cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yellowstonen kansallispuisto
Ilmasto
thumb|Yellowstone talvella. Yellowstonen kansallispuistossa voi erottaa neljä vuodenaikaa. Kesäisin päivälämpötila on usein 25 asteessa, mutta öisin ilma on viileää ja lämpötila voi laskea nollan alapuolelle alueen korkeimmilla kohdilla. Ukonilmat ovat yleisiä iltapäivisin. Talvisin lämpötila on yleensä reilusti pakkasen puolella, ja lämpötila vaihtelee nollasta 20 pakkasasteeseen. Puiston kylmyysennätys on –54 °C. Keväisin ja syksyisin päivälämpötila on nollan ja 20 lämpöasteen välillä, mutta öisin on usein pakkasta, jopa 20 astetta.
Kalliovuoret estävät suurinta osaa Tyynenmeren kosteudesta pääsemästä Yellowstoneen saakka, ja siksi puistossa on kuiva ilmasto. Vuotuinen sademäärä on noin 380–510 millimetriä. Eniten sataa touko–kesäkuussa, vaikkakin sadannan vaihtelu kuukausittain on melko pientä. Lumisateet alkavat yleensä lokakuun lopulla, ja lumipeite kestää huhtikuulle. Lunta tulee vuodessa keskimäärin 3,8 metriä, mutta korkeimmilla seuduilla sitä voi hyvinkin tulla kaksinkertainen määrä.
Kasvisto
thumb|[[Abronia ammophila on Yellowstonen kotoperäinen laji.]] thumb|upright=0.6|left|[[Kontortamänty on Yellowstonen yleisin puulaji.]] Yellowstonen kasvillisuus on tyypillistä Kalliovuorten kasvillisuutta. Paikoin siihen on sekoittunut Suurten tasankojen ja Great Basinin kasvillisuutta. Kaikkiaan puiston alueella kasvaa noin 1 150 koppisiemenistä kasvilajia. Puiston alueella kasvaa myös kaksi kotoperäistä lajia, ihmekukkakasveihin kuuluva Abronia ammophila ja rölleihin kuuluva Agrostis rossiae. Lisäksi yksi tatarkasveihin kuuluvan Eriogonum umbellatumin muunnoksista kasvaa vain Yellowstonessa.
Metsät peittävät noin 80 prosenttia Yellowstonen pinta-alasta, ja päälaji kontortamänty muodostaa 80 prosenttia metsistä. Lännenpihta ja engelmanninkuusi ovat myös yleisiä, varsinkin Absarokavuoristossa, jonka maaperässä on andesiittia. Paikoin lännenpihtaa ja engelmanninkuusia kasvaa aluskerroksissa, kun kontortamänty on valloittanut lehväkatoksen. Merkittävä laji on myös ylempänä vuoristoissa mäntypuihin kuuluva valkorunkosembra. Aivan puurajan alapuolella kasvaa alppiniittyjen keskellä lännenpihtoja, engelmanninkuusia ja valkorunkosembroja. Alavimmilla alueilla, erityisesti puiston pohjoisosissa, on myös douglaskuusia. Metsien aluskasvillisuus on kontortamäntymetsissä usein varsin niukkaa, ja sen päälajeja ovat sarakasvi Carex geyeri ja puolukansukuinen Vaccinium scoparium. Kastikkoihin kuuluva Calamagrostis rubescens on puolestaan yleinen douglaskuusimetsissä, mutta sitä kasvaa myös muissa metsissä, joissa maaperä on kehittynyttä ja kosteaa.
Männyt, kuuset ja pihdat ovat puiston maaperällisesti köyhiin oloihin hyvin sopeutuvia havupuita, jotka sietävät kylmyyttä eivätkä vaadi paljon kosteutta. Nämä puulajit ovat sopeutuneet hyvin myös alueella sattuneisiin tulipaloihin. Joillakin lajeilla, kuten pihdoilla, on suojanaan paksu puunkuori, mutta esimerkiksi kontortamännyn kuori on ohut. Kuoren sijaan kontortamänty on rakentanut toisenlaisen puolustusmekanismin: osa sen kävyistä on serotiinisia, ja ne aukeavat vasta korkeassa lämpötilassa. Metsäpalo saa kävyt aukeamaan, jolloin siemenet vapautuvat ja leviävät niitä ravitsevaan tuhkaan.
thumb|Kaksi vapitia laiduntaa Yellowstonen vuoristoniityllä. Puiston pohjoisosissa on pensasaroa, jonka vallitsevia lajeja ovat monet marunat. Lisäksi siellä kasvaa useita ruoholajeja. Kosteikkokasvit käsittävät 38 prosenttia Yellowstonen lajistosta, ja niihin kuuluu puolet harvinaisista kasvilajeista. Jotkut kasvilajit ovat sopeutuneet lisäksi puiston kuumiin lähteisiin. Puiden tapaan muutkin kasvit ovat joutuneet sopeutumaan Yellowstonen suuresti vaihteleviin ja erikoisiin olosuhteisiin, kuten kuiviin ja kylmiin mutta tuliperäisiin kasvualustoihin. Puistossa kasvaa erilaisia kukkia sekä metsän aluskasvistossa että niityillä. Puiston alin keskilämpötila on –1 °C, ja talvisin sataa useita metrejä lunta. Kasvien kasvukausi onkin vain 60 päivää, mikä on jopa alle puolet Suomen kasvien kasvukaudesta. Lyhyellä kasvukaudella on ollut seurauksensa myös alueen puiden osalta. Lehtipuut, kuten vaahterat ja amerikanplataani, ovat hävinneet alueelta, ja niiden tilalle on tullut aiemmin mainittuja paremmin sopeutuvia havupuita, kuten kuusia, mäntyjä ja pihtoja.
Puiston lajistoon kuuluu nykyään myös noin 210 vieraslajia, ja niistä esimerkiksi voikukka on levittäytynyt koko puiston alueelle. Kaikkien vieraslajien kontrollointi ei ole realistista, ja puistossa pyritäänkin hallitsemaan erityisesti kaikista haitallisimpien lajien leviämistä. Vieraslajeihin lukeutuvat pelto-ohdake, koirankieli ja kenttätyräkki, jotka voivat paikoin täysin syrjäyttää puiston alkuperäisen lajiston. Lisäksi esimerkiksi päivänkakkara, jota eläimet eivät pysty käyttämään ravinnokseen, voi syrjäyttää alkuperäiset lajit niityillä. Päivänkakkaran leviämistä on pystytty onnistuneesti hillitsemään.
Kasvifossiileja tutkimalla on saatu selville, että Yellowstonen alueella kasvoi metsiä jo eoseenikaudella noin 58 miljoonaa vuotta sitten. Ilmasto pysyi 25 miljoonan vuoden ajan kosteana ja lämpimänä, vuotuinen sademäärä oli 130–150 senttimetriä. Kivettyneiden puiden perusteella puiston Lamar Valley -laaksosta on tunnistettu 27 päällekkäistä kerrosta metsää. Myöhemmin jääkauden aikana Lamar Valleyn vuoret saattoivat olla yksittäisiä alueita, joilla kasvillisuus pysyi hengissä jään peitettyä alavammat maat.
