cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Linnunradan keskus
thumb|300px|Linnunradan keskus infrapunateleskoopilla nähtynä Linnunradan keskus on piste, jonka suhteen Linnunradan galaksi kiertää. Sen etäisyys Maasta on ~27 000±1 000 valovuotta Jousimiehen, Käärmeenkantajan ja Skorpionin tähdistöjen suuntaan. Uskotaan, että Linnunradan keskuksessa on supermassiivinen musta aukko. Hyvin lähellä Linnunradan keskusta sijaitsee myös voimakas radioaaltojen lähde, Sagittarius A*. Suomessa Linnunradan keskuksen seudun havainnointi on sen eteläisen sijainnin johdosta hyvinkin vaikeaa, se näkyy horisontin yläpuolella vain etelärannikolla ja vain vähän aikaa touko-kesäkuussa. Vastakkainen suunta keskuksesta on hyvin näkyvissä Beta Tauri-tähden lähellä.
Todisteet olemassaolosta ja sijainnista
Koska näkökentän tiellä on tähtienvälistä sumua, Linnunradan keskus ei näy Maahan eikä sitä voida tutkia näkyvällä, ultravioletti- tai heikko röntgen- aallonpituuksilla. Linnunradan keskuksesta onkin saatu tietoa vain gamma-, infrapuna- ja radioaaltojen sekä voimakkaiden röntgenaaltojen avulla.
Linnunradan keskuksen koordinaatit selvitti ensimmäiseksi Harlow Shapley tehdessään tutkimuksia pallomaisista tähtijoukoista. Hänen tutkimustensa mukaan koordinaatit ovat: RA 17h45m40,04s; Dec -29° 00' 28,1".
Kieliopillistuminen
Kieliopillistuminen on kielen kehitykseen liittyvä ilmiö, jossa itsenäinen sana muuttuu kieliopilliseksi muodoksi, kuten artikkeliksi tai sijamuodon päätteeksi. Usein kehitys on ollut samansuuntainen monissa eri kielissä.
Kieliopillistumiselle on tyypillistä mm. seuraavat mekanismit:
Artikkelit ovat yleensä kehittyneet kieliopillistumalla. Esimerkiksi englannin indefiniittinen eli epämääräisyyttä osoittava artikkeli a(n) on kehittynyt lukusanasta one 'yksi'. Vastaava kehitys on tapahtunut albaniassa, baskissa, ewessä, lezgissä, moressa (nigeriläis-kongolainen kieli, puhutaan Burkina Fasossa), ranskassa, rapanuissa, saksassa, tamilissa, turkissa ja unkarissa. Definiittinen eli määräisyyttä ilmaiseva artikkeli on usein kehittynyt demonstratiivipronominista 'se'. Englannissa pronominista that 'se, tuo' on kehittynyt definiittinen artikkeli the, ja unkarin sana az on sekä pronomini 'se, tuo' että definiittinen artikkeli. On myös esitetty ajatus, että suomen puhekielessä se-pronominia käytettäisiin definiittisen artikkelin tavoin, mutta tästä tutkijat eivät ole yksimielisiä.
Itsenäisestä sanasta voi kehittyä myös sijamuodon pääte. Baskin komitatiivin pääte -ekin on kehittynyt sanasta kide, joka merkitsee ystävää, paria, seuralaista. Vastaavasti viron komitatiivin sijapääte -ga (esimerkiksi pojaga 'pojan kanssa, poikineen') on kehittynyt sanasta kaasas ’kanssa, mukana’. Vatjassa vastaava pääte on -kaa. Vastaava ilmiö on havaittavissa myös suomen puhekielessä, mutta kehitys ei toistaiseksi ole edennyt kirjoitetun kielen tasolle.
Pecorino sardo
thumb|right|250px|Pidempään kypsytettyä pecorino sardoa. Kovalle juustolle tyypillinen lohkeavuus näkyy hyvin kuvan palojen leikkauspinnoilla. Pecorino sardo on sardinialainen Brabei Sarda -lampaan kokomaidosta valmistettu juusto. Pecorino sardolla on ollut EU:n suojattu alkuperänimitys (SAN) vuodesta 1996 lähtien.
Pecorino sardon kypsyysasteet
Juustoa tuotetaan myyntiin kahta eri kypsyysastetta: nuorempaa pecorino sardo dolcea ja vanhempaa pecorino sardo maturoa.
Pecorino sardo dolce
Pecorino sardo dolcea kypsytetään 20–60 päivää. Se valmistetaan pienempään muottiin kuin maturo. Valmis juusto painaa 1,0–2,3 kg. Juustomassa on valkeaa, joustavaa ja kiinteää. Kuori on ohut ja sileä, väriltään valkoinen tai oljenkeltainen. Juusto on maukasta pastassa.
Pecorino sardo maturo
Pecorino sardo maturoa kypsytetään jopa vuosi. Se valmistetaan isompaan muottiin kuin dolce. Valmis juusto painaa 1,7–4,0 kg. Juustomassa on kovaa ja jossain määrin rakeista. Maku on dolcea voimakkaampi ja mausteinen mutta pehmeä. Kuori muuttuu paksummaksi ja ruskeammaksi juuston kypsyessä. Pitkään kypsyttyään pecorino sardosta tulee riittävän kova raastettavaksi, mutta se soveltuu myös hyvin sellaisenaan syötäväksi. Pecorino sardo maturo voidaan savustaa kevyesti.
Saariston tyttö
Saariston tyttö on Roland af Hällströmin ohjaama suomalainen melodraama vuodelta 1953. Aihe ja käsikirjoitus ovat Hilkka Helovuon, joka on Kaarlo Nuorvalan nimimerkki.
Elokuva kertoo kalastajapariskunnasta, joka saa vieraakseen hairahduksiaan pakenevan kaupunkilaisviettelijän. Se kuvaa saariston elinehtojen murrosta ja muuttoliikettä mantereelle. Ulkokohtaukset kuvattiin Ahvenanmaan Brändössä Jurmon saarella lukuun ottamatta myrskykohtausta, joka hankittiin valmiina Ruotsista, kun kuvausaikaan ei osunut riittävän tehoavia merenkäyntejä. Pääosassa oli turkulainen Mirja Mane. Elokuvan yleisömenestys jäi odotettua heikommaksi.
Fennada-Filmin Mauno Mäkelä haki elokuvalle elokuvatarkastamolta verovapautta perustellen: "Saariston tyttö kuvaa rakentavassa mielessä saaristoväen vaikeuksia sekä rehellisesti ja aidosti saaristolaisten tapoja ja elämää", mutta tarkastamo ei ollut samaa mieltä.
Arviot
Aikalaiskriitikoilta tuli tylyä palautetta, mutta kuvausta kehuttiin yleisesti. Osansa kehuista sai Ruotsista hankittu myrskykuvauskin. Nykykriitikkokin kehuu elokuvan visuaalista työtä, mutta pitää tarinaa ontuvana.
Näyttelijät
Lähde
Organobooriyhdisteet
thumb|250px|Organobooriyhdisteet sisältävät boorin ja hiilen välisen kovalenttisen sidoksen Organobooriyhdisteet ovat yhdisteitä, joiden rakenteessa on kovalenttinen sidos boorin ja hiilen välillä. Monet organobooriyhdisteet ovat tärkeitä orgaanisen kemian synteesien lähtöaineita.
Organoboraanit
thumb|250px|Trietyyliboraani on tyypillinen organoboraani Organoboraaneja voidaan pitää boraanin (BH3) johdannaisina, joissa yksi tai useampi vetyatomi on korvautunut orgaanisella ryhmällä ja rakenteeltaan ne ovat tasomaisia. Nämä ovat tyypillisesti nestemäisiä tai kiinteitä ja hyvin reaktiivisia aineita, koska ne hapettuvat helposti ilman vaikutuksesta. Mono- ja dialkyyliboraanit esiintyvät tyypillisesti dimeereinä ja trialkyyliboraanit esiintyvät monomeereinä. Organoboraanit voivat reagoida myös esimerkiksi happi-, typpi- tai rikkifunktionaalisuuksien kanssa, jolloin muodostuu näiden komplekseja tai yhdisteitä, joissa vetyatomi on korvautunut jollain näistä ryhmistä.
