cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Timo Sajavaara
Tutkijana
Keskeinen osuus Sajavaaran tutkimuksissa on ollut tieteellisten sovelluksien kehittämisellä. Hänen johdollaan Jyväskylän yliopistossa rakennetuilla laitteistoilla tehdään monipuolista tutkimusta. Niiden avulla tehdään materiaalitutkimusta esimerkiksi aurinkokenno- ja akkumateriaaleista. Materiaalitutkimuksen avulla voidaan myös selvittää esimerkiksi taide-esineiden ja meteoriittien alkuperää. Sajavaaran tutkimusryhmän kehittämät laitteet auttavat näissä tutkimuksissa. Osa Sajavaaran työstä materiaalitekniikan tutkimuksessa sijoittuu perinteisen fysiikan lisäksi myös nanotieteen alueelle, kun tutkitaan aineen rakennetta nanomittakaavassa.
Sajavaara on julkaissut yli 160 vertaisarvioitua tieteellistä artikkelia.
Pasi Kytösaho
Pasi Kytösaho (s. 1972) on suomalainen entinen mäkihyppääjä.
Kytösaho hyppäsi maailmancupissa ensi kertaa maaliskuussa 1992. Hän ei vielä saavuttanut pisteitä, ja osallistui seuraavina vuosina pääasiassa Continental Cupin kisoihin. Tammikuussa 1995 hän nousi jälleen takaisin maailmancupia kiertäneeseen ryhmään ja sijoittui parhaimmillaan osakilpailussa toiseksi Salpausselän kisoissa Lahden suurmäessä (1997). Kytösaho päätti hyppyuransa vuonna 1998, minkä jälkeen hän on muun muassa toiminut Paimion Urheilijoiden mäkihyppyvalmentajana.
Pasi Kytösahon poika Niko on myös mäkihyppääjä.
Robert Ibáñez
Roberto Ibáñez Castro, yleensä vain Robert (s. 22. maaliskuuta 1993 Valencia, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edusta Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Osasunaa ja on pelipaikaltaan oikea laitalinkki.
Seurajoukkueura
Ibáñez liittyi Valencia nuorisoakatemiaan vuonna 2000. Ensimmäisen ottelunsa seuran reservijoukkueessa hän pelasi kaudella 2010–2011 maan neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla Tercera Divisiónissa.
16. tammikuuta 2015 Ibáñez siirtyi loppukauden kestävällä lainasopimuksella Granadaan. Hän teki ensimmäisen maalinsa ammattilaisurallaan ja uudessa seurassaan 25. tammikuuta 2015 ottelussa Deportivo La Coruñaa vastaan.
Jarmo Huhtala
Jarmo Huhtala (s. 16. huhtikuuta 1957 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi hyökkääjänä SM-sarjassa ja SM-liigassa vuosina 1973–1985 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Huhtala edusti SM-liigaurallaan Tampereen Ilvestä vuosina 1973–1981, Rauman Lukkoa kaudella 1981–1982, Oulun Kärppiä vuosina 1982–1984 sekä uudelleen Ilvestä kaudella 1984–1985. Hän pelasi SM-sarjassa ja SM-liigan runkosarjassa yhteensä 347 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 90 + 102 = 192 ja jäähymääränsä 114 minuuttia. SM-liigan pudotuspeleissä hän pelasi 20 ottelua, joissa hän teki yhden maalin, antoi neljä maalisyöttöä ja istui jäähyllä 16 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden Ilveksessä vuonna 1985 sekä saavutti lisäksi yhden SM-pronssin.
Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankki
Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankki (SKOP, myös Skop) oli suomalaisten säästöpankkien keskuspankki ja pörssiyhtiö, joka perustettiin vuonna 1908. SKOP oli keskeisessä osassa Suomen pankkikriisissä 1980- ja 1990-luvun vaihteessa. Se ajautui valtion omistukseen. SKOP oli vuosikausia selvitystilassa, kunnes se lopetettiin 2015.
Muurinen
Muurinen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Säästöpankkien Keskus-Osake-Pankki
Perustaminen ja varhainen toiminta
SKOP oli liikepankki, joka toimi puhtaana keskuspankkina aina 1960-luvulle asti. Säästöpankit tekivät sinne kassavarantotalletuksia, jotka SKOP siirsi Suomen Pankkiin. SKOP sai keskuspankkiluottoa, jota se jakoi edelleen säästöpankeille. SKOP:illa ei juuri ollut sananvaltaa säästöpankkiliikkeessä. Valtaa käytti Säästöpankkiliitto, joka oli SKOP:n kiistakumppani säästöpankkiliikkeen sisällä.
SKOP:n asema alkoi vahvistua 1960-luvulla. Se alkoi rahoittaa yrityksiä, joita yksittäiset säästöpankit eivät kyenneet hoitamaan. Yleensä kyse oli ongelma-asiakkaista.
SKOP 1980-luvun kasinotaloudessa
SKOP:n johto vaihtui 1985. Vuodesta 1977 pääjohtajana toiminut Matti Ranki erosi omasta pyynnöstään. Uusi johto janosi menestystä. Pääjohtajaksi tuli Matti Ali-Melkkilä, toimitusjohtajaksi Christopher Wegelius. Johtokuntaan nousi Juhani Riikonen. SKOP:stä oli tuleva säästöpankkien rahantekokone, joka erikoistuisi arvopaperi-, kiinteistö- ja muihin sijoituksiin. Sellainen SKOP voisi maksaa omistajilleen säästöpankeille hyvät osingot ja tuoda helpotusta säästöpankkien ainaiseen kannattavuus- ja vakavaraisuusongelmaan. SKOP hyödyntäisi rahamarkkinoiden vapautumisen tarjoamat mahdollisuudet maksimaalisesti ja johtaisi säästöpankit rikastumaan.
SKOP osallistui 1980-luvun ”kasinotalouteen” näyttävillä operaatioilla, joissa se osti ja myi eri yhtiöiden osakkeita voitolla. Pankki hankki omistuksia myös ulkomailta. SKOP osallistui mm. Helsingin Osakepankin nurkanvaltaukseen ja optiolainoihin.
SKOP haaveili myös omasta yritysryhmästään. Siinä tarkoituksessa se hankki omistukseensa vaikeuksissa olleen Tampellan. SKOP joutui kilpailuun Suomen Yhdyspankin kanssa Tampellan osakkeista. Lopulta SKOP ja SYP sopivat, että SKOP sai Tampellan osakkeet ja myös lainat. SKOP maksoi lopuista Tampellan osakkeista kymmenkertaisen hinnan aiempaan pörssikurssiin verrattuna.
Kasinopelin lisäksi SKOP lisäsi 1980-luvun loppupuolella voimakkaasti luotonantoaan. Strategia oli äärimmäisen aggressiivinen ja riskipitoinen. Lainakannan kasvu rahoitettiin velalla, joka otettiin yrityksistä ja muista pankeista. Riskit kasvoivat. Säästöpankit alkoivat seurata SKOP:n esimerkkiä.
Ulkomaantoiminnot kuuluivat säästöpankkien työnjaossa SKOP:lle. SKOP laajeni voimakkaasti ulkomaille, mm. Luxemburgiin, Hollantiin ja Yhdysvaltoihin. Yhdysvalloissa SKOP osallistui rahoitus-, sijoitus- ja kiinteistöhankkeisiin. SKOP sijoitti kevyin perustein 100 miljoonaa dollaria hotellihankkeeseen Neitsytsaarilla. Satoja miljoonia dollareita panostettiin Union Mortgage Company -nimiseen kiinteistöluottopankkiin, joka luototti maksuhäiriöisiä kotitalouksia ympäri Yhdysvaltoja. Kansainvälistyminen itsessään edusti menestystä. Intoa ei hillinnyt, vaikka yhteistyökumppaneista paljastui hämärämiehiä.
