cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eurovision laulukilpailu 1987
Kilpailuun osallistui ennätysmäärä maita, 22. Vain Malta, Monaco ja Marokko puuttuivat aikaisemmin osallistuneista maista. EBU asetti Euroviisuihin osallistuvien maiden ylärajaksi 22, koska kilpailulähetyksen pelättiin venyvän liian pitkäksi.
Kilpailun voitti Irlannin edustaja Johnny Logan kappaleella "Hold Me Now". Voitto oli Irlannin kolmas ja Johnny Loganin toinen. Suomea kilpailussa edusti Vicky Rosti kappaleellaan ”Sata salamaa”, se sijoittui viidenneksitoista saaden 32 pistettä.
Kapellimestarit
Sveitsiä lukuun ottamatta jokainen maa valitsi oman kapellimestarin johtamaan maansa kappale. Lisäksi isäntämaan ylikapellimestari Jo Carlier avusti Kyproksen delegaatiota. Isäntämaa Belgian kappaleen johti puolestaan Freddy Sunder, sillä Belgian edustajan valitsi flaaminkielinen televisioyhtiö, kun taas ranskankielinen yhtiö oli vastuussa kansainvälisen kilpailun järjestämisestä.
Oulun yliopiston kasvitieteellinen puutarha
pienoiskuva|Kasvihuoneet Romeo ja Julia. Oulun yliopiston kasvitieteellinen puutarha sijaitsee Linnanmaan kaupunginosassa, yliopistoalueen ja Kuivasjärven välisellä alueella, noin seitsemän kilometriä pohjoiseen kaupungin keskustasta. Yliopiston puutarhan painopisteena on pohjoisuus, joka näkyy myös puutarhan kasvivalikoimassa. Yliopisto toimittaa Pohjois-Suomen alueelta kerättyjä siemeniä ja kasvipistokkaita kansainväliseen siemenvaihtoon.
Historiaa
Yliopiston kasvitieteellinen puutarha on perustettu vuonna 1960. Puutarha aloitti toimintansa Hupisaarilla keskustan läheisyydessä Oulun kaupungin puutarhalta saaduissa tiloissa. Kaupungin puutarha muutti Peltolaan 1963, jolloin Hupisaarten kasvihuoneet ja muut tilat tulivat kokonaan yliopiston puutarhan käyttöön. Nykyiselle alueelleen Linnanmaalle puutarha siirtyi vuonna 1983.
Kasvihuoneet
Puutarha-alueen maamerkkeinä toimii kaksi pyramidinmuotoista kasvihuonetta, Romeo ja Julia.
Julia-pyramidiin on kerätty kokoelma Välimerenilmaston ja lauhkean vyöhykkeen kasveja: muiden muassa sitruspuita ja setrejä. Korkeutta tällä pyramidilla on 14 metriä.
Romeo-pyramidiin on kerätty tropiikin ja subtropiikin kasveja: muiden muassa banaani, kaakao, kahvi, teepensas, erilaisia orkideoja, gardenia ja kamelia. Vesialtaassa on muun muassa riisikasveja ja papyruskaislaa. Romeo on 16 metriä korkea.
Ulkopuutarha
Ulkopuutarha-alue käsittää noin 4 000 istutuskasvin alueen sekä luonnontilaisen alueen tekolampineen. Alueella on muun muassa hyöty-, lääke- ja koristekasveja, kotimaisia kasveja, sekä tunturi- ja vuoristoalueiden kasveja. Arboretumiin on koottu puuvartisia kasveja jaoteltuna kasvimaantieteellisin perustein.
Aiheesta muualla
65.06306°N, 25.46528°W
Uudistuva Eurooppa -ryhmä
Historia
ALDE-ryhmän puheenjohtajana toimineen Guy Verhofstadtin mukaan nimenmuutos tuli ajankohtaiseksi, kun Ranskan presidentti Emmanuel Macronin La République En Marche! -puolue siivitti toukokuun 2019 europarlamenttivaaleissa 21 paikallaan Alden vaalivoittoon. Eurooppamyönteistä ohjelmaa ajaneet macronilaiset osallistuivat vaaleihin nimellä "Renessanssi" ja ovat sittemmin pyrkineet eroon liberaali-sanasta.
Suomalaiset ryhmässä
Suomalaisia europarlamentaarikkoja ryhmässä kaudella 2019–2024 ovat Keskustan Elsi Katainen ja Mauri Pekkarinen sekä RKP:n Nils Torvalds.
Jäsenet
RE-ryhmään kuuluu puolueita ALDE- ja EDP-puolueista, itsenäisistä puolueista ja sitoutumattomista edustajista.
Nockebyhov
Nockebyhov on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee läntisen Tukholman alueella (Västerort), ja kuuluu hallinnollisesti Bromman kaupunginosa-alueeseen. Vuonna 2001 kaupunginosassa asui keskimäärin 2552 ihmistä, ja maa-alaltaan kaupunginosa on 1,64 neliökilometrin suuruinen.
Rähinä Records
Rähinä Records Oy on suomalainen rap-musiikkiin keskittynyt levy-yhtiö.
Yhtiön toimitusjohtajana toimi syyskuuhun 2015 asti yksi sen perustajajäsenistä, rap-artisti Kimmo Laiho eli Elastinen. Lokakuusta 2015 lähtien yhtiön toimitusjohtajaksi ja osakkaaksi valittiin Essi Kivitie.
Rähinä Records -ryhmä perustettiin vuonna 1998, ja sen muodostivat Elastisen lisäksi Iso H, Andu, Tasis, Uniikki, Asa ja Jussi Valuutta. Myöhemmin mukaan otettiin lisää jäseniä. Aluksi Rähinä Records oli vain kaveriporukka, mutta vuonna 2003 siitä tuli virallisesti levy-yhtiö. Rähinän alaisuudessa on toiminut myös Alarm Entertainment -levymerkki, joka on jätetty toistaiseksi telakalle.
Rähinä Recordsin alle kuuluu myös musiikkivideoita tuottava Rähinä Films. Rähinä Films teki vuonna 2005 Rähinän artisteista DVD:n nimeltä Löysä muna, kova meininki. Rähinä Records järjestää myös erilaisia tapahtumia ja klubeja, kuten Sikamaanantai ja kaupunkien tanssikulttuurille omistettu Top Rocks. Vuosittain järjestetään myös Rähinä Live, jossa Rähinän artistit esiintyvät yhdessä.
Rähinä teki tappiota vuodesta 2016. Vuonna 2018 levy-yhtiön kaikki uusi julkaisutoiminta siirrettiin Kaiku Entertainmentin hoidettavaksi. Loppuvuodesta 2018 Sanoma-konserni osti osan Kaiusta ja kaikki entiset Rähinän artistit ovat käytännössä Nelonen Median alaisuudessa.
Rähinä Recordsin artistit
Aiemmin Rähinälle levyttäneitä ovat:
César-palkinto
thumb|Näyttelijä [[Elsa Zylberstein vuoden 2009 palkintogaalassa elokuvasta Olen aina rakastanut Sinua saamansa parhaan naissivuosan pokaalin kanssa.]] César-palkinto on vuosittain myönnettävä ranskalainen elokuvapalkinto, jonka jakaminen aloitettiin vuonna 1975. Palkinnonsaajaehdokkaat valitsee Académie des Arts et Techniques du Cineman jäsenistö. Televisioitu palkintogaala järjestetään vuosittain helmikuussa Pariisissa Théâtre du Châtelet'ssa.
Palkinto on nimetty kuvanveistäjä César Baldaccinin (1921–1998) mukaan. Palkinnot olivat alun perin hänen veistämiään.
