cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Simon & Garfunkel
Ennen läpimurtoa
Kaliforniaan asettunut Garfunkel palasi New Yorkiin syksyllä 1962 jatkamaan opintojaan. Hän tapasi siellä jälleen Simonin, ja he alkoivat taas tehdä musiikkia yhdessä. He olivat kumpikin kiinnostuneet suosioon tuolloin nousseesta folkmusiikista. Simon oli yhä kahden vaiheilla siinä, opiskelisiko lakimieheksi vai ryhtyisikö muusikoksi. Duo esiintyi New Yorkissa nimellä Kane & Garr, ja samalla Simon kirjoitti ja levytti omia folklaulujaan. Simon muutti joksikin aikaa Lontooseen vuoden 1963 lopulla. Palattuaan New Yorkiin hän teki Garfunkelin kanssa neljän laulun demonauhan. Kaksikko päätti myös alkaa käyttää duonsa nimenä oikeita sukunimiään, vaikka huvittavaksi koettu Garfunkel-nimi saikin monet luulemaan heitä koomikkopariksi.
Menestyksen aika
thumb|Simon ja Garfunkel Hollannissa vuonna 1966 Simon & Garfunkel levytti esikoisalbuminsa Wednesday Morning, 3 A.M. maaliskuussa 1964 Columbian studioilla. Akustisen folkalbumin kappaleista viisi oli Paul Simonin tekemiä. Duo ei ennen levyn ilmestymistä saman vuoden marraskuussa herättänyt Yhdysvalloissa paljonkaan huomiota, joten Simon matkusti jälleen Britanniaan. Hän esiintyi Lontoossa ja muualla maassa sekä kirjoitti ja levytti omia kappaleitaan. Duon esikoisalbumi myi aluksi vaatimattomasti. Simon kävi jälleen Englannissa ja nauhoitti siellä sooloalbumin, jonka monesta kappaleesta tuli Simon & Garfunkelin myöhempiä hittejä. Tehtyään viimeisen soolokiertueensa Britanniassa kesällä 1965 Simon palasi jälleen New Yorkiin.
Columbia julkaisi Simon & Garfunkelin esikoisalbumin kappaleen “The Sound of Silence” sähköisenä folkrock-versiona syksyllä 1965. Single nousi tammikuussa 1966 Yhdysvaltain singlelistan ykköseksi ja teki duosta tunnetun. He alkoivat saada esiintymisiä ja konsertoivat etenkin viikonloppuisin collegejen kampuksilla. Tammikuussa julkaistu toinen albumi Sounds of Silence nousi Yhdysvalloissa listasijalle 21 ja Britanniassa sijalle 13.
Duon kolmas albumi Parsley, Sage, Rosemary and Thyme (1966) oli edeltäjiinsä verrattuna yhtenäisempi, ja Bookends (1968) osoitti duon kasvavaa kypsyyttä. Menestyselokuvan Miehuuskoe (1967) soundtrackille alun perin tehty ”Mrs. Robinson” nousi koko vuosikymmenen suosituimpien kappaleiden joukkoon. Elokuvan suosio ja listakärkeen noussut soundtrack kasvattivat duon suosiota huomattavasti.
Kesäkuussa 1967 duo esiintyi Montereyn kansainvälisellä popfestivaalilla. Duo esiintyi koko 1960-luvun ajan tavallisesti kahdestaan Simonin akustisen kitaran säestyksellä. Syksyn 1969 kiertueella he esiintyivät nelimiehisen yhtyeen kanssa.
Simonin ja Garfunkelin välit huononivat 1960-luvun lopulle tultaessa. Simon koki rajoitukseksi saman työtoverin kanssa työskentelyn, ja Garfunkelia vaivasi lauluntekijä Simonin hallitseva asema duossa. Garfunkel oli myös aloittanut oman elokuvanäyttelijän uransa, joka vei aikaa musiikilta. Duon viimeinen albumi Bridge over Troubled Water (1970) nousi Yhdysvaltain listaykköseksi kymmenen viikon ajaksi.
Hajoamisen jälkeen
thumb|Simon & Garfunkel esiintymässä [[Dublinissa.]] Duo lopetti toimintansa vuonna 1970 ja molemmat lähtivät soolouralle. Viimeisen yhteisen laulunsa ”My Little Town” he levyttivät vuonna 1975, ja kappale julkaistiin myös kummankin omalla sooloalbumilla.
Kaksikko on lopettamisen jälkeenkin esiintynyt yhdessä useita kertoja. New Yorkin keskuspuiston konserttia syksyllä 1981 oli katsomassa noin puoli miljoonaa ihmistä. Seuraavana vuonna Simon ja Garfunkel levyttivät studiossa uusia kappaleita tarkoituksenaan julkaista duoalbumi. He tekivät myös yhteisen kiertueen. Yhteistyö ei kuitenkaan toiminut, ja Simon julkaisi kappaleet sooloalbuminaan ilman Garfunkelin äänittämiä lauluosuuksia.
Duon jäähyväiskonsertti järjestettiin vuonna 2004, jolloin he esiintyivät Old Friends: Live on Stage -nimisellä kiertueella. Vuonna 2009 duo aloitti kuitenkin taas uuden kiertueen. Se keskeytettiin vuonna 2010 kun Garfunkel menetti äänensä. Garfunkel on sittemmin toipunut, mutta duo ei ole enää esiintynyt yhdessä. Vuonna 2016 antamassaan haastattelussa Simon toteaa: "teimme kaksi isoa paluukiertuetta ja se oli siinä", hän vielä lisää ettei enää nauti Garfunkelin kanssa esiintymisestä joten "se ei tule enää koskaan tapahtumaan."
Työnjako laulajina
Lauluduon levytyksissä ykköslaulajana toimi pääsääntöisesti Paul Simon, mutta kappaleilla ”April Come She Will” (1966), ”For Emily, Whenever I May Find Her” (1966) ja ”Bridge Over Troubled Water” (1970) Art Garfunkel laulaa yksinään. Laulussa ”Scarborough Fair” (1966) molemmilla on oma osansa, he laulavat eri säkeistöjä päällekkäin.
Tunnustuksia
Vuonna 2004 musiikkiaikakauslehti Rolling Stone sijoitti Simon & Garfunkelin 40:nneksi sadan parhaan artistin listalla. Duo on myös valittu Rock and Roll Hall of Fameen vuonna 1990 ja Long Island Music Hall of Fameen vuonna 2007.
Singlejen Billboard Hot 100 -listasijoitukset
thumb|Simon & Garfunkel: Mrs Robinson EP (1968) Kappaleet The Sound of Silence, Mrs. Robinson sekä Bridge Over Troubled Water ovat yltäneet listaykkösiksi.
Matolampi (Multia)
Matolampi on Keski-Suomessa Multialla Multian taajaman lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 8,5 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 250 metriä leveä.Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 136 300 kuutiometriä eli 0,136 miljoonaa kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,6 metriä ja suurin syvyys on 4,8 metriä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä. .
Journey
Journey on yhdysvaltalainen vuonna 1973 San Franciscossa perustettu yhtye. Journey hajosi vuonna 1987, mutta teki comebackin vuonna 1995. Yhtye on yksi menestyneimmistä AOR-yhtyeistä menestyksekkäimpänä tuotoksenaan vuonna 1981 julkaistu albumi Escape, joka vuoteen 1996 mennessä oli myynyt Yhdysvalloissa yli yhdeksän miljoonaa kappaletta. Kaiken kaikkiaan Journeyn levyjä on myyty yli 80 miljoonaa kappaletta.