Caymansaarten veroparatiisiin SKOP perusti tytärpankin, joka kävi kauppaa arvopapereilla. Tarkoitus oli välttää myyntivoittojen verot. Konttoria SKOP:lla ei Cayman-saarilla ollut, vaan henkilökunta oli Suomessa.
Taloudellisesti SKOP menestyi 1985–1988 erinomaisesti. Pankki teki suuria voittoja ja kasvatti tasetta. Siitä tuli säästöpankkien ”rahantekokone”, joka maksoi säästöpankeille osinkoja.
Aktiivisuus ”kasinopelissä” johti siihen, että SKOP sai maineen ”rosvopankkina”. Pankin mainetta painoivat myös johtokunnan jäsenen Juhani Riikosen toistuvat ylimieliset ja rehvastelevat, öykkäröinniksi katsotut lausunnot. Riikonen mm. vähätteli kilpailijapankkien toimintaa. Toimitusjohtaja Wegelius joutui kieltämään Riikoselta julkiset lausunnot, mutta se ei auttanut. SKOP:sta oli tullut silmätikku. Kehno maine vaikeutti SKOP:n sijoitushankkeita kotimaassa. Yrityskuvaa heikensi myös Suomessa noussut yleinen pankkiviha; pankkien voittoja ja yrityskaappauksia paheksuttiin. Aggressiivinen SKOP vastasi parhaiten yleistä käsitystä siitä, miten pankit käyttivät väärin valtaansa.
SKOP kriisiytyy
Vuonna 1989 Suomen talous oli ylikuumentunut. Suomen Pankki yritti hillitä pankkien luotonannon kasvua. SKOP ja säästöpankit kuitenkin jatkoivat lainojen aggressiivista markkinointia Suomen Pankin ohjeista piittaamatta. Säästöpankit janosivat kasvua eikä SKOP pystynyt sitä hillitsemään. Se lietsoi lisää lainojen myyntiä. Säästöpankkien luotonannon rajun kasvun seurauksena SKOP velkaantui, erityisesti ulkomaille. SKOP sai valuuttavelkaa edullisesti, koska sen luottoluokitus oli hyvä vielä 1989. Loppuvuonna korot kuitenkin nousivat hillittömästi. Pankit, SKOP mukaan luettuna, joutuivat ns. korkoloukkuun. Se tarkoitti, että pankki oli antanut rahaa lainaksi alemmalla korolla kuin se itse maksoi siitä. Asiakkailla oli runsaasti peruskorkoon sidottuja lainoja, joiden korko pysyi käytännössä kiinteänä; pankki rahoitti näitä lainoja lyhytaikaisella, korkeakorkoiseksi muuttuneella markkinarahalla. Korkojen nousu johti Suomessa siihen, että pörssikurssit laskivat ja yritykset siirtyivät ottamaan alempikorkoisia valuuttalainoja.
1980-luvun lopulle tultaessa pankki oli velkaantunut niin voimakkaasti, ettei se voisi enää pitää kiinni sopimuksistaan. Pankin pääjohtajana toiminut Matti Ali-Melkkilä näki ongelmat, mutta johtokunta piti hänen puheitaan sairaan miehen hourailuna ja passitti hänet sairauslomalle. Ali-Melkkilä päätyi itsemurhaan joulukuussa 1989. Pääjohtajaksi tuli nyt Christopher Wegelius. Pankin talousongelmat olivat tuohon aikaan jo niin suuria, että vain huikea riskinotto saattoi pelastaa pankin. SKOP:llä oli valtava määrä velalla hankittua omaisuutta. Nyt velka oli kallistunut samaan aikaan, kun omaisuus halpeni. Pankin menestys oli perustunut siihen, että kotimaiset korot olivat liian alhaalla. Romahdus perustui nyt siihen, että kotimaiset korot olivat liian korkealla. Aluksi kotimaisen omaisuuden arvo oli pakotettu nousemaan; lopuksi se oli pakotettu putoamaan pohjaan. Varainhankinnassaan SKOP oli noudattanut väärää korkonäkemystä: se oli ottanut lyhytaikaista velkaa uskoen, että korot tulisivat laskemaan. Kävi kuitenkin juuri päinvastoin.
Haltuunotto
Lopulta kesällä 1991 eivät muut pankit enää suostuneet myöntämään SKOP:lle lisää lainaa. Se sai enää Suomen Pankin yliyön rahaa 30 % korolla. Ratkaisuksi SKOP:lle etsittiin ostajaa kilpailevista liikepankeista ja säästöpankkien keskuudesta. Siitä ei tullut mitään.
Pankkikriisi tuli yleiseen tietoon 19. syyskuuta 1991, kun Suomen Pankki ilmoitti, että se ottaa SKOP:n haltuunsa. Vielä samana vuonna pankin roskaluotot siirrettiin Omaisuudenhoitoyhtiö Arsenalille. SKOP:n sijoituskiinteistöt ja osakesalkku siirrettiin Spondalle.
SKOP teki 1990-luvun alussa suuria tappioita. Pahin tappio, 4,4 miljardia markkaa, tuli vuonna 1991. Erityisen tappiollista oli ulkomaan toiminta 1991–1994. Valtaosa ulkomaan tappioista tuli kiinteistöhankkeista. Suuria tappioita aiheuttivat edellä mainittu Union Mortgage Company, Lontoon FennoScandia ja Neuvostoliitto-luotot. Kun tappiot aluksi tulivat osakesijoituksista ja ulkomailta, vuonna 1992 miinusta alkoi karttua kotimaasta. Kotimaassa tappioita tuli muun muassa Ekasta, Hakasta, Katinkullan Lomakylästä ja Karjalan Laatuasunnoista.
SKOP jäi lopulta yksin. Valtaosa säästöpankeista liittyi vuonna 1992 Suomen Säästöpankkiin, joka joutui heti ongelmiin ja myytiin kilpailijoille 1993. SKOP tuotti vain tappiota. Sen omistajaksi Suomen Pankin sijaan 1992 tullut Valtion vakuusrahasto ei antanut lupaa ottaa uusia riskejä. SKOP joutui toimimaan ainoastaan perintäpankkina eikä se voinut saada uusia tuloja. Pankki toimi nyt veronmaksajien riskillä. Virheet luettiin vanhan johdon syyksi ja tappioista vastasi veronmaksaja.
SKOP:lle haettiin ulkomaista tai kotimaista ostajaa ja sen yhdistämisestä muihin suomalaisiin pankkeihin neuvoteltiin tuloksetta vuosina 1992–1994. Vuonna 1995 terve osa SKOP:n luottokannasta ja pankin omistamat Teollistamisrahaston sekä SKOP-rahoituksen ja Aktiiviraha Oy:n osakkeet myytiin Svenska Handelsbankenille. Vuonna 1996 pankin nimeksi muutettiin Yrityspankki Skop. Samana vuonna Aktia jatkoi SKOP:in työtä Säästöpankkien keskusrahalaitoksena.
Selvitystila ja SKOP:n lopetus
SKOP:n lopetus kesti 20 vuotta. Pankki luopui toimiluvastaan 1995. Vuonna 1999 pankki hakeutui vapaaehtoiseen selvitystilaan. Oikeudenkäynnit, joita oli kesken yli 50, pitkittivät selvitystilaa vuosikausiksi. Pankki kävi pitkiä oikeustaisteluita erityisesti eri puolilla Yhdysvaltoja.
