cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Monkey D. Luffy
Luffy ja Shanks
Kun Luffy oli vielä pieni lapsi, heidän kyläänsä pitivät tukikohtanaan Shanks Punatukan merirosvojoukkio. Kerran Shanksin joukkion ja Luffyn ollessa paikallisessa baarissa Luffy söi Shanksin joukkion varastaman pirunmarjan – GumiGumi- marjan jälkiruoaksi. Fuushaan vuoristoryövärit tulivat baariin ja halveksivat Shanksin joukkiota. He pyysivät emännältä riisiviinaa, mutta merirosvot olivat juoneet talon tyhjäksi. Shanks tarjosi Fuushaan vuoristoryöväreitten johtajalle viimeisen jäljelle jääneen pullon, mutta tämä roiski sen Shanksin päälle. Shanks ei puolustanut itseään tietäen vallan hyvin, että hän on ryöväriä vahvempi. Hän vain voivotteli sotkua ja pyysi siivota jälkensä. Ryövärit lähtivät nauraen baarista.
Ryövärien ollessa toisen kerran baarissa, silloin kun Shanks ei ollut paikalla he haukkuivat piraatteja Luffyn kuullen. Luffy raivostui ja vaati ryöväreiltä anteeksipyytöä, mistä sitten seurasi tilanne, jolloin Luffy oli panttivankina ryöväreitten johtajan kynsissä. Shanks tuli pelastamaan hänet, joskin hän menetti toisen kätensä merihirviölle. Sen jälkeen Shanksin joukkio lähti pois Fuushasta ja Luffy tajusi, että hänestä koituisi pelkästään harmia, eikä hän pystyisi puolustamaan itseään. Luffy ei siis enää tahtonut piraattien mukaan, vaan vannoi Shanksille, että hän kokoaa ainakin yhtähyvän joukon merirosvoja ja löytää suurimman aarteen, One Piecen. Silloin Shanks antoi olkihattunsa Luffylle. Shanks sanoi Luffylle:
Shanks tiesi jo silloin, että Luffystä tulisi jotain suurta, koska hän muistutti kovasti Shanksia pienenä.
Olkihattu Luffy
Lupauksen myötä hän raatoi kovasti ja onkin nyt tunnettu merirosvo Monkey D. Luffy joka tunnetaan paremmin "Olkihattu Luffynä", tai vain "Olkihattuna". Luffy ei kuitenkaan tyydy suurena merirosvona olemiseen vaan haluaa päästä merirosvokuninkaaksi. Monet eivät ota häntä vakavasti, sillä hän on vasta 17-vuotias ja ulkonäöltään heikompi kuin luulisi. Hän on oikeasti hyvin voimakas ja itsevarma, joka tulee selväksi monissa tilanteissa. Luffyn isoisä harjoitti häntä heittämällä hänet syvään luolaan, jättämällä yksin pimeässä metsään ja sitomalla Luffyn ilmapalloihin, jotka veisivät hänet korkeuksiin. Tämä on yksi syy Luffyn vahvuuteen ja voimin.
Aikahyppy
Kahden vuoden treenaamisen jälkeen Olkihattupiraatit kokoontuivat jälleen Sabayodilla ja lähtivät kohti Uuttamaailmaa. He sukelsivat Nereidisaarille, missä Luffy päihitti merenmies Hodyn. Voitto juhlan jälkeen Luffy onnistui suututtamaan yhden neljästä merirosvokeisarista (jap. 四皇, Yonkou, kirjaimellisesti Neljä Keisaria), Big Momin ja julisti samalla valtaavansa Nereidisaaret omaan hallintaansa. Olkihattupiraatit jatkoivat matkaansa pois meren pohjasta ja saapuivat Punk Hazardille, missä he solmivat yhteistyön Trafalgar D. Law'n kanssa päihittääkseen yhden Neljästä Keisarista, Kaidoun. Matkan varrella he kuitenkin päätyivät taistelemaan Kaapparilordi Doflamingon kanssa Dressrosan saarella. Päihitettyään Doflamingon Luffyn palkkio nousi 500 000 000 berryyn ja hän sai samalla 7 merirosvojoukkoa alaisuuteensa, kasvattaen hänen joukkojaan periaatteessa noin 5000 mieheen. Dressrosalta matka jatkui Zou-saarelle, missä Olkihatuille paljastuu vihdoin miten mystiselle Laugh Talen saarelle pitäisi päästä. Joukko hajaantuu kahteen ryhmään, Sanjin yllättävän katoamisen jälkeen. Luffy lähti osan miehistöstään kanssa pelastamaan Sanjia Big Momin valtakunnasta ja he taistelivat yhdessä Begen ja Vinsmoken perheen, Sanjin sukulaisten kanssa Big Mom-piraatteja vastaan. Sieltä selvittyään Luffyn kiinniottopalkkio nousi 1 500 000 000 berryyn ja Maailmanhallitus antoi hänelle propagandistisen tittelin Viides Keisari, nostaen Olkihattupiraatit maailman tavallisen väestön silmissä yhdeksi mahtavimmista merirosvojoukoista.
Luffyn nykyinen sijainti
Tällä hetkellä Luffy ja muut Olkihatut ovat liittoutuneet Trafalgar Law'n, Zoun minkkien ja Wanolaisen Kozukin klaanin samuraiden kanssa vapauttaakseen Wanon valtakunnan sen korruptoituneen hallitsijan, shogun Kurozumi Orochin vallasta. Olkihattujen, Law'n, minkkien ja samuraiden suunnitelma on päihittää ja tarvittaessa surmata Kaido, yksi Neljästä Keisarista, joka tosiasiassa hallitsee Wanoa shogunin takana. Liittouma hyökkää Kaidon päämajaan Onigashiman saarella, joka sijaitsee aivan Wanon vieressä ja haastaa Keisarin ja hänen merirosvoarmeijansa sotaan Wanon valtakunnan hallinnasta. Taistelu raivoaa hurjana, ja odottamattomia liittolaisia ilmaantuu molemmille osapuolille.
Voimat
Luffyllä on yli-inhimilliset voimat, suurin East Bluesta tulleiden merirosvojen kiinniottopalkkio ja on voittanut pelottavan voimakkaita vihollisia joiden ansiosta hän on saanut jo 400 000 000 berryn etsintäkuulutuksen.
Hänet koulutettiin pienenä, mutta Luffy on matkansa aikana oppinut erittäin voimakkaita hyökkäyksiä. Taisteluissa Luffy menettää usein paljon verta, jota hänellä tosin riittää, koska hän syö paljon lihaa. Luffy ei suostu koskaan häviämään ja vaikka hän häviäisi, hän on jo päättänyt voittaa vastustajansa ja haastaa hänet niin monesti kunnes voittaa. Sir Crocodilelle hän hävisi kahdesti, mutta sinnikkäästi jatkettuaan hän voitti kolmannen erän.
Luffy oppii melko nopeasti pärjäämään vihollisilleen joilla aluksi on ylivoima tiettyjen taitojen vuoksi. Hän keksi miten välttää Enerin Mantraa, oppi CP9:n tavattuaan liikkeen Soru, joka on yksi Rokushiki tekniikoista ja keksi itse, että Crocodile on heikko vedelle. Lisäksi Luffy harjoitteli kovasti hävittyään Aokijille ja oppi lopulta "vaihde 2:n" ja "vaihde 3:n".
Luffyllä on monipuolisia voimia syötyään Gomu Gomu no Mi (Gum Gum Fruit/Gumigumimarjan) ja nyt hän pystyy venyttämään mitä tahansa ruumiinosaansa kuin kumia tehden esim. käsistään pitkiä ja iskien ne sitten täydellä voimalla vihollisiaan päin. Hänen kumikehonsa on immuuni mm. luodeille, kanuunankuulille ja sähkölle. Koska Luffy on immuuni sähkölle, hän on yksi ainoista joka pystyy haastamaan Enerin. Luffya pystyy kuitenkin satuttamaan miekoilla ja muille teräaseille, eikä hän pysty myöskään uimaan. Luffy on kuitenkin todella vahva, joten tarvitaan paljon hänet kaataakseen.
