellisen korkealla tasolla myös 1990-luvulla.
Teollisuus
thumb|Porvoon öljyjalostamo Toisen maailmansodan aikana valtion sotatarviketilaukset kasvattivat Porvoossa varsinkin metalliteollisuuden ja graafisen teollisuuden tuotteiden kysyntää. Porvoossa syntyi myös uusia teollisuudenaloja, kuten sähkötarvike- ja muoviteollisuutta sekä puuteollisuutta, jotka saivat suuren osan tilauksistaan valtiolta. Kasvu jatkui sodan jälkeen, jolloin teollisuustuotantoa Porvoossa pitivät yllä Neuvostoliittoon toimitetut sotakorvaukset. 1950-luvulla kasvu oli hyvin voimakasta, minkä seurauksena Porvoon teollisuuden tuotannon reaaliarvo lähes kymmenkertaistui kolmessakymmenessä vuodessa. Teollisuuden työntekijämäärä oli huipussaan Porvoossa 1980-luvun vaihteessa, jolloin teollisuuden palveluksessa Porvoossa töissä oli yli 3 000 työntekijää ja toimihenkilöä. Sen jälkeen työntekijämäärä hiipui vähitellen, mutta teollisuuden tuotanto ja tuottavuus kuitenkin kasvoivat. Tuotannon arvoa mitatessa huippu saavutettiin juuri ennen 1990-luvun alun lamaa.
Urheilu
Sotien jälkeen urheiluseuroihin liittyi paljon ihmisiä. Tavarapulasta kärsineessä maassa oli kuitenkin pulaa urheiluvälineistä, eikä koulutettuja valmentajia ollut. Joukkuelajit koettiin kiinnostavampina kuin yksilölajit. Porvoossa erityisesti jääpallo, jääkiekko, jalkapallo, käsipallo sekä koripallo veivät huomion perinteisemmin harrastetuilta maastohiihdolta ja yleisurheilulta. Urheiluseurojen lajivalikoima väheni, eivätkä mitkään syyt estäneet seurojen välistä yhteistyötä. 1970-luvulla Porvoon Tarmo lopetti toimintansa yleisurheilussa ja hiihdossa. Samoin Porvoon Urheilijat lopetti kori- ja lentopallon. Porvoon uimahallin valmistuttua yritettiin luonnollisesti tuoda takaisin vuonna 1937 perustettu uinnin erikoisseura Porvoon uimarit. Porvoo Huntersin perustamisen yhteydessä päätettiin jääkiekko lopettaa Porvoon urheilijoissa ja Porvoon Akilleksessa.
Yhdistäminen
Ennen kuntaliitosta Porvoon maalaiskunnan maapinta-ala oli 644 neliökilometriä ja asukasluku 22 343, kun taas Porvoon kaupungin maapinta-ala oli vain 19 neliökilometriä ja asukasluku 21 313. Kaupungilla ja maalaiskunnalla oli yhteinen maaraja pohjoisessa, idässä ja lännessä. Etelässä kaupunki rajoittui mereen. Molemmat kunnat olivat kaksikielisiä.
Yhteenliittymistä edelsi kansanäänestys, joka pidettiin 21. tammikuuta 1996. Maalaiskunnassa kuntaliitosta kannatti 56 prosenttia ja vastusti 44 prosenttia. Kaupungissa liitosta kannatti 64 prosenttia ja vastusti 30 prosenttia. Porvoo ja Porvoon maalaiskunta liitettiin yhteen 1. tammikuuta 1997 lakkauttamalla vanhat kunnat ja perustamalla uusi kunta.
Adrián González
Adrián González Morales eli Adrián (s. 25. toukokuuta 1988 Madrid, Madridin alue, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Primera Divisiónin Rayo Vallecanoa.
Adrián on Real Madridin ja Espanjan maajoukkueen entisen pelaajan Míchelin poika.