Historia
Journeyn perusti vuonna 1973 tuolloin vasta 19-vuotias, musiikillisena ihmelapsena pidetty Neal Schon, joka oli hankkinut kannuksensa soittamalla edelliset vuodet kitaristi Carlos Santanan johtamassa Santana-yhtyeessä. Hieman yhtyeen perustamisen jälkeen siihen liittyi myös toinen Santana-veteraani, kosketinsoittaja Gregg Rolie. Muut alkuperäisjäsenet olivat rumpali Prairie Prince, basisti Ross Valory sekä kitaristi George Tickner, joka jätti yhtyeen vuonna 1976 debyyttialbumin julkaisun jälkeen. Princen korvasi varsin nopeasti veteraanirumpali Aynsley Dunbar.
Alun perin yhtyeen musiikki oli jazz-vaikutteista rockia, mutta kun kolmen ensimmäisen albumin Journey (1975), Look Into the Future (1976) ja Next (1977) menestys ei ollut toivotunlaista suuntaa päätettiin reivata enemmän valtavirran suuntaan. Ensimmäinen merkittävä muutos oli laulusolistin hankkiminen. Ensimmäinen valinta laulajaksi oli Robert Fleischman, mutta lopulta laulajan tehtävät otti hoitaakseen laajan äänialan omannut Steve Perry, jonka ensimmäinen albumi yhtyeen kanssa, vuonna 1978 julkaistu Infinity ylsi heti miljoonamyyntiin.
Ennen seuraavaa albumia Evolution rumpali Dunbar sai potkut ja hänen tilalleen tuli Steve Smith. Albumi sisälsi yhtyeen ensimmäisen Top 20-hitin "Lovin', Touchin', Squeezin'". Yhtyeen tähti oli nyt jo vahvassa nousussa, mutta rankka kiertäminen sai Rolien astumaan sivuun vuonna 1980, Departure-albumin julkaisun jälkeen. Rolien soittoa kuultiin vielä vuonna 1981 julkaistulla live-albumilla Captured.
Rolien korvasi Jonathan Cain, jonka yhtye The Babys oli ollut Journeyn lämmittelijänä Departure-albumia seuranneella kiertueella. Cain antoi vahvan panoksen myös lauluntekoon, sillä hän oli mukana kirjoittamassa kaikkia elokuussa 1981 julkaistun Escape-albumin raitoja. Albumi oli jättimenestys Yhdysvalloissa nousten Billboard-albumilistan kärkeen. Levyltä julkaistiin kolme Top 10 -singleä, Don't Stop Believin, Who's Crying Now sekä listakakkoseksi yltänyt Open Arms. "Don't Stop Believin'" on jäänyt elämään tunnettuna rock-kappaleena ja yhtyeen tunnuslauluna.
Tunnelmat yhtyeen sisällä tunnelmat alkoivat kuitenkin käydä kireiksi ja vuonna 1983 ilmestyneen Frontiers-albumin jälkeen basisti Valory ja rumpali Smith saivat lähtöpassit. Vuoden 1986 Raised On Radio -albumilla basso- ja rumpuosuuksista vastasivatkin useat studiomuusikot, muun muassa American Idol -tuomarina tutuksi tullut basisti Randy Jackson. Levyä seuranneen kiertueen jälkeen Perry erosi yhtyeestä henkilökohtaisten murheiden (äidin kuolema, ero pitkäaikaisesta tyttöystävästä) vietyä voimat.
Yhtye teki paluun lopulta vuonna 1996 albumilla Trial by Fire. Albumi nousi Yhdysvalloissa listakolmoseksi, mutta kiertuesuunnitelmat tyssäsivät kuin seinään Perryn loukattua lonkkansa lomalla Havaijilla. Odotettuaan kaksi vuotta Perryn paluuta yhtye palkkasi uudeksi laulajakseen entisen Tall Stories- ja Tyketto-vokalisti Steve Augerin, joka äänialaltaan oli lähes täydellinen Perryn kopio. Steve Smithin korvasi samaan aikaan rummuissa Deen Castronovo.
Augerin kanssa yhtye julkaisi kaksi albumia, vuoden 2001 Arrival ja vuoden 2005 Generations. Kesällä 2006 yhtye kiersi Yhdysvaltoja Def Leppardin kanssa, mutta kesken kiertueen Augeri joutui astumaan sivuun ääniongelmien takia ja hänen paikkansa loppukiertueen ajaksi otti Jeff Scott Soto. Soton pesti yhtyeen keulakuvana vakinaistettiin joulukuussa 2006, ennen alkuvuonna 2007 tehtyä Euroopan kiertuetta. 12. kesäkuuta 2007 yhtyeeltä tuli kuitenkin ilmoitus, että Soton ja heidän tiet eroavat. Uusi laulaja, Filippiiniläinen Arnel Pineda, löytyi yllättävällä tavalla videoyhteisö Youtubesta. Pineda esiintyi monilla videopätkillä laulaen muun muassa Journeyn kappaleita. Neal Schon vakuuttui Pinedan kyvyistä ja koe-esiintymisen jälkeen Pineda valittiin Journeyn uudeksi laulajaksi.
Uusi kokoonpano 05.12.2007 alkaen: Arnel Pineda, Deen Castronovo, Neal Schon, Jonathan Cain, Ross Valory.
Wednesday Morning, 3 A.M.
Wednesday Morning, 3 A.M. on yhdysvaltalaisduo Simon & Garfunkelin esikoisalbumi, joka julkaistiin 19. lokakuuta 1964. Se löysi kuulijakuntansa viiveellä, kun John F. Kennedyn murhalle omistetusta kappaleesta "The Sound of Silence" tehtiin alkuperäistä sähköisempi versio vuonna 1965. Kappaleesta tuli Simon & Garfunkelin läpimurtohitti. Albumin uusi painos vuonna 1966 oli menestys, ja se nousi parhaimmillaan Billboard-listan 30. sijalle.
Geneettinen virhepäätelmä
Geneettinen virhepäätelmä on argumentaatiovirhe, jossa asian oletetusta alkuperästä tehdään arvo sinänsä. Tällöin päättely perustuu asian alkuperän luotettavuuden eikä asian itsensä arviointiin. Geneettisen virhepäätelmän kaava on seuraava:
''Minut on kasvatettu uskomaan jumalaan. Koska vanhempani sanovat, että jumala on olemassa, jumalan täytyy olla olemassa.''
''Minut on kasvatettu uskomaan jumalaan. Koska nyt epäilen vanhempiani, ei jumalakaan todennäköisesti ole olemassa.''
On kuitenkin huomattava, että joissain tapauksissa väitteen alkuperä on oleellinen sen totuusarvoa selvitettäessä. Väite voi olla esimerkiksi peräisin alan asiantuntijalta, jolloin se voi hyvinkin olla totta.
Sejm 1767
Sejm oli Puolan valtiopäivät vuosina 1767–1768. Niistä käytettävä nimitys (Reprinin sejm, puolaksi sejm Repninowski) tulee siitä, että vastauksena edelliseen sejmiin Venäjä keisarikunnan prinssi ja kenraalimajuri Nikolai Reprin ajoi Puolan kuningaskunnan ja Liettuan suuriruhtinaskunnan valtiopäivillä määrätietoisesti Venäjän keisarikunnan etua. Nikolai Reprinin tavoitteena oli estää Puolan yleensä venäläismielisenä valitun Stanislaus II Poniatowskin edeltäneissä sejmeissä 1764–1766 ajamia tavoitteita vahvistaa keskusvaltaa. Kehitys johti vähitellen Barin konfederaation kapinaan ja Puolan ensimmäiseen jakoon.
DevilDriver
DevilDriver on Yhdysvaltojen Santa Barbarasta kotoisin oleva groove metal -vaikutteinen thrash metal -yhtye, joka on perustettu vuonna 2002. Alun perin bändin nimi oli Deathride, mutta tekijänoikeussyistä sekä nimen yleisyydestä johtuen bändi vaihtoi nimensä DevilDriveriksi. Vuoteen 2020 mennessä DevilDriver on julkaissut 9 albumia.
