cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leijona
Saalistus
Saalistava leijona voi hypätä todistettavasti 4,5 metrin korkeudelle. Uroksilla ja naarailla on sisäänvedettävät kynnet, jotka pysyvät terävinä ja pitkinä ollessaan vedettyinä sisään. Saalistuksen aikana leijona työntää kyntensä ulos ja iskee ne saaliiseensa. Leijonilla on myös suuret ja tehokkaat hampaat, jotka muodostuvat lyhyistä etuhampaista, raateluhampaista sekä kulmahampaista. Leijonan vahvat leukalihakset antavat sille 560 kilogramman purentavoiman. Saadessaan tiukan otteen saaliistaan leijona puree sitä kurkkuun ja näin tappaa saaliinsa. Leijonan tehokas hampaisto sopii saaliin tappamisen lisäksi myös lihan repimiseen, mutta ne eivät voi pureskella ruokaansa vaan nieleskelevät sen suurina kappaleina.
Lisääntyminen
thumb|Rotterdamin eläintarhassa syntynyt pentu. Leijonaurokset tappelevat harvoin samasta naaraasta. Ensimmäisenä naaraan tavoittanut uros saa paritella sen kanssa. Leijonien parittelu kestää alle puoli minuuttia, mutta se voi tapahtua 50 kertaa vuorokaudessa.
Leijonanaaras tulee sukukypsäksi noin 3–4 vuoden ikäisenä. Leijonan kantoaika on vain 100–119 vuorokautta. Naaras voi synnyttää kahdesta kuuteen pentua, mutta yleisimmin pentuja syntyy kolme tai neljä. Naaras synnyttää pentunsa lauman ulkopuolella ja tuo ne laumaan niiden ollessa 4-8 vikkoa vanhoja. Leijonilla on ympärivuotinen lisääntymiskausi.
Emon lisäksi myös muut naaraat osallistuvat pentujen hoitoon, imetykseen ja niiden kanssa leikkimiseen. Pentuja imetetään noin viisi kuukautta. Pysyvät hampaat pentu saa 9–12 kuukauden ikäisenä. Hampaiden puhkeaminen aiheuttaa pennuille kuumetta, ja osa niistä kuolee.
Vaivaisukko
Tutkimus
Vaikka vaivaisukkoja on arvostettu jo 1900-luvun alusta alkaen, vakavaa ja perinpohjaista taidehistoriallista tutkimusta ne eivät ole saaneet. Otso Kantokorven mukaan perustutkimukselle on tilausta, koska vaivaisukot kytkeytyvät 2000-luvulla voimakkaasti virinneeseen ITE-taiteen tutkimukseen ja harrastukseen. Kantokorven mielestä on syytä saattaa vaivaisukkoperinne osaksi samaa jatkumoa.
Pelastakaa vaivaisukot -yhdistys
Helsinkiläisen ORTON Invalidisäätiön ylläpitämän Galleria Ortonin piirissä syntyi yhdistys nimeltä Pelastakaa vaivaisukot. Sen tavoitteina on vaivaisukkojen sekä niiden kirkko-, sosiaali-, kulttuuri- ja taidehistoriallisen merkityksen tunnetuksi tekeminen ja arvostuksen lisääminen. Yhdistys haluaa pitää yllä ja myös elvyttää vaivaisukkoperinnettä sekä lisätä tietoa aiheesta. Yhdistys haluaa kannustaa seurakuntia kunnostamaan ja pitämään huolta näistä ”kunniakansalaisista” ja kiinnittämään huomiota asianmukaiseen restaurointiin. Yhdistys järjesti Kerimäen kirkossa kesällä 2013 pidetyn näyttelyn Vaivaisukot Kerimäellä. Kirkkoon oli koottu 42 vaivaisukkoa ympäri Suomea. Yhdistys on järjestäyt vuodesta 2015 alkaen Kaustisella Tour de Vaivaisukot -tapahtumia, joissa on kierretty polkupyörillä paikkakuntien vaivaisukkoja.
Vaivaisukot postimerkeissä ja fiktiossa
Suomen Posti julkaisi marraskuussa 2016 kuuden postimerkin pienoisarkin, jonka merkeissä on kuvattuna kaksi vaivaisukkoa ja yksi vaivaisakka sekä näiden kotikirkot.
Leijona
Lisääntyminen
Urospennut viipyvät laumassaan korkeintaan kolmevuotiaiksi, jolloin ne karkotetaan.
Vaivaisukko
Vaivaisukot postimerkeissä ja fiktiossa
Fiktiossa tunnetuimpia vaivaisukkoja on Zachris Topeliuksen kirjaan Lukemisia lapsille I sisältyvä tarina Lohtajan kirkon kellotapulin vaivaisukosta, jota sen veistänyt köyhä loinen Puu-Pietari rosvosi. Tarina kehittyy kirjailijalle ominaisesti sangen värikkääksi.
Katso myös
Vaivaisukkojen veistäjiä:
Antti Ekman
Ekman on pelannut urallaan kahdeksan Bandyliigakautta ToPV:n riveissä ja kuusi kautta Elitserienissä Bollnäsin, HT-Bandyn, IFK Kungälvin ja Kalix bandyn riveissä. Hän on pelannut kahdeksat MM-kisat vuosina 2007–2014.
Leijona
Elinikä
Villinä leijona elää noin 15–20-vuotiaaksi, mutta eläintarhassa ne saattavat elää jopa 30 vuotta.
Antti Ekman
Saavutukset
Maajoukkueessa Seurajoukkueissa
Leijona
Sairaudet
Kissan immuunikatovirus eli FIV on Afrikan leijonilla yleisempi kuin millään muulla villillä kissaeläinlajilla; lähes kaikilla Afrikan leijonilla on FIV. Leijonat kantavat virusta mutta eivät näytä kuolevan siihen, sen sijaan kotikissoja kuolee tähän virukseen.
Viholliset
Leijonilla on vain kolme luontaista vihollista, ihmiset, hyeenat ja krokotiilit. Täplähyeena puolustaa saamaansa ruokaa naaraita ja nuoria leijonia vastaan, mutta väistyy yleensä suuren urosleijonan edessä. Hyeenat surmaavat leijonanpentuja sekä vanhoja ja sairaita leijonia. Yksin jätetyt pennut voivat joutua muidenkin suurten petojen surmaamiksi.
Risteymät
Leijonia ja tiikereitä on risteytetty vankeudessa. Urosleijonan ja naarastiikerin jälkeläisiä kutsutaan liikereiksi ja urostiikerin ja naarasleijonan jälkeläisiä tiikoneiksi. Naarasliikerit ja -tiikonit ovat lisääntymiskykyisiä, mutta urokset ovat steriilejä eli lisääntymiskyvyttömiä.
Liikerit ovat paljon suurempia kuin tavalliset leijonat, niiden pituus on tavallisesti noin 3,65 m ja paino jopa 500 kg.
Leijonat voivat lisääntyä myös jaguaarien ja leopardien kanssa, jolloin syntyy hybridikissoja.
Metsästys
Ihminen on kautta historian metsästänyt leijonaa eri syistä, kuten urheuden osoituksena. Nykyisin Afrikan leijonien metsästystä valvotaan tiukasti. Ihminen uhkaa leijonaa myös raivaamalla niiden elinalueita pelloiksi tai ampumalla niitä karjaa suojellakseen.
Leijonat kulttuurissa
thumb|Leijonapatsas vartioimassa [[walesilaista siltaa.]] Leijona esiintyy monissa vanhoissa tarinoissa ja myyteissä. Leijonaa on pidetty voiman ja rohkeuden vertauskuvina, minkä vuoksi joillekin suurille kuninkaille on annettu lisänimeksi ”leijona”, esimerkiksi Rikhard I Leijonamieli.