Eläimistö
Yellowstonen alueella elää kaikkiaan 67 erilaista nisäkäslajia, ja siellä onkin Manner-Yhdysvaltojen tihein nisäkäskeskittymä. Lajistoon kuuluu muun muassa mustakarhu, harmaakarhu, susi ja seitsemän alkuperäistä sorkkaeläintä.
thumb|Biisoneita kuuman lähteen ympärillä. Pohjois-Amerikassa saattoi olla 1800-luvun alussa jopa 30–60 miljoonaa biisonia. Länteen levittäytyvät uudisasukkaat tappoivat lajin vuosisadassa lähes sukupuuttoon. Yellowstone oli biisoneiden ainoita turvapaikkoja, ja 1800-luvun lopulla armeija turvasi lajin säilymisen vartioimalla Yellowstonea. Puistossakin laji kuitenkin hiipui, ja 1902 niitä oli enää jäljellä parikymmentä. Armeija toi 1906–1907 Buffalo Ranchille 21 eläintä hoidettavaksi ja kasvattavaksi. Tästä ryhmästä kasvoi yli tuhannen yksilön lauma. Biisoneiden määrä on vuosien varrella melko tasaisesti lisääntynyt muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta, ja nykyään puistossa on noin 4 000 yksilöä.
thumb|left|[[Mustakarhu Yellowstonessa.]] Karhuja Yellowstonen alueella elää tuhatkunta, josta noin puolet on mustakarhuja ja puolet harmaakarhuja. Joskus karhut ovat hyökänneet ihmisten kimppuun ja haavoittaneet näitä, mutta tätä tapahtuu hyvin harvoin. Puistossa kävi vuosina 1980–2002 yli 62 miljoonaa vierailijaa. Saman ajan kuluessa vain 32 ihmistä joutui karhun hyökkäyksen kohteeksi. Vaikka karhuja ei puiston sääntöjen mukaan saa syöttää, monet vierailijat eivät noudata sääntöä, jolloin he houkuttelevat karhuja lähemmäksi ihmisten käyttämiä alueita ja lisäävät riskiä joutua karhun hyökkäyksen kohteeksi.
thumb|[[Vapiti Yellowstonessa.]] Alueella elää myös hirviä ja vapiteja eli kanadanhirviä. Hirviä ei ole alueella paljon, eikä se ole alueen alkuperäislaji, sillä sen arvioidaan levinneen sinne 1870-luvulla. 1980-luvulla hirviä arvioitiin olevan alle tuhat. Vapiteja on puistossa kesäisin 10 000–20 000 ja talvisin alle 5 000. Se onkin puiston yleisin iso nisäkäs. Puiston muita sorkkaeläimiä ovat muulipeura, valkohäntäpeura, paksusarvilammas, lumivuohi ja hanka-antilooppi. Lumivuohi ei ole puiston alkuperäislaji, vaan se on levinnyt puiston pohjoisosiin lähialueille metsästystä varten istutetuista yksilöistä.
Ilveksiä puistossa on vain muutamia, ja näköhavainnot niistä ovat harvinaisia. Myös puumia on vain muutamia. Niiden kokonaislukumäärän arvioidaan olevan 18-24, mutta niiden määrän on arvioitu olevan kasvussa. Vuonna 1995 puistoon tuotiin Kanadasta susia. Puiston alkuperäiset sudet oli pitkälti tapettu 1900-luvun alkuvaiheissa. Vuosien 1914–1926 puistossa tapettiin ainakin 136 sutta, sillä lajia pidettiin mielivaltaisena tappajana ja sen saaliita turhina kuolemina. Susihavaintoja oli 1940-luvulla enää harvassa. Susia on nykyään Yellowstonessa noin 120. Lisäksi puistossa elää kojootteja ja kettuja.
Yellowstonen yleisiin pienempiin nisäkkäisiin kuuluu muun muassa viisi näätäeläinlajia, neljä lepakkolajia, neljä jänislajia, amerikanpiiskujänis, kolme päästäislajia, seitsemän oravalajia ja kanadanpuupiikkisika.
thumb|[[Trumpettijoutsen Yellowstonessa.]] Yellowstonessa on havaittu 330 lintulajia, joista noin 148 pesii alueella. Lintulajeista muuttohaukka, valkopäämerikotka ja trumpettikurki on luokiteltu vaarantuneiksi. Muuttohaukka asuu Yellowstonessa huhtikuusta lokakuuhun ja talvehtii Meksikossa. Vuotta 1970 edeltänyt torjunta-aineiden liikakäyttö vahingoitti merkittävästi muuttohaukkakantaa, mutta viime vuosien suojelutoimet ovat johtaneet kannan kasvuun. Myös myrkytyksistä kärsinyt Yhdysvaltain kansallislintu valkopäämerikotka elää puistossa koko vuoden eikä muuta ulkomaille talvehtimaan. Yellowstonessa on parhaillaan käynnissä suojeluohjelma, jonka tavoitteena on saada puistoon 62 kotkaparia, jotka tuottaisivat yhteensä 53 poikasta vuosittain. Trumpettikurki on yksi Pohjois-Amerikan uhanalaisimmista lajeista. Laji kärsi ihmisen levittäytyessä 1700- ja 1800-luvuilla yhä laajemmalle Yhdysvaltoihin. Yellowstonessa ne viipyvät kesät. Vuonna 1999 Yellowstonessa oli vain kaksi aikuista trumpettikurkea, joista toinen kuoli seuraavana vuonna. Tavallisimpia lintulajeja Yellowstonessa sen sijaan ovat muun muassa vuoritiainen, kanadanhanhi, preerialokki ja korppi.
Yellowstonen sammakkoeläin- ja matelijakannat ovat pienenlaiset. Tämä johtuu ilmeisesti kansallispuiston kylmistä ja kuivista olosuhteista, jotka eivät ole sopivaa elinympäristöä useimmille sammakkoeläimille ja matelijoille. Puistossa elää kuusi matelija- ja neljä sammakkoeläinlajia, esimerkiksi preeriakalkkarokäärme. Vuonna 1991 Yellowstonen henkilökunta asetti yhteistyössä Idahon osavaltionyliopiston kanssa puistoon tarkkailuasemia, joiden tarkoituksena oli tutkia syitä sammakkoeläinten ja matelijoiden kannan etenevään pienenemiseen Pohjois-Amerikassa. Syiksi on arveltu jo mainittuja kuivuutta ja kylmyyttä, mutta myös muun muassa saasteita, sairauksia ja saalistusta. thumb|Yellowstonenpunakurkkulohi ([[Oncorhynchus clarkii bouvieri)]]
Puistossa elää 11 alkuperäistä kalalajia, ja niistä kolme on urheilukalastuksessa pyydettäviä (punakurkkulohi, pohjanharjus ja vuoripyörösiika). Lisäksi puistossa elää viisi istutettua lajia. Puiston suurimmassa järvessä Yellowstonessa elää maailman suurin punakurkkulohikanta, joka kuuluu alueen mukaan nimettyyn alalajiin, yellowstonenpunakurkkuloheen (Oncorhynchus clarkii bouvieri). Sen kanta vähentyi huomattavasti 1900-luvulla kalastajien saavuttua Yellowstoneen ja puiston henkilökunnan laskiessa vesistöihin uusia, Yellowstonen lajistoon kuulumattomia vierasperäisiä kaloja, jolloin Yellowstonen punakurkkulohi joutui entistä tiukempaan kilpailuun elintilasta. Alkuperäislajien kanta saatiin kasvamaan 1970-luvulla kalastusta koskevan ”pyydä ja päästä” -säännön avulla, mutta lajien välistä kilpailua ei ole pystytty rajoittamaan. Erityisesti aggressiivinen petokala harmaanieriä uhkaa punakurkkulohta. Myöskään sairauksilta ei ole vältytty: vuonna 1998 Yellowstonejärvestä löydettiin lohikalojen kierretautia aiheuttavaa Myxobolus cerebralis -itiöeläintä.