Kaikkiaan kahdestakymmenestä palkintokategoriasta keskeiset ovat:
Martin Provostin elokuva Seraphine palkittiin vuonna 2009 kaikkiaan seitsemällä Césarilla. Ranskalaistaiteilija Séraphine de Senlisin (1864–1942) elämästä kertova elokuva sai parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen (Marc Abnelnour ja Provost) ja naispääosan (Yolanda Moreau) lisäksi Césarin puvustuksesta, lavastuksesta, kuvauksesta ja musiikista.
Parhaana ulkomaisena elokuvana palkittiin vuonna 2006 Million Dollar Baby. Muut palkitut ovat tunnettuja lähinnä Ranskassa. Esimerkiksi Daniel Auteuil on saanut César-palkinnon kahdesti, vuonna 1986 elokuvasta Jean de Florette ja vuonna 2000 elokuvasta Tyttö sillalla.
HMS Clas Uggla (1899)
HMS Clas Uggla oli Ruotsin laivaston Örnen-luokan torpedoristeilijä.
Valmistus
Alus tilattiin Bergsundin telakalta. Se laskettiin vesille 9. joulukuuta 1899 ja valmistui vajaata vuotta myöhemmin 28. marraskuuta 1900.
Palvelus
Se upposi ajettuaan karille 22. kesäkuuta 1917. Alus poistettiin alusluettelosta 30. elokuuta.
Antti Sallinen
Antti Sallinen (28. heinäkuuta 1879 Liperi – 30. marraskuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen kansanedustaja. Hän toimi Maalaisliitton kansanedustajana 1922–1923 ja 1930–1932.
Kansakoulun käynyt Sallinen aloitti työuransa renkinä. Neljän vuoden työrupeaman jälkeen hän lähti Kanadaan, josta palasi maanviljelijäksi Liperiin 1913. Tilaa hän hoiti kuolemaansa saakka. Tilan pidon lisäksi Sallinen oli Liperin Simananniemen asutusalueen metsänvartija 1913–1923 ja Liperin kunnan tilattoman väestön lainakassan ja asutuskassan rahastonhoitaja 1918–1926.
Eduskunnassa Sallinen oli lakivaliokunnan ja suuren valiokunnan jäsen.
Sallisen vanhemmat olivat maanviljelijät Petter Johan Sallinen ja Eeva Stina Mikkonen. Vuonna 1889 hän nai Wilhelmina Monosen.
Etgar Keret
Etgar Keret (, s. 20. elokuuta 1967 Ramat Gan, Tel Aviv, Israel ) on israelilainen kirjailija, joka on kirjoittanut novelleja, sarjakuvaromaaneja ja elokuva- ja televisiokäsikirjoituksia. Keret on Ben Gurion -yliopiston kirjallisuustieteen professori.
Salman Rushdie on sanonut Keretiä uuden sukupolven ääneksi. Hänen kirjansa ovat Israelissa suosittuja, vuoden 2011 teos nousi myyntilistan ykköseksi ohi tavanomaisten listasuosikkien. Itsekin hän pitää kahdeksan vuoden tauon jälkeen kirjoittamaansa kirjaa parhaana teoksenaan. Väliaikana hän teki elokuvakäsikirjoituksia, mutta kertoo, että hänen kasvava lapsensa esitti kysymyksiä, jotka saivat hänet taas kirjoittamaan.
Keretin tunnetuin teos on ilmestynyt englanniksi nimellä Kneller's Happy Campers, jossa hän käsittelee itsemurha-aihetta satiirin keinoin. Hänen ystävänsä ja entinen tyttöystävänsä ovat tehneet itsemurhan. Keretin teoksia ei ole suomennettu.
Keret ottaa myös poliittisesti kantaa. Hän sai aikaan poliittisen skandaalin ajaessaan vainoharhaisena pitämänsä pääministeri Benjamin Netanjahun nurkkaan pakottamalla tämän myöntämään haastattelussa, ettei tarkoitus ole tehdä mitään palestiinalaiskonfliktin ratkaisun hyväksi. Hän on kirjoittanut kirjan Gaza Blues yhdessä palestiinalaiskirjailija Sair El-Youssefin kanssa. Kannanottojensa vuoksi hän ja hänen perheensä on saanut uhkailuja.
Keretin isä piileksi maakuopassa säilyäkseen toisen maailmansodan aikana hengissä, äiti on oman perheensä ainoa Varsovan getosta henkiin jäänyt. Veli on anarkisti, joka asuu Thaimaassa puussa, sisar ortodoksijuutalainen.
Grinderman
thumb|Grinderman Grinderman oli Nick Caven, Warren Ellisin, Martyn Caseyn, ja Jim Sclavunoksen muodostama australialainen garage rock -yhtye. Yhtyeen kaikki jäsenet olivat myös Nick Cave and the Bad Seeds -yhtyeen jäseniä.
Ensimmäisessä lehdistötiedotteessa yhtyettä kuvattiin lauseella: "Foul-mouthed, noisy, hairy, and damn well old enough to know better." (vapaasti suomennettuna: "Pahasuinen, meluisa, karvainen, ja aivan riittävän vanha välttääkseen virheen / tietääkseen olevansa väärässä").
Yhtyeen nimeä kantava debyyttialbumi Grinderman julkaistiin maaliskuussa 2007 levy-yhtiö ANTI-:n kautta. Yhtyeen toinen albumi, Grinderman 2 julkaistiin syyskuussa 2010. Nick Cave ilmoitti yhtyeen konsertissa Meredith Music -festivaalilla Australiassa 10. joulukuuta 2011, että yhtye lopettaa.
Glen Wesley
Glen Edwin Wesley (s. 2. lokakuuta 1968 Red Deer, Alberta) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Juniorivuodet
Ennen ammattilaisuraansa Wesley pelasi vuosina 1983–1987 yhden kauden Red Deer Rustlersissa Alberta Junior Hockey Leaguessa (AJHL) ja kolme täyttä kautta Portland Winter Hawksissa Western Hockey Leaguessa (WHL). Hänet valittiin kahdella viimeisellä kaudella (1985–1986 ja 1986–1987) WHL:n läntisen konferenssin ensimmäiseen tähdistökentälliseen ja vuonna 1987 hän edusti Kanadaa jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa.
Ammattilaisura
Boston Bruins varasi Wesleyn NHL:ään numerolla kolme kesän 1987 varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella. Hän aloitti NHL-uransa saman vuoden syksyllä ja onnistui heti vakiinnuttamaan paikkansa Bruinsin vakiokokoonpanossa joutumatta pelaamaan yhtään ottelua farmisarjoissa. Hän teki tulokaskaudellaan 37 pistettä 79:ssä runkosarjaottelussa, seitsemän maalia ja 30 syöttöpistettä, ja 14 pistettä 23:ssa pudotuspeliottelussa, kuusi maalia ja kahdeksan syöttöpistettä. Hän pelasi keväällä 1988 Stanley Cupin loppuotteluissa, joissa Edmonton Oilers kuitenkin voitti Bruinsin suoraan neljässä ottelussa. Plus-miinustilastossa Wesley saavutti ensimmäisellä kaudellaan NHL-uransa toiseksi parhaan lukeman +21. Hänen korkein plus-miinuslukemansa NHL:ssä on +23 kaudelta.
Wesley jatkoi Bruinsissa aina elokuuhun 1994 asti, jolloin hänet myytiin Hartford Whalersiin vaihdossa Whalersin ensimmäisen kierroksen varausvuoroihin vuosina 1995–1997. Wesley oli tehnyt kaikilla seitsemällä Bostonissa pelaamillaan kausilla yli 30 runkosarjapistettä ja kahdesti yli 50 pistettä. Parhaimmillaan hän teki noina vuosina 58 pistettä yhden kauden aikana, 14 maalia ja 44 syöttöpistettä kaudella, joka myös jäi hänen uransa parhaaksi pistemääräksi. Vuonna 1989 hän oli mukana NHL:n tähdistöottelussa ja vuonna 1990 hän pelasi toista kertaa Stanley Cupin loppuotteluissa, joissa Bruins hävisi toistamiseen Oilersille, voitoin 1–4.