Vaakunaeläimenä leijona symboloi voimaa. Muun muassa Suomen, Norjan, Ruotsin ja Viron vaakunoissa esiintyy leijona. Suomen jääkiekkomaajoukkueen lempinimi on Leijonat sen pelipaidoissa olevan Suomen jääkiekkoliiton tunnuksen, Suomen vaakunaleijonan mukaan.
thumb|Leijona [[Rembrandtin kuvaamana.]]
Leijona on taiteessa suosittu aihe. Gizan sfinksin ruumis on leijonan ja pää ihmisen. Leijonakoirat tai kiinalaiset leijonat ovat suosittuja aiheita kiinalaisessa taiteessa ja arkkitehtuurissa.
Arkkitehtuurissa leijona kuvataan yleensä alustalla makaavana patsaana, joka vartioi jotain tiettyä muistomerkkiä tai rakennusta.
Sotilaspojat
Sotilaspojat olivat jatkosodan aikainen Suojeluskuntien maanpuolustusjärjestö asevelvollisuusikää nuoremmille pojille. Sotilaspojat olivat osa maanpuolustustyötä. Urheilun ja kasvatuksellisen työn ohessa he osallistuivat kotirintamalla merkittävällä tavalla esimerkiksi raaka-aineiden kierrätykseen teollisuudelle ja polttopuun hankintaan. Sotilaspojat toimivat myös pelastustehtävissä ja sotilaallisen toiminnan aputehtävissä lähetteinä ja viestimiehinä. Vanhimmat, lähellä asevelvollisuusikää olevat sotilaspojat osallistuivat aseellisiin tehtäviin ilmatorjuntamiehistönä, desanttien etsintäpartioissa ja vartiomiehinä.
Suomen Maaseudun Puolue
1960-luku
Veikko Vennamon elämäkerturi Aarni Virtanen on nähnyt SMP:n kannatuksen nousussa 1960-luvun lopulla samoja aineksia kuin protestilaulajana samaan aikaan tunnetuksi tulleen Irwin Goodmanin uran alkuvaiheissa. Virtasen mukaan Goodman ja hänen laulujensa sanoittaja Vexi Salmi olivat Vennamon tavoin eräänlaisia antropologeja tai sosiologeja, jotka kuuntelivat herkällä korvalla, mistä niin sanottu tavallinen kansa puhui, ja siirsivät sen lauluihinsa. Samoin kuin Vennamon ja hänen puolueensa retoriikka, myös Goodmanin laulut sisälsivät populistista paatosta ja laulajaa pidettiin tavallisen kansan äänitorvena eliitin valtaa vastaan. 1960-luvun lopun rakennemuutoksen ja maaltapaon vuosiin ajoittui myös Suomessa uudenlaista journalismia edustaneen Hymy-lehden suosion huippu.
SMP menestyi hyvin vuoden 1968 presidentin valitsijamiesvaaleissa ja kunnallisvaaleissa. Menestys toi kuitenkin mukanaan myös uusia riitoja. Kymmenet SMP:n valtuutetut loikkasivat vaalikauden aikana muihin puolueisiin; esimerkiksi Hyvinkäällä koko SMP:n valtuustoryhmä loikkasi Keskustaan ja puolueen Pohjois-Karjalan piirisihteeri SDP:hen vuoden 1970 alussa. Tunnetuin Vennamon vastaisista oppositioryhmistä oli Keravalla joulukuussa 1969 järjestäytynyt Laillisuusrintama, joka julkaisi myös samannimistä lehteä. Vennamo leimasi opposition vanhojen puolueiden käynnistämäksi provokaatioksi. Samoihin aikoihin kiristyivät puheenjohtajan ja puoluesihteerin välit, jolloin Poutiainen sai lähteä toimestaan huolimatta laajasta SMP:n maaseutuäänestäjien keskuudessa nauttimastaan kannatuksesta.
Vennamo vastusti jyrkästi vuoden 1967 alussa käyttöön otettua puoluetukea. SMP vaati myöhemminkin useaan otteeseen ”kansanvaltaa rappeuttavan” puoluetuen välitöntä lakkauttamista.
Sotilaspojat
Perustana Suojeluskuntien poikaosastot
Suojeluskunnilla oli ollut poikajärjestöjä jo sisällissodasta lähtien. Tarkoitus oli antaa nuorisolle ennakkovalmennusta aseellisen maanpuolustukseen. 1920-luvulla poikatoiminta supistui, mutta 1930-luvulla jäsenmäärä kasvoi. Vuonna 1930 toiminnassa oli mukana 10 000 12–16-vuotiasta poikaa. 17-vuotiaat saattoivat liittyä jo varsinaiseen suojeluskuntaan. Suojeluskunnissa oli tuolloin yhteensä 345 poikaosastoa. Neljä vuotta myöhemmin 1934 jäseniä oli kaksinkertainen määrä ja osastoja 516. Vuonna 1936 jäsenmäärä oli 24 500 ja talvisodan syttyessä noin 30 000 poikaa. Toiminta keskittyi urheiluun, löyhästi taistelutaktiikoista muistuttaviin maastoleikkeihin ja eräretkeilyyn. Pojille annettiin kuitenkin myös sotilaallista valmennusta ja uskonnollista kasvatusta.
Suomen Maaseudun Puolue
Vaalivoitto 1970
Eduskuntavaaleissa 1970 SMP sai suurvoiton ja 18 kansanedustajaa. Pohjois-Karjalan vaalipiirissä annetuista äänistä SMP sai peräti 23,9 prosenttia ja Kuopion vaalipiirissäkin 21,2 prosenttia. SMP sai kansanedustajia kaikista manner-Suomen vaalipiireistä lukuun ottamatta Helsingin kaupunkia. Oulun vaalipiiristä puolueella oli kolme sekä Kuopion, Pohjois-Karjalan ja Vaasan vaalipiireissä kaksi kansanedustajaa. Syy oli lähinnä siinä, että Keskustapuolueen koettiin menneen mukaan Mauno Koiviston hallituksen kovaan rakennemuutospolitiikkaan ja unohtaneen maaseudun asian. Vennamo antoi Koiviston hallituksen politiikalle nimityksen ”talonpojan tappolinja”. Sen sijaan tuon ajan opiskelijaradikalismiin SMP ei juuri puuttunut. SMP:n eduskuntaryhmän enemmistöllä ei ollut aiempaa kokemusta valtakunnanpolitiikasta – jotkut olivat liittyneet puolueeseen vasta juuri vaalien alla – mutta moni oli ollut mukana puolueen toiminnassa paikallistasolla jo SPP:n perustamisesta alkaen. Eduskuntaryhmän nuorin oli 25-vuotias diplomi-insinööri Olavi Tupamäki Keski-Suomen vaalipiiristä.
Sotilaspojat
Perustana Suojeluskuntien poikaosastot
Talvisodan syttyessä Suomessa oli 12–17-vuotiaiden ikäluokissa yhteensä noin 400 000 poikaa. Maanpuolustustyöhän heistä haluttiin sitoa 30 000 suojeluskuntapoikaa suurempi määrä nuoria, joten sotatilan ajaksi perustettiin uusi tilapäinen poikajärjestö, Suomen Pojat. Käytännössä toiminta oli kuitenkin yhä suojeluskuntien poikajärjestötoimintaa.
Suomen Maaseudun Puolue
Vaalivoitto 1970
Suomen Gallupin tekemän selvityksen mukaan SMP:ta äänestivät etupäässä aiemmin epäpoliittiset, maaseudulla ja varsinkin niin sanotuilla kehitysalueilla asuneet, käytännön ammateissa toimivat naiset ja miehet, jotka olivat sidottuja asuinpaikkaansa ja joilla oli alhainen sosiaalinen arvostus. Enemmistö, noin 70 prosenttia heistä sai pääasiallisen toimeentulonsa maa- ja metsätaloudesta ja heidän arvonsa vastasivat 1910–1940-lukujen kansakoulun ihanteita. Vasemmistosta SMP:n äänestäjäkunnan erotti sen uskonnollisuus; huomattava osa oli ortodokseja.
