cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wilhelm Löhe
Johann Konrad Wilhelm Löhe (21. helmikuuta 1808 Fürth – 2. tammikuuta 1872 Neuendettelsau) oli baijerilainen luterilainen pappi, uusluterilainen pappilateologi, liturgikko ja diakonissalaitoksen perustaja. Hän vaikutti suurimman osan elämästään Baijerin Neuendettelsaussa, mutta vaikutti sieltä käsin laajalti muun muassa kouluttamalla ja lähettämällä saarnaajia saksalaisten siirtolaisten pariin ympäri maailman. Teologina hän on parhaiten tunnettu ekklesiologiastaan. Löhelle kristillinen kirkko on vaeltava Jumalan kansa, joka vaeltaa kohti Jumalan valtakuntaa, ja tällä matkallaan pyrkii jatkuvasti kehittymään sellaiseksi, kuin Jumala on sen tarkoittanut, saavuttaen tämän päämäärän lopullisesti kuitenkin vasta perillä.
Lapsuus ja nuoruus
Löhe syntyi 21. helmikuuta 1808 Fürthin kaupungissa Saksan Baijerissa. Hänen isänsä oli kauppias ja kaupunginraadin jäsen. Hyvin toimeentulevaa pikkuporvaristoa edustanut perhe oli luterilais-kristillinen, ja sen hengellistä elämää sävyttivät myös Etelä-Saksassa 1800-luvun alkuvuosikymmeninä vaikuttaneet herätykset. Herätykset rakentuivat vanhan pietismin pohjalle, ja sen eri ryhmille oli yhteistä rationalistisen julistuksen ja teologian vastustus.
Löhe menestyi hyvin koulussa ja oli luokkansa parhaita. Hän oli kuitenkin pettynyt koulunsa uskonnonopetukseen, sillä se oli lähinnä moraaliopetusta ilman varsinaista uskonnollista sisältöä. Oman seurakunnan jumalanpalvelukset olivat jo varhain merkittävä osa Löhen elämää, ja hän osallistuikin jo ennen rippikouluaan varhain aamulla pidettyihin ehtoollisjumalanpalveluksiin. Ensimmäisen kerran ehtoollisella hän kuitenkin kävi vasta konfirmaation jälkeen, mikä oli hänelle unohtumaton elämys.
Opiskeluaika
Löhelle oli selvää, että hän halusi papiksi, ja hän aloitti teologiset opinnot vuonna 1826 Erlangenissa. Välillä hän oli yhden lukukauden Berliinissä ja päätti opintonsa Erlangenissa vuonna 1830. Hänen päiväkirjoistaan käy ilmi, että hän jatkoi opiskeluaikanaan jo aiemmin tavaksi tullutta säännöllistä raamatunlukua ja rukousta. Lukioaikana Löhe oli lukenut mielellään saksalaista kaunokirjallisuutta, varsinkin Goethea, Schilleriä ja Jean Paulia. Löhen aloitettua teologiset opintonsa kiinnostus kaunokirjallisuuteen väheni, ja hän arvosteli aiempia suosikkejaan siitä, että nämä puhuivat liian vähän Jeesuksesta. Ainoastaan Goetheä, jonka Löhe oli nuorena tavannut, hän arvosti edelleen. Kaunokirjallisuuden sijasta Löhe alkoi lukea kirkkoisiä, Lutheria ja luterilaisen ortodoksian ajan teologeja. Hän luki myös pietismin kärkihahmojen Spenerin, Francken ja Zinzendorfin teoksia.
Papiksi
Saatuaan teologiset opintonsa valmiiksi 1830 Löhe olisi halunnut päästä välittömästi papinvirkaan, mutta hän valmistui ja sai pappisvihkimyksen vasta seuraavana vuonna. Hän toimi papiston apulaisena useissa eri seurakunnissa ja kohtasi myös epäluuloja ja vastustusta. Häntä kutsuttiin ”mystikoksi”, joksi herätykseen kuuluvia kristittyjen kutsuttiin, ja hänen yksilön kääntymystä ja henkilökohtaista uskoa painottavat saarnansa toivat hänelle valituksia sekä maallisten että kirkollisten viranomaisten taholta. Löhe joutui useasti vastaamaan hänestä ylikonsistorioon tehtyihin kanteluihin. Toisaalta ihmisiä tuli myös runsain joukoin kuulemaan hänen saarnojaan, ja toimiessaan vajaan vuoden Nürnbergissä hän sai huomata kaupungin pormestarin ja lukion rehtorin kuuluvan säännöllisiin kuulijoihinsa.
Työnsä ohessa Löhe jatkoi opiskelua ja henkilökohtaisen uskonelämän vaalimista tutkimalla Raamattua sekä useita kommentaareja. Hän tutustui muun muassa Augustinuksen ja Tuomas Kempiläisen teoksiin. Hän oli jo aiemmin perehtynyt yleiseen historiaan ja kirkkohistoriaan ja alkoi tässä vaiheessa tutkia myös paikallishistoriaa ja roomalaiskatolisen kirkon elämää.
Seurakunnan paimenena
Toimittuaan vajaan kuuden vuoden aikana kymmenessä eri papinvirassa, useiden ollessa vain muutaman kuukauden mittaisia, Löhe sai vakituisen viran kotimaakunnastaan Frankenista Neuendettelsaun kylästä, jonka lisäksi seurakuntaan kuului kaksi sivukylää. Sunnuntaina 26. helmikuuta 1837 hän piti Neuendettelsaun kirkossa tulosaarnansa. Samana vuonna hän myös avioitui Helene Andreaen kanssa, joka oli ollut hänen rippikoulussaan Nürnbergissä muutama vuosi aiemmin. Avioliitto oli onnellinen mutta päättyi Helenen kuolemaan marraskuussa 1843 tämän ollessa 24-vuotias ja avioliiton kestettyä kuusi vuotta.
Löhe ryhtyi työhönsä innolla, mutta hän sai alusta pitäen osakseen myös vastustusta. Isoimpiin kiistanaiheisiin kuului se, että Löhe alkoi kohentamaan seurakunnan tilaa pitkään poissa käytöstä olleen kirkkokurin. Hän oli jo ennen Neuendettelsauun tulemistaan kieltäytynyt vihkimästä uudelleen erästä miestä, joka oli eronnut aikaisemmasta avioliitostaan. Tällöin viranomaiset olivat siirtäneet hänet toiseen seurakuntaan. Löhe vaati yksityisrippiä jokaiselta ehtoolliselle tulijalta. Jos seurakuntalainen eli julkisesti synnissä eikä katunut, hän menetti ehtoollisoikeuden, kirkollisen äänioikeuden sekä vaali- ja kummikelpoisuuden eikä tätä myöskään vihitty tai haudattu kirkollisin menoin. Löhen toimintatapa aiheutti ristiriitoja kirkollisten viranomaisten kanssa ja myös myöhempinä pappisvuosinaan muutaman kuukauden virkaeron, kun hän oli kieltäytynyt vihkimästä eronnutta, joka oli tunnettu jumalattomasta elämästään ja edellisen vaimonsa huonosta kohtelusta.
Luterilaisen kirkon puolustajana ja kehittäjänä
Löhe piti ongelmana sitä, miten luterilainen kirkko oli Baijerissa järjestetty. Ylin johto oli roomalaiskatolisella Baijerin kuninkaalla. Pappien ei tarvinnut virkaan vihittäessä sitoutua luterilaiseen tunnustukseen, ja kirkkoa johtavassa ylikonsistoriossa osa jäsenistä oli reformoituja. Luterilainen pappi voitiin myös velvoittaa toimimaan reformoidussa tai unioidussa seurakunnassa ja luterilaiseen seurakuntaan voitiin määrätä toiseen tunnustuskuntaan kuuluva pappi. Nämä ja monet muut epäkohdat saivat Löhen tekemään kirkon johdolle toistuvia anomuksia asioiden korjaamiseksi. Epäkohtien olemassaolo myönnettiinkin, mutta Löhen vaatimuksia pidettiin kohtuuttomina ja välitöntä kaikkien asioiden korjaamista pidettiin mahdottomana.
