cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Charles S. Peirce
Merkkien taksonomia
Reemalle on ominaista, että se ei voi olla tulkintansa puolesta sen enempää tosi kuin epätosi. Esimerkiksi tomaatin pyöreys ei ole mitään, josta voisi sanoa, että se on tulkintansa puolesta totta tai epätotta, mutta yhtä kaikki se voi olla merkki asioista. Sitä vastoin havainto, että kädessäsi oleva esine on pyöreä on joko totta tai epätotta – joko kädessäsi todella on pyöreä esine tai kyseessä on hallusinaatio. Havainto on toisin sanoen sanomus. Propositiot puolestaan ovat sanomusten symboleja, mielivaltaisia merkkejä jotka esittävät mahdollista tosiasiaa (esimerkiksi suomen lause ”kädessäni on tomaatti”). Peruste taas on merkki, joka määrää tulkinnoksensa johtopäätöksenään. Vaikkapa lause P(a) & (P(a) —> P(b)) määrää tulkinnoksenaan johtopäätöksen P(b). Perusteet Peirce jakoi niin ikään kolmeen luokkaan: abduktio, deduktio ja induktio.
Kolmella trikotomialla on yhdeksän merkkien kategoriaa, jotka määrittävät kymmenen mahdollista merkkien lajia. Logiikka tai tarkemmin ottaen matematiikka, joka määrää, mitkä merkkien lajit ovat mahdollisia on epätäsmällisesti muotoiltuna seuraava: kunkin trikotomian kategoria edustaa joko ensiyttä, toiseutta tai kolmannuutta, ja se voi olla osa samaa merkkien lajia itseään korkeammalla tasolla olevan merkkikategorian kanssa jos ja vain jos tämä edustaa samaa tai alempaa kategoriaa kuin se. Esimerkiksi laatumerkki on välttämättä ikoni. Yksmerkki (token) sitä vastoin voi olla sekä ikoni että indeksi, mutta ei symboli. Lakimerkki (tyyppi) taas voi olla yhtä hyvin ikoni, indeksi kuin symboli, mikä tarkoittaa, että symboli on välttämättä lakimerkki. Sama voidaan sanoa ikoneista, indekseistä ja symboleista. Ikoni on välttämättä reema, indeksi voi olla sekä reema että sanomus, ja symboli voi olla yhtä hyvin reema, sanomus tai peruste, mikä tarkoittaa kääntäen, että peruste on välttämättä symboli, sanomus voi olla joko indeksi tai ikoni, ja reema voi olla näistä mitä hyvänsä. Koska jokainen merkkien laji edustaa aina jokaista kolmesta trikotomiasta (se voi olla esimerkiksi lakimerkki-indeksi-reema, yksmerkki-indeksi-sanomus tai laatumerkki-ikoni-reema, mutta ei laatumerkki-indeksi-peruste), on seurauksena yhteensä kymmenen mahdollista merkkien lajia.
Merkkien lajeja on kuitenkin todellisuudessa enemmän, sillä merkit voidaan luokitella myös suhteessa objekteihinsa ja tulkinnoksiinsa tai tarkemmin ottaen näiden kategorioihin. Myös Peircen laajennukset merkkien lajiensa luokittelussa, joka johti lopulta kymmenen kolmijaon ja 66 lajin järjestelmään, perustuu samalle edellä kuvatulle matemaattiselle ajatukselle.
Päättelyn muodot
Peircen teoria päättelyn muodoista kuuluu täsmällisesti ottaen hänen spekulatiivisen kielioppinsa ja merkkien taksonomiansa alaan, mutta koska abduktion, deduktion ja induktion käsitteet ovat yleisesti tunnettuja toisin kuin niiden rooli osana Peircen semioottista taksonomiaa, ja koska niiden aihepiirit ovat hyvin laajoja ja kytkeytyvät myös kritiikkiin ja metodioppiin, on perusteltua käsitellä teemaa oman alaotsikon alaisuudessa.
Päättelyn muotoja on kolme, ja kolmijako noudattaa Peircen kategoriaoppia: abduktio edustaa ensiyttä, deduktio toiseutta, ja induktio kolmannuutta. Missä deduktion tuottamat johtopäätökset ovat välttämättömiä, sekä abduktio että induktio ovat hypoteettisen päättelyn lajeja. Kyseessä on kuitenkin kaksi selvästi toisista eroavaa hypoteettisen päättelyn lajia.
Helpoin tapa ymmärtää kolmen päättelyn lajin välinen ero, on esittää se kolmena mahdollisena barbara-syllogismin lauseiden permutaationa: deduktio:
Sokrates on ihminen
ihminen on kuolevainen
abduktio:
Ihminen on kuolevainen
Sokrates on kuolevainen
(Platon on kuolevainen
Platon on ihminen
Abduktio on kolmesta päättelyn muodosta ainoa, jonka nimeämisestä Peirce itse oli vastuussa. Kuten jo todettua, olisi virheellistä sotkea sitä hypoteettisen päättelyn käsitteeseen, sillä myös induktiivinen päättely on hypoteettista. Arkipäiväinen päättely on suurelta osin nimenomaan abduktiivista. Esimerkiksi päättely
Ennen sadetta, taivaalla on tummia pilviä
Taivaalla on tummia pilviä
on abduktio, ei deduktio, sillä ensimmäinen premissi ei ole ”jos taivaalla on tummia pilviä, tulee satamaan”. Että taivaalla olisi tummia pilviä mutta ei sataisikaan, kumoaisi lauseen, mutta se kumoa premissiä ”ennen sadetta, taivaalla on tummia pilviä”.
Deduktio on mitä hyvänsä ei-hypoteettista päättelyä, puhuimme sitten syllogistiikasta tai korkeamman matematiikan todistuksista, ja se edustaa toiseuden kategoriaa. Deduktiivinen päättely voidaan jakaa kahteen luokkaan, korollariaarikseksi deduktioksi ja teoremaattiseksi deduktioksi.
Fallibilismi ja kriittinen arkijärkisyys
Fallibilismi on looginen oppi, jonka mukaan kaikki väitelauseet voivat kumoutua, eikä ehdottoman varmaa tietoa ole. Opin juuret ovat antiikin skeptisessä filosofiassa, ja se muistuttaa tietyiltä osin Karl Popperin falsifikationismia (jota voi pitää yhtenä fallibilismin muotona), mutta sitä ei tule sekoittaa kumpaankaan. Fallibilismi ei ole tieteenfilosofinen demarkaatiokriteeri, vaan epistemologinen periaate, ja Peircen motivaatiot sen kehittämiselle ovat olennaisesti vastakkaisia skeptiselle filosofialle.
Fallibilismin perustana on ajatus, ettei absoluuttisen universaalisuuden, tarkkuuden tai varmuuden saavuttaminen ole mahdollista:
"Kaikki positiivinen järkeily on luonteeltaan arvostelman esittämistä jonkin osuuden suhdeen kokonaisuudessa jossain otoksesta löydetyn osuuden mukaan. Vastaavasti on olemassa kolme asiaa, joita emme voi koskaan saavuttaa järkeilemällä, nimittäin absoluuttinen varmuus, absoluuttinen tarkkuus ja absoluuttinen universaalisuus. Emme voi olla absoluuttisen varmoja siitä, että johtopäätöksemme ovat edes approksimatiivisesti oikeita; otoksemme voi nimittäin olla täydellisesti muistuttamatta otoksen ulkopuolista osaa kokonaisuutta. Emme voi teeskennellä olevamme edes todennäköisen eksakteja, koska otos koostuu vain äärellisestä määrästä instansseja ja sallii vain etsityn osuuden tietyt erityiset arvot. Lopulta, vaikka kykenisimme varmistamaan absoluuttisella varmuudella ja tarkkuudella, että syntisten ihmisten ja kaikkien ihmisten joukkojen suhde on yhden suhde yhteen, silti äärettömässä ihmisten joukossa olisi tilaa mille hyvänsä äärelliselle synnittömien ihmisten joukolle ilman, että propositiomme tätä kautta kumoutuisi. Vastaava pätee seitsemänjalkaiseen vasikkaan."
