cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen kansanvaltuuskunta
Suhde väkivaltaisuuksiin
Kansanvaltuuskunta tuomitsi alusta alkaen tiukasti niin sanotun punaisen terrorin ja vaati jo tapahtuneiden murhien tutkimista ja syyllisten rankaisemista. Yksi aivan ensimmäisiä valtuuskunnan säätämiä lakeja oli kuolemanrangaistuksen lakkauttaminen 2. helmikuuta 1918. Kuultuaan sodan alkupäivinä tapahtuneesta kansanedustaja Antti Mikkolan murhasta prokuraattori Matti Turkia asetti arvovaltaisen komitean selvittämään tapausta, mutta punakaartit estivät syyllisten vastuuseen saattamisen. Valtuuskunta julkaisi 27. helmikuuta ”Julmuuksia vastaan” -nimisen vetoomuksen, jossa uhattiin väkivaltaisuuksiin syyllistyneitä ankarilla rangaistuksilla. Punakaartien terrori laantuikin tämän jälkeen joksikin aikaa, mutta kaikkiaan kansanvaltuuskunnalla ei ollut riittävästi keinoja eikä arvovaltaa kaartilaisten hillitsemiseen ja järjestyksen säilyttämiseen, ja sen ote heikkeni entisestään sodan loppua kohden. Punakaartien pelko johti myös kansanvaltuutettujen tietynlaiseen ponnettomuuteen asian suhteen, mikä on jälkeenpäin nähty horjuvana suhtautumisena terroriin.
Kansanvaltuuskunnan jäsenet määräsivät monia poliittisia vangitsemisia, mutta kantoivat myös huolta vangittujen ”vastavallankumouksellisten” oikeusturvasta. Kansanvaltuuskunta ei kuitenkaan kyennyt panemaan kuriin omavaltaisia vangitsemisia harrastaneita punakaarteja, varsinkaan pahamaineista Helsingin tiedusteluosastoa. Muutamissa yksittäisissä tapauksissa laillisuuslinjaa puolustanut prokuraattori Turkia ja hänen apulaisensa Aronen saivat pelastettua siviilejä uhkaavalta kaartien väkivallalta.
Perustuslakiehdotus ja suhtautuminen demokratiaan
Kansanvaltuuskunta antoi ehdotuksen Suomen valtiosäännöksi eli perustuslaiksi. Sen laati opetusasiain kansanvaltuutettuna toiminut Otto-Wille Kuusinen lankonsa Einari Laaksovirran avustuksella. Esitys valmistui 20. helmikuuta ja se julkaistiin 23. helmikuuta. Se annettiin hyväksyttäväksi työväen pääneuvostolle, joka teki siihen runsaasti korjausehdotuksia. Sen myöhemmät vaiheet ovat jääneet hämäriksi. Esitys sisälsi merkittäviä vaikutteita Yhdysvaltain ja Sveitsin perustuslaeista sekä Ranskan suuren vallankumouksen ihanteista. Kuusinen oli suunnitellut sitä jo vuonna 1917 ollessaan jäsenenä K. J. Ståhlbergin johtamassa perustuslakikomiteassa, jonka sihteerinä Laaksovirta puolestaan oli ollut.
Esitys olisi toteutuessaan merkinnyt suomalaisen demokratian perinteen jatkumista ja laajenemistakin: Siihen sisältyi äänioikeusikärajan alentaminen silloisesta (17 §), valtionpäämiehen (”Suomen Tasavallan Esimies”) peräkkäisten kausien rajaaminen yhteen kolmivuotiskauteen (59 §), kansalaisten aloiteoikeus (45 §) ja mahdollisuus kumota kansanäänestyksillä lakeja, viranomaisten päätöksiä ja jopa oikeusistuimien tuomioita (51 §). Tavoitteena ei ollut yksipuoluejärjestelmä, sillä esityksen eräissä kohdissa (21 §, 39 §) puhutaan eri puolueiden voimasuhteista parlamentissa eli kansaneduskunnassa – vaikka Suomen lainsäädäntö ei tuolloin tuntenut lainkaan käsitettä puolue. Sosialismista ei esityksessä puhuttu sanaakaan, joten sitä ei aiottu sisällyttää perustuslakiin. Omaisuuden suoja kuitenkin jätettiin pois, mikä jätti kädet vapaiksi sosialisoinneille.
Myöhempien arvelujen mukaan punaista valtiosääntöä olisi käytännössä voitu tulkita ja soveltaa myös ohjatun demokratian muodossa, sillä se sisälsi useita vastavallankumouksen torjumiseen tarkoitettuja poikkeussäädöksiä. Monitulkintaisena ja epäilyttävänäkin on pidetty niin sanottua ”kansa nouskoon” -pykälää (43 §), jonka mukaan kansaneduskunnan enemmistön syrjäyttäessä valtiosäännön tai rikkoessa sitä luodakseen harvainvaltaisen järjestyksen kansan tulisi ”nousta” ja hajottaa eduskunta uusia vaaleja varten. Sama periaate oli tosin sisältynyt myös Yhdysvaltain itsenäisyysjulistukseen ja Ranskan vallankumouksen aikaiseen ihmisoikeuksien julistukseen.
Propagandatarkoituksessa kansanvaltuuskunnan valtiosääntöehdotusta monistettiin kymmeniä tuhansia kappaleita ja punakaartitkin määrättiin levittämään niitä rintamalinjan toiselle puolelle, jopa lentokoneista pudottamalla. Lakiesityksen ultrademokraattisuuden täydellisenä vastakohtana oli punaisen hallinnon sota-ajan todellisuus: punakaartien sotilaskomento ja itse itsensä valinneen kansanvaltuuskunnan nimittämät toimielimet, joiden jäsenet valikoitiin pelkästään työväenliikkeen sisältä. Ristiriitaa voimisti se, että juuri ennen sisällissotaa Suomen valtiojärjestelmä oli jo ollut silloisella mittapuulla varsin demokraattinen.
thumb|Punaisten hallitsema osa Suomea laajimillaan helmi–maaliskuussa 1918.
Kansanvaltuuskunnan johtajista ainakin Kuusisen, Mannerin, Sirolan ja Tokoin mielestä valtiosääntöehdotus ja kaikki muutkin tärkeimmät lait tulisi sodan päätyttyä asettaa demokraattisen kansanäänestyksen hyväksyttäviksi. He uskoivat, että vallankumoukselle voitaisiin saada kansan enemmistön vilpitön kannatus, kunhan olot maassa sallisivat sen mittaamisen. Tätä perusteltiin myös sillä, että vaikka sosialidemokraatit eivät olleetkaan enää eduskunnassa enemmistönä, oli heidän kannatuksensa punaisten hallitsemassa Etelä-Suomessa kuitenkin keskimääräistä suurempaa. Syksyn 1917 eduskuntavaaleissa SDP oli saanut ainakin niukan enemmistön äänistä sillä alueella, josta punainen Suomi muodostui (noin 60 % Satakunnassa, Hämeessä ja Pirkanmaalla, liki 50 % Uudellamaalla ja Viipurin läänin läntisessä vaalipiirissä sekä noin 40 % Varsinais-Suomessa). Äänestysikärajan alentamisen oletettiin vielä nostavan puolueen kannatusta, sillä puolet työväestöstä oli alle 25-vuotiaita. Lisäksi sosiaalidemokraattien propagandassa oli väitetty porvarien väärentäneen joillain paikkakunnilla edellissyksyn vaalituloksia omaksi edukseen. Puolueen äänestäjien hyväksyntä varsinaiselle vallankumoukselle jäi tietenkin selvittämättä; väkivaltaan turvautuminen lienee tuskin ainakaan nostanut punaisten kannatusta.