Lista Luffyn hyökkäyksistä
Luffy on kehittänyt itselleen erittäin monta hyökkäystä ja jotkut hän keksii taisteluiden aikana. Hyökkäysten nimet ovat ensin japaniksi, sitten suomeksi ja ensiesiintymisjärjestyksessä.
Gear Second hyökkäykset: Gear Third hyökkäykset:
Olomuodot
Mizu Luffy (vesi Luffy) Taistelussa Sir Crocodilea, Baroque Worksin johtajaa vastaa Luffy joi tynnyrillisen vettä ja täyttyi vedellä. Luffy pystyi ruiskuttamaan suustaan vettä joka oli Crocodilen salainen heikkous.
Afro Luffy Tämä ei varsinaisesti ole mikään olomuoto vaan Luffy tatuoinnin ja afron kanssa. Usopp kuitenkin sai Luffyn uskomaan, että afron kanssa hän on voittamaton, mikä antoi hänelle lisävoimia.
Nightmare Luffy Tultuaan kaapparilordi Gecko Morian omistamalle Thriller Bark-nimiselle laivalle(,joka on saaren kokoinen) Moria ryöstää Luffylta tämän varjon pirunmarjavoimillaan. Tämän takia Luffy kuolisi jos hän joutuisi auringonvaloon. Morian karattua Luffylta hän löytää ryhmän muita merirosvoja, jotka kutsuvat itseään Metsäpiraateiksi. He paljastavat Morian voimien heikkouden: kun henkilöltä on viety varjo eikä hän ole kuollut, hänen kehoonsa voidaan asettaa niin monta muuta varjoa kuin ko. henkilön tahdonvoima kestää. Luffy huomasi tämän ensimmäisen kerran mangan luvussa 476, kun hänen kehoonsa asetettiin eräs merivoimien miekkamestarin varjo, minkä jälkeen hän kirjaimellisesti siivutti viereisen puun (ja hämmästyi itsekin). Metsäpiraatit itse ovat pystyneet kestämään kahta tai kolmea varjoa ja heidän arvioidensa mukaan Luffyyn mahtuisi 20–30 varjoa. Luffyn tahdonvoima on kuitenkin niin rajaton, että hänen kehoonsa mahtui 100 varjoa. Luffyn ruumis paisui 4–6 kertaa isommaksi, hänen ylävartalonsa muuttui monta kertaa lihaksikkaammaksi, hänen ihonsa tuli siniseksi, hänen tukkansa kasvoi hieman (säilyttäen silti saman muodon) ja hänen silmänympäryksensä muuttuivat mustiksi. Luffy nähtiin tässä muodossa kaikessa komeudessaan mangan luvussa 478. Tässä muodossa Luffy on moninkertaisesti aikaista vahvempi, jopa vahvempi kuin Gear-muodoissaan, mikä nähtiin hänen pysäyttäessään hirviözombi Ozin Gomu Gomu no Spiral Rifflen (joka on muunnos eräästä Luffyn vahvimmista yhden käden iskuista) vain nostamalla toisen kätensä tätä vastaan. Tällä muodolla on kuitenkin heikkoutensa: keho, jossa on vielä sielu tallella, ei pysty kestämään muita varjoja pitkään; Luffy pystyi käyttämään tätä muotoa vain 10 minuuttia.
Vaihteet
Molemmissa vaihteissa Luffy saa tavalliseen olomuotoonsa verrattuna paljon voimia.
Gear Second
Gear Second paljastui Luffylle vahingossa seitsemännen One Piece -elokuvan mukaan. Kun taas mangassa ja animessa Luffy käytti sitä ensimmäisen kerran Enies Lobbyssä taistellessaan Bluenoa vastaan. Tähän vaihteeseen päästäkseen Luffy pumppaa verta jaloillaan saaden sen kiertämään kehonsa sisällä. Tämä tuottaa Luffylle enemmän happea ja ravinteita, jotka tekevät hänestä nopeamman ja voimakkaamman. Koska Luffyn elimet ovat kumia, veri voi kiertää Luffyssä rasittamatta mitään tärkeää elintä. Jos elimet eivät olisi kumia, ne saattaisivat räjähtää rasituksesta. Tämä vaihde antaa Luffylle voiman käyttää vanhoja iskujaan voimakkaampina ja nopeampina joten jopa CP9:n jäsenillä on vaikeuksia ehtiä väistää niitä. Koska Luffyn aineenvaihdunta on todella nopeaa tässä muodossa, hänen hikensä höyrystyy ja iho on kiiltävä ja pinkki.
Joka tapauksessa tämä muoto ei ole täysin haittapuoleton. Luffy voi käyttää tätä vaihdetta vain tietyn aikaa, sillä Luffyn nopeuden lisäksi myös ravinteiden kulu lisääntyy ja lopulta kun ravintoaineet alkavat loppua, Luffyn verenkierto alkaa hidastua normaaliksi. Bluenon voitettuaan Luffy syö lihaa jolloin hän saa palautettua ravintoaineet uutta koitosta varten.
Tämä vaihde myös vahingoittaa Luffyn kehoa pitkän käytön jälkeen. Rob Lucci kertoi, että Luffyn tavallista nopeampi energiankulutus lyhentää Luffyn ikää. Gear Second rasittaa Luffyn verenkiertoa niin, että pitkään käytettynä hänen sydämensä voi räjähtää. Vaikka Luffy kuluttaa näinkin vakavasti itseään taisteluissa, Luffy kertoo tekevänsä kaikkensa suojellakseen tovereitaan. Luffy tosin sanoo myös ettei hänen kehonsa vielä ole tarpeeksi vahva kestääkseen rasitusta kovin pitkään, mutta tämä voi viitata siihen, että Luffyn tullessa voimakkaammaksi tämä haitta katoaa.
Kahden vuoden jälkeen Luffy on oppinut kovettamaan kätensä raudaksi. Hän voitti Hody Jonesin melkein kun hän kovetti kätensä ja teki gomu gomu no red hawkin.
Gear Third
Päästäkseen Gear Third -vaihteeseen Luffy puree peukaloonsa reiän ja puhaltaa siihen todella voimakkaasti. Tämä saa Luffyn käden kasvamaan ja Luffy voi liikutella ilmaa luidensa välillä kasvattaen ruumiinosiaan. Tätä vaihdetta Luffy kutsuu "luupalloksi", sillä hänen luunsa kasvavat kuin ilmapallo. Tässä vaihteessa Luffy saa kehonsa osia jättiläiskokoihin.
Jo ennestään voimakkaaseen kehoon verrattuna tämä vaihde antaa enemmän voimaa ja aluetta jolla hyökätä. Ainoa ero on, että Luffyn hyökkäykset ovat nyt hitaampia. Gear Third vaikuttaa hieman Luffyn vanhalta muodolta, jossa hän on pallo, mutta tosiasiassa nämä kaksi ovat erilaisia. "Gomu Gomu no Fuusen" (kumikumipallo) -muodossa Luffy vahvistaa ihoaan, mutta Gear Third:ssa hän vahvistaa luitaan. Koska luista on tullut suurempia ja voimakkaampia, Luffyn hyökkäykset ovat huomattavasti voimakkaammat kuin tavallisessa, ja jopa Gear Second -muodoissaan. Suurentaakseen jotain ruumiinosaansa Luffy ensin liikuttaa ilmaa keskikehoonsa ja sen jälkeen liikuttaa ilmaa sinne minne haluaa.