Absoluuttinen varmuus on mahdotonta, koska otos voi olla muistuttamatta kaikkia kokoelman jäseniä, jotka jäävät otoksen ulkopuolelle. Esimerkiksi se, että kaikki tunnetut joutsenet hetkenä t sattuvat olemaan valkoisia ei kumoa mahdollisuutta, että tuntemattomista joutsenista jopa enemmistö olisi mustia. Absoluuttinen tarkkuus taas tulee mahdottomaksi, koska otos ei koskaan tarjoa kaikkia mahdollisia mitattavia arvoja. Tässä Peirce oli ehkä oikeammassa kuin osasi kuvitellakaan: Heisenbergin epätarkkuusperiaate lausuu nimenomaisesti, että absoluuttinen tarkkuus perustavien mittausten tasolla on mahdotonta. Mitä tulee absoluuttiseen universaaliuteen, Peirce esittää argumentin, joka muistuttaa mahdollisten maailmojen semantiikkaa: vaikka tietäisimme absoluuttisella varmuudella ja tarkkuudella, ettei maailmasta löydy seitsenjalkaista vasikkaa, ei tästä voi päätellä, että kaikissa mahdollisissa maailmoissa yksikään vasikka ei olisi seitsenjalkainen. Vaikkei yhdelläkään vasikalla olisi ollut seitsemää raajaa, ei tästä voi päätellä, että tämä asiantila voitaisiin yleistää täydellisen universaaliksi luonnonlaiksi.
Peirceläisen fallibilismin mukaan myös kaikki apriorisen varmat totuudet ovat periaatteessa kumoutuvia. Jos tiedämme matemaattisen totuuden järkeilyn kautta, argumentoi Peirce, se on silloin altis epävarmuudelle ja epätarkkuudelle. Niinpä ainoaksi vaihtoehdoksi näyttäisi jäävän, että matemaattinen varmuus perustuu suoraan välittömään kokemukseen. Peirce kuitenkin esittää, ettei välittömän kokemuksen tasolla ole mielekästä puhua sen enempää varmuudesta kuin epävarmuudesta:
"Suora kokemus ei ole sen enemmän varmaa kuin epävarmaa, koska se ei affirmoi mitään – se ainostaan ”on”. On harhoja, hallusinaatiota ja unia. Mutta ei ole virhettä sen suhteen, että tällaiset asiat todella ilmenisivät, ja suora kokemus tarkoittaa vain ilmenemistä. Siihen ei sisälly virhettä, koska se ei todista mistään muusta kuin omasta ilmenemisestään. Samasta syystä sen suhteen ei voida puhua varmuudesta. Se ei ole ”eksaktia”, koska se jättää paljon epämääräiseksi; mutta se ei ole sen enempää ei-eksaktia; so., siihen ei sisälly väärää eksaktiutta."
Vastaesimerkiksi epäilyksille sen suhteen, ettei alkeellisten matemaattisten totuuksien epäileminen voi olla yksinkertaisesti mielekästä, Peirce (ibid., s. 150) ottaa hypnoosin: jos on mahdollista, että hypnotisoidussa tilassa olemme täydellisen vakuuttuneita ilmeisen paikkansapitämättömän väitteen pätevyydestä, miten voimme olla varmoja siitä, ettei matemaattisten väitteiden absoluuttisen varmuuden kokemus johdu vain jonkinlaisesta hypnoosin kaltaisesta tilasta?
Fallibilismin ero antiikin pyrrhonismiin on siinä, että siitä, että tieto on epävarmaa, epätarkkaa ja epäuniversaalia ei seuraa, ettei se voisi olla yhtä kaikki klassisen tiedon määritelmän mukaisesti tietoa. Peircen tietoteoria edustaa ”kriittistä arkijärkeä” (engl. critical common-sensism), ja juuri tämä tekee siitä vastakkaista skeptisismille. Olemme pakotettuja pitämään kritiikittä totena valtavaa joukkoa käsityksiä, ja vaikka tästä ei seuraa, että yksikään niistä olisi ehdottoman varma tai epäilyksen ulkopuolella, ei siitä myöskään seuraa, että meillä ei olisi tietoa tai että kaikkia käsityksiä olisi mielekästä epäillä. Peircen filosofia ei ole ristiriidassa fallibilismin kanssa, vaan ainoastaan foundationalismin, joka olettaa, että tieto voitaisiin laskea jollekin ehdottoman varmalle perustalle (esimerkiksi Descartesin Cogito). Toisekseen Peircen filosofia on vastakkaista humelaiselle uuspyrrhonismille, koska se oli jyrkän realistista tai suoranaisen anti-nominalistista.
Kriittinen arkijärkisyys tarkoittaa karkeasti ottaen sitä, että vaikka mikä hyvänsä uskomus on periaatteessa kumoutuva, mitä hyvänsä uskomuksia ei ole mielekästä tai edes mahdollista epäillä. Kriittinen arkijärkisyys on kriittistä, koska se on fallibilistista, ja tervejärkistä, koska se ei ole skeptisististä. Peircen mukaan ulkoisen todellisuuden olemassaolo on eräs olettamus, jonka epäileminen olisi järjetöntä huolimatta siitä, että emme voi olla varmoja siitä, onko ulkoista todellisuutta olemassa. Näin siksi, että Peircen mukaan käsitys on toiminnan tapa, eikä skeptikko, joka väittää epäilevänsä ulkoisen todellisuuden olemassaoloa, epäile sitä todella, sillä toimii tai käyttäytyy jatkuvasti tavalla, joka osoittaa hänen uskovan ulkoisen todellisuuden olemassaoloon siinä missä kuka tahansa muukin. Tätä kautta kriittinen arkijärkisyys kytkeytyy olennaisesti pragmatismiin.
Pragmatismi
Filosofian piirissä Peirce tunnetaan luultavasti parhaiten pragmatismin perustajana tai ”pragmatismin isänä”, kuten Willian James ystäväänsä kutsui. Hän määritteli pragmatistisen periaatteensa ensi kerran vuonna 1878 julkaistussa artikkelissa ”Kuinka selkeytämme ideoitamme”, jota James piti yhdessä samana vuonna julkaistun toisen artikkelin ”Kuinka käsityksiä muodostetaan” ohella pragmatismin perustavana tekstinä. Klassisen pragmatismin koulukunnan katsotaan saaneen alkunsa vuonna 1872 Cambridgessä ja uudelleen vuonna 1879 Johns Hopkinsin yliopistossa pidetyissä Peircen perustaman metafyysisen klubin tapaamisissa, joihin osallistuivat Peircen ja Jamesin lisäksi ainakin Chauncey Wright, John Fiske, Francis Ellingwood Abbot, Nicholas St. John Green ja Joseph Bangs Warner. Peircen ideat vaikuttivat suuresti etenkin Jamesiin, joka kehitti niiden pohjalta oman pragmatistisen filosofiansa, jonka kautta oppi tuli tunnetuksi ympäri maailmaa. Peirce myös lisäsi ystävänsä kunniaksi nimeensä etunimen Santiago (”pyhä Jaakob” eli ”pyhä James” espanjaksi), niin että hänen koko nimensä kuului Charles Santiago Sanders Peirce.