Kansanvaltuuskunta oli siis periaatteessa sitoutunut idealistisesti demokratiaan, mutta sota kuljetti sitä yhä enemmän sotilasdiktatuurin suuntaan.
Muita linjauksia
Kansanvaltuuskunta määräsi lakkautettavaksi kirkollisverot ja -maksut ja lakkautti valtion määrärahat pappien palkkaukseen ja muihin kirkollisiin tarkoituksiin sekä yliopiston teologisen tiedekunnan. Punaisen Suomen alueella lisäksi useat kunnat lakkauttivat koulujen uskonnonopetuksen. Kansanvaltuuskunta määräsi muutenkin uudistamaan kouluopetuksen ja luopumaan ”riistäjäluokan” arvomaailmaa tukevasta opetuksesta. Äidinkielen lukemistoista tuli poistaa työväenluokkaa loukkaavat sekä ”viekkautta ylistelevät” kertomukset. Kansanvaltuuskunnan kouluneuvoston 12. helmikuuta julkaisemassa kiertokirjeessä tuomittiin partiojärjestöjen kouluissa harjoittama ”vastavallankumouksellinen kiihotustyö”.
Kansanvaltuuskunta määräsi vapauttamaan vankiloista ”porvarillisen oikeuskäsityksen” perusteella tuomitut ”yhteiskunnalle vaarattomat” pikkurikolliset. Osasyynä oli tarve saada vankiloihin tilaa poliittisille vangeille. Kaikkiaan punaiset vapauttivat sisällissodan aikana yli 2 000 vankia eli noin puolet kaikista vangeista, mutta näistä osa oli punakaartien suorittamia luvattomia vapauttamisia.
Punaisessa Suomessa ei koskaan virallisesti ollut asevelvollisuutta, mutta aivan sodan lopussa 2. huhtikuuta kansanvaltuuskunta sääti yleisen työvelvollisuuslain, johon vedoten ihmisiä pakkovärvättiin punakaarteihin joillain paikkakunnilla.
Ulkosuhteet
Kansanvaltuuskunnalla oli virallinen ulkomaanedustus vain Neuvosto-Venäjällä, sillä ainoastaan Neuvosto-Venäjä tunnusti kansanvaltuuskunnan Suomen lailliseksi hallitukseksi ja Svinhufvudin senaatin seuraajaksi. Kansanvaltuuskunta määräsi 2. helmikuuta vallattavaksi Pietarissa sijainneen Suomen valtiosihteerinviraston, josta tuli tilapäinen edustusto, nimenään 18. helmikuuta alkaen Suomen tasavallan valtuuskunta. Kansanvaltuuskunnan edustajana Venäjällä oli alkuun K. W. Elmstedt apulaisenaan Hugo Jalava, mutta 8. helmikuuta Elmstedtin tilalle nimettiin Jukka Rahja. Kämärän taistelussa haavoittunut Rahja oli lähes koko sisällissodan ajan Suomessa, joten hänen sijaisenaan Pietarissa toimi hänen apulaisensa Väinö Pukka. Neuvosto-Venäjän hallitus eli kansankomissaarien neuvosto nimitti vastaavasti 16. helmikuuta Ivar Smilgan diplomaattiseksi edustajakseen Helsinkiin.
Yksikään toinen valtio ei kansanvaltuuskuntaa tunnustanut, vaikka useiden ulkovaltojen edustajien kanssa oltiin epävirallisessa yhteydessä käytännön asioiden tiimoilta. Kansanvaltuuskunta nimesi Ruotsiin edustajakseen ensin Arthur Useniuksen ja myöhemmin Allan Walleniuksen, mutta Ruotsin hallitus ei tunnustanut heitä. Epäviralliseksi edustajaksi Yhdysvalloissa nimettiin Santeri Nuorteva, joka ei saanut yhteyttä Yhdysvaltain hallitukseen.
Valtiosopimus Neuvosto-Venäjän kanssa
Suomen kansanvaltuuskunta solmi maaliskuun alussa 1918 valtiosopimuksen Neuvosto-Venäjän kanssa. Venäjän neuvostohallituksen näkökulmasta sopimus saattoi loppuun Suomen itsenäisyyden tunnustamiseen liittyneen prosessin. Kyseessä oli tiettävästi historian ensimmäinen valtiosopimus kahden sosialistisen hallituksen välillä.
Sopimus valmisteltiin helmikuun lopulla Helsingissä toimineessa suomalais-venäläisessä sekakomiteassa, jonka puheenjohtajina olivat Gylling ja Aron Šeinman. Muina suomalaisedustajina olivat Tokoi, Arjanne, Edvard Valpas ja Juho Kirves sekä venäläisedustajina Alexander Schottmann, Vladimir Smirnov, Pavel Šiško ja S. Eljava. Rajakysymyksen osalta kansanvaltuuskunta käytti asiantuntijoina Väinö Voionmaata ja Karjalan liiton sihteeriä Iivo Härköstä. Lopullisissa sopimusneuvotteluissa Pietarissa 24.–28. helmikuuta kansanvaltuuskuntaa edustivat Gylling ja Tokoi sihteerinään Sulo Wuolijoki. Neuvosto-Venäjän valtuuskuntaa johti kansainvälisen oikeuden professori Mihail Reissner. Neuvostohallituksen johtaja Vladimir Lenin sekaantui neuvotteluihin muun muassa ehdottamalla, että Suomeen viitattaisiin sopimuksessa nimellä ”Suomen Sosialistinen Työväentasavalta”. Kansanvaltuuskunta moitti myöhemmin suomalaisia neuvottelijoita nimiehdotuksen hyväksymisestä, sillä Suomen valtion nimen ei katsottu kuuluvan muille. Sopimus allekirjoitettiin 1. ja 2. maaliskuuta välisenä yönä Pietarissa ja ratifioitiin uusilla allekirjoituksilla suomalaisten vaatimien korjausten jälkeen 9. maaliskuuta. Sopimuksen allekirjoittivat Suomen edustajina Gylling ja Tokoi, Venäjän edustajina Lenin, Trotski, Stalin ja Prošjan.
Sopimuksessa Venäjä luovutti punaiselle Suomelle Petsamon, jonka jo keisarillinen Venäjä oli vuonna 1864 luvannut Suomelle. Valmistelukomiteassa kansanvaltuuskunnan edustajat olivat tavoitelleet jopa koko Itä-Karjalan yhdistämistä Suomeen, mutta asia päätettiin lykätä tuonnemmaksi, jottei sopimuksen solmiminen viivästyisi. Lenin vaati sopimukseen kirjattavaksi, että Venäjän kansalaiset saisivat Suomessa täydet poliittiset oikeudet, mukaan lukien äänioikeus, ja Suomen kansalaiset saisivat vastaavat oikeudet Venäjällä. Kansanvaltuuskunta piti tätä mahdottomana vaatimuksena. Venäläiset taipuivat kompromissiin, jonka mukaan Venäjän kansalaiset saivat ainoastaan lupauksen ”mahdollisimman helpoista ehdoista” valtiollisten oikeuksien saamiseen Suomessa, minkä ajateltiin tarkoittavan yhden tai useamman vuoden pituista asumista maassa. Lisäksi Suomi joutui luovuttamaan Neuvosto-Venäjälle Inon linnakkeen Karjalankannaksella ja eksterritoriaalioikeudet neljään Suomen kautta kulkeneeseen lennätinlinjaan.