Bakteerit ja levät
Yellowstonen vulkaanisten kohteiden kuumissa vesissä elää erilaisia bakteereja ja leviä, jotka saavat aikaan vesialtaiden kirkkaat värit. Monet kuumissa vesissä viihtyvistä bakteerikannoista saavat ravintonsa vulkaanisten lähteiden sisältämästä rikistä ja vedystä. Yellowstonen vesissä on monia yhteyttäviä bakteereja, kuten syanobakteereja, vihreitä rikkibakteereja (Chlorobi) ja vihreitä ei-rikkibakteereja (Chloroflexi). Vesistöjen lähellä elää Ephydridae-heimon kärpäsiä, jotka saavat ravintonsa bakteereista ja levistä. Kärpäset munivat munansa mikrobimattojen päälle, ja niiden toukat kestävät jopa 47 celsiusasteen lämpötiloja.
Varhaishistoria
Yellowstonen alueen asuttaminen alkoi todennäköisesti jo melko pian jäätikön vetäydyttyä sieltä, 14 000–12 000 vuotta sitten. Ensimmäiset asukkaat olivat metsästäjä-keräilijöitä. Puistosta ei ole löytynyt aineistoa, jonka avulla alueen varhaiset asukkaat voitaisiin yhdistää tiettyyn intiaaniheimoon. Intiaanien suullisesta perinteestä on löytynyt kuitenkin yhteyksiä puistoon. Flatheadit väittävät esi-isiensä asuneen siellä, ja shoshonit ovat omien sanojensa mukaan peräisin alueelta. Yellowstonen alueen käyttö lisääntyi 3 000 vuotta sitten.
Lewisin ja Clarkin retkikunta kulki Yhdysvaltain poikki vuonna 1805, mutta he ohittivat Yellowstonen pohjoisesta nykyisen Montanan puolelta eivätkä pysähtyneet tutkimaan sitä. Todennäköisesti ensimmäinen valkoihoinen, joka kävi puiston alueella oli John Colter, joka oli kuulunut Lewisin ja Clarkin retkikuntaan. Hän kävi alueella joko syksyllä 1807 tai talvella 1808. Hänen reitistään ei kuitenkaan ole varmuutta, ja mahdollisesti hänen näkemänsä kuumat lähteet olivatkin Codyn alueella eikä nykyisen puiston rajojen sisäpuolella. Kun hän kertoi löydöksestään, hänen puheitaan pidettiin hourailuna ja aluetta pelkkänä mielikuvituksen tuotteena. Aluetta alettiinkin pilkkaavasti kutsua nimellä Colter's Hell, Colterin helvetti.
thumb|[[Ferdinand Vandeveer Hayden piirtämä Yellowstonen kartta vuodelta 1871.]] Seuraavan 40 vuoden ajan alueella metsästäneet ihmiset kertoivat lukuisia tarinoita alueen kiehuvasta mudasta, höyryävistä joista ja kivettyneistä puista ja eläimistä, mutta puheita pidettiin pelkkinä tarinoina. Yhdysvaltain voitettua Meksikon–Yhdysvaltain sodan maassa heräsi kiinnostus sen syrjäseutuja kohtaan. Sisällissota kuitenkin viivytti monia suunnitelmia.
David E. Folsomin kolmimiehinen retkikunta tutki Yellowstonen aluetta 1869. He olivat siviilejä, vaikkakin Folsomilla oli jonkun verran työkokemusta maanmittaajana. Retkikunta muun muassa mittasi ensimmäisenä Yellowstonen putousten korkeuden. He parantivat myös alueen karttoja, julkaisivat artikkelin retkestä Western Monthly Magazinessa 1870 ja näin innostivat seuraavia tutkimusmatkailijoita alueelle. Samana vuonna alueelle lähti Henry D. Washburnin johtama 19-henkinen retkikunta. Retkikuntaan kuului myös asianajaja ja kirjailija Cornelius Hedges, joka ensimmäisten joukossa ehdotti alueen julistamista kansallispuistoksi.
Washburnin retkikuntaan kuulunut Nathaniel P. Langford luennoi heidän löydöksistään, ja yhtä luentoa oli ollut kuulemassa geologi Ferdinand Vandeveer Hayden, joka oli yksi hiljan perustetun Yhdysvaltain geologian tutkimuskeskuksen johtajista. Hayden onnistui saamaan Yhdysvaltain kongressilta 40 000 dollarin tuen retkikunnalle, joka lähti 1871 tutkimaan aluetta. Mukana retkellä oli muun muassa kasvi- ja eläintieteilijöitä sekä geologeja ja myös taiteilijat William Henry Jackson ja Thomas Moran, jotka ottivat valokuvia ja maalasivat Yellowstonen maisemia. Ne liitettiin mukaan raporttiin, joka annettiin kongressille. Kongressi päätti raportin perusteella vetää maa-alueen pois julkisesta huutokaupasta, ja presidentti Ulysses S. Grant julisti alueen valtion omaisuudeksi.
Historia kansallispuistona
thumb|upright|Presidentti [[Ulysses S. Grant, Yellowstonen perustaja.]] Yellowstone on maailman ensimmäinen ja vanhin kansallispuisto. Yhdysvaltain 18. presidentti Ulysses S. Grant perusti sen 1. maaliskuuta 1872. Hän määräsi puiston intendentin virkaan Yellowstonen tutkimusretkikuntiin kuuluneen Nathaniel P. Langfordin. Langford oli virassa viisi vuotta. Hän ei saanut työstään palkkaa, eikä puisto saanut juurikaan tukea. Langford vieraili Yellowstonessa vain kahdesti viiden vuoden aikana. Hänellä ei ollut myöskään minkäänlaista oikeudellista mahdollisuutta suojella puiston luontoa ja geologisia muodostelmia. Hän joutui eroamaan poliittisen painostuksen takia 1877, kun häntä syytettiin puiston laiminlyönnistä.
Langfordin eron jälkeen intendentin paikalle tarjoutui Philetus Norris, joka oli omin silmin nähnyt puiston kärsimän vandalismin. Hän sai paikan, ja kongressi alkoi jopa myöntää hänelle sekä palkkaa että pieniä varoja puiston hoitamiseen. Norris käytti rahoja muun muassa teiden rakentamiseen, jotta puistoa pystyttäisiin tutkimaan entistä paremmin ja tehokkaammin. Teiden oli myös tarkoitus helpottaa pääsyä puistoon. Varojen avulla Norris palkkasi lisäksi metsänvartijoita estämään metsästystä ja pitämään silmällä vandaaleja. Varoja ja henkilökuntaa oli kuitenkin yhä liian vähän puiston täydelliseen, tai edes toimivaan, suojelemiseen. ? thumb|left|upright|Philetus Norris Yhdysvaltojen poikki rakennettu rautatie valmistui 1880-luvulla, ja Northern Pacific -rautatieyhtiö rakensi aseman aivan puiston pohjoisen sisäänkäynnin luokse. Rautatie lisäsi ihmisten liikkumista, ja puiston kävijämäärä nousikin yli 5 000 kävijällä vuoteen 1883. Salametsästys ja puiston tuhoaminen kuitenkin jatkuivat kenenkään estämättä, ja kongressi päätti 1886 olla tukematta puiston vartijoita. Sisäministeriö pyysi armeijaa auttamaan puiston vartioimisessa, armeija otti tilanteen haltuunsa, kun se saapui Yellowstoneen vielä samana vuonna. He rakensivat itselleen majapaikaksi Camp Sheridanin, jonka lähelle aloitettiin 1891 nykyisen Fort Yellowstonen rakentaminen. Nyt rahoitus ja työvoima olivat kunnossa, ja puiston tarkka valvonta kyettiin aloittamaan. Armeija määräsi tarkat säännöt, joita oli noudatettava, jos puistossa halusi vierailla. Armeija johti puistoa aina vuoteen 1918, jolloin kaksi vuotta aiemmin perustettu Yhdysvaltain National Park Service (NPS) otti puiston hoitoonsa. Samana vuonna Yellowstoneen saapuivat ensimmäiset metsänvartijat, joista osa oli entisiä armeijan sotilaita. Ensimmäinen uuden hallinnon intendentti oli Horace M. Albright.