Tämä vaihde ilmeni taistelussa Luccia vastaan Enies Lobbyssä, mutta Luffy käytti Gear 3:a aikaisemmin rikkoakseen voimakkaan oven. Vasta Luccin taistelussa kuitenkin näytettiin mitä Gear 3:ssa tapahtuu. Ovea rikkoessa kuitenkin paljastui, että Gear Thirdin jälkeen Luffystä tulee pikku-Luffy. Tämä on Gear Third -vaihteen sivuvaikutus. Pienessä muodossaan Luffy on heikko, eikä voi edes venyttää ruumiinosiaan. Hänen täytyy odottaa pari minuuttia, jotta hänen ruumiinsa palaisi takaisin normaaliin kokoonsa. Ainoa hyöty pienestä muodosta on se, että Luffy voi piiloutua paikkoihin jonne hän ei mahtuisi normaalissa koossaan. Tämä sivuvaikutus kuitenkin häviää kahden vuoden aikahypyn jälkeen, jolloin Luffyllä on käytössään Haki. Käyttäessään Hakia, Luffyn iho tummuu ja Luffyn käsi muuttuu raudaksi. Luffyn voimat moninkertaistuvat niin suureksi, että Luffy kukistaa merenhirviöiden kuninkaan Krakenin yhdellä lyönnillä, Elephant Gunilla.Luffy on oppinut myös ``gomu gomu no giganto gattlingin`` (kumikumigiganttigattlin)
Gear Fourth Bounce man/Snake man
Gear Fourth nähtiin ensimmäisen kerran Dressrosa saagassa, jossa Luffy taisteli Doflamingoa vastaan. Luffyn aktivoidessaan vaihteen, hän puhaltaa ilmaa käsivarteensa ja hänen kehostaan syntyy pomppiva Bounce man. Bounce man vaihde antaa Luffylle enemmän voimaa, mutta tekee kehostaan hitaamman. Luffy joutuu myös pomppimaan samalla, sillä hän ei pysy pystyssä vaihteen takia.
Toinen Gear Fourth vaihde nähtiin Whole Cake Island saagassa, jossa Luffy taisteli Kataguria vastaan. Kuten Bounce man vaihde, Luffy puhaltaa ilmaa käsivarteensa ja hänen kehostaan tulee kevyempi, hiukset ovat pitkät. Tämä vaihde kutsutaan nimellä Snake man, jolloin Luffyn keho on nopeampi, mutta hyökkäykset normaalit, kuten hänen tavalliset hyökkäykset. Luffyn hyökkäykset muistuttavat käärmeen muotoilta, sillä esimerkiksi lyödessään hänen käsivarsi venyy käärmeen luikertelolla.
RS Canum Venaticorum -tähti
RS Canum Venaticiorum -tähti on muuttuva tähti, jotka ovat ns. kontaktikaksoistähtiä, joissa tähtien kaasukehät, kromosfäärit, ovat yhdistyneet ja hyvin aktiivisia. Kirkkauden vaihtelut ovat 0,2 magnitudia, jotkut näistä ovat pimennysmuuttujia.
RS Canum Venaticiorum -ryhmään kuuluvat Epsilon Ursae Minoris, Lambda Andromeda, Xi Ursae Majoris ja Zeta Andromedae.
Bob Gainey
Robert Michael "Bob" Gainey (s. 13. joulukuuta 1953 Peterborough, Ontario) on kanadalainen jääkiekkovalmentaja ja jääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Hän pelasi koko NHL-uransa Montreal Canadiensissa.
Gainey voitti parhaalle puolustavalle hyökkääjälle jaettavan Frank J. Selke Trophyn neljä kertaa peräkkäin vuosina 1978–1981.
Varhaiset vuodet
Gainey pelasi vuodesta 1970 vuoteen 1973 Peterborough Petesissä juniorisarja Ontario Hockey Associationissa (nykyään Ontario Hockey League). Montreal Canadiens varasi hänet NHL:ään numerolla kahdeksan vuoden 1973 varaustilaisuudessa ja hän aloitti NHL-uransa jo samana vuonna. Myös WHA-seura Minnesota Fighting Saints varasi hänet, mutta Gainey päätti pelata NHL:ssä.
Ammattilaisvuodet
Gainey pelasi Canadiensissa vuodesta 1973 vuoteen 1989 ja voitti neljä kertaa parhaalle puolustavalle hyökkääjälle jaettavan Frank J. Selke Trophyn (1978–1981) sekä viisi Stanley Cupin mestaruutta (1976–1979 ja 1986). Hän toimi Canadiensin kapteenina vuodesta 1981 vuoteen 1989. Hän teki NHL-urallaan runkosarjassa 502 pistettä (239 maalia ja 263 syöttöä) 1 160 ottelussa ja pudotuspeleissä 73 pistettä (25 maalia ja 48 syöttöä) 182:ssa ottelussa. Tehotilastossa Gainey saavutti 16-vuotisella NHL-urallaan positiivisen lukeman kahta kautta lukuun ottamatta joka vuosi.
Pelaajauran jälkeiset vuodet
Lopetettuaan pelaajauransa hänestä tuli Minnesota North Starsin päävalmentaja vuonna 1990. Tammikuussa 1992 hänet nimettiin myös seuran General Manageriksi. Vuonna 1991 seura eteni Stanley Cupin loppuotteluihin, joissa se hävisi Pittsburgh Penguinsille. Vuonna 1993 North Stars siirtyi Dallasiin ja kaksi vuotta myöhemmin Gainey astui syrjään päävalmentajan paikalta keskittyäkseen täysin GM:n työhönsä. Gaineyn keskeisiin pelaajahankintoihin Dallasissa lukeutuivat muun muassa Joe Nieuwendyk, Ed Belfour ja Brett Hull. Dallas Stars voitti Presidents' Trophyn (NHL:n runkosarjan voittaja) vuosina 1998 ja 1999 ja Stanley Cupin vuonna 1999.
Toukokuussa 2003 Gainey siirtyi Montreal Canadiensin GM:ksi ja hän toimi tehtävässä helmikuuhun 2010. Kevään 2006 Gainey toimi myös Montrealin tilapäisenä päävalmentajana, kunnes Guy Carbonneau aloitti joukkueen valmentamisen seuraavalla kaudella. Gainey palasi valmentajaksi maaliskuussa 2009 Carbonneaun potkujen jälkeen ja jatkoi tehtävässä loppukauden.
Move90
Move90 on Valmetin valmistama teollisuusveturimalli. Niitä valmistettiin kaksi kappaletta vuosina 1966–1967. Veturi muistuttaa ulkomuodoltaan hyvin suuresti Dv12-veturia, ja myös tekniikan osalta molemmissa vetureissa on käytetty pitkälti samoja osia. Moottori on samaa mallisarjaa mutta pienempi kuin Dv12:ssa (vain 12-sylinterinen 16-sylinterisen asemesta). Koska veturi on tarkoitettu yksinomaan vaihtotöihin, ovat sen välityssuhteen erilaiset ja huippunopeus alhaisempi. Tunnistettavimpia piirteitä verrattuna Dv12:een ovat muun muassa pitkän konesuojan keulapalan viisto muotoilu ja kyseisen keulapalan selvästi pienikokoisemmat jäähdyttimen säleiköt. Lisäksi kummassakaan veturissa ei ole keulanumeroita.
Ensimmäiseksi vuonna 1966 valmistunut Move90-veturi (Valmet 901/1966) oli käytössä UPM:llä Kuusankoskella aina vuoden 2008 loppuun asti, jolloin Kuusankosken vaihtotyöt siirtyivät VR:n hoidettaviksi. Sittemmin veturi myytiin Imatran veturipalvelulle jonka käytössä se nykyään palvelee. Veturi on väritykseltään kelta-musta. Toinen veturi valmistui 1967 valmistenumerolla 902. Se toimitettiin Karhulan–Sunilan rautatielle ja on siellä käytössä edelleen. KSR:n veturi on väritykseltään VR:n vetureiden tapaan puna-harmaa.