Seurajoukkueura
Adrián liittyi Real Madridin junioreihin yhdeksänvuotiaana, ja käytyään läpi seuran kaikki juniorikategoriat hän nousi Segunda Divisiónissa pelanneeseen reservijoukkueeseen Castillaan vuonna 2006. Kauden 2006–2007 aikana hän pelasi joukkueessa yhteensä 38 ottelua ja teki viisi maalia. Edustusjoukkueen silloinen päävalmentaja Fabio Capello valitsi Adriánin kokoonpanoonsa kauden 2006–2007 Mestarien liigan lohkovaiheen viimeiseen otteluun Dynamo Kiovaa vastaan, mutta peliminuutteja hän ei saanut. Kesällä 2007 hän teki vuoteen 2011 ulottuneen jatkosopimuksen Real Madridin kanssa ja otti osaa edustusjoukkueen harjoituskaudelle.
Kaudeksi 2007–2008 Adrián lainattiin Segunda Divisiónissa pelanneeseen vigolaiseen Celtaan. Peliaikaa aluksi Hristo Stoitškovin ja myöhemmin Juan Ramón López Caron valmentamassa joukkueessa hän sai kuitenkin kauden ensimmäisellä puoliskolla vain kolmessa sarja- ja yhdessä cup-ottelussa. Niinpä tammikuussa 2008 hän siirtyi kauden loppuun kestäneellä lainasopimuksella samassa sarjassa pelanneeseen tarragonalaiseen Gimnàsticiin.
Kauden 2007–2008 päätyttyä Adrián siirtyi pääsarjaseura Getafeen, jonka kanssa hän teki neljävuotisen sopimuksen. Ensiesiintymisensä Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa hän teki 5. lokakuuta 2008 kotiottelussa Almeríaa vastaan, mutta esiintymisiä sarjaotteluissa kertyi kauden aikana yhteensä vain viisi. Kauden lopulla joukkueen valmentajaksi tuli Adriánin isä Míchel, jonka alaisuudessa hän oli pelannut myös Castillassa. Kaudella 2009–2010 Adrián sai runsaasti peliaikaa isänsä valmentamassa joukkueessa, mikä yhdistettynä vaatimattomiin peliesityksiin johti nepotismisyytöksiin ja kotiyleisön voimakkaisiin mielenilmauksiin pelaajaa kohtaan. Vuoden 2010 alussa hän oli runsaan kuukauden sivussa loukkaantumisen vuoksi, mutta oli toivuttuaan avauskokoonpanossa kauden kymmenessä viimeisessä ottelussa, joiden aikana Getafe varmisti sarjan kuudennen sijan ja pääsyn seuraavan kauden Eurooppa-liigaan. Pääsarjauransa ensimmäisen maalin hän teki 4–3-voitossa Sevillaa vastaan 25. huhtikuuta 2010.
Getafe vapautti Adriánin sopimuksestaan kauden 2009–2010 päätyttyä. Elokuussa 2010 hän teki sopimuksen santanderilaisen Racingin kanssa.
Maajoukkueura
Adrián on pelannut useita otteluita Espanjan juniorimaajoukkueissa. Heinäkuussa 2007 hän kuului Espanjan joukkueeseen Kanadassa järjestetyissä alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa.
Waldemar Bonsels
thumb|Waldemar Bonsels
Waldemar Bonsels (21. helmikuuta 1880 – 31. heinäkuuta 1952) oli itävaltalais-saksalainen lastenkirjailija. Bonselsin tuotanto käsittelee usein kaiken olemassa olevan suhdetta Jumalaan. Elinaikanaan Bonsels matkusti runsaasti Euroopassa ja Aasiassa. Bonsels oli avoimen juutalaisvastainen ja tuki Adolf Hitlerin valtaannousun jälkeen kansallissosialismia julkaisemalla propagandateoksia, mikä on sittemmin vaikuttanut hänen maineeseensa kielteisesti.
Hänen äitinsä oli tanskalainen ja isä lääkäri ja luonteeltaan kulkuri, tämä piirre periytyi myös pojalle. Teoksiinsa hän upotti usein yhteiskunnallisia ulottuvuuksia, kuten kirjaan Himmelsvolk ja faabeliin Maija Mehiläinen (Die Biene Maja), josta myöhemmin tehtiin alkuperäisteoksesta huomattavasti poikkeava tv-piirrossarja.