Löhe ei ollut ainoa, joka vaati epäkohtien korjaamista. Hänen ystäväpiirissään oli samoin ajattelevia pappeja ja maallikoita, jotka yhdessä kokoontuivat pohtimaan ajankohtaisia kysymyksiä ja laatimaan epäkohdista selontekoja ja anomuksia. He kokoontuivat usein Löhen johdolla yhteisiin kokouksiin selvittääkseen kulloistakin poliittista tai kirkollista tilannetta. Parilla kertaa luterilaista tunnustusta arvostavan ryhmän asenteet kärjistyivät siinä määrin, ettei nähty enää muuta mahdollisuutta kuin erota maakirkosta, jonka väljää asennetta opin puhtauteen he pitivät syntinä sekä Jumalaa että ihmisiä kohtaan. Erlangenin yliopiston professorit J. CHR. K. von Hofmann ja Gottfried Thomasius saivat heidät kuitenkin luopumaan vuoden 1849 erosuunnitelmista. Toistakymmentä vuotta myöhemmin Löhe oli jälleen sitä mieltä, että ero Baijerin maakirkon virasta ja liittyminen sen ulkopuolella oleviin luterilaisiin olisi ainoa oikea vaihtoehto. Hän jätti kuitenkin jälleen aikeensa toteuttamatta, sillä hän katsoi olevan merkkejä tulevista parannuksista, jotka turvaisivat paremmin luterilaisen kirkon erityislaadun.
Löhe organisoi myös diasporatyötä eli hengellistä työtä Pohjois-Amerikkaan muuttaneiden saksalaisten luterilaisten keskuuteen vuodesta 1841 lähtien ja liitti tämän toiminnan yhteyteen myös intiaanilähetyksen. Hänen myötävaikutuksellaan alettiin Neuendettelsaussa kouluttaa saarnaajia, jotka lähtivät työskentelemään saksalaisten siirtolaisten pariin Pohjois-Amerikkaan, Australiaan ja Brasiliaan. Löhe perusti 1849 J. H. Wichernin perustamalle tunnustuksiin sitoutumattomalle sisälähetystyölle luterilaisen sisälähetysseuran. Hän oli 1854 perustamassa Neuendettelsauhin diakonissalaitosta, josta kasvoi laaja oppi- ja huoltolaitosten verkosto.
Teologia
Teologina Löheä on pidetty vaikeasti tutkittavana. Tämä johtuu osin siitä, että hän ei pyrkinyt julkaisemaan varsinaista tieteellistä teologiaa, vaan hän pyrki käsittelemään teoksissaan ajankohtaisia kirkollisia kysymyksiä. Hänen teologinen sivistyksensä oli laaja, mutta hänen kirjoitustensa päämäärät eivät yleensä edellyttäneet aiheiden systemaattista käsittelyä.
Löhen erityisalana voidaan pitää ekklesiologiaa, jota käsitteli myös hänen merkittävin teoksensa, Drei Bücher von der Kirche vuodelta 1845, joka on suomennettu nimellä Jumalan puutarha. Teos levisi ympäri Saksaa sekä Pohjoismaihin ja Amerikkaan.
Löhen kirkkokäsitykseen kuuluu ajatus vaeltavasta Jumalan kansasta, joka matkaa kohti kirkkauden valtakuntaa. Matkatessaan se myös jatkuvasti etsii omaa olemustaan. Löhen mukaan kirkko ei tässä maailmassa saavuta lopullista täydellisyyttä, vaan on jatkuvasti tulossa siksi, mitä sen pitäisi olla. Tämä pätee myös yksittäiseen kristittyyn. Kirkon kasvamisen ja kehittymisen ajatus tuo Löhen teologiaan tietynlaisen jännitteen. Samalla kun hänen mielestään oli ehdottomasti pidettävä kiinni Raamatun ilmoittamasta totuudesta hän ajatteli että Raamatun ilmoituksesta voi eri historian vaiheissa avautua jotain sellaista, mitä esimerkiksi kirkon tunnustuksessa ei ole aiemmin ilmaistu. Kyse on siitä, että kirkon vanha usko voidaan paikoin tajuta uudella tavalla, ei siitä, että jotain olennaisesti uutta löydettäisiin.
Löhen mukaan kirkko on yhteisö, jolta on vaadittava uskollisuutta omistamalleen totuudelle. Löhen mielestä intensiivisen pitäytymisen oikeassa opissa ja sen mukaisessa elämässä tulisi kuitenkin seurauksena olla kirkon ulospäin suuntautunut toiminta. Toisaalta taas Löhen mielestä juuri pitäytyminen tunnustuksessa toi mahdolliseksi todellisen ekumeenisen asenteen suhteessa toisiin kristittyihin. Löhen mielestä luterilainen kirkko oli kirkko sanan varsinaisessa merkityksessä siksi, että sen Tunnustuskirjat olivat yhtäpitäviä Raamatun kanssa. Hän katsoi, että luterilaisen kristityn tuli pitäytyä tunnustuksessaan mutta samalla hänen tuli muistaa, ettei hän ymmärrä täydelleen koko sitä totuutta, joka kirkolle on annettu. Kristillisen uskon ydinasiat tekevät kaikissa kristillisissä kirkoissa pelastumisen mahdolliseksi.
Lars Unnerstall
Lars Unnerstall (s. 20. heinäkuuta 1990) on saksalainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa alankomaalaista FC Twenteä. 198 senttimetriä pitkä Unnerstall aloitti ammattilaisuransa Schalken kakkosjoukkueessa, josta hän nousi ykkösjoukkueeseen vuonna 2011. Ralf Fährmannin loukkaannuttua Unnerstall pääsi hetkellisesti ykkösmaalivahdiksi mutta menetti tuon paikan, kun Schalke osti Timo Hildebrandin. Tammikuussa 2014 Unnerstall siirtyi lainasopimuksella sveitsiläiseen FC Aarauhun. Lainasopimus kesti kauden 2013–2014 loppuun, jonka jälkeen Unnerstall siirtyi Fortuna Düsseldorfiin. Alankomaihin hän siirtyi vuonna 2017, ensin VVV-Venloon ja sitten PSV Eindhoveniin. Hän on pelannut Saksan alle 20-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueessa kaksi ottelua.
Kesäihottuma
pienoiskuva
Kesäihottuma on hevosen yliherkkyysreaktio hyönteisille, erityisesti Culicoides-polttiaisille. Sen oireita ovat ihon kutina, turvotus, punaisuus, hilseily ja paksuuntuminen. Kesäihottumaa ei voi parantaa, ja hoito on oireita lievittävää tai hyönteispistoja ehkäisevää.
Aiheuttaja
Kesäihottuman aiheuttaa yksilön herkistyminen hyönteisten, erityisesti hyttysten tai Culicoides-suvun pistiäisten syljelle. Sairauden puhkeamiseen vaikuttavat geneettiset ja ympäristötekijät. Suomenhevosilla tehdyn tutkimuksen mukaan hevosen väri ei vaikuta sairastavuuteen.
