cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Al-Mahdi
thumb|Abbasidivaltakunnan kultainen dinaari Al Mahdin ajalta (783 jaa.) Abu Abdallah Muhammad ibn Abdallah al-Mansur (arab. أبو عبد الله محمد بن عبد الله المنصور‎) eli al-Mahdi (744 tai 745–785) oli isänsä al-Mansurin jälkeen abbasidivaltakunnan kalifi vuodesta 775 kuolemaansa vuonna 785 saakka. Häntä seurasi kalifina hänen poikansa Musa, jonka hallitsijanimi oli al-Hadi.
Elämä
Al-Mahdi nousi valtaan 30-vuotiaana oltuaan ensin Khorasanin varakuninkaana isänsä al-Mansurin hallinnossa. Al-Mahdilla oli neljä puolisoa: hänen serkkunsa Rita, aiempi jemeniläinen jalkavaimo Khayzuran, toinen serkku ja arabialainen aatelisnainen Ruqayya. Khayzuranin kanssa Mahdi sai kaksi poikaa, jotka molemmat ainoina hänen pojistaan seurasivat häntä valtaistuimella. Vanhempi heistä oli Musa ja nuorempi Harun. Nimien esikuvina olivat juutalaisuuden  myyttinen perustaja Mooses ja hänen veljensä Aaron.
Sodat
Mahdi kävi hyökkäyssotia naapureitaan vastaan ja taisteli omia kapinallisiaan vastaan. Abbasidihallinnon ensimmäisinä vuosina kesäiset sotaretket Bysanttia vastaan kuuluivat asiaan. Kalifien armeijat talvehtivat Taurus-vuorilta etelään olevilla tasangoilla, etäällä kylmästä Anatolian ylängöstä. Kevään tullen joukot siirtyivät vuorille ahdistelemaan paikallisia asukkaita. Sotasaaliit eivät ole suuria, mutta jos vältettiin tunkeutumasta liian pitkälle, ei ollut vaaraa Bysantin armeijan väliintulosta. Mahdi otti Harunin mukaan eräälle tällaiselle sotaretkelle, jossa 38 päivän piirityksen jälkeen vallattiin aina silloin tällöin omistajaa vaihtanut Samalun linnoitus Kilikiassa. Vangiksi otetut kristityt tuotiin Bagdadiin, missä heidän perustamansa Kreikkalaisten luostari, Dayr al-Rum, säilyi Bagdadin mongolivalloitukseen asti.
Vuonna 782 toteutettiin prinssi Harunin johdolla suuri sotaretki Bysanttia vastaan. Sen kerrottiin maksaneen 200 000 kultadinaaria ja 21 miljoonaa hopeadinaaria. Bysantin armeija lyötiin, ja joukot pääsivät Bosporin salmelle saakka. Tapahtumasta tehdyn ylistysrunon mukaan "Konstantinopolin muurit pukeutuivat häpeään". Bysantti taivutettiin kolmivuotiseen rauhaan sillä ehdolla, että se maksoi joka vuosi 70 000 – 90 000 lunnaita. Ne eivät tietenkään kattaneet sotaretken kuluja. Sotasaaliina saatiin orjia, hevosia ja aseita. Kalifien ongelma oli, että pienellä armeijalla ei uskaltanut hyökätä kovin pitkälle, suurta taas oli mahdoton elättää Anatolian tyhjäksi kalutuilla ylängöillä.
Musa osallistui vuorostaan kapinan kukistamiseen Kaspianmeren lähellä. Mahdi lähetti myös laivaston Intiaan, missä vallattiin satamakaupunki Gujaratissa. Mahdi joutui myös kukistamaan Khorasanissa alkaneen kapinan. Bysantin sotaretken jälkeen Harunista tehtiin Musan mahdollinen seuraaja kalifina ja hän sai lisänimen Rashid eli oikeaan johdettu. Hänestä tuli myös läntisten alueiden varakuningas.
Väittely patriarkka Timoteus I:n kanssa
Kalifaatin uskonnollisessa elämässä valtionuskontoa haastoi persialainen manikealaisuus, jonka asemaa lujitti runsaslukuinen persialainen hallintoeliitti, johon kalifit joutuivat turvautumaan. Suuri kristitty ja juutalainen väestö oli myös kouliintunut käymään väittelyä uskonnosta. Mahdollisesti uskonnollisia kiistoja varten kalifi antoi kääntää syyriasta arabiaan Aristoteleen teoksen Topiikka, joka oli klassinen loogisen päättelyn ja väittelyn oppikirja. Käännöksen tarkisti alkutekstiin vertaamalla nestoriolainen patriarkka Timoteus I.
Al-Mahdi ehkä myös väitteli uskontojen paremmuudesta Timoteuksen kanssa. Ainakin selostus tällaisesta väittelystä sisältyy Timoteuksen kirjeeseen Sergiukselle, minkä Alphonse Mingana on kääntänyt syyriasta englantiin. Kirje on säilynyt vain 1200-luvun syyrialaisena kopiona, joten tekstin aitous ei ole varma. Pitkä väittely sisälsi sellaisia aiheita kuin Kristuksen luonne, kolminaisuus ja Muhammedin asema.
Neutraali monismi
Neutraali monismi on ontologinen näkemys, jonka mukaan todellisuus koostuu yhdentyyppisestä (monismi) perussubstanssista, joka itsessään ei ole olemukseltaan sen enempää henkistä kuin aineellistakaan, mutta voi ilmetä sekä henkisinä että aineellisina aspekteina tai ominaisuuksina. Neutraali monismi on näin kaksoisaspektiteorian mukainen. Neutraali monismi sijoittuu kahden muun keskeisimmän monistisen näkemyksen, idealismin ja materialismin, väliin.
Neutraalin monismin esitteli Baruch Spinoza 1600-luvulla. William James kannatti sitä esseessään Onko ”tietoisuutta” olemassa? (1904). Bertrand Russell kannatti näkemystä jonkin aikaa. Näkemys ilmenee myös Alfred J. Ayerin teoksessa Language, Truth and Logic. Myös David Bohmin näkemys todellisuuden kokonaisvaltaisesta prosessiluonteesta on sukua neutraalille monismille.
Myöhemmin Donald Davidson on kannattanut mielen ja ruumiin ongelman suhteen niin kutsuttua anomaalista monismia, joka on sukua aiemmille neutraalin monismin teorioille, mutta ei kokonaan yhtenevä. Emergentti materialismi on toinen ontologisen monismin muoto, joka hyväksyy sekä mielen että aineen olemassaolon.
Olympia (nimi)
Nimi Suomessa
Olympia-nimi oli mukana Suomen almanakassa vuonna 1821. Nimipäivä oli 15. huhtikuuta.
Digi- ja väestötietoviraston etunimitilastoon on lokakuuhun 2021 mennessä kirjattu noin 10–30 Olympia-nimistä naista.
Asikkala
Asikkala on Suomen kunta, joka sijaitsee Päijät-Hämeen maakunnassa. Kunnassa asuu 0 henkilöä. Kunnan pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 0 asukasta/km². Naapurikuntia ovat Heinola, Hollola, Hämeenlinna, Lahti, Padasjoki ja Sysmä. Aikaisempia naapurikuntia ovat Heinolan maalaiskunta, Hämeenkoski, Lammi ja Nastola.
Kunnan keskustaajama Vääksy sijaitsee Vesijärven ja Päijänteen välisellä, Toisen Salpausselän muodostamalla kannaksella. Järviä yhdistää Vääksyn kanava sekä Vääksynjoki. Vääksyn läpi kulkee Päijänteen länsipuolinen valtatie 24 sekä seututie 313:n ja seututie 314:n yhtenäinen väylä. Asikkalan pikavuoropysäkit ovat Tallukka valtatie 24:llä, niin sanottu vanhan Vääksyn tori, joka sijaitsee Vääksyn vanhan keskustan puolella, sekä Asikkalan kirkonkylä ja Kalkkisten tienhaara seututie 314:llä.