SCORM
SCORM (Shareable Content Object Reference Model) on joukko digitaalisen oppimateriaalin standardeja ja määrityksiä. Tarkoitus on saada aikaan standardoituja oppimateriaaleja, jotka toimivat erilaisissa oppimisympäristöissä. SCORMin kehitystyö alkoi Yhdysvaltain armeijan tarpeista, mutta myöhemmin sitä on jatkettu sekä yksityisellä että julkisella sektorilla. Sen tavoitteena on alusta- ja teknologiariippumaton sekä uudelleenkäytettävä sisältö. SCORM on tekninen määrittely eikä sisällä pedagogisia näkökulmia.
Kehittämisen tavoitteena on alusta- ja teknologiariippumaton sekä uudelleenkäytettävä sisältö. Scormin mukaiset kurssisisällöt ovat modulaarisia ja voivat sisältää muun muassa oppimisaihioita, tekstisisältöjä, tehtäviä ja testejä. Modulaarisuus mahdollistaa sisällön osien uudelleenkäytön eri kursseilla (siirrettävyys). Tavoitteena on myös moduulien kuvaustavat hakutoimintoja varten. Moduulien väliset suhteet sekvensseinä on myös kehitystavoitteena. SCORMin avulla sisällön tuottamiskustannukset vähenevät radikaalisti.
Amerikkalainen ADL (Advanced Ditributed Learning) on sertifioinut toukokuussa 2010 301 SCORM-tuotetta ja 329 tuotetta ovat yhteensopivia.
Versiot
SCORMin nykyinen versio (edition) on 3 vuodelta 2004. Vuonna 2004 on kehitetty uudempaa versiota (edition) 4, josta uusin versio on 1.1. Se on tällä hetkellä beta-testaus¬vaiheessa.
Rakenne
SCORM jakautuu kolmeen osaan. Sisällön paketointi määrittelee kuinka sisällöt tulisi pakata ja kuvata. Se perustuu pääosin XML:ään. Ajonaikainen Run Time -osa määrittelee, kuinka sisältö asentuu ja toimii oppimisympäristössä. Se perustuu JavaScript-tyyliseen ECMAScriptiin. Sekvenssiosa määrittelee, kuinka oppija voi navigoida ja selata kurssin osia. Tämä osa on toteutettu XML-muotoisilla säännöillä ja attribuuteilla.
SCORM kurssipaketti on looginen tiedostohakemisto (kansio). Hakemistossa on yksi erityinen tiedosto, joka kuvaa tietoja ja niiden muotoja (XML:n XSD). Tiedosto kuvaa käytetyn sekä uudelleen käytetyn sisällön. Packaging Interchange File (PIF) kuvaa kurssitiedot tiivistetysti WWW-jakelua varten. Pakettien sisältämät tiedot ja niiden järjestely muistuttavat avoimien dokumenttien ODF-muotoa (Open Document Format).
SCORM sisältää ilmaisen SCORM Test Suite testausjärjestelmän, jolla voidaan testata, noudattaako paketti LMS:ää (Learning Management System) ja SCO:ta (Shareable Content Objects).
SCORM-pakettien muokkaus
SCORM-paketteja voi muokata avoimen lähdekoodin ohjelmalla eXe. Sillä voi muokata myös IMS-paketteja SCORMin lisäksi. Ohjelman eXe kehitysprojekti ei ole enää aktiivinen (maaliskuu 2010). Tuote on sisällytetty iDevice-skeemoiksi, jota WikiEducator käyttää hyväksi.
Danny and The Thunders
Danny and The Thunders on suomalainen vuonna 1978 perustettu rock and roll- ja rockabilly-yhtye. Yhtyeen jäsenet olivat kotoisin Helsingin Jakomäestä.
Yhtye voitti Suosikki-lehden järjestämät Suomen Rock-kuninkuus kilpailut vuonna 1980, yhtyeen jäsenten ollessa noin 15-vuotiaita. Tämä tuotti EP-levyn mittaisen levytyssopimuksen. Neljän kappaleen albumi sisälsi yhden yhtyeen itse tekemän kappaleen, muut olivat cover-kappaleita. EP-levyllä olleita kappaleita käytettiin myös myöhemmin ilmestyneellä Rockin'-levy-yhtiön kokoelmalevyllä Teenage Party. Yhtye teki esiintymisiä neljän vuoden ajan ja lopetti toimintansa vuonna 1983. Tämän jälkeen sen jäsenet soittivat erilaisissa yhtyeissä.