Vaalien jälkeen SMP tahtoi päästä hallitukseen, mutta tavoite ei toteutunut. Vennamo tunnusteli ensin yhteistyötä kokoomuksen kanssa ja kutsui sitten kotiinsa SKP:n puheenjohtaja Aarne Saarisen, jolle hän kertoi olevansa ”vasemmistoporvari”. Eduskunnan puhemiehen vaalissa huhtikuussa 1970 SMP:n edustajat äänestivät Rafael Paasiota, koska Vennamon mukaan eduskunnassa ei ollut porvarienemmistöä.
Sotilaspojat
Perustana Suojeluskuntien poikaosastot
Pojat osallistuivat kotirintamalla materiaalien ja raaka-aineiden keräykseen, esimerkiksi kokosivat metalleja, tai tyhjiä pulloja, jotka toimitettiin Rajamäen tehtaille Molotovin cocktaileja varten. Pojista 1 850 toimi ilmavalvonnassa, 1 700 väestönsuojelutehtävissä, 3 750 lähetteinä ja 1 400 vartiotehtävissä. Rauhanteossa osa suojeluskunnista lakkautettiin, koska kunnat jäivät rajan taakse Neuvostoliitolle luovutettavalle alueelle. Maa jaettiin 16 sotilaslääniin, joissa oli 34 suojeluskuntapiiriä.
Suomen Maaseudun Puolue
Vaalivoitto 1970
Puolue säilytti paikkansa hajotusvaaleissa 1972 huolimatta siitä, että se menetti kannatustaan enemmän kuin muut puolueet. Paikkamäärä oli Suomen Kristillisen Liiton kanssa solmittujen vaaliliittojen ansiota. Yksi vuoden 1972 vaaleissa valituista uusista kansanedustajista oli Veikko Vennamon poika Pekka Vennamo Helsingin vaalipiiristä. Samalla eduskuntaan nousi SMP:n ensimmäinen naiskansanedustaja Aune Mänttäri Pohjois-Karjalan vaalipiiristä. Yli puoluerajojen herätti hämmästystä vain kaksi vuotta eduskunnassa olleen Eino Poutiaisen putoaminen.
Kekkonen ja SKYP
Kevään ja kesän 1972 mittaan alkoi näkyä merkkejä Veikko Vennamon vastaisen kapinahengen noususta SMP:n eduskuntaryhmässä. Puolueen sisäiset erimielisyydet paljastuivat heinäkuun lopulla, kun julkisuuteen tuli kaikkiaan 12 SMP:n kansanedustajan allekirjoittama, tulevalle puoluekokoukselle osoitettu kirjelmä, jossa puheenjohtaja Vennamoa syytettiin kovin sanoin itsevaltaisuudesta puolueessa ja SMP:n tekemisestä yhteistyökelvottomaksi kaikkien muiden puolueiden kanssa. Eduskuntaryhmän enemmistö kritisoi puoluejohtoa ”junttauksesta” ja siitä, että se oli esittänyt julkisuudessa eduskuntaryhmän päätöksiksi asioita, joista ei ollut ryhmässä edes keskusteltu tai jotka oli jopa salattu ryhmältä. Tärkeänä tyytymättömyyden syynä olivat myös taloudelliset velvoitteet, joihin SMP:n kansanedustajat olivat sitoutuneet puoluetta kohtaan. Kouvolassa elokuun alussa pidetyssä, SMP:n siihenastisen historian riitaisimmassa puoluekokouksessa Vennamo ajoi uudeksi puoluesihteeriksi oman ehdokkaansa, SMP:n tiedotuspäällikön Urpo Leppäsen ja esti puolueen kenttäväen suosikin, tammikuun vaaleissa eduskunnasta pudonneen Eino Poutiaisen uudelleenvalinnan. Vennamon mielestä ”puoluetoimiston asiat menisivät sekaisin” Poutiaisen ollessa puoluesihteerinä. Eduskunnan syysistuntokauden alkaessa SMP:n eduskuntaryhmä oli käytännössä jakaantunut Vennamon kannattajiin ja häntä vastustaneeseen enemmistöön, ja syksyn aikana seurasi SMP:n pahin sisäinen kriisi.
Leijona
Leijonat kulttuurissa
Populaarikulttuurissa tunnettuja leijonatarinoita ovat esimerkiksi The Walt Disney Companyn Leijonakuningas, C. S. Lewisin Narnia-sarjan Aslan ja Ihmemaa Oz -kirjojen pelokas leijona.
Sotilaspojat
Sotilaspoikaorganisaatio perustetaan 1941
thumb|Helsingin Sotilaspoikien ja Pikkulottien muistolaatta [[Helsingin suojeluskuntatalon seinässä.]] Ennen jatkosodan puhkeamista Suomessa toteutettiin liikekannallepanoharjoitus, ylimääräiset kertausharjoitukset. Tällöin mukaan otettiin myös suojeluskuntien poikaosastot. Jatkosodan sytyttyä poikaosastojen toiminta organisoitiin kunkin suojeluskunnan alueella poikakeskuksiin, joihin suojeluskuntapojat muuttivat. Poikakeskuksissa toimi päivystys ja yhteismuonitus.
Gaétan Duchesne
Gaétan Duchesne (11. heinäkuuta 1962 Québec City, Québec, Kanada – 16. huhtikuuta 2007) oli kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelasi 1028 NHL-ottelua tehoin 179+254=433. Hän keräsi 617 jäähyminuuttia.
Sotilaspojat
Sotilaspoikaorganisaatio perustetaan 1941
Asiaa olivat helpottaneet jo muutkin yhteiskuntasopimukset, esimerkiksi tammikuun kihlaus ja erityisesti suojeluskuntasopimus työväenjärjestöjen jäsenten liittymisestä suojeluskuntiin. SDP:n puoluetoimikunta katsoikin että organisaatio oli riittävän irtautunut suojeluskuntatyöstä, eikä työväestöllä ollut enää syytä boikotoida poikajärjestöä. Tämä tarkoitti mahdollisuutta saada myös työväestön pojat toiminnan piiriin.
Aseistaminen
Virallisesti asepukua ja asetta pääsivät kantamaan ainoastaan 17 vuotta täyttäneet, jotka kuuluivat sodanaikaisen asevelvollisuuden piiriin. Jo sodan alkuvaiheessa 1941–1942 yksittäiset sotilaspojat kuitenkin hakeutuivat aseellisen maanpuolustuksen tehtäviin, jopa rintamajoukkoihin asti. Asia järjestyi epävirallisia teitä: tuttavien ja sukulaisten kautta. Päämaja korosti useaan otteeseen, ettei kenttäjoukoissa saanut käyttää alle 17-vuotiaita sotilaspoikalähettejä. Poikien tuli palvella kotirintamalla tai esikunnissa, joskaan Itä-Karjalan sotilashallinnon uusille alueille heitä ei hyväksytty.
Gaétan Duchesne
Ura
Siirryttyään Nordiquesiin Duchesne teki siellä ensimmäisellä kaudellaan 1987–1988 yhden kauden maaliennätyksensä 24 osumallaan. Kahden Nordiquesissa vietetyn kauden jälkeen hänet kaupattiin Minnesota North Starsiin heinäkuussa 1989 vaihdossa Kevin Kaminskiin. Duchesne pelasi siellä neljä kautta. Kesällä 1993 North Stars muutti Dallasiin ja vaihtoi nimensä Dallas Starsiksi. Duchesne ei kuitenkaan siirtynyt pelaamaan Dallasiin, kun hänet kaupattiin heinäkuussa 1993 San Jose Sharksiin vaihdossa kuudennen kierroksen varausvuoroon. Duchesne kaupattiin toisella Sharks-kaudellaan 1994–1995 huhtikuussa 1995 Florida Panthersiin, jossa hän lopetti kauden päätteeksi NHL-uransa.