Italian Grand Prix 1967
Italian Grand Prix 1967 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 10. syyskuuta 1967 Monzan radalla. Kilpailun voitti John Surtees, jolle voitto oli kauden ensimmäinen ja uran viimeinen.
Asikkala
Kunnan alueella sijaitsevat Lahti-Vesivehmaan lentokenttä ja Kalkkisten kanava. Vääksyssä on myös maailman suurimpiin kalastusvälineiden tuottajiin kuuluvan Rapala VMC -konsernin uistintehdas.
Asikkalan Kalkkisten kylässä on toinenkin uistinvalmistaja, vuonna 1963 perustettu Finlandia-Uistin Oy. Veljekset Hannu ja Kalevi Kangas kehittelivät Nils Master -tuotemerkin.
Kylät ja kulmakunnat
Asikkalassa on 24 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1967): Anianpelto, Asikkalan kylä, Hillilä, Iso-Äiniö, Joenniemi, Kalkkinen, Keltaniemi, Kopsuo, Kurhila, Muikkula, Myllykselä, Paakkola, Pulkkila, Pätiälä, Reivilä, Riihilahti, Salo, Särkijärvi, Urajärvi, Vehkoo, Vesivehmaa, Viitaila, Vähimaa ja Vähä-Äiniö.
Lisäksi Asikkalassa on Mustjärven kulmakunta. Salon kylään kuuluu Salonsaari.
Jokapäiväisessä käytössä ovat kuitenkin henkikirjakylien sijaan useammasta kylästä koostuvat kyläkunnat, esimerkiksi Vääksy (keskustaajama, joka muodollisesti ei ole maakirjakylä), Kalkkinen (yleisesti koko Pohjois-Asikkala), Asikkalan kirkonkylä, Vesivehmaa, Urajärvi, Kurhila-Hillilä ja Iso-Äiniö.
Tunnustuksia
Neljä Asikkalan kylää on saanut Päijät-Hämeen vuoden kylän kunniamaininnan: Mustjärvi 2015, Urajärvi 2004, Kurhila-Hillilä 2000 ja Kalkkinen 1997 ensimmäisenä Päijät-Hämeessä sekä uudelleen 2012.
Varhaiset ajat
Asikkalan alueelta on tavattu hajalöytöinä nelisenkymmentä kivikautista asetta ja työkalua, mutta asuinpaikoille tunnusomaista keramiikkaa ei ole löytynyt. Rautakautisia esinelöytöjä ovat Pulkkilan kylästä löydetyt pari keihäänkärkeä. Pysyvän asutuksen Asikkalaan on päätelty tulleen lännestä Hauhon, Tuuloksen ja Lammin suunnasta. Perimätiedon mukaan Asikkalan vanhimmat kylät ovat Anianpelto ja Kurhila. Keskiajan eränkävijöiden reitti suuntautui Asikkalasta Päijännettä pitkin pohjoiseen.
Varhaisimpina aikoina Asikkala kuului Hollolan emäpitäjään. Pitäjän nimi esiintyi asiakirjoissa ensimmäisen kerran, kun käräjillä tehtiin vuonna 1443 päätös Asikkalan ja Sysmän välisestä rajasta. Omana hallintopitäjänään Asikkala mainittiin vuonna 1445, ja sen verokunnat olivat Viitaila, Asikkala ja Urajärvi, joiden lisäksi tuli myöhemmin Ruuhijärven neljännes (nykyinen Nastola). Miltei kaikki Asikkalan henkikirjakylät mainittiin vuoden 1540 maakirjassa. Hallintopitäjän väkiluvuksi laskettiin 2 114 henkeä vuonna 1634.
Nuijasodan aikana vuoden 1596 lopulla nuijamiehet vaelsivat pohjoisesta Asikkalaan saakka ja kahakoivat Klaus Flemingin johtamien huovien kanssa Vähimaan kylässä. Tammikuun puolivälissä 1597 Iivar Tavast saavutti nuijamiehistä huomattavan voiton Padasjoen puolella käydyssä Nyystölän taistelussa. Urajärven Rovantsaaresta kerrotaan löydetyn isonvihan aikaisia piilopirttejä.
Asikkalasta tuli Hollolan kappeli vuonna 1547, mutta itsenäinen seurakunta vasta vuonna 1848. Pitäjän vanha kirkko rakennettiin puusta vuosina 1608–1612. Kirkko oli koristeltu seinämaalauksin, jotka kuitenkin myöhemmin peitettiin. Rakennus purettiin vuonna 1892. Nykyinen kirkko rakennettiin tiilestä vuosina 1877–1880 arkkitehti Georg Wileniuksen piirustusten mukaan. Robert Wilhelm Ekmanin maalaama ristiinnaulittua Jeesusta esittävä alttaritaulu vuodelta 1850 on peräisin vanhasta kirkosta.
Kaupunki- ja kauppalasuunnitelmat
thumb|Vääksyn kanava.
Asikkalan pitäjän historia kertoo myös monista kaupunki- ja kauppalasuunnitelmista. Jo vuonna 1693 anottiin Lahden markkinoiden siirtämistä Anianpeltoon, mikä toteutui vasta vuonna 1727. Vuosien 1740–1741 valtiopäivillä Anianpellosta päätettiin tehdä kaupunki, mutta hanke jäi lepäämään, kunnes kuningas Kustaa III määräsi käydessään Anianpellossa vuonna 1775, että paikalle oli perustettava kauppala. Tätä olivat jo aiemmin ehdottaneet muiden muassa Helsingin porvarit. Samalla kuningas määräsi, että pohjoisemmaksi Pulkkilanharjulle oli perustettava Kukonharju-niminen kaupunki.
Anianpeltoon sijoitettiin viljamakasiini ja postikonttori, mutta kylä pysyi kaikesta huolimatta vain vilkkaana markkinapaikkana, joka tosin sai 1860-luvun lopulla uutta merkitystä Vesijärven laskun ja kanavoinnin myötä. Vääksyn (alkujaan Vesijärven) kanavan ympärille syntyneestä Vääksystä tuli Asikkalan suurin taajama. Laivaliikenne Päijänteellä alkoi jo ennen Vesijärven kanavan avaamista, sillä Vähän-Äiniön kylässä rakennettiin Päijänteen ensimmäinen höyryalus vuonna 1856. Päijänteen laivaväylät laajenivat itään päin Kalkkisten kanavan valmistuessa vuonna 1878. Kalkkisten kanava uusittiin täysin vuosina 1961–1965, jolloin valmistui Suomen pisin, 500 metriä pitkä sulkuallas.
Kansalaissodan vaikutukset
Kansalaissodan aikana huhtikuussa 1918 käytiin niin kutsutun Kalmin pataljoonan ja punaisten välillä kiivaita taisteluja Kurhilassa, Vääksyssä, Anianpellossa ja Urajärvellä, ja niiden seurauksena punaiset joutuivat perääntymään Hollolan puolelle.