Pragmatistien välille syntyi kuitenkin pian erimielisyyksiä, sillä Peirce ei hyväksynyt Jamesin ja hänen seuraajiensa antirealistista tieto-oppia ja Peircen alkuperäisestä määritelmästä poikkeavaa tapaa ymmärtää termin ”pragmatismi” merkitys. Hän suhtautui kriittisesti niihin lukuisiin pragmatismin ajattelun muotoihin, joita hänen ajattelunsa oli innoittanut, minkä vuoksi hän nimesi oman oppinsa uudelleen vuonna 1905 ”pragmatisismiksi” (pragmaticism) vitsaillen, että näin ruma nimi suojelee nimeä kaappaajia vastaan.
Peirce ei ymmärtänyt pragmatismia muiden pragmatistien tapaan yleiseksi filosofiseksi lähestymistavaksi tai koulukunnaksi, vaan kyseessä oli hänelle vain tietty looginen oppi tai normatiivinen periaate, jota soveltamalla olisi mahdollista selventää erilaisten kohteiden – olioiden ja käsitteiden – merkityksiä. Vaikka pragmatistinen periaate on erotettava Ludwig Wittgensteinin tai loogisten empiristien merkitysopeista (esimerkiksi verifikationismi, fysikalismi, fenomenalismi), sillä oli samankaltainen funktio kuin näillä sikäli, että tietyt puhetavat tai käsitteet voivat näyttäytyä sen valossa mielettömiltä. Artikkelissa ”Kuinka selkeytämme ideoitamme” periaate määriteltiin seuraavasti:
Pragmatisismin käsitteen Peirce loi pysyäkseen uskollisena pragmatistisen periaatteen määrittämälle, seuraajiensa kehittämiä suppeammalle pragmatismille. Tai, kuten John Deweyn vuoden 1909 Century Dictionary Supplementiin kirjoittama pragmatisismin määritelmä kuuluu, se on
Pragmatistinen periaate on toisin sanoen yhdenlainen teoria merkityksestä, joka voidaan selventää periaatetta soveltamalla. Minkä hyvänsä kohteen (selvä) merkitys kokonaisuudessaan koostuu kaikista mahdollisista kuviteltavissa olevissa vaikutuksista tai käytännön seuraamuksista, joita kohteella ymmärrämme olevan. Mielekkäällä käsitteellä, käsityksellä tai mielikuvalla olisi oltava suhteutettavissa teoriassa mahdollisiin empiirisiin tai käytännöllisiin vaikutuksiin tai seurauksiin. Esimerkiksi se, että sokeri maistuu suuhun laitettaessa makealta, että se sulaa lämmitettäessä, että se heijastaa valoa siten, että päivänvalossa se näyttää valkoiselta, ja niin edelleen, muodostavat sokerin tavanomaisen merkityksen. Peircen oma esimerkki oli kovuus: ”aine on kova, jos sitä ei ole mahdollista naarmuttaa monilla muilla aineilla.” Esittäessään, että ”ideamme mistä hyvänsä asiasta on ideamme sen aistittavista vaikutuksista”, periaate ei kuitenkaan verifikationismin tapaan rajoita spekulatiivista ajattelua, sillä vaikutukset, joihin se merkityksen palauttaa, voivat olla vain mahdollisia.
Peircen myöhäisessä tuotannossa pragmatismia käsitellään hänen merkkiteoriansa yhteydessä, ja tulkinnoksen käsite voi olla helpoiten ymmärrettävissä juuri pragmatismin valossa. Tulkinnos tarkoittaa juuri merkin vaikutuksia (sekä henkisiä että toimintana ilmeneviä).
Peirce kutsui pragmatismiaan myös abduktiologiikaksi. Abduktio eroaa induktiosta ja deduktiosta siten, että siinä syllogismin tulos on premissien perusteella tehtävä kohtuullinen olettamus, ei välttämätön tai todennäköinen johtopäätös. Päättelylajeista abduktio edustaa ensiyttä, induktio toiseutta ja deduktio kolmannuutta.
Tieteellinen menetelmä
Kirjoituksessaan ”Kuinka käsityksiä muodostetaan” (1877) Peirce kuvasi tutkimuksen olevan pyrkimystä kohti vakaata käsitystä ja pois epämiellyttävästä epävarmuuden ja epäilyksen tilasta. Hän määritteli neljä käsityksen vakiinnuttamisen menetelmää, joista tieteellinen menetelmä olisi kehittynein:
Juuri tieteellinen menetelmä oli Peircen mukaan ainoa luotettava tapa päästä selville siitä, mikä on todellista, huolimatta siitä, että sen tulokset voivat kumoutuakin.
Menetelmä sisällyttää itseensä kaikki kolme päättelyn muotoa: abduktion, deduktion ja induktion. Näin tieteellisellä tutkimuksella on kolme alakohtaa:
Teoria, joka onnistuu kilpailijaansa paremmin ennustamaan tai kontrolloimaan empiirisesti havaittavaa todellisuutta, on sitä lähempänä totuutta tai sitä todennäköisemmin tosi.
Peirce myös pyrki määrittelemään totuuden käsitteen operationaalisesti tieteellisen menetelmän kautta: totuus olisi tieteellisen yhteisön – ihanteellisen yhteisön, joka tavoittelee totuutta pyyteettömästi, ja jolla on riittävät kyvyt ja voimavarat tutkimuksen harjoittamiseksi – lopullinen mielipide.
Metafysiikka
Peircen evolutiivinen metafysiikka edustaa objektiivista idealismia ja hänen mielenfilosofiansa panpsykismiä. Hänen voi katsoa pyrkineen sovittamaan yhteen teististä tai panteistista maailmankatsomustaan yhteen Darwinin näkemykseen evoluutiosta. Metafysiikka on yhteydessä fenomenologiaan pohjautuvaan kategoriaoppiin ja sen perustalle rakennettuun semiotiikkaan, sillä se perustuu niin samoille kolmelle kategorialle, jotka tulkitaan metafyysisiksi ”olemisen totuuksiksi”. Metafyysisesti tulkittuna ensiys merkitsee satunnaisuutta, tapahtumien ilmenemistä ilman määrättyä syytä; toiseus ilmenee luonnonlakien välttämättömyytenä ja aineellisuutena; kolmannuus sitä vastoin on uusien tapojen muodostumisen kategoria. Peirce kirjoitti artikkelissaan ”Teorioiden arkkitehtuuri” (1891) seuraavasti:
Virke tarkoittaa, että aine on ”urautunutta” tai ”kaavaan kangistunutta” mieltä, jossa ”paatuneet” tavat muuttuvat luonnonlaeiksi, ja että näin ymmärretyn objektiivisen idealismin avulla maailmankaikkeutta voidaan ymmärtää järkevästi ja käsitettävästi. Peirce myös katsoi kategorioidensa olevan sukua Hegelin ajattelun muodoille (esitetään usein muodossa teesi, antiteesi, synteesi).