Deathride sekä debyyttialbumi (2002-2004)
Coal Chamberin laulaja Dez Fafara ei ollut tyytyväinen suunnasta, johon Coal Chamber oli musiikillisesti menossa ja tapasi muusikkoja, joilla oli samanlainen musiikkimaku kuin hänellä itsellään. Fafara, kitaristit Evan Pitts ja Jeff Kendrick, basisti Jon Miller ja silloinen kitaristi John Boecklin perustivat yhtyeen nimeltä Deathride. Nimi oli kuitenkin jo käytössä muutamilla yhtyeillä, joten se muutettiin muotoon DevilDriver, joka viittaa italialaisten noitien käyttämiin soittokelloihin, joilla pahoja henkiä ajettiin pois. DevilDriverin logo on tuhansia vuosia vanha ja se symboloi kaikkien ympärillä olevian asioiden kyseenalaistamista, esimerkiski uskontoa ja autoritäärejä. Dez Fafara perehtyi aiheeseen isovanhempiensa kautta.
The Fury of Our Maker's Hand (2005-2006)
Yhtye palasi studioon vuonna 2005 levyttääkseen jatkoa debyyttialbumilleen. Toinen albumi, nimeltään The Fury of Our Maker's Hand, äänitettiin Sonic Ranch Studiosilla, Texasin El Pason lähellä. Levyä varten oli kirjoitettu noin 30 kappaletta, mutta yhtye valitsi levylle 15 kappaletta.
Albumi julkaistiin kesäkuun 28. päivä vuonna 2005. Albumi myi yli 10 000 kappaletta ensimmäisellä viikolla ja päätyi Billboardin Top 200 -listauksessa sijalle 117. AllMusicin Johnny Loftus kuvaili albumin olevan DevilDriverin "oikea debyytti". Kerrang! -lehden Dom Lawson kommentoi taas albumin olevan "pirteä ja innostava lähestymistapa modernin metallimusiikkiin."
Toisen albumin julkaisun jälkeen yhtye lähti muutamalle isommalle kiertueelle ympäri maailmaa, soittaen mm. Machine Headin, In Flamesin sekä Fear Factoryn kanssa. The Fury of Our Maker's Hand julkaistiin uudelleen samana vuonna lokakuun 31. päivä kolmen uuden kappaleen kera, sisältäen mm. kappaleen Digging Up The Corpses, joka on Resident Evil: Apocalypse -pelin soundtrackilla. Uusi julkaisu sisälsi myös kolme aiemmin julkaisematonta live-kappaletta sekä DVD:n jokaisesta bändin musiikkivideosta.
The Last Kind Words (2007-2008)
Yhtye palasi vuonna 2007 tuttuun Sonic Ranchin studioon äänittämään kolmatta pitkäsoittoaan. The Last Kind Words -nimeä kantava teos julkaistiin kesäkuussa 2007. Albumin ensimmäisesta singlestä Not All Who Wander Are Lost tehtiin musiikkivideo. Fafaran vanha tuttu Nathan Cox tuotti videon ilmaiseksi palveluksena Fafaralle. Coxin ura alkoi ohjaamalla Coal Chamberin Loco -kappaleesta tehdyn videon. Cox on sittemmin tuottanut musiikkivideoita mm. Linkin Parkille sekä Kornille. Ensimmäinen radiossa soinut kappale oli Horn of Betrayal, joka sai debyyttisoittonsa toukokuun 16. päivä 2007. The Last Kind Words nousi parhaimmillaan BillBoardin 200 -listalla sijalle 48.
Levyn myötä DevilDriver esiintyi mm. vuoden 2007 Download Festivaleilla, yrittäen samalla tehdä ennätystä Guinnessin ennätystenkirjaan historian isoimmalla circle pitillä. Guinness vastasi ennätysyritykseen kielteisesti, sanoen, että he saavat yli 60 tuhatta ennätyshakemusta joka vuosi ja on mahdoton fyysisesti laskea, missä kohti circle pit alkaa ja loppuu. Yhtye esiintyi myös vuoden 2007 Ozzfestillä. Fafara toivoi saavansa vihdoin 6 viikon loman ensi kertaa 11 vuoteen, mutta mm. Coal Chamberin ex-managerina toiminut Sharon Osbourne ehti olla häneen ensin yhteydessä ja taivutteli DevilDriverin esiintymään Ozzfesteillä.
Yhtyeen kappaleet Devil's Son sekä Driving Down the Darkness toimivat tv-sarja Tuho-osaston yhtinä tunnuskappaleina. Yhtye pääsi mukaan vuonna 2008 julkaistulle Iron Maiden -tribuuttialbumille Maiden Heaven: A Tribute to Iron Maiden. He coveroivat Iron Maidenin vuonna 1986 Somewhere in Time -albumilla julkaistun kappaleen Wasted Years.
Pray for Villains (2009-2010)
DevilDriverin neljäs albumi, nimeltään Pray for Villains, julkaistiin heinäkuun 14. päivä vuonna 2009. Albumi nousi Billboardin 200 -listalla sijalle 35. Yhtye kiersi albumin myötä ympäri maailmaa mm. Slipknotin, All That Remainsin, Lamb of Godin sekä In Flamesin kanssa.
DevilDriver esiintyi Ilosaarirockissa heinäkuun 18. päivä vuonna 2010. Se oli yhtyeen ensimmänen esiintyminen Suomessa.
Beast (2011)
DevilDriver äänitti viidennen albuminsa Sonic Ranchin studiolla tuottaja Mark Lewisin kanssa. Albumi julkaistiin helmikuun 21. päivä vuonna 2011. Rumpali John Boecklin kertoi, että albumin miksasi ja masteroi Andy Sneap hänen Backstage studiollaan Englannin Derbyshiressa. Maaliskuun 30.päivä yhtyeen basisti Jon Miller ilmoitti lähtevänsä yhtyeestä.
Winter Kills, soittajavaihdokset sekä tauko (2012-2014)
pienoiskuva|DevilDriver vuonna 2014. DevilDriver oli pääesiintyjänä vuoden 2012 Metal Alliance -kiertueella.
Helmikuun 9. päivä 2012 kitaristi Jeff Kendrick ilmoitti Twitterin kautta, että hän, Mike Spreitzer (kitara) sekä John Boecklin (rummut), ovat aloittaneet tekemään kappaleita yhtyeen tulevalle kuudenelle albumille. Maaliskuussa 2012 laulaja Dez Fafara ilmoitti, että yhtye etsii uutta levy-yhtiötä. Kyseinen ilmoitus päätti virallisesti DevilDriverin ja Roadrunner Recordsin kymmenvuotisen yhteistyön. Heinäkuun 8.päivä kerrottiin DevilDriverin solmineen Napalm Recordsin kanssa levytyssopimuksen.
Helmikuussa 2013 Dez Fafara kertoi Twitter-tilillään basisti Chris Towningin liittyneen tuuraajasta DevilDriverin viralliseksi jäseneksi. Maaliskuussa 2013 kitaristi Jeff Kendrick kertoi haastattelussa että levyn nimi on jo melkein päätetty ja levyn miksaus on loppumetreillä. Toukokuussa 2013 yhtye julkaisi levyn nimen, Winter Kills, levyn kannen sekä julkaisupäivämäärän. Albumi julkaistiin elokuun 27. päivä vuonna 2013.
Lokakuun 28. päivä 2014 Dez Fafara ilmoitti, että kitaristi Jeff Kendrick sekä rumpali John Boecklin ovat lähteneet yhtyeestä. Fafara myös kertoi, että bändi aikoo olla tauolla vuoteen 2016, jolloin uusi albumi ilmestyy, keskittyäkseen Coal Chamberin paluuseen.