On arvioitu, että SKOP tuli maksamaan veronmaksajille korkoineen noin 1,3 miljardia euroa. SKOP:n pelastanut Suomen Pankki oli vaarassa kaatua pankin aiheuttamiin tappioihin. SKOP:n yhtiökokous kokoontui viimeisen kerran 15. kesäkuuta 2015 lopettamaan yhtiön.
Pörssihistoria
SKOP:n A-osake oli listattu Helsingin pörssissä 22.11.1988–1.3.2004. Aiemmin SKOP oli ollut yksinomaan säästöpankkien omistuksessa. Vuonna 1988 yhtiöön tuli kaksi osakesarjaa: yleisölle tarkoitettu A-osakesarja ja säästöpankkien omistama äänivaltainen K-sarja. Yhdellä K-osakkeella oli kolme ääntä, kun A-osakkeella ääniä oli vain yksi.
Listautumisanti järjestettiin syksyllä 1988. Yhteensä 495 miljoonan markan anti ylimerkittiin nelinkertaisesti kahdessa päivässä. SKOP sai 40 000 uutta osakkeenomistajaa. Merkintähinta oli 33 markkaa. Noteerauksen alettua kurssi nousi heti ja oli parhaimmillaan 45,50 markkaa. Toinen yleisöanti järjestettiin jo tammi-helmikuussa 1989. Sillä kerättiin 690 miljoonaa markkaa. Antiesite kuvaili SKOP:n osaketta varmaksi ja tuottavaksi. Osakkeen merkintähinta oli 30 markkaa.
SKOP:n johdolle pörssiin meno merkitsi pesäeroa säästöpankkeihin. Listautumalla SKOP kruunasi asemansa säästöpankkien huipulla. SKOP:n johto sai syyn itsenäisiin ratkaisuihin ja tarvittaessa tiedon pimittämiseen.
Divya Dutta
Divya Dutta (s. 25. syyskuuta 1977 Ludhiana, Punjab) on intialainen näyttelijä. Hän on näytellyt enimmäkseen hindinkielisissä elokuvissa, mutta on esiintynyt myös punjabin-, englannin-, nepalin-, tamilin- ja malajalaminkielisissä elokuvissa. Hän on voittanut useita palkintoja, mukaan lukien parhaan naissivuosan National Film Awards -palkinnon elokuvasta Irada (2017).
Rico Ryöpäs
Ryöpäs on Kouvolan Susien kasvatti. Hän on pelannut juniorina myös KSK:ssa ja KJP:ssä. Ryöpäs teki debyyttinsä miesten tasolla Kakkosen ottelussa Susissa vain 12-vuotiaana MP:tä vastaan. Ryöpäs pelasi Susien paidassa kolme kautta, jonka jälkeen hän kävi Fc Metzissä pre-seasonilla, mutta päätyi kuitenkin Mypan riveihin kaudella 2015. Ura ei kuitenkaan lähtenyt nousuun ja Ryöpäs on siitä lähtien pelannut vaihtelevasti Kouvolan Susissa ja vaihtelevasti Mypan paidassa.
Ryöpäs on myös edustanut Suomen nuorisomaajoukkueita.
Sukunsa viimeinen
Sukunsa viimeinen on Jamalin niemimaalle neuvostovallan aikaan sijoittuva elokuva. Se perustuu tarinan kertojan Nadezda Pyrirkon lapsuuden kokemuksiin. Elokuva on valmistunut vuonna 2010 ja se ovat ohjanneet Anastasia Lapsui ja Markku Lehmuskallio.
Juoni
Pieni nenetsityttö Neko (Aleksandra Okotetto) viedään vasten omaa ja perheensä tahtoa kotikodastaan sisäoppilaitokseen venäläiskylään. Kertomus sijottuu 1960-luvulle. Vieraaseen kulttuuriin ja uusiin tapoihin pakotettu Neko kapinoi venäläistämistä vastaan, ja hänestä tulee koulutovereidensa kiusan kohde sekä opettajien silmätikku.
Pokémon: Diamond and Pearl
Pokémon: Diamond and Pearl on Pokémon-animesarjan kymmenes tuotantokausi sekä Diamond & Pearl -sarjan ensimmäinen kausi.
Kausi nähtiin Suomessa ensimmäisen kerran kesällä 2008 Sub Juniorilla. Kausi alkoi 3. kesäkuuta 2008 jaksolla Neitsytmatkalla ja päättyi 12. elokuuta 2008 jaksoon Ryhmähenki haisee. Myöhemmin kausi näytettiin myös MTV3-kanavalla 6. syyskuuta 2008 alkaen; siellä kausi saatiin päätökseen 28. maaliskuuta 2009.
Yhdysvalloissa kausi alkoi Cartoon Networkilla 20. helmikuuta 2007 jaksolla Following a Maiden’s Voyage!. Kymmenes tuotantokausi käsitti 52 jaksoa ja päättyi jaksoon Smells Like Team Spirit! 1. helmikuuta 2008.
Danny Harris
Daniel Lee ”Danny” Harris (s. 7. syyskuuta 1965 Torrance, Kalifornia) on yhdysvaltalainen 400 metrin aitajuoksija.
Harrisin isä kuoli Dannyn ollessa kolmevuotias ja äiti, kun Danny oli 14-vuotias. Hän kasvoi isovanhempiensa luona. Hän haaveili NFL-urasta, eikä vielä high school -aikanaan ollut juossut 400 metrin aitajuoksua. Hän tosin teki Yhdysvaltojen ikäkausiennätyksen 300 metrin aitajuoksussa 35,52.
Aloitettuaan opintonsa Iowan yliopistossa hän teki kolmannessa 400 metrin aitajuoksukilpailussaan nuorten maailmanennätyksen 49,55. Hän paransi nuorten maailmanennätystä kaikkiaan viidesti ja ajallaan 48,02 hän piti ennätystä hallussaan vuoteen 2021 saakka, jolloin sen alitti Sean Burrell. Vuoden 1984 aikana Harris hävisi vain kahdesti: Edwin Mosesille olympiakarsinnoissa ja Los Angelesin olympialaisissa, jossa hänen hopea-aikansa oli 48,13. Hän voitti NCAA:n mestaruuden 400 metrin aitajuoksussa 1984, 1985 ja 1986. Yhdysvaltojen-mestaruuden hän voitti 1986 sekä sai hopeaa 1985 ja 1987.
Harris katkaisi Edwin Mosesin lähes kymmenen vuotta ja 107 loppukilpailua kestäneen voittoputken kukistaessaan hänet Madridissa 4. kesäkuuta 1987 ajoin 47,56 – 47,69. Rooman MM-kilpailuissa 1987 hän hävisi Mosesille 0,02 sekuntia ja sai hopeaa ajalla 47,48.
Harris jäi olympiakarsinnoissa 1988 viidenneksi ajalla 47,76. Hän voitti GP-finaalin 1988, sijoittui toiseksi 1990 ja kolmanneksi 1986. Hän voitti Yhdysvaltojen-mestaruuden 1991 ja juoksi ennätyksensä 47,38 Lausannessa 10. heinäkuuta 1991. Tokion MM-kilpailuissa hän oli viides.
Harris jäi kiinni kokaiinin käytöstä Yhdysvaltojen hallimestaruuskilpailuissa 1992 ja sai neljän vuoden kilpailukiellon, jonka Yhdysvaltojen yleisurheiluliitto vetoomuksen jälkeen lyhensi, ja hän aloitti kilpailemisen 1994. IAAF antoi hänelle kuitenkin kilpailuluvan vasta kaudelle 1995. Hän ei selviytynyt enää arvokilpailuihin, mutta kukisti 1995 kolme kertaa maailmanmestari Derrick Adkinsin, ja juoksi ajan 47,56.