Kansanvaltuuskunta pyrki ottamaan valtiosopimuksesta irti kaiken mahdollisen propagandahyödyn, sillä sen katsottiin todistavan, että nimenomaan punaiset eivätkä valkoiset olivat Suomen itsenäisyyden ja vapauden asialla. Kun valkoisten puolelle levisi virheellinen ennakkotieto, että Neuvosto-Venäjä luovuttaisi sopimuksessa Suomelle jopa Vienan Karjalankin, joutui kenraali Mannerheim antamaan vastavetona julkisuuteen niin sanotun miekkavalansa.
Sopimuksen yhteydessä Neuvosto-Venäjä sitoutui kotiuttamaan Suomessa oleskelleet joukkonsa. Venäjän Itämeren-laivasto jäi vielä Helsinkiin odottamaan alustensa evakuointia ja kieltäytyi sitä odotellessa luovuttamasta Viaporin linnoitusta suomalaisille punaisille, vaikka sopimuksessa Neuvosto-Venäjä oli sitoutunut myös linnoitusten luovuttamiseen. Viaporia ei ehditty luovuttaa ennen Helsingin valtausta, mutta Viipurin linnoitus annettiin punaisille aivan sodan lopussa 20. huhtikuuta.
Siirtyminen Viipurin ja huhtikuun uudelleenjärjestely
Kansanvaltuuskuntaa supistettiin ja se järjestettiin uudelleen 12.–13. huhtikuuta: sisä-, ulko-, oikeus- ja valistusasiat sekä prokuraattorinvirasto yhdistettiin yleisten asiain osastoksi, jonka johtoon tuli J. O. Arjanne, Gylling siirtyi vastaamaan elintarvikeasioista ja Emil Elo työasioista sekä Lauri Letonmäki johtamaan uutta huoltoasiain osastoa. Taimi, Lindqvist ja Kohonen jatkoivat aiemmissa viroissaan. Puheenjohtajaksi nimettiin ensin Kuusinen, mutta hänen lähdettyään saman tien pysyvästi Venäjälle hänen tilalleen asetettiin Gylling, josta tehtiin myös diktaattori Mannerin kansliapäällikkö.
Loppuvaiheessa kansanvaltuuskunnan yleinen, raha-asiain ja elintarveasiain osasto sekä kouluneuvosto toimivat Viipurin lääninhallituksen talossa, liikenneasiain osasto, vallankumouksellinen ylioikeus sekä Suomen ja Venäjän asiain selvittelykomitea Viipurin hovioikeuden talossa, työasiain osasto ja postineuvosto Viipurin postitalossa ja sota-asiain osasto sekä intendenttilaitos hotelli Belvederessä. Rautatieneuvosto toimi Viipurin rautatieasemalla, merineuvosto satamakonttorissa ja tullineuvosto Viipurin tullikamarin tiloissa. Diktaattori ja hänen esikuntansa toimivat Viipurin linnassa.
Kansanvaltuuskunta alkoi 17. huhtikuuta alkaen keskittyä pääasiassa ihmisten ja omaisuuden evakuointiin Suomesta Neuvosto-Venäjälle punaisten täydellisen kukistumisen ollessa selvästi jo lähestymässä. Sen politiikka muuttui ainakin julistuksissa viimeisinä päivinä entistäkin radikaalimmaksi. Kansanvaltuuskunnan jäsenet katsottiin erotetuiksi sitä mukaa kun he pakenivat Suomesta. Haapalainen erotettiin muista syistä 12. huhtikuuta.
Vielä 20. huhtikuuta kansanvaltuuskunta vetosi epätoivoissaan kaikkien maiden työläisiin, jotta nämä estäisivät maidensa porvareita auttamasta sotilaallisesti Suomen valkoisia. Sotilaallisen romahduksen häämöttäessä kansanvaltuuskunta kohtasi myös kassakriisin, kun Viipuriin evakuoidut Suomen Pankin varat olivat ehtymässä ja setelipainon koneet jääneet Helsinkiin, josta niitä ei enää ehditty noutaa ajoissa. Viimeisenä hätäsuunnitelmana päätettiin ruveta painamaan yksipuolisia ”valtionvelkaseteleitä” tavalliselle paperille, sillä yksityisomaisuuden äkillistä takavarikkoa ei pidetty viisaana.
Pako Pietariin ja kansanvaltuuskunnan loppu
Valkoisten katkaistua 23. huhtikuuta Karjalankannaksella punaisen Suomen maayhteyden Venäjälle kansanvaltuuskunta päätti hylätä myös uhatuksi joutuneen Viipurin. Asiasta päätettiin illalla 24. huhtikuuta Viipurin linnassa pidetyssä kokouksessa, jossa Manner torjui ehdotuksen neuvotteluista valkoisten kanssa ja kiivaan keskustelun jälkeen myös Gyllingin vaatimus Viipuriin jäämisestä hylättiin. Manner, Elo, Eloranta, Airola, Arjanne, Letonmäki, Lindqvist ja Taimi eli lähes koko jäljellä ollut kansanvaltuuskunta pakenivat Viipurista höyrylaivalla 25. huhtikuuta vastaisena yönä. Samalla pakeni myös noin 700 muuta henkilöä, joukossa paljon punaisen hallinnon virkailijoita. Laivasaattueeseen kuului viisi alusta: Viipurin Höyryvene Osakeyhtiön omistamat Adlercreutz, Jalo, Karjala ja Lokki sekä jäänmurtaja Mercator. Silloisista kansanvaltuutetuista vain Gylling jäi vapaaehtoisesti Viipuriin pitämään yllä järjestystä. Viipuria puolustamaan jääneet punaiset pitivät johtajien pakoa suoranaisena petoksena. Sisällissodan viimeiset päivät punaiset joutuivat taistelemaan Suomessa kokonaan ilman keskusjohtoa.
Kansanvaltuuskunta onnistui paetessaan ottamaan mukaansa osan Viipuriin siirretyistä Suomen Pankin varoista, ja jo aiemmin oli evakuoitu Venäjälle ainakin 200 junavaunullista tavaraa. Viipurin satamasta lähti ennen kaupungin kukistumista vielä 11 evakuointilaivaa lisää. Sodan päätyttyä kansanvaltuutetuista jäivät Suomeen piileskelemään Gylling ja Kiviranta, joista ensinmainittu onnistui myöhemmin siirtymään Ruotsiin.
Pakolaivat saapuivat Kronstadtiin iltapäivällä 25. huhtikuuta ja Pietariin samana iltana. Suomen punaisten johto kokoontui viimeisen kerran Pietarissa Suomen valtiosihteerinviraston talossa 27. huhtikuuta tilinteon hengessä, jolloin läsnä olivat kansanvaltuutetuista ainakin Tokoi ja Turkia. Kolmetoista kansanvaltuuskunnan jäsentä osallistui saman vuoden elokuussa Moskovassa Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) perustavaan kokoukseen. Mukana oli myös 18 työväen pääneuvoston jäsentä ja 50 muuta punaisessa siviilihallinnossa palvellutta.