Organoboraaneja voidaan valmistaa boorin halogenideista ja organomagnesium-, organoalumiini- tai organosinkkiyhdisteistä. Hyvin tyypillinen synteesitapa on myös alkeenien hydroboraatio. Näin valmistetaan esimerkiksi 9-BBN:ää ja di-isopinokamfeyyliboraania. Organoboraaneja käytetään orgaanisen kemian synteeseissä ja trietyyliboraania myös rakettien polttoaineena.
Boriinihapot ja borinaattiesterit
thumb|250px|Boriinihappo Boriinihapot ovat organobooriyhdisteitä, joiden yleinen kaava on muotoa R2BOH. Niiden esterit ovat borinaatteja, jotka voidaan hydrolysoida boriinihapoiksi. Boriinihappoja muodostuu organoboraanien hapettuessa ja ne ovat stabiileja kiinteitä aineita. Boriinihapot ovat heikkoja happoja ja aromaattiset boriinihapot ovat alifaattisia happamampia.
Boronihapot ja boronaattiesterit
thumb|250px|Boronihappo Boronihapot ovat orgaanisia booriyhdisteitä, joiden rakennetta kuvaa yleinen kaava RB(OH)2. Sen esterit ovat boronaatteja. Boronihapot ovat yleisesti käytettyjä reagensseja orgaanisissa synteeseissä esimerkiksi Suzuki-kytkennöissä. Boronihappoja voidaan valmistaa alkyyliboraaneista hapetuksen ja hydrolyysin avulla tai hydroboraatiolla ja hydrolyysillä alkeeneista. Boronihapot ovat heikosti happamia ja aromaattiset yhdisteet ovat alifaattisia happamampia.
Risto Jurva
Risto Sakari Jurva (1. heinäkuuta 1888 Vaasa – 8. joulukuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen tiedemies, joka toimi Merentutkimuslaitoksen johtajana 1947–1953.
Jurvan vanhemmat olivat kamreeri Olof Kristian Jurva ja Anna Kristina Hällberg. Jurva toimi Ilmatieteellisessä keskuslaitoksessa assistenttina ja amanuenssina 1908–1911. Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1918 ja seuraavana vuonna hänestä tuli Merentutkimuslaitoksen assistentti. Laitoksen jääosaston vt. talassologina hän toimi useaan eri otteeseen 1924–1939. Jurva valmistui filosofian lisensiaatiksi 1937 ja väitteli tohtoriksi 1938 tutkielmalla Über die Eisverhältnisse des Baltischen Meeres an der Küsten Finnlands. Jääoaston vakinaiseksi talassologiksi hänet nimitettiin 1940 ja sitten koko Merentutkimuslaitoksen johtajaksi ja professoriksi 1947.
Jurvaa pidettiin Itämeren jääolojen asiantuntijana. Hän toimi Helsingin yliopiston seismisen aseman hoitajana ajoittain 1924–1928 ja vakinaisesti vuodesta 1929 sekä aseman valvojana vuodesta 1946. Jurva oli Helsingin yliopiston geofysiikan dosentti vuodesta 1938. Hän toimi 1926–1946 Geofyysillisen seuran ensimmäisenä sihteerinä ja puheenjohtajana vuodesta 1947. Vuodesta 1946 alkaen hän oli myös Maantieteellisen seuran sihteeri ja Fennica- ja Acta Geographica -sarjojen toimittaja sekä Terran päätoimittaja. Väitöskirjan ohella Jurva julkaisi useita muita tutkimuksia, jo vuonna 1912 meteorologian alaan kuuluvan tutkimuksen Säätila hallaöinä Suomessa 1892–94, joka oli ensimmäinen laatuaan Suomessa. Väitöskirjaansa täydentävän arvokkaan karttateoksen hän julkaisi 1937.
Nektanebo I
pienoiskuva|160px|Mustasta graniitista veistetty Nektanebo I:n veistos. Nektanebo I oli faarao, joka perusti muinaisen Egyptin 30. dynastian ja hallitsi 18 vuoden ajan (380-362 eaa). Nektanebon egyptiläinen nimi on Nakhtnebef ja hän, kuten muutkin 30. dynastian faaraot, oli egyptiläinen.
Nektaneboa seurasi hänen poikansa Djedhor (Teos).
Antoine Gombaud
Antoine Gombaud eli Chevalier de Méré (1607, Poitou, Ranska – 29. joulukuuta 1684 ) oli ranskalainen kirjailija ja amatöörimatemaatikko.
Vaikka hän ei ollut aatelismies, hän otti käyttöön tittelin Chevalier (ritari). Tämä tuli hänen dialogi-muotoisista kirjoituksistaan, joissa ko. kuvitteellinen henkilö edusti hänen omia näkemyksiään. Méré tulee taas paikkakunnasta, jossa hän sai koulutuksensa. Myöhemmin hänen ystävänsä alkoivat kutsua häntä tuolla nimellä.
Méré oli tärkeä salonkiteoreetikko. Kuten monet 1600-luvun liberaalit ajattelijat, hän ei luottanut sen enempää perittyyn valtaan kuin demokratiaankaan. Hän uskoi, että ongelmat ratkeavat parhaiten avoimissa keskusteluissa henkevien, hienostuneiden ja älykkäiden ihmisten kesken.
Ruskopensastyranni
Ruskopensastyranni (Casiornis rufus) on Etelä-Amerikassa tavattava tyranneihin kuuluva varpuslintu.
Antoine Gombaud
Mérén kuuluisimmat esseet ovat L'honnête homme (Rehellinen ihminen) ja Discours de la vraie honnêteté (Keskustelu rehellisyydestä).
Ruskopensastyranni
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan ruskopensastyranni on noin 18 cm. Päästään ja siivistään laji on väriltään yksivärisen punaruskea ja selkä on hieman päätä vaaleampi. Kurkku on linnulla valkoinen ja rinta kanelinruskea. Vatsastaan ruskopensastyranni on hieman vaaleamman kellertävän ruskea. Lajin nokka on vaaleanpunainen.
Antoine Gombaud
Hänet tunnetaan kuitenkin paremmin panoksestaan todennäköisyysteoriaan. Hän oli amatöörimatemaatikko ja aikalaistensa tavoin kiinnostunut vedonlyönnistä ja rahapeleistä. Hän myös kehitteli uusia pelejä ja tutki muun muassa nopanheittoon liittyviä ongelmia kuutosen esiintymisestä heitettäessä yhtä arpakuutiota ja kuutosparin esiintymisestä heitettäessä kahta arpakuutiota.
Ruskopensastyranni
Levinneisyys ja elinympäristö
Ruskopensastyrannia tavataan Bolivian pohjois- ja itäosissa, keskisessä Brasiliassa, Paraguayssa, Uruguayssa ja Pohjois-Argentiinassa. Linnun elinympäristöä ovat galleriametsät, cerradokasvillisuus sekä kuivat pensaikot ja tiheiköt. Ruskopensastyrannit liikkuvat yleensä pareittain.
Antoine Gombaud
Hän myös kiinnostui pulmasta, joka on peräisin keskiajalta, ellei aikaisemmaltakin. Oletetaan että kaksi pelaajaa aikovat pelata tietyn määrän pelejä, esim. seitsemän, ja heidät keskeytetään ennenaikaisesti. Kuinka pelipanos tulisi jakaa pelaajien kesken, jos vaikkapa toinen on voittanut kolme peliä ja toinen yhden?