Peirce esitti myös yleisellä tasolla matematiikkaan ja fysiikkaan liittyviä spekulaatioita, jotka olivat hieman samansuuntaisia kuin myöhemmin Ernst Machin ja Albert Einsteinin suhteellisuusteoriat. Ei ole osoitettu että Peircen ajatuksilla olisi ollut suoraa vaikutusta kumpaankaan, mutta niiden voidaan katsoa osoittavan, että filosofinen pohja suhteellisuusteorialle oli ”ilmassa"” vuosisadan vaihteessa. Einstein sitten esitti suhteellisuusteoriasta matemaattisen muotoilun, joka osoittautui oikeaksi. Sittemmin fyysikko Lee Smolin on puolustanut näkemyksiä kosmisesta evoluutiosta ja luonnonlakien suhteellisuudesta (ne ovat evoluutioprosessin tulosta, eivät absoluutteja), ja tunnustanut Peircen tämän ajattelun isäksi.
Teokset
Peircen laajaa kirjallista tuotantoa ei ole julkaistu kokonaan. Aikaisempia osittaisjulkaisuja ovat muun muassa Collected Papers (lyh. CP) ja Essential Peirce (lyh. EP). Kriittisestä laitoksesta Writings of Charles S. Peirce: A Chronological Edition (1982–) on ilmestynyt tähän mennessä seitsemän osaa. Laitosta valmistellaan Indianan yliopistossa.
Craig Mottram
Craig Mottram (s. 18. kesäkuuta 1980 Frankston, Victoria, Australia) on australialainen keski- ja pitkien matkojen juoksija.
Juniorina Mottram harrasti triathlonia ja voitti lajissa Australian juniorimestaruuden. Hän kuitenkin halusi hoitaa myös opiskelunsa, eikä täyspainoinen harjoittelu ollut mahdollista, minkä johdosta hän päätti keskittyä pelkästään juoksuun ja otti yhteyttä valmentaja Bruce Scriveniin. Muutamassa kuukaudessa hänestä tuli Australian paras juniorijuoksija 3 000 metrillä ja helmikuussa 1999 hän juoksi alle 20-vuotiaiden maailmanennätyksen samaisella matkalla ajalla 8.02,77. Samana vuonna Mottram sai haavan jalkaansa, mikä pakotti hänet pitämään taukoa harjoittelusta, mutta seuraavana vuonna hän jo alitti 5 000 metrillä Sydneyn olympialaisten tulosrajan ja juoksi oman ennätyksensä. Mottramin kehitys eteni tehokkaasti. Vielä vuonna 2004 hän ei kyennyt haastamaan afrikkalaisjuoksijoita, ja oli Ateenan olympialaisissa 5 000 metrillä kahdeksas. Hän oli kuitenkin juossut samana kesänä 5 000 metrillä huippuajan 12.55,76 joka on kaikkien aikojen toiseksi paras ei-afrikkalaissyntyisen juoksijan juoksema tulos. Vuonna 2005 hän sai ajat putoamaan säännöllisesti alle 13 minuutin, ja Helsingin MM-kisoissa hän juoksi pronssille ajalla 13.32,96. Vuoden 2006 Kansainyhteisön kisoissa kevättalvella hän juoksi ajan 12.58,19 ja sijoittui hopealle. Osakan MM-kilpailuissa 2007 Mottram sijoittui 5 000 metrillä kolmanneksitoista. Valencian MM-hallikisoissa 2008 hän sijoittui 3 000 metrillä viidenneksi. Pekingin olympialaisissa samana vuonna hän karsiutui 5 000 metrin loppukilpailusta juostuaan alkuerässä ajan 13.44,39. Daegun MM-kilpailuissa 2011 Mottram karsiutui niin ikään 5 000 metrin loppukilpailusta. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 hän oli yhdestoista 3 000 metrillä ajalla 7.48,23.
Mottram on 188 senttimetriä pitkä ja painaa 71 kilogrammaa. Hän asuu Melbournessa.
Mesalatsiini
Mesalatsiini (C7H7NO3) eli mesalamiini tai 5-aminosalisyylihappo on aromaattisiin karboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä tulehduksellisten suolistosairauksien kuten Crohnin taudin ja Colitis ulcerosan hoitoon. Lisäksi siitä voidaan valmistaa väriaineita ja sitä voidaan käyttää analyyttisenä reagenssina.
Ominaisuudet ja käyttö
Huoneenlämpötilassa mesalatsiini on värittömiä tai punertavia kiteitä. Kuumennettaessa yhdisteen väri tummenee ja muuttuu ruskeaksi. Aine liukenee hieman veteen ja etanoliin. Liukoisuus veteen kasvaa lämpötilan kasvaessa. Mesalatsiini estää ihmiselimistössä syklo-oksigenaasin tuotantoa, mikä vähentää leukotrieenien tuotantoa. Lisäksi se vähentää sytokiinien tuotantoa ja reagoi vapaiden happiradikaalien kanssa. Nämä vaikutukset vähentävät tulehdusreaktiota elimistössä ja tämän vuoksi yhdistettä käytetään colitis ulcerosan ja Crohnin taudin hoitoon. Se annostellaan joko tablettina tai peräpuikkona. Mesalatsiinin aihiolääkkeitä ovat balsalatsidi, olsalatsiini ja sulfasalatsiini eli ne metaboloituvat ihmiselimistössä mesalatsiiniksi.
Valmistus
Mesalatsiinia voidaan valmistaa nitraamalla salisyylihappo 5-nitrosalisyylihapoksi ja nitroryhmä pelkistetään aminoryhmäksi sinkin ja suolahapon avulla. Toinen vaihtoehto on pelkistää m-nitrobentsoehappoa vedyttämällä laimeassa rikkihappoliuoksessa platinan toimiessa katalyyttinä.
Ahdasmielisyys
Ahdasmielisyys voi tarkoittaa
Kaspiansalakka
Kaspiansalakka (Alburnus chalcoides) on särkien heimoon (Leuciscidae) kuuluva kalalaji.
Kaspiansalakan levinneisyysalue on Kaspianmeressä ja siihen laskevien jokien alajuoksuilla. Kala kasvaa yleensä 20–28 senttimetrin mittaiseksi. Sen ravintoa ovat plankton, vesihyönteiset, pikkunilviäiset ja madot. Kaspiansalakat kutevat touko-syyskuussa matalassa virtavedessä sorapohjalle.
Lajin Alburnus chalcoides taksonominen rajaus on aiemmin ollut laajempi, ja sen levinneisyysalueen on tuolloin katsottu ulottuvan Keski-Eurooppaan. Esimerkiksi alppisalakkaa (Alburnus mento) on aiemmin pidetty tämän lajin alalajina.
Maastojuoksun maailmanmestaruuskilpailut 2001
Vuoden 2001 maastojuoksun maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin 24.–25. maaliskuuta 2001 Oostendeissa, Belgiassa.
Croton-Harmonin rautatieasema
Croton-Harmonin rautatieasema on Croton-on-Hudsonissa New Yorkin osavaltiossa sijaitseva rautatieasema, jolla ei ole lipunmyyntiä. Junia lähtee New York Cityyn arkisin puolen tunnin välein. Nykyinen asemarakennus on valmistunut vuonna 1988.