Maantie- ja tienumerointiuudistukset
Lahdesta Asikkalan kautta Padasjoelle kulkeva maantie numeroitiin vuonna 1938 kantatie 58:ksi. Kun tie rakennettiin uudelleen 1960-luvulla, siitä tuli valtatie 4:n osa. Vuonna 1996 valtatie 4 siirrettiin kulkemaan Päijänteen itäpuolitse Heinolan kautta ja Lahden ja Jämsän välinen valtatie sai uuden numeron 24. Vuonna 1938 valmistui nykyinen Asikkalasta Pulkkilanharjun kautta Sysmään johtava maantie. Harjua pitkin oli kuitenkin jo vanhastaan kulkenut Asikkalan ja Sysmän välinen ratsutie.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Asikkalassa oli 8 248 asukasta, joista 5 253 asui taajamissa, 2 892 haja-asutusalueilla ja 103:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Asikkalan taajama-aste on 64,5 %. Asikkalan taajamaväestö jakaantuu kahden eri taajaman kesken:
Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kuntaan vain osittain. Vesivehmaa on osa Lahden keskustaajamaa, joka ulottuu pääosin Lahden kaupungin ja osittain myös Hollolan kunnan alueelle. Vuoden 2016 taajamarajauksessa Vesivehmaa muodosti oman taajamansa.
Seurakunnat
Asikkala kuuluu Pyhän Ursulan seurakunnan alueeseen. Kyseinen seurakunta on osa Katolisen kirkon Helsingin hiippakuntaa.
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Asikkalassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Asikkalan alueella toimii Lahden ortodoksinen seurakunta. Lisäksi kunnassa toimii Suomen Vapaakirkkoon kuuluva Asikkalan vapaaseurakunta, helluntaiherätykseen kuuluva Vääksyn helluntaiseurakunta , Suomen Metodistikirkkoon kuuluva Vuoksenlaakson metodistiseurakunta Vesivehmaan kylässä sekä Jehovan todistajien Vääksyn seurakunta.
Luonnonsuojelualueet
Asikkalan Natura 2000-luonnonsuojelualueet ovat Asikkalan letot, Aurinkovuori, Evon alue, Kalkkistenkoski, Kutajärven alue, Mukkulammi, Päijänteen alue, Pitkäkallion metsä, Riihikallio-Pilkanmäki, Romioja, Tupsuvuori, Urajärvi, Valtionkärki, Vanhan kartanon idänverijuurialue ja Vähäpää.
Nähtävyyksiä
pienoiskuva|Danielson-Kalmarin huvila [[Vääksyssä.]]
Asikkalan murre
Asikkalassa puhuttu kielimuoto kuuluu hämäläismurteisiin, tarkemmin kaakkoishämäläisten murteiden Hollolan ryhmään yhdessä muun muassa Lahden, Heinolan, Lammin, Padasjoen, Orimattilan ja Nastolan kanssa.
Asikkalan murteen erottuvimpia piirteitä on yleiskielen d:n vastineena kuultava heleä l: esimerkiksi pata : palan. Tämä piirre on nykyisin jo varsin harvinainen.
Asikkala on yhdessä Padasjoen ja Heinolan kanssa hämäläismurteiden äärireunalla. Asikkalan pohjoispuolella sijaitseva Sysmä kuuluu itämurteiden ja niiden savolaismurteiden puolelle. Pitäjien välinen raja on suomen kielen murrekartan jyrkimpiä, vaikka nykyisin murre-erot ovat huomattavasti tasaantuneet.
Ruokakulttuuri
Asikkalan pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla lohikeitto Axel Laurellin tapaan, ohrarieska ja perunamunavoi sekä marjamaito ja sahti.
Vardenis
Vardenis on kaupunki ja piirikuntakeskus Armenian itäosan Geghark'unik'in maakunnassa, kahdeksan kilometriä Sevanjärven kaakkoispuolella. Vuoden 2011 väestönlaskennan aikaan kaupungin asukasluku oli 12 685, eli asukasluku pysyi kutakuinkin vuosikymmen aiemmissa lukemissa (12 753 vuonna 2001).
Vardenis on Armenian vanhimpia asuttuja paikkoja. Kaupungissa ja sen lähistöllä on satoja kulttuurihistoriallisesti merkittäviä kohteita, joista osa on yli 2 000 vuotta vanhoja, ajalta ennen ajanlaskun alkua. Kohteisiin kuuluvat Makenatsin luostari, Sotkin basilica, monet kappelit, hautaholvit ajalta 1.-3. vuosituhannelta eaa., ja keskiaikaiset armenialaiset ristikivet (hatškar, խաչքար; խաչ xačʿ "risti" + քար kʿar "kivi").
Kaupunki sijaitsee maanteitse 170 kilometriä Armenian pääkaupunki Jerevanista itään ja 75 kilometriä maakuntakeskus Gavaista itäkaakkoon.
Penispletysmografi
Penispletysmografi (PPG) on tilavuuden muutoksen mittaaja eli pletysmografi, joka mittaa veren virtauksen muutosta peniksessä. Sitä käytetään mittaamaan seksuaalista kiihottuneisuutta, kun henkilö altistetaan seksuaalisesti vihjailevalle ja pornografiselle materiaalille.
Alkuperäisen laitteen kehitti Kurt Freund Tšekkoslovakiassa 1950-luvulla. Laitteen tarkoitus oli testata kutsuntoja pakoilevia miehiä, jotka väittivät olevansa homoseksuaaleja välttääkseen armeijan.
Penispletysmografia on käytetty psykologisissa tutkimuksissa. Joissakin maissa, mm. Yhdysvalloissa, sillä on testattu seksuaalirikollisia ja käytetty sitä heidän parantamisessaan. Nykyään metodia pidetään epäluotettavana. Laitetta voidaan käyttää myös erektiohäiriön tunnistamisessa psyykkiseksi tai fyysiseksi.
Aura (kunta)
Etäisyyksiä Aurasta
pienoiskuva|Kartta Auran kylistä vuodelta 1909.
Kylät ja kulmakunnat
Aurassa on 23 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1967) :
Historia
pienoiskuva|Kartta Auran ja Liedon kuntaliitoksista. Aura muodostettiin Liedon ja Pöytyän osista vuonna 1917. Auran alueelta on löydetty muutamia kivikautisia esineitä, kuten talttoja ja vasarakirveitä, mutta muita merkkejä vanhasta asutuksesta ei ole säilynyt. Kaikki nykyisen Auran kylät esiintyivät jo vuoden 1540 maakirjassa, mutta ne olivat muiden varsinaissuomalaisten kylien tavoin pieniä.
Auran kunta on muodostettu kahdesta eri alueesta: Asemanseutu kuului aiemmin Pöytyään, Prunkkala kuului Lietoon. Prunkkala perustettiin Liedon kappeliseurakunnaksi vuonna 1636. Asemanseutu taas sai alkunsa vuonna 1876, jolloin sinne avattiin rautatieasema. Asema merkitsi alueelle suurta nousukautta, ja se kehittyikin hyvin nopeasti. Tämän seurauksena Asemanseutu ja Prunkkala yhdistettiin omaksi kunnakseen vuonna 1917.
Auran ensimmäinen kirkko rakennettiin vuonna 1683. Nykyinen, vuonna 1804 valmistunut kirkko on rakennettu Mikael Piimäsen johdolla ja Tukholman intendenttikonttorin piirustusten mukaan. Kellotapuli on vuodelta 1774.
Hallinto
Auran kunnanjohtaja vuodesta 2021 on Terhi Källi. Hänen edeltäjänsä oli Mika Joki, joka toimi kunnanjohtajana vuosina 2011–2021. Vuosina 2007–2011 kunnanjohtajana toimi Jari Kesäniemi.
Heran temppeli (Pergamon)
Hera Basileian temppeli oli antiikin aikainen Heralle omistettu kreikkalainen temppeli Pergamonissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen rauniot ovat osa Unescon maailmanperintökohdetta Pergamon ja sen monikerroksinen kulttuurimaisema.