Trust No One (2015-2016)
Tammikuussa 2015 DevilDriver ilmoitti, että entinen Chimairan rumpali Austin D'Ammond on liittynyt yhtyeeseen. Maaliskuussa 2015 kitaristi Neal Tiemann liittyi yhtyeeseen Jeff Kendrickin tilalle.
Toukokuussa 2015 Dez Fafara kertoi, että heillä on 12 uutta kappaletta kirjoitettuna uutta DevilDriver -albumia varten. Äänitykset alkoivat syksyllä 2015. Marraskuussa 2015 DevilDriver paljasti levyn nimen, Trust No One, sekä kannen. Maaliskuussa 2016 DevilDriver kertoi, että entinen Static-X -yhtyeen kitaristi Diego "Ashes" Ibarra liittyisi yhtyeeseen basisti Chris Towningin tilalle uuden levyn kiertuetta varten.
Siltalampi (Multia)
Siltalampi on Keski-Suomessa Multialla Multian taajaman lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
DevilDriver
Trust No One (2015-2016)
DevilDriver julkaisi maaliskuun 18. päivä 2013 heidän YouTube-kanavallaan tulevan albumin ensimmäisen singlen, Daybreak.
Siltalampi (Multia)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,0 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä.Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 40 800 kuutiometriä eli 0,041 miljoonaa kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 2,1 metriä ja suurin syvyys on 3,0 metriä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä. .
DevilDriver
Trust No One (2015-2016)
Trust No One julkaistiin toukokuun 13. päivä 2013.
Siltalampi (Multia)
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Multianjoen valuma-alueella (35.67), jonka Multianjärvien–Sinervän alueeseen (35.672) se kuuluu.
DevilDriver
Outlaws 'til the End (2017)
Helmikuun 28.päivä 2017 DevilDriver julkaisi heidän Instagram-tilillään heidän työstävän outlaw country -kappaleita sisältävän cover-albumin. Fafara kertoi heinäkuun 15. päivä, että levyllä on mukana noin 20-25 vierailevaa artistia, mm. Lamb of God -yhtyeen Randy Blythe sekä Mark Morton, FEAR -yhtyeen Lee Ving, Glenn Danzig, Testamentin Chuck Billy sekä John 5. Samassa haastattelussa Fafara kertoi, että artistit, joiden kappaleita he coveroivat ovat Willie Nelson, Johnny Cash, Waylon Jennings sekä Johnny Paycheck. Albumin tuotti Steve Evetts.
Outlaws 'til the End julkaistiin heinäkuun 6. päivä vuonna 2018.
Dealing with Demons (2018-)
Huhtikuussa 2018 DevilDriver kertoi, että he aikovat julkaista kaksiosaisen konseptialbumin, Fafaran lisätessä, että tämä tulee olemaan heidän uransa kohokohta. Yhtyeen suunnitelmissa on typistää kappaleiden määrä noin 20 tienoille ja aloittaa äänitykset kesäkuussa 2018.
Heinäkuussa 2019 Fafara ilmoitti, että ensimmäinen osa albumikokonaisuudesta julkaistaisiin vuonna 2020 ja toinen osa 2021. Samalla hän kertoi, että Outlaws 'til the Endin toinen osa on suunnitteilla julkaista 2024/25. Tämän jälkeen Fafara aikoo pitää 4-5 vuoden mittaisen tauon musiikista. Myöhemmin vuonna 2019 DevilDriver joutui perumaan esiintymisiä Fafaran vaimon sairastuessa ihosyöpään.
DevilDriver julkaisi kaksiosaisen albumin ensimmäisen osan julkaisuajankohdan sekä levyn kansitaiteen toukokuun 21. päivä 2020. Samana päivänä julkaistiin albumin ensimmäinen single, Keep Away from Me.
Kaksiosaisen albumin ensimmäinen osa, Dealing with Demons - Part 1, julkaistiin lokakuun 9. päivä 2020.
Lokakuussa 2021 uutisoitiin kitaristi Neal Tiemannin lähteneen yhtyeestä.
Basisti Diego Ibarra jätti yhtyeen heinäkuussa 2022. Alkuperäinen basisti Jonathan Miller teki paluun yhtyeeseen.
Musikaalinen tyyli ja vaikuttajat
DevilDriven musiikkia on laajalti kuvailtu groove metallin ja melodisen death metallin yhdistelmäksi. Kaikki jäsenet ovat todenneet, että heihin on vaikuttanut usea musiikkityyli. Millerin vaikuttajiin sisältyvät Metallica, Opeth, Slayer ja In Flames, ja hän toteaa että moni yhtye joiden kanssa hän keikkailee on vaikuttanut hänen sanoittamiseensa. Fafara on kertonut vaikuttajikseen Johnny Cashin ja Motörheadin, todeten pitävänsä henkilöistä, jotka laulaa matalalla äänellä. Devildriverin jäsenet voi nähdä Machine Headin Elegies DVD:llä mainitsemassa Machine Headin vaikuttajakseen. Boecklinin pääinspiraatio tulla lyömäsoittajaksi tuli hänen kuuntelemistään bändeistä kuten Metallica, Primus ja Ministry.
Jäsenet
Entiset jäsenet
AK-101
AK-101 on venäläisen AK-47/AK-74 "Kalašnikov" -sarjan rynnäkkökiväärien vientiin tarkoitettu 5,56×45 mm NATO -patruunaa ampuva versio. Aseen tukit on valmistettu muovista ja komposiittimateriaaleista puuosien sijaan painon vähentämiseksi. AK-103 on aseen 7,62×39 mm -kaliiperinen versio.
AK-102, AK-104 ja AK-105 ovat aseen 5,56×45 mm, 7,62×39 mm ja 5,45×39 mm -kaliiperisia karbiinimalleja. Aiemmasta 5,45mm AKS-74U -karabiinista ne eroavat pidemmällä piipulla ja täysimittaisella kaasumännällä.
AK-107 ja AK-108 eivät käytä Kalašnikovin mekanismia, vaan perustuvat Juri K. Aleksandrovin rekyyliä vähentävään mekanismiin. Kaliiperit ovat 5,45×39 mm ja 5,56×45 mm NATO.
Venezuela osti kesällä 2006 100 000 AK-103-rynnäkkökivääriä sekä tehtaan joka valmistaa lisenssillä 50 000 kivääriä vuodessa vuodesta 2010 alkaen jouduttuaan Yhdysvaltain asevientikieltoon.
Tuntematon sotilas
Tuntematon sotilas on vuonna 1954 ilmestynyt Väinö Linnan kirjoittama sotaromaani, joka kuvaa konekiväärikomppanian kokemuksia jatkosodassa. Esikuvana on Linnan oma sodanaikainen yksikkö, joka kuului eversti Pietari A. Auttin komentamaan jalkaväkirykmentti 8:aan (JR 8). Kirja on julkaistu myös alkuperäisessä lyhentämättömässä muodossaan nimellä Sotaromaani (2000).
Tuntematon sotilas on yksi kaikkien aikojen tunnetuimmista suomalaisista kirjoista, ja monet sen hahmoista ovat saavuttaneet aseman suomalaisessa kulttuurissa. Tuntemattoman sotilaan maineeseen ovat vaikuttaneet siitä tehdyt elokuva- ja teatterisovitukset. Kirjan pohjalta on tehty kolme elokuvaa: Edvin Laineen ohjaama Tuntematon sotilas vuodelta 1955, Rauni Mollbergin ohjaama Tuntematon sotilas vuodelta 1985 ja Aku Louhimiehen ohjaama Tuntematon sotilas vuodelta 2017.