Sotilaspojat
Aseistaminen
Virallisesta kiellosta huolimatta sotilaspoikia kyllä aseistettiinkin. Pojille annettiin pienoiskiväärejä jatkuvaan käyttöön, ja monilla oli omiakin aseita. Lisäksi heille jaettiin monin paikoin italialaisvalmisteisia 7,35 mm Carcano-kiväärejä. Viralliseksi asia tuli vasta 1944 kun Mannerheim antoi luvan aseistaa sotilaspoikia tilanteen vaatiessa.
Ase oli tarpeen usein vartiointitehtävissä, ja etenkin desanttien etsintäpartioissa. Desanttien etsinnässä käytettiin aluksi yleensä haravointimenetelmää, jossa edettiin maastossa harvassa ketjussa. Myöhemmin miehitettiin tähystys- ja valvontalinjoja maastoon, vartiota teille ja lähetettiin erillisiä maastopartiota.
Sotilaspojat ilmatorjuntatykistössä
Vuoden 1942 keväällä Päämaja antoi luvan ottaa 350 sotilaspoikaa Ilmavoimiin apulaisiksi. Lisäksi Merivoimien sallittiin ottaa sotilaspoikia meritähystykseen. Poikien tuli olla 15 vuotta täyttäneitä ja kuulua jonkun suojeluskunnan poikaosastoon. Sotilaspojat toimivat lähetteinä, varastoapulaisina, mekaanikkojen ja aseseppien apulaisina, hevosmiehinä ja puhelinvälittäjinä.
Gaétan Duchesne
Ura
Duchesne piti kauden 1995–1996 välivuotta, mutta pelasi sen jälkeen kotikaupungissaan pelaajauransa viimeiset vuodet 1996–1998 IHL-joukkue Québec Rafalesissa toimien samalla joukkueen pelaaja-apuvalmentajana. Sen jälkeen hän toimi myös QMJHL:n Québec Rempartsin apuvalmentajana.
Sotilaspojat
Sotilaspojat ilmatorjuntatykistössä
Helsingin suurpommitusten alettua helmikuun alussa Mannerheim esitti, että lukioissa opiskelevat pojat tulisi saada ilmatorjuntatehtäviin. Ylin sotilasjohto oli huolissaan miehistön riittämisestä ilmatorjuntaan. Vaihtoehtoina oli vapaaehtoisuus tai yleinen kaikkia koskeva pikalaki. Kouluhallituksen pääjohtaja Arvi P. Poijärvi ja Ilmavoimien komentaja kenraaliluutnantti Jarl Lundqvist esittivät ilmatorjuntapalvelun säätämistä lailla pakolliseksi kaikille lukiolaisille. Suojeluskuntien päällikkö Lauri Malmberg korosti kuitenkin sotilaspoikien paremmuutta muihin lukiolaisiin verrattuna ja piti lakia yleisestä palvelusvelvoitteesta pakkokeinona. Puolustusministeri Rudolf Waldenin myös vastustaessa yleistä velvollisuutta Mannerheim päätti ettei kaikkia lukiolaisia koskevaa lakia toteuteta.
Tällöin Poijärvi järjesteli asian niin, että Kouluhallitus antoi kaikkien oppikoulujen rehtoreille käskyn kehottaa lukioluokkien poikia vapaaehtoisesti ilmoittautumaan paikkakuntansa suojeluskuntapiirille ilmatorjuntapalveluun. Kehotusta tehostaakseen Kouluhallitus lopetti maan kaikkien lukiolaispoikien opetuksen 19. helmikuuta 1944.
Kahden viikon sisällä poikia ilmoittautui noin 1 100, 900 jäi ilmoittautumatta. Kun osa pojista lähti huhtikuun lopulla suorittamaan asevelvollisuuttaan jäi vahvuuteen ainoastaan 700 lukiolaista, kun Päämajan tarve oli 1 500 poikaa. Huhtikuun puolessa välissä joukkoa päätettiin vahvistaa vapaaehtoisilla sotilaspojilla, joita oli jo yli 70 000. Muutama sata heistä palveli jo ilmatorjunnassa eri kaupungeissa. Ilmatorjuntaan tuleville pojille piti perustaa omat tupakunnat, jotka toimisivat myös vapaa-ajalla. Lisäksi suojeluskuntien tuli järjestää heitä varten poikaohjaajat, jotka järjestäisivät kasvatuksellista toimintaa. Pojille järjestettiin kesäkuun alusta myös koulunkäyntiä, jotta kesken jäänyt kevätlukukausi saataisiin suoritetuksi.
Gaétan Duchesne
Kuolema
Duchesne kuoli 16. huhtikuuta 2007 sydänkohtaukseen vain 44-vuotiaana. Hän menetti tajuntansa kotikaupungissaan treenatessaan kuntosalin kuntopyörällä.
Andrzej Franciszek Dziuba
pienoiskuva Andrzej Franciszek Dziuba (s. 10. lokakuuta 1950 Pleszew) on puolalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Gnieznon arkkihiippakuntaan Stefan Wyszynski 21. kesäkuuta 1975. Hänet nimitettiin Łowiczin hiippakunnan johtoon 27. maaliskuuta 2004, ja piispaksi vihkiminen seurasi 22. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Józef Glemp, jota avustivat Henryk Józef Muszyński ja Alojzy Orszulik.
Gaétan Duchesne
Muuta
Duchesnen poika Jeremy pelasi kaudella 2009–2010 maalivahtina Philadelphia Flyersin organisaatiossa ja pääsi torjumaan yhden NHL-ottelunkin. Yli 1000 NHL-ottelua pelannut puolustaja Steve Duchesne ei ole sukua heille.
Martti Sirkkaniemi
Martti Kalevi Sirkkaniemi (s. 4. kesäkuuta 1946 Tampere) on suomalainen aktiiviuransa lopettanut koripalloilija.
Sotilaspojat
Sotilaspojat ilmatorjuntatykistössä
Ilmatorjunnassa palveleville pojille tuli antaa iltaloma kahdesti viikossa ja kolmen vuorokauden loma 4–6 viikon välein.
Sotilaspoikajärjestön hajottaminen
Moskovan välirauha solmittiin 19. syyskuuta 1944. Rauhansopimuksen ehtojen mukaisesti sotilaalliset ja sotilaallisluontoiset järjestöt tuli lakkauttaa, myös Sotilaspojat. Järjestö lakkautettiin 24. syyskuuta 1944.
Jatkosodan aikana it-palvelusta suorittaneista kaatui kolme sotilaspoikaa.
Sotilaspoikien ohjelma
Sotilaspoikien virallisen ohjelman mukaan toiminnalle oli kahdeksan tavoitetta:
Ohjelma oli lähes kopio suojeluskuntapoikien ohjelmasta sotaa edeltävältä ajalta, mutta kansalaiskasvatuksen nimellä suoritetun aatteellisen kasvatuksen merkitystä oli korostettu.
Jäsenmäärä
Pyrkimys leventää sotilaspoikien jäsenpohjaa onnistui. Jatkosodan alkaessa suojeluskuntapoikia oli 45 000 – he muodostivat organisaation perustan. Ensimmäisen sotavuoden aikana Sotilaspoikiin liittyi 10 000 poikaa, ja vuoteen 1944 mennessä sotilaspoikien määrä kasvoi yli 72 000:een. Heistä 15 000 oli 15–18-vuotiaita.
Työ ja tulokset
Vuosina 1941–1942 40 000 sotilaspoikaa työskenteli maataloudessa ja metsätöissä. Maatalousvaltaisessa kansantaloudessa ensisijaisena vaihtoehtona nähtiin poikien työskentely omalla kotitilallaan. Esikunnissa ja kotirintaman yksiköissä toimi lähetteinä 4 000 sotilaspoikaa, ja saman verran ilmavalvontatehtävissä.