Vuonna 2002 Thunders kokoontui uudelleen yhteen tehden esiintymisiä. Kitaristi Henry Rothin tilalle tuli Dannyn pikkuveli Joona Nurminen, joka myöhemmin perusti myös oman yhtyeen nimellä Jonatan and the Band. Nykyisin Danny and The Thunders esittää myös tyylin mukaista omaa materiaalia.
Pentti Rasinkangas
thumb|Pentti Rasinkangas Pentti Antero Rasinkangas (s. 19. huhtikuuta 1955 Rovaniemi) on suomalainen lastenmuusikko. Hänen tunnettuja laulujaan ovat muun muassa "Kanalomamatka", "Markan possu" ja "Meidän uusi vauva".
Rasinkangas perusti 1986 Ohilyönti-orkesterin, joka julkaisi kaksi Balkan-vaikutteista singleä ja yhden pitkäsoiton (Himmenevä Q), jonka jälkeen yhtye erikoistui lastenmusiikkiin. Kannen mukaan levyllä soitetaan "balatonialaista" folk- jazz- ja pop- musiikkia, joka on kadonnut maa, jonka sijainnista ei ole tietoa. Rasinkangas on myös toisen lastenmusiikkiin erikoistuneen orkesterin, Loiskis-orkesterin, perustajia ja toiminut sen taiteellisena johtajana. Hän on tehnyt myös Ansa ja Oiva -lauluja. Hän on 1980-luvulta alkaen kiertänyt esiintymässä erityisesti kouluissa ja päiväkodeissa, mutta myös yleisötapahtumissa.
Rasinkangas esiintyy useiden eri kokoonpanojen kanssa. Pentti Rasinkangas ja Pupulaarimusiikkia -trio esittää Rasinkankaan lastenlauluja vuosien varrelta. Trion kokoonpano vaihtelee. Mukana on ammattimuusikoita, jotka ovat vuosien varrella soittaneet Rasinkankaan musiikkia muun muassa Ohilyönnissä ja Loiskiksessa. Rasinkangas esiintyy myös trubaduurina mies-ja-kitara-periaatteella sekä lapsi- että aikuisyleisölle.
Britannian Grand Prix 2008
Britannian Grand Prix 2008 (virallisesti 2008 Formula 1 Santander British Grand Prix) oli Formula 1 -kauden 2008 yhdeksäs osakilpailu, joka ajettiin 6. heinäkuuta Silverstonen moottoriradalla Englannissa. Kilpailun tunnelmaa varjosti tieto siitä, että GP siirtyisi perinteikkäästä Silverstonesta Donington Parkiin kaudesta 2010 alkaen. Näin ei lopulta kuitenkaan käynyt.
Raportti
thumb|300px|Kovalainen ja Hamilton. Kilpailu ajettiin sadekelin kilpailuna, joten renkaiden vaihtoon liittyviä pakotteita ei ollut. Parhaan lähdön sai Lewis Hamilton, joka nousi lähdössä neljännestä ruudusta Heikki Kovalaisen rinnalle ohi Kimi Räikkösen ja Mark Webberin. Kovalaisen lähtö onnistui myös hyvin, ja hän pystyi pitämään kärkipaikan ensimmäisellä kierroksella, vaikka McLaren-autot koskettivatkin kevyesti toisiaan ensimmäisissä mutkissa. Kimi Räikkönen piti kolmannen sijansa. Mark Webber ja Felipe Massa pyörähtivät ensimmäisellä kierroksella. Vahvana sadekelin kuljettajana Fernando Alonso nosti itsensä Nick Heidfeldin ohi neljänneksi kolmannella kierroksella. Hamilton onnistui ohittamaan Kovalaisen viidennellä kierroksella ja sai välittömästi tehtyä eroa Kovalaiseen. Kierrosajat olivat tässä vaiheessa n. 15 sekuntia heikompia kuin aika-ajoissa kuivalla kelillä.
