cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kauppakollegio
Historia
Myöhemmin Kauppakollegiolle kuuluneita asioita on siirretty uusille viranomaisille. Esimerkiksi patentti- ja rekisterivirasto erotettiin siitä vuonna 1891 ja merenkulkuvirasto vuonna 1956, ja amattientarkastus ja sairauskassojen valvonta siirtyivät vuonna 1913 perustetulle sosiaalihallitukselle, monopolien valvonta vuonna 1957 perustetulle valtion hinta- ja kartellilautakunnalle sekä tilastojen pitäminen vuonna 1962 perustetulle tilastolliselle keskustoimistolle. Kauppakollegion vaikutusvaltaa ulkomaankaupassa lisättiin yhdistämällä siihen vuonna 1956 valtion kauppa- ja teollisuuskomissio. 1990-luvulla Kauppakollegion toiminta suunnattiin kokonaan ulkomaankauppaan ja kauppapolitiikkaan.
Kauppakollegion johtajat
Seuraavat henkilöt ovat toimineet kauppakollegion korkeimpina virkamiehinä:
Presidentit
Pääjohtajat
Albert Grodet
thumb|upright|Albert Grodet vuonna 1893. Louis Albert Grodet (4. toukokuuta 1853 Saint-Fargeau, Yonne – 30. tammikuuta 1933 Pariisi ) oli ranskalainen virkamies ja poliitikko, joka työskenteli useiden siirtomaiden kuvernöörinä.
Albert Grodet syntyi virkailijaperheeseen. Hän suoritti oikeustieteen tutkinnon ja työskenteli virkamiehenä kauppaministeriössä ja vuodesta 1883 lähtien siirtomaaministeriössä.
Grodet toimi kuvernöörinä Martiniquella vuodesta 1887 ja Ranskan Guayanassa vuosina 1891–1893. Vuosina 1893–1895 hän oli ensimmäinen siviili Ranskan Sudanin varakuvernöörinä. Grodetin virkakaudelle Sudanissa osuivat Eugène Bonnierin ja Parfait-Louis Monteilin sotilaalliset epäonnistumiset.
Grodet toimi Ranskan Kongon väliaikaisena kuvernöörinä vuosina 1900–1902. Vuosina 1903–1904 hän oli jälleen kuvernöörinä Guayanassa ja jäi sen jälkeen eläkkeelle. Vuosina 1910–1919 Grodet edusti Guayanaa Ranskan kansalliskokouksessa. Hän kuului tasavaltalaisten sosialistien edustajaryhmään.
Witold Zagórski
Witold Zagórski (25. syyskuuta 1930 Varsova – 30. kesäkuuta 2016) oli puolalainen koripallovalmentaja ja koripalloilija.
Pelaajana Zagórski edusti Puolan maajoukkuetta Unkarin EM-kilpailuissa 1955, missä maa sijoittui viidenneksi. Pelaajauransa jälkeen Zagórski valmensi Puolan maajoukkuetta vuodet 1961–1975, minä aikana maa saavutti kolme EM-mitalia: hopeaa Puolasta 1963 ja pronssia Neuvostoliitosta 1965 sekä Suomesta 1967. Zagórskin valmennuksessa Puola osallistui myös kesäolympialaisiin Tokiossa 1964, Méxicossa 1968 ja Münchenissä 1972, vuoden 1967 MM-kilpailuihin ja vuosien 1961, 1969, 1971, 1973 ja 1975 EM-kilpailuihin. Hän toimi myös Itävallan maajoukkueen päävalmentajana.
Zagórski kuoli 85-vuotiaana 30. kesäkuuta 2016.
98 Ianthe
98 Ianthe on suuri ja hyvin tumma päävyöhykkeen asteroidi, joka kuuluu C-luokkaan. Sen löysi Christian Heinrich Friedrich Peters 18. huhtikuuta 1868. Asteroidi nimettiin kreikkalaisen mytologian hahmon mukaan.
Pesäpallon B-sarja 1934
Vuonna 1934 Valtakunnansarjan alueiden määrä oli nostettu jo 11:een. Itä-Karjalan alue erotettiin Pohjois-Karjalasta ja entinen Savon alue jaettiin kahteen osaan. Lisäksi Keski-Pohjanmaan alueelta pääsi Kokkolan Veikot jatko-otteluihin, mutta alemestaruutta ei jaettu, koska muita joukkueita ei alueelta kilpailuun ilmoittautunut. B-sarjan mestariksi pelasi KooPee Keravalta. Sinällään harvinaista, ettei Kerava kuulunut ollenkaan aluemestareiden joukkoon, mutta sai jatkaa sarjassa HPL 2:n tilalla, koska reservijoukkueita ei loppupeleihin päästetty.
FC Vorskla Pultava
Football Club Vorskla Pultava eli FC Vorskla Pultava on ukrainalainen jalkapalloseura Pultavan kaupungista. Seura pelaa Ukrainan korkeimmalla sarjatasolla Ukrainan valioliigassa. Ukrainan Cupin seura voitti 2009.
Pesäpallon B-sarja 1934
Itä
Itäisen alueen loppusarja 8.-9.9. Viipurissa
FC Vorskla Pultava
Historia
Vorskla Pultava perustettiin 5. tammikuuta 1955 nimellä Kolgospnyk. Vuonna 1956 seura voitti Ukrainan SSR Cupin. 1957 seura muuttui puoliammattimaiseksi. Vuonna 1965 seura vaihtoi nimensä Kolokseksi. Vuonna 1968 seura nousi sarjatasoa ylemmäs, Ukrainan toiseksi korkeimmalla sarjatasolle ja vaihtoi nimensä Selstrojksi, mutta vaihtoi sen heti seuraavana vuonna Stroiteliksi. Vuonna 1971 Neuvostoliiton jalkapallossa tehtiin rakenteellisia muutoksia, jotka pakottivat Stroitelin vetäytymään 1. divisioonasta. Vuonna 1972 seuran nimeksi tuli taas Kolos. 1984 seura uudistui, ja vaihtoi nimensä Vorsklaksi. 1988 seura sijoittui 1. divisioonassa toiseksi. Neuvostoliiton hajottua Vorskla nousi pääsarjaan. Seura saavutti sen verran menestystä, että pääsi pelaamaan Euroopan yhteisiin turnauksiin kolmesti: UEFA Cupiin 1997 ja 2000 sekä Intertoto Cupiin 1998. Ukrainan Cupin seura voitti 2009. Eurooppa-liigaan seura on edennyt kahdesti: kaudeksi 2009-10 ja 2011-12.
Someron Pallo
Someron Pallo (SoPa) on somerolainen urheiluseura.
Pesäpallon B-sarja 1934
Itä
Jyväskylän Kiri ja Viipurin Kisaveikot selvisivät Suursarjaan 1935.
Someron Pallo
Someron Pallo perustettiin vuonna 1963 ja sen lajeihin ovat kuuluneet jalkapallo, lentopallo, jääkiekko, sulkapallo ja tennis. Nykyään lajit ovat eriytyneet omiksi yhdistyksikseen, jotka ovat Someron Pallo Lentopallo ry, Someron Pallo Sulkapallo ry, Someron Pallo Jääkiekkoedustus ry ja Someron Pallon Juniorit ry.
Pesäpallon B-sarja 1934
Länsi
Läntisen alueen loppusarja 15.-16.9. Tampereella
Keravan KooPee ja Tampereen Pyrintö Suursarjaan 1935.
Someron Pallo
Lentopallo
Lentopallo vakiintui nopeasti Someron Pallon päälajiksi. Someron Pallo Lentopallo ry perustettiin vuonna 1998, josta lähtien seura on toiminut nais- ja tyttölentopallon erikoisseurana.