Keräystoiminta oli tärkeässä asemassa. Sotilaspojat osallistuivat organisoituina osastoina sotavuosien keräystalkoisiin. Tuloksena saatiin muun muassa vuonna 1941 750 tonnia lumppua josta saatiin 600 kilometriä villa- ja puuvillakangasta. Seuraavana vuonna lumppua kerättiin 600 tonnia, lisäksi pelkästään helmikuussa yli 1 000 tonnia kumia ja 350 tonnia metalleja. Keräystoiminta ei rajoittunut raaka-aineihin: sotilaspojat keräsivät muun muassa äänilevyjä ja kirjoja rintamajoukoille. Metsätöissä esimerkiksi vuonna 1943 15 000 poikaa teki yhteensä yli 20 000 mottia halkoja.
Kääpiövyötiäinen
Kääpiövyötiäinen eli pichi (Zaedyus pichiy) on vyötiäisiin kuuluva nisäkäslaji. Se on sukunsa ainoa laji. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on ”pikkuvyötiäinen”.
Levinneisyys
Kääpiövyötiäinen esiintyy Keski-Argentiinan ja Patagonian ruohoaroilla, Magalhãesinsalmen pohjoispuolella.
Ravinto
Ravinnokseen pichi käyttää hyönteisiä, matoja ja raatoja.
Tuntomerkit
Pichi on kooltaan hieman yhdeksänvyövyötiäistä pienempi.
Elintavat
Kääpiövyötiäinen kaivaa labyrinttiä muistuttavia pesäkoloja, joissa se oleskelee kylmät päivät. Ollessaan uhattuna se joko hakeutuu koloonsa tai vetäytyy panssarinsa sisään. Talvella laji voi vaipua talvihorrokseen.
Legend (vuoden 2015 elokuva)
Legend on vuonna 2015 ensi-iltansa saanut brittiläinen rikoselokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Brian Helgeland.
Elokuva perustuu John Pearsonin elämäkertateokseen The Profession of Violence: The Rise and Fall of the Kray Twins. Elokuva kertoo tositapahtumiin pohjautuvan tarinan identtisistä kaksosista Ronald ”Ronnie” ja Reginald ”Reggie” Kraysta, jotka johtivat Lontoon alamaailmaa 1950- ja 1960-luvuilla.
25 vuotta aiempi elokuva samasta aiheesta on The Krays – väkivallan veljekset (1990).
Tuotanto
Brian Helgeland kertoi vuonna 2013, että hän oli suunnittelemassa elokuvaa työnimeltään Legend, joka kertoo gangsteri Reggie Kraysta ja tämän taistelusta hallita kymmenen minuuttia nuorempaa psykoottista kaksoisveljeään. Helmikuussa 2014 kerrottiin Tom Hardyn harkitsevan elokuvan kaksoispääroolia. Elokuvan kuvaukset alkoivat 12. kesäkuuta 2014.
Vastaanotto
Legend rikkoi kotimaassaan Isossa-Britanniassa monia katsojaennätyksiä ensi-iltaviikonloppunaan.
Elokuva on saanut kriitikoilta pääosin keskinkertaisia arvosteluja, esimerkiksi Rotten Tomatoes -verkkosivustolla elokuva on saanut arvosanan 61 %, joka perustuu 134 arvioon, ja Metacritic-sivustolla elokuvalla on arvosana 55/100, joka perustuu 31 arvioon.
Kirkonkylä (Hailuoto)
thumb|right|250px|[[Hailuodon kirkko.]]
Legend (vuoden 2015 elokuva)
Vastaanotto
Tom Hardy sai roolistaan parhaan miespääosan British Independent Film Awards -palkinnon.
Kirkonkylä (Hailuoto)
Kirkonkylä (myös muodossa Hailuodon kirkonkylä) on yksi Hailuodon kunnan kylistä ja samalla myös kunnan keskustaajama. Taajaman väkiluku vuonna 2005 oli 637 ja pinta-ala 8 km². Vuoden 2011 lopussa taajamassa oli 541 asukasta ja sen maapinta-ala oli 5,31 neliökilometriä.
Kirkonkylä sijaitsee lähes keskellä Hailuodon saarta Huikusta Marjaniemeen johtavan seututien 816 varrella Ojakylän lounaispuolella. Kirkonkylään kuuluvat myös Keskikylän ja Kitinnokan osa-alueet. Kirkonkylä on Ojakylän ohella saaren ja kunnan merkittävin maanviljely- ja asutuskeskittymä.
Kirkonkylässä sijaitsevat Hailuodon uusi kirkko ja tulipalossa tuhoutuneen vanhan kirkon rauniot, jossa pidetään kesäjumalanpalveluksia.
Kirkonkylältä alkavat myös Keskiniemeen ja Viinikanlahdelle johtavat Hailuodon retkeilyreitit.
Martti Sirkkaniemi
Tampereen Pyrinnön kasvatti Sirkkaniemi pelasi Suomen pääsarjaa Pyrinnössä vuosina 1965–1970 yhteensä kolme kautta ja voitti Suomen cupin vuonna 1969.
Suomen Maaseudun Puolue
Kekkonen ja SKYP
SMP:n eduskuntaryhmä hajosi 8. syyskuuta 1972, kun 12 edustajaa poistui eduskuntaryhmän kokouksesta: sen jälkeen, kun Vennamo oli ilmoittanut Mauno Kurpan ja Heikki Kainulaisen erotetuiksi puoluehallituksen päätöksellä eduskuntaryhmästä sekä Lauri Linnan ja Artturi Niemelän pidätetyksi ryhmän työskentelystä määräajaksi. SMP:n oppositio piti päätöksiä puolueen sääntöjen vastaisina sillä perusteella, että vain eduskuntaryhmä itse voi tehdä tällaisia päätöksiä, ja vaati niiden kumoamista. Tähän Vennamon johtama puoluehallitus ei suostunut, vaan katsoi 7. lokakuuta opposition kansanedustajien eronneen puolueesta, ja julisti jäljelle jääneen kuuden edustajan ryhmän SMP:n ainoaksi lailliseksi eduskuntaryhmäksi. Erotetut järjestäytyivät omaksi eduskuntaryhmäkseen 24. lokakuuta 1972 ja Suomen kansan yhtenäisyyden puolue perustettiin 6. joulukuuta 1972. Budjetin lähetekeskustelussa ryhmäpuheenvuorot jaettiin ryhmien koon mukaisessa järjestyksessä; näin SMP:n oppositioryhmän johtaja Heikki Kainulainen sai puhua ennen Veikko Vennamoa, mikä oli Vennamolle vakava arvovaltatappio. Syksyn aikana Vennamo erotutti puolueesta nämä henkilöt ja/tai puolueosastot, joihin he olivat kuuluneet. Kun tämä ei onnistunut Artturi Niemelän kohdalla, erotettiin koko Lapin piirijärjestö puolueesta. Vuoden 1973 alussa vielä yksi kansanedustaja (Arvo Sainio) siirtyi SMP:stä 6. joulukuuta 1972 perustettuun SKYP:een.
Lokakuun lopussa 1972 eduskunta määräsi puhemiesneuvoston ehdotuksesta Vennamon kahdeksi viikoksi työskentelykieltoon sen jälkeen, kun hän oli syyttänyt puhemiesneuvostoa ja eduskunnan virkamiehiä puolueen opposition suosimisesta ja virkavelvollisuuksien rikkomisesta. Tätä eduskunnan ankarinta sisäistä kurinpitokeinoa oli aiemmin käytetty vain kahdesti koko yksikamarisen eduskunnan historian aikana; myöhemmin sitä sovellettiin kolme kertaa Vennamon ohella myös hänen puoluetovereihinsa Rainer Lemströmiin ja J. Juhani Kortesalmeen, kun eduskunta katsoi heidän ylittäneen käytöksellään sopivuuden rajat. Toukokuussa 1974 kaksi vahtimestaria kantoi Vennamon tuolissaan ulos eduskunnan istuntosalista, kun hänelle oli jälleen langetettu kahden viikon työskentelykielto eikä hän suostunut poistumaan salista vapaaehtoisesti.