Puiston rajoja siirrettiin ensimmäisen kerran 1929, kun siihen liitettiin kivettyneen metsän alueen luoteisnurkasta ja Lamarjoen latvan idästä. Kolme vuotta myöhemmin pohjoisrajaa laajennettiin vapitien tärkeälle talvialueelle.
1900-luvulla autoliikenne lisääntyi, mikä lisäsi jälleen kävijöiden määrää. Vuosina 1933–1941 Yellowstoneen rakennettiin majataloja, retkeilyalueita ja ennen kaikkea pysäköintialueita niille tuhansille autoille, joita matkailijat mukanaan toivat. Toisen maailmansodan aikana kävijämäärät laskivat. Samalla valtion rahavarat ohjattiin sotatoimiin, joten Yellowstonen kunnossapitoon ei riittänyt rahoja ja jotkut aloitetut työt jouduttiin keskeyttämään sodan ajaksi. Sodan jälkeen Yhdysvaltain kansallispuistojen kävijämäärät lähtivät kasvuun, ja Yellowstonessa saavutettiin miljoonan vuosittaisen kävijän raja 1948. Laman ja sodan takia puiston infrastruktuuri oli rappeutunut, ja NPS aloitti 1956 Mission 66 -projektin, jonka päämääränä oli kunnostaa kansallispuistoja.
Vuonna 1988 puiston historian suurimmat metsäpalot piinasivat Yellowstonea. Huhti-toukokuussa puisto sai vielä normaalisti sateita, mutta kesäkuussa alkoi kova kuivuus. Heinäkuussa puistossa oli useita paloja, ja kuun lopulla kuivuus ja kova tuuli olivat tehneet osista paloista ja hallitsemattomia. Elokuun 20. päivänä voimakkaat tuulenpuuskat levittivät tulen hetkessä 607 neliökilometrin kokoiselle alueelle. Palot kestivät monta kuukautta, ja vasta talven lumisateet sammuttivat liekit. Lähes 36 prosenttia puistosta kärsi tulipalojen seurauksena vahinkoja.
thumb|Roosevelt-kaari Montanassa
Monet Yhdysvaltain presidentit ovat vierailleet hallintokaudellaan Yellowstonessa. Muun muassa presidentit Chester A. Arthur ja Bill Clinton kävivät aikanaan puistossa. Puiston kannalta merkittävin arvovaltaisista vierailijoista oli kuitenkin presidentti Theodore Roosevelt, joka vieraili puistossa huhtikuussa vuonna 1903. Vierailullaan hän asetti kulmakiven silloin vielä rakenteilla olleeseen puiston pohjoiseen sisäänkäyntiin, jolle valmistuessaan annettiin nimeksi Roosevelt-kaari. Kaaren suunnitteli Robert C. Reamer, ja sitä rakennettiin helmikuusta elokuuhun vuonna 1903. Kaaren yläosaan on kaiverrettu sanat ”For the Benefit and Enjoyment of the People”, mikä vapaasti suomennettuna tarkoittaa suunnilleen "kansan hyödyksi ja nautinnoksi".
Yellowstonen kansallispuisto on kuulunut vuodesta 1978 lähtien Unescon maailmanperintöluetteloon.
Metsäpalot
thumb|Metsäpalo Yellowstonessa
Yellowstonessa syttyy joka vuosi metsäpaloja, ja esimerkiksi salamat aiheuttavat keskimäärin noin 22 paloa vuodessa. Joitakin paloja sytyttävät esimerkiksi puistossa vierailevat retkeilijät. Noin 80 prosenttia paloista annetaan sammua itsekseen. Vain 20 prosenttia niistä sammutetaan, ja yleensä vasta silloin, kun palo uhkaa ihmisiä tai rakennuksia. Suuria tuhoja Yellowstonen metsissä aiheuttavia metsäpaloja arvellaan tapahtuvan noin 250–400 vuoden välein, kun taas kansallispuiston ruohomaita tuhoavia noin 25–60 vuoden välein.
Vuoden 1988 kesällä sarja suuria metsäpaloja tuhosi kansallispuistoa. Heinäkuun lopun kuumuus ja kuivuus muodostivat täydelliset olosuhteet tulipaloille. Elokuun lopulla ensimmäinen metsäpalo jo syttyikin, ja se valtasi hetkessä 607 neliökilometrin laajuisen alueen. Palokunta kutsuttiin hätiin sammuttamaan syttyneitä rakennuksia. Itse palavaa luontoa ei kuitenkaan ryhdytty sammuttamaan. Vasta syksyn vesisateet ja viimeistään talven lumentulo sammuttivat monta kuukautta palaneet metsät. Monet pitivät tapahtumaa katastrofina. Biologit ja metsänhoitajat kuitenkin vakuuttivat tulipalojen olevan osa normaalia ekosysteemiä ja auttavan kasveja ja puita uusiutumaan. Karkeasti arvioiden noin 36 prosenttia puiston maa-alueesta kärsi vahinkoja kesän 1988 tulipalojen seurauksena. Nykyään, lähes 20 vuotta palon jälkeen, palaneet alueet ovat alkaneet jälleen viheriöidä, ja monet uusista kasveista ovatkin todella terveempiä, kasvavat tiheämmin ja vastustavat paremmin sairauksia. Tästä rohkaistuneena puistoa hallinnoiva National Park Service käyttääkin nykyään kulotusta yhtenä metsänuudistuskeinona.
Suojelutoimet
thumb|Palanutta maastoa
Yellowstonen kansallispuisto perustettiin alun perin suojelemaan sen vulkaanisia alueita ja piirteitä kuten geysireitä ja kuumia lähteitä. Alkujaan puiston villieläimiä ei osattu arvostaa, ja ihmiset metsästivät niitä laajasti jopa kansallispuiston alueilla Yellowstonen henkilökunnan toistuvista kielloista huolimatta. Puiston pienestä henkilökunnasta ja varoista ei kuitenkaan ollut vastusta salametsästäjille, jotka saattoivat vapaasti vandalisoida aluetta. Vasta vuonna 1886 armeija sai salametsästäjät kuriin ja aloitti puiston tehokkaan valvonnan ja suojelun. Vuonna 1918 Yhdysvaltain National Park Service astui armeijan tilalle ja otti puiston suojelun harteilleen.
Ennen 1960-lukua puiston suojelu kuitenkin tarkoitti lähinnä sitä, että metsää ”vahingoittavat” tulipalot sammutettiin ja tiettyjä eläinlajeja suosittiin ylitse muiden. Esimerkiksi alueen sudet hävitettiin 1910- ja 1920-luvuilla, jotta ne eivät vahingoittaisi puiston vapitikantaa. Puiston luontoa alistettiin ihmisten tarkoitusperiä varten. Eläimiä tuotiin näytteille, jotta vierailijat saisivat ihailla niitä. Vaarallisimmat eläimet, esimerkiksi karhut, kahlehdittiin näytöksen ajaksi puihin, jotta ne eivät vahingoittaisi katselijoita. Turisteilla oli myös lupa ruokkia eläimiä ja siten opettaa ne riippuvaisiksi ihmisistä. Osia luonnosta tuhottiin, jotta kyettiin rakentamaan palveluja ja teitä puistoon saapuville matkailijoille. Myös salametsästystä esiintyi edelleen, vaikka vain murto-osan entisestä. thumb|left|Vulkaanisen toiminnan seurauksena kuolleita ja kivettyneitä puita.