Kummallekin veturille on tehty pientä saneerausta 2000-luvun alussa. Muun muassa isot valonheittimet kummastakin päästä on korvattu VR:n kalustosta tutuilla kaksoisvalonheittimillä. Lisäksi veturit on maalattu uudestaan. Ohjaamot ovat molemmissa vetureissa kuitenkin edelleen lähes täysin 1960-luvun tasolla.
NZXT
NZXT on vuonna 2004 perustettu yhtiö, joka valmistaa tietokoneen koteloita, emolevyjä, jäähdyttimiä ja tuulettimia, RGB-Ledejä, virtalähteitä ja muita tarvikkeita erityisesti pelaajille.
Kotelot
NZXT valmistaa erilaisia koteloita erityisesti pelaajille. Nykyiset valikoimat sisältävät ns. Classic Seriesit ja Crafted seriesit.
Toivotut (Pepe Willberg)
Toivotut on Pepe Willbergin kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 1992. Sen julkaisi Fazer Finnlevy ainoastaan MC-versiona.
Peugeot 308
Peugeot 308 on Peugeot’n vuodesta 2007 lähtien valmistama alemman keskiluokan automalli, joka korvasi Peugeot 307:n. Se on valmistajansa ensimmäinen auto, jossa mallinimi on muotoa X08. Mallin pitempiakselivälinen sedan-korinen rinnakkaismalli on Peugeot 408, mutta sitä ei myydä lainkaan Länsi-Euroopassa.
Peugeot 308 I (2007–2013)
Ensimmäisen sukupolven 308 esiteltiin kesäkuussa 2007 Barcelonassa. Se perustuu samalle PF2-pohjalevylle kuin edeltäjänsä 307. Ensimmäiset korimallit olivat kolmi- ja viisioviset hatchbackit, farmarimalli SW esiteltiin keväällä 2008 ja kokoontaittuvalla kovakatolla varustettu avomalli CC vuotta myöhemmin. Lisäksi 308-malliin perustuu kaksiovinen coupé-korinen Peugeot RCZ. Kolmiovisen valmistus päättyi vuonna 2010. Kiinassa myytiin myös neliovista sedania. vasen|pienoiskuva|Viisiovinen Peugeot 308. Vuoden 2009 Euro NCAP -kolaritestistä 308 sai tulokseksi täydet viisi tähteä. Erikseen samana vuonna testattu 308 CC ansaitsi sekin viisi tähteä. vasen|pienoiskuva|Peugeot 308 SW Geneven autonäyttelyssä keväällä 2011 esiteltiin uudistunut 308, joka sai kasvojenkohotuksessa muutoksia keula- ja peräosaansa. vasen|pienoiskuva|Peugeot 308 CC vasen|pienoiskuva|Ensimmäisen sukupolven facelift-malli.
Peugeot 308 II (2013–2021)
Toisen sukupolven 308 esiteltiin viisiovisena hatchbackina Frankfurtin autonäyttelyssä syksyllä 2013, farmarimallin ensiesittely oli seuraavana keväänä. Syksyllä 2016 esiteltiin lisäksi neliovinen sedan Kiinan markkinoille. Loogisesti ajateltuna mallin olisi tullut saada nimekseen 309, mutta numeroa oli jo aiemmin käytetty vuosina 1985–1993 valmistetussa mallissa. Peugeot 308 valittiin Vuoden autoksi Euroopassa 2014. vasen|pienoiskuva|Peugeot 308 SW Vuoden 2013 Euro NCAP -kolaritestistä 308 sai tulokseksi täydet viisi tähteä. vasen|pienoiskuva|Sedan-korinen Peugeot 308. Vuonna 2017 malli koki pienen kasvojenkohotuksen, jossa uudistettiin muun muassa ajovaloja ja puskureita. Lisäksi esiteltiin uusi 1,5-litrainen (130 hv) dieselmoottori sekä kahdeksanvaihteinen automaattivaihteisto, joka on saatavana tehokkaimman 2,0-litraisen (180 hv) dieselmoottorin yhteyteen. vasen|pienoiskuva|Toisen sukupolven facelift-malli.
Peugeot 308 III (2021–)
Vuoden 2022 Euro NCAP -kolaritestistä 308 sai tulokseksi neljä tähteä viidestä. vasen|pienoiskuva|Peugeot 308 SW
H.Ö.N.Ö.
H.Ö.N.Ö. on suomalaisen Popeda-yhtyeen 12:s studioalbumi, joka julkaistiin 25. huhtikuuta 1994. Se menestyi hyvin ja myi kultaa. Hyvää myyntimäärää edesauttoi albumilta julkaistu single ”Tahdotko mut tosiaan”, josta tuli hyvin suosittu. Toinen suosittu kappale on ”Erotomania”. Levyn nimi on lyhenne lauseesta ”Huimia öitä, niukasti öljyä”, joka on myös yksi albumin kappale.
Levy äänitettiin loppuvuodesta 1993 hyvin hajanaisesti, eivätkä yhtyeen jäsenet tiettävästi olleet kertaakaan studiossa samanaikaisesti. Albumia työstivät enimmäkseen sen tuottaneet Costello Hautamäki ja Markku Petander, jotka myös sävelsivät valtaosan sen kappaleista. Heidän yhteistyönsä aiheutti kuitenkin myös ristiriitoja yhtyeen sisällä.
Albumilla on peräti 17 kappaletta, sillä mukaan valittiin kaikki sitä varten sävelletty materiaali. Runsaan kappalemäärän vuoksi albumi on musiikillisesti hajanainen mutta myös Popedan siihen asti monipuolisin. Yhtyeen jäsenten kirjoittamien kappaleiden lisäksi albumi sisältää muun muassa Juice Leskisen, Pauli Hanhiniemen, Mikko Saarelan, Jussi Tuomisen ja yhtyeen entisen basistin Ilari ”Ilpo” Ainialan sävellyksiä ja sanoituksia. Ainiala soitti myös bassokitaraa yhdessä albumin kappaleessa. Albumilla on myös muita vierailevia muusikoita, kuten Ari Toikka, Raaka-Arska ja Jyrki Niemi.
Työstö
Popedan albumeja oli pitkään ollut mukana tuottamassa Mika Sundqvist, mutta Hönölle häntä ei pyydetty mukaan. Popedan kitaristin Costello Hautamäen mukaan syynä oli se, että Sundqvistin MSL-studio oli muuttanut pidemmän matkan päähän Kihniöön, kun levy tehtiin Tampereella. Sundqvistin poisjäännin myötä Hönöstä tuli Popedan aiempia albumeja enemmän Hautamäen ja basisti Markku Petanderin levy.
Hönö äänitettiin loppuvuodesta 1993. Se tehtiin hyvin hajanaisesti, eivätkä Popedan jäsenet tiettävästi olleet kertaakaan samanaikaisesti studiossa. Esimerkiksi solisti Pate Mustajärvi on sanonut, ettei nähnyt rumpali Kari Holmia nauhoitusten aikana. Levyä tekivät pääasiassa Hautamäki ja Petander, kun muut pistäytyivät vain silloin tällöin äänittämässä omat osuutensa. Hajanaisuuteen vaikutti se, että albumia äänitettiin kolmessa eri studiossa, muun muassa Hautamäen ja Petanderin kotistudioilla. Levytettäviä kappaleita ei myöskään harjoiteltu etukäteen, vaan niitä nauhoitettiin sitä mukaa, kun niitä valmistui. Kappaleita ei myöskään hiottu pidemmälle, vaan ne päätyivät levylle alkuperäisessä muodossaan. Tuottajiksi on merkitty Hautamäki ja Petander nimellä ”Gipsy Brothers”.