Japanin historia
Japanin historiaan on vaikuttanut erityisesti maan maantieteellinen sijainti. Saarivaltiona Japani on historiansa aikana onnistunut sulauttamaan ulkopuoliset kulttuurivaikutteet rauhassa osaksi kulttuuriaan. Meri on estänyt mantereelta tulevien valloittajien pääsyn saarille. Japanin sijainti on toisaalta mahdollistanut eristäytymisen ulkomaailmasta: maan historialle luonteenomaisia ovat pitkät eristyneet ajanjaksot ja voimakkaat ulkomaisten vaikutteiden kaudet. Japanin edullinen ilmasto on luonut otolliset olosuhteet suurenkin väestön ylläpitämiselle.
Japanin historia jaetaan yleensä aikakausiin, joiden kesto ja määrä voivat vaihdella ja joilla ei varsinkaan varhaishistoriassa ole välttämättä selkeitä alkamis- ja päättymispäivämääriä. Kaudet voivat myös olla päällekkäisiä, ja niillä on usein lyhyempiä alakausia. Kauden vaihtuminen ei myöskään välttämättä merkitse minkäänlaista äkillistä olosuhteiden muuttumista. Japanissa aikaa on laskettu perinteisesti kiinalaistyyppisin aikakausimerkinnöin (nengō), joiden käyttö alkoi 600-luvulla. Aikaisemmin nengōt vaihtuivat usein, ja niitä onkin useita kymmeniä. Meiji-kaudelta vuodesta 1868 lähtien ne ovat vastanneet keisarien hallituskausia.
Paleoliittinen kausi
Japanin väestön alkuperä on edelleen jokseenkin epäselvä. Todennäköisimmin Japanin nykyinen väestö on muodostunut osittain Manner-Aasian eri osista ja osittain etelästä mereltä käsin tulleiden muuttoaaltojen seurauksena. Japanin saaret olivat yhteydessä mantereeseen noin 18 000–12 000 vuotta ennen ajanlaskun alkua, jolloin Hokkaidō oli yhteydessä Siperiaan ja Honshū Koreaan. Nykyinen Japaninmeri muodosti näin ollen suuren sisäjärven.
Toisen maailmansodan jälkeen Japanista on löydetty tuhansia paleoliittisia kohteita. Tutkimusten perusteella näyttää ilmeiseltä, että Japanissa on ollut asutusta vähintään 30 000–50 000 vuotta sitten. Kauden väestö eli keräilemällä ja metsästämällä, ja he käyttivät kivityökaluja. Tältä ajanjaksolta on löytynyt ihmisfossiileja kaikilta Japanin pääsaarilta.
Jōmon-kausi
thumb|180px|Jōmon-kauden narumerkein koristeltu astia.
Mesoliittinen Jōmon-kausi tunnetaan erityisesti keramiikastaan, josta se on saanut nimensä. Kauden keramiikka on mahdollisesti maailman vanhinta, ja keraamisia esineitä alettiin valmistaa noin 12 500 vuotta sitten. Astiat koristeltiin nauhamaisilla kuvioilla. Koristeaiheet vaihtelivat ja monimutkaistuivat ajan myötä. Astioiden lisäksi kaudella valmistettiin myös mahdollisesti hedelmällisyyttä symboloivia veistoksia, erityisesti naisfiguriineja.
Ravinnoksi käytettiin villieläinten lihaa, sekä meren antimia ja hedelmiä. Jōmon-kulttuuri perustui keräilyyn ja metsästykseen, mutta kauden loppuvaiheilla riisinviljely alkoi levitä mantereelta Kyūshūlle. Aikakauden ihmiset koristautuivat luusta tai simpukankuorista valmistetuilla koruilla. Jōmon-kaudella sai luultavasti alkunsa myös japanin kieli. Japanilaisten esi-isät jakoivat maan ainujen kanssa, jotka joutuivat vähitellen vetäytymään pohjoiseen japanilaisten elinpiirin levittäytyessä. Japanin väkiluvun on arvioitu olleen vuoden 2400 eaa. tienoilla noin 265 000, joten maa on jo varhain ollut maailman tiheimmin asutettuja alueita.
Yayoi-kausi
Kulttuurin suurta edistystä merkinnyt Yayoi-kausi ajoitetaan 300-luvusta eaa. noin vuoteen 250 jaa. Yayoi-kulttuuri on Jōmonin tavoin tunnettu keramiikastaan, joka oli aiempaa vähemmän koristeltua ja valmistettiin kehittyneemmällä tekniikalla. Kulttuuri syntyi Kyūshūlla, ja levisi sieltä muualle Japaniin. Kiinan kulttuuripiirin laajetessa korealaiset muuttajat toivat kauden aikana Japaniin useita uusia teknologioita, kuten kankaan valmistuksen, riisin märkäviljelyn, pronssin ja myöhemmin raudan käsittelyn ja uudenlaisen keramiikan. Niiden vaikutuksesta Japani alkoi siirtyä metsästäjä-keräilijäyhteiskunnasta maanviljelykulttuuriin. Ulkopuolinen vaikutus oli kuitenkin Yayoi-kaudella lähinnä materiaalista eikä henkistä.
Yayoi-kaudella Japanin väkiluvun on arveltu olleen noin 600 000. Väestön kasvaessa alkoi myös muotoutua yhteiskuntaluokkia. Asukkaat asuivat maatalouskylissä, joiden asumukset oli tehty puusta ja kivestä. Myös viljaa varastoitiin rakennuksiin.
Yayoi-kauden Japanista on saatu tietoa ajan kiinalaisista kronikoista. Han-dynastian kronikassa Hòu hànshūssa Japani mainitaan ensimmäisen kerran nimellä Wa. Kronikka kertoo Wan lähettäneen edustuston Kiinaan vuonna 57. Wei-kuningaskunnan aikaiset tekstit Kolmen kuningaskunnan kronikassa kertovat Japanissa 100-luvun lopulla käydystä sisällissodasta, jonka kuningatar Himiko rauhoitti. Hänen kerrotaan hallinneen uskonnollisella auktoriteetillaan yli 30 valtion yhteenliittymää. Kronikka kertoo yksityiskohtaisen reitin Kiinasta Wa-kuningattaren hoviin Yamataissa, joka oli todennäköisesti paikallinen voimakeskus Kyūshūn pohjoisosassa. Yamatain sijainnista ei ole päästy yksimielisyyteen tutkijoiden keskuudessa. Wei-kuningaskunnan kronikan mukaan Japanissa oli suhteellisen kehittynyt luokkayhteiskunta, jossa kansalaiset maksoivat veroja. Osa väestöstä osasi myös luultavimmin lukea ja kirjoittaa, sillä kirjeitä vaihdettiin Wa-valtion ja Kiinan välillä.
Yamato-kausi
Kofun- ja Asuka-kausia nimitetään joskus yhteisesti Yamato-kaudeksi. Kausi on saanut nimensä Japanin keskiosan Yamato-valtiosta, joka sai valtaansa alueen pienemmät hallitsijat mahdollisesti 300-luvun puolivälissä. Korealainen vuonna 414 pystytetty muistomerkki mainitsee Wa-valtiosta vuonna 391 lähetetyn suuren armeijan. Voimannäytteen on oletettu edellyttäneen pitkälle yhdistyneen valtion olemassaoloa. Jotkut ovat liittäneet Yamatoon aiemman Yamatai-valtion, jonka on arveltu tällöin sijainneen Kyūshūn sijaan Keski-Japanissa. Asiasta ei ole kuitenkaan saatu lopullista selvyyttä. Yamaton on esitetty syntyneen joko todennäköisemmin Yayoi-kulttuurin uudesta kehitysvaiheesta tai ulkopuolisen hyökkäyksen seurauksena. Jälkimmäisessä tapauksessa sen hallitsijasuku olisi voinut olla korealaista alkuperää.