Kansanvaltuutettujen paluu Suomeen ja vankeustuomiot
Kansanvaltuuskunnan jäsenet eivät voineet myöhemmin palata turvallisesti Suomeen, jossa heitä olisivat odottaneet raskaimmat mahdolliset valtiopetossyytteet, ja useimmat jäivätkin Neuvostoliittoon loppuiäkseen. Hilja Pärssinen palautettiin vuonna 1919 Virosta Suomeen, ja hän joutui yli kolmeksi vuodeksi vankilaan. Suomessa koko ajan piileskellyt Kiviranta jäi kiinni vuoden 1920 alussa ja sai vankeustuomion. Turkia palasi vuonna 1927, ja hänet tuomittiin kahdeksaksi ja puoleksi vuodeksi vankeuteen mutta armahdettiin puolentoista vuoden kuluttua. Vuonna 1936 palannut Arjanne istui vajaan vuoden saamastaan yli viiden vuoden tuomiosta.
Useat SKP:hen liittyneet kansanvaltuutetut olivat jossain vaiheessa 1920-lukua salaa maanalaisessa puoluetyössä Suomessa. Näissä puuhissa vuonna 1928 kiinni jäänyt Taimi joutui yli vuosikymmeneksi vankilaan, kunnes hänet palautettiin Neuvostoliittoon talvisodan jälkeen vuonna 1940. Eduskunta sääti jatkosodan aikana helmikuussa 1944 Lex Tokoina tunnetun määräaikaisen lain, joka antoi presidentille valtuudet armahtaa syytteistä kuka tahansa sisällissodan punainen, jota aiemmat armahduslait eivät koskeneet. Laki räätälöitiin lähinnä Oskari Tokoin paluun mahdollistamiseksi, ja presidentti Risto Ryti armahti sen nojalla Tokoin maaliskuussa 1944. Yhdysvaltoihin asettunut Tokoi ei enää muuttanut takaisin Suomeen, mutta hän vieraili maassa useasti saatuaan siihen mahdollisuuden.
Kansanvaltuuskunnan 19:stä jäsenestä 13 kuoli Neuvosto-Venäjällä tai Neuvostoliitossa. Viimeisenä kuoli O. W. Kuusinen vuonna 1964 Moskovassa.
Mori Julien-Marie Sidibé
Mori Julien-Marie Sidibé (1927 – 25. maaliskuuta 2003) oli malilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 30. huhtikuuta 1957 ja nimitettiin Ségoun hiippakunnan piispaksi 1. heinäkuuta 1974. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Luc Auguste Sangaré, jota avustivat Pierre Louis Leclerc ja Anthyme Bayala.
Sidibé johti hiippakuntaansa kuolemaansa saakka.
Sinkkisälpä
thumb|210px|Sinkkisälpää Sinkkisälpä (ZnCO3) eli smithsoniitti on tärkeä sinkkimalmimineraali, joka esiintyy sulfidimalmien yhteydessä. Se oli sinkin pääasiallinen raaka-aine 1880-luvulle saakka, jolloin sinkkivälke korvasi sen.
Sinkkisälpä on väriltään usein vihreä, mutta väri vaihtelee muun muassa valkean, harmahtavan ja keltaisen välillä. Kidejärjestelmä trigoninen, viiru valkoinen. Kiilto on lasinen tai helmiäismäinen. Sinkkisälvän kovuus on 4–4,5 Mohsin asteikolla ja ominaispaino on 4,4–4,5 g/cm³.
Sinkkisälpää esiintyy muun muassa Australiassa (Broken Hill), Kreikassa (Laurium), Puolassa (Bytom ja Tarnowskie Góry), Ranskassa (Chessy), Italiassa (Sardinia), Espanjassa, Namibiassa (Tsumebi), Meksikossa (Ojuelan kaivos) ja Yhdysvalloissa (Leadville, Colorado).
Sinkkisälvän nimitys smithsoniitti tulee James Smithsonista.
Tverinkarjalaiset
Tverinkarjalaisiksi nimitetään Venäjällä Tverin alueella eläviä karjalaisia. Heidän asuma-alueestaan käytetään yleisesti nimitystä Tverin Karjala. Vuodelta 2000 peräisin olevien virallisten väestötilastojen mukaan Tverin alueen 1 614 000 hengestä kansallisuudeltaan karjalaisia oli oman ilmoituksensa mukaan noin 23 000 henkeä, mutta jotkut tutkijat arvioivat vuonna 1998 tverinkarjalaisten määräksi jopa yli 100 000 henkeä. Vuonna 2000 määräksi arvioitiin 100 000 – 200 000. 2020-luvulla arvioitiin, että määrä voisi enimmillään olla liki 60 000 henkeä. Karjalainen perinne on säilynyt Tverin karjalaiskylissä varsin hyvin, ja useat osaavat myös karjalan kieltä.
Tverinkarjalaisten kohtalo on eronnut monista muista Venäjän suomalais-ugrilaisista kansoista siten, että heillä ei ole Venäjän liittovaltiossa omaa nimikkotasavaltaansa, toisin kuin eräillä muilla suomensukuisilla kansoilla, kuten udmurteilla ja marilaisilla. Tästä syystä tverinkarjalaiset ovat jääneet muiden tunnetumpien suomalais-ugrilaisten kansojen varjoon. Vuonna 1996 tverinkarjalaiset saavuttivat kulttuuriautonomian, joka kuitenkin toi tverinkarjalaisia tunnetuiksi myös kansainvälisissä yhteyksissä: tverinkarjalaiset pääsivät presidentti Boris Jeltsinin antaman asetuksen jälkeen jäseniksi suomalais-ugrilaisten kansojen liittoon ja Yhdistyneissä kansakunnissa toimivaan suomalais-ugrilaisten kansojen konsultatiivikomiteaan.
Määrä
Edellä esitettyjen arvioiden ja laskentojen lisäksi vuoden 2002 väestönlaskennassa vain 14 633 ilmoitti kansallisuudekseen karjalaisen. Karjalaisten määrän epävarmuus johtuu osaltaan siitä, ettei erityisesti iäkäs väestö ole uskaltanut tai katsonut tarpeelliseksi ilmoittaa kansallisuudekseen vähemmistökansallisuutta pyrkiessään välttämään leimautumista. Vuoden 2010 väestönlaskennassa karjalaiseksi itsensä ilmoitti 7 394 henkeä, ja heistä vain 25 ilmoitti puhuvansa pelkästään karjalan kieltä.
Historia
thumb|right|410px|Karjalaisten asuttamia alueita [[Novgorodin kuvernementti|Novgorodin ja Tverin kuvernementeissa. Osa Peter von Köppenin laatimasta kartasta vuodelta 1851.]]
1600-luvulta 1930-luvulle
Tverin karjalaiskylät sijaitsevat sisä-Venäjällä, noin 200 kilometriä Moskovasta Pietarin suuntaan. Tverin karjalaiset kuuluvat saarekekarjalaisiin, ja he ovat 1600-luvulla Käkisalmen läänistä lähteneiden karjalaissiirtolaisten jälkeläisiä. He muuttivat Suomesta pakoon. Karjalaisia lähti Laatokan liepeiltä ja Pohjois-Karjalasta aina Liperistä ja Ilomantsista asti. He pakenivat Ruotsin valtaa ja luterilaista uskontoa. Se erotti heidät luterilaisista karjalaisten heimoon kuuluneista suomalaisista, jotka jäivät pääasiassa asuinsijoilleen ruotsalaisen pakkoluterilaistamisen aikana. Myös Ruotsin kruunulle maksettavat verot olivat raskaat, samoin muut velvoitteet.