Aura (kunta)
Hallinto
Kunnanvaltuustossa on 19 paikkaa, joista viisi on kokoomuksen, viisi keskustan, neljä SDP:n, neljä perussuomalaisten ja yksi vasemmistoliiton hallussa kaudella 2021–2025.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Heran temppeli (Pergamon)
Temppeli rakennettiin hellenistisellä kaudella Pergamonia hallinneen attalidien hallitsijasuvun aikana. Tarkemmin se on ajoitettu kuningas Attalos II:n ajalle vuosiin 159–138 eaa. sen arkkitraavista löytyneen omistuspiirtokirjoituksen perusteella.
Aura (kunta)
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Aurassa oli 3 991 asukasta, joista 2 732 asui taajamissa, 1 179 haja-asutusalueilla ja 80:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Auran taajama-aste on 69,9 %. Auran taajamaväestö jakaantuu kahden eri taajaman kesken :
Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kuntaan vain osittain. Liedon asemanseutu ulottuu pääosin Liedon kunnan alueelle.
Heran temppeli (Pergamon)
Temppeli sijaitsi kaupungin akropoliin etelärinteessä pohjoiseen Pergamonin gymnasionista. Se oli tetrastyyli prostyylitemppeli, toisin sanoen sen julkisivussa oli neljä pylvästä, ja se edusti doorilaista tyyliä. Rakennuksen näkyvät osat oli tehty marmorista ja muut osat andesiitista. Temppelin cellan koko oli 5,8 × 6,8 metriä. Sen perällä oli kulttipatsas, ja myös sivuseinillä oli patsaita. Niistä on säilynyt vain jalustat. Lattia oli koristeltu mosaiikilla.
Aura (kunta)
Uskonnolliset yhteisöt
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Aurassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat :
Heran temppeli (Pergamon)
Ylös temppelille johti 12-askelmaiset portaat. Temppeliin liittyi pyhäkköalue, johon kuului muun muassa temppelin länsipuolella sijainnut noin kuusi metriä halkaisijaltaan ollut eksedra. Raunioita on kunnostettu jonkin verran. Joitakin temppelin koristeosia on Bergaman museossa.
Aura (kunta)
Kulttuuriympäristö
Aurassa on kolme Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin kuuluvaa kohdetta: entinen Käyrän kasvatuslaitos, Laukkaniityn kylä ja myös Aurajoen maisematienä ja Vanhana Tampereentienä tunnettu Varkaantie.
Liikenne
Auran halki kulkevat Turun ja Tampereen välinen valtatie 9, josta erkanee kunnan alueella kantatie 41 Huittisiin, Seututie 224 Saloon, Auran keskustasta lähtevä Seututie 222 Turkuun ja kyseisen keskustan halkoo Turun ja Toijalan välinen rautatie. Turun lentoasemalle on matkaa vajaat 20 kilometriä. Henkilöliikenne Auran rautatieasemalla lopetettiin vuonna 1991 ja koko liikennepaikka lakkautettiin vuonna 1999.
Ruokakulttuuri
Auran pitäjäruoiksi äänestettiin 1980-luvulla sallatti eli rosolli, perunalimppu ja retsikka eli puolukoista tehty marjamämmi.
Neil Murray
Neil Murray (s. 27. elokuuta 1950 Edinburgh, Iso-Britannia) on skotlantilainen basisti. Yhtyeitä, joissa hän on soittanut, ovat muiden muassa Colosseum II, Whitesnake, Black Sabbath ja The Brian May Band. Lisäksi hän on tehnyt useita sessioita eri artistien kanssa ja ollut Danny Mirandan sijaisena Queen + Paul Rodgers yhtyeen keikoilla, sekä soittanut We Will Rock You (musikaalin) yhtyeessä toukokuun 14, 2002 lähtien.
Bangladeshin pääministeri
Bangladeshin pääministeri on Bangladeshin hallituksen pää. Bangladeshin presidentti nimittää pääministeriksi parlamentin suurimman puolueen puheenjohtajan.
Pääministeri käyttää maassa suurinta toimeenpanovaltaa. Presidentin tehtävä on lähinnä seremoniallinen.
Maringá
Maringá [-ea:´], on kaupunki Brasiliassa Paranán osavaltiossa. Vuonna 2000 kaupungissa asui 357 117 henkeä.
Kaupungin perustivat japanilaiset siirtolaiset 1947. Maringá on kahvikaupan ja kahvinjalostuksen keskus Paranán osavaltiossa.
Spandex Sapiens
Spandex Sapiens on Oskari Pastilan ohjaama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2015.
Elokuva on henkilödokumentti Kanadassa syntyneestä showpainijasta Michel "StarBuck" Majalahdesta, joka painii suomalaisessa Fight Club Finland -painijärjestössä.
Vickers VC10
pienoiskuva|Vickers VC10:n ohjaamo Vickers VC10 on brittiläinen nelimoottorinen, kapearunkoinen pitkän toimintamatkan matkustajalentokone. Koneen on suunnitellut ja rakentanut Vickers-Armstrongs (Aircraft) Ltd, ja se lensi ensilentonsa vuonna 1962. Kone on kapearunkoinen, ja siinä on noin 150 matkustajapaikkaa. Koneen neljä suihkumoottoria on sijoitettu rungon takaosaan, kaksi rungon molemmille puolelle. Kone suunniteltiin operoimaan lämpimässä ilmanalassa korkealla sijaitsevilta lentoasemilta.
Konetyyppiä valmistettiin vain 54 kappaletta, eikä se ollutkaan taloudellisesti kovin menestynyt. Koneen käyttö Yhdistyneen kuningaskunnan kuninkaallisilla ilmavoimilla ilmatankkauskoneena loppui 20. syyskuuta 2013. Pian tämän jälkeen viimeiset lentokelpoiset yksilöt siirtolennettiin niitä ylläpitäviin museoihin.
Bobby Rondinelli
pienoiskuva Robert ”Bobby” Rondinelli (s. 27. heinäkuuta 1955 Port Jefferson, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen rumpali.
Rondinelli tunnetaan parhaiten Rainbow-yhtyeen rumpalina, mutta hän on myös soittanut muissakin tunnetuissa yhtyeissä, kuten Black Sabbath, Blue Öyster Cult, Doro ja Quiet Riot. Muita hänen projektejaan ovat olleet Sun Red Sun ja Rondinelli.
Migé Amour
Migé Amour (oik. Mikko Paananen; s. 19. joulukuuta 1974 Helsinki) on suomalainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten HIM-yhtyeen basistina ja perustajajäsenenä. Hän on soittanut myös yhtyekaverinsa, kitaristi Mikko Lindströmin Daniel Lioneye -yhtyeessä.
Vuonna 2013 Amour voitti YleX:n Suomen paras basisti -äänestyksen.
Yksityiselämä
Amourilla on kaksi veljeä, Antti ja Petteri sekä sisko Paula. Isä Sven-Erik Paananen soittaa Helsingin kaupunginorkesterissa oboeta ja äiti Riitta Elstelä on näyttelijä.
Fumihiko Maki
thumb|260px|Fumihiko Maki thumb|260px|Hillside Terrace thumb|260px|Spiral Building thumb|260px|Makuhari Messe
Fumihiko Maki (, s. 6. syyskuuta 1928 Tokio) on japanilainen arkkitehti. Hän on yksi maan merkittävimmistä modernismin kauden arkkitehdeista, ja hänen arkkitehtuurissaan yhdistyvät japanilainen perinne ja kansainvälinen modernismi. Hänelle on myönnetty Pritzker-palkinto vuonna 1993 ja Japanin taideyhdistyksen Praemium Imperiale -palkinto vuonna 1999.