Oireet
Kesäihottuman oireita ovat ihon kutina, turvotus, punaisuus, hilseily ja paksuuntuminen. Kun hevonen hankaa itseään, iho rikkoutuu, mistä seuraa haavautumia, tulehduksia sekä jouhien katkeilua. Voimakkaasti oireileva hevonen saattaa hangata harjansa ja häntänsä melkein kokonaan pois. Oireet ilmenevät lämpiminä vuodenaikoina ja voimistuvat vähitellen vuosi vuodelta. Tyypillisesti oireet ilmenevät 3–6-vuotiaille.
Diagnoosi tehdään oireiden, oirehistorian ja oireiden vuodenaikaisen vaihtelun perusteella. Reaktion aiheuttava allergeeni voidaan selvittää tarkemmin intradermaalikokeella, antigeenisimulaatiokokeella tai allergeenispesifin immunoglobuliini E -mittauksella. Allergisoivaa hyönteisryhmää voi päätellä myös ihovaurioiden sijainnin perusteella: hyttyset suosivat kylkiä, Culicoides-pistiäiset häntää, harjaa, päätä ja korvia.
Hoito ja ehkäisy
thumb|Hyönteisloimitettu hevonen metsälaitumella Ruotsissa. Kesäihottumaa ei voi parantaa, ja hoito on oireita lievittävää tai hyönteispistoja ehkäisevää. Kesäihottumasta kärsivän hevosen oireita voidaan lievittää muun muassa loimituksella, lääkityksellä, siedätyshoidolla ja hevosen pito-olosuhteiden muutoksilla. Ihon kutinaa ja infektiota hoidetaan akuutisti kortisonivoiteilla, tilanteen vaatiessa myös antibiooteilla. Hevosen siirtäminen pois laitumelta talliin ehkäisee hyönteispistot väliaikaisesti.
Kesäihottuman oireiden ennaltaehkäisy aloitetaan aikaisin keväällä. Parhaaksi keinoksi on todettu hevosen hyönteisloimitus koko kesäkauden ajan. Myös hyönteiskarkotteita voidaan käyttää. Hevosen ulkoilua pyritään välttämään sellaisina vuorokaudenaikoina, jolloin hyönteiset ovat runsaimmin liikkeellä, erityisesti alkuillasta ja auringonnousun jälkeen, ja ulkoilu ilman loimea on kesäkautena mahdollista lähinnä hyvin tuulisella säällä tai kaatosateessa. Vältettävät ulkoiluajat kuitenkin vaihtelevat hyönteislajeittain. Hyönteisten lisääntymistä laidunympäristön lähistöllä voidaan vähentää tuhoamalla seisovat vesilammikot, puhdistamalla hevosten juoma-astiat usein ja kärpäsherkkyyden ollessa kyseessä poistamalla hevosten ulosteet laitumelta.
Esiintyminen
Kesäihottumaa esiintyy kaikenrotuisilla hevosilla, Suomessa etenkin islanninhevosilla ja suomenhevosilla. Erityisesti islanninhevosen kesäihottumaa on tutkittu paljon.
Prahan rauha (1866)
Prahan rauha oli Prahassa 23. elokuuta vuonna 1866 solmittu Preussin-Itävallan sodan päättänyt rauhansopimus. Sodassa Itävallan keisarikunnan lyöneeseen Preussin kuningaskuntaan liitettiin rauhan myötä Hannoverin kuningaskunta, Hessenin vaaliruhtinaskunta, Nassaun herttuakunta ja Frankfurtin vapaakaupunki sekä Holsteinin ja Schleswigin herttuakunnat. Prahan rauha nosti Preussin kuningaskunnan saksalaisten valtioiden keskuudessa määräävään asemaan mahdollistaen Pohjois-Saksan liiton perustamisen.
Aki Rahunen
Aki Rahunen (s. 24. joulukuuta 1971 Helsinki) on suomalainen entinen tennispelaaja. Hän on nuorten kaksinpelin Euroopan mestari vuodelta 1989. Hänen korkein sijoituksensa miesten maailmanlistalla on vuodelta 1990 57:s, joka on neljänneksi korkein suomalaissijoitus Jarkko Niemisen, Emil Ruusuvuoren ja Veli Paloheimon jälkeen. Rahusen korkein listasijoitus nelinpelissä oli parhaimmillaan 981:s. Hän on voittanut viisi Suomen mestaruutta vuosina 1989–1993. Rahunen ei voittanut urallaan yhtään ATP-turnausta.
Aki Rahunen on koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri ja hän on työskennellyt muun muassa Salcomp Oyj:n Intian tehtaan talousjohtajana.
Myyrä (kirja)
Myyrä on suomalaisen kirjailija Jari Tervon vuonna 2004 julkaistu romaani. Teos kertoo Suojelupoliisin etsivän Jura Karhun tehtävästä paljastaa Suomen poliittisen johdon huipulla oleva vakooja eli myyrä. Romaani on Suomen itsenäisyyden ajan poliittista historiaa käsittelevän trilogian ensimmäinen osa. Toinen ja kolmas osa ovat romaanit Ohrana (2006) ja Troikka (2008). Teos on julkaistu myös äänikirjana.
Myyrä oli ilmestyessään arvostelu- ja myyntimenestys. Kirja oli ehdolla vuoden 2004 Finlandia-palkinnon saajaksi. Palkinto myönnettiin kuitenkin Helena Sinervon teokselle Runoilijan talossa.
Kokra
Kokra on joki Sloveniassa. Se saa alkunsa 1 300 metrin korkeudessa Karavankkien vuoristossa. Kokran pituus on 34 kilometriä, ja se yhdistyy Savaan Kranjin kaupungissa, 346 metriä merenpinnan yläpuolella. Kokran valuma-alue on 221 neliökilometriä.
Arvi Talvitie
Arvi Harald Talvitie (1. huhtikuuta 1903 Ulvila – 9. marraskuuta 1969 Tampere) oli suomalainen tekniikan ja kemian tutkija. Hän väitteli tekniikan tohtoriksi 1930. Hän oli Tampereen teknillisen oppilaitoksen fysiikan ja mekaniikan yliopettaja vuodesta 1931 ja rehtori vuosina 1948–1966. Talvitie ajoi voimakkaasti Tampereen teknillisen oppilaitoksen muuttamista korkeakouluksi ja sai muutkin heräämään ajatukselle, joka oli osittain ollut jo ilmassa. Oppilaitos aloitti sivukorkeakouluna 1965 ja itsenäistyi 1972 ja muuttui 2003 Tampereen teknilliseksi yliopistoksi (TTY). Hän sai professorin arvonimen vuonna 1965.
Heino Ponkala
Heino Vilho Ponkala oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa. Vielä ikämiehenä hän osallistui talvi- ja jatkosotaan konekiväärikomppanian päällikkönä ja kaatui lopulta jatkosodassa Vermajoella käydyissä taisteluissa.
Perhe ja koulutus
Ponkalan vanhemmat olivat maanviljelijä Pekka Arvid Ponkala ja Eeva Briitta Kunnari. Hänet vihittiin avioliittoon ensimmäisen kerran vuonna 1919 Alma Piessan kanssa, joka kuoli vuonna 1925. Toistamiseen hän avioitui vuonna 1928 Saima Pälven kanssa. Hän kävi kansakoulun. Hän kävi suojeluskuntaupseerikurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1922 ja Reserviupseerikoulun vuonna 1928.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoonan 2. komppania. Ponkala työskenteli maanviljelijänä Alatorniolla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 28. syyskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota
Ponkala astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, jossa haavoittui pahasti 28. maaliskuuta 1918.