Someron Pallon naisten edustusjoukkue pelasi Suomen pääsarjatasolla SM-liigassa. Kausi 2009–2010 oli naisjoukkueen kahdestoista pääsarjassa. Joukkue on saavuttanut kaksi SM-pronssia vuosina 2002 ja 2003 sekä Suomen cupin hopeaa vuonna 2003. Mia Mattilan pelipaita numero 3 on jäädytetty ja löytyy Someron monitoimitalon seinältä keskiseltä paikalta. Naisten edustusjoukkue pelasi kaudella 2009–2010 SM-liigassa pääyhteistyökumppaninsa Someron kaupungin mukaan nimellä Somero. Liigaottelut pelattiin Someron monitoimitalolla. Katsojaennätys on 682 katsojaa vuoden 2000 välieristä. Kesällä 2010 joukkue päätti luopua sarjapaikastaan pelaajapulaan vedoten. Nykyään seura tarjoaa vain junioritoimintaa.
Someron Pallolla on myös varsin vahvaa tyttöjen junioritoimintaa. Lentopalloliiton junioritoimintakilpailussa seura on vuosia kuulunut Suomen kymmenen parhaan junioriseuran joukkoon. Vuonna 2009 joukkueen C-tytöt voittivat SM-hopeaa.
Liigajoukkueen merkittävimmät tukijat ovat: Someron kaupunki, Someron Säästöpankki, Suur-Seudun Osuuskauppa, Someron Osuuspankki, Jaatimet Oy, Belor Agro Oy, Someron Vesihuolto Oy, Someron Lämpö Oy, Sälekarin kirjapaino, Finn-Brodeeraus Oy, Antti Teollisuus
Rock’y VI – Pölkyllä päähän
Rock'y VI - Pölkyllä päähän on Sleepy Sleepersin albumi.
Katri Stigell-Hyvönen
Katri Maria Stigell-Hyvönen (1. lokakuuta 1898 Piikkiö – 27. helmikuuta 1968 Turku) oli suomalainen musiikinopettaja, kuoronjohtaja sekä laulu- ja lausuntapedagogi. Musiikinopettajan työn lisäksi hän johti monia harrastusryhmiä, kuten vuonna 1932 perustamaansa tyttöjen Kipinä-Kuoroa. Hänelle myönnettiin director cantus -arvonimi 1948 ja Pro Finlandia -mitali vuonna 1958.
Katri Stigell-Hyvönen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1918 ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa ja Helsingin musiikkiopistossa. Laulua ja lausuntaa hän opiskeli monien opettajien johdolla Suomen lisäksi Saksassa, jossa hän suoritti myös tutkintoja laulun, puhetaidon ja fonetiikan aloilla.
Stigell-Hyvönen toimi laulunopettajana Alli Nissisen valmistavassa koulussa Helsingissä ja sitten Turun suomen- ja ruotsinkielisissä kansakouluissa, tyttökouluissa ja -lyseoissa. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1960.
Kipinä-Kuoron kanssa Stigell-Hyvönen teki 1930- ja 1940-luvulla konserttimatkoja Viroon ja Ruotsiin. Tyttökuoron pohjalta muodostui myöhemmin naiskuoro Kipinättäret. Vuonna 1940 hän perusti Turun tuomiokirkkoon nuortenkuoron, joka toimi monilla nimillä ja kokoonpanoilla.
Katri Stigell-Hyvönen oli naimisissa rovasti Väinö E. Hyvösen (1903–1987) kanssa.
Bergün Filisur
Bergün Filisur on kunta Sveitsissä Graubündenin kantonissa Albulan hallintoalueella. Kunta muodostettiin yhdistämällä Bergün/Bravuognin ja Filisurin kunnat 1.1.2018. Vuoden 2016 lopulla näissä kunnissa oli yhteensä 961 vakinaista asukasta.
Nähtävyyksiä
Kunnan nähtävyyksiä ovat muun muassa Albulan rautatie, Landwasserviadukt sekä Jenisbergin walserilaiskylä.
Harpiinae
Harpiinae on päiväpetolintuihin kuuluva haukkojen alaheimo. Siihen luetaan neljä sukua, joista kuhunkin kuuluu vain yksi laji.
E! Entertainment Television
E! Entertainment Television (tai lyhyemmin E!) on yhdysvaltalainen kaapeli- ja satelliittikanava, joka aloitti lähetyksensä nimellä Movie Time 31. heinäkuuta 1987. Vuonna 1990 Movie Time nimettiin uudelleen E! Entertainment Televisioniksi.
Historia
Kanavan perusti entinen MSNBC:n ja CNN -kanavan johtaja Rick Kaplan vuonna 1987, kanavan nimeksi tuli Movie Time, ja se esitti lähinnä elokuvien trailereita ja haastatteluja. Kolme vuotta myöhemmin kesäkuussa 1990 kanavan nimeksi tuli E! Entertainment Television. Nykyisin kanava esittää muun muassa tv-sarjoja, lifestyle -ohjelmia, palkintogaaloja sekä uutisia Hollywoodista. Lokakuussa 2006 Comcast osti Walt Disney Companyn 39,5 % osuuden E!:stä 1,23 miljardilla dollarilla ja kanava siirtyi Comcastin omistukseen.
Yhdysvalloissa E! tavoittaa parhaimmillaan noin 88 miljoonaa kaapeli- ja satelliittikatsojaa, ja maailmanlaajuisesti noin 600 miljoonaa katsojaa. E!:n sisarkanavia ovat muotikanava Style Network ja G4.
E! Suomessa
E! Entertainment on saatavilla Suomessa kokonaan Viasatin kautta satelliitin avulla. Myös Sub on esittänyt joitakin kanavan ohjelmia.
Kanadan Grand Prix 1978
Kanadan Grand Prix 1978 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 8. lokakuuta 1978 ensimmäistä kertaa Circuit Île Notre-Damen radalla. Kilpailun voitti kanadalainen Gilles Villeneuve kotiradallaan.
Villeneuve juhlisti voittoaan ruiskuttamalla palkintokorokkeella samppanjan sijasta paikallisten valmistamaa kanadalaista olutta isosta olutpullosta. Kylmän lokakuisen kelin takia hänellä oli yllään ajohaalarin päällä myös toppatakki.
Markku Lahtela
Markku Juhani Lahtela (1. elokuuta 1936 Kemijärvi – 31. heinäkuuta 1980 Nummi) oli suomalainen kirjailija. Hänet tunnettiin radikaaleista yhteiskunnallisista kannanotoista. Koulutukseltaan hän oli humanististen tieteiden kandidaatti (Helsingin yliopisto 1963).
Lahtela suomensi teoksia, joista keskusteltiin 1960-luvulla paljon, muun muassa A. S. Neillin teoksen Summerhill, joka oli niin sanotun vapaan kasvatuksen perusteos, sekä yhden beat-kirjallisuuden tunnetuimmista teoksista, Jack Kerouacin Matkalla.
Keväällä 1967 Lahtela herätti huomiota polttaessaan julkisesti sotilaspassinsa Helsingissä Esplanadin puistossa Kalevi Seilosen, Ilpo Saunion ja Tauno Tuomivaaran kanssa. Miehet johtivat rauhanjärjestö Sadankomitean mielenosoitusmarssia, jolla haluttiin kiinnittää huomio aseistakieltäytyjien asemaan Suomessa, mutta marssin taustalla oli osittain myös Vietnamin sodan vastustus. Lahtela, Seilonen, Saunio ja Tuomivaara tuomittiin laajaa paheksuntaa herättäneestä teostaan sakkoihin.