Kokemus kuitenkin osoitti, että ”suojelutoimet” ennemminkin vahingoittivat luontoa kuin suojasivat sitä, ja 1960-luvulta alkaen Yellowstonea alettiinkin hitaasti muuttaa kohti nykyistä toimintamallia. Nykyään ihminen puuttuu mahdollisimman vähän puiston luonnon elämään. Esimerkiksi normaaliin ekosysteemiin kuuluvia tulipaloja ei enää sammuteta. Yksittäisen lajin tilaan ei puututa eikä yhtäkään lajia suosita, vaan sen sijaan seurataan, että Yellowstonen koko ekosysteemi pysyy tasapainossa. Jo 1970-luvulla kiellettiin eläinten ruokkiminen ja niiden vangitseminen ja esitteleminen yleisölle lopetettiin. Puistoon rakennettiin myös valmiita kulkureittejä, jotta mahdollisimman suuri ala luontoa ei kärsisi vierailevista ihmismassoista. Kansallispuiston luonto ja sen säilyminen palautettiin jälleen etusijalle.
Vaikka nykyään pidetään parhaana olla puuttumatta puiston luonnon toimintaan, silti on olemassa joitakin poikkeustilanteita, joissa sääntöä kierretään. Tällaisia tilanteita ovat muun muassa puiston lukuiset suojeluohjelmat, kuten susien palautus alueelle vuonna 1995. Ihmiset myös asetetaan luonnon edelle tilanteissa, joissa ihmishenki on vaarassa. On myös tilanteita, joissa tulipaloja saatetaan sammuttaa. Lisäksi joitakin vierasperäisiä kasvi- ja eläinlajeja pyritään kontrolloimaan, jotta ne eivät olisi haitaksi puiston alkuperäisille eliöille. Puiston linjan mukaan nämä sekaantumiset sen elämään yritetään pitää mahdollisimman vähäisinä.
Matkailu
thumb|Yksi puiston sisäänkäynneistä thumb|[[Sekatavarakauppa Yellowstonessa]]
Puistoon on viisi sisäänkäyntiä. Pohjoinen sisäänkäynti, joka sijaitsee Montanan Gardinerin lähellä, on ainoa sisäänkäynneistä, joka on ympäri vuoden auki pyörillä kulkeville ajoneuvoille. Muut sisäänkäynnit ovat läntinen, eteläinen, itäinen ja koillinen sisäänkäynti. Läntisen sisäänkäynnin lähellä on West Yellowstonen ja koillisen sisäänkäynnin lähellä Cooke City-Silver Gaten asutuskeskus.
left|thumb|Matkailijat syöttivät aiemmin karhuja. Yellowstonessa on noin 1770 kilometriä vaellusreittejä. Vierailijoita kehotetaan pysymään valmiilla reiteillä tutustuessaan puistoon. Näin he pysyvät turvallisen välimatkan päässä villieläimistä. Matkailijoilla ei myöskään ole lupaa ruokkia eläimiä, vaikka ennen vuotta 1970 se oli vielä sallittua. Kiellosta huolimatta jotkut ovat kuitenkin ruokkineet eläimiä. Merkityillä reiteillä ei ole myöskään vaaraa hengittää vulkaanisia kaasuja, jotka tappoivat muun muassa vuonna 2004 viisi biisonia. Kalastuksessa huomionarvoista on, että joidenkin kalalajien, esimerkiksi Yellowstonen punakurkkulohen, kohdalla on sovellettu ”pyydystä ja päästä vapaaksi” -sääntöä. Sen mukaan kalastaminen on sallittua, mutta pyydystetyt kalat tulee heti päästää vapaaksi. Metsästys on puiston alueella luonnollisesti kielletty.
Alueelle on 1930-luvulta lähtien rakennettu majoitustiloja hotelleista retkimökkeihin ja leiriytymisalueisiin. Puistoon on myös rakennettu retkeilyalueita, kauppoja, matkamuistomyymälöitä ja ravintoloita. Toisen maailmansodan aikana puiston rakennukset rappeutuivat pahasti, mutta 1950-luvulla ne jälleen korjattiin suuria kävijämääriä varten. Samalla ne nykyaikaistettiin, mutta jo 1980-luvulla uudistukset purettiin ja palattiin vanhaan sotaa edeltäneeseen tyyliin. Puistoa on hallinnoitu Fort Yellowstonesta käsin vuodesta 1918, ja sitä ennen se toimi puistoa valvoneen armeijan päämajana.
Francis Chibuike
Francis Chibuike Nnah (s. 7. kesäkuuta 1993 Ajegunle) on nigerialainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Kuopion Palloseuraa. Pelipaikaltaan Chibuike on keskushyökkääjä.
Ura
Chibuiken uran ensimmäinen aikuisten tason seura oli Nigerian kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla pelannut FC Ebedei, jota hän edusti vuodet 2009-2011. Elokuussa 2011 Chibuike siirtyi Ebedein yhteistyöseuraan, Tanskan Superliigan FC Midtjyllandiin. Hän pelasi seuran kakkosjoukkueessa 21 ottelua tehden niissä hienot 13 maalia. Chibuike siirtyi vuonna 2013 takaisin kotimaansa Young Starsiin ajaduttuaan sopimusongelmiin Tanskassa.
Toukokuussa 2014 Chibuike siirtyi Suomen Veikkausliigan Kuopion Palloseuraan. Debyytti Veikkausliigassa ja pääsarjatasolla tapahtui kesäkuussa Vaasan Palloseuraa vastaan ja ensimmäiset kaksi maalia seuraavalla kierroksella IFK Mariehamnia vastaan. Avauskaudellaan seurassa Chibuike teki 21 pelaamassaan ottelussa viisi maalia.
State Route 61 (Kalifornia)
thumb|250px|State Route 61 merkittynä [[karttaan punaisella.]] State Route 61 on Alamedan piirikunnassa Kaliforniassa kulkeva valtatie. Se kulkee Alamedan kaupungista Oaklandin lentokentälle. State Route 61 päättyy etelässä State Route 185 -tiehen ja pohjoisessa Interstate 880 -tiehen. State Route 61 on 11,217 kilometriä pitkä. Se avattiin vuonna 1964.
Ihana aamu (tv-ohjelma)
Ihana aamu oli vuoden 2002 alusta aina 2. kesäkuuta 2006 asti arkipäivisin silloisen Huomenta Suomen jälkeen esitetty makasiiniohjelma. Sitä juonsi Tiina Klemettilä ja jakso kesti noin tunnin, johon sisältyi muun muassa haastatteluja ja ruoanlaittoa.
Rosengårdin mellakat 2008
Rosengårdin kaupunginosassa Malmössä oli joulukuussa 2008 mellakoita vuokranantajan sanottua irti Islamilaisen kulttuuriyhdistyksen huoneiston vuokrasopimuksen. Yhdistyksen luovuttua huoneistosta joukko nuoria valtasi sen. Vuokranantaja pyysi poliisia tyhjentämään huoneiston, mutta poliisi joutui perääntymään noin 50 valtaajan muun muassa heitellessä heitä kivillä ja ampuessa ilotulitteita poliiseja kohti.
Kahtena seuraavana yönä mellakat muuttuivat entistä rajummiksi. Mellakoitsijoiden joukossa oli muslimitaustaisten maahanmuuttajanuorten lisäksi antifasistisen AFA Julia -järjestön aktivisteja. Autoja ja roskatynnyreitä sytytettiin tuleen ja poliiseja heitettiin omatekoisilla pommeilla. Poliisin mukaan AFA-järjestön aktivistit olivat pahimpia rettelöitsijöitä.