Suomen sisällissodan jälkeinen aika
Sisällissodassa saamistaan haavoista parannuttuaan Ponkala astui palvelukseen ja määrättiin Suomen valkoisen kaartin 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 7. syyskuuta 1918 alkaen Kuopion jalkaväkirykmentti 4:n 5. komppaniaan. Hän erosi armeijan palveluksesta 11. helmikuuta 1919 ja astui Rajavartioston palveluksee, jossa hänet sijoitettiin Tornion rajavartiopataljoonaan, jossa hän palveli 1. elokuuta 1919 saakka. Rajavartiostosta hän siirtyi Suojeluskuntajärjestöön, missä hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Tornion suojeluskuntaan, jossa hän palveli 31. tammikuuta 1924 saakka. Helmikuun alusta hänet maarättiin Pohjolan suojeluskuntapiirin VII alueen päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota
Ponkala osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 27:n konekiväärikomppaniassa ja osallistui taisteluihin Suomussalmella, Raattella ja Kuhmossa. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 54:n konekiväärikomppaniaan ja osallistui taisteluihin Tuutijärvellä, Polkuvaarassa, Sulatevaaralla, Alakurtissa ja Vermajoella, jossa hän kaatui taistelussa. Hänet on haudattu Tornioon.
Michelle Ryan
Michelle Claire Ryan (s. 22. huhtikuuta 1984) on englantilainen näyttelijä.
Sibelius-monumentti
Sibelius-monumentti on Eila Hiltusen tekemä haponkestävästä teräksestä valmistettu veistos Helsingin Töölössä Sibeliuksen puistossa.
Michelle Ryan
Ryan näytteli syksystä 2000 kesään 2005 BBC:n EastEnders-saippuasarjassa Zoe Slateria. Sen jälkeen hän on näytellyt muun muassa pääosaa kesken ensimmäisen tuotantokauden lopetetussa yhdysvaltalaisessa toimintasarjassa Bionic Woman (2007), televisioelokuvassa Mansfield Park – kasvattitytön tarina (2007) ja vieraillut neljän jakson mittaisessa roolissa velhotar Nimuehina fantasiasarjassa Merlin (2008).
Sibelius-monumentti
Veistos painaa 24 tonnia, ja siinä on yli 600 putkea. Monumentti on 8,5 metriä korkea, 10,5 metriä pitkä ja 6,5 metriä syvä. Se on Helsingin suosituimpia veistoksia ja tunnetuimpia matkailunähtävyyksiä.
Katsoja voi kulkea teoksen sisällä ja synnyttää kaikuja ja ääniä sen onkaloissa. Veistos yhdistyy kauempaa katsottaessa ympäröivien puiden ja kallioiden muotoihin.
Syntytausta
Joulukuussa 1957 perustettu Sibelius-seura julkisti vuonna 1961 valtakunnallisen kilpailun Sibelius-monumentin suunnittelemiseksi. Tavoitteena oli, että työ olisi voitu paljastaa Sibeliuksen syntymän satavuotisjuhlavuoden kuluessa vuonna 1965. Patsas valmistui kuitenkin vasta vuonna 1967. Suurin osa hankkeen rahoituksesta saatiin seuran järjestämän laajan kansalaiskeräyksen avulla, mutta myös valtion tuki oli merkittävä.
Toivo Jaatinen voitti Säveltäjämestari-luonnoksellaan monumenttikilpailun. Tuota teosta ei kuitenkaan toteutettu, sillä kaksi kuukautta myöhemmin palkintolautakunnan puheenjohtaja professori L. A. Puntila soitti jälleen Jaatiselle ja kertoi, ettei hänen voittajatyötään toteuteta. Kesän 1961 veistoskilpailuun oli osallistunut kaikkiaan 50 kipsiluonnosta. Viiden palkitun teoksen kesken järjestettiin jatkokehittelykierros, jossa päädyttiin Eila Hiltusen Credo-ehdotuksen jatkokehitelmään. Kilpailun jatkokierroksen voitti Eila Hiltunen ehdotuksellaan Passio Musicae.
Vastaanotto
Kilpailun saama julkisuus oli valtava aikana, jolloin abstraktia ja esittävää taidetta oli tapana asetella vastakkain. Kohun seurauksena Hiltunen lisäsi teokseen Sibeliuksen kasvoreliefin, joka sijaitsee varsinaisen monumentin vieressä kallion päällä. 7. syyskuuta 1967, jolloin monumentti paljastettiin, Ilta-Sanomat kirjoitti otsikolla "Kallis, kiistelty Sibelius-monumentti": "Tänään paljastetaan Sibeliuspuistossa kuvanveistäjä Eila Hiltusen luomus, jota tänään kutsutaan monumentiksi – muutama vuosi sitten sitä pidettiin peltihäkkyränä tai epämuodostuneena urkupillistönä." Lehti tunnusti teoksen upeuden ja ennusti, että monumentista tulisi "ainutlaatuinen matkailunähtävyys, jonka arvon ainakin Helsingin kaupunki voi vielä laskea rahassa".
Eila Hiltunen kertoi itse myöhemmin, että monumentin ympärillä pyörinyt kohu oli hänelle henkisesti erittäin raskas kokemus. Hiltusen luonnos julistettiin monelta taholta huijaukseksi, kansalliseksi skandaaliksi sekä Sibeliuksen ja isänmaan häpäisyksi. Hiltusen kotiin tulvi haukkumakirjeitä ja -kortteja, joita olivat kirjoittaneet monet arvovaltaisetkin henkilöt. Lisäksi teoksen neljä vuotta kestänyt hitsaaminen hatarassa, talvisin pakkaselle menevässä parakissa oli taiteilijalle ankara fyysinen koettelemus. Hitsauskaasujen hengittäminen aiheutti hänelle kroonisen keuhkoputkentulehduksen. Taiteilijalle luvatun palkkion maksamisessakin oli ongelmia. Veistoskilpailun järjestänyt Sibelius-seura sijoitti kansalaiskeräyksen tuoton osakkeisiin, joiden arvo romahti. Hiltusen palkkiota leikattiin sillä tekosyyllä, että teos oli "epäpopulääri". Monumentin paljastustilaisuudessa presidentti Urho Kekkonen ja muut kutsuvieraat sekä sitä television välityksellä seuranneet katsojat näkivät avoimesti itkevän taiteilijan.
Vuonna 1979 Hiltunen kirjoitti: ”Teokseen liittyvät luomisen tuskat, vastustus, vaikeat työolosuhteet ja nuiva vastaanotto ovat jättäneet niin kipeän kohdan mieleeni, että mikään jälkeenpäin tuleva ylistys, ulkomailta tuleva palkinto tai kunnianosoitus tai valtionpäämiesten huomio – – ei ole pystynyt pyyhkimään mielestäni näitä ikäviä kokemuksia.” Kun Hiltunen vuonna 2000 vastaanotti hänelle myönnetyn taiteen Suomi-palkinnon, hän totesi Helsingin Sanomien haastattelussa jääneensä kotimaassa paitsioon, vaikka hän oli saanut runsaasti tunnustusta ulkomailta: ”Suomalaisessa miesvaltaisessa ammattikunnassani oli vaikeata kohdata nuori nainen, josta oli tullut maailmankuulu.”
Sibelius-monumentti on nykyisin yksi Helsingin suosituimmista nähtävyyksistä. Sitä käy katsomassa vuosittain noin puoli miljoonaa kävijää.
Versiot
thumb|Sibeliuksen kasvoreliefi. Hiltunen teki teoksesta useita tutkielmia ennen lopullisen teoksen valmistumista. Vuonna 1967 valmistuivat miniatyyri Sibelius-monumentista Unescon päämajan luo Pariisin ja yksityiskohta Sibelius-monumentista Montrealin kaupungille. Myöhemmin, vuonna 1983, Sibelius-monumentista pystytettiin luonnos YK:n päämajan edustalle New Yorkiin. Vuoden 1967 Montrealin maailmannäyttelyssä esillä ollut Sibelius-monumentin pienoismalli on kadonnut.