Méré pestasi Marin Mersennen salongin ratkaisemaan ongelmiaan. Kaksi kuuluisaa matemaatikkoa, Blaise Pascal ja Pierre de Fermat, ottivat haasteen vastaan. Kirjeenvaihdossaan he muodostivat perustan nykyaikaiselle teorialle todennäköisyydestä.
Kampuksen Dynamo
Kampuksen Dynamo (KaDy) on vuonna 1995 perustettu suomalainen futsal- ja jalkapalloseura Jyväskylästä. Futsalissa seuran edustusjoukkue pelaa Futsal-liigassa ja jalkapallossa Kutosessa. Seura on saavuttanut Futsal-liigassa SM-kultaa vuosina 2018, 2019, 2021, 2022 ja 2023 , SM-hopeaa vuosina 2011, 2012, 2015 ja 2017 sekä yhden pronssin vuonna 2013. KaDy on voittanut myös Cup-mestaruuden vuonna 2013, Final Four -turnauksen 2018 sekä 2015 seurajoukkueiden Pohjoismaiden mestaruuden.
Historia
Kampuksen Dynamo perustettiin 11. syyskuuta 1995 Jyväskylässä jalkapalloseuraksi. Futsaliin KaDy laajensi toimintaansa vuonna 2002 aluksi harrastemielessä. Vuosina 2004–2006 KaDy kehittyi nopeaan tahtiin Keski-Suomen II divisioonan kärkijoukkueeksi ja menestyi myös Futsal Cupissa. Keväällä 2007 KaDy nousi maanlaajuiseen Futsal-Ykköseen, josta se nousi liigaan helmikuussa 2009.
Ensimmäisellä liigakaudella KaDy sijoittui kuudenneksi. Kahtena seuraavana kautena KaDy nousi taistelemaan liigan kärkipaikoista ja sijoittui toiseksi kausina 2010–2011 ja 2011–2012. Molempina kausina Ilves FS voitti KaDyn Futsal-liigan finaaleissa. Kaudella 2012–2013 Dynamo saavutti pronssia ja Cup-mestaruuden. Kaudella 2014–15 KaDy pääsi jälleen finaaleihin, mutta Sievi Futsal voitti ottelusarjan puhtaasti 3–0. Myös seuraavalla kaudella 2016–17 KaDy kohtasi Sievin finaalisarjassa (seuran nimi oli muuttunut Sievi FS:ksi). KaDy onnistui siirtymään ottelusarjassa 2–1-johtoon ja sai mestaruuden katkolle kotikentälle. Sievi vei kuitenkin 4. finaalin rangaistuspotkuilla ja siirsi ratkaisun kotikentälleen Ylivieskaan. Viidennessä finaalissa KaDy joutui nöyrtymään maalein 2–1, joten Sievi FS lopulta voitti kolmannen perättäisen Suomen mestaruutensa otteluvoitoin 3–2.
Hopeamitalit kirkastuvat kullaksi
Kesällä 2017 päävalmentajaksi palkattiin montenegrolainen Vasko Vujović ja edelliskauden hopeajoukkueen pelaajarunko pysyi lähes muuttumattomana. Kaudella 2017–18 KaDy voitti runkosarjan, Final Four -turnauksen ja selvittivät puhtaalla pelillä tiensä finaalisarjaan, jossa se kukisti akaalaisen Leijona Futsalin otteluvoitoin 3–1. Suomen mestaruus oli KaDyn ensimmäinen. Seuraavalla kaudella 2018-2019 KaDy onnistui voittamaan toisen perättäisen mestaruuden kukistamalla finaalisarjassa Leijona Futsalin, tällä kertaa puhtaasti otteluvoitoin 3–0.
Futsal-liigan mestaruudet oikeuttivat KaDyn osallistumaan UEFA:n mestareiden liigan karsintoihin. Kaudella 2018–19 KaDy voitti Preliminary Roundin lohkonsa ja eteni Main Roundin turnaukseen Kroatian Makarskaan. Kaudella 2019–2020 KaDy pelasi UEFA:n mestarien liigaa Preliminary Roundilla lohkossa A Tallinnassa, mutta jäi lohkossaan kolmanneksi.
Kaudelle 2019–2020 KaDyn pelaajarinki uudistui. Mestaruusvuosien avainpelaajista Jani Korpela siirtyi ammattilaiseksi Puolan pääsarjaan ja maalivahti Juha-Matti Savolainen Kroatiaan. Lisäksi Jukka Kytölä ja Miika Hosio olivat siirtyneet ammattilaisiksi Italiaan jo kesällä 2018. Koronapandemian keskeyttämällä kaudella KaDy oli keskeytyshetkellä runkosarjassa viidentenä.
Viisi mestaruutta putkeen
Kaudelle 2020–2021 KaDyn pelaajarinki uudistui jonkin verran jälleen. Uusi ulkomaalaisvahvistus Italo Henrique Macedo Basilio eli taiteilijanimeltään Bob saapui vuoden 2021 alkupuolella vahvistamaan seuraa, vaikka sopimus tehtiinkin jo vuotta aikaisemmin. Nuoret pelaajat Eemeli Hänninen, Heikki Korhonen ja Ossi Kivipuro tulivat mukaan. Myös Tero Intala teki paluun yhden Akaa Futsal issa vietetyn vuoden jälkeen. Maajoukkueen vakiokasvoihin kuuluva Jukka Kytölä teki myös paluun kasvattiseuraansa Italiassa täysammattilaisena vietettyjen vuosien jälkeen. Viimeisin seura Jukalla oli Serie A:ssa pelannut KAOS Mantova. Dynamo oli runkosarjan päätteeksi kolmas ja eteni pudotuspeleissä finaaleihin pudottamalla Futsal Mad Max in ja ToPV:n välierissä. Finaaleissa vastaan asettui runkosarjan voittaja FC Kemi ja kahden pelatun ottelun jälkeen voitot olivat 1–1. Ratkaisevassa ottelussa Kemissä KaDy voitti isännät lukemin 2–4 ja varmisti itselleen kolmannen perättäisen Suomen mestaruutensa. Kauden 2021–2022 päätteeksi KaDy kaatoi suoraan kolmessa ottelussa GFT:n. Kaudella 2022–2023 KaDy voitti viidennen peräkkäisen mestaruutensa kun se voitti finaalisarjassa FC Kemin voitoin 3–1.
KaDysta lisää
Vuosina 2015–2020 Kampuksen Dynamoon on perustettu useita naisten ja juniorien joukkueita futsalissa ja jalkapallossa. Jalkapallon puolella KaDy on parhaimmillaan pelannut Keski-Suomen Kolmosessa. Suurimman osan historiastaan KaDyn jalkapallon edustusjoukkue on pelannut Keski-Suomen IV ja V divisioonissa.
Miesten futsaljoukkue 2022–23
Valmentaja: Mikko Kytölä
Puheenjohtaja: Samu Kytölä
Fysio ja huolto: Esa Kaihlajärvi, Mira Kaikkonen, Tuomo Pieti
Victor Grignard
François Auguste Victor Grignard (6. toukokuuta 1871 Cherbourg-Octeville – 13. joulukuuta 1935 Lyon) oli ranskalainen kemisti, joka sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1912 Grignard-reaktioissa käytettävän Grignardin reagenssin keksimisestä. Myös toinen ranskalainen kemisti Paul Sabatier sai Nobelin kemianpalkinnon samana vuonna.
Victor Grignard oli laivanrakentajan poika. Opiskeltuaan ensin matematiikkaa Lyonissa hän vaihtoi kemiaan. Vuonna 1910 hänestä tuli Nancyn yliopiston kemianprofessori. Ensimmäisen maailmansodan aikana hänet siirrettiin kehittämään sodankäynnille uusia kemiallisia aseita. Hän työskenteli fosgeenin valmistamisen sekä sinappikaasun selville saamisen parissa. Hänen ”vastapuolellaan” oli toinen Nobelin palkinnon saanut kemisti saksalainen Fritz Haber.