Simon Wilhelm Appelgren
Appelgrenin vanhemmat olivat Muhoksen kirkkoherra Gustaf Reinhold Appelgren ja Kristina Frosterus. Hän kävi Oulun triviaalikoulua ja valmistui ylioppilaaksi 3. maaliskuuta 1803 Turussa. Appelgren suoritti pedagogian tutkinnon vuonna 1809, valmistui filosofian maisteirksi heinäkuussa 1810 ja vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa kesäkuussa 1822.
Appelgren toimi muun muassa Zacharias Topeliuksen ja J. V. Snellmanin opettajana. Opettajan työn ohella Appelgren toimi myös Oulun Wiikko-Sanomien toimittajana 1829–1831. Appelgren toimi viimeksi Kokkolan kirkkoherrana 1838–1854. Hän sai rovastin arvon 1840 ja hän toimi vt. lääninrovastina 1844.
Simon Vilhelm Appelgrenin nuorempi veli oli tuomari ja Oulun pormestari August Appelgren.
Vk4
Vk4, Leena (Borsig 7858/1910, 0-4-0wt) on Suomen Rautatiemuseon omistama museohöyryveturi. Se on Suomen vanhin ajokuntoinen leveäraideveturi. thumb|Museohöyryveturi Vk4 68, Leena, Minkiöllä [[lavettivaunun päällä]]
Veturi tilattiin saksalaiselta Rheinmetall Borsig -tehtaalta yhdessä toisen samanlaisen kanssa alun perin Kannaksen rannikolla Uudellakirkolla sijaitsevan Inon linnakkeen linnoitusradan veturiksi. Veturit olivat kaksiakselisia, märkähöyrytyyppisiä, tasoluisteilla ja Walschaert-luistikoneistolla varustettuja. Niiden valmistusnumerot olivat 7268/1909 ja 7858/1910. thumb|Leena-veturin vetämän puistojunan vaunu ja miehistöä Rautatiemuseon entisen Hangon radan aseman edessä 20. heinäkuuta 2013 Linnoitus jäi Suomen itsenäistyessä suomalaisille. Sitä ei kuitenkaan tarvittu ja Tarton rauhansopimuksen perusteella se päätettiin purkaa. Vetureita käytettiin aluksi linnakkeen purkutyössä, mutta jo vuonna 1919 kakkosveturi, 7858/1910, myytiin Pietarsaareen teollisuusveturiksi.
Ykkösveturi jatkoi linnakkeen purkutyössä vuoteen 1922 jolloin sen osti Hangon satamalaitos uudisrakennustöitään varten. Veturi myytiin tämän jälkeen Oy Enqvist Ab:lle Tampereen Lielahteen jossa se romutettiin vuonna 1951.
Kakkosveturin osti VR vuonna 1945 Kuopion konepajan työveturiksi Pietarsaaren Selluloosa Oy:ltä. Veturi sai tyyppinumeron Vk4, järjestysnumeron 68 ja epävirallisen lempinimen Leena. Kattila sai järjestysnumeron 1042. Viimeinen täyskatsastus tehtiin veturissa olevaan laattaan stanssattujen merkintöjen mukaan 21.8.1958. Vesipaineena oli ollut 16 kg/cm² ja työpaineeksi merkitty alkuperäisen 12 kilon sijasta 11 kg/cm².
1980-luvun alussa veturi kunnostettiin ulkoisesti ja sijoitettiin Kuopion veturitalliin.
Vuonna 1986 perustettiin Savon Höyryliikennemuseo, jonka merkittäväksi näyttelyesineeksi veturi päätettiin lainata, ja tätä silmällä pitäen veturi siirrettiin tarkoitukseen varattuun vanhaan satamamakasiiniin. Museohanke kuoli rahapulaan, mutta vuonna 1992 makasiinissa aloitti toimintansa ravintola Wanha Satama, ja Leena-veturista tuli ravintolan koriste.
VR:n pääjohtaja Henri Kuitunen täytti 50 vuotta 2.4.2008 ja päätti lahjoittaa merkkipäivänä saamansa lahjarahat museoveturin kunnostukseen, ja Rautatiemuseon säätiö lupautui täydentämään puuttuvan osan. Valinta kohdistui Vk4 -veturiin koska museon kokoelmista puuttui juuri kyseisenlainen liikuntakuntoinen höyryveturi.
Lopullisen kunnostuksen teki jokioislainen ABB Services ja varsinaista työtä varten vuokrattiin Jokioisten Museorautatien konepaja, jonne veturi saapui lavettiauton kyydissä 8.5.2009.
Museorautatien varikkomestari Juha-Pekka Viitanen, josta sittemmin tuli veturin virallinen käytönvalvoja, suoritti kunnostuksen palkkatyönä.
Yllätyksiä tuli, mm. tuliputket olivatkin läpilahot mutta se tiesi vain lisää työtä. Veturi kunnostettiin viimeisen päälle, mm. jossain vaiheessa poistettu ruuvijarru rakennettiin uudelleen. Vesipainekokeet onnistuivat hyvin eikä käyttötarkastuksessakaan ilmennyt huomauttamista.
Leena puhalsikin ensimmäiset savut piipustaan lavettivaunun JR21 päällä jo 30.6.2009. Valmiiksi veturi todettiin kaksi päivää myöhemmin.
29.7.2009 veturi siirrettiin autolavetilla Hyvinkäälle koeajoa varten. Ajo toteutui perinpohjaisten valmistelujen jälkeen 4.8.2009, jolloin veturi nykäisi vaivatta liikkeelle kymmenkunta varastovaunua.
Henri Kuitusen lahjashekki luovutettiin juhlavasti museolla 17.8.2009 jolloin Leena oli taas höyryssä tilaisuuden kunniaksi.
Virallisesti uusi museoveturi esiteltiin julkiselle sanalle 17.kesäkuuta 2010 yhdessä toisen museouutuuden, dieselveturi Dv16 2026:n kanssa.
Yleisö pääsi tutustumaan veturiin Rautatiemuseopäivänä 15. elokuuta 2010, jolloin Leena ajoi näytösajoja museon raiteilla ja mm. veti näyttävästi paluumatkaa varten käännetyn Hr1 1021 -veturin pois kääntöpöydältä.
Kesällä 2013 Leena liikennöi entisen Hanko–Hyvinkää-radan aseman eteen erotetulla rataosalla museokalustoon kuuluvan E-matkustajavaunun kanssa.
Luettelo pikkuplaneetoista: 394001–395000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 394001:stä ja päättyen 395000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Pero Luostarinen
Pero Luostarinen (s. 19. toukokuuta 1954 Helsinki) on suomalainen kuvanveistäjä.
Luostarinen kävi Suomen Taideakatemian koulun 1973-1977 ja debytoi vuonna 1984. Hänen aloitti kuvanveistäjänä porttiteemalla. Sen tunnetuin esimerkki lienee Jyväskylän yliopiston kampusalueelle 1987 pystytetty kutsukilpailun voittanut teos Yliopistoportit, joka on siniseksi maalatusta teräksestä tehty avoin kokonaisuus. Veistos oli Suomen valtion lahja 50-vuotiaalle yliopistolle ja se kunnioittaa myös yliopistoaatteen edistäjä Wolmar Schildtiä, jonka kehittämällä venykekirjoituksella teoksessa on "Yliopiston syntysanat" -laatta. Perosen veistosten materiaalina on myös sittemmin ollut teräs ja niissä on ollut lävisteisiä tasopintojen rakennelmia.
Louis Braunzel
Louis Braunzel on Mirage Studiosin sarjakuvahahmo, jonka loivat Kevin Eastman ja Peter Laird. Se teki ensi esiintymisensä Teenage Mutant Ninja Turtles lehden toisen osan kolmannessa numerossa, vuonna 1994.