Lahtelan isä oli maalaisliiton (myöhemmin keskustapuolue) kansanedustaja ja ministeri Olavi Lahtela, äiti kirjailija Kyllikki Kallas ja isänisä maalaisliiton kansanedustaja Matti Lahtela. Hänen poikiaan ovat kirjailija Silvo Lahtela ja näyttelijä Johannes Lahtela. SDP:n poliitikko Mikael Jungner on hänen sisarenpoikansa.
Lahtela kärsi alkoholismista. Hän teki itsemurhan vuonna 1980.
Martti Moisala
Martti Iisakki Moisala (21. kesäkuuta 1916 Paavola – 7. lokakuuta 2008 Taivalkoski) oli suomalainen oikeustieteen maisteri, nimismies ja kirjailija.
Moisala pääsi ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1936. Hän opiskeli oikeustiedettä Helsingin yliopistossa mutta sotavuodet viivästyttivät opintoja niin että hän valmistui oikeustieteen kandidaatiksi 1947. Moisala oli sodan aikana muun muassa konekiväärijoukkueen johtajana ja komppanianpäällikkönä. Hän yleni luutnantiksi ja myöhemmin reservissä kapteeniksi.
Eläkkeellä ollessaan Moisala kirjoitti muistelmakirjan sekä kokoelman Taivalkosken kyläbaarissa kokoontuvan ”selkosen baariparlamentin” puheenaiheista.
Pyhän kolminaisuuden katedraali (Pietari)
thumb|220px|Izmailovin rykmentin kotikirkko Pietarissa kuvattuna vanhassa 1900-luvun alun postikortissa. Kirkon edessä näkyy Voitonpylväs, joka kunnioittaa Venäjän voittoa Turkin sodassa 1877-1878. thumb|220px|Pyhän kolminaisuuden kirkon siniset kupolit siintävät horisontissa aivan kuvan oikeassa reunassa.
Pyhän kolminaisuuden katedraali on ortodoksinen kirkko Pietarissa Venäjällä. Kirkon täydellinen nimi kuuluu Henkikaartin Izmailovon rykmentin Pyhän Kolminaisuuden katedraali. Alun perin kirkko kuului Izmailovon rykmentille, joka oli yksi tsaarin henkivartiokaartin joukko-osastoista. Jokaisella oli oma kirkkonsa, kuten Preobraženskin rykmentillä Kristuksen kirkastumisen katedraali.
Rakentaminen
Nykyisen rakennuksen paikalla oli Pietari Suuren aikana puinen rukoushuone. 1754 sen paikalle pystytettiin keisarinna Elisabetin käskystä puinen kirkko, joka vihittiin 1756. Tämän kirkon suunnittelijan nimeä ei tiedetä. Uusi kivinen temppeli rakennettiin vuosina 1828-1835 tsaari Nikolai I:n yksityisillä varoilla. Kirkko otettiin käyttöön 25. toukokuuta 1835, ja se oli aikoinaan Venäjän suurin. Kirkossa säilytettiin Venäjän imperiumin Turkin sodassa saatuja muistoesineitä. Seinillä oli sodassa kaatuneiden Izmailovin rykmentin upseerien muistotaulut. Kirkossa oli aikoinaan erittäin arvostettu ikonostaasi.
Voiton muistomerkki
thumb|220px|Uudelleenpystytetty Voiton muistomerkki
Vuonna 1886 kirkon itäisen julkisivun eteen Izmailovskin prospektin puolelle pystytettiin 30 metriä korkea pylväs (, suunnittelija arkkitehti David Ivanovitš Grimm) kunnioittamaan Venäjän voittoa Turkin sodassa 1877–1878. Pylvään sisällä kulkivat portaat ylös siivekkäälle Voiton jumalattaren patsaalle. Vanhassa matkaoppaassa vuodelta 1903 kerrotaan monumentin maksaneen 200 000 ruplaa. Muistomerkki hävitettiin tammikuussa 1930 "militarismin muistomerkkinä", ja koska se haittasi raitiovaunuliikennettä. Voitonpylväs pystytettiin uudelleen vuonna 2005 arkkitehti Georgi Šeremetjevin valvonnassa.
Kirkon kohtalo vallankumouksen jälkeen
Lokakuun vallankumouksen jälkeen kirkko joutui ilkivallan ja ryöstelyn kohteeksi, kunnes se suljettiin 1938. Kaikki kalusteet ja esineet hävisivät. Rakennuksesta kaavailtiin krematoriota - myös purkamista harkittiin. Seuraavina neuvostovallan vuosikymmeninä kirkko toimi varastona, eikä sitä edes lämmitetty. Vuonna 1990 kirkkorakennus palautettiin Venäjän ortodoksiselle kirkolle ja sitä alettiin hitaasti kunnostaa. Kunnostustyöt jatkuivat edelleen tulipalon sattuessa 2006.
Tulipalo 2006
thumb|220px|Pyhän kolminaisuuden katedraali tulessa elokuussa 2006. thumb|220px|Katedraali tulipalon jälkeen. Puinen keskuskupoli tuhoutui täydellisesti. thumb|220px|2011
Abeille Bourbon
Abeille Bourbon on ranskalainen 80-metrinen valtamerihinaaja ja monitoimialus, jonka tehtäviin kuuluu meripelastus, hinaus, palontorjunta ja erilaiset saattotehtävät. Aluksen omistaa Bourbon-yhtymä. Ranskan laivasto on tilannut aluksen pitkäaikaisesti käyttöönsä. Alusta operoi Abeilles International (Les Abeilles), joka on osa Bourbon-yhtymää. Abeille Bourbon valmistui vuonna 2005 ja sen kotisatama on Brest Ranskan Finistèren departementissa. Se hoitaa tehtäviä Ranskan merialueilla Iroisella, Englannin kanaalissa sekä Biskajanlahdella.
Suunnittelu ja rakentaminen
Hinaajan valmistaja on norjalainen Kleven Maritime Group. Sen suunnitteli ja varusteli Rolls-Royce Marine. Laivan rungon valmisti Maritim Ltd. Puolan Gdanskissa, kun taas itse alus on rakennettu Myklebust Verftin telakalla Norjassa. Aluksen runko, etenkin keulan ja perän muotoilu, on suunniteltu erityisesti Abeille Bourbonia ja sen identtistä sisaralusta varten. Aluksella on tilaa kaikkiaan 25 ihmiselle neljällä kannella. Pääkannella on miehistön ja päällystön messit sekä sairaanhoitotila, jossa on neljä vuodepaikkaa. Suunnittelussa otettiin ensimmäistä kertaa huomioon alusten edeltäjillä Abeille Flandrella ja Abeille Languedocilla toimineen miehistön näkemykset. Abeille Bourbon ja Abeille Liberté ovat saaneet huomiota ulkonäöllään, josta tulee enemmän mieleen luksusjahti kuin väkivahva hinaaja.
Aluksen ominaisuudet ja varustelu
Aluksen tyyppi on UT 515 – multipurpose salvage tug, coastguard and standby vessel eli se on moinitoimialus, joka kykenee meripelastukseen ja vaativaan hinaukseen merellä. Se voi myös pelkästään avustaa pulaan joutunutta alusta ja toimia saattotehtävissä. Sillä on palon- ja tulvantorjuntakalustoa ja se voi auttaa muun muassa öljyvahinkojen tapahtuessa. Abeille Bourbon ja sen sisaralus Abeille Liberté ovat RIAS-aluksia (Response, Assistance, and Salvage Tugs). Abeille Bourbon kykenee avustamaan kaikenlaisia hätään joutuneita aluksia, mukaan luettuna isommat tankkerit ja konttialukset. Valtamerihinaaja on valmis toimintaan alle 40 minuutissa.