28. kierroksella rengasongelmien kanssa paininut Räikkönen joutui antautumaan Kovalaiselle, mutta samalla Heidfeld siirtyi molempien ohi toiseksi. Räikkösen kierrosajat olivat noin viisi sekuntia kärkeä huonompia. 31. kierroksella Räikkönen tuli viimein sisään vaihtamaan uudet välikelin pyörät ja otti riittävästi polttoainetta koko kisan loppuun ajamiseen. Räikkösen sijoitus varikkokäynnin jälkeen oli 11:s. Kovalaisella oli myös ongelmia kierrosaikojen kanssa, ja Kubica onnistuikin ohittamaan hänet kierroksella 35 nousten kolmanneksi. Kovalainen tuli saman tien varikolle hakemaan uudet välikelin renkaat palaten radalle yhdeksäntenä. Samalla vesisade rankkeni huomattavasti. Radalla nähtiin useita spinnauksia, kun vuorotellen muun muassa Hamilton, Massa ja Räikkönen kävivät ruohikon puolella. Hamilton tuli toisen kerran sisään kierroksella 39 ja valitsi edelleen välikelin renkaat luottaen pian kuivuvaan keliin.
Rubens Barrichello valitsi aiemmin täydet sadekelin renkaat ja onnistuikin nousemaan kierroksella 41 Alonson ohi jo neljänneksi. Samalla kierroksella Nico Rosberg ajoi Timo Glockin perään, mutta kumpikin pystyi jatkamaan kilpailua. Rosberg joutui kuitenkin vaihdattamaan autonsa etusiiven. 43 kierroksen jälkeen Barrichello nousi jo Jarno Trullin ja Heidfeldinkin ohi toiseksi ajaen edelleen Hamiltonia nopeampia kierrosaikoja. Hamilton oli tässä vaiheessa vielä yli 40 sekuntia Barrichelloa edellä. 47. kierroksella Barrichello kävi vaihtamassa välikelin pyörät takaisin alle pyrkien varmistamaan palkintopallisijoituksen kuivuvalla radalla.
Kovalainen pyörähti 50. kierroksella, jolloin Alonso ja Räikkönen pääsivät kuittaamaan hänet. Näin Räikkönen nousi viidenneksi ja Kovalainen jatkoi kisaa kuudentena. 53. kierroksella Räikkösellä oli hyvä paikka ohittaa Alonso, mutta Alonso pystyi pitämään oven kiinni. Seuraavalla kierroksella Räikkönen kuitenkin pääsi ohi ottaen kiinnityksen MM-sarjan jaettuun kärkipaikkaan, johon hänen pisteensä riittäisivät, mikäli tässä järjestyksessä tultaisiin maaliin.
58. kierroksella Kovalainen pystyi muutaman kierroksen painostuksen jälkeen ohittamaan Alonson nousten viidenneksi. Hamilton oli tässä vaiheessa jo yli minuutin kakkosena ajavaa Heidfeldia edellä. Barrichello oli kolmantena ja Räikkönen edelleen neljäntenä. Tässä järjestyksessä tultiin myös maaliin. Kaksi viimeistä pistesijaa menivät Trullille ja Kazuki Nakajimalle.
Bonifatius (lähetyssaarnaaja)
Bonifatius (n. 672/675 Crediton, Devonshire, Englanti – 754 Dokkum, Alankomaat) oli keskiajan tunnetuimpia lähetystyön tekijöitä. Hän syntyi Englannissa Winfried-nimisenä. Hän kasvoi luostariympäristössä, josta omaksui katsomuksen, jonka mukaan munkin kutsumus lunastetaan lähtemällä vieraaseen maahan lähetystyöhön. Epäonnistuneen Friisinmaan lähetysretken jälkeen Winfried vakuuttui paavin tuen tarpeellisuudesta lähetystyössä ja sai tältä vastakaikua ja uuden nimen, Bonifatius.
Bonifatius teki tämän jälkeen lähetystyötä Thüringenissä, Friisinmaalla ja Hessenissä. Hänet nimitettiin piispaksi ja myöhemmin Mainzin arkkipiispaksi. Hän perusti useita luostareita ja piispanistuimia ja loi Saksan alueelle kirkollisen organisaation. Bonifatiuksen esimerkki lähetyssaarnaajana, joka oli läheisissä suhteessa paaviin ja katoliseen kirkkoon, oli tärkeä katolisen kirkon myöhemmälle lähetystyölle. Keskiajan mittaan Bonifatiukselle muodostui huomattava symboliarvo, ja häntä alettiin pitää koko Saksan apostolina.