Vuosinaan Hartford Whalersissa/Carolina Hurricanesissa (Whalers siirtyi Pohjois-Carolinaan ja vaihtoi nimensä vuonna 1997) Wesley ei kyennyt tekemään pisteissä samanlaisia tehoja kuin Bruins-aikanaan. Hänen paras pistemääränsä vuoden 1994 jälkeisiltä vuosilta on 32 pistettä kaudelta. Hänestä tuli kuitenkin joukkueelleen tärkeä puolustava puolustaja (stay-at-home defenseman). Plus-miinustilastossa hänen parhaita kausiaan Hurricanesissa olivat kaudet (+14) ja  (+18), joina molempina hän johti joukkueensa sisäistä tilastoa. Vuonna 2002 hän oli jo kolmatta kertaa mukana pelaamassa Stanley Cupin voitosta, mutta mestaruus jäi edelleen saavuttamatta Carolinan hävittyä Detroit Red Wingsille voitoin 1–4.
Wesleyn ura Hurricanesissa päättyi hetkeksi keväällä 2003, jolloin Toronto Maple Leafs hankki hänet miehistöönsä ennen siirtorajan umpeutumista vaihdossa toisen kierroksen varausvuoroon, mutta pelattuaan Maple Leafsissa kauden loppuun, hän palasi vapaana pelaajana Hurricanesiin heinäkuussa 2003. Vuonna 2006 hän viimein voitti Hurricanesissa Stanley Cup -mestaruuden seuran voitettua loppuotteluissa Edmonton Oilersin voitoin 4–3. Ennen tuota mestaruutta Wesley oli pisimpään pelannut aktiivipelaaja, joka ei ollut voittanut Stanley Cupia. Kesäkuussa 2008, kauden jälkeen, Wesley ilmoitti lopettavansa pelaajauransa. Hän pelasi 20 kautta kestäneellä NHL-urallaan yhteensä 1 457 runkosarjaottelua, joissa teki 537 tehopistettä, 128 maalia ja 409 syöttöpistettä. Pudotuspeleissä hän pelasi 169 ottelua, joissa teki 52 tehopistettä, 15 maalia ja 37 syöttöpistettä. Helmikuussa 2009 Carolina Hurricanes jäädytti hänen pelinumeronsa, numeron 2.
Pelaajauran jälkeen
Wesley on jatkanut Carolina Hurricanesin organisaatiossa myös pelaajauransa päättymisen jälkeen. Hänet nimitettiin vuonna 2008 seuran puolustajien kehityksen johtajaksi (director of defensemen development).
Perhe
Wesley on naimisissa ja hänellä on kolme lasta, tytär ja kaksi poikaa. Myös hänen veljensä Blake on tehnyt NHL-uran. Blake Wesley pelasi NHL:ssä 298 runkosarja- sekä 19 pudotuspeliottelua vuosina 1979–1986.
Mu (manner)
pienoiskuva|Kartta teoksesta Lost Continent of Mu, 1927. (kirjoittanut James Churchward.) Mu on kuvitteellinen kadonnut manner, jonka kerrotaan sijainneen Tyynellä valtamerellä. Ajatuksen Mu-mantereesta keksi Augustus Le Plongeon (1825–1908) kääntäessään mayojen kirjoituksia. Hänen mukaansa mayat olivat Mu-mantereen entisiä asukkaita. Myöhemmin saatiin selville, että Plongeonin käännökset olivat enimmäkseen omasta päästä keksittyjä. Mu-mannerta teki myöhemmin tunnetuksi James Churchward (1852–1936) kirjoissaan, kuten Lost Continent of Mu (1931).
Mu on esiintynyt populaarikulttuurissa muun muassa Cthulhu-mytologiassa, Illuminatus!-trilogiassa, KLF-yhtyeen tuotoksissa ja Hugo Prattin sarjakuvassa Corto Maltese. Myös Lee Falk sijoitti 1950-luvun lopussa erään Taika-Jim-seikkailun valtameren pohjassa sijaitsevaan Mun kaupunkiin.
Samelusjärvi
Samelusjärvi eli Satmelusjärvi on Pirkanmaalla Hämeenkyrössä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Mahnalanselän lähialueeseen.
Maantietoa
Järven pituus on 450 metriä, leveys 200 metriä ja pinta-ala on 5,5 hehtaaria. Rantaviivan kokonaispituus on 1,2 kilometriä ja rannoille on rakennettu kaksi vapaa-ajan asuntoa. Järvellä on pyöreähkö muoto, mutta sen itäpäässä työntyy koilliseen suustaan kapea lahti. Lahden rannat ovat avosuota ja metsäisen järven eteläranta on soistunutta metsää. Lahteen laskee kolme ojaa, jotka tuovat vettä metsäalueelta ja valtatieltä 3. Järven länsipäässä sijaitsevasta luusuasta lähtee 1,7 kilometriä pitkä laskuoja. Se alittaa Mäensivun tilan peltomaat ja siihen yhtyy siellä Pikku Samelusjärven laskuoja. Lopuksi oja yhtyy itsekin Hanhijärven neljän kilometrin pituiseen laskuojaan, joka laskee Kallioistenselkään. Ainoa tie järvelle johtaa vapaa-ajan asunnoille. Se erkanee valtatieltä 3 puolivälissä Hämeenkyröä ja Sasin tienhaaraa.
Valtatie 3 uudet tielinjaukset voivat vaikuttaa myös Samelusjärven ympäristöön. Järvelle kaavaillaan meluvalleja, jos tielinjaus kulkee riittävän lähellä sen rantaa.
Historiaa
Vanhassa 1840-luvun Hämeenkyrön pitäjänkartassa järven nimi kirjoitettiin Salminusjärvi.
Anja Tuulonen
Anja Tuulonen (s. 1955) on suomalainen silmälääkäri, silmätautiopin professori ja Tampereen yliopistosairaalan Silmäkeskuksen vastuualueen johtaja.
Tuulonen on European Glaucoma Societyn puheenjohtaja vuodesta 2016. Hänen väitöskirjansa vuodelta 1985 Oulun yliopistosta on nimeltään Laser trabeculoplasty in the treatment of glaucoma.
Lemuria
thumb|Lemurian kuvitteellinen sijainti. Lemuria on kuvitteellinen kadonnut manner, jonka kerrotaan sijainneen Intian valtamerellä. Lemurian keksi eläintieteilijä Philip Sclater vuonna 1864 mahdolliseksi selitykseksi sille, että puoliapinoihin kuuluvia rengashäntämakeja (lemureja) on sekä Madagaskarilla että Intiassa, mutta ei esimerkiksi Afrikassa. Hän ehdotti, että välissä oli joskus ollut manner, jonka hän nimesi Lemuriaksi. Ajatus ei ollut kuitenkaan uusi. Jo pari vuosikymmentä aiemmin oli ranskalainen luonnontieteilijä Étienne Geoffroy Saint-Hilaire ehdottanut eteläisen mantereen muinoin yhdistäneen Intian ja Madagaskarin. Hän ei kuitenkaan nimennyt tätä kadonnutta mannerta millään tavoin. Uponneet mantereet ja maayhteydet olivat 1800-luvun loppupuolella suosittu selitys luonnontieteilijöiden keskuudessa, kun he pyrkivät ymmärtämään miksi kaukaisten maa-alueiden kivikoostumus ja monet eläinlajit muistuttivat suuresti toisiaan huolimatta välissä olleista valtavista vesialueista. Lemuria-ajatus jäi pois tieteellisestä keskustelusta, kun teoria mannerlaattojen liikkeestä tuli esille.