The Suite Life of Zack & Cody: Tipton Caper
The Suite Life of Zack & Cody: Tipton Caper on Disneyn tuottama videopeli, joka on tehty pelikonsolille Game Boy Advance. Peli julkistettiin 24. lokakuuta 2006. Pelin hahmot on otettu televisiosarjasta Zackin ja Codyn viiden tähden elämää.
The Suite Life of Zack & Cody
H.Ö.N.Ö.
Työstö
Albumia tehdessä syntyi peräti 17 kappaletta, ja ne kaikki valittiin levylle. Costello Hautamäen mukaan ratkaisu oli hänen ”merkillinen päähänpistonsa”, jota hän myöhemmin katui. Levyn kokonaispituus on yli 50 minuuttia. Albumin nimi on lyhenne lauseesta ”Huimia öitä, niukasti öljyä”, joka on myös yksi albumin kappale.
Wasilei Ratinen
Wasilei (Vasilei) Ratinen (1819 – 9. elokuuta 1899 Suistamo) oli suomalainen kauppias ja valtiopäivämies.
Ratisen isä oli Vasili Ratinen ja puoliso Aleksandra Feodorintytär Ratinen. Kauppias Ratinen oli talonpoikaissäädyssä Salmin tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1877–1878. Hän oli valtiopäivillä säädyn yksityisen valitusvaliokunnan jäsen.
H.Ö.N.Ö.
Musiikki
Koska Hönölle päätyi paljon materiaalia, sisältö oli hajanaista ja eritasoista, ja albumilta puuttui edellislevy Svobodan kaltainen tasapaino. Toisaalta albumi oli musiikillisesti Popedan siihen asti monipuolisin. Suurin osa kappaleista on Hautamäen ja Petanderin tekemiä. He olivat hyvin tuotteliaita, mikä loi kilpailuasetelman, kun molempien piti tehdä mahdollisimman hyviä kappaleita, jotta toinen ei olisi saanut lauluntekijänä yhtyeessä ylivaltaa. Popedan aiempi jäsen Ilpo Ainiala teki levylle kappaleen ”Uskon vielä Rolling Stonesiin”, jonka laulaa Hautamäki.
Popeda sai ison hitin Petanderin säveltämästä ja Pauli Hanhiniemen sanoittamasta kappaleesta ”Tahdotko mut tosiaan”. Pate Mustajärvi on verrannut sen sanoitusta monisäikeiseen runoon ja sanonut, että teksti vaati erilaista lähestymistapaa kuin hänellä. Mustajärvi itse kirjoitti albumille poikkeuksellisen vähän sanoituksia, vain viisi.
”Siankorvaa ja raanavettä” syntyi Hautamäen ja Mika Sundqvistin yhteistyönä. Sävellys on heidän yhteinen, säkeistöt teki Hautamäki ja kertosäkeet Sundqvist. Jälkimmäisen kirjoittama sanoitus käsittelee työväestön huonoa kohtelua. Pate Mustajärvi on kritisoinut sanoitusta ja sanonut sen vieneen yhtyeen sille vieraalle ”renttuiskelmälinjalle”. Sundqvistin mukaan Mustajärvi entisena konepajahitsarina otti sanoituksen liian henkilökohtaisesti.
Yhtyeen sisällä keskustelua aiheutti päätöskappale, Petanderin säveltämä ja sanoittama ”Erotomania”, joka tunnetaan myös kertosäkeistönsä mukaisesti nimellä ”Jos pillua saan”. Sen jättämistä pois levyltä harkittiin. Esimerkiksi kosketinsoittaja Jukkis Järvinen on sanonut vihaavansa kappaletta ja olevansa sitä mieltä, ettei kappaleen tekstiä voi laulaa kuin 15-vuotias poika. Sen sijaan levy-yhtiö Poko Rekordsin johtaja Epe Helenius oli siitä innoissaan ja piti sitä levyn kruununa. Sanoituksen kappaleeseen teki alun perin Juice Leskinen, mutta Hautamäki ja Petander hylkäsivät sen, joten lopullisen, suorapuheisen version sanoitti Petander. Pate Mustajärvi kieltäytyi jyrkästi laulamasta kappaletta, ja lopulta Petander lauloi sen itse ja myös soitti kaikki soittimet. ”Erotomaniasta” tuli ajan mittaan suosittu kappale, jota usein pyydettiin soittamaan Popedan keikoilla. Petanderin lähdettyä yhtyeestä sitä on laulanut keikkojen encoressa Costello Hautamäki.
Albumin toinen Petanderin laulama kappale on ”Baareja taivaaseen”. Kappaleen ”Lauantai-ilta” laulaa Raaka-Arska. Ainoa lainakappale on ”Kärol”, joka on alun perin Chuck Berryn ”Carol”. Se oli yhtyeen vanha keikkasuosikki, jota se oli esittänyt jo vuonna 1978.
Myynti ja julkaisut
Albumi julkaistiin alun perin vinyylilevynä ja C-kasettina. Tammikuussa 2011 ilmestyi tuplavinyyli. Sen kakkoslevyn B-puoli koostui kokonaan kappaleesta ”Erotomania”. Lisäksi vuonna 2009 oli ilmestynyt paketti, jossa oli mukana CD sekä 300-palainen palapeli, jossa kuvana oli levynkansi LP-koossa.
Arvioita
Albumia arvioitiin Rumban numerossa 10/1994:
Muusikot
Popeda
Vierailijat
Pjotr Stolypin
Pjotr Arkadjevitš Stolypin (14. huhtikuuta (J: 2. huhtikuuta) 1862 Dresden, Saksin kuningaskunta – 18. syyskuuta (J: 5. syyskuuta) 1911 Kiova, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen konservatiivinen valtiomies, joka toimi Venäjän keisarikunnan pääministerinä vuosina 1906–1911. Hänet tunnetaan voimatoimistaan vallankumouksellisia vastaan, suuresta maatalousuudistuksestaan eli niin sanotusta Stolypinin reformista ja Suomessa toisen sortokauden aloittamisesta. Hänet salamurhattiin kesken virkakauden.
Sukutausta ja perhe
thumb|Stolypin perheensä kanssa. Stolypin syntyi vuonna 1862 vanhaan aatelissukuun, jonka vaiheet tunnetaan 1600-luvulta alkaen. Hänen isänsä oli Itä-Rumelian kenraalikuvernöörinä ja Kremlin palatsin komendanttina toiminut tykistökenraali Arkadi Stolypin. Äiti Natalija Gortšakova oli ruhtinas Mihail Gortšakovin tytär. Stolypin oli sukua myös ulkoministeri Aleksandr Gortšakoville ja kirjailija Mihail Lermontoville. Stolypinin puolisona oli vuodesta 1884 keisarillinen hovineito Olga Neidgardt, ylihovimestari Boris Neidgardtin tytär. Heillä oli viisi tytärtä ja yksi poika, Arkadi.
Ura ennen pääministerikautta
Stolypinin perhe asui Serednikovon kartanossa Moskovan lähellä ja vuodesta 1869 Kalnaberžėn kartanossa nykyisessä Latviassa. Myöhemmin voimakkaana nationalistina tunnettu Stolypin varttui Baltiassa etnisesti moninaisessa ympäristössä, jossa venäläiset olivat etuoikeutettu vähemmistö. Käytyään kymnaasin Vilnassa ja Orjolissa vuosina 1874–1881 hän opiskeli Pietarin yliopiston fyysis-matemaattisessa tiedekunnassa, josta valmistui vuonna 1885. Hän teki opinnäytteensä maataloudesta.