Presidentti Urho Kekkonen ei halunnut käydä vuoden 1974 presidentinvaalia. Hänen virkakautensa jatkaminen edellytti poikkeuslakia, jonka eduskuntakäsittely vaati vaikeutettua perustuslain säätämisjärjestystä. Jotta poikkeuslaki olisi saatu voimaan suunnitellusti, eduskunnan oli ensin julistettava se kiireelliseksi 5/6 ääntenenemmistöllä, mihin tarvittiin 167 kansanedustajaa, ja sen jälkeen hyväksyttävä 2/3 enemmistöllä. Vennamo ja SMP vastustivat poikkeuslakia ja pitivät sitä kaappauksena. SKYP:n kansanedustajat eivät sen sijaan tahtoneet estää kauden jatkamista etenkään, koska muita presidenttiehdokkaita ei Vennamoa lukuun ottamatta ollut. SKYP:n eduskuntaryhmä oli vaa’ankieliasemassa eduskunnan hyväksyessä vaaditulla 5/6 enemmistöllä poikkeuslain 17. tammikuuta 1973.
Vennamo luonnehti ryhmää vaihtaneita entisiä puoluetovereitaan ”seteliselkärankaisiksi” väittäen heidän jättäneen puolueensa puoluetukien tähden. Puoluetuesta säädettyä lakia muutettiin 28. joulukuuta 1972 siten, että toiseen ryhmään siirtyvät kansanedustajat voisivat viedä mukanaan kansanedustajittain maksettavan puoluetuen, mikäli siirtyjiä on yli puolet eduskuntaryhmän kansanedustajista. Puolue­tuki­lain muutos­esityksen puolesta äänestivät useimmat niistäkin eri puolueiden – muiden kuin SMP:n – kansanedustajista, jotka vain hieman myöhemmin äänestivät presidentti Urho Kekkosen toimikauden poikkeus­lailla tapahtunutta jatkamista vastaan. Tuure Junnilan mukaan taustalla oli ennen kaikkea kyllästyminen vennamolaisten käyttäytymiseen sekä heidän puhe- ja aloitetulvaansa.
Vennamo pyrki pitämään puolueen yhtenäisenä ottamalla luottamushenkilöiltä vekseleitä antamatta niitä vastaavaa lainaa, jotka olisi vaadittu maksettaviksi, mikäli nämä olisivat jättäneet puolueen tai toimineet häntä vastaan. Arvo Sainio siirtyi SKYP:hyn, kun puolueen edustajat vapauttivat hänet veloistaan Vennamolle.
SKYP sai vuoden 1975 eduskuntavaaleissa yhden eduskuntapaikan, joka jäi sen viimeiseksi. SMP:n paikat vähenivät 18:sta kahteen. SMP:n heikkoon vaalimenestykseen vaikutti osaltaan se, että yhteiskunnan rakennemuutos oli alkanut toimia puoluetta vastaan. SMP:n kannattajakunta oli ikääntynyt, ja puolueen johdolle tuli selväksi, että jatkossa kannatusta olisi haettava toisin keinoin kuin vuonna 1970. SKYP:n ainoa kansanedustaja Matti Asunmaa loikkasi keskustaan keväällä 1977.
1970-luvun loppu
SMP:llä oli parhaimmillaan 1970-luvun alussa noin 1 400 puolueosastoa. Vuosikymmenen lopussa niitä oli noin 1 000. SMP osallistui 1970-luvulla myös kirkollisvaaleihin ja osuuskauppaliikkeen edustajistovaaleihin.
Vuonna 1979 SMP aloitti sittemmin perinteeksi muodostuneet puoluekokousviestit, joissa puolueen sanomaa levitettiin ympäri maata ennen kokousta. Ensimmäisen viestin organisaattori oli mopedillaan maata kiertänyt Eino Poutiainen. 1980-luvulla viesti suoritettiin muun muassa avoautolla, helikopterilla, hevosella ja kieseillä, junalla, juosten, pyörällä ja traktorilla.
SMP solmi 1970-luvulla vaaliliittoja muun muassa kristillisten, liberaalien, perustuslaillisten ja yksityisyrittäjien kanssa.
Vuoden 1978 presidentinvaalissa lähes kaikki merkittävät puolueet tukivat Urho Kekkosen uudelleenvalintaa. SMP puolestaan etsi ulkopuolista ehdokasta, joka voisi yhdistää Kekkosen vastustajat. Puolue tiedusteli ehdokkaakseen muiden muassa Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtajaa Max Jakobsonia ja Uudenmaan läänin maaherraa Kaarlo Pitsinkiä, jotka kuitenkin kieltäytyivät. Lopulta elokuussa 1977 puheenjohtaja Veikko Vennamo valittiin SMP:n presidenttiehdokkaaksi. Itse vaalissa Kekkonen sai 259 valitsijamiestä, Kristillisen liiton Raino Westerholm 25, Vennamo kymmenen ja Perustuslaillisen kansanpuolueen Ahti M. Salonen kuusi valitsijamiestä. Vennamo itse piti omaa tulostaan hyvänä varsinkin, kun hän löi SKYP:n ehdokkaan, ilman ainoatakaan valitsijamiestä jääneen professori Eino Haikalan.
Vuoden 1979 eduskuntavaalit olivat SMP:lle jälleen menestys; SMP:n aiemmat kannattajat olivat alkaneet palata takaisin nähtyään SMP:n sisäisten riitojen olevan ohi. Puolue lisäsi eduskuntapaikkojaan kahdesta seitsemään, jolloin eduskuntaan palasivat muun muassa Pekka Vennamo ja Eino Poutiainen. Uusien kansanedustajien joukossa oli Urpo Leppänen, joka valittiin saman vuoden kesän puoluekokouksessa jälleen puoluesihteeriksi. Syksyllä SMP:n paikkaluku kuitenkin supistui yhdellä Eino Poutiaisen kuoleman vuoksi, jolloin hänen tilalleen tuli vaaliliittokumppani SKL:n ehdokas, rehtori Erkki Korhonen.
Monia Suomen Kansan Yhtenäisyyden Puolueeseen siirtyneitä poliitikkoja halusi palata takaisin vanhaan puolueeseensa 1970-luvun lopulla. Vennamo teki kuitenkin selväksi, että vuoden 1979 eduskuntavaaleissa SMP:n ehdokaslistoille ei kaivattu SKYP:n kansanedustajina toimineita. Myös paikallistasolla paluu SMP:n aikoinaan jättäneille oli työlästä. SMP:n nousu jatkui vuoden 1980 kunnallisvaaleissa: puolue voitti 103 valtuustopaikkaa, mikä merkitsi 42 prosentin lisäystä vuoden 1976 vaaleista.
SMP uuteen nousuun Pekka Vennamon johdolla
Vuonna 1979 SMP:ssa otti ohjat Veikko Vennamon poika Pekka Vennamo, joka johti puoluetta koko 1980-luvun. Vaihdos tapahtui Porissa elokuun alussa pidetyssä puolueen 20-vuotisjuhlakokouksessa, jossa Veikko Vennamo nimitettiin puolueen kunniapuheenjohtajaksi. Suomen Kuvalehden haastattelussa Veikko Vennamo sanoi, että SMP:n ollessa uudessa nousussa hänen itsensä oli oikea hetki siirtyä sivummalle. Pekka Vennamo oli luonteeltaan lähes isänsä vastakohta, rauhallinen ja sovitteleva. Osittain tämän vuoksi hänen onnistumistaan puoluejohtajana epäiltiin aluksi vahvasti monella taholla. Vuonna 1981 SMP tuki pääministeri Mauno Koivistoa, kun presidentti Kekkonen yritti painostaa tätä eroamaan.