Historia
Braunzel oli 1950-luvulla DARPA:n yksi kokeista, jonka aikana hän sai psyykkisiä voimia, kuten kyvyn manipuloida muiden ajatuksia, tunteita ja luonnetta. Tämän kyvyn avulla Braunzel pakeni DARPA:n laitoksen vankeudesta ja pyrki elämään normaalia elämää.
Myöhemmin hän muutti vuokralaiseksi April O'Neilin asumaan kerrostaloon ja oli todistamassa Raphaelin kidnappausta. Sitä ennen Turtlesien taisteltua kyborgiksi itsensä muunneltua Baxter Stockmania vastaan, jonka jälkeen DARPA sieppasi Raphaelin. Samalla heidän agenttinsa alkoivat tutkia Aprilin asuntoa löytääkseen loput kolme Turtlesia, jolloin Braunzel kertoi Casey Jonesille ja muille Turtleseille kykenevänsä auttamaan heitä Raphaelin etsimisessä. Yhdessä Caseyn, kolmen Turtlesin ja Jonkun he murtautuivat DARPA:n päämajaan ja vapauttivat Raphaelin, sekä muutaman muun tuntemattoman olennon. Pakomatkan aikana he kuitenkin menettivät Jonkun, joka kuoli suuren meritähden näköisen hirviön syödessä sen. Tapahtumaan jälkeen ryhmä palasi New Yorkiin, jossa Braunzel pyyhki muutaman menneen päivän tapahtumat kaikkien Turtlesien paitsi Leonardon mielestä pois. Pian Braunzel jätti Aprilin ja kaiken muun taakseen, ja muutti pois New Yorkista.
Callitriche pulchra
Callitriche pulchra on vesitähtien sukuun kuuluva monivuotinen kasvi. Kasvia tavataan 100–300 metrin korkeudessa pienissä karstimaan kallioaltaissa, jotka kausittain täyttyvät 25–55 senttimetrin syvyydeltä sadevedellä. Kasvi kukkii maaliskuusta kesäkuuhun.
Leuka
thumb|right|200px|Miehen leuka. thumb|200px|Ihmisen alaleukaluu ja alahampaat. Leuka on suun yläpuolinen ja alapuolinen pään osa, johon hampaat kiinnittyvät. Leuka jaetaan yläleukaan ja alaleukaan. Leuan luita ovat yläleukaluu (maxilla), alaleukaluu (mandibula) ja alaleukaluun kärjen seutu eli leuanpää tai leukakyhmy (mentum). Lisäksi leukaan kuuluvat hampaat ja ympäröivät pehmytkudokset.
Pahan kukat (elokuva)
Pahan kukat on vuonna 2016 ensi-iltansa saanut suomalainen draamaelokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Antti J. Jokinen. Se kertoo syrjäytyneistä lähiönuorista Itä-Helsingissä. Sen pääosissa ovat muun muassa Viljami Nojonen, Jon ”Juno” Korhonen, Eero Aho ja Mikael Gabriel. Elokuvan tunnuskappaleen on tehnyt Paleface. Elokuvan ovat tuottaneet Jukka Helle ja Markus Selin.
Elokuva sai ensi-iltansa kesäkuussa 2016 Shanghain elokuvajuhlilla, jossa se palkittiin parhaan ohjauksen palkinnolla. Suomessa Pahan kukat sai ensi-iltansa 30. syyskuuta 2016.
Tuotanto
Pahan kukat sai Suomen elokuvasäätiöltä tuotantotukea 200 000 euroa. Elokuvan kokonaisbudjetti oli 630 000 euroa. Elokuvaa kuvattiin muun muassa Helsingin Kalliossa sijaitsevassa erotiikkaliikkeessä.
Ohjaaja-käsikirjoittaja Antti J. Jokinen kertoo hakeneensa elokuvaansa autenttisuutta haastattelemalla viittäsataa lähiönuorta. Elokuvallaan hän halusi kiinnittää erityisesti huomiota nuorten syrjäytymiseen.
Vastaanotto
Pahan kukat on saanut Suomessa elokuvakriitikoilta ristiriitaisen vastaanoton. Eero Ahon roolisuoritusta on kuitenkin kehuttu vaikuttavaksi.
Helsingin Sanomien Veli-Pekka Lehtonen antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä sanoo arvostelussaan: "Pahan kukat on lähiökuvaukseksi hyvin vähän poliittinen, enemmän elokuva on eleitä ja tyyliä, tyylittelyä, komeita kuvia. Se on tietenkin valinta. Elokuva jää enemmän tavoittelemaan ja esittämään rajuutta kuin olemaan sitä".
Televisiomaksu
Televisiomaksu (aikaisemmin Suomessa televisiolupa tai televisiolupamaksu), lyhyemmin TV-maksu, on useissa maissa televisiolaitteen hallussapidosta valtiolle maksettava veronluonteinen maksu. Jossakin maissa maksun joutuu suorittamaan vaikka ei omistaisi televisiota. Näissä tapauksissa voidaan käyttää nimitystä yleisradiomaksu. Suomessa televisiomaksu oli maksettava television käytöstä, ja sitä kerättiin valtion televisio- ja radiorahastoon ensisijaisesti Yleisradio Oy:n toiminnan rahoittamiseksi.
Vastaavia maksujärjestelmiä on käytössä useimmissa Euroopan maissa, esimerkiksi Englannissa oli vuonna 2006 vielä mustavalkoisen TV-luvan maksuvaihtoehto. Manner-Suomessa televisiomaksun korvasi yleisradiovero, joka tuli voimaan vuoden 2013 alussa.
Euroopan unionin jäsenmaat päättävät itse julkisen palvelun yleisradiotoiminnasta, ja siitä, miten rahoitus kerätään. Yleisradiomaksujen laillisuudesta on sovittu EU-maiden kesken useasti, kuten Amsterdamin vuoden 1997 sopimuksessa.
Tausta
Suomessa televisiomaksujen keräämisen hoiti Ficora (eli Viestintävirasto, entinen Telehallintokeskus). Suomessa televisiomaksu tuli käyttöön 1958 heti televisiolähetysten säännöllisen lähetyksen alkaessa. Televisiolupien määrä kasvoi voimakkaimmin vuosina 1961–1965. Vuonna 1961 lunastettiin hieman alle 100 000 televisiolupaa, vuosina 1962, 1963 ja 1964 kunakin yli 140 000 lupaa sekä vielä vuonna 1965 yli 110 000. Puolen miljoonan televisioluvan raja ylittyi alkuvuodesta 1964 ja miljoonan syksyllä 1969. Yleisradion televisiolupamaksuista saamat tulot ylittivät radiolupatulot ensimmäisen kerran vuonna 1964. Vuonna 1969 Suomi oli Euroopan televisiolupatiheydessä kahdeksannella sijalla Ruotsin, Yhdistyneen kuningaskunnan, Länsi-Saksan, Tanskan, Itä-Saksan, Gibraltarin ja Alankomaiden jälkeen.
Väritelevision lisämaksu tuli ajankohtaiseksi väritelevisiolähetysten myötä vuonna 1969. Kun radiolupamaksusta luovuttiin vuoden 1977 alussa, televisiolupamaksuja korotettiin reilusti. Syksyllä 1977 lakkautettiin väritelevision lisämaksu ja otettiin käyttöön mustavalkoluvalle vaihtoehtoinen kalliimpi värilupa. Puolentoista miljoonan televisioluvan raja rikkoutui vuonna 1979. Eniten väritelevisiolupia lunastettiin vuosina 1979–1980, ja värilupien määrä ylitti mustavalkolupien määrän vuoden 1980 aikana. Yksittäisinä piikkeinä värilupien määrän kasvussa erottuivat olympiavuodet 1972 ja 1976. Miljoonas väri-tv-lupa lunastettiin 16.9.1982. Vuonna 1996 mustavalkovastaanottimiin sidottu TV-lupa poistui käytöstä, ja hinnaltaan yhtenäinen TV-lupa tuli käyttöön koko maassa.