Moskovan Venäjä myös lupasi muuttajille verohelpotuksia, mikä teki heille muutosta helpompaa. Suuri karjalaisasutus kehittyi tuolloiseen Tverin lääniin, mutta karjalaisia muutti myös Aunukseen. Lisäksi Tihvinän, Valdain ja Djoržhan alueelle kehittyi karjalaisten asutuskeskukset.
Tverin karjalaisasukkaiden esi-isät ovat siirtyneet Tverin alueelle pääasiassa vuosina 1581–1595 ja 1617–1661. Suurin osa tverinkarjalaisista muutti Tveriin 1600-luvulla Stolbovan rauhan jälkeen. Tverin kylät olivat jääneet autioiksi sotaa ja ruttoa pakoon lähteneiltä venäläisiltä. Tverinkarjalaisten muutot alueelle jatkuivat aina 1700-luvulle suureen Pohjan sotaan saakka. Siirtolaisia tuli ilmeisesti myös Inkerinmaalta. Tverinkarjalaiset ovat eläneet vuosisatoja eristyksissä muista karjalaisista, mutta vanha karjalan eri muodoille yhteinen sanasto on Tverin murteissa pitkälti säilynyt. Siellä he elivät omissa kylissään niin sitkeästi, että varsinkin karjalaisalueiden sisäosissa asuvat olivat täysin eristyksissä venäläisistä ja selvisivät vuosisatoja ilman venäjän kieltä.
Tiettävästi ensimmäinen Tverin Karjalassa käynyt suomalainen tutkija oli D. E. D. Europaeus, joka liikuskeli Tverin Karjalassa1840-luvulla. Myös Elias Lönnrot ja M. A. Castrén tiesivät karjalaisista Tveristä, mutta eivät siellä käyneet. Kesällä 1882 Tverissä kävi matkalla Theodor Schwindt, joka kirjoitti tästä matkakuvauksia Uuteen Suomettareen.
1930-luvulla
Kun Stalinin vähemmistöpolitiikka 1930-luvulla teki tverinkarjalaisten elämän tukalaksi, ei virallisiin väestötietoihin ole sen jälkeen ollut uskominen: monet tverinkarjalaiset ovat ilmoittaneet itsensä varmuuden vuoksi venäläisiksi – ja tekivät niin yhä 1990-luvun lopulla. Puhtaasti turvallisuussyistä monet karjalaiset ovat myös hakeutuneet venäläisten kanssa naimisiin.
1980-luvulta 2020-luvulle
1920-luvun ajoista tverinkarjalaisten määrä on laskenut huomattavasti. Esimerkiksi vuonna 1989 karjalaisia oli Tverissä oman ilmoituksensa mukaan enää 23 000 henkeä.
Karjalan opetusta samoin kuin yrityksiä kansallisen kulttuurin elvyttämiseen oli Tverin alueella ollut jo 1930-luvulla. Kirjavien vaiheiden jälkeen elvyttäminen aloitettiin uudelleen 1990-luvun alussa. Karjalan opetus kouluissa aloitettiin pääosin Tverinkarjalaisten kulttuuriseuran toimesta. Kouluihin saatiin oppikirjat, kouluihin koulutettiin opettajia ja kylissä eli karjalaislapsiakin.
1990-luvulla karjalaisten kansallinen työ alkoi edetä nopeasti. Vuonna 1990 perustettiin Tverinkarjalaisten kulttuuriseura. Siitä muodostui kansallinen kulttuuriautonomia. Autonomia saavutettiin vuonna 1996. Seura ja autonomia toimivat karjalan kielen ja karjalaisen kulttuurin säilyttämiseksi. Vuonna 1994 perustettiin seuran tueksi Suomeen Tverinkarjalaisten ystävät -yhdistys. A. Punzhinan Tverinkarjalan sanakirja julkaistiin vuonna 1994. Lisäksi vuonna 1992 julkaistiin M. Orlovin tekemä aapinen Bukvari, vuonna 1996 Zoja Turitsevan lukukirja Armaš šana ja L. Gromovan tekemä karjalainen oppikirja Aiga paissa i lugie karielakši . Oppikirjat ovat saaneet julkaisutukea Suomesta vuonna 1993 perustetulta Tverinkarjalaisten ystäviltä, Karjalan Sivistysseuralta ja Pertti Virtarannalta . Zoja Turitsevan laatima alkeislukukirja eli Luvendakniiga Tverin karielazilla lapšilla julkaistiin vuonna 1996.
Vuodesta 1996 lähtien on ilmestynyt neljää kertaa vuodessa Karielan Šana -lehti, jota julkaistaa tverinkarjalaksi ja osin venäjäksi. Lehdellä on tärkeä osa tverinkarjalaisten kansallistunteen vaalimisessa. Vuonna 1998 ilmestyi S. Tarasovin runokokoelma Oma randa ja vuonna 2004 ensimmäinen tverinkarjalainen proosateos Kuzjmicca tekijänään N. Balakirev. Vuonna 2007 ilmestyi Z. I. Golovkinan ja R. V. Gorcevin toimittama laulukirja Virži .Tverinkarjalaisten ystävät on tehnyt merkittävää työtä karjalaisen kirjallisuuden kehittämisessä.
Ikivanhat karjalaiset perinteet elivät Tverin Karjalassa yhä 1990-luvun lopulla. Tverinkarjalaiset esimerkiksi saunoivat vielä tuolloin suurissa uuneissa saunatupien ohella.
Tverinkarjalaisten kieli ja kulttuuri on säilynyt suhteellisen hyvin ottaen huomioon yli 400 vuoden asumishistorian keskellä Sisä-Venäjää. 1990-luvun lopulla tverinkarjalankielisiä lapsia oli hyvin vähän. Toisaalta tuolloin tverinkarjalaiset eivät enää häpeilleet karjalaisuuttaan. 1990-luvun jälkeen on alkanut näyttää siltä, että kylien pysyvän asutuksen yhä vähentyessä ei ole enää lapsia, kelle opettaa karjalan kieltä. Karjalan kielen opetuksen määrä on vähentynyt yhteen oppituntiin viikossa. Tverinkarjalaisten kieltä uhkaa karjalaisen identiteetin ohella venäläiseen valtakulttuuriin sulautuminen. Yhä useamman karjalaisen kielitaito ulottuu vain ymmärtämisen tasolle. Karjalan kielen säilymistä uhkaa sukupuutto Tverissä, ja sen tilanne näyttää pääosin samalta kuin Venäjän Karjalassa, jossa karjalan puhujien enemmistö on iäkästä väkeä, jolta kieli ei ole välittynyt nuoremmille polville, eikä valtion tukea kansallisille ja kielellisille pyrkimyksille ole saatavissa. Tverin karjalaisten vanhaa kulttuuria ja tapoja pyritään säilyttämään vähäisinkin voimavaroin. Heillä on pieniä paikallismuseoita ja kirjastoja joko koulujen yhteydessä tai erillisinä yksikköinä. Tverinkarjalan kielimuotoa on tallennettu ja tutkittu edelleen 2020-luvulla.