Yliopistosta valmistuttuaan Stolypin sai viran Venäjän sisäministeriöstä. Vuosina 1886–1889 hän oli virkamiehenä valtion omaisuudesta vastanneen ministeriön maatalousosastolla sekä vuosina 1889–1898 Kaunasin kihlakunnan ja vuosina 1898–1902 Kaunasin kuvernementin aatelismarsalkkana. Hän viljeli samalla sukutilaansa Kalnaberžėssa. Sisäministeri Vjatšeslav von Plehwen tuella hän pääsi vuonna 1902 Grodnon ja seuraavana vuonna Saratovin kuvernööriksi. Stolypin osoitti jo varhain kiinnostusta talonpoikien asioihin. Vuoden 1905 vallankumouksen aikana hän taltutti tehokkaasti talonpoikien kapinoinnin Saratovin alueella käyttäen suhteellisen pehmeitä otteita mutta tarvittaessa myös voimakeinoja, kuten pikaoikeudenkäynneissä langetettuja kuolemantuomioita. Menestyksensä ansiosta hänet nimitettiin huhtikuussa 1906 Ivan Goremykinin hallituksen sisäministeriksi.
Liberaalin duuman ja levottomuuksien nujertaminen
Keisari Nikolai II nimitti Stolypinin pääministeriksi eronneen Goremykinin tilalle 21. (8.) heinäkuuta 1906. Samana päivänä keisari myös hajotti kaksi kuukautta aiemmin valitun ensimmäisen duuman. Liberaalin kadettipuolueen edustajat yrittivät turhaan protestoida hajotusta vastaan niin sanotulla Viipurin manifestilla, mutta sen allekirjoittajilta vain kiellettiin osallistuminen seuraaviin vaaleihin. Stolypin ei kannattanut paluuta täydelliseen itsevaltiuteen, mikä ärsytti taantumuksellisinta oikeistoa, mutta hänen suhteensa liberaalin opposition hallitsemaan duumaan oli vielä ongelmallisempi. Hän hyväksikäytti järjestelmällisesti poikkeustilanteisiin tarkoitettua uuden perustuslain 87. pykälää, joka antoi hallitukselle oikeuden säätää väliaikaisia lakeja asetuksina duuman ollessa hajotettuna. Stolypin pyrki toteuttamaan mahdollisimman paljon lainsäädäntöä näillä asetuksilla. Duuman ollessa koolla hän turvautui jopa lahjontaan saadakseen lakiesityksensä läpi.
Stolypin ryhtyi tämän jälkeen rauhoittamaan maata armottomalla vastaterrorilla. Viikkoa murhayrityksen jälkeen hän antoi asetuksella sotaoikeuksille valtuudet jakaa sotatilaan julistetuilla alueilla siviileille pikatuomioita, joista ei voinut valittaa ja jotka pantiin täytäntöön kahden vuorokauden kuluessa. Asetus oli voimassa kahdeksan kuukautta, minä aikana yli tuhat ihmistä teloitettiin pikatuomioilla. Lisäksi vuoteen 1909 mennessä yli 3 000 tuomittiin kuolemaan poliittisista rikoksista tavallisissa oikeusistuimissa. Samaan aikaan Stolypinin hallitus ei juuri puuttunut äärioikeistolaisten mustien sotnioiden vastavallankumoukselliseen ja juutalaisiin kohdistuvaan terroriin. Venäjän liberaalit ja vasemmisto eivät antaneet teloituksia Stolypinille anteeksi. Hirttoköyttä alettiin kutsua ”Stolypinin kravatiksi” (Stolypinskii galstuk) kadettipuolueen kansanedustajan Fjodor Roditševin vuonna 1907 esittämän lausahduksen mukaan.
Koska helmikuussa 1907 valittu vasemmistolaisempi toinen duuma oli entistä haluttomampi yhteistyöhön Stolypinin kanssa, hän järjesti sen hajotetuksi jo saman vuoden kesäkuussa. Seuraavana päivänä, 16. (3.) kesäkuuta 1907, hän julkisti uuden vaalilain, joka muutti äänten painoarvoa suosimaan enemmän rikkaita ja ylimystöä ja samalla vähensi työläisten ja vähemmistökansallisuuksien painoarvoa. Koska perustuslaki kielsi muuttamasta vaalilakeja hallituksen asetuksella, muutos toteutettiin keisarillisella manifestilla, mitä oppositio piti vallankaappuksena. Uusilla vaalilaeilla valittu ja marraskuussa 1907 kokoontunut kolmas duuma olikin Stolypinin toiveiden mukaisesti konservatiivisempi. Sen suurimmaksi puolueeksi kohosivat oktobristit, joiden kanssa hän kykeni hedelmälliseen yhteistyöhön.
Maatalousreformi ja muita uudistuksia
Stolypinin pääministerikauden tärkein hanke oli suuri maatalousuudistus. Se muodostui kahdesta laista, jotka annettiin asetuksina loka- ja marraskuussa 1906 duuman ollessa hajotettuna. Talonpojat saivat oikeudellisesti tasa-arvoisen aseman muiden säätyjen kanssa. Ennen kaikkea talonpojat saivat oikeuden erota kollektiiviseen maanomistukseen perustuneista kyläyhteistöistä (mir) ja ryhtyä itsenäisiksi maanviljelijöiksi, mikä Stolypinin mielestä oli välttämätöntä maanviljelyn kehittämiselle. Pyrkimyksenä oli suoda vapautta aloitteellisuudelle ja tukea talouden monimuotoisuutta. Stolypin halusi hyvinvoivista itsenäisistä talonpojista suuren konservatiivisen ja monarkialle uskollisen yhteiskuntaluokan. Reformin seurauksena vuosina 1906–1916 noin 2,5 miljoonaa talonpoikaa eli hieman yli viidesosa kaikista irtautui mireistä perustaakseen yksityistilan. Enemmistö näistä yksityistiloista tosin jäi mirien sarkaviljelyn piiriin, joten vain noin kymmenesosa talonpojista sai mahdollisuuden viljellä tilaansa täysin itsenäisesti. Duuma hyväksyi oktobristien tuella kesäkuussa 1910 ja kesäkuussa 1911 lakeja, jotka vahvistivat jälkeenpäin Stolypinin maatalousuudistuksen.
Stolypinin maareformiin kuului myös valtion talonpoikaispankin tukeman uudisraivaustoiminnan valtava laajentaminen, jonka myötä noin kolme miljoonaa talonpoikaa muutti uudistiloille Siperiaan ja Keski-Aasiaan. Talonpoikia Siperiaan kuljettaneita junavaunuja kutsuttiin Stolypinin vaunuiksi; vaikka kyse oli vapaaehtoisesta muutosta, nimityksellä on myöhemmin viitattu vankikuljetuksiin. Stolypinin uudistuksen vaikutukset jäivät kaikkiaan vähäisiksi ennen ensimmäistä maailmansotaa. Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen uudet yksityistilat joutuivat ensimmäisten joukossa tilattomien talonpoikien suorittamien maanvaltausten kohteiksi ja ne liitettiin takaisin yhteisömaihin.
Vaikka Stolypin kavensi äänioikeutta duuman vaaleissa, alueellista itsehallintoa edustaneiden zemstvojen vaaleissa sitä laajennettiin, jotta talonpoikien osallistuminen päätöksentekoon helpottuisi. Stolypin halusi laajentaa paikallista itsehallintoa ottamalla zemstvot käyttöön myös volostien hallinnossa, mutta asian käsittely parlamentissa ei edennyt. Stolypinin kaudella uudistuksia tehtiin myös armeijassa ja virkavaltaa vahvistettiin vähemmistökansojen alueella. Tehdastyöläisille säädettiin sairaus- ja tapaturmavakuutus. Tuotanto kasvoi väestönkasvua nopeammin ja valtion velkaa saatiin lyhennettyä. Lukutaidottomuus väheni huomattavasti. Tulovero otettiin käyttöön. Uskonnollisten vähemmistöjen kuten juutalaisten ja vanhauskoisten uskonnonvapautta pyrittiin parantamaan.