Uriah Ashley
Uriah Ashley (1. helmikuuta 1944 – 25. marraskuuta 2020) oli panamalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 15. elokuuta 1979 ja nimitettiin Penonomén hiippakunnan johtoon 18. joulukuuta 1993. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 1994. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Giovanni Battista Re ja Josip Uhac.
Kovat piipussa
Kovat piipussa on suomalaisen laulajan Matti Johannes Koivun toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2007.
Klaus Fleming
Klaus Eerikinpoika Fleming (lähteissä myös Klaes tai Klas; luultavasti 1535 Parainen – 13. huhtikuuta 1597 Pohja) oli suomalainen sotapäällikkö, vapaaherra ja valtaneuvos, joka toimi vuosina 1591–1597 Suomen ja Viron käskynhaltijana, ja oli tuolloin käytännössä Suomen sotilasdiktaattori.
Flemingin urakehitys ja valta-asema perustuivat uskollisuuteen kulloistakin Ruotsin kuningasta kohtaan. Juhana III ja tämän seuraaja Sigismund antoivat Flemingille 1590-luvulla poikkeuksellisen laajat valtaoikeudet. Niihin kuului käskynhaltijuuden ohella samanaikainen valtakunnan yliamiraalin ja valtakunnanmarskin arvo sekä ylipäällikkyys sodassa Venäjää vastaan. Puolasta käsin hallinneen kuningas Sigismundin ja valtionhoitajaksi Tukholmassa julistautuneen Kaarle-herttuan välisen valtataistelun aikana Fleming pysyi Sigismundin tukijana. Tällöin hänen käskyvallassaan ollut Suomi irtautui hetkeksi Ruotsin keskushallinnon alaisuudesta. Hieman ennen kuolemaansa Fleming myös kukisti nuijasotana tunnetun talonpoikien kansannousun, jonka keskeisenä aiheuttajana oli hänen sotilaidensa linnaleirimajoituksen aiheuttama taloudellinen rasitus talonpojille.
Jotkut 1900-luvun suomalaiset historiantutkijat tulkitsivat Flemingin olleen tietoisesti Suomen kansallisen erillisedun puolustaja. Tämä tulkinta on myös kyseenalaistettu. Fleming onkin Suomen historian kiistellyimpiä hahmoja.
Nuoruus ja luonne
Klaus Fleming syntyi luultavasti vuonna 1535 Kuitian kartanossa Paraisilla Fleming-sukuun, joka kuului Suomen varakkaimpiin ja vaikutusvaltaisimpiin aatelissukuihin. Hänen isänsä Erik Fleming oli valtaneuvos, amiraali, Etelä-Suomen laamanni ja yksi kuningas Kustaa Vaasan tärkeimpiä liittolaisia Suomessa. Äiti Hebbla Siggentytär Sparre oli merkittävästä ruotsalaisesta aatelissuvusta. Isä kuoli jo vuonna 1548. Klaus Fleming ei saanut korkeampaa sivistystä, vaan suuntautui intohimoisesti sotilasuralle. Kustaa Vaasa vaikuttui hänen hiihtotaidostaan ja määräsi helmikuussa 1556 vain noin 20-vuotiaan Flemingin johtamaan 300 savolaisesta talonpojasta muodostettua hiihtopartiota suuressa Venäjän sodassa.
Fleming oli jo elinaikanaan lukuisten tarinoiden aiheena ollut myyttinen hahmo, jonka persoona on kiehtonut myös nykyajan historioitsijoita. Hänen on sanottu pärjänneen valtataistelussa olemalla peräänantamaton, häikäilemätön, itsepäinen, leppymätön ja vainoharhainen. Fleming oli tunnettu karuista tavoistaan, törkeistä puheistaan ja rahvaanomaisesta käytöksestään, johon liittyi suoranainen ylhäisön tapakulttuurin halveksunta. Näistä johtuen hän sai aikanaan paljon erilaisia pilkkanimiä kansan suussa ja säätyveljiensä keskuudessa. Sotilaittensa parissa hän oli kuitenkin hyvin suosittu ja kantoi poikkeuksellisesti huolta heidän hyvinvoinnistaan. Fleming oli sotaisuutensa vuoksi huonoissa väleissä useimpien Suomen ylhäisaateliin kuuluvien sukujen kanssa ja joutui uransa loppuaikoina turvautumaan pitkälti uuden nousukasaatelin ja knaappien tukeen. Hän rikkoi välinsä varsinkin Hornien mahtisukuun, eikä ollut hyvissä väleissä myöskään oman sukunsa toisen päähaaran eli niin sanottujen Louhisaaren Flemingien kanssa. Flemingin mainitaan usein kärsineen jostain sairaudesta, jota ei kuitenkaan tunneta.
Myös Flemingin julmuudesta on säilynyt monia kertomuksia. Ajauduttuaan valtataisteluun Kaarle-herttuan kanssa hänen on kerrottu muun muassa leikkauttaneen kielen poikki eräältä nuorukaiselta, joka oli uhannut kannella hänen toiminnastaan herttualle.
Eerik XIV:n palveluksessa
Fleming osallistui säätyvaltiopäiville Tukholmassa 1560 ja Arbogassa 1561. Hänet lyötiin ritariksi Eerik XIV:n kruunajaisten yhteydessä 29. kesäkuuta 1561 ja samana syksynä hänet nimitettiin Viroon Padisen luostarin voudiksi, minkä myötä hän osallistui käynnissä olleeseen Liivinmaan sotaan. Yhtenä sotaväen päälliköistä Fleming valvoi joukkojen kuljetusta Suomesta Tallinnaan ja oli keväällä 1562 hetken aikaa vasta vallatun Pärnun käskynhaltijana ja vuonna 1563 Paidelinnan päällikkönä. Hän sai maaliskuussa 1562 nimityksen Etelä-Suomen laamanniksi ja osallistui seuraavana vuonna Turun linnan piiritykseen kuningas Eerik XIV:n ja tämän veljen Juhana Herttuan välienselvittelyssä. Juhanan antauduttua Fleming saattoi vangitun Juhanan kuninkaan henkilökohtaisena luottomiehenä Turusta Gripsholmin linnaan.
Vuonna 1563 syttyi seitsenvuotinen sota Tanskaa ja Lyypekkiä vastaan. Kuningas määräsi Flemingin aluksi järjestelemään aseiden kuljetusta Tanskan vastaiselle rajalle, sitten tykistön ylipäälliköksi Bohuslänin sotaretkelle ja toukokuussa 1564 aliamiraalina Elefanten-laivan päälliköksi amiraali Jacob Baggen komentamaan laivastoon. Viimeisin aselaji oli Flemingille vieras, ja epäonnistumisia seurasi. Öölannin pohjoiskärjen luona 30.–31. toukokuuta käydyn tappiollisen meritaistelun jälkeen ja Baggen jäätyä vangiksi Fleming määräsi laivaston rippeet vetäytymään suojaan Tukholman saaristoon. Pian hän sai itse amiraalin arvon, mutta menestys oli edelleen kehnoa ja miehistö kärsi sairauksista. Operaatioista onnistui lähinnä lyypekkiläisten kauppalaivojen kaappaus.
Tyytymätön kuningas korvasi Flemingin syyskuussa 1564 tämän serkulla Klaus Kristerinpoika Hornilla. Hornin saavutettua uutena yliamiraalina vain kahdessa viikossa Pohjois-Itämeren meriherruuden joutuivat Fleming ja muut kykenemättömyydestä syytetyt meripäälliköt joulukuussa 1565 kuninkaan lautakunnan eteen. Syyttäjänä toimi pahamaineinen Yrjänä Pietarinpoika. Lautakunnan mielestä Fleming olisi ansainnut kuolemantuomion, mutta palauttamalla Narvasta tulleista kauppalaivoista takavarikoimansa turkislastit ja maksamalla huomattavat lunnaat hän sai heinäkuussa 1566 kuninkaan armahtamaan itsensä. Flemingin ja Eerik XIV:n luottamus oli kuitenkin mennyttä.