Ateneumin taidemuseo hankki vuonna 2004 Hiltusen kilpailuehdotuksen Passio Musicaen vuodelta 1961. Hopeoidusta teräksestä tehdyn pienoismallin korkeus on 61,5 cm, ja se on teoksen luonnos suhteessa 1:15.
Veistos muussa kulttuurissa
Monumentti esiintyi Marvelin Ihmeneloset-sarjakuvassa vuonna 1968 Negatiivisella Vyöhykkeellä (Fantastic Four Annual nro 6).
Matti Turkia
Elämä
Turkian vanhemmat olivat torppari Esaias Turkia ja Helena Kristina Pekkola. Käytyään kansakoulun hän työskenteli sahatyöläisenä Kotkassa 1883–1898, saha- ja puutyömiehenä eri puolilla Suomea 1898–1901 ja konepuuseppänä Hietalahden puusepäntehtaalla Helsingissä 1901–1903. Hän toimi eri sanomalehtien kirjeenvaihtajana 1895–1905 ja oli 1900-luvun alkupuolella toimittajana Itä-Suomen Työmies -lehdessä, Kansan lehdessä Tampereella 1905 ja Eteenpäin-lehdessä Kotkassa 1905–1906.
Turkia oli SDP:n kansanedustajana 1907–1909 ja 1914−1917 edustaen Viipurin läänin läntistä vaalipiiriä sekä uudelleen 1930–1945, jolloin hän edusti Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Turkia toimi presidentin valitsijamiehenä vuosien 1931, 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa ja oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen.
Perhe
Turkia oli naimisissa vuodesta 1900 Selma Parkkisen kanssa.
Satu Rasila
Satu Rasila (o.s. Laiho, s. 1972 Tampere) on suomalainen näytelmäkirjailija, dramaturgi ja teatteriohjaaja.
Rasila pääsi ylioppilaaksi Tampereen yhteiskoulun lukiosta vuonna 1991. Lukuvuoden 1993–1994 hän opiskeli Tampereen yliopistossa yleisen kirjallisuustieteen draamalinjalla. Rasila opiskeli Teatterikorkeakoulussa dramaturgian koulutusohjelmassa 1994–1998 ja valmistui Teatteritaiteen maisteriksi 2002.
Satu Rasila oli naimisissa näyttelijä Kimmo Rasilan kanssa vuodesta 1998 vuoteen 2022. Heillä on vuonna 2002 syntynyt tytär.
Ura
Rasila aloitti vuoden 2012 alussa Turun kaupunginteatterin dramaturgina. Hän toimi samassa tehtävässä jo aiemmin, vuosina 1998–1999.
Rasila on kirjoittanut Turun Linnateatterin suosituimman teoksen, Mieletön Turun historia -nimisen komedian. Näytäntökaudella 2015–2016 Rasila oli yksin tai muiden kanssa kirjoittamilla näytelmillään kirjoittajakohtaisen katsojatilaston ykkönen Suomessa. Hänen kirjoittamansa näytelmät Tamara, Katoava maa, Hockey Night (Miska Kaukosen kanssa) ja Linnan juhlat (Tuomas Parkkisen kanssa) keräsivät vuoden aikana yhteensä 52 663 katsojaa.
Rasila on toiminut Suomen Näytelmäkirjailijaliiton puheenjohtajana. Vuodesta 2011 Rasila on toiminut vierailevana luennoitsijana Turun yliopiston luovan kirjoittamisen koulutusohjelmassa. Vuonna 2019 Rasila sai Suomen Kulttuurirahaston myöntämän Elias Lönnrot –mitalin.
Andreas Widhölzl
Widhölzl sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa toiseksi kaudella 1999–2000 ja kolmanneksi 1997–1998 sekä 2002–2003. Hän voitti kaikkiaan 18 maailmancupin osakilpailua, ensimmäisen kerran Lahdessa 9.3.1997 ja viimeksi Kulmin lentomäessä 15.1.2005. Osakilpailuvoitoista neljä on tullut Keski-Euroopan mäkiviikolla ja niistä kolme kaudella 1999–2000, jolloin hän voitti ainoan kerran mäkiviikon kokonaiskilpailun.
Ainoat arvokisavoittonsa Widhölzl on saavuttanut joukkuekilpailuissa. Oberstdorfin kisoissa 2005 hän voitti maailmanmestaruuden Itävallan joukkueessa sekä suur- että normaalimäen joukkuekilpailussa. Torinon 2006 olympialaisissa hypättiin vain yksi joukkuekilpailu, ja sitä Widhölzl oli Itävallan joukkueen mukana voittamassa.
Ensimmäiset arvokisamitalinsa Widhölzl sai Naganon 1998 olympialaisissa, joissa hän voitti normaalimäen ja joukkuemäen pronssia. Seuraavana vuonna hän saavutti Ramsaun MM-kisoissa joukkuemäen pronssia. Ainoat 2000-luvun alkupuolen mitalinsa hän sai lentomäen MM-kisoissa, hopeaa henkilökohtaisessa kilpailussa Vikersundissa vuonna 2000 ja pronssia joukkuekilpailussa Planicassa vuonna 2004. Oberstdorfin ja Torinon joukkuevoittojen jälkeen hän sai vielä lentomäessä henkilökohtaisen MM-hopean Kulmissa vuonna 2006.
Widhölzl ilmoitti maaliskuussa 2008 lopettavansa uransa. Seuratasolla Widhölzl edusti SC Fieberbrunnia.
Widhölzl aloitti keväällä 2020 Itävallan mäkihyppymaajoukkueen päävalmentajana.
Alma Forstén
thumb|Alma Forstén poikansa Gunnarin kanssa Alma Johanna Charlotta Forstén (5. kesäkuuta 1858 – 27. maaliskuuta 1931) tuli tunnetuksi Marttaliiton johtohenkilönä ja puolestapuhujana sekä Reitkallin puutarhakoulun perustajana.
Lapsuuden perhe
Alma Lönnroth syntyi 5.6.1858 identtisenä kaksosena sisarensa Olgan kanssa Orimattilan kappalaisen pappilassa. Isä Johan Didrik Lönnroth sai pian paikan Mäntsälästä, missä hän papin työnsä ohella toimi pitäjänkokouksen esimiehenä, osallistui paikallisen säästöpankin perustamiseen sekä toimi kansakoulun perustamisen puolesta. Kansanvalistustyöstä Alma Lönnroth kiinnostui jo nuorena tyttönä, kun hän harrasti hyväntekeväisyyttä äitinsä Henrietta Charlotta Margareta Elisabet Stjernvallin kanssa. Äidin isä oli Hans Henrik Stjernvall.
Avioliitto ja yhteiskunnallinen aktivismi
Poliittisessa toiminnassa Alma Forstén kannatti yleistä äänioikeutta, tosin vasta sen jälkeen kun kansan syvät rivit ovat tutustuneet oman maan kehitykseen, sen lakeihin ja yhteiskuntajärjestelmään. Hänet valittiin 1905 Naistenliiton unionin ja Marttaliiton edustajana puhumaan yleisen äänioikeuden puolesta joukolle kansanedustajia ja kun naiset saivat ensimmäisen kerran osallistua 1907 eduskuntavaaleihin, oli Alma Forstén Nuorsuomalaisen puolueen ehdokkaana. . Hänen vaalilauseensa käsittelivät pienviljelijöiden olojen kohottamista, kansanvaltaa, laillisuutta sekä raittiusaatetta. Alma Forstén tuli vaaleissa valittujen kansanedustajien Tahvo Riihelän ja Jonas Castrénin varajäseneksi
Muu toiminta
Alma Forstén johti Sippolassa soittokuntaa ja kuoroa. Hänen pojantyttärensä Hilkka Norkamo on jatkanut isoäitinsä kuoronjohtoperinnettä.
