cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jussi Tirkkonen
Jussi Tirkkonen oli naimisissa vuodesta 1910 Saimi Emilia Kinnusen kanssa.
Valmis lentoon
Valmis lentoon on norjalainen Leif Hamren kirjoittama lentäjäkirja, joka on julkaistu Suomessa WSOY:n Nuorten toivekirjastossa vuonna 1961. Kirjoittaja on norjalainen lentäjäeverstiluutnantti.
Juoni
Tarina tapahtuu Norjan ilmavoimien tukikohdassa Gardermoenissa. Henkilöt ovat nuoria norjalaisia Nato-hävittäjälentäjiä, jotka odottavat vanhoja F-84 Thunderjetejä korvaavaa uutta ääntä nopeampaa hävittäjää. Koneen tyyppiä ei mainita, mutta kuvauksen perusteella kysymyksessä saattaisi olla Thunderjetistä edelleen kehitetty RF-84F Thunderflash, jota Norjan ilmavoimat hankki tuolloin.
Heitä on näiden tarinoiden muotin mukaisesti monenlaisia: isoja, pieniä, hyväntuulisia, nopeasti kimpaantuvia, velttoja ja vastuuntuntoinen lentueenpäällikkö. Näiden lisäksi on vanha, erikoinen (se, että hän kuuntelee laajasta levykokoelmastaan Mozartia, on selvä viesti kirjaa lukeville pojille), yksinäinen, kirjan lopussa lentopelkoiseksi paljastunut teknikkokapteeni Robertsen, joka ei tietenkään usko laskelmiin vaan kokemukseen, jota hänellä on potkurikoneista paljon ja suihkukoneistakin melkoisesti. Laivueenkomentaja toteaakin että Robertsen on ajanut eri lentokoneita kentällä enemmän kuin muut lentäjät yhteensäkään ilmassa.
Kirjan Norja on kelpo Nato-maa. Se on 1950-luvulla kirjoitetussa kirjassa ollut myös kansallista linimenttiä toisen maailmansodan tapahtumille Norjassa. Koska kirja on 1950-luvun kansallinen versio poikain ilmailukirja-tuotteesta, siinä on esillä äänimuuri eli yliäänilentäminenkin. Ensimmäinen ohjaaja joutui tekemään heittoistuinhypyn koneen vian vuoksi kuin rangaistuksena siitä, että lensi syöksyssä yliääninopeutta. Toinenkin kone putoaa ja sen ohjaaja pelastetaan vuoristosta helikopterilla. Tässä kohdassa esiintyy ainoan kerran koko kirjassa edellisten saman tekijän kirjojen oleellinen sivuhahmo, jättimäinen ja omaleimainen helikopterilentäjä Svein Rogne, hänkin jo kapteenina. Tutkimuslautakunta ei löydä syytä. Tässä vaiheena avuksi tulee silmälasipäinen nuori insinööriupseeri, joka hänkään ei keksi oikeaa vauriomoodia. Jäänmuodostusta epäillään.
Robertsen yrittää hiihtää yksin koneen hylyn luo mutta jää lumivyöryyn ja pelastuu vain hyvän onnen kautta. Robertsen pitää itseään jotenkin syyllisenä onnettomuuksiin ja luulee muidenkin epäilevän häntä. Hän tutkii uuden koneen siiven itse. Kolmaskin perusteellisesti tarkastettu kone, numero HI-G, syöksyy mereen siivenjuuritulipalon vuoksi. Ohjaaja pelastuu. Vanha teknikko ja nuori lentueenpäällikkö ratkaisevat lopulta pulman – kabiinin lämmitysilman sisäänotto aikaansaa siiven tulipalon: putken ulkoaukko jäätyy umpeen ja kun imupumppu käynnistetään putki menee lyttyyn tyhjiöstä ruhjoen levitessään polttoaineputken jolloin lentopetrolia valuu kuumalle moottorin pinnalle ja palo on valmis. Koelento kaksipaikkaisella koneella johtaa tulipaloon ja pakkolaskuun maasta ohjattuna laskuna. Koneen ongelma ratkaistiin pienellä muutoksella.
Antal Csengery
Antal Csengery (1822−1880) oli unkarilainen poliitikko ja kirjailija. Hän oli vuosina 1845−1848 Pesti Hirlapin toimittaja, 1848 kansallisessa hallituksessa ministerineuvoksena, vuosina 1857−1869 perustamansa Budapesti Szemle -aikakauskirjan päätoimittaja, unkarilaisen hypoteekkipankin perustajia ja sen johtaja kuolemaansa saakka. Yhteiskunnallisella ja taloudellisella alalla Csengery toimi tarmokkaasti ja menestyksekkäästi sekä kirjailijana että vuodesta 1861 valtiopäivämiehenä. Csengery oli Frans Deákin uskottu ystävä ja hänen puolueensa vaikuttavimpia jäseniä. Hänen teoksiaan ovat esimerkiksi 'Unkarilaisia puhujia ja valtiomiehiä' (1851), 'Historiallisia tutkielmia ja luonteenkuvauksia' (1870), 'Historioitsijat ja historiankirjoitus' (1874) sekä erinomainen 'Muistopuhe Frans Deákista' (1877). Hänen kootut teoksensa ilmestyivät 1884.
Kovat piipussa (televisiosarja)
Kovat piipussa on yhdysvaltalainen tositelevisiosarja, jossa seurataan Haydenin ja hänen apulaisensa kun kunnostavat, testaavat ja mukauttavat erilaisia aseita. Sarjan esittäminen alkoi yhdysvaltalaisella Discovery-kanavalla 26. tammikuuta 2011. Suomessa sarjan esittäminen alkoi Kutonen-kanavalla 18. elokuuta 2014.
Yösyöttö
Yösyöttö on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut suomalainen komediaelokuva, jonka on ohjannut Marja Pyykkö. Se perustuu Eve Hietamiehen samannimiseen romaaniin vuodelta 2010. Elokuvassa näyttelevät muun muassa Petteri Summanen, Ulla Tapaninen, Hannele Lauri, Niko Saarela, Ria Kataja, Pihla Viitala, Juha Muje, Lauri Tilkanen, Marjaana Maijala ja Marja Salo.
Elokuvalle on tehty jatko-osa nimeltään Tarhapäivä, jonka pääosissa ovat samat näyttelijät. Elokuva kuvattiin alkuvuonna 2019 ja sen ensi-ilta oli marraskuussa 2019.
Tuotanto
Elokuvan kuvaukset alkoivat elokuussa 2016.
Julkaisu
Elokuva vedettiin pois elokuvateatteriketju Finnkinon ohjelmistosta muutama päivä ennen ensi-iltaa, kun elokuvan levittäjä Nordisk Film ja Finnkino eivät päässeet sopimukseen elokuvan tuottojen jakamisesta. Tuottaja Markus Selinin mukaan kyse on siitä, että Finnkino haluaa aiempaa suuremman osuuden lipputuloista.
Yösyöttö sai ensi-iltansa 6. lokakuuta 2017 ja se keräsi ensimmäisen viikonlopun aikana 24 900 katsojaa. Elokuvaa esitettiin useissa vaihtoehtoisissa paikoissa, joskin elokuvan tuottaja Markus Selin arvioi, että katsojamäärä jäi noin puoleen verrattuna normaalilevitykseen. Toisena viikonloppuna se oli Suomen katsotuin elokuva 21 602 katsojalla, vaikka sitä ei edelleenkään esitetty Finnkinon teattereissa. Toisen viikonlopun jälkeen elokuvan oli nähnyt kaikkiaan 64 665 katsojaa. Finnkino kuitenkin pääsi joulukuussa Nordisk Filmsin kanssa sopuun ja Finnkinon teattereissa Yösyöttö sai ensi-iltansa 29.12.2017.