Suomen-politiikka
thumb|Stolypin vuoden 1908 aikoihin. Stolypin kiinnitti jo pääministerikautensa alussa huomionsa Suomen suuriruhtinaskuntaan, koska monet Pietarin seudulla toimineet vallankumoukselliset terroristit piilottelivat siellä Venäjän viranomaisten ulottumattomissa. Viipurin manifesti ja elokuun 1906 Viaporin kapina vahvistivat kielteistä kuvaa Suomesta. Myös Stolypiniä vastaan elokuussa 1906 tehdyn pommi-iskun suunnittelijat kuten maksimalistien johtaja Mihail Sokolov piileskelivät Suomessa. Stolypin vaati Suomen viranomaisilta asian suhteen tehokkaita toimia. Suomea hallinnut Mechelinin senaatti antoi marraskuussa 1906 Suomen kuvernööreille ohjeen avunannosta Venäjän viranomaisille pyydettäessä mutta ei ryhtynyt muihin toimiin. Marraskuussa 1907 Stolypin uhkasi järjestää Viipurin läänin julistetuksi sotatilaan, mutta tältä vältyttiin, kun salaisen poliisin Ohranan paikantama, latvialaisen Alberts Traubergsin johtama aktiivisin terroristiryhmä saatiin joulukuussa vangittua Terijoelta Suomen viranomaisten avustamassa Venäjän poliisin ratsiassa.
Vaikka Suomen viranomaiset ryhtyivät lopulta tehokkaisiin toimiin Suomessa oleskelevia venäläisiä vallankumouksellisia vastaan, päätti Stolypin tulevien ongelmien ennalta ehkäisemiseksi kiristää Venäjän hallituksen otetta Suomesta, mikä johti niin sanotun toisen sortokauden alkamiseen. Lokakuussa 1907 Venäjän ministerineuvoston eli hallituksen yhteyteen asetettiin Stolypinin johtama pysyvä Suomen asiain neuvottelukunta, jota hallitsivat Suomen autonomiaa vastustaneet venäläiset. Stolypin järjesti Suomen kenraalikuvernööriksi suomalaisia myötäilleen Nikolai Gerardin tilalle ensin helmikuussa 1908 Vladimir Böckmannin ja marraskuussa 1909 vielä tiukempaa linjaa edustaneen F. A. Seynin. Kesäkuussa 1908 Stolypinin hallitus määräsi Suomen laeille ja hallinnollisille päätöksille uuden esittelyjärjestyksen, jonka mukaan kaikki keisarille esiteltävät Suomea koskeneet asiat tuli ensin antaa Venäjän hallituksen tarkistettaviksi. Tämän seurauksena Suomen ministerivaltiosihteeri ei enää kyennyt suojelemaan suuriruhtinaskunnan etuja aiempaan tapaan.
Stolypinin pääministerikauden viimeisinä vuosina hänen politiikkaansa muuttui kansalliskiihkoisempaan suuntaan, mikä merkitsi voimakkaampaa hyökkäystä Suomen autonomiaa vastaan. Sen huipentumana oli vuoden 1910 laki yleisvaltakunnallisesta lainsäädännöstä, joka siirsi huomattavan osan Suomen lainsäädännöstä pois suomalaisten omista käsistä. Stolypinin lopullisena tavoitteena oli ilmeisesti lakkauttaa Suomen itsehallinto kokonaan. Hänen hallituksensa esityksestä asetettiin Suomea koskevaa yleisvaltakunnallista lainsäädäntöä valmistelemaan Nikolai Korevon johtama komitea, jonka työn tuloksena oli syksyllä 1914 valmistunut niin sanottu suuri venäläistämisohjelma. Vuonna 1909 käynnistyi myös hanke rajan pinnassa sijainneiden Uudenkirkon ja Kivennavan pitäjien irrottamisesta Suomesta ja liittämisestä suoraan Venäjään. Stolypinin hallitus ehti tehdä asiasta päätöksen, jonka keisari vahvisti elokuussa 1911, mutta sitä ei koskaan pantu toimeen.
Välirikko maltillisten konservatiivien kanssa
Keväästä 1909 alkaen Stolypinin välit sekä Nikolai II:een että oktobristeihin heikkenivät, ja hän joutui nojaamaan duumassa yhä enemmän jyrkkää oikeistoa edustaneeseen nationalistiryhmään. Stolypinin hallituksen lakiesitys zemstvo-järjestelmän laajentamisesta Puolaan hyväksyttiin vuonna 1910 duumassa, mutta vielä konservatiivisempi ylähuone eli valtakunnanneuvosto hylkäsi sen maaliskuussa 1911. Tällöin Stolypin pyysi keisaria hajottamaan sekä duuman että valtakunnanneuvoston kolmen päivän ajaksi, jotta zemstvolaki voitaisiin hyväksyä asetuksena. Hän pyysi myös karkottamaan Pietarista lakiesitystä vastaan toimineet valtakunnanneuvoston jäsenet Pjotr Durnovon ja Vladimir Trepovin, jotka olivat arvostettuja poliitikkoja. Tämän seurauksena Stolypin ajautui kokonaan välirikkoon oktobristien ja maltillisten konservatiivien kanssa eikä hänelle juuri jäänyt tukijoita. Nikolai II lienee harkinnut jo Stolypinin erottamista syksyllä 1911, mutta tämä ehti kuolla ennen sitä.
Murha
Stolypiniä vastaan tehtiin vuosina 1905–1911 yli kymmenen murhayritystä. Hänet surmattiin lopulta hänen ollessaan Kiovassa, jossa paljastettiin Aleksanteri II:n muistomerkki maaorjien vapauttamisen 50-vuotismuistoksi. Juhlallisuuksien viimeisenä päivänä 14. (1.) syyskuuta 1911 Stolypin oli Kiovan oopperatalossa keisarin seurueen mukana seuraamassa Nikolai Rimski-Korsakovin oopperaa Tsaari Saltanin tarina, kun vallankumouksellinen anarkisti Dmitri Bogrov ampui häntä.
Nikolai II oli kahden vanhimman tyttärensä kanssa yhdessä aitiossa ja Stolypin viereisessä aitiossa. Katsomon eturivissä istunut Bogrov tunkeutui väliajalla Stolypinin aitioon ja ampui tätä lähietäisyydeltä kahdesti. Rintaan osunut ensimmäinen laukaus lävisti maksan ja pysähtyi selkärangan lähelle. Toinen laukaus osui oikeaan ranteeseen. Stolypin nousi ylös ja riisui rauhallisesti hansikkaansa ja takkinsa ennen kuin vajosi takaisin penkilleen ja pyysi vierellään ollutta hoviministeri Woldemar Freedericksziä välittämään keisarille viestin: ”Teidän Majesteettinne, on ilo kuolla tsaarin puolesta”. Stolypin vietiin Kiovan keskussairaalaan, jossa hän kuoli neljä päivää myöhemmin. Keisari vieraili hänen kuolinvuoteellaan useita kertoja. Parikymmentä minuuttia ennen kuolemaansa Stolypin väitetysti lausui viimeisinä sanoinaan ”Älkää unohtako Suomea!”, ”Tämän hetken vakavin ongelma on Suomi” tai jotain sen tapaista. Hänet haudattiin Kiovan luolaluostariin. Uudeksi pääministeriksi tuli Vladimir Kokovtsov.
thumb|Stolypinin hautajaiset. Bogrov oli päässyt oopperataloon Ohranan Kiovan-päällikön myöntämällä kulkuluvalla, mikä johti huhuihin, että jokin korkeampi taho olisi käyttänyt häntä raivatakseen Stolypinin pois tieltä. Kulkulupa oli myönnetty, kun Bogrov oli väittänyt Ohranalle tietävänsä tulevasta murhahankkeesta ja aikovansa osoittaa oopperatalossa murhayrittäjän poliisille. Lisää epäilyksiä herättivät keisarin määräys lopettaa murhatutkinta lyhyeen ja Bogrovin teloittaminen ennen kuin hänen yhteyksiään Ohranaan ehdittiin kunnolla selvittää. Bogrov hirtettiin 24. (11.) syyskuuta vastaisena yönä.