Tilanne rauhoittui poliisin saatua vahvistusta Göteborgista ja Tukholmasta sekä Islamilaisen kulttuuriyhdistyksen sanouduttua irti väkivallasta ja lähetettyä 200 aikuista keskustelemaan valtaajanuorten ja heidän perheidensä kanssa.
Pekka Nieminen
Ura
Nieminen aloitti pääsarjauransa kaudella 2000–2001 Gunnersissa. Hän vietti seurassa neljä kautta, kunnes siirtyi kaudeksi 2004–2005 toiseen paikallisseuraan Classiciin. Nieminen voitti kauden päätteeksi SM-pronssia. Kauden jälkeen hän palasi takaisin Gunnersiin, josta matka jatkui kaudella 2006–2007 Espoon Oilersiin.
Kaudella 2007–2008 Nieminen siirtyi vuodeksi Ruotsiin, jossa hän edusti AIK:ta. Nieminen saavutti vuoden aikana hopeaa Ruotsin pääsarjassa ja EuroFloorball Cupin mestaruuden.
Kauden jälkeen Nieminen palasi takaisin Suomeen ja KooVeen riveihin. Joukkue käytti aluksi nimeä G-Koovee kaudella 2008–2009, kun Gunners yhdistyi Kooveen kanssa.
Vuonna 2011 Nieminen siirtyi Classicin maalille, ja vuonna 2014 lopetti, tai ainakin luuli lopettavansa, uransa SM-hopeaan Happeeta vastaan. Hän palasi kuitenkin salibandyn maailmaan joulukuussa 2014, kun häntä pyydettiin Nokian Krp:hen. Hänellä oli sopimus vielä seuraavallekin kaudelle.
Štšastja
Štšastja on Ukrainassa Luhanskin alueella sijaitseva kaupunki. Pienikokoinen kaupunki, jonka väkiluvuksi arvioitiin vuonna 2021 yhteensä 11 552 asukasta (2013: 12 773 as.), oli lokakuuhun 2014 saakka hallinnollisesti osa Luhanskin kaupunkipiiriä. Se sijaitsee Donetsin pohjoisrannalla, maanteitse (N21) 23 kilometriä Luhanskin kantakaupungista pohjoiseen.
Štšastjan kaupunki siirrettiin hallinnollisesti osaksi Ukrainan hallitsemaa Novoaidarin piiriä maan parlamentin päätöksellä 7. lokakuuta 2014. Kaupunki sijaitsi melko lähellä Itä-Ukrainan sodan rintamalinjaa. Koko Ukrainaa koskeneessa heinäkuun 2020 aluehallinnollisessa uudistuksessa Štšastjasta tuli uuden Štšastjan piirin hallintokeskus.
Štšastja on perustettu 1700-luvun loppupuolella. Sinne rakennettiin suuri hiiltä käyttävä vastapainevoimalaitos 1950-luvulla.
Satelliitti
thumb|380px|[[Nasan EOS-ohjelman kaukokartoitussatelliitteja]] Satelliitti eli tekokuu on taivaankappaletta kiertämään saatettu teknisiä tutkimuksia tai muunlaisia tehtäviä suorittava laitteisto. Satelliitti kiertää keskuskappaletta kiertoradalla.
Kaunokirjallisuus
Kiinalaiset kehittivät ja käyttivät ruutiraketteja ja kuvasivat rakettien käyttöä useita satoja vuosia sitten. Tarinoissa on kuvattu muun muassa yritys lähettää mandariini rakettilennolle.
Cyrano de Bergerac jätti keskeneräisen avaruusmatkatarinan jälkeensä vuonna 1657 - englanniksi tarinan nimi on "Other World: The Comical History of the States and Empires of the Moon". 1700-luvulla Paroni von Münchhausenin tarinoihin kuuluu myös matka Kuuhun. Ensimmäinen eurooppalainen fiktiivinen kuvaus satelliitin laukaisusta kiertoradalle on Edward Everett Halen novelli, The Brick Moon. Tarina ilmestyi The Atlantic Monthly -lehdessä 1869 alkaen. Seuraavan kerran idea esiintyi Jules Vernen Begumin 500 miljoonaa teoksessa vuonna 1879. Vernen "Maasta kuuhun" -kirja, jossa pyritään toteuttamaan miehitetty avaruuslento (ts. kuuluotain) tykkilaukaisun avulla, on ollut usean avaruustekniikan pioneerin ja ehkä nykyajankin ammattilaisen innoituksen perusta.
Tiede
Vuonna 1903 venäläinen Konstantin Tsiolkovski (1857–1935) julkaisi koosteensa tutkimuksistaan Исследование мировых пространств реактивными приборами ("Kosmisen avaruuden tutkimus reaktiivisia laitteita käyttäen"). Se on ensimmäinen raketteja avaruusalusten laukaisuun käyttämistä käsittelevä tieteellinen julkaisu. Osa materiaalista oli julkaistu venäläisissä tieteellisissä lehdissä 1880-luvun lopulta alkaen. Tsiolkovski määritti Maan kiertoradalle pääsemiseen vaadittavan ratanopeuden, joka on noin 8 km/s. Hän päätyi lopputulokseen, että Maan kiertoradalle pääsy olisi mahdollista monivaiheisilla raketeilla, jotka käyttäisivät nestemäistä ajoainetta. Hän ehdotti nestemäisen vedyn ja nestemäisen hapen käyttöä, joka on edelleen paras käytössä oleva ajoaine. Elinaikanaan hän julkaisi yli 500 avaruuslentoihin liittyvää teosta mukaan lukien tieteisromaaneja. Töihin kuului myös ohjausraketeilla varustettujen rakettien, monivaiheisten rakettien, avaruusasemien, ilmalukkojen sekä avaruussiirtokuntien ruoan ja hapen tuottamiseksi tarkoitettujen suljettujen biologisten systeemien suunnitelmia.
Vuonna 1928 Herman Potočnik (1892–1929) julkaisi kirjansa Das Problem der Befahrung des Weltraums - der Raketen-Motor (Avaruusmatkustuksen ongelma - Rakettimoottori), joka oli suunnitelma avaruuden valloittamiseksi ja pysyvän ihmisasutuksen synnyttämiseksi sinne. Hän hahmotteli yksityiskohtaisen avaruusaseman ja laski sen geostationaarisen radan. Hän kuvaili kiertorataa kiertävän avaruusaluksen siviili- ja sotilaskäyttöä maan havainnoinnissa sekä selvitti, kuinka avaruuden erikoisolosuhteet voisivat olla hyödyllisiä tieteellisissä kokeissa. Kirja käsitteli myös geostationaarisen kiertoradan satelliittien käyttöä radioviestintään.
Vuonna 1945 Wireless World -lehden artikkelissa englantilainen scifikirjailija Arthur C. Clarke (s. 1917) toi Potočnikin idean tietoliikennesatelliittien käytöstä joukkotiedotukseen länsimaiden tietoon. Clarke tutki satelliittien laukaisun logistiikkaa, mahdollisia kiertoratoja ja muita maailmanlaajuisen tietoverkon kehittämiseen liittyviä asioita. Geometrian perusteella hän totesi, että koko Maan kattavuuteen tarvittaisiin vain kolme geostationaarista satelliittia.