Dugongi
Dugongi (Dugong dugon) on sireenieläinten lahkoon kuuluva nisäkäs yhdessä manaattien ja sukupuuttoon kuolleen stellerinmerilehmän kanssa. Nimi dugongi tulee malaijin kielen sanasta ”duyung”, joka tarkoittaa merenneitoa.
Ulkonäkö ja koko
Dugongi on sireenieläinten lahkon pienikokoisin jäsen. Aikuiset yksilöt ovat yleensä alle kolme metriä pitkiä, ja painavat suurimmillaan 420 kilogrammaa. Syntyessään dugongi painaa 20–35 kilogrammaa, ja on 100–120 senttimetrin pituinen.
Levinneisyys
Dugongien levenneisyysalue käsitti joskus tropiikissa koko Tyynenmeren ja Intian valtameren. Nykyään suurimmat populaatiot asuvat Isolla valliriutalla Australiassa ja Torresinsalmessa Uudesta-Guineasta etelään. Pienempiä populaatioita löytyy Mosambikin, Egyptin ja Kenian rannikolta sekä Palaulta. 22. tammikuuta 2003, 70 vuotta katoamisensa jälkeen, löydettiin yksi dugongi Tansanian rannikolta.
Rolls
Tuotteet
Kaikilla ketjun hampurilaisilla on Suomalaisen Työn Liiton myöntämä Avainlippu-tunnus, joka viestii kotimaisesta työstä. Rolls käyttää hampurilaissaan pohjanmaalaisen Ole’s Fast Foodin pihvejä, Snellmanin pekonia, suomalaisia luomukananmunia sekä satokauden salliessa Juvalla kasvatettua ja pakattua salaattia.
Dugongi
Ravinto
Dugongit ovat erikoistuneet syömään ja laiduntamaan meriruohoa. Ne etsiytyvätkin yleensä mataliin lahtiin, eivätkä yleensä suorita suuria kausittaisia muuttoja.
Rolls
Tuotteet
Valikoiman suosituimmat hampurilaiset ovat Mama, Papa ja Baby, joista Mama on koko ketjun myydyin tuote. Kyseiset tuotteet ovat olleet listalla yrityksen alkuajoista lähtien. Grilliruoan ja konseptitarjonnan väliin sijoittuva Rolls on laajentanut viime vuosina valikoimaansa muun muassa gluteenittomilla ja kasvisruokavalioon sopivilla tuotteilla.
Dugongi
Lisääntyminen
Dugongit tulevat sukukypsiksi vasta 9–10 vuoden iässä. Ne saavat yleensä vain yhden poikasen kerrallaan 3–7 vuoden välein. Poikanen syntyy matalassa vedessä, ja emo hoitaa sitä kolme vuotta.
Rolls
Tuotteet
Elokuussa 2019 Rollsin Vegan-hampurilainen sijoittui Ilta-Sanomien kasvishampurilaisten makuvertailussa toiselle sijalle.
Leila Alaoui
Leila Alaoui (10. heinäkuuta 1982 Pariisi, Ranska – 18. tammikuuta 2016 Ouagadougou, Burkina Faso) oli ranskalais-marokkolainen valokuvaaja, joka kuvasi siirtolaisia useassa maassa ja dokumentoi tavallisia marokkolaisia. Hän kuoli Ouagadougoun terrori-iskussa saamiinsa vammoihin.
Rolls
Promobändi
Rolls-ketjulla on oma promobändi Rock & Rolls Cover Band. Bändi kiertää ketjun ravintoloissa ja markkinointitapahtumissa ympäri Suomen. Yhtyeessä on mukana ketjujohtaja Jouko Huumo ja hallintopäällikkö Tommi Oksanen. Ketjujohtaja Huumo on kertonut haastattelussa, että bändin kanssa kiertäminen on parempi tapa tulla kauppiaiden luokse kuin kravatti tiukalla ja puku päällä. Keikkojen aikana myydään usein myös eurolla juustohampurilaisia, joita on parhaimmillaan myyty 4 000 kappaletta yhden päivän aikana.
Leila Alaoui
Nuoruus ja opiskelu
Leila Alaoui syntyi vuonna 1982 Pariisissa, mutta hän vietti nuoruutensa Marokon Marrakechissa. Hänen äitinsä Christine Abrate oli ranskalainen ja hänen isänsä Abdelaziz Alaoui marokkolainen liikemies. Perheessä oli kolme lasta. Leila Alaoui halusi jo nuorena kuvajournalistiksi ja opiskeli valokuvausta ja antropologiaa New Yorkin kaupunginyliopistossa.
Ura
Alaoui palasi Marokkoon vuonna 2008, kun hän sai Euroopan unionilta apurahan siirtolaisia käsittelevään projektiin. Hän halusi Marokossa ryhtyä myös dokumentoimaan eri alueiden välisiä kulttuurieroa samaan tapaan kuin Robert Frank oli tehnyt Yhdysvalloissa. Alaoui matkusti kylästä toiseen liikkuvan studionsa kanssa ja vietti aina viikon yhdessä kylässä. Hän halusi näin asukkaiden tottuvan häneen. Valokuvia hän otti usein markkinapäivänä, jolloin kylään tuli ihmisiä myös ympäröivältä maaseudulta. Naisten kanssa Alaoui valmisti esimerkiksi kuskusia ja otti samassa yhteydessä valokuvia.
Tanskalainen pakolaisjärjestö Dansk Flygtningehjælp palkkasi vuonna 2013 Alaouin kuvaamaan pakolaisia Libanonissa. Samana vuonna hän loi Crossings -nimisen videoinstallaation, jossa kuvattiin marokkolaisia matkustamassa Eurooppaan. ”Everyday Heroes of Syria” -projektia varten hän puolestaan kuvasi erityisesti syyrialaispakolaisia Libanonissa, Jordaniassa ja Irakissa.
UN Womenin ja Amnesty Internationalin toimeksiannosta Alaoui lähti vuoden 2016 alussa Burkina Fasoon kuvaamaan naistenoikeusten kampanjaa varten. Kampanjan nimi oli ”My Body My Rights”. Hän oli ensimmäistä viikkoansa Burkina Fasossa, kun hän haavoittui 15. tammikuuta tapahtuneessa terrori-iskussa. Häneen oli pysäköityneessä autossa, kun häneen osui useampia luoteja. Alaoui vietiin sairaalaan, missä hänelle tehtiin operaatio. Hänen tilanne oli vakaa, mutta sitten hän sai kolme päivää myöhemmin sydänkohtauksen, mihin hän kuoli.
Jussi Mäkelä (jalkapalloilija)
Jussi Mäkelä (s. 23. maaliskuuta 1988) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti.
Jussi Mäkelä edustaa Kakkosessa pelaavaa Ilvestä. Mäkelä siirtyi kasvattajaseuraansa Tampere Unitedista kauden 2008 päätteeksi. Hänen uransa kohokohta tähän mennessä on ollut pääsy torjuntatöihin Tampere Unitedin 16.kesäkuuta.2008 10-vuotisjuhlaottelussa Tampere United – Djurgårdens IF FF. Mäkelä toimi myös kaudella 2009 Tampere Unitedin toisena maalivahtina Mikko Kavénin ollessa loukkaantuneena.
Iitinseutu
Iitinseutu on suomalainen sanomalehti. Iitinseutu on perustettu vuonna 1954 ja se on Iitin ja Kouvolassa sijaitsevan Jaalan paikallislehti. Lehti ilmestyy kaksi kertaa viikossa. Iitinseudun päätoimittaja on Lumimarja Tirronen.