Myös Martti Mykkäsen suunnittelema kirjan kansikuva, kivääriä kantavan sotilaan valkoinen siluetti, on hyvin tunnettu. Sitä on jäljitelty useiden sotaa käsittelevien suomalaisten kirjojen kansikuvissa. Siihen perustuu esimerkiksi Ville Kivimäen kirjan Murtuneet mielet kansi.
Synty
thumb|right|[[Björn Landströmin alkuperäinen kansikuva, joka hylättiin viime tingassa.]] Väinö Linna alkoi kirjoittaa Tuntematonta sotilasta ollessaan perheineen lomalla vaimonsa äidin Helmi Seurin kotona Maarian kunnan (nykyisin Turun kaupungin) Saramäessä kesällä 1953. Romaanin ensimmäinen lause oli ollut hänen mielessään jo useita vuosia. Ensimmäiset liuskat hän kirjoitti lehtiöön pihakivellä istuen, ja palattuaan kotiin Tampereelle hän jatkoi kirjoittamista kirjoituskoneella.
Perheen muutettua uuteen asuntoon syksyllä 1953 Linna kirjoitti päivätyönsä ohessa siten, että arkipäivisin käsikirjoitusta valmistui keskimäärin kolme liuskaa, pyhisin kuusi. Liuskat hän kirjoitti uudelleen keskimäärin 3–4 kertaa, muutamat kymmeneenkin kertaan. Asiatietoja hän tarkisti ja täydensi sodassa olleilta veljiltään ja JR 8:n asetovereilta.
Käsikirjoitustaan Linna luki silloin tällöin Mäkelän piirin jäsenille, joiden myönteiset kommentit kannustivat ja antoivat hänelle uutta puhtia. Tiivis kirjoittaminen väkevän mustan kahvin ja tupakan voimalla rasitti kuitenkin Linnan terveyttä siinä määrin, että hän joutui kesällä 1954 muutamaksi päiväksi sairaalahoitoon. Linna antoi käsikirjoitukselleen alun perin nimeksi Sotaromaani, mutta kirjailijaystävänsä Veikko Pihlajamäen ehdotuksesta hän muutti sen Tuntemattomaksi sotilaaksi.
Linna lähetti käsikirjoituksen WSOY:lle 26. syyskuuta 1954 ja kirjoitti saatekirjeessään: ”Nyt on kustantajan luo matkalla parikymmentä sellaista miestä, ettei heidän veroistaan joukkoa ole koskaan kavunnut Werner Söderströmin kunnianarvoisia portaita.” Ensimmäisenä käsikirjoituksen luki kustannustoimittaja Mikko Kilpi, joka antoi siitä hyvin kielteisen lausunnon. Myös kirjallinen johtaja Eino E. Suolahti katsoi, ettei käsikirjoitusta voinut julkaista ainakaan sellaisenaan. On uskottu, ettei Suolahti lukenut käsikirjoitusta lainkaan, koska se lojui hänen työpöydällään useita päiviä koskemattoman näköisenä ja koska hän luotti täysin Kilven mielipiteisiin. Sen sijaan WSOY:n pääjohtaja Yrjö Jäntti ja hänen isänsä Jalmari Jäntti asettuivat käsikirjoitukseen tutustuttuaan varauksetta teoksen julkaisemisen kannalle. Tuntemattomasta sotilaasta otettiin varovasti vain 4 300 kappaleen ensipainos.
Alkuperäisen kansikuvan suunnitteli Björn Landström. Yrjö Jäntin mielestä kansi muistutti kuitenkin liikaa erästä toista uutuuskirjaa, ja Martti Mykkänen suunnitteli nopeasti uuden kansikuvan.
Vielä teoksen lähtiessä markkinoille Eino E. Suolahti ei uskonut sen saavuttavan kovin suurta menekkiä, koska jo aikaisempina vuosina oli ilmestynyt suuri määrä sotakirjoja eikä mikään niistä ollut saavuttanut erityisen korkeita myyntilukuja.
Tuntemattoman sotilaan tarkaksi julkaisupäiväksi on kaksi vaihtoehtoa. Teos tuli yleisön saataville kirjakauppoihin 3. joulukuuta 1954. Toisaalta julkaisupäivänä voidaan pitää myös 26. marraskuuta 1954, sillä tuolloin valmistuivat Tuntemattoman sotilaan ensimmäiset nidotut kappaleet, jotka postitettiin lehtien kirjallisuusarvostelijoille vielä saman päivän aikana.
Upseeristo
Teoksessa esiintyy yhden kerran ja pikaisesti myös JR 8:n komentaja eversti Pietari Autti, mutta henkilöiden fiktiotaustan idean mukaisesti nimettömänä rykmentin komentajana. Tämän kohtauksen tilanteen Autti on itse kokenut sodanaikaisessa elämässään.
Aliupseeristo
thumb|[[Mikko Kivinen Mäkilänä ja Ilkka Heiskanen Hietasena Pyynikin kesäteatteriin Tuntemattoman sotilaan esityksessä 1997.]]
Teloituskohtaus
Romaanin yhdeksännen luvun alun teloituskohtaus perustuu tositapaukseen. Romaanin mukaan kaksi suomalaista sotilasta teloitettiin pikaoikeudenkäynnin jälkeen, koska he olivat poistuneet luvatta vartiopaikaltaan ja kieltäytyneet palaamasta sinne. Kohtauksen esikuvana ollut, jatkosodan hyökkäysvaiheessa ainutkertainen ja tarkasti dokumentoitu tapaus sattui 20. joulukuuta 1941 (Väinö Linnan syntymäpäivänä) Baranin kylässä lähellä Syväriä.
Kaksi Väinö Linnan naapurirykmentissä Jalkaväkirykmentti 9:ssä taistellutta sotilasta – korpraali ja sotamies – kieltäytyi jatkamasta taistelua väsymyksen, hirvittävän kylmyyden ja hermojen pettämisen vuoksi. Alun perin kieltäytyjiä oli ollut noin 50, mutta vain nämä kaksi olivat pysyneet kannassaan. Poliittisia syitä kieltäytymiseen ei kummallakaan ollut. Miehet tuomittiin pikaoikeudenkäynnissä kuolemaan, eikä tuomioita suostuttu kumoamaan. Divisioonan komentaja kenraali Antero Svensson ei suostunut edes lykkäämään toimeenpanoa, sillä jos se olisi mennyt yli vuorokauden, asia olisi pitänyt käsitellä uudelleen sotaylioikeudessa.
Tuomio poikkesi jyrkästi siihenastisesta käytännöstä. Aiemmin syksyllä oli vastaavissa tapauksissa langetettu kuritushuonetuomioita. Lisäksi teloituksia ei edes yritetty salata, vaan päinvastoin niistä tiedotettiin tehokkaasti, koska tapauksesta haluttiin varoittava esimerkki.
Vastaanotto
Tuntematon sotilas ravisteli melko voimakkaasti ilmestymisajankohtansa suomalaista kulttuuri-ilmapiiriä. Väinö Linna itse piti teostaan vastavetona sivistyneistön runebergiläiselle näkemykselle Suomen kansasta. Teoksen vastaanotto oli kaksijakoinen: muun muassa ylemmän upseeriston mielestä sen katsottiin antavan virheellisen kuvan lähihistoriasta, kun taas sen suosio laajan yleisön keskuudessa osoitti koristelemattoman realismin saavuttavan vastakaikua. Rintamasotilaina itse palvelleet lukijat ottivat Linnan romaanin vastaan hyvänä sotakirjana, joka heijasti autenttisesti todellisten rintamamiesten ajatuksia ja sanoja.