Kofun-kausi
thumb|250px|Ilmakuva [[Sakaissa sijaitsevasta suurimmasta Kofun-kauden hautakummusta, jonka on arveltu olevan keisari Nintokun hauta.]]
Vuosien 300–552 Kofun-kausi on saanut nimensä suurista kofun-hautakummuista, joiden rakentaminen oli aloitettu jo 200-luvulla. Kumpujen viereen asetettiin haniwa-veistoksia. Veistokset saattoivat esittää eläimiä, ihmisiä tai erilaisia rakennuksia. Ihmisveistosten vaatetuksesta, haarniskoista ja aseistuksesta on saatu tietoja ajan elinoloista. Suurten hautojen rakentaminen vaati runsaasti työvoimaa, ja niistä suurimman, keisari Nintokun hautakummun rakentaminen on vaaditun työvoiman puolesta verrattavissa Egyptin pyramidien rakentamiseen. Yamato-hallitsijat hallitsivat merkittäviä työvoimaresursseja, minkä hallintaa auttoi maanviljelytekniikoiden kehittyminen. Niiden avulla Yamato-hovi pystyi laajentamaan valtaansa aikaisempaa suuremmalle alueelle.
Yamato-valtion aikana syntyi pohja maan poliittiselle ja yhteiskunnalliselle järjestelmälle. 300-luvun loppuun mennessä Yamato oli vakiintunut kuningaskunta, joka oli yhteydessä Kiinaan ja Koreaan, erityisesti Baekjeen. Korean niemimaan kautta Kiinan korkeakulttuurin tuotteet saapuivat Japaniin. Ulkomaiset oppineet ja maahanmuuttajat toivat maahan teknologiaa, kiinan kirjoitusjärjestelmän ja kungfutselaisuuden. Valtataistelussa Korean niemimaasta Yamato liittoutuikin 300-luvulla eteläkorealaisen Baekjen kanssa. Kiinnostus Korean aluetta kohtaan syntyi ilmeisesti teknologian ja raaka-aineiden, erityisesti raudan tarpeesta.
Yamaton yhteiskunta jakautui kolmeen pääryhmään. Ujit olivat yläluokkaa, jonka on ajateltu syntyneen alkuperäisistä maatalousyhteisöistä. 400-lukuun mennessä uji-ryhmät sitoutuivat Yamaton hallitsijaan taloudellisesti ja uskonnollisesti, ja hallitsija nimitti päälliköt niistä voimakkaimmille. Bet olivat vuorostaan klaanityyppisiä ammattiyhteisöjä, jotka valmistivat esimerkiksi keramiikkaa, kalastivat tai viljelivät riisiä. Alimpana oli yatsuko-ryhmä, palvelijoina toimineet orjat, jotka käsittivät mahdollisesti noin viisi prosenttia japanilaisista.
500-luvulla Yamaton keskusvaltio alkoi taantua, ja valta siirtyi paikallisille klaaneille, joista erityisesti Soga sai vaikutusvaltaa. Samaan aikaan buddhalaisuus levisi Japaniin Baekjesta. Se merkitsi äärettömän merkittävää vaikutusta Japanin korkeakulttuurin syntymiselle ja uutta kautta maan historiassa.
Asuka-kausi
thumb|left|250px|Shōtoku Taishin 600-luvun alussa rakennuttama buddhalainen temppeli [[Hōryū-ji oli todennäköisesti vaikuttava ilmestys mataliin rakennuksiin tottuneille japanilaisille, ja toi ihailua uutta uskontoa kohtaan.]]
Buddhalaisuuden saapuminen Japaniin on ajoitettu perinteisesti vuosille 538 tai 552, mutta se oli levinnyt japanilaisten keskuudessa todennäköisesti jo aikaisemmin. Alkanutta aikakautta vuoteen 710 saakka kutsutaan usein Asuka-kaudeksi. Se on saanut nimensä Asukan alueesta nykyisen Naran eteläpuolella, josta Yamato-hovi hallitsi.
Kysymys buddhalaisuudesta aiheutti valtataistelun hovin sisälle. Voitolle pääsi uutta uskontoa kannattanut Soga-klaani, joka näki kiinalaistyyppisen hallinnon ja buddhalaisuuden keinoina vahvistaa omaa valtaansa. Klaani hallitsikin käytännössä Japania vuosina 587–645. Uutta hallintoa ryhdyttiin toteuttamaan 600-luvun vaihteessa valtionhoitaja Shōtoku Taishin johdolla. Ensimmäiset merkittävät uudistukset olivat vuonna 603 käyttöön otettu hovin arvoasteikko ja vuoden 604 seitsemäntoistakohtainen ”perustuslaki”, joka asetti ensimmäistä kertaa ideaalit valtionhallinnolle ja ihmisten välisille suhteille. Ulkopolitiikassa Shōtoku avasi suhteet Kiinan Sui-dynastiaan. Seuraavan kahden vuosisadan aikana Kiinaan lähetettiin lukuisia edustustoja, jotka saattoivat koostua useasta sadasta hengestä ja joilla oli suuri vaikutus kiinalaisen korkeakulttuurin tuomisessa Japaniin. Kiinalaisen kulttuurin omaksuminen ja hallinnon uudistaminen nähtiin myöhemmin myös keinona suojautua vahvistuneelta Tang-dynastialta.
Shōtokun kuoleman jälkeen vuonna 622 hovi joutui jälleen valtataistelun kouriin. Vuoden 645 vallankaappauksessa uudistusmieliset prinssi Naka no Ōe ja Nakatomi no Kamatari hävittivät Soga-klaanin. Heidän aloittamissaan Taika-uudistuksissa ryhdyttiin luomaan keskusvaltiota, jota keisari johti absoluuttisena monarkkina, ja otettiin käyttöön kiinalaistyyppinen aikakausimerkintä. Yksityinen maanomistus lakkautettiin, ja maa jaettiin kaikkien tietyn iän saavuttaneiden kesken vastineeksi keskushallinnolle maksetuista veroista. Käytännössä maauudistus oli kuitenkin lähinnä kosmeettinen, sillä Japani ei ollut valmis vuosisatojen kuluessa kehittyneeseen kiinalaiseen maanjakojärjestelmään. Uudistukset toteutettiin vähitellen vuosisadan loppupuolen aikana. Ne koottiin säädöskokoelmiksi, jotka toimivat perustana ritsuryō-hallintojärjestelmälle. Se oli Kiinasta omaksuttu järjestelmä, joka määritteli selkeän hallintokoneiston ja verotuskäytännön, ja jakoi kansan kahteen pääryhmään, vapaaseen väestöön ja orjiin, joista jälkimmäiset muodostivat kuitenkin alle kymmenesosan väestöstä.