Elämäkerta ja työt
Maki syntyi Tokiossa ja opiskeli Tokion yliopistossa professorinaan Kenzō Tange. Hän valmistui kandidaatiksi vuonna 1952 ja lähti sen jälkeen Yhdysvaltoihin Cranbrook Academy of Artiin Michiganiin, jossa Eliel Saarisella oli voimakas vaikutus, ja myöhemmin Harvardin yliopistoon, josta hän valmistui maisteriksi vuonna 1954. Hänen ensimmäiset harjoittelupaikkansa olivat Skidmore, Owings and Merrill -toimistossa New Yorkissa ja Sert Jackson and Associates -toimistossa Cambridgessa. Vuodesta 1956 lähtien hän toimi Washington Universityn professorina St. Louisissa ja suunnitteli ensimmäisen rakennuksensa, yliopiston Steinberg Hall -taidekeskuksen.
Giri
Giri on japanilainen käsite, joka tarkoittaa suurin piirtein "velvollisuutta" tai "kiitollisuudenvelkaa". Girin sanotaan olevan merkittävä tekijä japanilaisissa sosiaalisissa suhteissa. Termillä on lukuisia erilaisia nyansseja erilaisissa sosiaalisissa tilanteissa, joita se säätelee. Girin ja ninjōn, henkilökohtaisten toiveiden, vastakkainasettelu on merkittävä teema Japanin kirjallisuudessa ja taiteessa, esimerkiksi Chikamatsu Monzaemonin teoksissa ja kabuki-näytelmissä yleensä.
Fumihiko Maki
Elämäkerta ja työt
Maki palasi Japaniin vuonna 1965 ja perusti oman toimistonsa. Valtaosa hänen suunnittelemistaan rakennuksista sijaitsevat Japanissa. Hän oli vuonna 1960 yksi metabolistien perustajajäsenistä; metabolistit etsivät ratkaisuja Japanin nopean urbanisaation mukanaan tuomiin ongelmiin arkkitehtuurin keinoin. Makin nimi liitettiinkin metabolistiryhmän suurimittakaavaisiin kaupunkisuunnitelmiin, mutta hänen rakennuksensa eivät olleet Tangen ja muiden metabolistien ehdottamia ”megastruktuureita”, vaan hän on onnistunut suurimmissakin rakennuksissaan säilyttämään inhimillisen mittakaavan. Hyviä esimerkkejä ovat useissa osissa vuodesta 1967 lähtien suunniteltu ja rakennettu Hillside Terrace -asuinkompleksi Tokiossa ja valtaisa Nippon Convention Center -kokouskeskus, jonka keskusosa on muotoiltu tyypillisen japanilaisen kyläyhteisön mukaan.
Giri
Esimerkki yhteisössä vaikuttavasta giristä:
Fumihiko Maki
Elämäkerta ja työt
Pitkän ajan kuluessa rakentut Hillside Terrace -kompleksi kuuluu Makin merkittävimpiin töihin. Siinä kohtaavat inhimillinen mittakaava ja klassisen modernismin materiaalimaailma: betoni, lasi ja metalli. Yhden monoliittisen tilan sijaan rakennusryhmälle luonteenomaisia ovat kerrokselliset tilat, yksityiset sisäpihat ja puutarhat. Läpinäkyvän kerroksellisuuden kautta syntyy ”sarja jaettuja kohtauksia tai maisemia urbaanissa kontekstissa. Kompleksin läpi harhaillessaan löytää intiimejä kasvillisuuden lomaan piilotettuja sisäpihoja, joita yhdistävät toisiinsa kiertelevät käytävät ja jotka löytyvät vain sattumalta. Sijoittamalla kerroksittain välitiloja vilkkaan kadunreunan ja korttelin metsäisen sisäosan väliin Maki saa luotua kooltaan pieniin tiloihin syvyyttä.” Maki pitää itseään ennen kaikkea modernistina ja modernismin kanoniset materiaalit hallitsevatkin hänen arkkitehtuuriaan, mutta hän on kokeillut myös muita materiaaleja, kuten keraamisia laattoja, alumiinia ja ruostumatonta terästä. Hän on jatkuvasti tutkinut keinoja käyttää uusinta rakennusteknologiaa arkkitehtuurissaan ja hyödyntänyt usein modulijärjestelmiä.
Giri
Esimerkki moraalisiin valintoihin vaikuttavasta giristä:
Fumihiko Maki
Elämäkerta ja työt
Makin arkkitehtuuri sai vielä lisää keveyttä Fujisawa-urheiluhallissa (1984). Stadionin kevyt, ilmava teräskatto vaikuttaa leijuvan hallin yllä ja onkin tuettu vain neljästä kohdasta. Stadionin muotoa on verrattu avaruusalukseen, koppakuoriaiseen tai samuraikypärään. Maki pitää stadionia tärkeänä käännekohtana urallaan, ja sen myötä hän alkoi suunnitella yhä monimutkaisempia muotoja. Toinen metallin tuomia mahdollisuuksia hyödyntänyt rakennus on Spiral (1982–1985) alumiinifasadeineen. YKK Guest House (1982) on vuorostaan Bill Lacyn mukaan ”mestariarkkitehdin luoma voimakas esimerkki valon käytöstä taiteen tarkoituksiin” ja osoitus siitä, että ”kivi ja teräs, lasi ja betoni eivät ole sitä, mistä arkkitehtuuri on tehty – ne ovat vain keino, jolla valon sallitaan luoda muotoja ja tiloja.”
Giri
Girin merkittävä piirre on se, että osapuolet eivät varsinaisesti sovi toistensa kanssa mitään, vaan toimivat pikemminkin ennakoiden. Giri on siis täysin subjektiivinen käsite ja sen toteutuminen riippuu osapuolten huomaavaisuudesta. Tiukat sosiaaliset rakenteet ja säännöt voidaan nähdä esteenä girin toteutumiselle, minkä vuoksi kiistan sattuessa kahden osapuolen välille esimerkiksi käräjöintiä vältetään ja suositaan keskinäistä sovittelua.
Fumihiko Maki
Elämäkerta ja työt
Makin myöhempiin töihin kuuluvat esimerkiksi suurimittaiset Nippon Convention Center eli Makuhari Messe -kokouskeskus (1990) ja Tokyo Metropolitan Gymnasium -stadion (1991) Tokiossa, Yerba Buena Center for the Arts San Franciscossa (1993), TV Asahin pääkonttori Tokiossa (2003) ja Mildred Lane Kemper Art Museum St. Louisissa (2006).
M/S Inowroclaw
M/S Inowroclaw on puolalaisen Polskie Linie Oceanicznen omistama ro-ro-rahtialus. Aluksen on rakentanut Rauma-Repola Oy Raumalla vuonna 1980. Kuollutta painoa aluksella on 7 203 tonnia ja sen jääluokitus on 1A eli se pystyy useimmissa jääolosuhteissa kulkemaan yksin. Inowroclaw on rekisteröity Puolan lipun alle ja sen kotisatama on Szczecin. Nykyään aluksella operoi Finnlines. Inowroclawin sisaralus on M/S Baltic Eager.
Käyttöhistoria
thumb|left|270px|Alus Helsingissä kesällä 2008.
1979–1998
8. lokakuuta 1979 alus laskettiin vesille ja vuonna 1980 se luovutettiin Polskie Linie Oceanicznen omistukseen, joka rekisteröi sen Puolan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Szczecin. Samana vuonna alus aloitti liikennöinnin Gdynian ja Felixstowen välillä. Vuonna 1995 Inowroclaw aloitti liikenteen reitillä Gdynia–Kööpenhamina–Felixstowe. 22. tammikuuta 1998 Polfin-Finncarriers aloitti liikenteen aluksella reitillä, Helsinki–Kotka–Gdynia–Szczecin.