Kuuluisin Tuntematonta sotilasta kriittisesti tarkastellut arvio oli Helsingin Sanomien kirjallisuuskriitikon Toini Havun kirjoitus otsikolla ”Purnaajan sota”. Havu vertasi Tuntematonta sotilasta aiemmin samana vuonna ilmestyneeseen Jussi Talven romaaniin Ystäviä ja vihollisia. Samansävyisen kritiikin (”Tuntemattomaksi maalattu sotilas”) teoksesta esitti Ilta-Sanomissa majuri Pauli Marttina, joka päätti kirjoituksensa toteamukseen: ”Aika velikulta. Meinaan toi tekijä khi...khi...!” Helsingin Sanomien poliittinen pilapiirtäjä Kari Suomalainen rinnasti Runebergin ja Linnan kommentein:
Lukuharrastuksestaan mutta myös vahvasta isänmaallisuudestaan tunnetun Suomalaisen asennetta kuvasi, ettei hän koskaan lukenut Tuntematonta sotilasta. Teoksen nostattamassa ”kirjallisessa jatkosodassa” myös sen puolustajat korottivat äänensä: esimerkiksi sota-aikana sotilaspastorina toiminut kirkkoherra Voitto Viro totesi Kotimaa-lehdessä julkaistussa kirjoituksessaan (”Suomalainen Iliadi”): ”Tässä meillä on suomalaisen sotilaan eepos.”
Eräs kriitikko laski sivumäärät, jotka Väinö Linna on Tuntemattomassa sotilaassa käyttänyt sodan eri vaiheiden kuvaamiseen. Laskelman mukaan lähtö- ja hyökkäysvaihe vie kirjasta yli kolme kertaa enemmän sivuja (288) kuin asemasotavaihe (88), joka kuitenkin oli ajallisesti viisi kertaa pitempi. Linna itse oli mukana molemmissa, toisin kuin perääntymisvaiheessa, koska hänet komennettiin kesällä 1943 varusmieskouluttajaksi ensin Tammelan Mustialaan, myöhemmin Miehikkälään. Syrjän mukaan sodan eri vaiheiden kuvausten sivumäärien suhde ei johdu niinkään siitä, ettei Linna ollut mukana perääntymisvaiheessa, vaan ennen kaikkea niiden luonne-eroista. Varsinkin sodan perääntymisvaihe oli ajallisesti lyhyt, mutta sen kuvaus on dramaattinen, nopeatempoinen ja paljon sisältävä. Väinö Linna sai tarkat selostukset perääntymisvaiheen tapahtumista siinä mukana olleilta JR 8:n asetovereilta Viljam Pylkäkseltä ja Paavo Tanskilta sekä kahdelta veljeltään.
Teoksen ensipainos myytiin loppuun miltei silmänräpäyksessä, ja siitä jouduttiin saman tien ottamaan uusi painos. Vuoden 1955 aikana sitä myytiin 161 000 kappaletta. Sanomalehdissä Tuntemattomasta sotilaasta laskettiin kirjoitetun liki 300 palstametriä. Aamulehden kulttuuritoimittajan, toimituspäällikkö Erkka Lehtolan mukaan Väinö Linnasta tuli Tuntemattoman sotilaan ansiosta julkisuuden henkilö nopeammin kuin kenestäkään suomalaisesta kirjailijasta ennen häntä. Näin Linna saattoi siirtyä vapaaksi kirjailijaksi, ja hänen suosionsa oli jo ennalta taattu Täällä Pohjantähden alla -trilogian ilmestyessä 1960-luvun alussa. Vuoteen 2004 mennessä, jolloin Tuntemattoman sotilaan ilmestymisestä tuli kuluneeksi 50 vuotta, teosta oli painettu 615 000 kappaletta, mihin sisältyvät Kootut teokset II (5 000 kpl), englanninkielinen käännös The Unknown Soldier (27 000 kpl), Seura-lehden itsenäisyyden juhlavuoden 1967 erikoispainos (6 000 kpl) ja Suuren Suomalaisen Kirjakerhon painos (5 000 kpl). Jos mukaan lasketaan vielä alkuperäisversio Sotaromaani, painosmäärä nousee yli 700 000 kappaleeseen. Tuntemattomasta sotilaasta oli vuoteen 2004 mennessä otettu 60 painosta.
Åbo Akademissa vuonna 1964 pitämässään esitelmässä Väinö Linna pohti Tuntemattoman sotilaan suosion syitä itse. Hän arveli, ettei teosta ostettu pelkästään sen sisältämien kirousten ja uskallettujen juttujen vuoksi, joihin kritiikki oli kiinnittänyt runsaasti huomiota:
Käännökset
Tuntematon sotilas oli vuoteen 2015 mennessä käännetty 23 kielelle. Huhtikuussa 2015 ilmestyi brittiläisessä Penguin Classics -sarjassa romaanista uusi englanninkielinen käännös Unknown Soldiers, tekijänä yhdysvaltalainen kirjallisuudentutkija Liesl Yamaguchi. Aikaisempaa englanninnosta The Unknown Soldier vuodelta 1955 on pidetty heikkolaatuisena. Sen ongelmaksi on paljastunut Alex Matsonin valmiin käännöksen repostelu kustantamossa, ja siksi Matson halusi nimensä jätettäväksi pois. Yamaguchin vuoden 2015 käännöstä on pidetty edeltäjäänsä onnistuneempana, joskin joitakin käännöksen kotouttamisstrategioita – kuten amerikanenglantilaisia puhekielisyyksiä – on myös kritisoitu.
Linna suostui aikoinaan V. A. Koskenniemen toivomuksesta käännöksiin tehtäviin muutoksiin – ”psyykkisten paineiden alla”, kuten Linna sanoi. Hän kirjoitti esimerkiksi ruotsalaisille lottahahmonsa hyveellisemmäksi. Nils-Börje Stormbomin ruotsinnosta on kaiken kaikkiaan kyllä kiitetty.
Elokuvat
Kirjan pohjalta on tehty kolme samannimistä elokuvaa, Edvin Laineen ohjaama vuonna 1955, Rauni Mollbergin ohjaama vuonna 1985 ja Aku Louhimiehen ohjaama vuonna 2017. Laineen pyynnöstä Linna kirjoitti jokaiselle pääosan esittäjälle lyhyen luonnehdinnan kyseisestä roolihenkilöstä.
Teatteriversiot
thumb|right|Teatteriesitys Pyynikillä Tampereella vuonna 1964. Vasemmalla [[Mikko Majanlahti|Mikko Majanlahden Suen Tassu, keskellä Tapio Hämäläisen Rokka ja oikealla Helge Heralan Lammio.]] Pyynikin kesäteatterissa sai vuonna 1961 ensi-iltansa Edvin Laineen ohjaama teatterisovitus Tuntemattomasta sotilaasta, kuusi vuotta elokuvan valmistumisen jälkeen. Näytelmässä oli mukana monia elokuvan näyttelijöitä, muun muassa Kosti Klemelä, Veikko Sinisalo, Åke Lindman, Matti Ranin, Aarne Laine ja Olavi Ahonen. Rokkana nähtiin Tapio Hämäläinen ja Hietasena Matti Varjo, poiketen elokuvan näyttelijöistä. Esityksestä tuli Suomen kaikkien aikojen katsotuin kesäteatterinäytelmä: sitä esitettiin yhdeksänä kesänä, ja se keräsi yhteensä lähes 350 000 katsojaa. Antti Litja kertoo kirjassaan hauskasti, että tuohon aikaan Pyynikin kesäteatteria kutsuttiin setäteatteriksi nimenomaan sen takia, että suurin osa näyttelijöistä oli samoja kuin eloķuvaversiossa.