Madagaskarin yhteys Kaakkois-Aasiaan ei kuitenkaan rajoitu vain eläinkuntaan, sillä Madagaskarin kieli malagassi kuuluu austronesialaisiin kieliin. Malagassia eniten muistuttavana kaakkoisaasialaisena kielenä pidetään ma’anyan-kieltä Kalimantanin alueella, mutta tuon kielialueen asukkailla ei tunnetun historian aikana ole ollut valmiuksia niin pitkiin merimatkoihin.
Jotkut 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun okkultistit, kuten teosofisen liikkeen perustaja Helena Petrovna Blavatsky käyttivät nimitystä ’Lemuria’ mantereesta tai saariketjusta, joka olisi sijainnut osittain Sclaterin kuvitteleman Lemurian paikalla. Blavatsky väitti saaneensa Lemuriaa koskevat tietonsa jo ennen Atlantista peräisin olevasta Dzyanin kirjasta, joka käsittelee ihmiskunnan syntyä ja muinaisia tapahtumia. Myöhemmin väitetty kirja oli kulkeutunut Tiibetiin. Blavatskyn mukaan Lemurian asukkaat olivat kolmas seitsemästä alkurodusta; kooltaan he olivat pitkiä, väriltään mustia ja heillä oli telepaattisia kykyjä. Lisääntyminen tapahtui lintujen tapaan munimalla. Lopulta Lemuria tuhoutui vajottuaan vulkaanisen toiminnan seurauksena valtameren syvyyksiin. Lemurian asukkaat pakenivat mantereeltaan ja panivat Blavatskyn mukaan alulle Atlantiksen neljännen alkurodun.
Vuonna 1894 amerikkalainen Frederick S. Oliver viimeisteli Lemuriasta ja Atlantiksesta kertovan kirjansa A Dweller on Two Planets, joka julkaistiin tosin vasta vuonna 1905. Kirja oli kirjoitettu automaattikirjoituksella ja siinä esitettiin, että jotkut Lemurian asukkaat pakenivat mantereensa luonnonmullistuksia ja tuhoa Kaliforniassa sijaitsevalle Mount Shasta -vuorelle, jonka alla olevassa tunneliverkostossa he vieläkin asuvat, näyttäytyen toisinaan pinnalla vaaleisiin kaapuihin pukeutuneina. On huomattava, että Blavatskyn alkuroduista nykyistä ihmiskuntaa seuraavan kuudennen alkurodun uskotaan nousevan nimenomaan tältä alueelta. Oliverin kirjaa ja sen väitteitä pidetäänkin edelleen yhtenä New Age -uskomusten tärkeänä lähteenä. Näissä uskomuksissa Lemurian esoteerinen nimi on toisinaan Shalmali.
Nykyään Lemuria on esillä lähinnä liskoihmisiin liittyvissä New Age -vaikutteisissa salaliittoteorioissa ja niistä vaikutteita ottavassa fantasiakirjallisuudessa.
Konrad Westergren
Enoch Konrad Westergren (15. lokakuuta 1877 Turku – 2. maaliskuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen lyseon lehtori ja sanakirjan tekijä.
Westergrenin vanhemmat olivat merimies, kauppias, kenkätehtailija Enoch Westergren (s. 1853) ja Ida Lovisa Lindgren (s. 1853). Hän pääsi ylioppilaaksi 1898 Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1905 ja maisteriksi 1907.
Westergren oli aluksi opettajana Hämeenlinnassa, Turussa ja Jyväskylässä. Hän oli Suomalaisessa normaalilyseossa vuodesta 1907 lähtien ensin tuntiopettajana ja ylimääräisenä lehtorina ja sittemmin suomen ja latinan kielen nuorempana lehtorina 1918–1947. Hän toimi myös koulun kirjaston hoitajana vuodesta 1921 alkaen. Lisäksi Westergren oli mukana äidinkielen opettajien yhdistystoiminnassa ja vuonna 1921 hän perusti Helsinkiin kouluasiaintoimiston, jota opettajat käyttivät.
Westergren oli naimisissa 1912–1947 Sigrid Tujulinin (k. 1947) kanssa.
Stsjapan Suharenka
Stsjapan Mikalajevitš Suharenka (s. 27. tammikuuta 1957 Zduditši, Svetlogorskin piiri, Gomelin alue, Valko-Venäjän SNT) on entinen Valko-Venäjän turvallisuuspalvelun KGB:n johtaja. Hän on opiskellut Valko-Venäjän teknologisessa instituutissa, mistä hän valmistui vuonna 1980, ja työskennellyt Neuvostoliiton KGB:n palveluksessa 1980-luvulta puolivälistä lähtien.
Wikileaksin mukaan vuonna 2007 Suharenka joutui erimielisyyksiin presidentti Lukašenkan kanssa, ja hänet siirrettiin toisiin tehtäviin.
Vuonna 2009 hän kuitenkin puhui lehdistölle jälleen KGB:n johtajan roolissa.
Dina (elokuva)
Dina (norj. Jeg er Dina, eng. I Am Dina) on norjalainen elokuva vuodelta 2002. Se kertoo Dina-nimisestä naisesta, joka varttuu 1800-luvun Norjassa. Lapsena Dina aiheuttaa onnettomuuden, jossa hänen äitinsä menehtyy, eikä tytön isä ole valmis antamaan tätä anteeksi.
Juoni
Tapahtumat sijoittuvat 1860-luvulle Pohjois-Norjaan. Pieni Dina-niminen tyttö (Amanda Jean Kvakland) aiheuttaa vahingossa äitinsä (Pernilla August) kuoleman. Dinan surunmurtama isä (Bjørn Floberg) kieltäytyy kasvattamasta tytärtään jättäen tämän palvelijoiden huomaan. Dina kasvaa villiksi ja kurittomaksi nuoreksi tytöksi, ja hänen ainut ystävänsä on perheen tallipoika Tomas (Mateen Sandvik Ram). Dina kutsuu esiin äitinsä haamun ja alkaa kiinnostua erikoisella tavalla kuolemasta, mutta suhtautuu intohimoisesti myös elämään. Perheystävä Jacob (Gérard Depardieu) rohkaisee Dinan isää palkkamaan Lorchin (Søren Sætter-Lassen) opettamaan Dinalle sellonsoittoa. Kun Jacob pyytää Dinaa vaimokseen, Dina kieltäytyy. Dinan isä raivostuu ja läimäyttää tytärtään, minkä seurauksena Dina puolestaan hyökkää isänsä kimppuun. Tietäen, että Lorch ja Dina ovat käyneet läheisiksi, Dinan isä lähettää Lorchin pois, mikä saa Dinan murtumaan surusta. Dina ei pysty hyväksymään Lorchin lähtöä, joten hän saa hulluuskohtauksen ja miltei hukuttaa Lorchin.
Kun Dina (Maria Bonnevie) kasvaa tarpeeksi vanhaksi, hän nai Jacobin ja muuttaa Reisnesin satamaan, jota Jacob johtaa yhdessä äitinsä Karenin (Wenche Foss) sekä poikapuoliensa Nielsin ja Andersin (Mads Mikkelsen ja Jørgen Langhelle) kanssa. Niels ei pidä Dinan villeistä käytöstavoista tai siitä, että tämä on ottanut tehtäväkseen hoitaa Reisnesin kirjanpidon. Dinan omalaatuisten suuntausten vahvistuessa yhä enemmän Jacob saa kuolion, kun hän murtaa jalkansa pudottuaan äitinsä talon katolta yrittäessään korjata katossa olevaa vuotoa. Kun Jacobin tila alkaa huonontua, Dina vie hänet reellä eräälle jyrkänteelle ja työntää hänet alas toivoen voivansa päättää hänen kärsimyksensä. Jacobin kuoltua Tomas (Hans Matheson) saapuu jälleen takaisin Dinan elämään, ja kaksikon välille syntyy intohimoinen suhde. Useita kuukausia myöhemmin Dina synnyttää pojan, jonka nimeksi hän antaa Benjamin.