Toteutuksen valmistelua
Toukokuussa 1946 yhdysvaltalainen Project RAND julkaisi Preliminary Design of an Experimental World-Circling Spaceship -raportin, jossa esitettiin, että sopivilla tieteellisillä laitteistoilla varustetut satelliitit tulevat olemaan yksiä kaikkein oleellisimmista tieteellisistä työkaluista 1900-luvulla. Yhdysvallat oli suunnitellut vuodesta 1946 lähtien laukaisevansa satelliitin kiertoradalle merivoimiensa Bureau of Aeronautics -osaston ollessa yksi aloitteen tekijä. Yhdysvaltain ilmavoimien Project RAND julkaisi raportin aiheesta, mutta siinä ei uskottu, että satelliitit voisivat olla potentiaalisia aseita vaan että ne olisivat pikemminkin soveliaampina tieteeseen, politiikkaan ja propagandaan. Vuonna 1954 Yhdysvaltain puolustusministeri väitti, ettei hän ”ole kuullut amerikkalaisesta avaruusohjelmasta”.
29. heinäkuuta 1955 Valkoinen talo ilmoitti, että Yhdysvallat aikoo laukaista satelliitin kevääseen 1958 mennessä. Tämän hankkeen nimeksi tuli Project Vanguard (onnistuneet laukaisut Vanguard 1, Vanguard 2 ja Vanguard 3). 31. heinäkuuta 1955 Neuvostoliitto ilmoitti laukaisevansa satelliitin syksyyn 1957 mennessä. Molemmat ilmoitukset liittyivät kansainväliseen geofysiikan vuoteen 1957–1958. Vuonna 1955 American Rocket Societyn, Kansallisen tiedesäätiön ja kansainvälisen geofysiikan vuoden painostamana Yhdysvaltojen ilmavoimat ja merivoimat alkoivat työskennellä yhdessä Project Orbiterissa. Siinä Jupiter-C-raketilla pyrittiin laukaisemaan satelliitti kiertoradalle.
1957–2008
Ensimmäinen ihmisen tekemä satelliitti oli Neuvostoliiton 4. lokakuuta 1957 laukaisema Sputnik 1. Tämä aloitti avaruustoiminnan ja noin 20-vuotisen sotilaallis-poliittisen avaruuskilvan Neuvostoliiton ja Yhdysvaltojen välillä.
Project Orbiterin perussuunnitelmien pohjalta Yhdysvallat laukaisi ensimmäisen Naval Reserach Laboratoryn kehittämän Explorer 1 -satelliittinsa Yhdysvaltain armeijan kehittämällä Juno 1 -kantoraketilla 31. tammikuuta 1958. Tätä edelsi ja seurasi lukuisia epäonnistumisia, joilla oli avaruustoiminnan budjettia kasvattava vaikutus.
Tämän jälkeen satelliitteja on laukaistu Maata kiertävälle radalle noin seitsemän tuhatta, joista suurin osa kiertää Maata edelleen avaruusromuna tai on palanut ilmakehässä. Toimivia satelliitteja avaruudessa on noin 800.
Maan lähiavaruuden kappaleiden seuranta
Yhdistyneiden kansakuntien COPUOS-komitea kerää tiedot kaikkien maiden avaruuteen yltävistä ohjus- ja rakettilaukaisuista. YK ylläpitää luetteloa satelliiteista ja niiden radoista. Poikkeuksena ovat sotilaalliset satelliitit, joista etenkin Yhdysvallat kieltäytyy ilmoittamasta niiden rataelementtejä. YK:lla ei ole omaa valvontaverkostoa, vaan se luottaa jäsenmaidensa ilmoituksiin.
United States Space Surveillance Network (SSN) on seurannut kiertoradalla olevia kappaleita vuodesta 1957 lähtien, kun Neuvostoliitto aloitti avaruusajan laukaisemalla Sputnik-1. SSN on osa Yhdysvaltain ja Kanadan ilmapuolustusjärjestelmää (NORAD). Se seuraa Maata kiertäviä keinotekoisia kappaleita, kuten satelliitteja, avaruusaluksia, kantoraketteja ja niiden jäännöksiä, jotka ovat kooltaan yli 10 cm. Seuranta tapahtuu sekä tutkien että optisten teleskooppien avulla. Valtaosa Maan lähiavaruuteen jääneestä avaruusromusta palaa Maan ilmakehään ja tuhoutuu. Noin seitsemän prosenttia avaruuskappaleista on toimivia satelliitteja. Loput ovat avaruusromua. USSTRATCOM on ensisijaisesti kiinnostunut toimivista satelliiteista, mutta seuraa myös avaruusromua, joka palatessaan ilmakehään saattaisi aiheuttaa vaaraa asutuille alueille.
Estranged
Estranged on rock-yhtye Guns N' Rosesin tunnetuimpia kappaleita. Se julkaistiin vuoden 1991 albumilla Use Your Illusion II.
Teos on noin 9 minuutin pituinen ja sitä pidetään yhtenä yhtyeen merkittävimmistä hiteistä. Yllättäen sitä ei ole sisällytetty yhtyeen Greatest Hits-kokoelma-albumille. Sen musiikkivideolla on kohtauksia Axl Rosen kodista. Kappale on suurimmalta osalta Axl Rosen käsialaa. Biisi on mahtipontinen pitkä balladi ja se usein lyhennetään radiosoitossa. Kappale kertoo Axl Rosesta. Kappaleen video kuuluu Don't Cryn videon ja November Rainin videon epäviralliseen trilogiaan ollen sen päätösosa, näissä videoissa on ollut suurin budjetti.
Satelliitti
Avaruusvaltiot
Taulukosta puuttuu Italia, koska se käytti 26. huhtikuuta 1967 oman San Marco 2 -satelliittinsa laukaisuun omalta San Marco -laukaisukeskuksesta Kenian rannikolla yhdysvaltalaista Scout B -kantorakettia. Australia on usein virheellisesti mainittu tällä listalla: sen WRESAT-satelliitti on laukaistu yhdysvaltalaisella Redstone-kantoraketilla.
Hannu Tapani Klami
Hannu Tapani Klami (30. tammikuuta 1945 Helsinki – 22. tammikuuta 2002 ) oli suomalainen oikeustieteilijä ja professori, joka toimi myös juristina.
Satelliitti
Tyypit
thumb|ST5:n hyötykuormana kolme mikrosatelliittia Suurin osa keinotekoisista siviilisatelliiteista on Maata kiertäviä tietoliikennesatelliitteja. Pääosan siviilisatelliiteista ovat laukaisseet Neuvostoliiton avaruusohjelma ja Yhdysvaltain Nasa (Yhdysvaltain ilmailu- ja avaruushallinto) Euroopan avaruusjärjestön ollessa kolmantena. Vielä suuremman määrän ovat laukaisseet Neuvostoliiton, Venäjän ja Yhdysvaltain asevoimat. Amatöörisatelliitteja (AMSAT, eräässä mielessä yliopistojen opiskelijoiden rakentamat satelliitit) on tehty joitakin suuruusluokkaa sata kappaletta 50 vuodessa.
Hannu Tapani Klami
Klamin vanhemmat olivat Lauri Klami ja Aune Ollila, ylioppilaaksi Klami tuli Turun klassisesta lyseosta 1961. Oikeustieteen kandidaatiksi ja oikeustieteen lisensiaatiksi Turun yliopistosta hän valmistui 1964, humanististen tieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1967 ja oikeustieteen tohtoriksi Turun yliopistosta 1970. Turun liikevaihtoverotoimiston jaostopäällikkönä Klami toimi 1965–1966, valtion yhteiskuntatieteiden toimikunnan tutkimusassistenttina 1966–1969 sekä Turun kauppakorkeakoulun kauppaoikeuden assistenttina 1969–1971 ja dosenttina 1972–1984. Turun yliopiston roomalaisen oikeuden ja siviilioikeuden vt. apulaisprofessori hän oli 1969–1972, apulaisprofessori 1972–1976 ja vt. professori useaan eri otteeseen 1972–1977. Klami toimi Turun yliopiston yleisen oikeustieteen ja kansainvälisen yksityisoikeuden professorina vuosina 1976–1988, Helsingin yliopiston yleisen oikeustieteen ja kansainvälisen yksityisoikeuden professorina 1988–2001 sekä Uppsalan yliopiston yleisen oikeustieteen professorina 1987–1992. Turun yliopistossa hän oli oikeustieteiden tiedekunnan dekaani 1975–1981 ja yliopiston toinen vararehtori 1981–1987. Suomalaisen tiedeakatemian jäsen Klami oli vuodesta 1985. Hän työskenteli myös juristina useissa eri lakiasiaintoimistoissa.