Edeltäjä ja sisaralus
Abeille Bourbon korvasi Brestin laivastotukikohdassa Arsenal de Brestissä edeltäjänsä, liki 64-metrisen Abeille Flandren, joka sekin on Abeilles Internationalin alus. Abeille Frandren nykyinen kotisatama on Toulon Välimerellä sijaitsevassa Ranskan laivastotukikohdassa Arsenal de Toulon. Hieman Abeille Bourbonin jälkeen, lokakuussa 2005, valmistui sen identtinen sisaralus Abeille Liberté. Sen kotisatama on Cherbourg, jossa se korvasi Abeille Flandren sisaraluksen Abeille Languedocin. Cherbourgissa sijaitseva laivastotukikohta on nimeltään Arsenal de Cherbourg.
Abeille Bourbon toiminnassa
Maaliskuussa vuonna 2013 Abeille Bourbon osallistui harjoituksiin Ranskan Atlantin merialueella. Harjoituksissa testattiin konttialus CMA CGM Marco Polon pelastusjärjestelyjä. Marco Polo on 396 metriä pitkä, painaa 186 000 tonnia ja sen kapasiteetti on 16 000 standardikonttia (TEU), ja se oli kesään 2013 saakka maailman suurin konttialus. Harjoituksissa testattiin tilannetta, jossa Marco Polon potkurijärjestelmä on vahingoittunut. Konttialus asettui kylki tuulta vasten ja alkoi pian ajelehtia. Abeille Bourbon ryhtyi toimiin, joilla konttialus saatiin käännettyä keula tuulta kohden. Sen jälkeen hinaaja siirtyi lähemmäs konttialusta, jotta sitä voidaan kiskoa vaijerilla. Vaikeissa sääoloissa tähän sisältyy aina riski, kun joudutaan olemaan niin lähellä hinattavaa alusta. Säätila harjoituksen aikana oli suotuisa, mikä kirvoitti myös kritiikkiä: jättiläisaluksen hinaus- ja pelastus ei välttämättä onnistu myrskykelillä. Lisäksi Marco Polo oli paluumatkalla, jonka vuoksi osa konteista on tyhjiä ja näin lastin paino on pienempi.
Iisakki Kaivola
Iisakki Kaivola (s. 28. huhtikuuta 1996) on suomalainen jääpalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä tai keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Bandyliigassa pelaavaa Porvoon Akillesta. Kaivola on Mikkelin Kamppareiden kasvatti.
Ura
Kaivola edusti kasvattajaseuraansa kaudelle 2020-2021 saakka lukuunottamatta kautta 2014-2015 jolloin Kaivola oli lainasopimuksella WP-35 paidassa pelaten 10 ottelua. Kauden 2020-2021 jälkeen siirtyi Porvoon Akilleen riveihin. Kaudeksi 2022-2023 hän siirtyi Ruotsin Elitserienissä pelaavan Tukholman AIK:n vahvuuteen joukkueeseen pelaten kuitenkin vain yhden sarjaottelun, jonka jälkeen seura vetäytyi sarjasta taloudellisten ongelmien vuoksi. Kauden 2022-2023 Kaivola pelasi loppuun Ruotsin Allsvenskanissa pelaavan Åby/Tjureda IF:n paidassa. Hän oli voittamassa Suomelle P17-nuorten MM-kultaa kaudella 2012-2013 Venäjän Krasnoyarskissa.
Suomeen Porvoon Akilleeseen Kaivola palaa kaudeksi 2023-2024.
Nollatoleranssi
Nollatoleranssi tarkoittaa, että jotain ilmiötä ei siedetä tai sallita lainkaan. Ilmaisua käytetään kahdessa eri merkityksessä. Se voi tarkoittaa, että ilmiön jokaiseen esiintymiskertaan puututaan ja mahdollisesti valvontaakin lisätään. Ilmausta voidaan käyttää myös kuvaamaan pelkästään periaatetta eli sitä, että jokin asia ei ole hyväksyttävä ja siitä on päästävä eroon. Tällaisia ovat esimerkiksi julistukset sortoa tai epäoikeudenmukaisuutta tai naisten ympärileikkausta vastaan.
Powerview
50.56611°N, -96.19806°W
Kylä muodostettiin virallisesti vuonna 1951. Alueen historia juontaa juurensa aina 1700-luvulle. Alue asutettiin varhain, ja ensimmäinen asutuskeskus oli Winnipegjärven rannalla sijaitseva Fort Maurepas.
Powerviewin kylän lähelle Pine Fallsiin rakennettiin 1940–1950-lukujen vaihteessa sanomalehtipaperitehdas, jonka käyttövoimaksi valjastettiin Winnipegjoen uoma.
Kylän suurimmat työnantajat ovat Pine Falls Paper Company, joka työllistää noin 500 henkeä, sekä Manitoba Hydron omistamat MacArthur Fallsin, Great Fallsin ja Pine Fallsin voimalaitokset, jotka työllistävät useita paikallisia. Powerviewin koulu on myös merkittävä työllistäjä, ja se tarjoaa opetusta esikoululuokilta aina 12. vuosiluokalle saakka.
Charles Wallace Richmond
thumb|right|Charles Wallace Richmond Charles Wallace Richmond (31. joulukuuta 1868, Kenosha, Wisconsin–19. toukokuuta 1932, Washington DC) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
Hänen vanhempansa olivat Edward Leslie Richmond ja Josephine Ellen Henry. Äiti kuoli Charlesin ollessa 12-vuotias. Isä, joka oli ammatiltaan rautatiepostivirkailija, muutti samana vuonna Washingtoniin DC saadessaan työpaikan osavaltion painotalosta. Charles sekä 2 siskoa ja veli muuttivat perässä seuraavana vuonna 1881. Isä oli mennyt uusiin naimisiin lesken kanssa, jolla oli 2 lasta. Perheeseen syntyi vielä 5 poikaa, joista 2 kuoli lapsina.
Charlesin opinnot jäivät muutamaan vuoteen yleistä koulua, ja sekin sujui huonosti, sillä hän joutui huolehtimaan nuoremmista sisaruksistaan ja auttamaan perheen taloudenpidossa. Syyskuussa 1883 hän lopetti koulun ja meni isän hankkimaan työpaikkaan, lähetiksi geologiselle tutkimusasemalle.
1888 hän otti osaa geologiselle tutkimusretkelle Montanaan. Nicaraguaan suuntautuneen keräysmatkan jälkeen hänet palkattiin yövartijaksi Yhdysvaltojen kansallismuseoon Washington DC, jossa hänestä 1894 tehtiin lintuosaston apulaisjohtaja, vuodesta 1918 johtaja.
Richmond nimesi muun muassa pikkuvarpusen alalajin dilutus 1896.
Cast in Stone
Avauskappale ”The Evil Onesta” oli julkaistus demoversio jo edellisen vuoden EP:llä Venom ’96. EP:n kaikki 5 kappaletta ovat mukana Cast in Stonen uusintapainoksilla.
Kappale ”Venom” julkaistiin virallisesti ensimmäistä kertaa Cast in Stonella. Demoversion yhtye oli levyttänyt kuitenkin jo 1970–1980-lukujen taitteessa, ennen ammattimaisen levytysuransa alkamista. Demo pääsi laajempaan levitykseen vasta vuoden 2019 In Nomine Satanas -boksilla sekä seuraavana vuonna julkaistulla Sons Of Satan - Rare And Unreleased -kokoelmalla.
Arvostelut
Imperiumin Janne Rintala kirjoitti 2008, että ”paluulevy Cast in Stone oli ihan kelpo esitys. Toisaalta siinä oli myös niin monien nykylevyjenkin ongelma; ylipituutta ja epätasaisuutta. Vaikka trion paluu oli sittemmin kertaluonteinen, jäi tuleville [Venom-]levyille samat vaivat”.