Bonifatius on Saksan, Alankomaiden, keittäjien, Saksan Fuldan hiippakunnan, Kanadan Manitoban Saint-Bonifacen arkkihiippakunnan ja räätälien suojeluspyhimys. Hänen tunnuksiaan ovat kirves, kirja, korppi, miekka, kaatunut tammi, kirja ja kynä, nuija ja kettu. Piispan muistopäivää vietetään 5. kesäkuuta.
Katolisessa kirkossa Bonifatiusta on muistettu seuraavanlaisella latinankielisellä kollehtarukouksella:
"Orémus. Deus, qui multitúdinem populórum, beáti Bonifátii Mártyris tui atque Pontíficis zelo, ad agnitiónem tui nóminis vocáre dignátus es: concéde propítius; ut, cuius sollémnia cólimus, étiam patrocínia sentiámus. Per Dóminum nostrum Iesum Christum, Fílium tuum: qui tecum vivit et regnat in unitáte Spíritus Sancti Deus, per ómnia sǽcula sæculórum. R. Amen."
St. Ignace (Michigan)
Saint Ignace, yleensä kirjoitettuna St. Ignace on kaupunki Yhdysvalloissa Michiganin osavaltion ylemmällä niemimaalla. Vuoden 2010 väestölaskennan mukaan kaupungin asukasluku oli 2 452. St. Ignace on yksi vanhimmista kaupungeista Michiganissa. Kaupungin perusti vuonna 1671 ranskalainen löytöretkeilijä ja pappi Jacques Marquette. Kaupungista kulkee Mackinacinsalmen yli Mackinaw Cityyn noin kahdeksan kilometrin pituinen Mackinac Bridge.
Katherine Moennig
Katherine Sian Moennig (s. 29. joulukuuta 1977 Philadelphia, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Shane McCutcheonin roolista televisiosarjassa L-koodi ja Lena Burnhamin osasta sarjassa Ray Donovan.
Ura
Katherine Moennig muutti New Yorkiin 18-vuotiaana opiskellakseen näyttelemistä. Vuonna 2000 hän sai roolin Dawson’s Creekin spin-off-sarjasta Young Americans. Sarja kuitenkin lopetettiin yhden kauden jälkeen. Vuosina 2004–2009 Moennig näytteli Shane McCutcheonia lesbonaisista kertovassa sarjassa L-koodi. Hän palasi rooliin L-koodin spin off -sarjassa The L Word: Generation Q vuonna 2019. Moennig näytteli Lena Burnhamin osaa rikossarjassa Ray Donovan vuosina 2013–2019 ja palasi rooliin televisioelokuvassa Ray Donovan: The Movie vuonna 2022.
Moennig on esiintynyt muun muassa elokuvissa Laivauutisia, Love the Hard Way ja Invitation to a Suicide. Terry Zwigoffin elokuvassa Art School Confidential hän esitti lesboa taiteilijaa. Moennig on esiintynyt myös teatterilavalla, muun muassa näytelmissä As You like It ja Comedy of Art Williamstownin teatterifestivaalilla. Vuonna 2006 hän esitti Irakissa ollutta sotilasta Off Broadway -näytelmässä Guardians.
Yksityiselämä
Katherine Moennigin äiti Mary Zahn oli tanssija Broadwayllä ja isä William Moennig valmisti viuluja. Hänen isoisänsä on kotoisin Markneukirchenistä, pienestä saksalaisesta kylästä. Näyttelijä Blythe Danner on Moennigin täti ja tämän tytär Gwyneth Paltrow hänen serkkunsa.
Moennig on esittänyt elokuvissa ja televisiossa useita seksuaalivähemmistöihin kuuluvia roolihahmoja. Hän kieltäytyi pitkään kommentoimasta suhteitaan ja omaa seksuaalista suuntautumistaan, mutta on nykyisin avoimesti lesbo. Hän on kertonut, että hän seurusteli aiemmin miesten kanssa ja tajusi suuntautumisensa esiinnyttyään L-koodi-sarjassa. Moennig on naimisissa muusikko Ana Rezenden kanssa.