Iitinseudun levikki on laskenut hiljalleen usean vuoden ajan. Vuonna 2000 lehden levikki oli 4 397 kappaletta, vuonna 2003 se oli 4 089 ja vuonna 2008 levikki oli 3 595 kappaletta.
Viljo Kilpeläinen
Viljo Oskari Kilpeläinen (15. elokuuta 1906 Pudasjärvi – 12. toukokuuta 1937 Kemi) oli suomalainen koneenhoitaja, piirisihteeri ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Kilpeläisen äiti oli itsellinen Matilda Kilpeläinen. Hän kävi kansakoulun ja vuonna 1931 Työväen akatemian. Kilpeläinen työskenteli maa-, metsä- ja uittotöissä, sahatyömiehenä, selluloosatehtaan työmiehenä ja koneenhoitajana. Hän oli Oulun läänin pohjoisen vaalipiirin sosiaalidemokraattien puhujana ja hän toimi piirisihteerinä Kemissä.
Evan Bayh
Bayhin isä on entinen senaattori ja presidenttiehdokas Birch Bayh (s. 1928). Nuorempi Bayh valmistui Indianan yliopiston Kelley School of Businessista vuonna 1978 ja sai Juris Doctorin arvon Virginian yliopistosta 1981. Hänellä on vaimonsa Susanin kanssa kaksospojat Beau ja Nicholas (s. 1995).
Viljo Kilpeläinen
Kilpeläinen oli kansanedustajana syyskuun alusta 1936 toukokuulle 1937 edustaen Oulun läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän kuoli kesken edustajakautensa ja hänen tilalleen eduskuntaan tuli sosialidemokraattien Hjalmar Lindqvist. Kilpeläinen oli myös presidentin valitsijamiehenä vuoden 1937 presidentinvaaleissa.
Evan Bayh
Bayh valittiin senaattiin vuonna 1998 sekä uudelleen vuonna 2004. Hän ei pyrkinyt kolmannelle kuusivuotiskaudelle vuonna 2010. Häntä pidettiin mahdollisena presidenttiehdokkaana 2000 ja 2004. 15. joulukuuta 2006 hän ilmoitti yllättäen, että ei aio asettua ehdolle Yhdysvaltain presidentinvaalissa 2008. Bill Clinton ilmaisi lausunnossaan toukokuussa 2000 puoltavansa Bayhin presidenttiehdokkuutta.
Viljo Kilpeläinen
Viljo Kilpeläinen oli naimisissa vuodesta 1937 Tyyne Elina Ketosen kanssa.
Martti Ahtisaari
Martti Oiva Kalevi Ahtisaari (s. 23. kesäkuuta 1937 Viipuri) on suomalainen diplomaatti ja Suomen tasavallan kymmenes presidentti vuosina 1994–2000. Ahtisaari oli ensimmäinen, joka valittiin Suomen tasavallan presidentiksi suoralla, kaksivaiheisella kansanvaalilla. Hän on toiminut muun muassa suurlähettiläänä, YK:n apulaispääsihteerinä 1977–1981, YK:n alipääsihteerinä 1982–1983 ja 1987–1991 sekä rauhanvälittäjänä eri puolilla maailmaa, esimerkiksi Namibiassa, Kosovossa ja Indonesiassa.
Ahtisaari tunnetaan vaikeiden rauhanprosessien vetäjänä. Välittäjänä hän keskittyy ensisijaisesti YK:n perusarvoihin ja käytännön mahdollisuuksiin. Monien kriisien venyminen on ollut hänen mielestään häpeällistä kansainväliselle yhteisölle. Ahtisaari on pääasiassa hoitanut saamansa toimeksiannot perustamansa Crisis Management Initiative -järjestön kautta.
Vuonna 2008 Ahtisaari sai Nobelin rauhanpalkinnon ensimmäisenä suomalaisena ”työstään useilla mantereilla ja yli kolmenkymmenen vuoden aikana kansainvälisten konfliktien ratkaisemiseksi”. Aiemmin samana vuonna Ahtisaari oli vastaanottanut myös Unescon rauhanpalkinnon ja Geuzenpenning-mitalin.
Carline Bouw
Carline Bouw (s. 14. joulukuuta 1984) on alankomaalainen soutaja. Hän saavutti pariaironelosessa olympiahopeaa Rio de Janeirossa 2016 ja kahdeksikossa olympiapronssia Lontoossa 2012. Hän voitti maailmanmestaruuden perämiehettömässä nelosessa Poznańissa 2009 ja Karapirossa 2010. Lisäksi hän on saavuttanut yhteensä kaksi MM-pronssia, kaksi EM-hopeaa ja yhden EM-pronssin kahdeksikossa ja pariaironelosessa.
Martti Ahtisaari
Sukutausta
Martti Ahtisaarella on suomalaisia, norjalaisia ja ruotsalaisia sukujuuria. Hänen isänsä sukujuuret ovat Etelä-Norjassa, ja suvun alkuperäinen nimi oli Adolfsen. Suvun varhaisin tunnettu edustaja on Kaakkois-Norjan Bergin seurakunnan alueella vaikuttanut Jakob Andersen (s. n. 1800), jonka poika sahatyömies Adolf Olaus Jakobsen (1829–1882) muutti Østfoldin Tistedalenista Suomeen vuonna 1872. Hän asettui asumaan Kotkan alueelle poikansa Julius Marenius Adolfsenin kanssa, joka oli Martti Ahtisaaren isoisoisä. Ahtisaaren isoisä Frank käytti sukunimenään isänsä patronyymiä Adolfsen ja sai perheineen Suomen kansalaisuuden vuonna 1929. Ahtisaaren isä muutti sukunimensä Ahtisaareksi vuonna 1935.
Varhainen elämä ja opiskelu
Martti Ahtisaari syntyi Viipurissa. Hänen isänsä Oiva Ahtisaari (1908–1976) oli armeijan palveluksessa. Martti Ahtisaaren äiti oli Tyyne Ahtisaari (o.s. Karonen, 1903–1967).
Ahtisaari varttui Kuopiossa varuskunnan kasarmialueella, jossa hänen isänsä toimi aliupseerina. Kuopiossa Ahtisaari tapasi tulevan vaimonsa Eeva Hyvärisen, joka oli tullut koulun takia kaupunkiin. Ahtisaari kävi keskikoulun loppuun Kuopion Lyseossa ja muutti isän työn vuoksi Ouluun vuonna 1952. Ennen sitä perheeseen ehti syntyä toinen lapsi, Heli Ahtisaari. Ahtisaari opiskeli Oulun Lyseon lukiossa, josta kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1956. Oulussa hän pelasi koripalloa Oulun NMKY:n runkopelaajana. Ahtisaari suoritti asepalveluksensa aikana reserviupseerikoulun, ja lähti opiskelemaan Oulun opettajakorkeakoulun edeltäjään Oulun seminaariin palvelusta seuranneen kesän aikaisen vänrikin tehtävän jälkeen. Ahtisaari valmistui kansakoulunopettajaksi vuonna 1959. Häntä luonnehdittiin yhdeksi Oulun opettajakoulutuksen tähdistä. Ahtisaari toimi opettajana Oulussa Oulunsuun kansakoulussa 1959–1960.
Ahtisaari ja Hyvärinen avioituivat vuonna 1968. Seuraavana vuonna syntyi heidän poikansa Marko Ahtisaari.
Diplomaattiura
Ahtisaari toimi Karachissa Pakistanissa ruotsalaisen liikuntakasvatusopiston oppilaskodin johtajana vuosina 1960–1963. Tuolloin hän perehtyi kehitysyhteistyön käytännön ongelmiin ja tutustui kansainväliseen ympäristöön. Hän palasi Suomeen 1963 ja aloitti opinnot Helsingin kauppakorkeakoulussa, missä hän toimi Ylioppilaiden Kansainvälisen Avun toiminnanjohtajana vuonna 1965. Hän tutustui tuolloin muun muassa myöhemmin Namibian ministerinä toimineeseen Nickey Iyamboon.