About.com-sivuston kriitikko Chad Bowar kommentoi, että ”vuosimallin 1997 Venom ei ollut pelkkä nostalgiatrippi. Yhtyeen soundi oli erilainen, aiempaa keskitempoisemmat kappaleet todistivat yhtyeen voimasta ja raakuudesta. Neljäntoista kappaleen joukossa oli muutama täytebiisi, mutta comeback oli sen arvoinen.” Uudelleenäänitettyjä versioita Bowar piti tarpeettomina, sillä alkuperäisversioiden tekninen kehnous oli osa viehätystä.
Metal Storm -sivuston arviossa kauan odotettua paluulevyä kuvaillaan pettymykseksi. Yhtyeen konsepti on entisellään: äänekäs bassokitara, kiihkeä rumpujensoitto ja ”yksi tarttuva riffi, jota toistetaan koko albumin ajan”. Tuotantoarvot ovat aiempaa paremmat, mutta toisaalta Welcome to Hellin viehätys perustui osittain juuri äänityksen kehnoon laatuun. Rumpali Anthony ”Abaddon” Brayn säveltämät kappaleet tosin erottuvat joukosta industrial-vaikutteidensa vuoksi. Huomattavasti kiinnostavampina arvostelija pitää bonuslevyä, jossa yhtye esittää vanhoja kappaleitaan alkuperäisiä äänityksiä paremmalla äänenlaadulla. ”Niistä näkee, mitä yhtye todennäköisesti tavoitteli jo alussa, mutta ei kyennyt tekemään.”
Robert Bürchler
Robert Bürchler-Messer (28. toukokuuta 1915 – 23. huhtikuuta 1993) oli sveitsiläinen ampuja, maailmanmestari ja olympiamitalisti.
Robert Bürchler voitti hopeaa vapaakiväärin täysottelussa Helsingin olympialaisissa 1952. Hän hävisi voittajalle, Neuvostoliiton Anatoli Bogdanoville kolmella pisteellä. Bürchler ampui polvelta maailmanennätystuloksen 381 ja oli jaetulla ykköstilalla myös makuulla, mutta hävisi Bogdanoville pystystä yhdeksällä pisteellä.
Maailmanmestaruuskilpailuihin Bürchler osallistui 1947–1952 voittaen kaksi kultaa, kolme hopeaa ja kolme pronssimitalia henkilökohtaisissa kilpailuissa. Lisäksi hän saavutti useita joukkuemestaruuksia ja -mitaleita.
Come & Get It
Come & Get It on yhdysvaltalaislaulaja Selena Gomezin kappale hänen ensimmäiseltä sooloalbumiltaan Stars Dance. Kappaleen sanoittivat Ester Dean, M.S. Eriksen, sekä T.E. Hermansen, ja sen tuotti StarGate. Kappaleen lauluosion tuotti Dreamlab. "Come & Get It" julkaistiin virallisena singlenä 6. huhtikuuta 2013, sen jälkeen kun Gomez oli ensiesittänyt sen Ryan Seacrestin aamuradioshowssa. Gomez kielsi huhut, joiden mukaan kappale kertoisi Justin Bieberistä. "Come & Get It" sisältää tyylinvaihdoksen Gomezin aiemmista julkaisuista sekä elementtejä electropopista ja intialaisesta musiikista.
"Come & Get It" sai pääosin positiivisen vastaanoton musiikkikriitikoilta. Kappaletta kehuttiin sen tablabiitistä, sen Bollywood-teemasta ja sanallisesta sisällöstä. Kappale menestyi myös kaupallisesti erinomaisesti, saavuttaen sijoituksen Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -listan kymmenen parhaan joukossa. Se saavutti myös Pop Songs -listan toisen sijan radio airplaysoittojen ansiosta. Kappaleesta tuli Selena Gomezin ensimmäisen Billboard Hot 100 -listan kymmenen parhaan joukkoon yltänyt single. Kappaleella oli menestystä myös Kanadassa, jossa se saavutti Canadian Hot 100 -listan kymmenen parhaan joukon. Uudessa-Seelannissa kappale pääsi singlelistalla kahdenkymmenen parhaan joukkoon. "Come & Get It" julkaistiin Isossa-Britanniassa digitaalisesti ladattavana 14. heinäkuuta. Se saavutti Britannian singlelistan kahdeksannen sijan julkaisuviikollaan.
Kappaleeseen liittyvä musiikkivideo esitettiin ensimmäisen kerran MTV:llä 7. toukokuuta 2013. Video, kuten myös kappale, sisältää intialaisia vaikutteita, ja Gomez esiintyy siinä lukuisissa erilaisissa asuissa. Video sai pääosin positiivisen vastaanoton. Gomez on esittänyt kappaleen monissa tapahtumissa, ensimmäisen kerran vuoden 2013 MTV Movie Awardsissa sekä myöhemmin vuoden 2013 Billboard Music Awardsissa. Esitykset aiheuttivat kiistaa, johtuen en siitä, että Gomezilla oli bindi eri live-esitysten aikana. Gomez esitti kappaleen myös Stars Dance Tourilla.
Jérémie Makiese
Jérémie Makiese (s. kesäkuu 2000) on belgialainen laulaja ja jalkapalloilija, joka tuli tunnetuksi The Voice Belgique -ohjelmasta. Hän edusti Belgiaa Eurovision laulukilpailussa vuonna 2022.
Varhaiset vaiheet
Makiese syntyi Antwerpenissä Kongolaisille vanhemmille. 6-vuotiaana hän ja hänen perheensä muuttivat Berchem-Sainte-Agatheen ja muutama vuosi sen jälkeen Dilbeekiin viettäen lapsuuden kahden kunnan välillä, jonka aikana hän oppi puhumaan sekä hollantia että ranskaa. Lopulta hän asettui asumaan Uccleen.
Makiese aloitti nuorena kirkkokuorossa ja aloitti myöhemmin laulutunnit koulussa, missä hän osallistui kilpailuun voittaen sen.
2021: The Voice Belgique
12. tammikuuta 2021 Belgian televisiossa näytettiin ohjelman jakso, jossa Makiese lauloi Labrinthin kappaleen ”Jealous”, ja sai kaikki neljä tuomaria kääntymään puolelleen. Lopulta hän valitsi Beverly Jo Scottin tiimin.
2022: Eurovision laulukilpailu
15. syyskuuta 2021 Belgian yleisradioyhtiö RTBF ilmoitti, että he olivat valinneet Makiesen edustamaan Belgiaa Eurovision laulukilpailuun 2022. Makiese kilpaili Eurovision laulukilpailun toisessa semifinaalissa 12. toukokuuta kappaleella Miss You, sijoittui semifinaalin kahdeksanneksi ja pääsi finaaliin. 14. toukokuuta pidetyssä finaalissa Makiese sijoittui 19:nneksi.
Yksityiselämä
The Voice Belgiquen menestyksen jälkeen Makiese otti tauon geologian korkeakouluoppinnoistaan keskittyäkseen laulu- ja urheiluraansa.
Alonso de la Veracruz
Espanjassa Veraruz voittaa Filip II:n luottamuksen
Espanjaan saavuttuaan Veracruz voitti nopeasti Filipin ja Intioiden neuvoston luottamuksen ja sai nämä puolelleen Meksikon papiston ja sääntökuntien välisessä riidassa, joka koski munkkien oikeutta jatkaa työtään paavin heille aikoinaan myöntämän erioikeuden turvin. Filip II tarjosi Veracruzille pysyvää asemaa hovissaan, josta tämä kuitenkin kieltäytyi koska suunnitteli paluuta Meksikoon. Paavin vuonna 1567 uudistama, tuota asiaa koskeva bulla, joka salli munkkien jatkaa työtään intiaanien keskuudessa, oli paljolti Veracruzin ansiota.