Luettelo pianisteista
Tämä on luettelo pianisteista.
Roundup
Roundup on Monsanto-yhtymän kehittämän rikkakasvien torjunta-aineen kauppanimi. Aineen patenttisuoja on mennyt umpeen ja sitä voidaan valmistaa myös muilla nimillä. Lajissaan se on maailman eniten myyty.
Kemiallisesti aine on glyfosaattisuola. Se estää solukossa eräiden aminohappojen synteesiä estämällä entsyymitoimintaa. Se vaikuttaa nimenomaan kasvin kasvavissa osissa. Se on niin sanottu valikoimaton rikkaruohomyrkky, joka hävittää kaiken kasvuston.
Aineen on todettu lievästi ärsyttävän silmän sidekalvoa, mutta ei ihoa. Tämä selittyy sillä, että kyseessä on surfaktantti, pintajännitystä alentava kemikaali. Sitä saa käyttää vain asianmukaisesti suojattuna.
Aineen käyttö kotipuutarhoissa on Hollannissa kiellettyä. EU päättää käyttöluvan jatkosta muualla EU:ssa vuoden 2015 aikana.
Roundupia on käytetty Kolumbiassa myös kokapensaiden tuhoamiseen. Suomessa Roundup on yksi yleisimmistä rikkakasvimyrkyistä.
Glyfosaatin/Roundup-tuotteiden ympäristö- ja terveysvaikutukset
Lyhytaikaisessa altistumisessa aine ärsyttää voimakkaasti silmiä ja lievästi ihoa.
Ranskalaiset tutkijat ovat tehneet ensimmäistä kertaa tutkimuksen rikkakasvien torjunnassa käytettävien neljän eri Roundup-tuotteen myrkyllisyydestä ihmissoluille. Solut eristettiin napanuorasta tai solulinjoista, joita käytetään toksisuuden tutkimiseen. Roundup-yhdisteet kuuluvat maailman käytettyimpiin rikkakasvien torjunta-aineisiin, myös muuntogeenisten kasvien ollessa kyseessä. Roundup Ready -soija, jonka tuonti EU:hun on sallittu, sisältää jäämiä Roundup‑torjunta-aineista. Tutkimuksissa minimiannoksina käytetty valmiste aiheutti solukuolemaa ja DNA-vaurioita ja esti soluhengitystä.
Brittiläinen tutkimusryhmä on julkaissut kriittisen raportin Euroopan unionin kemikaalivalvonnan toiminnasta. Sen mukaan glyfosaatti aiheuttaa keskenmenojen ja sikiövaurioiden vaaran. Raportin mukaan saksalaiset viranomaiset ovat vähätelleet ongelmat todenneita tieteellisiä tutkimuksia ja turvautuneet alan omiin selvityksiin. Ongelmat olisivat raportin mukaan olleet tiedossa jo 1990-luvulla mutta salattu.
Kesäkuussa 2015 julkaistaan tutkimustulokset, joiden mukaan glyfosaatti mahdollisesti aiheuttaa syöpää. Maailman terveysjärjestö WHO julkaisi ennakkotiedon maaliskuussa.
Vaikka glyfosaatin välittömiä vaikutuksia ihmiseen ja eläimiin on aiemmin pidetty hyvin vähäisinä ja sen on väitetty hajoavan luonnossa parissa viikossa. On kuitenkin mahdollista että glyfosaatti ja sen hajoamistuotteet, kuten AMPA, saattavat erityisesti kylmässä ilmanalassa sitoutua maaperään tai siirtyä ympäristöön. Aiemmat tutkimukset on tehty lämpimässä ilmastossa ja tietyillä maalajeilla. Ongelma on se, että fosfori kilpailee glyfosaatin kanssa samoista maaperän sitoutumispaikoista, ja seurauksena voi olla fosforipäästöjen lisääntyminen.
Vuonna 2014 julkaistussa tutkimuksessa havaittiin, että glyfosaatti vaikuttaa mehiläisten terveyteen haitallisesti.
Monsanton toksikologi on myös vastannut väitteisiin, joiden mukaan Roundup aiheuttaa syöpää.