Nara-kausi
thumb|220px|[[Tōdai-jin suuri vuonna 749 valmistunut Buddha oli aikansa suurin teknologinen saavutus. Veistos on 16 metriä korkea ja painaa noin 560 tonnia. ]]
Muinaisen uskon mukaan pääkaupunki siirrettiin aina keisarin kuoltua uuteen paikkaan, sillä uskottiin että keisarin kuolema oli saastuttanut paikan. Vuonna 710 pääkaupunki siirrettiin Heijō-kyōhon, nykyiseen Naraan, mistä aikajakso on saanut nimensä. Vuoteen 794 kestänyt Nara-kausi merkitsi erityisesti buddhalaisuuden ja taiteiden kukoistusta. Buddhalaisuuden airuena toimi keisari Shōmu, joka määräsi perustettavaksi temppelin jokaiseen provinssiin ja jolla oli keskeinen rooli valtavan Tōdai-jin temppelialueen rakentamisessa pääkaupunkiin. Politiikan ja buddhalaisuuden liitto merkitsi kuitenkin papiston kasvavaa vaikutusvaltaa ja sekaantumista valtion asioihin. Vastaliikkeen johtoon nousi vaikutusvaltaa saanut Fujiwara-suku, joka asetti valtaistuimelle buddhalaisuuteen edeltäjiään penseämmin suhtautuvan keisari Kōninin. Hänen poikansa Kammu siirsi maan pääkaupungin ensin Nagaokaan ja myöhemmin Heianiin, katkaisten hovin siteet entisen pääkaupungin temppeleihin.
Nara-kausi oli suhteellisen rauhallista aikaa. Kaudella Japanissa oli noin kuusi miljoonaa asukasta, pääkaupungissa asukkaita oli arviolta 100 000–200 000. Taloudellisista vaikeuksista ja maanjakojärjestelmän romahtamisesta huolimatta vauraus kasvoi. Rahan käyttö maksuvälineenä lisääntyi 700-luvun kuluessa, ja ensimmäiset kultakolikot lyötiin vuonna 760. Korealaisten maahanmuutto Japaniin 600-luvun lopulla nopeutti huomattavasti kiinalaisen kulttuurin omaksumista. Muutenkin ulkosuhteet olivat vilkkaat.
700-luvun alussa laadittiin ensimmäiset nykyaikaan säilyneet historiankirjat. Vuonna 712 valmistunut, 600-luvun alkuun saakka ulottuva Kojiki ei ollut hoville mieluinen, mutta vuonna 720 valmistunut Nihonshoki sai osakseen tyytyväisen vastaanoton. Kronikat loivat Japanille ja Japanin hoville myyttisen, vuoteen 660 eaa. ulottuvan historian. Niiden tarkoituksena oli kohottaa keisari-instituution asemaa ja luoda valtiolle kiinalaisen perinteen kaltainen menneisyys.
Vaikka buddhalaisuuden vaikutusvalta lisääntyi, se pysyi Nara-kaudella vielä pääosin eliitin uskontona, eikä sen periaatteita yleisesti ymmärretty. Temppeleissä harjoitettava kirjallinen perinne oli kansanomaista buddhalaisuutta lähempänä uskonnon alkuperäistä muotoa. Toisaalta buddhalainen ajattelu alkoi kuitenkin hivuttautua osaksi japanilaista elämää. Erityisesti buddhalaisuuden ja Japanin perinteisen uskonnon synkretismi alkoi kehittyä. Japanissa buddhalaisuus sai erityisen eklektisen muodon, jossa šintolaiset kamit nähtiin usein Buddhan ilmentyminä. Synkretismi johti siihen, että šintolaisia pyhäkköjä alettiin perustaa buddhalaisiin temppeleihin ja toisin päin.
Heian-kausi
Keisari Kammu siirsi maan pääkaupungin Heian-kyōhon, nykyiseen Kiotoon, vuonna 794. Heian-kaudella Japanin kansallinen kulttuuri kehittyi huomattavasti ja kasvoi itsenäiseksi kiinalaisista esikuvistaan. Viralliset suhteet rappeutuvaan Tang-dynastian Kiinaan lakkautettiin 800-luvun lopussa. Uusi kulttuuri sai jalansijaa kuitenkin varsinaisesti vasta 900-luvulta alkaen. Pääkaupungin huippuunsa kehittynyt hovikulttuuri oli huomattavan erillään sitä ympäröivästä maatalousväestöstä ja provinssien todellisuudesta.
Heian-kausi merkitsi myös keisarin vallan vähittäistä heikkenemistä. Keisari Kammu yritti elvyttää ritsuryō-hallintojärjestelmää, jota hän muokkasi ajan vaatimusten mukaisesti ja joka pysyikin muodollisesti voimassa useiden vuosisatojen ajan. Maan todellinen tilanne kuitenkin erkani vähitellen ritsuryō-hallinnon ihanteista. Maanjakojärjestelmän toteuttaminen käytännössä osoittautui vaikeaksi. Yksityinen maanomistus lisääntyi, ja Heian-kauden puolivälistä lähtien yksityiset suurtilat eli shōenit onnistuivat pääosin saamaan vapautuksen veroista. Tämä johti keskushallinnon verotulojen heikkenemiseen. Valta alkoi siirtyä paikallisille päälliköille, kun valtion ote provinsseista höltyi eikä se enää kyennyt ylläpitämään lakia ja järjestystä. Vähitellen shōenit kehittyivät läänityksiksi, ja maahan syntyi myöhemmin feodaalinen järjestelmä.
thumb|330px|[[Byōdō-inin temppeli oli alun perin yksi Heian-kauden loisteliaimmista aatelishuviloista.]]
Hovissa vaikutusvaltaiseksi nousi Fujiwara-suku, joka onnistui kontrolloimaan sitä huolellisesti suunniteltujen avioliittojen kautta. Käytännössä suku naittoi tyttärensä keisarille, ja suvun jäsenet saivat haltuunsa sesshōn ja kanpakun virat. Sijaishallitsijan eli sesshōn viran otti käyttöön Fujiwara no Yoshifusa 800-luvun puolivälissä, kun valtaistuimelle nousi hänen pojanpoikansa, vain yhdeksänvuotias keisari Seiwa. Neuvonantajan eli kanpakun viran loi Fujiwara no Mototsune vuonna 887 – käytännössä kanpaku toimi jonkinlaisena diktaattorina. Monet keisarit olivat Fujiwarojen huippukautena alaikäisiä, tai heidät pakotettiin eroamaan ennen täysi-ikäisyyttään. Fujiwarojen valta alkoi taantua 1000-luvulla, jolloin keisarit saivatkin valtaansa takaisin insei-luostarikeisarijärjestelmän kautta. Järjestelmässä eronnut keisari hallitsi valtakunnan asioita luostarista käsin. Järjestelmä perustui siihen, että alaikäinen keisari saattoi toimia julkisissa seremoniallisissa tehtävissä, kun todellista valtaa käytti nimellisesti luostariin vetäytynyt aiempi hallitsija.
Keskushallinnon vallan heikkeneminen johti uuden sotilasluokan, samuraiden, syntymiseen provinsseissa. Samurait toimivat paitsi suurien aatelissukujen myös valtion suojana levottomuuksia vastaan. Vähitellen he saivat valtaa hovissa. Kaksi suurinta samuraisukua olivat Taira- ja Minamoto-klaanit. Fujiwarojen ja hovin sisäiset riidat johtivat vuoden 1156 Hōgen-kapinaan, jossa valta siirtyi ratkaisevasti sotilasluokalle. Heiji-kapinassa kolme vuotta myöhemmin suvut taistelivat toisiaan vastaan, ja voitokkaaksi nousi Taira-klaani. Muutaman vuosikymmenen kuluttua Genpei-sodassa vuonna 1180 Japani joutui ennennäkemättömien taistelujen keskelle. Kamppailu merkitsi myös käännekohtaa Japanin historiassa, kun sen voittaja, Minamoto no Yoritomo, perusti shōgunaatin eli bakufu-sotilashallituksen Kamakuraan. Bakufu oli vallassa eri muodoissa aina vuoteen 1868 saakka.