Urho Kekkonen jäi syyskuussa 1981 sairauslomalle ja erosi presidentin tehtävistä lokakuussa. Veikko Vennamo valittiin SMP:n presidenttiehdokkaaksi 4. marraskuuta 1981, ja hän otti vaalilauseekseen ”Paras mies presidentiksi”. Käytännössä Vennamon ehdokkuus oli pelkkä muodollisuus, sillä hän lupasi heti omat valitsijamiehensä SDP:n Mauno Koiviston taakse. Vuoden 1982 presidentinvaaleissa SMP:n ainoa valitsijamies Pekka Vennamo äänesti Koivistoa jo ensimmäisellä kierroksella. Koivistoa tuki myös Georg C. Ehrnroothin johtama Perustuslaillinen oikeistopuolue (POP), joka ei tosin saanut yhtäkään valitsijamiestä. Koivisto itse oli SMP:n ja POP:n tuesta lähinnä vaivautunut, mitä kuvasi hänen toteamuksensa: ”Ilmeistä on, että he pyrkivät tavoitteisiin, jotka eivät ole minun tavoitteitani.” Molempia puolueita ajoi Koiviston taakse ennen kaikkea halu torjua vaalien niin sanottuna mustana hevosena pidetty Suomen Pankin virkaatekevä pääjohtaja Ahti Karjalainen. Syksyllä 1981 ilmestyneen Tamminiemen pesänjakajat -kohukirjan mukaan presidentinvaali oli osaltaan Urho Kekkosen ja Veikko Vennamon viimeinen yhteenotto. Kirjan tekijät irvailivat, että mikäli Koivisto voittaa presidentinvaalin, Vennamo voi katsoa elämäntehtävänsä tulleen täytetyksi.
Hallituspuolueeksi vaalivoiton 1983 myötä
Pekka Vennamon alkuaikana SMP politikoi näyttävästi muun muassa Valco- ja metro-skandaaleilla. Hänen johdollaan SMP sai eduskuntavaaleissa 1983 suuren vaalivoiton ja 17 kansanedustajaa. Puolue oli vaaliliitossa perustuslaillisten kanssa kolmessa vaalipiirissä. Kristillisten kanssa tehty esisopimus liitosta kariutui SKL:n lähdettyä muiden kelkkaan. SMP:lla oli kaksi kansanedustajaa viidessä vaalipiirissä, mutta ei yhtäkään edustajaa Keski-Suomen ja Lapin vaalipiireissä. Puheenjohtaja Pekka Vennamo oli valtakunnan äänikuningas peräti 25 088 äänen saaliilla, ja myös Veikko Vennamo, Urpo Leppänen, Anssi Joutsenlahti, Helvi Koskinen, J. Juhani Kortesalmi, Reijo Enävaara ja Urho Pohto keräsivät kukin yli 10 000 äänen potin. Urpo Leppänen sai 70 prosenttia kaikista Kymen vaalipiirissä SMP:lle annetuista äänistä. Aamulehdelle vaalien jälkeen antamassaan haastattelussa Veikko Vennamo ilmoitti vastustavansa käsitettä ”protestivaalit”, koska hänen mielestään kyseessä oli laillinen kansannousu, joka purkautui SMP:n kautta. Vaalimenestykseen vaikutti suurelta osin Pekka Vennamon onnistunut esiintyminen television vaalitentissä. Myös Itä- ja Pohjois-Suomesta etelän kaupunkien lähiöihin muuttaneet löysivät vielä kerran vanhat juurensa äänestämällä SMP:ta.
SMP:n vaalivoitto herätti huomiota myös ulkomailla; esimerkiksi yhdysvaltalainen sanomalehti The New York Times julkaisi etusivullaan yhteiskuvan vaalivoittoa juhlivista Veikko ja Pekka Vennamosta. Pitkä oppositiokausi päättyi, kun Neuvostoliiton äärioikeistolaisena pitämä puolue hyväksyttiin neuvotteluissa Sorsan IV hallitukseen. SMP tavoitteli kahta painavaa salkkua, kauppa- ja teollisuusministeriötä ja etenkin työministeriötä. Hallitusneuvotteluja vetänyt Kalevi Sorsa oli asettanut SMP:n pääsylle hallitukseen kaksi ehtoa: puolueen oli noudatettava hallituksen yhteistä linjaa kaikissa keskeisissä asioissa eikä Veikko Vennamo saanut tulla hallitukseen. SMP:n puheenjohtaja Pekka Vennamo hyväksyi molemmat ehdot. Kilpailevien poliitikkojen mielestä SMP:n ottaminen mukaan hallitukseen oli toisaalta palkkio SMP:n tuesta Koiviston presidenttiehdokkuudelle, mutta toisaalta tarkoituksena oli sitoa vennamolaiset kannattamaan vasemmistolaista politiikkaa.
Sorsan hallituksessa SMP:tä edustivat työministeri Urpo Leppänen ja II valtiovarainministeri Pekka Vennamo. Leppäsen johdolla työministeriö loi muun muassa työllisyyslain eli Lex Leppäsen, jossa kunnat velvoitettiin työllistämään työnhaussa epäonnistuneet. SMP:n vaalilupaus – työttömyyden poistaminen muutamassa kuukaudessa – ei kuitenkaan toteutunut. Puolue pysyi hallituksessa sen toiminnan loppuun saakka eli 30. huhtikuuta 1987 asti. Leppäsen työllisyyslaki purettiin 1990-luvun laman aikana, kun työllistettävien määrä alkoi nopeasti kasvaa ja kustannukset kohosivat.
Lopullinen sukupolvenvaihdos ja hallituskauden loppu
SMP:n sisällä kytenyt sukupolvien välinen ristiriita kärjistyi vaalikaudella 1983−1987. Pekka Vennamo ja Urpo Leppänen edustivat puoluetta hallituksessa. Veikko Vennamo puolestaan johti eduskuntaryhmää vanhalla oppositioasenteella, mikä toi poliittiseen kielenkäyttöön termin vanhavennamolaisuus. Tämä saattoi puolueen ministerit huonoon valoon, ja tilanne koetteli SMP:n suhteita muihin puolueisiin. Esimerkiksi Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden jälkeen käydyssä kiihkeässä eduskuntakeskustelussa Veikko Vennamo esitti ponnen, jonka mukaan Suomen tulisi luopua ydinvoimasta. Pääministeri Kalevi Sorsa katsoi SMP:n pyrkivän lipeämään hallituksen energiapoliittisesta linjasta ja hallitus oli vähällä kaatua. Tätä seurasi isän ja pojan julkinen yhteenotto. Pekka Vennamo syytti isäänsä puoluejohdosta piittaamattomaksi puolueen varjojohtajaksi ja uhkasi erota puheenjohtajan paikalta. Kriisi ratkesi heinäkuussa 1986, kun Veikko Vennamo jätti eduskuntaryhmän puheenjohtajuuden J. Juhani Kortesalmelle. Kivulias sukupolvenvaihdos saatiin päätökseen, kun Veikko Vennamo ei enää asettunut ehdokkaaksi vuoden 1987 eduskuntavaaleissa.