Fleming jäi pois toukokuun 1567 Uppsalan valtiopäiviltä, joilla kuningas tuomitsi useita merkittäviä henkilöitä ja suoritti niin sanotut Sture-murhat. Myöhemmin Erik XIV:n väitettiin suunnitelleen tässä yhteydessä myös Flemingistä eroon hankkiutumista. Juhanan ja Kaarle-herttuan ryhdyttyä 1568 avoimeen kapinaan Fleming pysyi aluksi uskollisena kuninkaalle ja siirtyi vasta yhtenä viimeisistä ylhäisaateliin kuuluneista herttuoiden puolelle. Eerik oli lähettänyt hänet syyskuussa pienen laivaston johdossa Mälarenille kapinallisia herttuoita vastaan, mutta hän liittyikin näihin. Tarjoamalla sotalaivansa kapinallisten käyttöön Fleming vaikutti merkittävästi kuninkaan kukistumiseen ja varmisti näin itselleen uuden hallitsijan suosion. Vallan vaihduttua hänen ensimmäinen tehtävänsä oli ottaa Tukholmassa olleilta sotajoukoilta uskollisuudenvala Juhanalle.
Juhana III:n aika
Kuninkaaksi noussut Juhana III palkitsi Flemingin kruunajaisjuhlassaan heinäkuussa 1569 antamalla hänelle valtaneuvoksen arvon ja korottamalla hänet vapaaherraksi sekä antamalla hänelle Viikin vapaaherrakunnan. Vapaaherrakuntaan kuului neljännes Siuntiosta ja Jokioisista, mihin vielä myöhemmin lisättiin lisä-alueita Siuntiosta ja Pikkalan kartano. Myös Suitian kartano kuului nyt hänen omistuksiinsa. Luultavasti vuonna 1571 Flemingistä tuli valtakunnan yliamiraali. Hän sai aluksi tehtäväkseen toimia entisen kuningas Eerikin vanginvartijana Turun, Kastelholman ja Gripsholmin linnoissa, ja sai jopa valtuudet surmata vankinsa hätätilanteessa. Fleming pääsi vuonna 1572 eroon tästä epämiellyttävänä pitämästään tehtävästä, joskin valvoi vielä seuraavana kesänä Eerikin siirtoa Västeråsiin. Tanskaa vastaan käydyn sodan loppuvaiheessa hän johti 1570 Taalainmaalta Norjan Trøndelagiin tehtyä hävitysretkeä sekä eräitä kohtalaisen menestyksekkäitä laivasto-operaatioita Bornholmin lähellä.
Vuonna 1573 Fleming meni naimisiin kuningas Kustaa Vaasan lesken Katariina Stenbockin siskon Ebba Stenbockin kanssa, mikä liitti hänet lähemmin kuningasperheeseen. Häät pidettiin 1. marraskuuta leskikuningattaren johdolla. Pitkänä vihana tunnetun uuden sodan sytyttyä Venäjää vastaan valtakunnan itärajalla Fleming nimitettiin lokakuussa 1574 Viipurin linnan päälliköksi. Hän tosin vietti Viipurissa pääosin vain lyhyitä ajanjaksoja. Heinäkuussa 1575 Fleming, hänen sukulaisensa, sodan ylipäällikkö Herman Fleming ja Klaus Åkenpoika Tott olivat Ruotsin edustajina Siestarjoen rauhanneuvotteluissa, joissa solmittiin venäläisten kanssa kaksi vuotta kestänyt aselepo.
Vaikka Fleming pyrki aina säilyttämään uskollisuutensa kuningasta kohtaan, hän ei siekaillut kavaltaa itselleen kruunulle kuuluvia tuloja jopa sen ajan tapojen näkökulmasta poikkeuksellisen julkeasti. Vuonna 1576 kuningas Juhana asetti Henrik Klaunpoika Hornin johtaman tutkijakunnan selvittämään Suomessa tapahtuneita veronkavalluksia. Tällöin paljastui, että Fleming oli perinyt itselleen 5 000 taalarin verran luvattomia maksuja, mikä oli kaikkein suurin yksittäinen kavallus. Häneltä otettiin tämän vuoksi pois pääosan väärinkäytöksistä mahdollistanut Etelä-Suomen laamannin virka, joka annettiin Herman Flemingille. Seuraavan kolmentoista vuoden aikana Klaus Fleming joutui tyytymään vaatimattomampiin toimiin, oli sivussa vallan ja suosion keskuksista ja jäi monien muiden aatelismiesten varjoon. Pääasiassa hän hoiti laivaston varustamiseen liittyviä toimia ja asui pitkään Tukholmassa. Tavoitellessaan pääsyä takaisin kuninkaan suosioon Fleming päätyi vuosikymmenen kuluessa yhä useammin kiistoihin valtaneuvostossa ja etääntyi muista valtaneuvoksista.
Kun kuningas Juhanan poika ja kruununperijä Sigismund valittiin elokuussa 1587 Puolan kuninkaaksi, Ruotsin ylhäisaateli tuki hanketta, sillä se odotti valtansa lisääntyvän kun tuleva kuningas oleskelisi paljon Puolassa. Fleming sen sijaan ainoana valtaneuvoksista vastusti Sigismundin lähettämistä Puolaan. Hän joutui kuitenkin yliamiraalina saattamaan tämän uuteen valtakuntaansa. Valtaneuvoston johdolla laadittiin tulevan unionivaltion hallintoa määritelleet niin sanotut Kalmarin statuutit, jotka olisivat taanneet ylhäisaatelin vallan. Flemingillä ei tiettävästi ollut mitään osuutta niiden laatimisessa. Kuningas Juhana alkoikin katua Sigismundin järjestämistä Puolan kuninkaaksi ja tavatessaan poikansa Tallinnassa 1589 käydyissä neuvotteluissa yritti saada hankkeen perutuksi. Valtaneuvosto ja kuninkaan seurueen aateliset vastustivat tätä jyrkästi, sillä se olisi aiheuttanut välirikon Puolan kanssa – poikkeuksena Fleming, joka ainoana tuki kuninkaan suunnitelmaa. Juhana joutui perääntymään ajatuksestaan, mutta muuhun aatelistoon pettyneenä hän kohotti Flemingin takaisin suosioonsa. Tämä oli mahdollisesti ollutkin Flemingin ainoa tavoite hänen asettuessaan muita valtaneuvoksia vastaan.
Suomen käskynhaltijaksi
Fleming sai suosionosoituksena ensin vuonna 1590 valtakunnanmarskin arvon, hyvätuloisen Pohjanmaan tuomarinviran sekä Uplannin ja Norlannin laamannin viran, joka oli paljon merkittävämpi kuin hänen aiempi asemansa Etelä-Suomen laamannina. Seuraavana vuonna hän sai Suomen ja Viron käskynhaltijuuden sekä ylipäällikkyyden edelleen jatkuvassa sodassa Venäjää vastaan. Kahta ylintä sotilasvirkaa – amiraali ja marski – ei kertaakaan aiemmin ollut annettu yhtä aikaa samalle henkilölle. Ruotsalaisten säätyveljiensä tavoin kuningasta vastaan ”kapinoinut” Suomen aateli pakotettiin virkojen menetyksen uhalla paitsi esittämään anteeksipyyntöjä Juhanalle, myös alistumaan Flemingin käskyvaltaan. Fleming sai myös toimia syyttäjänä ja oikeuden puheenjohtajana 1590–1591 käydyssä oikeudenkäynnissä Kaarle Henrikinpoika Hornia ja tämän veljiä vastaan, joita syytettiin liian varovaisesta sodankäynnistä Inkerinmaalla. Flemingistä tuli yksi valtakunnan mahtimiehiä ja hänen tulonsa kasvoivat useiden virkojen ja läänitysten ansiosta poikkeuksellisen suuriksi. Pelkästään ylipäällikkyydestä hän sai palkkaa 500 taalaria kuukaudessa, minkä lisäksi hän keräsi tuloja viidestä kartanostaan ja 512 talonpoikaistilalta Suomessa sekä vielä lisää Ruotsista ja Virosta. Heikki Ylikankaan mukaan Fleming oli 1590-luvulla suhteellisesti katsottuna Suomen historian rikkaimpia ihmisiä.