Yhdysvalloissa Kaliforniassa elokuussa 2018 oikeus tuomitsi Roundupia ja sen ammattilaisversio RangerPro:ta valmistavan yhtiön Monsanton 290 miljoonan dollarin korvauksiin, koska yhtiö ei ollut varoittanut aineiden syöpäriskeistä. Erään kalifornialaisen koulun talonmies Dewayne Johnson käytti työssään säännöllisesti Roundupin ammattilaisversiota ja vuonna 2014 hänellä diagnosoitiin Non-Hodgkinin lymfooma. Yhtiö aikoo valittaa päätöksestä.
Luettelo trumpetisteista
Tämä on luettelo trumpetisteista.
Roadrunner United
Roadrunner United oli metallimusiikkia tuottavan levy-yhtiön Roadrunner Recordsin projekti, jonka tarkoituksena oli juhlistaa levy-yhtiön 25-vuotista toimintaa. Projektin tuloksena oli Roadrunner United: The All Star Sessions -albumi, joka julkaistiin Isossa-Britanniassa 10. lokakuuta 2005 ja Yhdysvalloissa 11. lokakuuta 2005. Levyllä soitti kaiken kaikkiaan 57 artistia 45:ltä Roadrunner Recordsin kautta tuottaneelta yhtyeeltä. Heidän joukostaan valittiin neljä ”kapteenia”, jotka olivat:
Samana vuonna järjestetystä livekonsertista julkaistiin DVD-taltiointi. Roadrunner Records julkaisee uusintapainokset albumista sekä DVD-taltioinnista 10. maaliskuuta 2023.
Uusavuttomuus
Uusavuttomuus tarkoittaa varsinkin nuorten aikuisten kyvyttömyyttä selviytyä kodinhoidosta ja muista vastaavista jokapäiväisistä asioista.
Uusavuttomuuteen ovat johtaneet perheyhteisöjen kiinteyden väheneminen, nuorten oma vapaa-ajan vietto, vanhempien kyvyttömyys opastaa ja siirtää osaamista nuoremmalle sukupolvelle sekä alati lisääntyvä kiire.
Ratchet (Transformers)
Ratchet on Transformers-universumissa esiintyvä Autobotti. Hasbron luoma hahmo esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1984 The Transformers -animaatiosarjassa. Ratchet muuntautuu yleensä ambulanssiksi. Ratchetin pahimpiin ongelmiin kuuluu hänen liiallinen itsensä työllistäminen. Potilaan menetyksen hän kokee pahimpana käänteenä, eikä pysty päästämään helpolla irti.
Animaatiosarja
Ratchet toimi Autobottien johtavana lääkintämiehenä heidän tehtävässään etsiä uusia energialähteitä Cybertonille taistelussa Decepticoneja vastaan. Vihollisten hyökätessä heidän alukseensa Ratchet yritti puolustaa alustaan hyökkäämällä Soundwaven kimppuun, mutta tulikin heitetyksi tietokoneen konsolien päälle. Ratchet ja muut autobotit joutuivat pakon edessä hätästaattiseen tilaan, kun heidän aluksensa törmäsi Maassa olleeseen tulivuoreen. Neljä miljoonaa vuotta myöhemmin tulivuori purkaantui ja sen aiheuttama tärinä aktivoi heidän tietokoneensa Teletraan 1:n, joka herätti aluksi Decepticonit eloon ja myöhemmin myös Autobotit Starscreamin epäonnistuneen yrityksen johdosta tuhota heidät. Herättyään Ratchet sai muuntautumismuodokseen ambulanssin.
Myöhemmin Ratchet pelasti yhdessä Haulerin kanssa Decepticoneja vakoilleet Houndin ja Cliffjumperin, joista Hound oli pudonnut rotkoon Laserbeakin hyökkäyksen seurauksena. Ratchet korjasi epäkunnossa olleen Houndin, jonka jälkeen Ratchet oli osa taisteluryhmää, joka lähetettiin estämään decepticoneja varastamasta öljyä öljynporauslautalta. Hän ei kuitenkaan pärjännyt hyvin taistelun aikana.
Ratchetin äänenä läpi sarjan oli Don Messick, kun taas Wally Burr korvasi hänet jaksossa "Masquerade".