Alma Forsténin veljenpoika oli professori Erik Lönnroth.
Kirjallinen tuotanto
thumb|250px|Kansan emännän keittokirja levisi useina painoksina lukuisiin suomalaisiin koteihin.
Eeva-Maria Saari
Eeva-Maria Saari (s. 8. elokuuta 1979 Vantaa) on suomalainen entinen jalkapalloilija, nykyinen potkutekniikkavalmentaja ja yrittäjä.
Nykyään hän valmentaa sekä junioripelaajia, että ammattilaispelaajia potkutekniikkavalmentajana Suomessa sekä Kataloniassa yrityksensä OrsaSportin kautta.
Luoteisalueen säännös
Yhdysvaltojen itsenäistymisen jälkeen kolmentoista siirtokunnan länsipuolisten alueiden kohtalo oli epäselvä. Useat osavaltiot, muun muassa New York ja Virginia tekivät niihin kohdistuvia aluevaatimuksia. Itsenäisyyssodan päätyttyä vuonna 1783 alueet liitettiin Yhdysvaltoihin, ja niiden hallintoa koskenut kysymys piti ratkaista jotenkin. Ensimmäinen Luoteisaluetta koskenut laki hyväksyttiin konfederaation kongressissa vuonna 1784 Thomas Jeffersonin luonnoksen pohjalta. Laki jakoi seudun joukoksi itsehallintoalueita, jotka saivat luvan lähettää yhden edustajan konfederaation kongressiin sitä mukaa kun niiden väkiluku ylittäisi 20 000 sekä luvan hakea osavaltion statusta kun niiden väkiluku saavuttaisi pienimmän olemassaolevan osavaltion koon. Sitä täydennettiin 1785 toisella lailla, joka määräsi alueet edelleen jaettaviksi nelikulmionmuotoisiin kaupunkikuntiin. Tämä jälkimmäinen laki muodosti pohjan Yhdysvaltain maanjakopolitiikalle aina vuonna 1862 säädettyyn Homestead Actiin saakka.
Vuoden 1787 Luoteisalueen säännös korvasi vuoden 1784 lain. Sen mukaan jokaisen hallintoalueen kuvernöörin ja tuomareiden nimitys kuuluisi kongressille siihen saakka, kunnes alueen äänestäjien määrä ylittäisi 5 000, jolloin se voisi saada territorion aseman ja muodostaa oman edustuksellisen hallinnon. Luoteisterritorio voitaisiin jakaa kolmesta viiteen territorioon, jotka saavutettuaan 60 000 asukkaan rajan voisivat edelleen hakea osavaltion asemaa. Lisäksi säännös takasi Luoteisalueen asukkaille kansalaisoikeudet ja kielsi orjuuden kokonaan sen alueella. Luoteisalueen säännöksen suurin merkitys oli siinä, että se loi käytännön, jonka mukaisesti liittovaltion uudet alueet saivat mahdollisuuden päästä automaattisesti tasavertaiseen asemaan vanhojen osavaltioiden kanssa. Tätä periaatetta sovellettiin myöhemmin Yhdysvaltojen laajentuessa aina Tyynenmeren rannikolle saakka.
Luoteisterritorion alueista muodostettiin myöhemmin Ohion, Indianan, Illinoisin, Michiganin ja Wisconsinin osavaltiot, ja loput siitä yhdistettiin Mississippin länsipuolelle ulottuneeseen Minnesotan osavaltioon. Vuoden 1787 säännökseen sisältynyt orjuuden kieltäminen loi osaltaan pohjaa Yhdysvaltain myöhemmälle jakautumiselle niin sanottuihin vapaisiin ja orjavaltioihin, mikä puolestaan johti sisällissodan puhkeamiseen.
Isokissankäpälä
Isokissankäpälä (Antennaria villifera, myös A. carpatica ja A. lanata) on kissankäpälälaji, jota tavataan arktisilla ja alpiinisilla alueilla.
Ulkonäkö ja koko
Monivuotinen ja kaksikotinen isokissankäpälä kasvaa 5–30 cm korkeaksi. Kasvi on tukevahko ja tiheäkarvainen. Ruusukelehdet ovat suikeita ja 3–7 cm pitkiä. Varsilehdet ovat hieman ruusukelehtiä lyhyempiä ja kapeampia. Mykeröitä on tavallisesti 3–6. Kukinto on väritykseltään ruskean valkoinen. Isokissankäpälä kukkii heinä-elokuussa.
Levinneisyys
Isokissankäpälä on arktis-alpiininen laji, jota tavataan vuoristoalueilla ja tundralla muun muassa Yhdysvalloissa, Kanadassa, Venäjällä ja Mongoliassa. Skandinaviassa lajia tavataan Norjassa, Suomessa ja Ruotsissa. Suomen esiintymät ovat Enontekiön luoteisosissa noin kahdellatoista suurtunturilla. Suurimmat isokissankäpäläkasvustot ovat Haltilla. Porojen liikalaidunnus ja tunturien kuluminen uhkaavat lajia. Suomessa laji on rauhoitettu ja se on luokiteltu vuodesta 2019 lähtien erittäin uhanalaiseksi. Sitä ennen laji oli silmälläpidettävä.
Elinympäristö
Isokissankäpälää tavataan lähinnä tuntureiden keskipaljakalla. Laji viihtyy kosteilla kankailla, ruohoniityillä, routamailla ja lumenviipymillä. Korkeimmillaan lajia on tavattu 1 150 metrin korkeudessa. Isokissankäpälä on kalkinsuosija.
Zentsūji
Zentsūji on kasvanut historiallisen Zentsū-jin buddhalaisen temppelin eduskaupungiksi ja saanut siltä nimensä. Temppelin perusti seudulta kotoisin ollut Kūkai isänsä Saeki Yoshimichin muistotemppeliksi, minkä vuoksi se on nimetty hänen mukaansa. Ennen toista maailmansotaa Zentsūjiin perustettiin keisarillisen Japanin armeijan tukikohta ja se kehittyi varuskuntakaupunkina. Sodan jälkeen keisarilliselta armeijalta vapautuneille alueille on sijoittunut Japanin itsepuolustusvoimien lisäksi muita suuria instituutioita, kuten tutkimuslaitoksia ja Shikokun lasten ja aikuisten sairaala. Tämän vuoksi kaupungin rakenne on tavallisesta poikkeava. Kaupunkioikeudet Zentsūji sai vuonna 1954 kuntaliitoksen myötä. Sinne on sijoittunut muun muassa kemian-, elektroniikka- ja tekstiiliteollisuutta. Kaupunkiin kuuluvilla maaseutualueilla viljellään riisiä ja vihanneksia.
Leväkkö
Leväkkö (Scheuchzeria palustris) on kosteiden paikkojen kasvi, jolla on erikoiset tähden muotoiset kukat. Se on sukunsa ja heimonsa ainoa laji.