Kun Benjamin (Oscar Frostad Udbye) kasvaa nuoreksi pojaksi, hän sytyttää ladon vahingossa tuleen. Dina rakastuu rohkeaan ja komeaan venäläismieheen nimeltä Zhukovsky (Christopher Eccleston), joka syöksyy latoon pelastamaan Dinan rakkaat hevoset. Paljastuu, että Zhukovsky näki Dinan vuosia sitten Bergenissä, ihastui tähän ja saapui lopulta Reisnesiin kosimaan tätä. Zhukovsky lähtee kuitenkin yllättäen pois, jolloin Dina pakottaa Tomasin kanssaan sukupuoliyhteyteen.
Näyttelijät
Lähde:
Hupisaarten kaupunginpuisto
65.01908°N, 25.48257°W pienoiskuva|Silta Pakolansaareen pienoiskuva|Hupisaarten yleiskartta pienoiskuva|Merikosken patoa Lasaretinsaaresta kuvattuna pienoiskuva|Hupisaaret marraskuun iltana pienoiskuva|Suihkulähteet Hupisaarilla
Hupisaarten kaupunginpuisto Oulussa Oulujoen alajuoksulla tunnetaan Valkoisten siltojen saaristona.
Sijainti
Hupisaarten alue käsittää useita Oulujoen etelärannan saaria Merikosken voimalaitospadon alapuolella, Myllytullin ja keskustan koillispuolella. Hupisaaret erottaa muusta kaupungista Lasaretinväylän ja Kallisenvirran muodostama vesiväylä. Pohjois-Pohjanmaan museo sijaitsee Hupisaarilla. Hupisaariin kuuluviksi katsotaan kaikki Oulujoen kaupunginpuoleiset pikkusaaret, mutta varsinaisiksi Hupisaariksi lasketaan Kiikkusaaren ja Lasaretinsaaren väliin jäävät lukuisat pikkusaaret.
Puiston eteläpuolella on Oulun kaupungin monumentaalikeskus: tuomiokirkko, lääninhallituksen rakennukset sekä Oulun Lyseon lukio. Puiston itäpuolella oli teollisuusalue, jota pitkään hallitsi Åströmien perustama nahkatehdas, joka oli Pohjoismaiden suurin. Nykyisin entisellä teollisuusalueella ovat Oulun taidemuseo sekä Tiedekeskus Tietomaa.
Suomen Kotiseutuliitto valitsi Oulun Hupisaaret Vuoden kaupunginosaksi 2005.
Lasaretinsaari
Saarta asutti 1600-luvulla Rysän suku, ja sen ensimmäinen nimi olikin Rysänsaari – tosin 1840-luvun kartassa nimenä oli Ryssänsaari. 1700-luvulla saari oli nimeltään Polttimosaari Kustaa III:n perustettua sinne kruununpolttimon. Maaherra asui saarella Oulun tultua läänin pääkaupungiksi vuonna 1776, mistä syystä se tunnettiin myös Maaherransaarena. Polttimon päärakennus toimi maaherran virka-asuntona. Siellä vieraili vuonna 1779 tutkimusmatkailija Giuseppe Acerbi, kolme vuotta myöhemmin kuningas Kustaa IV Adolf puolisoineen ja myös keisari Aleksanteri I 30. elokuuta 1819.
Maaherran residenssiä ympäröi muotopuutarha, jonka taiteilija Johan Gustav Hedman kuvasi teoksessa Oulu ennen vuoden 1822 paloa. Jo Suomen Sodan aikana saarelle perustettiin sotasairaala. Vuonna 1834 maaherran virkatalo muuttui kaupunginsairaalaksi ja saari sai samalla nykyisen nimensä. Suomen ensimmäinen presidentti Juho Ståhlberg asui sairaalanemäntänä toimineen äitinsä ja sisarustensa kanssa Kilstuvassa eli sairaalan piharakennuksessa. Sotilasmestari Oiva Ahtisaaren perhe taas asui entisessä maaherran virkatalossa myöhemmin, ja tämän perheen pojasta Martti Ahtisaaresta tuli Suomen kymmenes presidentti.
Varsinaiset Hupisaaret
Varsinaiset Hupisaaret käsittävät monta pientä saarta, joiden välissä on useita pieniä lampia ja matalia puroja. Valkoiset sillat ja kävelypolut muodostavat tälle alueelle kaikkein tiheimmän verkoston. Saarten Merikosken puoleisessa laidassa on edelleen nähtävissä vanhan vetomöljän jäänteet: sitä pitkin tyhjät tervaveneet vedettiin ohi Merikosken kuohujen. Rantametsät ovat lähes luonnontilaisia, ja metsikössä pesii useita eri lintulajeja. Hupisaarten tämä osa on kaupunkilaisten suosima piknik-paikka.
Kiikkusaari
Kiikkusaaressa eli aiemmalta nimeltään Pajasaaressa on kahvio, lasten leikkikenttä, puutarha, lintulampi, ruusutarha sekä marjapensaita. Oulun yliopiston kasvitieteellisen puutarhan ajoilta on perintönä säilynyt myös rautatieomenapuiden kuja. Kiikkusaaresta johtaa kauneuspato Limasaaren pohjoispuolitse Koskikeskuksen Toivoniemeen. Kiikkusaaressa oli myös jäljellä Oulun ensimmäisen lastentarhan Laskuniemen lisärakennus, Alakööki, joka kuitenkin tuhoutui pahoin tulipalossa lokakuussa 2011. Hanna Åströmin (myöh. Frankenhauser) rakennuttama ja Victor J. Sucksdorffin suunnittelema lastentarha oli kaksikerroksinen kansallisromanttinen hirsirakennus, jonka Hanna Fankenhauser lahjoitti Oulun kaupungille vuonna 1913. Ainolan lastentarhana tunnettu rakennus tuhoutui talvisodan pommituksissa tammikuussa 1940. Saaressa on taiteilija Uno Aron veistämä Kaarnapoika-veistos. Yliopiston kasvitieteellisen puutarhan siirryttyä vuonna 1983 Linnanmaalle saareen jäivät kuitenkin kasvihuoneet ja puutarha-alue.
Sahasaari
Sahasaari on Hupisaarten toinen teollisuutta palvellut, kaakkoinen osa. Saaren vieritse kulkevaan Oulujoen sivuhaaraan Lasaretinväylään rakennettiin kaupungin mylly jo 1600-luvulla, nimensä saari sai vuonna 1731 perustetusta vesisahasta. Saha ja sen yhteydessä toiminut mylly paloivat vuonna 1857, mutta ne rakennettiin uudelleen. Oulun ensimmäinen sähkölaitos saaren yhteyteen perustettiin Veljekset Åströmin nahkatehtaan tarpeisiin vuonna 1884. Entisen jauhomyllyn kohdalle rakennettiin kaupungin sähkölaitos vuonna 1903. Erikoisimpia Sahasaaren asukkaita lienevät olleet sähkölaitoksen johtajaksi vuonna 1947 tulleen Olof Råbergin Kimmo-niminen aasi ja lemmikkiapinat Liisa ja Mikko.