1999–
Karilleajossa ei sattunut ympäristö- tai henkilövahinkoja. Ainoastaan pohjaan tuli vaurioita. Ilmeisesti Inowroclawin peräsinkoneisto oli vaurioitunut jo laiturista lähdettäessä. Lisäksi vasemmanpuoleinen peräsin ei kääntynyt komentosillan ruorikulmaosoittimen mukaisella tavalla.
Tammikuussa 2007 alus siirtyi Finnlinesin Helsingin ja Gdynian väliseen liikenteeseen.
Alus ajautui lauantaiaamuna 25. lokakuuta 2008 Korkeasaaren rantaan ollessaan matkalla eteläiseltä Itämereltä Sompasaaren satamaan. Karilleajon jälkeen paikalle hälytettiin merivartioston, pelastuslaitoksen sekä poliisin yksiköt. Inowroclaw pääsi rannasta puoli kymmenen aikoihin irti ilman apua. Karilleajon syyksi epäillään kovaa tuulta.
Akkalansaame
Akkalansaame on kuollut uralilainen kieli. Se kuului saamelaiskielten itäsaamelaiseen haaraan. Sen lähimpiä sukukieliä olivat inarinsaame, koltansaame, kiltinänsaame ja turjansaame. Kielellä oli 1990-luvulla enää alle kymmenen puhujaa. Heistä kaikki asuivat Venäjällä, useat Juonnin kylässä toista maailmansotaa edeltäneen Suomen rajan tuntumassa. Akkalansaame on hyvin samankaltainen kiltinänsaamen kanssa ja niitä pidetäänkin joskus vain toistensa murteina.
Viimeinen tunnettu akkalansaamen osaaja oli Marja Sergina, joka kuoli 29. joulukuuta 2003. Tällöin akkalansaame elävänä kielenä sammui.
[[File:Sami dialects and settlements in Russia map.svg|thumbnail|300px|Saamen kielialueet Venäjän kartalla: {{legend|blue|Akkala (venäjäksi Babinski)}}
A-1 Aʹkkel (Babinski, Akkala)
A-3 Juonni (Jona/Jonski)
A-4 Sââʹrvesjäuʹrr (Girvasozero, Hirvasjärvi)]]
Sami Lehtinen
Lehtisestä tuli Apulannan virallinen jäsen vuoden 2005 alussa Tuukka Temosen lähdettyä yhtyeestä. Ennen Temosen lähtöä Lehtinen oli toiminut vuodesta 2001 lähtien yhtyeen keikkakitaristina. Hän myös soitti lisäkitaroita albumille Hiekka ja EP:lle Pudota. Ennen Apulantaan liittymistään Lehtinen työskenteli rakennustyömaalla. Hänet tunnetaan erityisesti hänelle ominaisesta parrasta, josta nimitys Parta-Sami tuleekin.
Sami Lehtinen lopetti Apulannan basistina 26.5.2014.
Jeremy Wotherspoon
Jeremy Lee Wotherspoon (s. 26. lokakuuta 1976 Humboldt, Saskatchewan, Kanada) on kanadalainen pikaluistelija.
Wotherspoon ajautui pikaluistelun pariin aluksi vain, koska ajatteli siitä olevan hyötyä hänen jääkiekkoilu-uralleen. Hän kilpaili sekä pitkän radan että lyhyen radan pikaluistelussa ja valitsi lopulta perinteisen pikaluistelun lajikseen. 17-vuotiaana hän siirtyi Kanadan maajoukkueen kanssa Calgaryyn.
Vuonna 1997 Wotherspoon voitti ensimmäiset maailmancupin kilpailunsa. 1998 Naganon olympialaisissa hän sijoittui hopealle 500 metrillä. 2002 Salt Lake Cityn olympialaiset olivat ennakkosuosikki Wotherspoonille pettymys, kun hän kaatui heti 500 metrin lähdössä. Hän on voittanut sprintterien maailmanmestaruuden neljästi (1999, 2000, 2002, 2003), saanut hopeaa neljästi (1998, 2004, 2005, 2008) ja pronssia kerran (2001). Matkakohtaisissa MM-kisoissa Wotherspoon on voittanut kultaa 500 metrillä vuosina 2003, 2004 ja 2008, hopeaa 2001 ja pronssia 1998, 2000 ja 2005. 1000 metrillä hän on saavuttanut kultaa vuonna 2001 ja hopeaa vuosina 1998 ja 2004. Maailmancupin kokonaiskilpailun hän on voittanut 500 metrillä kahdeksan ja 1 000 metrillä viisi kertaa. Maailmanennätyksiä hän on tehnyt uransa aikana 16.
Wotherspoon lopetti luistelu-uransa kauden 2009–2010 jälkeen. Vuonna 2013 hän ilmoitti tekevänsä paluun ja haluavansa kilpailla Sotšin olympialaisissa 2014.
Praxidike
Praxidike on Jupiteria retrogradiseen suuntaan kiertävä, epäsäännöllinen, Ananke-ryhmän kuu. Sen löysi ryhmä Havaijin yliopiston astronomeja vuonna 2000. Kuu sai silloin väliaikaiseksi nimekseen S/2000 J 7.
Praxidike on halkaisijaltaan noin 7 kilometriä. Se on toiseksi suurin Ananke-ryhmän jäsenistä, jos albedoksi oletetaan 0,04. Kuu on mitä todennäköisimmin c-tyypin asteroidi. Kuu kiertää Jupiterin kerran 625 päivässä etäisyyden planeettaan ollessa noin 20 824 000 kilometriä. Radan inklinaatio on 144° ja eksentrisyys 0,1840.
Kuu sai nykyisen nimensä vuonna 2003 kreikkalaisesta mytologiasta Praksidiken mukaan.
Kreikan–Turkin sota (1897)
Kreikan–Turkin sota käytiin vuonna 1897 Kreikan kuningaskunnan ja Osmanien valtakunnan välillä. Sodan välittömänä syttymissyynä oli Kreikan pyrkimys ottaa haltuunsa turkkilaisten hallitsema Kreeta, jonka kreikkalaisortodoksinen väestö oli jo pitkään halunnut liittyä Kreikkaan.
Taustaa
Toukokuussa 1896 Kreetan kapina sai Kreikassa aikaan kansalliskiihkon, ja maassa ryhdyttiin suuriin varustelutoimiin. Koko Kreikan maa-armeija, joka oli perintöprinssi Konstantinin komennossa, lähetettiin Thessaliaan. Samaan aikaan eversti Timoléon Vássos rantautti Kreetalle kreikkalaisen sotilasosaston ja julisti kuningas Yrjö I:n nimissä ottaneensa saaren haltuunsa 15. helmikuuta 1897. Kun Kreikka ei vetänyt joukkojaan pois, Euroopan suurvallat julistivat Kreetan saartoon. Turkki aloitti sodan 17. huhtikuuta koottuaan Edhem Paššan johtamat huomattavat sotasjoukot rajalle.
Sodan kulku
Sodassa Turkki menestyi ylivoimaisesti. Voitettuaan kreikkalaiset Týrnavoksessa turkkilaiset valtasivat Lárisan (25.4.), ja kahden päivän taistelujen jälkeen (5.5. ja 6.5.) kreikkalaiset hylkäsivät asemansa Fársalassa ja kärsivät tappion Velestínossa (6.5.), minkä jälkeen turkkilaiset valtasivat Vóloksen (8.5.). Pian tämän jälkeen Kreikan pääarmeija kukistui Domokóksessa (18. toukokuuta), ja koska kreikkalaiset eivät olleet saaneet mitään aikaan Epeiroksessa, solmittiin aselepo 19. toukokuuta. Kreikka antoi rauhanneuvottelut Euroopan suurvaltojen tehtäväksi.