Ahtisaari siirtyi 1965 ulkoministeriön tehtäviin, mm. Afrikkaan. Vuoteen 1971 saakka hän työskenteli kansainvälisen kehitysaputoimiston sihteerinä, vuonna 1971 jaosto- ja toimistopäällikkönä ja vuosina 1972–1973 kehitysyhteistyöosaston apulaisosastopäällikkönä. Hänestä tuli 1973 lähetysneuvos, ja samana vuonna hänet nimitettiin suurlähettilääksi Tansaniaan, Sambiaan ja Somaliaan, vuodesta 1975 lähtien myös Mosambikiin. Hän toimi suurlähettiläänä vuoteen 1977 saakka. Jyrki Vesikansan mukaan Suomessa suhtauduttiin tuolloin kehitysyhteistyöhön joko syvän epäluuloisesti tai idealisoiden: Ahtisaari koetti käytännöllisenä miehenä etsiä välittävää näkemystä.
Marraskuussa 1986 Yhdistyneiden kansakuntien pääsihteeri Javier Pérez de Cuéllar nimitti Ahtisaaren YK:n hallintoasioiden alipääsihteeriksi vuoden 1987 alusta lähtien. Kyseessä oli järjestön toiseksi korkein virka. Ahtisaaren tärkeimmäksi tehtäväksi ilmoitettiin YK:n hallinnon uudistaminen. Pérez de Cuéllarin virkakauden päättyessä 1990-luvun alussa Ahtisaaresta huhuttiin ehdokasta uuden pääsihteerin vaalissa, mutta virkaan valittiin egyptiläinen diplomaatti Boutros Boutros-Ghali.
Tammikuussa 1991 Ahtisaari nimitettiin ulkoministeriön korkeimmaksi virkamieheksi, valtiosihteeriksi, heinäkuun 1991 alusta lukien. Syyskuussa 1992 Sveitsin Genevessä alkaneissa Bosnia ja Hertsegovinan rauhanneuvotteluissa Ahtisaari toimi Euroopan yhteisön puolesta neuvotteluja johtaneen brittiläisen David Owenin avustajana.
Entisessä Jugoslaviassa Ahtisaari etsi diplomaattista ratkaisua ennen Suomen presidentinvaalia 1994.
Ahtisaaren nimi oli esillä Oulun kaupunginjohtajaksi vuonna 1989, mutta hän kieltäytyi ehdokkuudesta.
Ahtisaaren rooli Namibian itsenäistymisessä
Ahtisaari nimitettiin 22. joulukuuta 1976 YK:n Namibia-valtuutetuksi, jona hän toimi 1977–1981. Tehtävässä hän valvoi namibialaisten etua New Yorkissa, missä maailmanjärjestö suunnitteli Namibian itsenäistymistä. Ahtisaari piti yllä keskusteluyhteyttä SWAPOn, Afrikan yhtenäisyysjärjestön (OAU), maailmanpolitiikan keskeisten valtioiden ja YK:n ylimmän johdon välillä. YK:n pääsihteeri Kurt Waldheim nimitti hänet 27. kesäkuuta 1978 erikoisedustajakseen Namibiaan. Etelä-Afrikka hyväksyi 31. heinäkuuta 1978 Ahtisaaren saapumisen Namibiaan valmistelemaan siellä pidettäviä vaaleja, mutta ilmoitti pidättävänsä itselleen oikeuden hylätä Ahtisaaren suositukset Namibian itsenäistymisestä. Kylmän sodan vuosina 1980-luvun alkupuolella Namibian itsenäistymisprosessi ei edennyt. Kun Ahtisaaren toimikausi Namibia-valtuutettuna päättyi, hän palasi Suomeen ulkoministeriön palvelukseen ja toimi muun muassa kehitysyhteistyöosaston päällikkönä.
Kylmän sodan aika päättyi vähitellen 1980-luvun puolivälistä vuosikymmenen loppua kohti, mikä tasoitti tietä Namibian itsenäistymiselle. Namibian itsenäistymisen lähestyessä Ahtisaari johti YK:n siirtymävaiheen tukiryhmää (United Nations Transition Assistance Group, UNTAG). Se oli ensimmäinen YK-operaatio, johon sisältyi perinteisen rauhanturvaamisen lisäksi siviiliosa, joka avusti itsenäistyvää maata vaalien järjestämisessä, ihmisoikeuksissa, poliisilaitoksen ja koulutuksen järjestämisessä. Tämä kokemus oli tärkeä Ahtisaaren myöhempien tehtävien kannalta. Namibian itsenäistymissuunnitelman toimeenpano aloitettiin YK:n valvonnassa ja järjestön alipääsihteerinä toimineen Ahtisaaren johdolla huhtikuun alussa 1989. Ahtisaaren alaisuudessa oli 8 000 YK:n virkamiestä ja sotilasta. Namibia itsenäistyi 21. maaliskuuta 1990. Ahtisaari vaimoineen sai Namibian kunniakansalaisuuden vuonna 1992 kunnioituksenosoituksena maassa tekemälleen työlle.
Vaikka Ahtisaarella oli tärkeä rooli Namibian itsenäistymisessä, hänen suhteensa Namibian ensimmäiseksi presidentiksi valittuun SWAPO:n johtajaan Sam Nujomaan eivät koskaan muodostuneet läheisiksi. Vuonna 2001 ilmestyneessä elämäkerrassaan Nujoma arvosteli Ahtisaarta melko jyrkästi. Hänen mielestään Ahtisaari oli YK:n Namibia-valtuutettuna ja UNTAG-ryhmän johtajana toimiessaan ollut kiinnostuneempi oman uransa edistämisestä kuin velvollisuuksistaan Namibiassa, ja länsimaiden toiminnan ensisijaisena motiivina oli ollut niiden omien taloudellisten etujen varmistaminen eteläisessä Afrikassa. Nujoman mukaan YK:n UNTAG-ryhmän tavoitteena oli ollut Namibian kysymyksen ratkaiseminen hinnalla millä hyvänsä, myös antamalla myönnytyksiä Etelä-Afrikalle namibialaisten kustannuksella. Nujoma moitti etenkin Ahtisaaren toimia Etelä-Afrikan ja SWAPO:n välisen tulitauon rikkoutuessa huhtikuussa 1989, jolloin Etelä-Afrikan joukot olivat ampuneet namibialaisia vapaustaistelijoita ja siviilejä. Kommentoidessaan Nujoman esittämiä moitteita Ahtisaari puolestaan katsoi SWAPO:n taistelijoiden olleen vuonna 1989 vastuussa tulitauon rikkoutumisesta.
Wider-instituutin epäselvyydet
Kesällä 1993 nousi kohu Helsingissä toimineen YK:n alaisen Wider-instituutin talousepäselvyyksistä. Suomen valtio oli vuodesta 1985 lähtien rahoittanut instituutin toimintaa sadoilla mlljoonilla markoilla. Ulkoministeriöltä vaadittiin selvitystä Wider-instituutin rahankäytöstä, ja ulkoministeriö puolestaan penäsi YK:lta tietoja Wider-instituutin erityistilintarkastuksesta. Keskustan presidenttiehdokas, entinen ulkoministeri Paavo Väyrynen pyrki vierittämään osan vastuusta SDP:n presidenttiehdokkaaksi valitun Ahtisaaren niskoille. Ahtisaari kiisti kiivastuneena Väyrysen syytökset. Koko kesän ja syksyn 1993 ajan kestänyttä keskustelua kuumensi osaltaan Pentti Sainion kirja Operaatio Ahtisaari, jossa Ahtisaarta kohdeltiin armottomasti. Ahtisaaren toiminnasta Wider-jupakan yhteydessä tehtiin selvityspyyntöjä oikeuskanslerille ja eduskunnan oikeusasiamiehelle, mutta nämä eivät löytäneet merkkejä väitetyistä väärinkäytöksistä.