Ainola
Ainolassa eli Pakolansaaressa ja vanhalta nimeltään Hanhisaaressa sijaitsee nykyisin Pohjois-Pohjanmaan museo. Vuonna 1826 kauppias Johan Z. Franzén perusti saarelle muotopuutarhan, ja kauppaneuvos Hemming Åström jatkoi perinnettä rakennuttamalla saarelle Ainola-huvilan ja puutarhan 1880-luvun lopulla. Jo tätä ennen siellä sijaitsi kauppias Ferdinand Granbergin kaksikerroksinen huvila. Granbergille saari siirtyi Johan Franzénin pojan ostettua sen isältään, mutta tehtyä konkurssin vuonna 1875. Ainola-huvilan suunnitteli arkkitehti Johan Erik Stenberg. Huvila valmistui vuonna 1888 ja siinä oli muun muassa juokseva vesi ja sähkövalot. Oululaiset kutsuivat koristeellista huvilaa "Piparkakkutaloksi". Huvilan ympärille suunnitteli puutarhan J. C. Dahlström. Huvila ja saari lahjoitettiin kaupungille vuonna 1910. Huvilassa toimivat kirjasto ja museo, johon Samuli Paulaharju keräsi ainutlaatuisen Lapin kokoelman. Huvila ja kokoelman pääosat tuhoutuivat tulipalossa heinäkuussa 1929.
Talon tuhouduttua saarelle rakennettiin nykyinen kivirakennus, alun perin maakuntataloksi kirjastoa, maakunta-arkistoa ja museota varten, joka siinä yhä toimii. Rakennuksen suunnitteli arkkitehti Oiva Kallio. Saarella on nykyään useita muistomerkkejä, kuten Sara Wacklinin korkokuvalla varustettu muistomerkki sekä Terho Sakin veistämä V. A. Koskenniemen muistomerkki Merikosken muusat. Ainolassa kasvaa Oulun suurin laakeripoppeli, samoin Mustialan arboretumista tuotujen taimien ansiosta muiden muassa puisto- ja likusterisyreeni, lehto- ja punasaarni sekä japaninmarjakuusi. Ainolan puiston suunnitteli tulipalon jälkeen vuonna 1930 Helsingin kaupunginpuutarhuri Bengt Schalin ja toteutuksesta vastasi Oulun kaupunginpuutarhuri Kalle Äijälä.
Plaatansaari
Plaatansaari on Hupisaarten eteläisin vanha puutarha- ja puistoalue, jota nykyään halkovat kapeat pyörätiet. Yksi niistä yhdistää Plaatansaaren Oulujoen suiston luonnontilaiseen Lammassaareen. Alue on arboretum, puupuisto, jossa kasvaa monia harvinaisia koristepuita ja pensaita, muiden muassa pihtoja ja poppeleita. Niistä tunnetuin on Kallisenvirran ylle kaartuva riippapoppeli. Puna-ailakki on esimerkki Plaatansaaren niittykasveista, Oulussa sitä on kutsuttu "taivaan avaimeksi". Kuningas Kustaa II Adolf perusti Oulun linnan yhteyteen muskettitehtaan, joka sijoitettiin Plaatansaarelle. Se valmisti 200 muskettia ja muitakin aseita vuoteen 1638 saakka, pajamestarina toimi Lennart Matinpoika. Seuraava samalle saarelle rakennettu tuotantolaitos oli panimo, saaren nimi vaihtui 1600-luvulla käytetystä Leinhartin saaresta Panimosaareksi.
Hupisaaret kaupunkilaisten käytössä
Hupisaarilla on ollut asutusta ja viljelyksiä 1700-luvulta lähtien, mutta myös teollisuutta jo varhain. Kävelytiet ja valkoiset sillat ovat olleet Hupisaarten tunnusmerkki jo 1860-luvulta. Siitä lähtien Hupisaaret ovat olleet Oulun kaupunginpuisto – "kaupungin vihreä sydän ja Oulujoen suiston helmi". Kaupunkilaiset viihtyivät saarilla niin hyvin, että jo seuraavalla vuosikymmenellä kirjoitettiin lehdissä saarten ruokottomuudesta: siltojen sanottiin olevan hajalla ja jalkakäytävät siivottomassa kunnossa. "Vapaudensaarten hoito- ja kaunistamiskomitea" määrättiin työhön ja Tarkk'ampujapataljoona kunnosti siltoja ja raivasi saarille uusia polkuja. Saarille rakennettiin huvimaja ja paviljonki, jossa nautittiin punssia. 1880-luvun loppu olikin puiston kukoistuksen aikaa.
Viittaukset populaarikulttuurissa
Paavo Rintalan romaanissa Pojat Jake ja Topi vakoilevat saksalaisen vääpelin ja ylioppilasneidin lemmenleikkejä Plaatansaaressa.
Utön majakka
Utön majakka on Suomen vanhin yhä toiminnassa oleva valomajakka ja Suomen ensimmäinen radiomajakka. Se sijaitsee Korppoon Utön saaressa, Paraisten kaupungissa Saaristomerellä. Saaren ensimmäinen majakkatorni rakennettiin 1753.
Vuonna 1753 valmistunut majakka räjäytettiin Suomen sodassa, ja sen tilalle valmistui uusi majakkatorni 1814. Tämän rakennuksen nelikulmainen kivimuuraus on nykyisen majakan runkona. Utön majakan kivirakenne on alkuperäisessä asussa, mutta lyhtykoju ja majakan väritys on 1800-luvun lopulta. Majakan pohjoisseinä on kokonaan valkoinen, mutta muut seinät ovat valkopuna pystyraidalliset.
Aluksi majakan valo oli kiinteä, mutta se todettiin liian hankalasti havaittavaksi ja se vaihdettiin nykyiseen vilkkuvaloon vuonna 1906. Utön majakan linssistö on Suomen majakoista suurin.
Majakan yhteyteen rakennettiin vuonna 1935 radiomajakka, ja tornin viereen rakennettiin pieni sähkölaitos. Sähkölaitos oli niin voimakas, että sähköä riitti koko saarelle. Radiomajakka vaikeni lopullisesti vuonna 1996, samalla kertaa kuin kaikki muutkin merenkulun radiomajakat: ne olivat tehneet työnsä eikä ammattimerenkulku enää niitä tarvinnut satelliittinavigoinnin tehtyä lopullisen läpimurtonsa.
Saari majakoineen liitettiin valtakunnan sähköverkkoon 1996. Tällöin jäi myös majakan viimeinen majakkamestari Gunnar Andersson eläkkeelle, kun majakan otti hoitoonsa sivutoiminen loistonhoitaja. Majakan valotehoa alennettiin, koska ammattimerenkulku ei enää tarvinnut valomajakkaa.
Majakan kolmannessa kerroksessa sijaitsee majakkakirkko. Utössä toimii myös luotsiasema. Majakan lähellä sijaitsee 1700-luvulla rakennettu kivirakennus, joka toimi majakanvartijoiden asuintalona. Nykyään rakennuksessa sijaitsee museo.
Kansainvälinen majakka- ja majakkalaivaviikonloppu
Kansainväliseen majakka- ja majakkalaivaviikonloppuun on osallistuttu Utön majakalta joka vuosi 1998–2019. Amatööriradioasemaa saarella on pitänyt paraislainen The Top Radio Club Rf., OH1AH.
Liègen taistelu
Liègen taistelu oli ensimmäisen maailmansodan ensimmäinen taistelu, jossa saksalaiset tunkeutuivat Belgiaan hyökätäkseen tätä kautta vihollisensa Ranskan kimppuun. Puolueettoman Belgian kautta hyökättiin, koska haluttiin kiertää vahvasti linnoitettu Ranskan raja Elsass-Lothringenin seuduilla. Myös Liègen kaupunki oli vahvasti linnoitettu, siellä oli valtavia suojaavia teollisuushalleja ja joki juoksi kaupungin läpi. Nämä tekijät tekivät kaupungista helpon puolustettavan.