Sodan tulos
Lopullinen rauha allekirjoitettiin Istanbulissa 4.12. Kreikka joutui maksamaan sotakuluina neljä miljoonaa Turkin puntaa, jota vastaan se sai pitää Thessalian. Makedonian ja Turkin raja kuitenkin oikaistiin Turkin hyväksi. Samalla Kreikan valtionkassan hoito asetettiin kansainvälisen komission valvontaan. Toisaalta Turkki myönsi Kreetalle itsehallinnon säilyttäen sen kuitenkin nimellisesti vallassaan. Kreetan ylikomissaariksi nimitetty Kreikan prinssi Yrjö astui virkaansa joulukuussa 1898.
Epäonninen sota oli paljastanut Kreikan asevoimien puutteet. Vuonna 1900 maassa toteutettiinkin useita parannuksia, muun muassa koko sotilasjohdon siirtäminen sotaministerille.
Gerald Fried
Gerald Fried (13. helmikuuta 1928 New York, New York – 17. helmikuuta 2023 Bridgeport, Connecticut ) oli yhdysvaltalainen oboisti ja säveltäjä, joka tunnetaan varsinkin elokuva- ja televisiomusiikin säveltäjänä.
Fried syntyi Bronxissa New Yorkissa ja valmistui Juilliard Schoolista vuonna 1948. Hän toimi 1948–1956 Dallasin sinfoniaorkesterin ensimmäisenä oboistina ennen muuttoaan Los Angelesiin 1957. Fried keskittyi vuodesta 1958 eteenpäin televisio- ja elokuvasävellyksiin, mutta ei unohtanut oboetakaan kokonaan. Hän sävelsi myöhemmin soittimelle minikonserton ja soitti 2000-luvulla Santa Fessä orkesterissa ja big bandissä.
Fried sävelsi musiikkia useisiin klassisiin televisiosarjoihin kuten Star Trekiin ja Gilligan’s Islandiin, mutta hän teki vain muutamia tunnusmusiikkeja. Fried sai marraskuussa 1976 tehtäväkseen säveltää musiikkia Juuriin (Roots), kun Quincy Jones oli myöhästynyt useista aikarajoista ja musiikin piti olla jo tammikuussa 1977 valmiina. Jonesin musiikkia käytettiin lopulta minisarjan kahden ensimmäisen tunnin aikana ja Friedin viimeisen 10 tunnin aikana. Kumpikin säveltäjistä palkittiin Emmyllä. Fried oli urallaan neljä kertaa ehdolla Emmyyn, kahdesti Rootsista sekä kertaalleen televisioelokuvasta The Mystic Warrior (1984) ja minisarjasta Napoleon and Josephine: A Love Story (1988).
Fried päätyi elokuvien pariin lapsuuden ystävänsä Stanley Kubrickin kautta. Hän sävelsi musiikin jo 1951 julkaistuun Kubrickin ensimmäiseen lyhytelokuvaan Day of the Fight. Sen jälkeen Fried sävelsi myös Kubrickin neljä ensimmäistä täyspitkää elokuvaa Fear and Desire, Kohtalokas suudelma, Peli on menetetty ja Kunnian polut. Fried sävelsi myös neljä Robert Aldrichin elokuvaa, kuten Sisar Georgen surma (1968) ja Likainen partio (1960), sekä elokuvat The Cry Baby Killer (1958), Machine-Gun Kelly (1958), Onnen hinta (1964) ja Lasikellon alla (1979).
Yksi Gerald ja Anita Friedin lapsista kuoli 1987 viisivuotiaana AIDSiin, ja Fried tuki loppuelämänsä taistelua kyseistä sairautta vastaan. Zack oli syntynyt keskosena ja sai 27 kertaa verensiirron vaikeiden sairauksien takia. HIV tarttui niiden kautta Zackiin. Friedit julkaisivat t-paitoja, joissa oli Zackin piirustuksia. Myyntituotot menivät AIDS-keräyksiin.
Leisi (Viro)
Leisin kunnassa oli useita kirkkoja: Karjan Pyhän Katariinan kirkko, ortodoksinen Metskülan kirkko ja ortodoksinen Leisin Pyhän Olgan kirkko.
Väestö
Vuonna 2011 Leisin kunnassa oli 1 782 asukasta, joista 1 770 (99,3 %) oli virolaisia, 3 (0,2 %) venäläisiä ja 12 (0,7 %) muita kansallisuuksia.
Lauluja utopiasta
Lauluja utopiasta on Peter von Baghin ja Jouko Aaltosen ohjaama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2017.
Daniel Gregory Mason
pienoiskuva|Daniel Gregory Mason noin vuonna 1915 Daniel Gregory Mason (20. marraskuuta 1873 Brookline, Massachusetts – 4. joulukuuta 1953 Greenwich, Connecticut) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hän kuului merkittävään muusikkosukuun: hän oli virsisäveltäjä Lowell Masonin lapsenlapsi, ja pianonvalmistaja Mason and Hamlinin perusti hänen isänsä Henry Mason, jonka veli oli säveltäjä William Mason.
Kerttu Kärkkäinen
Kerttu Fredrika Räisänen (o.s. Kärkkäinen, 30. heinäkuuta 1881 Iisalmi – 1. huhtikuuta 1951) oli suomalainen yhteiskoulun opettaja ja kirjailija.
Daniel Gregory Mason
Masonia opettivat John Knowles Paine, George Chadwick, Percy Goetschius ja Vincent d'Indy. Hän työskenteli vuosikymmeniä Columbian yliopistossa.
Kerttu Kärkkäinen
Räisäsen vanhemmat olivat kauppias, kauppaneuvos Lauri Olli Kärkkäinen ja Karoliina Putkonen. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta 1902 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi Helsingin yliopistosta 1910. Räisänen oli Iisalmen yhteiskoulun suomen kielen ja historian opettajana 1911–1913.
Daniel Gregory Mason
Masonin ensimmäinen opus oli valssien kokoelma pianolle. Pianomusiikin lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa kolme sinfoniaa, alkusoitto Chanticleer (1926) ja lauluja. Hän sai vahvoja vaikutteita Saksan romantiikan ajan säveltäjiltä ja jokin verran modernismista. Hän kirjoitti useita esseitä ja oppaita.
Kerttu Kärkkäinen
Räisänen oli naimisissa vuodesta 1913 Kärkkäinen & Putkonen Oy:n toimitusjohtajan Juho Heikki Räisäsen kanssa. Hän oli iisalmelaisen kansalaisyhteiskunnan ja järjestöverkoston keskeisiä vaikuttajia. Hän kuului Kansallisyhdistyksen ja Kenraali Mannerheimin lastensuojeluliiton johtokuntaan ja oli Iisalmen lottien puheenjohtaja. Hänellä oli iisalmelaisyhteisössä sukunsa ansiosta vahva asema.
Pergamonin amfiteatteri
Pergamonin amfiteatteri oli antiikin aikainen amfiteatteri Pergamonissa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Sen rauniot sijaitsevat nykyisen Bergaman kaupungin luoteislaidalla. Ne ovat osa Unescon maailmanperintökohdetta Pergamon ja sen monikerroksinen kulttuurimaisema.
Amfiteatteri rakennettiin Rooman keisarikaudella ensimmäisellä vuosisadalla tai 100-luvulla jaa. Siellä järjestettiin paitsi tyypillisiä gladiaattori- ja eläintaisteluita, oletettavasti myös harvinaisempia naumakhia- eli meritaisteluesityksiä.
pienoiskuva|vasen|Amfiteatterin raunioita. Amfiteatteri sijaitsi Pergamonin akropoliin lounaispuolella olevan, nykyisin nimellä Mussala (Musala) Mezarlik tunnetun kukkulan luoteisrinteessä. Se oli rakennettu kukkulan ja sen länsipuolisen vuoren väliseen laaksoon niin, että sen pidempien sivujen katsomot hyödynsivät luonnonrinteitä, ja enemmän rakentamista tarvittiin vain lyhyemmissä päädyissä laakson poikki. Pidemmässä pohjois-eteläsuunnassa amfiteatterin halkaisija oli noin 136 metriä ja lyhyemmässä itä-länsisuunnassa noin 128 metriä. Amfiteatterin keskellä olleen areenan halkaisija oli pohjois-eteläsuunnassa 51 metriä ja itä-länsisuunnassa 37 metriä.