Suomen presidentinvaali 1994
Toimittaja Heikki Saari on kirjoittanut, että 1980-luvun lopussa ja 1990-luvun alussa tapahtui useita pieniä ja suuria asioita, jotka tasoittivat Martti Ahtisaaren tietä tasavallan presidentiksi. Tärkein niistä oli presidentinvaalin muuttaminen suoraksi kansanvaaliksi vuodesta 1994 alkaen.
thumb|Presidentti Ahtisaari [[Maailman talousfoorumissa vuonna 2000.]] Presidenttiehdokkaaksi Ahtisaari tuli keskeisimmän poliittisen kentän ulkopuolelta. Suomi kamppaili historiansa pahimman laman kourissa, ja poliitikkojen maine kansan keskuudessa oli huono. Ahtisaari oli liittynyt sosialidemokraattiseen puolueeseen jo 19-vuotiaana, mutta hän ei ollut koskaan toiminut kansanedustajana tai ollut ministerinä. Ahtisaari oli hankkinut kannuksensa kansainvälisissä tehtävissä ja kansalaisjärjestöissä enemmän kuin varsinaisessa politiikassa. Siten hänellä ei ollut rasitteenaan Urho Kekkosen ja Mauno Koiviston presidenttikausien painolastia.
Monet sellaiset SDP:n poliitikot, jotka olivat joutuneet pitkäaikaisen puoluejohtajan Kalevi Sorsan kaudella puolueessa sivuraiteille tai peräti hänen epäsuosioonsa, etsivät hänelle vahvaa kilpailijaa. Toimittaja ja entinen kansanedustaja Lasse Lehtinen oli yksi Martti Ahtisaaren ”keksijöistä” ja kuului Ahtisaaren ydinjoukkoon. Ahtisaaren nimi mahdollisena tulevana presidenttiehdokkaana vilahti ensimmäisen kerran Lehtisen ja Aarno Laitisen käsikirjoittamassa Hyvät herrat -televisio-ohjelmassa syyskuun alussa 1992. Pari viikkoa myöhemmin Aarno Laitinen heitti lisää löylyä Iltalehteen kirjoittamassaan pakinassa, jonka otsikkona oli ”Voisiko se olla Martti Ahtisaari?” SDP:n oikeaan laitaan lukeutunut Lasse Lehtinen ja puolueen vasenta laitaa edustanut Erkki Tuomioja, jotka molemmat olivat huonoissa väleissä Kalevi Sorsan kanssa, löysivät toisensa kummankin asettuessa tukemaan Ahtisaarta. Matti Ahde, jonka Sorsa oli syrjäyttänyt eduskunnan puhemiehen paikalta vuonna 1989, oli Ahtisaaren tuttava jo Oulun ajoilta. Ahtisaaren presidentinvaalikampanjan avainsana oli ”muutos”.
Ensimmäisenä Ahtisaareen otti yhteyttä silloinen SDP:n varapuheenjohtaja Tarja Tenkula pyytäen häntä mukaan puolueen esivaaliin. Valtaosalle tavallisista suomalaisista Ahtisaari oli keväällä 1993 melko tuntematon diplomaatti, joka oli silloin tällöin vilahtanut televisioruudussa. Kansainvälisten tehtäviensä ansiosta Ahtisaari tunnettiin parhaten diplomaattipiireissä ja suomalaisten rauhanturvaajien keskuudessa, ja näkyviin Ahtisaaren puolestapuhujiin kuului myös pitkäaikainen suomalaisten YK-joukkojen komentaja kenraali Ensio Siilasvuo. Jussi Lähde toimi Ahtisaaren viestintäavustajana. Eeva ja Martti Ahtisaaren sekä Elisabeth ja Ove Rehnin osallistumisen television parisuhdevisailuohjelmaan Tuttu Juttu Show on arveltu vaikuttaneen osaltaan Ahtisaaren vaalivoittoon.
Ahtisaari voitti selvästi sosialidemokraattien vahvan miehen, veteraanipoliitikko Kalevi Sorsan puolueen esivaalissa keväällä 1993. Äänestykseen saivat osallistua myös muut kuin puolueen jäsenet. Iltalehden kolumnisti Aarno Laitinen kirjoitti suuren osan äänestykseen osallistuneista SDP:n ulkopuolisista henkilöistä taktikoineen äänestyksessä: he eivät niinkään tukeneet Ahtisaarta, vaan halusivat ennen kaikkea estää Sorsan pääsyn presidenttiehdokkaaksi. Ahtisaaren kannatuslukemat notkahtivat saman vuoden joulukuussa, mutta intensiivisen kampanjan jälkeen hänet äänestettiin Ahon hallituksen puolustusministerin Elisabeth Rehnin kanssa vaalien toiselle kierrokselle. Hän voitti selvästi paitsi konkaripoliitikko Paavo Väyrysen myös Helsingin ylipormestari Raimo Ilaskiven. Ahtisaari voitti toisen kierroksen 250 000 äänen enemmistöllä. Presidentinvaalin hyvä sujuminen osoitti suoran kansanvaalin sisäänajon onnistuneen.
Suomen tasavallan presidentti
Suoran kansanvaalin hengen mukaisesti Ahtisaari jatkoi aktiivista yhteydenpitoa kansaan myös vaalien jälkeen. Hänen aikana Suomen politiikkaan vakiintui maakuntamatkojen käsite merkittävästi eri tavalla kuin edellisten presidenttien kausilla. Lupauksensa mukaisesti uusi presidentti vieraili joka kuukausi jossakin maakunnassa.
Maakuntamatkojensa ohella Ahtisaari tuli tunnetuksi monista ulkomaanmatkoistaan. Vuonna 1994 hän teki kuusi valtiovierailua ja kahdeksan muuta matkaa, vuonna 1995 yhteensä 20 matkaa, vuonna 1996 18, vuonna 1997 22, vuonna 1998 18, vuonna 1999 peräti 34 ja vielä vuoden 2000 alussa kolme matkaa. Elokuussa 1995 Ahtisaari teki valtiovierailun Latviaan ensimmäisenä Suomen presidenttinä sitten vuoden 1926. Toukokuussa 1997 Ahtisaari matkusti valtioverailulle Etelä-Afrikkaan ja Tansaniaan. Kyseessä oli ensimmäinen Suomen valtionpäämiehen Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan tekemä virallinen vierailu.
Myös ulkopolitiikka aktivoitui uudella tavalla Ahtisaaren kaudella. Presidentti Koiviston tavoin Ahtisaari kannatti Suomen EU-jäsenyyttä ja pani arvovaltansa peliin hankkeen toteutumisen puolesta. Myönteisen kansanäänestyspäätöksen jälkeen Suomi pääsi liittymään jäseneksi vuoden 1995 alusta lähtien. Ahtisaari jakoi samana vuonna pääministeriksi nousseen Paavo Lipposen näkemyksen Suomen roolista unionissa, pyrkimisestä kohti ytimiä ja Euroopan komission aseman tukemisesta. Ahtisaari osallistui pääministerin ohella Eurooppa-neuvoston huippukokouksiin, kuten myös seuraajansa Tarja Halonen. Käytäntö herätti kritiikkiä monissa perustuslaillisissa asiantuntijoissa. Yksi osoitus Ahtisaaren aktiivisen linjan tuloksista oli muun muassa presidenttien Bill Clintonin ja Boris Jeltsinin huipputapaaminen Helsingissä kevättalvella 1997. Tapaamisen aikana päästiin sovintoon muun muassa Naton laajenemisesta itäiseen Eurooppaan.