Juhana III:n kuoltua marraskuussa 1592 syntyi nopeasti valtakamppailu Puolassa asuvan kruununperijä Sigismundin ja Ruotsissa valtaansa kasvattaneen Juhanan nuoremman veljen eli Kaarle-herttuan välille. Muusta valtaneuvostosta poiketen Fleming asettui Sigismundin puolelle, ja vaati tammikuussa 1593 avoimella kirjeellä myös laamannikuntansa asukkailta uskollisuutta tälle. Luottamuksensa Flemingiin menettänyt Kaarle-herttua antoi Suomen ja Viron siviili- ja sotilasviranomaisille määräyksen olla noudattamatta tämän käskyjä. Suomessa sillä ei ollut vaikutusta, sillä määräyksen saapuessa Sigismund oli jo ehtinyt toukokuussa 1593 vahvistaa Flemingin aseman ja sotajoukot pysyivät hänelle uskollisina. Sen sijaan Kaarlen määräystä noudatettiin Virossa, jossa Flemingiä oli karsastettu jo hyvän aikaa.
Fleming toi Sigismundin kesällä 1593 laivastollaan Danzigista Ruotsiin. Puolalaisen Sigismundin roomalaiskatolisuudesta huolestuneena Uppsalassa kokoontunut sääty- ja kirkolliskokous oli saman vuoden maaliskuussa hyväksynyt päätöksen, jolla pyrittiin varmistamaan luterilaisuuden säilyminen Ruotsin uskontona. Päätöksen tunnustaminen asetettiin ehdoksi sille, että säädyt hyväksyisivät Sigismundin kuninkaaksi. Fleming rikkoi säätyjen yhteisen rintaman ja ilmoitti Sigismundille Uppsalan päätöksen olevan laiton, ”mokoma vasikannahka”. Sigismund suostui kuitenkin antamaan vakuutuksen Ruotsin uskonnon säilyttämisestä ennallaan, ja Flemingkin peräytyi tällöin kannastaan. Fleming sai kantaa valtakunnan miekkaa uuden hallitsijan kruunajaisissa syksyllä 1594. Sigismund vahvisti muodollisesti Flemingillä jo käytännössä olleen aseman Suomen käskynhaltijana, minkä jälkeen Fleming saattoi hänet takaisin Puolaan ja palasi sitten itse Suomeen.
On joskus väitetty, että Fleming olisi ollut Sigismundin tavoin katolinen, mutta tästä ei ole mitään todisteita. Edes Flemingin vastustajat eivät syyttäneet häntä salakatoliseksi. Fleming ei liene ollut kiinnostunut uskonasioista, mutta Sigismundin toiveesta hän puolusti tämän kirkkopolitiikkaa ja otti suojiinsa Ruotsista paenneita katolisia. Kun Turun tuomiokapituli ja uusi tuomiorovasti Petrus Melartopaeus vuonna 1595 päättivät viimein ryhtyä Uppsalan kirkolliskokouksen päätösten mukaisesti lakkauttamaan Suomessa katolisuuteen liittyneitä seremonioita, Fleming laati kirjallisen vastineen, jossa hän vaati seremonioiden säilyttämistä, ja usutti turkulaista markkinaväkeä riitelemään pappien kanssa.
Valtataistelun kärjistyminen
Venäjän sodan ylipäällikkönä Fleming oli 1591 määrännyt suoritettavaksi suurhyökkäyksen, joka muuttui aina Novgorodin lähiseudulle saakka ulottuneeksi hävitysretkeksi. Seuraavana vuonna suunniteltu uusi hyökkäys kuitenkin kuihtui ja tammikuussa 1593 sovittiin venäläisten kanssa välirauha, minkä johdosta Fleming sijoitti joukkonsa raskaaseen linnaleiriin Suomen ja Viron talonpoikien elätettäviksi. Sota päättyi toukokuussa 1595 solmittuun Ruotsille edulliseen Täyssinän rauhansopimukseen, mutta sodassa vallattu Käkisalmen linna päätettiin vielä pitää panttina lopullista rajankäyntiä odoteltaessa. Tähän ja itärajan epävarmaan tilanteeseen vedoten Fleming piti joukkonsa edelleen linnaleirissä, mitä talonpoikien oli vaikea ymmärtää. Todellinen syy joukkojen pitämiseen valmiustilassa oli Flemingin oman aseman varmistaminen ja niiden käyttökelpoisuus sisäpolitiikassa.
Kaarle-herttua ja valtaneuvosto vaativat välirauhasta alkaen toistuvasti Flemingiä hajottamaan Suomeen sijoitetun armeijan ja lähettämään joukot kotiin, mutta Fleming ilmoitti tottelevansa vain kuningas Sigismundia. Kaarle julisti myös Suomen eri alueita vapautetuksi linnaleiristä, mitä Fleming ei myöskään totellut. Tämän seurauksena Flemingin hallitsema Suomi alkoi talvesta 1593 alkaen irtautua Ruotsin kontrollista. Sigismundin ja Kaarlen ajauduttua täydelliseen välirikkoon Fleming alkoi hallita Suomea häikäilemättömällä terrorilla ja pystytti tiukan valvontakoneiston. Hän määräsi ensin valvomaan kaikkea liikennettä Suomesta Ruotsiin ja Viroon, ja lopulta jopa kielsi matkustamisen ja kaupankäynnin Ruotsiin, jotta Kaarlen suomalaiset tukijat eivät voisi pitää tähän yhteyttä. Kaarlen luona Ruotsissa valittamassa käyneitä talonpoikia murhattiin ja säätyläisiä vangittiin laittomasti ja pahoinpideltiin.
Kaarle-herttua järjesti valtaneuvoston tukemana lokakuussa 1595 Söderköpingissä valtiopäivät, jotka päättivät, että kuninkaan määräykset tulisivat voimaan vasta valtaneuvoston hyväksyminä. Flemingin vastustuksesta johtuen näille valtiopäiville ei juuri osallistunut suomalaisia, joten Suomeen lähetettiin Kaarle Henrikinpoika Hornin johtama valtuuskunta hankkimaan myös suomalaisilta vahvistus Söderköpingin päätöksille. Fleming kutsui Suomen aatelismiehet koolle Turkuun tammikuussa 1596 ja ilmoitti vastustavansa päätösten hyväksymistä. Osa Suomen aatelista oli varovaisemmalla kannalla ja haki kompromissia, mutta kuninkaan ehdottoman kielteinen kanta Söderköpingin päätöksiin pakotti heidätkin valitsemaan Sigismundin puolen. Kaksi viikkoa kestäneen kokouksen aikana Fleming ilmeisesti myös painosti ja pelotteli Suomen aatelisia asettumaan taakseen.