Laaksossa kulkenut, Selinus-jokeen (nyk. Bergama Çayı) laskenut vesivirta kulki holvatussa tunnellissa rakennuksen alapuolelta. On arveltu, että tätä olisi hyödynnetty niin, että teatteria olisi voitu käyttää myös naumakhia-esityksiin laskemalla sinne vettä. Tästä varmuudella todistavia rakenteita ei ole kuitenkaan vielä löydetty. Samanlainen rakenne on muun muassa Kyzikoksen amfiteatterissa, joka oli myös rakennettu laaksoon.
Bysantin keisari Theodoros II kävi amfiteatterilla vuonna 1250. Tuolloin se oli jo raunioitunut, ja ainoastaan sen seinät ja holvaukset mainitaan. Nykyisin rakennus on raunioinakin yksi koko Vähän-Aasian parhaiten säilyneitä roomalaisia amfiteattereita. Joitakin sen katsomon rakenteita on edelleen pystyssä noin 30 metrin korkeudelta. Amfiteatterin arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 2018. Tuolloin asetettiin tavoitteeksi kaivaa koko rakennelma viidessä vuodessa.
Ismo Seivästö
Ismo Eero Seivästö (s. 25. lokakuuta 1954 Raisio) on suomalainen entinen kansanedustaja. Hän toimi Kristillisen liiton Varsinais-Suomen piirin puheenjohtajana vuosina 1983–1991 ja oli eduskunnassa vuosina 1991–1995 ja 1999–2003. Hän on toiminut Kaarinan kaupunginvaltuutettuna vuodesta 1985. Seivästö on koulutukseltaan teologian maisteri ja humanististen tieteiden kandidaatti. Varsinaiselta ammatiltaan hän on rovasti ja työskentelee Mikaelin seurakunnassa.
Intian kansallismuseo
New Delhin kansallismuseo (The National Museum, New Delhi), joka tunnetaan myös nimellä Intian kansallismuseo (The National Museum of India), on yksi Intian suurimmista museoista. Se perustettiin 15. elokuuta 1949 ja se sisältää erilaisia ​​aineistoa aina esihistoriallisesta ajasta nykyaikaisiin taideteoksiin. Se toimii Intian hallituksen kulttuuriministeriön alaisuudessa.
Historia
Intian kansallismuseon syntymän kimmokkeena toimi Kuninkaallisen taideakatemiann yhdessä Intian ja Britannian hallitusten kanssa järjestämä Intian taiteen näyttely. Siihen koottiin esineistöä Intian eri museoista, ja se oli näytteillä akatemian tiloissa Burlington Housessa, Piccadillyn varrella, talvella 1947-48. Esineiden palattua Intiaan päätettiin järjestää näyttely presidentin residenssissä New Delhissä, ennen kuin esineet hajaantuisivat takaisin eri museoihin. Näyttely oli suurmenestys, ja heräsi ajatus käyttää sen esineistöä uuden kansallismuseon kokoelmien pohjana. Suurin osa museoista ja yksityisistä omistajista kannattivat ajatusta ja lahjoittivat esineensä uudelle museolle.
Museo perustettiin 15. elokuuta 1949. Nykyisen museorakennuksen peruskiven laski pääministeri Jawaharlal Nehru 12. toukokuuta 1955, ja museon ensimmäinen osa valmistui joulukuussa 1960. Museon toinen vaihe valmistui 1989. Se on ollut vuodesta 1957 alkaen erillinen laitos Intian kulttuuriministeriön alaisuudessa.
Kansallismuseon kokoelmat karttuivat sekä lahjoituksista että ostoilla. Nykyään ne käsittävät yli 200 000 esinettä, sekä Intiasta että ulkomailta, ja kattavat yli 5000 vuotta Intian historiaa ja kulttuuria.
Harappa-kulttuurin galleria
pienoiskuva|Harappa-kulttuurin galleria Intian kansallismuseossa Sisältää maailman suurimman yhtenäisen kokoelman Indus-kulttuurin esineistöä, yli 3500 esinettä, jotka ovat pysyvässä lainassa Archeological Survey of Indialta.
Maurya-, Shunga- ja Sātavāhana-valtakuntien galleria
pienoiskuva|Varhaisten intialaisten dynastioiden esineistöä Intian kansallismuseossa Varhaisten intialaisten dynastioiden, tärkeimpänä Maurya-valtakunnan ja Sātavāhana-dynastian aineistoa.
Kušan-valtakunnan galleria
pienoiskuva|Kušan-valtakunnan galleria Aineistoa Kušan-valtakunnan ajalta; se hallitsi suurta osaa pohjois-Intiasta ja osaa Keski-Aasiasta ensimmäiseltä vuosisadalta jaa. 400-luvulle.
Gupta-valtakunnan galleria
pienoiskuva|Gupta-valtakunnan galleria Intian kansallismuseossa Esineistöä Gupta-valtakunnann ajalta, n. 320-600 jaa. Tätä on usein pidetty muinaisen Intian taiteen kultakautena, ja se tunnetaan etenkin kuvanveistotaidon kukoistuksesta.
Keskiajan taiteen galleriat
Keskiajan taiteen galleria on kaksiosainen ja jakautuu varhaisen ja myöhäisen keskiajan taiteeseen ja esineisiin.
Varhaiskeskiajan galleria pienoiskuva|Varhaiskeskiajan esineistöä Intian kansallismuseossa Sisältää veistoksia 600-900-luvuilta. Gupta-valtakunnan hajottua Intia jakautui useisiin pienempiin valtioihin, joita olivat Palan valtakunta koillisessa, Pallava-, Chola-, ja Chalukya-valtakunnat etelässä, Maitraka-valtakunta lännessä ja Gurjara-Pratihara-valtakunta pohjoisessa.
Käyttötaiteen galleriat
Sisältävät 1200-1500-luvuilta kaikenlaista käyttötaidetta - keramiikkaa, huonekaluja, lasiesineitä, tekstiilejä ym.
Ensimmäisessä galleriassa on esineitä museon keramiikka-, norsunluu- ja jade-esineiden kokoelmista.
Buddhalaisen esineistön galleria
pienoiskuva|Buddhan pyhäinjäännöksiä Museon tämän osaston merkittävimpiä esineitä ovat Gautama Buddhan pyhäinjäännökset, jotka löydettiin arkeologisissa kaivauksissa 1970-luvulla Kapilavastun paikalla Uttar Pradeshin osavaltiossa. Tämän lisäksi museossa on buddhalaista taidetta -- kivi-, pronssi-, terrakotta-, stukko- ja puuveistoksia, sekä maalattuja kääröjä -- Nepalista, Tiibetistä, Keski-Aasiasta, Myanmarista, Jaavalta ja Kamputseasta. Ne edustavat buddhalaisuuden kolmea päähaaraa: Hinayanaa, Mahayanaa ja Vajrayanaa.
Intian kirjoitustapojen ja kolikoiden galleria
Galleria esittelee laajasti Intian eri kirjoitusjärjestelmien kehitystä, sekä Intiassa käytettyjä rahoja.
Pronssiesineiden galleria
Nimensä mukaisesti tässä galleriassa esitellään pronssipatsaita ja -esineitä kautta Intian historian.