Venäjän kansallismielisessä lehdistössä levitettiin myös perättömiä väitteitä, joiden mukaan Stolypinin murhasalaliitossa olisi ollut mukana suomalaisia tai että suomalaiset olisivat tilanneet ja maksaneet murhan. Novoje Vremja -lehti jopa väitti Suomen eduskunnan puhemiehen P. E. Svinhufvudin yllyttäneen murhaan Viipurissa hieman aiemmin pidetyssä salaisessa kokouksessa. Samassa yhteydessä mainittiin myös venäläisiä vallankumouksellisia piilotellut suomalainen hotellinomistaja Uno Serenius. Poliisitutkinnassa ei tullut esiin mitään Suomeen viittaavaa. Svinhufvud myös osoitti olleensa toisella paikkakunnalla väitetyn salaisen kokouksen aikaan.
Jälkimaine ja muistaminen
thumb|Stolypinin hauta [[Kiovan luolaluostarissa.]] Neuvostoliitossa Stolypin oli erittäin huonossa maineessa ja hänet muistettiin lähinnä sortotoimistaan. Vladimir Lenin kutsui häntä ”ylihirttäjäksi”. Aivan neuvostovallan viimeisinä vuosina eli perestroika-aikana Stolypiniä alettiin ylistää taloudellista kehitystä edistäneenä kaukonäköisenä valtiomiehenä. Stolypinin myönteisten saavutusten korostaminen on voimistunut 2000-luvulla, ja hänestä on tullut erittäin arvostettu henkilö nyky-Venäjällä. Nykyään hänet on tapana esittää ”visionäärisenä johtajana”, joka palautti Venäjän poliittisen vakauden ja kansallisen suuruuden, edisti talouskasvua ja jonka kovat otteet olivat ”välttämätön paha”. Usein väitetään, että jos Stolypin olisi elänyt pidempään, hän olisi voinut estää Venäjän vallankumouksen puhkeamisen.
Myös eräät länsimaiset historiantutkijat ovat puolustaneet Stolypinin toimintaa huomauttamalla, että koska hänen vaikutusvaltansa riippui vanhoillisen aatelin, hovin ja keisarin tuesta, järjestyksen palauttaminen voimakeinoilla oli edellytys sille, että hän voisi toteuttaa mitään myönteisiä uudistuksia.
Stolypin äänestettiin toiseksi merkittävimmäksi Venäjään liittyväksi henkilöksi televisiokanava Rossijan Imja Rossija -äänestyksessä vuonna 2008. Äänestyksessä ensimmäiseksi sijoittui Aleksanteri Nevski ja kolmanneksi Josif Stalin.
thumb|upright|Stolypinin kunniaksi vuonna 2012 julkaistu venäläinen postimerkki. Stolypinin syntymän 150-vuotisjuhliin vuonna 2012 liittyi monenlaisia virallisia kunnianosoituksia. Moskovaan tärkeän hallintorakennuksen Valkoisen talon edustalle Novyi Arbatin ja Konjuškovskaja ulitsan risteykseen pystytettiin kuvanveistäjä Salavat Štšerbakovin toteuttama Stolypinin patsas. Kiovan H’reštšatyk-kadulle nykyiselle Maidan-aukiolle oli pystytetty Stolypinin patsas jo vuonna 1913, mutta se poistettiin pian vallankumouksen jälkeen vuonna 1917, jolloin sille järjestettiin näytösluonteiset hirttäjäiset. Samoin kävi Simbirskiin (nyk. Uljanovsk) vuonna 1913 pystytetylle patsaalle. 2000-luvulla Stolypinille on pystetty patsaat myös Saratoviin (2002), Krasnodariin (2011) ja uudelleen Uljanovskiin (2012).
Himno Istmeño
Himno Istmeño ("Kannaksen hymni") on Panaman kansallislaulu. Laulun on säveltänyt Santos Jorge ja sen on sanoittanut Jerónimo de la Ossa.
Michel Verne
Michel Jean Pierre Verne (3. elokuuta 1861 – 5. maaliskuuta 1925) oli ranskalainen kirjailija. Hän oli Jules Vernen poika.
Michel Verne meni naimisiin näyttelijän kanssa isänsä vastustuksesta huolimatta ja sai kaksi lasta. Myöhemmin isän ja pojan välit paranivat.
Wilhelm Petersen
Wilhelm Petersen (10. elokuuta 1900 Elmshorn – 22. toukokuuta 1987 Elmshorn) oli saksalainen taidemaalari.
16-vuotiaana Petersen harjoitteli ootraamista ja koristelumaalausta Peter Gustav Dorénin opissa Hampurissa. Vuonna 1918 hän liittyi Freikorpsiin, jossa palveli vuoteen 1920 saakka. Seuraavaksi hän teki maalauksia ja restaurointeja eri asiakkaille. Vuonna 1923 hän toimi Störtebeker-laivan puosuna. Laiva teki useita matkoja eri puolelle Skandinaviaa.
1930-luvulla hän maalasi jäljitellen hollantilaisia mestareita, joiden kanssa hän tunsi yhteyttä pohjois-saksalaisen verenperintönsä vuoksi. Hänen pääaiheenaan oli maalaisromanttinen vanhanaikaisen elämän sankarillisuuden kuvaaminen. Petersen teki vuosikymmenen puolivälissä viikinkien elämästä kertovan maalaussarjan, joka miellytti kansallissosialisteja. Matkakirjassaan Kolmannen valtakunnan vieraana Olavi Paavolainen vierailee muun muassa Petersenin näyttelyssä 1936 ja kertoo vaikutelmiaan tämän maalauksista ja natsi-Saksan taiteesta. Vuonna 1938 hän sai laajempaa tunnustusta ja hänet nimitettiin taiteen professoriksi.
Toisen maailmansodan sytyttyä 1939 Petersen liittyi armeijaan, jossa toimi sotilaana, sotapiirtäjänä ja sotakirjeenvaihtajana. Seuraavana vuonna hänet palkittiin Schleswig-Holsteinin kulttuuripalkinnolla. Vuonna 1941 hän piti retrospektiivin Kielin taidekeskuksessa.
Petersen oli tutustunut Eduard Rhein-nimiseen kustantajaan 1920-luvulla. Sodan jälkeen Rhein antoi Petersenille töitä Hörzu-aikakauslehden kuvittajana.
Vuonna 1953 Petersen rupesi tekemään suosittua lasten kuvakirjasarjaa Mecki. Vuonna 1975 hänet palkittiin Friedrich Hebbel-palkinnolla Mecki-kirjojen kuvituksesta. Samana päivänä, kun hän sai palkinnon hänen kotitalonsa paloi tuhopolton seurauksena. Yli kolmannes hänen töistään tuhoutui palossa. Kaksi vuotta myöhemmin hän alkoi kärsiä näön heikkenemisestä, mikä teki työskentelyn vaikeaksi. Hän kuoli 1987 melkein näkönsä menettäneenä.
Bla (ohjelmointikieli)
Bla on Wouter van Oortmerssenin 1996 kehittämä yleiskäyttöinen ohjelmointikieli. Tyypiltään se on niin sanottu epäpuhdas funktionaalinen ohjelmointikieli. Kielen merkittävin ominaisuus on tuki ensimmäisen luokan ympäristöille, joka mahdollistaa olio-ohjelmointia muistuttavan ohjelmointitavan muuten funktionaalisessa kielessä.
Kielen kääntäjä on saatavilla Unix- ja Amiga-alustoille.