Veracruz puolustaa augustiini Luis de Leónia inkvisition edessä
Espanjassa ollessaan Veracruz puolusti augustiini Luis de Leónia, Salamancan yliopiston opettajaa, jota inkvisitio syytti harhaoppisuudesta. León oli kääntänyt Laulujen laulun hepreasta espanjaksi, ohittaen kirkon auktorisoiman latinakielisen Vulgatan. Kaiken lisäksi León moitti kirkon virallista Laulujen laulun eli Korkean veisun latinalaista tekstiä vääristyneeksi, koska se ei ollut rehellinen, kuten alkuperäinen hepreankielinen, jonka teksti kertoo kansanomaisesti katseilta peitetyistä ihmisen ruumiinosista. Luis de Leónilla on muistopatsas pienellä aukiolla Salamancan yliopiston edessä. Alonso de la Veracruzilla on muistopatsaansa pienessä Tiripitíossa, Meksikon Michoacánissa, lähellä Moreliaa.
Veracruz palaa Meksikoon yhdentoista vuoden kuluttua lähdöstään Espanjaan
Palatessaan vuonna 1573 Meksikoon Veracruz toi mukanaan kuusikymmentä laatikollista kirjoja. Kuningas oli määrännyt varattavaksi laivasta kahdentoista tonnin tilat Veracruzin matkatavaroille, kirjoille ja tieteellisille kojeille. Nuo Veracruzin Meksikoon tuomat kirjat olivat tiettävästi Amerikan mantereen ensimmäinen kirjasto. Eräiden tietojen mukaan joitakin Alonson tuomia kirjoja säilytetään vielä Michoacánin museossa Moreliassa. Vuonna 1999 eivät Morelian museon virkailijat tienneet kertoa mitään Veracruzin mahdollisesti jäljellä olevasta kirjastosta, vaikka joissakin lähdeteoksissa mainitaan näin olevan. Vuonna 1731 Gazeta de Méjico mainitsee Alonso Veracruzin San Pablon kollegiossa sijaitsevan kirjaston vielä tuolloin käsittäneen neljätuhattaseitsemänkymmentä nidosta ja kirjaston olevan kansakunnan ylpeyden aiheen.
Yhdysvaltalainen jesuiitta Eduard Burrus löytää Veracruzin kirjoituksia
Ennen teoksen De dominio infidelium et iusto bello löytymistä, Veracruz oli tullut tunnetuksi filosofina, teologina, moralistina, lähetyssaarnaajana, professorina ja jopa eräänä Meksikon yliopiston perustajana. Sen sijaan hänen ei tiedetty olleen ennen jesuiitta Burrusin tekemää Veracruzin käsikirjoitusten löytöä nykyaikaisen käsityksen mukaisen, ihmisoikeussopimukseksi kelpaavan tekstin laatijan, vaikkakin hyvin tiedettiin hänen olleen intiaanien oikeuksien esitaistelijan. Veracruz otti avoimesti kantaa vaikeaan voittajien ja voitettujen väliseen ristiriitaan, johon etsi ratkaisua oikeudenmukaisella ja kestävällä tavalla, ympärillään kiukkuiset encomenderot, joiden oikeudetonta valtaa Veracruz suosijoineen halusi rajoittaa ja saada koko encomiendajärjestelmän lakkautetuksi.
Veracruz puolustaa intiaanien oikeutta omaisuuteensa
Alonso de Veracruz asettuu Francisco de Vitorian luoman ns. Salamancan koulukunnan omaksuman kannan mukaisesti vastustamaan Hostiensin ja tämän seuraajien käsitystä, että pakanoilla ei ole uskottomuutensa johdosta minkäänlaisia oikeuksia, josta seuraa, että näillä ei ole lakien tarkoittamaa omistusoikeutta tavaroihinsa. Hostiensialaisen määritelmä pakanoiden omaisuudesta vastasi roomalaisen lain res nulliusta, eli että omaisuus kuuluu sille, joka sen ensimmäisenä ottaa haltuunsa.
Jos tuo mielipide on oikea, toteaa Veracruz, niin silloin on katsottava Ferdinandin ja Isabellan ja heidän jälkeensä Kaarle V:n Uuteen maailmaan lähettämien asemiesten olevan oikeutettuja anastamaan alistamiensa ihmisten omaisuuden. Veracruzin mukaan tästä seuraa automaattisesti, että saman minkä kyseiset hallitsijat ovat tehneet, voi tehdä kuka tahansa kristitty. Eli siis ensimmäinen Uuteen maailmaan saapunut retkikunnan päällikkö, vaikka olisi sellaisen lähettämä, jolla omasta mielestään on valta lähettää hänet, voikin itse julistautua kaiken löytämänsä omistajaksi samalla tavoin kuin jos kyseessä olisi omistajaa vailla olevan kiven nostaminen maasta tai villieläimen kiinniottaminen. Veracruz selventää yllä esittämäänsä mielipidettä ensimmäisen omistajan suhteen siten, että intiaanit eivät koskaan olleet luopuneet omaisuudestaan, tai kylistään, ja että he siten olivat ensimmäisiä omistajia ensimmäisen omistajan oikeuksin.
Veracruz julistaa oppituolistaan Francisco Vitorian ajatuksia
Oppituolistaan käsin Veracruz julistaa oppi-isänsä Francisco de Vitorian käsitystä oikeutetusta sodasta ja tekee kaikkensa soveltaakseen sitä espanjalaisten ja intiaanien välisiin suhteisiin. Veracruz puolustaa intiaanien henkilökohtaista vapautta ja itsehallintoa, ja koettaa saada encomiendajärjestelmän lakkautetuksi. Opetustoimessaan Veracruz otti avoimesti kantaa voittajien ja voitettujen väliseen vaikeaan ristiriitaan ja etsi siihen ratkaisua oikeudenmukaisella ja kestävällä tavalla, ympärillään kiukkuiset encomenderot.
Kolttaköngäs
thumb|250px|Valokuvaaja [[Hans Wagnerin ottama kuva Kolttakönkään lapinkylästä vuodelta 1939.]] thumb|250px|Vanha kartta Kolttakönkään alueesta rajoineen (1896). Kolttaköngäs eli Boris Gleb on noin 3,6 neliökilometrin laajuinen Venäjän federaatiolle kuuluva alue muilta osin Norjalle kuuluvalla Paatsjoen länsirannalla. Ruotsi-Norjan ja Venäjän keisarikunnan rajankäynnissä 1826 valtioiden rajaksi sovittiin Paatsjoki, mutta tässä kohdassa raja poikkeaa joesta niin että Boris Gleb tuli kuulumaan Venäjään, kun taas alavirtaan laajat alueet joen itäpuolella rannikkoon saakka kuuluvat Norjalle. Sopimuksen mukaan sen tuli mahdollistaa suomalaisille pääsy Pohjoiselle jäämerelle.
Suomen itsenäistymisen jälkeen Neuvosto-Venäjä luovutti vuonna 1920 Tarton rauhassa Suomelle Petsamon alueen ja sen mukana myös Kolttakönkään. Toisen maailmansodan jälkeen alue siirtyi Petsamon mukana Neuvostoliitolle. Se kuuluu nykyisin Murmanskin alueen Petsamon piiriin osana Nikelin kaupunkihallintoaluetta.
Boris Glebin venäläisaseman taustalla on sinne 1500-luvulla rakennettu Borikselle ja Glebille pyhitetty ortodoksinen kappeli. Perimätiedon mukaan kappelin rakensi erakko Trifon, joka levitti ortodoksista uskoa kolttasaamelaisten keskuuteen sekä perusti myös Petsamon luostarin.