Tverin karjalaismurteet
Karjalan kieli jakautuu kahteen päämurteeseen eli varsinaiskarjalaan ja livvinkarjalaan, jota kutsutaan myös aunuksenkarjalaksi. Varsinaiskarjala jakautuu edelleen vienankarjalan ja eteläkarjalaan murteisiin. Tverinkarjalan murteet kuuluvat eteläkarjalan murteisiin. Tverinkarjalan murteet pohjautuvat lähinnä Käkisalmen läänissä 1600-luvulla puhuttuihin murteisiin, koska pääosa tverinkarjalaisista on tuolloin Käkisalmen seuduilta Keski-Venäjälle muuttaneiden karjalaisten jälkeläisiä. Murteet ovat lähellä Suojärvellä ja Suistamolla puhuttuja karjalan kielen murteita. Toisaalta tverinkarjalassa on sellaisia piirteitä, että osa tutkijoista pitää sitä omana kielenään.
Tverinkarjalaiset asuvat 1–5 hengen pikkukylissä, joita on 458 ja noin 80 suurehkoissa kylässä. Heillä on oma kulttuuriautonomiansa, jota ennen nimitettiin Tverinkarjalaisten kulttuuriseuraksi. Karjalan kieltä opetetaan 11 koulussa. Lihoslavlin opettajaopistosta on valmistunut myös karjalan kielen opettajia. Vuonna 1998 Helsingin yliopiston sivuilla kerrottiin, että vuoden 1999 syksyllä Tverin yliopistossa on määrä alkaa karjalan kielen opetus. Samana vuonna Helsingin yliopiston ylioppilaskunta tuki tverinkarjalaisen Lihoslavlin opettajaopiston tietokoneitten verkottamista. Vuoteen 2007 mennessä viisi opiskelijaa oli valmistunut Tverin yliopistosta karjalan kielen ja kirjallisuuden opettajiksi. Vuonna 2014 karjalan kielen opettaminen opettajakoulutuksessa oleville oli lakkautettu.
Yhteydet venäjänkielisiin ovat tuoneet tverinkarjalaan kosolti lainasanoja, ja venäjän vaikutusta on myös ääntämisessä ja lauserakenteissa. Siitä huolimatta moni suomalainen venäjää ja karjalaa taitamaton Tverin karjalaiskylissä 2000-luvulla vieraillut on yllättynyt siitä, miten paljon tverinkarjala kuulostaa suomen kieleltä.
Tverin murteiden tutkimushistoriaa
Varhaisimmat Karjalan kielen sanakirjan muistiinpanot tverinkarjalasta pohjautuvat 1890-luvulla Keski-Venäjälle Tverin kuvernementtiin tehtyihin tutkimusmatkoihin.
Karjalan kielen sana-arkistossa on useita tverinkarjalan kokoelmia. Kesällä 1895 K. F. Karjalainen matkusti Tverin kuvernementtiin matkakumppaninaan perinteentallentaja Vihtori Alava ja keräsi siellä karjalankielistä sanastoa. He lähtivät Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran apurahan ja yliopiston kanslerin matka-apurahan turvin Tveriin. Vuosina 1912 ja 1913 Juho Kujola kulki Venäjällä ja teki sanamuistiinpanoja Tverin sekä Tihvinän ja Valdain eli Novgorodin kuvernementin karjalaisilta. Kujolan runsaat ja monipuoliset sanatiedot 1900-luvun alusta olivat pitkään unohduksissa, ja oikeastaan ne löytyivät sattumalta. Nykyään tämä merkittävä ja suuri aineisto on digitoitu ja vapaasti käytettävissä.
Kylmän sodan aikana Tverin kylät olivat suljettua aluetta ulkomaalaisille, mutta Helmi ja Pertti Virtaranta retkeilivät siellä erikoisluvalla vuonna 1957 ja monena kesänä sen jälkeen. Näistä matkoista syntyivät muun muassa kirjat Kauas läksit karjalainen sekä Karjalan kieltä ja kansankulttuuria. Heidän työkalunaan olivat jo nauhurit, ja he tekivät sanalippuja myös ääninauhojen pohjalta. Virtarantojen tuoreimmat, 1970-luvun tverinkarjalan sanatiedot eivät ehtineet mukaan Karjalan kielen sanakirjan ensimmäisiin osiin. Tuoreimmat Karjalan kielen sanakirjan muistiinpanot tverinkarjalasta pohjautuvat 1970-luvun tutkimusmatkoihin Tverin alueelle. Pertti Virtaranta on edelleen tunnettu ja arvostettu henkilö Tverin alueella. Virtaranta teki arvokasta työtä tverinkarjalaisten kansallistunteen ja ihmisten itsetunnon kohottajana tallentaessaan vuodesta 1957 lähtien tverinkarjalaa, kansan vanhoja itkuvirsiä ja runoja. Kylissä muistetaan ja arvostetaan suuresti sitä, että Virtaranta ensimmäisenä suomalaisena oli vakavasti kiinnostunut karjalaisten kielestä ja kulttuurista. Hän korosti, että jokaisen ihmisen on tiedettävä kuka on ja mistä tulee.
Ahvenlampi (Ähtäri, Rintalankylä)
Ahvenlampi on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä ja Pirkanmaalla Virroilla Rintalankylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 3,6 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Kivikeropuron valuma-alueeseen (35.485) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 171,7 metriä mpy.
Jean-Marie Kélétigui
Kélétigui erosi tehtävistään 10. lokakuuta 2002.
Cruella (elokuva)
Cruella on vuonna 2021 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen rikoskomediaelokuva, joka perustuu Dodie Smithin lastenkirjassa Satayksi dalmatiankoiraa esiintyvään hahmoon, Cruella de Viliin. Elokuvan on ohjannut Craig Gillespie sekä käsikirjoittanut Dana Fox ja Tony McNamara, Aline Brosh McKennan, Kelly Marcelin ja Steve Zissis'n kirjoittaman tarinan pohjalta. Elokuvan nimiroolia esittää Emma Stone. Muissa rooleissa nähdään Emma Thompson, Joel Fry, Paul Walter Hauser, Emily Beecham, Kirby Howell-Baptiste ja Mark Strong.
Cruella sai maailmanensi-iltansa Los Angelesissa 18. toukokuuta 2021. Elokuvateattereihin se saapui 28. toukokuuta 2021, jolloin se julkaistiin myös koronaviruspandemian vuoksi samanaikaisesti Disney+-palveluun katsottavaksi Premier Access -lisämaksulla. Elokuva sai pääosin positiivisen vastaanoton kriitikoilta, jotka kehuivat sen roolisuorituksia, Gillsepien ohjausta, visuaalista tyyliä, puvustusta, lavastusta ja musiikkeja, mutta se sai myös kritiikkiä käsikirjoituksesta. Elokuva tuotti yli 233 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti, ollen vuoden 2021 yhdeksänneksi tuottoisin elokuva.
Jatko-osa
Toukokuussa 2021 Stone ja Thompson molemmat sanoivat, että he haluaisivat tehdä toisen Cruella-elokuvan Kummisetä II:n tyyliin, joka toimisi sekä jatko-osana että esiosana ensimmäiselle elokuvalle. Kesäkuussa 2021 Disney ilmoitti, että jatko-osa on virallisesti tekeillä, ja että Gillsepie ja McNamara palaavat ohjaajaksi ja käsikirjoittajaksi. Elokuussa 2021 Stone vahvisti uusivansa Cruella de Vilin roolin jatko-osassa.
Valkoinen terrori (Taiwan)
Valkoisella terrorilla Taiwanissa tarkoitetaan toisinajattelijoiden tukahduttamista Kuomintangin hallinnon aikaan sotatilalain aikana. Valkoisen terrorin ajanjakson ajatellaan yleisesti alkaneen kun sotatilalaki julistettiin Taiwanissa 19. toukokuuta 1949 ja sen katsotaan päättyneen 21. syyskuuta 1992.