Ulkonäkö ja koko
thumb|180px|vasen|Leväkön tunnusomainen kolmiosainen tuppilohedelmä. Monivuotinen leväkkö kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Juurakko on suikertava ja lehtituppien jäänteiden verhoama. Varsi on kalju, mutkikas, haaraton ja lehdekäs. Tupelliset lehdet ovat kierteisesti ja kielekkeellisiä. Kooltaan ne ovat 10–20 cm pitkiä ja 1–2 mm leveitä, muodoltaan tasasoukkia, puoliliereitä ja yhdeltä särmältään teräviä. Lehtien kärjissä on pieni ilmahuokonen. Kukinto on 3–10-kukkainen harsu terttu. Kellanvihreät kukat ovat kaksineuvoisia. Kukassa on kuusi 2–3 mm pitkää verholehtimäistä kehälehteä. Heteitä kukassa on kuusi ja emejä on kolme tai joskus kuusi kappaletta. Leväkkö kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Kesällä kasvi on kirkkaan vihreä, syksyllä se tuleentuu ruosteenruskeaksi. Hedelmä on noin 5 mm pitkä, erikoisenmuotoinen kolmiosainen tuppilo, josta kasvi on helppo tunnistaa. Tuppilohedelmiä puristettaessa niiden tuoksu muistuttaa klooria.
Levinneisyys
Leväkköä kasvaa Euroopassa Saksasta ja Alppien alueelta Pohjois-Balkanille, ja edelleen Venäjän keskiosiin. Pohjoisessa lajia tavataan lähes koko Fennoskandian alueella. Levinneisyysalue jatkuu euroopanpuoleiselta Venäjältä Keski-Aasiaan, ja erillisenä esiintymisalueena Venäjän Tyynenmeren rannikolle ja Pohjois-Japaniin. Pohjois-Amerikassa tavataan lajin toista alalajia. Suomessa leväkköä voi tavata sopivilla kasvupaikoilla lähes koko maasta aivan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Yleisin laji on Keski-Suomessa, Kainuussa ja Keski- ja Itä-Lapissa. Etelä-Suomessa laji on harvinaistunut soiden vähenemisen myötä. Esimerkiksi Helsingissä leväkköä kasvaa vain Maununnevalla.
Elinympäristö
Leväkkö kasvaa karuilla nevoilla erityisesti kuljuissa ja rimpisilmäkkeissä sekä lampien suorannoilla. Laji karttaa kalkkipitoista maaperää.
Morfologisia ja anatomisia tuntomerkkejä
Leväkkökasvit ovat pieniä ruohoja, joiden kasvutapa on epäsäännöllisen sympodiaalinen eli haarajatkoinen. Varressa on sisäketto (endodermi). Ilmaraot ovat tetrasyyttisiä eli apusoluja on neljä ja niistä kaksi on samansuuntaisia huulisolujen kanssa, toiset kaksi poikittaista. Lehdet sijaitsevat kahdessa rivissä ja niissä on kärkihuokonen. Lehtituppi on avoin, ja sen reunalla on pienet korvakkeet ja sisäpinnalla karvoja. Kukinto on suojuslehdellinen ja terttumainen, suojus on enemmän tai vähemmän lehtimäinen. Kaikki kukan osat ovat erillisiä, paitsi emilehdet hieman yhteenkasvaneita. Siitepölyhiukkaset ovat kaksittain (dyadeina) eikä niissä ole itureikiä. Erillisiä emilehtiä on tavallisesti kolme, harvoin jopa kuusi; ne sijaitsevat kohdakkain ulompien kehälehtien kanssa. Emit ovat tyveltään kasvaneet yhteen. Kussakin emissä on tavallisesti kaksi, harvoin yksi siemenaihe laitaistukassa. Siemenaiheen ulkokalvo on noin neljän solukerroksen paksuinen, sisäkalvo noin kahden. Siemenaiheessa on parietaalisolukko, jonka paksuus on neljä tai viisi solukerrosta. Kukan kehälehdet ovat jäljellä hedelmässä. Siemenkuori on sileä, sen mesotesta-kerros on monisolukerroksinen ja sen solut ovat paksuseinäisiä. Siemenessä on vihreä alkio, vaikka sirkkalehti ei olekaan itämisen jälkeen yhteyttävä. Kromosomiluku (karyotyyppi) on n = 11.
10000 Myriostos
10000 Myriostos on Marsin ja Jupiterin välisellä pääasteroidivyöhykkeellä Aurinkoa kiertävä pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi A. G. Wilson vuonna 1951. Pikkuplaneetan nimi tulee sen numeron mukaan, sillä Myriostos tarkoittaa kreikaksi 10000. Ennen nimeämistään asteroidi tunnettiin tunnuksella 1951 SY. Koska Myriostoksen absoluuttinen magnitudi (H) on 15,3, sen läpimitta on todennäköisesti kahden ja viiden kilometrin välillä.
Numerosta 10000 piti aluksi tulla vuonna 1930 löydetylle ja aluksi planeetaksi luokitellulle Plutolle uusi numero, kun tähtitieteilijät huomasivat sen olevan vain yksi pienistä jäisistä kohteista Neptunuksen takana (ensimmäinen Pluton jälkeen löydetty kohde löydettiin vuonna 1992). Ajatus kuitenkin kohtasi vastustusta ja se hylättiin. Täten numero annettiin pikkuplaneetalle 1951 SY, josta tuli 10000 Myriostos. Kun yhä suurempia transneptunisia kohteita kuten Quaoar, Sedna ja Eris rupesi löytymään, Pluto lopulta menetti asemansa planeettana vuonna 2006 ja sai numeron 134340.
Lahinja
Lahinja on joki Sloveniassa. Lahinja saa alkunsa karstimaan lähteistä lähellä Knežinan, Belčji Vrhin ja Mali Nerajecin kyliä, 150 metrin korkeudessa. Lahinjan pituus on 34 kilometriä ja se yhdistyy Kolpaan Primostekin kunnassa, 130 metriä merenpinnan yläpuolella. Lahinja on Kolpan suurin sivujoki. Lahinjan valuma-alue on 360 neliökilometriä.
Fritz von Uhde
upright|pienoiskuva|Fritz von Uhde, 1880-luvun alussa. upright|pienoiskuva|Studiossa, taiteilija vaimonsa kanssa.
Fritz von Uhde (1848–1911) oli saksalainen taidemaalari. Hänen taiteessaan jatkui realistinen suuntaus. Hän oli Max Liebermannin ohella maansa impressionistisen ulkoilmamaalauksen pääedustaja. Hän on tunnettu hengellisaiheisista maalauksistaan, jotka on sovitettu hänen omaan aikaansa.
Suorakulmainen koordinaatisto
right|thumb|200px|[[Kolmiulotteisuus|Kolmiulotteinen karteesinen koordinaatisto]]
Yleisimmin koordinaatistolla tarkoitetaan etenkin matematiikassa suorakulmaista eli karteesista koordinaatistoa. Suorakulmaisessa koordinaatistossa on ulottuvuuksien mukainen määrä akseleita, jotka on nimetty kuvaamansa ulottuvuuden mukaan. Akselit ovat toisiaan vastaan kohtisuorassa yleensä oikeakätisesti, ja ne kulkevat koordinaatiston nollapisteen eli origon kautta sekä leikkaavat toisensa siinä.
Koordinaatistolle on annettu myös mittayksikkö, ja niinpä kunkin pisteen koordinaatit ilmoittavat matkan, joka kutakin akselia tulee kulkea, jotta päästäisiin merkittyyn pisteeseen. Kun koordinaatistolla kuvataan tasoa, käytetään kahta akselia: vaakasuunnan kuvaamiseen x-akselia ja pystysuunnalle y-akselia. Kolmiulotteisessa avaruudessa tarvitaan puolestaan kolme akselia: x-, y- ja z-akselit.
Historia
Adjektiivi karteesinen viittaa ranskalaiseen matemaatikkoon ja filosofiin René Descartesiin, joka julkaisi idean siitä vuonna 1637. Myös Pierre de Fermat teki saman löydön, muttei julkaissut sitä. Ranskalainen kirkonmies Nicole Oresme käytti karteesista koordinaatistoa vastaavia konstruktioita jo kauan ennen Descartesin ja Fermat'n aikaa.