Alueella aiemmin sijainneesta saamelaiskylästä ei ollut 2006 jäljellä mitään. Alueella aiemmin sijainnut kolttasaamelaisten tärkein kirkko paloi vuonna 1944. Sen sijaan alueella on jäljellä 1874 rakennettu ja hiljattain restauroitu toinen ortodoksinen kirkko, joka on maalattu sisältä valkoiseksi ja ulkopuolelta punaiseksi.
Boris Gleb eli Kolttaköngäs on raja-aluetta, ja sinne tarvitaan viisumin lisäksi erityislupa. Vuonna 1965 alue oli lyhyen ajan viisumivapaa alue ulkomaalaisille, mutta Norjan viranomaiset sulkivat vapaan kulun 59 päivän kuluttua alkoholikaupan vuoksi. Nykyään alue on suljettu, mutta siellä pidetään jumalanpalvelus kahdesti vuodessa. Norjan Kirkkoniemestä järjestetään kesäaikaan turisteille päivittäin veneretkiä Paatsjoelle Boris Glebin edustalle.
Suomen matkailijayhdistys rakensi sotien välissä Kolttakönkäälle majan.
Vuoden 1918 tapahtumat
New York Timesin mukaan 11. toukokuuta 1918 Tukholmasta oli ilmoitettu, että joukko suomalaisia valkokaartilaisia oli lähettänyt Boris Glebiin pienen sotilasosaston, joka oli pysyttänyt Suomen lipun alueelle julistaen sen Suomelle kuuluvaksi. 17. toukokuuta Kristianiasta oli raportoitu, että 300 valkokaartilaista, jotka Mannerheim olisi lähettänyt puhdistamaan alueelta punakaartit ja venäläiset ottaakseen haltuunsa Muurmannin radan, olisi taistellut Boris Glebissä ja ajanut venäläiset joukot pois ympäröivälle Norjan alueelle.
Norjan löytäminen
Norjan löytäminen (isl. Fundinn Noregr) on toinen niistä keskiajan islantilaiseen saagakirjallisuuteen kuuluvista teksteistä, jotka luetaan myyttisestä Fornjótr-jättiläisestä ja tämän suvusta kertoviin tarinoihin (Frá Fornjóti ok hans ættmönnum). Toinen näistä sisällöllisesti samalle tarinamateriaalille ja mahdollisesti samasta lähteestä juontuva teksti on pelkästään Flateyjarbók-käsikirjoituksessa säilynyt Hversu Noregr byggðist. Norjan löytäminen kertoo Norjan synnystä myyttisessä alkuhämärässä ja kuvaa samalla muutamien norjalaisten kuninkaiden polveutumista tarinassa mainituista myyttisistä ja tarunhohtoisista hahmoista. Teksti käsittelee samankaltaista tarinamateriaalia kuin useat muinaissaagat, minkä vuoksi myös Norjan löytäminen luetaan muinaissaagoihin, vaikka se poikkeaakin näistä muodoltaan ja tyyliltään. Norjan löytäminen ei ole itsenäinen saaga vaan 1100-luvun lopulla tai 1200-luvun alussa kirjoitetun Orkneylaisten saagan aloittava, kolme lukua käsittävä osio. Se on säilynyt esimerkiksi Flateyjarbókissa. Norjan löytäminen on ilmestynyt suomeksi teoksessa ''Egill Yksikätinen. Muinaissaagoja Pohjolasta (Helsinki: Finn Lectura, 2013) sekä osana Antti Tuurin kääntämää Orkneylaisten saagaa'' (Helsinki: Otava, 2008).
Sukupuu
Tarinan alussa kerrotaan ensin Fornjótrista, jonka teksti kertoo olevan kuningas ja hallitsevan: Fornjótrilla on kolme poikaa, Hlér eli Ægir, Logi sekä Kári [kauri]. Kárin jälkeläisistä mainitaan tämän poika Frosti, pojanpoika Snær Vanha (isl. inn gamli), tämän poika Thorri ja Thorrin pojat Nórr ja Górr sekä tytär Gói.
Górrin etsintämatka
Thorrin kerrotaan uhraavan pakanajumalille ja eräänä talvena uhrijuhlien aikaan Goi katoaa. Jumalille uhraaminen ei auta löytämään tytärtä. Kolmen vuoden jälkeen Nórr lähtee etsimään sisartaa mantereelta ja Górr mereltä. Górr saapuu Ahvenanmerelle (isl. Allanzhaf), tutkii kaikki Svealaisten luodot (isl. Svíasker) ja Itäisen meren (isl. Eystrasalt) saaret. Sitten hän jatkaa Göötanmaan saaristoon (isl. Gautasker) ja matkaa sitten Tanskanmaalle ja saapuu lopulta sukulaisensa Hlérin jälkeläisten luo Hlérinsaarelle (isl. Hlésey).
Nórrin etsintämatka
Nórr lähtee hiihtäen Kveenien maasta ja saapuu alueelle, joka on Finnmörkin takana ja jossa kerrotaan asuvan "lappalaisia" (isl. Lappir). Nórrin ja lappalaisten välille syttyy taistelu, mutta lopulta lappalaiset pakenevat Nórrin voiman ja taikuuden vuoksi. Nórr lähtee sitten länteenpäin kohti Kölivuoria (isl. Kilir). Sieltä he kulkevat jokea pitkin tunturin länsipuolelle ja saapuvat vuonolle, jonka Nórr ottaa haltuunsa ja ryhtyy alueen kuninkaaksi. Seuraavana talvena Nórr suuntaa etelään Trondheimin alueelle. Hän alistaa valtansa alle kaikki ne alueet, joissa kulkee, aina Mjøsa-järvelle (isl. Mjörs) saakka. Sitten hän ottaa hallintaansa vielä Sókni-nimisen kuninkaan hallitseman Sókninlaakson (isl. Sóknadalr eli nykyinen Sogndal Norjassa).
Nórrin tie eli Norvegr
Tämän jälkeen Nórr ja Górr tapaavat, eikä kumpikaan ole löytänyt sisartaan. Górr on vallannut kaikki luodot ja saaret, joiden ohi on purjehtinut ja veljekset jakavat maat keskenään niin, että Nórr saa kaikki mantereella olevat alueet ja Górr saaret ja luodot. Nórr lähtee sitten kohti Ylämaata (isl. Oppland) ja saapuu Heiðmörkiin. Siellä asuu Svaði-jättiläisen poika kuningas Hrólfr, joka on ryöstänyt Gói-sisaren. Nórr ja Hrólfr taistelevat, mutta sopivat lopulta keskenään niin, että Nórr saa puolisokseen Hrólfrin siskon ja Hrólfr saa pitää Nórrin siskon. Sitten Nórr kääntyy takaisin pohjoiseen ja palaa valtakuntaansa, jota kutsuu ”Norrin tieksi” (isl. Norvegr). Sitä hallitsevat tarinan mukaan myöhemmin hänen jälkeläisensä.
Ajoitus ja alkuperä
Tekstin Norjan löytäminen iästä ja sen suhteesta toiseen edellä mainittuun tekstiin Hversu Noregr byggðist on esitetty erilaisia näkemyksiä. Yleisesti ottaen Norjan löytäminen -tekstiä pidetään näistä kahdesta lähteestä vanhempana, vaikka onkin esitetty myös sellaisia näkemyksiä, joiden mukaan Norjan löytäminen juontuisi viimeksi mainitusta tekstistä. On myös esitetty, että Snorri Sturluson olisi myöhemmin lisännyt Norjan löytäminen -tekstin Orkneylaisten saagaan, jolloin teksti ajoittuisi 1200-luvun alkupuolelle. Tutkijat ovat erimielisiä siitä, kirjoittiko Snorri tekstin vai ei, mutta Margaret Clunies Ross (1983) on havainnut sen ja Snorrin Proosa-Eddan välillä selviä temaattisia ja ajatuksellisia yhteyksiä. Snorrin tiedetään myös tunteneen Orkneylaisten saagan, sillä hän käytti sitä kirjoittaessaan ensimmäisen elämäkertansa Pyhästä Olavista. Snorrilla tiedetään myös olleen yhteyksiä Oddaverjar-sukuun, jonka parista Orkneylaisten saagan kirjoittajan on epäilty tulleen. Näiden kiinnostus Orkneyn jaarleihin oli henkilökohtaista: Norjan löytäminen mainitsee esimerkiksi Møren jaarli Rögnvaldr Eysteinssonin, josta myös Oddaverjar-suku katsoi polveutuvansa.