Valkoisen terrorin ei katsota yleisesti sisältävän helmikuun 28. päivän verilöylyä vuonna 1947, jolloin Kuomintang tappoi vähintään 18 000 taiwanilaista siviiliä vastauksena kansannousuun. Kaksi vuotta helmikuun 28. päivän verilöylyn jälkeen KMT vetäytyi Manner-Kiinasta Taiwaniin Kiinan sisällissodan loppuvaiheissa. Valtaansa lujittaakseen KMT aloitti ankarat poliittiset tukahduttamiskeinot, joihin sisältyi sotatilalaki ja epäiltyjen vasemmistolaisten tai kommunisteja sympatisoivien teloittaminen. Muut toimet kohdistuivat Taiwanin alkuperäisväestön jäseniin, jotka osallistuivat helmikuun 28. päivän verilöylyyn.
Kuomintang vainosi hallinnon kriitikkoja ja vastustajia, syyttäen heitä hallinnon kaatamisen yrittämisestä. KMT hyödynsi salaista poliisia ja muita tiedustelutoimijoita sallien erityiset rikoslait työkaluiksi toisinajattelijoiden vainoamiseksi. Ihmisoikeuksia ja oikeutta yksityisyyteen ei kunnioitettu ja ihmisten massavalvontaa hyödynnettiin laajalti. Toisinajattelijoiksi epäiltyjä kohtaan nostettiin tekaistuja rikostapauksia. 3000-4000 siviilin arvioidaan tulleen teloitetuksi hallituksen toimesta valkoisen terrorin aikana. Hallitusta on myös epäilty ulkomailla maanpaossa olleiden toisinajattelijoiden tapoista.
Demokratialle myönteiset mielenosoitukset tukahdutettiin rajuin ottein. Kuomintang hallitsi yksipuoluejärjestelmällä, jossa muiden puolueiden olemassaolo oli kielletty.
Niinilampi (Ähtäri, Rintalankylä)
Niinilampi on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä Rintalankylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 4,8 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1 kilometri.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Kivikeropuron valuma-alueeseen (35.485) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 179 metriä mpy.
Joshua Rifkin
Rifkin opiskeli 1960-luvun aikana useissa oppilaitoksissa, kuten Juilliard Schoolissa. MFA-tutkinnon hän suoritti lopulta Princetonin yliopistossa vuonna 1969. 1960-luvun alkupuolella Rifkin työskenteli myös Karlheinz Stockhausenin kanssa.
Valmistuttuaan Rifkin opetti monissa yhdysvaltalaisissa yliopistoissa, kuten Brandeisissa, Harvardissa ja Yalessa. Tällä hetkellä hän opettaa Bostonin yliopistossa.
Rifkin tunnetaan musiikkimaailmassa runsaasti huomiota herättäneen näkemyksen edustajana, jonka mukaan Bach käytti teoksissaan vain yhtä laulajaa äänialaa kohden. Eli varsinaisen kuoron sijasta kantaattien ja muiden teosten kuoro-osuuksissa olisi usein vain neljä laulajaa, jotka kukin laulaisivat omaa säveltä. Rifkinin mukaan on historiallisten lähteiden pohjalta varmaa, että Bach reaalisesti käytti usein vain yksittäisiä laulajia äänialaa kohden. Hän ei kuitenkaan väitä, että tämä olisi ollut varmuudella Bachin ihanne teosten esittämisen kannalta. Rifkinin mukaan emme voi lähteiden perusteella varmuudella tietää, kuinka monta laulajaa Bach olisi halunnut käyttää.
Rifkin on johtanut oman argumenttinsa periaatetta noudattavia, alkuperäissoittimin tehtyjä levytyksiä esimerkiksi Bachin h-mollimessusta sekä kantaateista. Levytyksillä on ollut kriitikoiden parissa hyvä vastaanotto, vaikka monet kuulijat ovat myös kritisoineet niitä rajusti.
Maurice Chevalier
thumb|Maurice Chevalier elokuvassa The Merry Widow (1934). thumb|Maurice Chevalier noin vuonna 1920. Maurice Auguste Chevalier (12. syyskuuta 1888 Pariisi – 1. tammikuuta 1972) oli ranskalainen näyttelijä ja esiintyjä. Hän oli mukana myös yhdysvaltalaisissa laulu- ja operettielokuvissa vuodesta 1929 lähtien.
Chevalierin ura alkoi kahvilasta hänen ollessaan 13-vuotias. Hän lauloi siellä ilmaiseksi ja kerran eräs teatteriseurueen jäsen pyysi häntä mukaan paikalliseen musikaaliin. Chevalier suostui ja sai osan.
Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Chang ja Eng Bunker
thumb|right|Chang ja Eng Bunker. thumb|Chang ja Eng Bunker tuntemattoman ranskalaisen tai hollantilaisen taiteilijan maalaamana noin vuonna 1836.
Chang ja Eng Bunker (11. toukokuuta 1811 – 17. tammikuuta 1874) olivat siamilaiset kaksoset, joiden mukaan termi nimettiin. He syntyivät Meklondissa Siamissa (nykyinen Thaimaa). Heitä yhdisti vain rintalastan kärjen kohdalta rustoinen kudosmuodostuma, mistä syystä nykytekniikalla heidät olisi voitu erottaa toisistaan. Heidän isänsä oli hankiinalainen ja äiti malaiji.
Alex Pritchard
Alex David Pritchard (s. 3. toukokuuta 1993 Orsett) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja tai laitalinkki. Hän edustaa Englannin Mestaruussarjassa pelaavaa Sunderlandia.
Ura
Pritchard aloitti jalkapallon West Ham Unitedin akatemiassa. Hän siirtyi Tottenhamin juniorijoukkueeseen kesäkuussa 2009. Aikuisurallaan Pritchard on edustanut lainalla Peterboroughia, Swindonia ja Brentfordia. Kaudella 2014–2015 Pritchard nosti omaa tekemistään uudelle tasolle. Hän teki Brentfordin riveissä kauden aikana 12 maalia ja valittiin Mestaruussarjan tähdistöön kauden päätteeksi.
Kauden 2015–2016 Pritchard aloitti Tottenhamin riveissä. Hänet vuokrattiin tammikuun siirtoikkunassa loppukauden pituisella lainasopimuksella West Bromwichiin.
Elokuussa 2016 Pritchard siirtyi Norwichiin kirjoittaen nelivuotisen sopimuksen. Tammikuusta 2018 kesään 2021 hän edusti Huddersfieldiä ja siirtyi sitten Sunderlandiin.
Mars Odyssey
thumb|left|Kaavakuva Mars Odyssey -luotaimesta.
Mars Odyssey (2001 Mars Odyssey) on NASA:n robottiluotain, joka kiertää Marsia. Luotaimen tehtävänä on saada todisteita entisestä tai nykyisestä vedestä ja vulkaanisesta toiminnasta Marsissa. Luotaimen tuottaman tiedon toivotaan vastaavan kysymyksiin siitä, onko Marsissa koskaan ollut elämää. Se myös toimii lähettimenä Maan ja Mars Exploration Rovereiden sekä Mars Science Laboratoryn välillä. Tehtävän kokonaiskustannukseksi on arvioitu 297 miljoonaa dollaria.