SMP:n käymistila ilmeni myös yksittäisinä lohkeamina. SMP:n monivuotinen 2. varapuheenjohtaja Aune Rutonen erosi vuonna 1982 ja julistautui sitoutumattomaksi kunnanvaltuutetuksi Haukiputaalla. Niin ikään SMP:n nuorten liiton KSNL:n puheenjohtaja Matti Rutonen jätti puolueen vuonna 1982. Kansanedustaja Reijo Enävaara kuoli vuonna 1984 ja tilalle tullut Ulla Bogdanoff erosi puolueesta talvella 1986 katsottuaan sen muuttuneen entistä vasemmistolaisemmaksi ja liittyi Perustuslailliseen oikeistopuolueeseen. Enemmän huomiota herätti Urpo Leppäsen lähtö kolme vuotta myöhemmin. Leppänen riitautui Pekka Vennamon kanssa. Myös J. Juhani Kortesalmen nimitys Mikkelin läänin maaherraksi kesällä 1989 oli oire puolueen sisäisistä jännitteistä. Lisäksi suurin osa puolueen kansanedustajista putosi eduskunnasta vuonna 1987. Vapaaehtoisesti luopuivat Vennamon lisäksi Mikko Vainio ja Urho Pohto.
SMP:n voima alkoi heiketä Veikko Vennamon jätettyä politiikan. Niin sanottu rötösherrajahti hiipui vaalikauden 1983–1987 aikana Salora- ja Valco-jutuista, Helsingin metrojupakasta ja Noppa-jutusta seuranneiden oikeudenkäyntien päätyttyä. Vuoden 1987 eduskuntavaaleissa SMP menetti seitsemän paikkaa saaden uuteen parlamenttiin yhdeksän edustajaa. Puolue meni mukaan vaalien jälkeen muodostettuun Harri Holkerin hallitukseen, jossa Pekka Vennamo sai liikenneministerin salkun. Ministeri jätti politiikan siirtyessään Posti- ja telelaitoksen pääjohtajaksi syksyllä 1989. Uudeksi puheenjohtajaksi valittiin kansanedustaja Heikki Riihijärvi ja uudeksi liikenneministeriksi nousi Raimo Vistbacka.
Puolueen loppuaikoina vuosina 1988−1991 SMP:n johdon julkilausumissa oli havaittavissa maahanmuuttovastaisuutta.
Hajoaminen
Veikko ja Pekka Vennamon jätettyä päivänpolitiikan SMP:lle ei enää löytynyt karismaattista ja äänestäjiin vetoavaa johtohahmoa, vaan puolueen johtohenkilöt vaihtuivat tiheään. Pekka Vennamon mukaan hänen isänsä suhtautui nuivasti kaikkiin SMP:n viimeisten vuosien poliitikkoihin. Vuoden 1991 vaaleissa oppositioon siirtynyt SMP menetti kaksi eduskuntapaikkaa ja sai seitsemän kansanedustajaa.
SMP:n rivit olivat hajalla elokuun 1991 puoluekokouksessa. Uudeksi puheenjohtajaksi valittiin Tina Mäkelä, jota tukivat voimakkaasti muun muassa Veikko Vennamo ja Hannu Suhonen. Hänen vastaehdokkaansa oli Raimo Vistbacka. Puoluesihteeriksi valittiin kuitenkin opposition tukema Reijo Rinne, joka voitti Suhosen niukasti äänestyksessä, vaikka Mäkelä ja Vennamo panivat kaiken arvovaltansa peliin tämän puolesta. Kokouksen puhujalavalla herjattiin vastustajia puolin ja toisin. Vennamo ja Suhonen syyttivät kokouksen jälkeen vistbackalaisia valtakirjojen väärentämisestä, ja he vaativat puoluesihteeriä eroamaan.
Ethan Iverson
Ethan Iverson (s. 11. helmikuuta 1973 Menomonie, Wisconsin) on yhdysvaltalainen jazzpianisti. Hän muutti vuonna 1991 New Yorkiin ja opiskeli yksityisesti Fred Herschin ja Sophia Rosoffin johdolla. Hän teki levytysdebyyttinsä 20-vuotiaana vuonna 1993 albumilla School Work, jolla kuullaan myös tenorisaksofonisti Dewey Redmania. Sittemmin Iverson on työskennellyt muiden muassa Reid Andersonin, Mark Turnerin, Bill McHenryn ja Patrick Zimmerlin kanssa.
Iverson on ehkä saanut suurimman näkyvyytensä The Bad Plus -yhtyeen jäsenenä. Hän on myös toiminut Mark Morris Dance Groupin musiikillisena johtajana. Vuonna 1998 Iverson julkaisi trionsa kanssa albumit Construction Zone (Originals) ja Deconstruction Zone (Standards), joista jälkimmäisen New York Timesin kriitikko valitsi vuoden Top Ten -levylistalle.
Kajon
Kajon Oy oli vuosina 1997–2020 toiminut espoolainen perheyhtiö, jonka toimiala oli linja-autojen tilausliikenne, tarkemmin taksi- ja pikkubussiliikenne. Yhtiön perusti Jorma Palomäki alun perin toiminimenä vuonna 1997. Vuonna 2001 toiminimi vaihtui osakeyhtiöksi. Kajon Group jätti 16. huhtikuuta 2020 konkurssihakemuksen Länsi-Uudenmaan käräjäoikeuteen.
Yhtiön toimintaan kuului kaikki henkilöstökuljetuspalvelut yrityksille, yksityisille henkilöille sekä kunnille. Kajonin liikevaihto oli vuonna 2014 noin 6,6 miljoonaa euroa. Kajonin liikevaihto kasvoi vuoteen 2007 asti vuosittain keskimäärin yli 40 %.
Yhtiön pääasiallinen toiminta tapahtui pääkaupunkiseudulla, mutta toiminta kasvoi vuosien mittaan laajalti lähes koko Suomeen. Kajon Oy työllisti konkurssihetkellä noin 400 omaa työntekijää ja 100–150 franchising yritystä. Konkurssihetkellä yhtiö oli pääkaupunkiseudun kolmanneksi suurin taksiyhtiö.
Yhteistoimintaneuvottelut ja konkurssit
Keväällä 2019 Kajon Oy järjesti mittavat yhteistoimintaneuvottelut, joissa vähennystarve oli yhtiön mukaan enintään 40 henkilöä.
Neljä Kajon Oy:n tytäryhtiötä ajautui konkurssiin vuoden 2019 lopulla. Konkurssiin menneet tytäryhtiöt ovat Suomen Henkilö- ja tavaralogistiikka Oy, Pirssarit Oy, Kuljetuspalvelut Kiireinen Oy sekä Kajon Talous- ja hallintopalvelut Oy.
Lisäksi Kajon Oy ilmoitti kaupparekisteriin oman pääoman menettämisestä joulukuussa 2019.
Tammikuussa 2020 Kajon haki kolmelle yhtiölle yrityssaneerausta. Nämä yhtiöt olivat Kajon kalustohallinta Oy, Kajon Taksiliikenne Oy ja Kajon Oy.
Huhtikuussa 2020 jätetyssä konkurssihakemuksessa ovat mukana Kajon Oy, Kajon Group Oy, Taksi Group Oy, Kajon Kalustonhallinta ja Kajon Taksiliikenne.
Suomen Maaseudun Puolue
Hajoaminen
Seuraavassa puoluekokouksessa 1992 Vistbacka voitti Mäkelän puheenjohtajavaalissa neljällä äänellä. Valinta varmistui, kun Timo Soini luopui ehdokkuudestaan Vistbackan hyväksi. Vistbackaa ja Soinia tukenut puoluesihteeri Rinne jätti tehtävänsä tukeakseen Soinia, joka valittiin uudeksi sihteeriksi. Mäkelän suosio oli laskenut, koska hänet yhdistettiin puolueen hallintopäällikkö Suhosen ympärillä velloneisiin, Pientalonpoika-yhtiötä koskeneisiin, epäselvyyksiin. Suhonen erosi paikaltaan valintojen varmistuttua. Heinäkuun 1993 puoluekokous oli edellisiä sopuisampi, kun opposition johto ei saapunut paikalle. Urpo Leppänen palasi kokouksen yhteydessä SMP:hen, mutta hän ei saanut kannatusta yrittäessään takaisin puoluejohtoon. Sulo Aittoniemi asetettiin SMP:n presidenttiehdokkaaksi seuraavan vuoden vaaleihin.