Kamakura-kausi
thumb|240px|[[Minamoto no Yoritomo ajan kuvakäärössä.]] thumb|240px|Japanilaiset samurait nousevat mongolien laivoihin, maalaus noin vuodelta 1293.
Genpei-sodan jälkeen Yoritomon ja hänen veljensä Minamoto no Yoshitsunen välinen taistelu jatkui vielä vuoteen 1189 saakka, jolloin Yoritomo tuhosi veljeään suojelleen pohjoisen Fujiwara-suvun. Kolme vuotta myöhemmin Yoritomo sai keisarilta shōgunin arvonimen, korkeimman sotilaalle myönnettävän arvon, josta tuli myöhemmin bakufu-sotilashallituksen johtajan nimitys. Aivan täydellistä sotilashallintoa Kamakura-kaudella ei kuitenkaan saavutettu, vaan nimellisesti maata hallitsivat yhdessä Kioton siviiliaristokratia ja Kamakuran sotilashallitus. Vanhat Heian-kauden instituutiot säilyivät Kamakura-kaudella, ja vasta myöhemmin ne korvattiin uusilla feodaalirakenteilla. Yoritomon kuoleman jälkeen vuonna 1199 todellinen valta siirtyi Hōjō-klaanille, jonka jäsenet toimivat shōgunien sijaishallitsijoina vuoteen 1333 asti.
Bakufu toimi suhteellisen puolueettomasti ja tehokkaasti pitäessään yllä järjestystä; ensimmäisen kerran uusi feodaalioikeus koottiin yksiin kansiin Jōei shikimoku -kokoelmaan vuonna 1232. Sosiaalisista kriiseistä ja mullistuksista huolimatta bakufun luomalla vakaudella oli merkittävä vaikutus maan talouteen. Tavaroiden vaihto alueiden välillä lisääntyi, ja rahan käyttö yleistyi jälleen. Eri alojen käsityöläiset ja kauppiaat alkoivat muodostaa kiltoja, ja provinsseihin syntyi nyt ensimmäistä kertaa esimerkiksi paperin tai metallin valmistukseen erikoistuneita keskuksia. Maanviljelyn käytössä oleva maa-alue kasvoi nopeasti. Feodaalinen talous alkoi muodostua Kamakura-kaudella, mutta Japani oli edelleen kaukana täydellisestä feodaaliyhteiskunnasta. Aristokratialla ja temppeleillä oli valtavia julkisia shōeneita hallussaan, kun taas sotilasmaanomistajat elivät kylissä ja saattoivat itsekin viljellä maata.
Ajan katastrofit, nälänhädät, luonnononnettomuudet ja sota yhdessä buddhalaisuuden lopun aikojen (mappō) odotuksen kanssa tekivät puhtaan maan buddhalaisuuden suosituksi. Toisin kuin aiemmat tavalliselle japanilaiselle vaikeasti ymmärrettävät buddhalaiset suuntaukset, se tarjosi valaistumista yksinkertaisella uskolla Amida-buddhaan. Toinen uusi koulukunta oli munkki Nichirenin perustama Nichiren-buddhalaisuus, joka oli ristiriidassa Japanin uskonnollisen perinteen kanssa suhtautumalla jyrkästi muihin suuntauksiin. Merkittävin Kamakura-kaudella yleistynyt buddhalaisuuden muoto oli kuitenkin zen, jolla on ollut erityisen syvä vaikutus japanilaiseen taiteeseen, ajatteluun ja estetiikkaan. Se vetosi erityisesti samuraihin.
1200-luvun alussa mongolit olivat ulottaneet valtakuntansa Kiinaan ja Koreaan. Kublai-kaani halusi nyt saada myös Japanin hallintaansa. Marraskuussa 1274 mahdollisesti muutaman kymmenen tuhannen mongolin ja korealaisen sotilaan muodostama armeija rantautui Kyūshūlle Hakatanlahdelta ja miehitti osan Hizenin provinssia. Yllättävä taifuuni kuitenkin upotti kaksisataa hyökkääjien laivaa, ja myrskystä selviytyneet joutuivat vetäytymään takaisin Koreaan. Bakufu aloitti nyt valmistautumisen seuraavaan hyökkäykseen vahvistamalla rannikon puolustusjärjestelyitä. Seuraava hyökkäys vuonna 1281 oli aikaisempaa huomattavasti suurempi. Se koostui 4 400 laivasta ja noin 140 000 sotilaasta, jotka muodostivat kaksi armeijaa. Ensimmäinen, Koreasta saapunut laivasto rantautui jälleen Hakatanlahdelta, mutta japanilaiset onnistuivat estämään sen etenemisen useiden viikkojen ajaksi. Toisen laivaston saapuessa taifuuni nousi jälleen ja tuhosi lähes koko hyökkäävän laivaston. Myrskyjä alettiin myöhemmin kutsua nimellä kamikaze.
Hyökkäyksen uhka ei kuitenkaan väistynyt. Jatkuva valmistautuminen sotaan söi pahasti hallituksen taloudellisia resursseja ja heikensi sen vakautta. Maataloustuotanto laski erityisesti Kyūshūlla, ja hallitus oli kyvytön korvaamaan vasalliensa kokemia menetyksiä. Hallitsemattomien talousmuutosten sekä Hōjō-klaanin ja kilpailevien sotilaskuvernöörien välisten kiistojen vuoksi bakufu alkoi huojua. Sen heikkous antoi Kioton hoville uuden tilaisuuden tavoitella menettämäänsä valtaa takaisin, mutta hovi oli kuitenkin jakautunut kahteen toistensa kanssa kilpailevaan linjaan. Vuonna 1318 nuoremmasta haarasta keisariksi nousi Go-Daigo.
Muromachi-kausi
thumb|250px|left|Taiteiden suosijana tunnettu [[Ashikaga Yoshimitsu rakennutti 1400-luvun vaihteessa palatsiinsa kuuluisan Kinkaku-paviljongin.]] thumb|250px|left|[[Nō-teatteri on pitkälti säilyttänyt alkuperäisen muotonsa Muromachi-kaudelta.]]
Vuonna 1331 bakufu karkotti keisari Go-Daigon Okisaarille Japaninmerelle. Kioton alueen paikalliset johtajat kokosivat kuitenkin munkkien tukemina armeijan vastustamaan bakufua, ja Go-Daigo palasi vuonna 1333 aloittamaan uutta vallankaappausta. Sotilashallitus kaatui Hōjō-klaanin tyytymättömien vasallien, Ashikaga Takaujin ja Nitta Yoshisadan tuella, ja Go-Daigo otti nyt tehtäväkseen keisarillisen vallan palauttamisen niin kutsutussa Kemmu-restauraatiossa. Monet keisarin entiset liittolaiset eivät kuitenkaan olleet tyytyväisiä hänen toimiinsa. Vuonna 1336 Takauji kääntyi Go-Daigoa vastaan ja kruunasi keisarin kilpailevasta vanhemmasta sukuhaarasta, jolloin Go-Daigo joutui pakenemaan seuraajineen etelään Naran lähelle, jonne hän pystytti kilpailevan hovin. Seuraavaa 60 vuotta on kutsuttu Nanboku-chō-kaudeksi, eteläisen ja pohjoisen hovin kaudeksi. Se päättyi vasta vuonna 1392 vallanperimyksen jäädessä pohjoiselle hoville.