Flemingin käytännössä sotilasdiktaattorina johtama Suomi oli irtisanoutumassa Ruotsissa tehdyistä päätöksistä Sigismundin ja Kaarle-herttuan välisen sisällissodan lähetessä, mikä merkitsi sodan uhkaa myös Kaarlen ja Flemingin välillä. Kaarle-herttuan myöhemmät yritykset saada tukea Suomessa olleilta sotajoukoilta Flemingiä vastaan eivät saaneet mitään vastakaikua. Kaarle-herttuan vuonna 1597 järjestämät Arbogan valtiopäivät julistivat lopulta Kaarlen Ruotsin valtionhoitajaksi ja hänen vastustajansa kapinallisiksi. Jälkimmäinen julistus oli tähdätty Flemingiä vastaan. Flemingin lähipiiri ja puoliso olivat jo huolissaan, sillä Kaarlen joukot olivat selvästi vahvemmat.
Nuijasota
Ennen kuin avoin sota ehti syttyä Flemingin ja Kaarlen välille, joutui Fleming kukistamaan Pohjanmaalla, Keski-Suomessa ja Savossa nousseen talonpoikien kapinan, joka tunnetaan nuijasotana. Vuosia jatkuneen linnaleirirasituksen katkeroittamat talonpojat näkivät Flemingin olevan syypää kärsimyksiinsä. Pohjalaisten talonpoikien lähetystö oli käynyt Söderköpingin valtiopäivillä tapaamassa Kaarle-herttuaa, joka oli antanut ymmärtää syrjäyttävänsä Flemingin ja lopettavansa linnaleirin. Talonpojat, joiden johtoon asettui ilmajokelainen ratsutilallinen Jaakko Ilkka, karkottivat kruunun huovit tammikuussa 1596 Mustasaaresta, mutta hajaantuivat nopeasti Flemingin lähettämän sotaväenosaston lähestyessä. Ilkka vietiin vankina Turun linnaan. Tämän jälkeen Kaarle yllytti talonpoikia jatkamaan kapinointia tavoitteenaan aiheuttaa harmeja Flemingille ennen lopullista yhteenottoa. Kaarlen propagandalle altteimmat Pohjanmaan talonpojat uskoivat saavansa häneltä sotilaallista tukea ja aloittivat marraskuussa entistä mittavamman kansannousun, jonka johtoon Turun linnasta paennut Jaakko Ilkka asettui.
Fleming pystyi vastaamaan kapinaan tehokkaasti, sillä sisällissotaa odottaen hän oli pitänyt joukkonsa koossa ja valmiina. Ensin Akseli Kurjen joukot löivät Pentti Poutun johtaman pienemmän nuijamiesjoukon Satakunnassa Ulvilan taistelussa. Ilkan johtaman 2500-miehisen kapinallisten pääjoukon edetessä Pohjanmaalta kohti eteläistä Suomea Fleming lähti heitä vastaan mukanaan 3 000 miestä. Joukot kohtasivat joulukuun lopussa Nokian taistelussa, jossa Fleming ensin peloteltuaan nuijamiehiä tykinlaukauksilla sai näiden joukot hajoamaan lupaamalla rivimiehille vapaan poispääsyn, jos johtajat luovutettaisiin. Lopulta Flemingin huovit surmasivat avuttomasti pakenevia vastapuolen jalkamiehiä. Ilkka ja muut joukkoa johtaneet kapinapäälliköt saatiin myöhemmin kiinni Pohjanmaalla ja teloitettiin. Myös Nyystölän ja Suur-Savon taisteluissa Flemingin alaiset päälliköt saivat viekkaudella nuijamiehet ensin antautumaan ja sitten surmasivat heidät. Pohjanmaalta nousi tämän jälkeen vielä toinen kapina-aalto, mutta lopulta ratkaisevassa Santavuoren taistelussa 24. helmikuuta 1597 Flemingin henkilökohtaisesti johtama 1 500 huovin joukko löi 3 000–4 000 nuijamiehen joukon.
Kuolema ja sitä seuranneet tapahtumat
Voittonsa jälkeen Flemingillä ei ollut aikaa eikä rohkeutta laajoihin joukkoteloituksiin, sillä pääkoitos Kaarlea vastaan odotti yhä ja hänen oma asiansa oli parhaillaan esillä Arbogan valtiopäivillä. Fleming kiirehti takaisin Turkuun, mutta varustaessaan laivastoaan Pikkalassa hän yllättäen sairastui pahasti. Luvattuaan tavata vaimonsa Perniön kuninkaankartanossa Fleming lähti sairaana matkaan, mutta joutui heikon kunnon vuoksi pysähtymään Pohjan kirkon tienoilla. Hän kuoli huhtikuun 12. ja 13. päivän välisenä yönä talonpoika Klemetti Eerikinpojan talossa Pohjan Hindrabölessä. Äkillinen kuolema aiheutti monia huhuja ja yliluonnollisia selityksiä. Sigismundin kannattajat väittivät, että Fleming olisi myrkytetty Kaarle-herttuan käskystä tai että Pohjanmaan noidat olisivat noituneet hänet. Kaarle-herttuan mukaan kyseessä oli Jumalan kosto. Nöyryyttäessään voitettuja talonpoikia Santavuoren taistelun jälkeen Kyrön pappilassa Fleming oli syyllistynyt sakramentin pilkkaan, ja Pohjanmaalla alkoi kiertää kansantarina, jonka mukaan tätä seuranneena yönä Fleming olisi nähnyt taivaalla omaan perikatoonsa viittaavan pelottavan yliluonnollisen näyn.
Flemingin ruumis kuljetettiin Turun linnan kappeliin ja edelleen Paraisten kirkolle haudattavaksi sukuhautaan. Flemingin leski Ebba Stenbockin suosituksesta kuningas Sigismund nimitti hänen seuraajakseen Arvid Stålarmin, joka jatkoi edeltäjänsä politiikkaa. Kaarle-herttuan joukot nousivat maihin Suomessa syyskuun alussa ja saivat nopeasti Turun linnan antautumaan. Miehensä muistoa puolustanut ja tämän työtä jatkanut Ebba Stenbock vietiin vangittuna Tukholmaan. Sota Kaarlen ja Sigismundin välillä jatkui vielä yli kaksi vuotta. Turun linnan antauduttua toistamiseen Kaarlelle 1599 hän teloitutti Turun verilöylyssä sen puolustajat, joiden joukossa olivat Flemingin ainoat aikuisiksi eläneet pojat, Johan Fleming sekä aviottomana syntynyt Olof Klaunpoika. Siihen katkesi Kuitian Flemingien sukuhaara. Ebba Stenbock vapautettiin myöhemmin ja hän sai 1602 takaisin puolet miehensä perintötiloista ja 1608 loputkin. Kaksi heidän tytärtään avioitui myöhemmin varakkaisiin mahtisukuihin.
Oppineena tunnettu Daniel Hjort asui jonkin aikaa Flemingin luona, luultavasti tämän sihteerinä tai kotiopettajana, mahdollisesti Kuitian kartanossa.
Myöhemmän ajan tulkintoja
Muun muassa Heikki Ylikangas on kyseenalaistanut näkemyksen, että Flemingin toimintaa olisi leimannut jokin aatteellinen linja, ja tulkinnut hänet lähinnä vallanhimoiseksi oman edun tavoittelijaksi. Fleming on nykytutkimuksessa nähty pikemminkin kuninkaan suosiota tavoitelleena pyrkyrinä, sillä esimerkiksi vuoden 1589 Tallinnan neuvotteluissa hän oli valmis rikkomaan Ruotsin ja Puolan unionin vain päästäkseen takaisin kuningas Juhanan suosioon. Esimerkiksi Viron aateli esiintyi noihin aikoihin selvästi vahvemmin omien kansallisten intressiensä puolustajana kuin Fleming suomalaisten.