Satelliitti
Tyypit
Maan lähiavaruuteen jääviä avaruusaluksia kutsutaan satelliiteiksi, joita ovat eräässä mielessä
Hannu Tapani Klami
Suomen lakimiesliiton palkinnon Klami sai 1964, Valtion tiedonjulkistamispalkinnon 1983.
Sotilasarvoltaan Klami oli aliluutnantti (1975). Hänen puolisonsa oli 1969–1986 Virpi-Helinä Kari (s. 1948).
Satelliitti
Tyypit
pienoiskuva|[[ESTCube-1 on nanosatelliitti ]] Satelliitit voidaan luokitella koon mukaan
Eteläkorealainen insinööri ja artisti Song Hoju pyrkii joulukuussa 2012 laukaisemaan hänen mukaansa ensimmäisen yksittäisen ihmisen suunnitteleman, rakentaman ja rahoittaman kotitekoisen satelliitin. Yhden kilogramman painavan Opensat-satelliitin rakentaminen maksoi Songille hieman yli 400 euroa, laukaiseminen avaruuteen maksaa lähes 90 000 euroa.
Satelliitin laukaisu ja kiertoradat
Satelliitti saadaan Maata kiertävälle radalle laukaisemalla se maanpinnalta raketilla tai avaruussukkulalla.
Satelliiteilla on erilaisia kiertoratoja. Kiertorata valitaan käyttötarkoituksen mukaan. Joidenkin satelliittien on pysyttävä jatkuvasti Maasta katsottuna samalla paikalla. Tällöin satelliitin kiertonopeus on täsmälleen sama kuin Maan pyörähdysnopeus oman akselinsa ympäri. Tällaisia satelliitteja nimitetään geostationaarisiksi satelliiteiksi. Esimerkiksi televisio-ohjelmia koteihin välittävät satelliitit ovat geostationaarisia.
Satelliitin korkeus maanpinnasta saattaa olla hyvinkin suuri. Kun matalimmat radat ovat vain parin sadan kilometrin korkeudella, voivat etäämmällä kiertävät satelliitit olla jopa useiden tuhansien kilometrien etäisyydellä. Geostationaarisen satelliitin radan etäisyys Maasta on noin 35 800 km.
Katso myös
Satelliittien tarjoamia palveluita
Music Within
Music Within on vuonna 2007 kuvattu draamaelokuva. Elokuvan on ohjannut Steven Sawalich, joka voitti Audience Awardin ohjauksesta. Elokuva julkaistiin suoraan DVD:lle.
Juoni
Tosi tapahtumiin perustuva elokuva sijoittuu 1970-lukuun ja kertoo Richard Pimentelistä (Ron Livingston) joka huomaa yliopistossa olevansa lahjakas puhuja ja kirjoittaja. Hän liittyy armeijaan ja joutuu Vietnamiin jossa Yhdysvallat käy sotaa. Siellä hänen ryhmänsä joutuu kranaattitulituksen kohteeksi, hänen lähellään räjähtää kranaatti ja hän menettää kuulonsa täysin ja pysyvästi. Hän palaa Vietnamista vammaisena ja yritää saada töitä mutta ei vammansa vuoksi saa. Hän palaa yliopistoon jossa hän tapaa Art Honeymanin (Michael Sheen) jolla on aivovamma. Vammansa vuoksi hän on pyörätuolissa jossa istuu baretti päässä. Vammastaan huolimatta Art on sanallisesti lahjakas, hilpeä vitsailija. He alkavat liikkua yhdessä, heidän ja heidän muiden vammaisten ystäviensä kokemansa syrjintä saa Pimentelin ryhtymään aktivistiksi. Hänellä oli oma osansa siinä että vuonna 1990 Yhdysvalloissa hyväksyttiin laki Americans with Disabilities Act (ADA). Sen on tarkoitus varmistaa että vammaisilla samanlainen suoja syrjintää vastaan kun yksilöillä on rodun, ihonvärin, sukupuolen, kansallisen alkuperän, iän ja uskonnon perusteella tapahtuvaa syrjintää vastaan.
Näyttelijät
Lähde:
Varjojen kätkö
Varjojen kätkö on nuortenkirja vuodelta 1988. Sen on kirjoittanut ruotsalainen Maria Gripe. Alkuperäiseltä nimeltään kirja on Skugg-gömman, ja suomeksi teos julkaistiin vuonna 1990 (Tammi). Kirjan on suomeksi kääntänyt Eila Kivikkaho. Teos on neljäs ja viimeinen osa Gripen Varjo-sarjasta. Gripen kertomukset sopivat teini-ikäisistä alkaen kaikille, jotka pitävät hieman salaperäisistä tarinoista.
Kirjan alku sijoittuu ensimmäisen maailmansodan alkamisen aikoihin, lähtien elokuusta 1914. Varjo-sarjan kolmesta aiemmasta osasta poiketen neljännen kirjan päähenkilö ei nyt ole Berta vaan Carolin. Berta näyttäytyy kirjassa vain pieninä mainintoina ja sivuhahmona. Kuitenkin Carolin miettii Bertan tarkkanäköisyyttä, sillä juuri Berta huomaa, että Carolin tuntuu vetävän erilaisia rooleja kuin luonnostaan, ja että Carolinissa on erilaisia puolia, kuin useampi persoona. Ja ehkä juuri se on johtanut Carolinin teatteriopintojen pariin Tukholmaan, jossa myös hänen äidillään on asunto.
Tällä kertaa lukija pääsee Carolinin ajatuksenjuoksun jäljille, seuraamaan hänen itsetutkiskeluaan ja ajatuksia elämästä ja sen tärkeistä henkilöistä. Kirja sisältää paljon pohdintaa, mutta vähän tapahtumia. Kuitenkin myös erinäisiä asioita selviää ja uusia polkuja avautuu. Paitsi omaa minäänsä, Carolin pohtii edelleen kovasti perhettä, vanhempiaan ja heidän kohtaloaan, sisaruksiaan ja uusia ystävyyssuhteita. Carolin osittain kaipaa Bertaa ja Rosengåvan väkeä: Rosildaa ja Arildia sekä Lydiaa. Toisaalta hän tuntee itsensä edelleen erilaiseksi, torjutuksi ja ulkopuoliseksi, ei oikein tiedä kuka hän on. Etenkin äitisuhde on ajatuksissa. Äidissäkin tuntuu olevan kaksi eri puolta ja ihmistä, Ida ja Lydia. Carolin on ristimänimeltään Saga Carolin, ja hänestä tuntuu että Saga ja Carolin ovat kaksi eri ihmistä. Carolin kirjoittaa kirjeitä omalle "toiselle minälleen" Sagalle, etsii vastauksia "häneltä". Erikoista kyllä, hän myös saa vastauksia, vaikka ei tiedä näitä kirjeitä kirjoittavansa. Usein tuntuu että "Sagan" vastaukset ovat kryptisiä ja herättävät Carolinissa vain lisää kysymyksiä.