Sekä Descartes että Fermat käsittelivät yhden akselin tapauksia, joiden muuttujien arvot laskettiin suhteessa akseliin. Kahden akselin tapaus otettiin käyttöön myöhemmin, kun Descartesin La Géométrie käännettiin latinaksi vuonna 1649 Frans van Schootenin ja hänen oppilaidensa toimesta. Kirjan kommentoijat ottivat käyttöön uusia käsitteitä selventäessään Descartesin työn ideoita.
Karteesisen koordinaatiston kehittämisellä oli merkittävä rooli Isaac Newtonin ja Gottfried Wilhelm Leibnizin työssä Differentiaali- ja integraalilaskennan parissa. Kahdella koordinaatilla kuvattu taso yleistyi myöhemmin vektoriavaruudeksi.
Monia muita koordinaatistoja on kehitetty Descartesin jälkeen. Esimerkkeinä napakoordinaatisto tasossa sekä pallo- ja sylinterikoordinaatisto kolmiulotteisessa avaruudessa.
Andrea Petkovic
Andrea Petkovic (s. 9. syyskuuta 1987 Tuzla, Bosnia ja Hertsegovina) on saksalainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on sijoittunut tenniksen WTA-kaksinpelilistan sijalle yhdeksän lokakuussa 2011. Hän siirtyi ammattilaiseksi vuonna 2006. Urallaan hän on voittanut kuusi WTA-kaksinpeliturnausta.
2006–2008
Petkovicista tuli ammattilaispelaaja vuonna 2006, kun hän valmistui koulusta. Silloin hän oli voittanut jo neljä ITF-tason turnausta. Huhtikuussa 2007 hänestä tuli Saksan Fed Cup -joukkueen jäsen. Ensimmäisen Grand Slam -turnauksen hän pelasi Ranskan avoimissa 2007, jonne hän pääsi karsintojen kautta. Ensimmäisellä kierroksella Petkovic voitti Jarmila Grothin, mutta hävisi toisella kierroksella 6–0, 2–6, 3–6 myöhemmälle Wimbledon-finalistille, Marion Bartolille. Tämän turnauksen jälkeen hän voitti ITF-turnauksen Contrexevillessa, joten hän nousi ensimmäistä kertaa maailmanlistalla sadan parhaan joukkoon. Tämän seurauksena hän pääsi pelaamaan pääsarjassa Yhdysvaltain avoimissa 2007 ilman karsintaa. Ensimmäisellä kierroksella hän voitti Audra Cohenin, mutta turnaus päättyi toiselle kierrokselle, kun Lucie Šafářová voitti hänet 3–6, 3–6.
Australian avoimissa 2008 ensimmäisen kierroksen ottelussa Anna Tšakvetadzea vastaan hänen nivelside revähti oikeassa polvessa vain kahden minuutin pelin jälkeen. Tämän jälkeen Petkovic ei pelannut yhtään turnausta kahdeksaan kuukauteen, minkä seurauksena hänen maailmanlista-sijoitus putosi 465:ksi. Loukkaantumisen jälkeen hän aloitti pelaamisen ITF-turnauksissa. Hän voitti Istanbulin ITF-turnauksen. Vuoden päätteeksi hänen listasijoitus oli 315.
2009–2010
Vuonna 2009 Petkovic pelasi ensimmäisen turnauksensa Australian avoimissa. Hän voitti Kathrin Wörlen, mutta hävisi toisella kierroksella Alizé Cornetille. Petkovic pelasi paljon ITF-turnauksia kesäkuuhun asti hyvällä menestyksellä, esimerkkinä voitto 100 000 dollarin turnauksessa Bukarestissa, jossa hän voitti välierässä Jelena Dokićin. Joten jälleen hän oli noussut sadan joukkoon maailmanlistalla. Heinäkuussa 2009 Petkovic voitti ensimmäisen WTA-turnauksensa Bad Gasteinissa häviämättä erääkään. Finaalissa hän voitti Ioana Raluca Olarun 6–2, 6–3. Hän pelasi myös nelinpelin finaalissa Bad Gasteinissa parinsa Tatjana Malekin kanssa, mutta he hävisivät finaalin. Seuraavalla viikolla Petkovic pääsi välierään Istanbulissa, mutta hävisi sen Lucie Hradeckálle kolmessa tiukassa erässä. Muutaman viikon jälkeen hän nappasi siihen mennessä korkeimman sijoituksensa maailmanlistalla, joka oli 52.
Vuonna 2010 Petkovic pelasi ensimmäisen turnauksensa Brisbanessa, jossa hän pääsi välierään asti voittamalla Iveta Benešován, Vania Kingin ja Daniela Hantuchován. Hän hävisi välierän paluun tehneelle Kim Clijstersille 4–6, 2–6. Tämän turnauksen jälkeen hän nousi 50:n joukkoon maailmanlistalla ensimmäisen kerran. Pariisissa Petkovic selviytyi puolivälieriin asti voittamalla Katarina Srebotnikin ja viidenneksi sijoitetun Aravane Rezain, mutta hävisi Jelena Dementjevalle 6–3, 4–6, 2–6. Ranskan avoimissa Petkovic voitti avauskierroksella Jelena Vesninan, mutta hävisi toisella kierroksella kuudenneksi sijoitetulle Svetlana Kuznetsovalle luvuin 6–4, 5–7, 4–6. Unicef Openissa Petkovic pääsi finaaliin asti voitettuaan Petra Kvitován, Ana Ivanovićin, Sandra Záhlavován ja Kirsten Flipkensin. Finaalissa hän hävisi Justine Heninille luvuin 3–6, 6–3, 6–4. Seuraavalla viikolla hän pelasi ensimmäistä kertaa Wimbledonin pääsarjassa, mutta hävisi avauskierroksella Anna Tšakvetadzelle erin 2–1. Yhdysvaltain avoimissa hän voitti avauskierroksella sijalle 17 sijoitetun Nadja Petrovan luvuin 6–2, 4–6, 7–6 ja toisella kierroksella Bethanie Mattek-Sandsin 6–3, 3–6, 5–7. Näiden voittojen myötä hän pääsi ensimmäistä kertaa Grand Slam -turnauksessa kolmannelle kierrokselle. Kolmannella kierroksella hän sai luovutusvoiton Peng Shuailta. Neljännellä kierroksella hän hävisi suoraan kahdessa erässä Vera Zvonarjovalle.
2011
Petkovic aloitti kauden 2011 Brisbanen turnauksella, jossa pääsi finaaliin asti. Turnauksessa hän voitti Alexandra Dulgherun, Jelena Dokićin, Jarmila Grothin ja Marion Bartolin, kunnes finaalissa hävisi Petra Kvitoválle. Seuraavassa turnauksessaan, Australian avoimissa 30:nneksi sijoitettu Petkovic voitti Jill Craybasin, Anne Keothavongin ja Venus Williamsin, joka joutui luovuttamaan jo ensimmäisen pisteen jälkeen. Neljännellä kierroksella Petkovic yllätti 14:nneksi sijoitetun Marija Šarapovan. Puolivälierässä hän hävisi yhdeksänneksi sijoitetulle Li Nalle. Maaliskuussa pelatussa Miamin turnauksessa Petkovic teki yllätyksen voitettuaan neljännellä kierroksella maailmanlistan ykkösen, Caroline Wozniackin 7–5, 3–6, 6–3. Puolivälierässä Petkovic voitti Jelena Jankovićin, kunnes hävisi välierässä Marija Šarapovalle. Stuttgartissa Petkovic selviytyi puolivälieriin voitettuaan toisella kierroksella Jelena Jankovićin. Puolivälierässä hän hävisi Caroline Wozniackille.