Norjan löytäminen lähteenä
Sekä Norjan löytäminen että Hversu Noregr byggðist -tekstejä on joissain yhteyksissä tulkittu lähteinä, jotka kertoisivat historiallisista tapahtumista ja todellisista muinaisista kuninkaista. Kyseiset tekstit edustavat kuitenkin myyttejä eivätkä historiankirjoitusta. Fornjótrin eli "Muinaisen jätin" jälkeläisten nimistä suuri osa viittaa johonkin talviseen elementtiin (esim. Snær eli ”lumi”, Drífa  eli ”räntä”). Fornjótrin pojat taas näyttävät kukin olevan jonkin luonnonelementin antropomorfinen ilmentymä: tuli (Logi), ilma (l. tuulet, Kári) ja vesi (l. meri, Hlér). Nimet ovat näin ollen symbolisia, eivätkä todennäköisesti viittaa todellisiin historiallisiin henkilöihin. On myös oletettu, että Fornjótrin sukupuu, jossa norjalaisten kuninkaiden alkuperä jäljitettiin muinaisiin jättiläisiin pakanajumala Óðinnin sijaan, olisi suhteellisen nuorta alkuperää.
Norjan löytäminen suurvalta-ajan Ruotsissa
Norjan löytäminen kuvaa norjalaisten ja orkneylaisten myyttistä esihistoriaa ja Norjan ja Orkney-saarten muinaisia kuninkaita ja jaarleja. Vaikka se ei suoraan kuvaakaan ruotsalaista muinaisuutta, pohjolan eri alueiden ja muinaisten kuninkaiden kuvaus kiinnosti oppineita myös suurvalta-ajan Ruotsissa, missä islantilaiset muinaissaagat ylipäätään olivat alkaneet herättää kiinnostusta erityisesti 1600-luvulta alkaen. Niiden katsottiin olevan lähteitä, jotka voisivat kertoa jotain Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä, josta muuten oli saatavilla hyvin vähän lähteitä. Tämän seurauksena muinaissaagoja käytettiin ilman asianmukaista lähdekritiikkiä myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että osa aikalaistutkijoista suhtautui muinaissaagojen lähdearvoon epäillen jo tuolloin. Ruotsalaiset eivät kuitenkaan enää ymmärtäneen saagojen kieltä, muinaisislantia, ja monia tekstejä käännettiin siksi ruotsiksi tai latinaksi. Norjan löytäminen ilmestyi käännettynä Eric Julius Björnerin teoksessa Nordiska kämpa dater vuonna 1737 (Stockholm: Horn).
Sinuhe
Sinuhe voi viitata seuraaviin:
Buyang
Buyang voi tarkoittaa:
Trakyytti
Trakyytti on vulkaaninen magmakivi, jonka rakenne vaihtelee afaniittisestä porfyyriseen. Suurin osa trakyytin sisältämästä päämineraaleista on alkalimaasälpää. Plagioklaasia ja kvartsia esiintyy myös pieninä määrinä, ja myös joitakin foideja, kuten nefeliiniä, voi löytyä trakyytista. Biotiitti, klinopyrokseeni ja oliviini ovat tavallisia lisämineraaleja.
Trakyytti sisältää vähemmän piidioksidia kuin ryoliitti, ja enemmän (Na2O + K2O):ta kuin dasiitti.
Trakyytit koostuvat yleensä etupäässä sanidiinistä eli monokliinisestä kalimaasälvästä. Ne sisältävät usein pieniä, epäsäännöllisiä höyryonkaloita, jotka aiheuttavat trakyyttien poikkileikkauksien rikkonaisen pinnan, josta niiden nimi on peräisin. Nimi annettiin alun perin Auvergnestä peräisin oleville ryhmän tietyille kiville, ja pitkään sitä käytettiin paljon laajemmassa merkityksessä niin, että trakyyteiksi kutsuttiin myös kaikkia kvartsi-trakyytteja (joita nykyään kutsutaan lipariiteiksi ja ryoliiteiksi) sekä oligoklaasi-trakyytteja, joika nykyään sanotaan asianmukaisemmin andesiiteiksi. Trakyyttien sanotaan olevan plutonisten syeniittien vulkaanisia vastineita. Niiden päämineraali, sanidiininen maasälpä, esiintyy usein kahdessa sukupolvessa, toisin sanoen sekä suurina hyvinmuodostuneina kiteinä että pienempinä epätäydellisinä sauvoina, jotka muodostavat hienosti kiteytyneen tiheän maamassan. Sanidiinin ohella esiintyy myös pienempiä määriä plagioklaasia, yleensä oligoklaasia. Sanidiini taasen sisältää usein huomattavan määrän albiittia, ja se muistuttaa pikemminkin mikrokliiniä tai kryptokiteistä pertiittiä.
Kvartsi on melko harvinaista trakyytissä, mutta tridymiitti (joka sekin kvartsin tavoin koostuu piistä) sen sijaan ei ole epätavallista trakyytissä. Sen kiteet ovat harvoin kyllin suuria nähtäväksi muuten kuin mikroskoopilla. Toisinaan se kuitenkin muodostaa ohuita, kuusikulmaisia limittäisiä laattoja, jotka muodostavat tiivitä mosaiikin tai kattotiilien kaltaisia kasaumia. Ne peittävät usein suurempien maasälpien pinnan tai reunustavat trakyyttien höyryonkaloita, jolloin ne voivat olla sekoittuneita amorfiseen opaaliin tai säikeiseen kalsedoniin. Vanhemmissa trakyyteissa esiintyy myös sekundääristä kvartsia, joka luultavasti on toisinaan tridymiitin jälleenkiteytymisen seurausta.
Mafisista mineraaleista augiitti on yleisin. Se on tavallisesti vaaleanvihreää, ja se on kiteytynyt täydellisiksi, pieniksi kiteiksi. Myös ruskeaa sarvivälkettä ja biotiittia esiintyy, ja niitä ympyröi magnetiitista ja pyrokseenista koostuvat mustat korroosiorajat. Joskus korvautuminen on täydellinen, eikä sarvivälkettä tai biotiittia ole jäljellä, vaikkakin magnetiitti- ja augiittirykelmän ulkoreunat voivat selvästi näyttää mistä mineraalista se on peräisin. Oliviini on epätavallista, vaikka sitä esiintyykin mm. Isthian trakyyteissa. Joissain italialaisissa trakyyteissa esiintyy myös plagioklaasin peruskivilajityyppien, kuten labradoriitin, suurikokoisia kiteitä. Tummanruskeaa augiittia ja rombista pyrokseenia (hypersteeni tai bronsiitti) on havaittu, mutta ne eivät ole missään nimessä tavallisia. Apatiittia, zirkonia ja magnetiittia on käytännössä katsoen aina jonkin verran lisämineraaleina.
Split (1950)
Split oli Jugoslavian kuninkaallisen laivaston hävittäjä, jonka valmistus alkoi hieman ennen toista maailmansotaa ja joka valmistui 1950-luvulla.