Pelästys
Pelästys on suomalaisessa kansanperinteessä oletettu alkusyy moniin sairauksiin, kuten myös keino parantaa niitä. Pelästyksellä on tarkoitettu äkillistä pelästymistä ja säikähtämistä, jolle ei välttämättä ole tiedetty luonnollista syytä. Pelästys on voinut tulla esimerkiksi unen ja valveen rajamailla tai arkielämässä.
Mahdollisesti on katsottu, että pelästynyt jotenkin herkistyy ja päästää lähiympäristöstään jonkin haltijoiden väen eli haltijoiden joukon tai näiden taikavoiman jollakin tavalla tarttumaan tai tunkeutumaan itseensä. Pelästyksen on voitu katsoa myös olevan seurausta taikavoiman tai haltijajoukon tunkeutumisesta tai takertumisesta ihmiseen.
Mikäli sairauden katsottiin aiheutuneen pelästyksestä, hoitokeinona oli usein sairaan pelästyttäminen uudestaan.
Haltioituminen eli haltioihinsa tuleminen sekä kohtaus eli haltijan kohtaaminen kuvastavat myös tapoja, joilla haltijat tai heidän taikavoimansa ovat tulleet ihmisiin.
Tietäjä
thumb|”Tietäjä iänikuinen” – [[Väinämöinen oli kuuluisin suomalaisen mytologian tietäjä. Hänen taikavoimansa perustui lauluun ja syntyjä ja luotteita koskevaan tietoon. R. W. Ekmanin maalaus Väinämöisen soitto vuodelta 1866.]] Tietäjä on suomalaisessa kansanperinteessä taikavoimainen, yliluonnollisia voimia käyttävä henkilö, jonka taikavoimat perustuvat suureen tietoon. Tietäjiksi kutsuttuja henkilöitä oli sekä myyttisissä kertomuksissa että oikeasti. Oikeiden tietäjien tärkein tehtävä oli usein parantaa sairaita.
Monet tietäjät osasivat kalevalaisia runoja, sekä taruja että loitsuja. Tietäjä saattoi olla sekä myyttisten tarinoiden kertoja että kansanparantaja. Eräät tietäjän tärkeimmistä tiedoista koskivat ilmiöiden alkuperää, syntyä. Uskottiin, että olentoja ja ilmiöitä voitiin hallita, jos niiden alkuperä tunnettiin. Esimerkiksi sairauden saattoi voittaa, jos lausui tai lauloi sen synnyttäneen pahan henkiolennon syntysanat sisältävän loitsun. Tärkeää tietäjän tietoa olivat myös ne loitsun erityiset sanat, joissa oli loitsun voima. Näitä tarkkaan varjeltuja "taikasanoja" nimitettiin luotteiksi. Luotteita pidettiin niin suurina salaisuuksina, ettei niistä ole jäänyt juuri tietoa.
Tietäjät, noidat ja kansanparantajat olivat eräänlaisia kosmisen tasapainon säilyttäjiä. Erilaisille olennoille oli oikeat paikkansa maailmankaikkeudessa, ja jos olentoja meni vääriin paikkoihin, syntyi ongelmia. Esimerkiksi ihminen saattoi sairastua, jos hänestä lähti häneen kuuluvia sieluolentoja, tai jos häneen tuli häneen kuulumattomia ympäristön haltijaolentojen väkiä. Parantajan tehtävä oli usein palauttaa olennot oikeille paikoilleen.
Tietäjä yleensä tunsi erilaisiin tarpeisiin erilaisia taikoja, joissa useimmiten piti tehdä rituaaleja ja loitsia, usein myös käyttää taika-aineita tai taikaesineitä.
Tietäjälaitos ja šamaanilaitos
Tietäjälaitos tarkoittaa suomalaista tai läheisten itämerensuomalaisten sukulaiskansojen perinnettä, jossa yhteisö pitää joitakin henkilöitä tietäjinään. Tietäjällä on tietty vakaa sosiaalinen rooli yhteisössään, hänellä on tehtäviä joita häneltä ilman muuta odotetaan, kuten sairaiden auttaminen, mutta velvoitteiden vastapainona hänen sanomisillaan ja määräyksillään on yleensä suuri painoarvo, jopa verrattavissa jumalan sanaan. Tietäjällä on myös usein vapauksia tehdä asioita, joita muut eivät saa tehdä, kuten mennä pyhälle alueelle.
Vaikka tietäjän synonyyminä käytetäänkin usein sanaa šamaani, on šamaanilaitos tarkalleen ottaen ja tieteellisessä kielenkäytössä eri asia kuin suomalainen tietäjälaitos. Varsinaisessa šamaanilaitoksessa šamaanin taikamenot ovat yhteisöä yhdistävä, tärkeä tapahtuma, eräänlainen "kansanjuhla", johon osallistuvat usein kaikki yhteisön jäsenet tai osallistujiksi kelpaavat, esimerkiksi kaikki miehet. Itämerensuomalainen tietäjä toimi yleensä yksin tai joskus muutaman avustajan kanssa, eikä taikamenoilla yleensä ollut muuta yleisöä kuin parannettava tai autettava itse. Šamaanit myös monissa tapauksissa vajoavat menoissaan transsiin, usein rumpujen, laulun ja huumaavien aineiden avulla, ja kulkevat ja toimivat tällöin henkimaailmassa. Suomalaisten tai karjalaisten tietäjien transsimatkoista ei kuitenkaan ole kiistattomia historiallisia merkintöjä.
Eräät tutkijat, kuten Anna-Leena Siikala arvelevat, että suomalainen tietäjälaitos on aiemmin muistuttanut enemmän oikeaa šamaanilaitosta. Esimerkiksi kertomukset loveen lankeamisesta ja sankarien matkoista kuolleiden maahan Tuonelaan on tulkittu transsitilan käytöksi. Šamanististen piirteiden on arveltu vähentyneen muun muassa kristinuskon pakanallisuuteen kohdistaman vihamielisyyden pelosta. Suomalaisten kulttuuri ja elämäntapa on myös pitkään perustunut maanviljelyyn, kun taas šamanismi on leimallisinta metsästäjä-keräilijöille.
Itämerensuomalaisten noitarumpuja ja transsimatkoja
Monet tutkijat ovat šamanistisia perinteitä ja suomalaista tietäjyyttä verratessaan panneet merkille, että ei ole tietoa suomalaisten noitarummuista. Noitarummut ovat tärkeä tekijä monen šamanistisen perinteen transsin harjoittamisessa, ja noitarumpujen puuttuminen kertoisi osaltaan, ettei suomalaisessa muinaisuskonnossa, tai ainakaan sen viimeisimmässä, melko kattavasti dokumentoidussa vaiheessa ole enää harjoitettu transsia. Asia ei kuitenkaan ole aivan näin yksinkertainen. Esimerkiksi Martti Haavio on löytänyt muutaman epävarman dokumentin noitarummuista ja transsimatkoistakin.
Lapin asutushistorian perusteella Haavion tulkinta Fellmanin tiedonannosta ei kuitenkaan ole kovin uskottava, sillä 1600-luvulla alueella ei tiedetä asuneen uudisasukkaita. Joka tapauksessa historialliset dokumentit itämerensuomalaisisten šamanistisista menoista ja välineistä ovat hyvin vähäisiä, tulkinnallisia ja peräisin Lapista, jossa on voimakas saamelainen vaikutus.