Kalevi Rikkinen
Kalevi Vilho Rikkinen (s. 14. toukokuuta 1936 Pietarsaari) on suomalainen maantieteilijä ja Helsingin yliopiston kulttuurimaantieteen emeritusprofessori.
Rikkisen vanhemmat olivat ratavartija Vilho Rikkinen ja rautatieläinen Helmi Maria Mäkitalo. Hän pääsi ylioppilaaksi 1956 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1961, lisensiaatiksi 1962 ja tohtoriksi 1966.
Mars Odyssey
Odyssey laukaistiin Delta II -raketilla Cape Canaveralista, Floridasta 7. huhtikuuta 2001. Luotain saapui Marsin luo 24. lokakuuta. Luotaimen päämoottori käynnistyi jarruttaakseen aluksen nopeutta ja mahdollistaakseen turvallisen pääsyn planeetan kiertoradalle. Vähittäinen jarrutus loppui tammikuussa 2002 ja luotain aloitti tieteellisen toimintansa 19. helmikuuta.
Kalevi Rikkinen
Rikkinen toimi Helsingin yliopistossa assistenttina 1960–1964, dosenttina 1968–1970, apulaisprofessorina 1970–1973, vt. professorina 1971–1972 sekä vuodesta 1973 alkaen kulttuurimaantieteen professorina sekä maantieteen laitoksen esimiehenä vuodesta 1974. Rikkinen oli lisäksi Kustannus Oy Otavan maantieteilijänä 1960–1964 sekä valtion luonnontieteellisen toimikunnan tutkimusassistenttina 1964–1967 ja vt. nuorempana tutkijana 1967–1969. Rikkinen jäi professorin virasta eläkkeelle 1999.
Mars Odyssey
14. heinäkuuta 2010 alus meni "Safe mode"-suojatilaan, koska sen aurinkopaneelien asentoa mittaavat asentoanturit antoivat virheellistä mittaustietoa. Vika voi olla hetkellinen ja korjattavissa tai pysyvä komponenttivika, jollaiset ovat tyypillisille liikkuville mekanismeille avaruudessa.
Kalevi Rikkinen
Rikkinen on ollut naimisissa vuodesta 1960 alkaen Helsingin yliopiston maantieteen didaktiikan emeritaprofessori Hannele Rikkisen, o. s. Iso-Ahola kanssa. Helsingin yliopiston kasvitieteen professori Jouko Rikkinen on heidän poikansa.
Rikkinen toimi Filosofisen tiedekunnan promootiossa promoottorina vuonna 1997. Vuosina 1976-1985 hän toimi Eteläpohjalaisen osakunnan inspehtorina.
Ykköscup
Ykköscup tai Ykkös Cup on Veikkausliigajoukkueille tarkoitettua Liigacupia vastaava kilpailu, jossa pelaavat Suomen toiseksi korkeimman sarjatason Ykkösen joukkueet. Suomen Cupiin kaudelle 2022 tehtyjen muutosten myötä viimeksi vuonna 2003 pelattu Ykköscup palaa kilpailukalenteriin.
Historia
Aikaisemmin Cupia pelattiin ainakin vuosina 1992-1993, 1996 ja 1998–2003. Todennäköisesti kilpailu pelattiin siis myös välivuosina. Vuonna 1999 sen voitti Pietarsaaren Jaro ja vuonna 1992 FinnPa. Vuonna 2001 voittaja oli FC Hämeenlinna ja myös FC Lahti on kilpailun voittanut.
Systeemi
Ykköscup pelataan kolmessa maantieteellisesti painotetussa lohkossa 22. tammikuuta ja 12. maaliskuuta välisenä aikana. Lohkojen neljä joukkuetta pelaavat yksinkertaisen sarjan, jossa viime kaudella parhaiten sijoittuneet joukkueet saavat kaksi kotiottelua. Lohkovaiheessa on viisi runkopelipäivää, ja jatkoon menijät ovat selvillä 26. helmikuuta mennessä.
Lohkojen kaksi parasta joukkuetta etenevät kahdeksan joukkueen puolivälieriin. Lisäksi puolivälieriin etenee kaksi parasta lohkokolmosta. Pudotuspelit pelataan yksittäisinä otteluina. Ykköscupin finaalin alustava pelipäivä on 12. maaliskuuta. Näin ollen Ykköscupin tulisi olla pelattuna ennen Suomen Cupin alkua.
Voittajat
{|
Finaalit
{|
Ratamestari
Ratamestari oli alempi rautatievirkamies, joka johti tietyn rataosuuden ylläpito- ja kunnostustöitä sekä toimi rataosuuden ratavartijoiden esimiehenä. Ratainsinööri oli puolestaan ratamestarin esimies.
Ratamestarilla oli virka-asunto vastuullaan olevan rataosuuden varrella.
The Pale Emperor
The Pale Emperor on Marilyn Mansonin yhdeksäs studioalbumi, joka julkaistiin 20. tammikuuta 2015. Albumin nauhoituksissa sovellettiin paljon yhdellä otolla äänittämistä, joka Mansonin mukaan tekee albumin äänimaailmasta "likaisen". The Pale Emperor nousi Suomen virallisen listan sijalle 10, ja Yhdysvalloissa se debytoi Billboard 200 -listan kahdeksannella sijalla.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt Tyler Bates ja sanoittanut Marilyn Manson.
Klamydia (albumi)
Klamydia on Klamydian 22. elokuuta 2007 ilmestynyt albumi.
Albumi debytoi Suomen virallisen albumilistan toisella sijalla, ja pysyi listalla yhteensä yhdeksän viikkoa. ja myi kultaa.
Sepelvaltimon ohitusleikkaus
right|thumb|300px|Ohitusleikkaus. Vasemmasta jalasta otettu laskimosiirre. Potilaan oikealla puolella sydän-keuhkokone. Avattu rintalasta ja leikkausalue keskellä alhaalla. Sepelvaltimon ohitusleikkaus tarkoittaa sydämen sepelvaltimon ahtaumakohdan ohittamista muualta elimistöstä otetulla verisuonisiirteellä. Leikkausta käytetään sepelvaltimotaudin hoidossa. Kyseisellä leikkauksella voidaan helpottaa sepelvaltimotaudin aiheuttamia oireita ja joissain tapauksissa myös parantaa potilaan ennustetta, eli vähentää taudista johtuvaa kuolleisuutta.
Leikkaukset on perinteisesti tehty halkaisemalla potilaan rintalasta nukutuksen aikana. Rintalasta levitetään auki. Sen jälkeen potilas on liitetty sydän-keuhkokoneeseen ja sydän pysäytetty. Tätä tekniikkaa on käytetty 1950-luvulta lähtien. Verisuonisiirteinä voidaan käyttää alaraajoista otettuja laskimoita, kyynärvarsista otettuja värttinävaltimoita (arteria radialis) tai rintakehän sisäseinämän valtimoa (LITA). Monessa tapauksessa tehdään samassa leikkauksessa useita ohituksia eri suoniin ja näin tarvitaan myös useita verisuonisiirteitä. Suonen toinen pää liitetään aorttaan ja toinen pää ommellaan sepelvaltimon ahtaumakohdan toiselle puolelle, eli ahtaumakohta ohitetaan. Mikäli käytetään LITA-suonta, ei sen toista päätä tarvitse irrottaa, koska se on jo valmiina kiinni aortassa. Tällöin ainoastaan toinen pää irrotetaan ja kiinnitetään uuteen kohtaan.