Vuonna 1999 voimaan astuneen valtion televisio- ja radiorahastolain myötä televisiolupa muuttui television käyttöönottoilmoitukseksi ja televisiolupamaksu televisiomaksuksi. Televisiomaksut tilitettiin valtion televisio- ja radiorahastoon, josta rahaa siirrettiin Yleisradio Oy:lle valtioneuvoston päätöksellä.
Televisiomaksun viimeisinä vuosina sitä korotettiin asteittain vuoteen 2010 asti, jotta sillä voitiin kattaa television digitalisoinnista aiheutuneet kustannukset sekä rahoitusvaje, joka oli syntynyt muiden televisioyhtiöiden Yleisradiolle maksaman toimilupamaksun poistamisesta. Vuoden 2013 alusta televisiomaksun korvasi Yle-vero.
Julkinen palvelu
Televisiomaksun kanavoimista Yleisradiolle perusteltiin Ylen julkisen palvelun velvoitteella. Laki Yleisradio Oy:stä sääti seuraavasti:
Lain 7§ puolestaan sääti julkisen palvelun velvoitteen sisällöksi seuraavaa:
Julkisen palvelun käytännön soveltamiseksi Yleisradion hallintoneuvosto on 17. joulukuuta 2008 hyväksynyt niin sanotun Mahdollistajastrategian. Ylen julkisen palvelun roolista on tämän jälkeen käyty keskustelua, sillä erityisesti kaupallinen media ja STT ovat katsoneet Ylen julkisen palvelun velvoitteen heikentävän mahdollisuuksiaan harjoittaa liiketoimintaa. Huhtikuussa 2009 Viestinnän keskusliitto ja Sanomalehtien liitto julkaisivat jäsenilleen paimenkirjeen, jossa ”pääviesti on, että Yle vääristää mediakilpailua ja uhkaa maakunta- ja paikallislehtien sekä Suomen tietotoimiston asemaa”.
Valvonta
Televisiolupia tarkastivat talosta taloon kiertävät televisio- ja radioluvan tarkastajat, joita oli kesällä 2012 noin 60.
Joissakin Euroopan maissa televisioluvattomien talouksien televisioita etsitään radioaaltoihin perustuvalla peilausjärjestelmällä.
Televisiomaksun ja kotitalouksien määrän kehitys
Televisiomaksun kehitys vuodesta 2003, 12 kuukauden laskutusjaksolla. Vuonna 2000 lupamaksu oli Suomessa 882 markkaa ja vuosina 2001–2002 sata markkaa enemmän.
Ylen liikevaihto oli 422,7 miljoonaa euroa, jossa oli lisäystä edelliseen vuoteen 1,8 % eli 7,3 miljoonaa euroa. Liikevaihto sisältää ainoastaan televisiomaksut. Tv-maksua korotettiin 3 %:lla vuoden 2012 alusta. Tv-maksukanta oli vuoden lopussa 1 852 624 kappaletta. Vähennystä vuoden takaiseen tilanteeseen oli 29 695 eli 1,6 %. Vuoden lopun tv-maksukannalla ei ole merkitystä yhtiön talouden tulevaisuuteen, koska Ylen rahoitus perustuu vuoden 2013 alusta Yle-veroon.
Celebration (Madonnan kappale)
Celebration on Madonnan ensimmäinen singlelohkaisu sekä nimikkokappale Madonnan vuoden 2009 kokoelma-albumilta Celebration. Se julkaistiin 31. heinäkuuta 2009. Kappale on myös äänitetty samana vuonna.
Rumpalin salaiset kansiot
Rumpalin salaiset kansiot on muusikko Mikko Järvisen käsikirjoittama ja ohjaama omaelämäkerrallinen radiodokumentti, jonka on tuottanut Suomen Yleisradio ja joka on kuultu ensi kerran YLE Radio 1:n Todellisia tarinoita -ohjelmasarjassa lokakuussa 2009. Dokumentti voitti syyskuussa 2010 kansainvälisen Prix Italia -palkinnon Torinossa.
Prix Italia on radio- ja tv-alan vanhimpia ja arvostetuimpia festivaaleja ja kilpailusarjaan osallistui ohjelmia yhdeksästäkymmenestä radio- ja tv-yhtiöstä eri puolilta maailmaa. Kilpailusarjan erikoispalkinto jaetaan radiodokumentin muotokieltä kehittävälle ja uudistavalle ohjelmalle. Festivaalin järjestäjä on Italian yleisradioyhtiö RAI.
Noin 47 minuuttia kestävän dokumentin on tuottanut Hannu Karisto ja äänisuunnittelu on Kai Rantalan. Mikko Järvisen lisäksi hänen tekstiään tulkitsevat kertojana Sampo Mäkelä, lausujana Tyko Haapala, välihuutelijana Esko Vuorinen ja rytmikoneena Mika Säily. Dokumentin lopussa tekijät esitellään samaan tapaan kuin orkesterin jäsenet keikan lähestyessä loppuaan.
Dokumentin kuluessa Järvinen kertoo muusikonurastaan, muusikoiden erikoispiirteistä ja keikkailusta – niin urkukeikalla Kontulassa tikkakerhon pikkujouluissa kuin ulkomailla Puolassa.
Mikko Järvinen aloitti aluksi kotitekoisten rumpujen soittamisen kuusivuotiaana ollessaan koulun ensimmäisellä luokalla. Yhtyeessä oli hänen lisäkseen 11-12-vuotiaita poikia, muun muassa hänen isoveljensä. Laulusolistina oli Janne Piiroinen, joka on sittemmin vaikuttanut Turo's Hevi Gee -yhtyeessä. Järvisen esittelemällä kotiäänityksellä on muun muassa yhtyeen versio Tapio Rautavaaran tunnetuksi tekemästä kappaleesta Yölinjalla. Poikien rumpaliesikuvana oli Remu ja dokumentin ääniraidalla kuullaankin tällä kohtaa Hurriganesin "Crazy Days".
Ollessaan koulun viidennellä luokalla Järvinen liittyi äidin kehotuksesta Lahden työväensoittokuntaan ison "sikarummun" soittajaksi. Tässä roolissa hän sai muun muassa marssia pitkin Lahden katuja juhlistamassa kansainvälisen koiranäyttelyn avajaisia ja pukeutuneena puna-armeijan univormuun. Hän sai myös saatella entisiä soittokuntalaisia viimeiselle matkalle "Narvan marssin" tahdissa.
Myöhemmin Järvinen opiskeli Helsingin Pop & Jazz Konservatoriossa Klaus Järvisen aikana. Hän innostui jazz-musiikista alle parikymppisenä ja tätä idealistista omistautumista kesti noin kuusi vuotta. Tältä ajalta on peräisin Järvisen mielipide, että laulaja pilaa musiikin. Itse hän sanoo lopettaneensa laulamisen viisivuotiaana, ja tästä esityksestä kuullaan kasettiäänitys. Muusikon ammatin parhaana puolena Järvinen pitää "lentokeliä", jolloin soitto kulkee: "Sellaisina hetkinä kun oma ja bändin soitto kulkee, niin sitä tuntee olevansa voittamaton". Tämän vastakohtana tulevat käyttömusiikkikeikat – humpan, "hutun", tai "turpeen" soittaminen – jollaisille lähtemisellä on ainoastaan rahakiihoke. Tällaisessa työssä monesta muusikosta on tullut "humpan ja viinan sekakäytöllä itsensä turruttanut keikkaturvokki". Muusikoiden ongelmista käsitellään päihteiden lisäksi rasitusvammoja ja tinnitusta. Järvinen kertoo myös tulleensa korvatuksi käyttömusiikiyhtyeessä rumpukoneella liian suuren palkkavaatimuksen vuoksi.