Ahtisaaren kauden alkua sävytti niin kutsuttu lautaskiista eli kysymys siitä, edustavatko Suomea EU:n huippukokouksissa presidentti ja pääministeri vai vain pääministeri. Keväällä 1994 mietintönsä jättänyt valtiosääntökomitea katsoi, että Suomea edustaisi yleensä pääministeri, koska toiminta oli pääasiassa hallitusten välistä. Ahtisaari piti kiinni perustuslaista, jonka mukaan tasavallan presidentti johti Suomen ulkopolitiikkaa. Asiasta käyty väittely jatkui koko kesän 1994, ja itse pääasia, Suomen liittymissopimus, oli jäädä sivuosaan. Lautaskiistassa päästiin muodolliseen sopuun juuri ennen Suomen EU-jäsenyyden voimaanastumista joulukuussa 1994, kun eduskunnan perustuslakivaliokunta otti kannan, jonka mukaan Suomea edusti huippukokouksissa pääsääntöisesti pääministeri, ja presidentin osallistumisesta päätti valtioneuvosto. Ahtisaari vahvisti valtiosäännön muutoksen, mutta saneli pöytäkirjaan eriävän mielipiteensä. Ministeri Max Jakobsonin mukaan Suomen ulkopolitiikan todellinen hallitsija EU-jäsenyyden alkuvuosina oli pääministeri Paavo Lipponen, joka jätti Ahtisaaren varjoonsa.
Jo heti Ahtisaaren presidenttikauden alkumetreillä puolueissa vahvistui halu vähentää presidentin valtaoikeuksia uuden valintatavan edellyttämälle tasolle. Ahtisaari puolestaan suhtautui kriittisesti pyrkimyksiin kaventaa presidentin valtaoikeuksia. Hän kannatti myös Karjalan palauttamista Suomelle, mutta kysymys oli jo ehtinyt vanhentua, sillä Neuvostoliiton romahtamisesta oli jo kulunut liikaa aikaa.
Kun jatkosodan päättymisestä tuli 27. huhtikuuta 1995 kuluneeksi 50 vuotta, Ahtisaari antoi Suomen ensimmäisen rauhanaikaisen ylipäällikön päiväkäskyn, jonka hän osoitti sotaveteraaneille ja lotille tunnustukseksi heidän työstään itsenäisen Suomen hyväksi. Edellisen ylipäällikön päiväkäskyn oli antanut marsalkka Gustaf Mannerheim 31. joulukuuta 1944.
Toukokuussa 1995 Ahtisaari osallistui toisen maailmansodan päättymisen 50-vuotisjuhlan kunniaksi järjestettyihin tilaisuuksiin Pariisissa, Lontoossa ja Moskovassa. Kotimaassa herätti ristiriitaisia tunteita presidentin osallistuminen Moskovassa pidettyihin juhlallisuuksiin, joita useimpien länsimaiden johtajat boikotoivat käynnissä olleen Tšetšenian sodan vuoksi.
Toukokuussa 1996 ministeri Max Jakobson esitti arvion, jonka mukaan Suomi tulisi päätymään ennen pitkää sotilasliitto Naton jäseneksi. Myös silloinen Eurooppa-ministeri Ole Norrback sanoi pitävänsä Suomen Nato-jäsenyyttä ”enemmän todennäköisenä kuin epätodennäköisenä”. Ahtisaari pyrki rauhoittamaan syntynyttä keskustelua sanomalle, ettei Suomea olla viemässä Natoon väkisin.
Vuoden 1996 Nobelin rauhanpalkinnon saaja, myöhempi Itä-Timorin presidentti José Ramos Horta vieraili Suomessa marraskuussa 1996 ja tapasi ulkoministeri Tarja Halosen sekä kehitysyhteistyöministeri Pekka Haaviston, mutta ei päässyt tapaamaan presidentti Ahtisaarta. Ramos Horta toivoi Suomen lopettavan aseiden myynnin Indonesialle. Saman vuoden keväällä Lipposen hallitus oli myöntänyt Sisulle luvan Pasi-miehistönkuljetusajoneuvojen vientiin Indonesiaan.
Tammikuussa 1998 kävi ilmi, että presidentti Ahtisaari oli myöntänyt Suomen leijonan ritarikunnan komentajamerkit Indonesian metsäministeri Djamaludin Suryohadikusumolle ja RGM-konsernin pääomistajalle Sukanto Tanotolle, mikä herätti paljon kritiikkiä. RGM-konsernin April-yhtiötä kritisoitiin sademetsien tuhosta ja Indonesian valtiota laajoista ihmisoikeusrikkomuksista, ja Ahtisaaren katsottiin yleisesti antaneen tukensa Indonesian hallituksen politiikalle. Sadankomitean mielestä kunniamerkin myöntäminen ”ihmisoikeuksia räikeästi polkevan hallituksen ministerille” oli ristiriidassa Lipposen hallituksen ohjelman kanssa. Hallitusohjelmassa korostettiin ihmisoikeus- ja ympäristökysymyksiä Suomen ulkopolitiikassa. Tuolloinen SDP:n eduskuntaryhmän puheenjohtaja Erkki Tuomioja piti merkkien myöntämistä ”arveluttavana”. Samoin europarlamentaarikko Heidi Hautala katsoi, että kunniamerkkien luovutus osoitti, etteivät ”ihmisoikeuskysymykset ole presidentin arvojärjestyksessä kovin korkealla” Kirjailija Leena Krohn ja kuvataiteilija Marjatta Hanhijoki palauttvat heille hieman aiemmin myönnetyt Pro Finlandia -mitalit. Myöhemmin esimerkiksi Luonto-liitto ja filosofi Thomas Wallgren ovat kritisoineet Ahtisaaren ja metsäyhtiöiden läheistä suhdetta. Ahtisaari itse kommentoi kohua 15. tammikuuta 1998 sanoen, että päätös kunniamerkkien myöntämisestä oli tehty normaalissa järjestyksessä eikä asiassa ollut ”mitään erikoista”. Myös Ahtisaaren ja hänen seurueensa vierailua Kiinassa maaliskuussa 1996 oli arvosteltu kotimaassa sen vuoksi, että se oli painottunut liikaa Suomen ja Kiinan kaupallisten suhteiden edistämiseen eikä Kiinan ihmisoikeusloukkauksia ollut otettu sen aikana riittävästi esille.
Ahtisaaren kauden huippukohta oli merkittävä osuus Kosovon kriisin sovittelijana keväällä 1999. Onnistuminen Kosovossa antoi entistäkin paremmat edellytykset Suomen historian ensimmäiselle EU-puheenjohtajuuskaudelle, joka alkoi saman vuoden heinäkuussa. Presidenttikautensa jälkeen Ahtisaari julkaisi Kosovon kokemuksistaan kirjan Tehtävä Belgradissa.
Ahtisaari kieltäytyi jatkokaudesta
SDP:n puoluevaltuustossa sovittiin loppuvuonna 1998, että puolueen ehdokkaasta vuoden 2000 presidentinvaalissa päätettäisiin toukokuussa 1999 pidettävässä SDP:n puoluekokouksessa. Ahtisaaren ilmoitusta siitä, aikoisiko hän tavoitella toista presidenttikautta, toivottiin hyvissä ajoin ennen sitä. Yleisesti uskottiin, ettei hän jaksaisi vastustaa kiusausta. Toisaalta Ahtisaari oli pitkin virkakauttaan saanut osakseen kovaa ja usein henkilökohtaisuuksiin menevää arvostelua, jopa suoranaista pilkkaa. Konservatiivisimmat kansalaiset kokivat Ahtisaaren kansanomaisuuden presidentti-instituution romuttamiseksi. Ahtisaaren viivyttely johti siihen, että SDP alkoi etsiä vahvaa naista haastajaksi RKP:n Elisabeth Rehnille ja Kokoomuksen Riitta Uosukaiselle, jotka olivat olleet uuden presidentin nimeä koskevien mielipidetiedustelujen kärjessä.