Jouko Turkka ohjasi Tuntemattoman sotilaan teatteriin kaksi kertaa. Ensimmäisen kerran Joensuun kaupunginteatteriin 1971 ja kahdeksan vuotta myöhemmin 1979 Helsingin Kaupunginteatteriin. Jälkimmäisen ensi-ilta oli 5. joulukuuta 1979 suurella näyttämöllä. Rooleissa nähtiin muun muassa Kalevi Kahra, Pekka Laiho, Esa Pakarinen Jr, Matti Pellonpää, Jukka-Pekka Palo, Kari Väänänen ja Eija Ahvo. Näytelmä esitettiin Helsingissä 93 kertaa ja esityksen näki yhteensä yli 76 000 katsojaa.
Tuntematon sotilas palasi Pyynikin kesäteatteriin vuonna 1997. Esityksen dramatisoi Panu Rajala, ja sen ohjasi Kalle Holmberg. Rooleissa olivat muiden muassa Ilkka Heiskanen, Kari Heiskanen, Pertti Sveholm, Mikko Kivinen, Hannu Valtonen, Pekka Valkeejärvi, Oskari Katajisto, Taisto Reimaluoto ja Antti Virmavirta. Ylen haastattelussa Panu Rajala sanoi Tuntemattoman sotilaan antaneen aihetta niin moniin erilaisiin tulkintoihin, että jo se oli suuren taideteoksen merkki.
Suomen Kansallisteatterin suurella näyttämöllä sai 28. marraskuuta 2007 ensi-iltansa näytelmäkirjailija-ohjaaja Kristian Smedsin sovittama ja ohjaama Tuntemattoman sotilaan versio. Versio oli Kansallisteatterin Suomen itsenäisyyden 90-vuotisjuhlanäytelmä. Siitä on tehty myös televisioversio, joka on esitetty Yle Teemalla.
Tuntematon sotilas on sovitettu teatteriin lukuisia kertoja myöhemminkin, esimerkiksi Mikkelin teatterissa on esitetty monologiversio Tuntemattomasta sotilaasta. .
Kuunnelma
Ensimmäisen kuunnelmaversion sotaromaanista ohjasi Saulo Haarla vuonna 1966. Kuunnelmasarja oli kaikkiaan 19-osainen ja lähes 16 tuntia pitkä. Yle Tallennemyynti julkaisi kuunnelmasarjasta 10 CD:n kokoelman.
Manolo Blahnik
thumb|right|Manolo Blahnikin suunnittelema kenkä.
Manolo Blahnik (27. marraskuuta 1942) on espanjalainen muoti- ja kenkäsuunnittelija.
Blahnik syntyi Santa Cruzissa Kanariansaarilla tšekkiläiselle isälle ja espanjalaiselle äidille. Hän kasvoi banaanimaatilalla. Blahnik valmistui Geneven yliopistosta 1965 opiskeltuaan kirjallisuutta ja lähti Pariisiin opiskelemaan taidetta. 1970 Blahnik muutti Lontooseen, jossa 1973 hän avasi ensimmäisen liikkeensä.
Riina Rekilä
Menestys ravikilpailuissa
Rekilän tunnetuimmat kilpahevoset Suomessa ovat olleet lämminveritamma Phoenix Hornline ja ruuna Baron Crown, joka kilpaili kaikkiaan 189 kertaa. Suomen Ravinaisten Liitto ry valitsi Rekilän vuoden 2005 ravinaiseksi. Startteja Rekilälle on kerääntynyt vuosina 1997–2008 yhteensä 520, joista hän on ajanut 99 voittoa, 96 kakkos- ja 47 kolmossijaa voittoprosentilla 19.
Rekilä on muutti 2000-luvun puolivälissä Kanadaan, jossa hän valmensi hevosiaan. Vuoden 2009 arvokkain voitto tuli lokakuussa kaksivuotiaalla tammalla Random Destiny, joka voitti Ontario Sire Stakes Goldin finaalin Windsor Racewaylla Kanadassa. Tamma oli jo karsintavoittaja ja voitti finaalin kilometriajalla 14,2 js ansaitdi 65 000 Kanadan dollaria (noin 42 000 euroa).
Keväällä 2010 Rekilä voitti Random Destinyllä OSS Gold-finaalin Mohawkin radalla ajalla 11,7a, ykköspalkinto finaalissa oli 65 000 Kanadan dollaria. Nykyään tamma kilpailee Overseas Farm Ltd:n nimissä. Heinäkuussa Rekilän ohjastama ja valmentama tamma Christiana Hanover voitti kolmevuotiaiden tammojen PaSS-lähdön Pocono Downsissa uudella kolmevuotiaiden tammojen rataennätyksellä 10,7a. Samalla Rekilästä tuli ensimmäinen naisohjastaja, jolla on Poconon rataennätys hallussaan.
Hän palasi Suomeen 2010 -luvun puolivälissä ja alkoi pitämään Wania Racing -nimistä ravitallia. Hänen kasvattamansa vuonna 2019 -syntynyt Tetrick Wania juoksi 2021 useita kaksivuotiaiden lämminveristen Suomen ennätyksiä ja voitti Ruotsissa useita kilpailuja ylivoimaisesti. Hän myi hevosen useilla miljoonilla euroilla Saksalaiselle suurhevosenomistajalle marraskuussa 2021.
Lordin julkaisut
Tämä artikkeli käsittelee hard rock ja heavy metal -yhtye Lordin virallista diskografiaa ja muita julkaisuja.
Melodifestivalen 2004
Melodifestivalen 2004 oli Ruotsissa 21. helmikuuta – 20. maaliskuuta 2004 järjestetty laulukilpailu, jossa valittiin Ruotsin edustaja vuoden 2004 Eurovision laulukilpailuun. Kilpailun voitti Lena Philipsson kappaleella Det gör ont, joka käännettiin kansainvälisiä euroviisuja varten englanniksi nimelle It Hurts.
Kilpailun kulku
Kilpailu alkoi neljällä alkukarsinnalla, joissa jokaisessa kisasi kahdeksan kappaletta, joita puhelinäänestäjät äänestivät kaksikierroksisessa äänestyksessä. Ensimmäisen kierroksen jälkeen kolme vähiten ääniä saanutta kappaletta putosivat, minkä jälkeen jäljellä olevien kappaleiden kesken äänestystä jatkettiin. Kahden kierrosten äänten yhteismäärällä mitattuna kaksi eniten ääniä saanutta jatkoi suoraan finaaliin ja seuraavat kaksi toiseen mahdollisuuteen.
1. semifinaali
Ensimmäinen semifinaali kilpailtiin 21. helmikuuta Löfbergs Lila Arenalla Karlstadissa.
2. semifinaali
Toinen semifinaali kilpailtiin 28. helmikuuta Scandinaviumissa Göteborgissa.
3. semifinaali
Kolmas semifinaali kilpailtiin 6. maaliskuuta Umeå Arenaissa Uumajassa.
4. semifinaali
Neljäs semifinaali kilpailtiin 13. maaliskuuta Malmömässanissa Malmössä.
Toinen mahdollisuus
Toinen mahdollisuus kilpailtiin 14. maaliskuuta Hotel Rivalissa Tukholmassa. Toisessa mahdollisuudessa puhelinäänestäjät äänestivät kahdeksasta kappaleesta neljä finaaliin. Muista karsintalähetyksistä poiketen toisen mahdollisuuden juontajina toimivat Liza Marklund, Elin "Grynet" Ek ja Henrik Johnsson.
Finaali
Finaali kilpailtiin 20. maaliskuuta Globenilla Tukholmassa. Finaalissa voittajan valitsivat yhdessä 11 ympäri Ruotsia kokoontunutta alueraatia sekä puhelinäänestäjät. Kukin raati antoi mielestään seitsemälle parhaalle kappaleelle pisteitä kaavalla 1-2-4-6-8-10-12, ja puhelinäänestyksen kärkiseitsikko sai pisteitä kaavalla 11-22-44-66-88-110-132.