Fleming kulttuurissa
thumb|upright=1.2|[[Albert Edelfeltin maalaus Kaarle-herttua herjaa Klaus Flemingin ruumista (1878). Oikealla Flemingin vaimo Ebba Stenbock.]] Flemingin ruumis esiintyy Albert Edelfeltin vuonna 1878 maalaamassa kuuluisassa historiamaalauksessa Kaarle-herttua herjaa Klaus Flemingin ruumista. Maalauksen aiheena on Zachris Topeliuksen vuonna 1875 julkaistuun Maamme kirjaan sisältyvä tunnettu tarina, jonka mukaan vallattuaan Turun linnan syyskuussa 1597 Kaarle avautti Flemingin arkun linnan kappelissa varmistaakseen tämän kuolleen, veti vainajaa parrasta ja lausui ”Jos nyt eläisit, ei pääsi olisi kovin lujassa”, mihin leski Ebba Stenbock vastasi ”Jos minun autuas herravainajani eläisi, ei Teidän armonne olisi koskaan päässyt tänne sisälle.” Tarina lienee vain osin totta: Yksi aikalaislähde mainitsee Kaarlen avauttaneen Flemingin arkun Turun linnassa, tarttuneen ruumiiseen ja sanoneen, että olisi halunnut saada Flemingin elävänä käsiinsä, mutta Kaarlen ja Ebba Stenbockin välistä sananvaihtoa ei mainita tunnetuissa aikalaislähteissä.
Fredrik Cygnaeus kirjoitti Flemingistä näytelmän Claes Flemings tider (1851) ja Fredrika Runeberg käsitteli häntä historiallisessa romaanissaan Sigrid Liljeholm (1862). Molemmat teokset pyrkivät parantamaan Flemingin mainetta.
Pistojärvi
Pistojärvi on asutus (ven. posjolok) Karjalan tasavallan Kalevalan piirin Luusalmen kunnassa. Se sijaitsee samannimisen järven rannalla 60 kilometriä Uhtuasta luoteeseen. Vuonna 2012 Pistojärvellä ei ollut enää lainkaan vakituisia asukkaita.
Historia
Pistojärven seutu asutettiin 1700-luvulla. Vanhimpia kyliä olivat Pistojärven ohella Katoslampi, Ohta, Suvanto, Tiirojärvi ja Tuhkala, jotka mainitaan uudiskylinä vuonna 1762. Myöhemmin Pistojärvi oli Arkangelin läänin Kemin kihlakuntaan kuuluneen volostin eli kunnan keskus. Kunta rajoittui pohjoisessa Oulankaan, idässä Kiestinkiin, etelässä Uhtuaan ja Vuokkiniemeen sekä lännessä Suomeen. Vuonna 1905 siihen kuuluivat Pistojärven, Ohtan, Suvannon ja Tuhkalan kyläkunnat, joissa oli yhteensä 15 kylää, 175 taloa ja lähes 1 200 asukasta. Pistojärven kylässä oli kirkko, koulu, kyytiasema, 27 taloa ja 176 asukasta. .
1920-luvulla perustettiin Uhtuan piirin Pistojärven kyläneuvosto, johon vuonna 1933 kuului kahdeksan kylää: Hirvisalmi, Häme, Kantoniemi, Malviainen, Ohta, Pistojärvi, Tiiro ja Tiiron Olkku. Kyläneuvoston alueella oli 724 asukasta, joista 606 oli karjalaisia ja 118 suomalaisia. Pistojärven kylässä asui 155 karjalaista. Sen kylänosia olivat Kontu, Kuusiniemi, Vaara ja Vuosma. Toisen maailmansodan jälkeen kyläneuvostossa oli Pistojärven lisäksi enää kaksi asutuskeskusta: Kantoniemi ja Malviainen. Nykyään seudulla ei ole lainkaan vakituista asutusta. Pistojärvi autioitui 2000-luvun alussa, mutta osa entisistä asukkaista on palannut sinne kesäisin.
Kyläkuva ja kansankulttuuri
Syrjäisen sijaintinsa ansiosta Pistojärven vanha kylämaisema oli hyvin säilynyt kokonaisuus aina 1990-luvulle saakka. Sillä on historiallisen asutuksen status. Suojeltuihin rakennusmuistomerkkeihin kuuluu 1800–1900-lukujen vaihteessa rakennettu navetta heinävarastoineen. Suomalaisista kansanrunouden kerääjistä Pistojärvellä vierailivat muiden muassa Elias Lönnrot, Daniel Europaeus ja I. K. Inha. Heidän runosaaliinsa jäi kuitenkin heikoksi, sillä monet seudun asukkaista ovat vanhauskoisia, eivätkä he suostuneet laulamaan kansanrunoja. Seudun kansankulttuurissa oli havaittavissa eräitä saamelaisia piirteitä kuten karjalankielisiä joikuja.
Toisen asteen käyrä
Toisen asteen käyrä on toisen asteen polynomiyhtälön kuvaaja. Tämän yhtälön yleinen muoto on, missä A, B ja C eivät ole yhtä aikaa nollia.
Kun
Sinilause
right|thumb|300px|
Sinilause on trigonometrian tulos, jonka avulla voi määrittää kolmion sivun pituuden tai kulman suuruuden silloin, kun kolmiosta tunnetaan jokin pari (sivu ja kulma) vastakkaisia osia.
Jos kolmion ABC kulmat ovat \alpha, \beta, \gamma, sivut ovat a, b, ja c ja kolmion ympäri piirretyn ympyrän säde on R, on voimassa .
Sinilauseen todistamiseksi piirretään kolmion ABC ympäri ympyrä ja siihen halkaisija BA'. Kehäkulmalauseen nojalla. Koska BA' on ympyrän halkaisija, (Thaleen lause). Suorakulmaisesta kolmiosta A'BC luetaan eli . Samoin saadaan kolmion kahta muuta sivua ja kulmaa koskeva yhtälö.
Sinilauseeseen perustuu kolmiomittaus. Jos pisteiden B ja C välinen etäisyys ja kulmat sekä  on mitattu, kulma  voidaan laskea kolmion kulmasumman perusteella:. Pisteen A etäisyydet pisteistä B ja C ovat nyt ja.
Máté Csák
Máté Csák ( s. 1260–65 – 18. maaliskuuta 1321) oli unkarilainen oligarkki, joka hallitsi Unkarin kuningaskunnan luoteisosan alueita. Hän toimi marskina 1293–1296, palatiinina 1296–1297 ja jälleen 1301–1310 sekä valtion kassanhoitajana 1310. Hän pystyi säilyttämään hallintonsa huolimatta tappiostaan Rozgonyin taistelussa 15. kesäkuuta 1312, jolloin hänen ja Aban suvun ylimysten armeija hävisi kuningas Kaarle Robertille. Hänen unkarilainen suku tuli Unkariin Árpádin sotaväen kanssa kanssa vuonna 895.
Posintra
Posintra Oy on Itä-Uudellamaalla toimiva kehitysyhtiö, jonka tehtävä on tukea alueen elinkeinoelämän kilpailukykyä. Yhtiö on perustettu vuonna 1998. Perustajien joukossa on paitsi Porvoon kaupunki ja Askolan kunta, myös alueen pankkeja, vakuutusyhtiöitä sekä alueella toimivia yrityksiä ja yrittäjäjärjestöjä. Vuonna 2012 kuntaomistajiksi tulivat myös Loviisan kaupunki, Myrskylä ja Lapinjärvi. .
Yritys tarjoaa maksuttomia neuvontapalveluja yrittäjille ja yrittäjiksi aikoville ja tukee alueen kehitystä monipuolisin kehityshankkein esimerkiksi kestävän kehityksen ja liiketoiminnan, yritysten tulevaisuuskyvykkyyden, matkailun ja työllisyyden saralla. Alueen kuntien elinkeinopolitiikan mukaisesti Posintra tukee alueellisia kärkialoja.
Omistajat
Posintran omistajat ovat:
Avogadron laki
Avogadron laki on  Amedeo Avogadron vuonna 1811 kehittämä kaasulaki, jonka mukaan samassa lämpötilassa ja paineessa kaikki kaasut sisältävät yhtä suurissa tilavuuksissa yhtä monta molekyyliä tai hiukkasta eli saman ainemäärän.