Ahtisaaren elämäkerran kirjoittaja Tapani Ruokanen on todennut, että ”huomattavat sosialidemokraattiset vaikuttajat eivät halunneet Ahtisaaren jatkavan, sillä presidentti oli loukannut liian syvästi puolueen vanhaa kaartia ja ideologisesti orientoitunutta eliittiä”. Ahtisaari ei myöskään koskaan onnistunut luomaan toimivia suhteita työväenliikkeen perinteiseen linnakkeeseen Hakaniemeen.
Ahtisaari ilmoitti 27. huhtikuuta 1999, ettei hän aikonut olla mukana SDP:n presidenttiehdokkaiden esivaalissa. Hänen ei kuitenkaan tulkittu sulkeneen vielä kokonaan pois mahdollista ehdokkuuttaan toiselle virkakaudelle. Määräaikaan 28. huhtikuuta mennessä SDP:n esivaaliin ilmoittautuivat ulkoministeri Tarja Halonen, EU-parlamentaarikko Pertti Paasio ja EU-parlamentin oikeusasiamies Jacob Söderman. Kun Tarja Halonen oli voittanut SDP:n esivaalin 25. toukokuuta, Ahtisaari ilmoitti seuraavana päivänä, ettei hän ollut käytettävissä toiselle kaudelle tasavallan presidentiksi. Ahtisaari kertoi olleensa tyytyväinen ensimmäiseen kauteensa, mutta toivoi medialta anteeksipyyntöä hänestä luomastaan kuvasta. Ahtisaari oli usein mediassa ivan ja pilkan kohteena, muun muassa ylipainonsa takia. Ahtisaaren välit Tarja Halosen ja SDP:n puoluejohdon kanssa olivat viileät. Elämäkerrassaan Ahtisaari totesi sarkastisesti:
Ahtisaari arvosteli edeltäjäänsä Mauno Koivistoa siitä, että tämä palasi takaisin puolueensa jäseneksi presidentinviran päätyttyä. Ahtisaari sanoi kuitenkin kokevansa SDP:n ”henkisesti omaksi puolueekseen”.
Presidenttikauden jälkeen
pienoiskuva|vasen|Martti Ahtisaari kesäkuussa 2008. Presidenttikautensa jälkeen Martti Ahtisaari on toiminut merkittävissä kansainvälisissä tehtävissä. Heti presidenttikautensa päättymisen jälkeen keväällä 2000 Ahtisaari oli kolmen entisen eurooppalaisen valtionpäämiehen muodostamassa ”kolmen viisaan miehen” komiteassa, jonka oli tarkoitus pohtia EU:n niin sanottua Itävalta-boikottia. Syyskuussa 2000 jättämässään raportissa komitea arvosteli melko jyrkästi Itävallan vapauspuoluetta (FPÖ), mutta suositteli boikotin purkamista, koska sen jatkaminen olisi kääntynyt boikotin alkuperäistä tarkoitusta vastaan. Boikotti lopetettiin 12. syyskuuta 2000.
Syyskuussa 2000 kerrottiin Ahtisaaren myyneen omistamiaan Elcoteq Oy:n osakkeita 860 000 markan arvosta ja myynnin ajoittuneen Elcoteqin kurssihuippuun. Syntyneessä kohussa muistutettiin Ahtisaaren presidenttinä arvostelleen optiokäytäntöä. MTV3:n Kymmenen uutisten haastattelussa 20. lokakuuta 2000 Ahtisaari täsmensi tarkoittaneensa aiemmilla lausunnoillaan suurempia, kymmenien tai satojen miljoonien markkojen optioita.
Vuonna 2000 Ahtisaari perusti Crisis Management Initiative -järjestön (CMI), jonka alaa on rauhanvälitys ja konfliktinratkaisu.
Huhtikuussa 2002 YK:n pääsihteeri Kofi Annan nimitti Ahtisaaren puheenjohtajaksi tutkintaryhmään, jonka tarkoituksena oli selvittää Länsirannalla sijainneen Jeninin kaupungin tapahtumia 9. huhtikuuta 2002. Tuolloin 13 israelilaista sotilasta oli saanut surmansa palestiinalaisten sissien iskussa, ja kostoksi Israel oli iskenyt kaupungissa sijainneeseen noin 13 000 ihmisen pakolaisleiriin. Israel kuitenkin asetti ryhmän pääsylle kaupunkiin lukuisia tiukkoja ehtoja ja lopulta esti sen kokonaan, joten tapahtumien todellinen kulku ja kuolonuhrien määrä jäivät epäselviksi.
Kesäkuussa 2003 Kofi Annan nimitti Ahtisaaren henkilökohtaiseksi edustajakseen kuivuudesta ja nälänhädästä kärsineisiin Etiopiaan ja Eritreaan. Ahtisaaren tarkoituksena oli nostaa Itä-Afrikan kriisi kansainväliseen tietoisuuteen avun saamiseksi alueelle. Marraskuussa 2005 Annan siirsi Ahtisaaren vastaavaan tehtävään Kosovon asemaa koskeviin neuvotteluihin.
Vuonna 2005 Ahtisaari toimi Intian valtameren tsunamikatastrofia selvittäneen tutkintalautakunnan puheenjohtajana. Lautakunnan tehtävänä oli selvittää Suomen viranomaisten toiminta katastrofin yhteydessä. Loppuraportissaan lautakunta totesi, että viranomaiset olivat toimineet pääosin kiitettävästi.
Martti Ahtisaari on julkisesti suositellut Suomea hakemaan Nato-jäsenyyttä. Hän puolusti Yhdysvaltain toimia Irakin sotaa edeltäneessä kriisissä. Ahtisaari antoi Irakin sodan syttymisen jälkeen lausunnon: ”Tietäen, että noin miljoona ihmistä on tapettu Irakin hallinnon toimesta, minä en paljon niitä joukkotuhoaseita enää tarvitse.” Yhdysvallat oli perustellut sotaa Irakin joukkotuhoaseilla, joita ei kuitenkaan löytynyt. Historian professori Juha Sihvola katsoi, että Ahtisaari oli Irakin suhteen oikeassa siinä, ”että globaali oikeudenmukaisuus ja ihmisarvoinen elämä ovat tärkeämpiä kuin kansallinen suvereenisuus”. Hän kiitteli myös presidentin kosmopoliittista ja realistista asennetta, mutta piti kuitenkin Ahtisaaren johtopäätöksiä Irakin sodan moraalisuudesta ”ällistyttävinä”.
Ahtisaari toimi YK:n Afrikan sarven erityislähettiläänä 2003–2005 ja ETYJin puheenjohtajan henkilökohtaisena Keski-Aasia-edustajana (2003–2004).
Huhtikuussa 2011 Ahtisaari oli yhtenä jäsenenä Yhdysvaltain entisen presidentin Jimmy Carterin johtamassa valtuuskunnassa, joka vieraili Pohjois-Koreassa. Valtuuskunnan tehtävänä oli tunnustella liennytyksen mahdollisuuksia Korean niemimaalla. Ahtisaari luonnehti Pohjois-Korean humanitaarista tilannetta erittäin vakavaksi.
Ahtisaari on toiminut hallitusjäsenenä muun muassa Elcoteqissa ja UPM-Kymmenessä vuoteen 2007 asti. Vuonna 2014 Ahtisaari nimitettiin neuvonantajaksi YK:n tutkintaan Sri Lankan sotarikoksista.