Cotopaxi
Cotopaxi on Ecuadorin toiseksi korkein tulivuori (korkein on Chimborazo) ja yksi maailman korkeimmista aktiivisista tulivuorista – Ojos del Salado ja Llullaillaco ovat vielä korkeampia. Cotopaxi sijaitsee Cotopaxin maakunnassa noin 50 kilometriä pääkaupungista Quitosta etelään. Cotopaxi on yli 3 000 metriä korkeampi kuin sitä ympäröivä maasto. Vuori on juureltaan noin 23 kilometriä leveä. Sen kraatterin suuaukko on 700 metriä pitkä ja 500 metriä leveä, ja kraatterin syvyys on 366 metriä.
Purkaukset
Vuoden 1738 jälkeen Cotopaxi on purkautunut yli 50 kertaa. Useat vuorta ympäröivät laaksot ovat syntyneet voimakkaiden mutavyöryjen seurauksena. Mutavyöryt muodostavat vakavan uhan paikallisille asukkaille. Latacungan kaupunki onkin tuhoutunut täydellisesti ainakin kahdesti historiansa aikana. Rajuimmat tunnetut purkaukset tapahtuivat vuosina 1744, 1768 ja 1877. Vuoden 1877 purkauksessa pyroklastiset pilvet laskeutuivat joka puolelta vuorta ja mutavyöryt matkasivat yli sadan kilometrin matkan Tyyneenmereen.
Jokipii
Nimi Jokipii tarkoittaa joessa olevaa saarta. Jalasjärven etelärannalla sijaitsevat Kanto ja Kannonkylä, jota kautta voi järven kiertää myötäpäivään. Jokipiin keskusta on Jalasjoen länsipuolella, ja joen itäpuolella on sillä kohtaa Petäyskylä ja pohjoisempana Ahonkylä. Pienempiä kyläksi sanottuja alueella ovat Pruukinkylä, Ponsikylä, Yrttikylä, Rantalanmaa, Larvamaa ja Frankinloukko. Korkeita kohtia Jokipiissä ovat Ponsivuori (160 m), Lapiovuori (120 m) ja Hyynyvuori (118 m merenpinnasta).
Cotopaxi
Purkaukset
Vuori purkautui myös vuosina 1903–1904 (Vei-indeksi 3). Sen jälkeen ennen vuotta 2015 siinä havaittiin vähäistä aktiivisuutta kymmenen kertaan (VEI 1-2). Havainto vuodelta 1942 (VEI 3) on epävarma.
Jokipii
Jokipii on Urho Viljanmaa Oy:n nahka- ja kenkätehtaan (nyk. Ejendals Suomi Oy) perustalle kehittynyt 309 asukkaan (31.12.2011) taajama. Jokipiin-Ahonkylän alueella on yhteensä noin 930 asukasta. Jalasjärven keskustaan on matkaa noin viisi kilometriä, Seinäjoelle ja Kauhajoelle noin 30 kilometriä ja Kurikkaan noin 20 kilometriä. Kylässä toimii vuonna 1920 perustettu Metsolan koulu. Siihen vuonna 2010 yhdistetty Harrin koulu aloitti Jokipiin keskustassa jo vuonna 1904, ja muita kouluja Jokipiissä olivat aiemmin Ahon (1924–1992) ja Kannon (1921–1966) koulut. Jokipiissä toimi Jalasjärven kunnan sivukirjasto vuodesta 1946 vuoteen 1994, josta lähtien se on korvattu kirjastoautolla.
Elinkeinot
Maatalous on tärkeä elinkeino Jokipii-Ahonkylän alueella. Ejendalsin Jalas-kenkätehtaan lisäksi toinen teollisuustyönantaja kylässä on Jokipiin Pellava Oy, joka on toiminut vuodesta 1920 alkaen.
Cotopaxi
Purkaukset
Viimeksi Cotopaxi purkautui 14. elokuuta 2015, jolloin siitä alkoi nousta savupilviä ja tuhkaa kahdeksan kilometrin korkeuteen. Purkauksen vuoksi Ecuadoriin julistettiin poikkeustila.
Jokipii
Nähtävyyksiä
Kosken ylitse menee puinen vaijereilla vahvistettu kevyenliikenteen riippusilta Jokipiin Pellavan takana. Tehtaan takaosissa näkyvät punatiiliset myllyn ja brittiläisellä höyrykoneella käyneen sähkövoimalaitoksen rakennukset. Jokipiissä on ollut vanha jo 1915 valmistunut ”Wanha silta”, joka on kuitenkin purettu keväällä 2017. Kurikan kaupunki rakennuttaa tilalle uuden sillan, jonka on tarkoitus olla valmis lokakuussa 2017.
Valtatie 19:n risteykseen luoteessa valtatie 3:n varrelle näkyy korkea roottoriltaan kolmilapainen tuulivoimala. Se on teholtaan 0,2 MW.
Historiaa
Jokipiin, Kannon ja Kivistön kylät ovat Jalasjärven vanhinta asutusta. Jalasjärven ympäriltä on tehty kivikautisia löytöjä ihmisasumuksista, ja kirjallisia dokumentteja asutuksesta on 1500-luvulta saakka. Asutus on ilmeisesti levinnyt Hämeestä päin, koska alueen tiedetään olleen lempääläisten kalastusaluetta. 1600-luvulla kylässä tiedetään olleen maatilat nimeltä Jokipii, Kanto, Kivistö, Petäys, Harri ja Kuha, 1700-luvulla mainitaan lisäksi Ponsiluoma ja Lapiolahti sekä Yli- ja Ala-Jokipiin tiloista lohkotut Pihlajamaa ja Keski-Jokipii. 1800-luvulla näistä tiloista lohkottiin yhä enemmän uusia tiloja, joiden nimistä tuli myös omistajiensa uusia sukunimiä.
Jokipiin ja läheisen Luopajärven kylien kyläkokouksista on säilynyt poikkeuksellisen tarkkoja pöytäkirjoja, joiden perusteella on kyetty tutkimaan 1700-luvun puolivälistä läpi 1800-luvun harjoitettua paikallishallintomallia, oltermannilaitosta.
Jokipiin teollistumisen ensimmäinen vaihe olivat vesivoimalla toimivat jauhomyllyt, joita Pettuluoman varressa on ollut kahdeksan. Niistä pystyssä on enää kylätoimikunnan kunnostama Pettumylly. Ensimmäinen höyryvoimalla toiminut mylly oli Tuomas Siltasen 1876 perustama Valakiamylly Jokipiin sillan luona. Kolmen kiviparin höyrymyllyn yhteyteen perustettiin myös raamisaha. Laitoksessa oli myös pieni generaattori, jolla saatiin kylän ensimmäiset sähkövalot muutamiin lähitaloihin. Valakiamyllyllä oli myöhemmin monia omistajia, kunnes sen toiminta loppui 1932.
Vuonna 1889 perustettiin Jokipiin Yhtiömeijeri, joka kuitenkin tuhoutui tulipalossa viittä vuotta myöhemmin. Heti rakennettiin uusi, johon pian yhdistettiin muiden kylien pieniä meijereitä ja syntyi Jalasjärven Osuusmeijeri, joka toimi Jokipiissä vuoteen 1990 asti. Vuonna 1929 perustettiin osuusmeijerin tiloihin Jokipiin Osuuskassa, joka yhdistyi 1944 Ilvesjoen ja Keskikylän osuuskassojen kanssa Jalasjärven Osuuskassaksi ja muutti kirkonkylään. 1920-luvulla Oppaan talossa oli Atlas-liikepankin konttori.