Apueläimet ja apuolennot
Tietäjillä oli joskus toimissaan apuna kesytettyjä villieläimiä, tai he uskoivat vuorovaikuttavansa joidenkin villieläinten kanssa. Joidenkin tiedetään pitäneen kaarneita eli korppeja tai käärmeitä lemmikkeinään. Tietäjä saattoi myös pyydystää kalan tai muun villieläimen, ja laittaa sen suuhun jonkun henkilön hiuksia tai kynnenpalan. Sitten hän päästi eläimen menemään. Uskottiin, että eläin vei nämä ihmisen osat Tuonelaan, ja ihmisen osien kurja kohtalo heijastui myös ihmisen itsensä hyvinvointiin. Seurauksena oli vakava henkinen tai ruumiillinen sairaus. Tätä kutsuttiin ihmisen pilaamiseksi.
Tietäjällä oli myös täysin yliluonnollisia apureita. Luonto oli ihmisen henkilökohtainen suojelushaltija, mahdollisesti esi-isän henki. Luonto avusti niin ruumiillisissa, henkisissä kuin yliluonnollisissakin toimissa. Jokaisella terveellä ihmisellä lukuun ottamatta vastasyntyneitä, oli oma luonto, mutta vain voimakasluontoinen eli sellainen, jolla oli voimakas luonto-haltija, saattoi menestyä tietäjänä. Luontoa saattoi nostattaa, eli herätellä ja virkistää loitsuilla.
Varsinkin noituuksia tekevillä talon emännillä arveltiin olevan apunaan para, pelottavan näköinen olento, joka varasti emännälleen muiden talojen rikkauksia.
Muita nimityksiä
Tietäjillä ja vastaavilla hahmoilla oli lukuisia eri nimityksiä. Runo merkitsi alun perin ihmistä, jonka kalevalaisen runouden taito teki taikavoimaiseksi. Noita tarkoitti melko lailla samaa kuin tietäjä, mutta kristinusko leimasi varsinkin noidat pahoiksi. Velho oli alkujaan vihollisnoidan nimitys, mutta nykyään lähes tietäjän synonyymi.
Samantapaisten hahmojen nimityksiä löytyy lisää artikkelista velho.
Heinisuo
Heinisuo voi tarkoittaa seuraavia:
The KLF
Yhtye lopetti toimintansa näyttävästi ja kiistanalaisesti vuonna 1992 Brit Awards -palkintojuhlassa esiintymällä yhdessä Extreme Noise Terror -yhtyeen kanssa, ampumalla automaattiaseella paukkupanoksia yleisöä kohti ja heittämällä kuolleen lampaan portaille juhlan jälkeen. Tämän lisäksi he poistivat koko yhtyeen tuotannon myynnistä. Myöhemmin ryhmä siirtyi toimimaan nykytaiteen kentälle ottaen nimen K-Foundation. Heidän tunnetuin taideaktionsa on miljoonan punnan polttaminen, josta tehtiin 50-minuuttinen dokumentti Watch The K-Foundation Burn A Million Quid.
Pertti Sveholm
Pertti Edvin Sveholm (s. 2. joulukuuta 1953 Oulu) on suomalainen näyttelijä sekä teatteri- ja oopperaohjaaja. Hän on työskennellyt muun muassa Ryhmäteatterissa sekä Oulun ja Helsingin Kaupunginteattereissa.
Ura
Sveholm on ollut mukana yhteensä yli sadassa elokuvassa ja televisio-ohjelmassa. Televisiosta hänet muistetaan muun muassa 1980-luvun viihdesarjasta Tabu. Sen jälkeen hän on esiintynyt muun muassa sarjoissa Tahdon asia, Helppo elämä ja Tehdas. Sveholm on vastaanottanut Jussi-palkinnon parhaasta miessivuosasta kahdesti. Vuonna 2002 hänet palkittiin roolityöstään elokuvassa Klassikko ja vuonna 2009 elokuvassa Tummien perhosten koti.
Näyttelijäntyönsä ohella Sveholm on tehnyt ohjauksia Helsingin, Oulun, Seinäjoen ja Turun kaupunginteattereihin, Ryhmäteatteriin, Uuteen Iloiseen Teatteriin ja Suomen Kansallisoopperaan. Hän on ohjannut myös kahden uuden oopperateoksen kantaesitykset, vuonna 2010 Jari Järvelän Makuukamarioopperan ja vuonna 2012 Mika Waltarin Gabriel, tule takaisin.
Yksityiselämä
Sveholm oli avioliitossa näyttelijä Sari Havaksen kanssa vuosina 1993–2007 ja heillä on kaksi lasta, vuonna 1994 syntynyt Asta Sveholm on näyttelijä. Myös näyttelijä Pihla Penttinen on Sveholmin tytär.
Waitangin sopimus
pienois|Sopimuksen alkuperäisversio Waitangin sopimus oli 46 uusiseelantilaisen maoriheimon ja brittien 6. helmikuuta 1840 Waitangissa, Bay of Islandsin lahden rannalla solmima sopimus, joka teki Uudesta-Seelannista Britannian kruununsiirtomaan. Sopimus alisti maorit brittiläisen Uuden-Seelannin kuvernöörin hallintaan ja antoi näille Britannian kansalaisoikeudet sekä omistusoikeuden omiin maihinsa. Sopimus myös lopetti valaanpyytäjien ja hylkeidenmetsästäjien siirtolaisuuteen perustuneen uudisasutuksen ja nykyaikaisilla tuliaseilla käydyt maoriheimojen väliset sodat. Sitoumuksen allekirjoittamisen jälkeen aloitettiin saarten järjestelmällinen ja rauhanomaisempi asuttaminen.
Tausta
1800-luku oli suuri käännekohta maorien historiassa. 1800-luvun alussa Uuteen-Seelantiin tuodut länsimaiset aseet johtivat muskettisotiin, joissa länsimaisilla aseilla varustautuneet maoriheimot ryhtyivät taistelemaan perinteisillä aseilla varustautuneita maoreja vastaan. Vuonna 1813 13 pohjoisten maoriheimojen päällikköä tapasi Kerikerissä, jossa he laativat kirjeen Vilhelm IV:lle ja pyysivät tätä turvaamaan alueensa. Kirjeellä haettiin suojaa paitsi muita maoriheimoja vastaan, myös ranskalaisia vastaan, jotka olivat osoittaneet kiinnostusta Uuteen-Seelantiin. Vilhelm lähetti Uuteen-Seelantiin James Busbyn, joka muotoili Uuden-Seelannin itsenäisyysjulistuksen, jonka allekirjoitti vuonna 1835 35 maoripäällikköä. Julistuksella perustettiin löysä Ison-Britannian alainen maoriheimojen liitto, Uuden-Seelannin yhdistyneet heimot.
pienois|vasen|William Hobson, Uuden-Seelannin ensimmäinen kuvernööri. Waitangin sopimuksella haluttiin helpottaa New Zealand Companyn maakauppoja sekä vähentää maorien välisiä kahakoita. 1839 George Gippsistä tuli Uuden-Seelannin kuvernööri. Samana vuonna William Hobson sai tehtäväkseen tehdä Uudesta-Seelannista Ison-Britannian siirtomaa. Hobson valmisteli sopimuksen, jonka tarkoituksena oli siirtää rauhanomaisesti kaikki valta maoreilta Isolle-Britannialle. Hobson luki Kerikerissä julistuksen, jossa hän totesi Uuden-Seelannin kuuluvan Isoon-Britanniaan ja tarkemmin Uuteen Etelä-Walesiin. Hobsonin laatima sopimus käännettiin maorin kielelle, ja siitä lähetettiin kopioita ympäri Uutta-Seelantia allekirjoitettavaksi eri heimopäälliköille. Vaikka kaikki maoripäälliköt eivät allekirjoittaneetkaan sopimusta, Hobson julisti määräysvaltansa koskevan koko maata, ja Uudesta-Seelannista tehtiin Uudesta Etelä-Walesista erillinen siirtomaa.