Järvisen kertomuksen välissä kuullaan hänen kirjoittamiaan sketsejä, joiden aiheita ovat muun muassa (otsikointi allekirjoittaneen): Yksikätisen käytetyn rumpalin myynti-ilmoitus, KELA:n miehet, Bassonkuljettaja Rauhalan vapaapäivä, Orkesterinjohtaja Raulamon huolenaiheet, Jazz-rumpali opastamassa humpparumpalia, Hyviä selityksiä huonon keikan jälkeen, Musiikinopiskelija asioi sosiaalitoimistossa, Kulttuuritätien ongelma taputtamisen suhteen, Keskusteluja orkesterinjohtajien kanssa, Käyttömusiikin edistämissäätiö Kessi, Poikkeustapauksia keikalla juomiseen, Humppakeisari Tarmo Loiste sekä Henneli Oksanen ja yhtyeensä Kivireki keikalla Oriveden Tuhkapirtillä.
Dokumentin lopuksi Mikko Järvinen pohtii, miksi hän ei ole lopettanut soittamista käsi- ja kuulovaivoista huolimatta ja vaikka soittaminen ei ole varsinaisesti johtanut mihinkään. Hän on kyllä ollut välillä soittamatta, mutta huomannut, että tunne-elämä latistuu. Ja parinkymmenen soittovuoden jälkeen ystävätkin löytyvät muusikoista. Tai kuten Järvinen kiteyttää: "Kun mä oon soittanu, niin mä oon eläny".
Paul Schlenther
Paul Schlenther (20. elokuuta 1854 Insterburg, Preussi – 30. huhtikuuta 1916 Berliini, Saksa) oli saksalainen kirjailija. Hän opiskeli filosofiaa ja germanistiikkaa, valmistui 1880 filosofian tohtoriksi, oli 1886–1898 teatterikriitikko ja Vossische Zeitungin toimittaja, 1898–1910 Burgtheaterin johtaja Wienissä ja sitten teatteritoimittajana Berliner Tageblattissa. Schlenther oli Otto Brahmin läheinen ystävä ja oppilas, ja hän oli mukana perustamassa Freie Bühneä Berliinissä. Hän kuvasi sen syntyä teoksessa Wozu der Lärm? (1889). Muita hänen teoksiaan ovat Botho von Hülsen und seine Leute (1883), Der Frauenberuf im Theater (1894), Gerhart Hauptmann (1896), Bernhard Baumeister (1902) ja Adolf von Sonnenthal (1906). Lisäksi hän julkaisi saksankielisen Holberg-julkaisun (1888), Theodor Fontanen artikkeleita ja kirjeitä (1906 ja 1910), Brahmin kirjeitä 1913 alkaen ja niin edelleen. Schlenther pyrki edistämään realistisen kirjallisuuden viemistä näyttämölle ja suosi siinä mielessä usein pohjoismaisia kirjailijoita.
Kaupunkiuutiset
Kaupunkiuutiset voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Paul Schlenther
Schlentherin vaimo oli näyttelijä Paula Conrad, joka toimi ensin Schauspielhausissa Berliinissä ja vuodesta 1899 Burgtteaterissa.
Kai Holm (urheilujohtaja)
Kai Holm (s. 1. joulukuuta 1938 Tanska ) on entinen tanskalainen palloilulajien urheilija ja urheilujohtaja.
Kai Holm on koulutukseltaan insinööri Horsensin Ammattikorkeakoulusta vuonna 1961. Vuodesta 1963 alkaen hän johti perustamaansa rakennusalan yritystä vuoteen 1986. Hän aloitti vuonna 1974 rahoituspankkiirina, jota tehtävää hän hoiti vuoteen 1987. Sen jälkeen hän toimi vuodesta 1987 tanskalaisen veikkaus- ja lottoyhtiön varatoimitusjohtajana.
Holmin urheilu-ura alkoi 1950-luvulla, jolloin hänen päälajejaan olivat uinti ja vesipalloilu, jossa hän oli kansallista tasoa. 1960-luvulla hänestä tuli monipuolinen palloilija. Hän pelasi jalkapalloa, jääkiekkoa ja käsipalloa lajien tanskalaisissa pääsarjoissa.
Kai Holm aloitti urheilujärjestötoiminnan 1960-luvun lopulla Tanskan Uinti- ja hengenpelastusliitossa. Hänet valittiin liiton puheenjohtajaksi vuosiksi 1977-1983. Vuonna 1978 Holm valittiin Tanskan Urheiluliiton hallituksen jäseneksi. Hänet valittiin keskusjärjestön puheenjohtajaksi 1983, ja tätä tehtävää hän hoiti aina vuoteen 2007. Tanskan olympiakomitean puheenjohtajana hän toimi vuosina 1992-2007.
Kansainvälinen urheilujohtaja alkoi vuonna 1992, jolloin hänet valittiin Kansainvälisten Maailmankisojen järjestön (IMGA) puheenjohtajaksi. Hänet valittiin edelleen vuonna 2002 Kansainväliseen olympiakomiteaan (KOK) silloisen tanskalaisedustajan Niels Holst-Sørensenin seuraajaksi hänen täytettyä 80 vuotta. KOK:ssa Holm toimi vuoden 2014 talvikisaehdokkaiden arviointiryhmässä vuosina 2006-2007. Täytettyään 70 vuotta Kai Holm joutui jäämään syrjään KOK:sta sen uusien ikärajoitussääntöjen perusteella.
Lempi-Joe
Lempi-Joe (oikealta nimeltään Joe Silvan) on Turusta kotoisin oleva suomalainen rap-artisti. Hän aloitti uransa Ritarikunta-yhtyeessä ja on julkaissut myös kaksi sooloalbumia.
Tapahtumahorisontti
Tapahtumahorisontti liittyy yleisimmin mustien aukkojen voimakkaan gravitaatiokentän kuvailuun, mutta se voi periaatteessa kehittyä myös tasaiseen aika-avaruuteen, jos ontto pallomainen massa tiivistyy tyhjässä avaruudessa.. Robert Geroch on laskenut, että jos Linnunrata tiivistyisi tasaisesti keskustaansa kohden, sen ulkoreunalle syntyisi tapahtumahorisontti galaksin jatkaessa olemassaoloaan normaalisti. Tapahtumahorisontin sisällä vallitsisi tällöin tasainen aika-avaruus, jossa valo kulkisi normaalisti kaikkiin suuntiin.
Teoreettisessa tyhjässä staatisessa aika-avaruudessa laskennallinen tapahtumahorisontti on Schwarzschildin säteen etäisyydellä gravitoivan pistemäisen massan, kuten mustan aukon, keskipisteestä. Schwarzschildin säteen etäisyydellä pakonopeus on yhtä suuri kuin valon nopeus. Esimerkiksi Auringolle tämä on noin kolme kilometriä. Auringon massa pitäisi tunkea tämän rajan sisäpuolelle, jotta Auringosta tulisi musta aukko. Todellisessa dynaamisessa universumissa tapahtumahorisontin teleologisen luonteen vuoksi sen nykyisen sijainnin määrittämiseksi pitäisi tietää maailmankaikkeuden tulevaisuus kokonaisuudessaan hamaan ikuisuuteen, mikä on käytännössä mahdotonta.