Tasavallan presidentin kanslia tiedotti syyskuussa 2021 Ahtisaaren sairastavan Alzheimerin tautia, ja tästä syystä presidentti on jättäytynyt kaikesta julkisesta toiminnasta.
Acehin rauhanneuvottelut
Vuonna 2005 Ahtisaari välitti neuvotteluita Acehin itsenäisyysliikkeen GAM:n ja Indonesian hallituksen välillä. GAM:n johtajille hän korosti neuvottelujen välittämisen ehtona, että nämä eivät voisi saavuttaa täyttä itsenäisyyttä. Kun ensimmäisissä Aceh-tapaamisissa oli alettu lukea julkilausumia, välittäjä piti osanottajille tiukan puhuttelun ja uhkasi lopettaa työnsä saman tien. Neuvottelut päättyivät lopulta rauhansopimukseen ja yli 30 vuotta kestäneiden viha­mielisyyksien raukeamiseen. Neuvottelut käytiin Königstedtin kartanossa Vantaalla. Rauhansopimus allekirjoitettiin Helsingissä 15. elokuuta 2005.
Kosovon rauhanneuvottelut
YK:n pääsihteeri Kofi Annan nimitti 1. marraskuuta 2005 Ahtisaaren rauhanneuvottelijaksi Kosovoon, ja 11. marraskuuta 2005 YK:n turvallisuusneuvosto vahvisti nimityksen. Ahtisaaren johdolla päästiinkin sopuun Kosovon tulevasta asemasta, mutta esitys kaatui Venäjän ja Serbian vastustukseen, vaikkakin Kosovo tämän jälkeen nopeasti julistautuikin itsenäiseksi vuonna 2008. Vuoden jälkeen itsenäistymisestä jo yli 60 maata oli tunnustanut Kosovon, mutta niiden joukosta puuttui pari EU:n jäsenmaata ja ennen muuta Venäjä. Ahtisaaren mukaan selkeämpään tulokseen ei kysymyksessä voinut kuitenkaan päästä.
Ahtisaarta on kiitetty Kosovon rauhanneuvotteluiden hoitamisesta, mutta Serbia ja sen liittolaiset ovat myös arvostelleet häntä. Esimerkiksi venäläisen politiikantutkijan Dmitri Bondarevin mukaan Kosovon itsenäistyminen oli kansainvälisen oikeuden kannalta laitonta ja Ahtisaari oli vain länsimaiden sätkynukke. Myös Kosovon serbivähemmistöä edustava kansanedustaja Oliver Ivanović on todennut, "ettei Serbia voinut hyväksyä pikaratkaisua, joka olisi omien äänestäjien silmissä näyttänyt periksiantamiselta." Samoin rauhantutkimuksen perustaja, norjalainen tutkija Johan Galtung arvosteli Ahtisaarta rauhanneuvottelijana. Hänen mukaansa Ahtisaari ”on charmikas, tehokas ja taitava”, mutta ”valitettavasti hän ei ole todellinen välittäjä. Hän ei ratkaise konflikteja, vaan ajaa läpi länttä miellyttävän lyhytaikaisen ratkaisun. Hän antaa EU:n käyttää itseään hyväksi”, väittää Galtung.
Ahtisaari on itse todennut serbien toimista albaanivähemmistöä kohtaan Kosovossa, että ”liikaa on liikaa” eikä Kosovoa kaiken koetun jälkeen voinut enää pakottaa Serbian yhteyteen. Kosovon tilanteen ratkaisu ei hänestä ollut ennakkotapaus. Kuitenkin monet maat pelkäävät omien alueidensa hajoavan Kosovon esimerkin vuoksi, ja Venäjä rinnastaa Kosovon itsenäisyyden Abhasiaan ja Etelä-Ossetiaan, jotka ovat käytännössä eronneet Georgiasta.
Vuonna 2023, jolloin Kosovon itsenäistymisestä oli tullut kuluneeksi 15 vuotta, vain noin puolet maailman valtioista oli tunnustanut sen itsenäisyyden, ja YK-jäsenyys oli Kosovolle yhä vain haave. Euroopan unionin välittämän Serbian ja Kosovon välisen normalisointisopimuksen, joka olisi mahdollistanut Kosovon pääsyn mukaan kansainvälisiin järjestöihin, toimeenpano ei ollut edennyt. Toukokuussa 2023 Kosovon pohjoisosassa oli tapahtunut yhteenottoja serbiasukkaiden ja Nato-joukkojen välillä. London School of Economicsin vieraileva professori James Ker-Lindsay katsoi kaikkien Kosovon kriisin osapuolten – kosovolaisten, serbien ja länsimaiden – tehneen virheitä Kosovon rauhan- ja itsenäistymisprosessissa. Ker-Lindsayn mukaan Ahtisaari aiheutti pattitilanteen pakottamalla Serbian hyväksymään Kosovon itsenäisyyden. Hänen mielestään Ahtisaaren olisi pitänyt tuoda esiin vaihtoehto, joka olisi antanut Kosovolle itsenäisyyden, mutta myös tarjonnut Serbialle kunniallisen ulospääsyn tilanteesta. Kun Ker-Lindsay oli itse kysynyt Ahtisaarelta, miksi hän ei ollut tarjonnut serbeille kasvot pelastavaa vaihtoehtoa, Ahtisaari oli sanonut, että ”he eivät ansainneet sitä”. Ker-Lindsay nosti vertailukohdaksi Etelä-Sudanin itsenäistymisen Sudanista kuuden vuoden autonomiajakson jälkeen. CMI-järjestö ei kommentoinut Ker-Lindsayn esittämää kritiikkiä. Ker-Lindsayn mukaan serbijohto ymmärtää vuonna 2023 Serbian menettäneen Kosovon lopullisesti ja hyväksyy asian.
Nobel-palkinto
pienoiskuva|upright|Martti Ahtisaari vastaanotti hänelle myönnetyn Nobelin rauhanpalkinnon Oslossa 10. joulukuuta 2008. Elokuussa 2005 Ahtisaarta ehdotettiin ensimmäisen kerran Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi, ja hänet valittiin vuoden 2008 palkinnon saajaksi. Tieto Ahtisaaren palkitsemisesta julkistettiin 10. lokakuuta 2008, ja palkinto annettiin 10. joulukuuta 2008 Oslossa. Komitea perusteli valintaa Ahtisaaren useilla mantereilla ja yli kolmenkymmenen vuoden aikana tekemällä työllä kansainvälisten konfliktien ratkaisemiseksi. Komitean puheenjohtaja Ole Danbolt Mjøs toivoi Ahtisaaren saavutusten kannustavan myös muita tähän työhön. Omassa puheessaan Ahtisaari totesi, että ”rauha on tahdon asia”. Rauhanpalkinnon myöntäminen Ahtisaarelle sai kotimaassa ja ulkomailla pääasiassa myönteisen vastaanoton. Näkyvimpinä poikkeuksina olivat Venäjä ja Serbia, jotka eivät esittäneet onnitteluja.
Ennen palkitsemistaan Ahtisaari oli julkisesti ilmaissut olevansa kyllästynyt nimensä jatkuvaan pyörimiseen Nobel-spekulaatioissa. Norjan Nobel-komitean sihteeri Geir Lundestad kertoi syyskuussa 2015 ilmestyneissä muistelmissaan silloisen eduskunnan puhemiehen Paavo Lipposen käyneen vuonna 2006 hänen luonaan tiedustelemassa, eikö jollekin suomalaiselle voisi myöntää Nobelin rauhanpalkintoa. Lundestadin mukaan Ahtisaaren nimi otettiin Nobel-komiteassa uudelleen esille vuonna 2008, jolloin ”tilanne oli rauhoittunut”.