Ulkopuolisen tarkkailijan näkökulmasta tapahtumahorisonttia lähestyvä fyysinen kappale näyttää hidastuvan, muuttuvan yhä punaisemmaksi ja pysähtyvän paikalleen horisonttitasoon. Putoavasta esineestä lähtevän valon aallonpituus pitenee esineen lähetessä tapahtumahorisonttia. Tapahtumahorisontin teoreettisen luonteen vuoksi putoava kohde ei välttämättä havaitsisi laskennallisen tapahtumahorisontin läpäisyä mitenkään.
On syytä huomata myös, että mustan aukon tapahtumahorisontti perinteisesti määritellään viitaten massallisiin hiukkasiin ja valoon mutta se ei estä sisältämänsä massan gravitaatiovaikutusta ulkopuoliseen maailmaan. Mikäli massa mustan aukon sisällä joutuu kiihtyvään liikkeeseen se aiheuttaa gravitaatioaaltoja kuten massa normaalistikin, tältä osin mustan aukon sisäiset tapahtumat vaikuttavat ulkopuoliseen maailmaan tapahtumahorisontin estämättä.
Koskiorneero
Koskiorneero (Cinclodes oustaleti) on orneeroihin kuuluva varpuslintu. Sitä tavataan Argentiinassa ja Chilessä.
Käsipallon Saksan Cup
DHB-Pokal eli Saksan cup on arvostetuin käsipallokilpailu Saksassa heti Bundesligan jälkeen. Turnaus pelataan cup-systeemin mukaan niin, että joka kierroksella voittajat jatkavat eteenpäin. Saksan cupia on pelattu vuodesta 1975 alkaen ja menestynein seura cupissa on THW Kiel, jolla on 9 mestaruutta.
Koskiorneero
Koskiorneero elää purojen ja lammikoiden rannoilla merenrannalta aina 3500 metrin yläpuolelle asti. Se kasvaa 17–18 cm pitkäksi. Se muistuttaa tuhkavirtaorneeroa, mutta on pienempi ja elää ylempänä vuorenrinteillä.
October Rust
October Rust on Type O Negativen neljäs studioalbumi. Levy sisältää bändin herkintä ja tunteellisinta materiaalia, October Rust on Johnny Kellyn ensimmäinen Type O -albumi. Myöhemmin Josh Silver tosin tunnusti, että October Rust, World Coming Down ja Life Is Killing Me ovat rumpukoneella äänitettyjä. October Rustin sisältö on balladivoittoisempaa kuin raaoilla metalliralleilla täytetyt edeltäjänsä. October Rust oli Bloody Kissesiin verrattuna luopunut raadollisen hitaista kappaleista, mutta säilytti painostavan tunnelman ja ahdistuneen soundinsa yleensä kappaleiden väliosissa. Tosin albumin sisältö oli paljon romanttisempaa ja edellistäkin albumia helpommin lähestyttävissä. Melodiset goottiballadit olivat albumin valtaosa ja Bloody Kisses -henkisiä hidasteluja kuultiin ainoastaan Haunted-päätösraidalla. October Rust edusti jonkinsorttista suosion huippua Type O Negativelle.
Albumilla on paljon jäsenten omaperäistä huumoria, esimerkiksi aloitus- ja lopetusraidat on tehty kuulostamaan hajoavilta kaiuttimilta. Myös osa kappaleista loppuu kuin seinään.
Albumi nousi Suomen virallisen listan 7.
Liu xing hua yuan
Liu xing hua yuan voi tarkoittaa seuraavia:
Lowell
Lowell voi tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Krystian Bala
Krystian Bala (s. 1974) on puolalainen kirjailija ja rikollinen. Hän surmasi vuonna 2000 Wrocławissa raa'asti kiduttaen liikemies Dariusz Janiszewskin. Murha oli vielä selvittämättä, kun Bala julkaisi ensimmäisen romaaninsa Amokin (2003), jossa kuvattu murha oli hyvin samanlainen kuin hänen itse tekemänsä. Vasta viranomaisten kiinnostuminen teoksesta johti Balan kiinnijäämiseen. Lopulta hänet tuomittiin teosta 25 vuoden vankeusrangaistukseen.
Balan motiiviksi katsottiin kateus: hän ilmeisesti epäili Janiszewskiä suhteesta etääntyneeseen vaimoonsa. Bala ei kuitenkaan tätä myöntänyt, vaan väittää kirjoittaneensa romaanin sen pohjalta, mitä oli tiedotusvälineistä saanut tietoonsa. Entisen vaimonsa mukaan Bala on omistushaluinen ja haluaa hallita ihmissuhteitaan niiden jo päätyttyäkin.
Bala suostui rikoksen tutkinnan yhteydessä valheenpaljastustestiin, jonka hän läpäisikin. Hän kuitenkin piti hyvin pitkiä taukoja ennen vastausten antoa, mikä saattoi auttaa häntä peittämään valehtelun fyysiset merkit.
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1969
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1969 oli vuonna 1930 perustetun Mestaruussarjan 38. kausi. Kaudella 1969 Mestaruussarja pelattiin 12 joukkueen kaksinkertaisena sarjana.
Mestaruussarjan ja Suomen mestaruuden voitti KPV, joka varmisti ensimmäisen mestaruutensa toiseksi viimeisellä kierroksella, kun se voitti 28. syyskuuta Tapio Raatikaisen maalilla HJK:n 1–0. Viimeisiksi sijoittuneet KTP ja Ässät putosivat II divisioonaan.
Mestaruussarjan maalikuninkuuden kaudella 1969 jakoivat HJK:n Pekka Talaslahti ja KPV:n Hannu Lamberg 18 maalilla. Mestaruussarjan yleisömäärä kaudella 1969 oli yhteensä 395 315 henkeä eli keskimäärin 2 995 katsojaa ottelua kohti. Kauden suurin yleisömäärä nähtiin 29. kesäkuuta Olympiastadionilla pelatussa ottelussa HJK–KPV, kun ottelua saapui seuraamaan 13 576 katsojaa.
TPS hävisi kaudella 1969–70 Euroopan Cupin karsintakierroksen otteluparinsa tanskalaiselle KB:lle yhteismaalein 0–5. KuPS hävisi Cup-voittajien cupin ensimmäisen kierroksen otteluparinsa portugalilaiselle Académicalle yhteismaalein 0–1.
Royce Gracie
Royce Gracie (s. 12. joulukuuta 1966 Rio de Janeiro) on brasilialainen vapaaottelija ja brasilialaisen jujutsun harjoittaja. Royce kuuluu tunnettuun Gracien sukuun. Hänen isänsä on brasilialaisen jujutsun kehittäjä Hélio Gracie.
Gracie nousi kuuluisuuteen 1990-luvun puolivälin tienoilla voitettuaan Ultimate Fighting Championshipin ensimmäisen, toisen ja neljännen tapahtuman.
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1969
Joukkueet
Mestaruussarjaan osallistui 12 joukkuetta, joista kymmenen kaudelta 1968 ja kaksi nousijaa kauden 1968 Suomensarjasta. Suomensarjan Etelälohkon voittaja I-Kissat ja Itälohkon voittaja Elo nousivat karsintasarjan kautta. Lahti-69 sai UPallon sarjapaikan. Nousijajoukkueet korvasivat edellisellä kaudella viimeisiksi jääneet Ponnistuksen ja VPS:n.
Sarjataulukko
Lähde: Jalkapallokirja 1970
(M) = Suomen mestari; (P) = Putoaja
Huomautukset:
Jeison Murillo
Jeison Fabián Murillo Cerón (s. 27. toukokuuta 1992 Cali, Kolumbia) on kolumbialainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan La Ligassa pelaavaa Celta Vigoa lainalla espanjalaisseura Valenciasta ja on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Jalkapallon Mestaruussarjan kausi 1969
Maalintekijät
Lähde: Jalkapallokirja 1970