cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lich
thumb|right|220px|Pelissä [[Taistelu Wesnothista lich on suomennettu kuolonherraksi. ]] Lich (muinaisenglannin lich, ruumis, vrt. saksan Leiche ja ruotsin lik) tarkoittaa fantasiassa hahmoa, joka on siirtänyt sielunsa esineeseen (engl. phylactery) tavoitellakseen kuolemattomuutta. Niin pitkään kuin sieluesine on ehjä, lichin kehon tuhoaminen ei tapa lichiä. Idea on peräisin kansantarinoista, kuten slaavien Koštšei Kuolemattomasta.
Lichit luokitellaan yleensä eläviksi kuolleiksi, mutta toisin kuin zombieilla, licheillä on äly tallella.
Metsälitukka
Ulkonäkö ja koko
Metsälitukan varsi on usein siksakmutkilla ja kasvaa 20–40 cm korkeaksi. Kasvin maata vasten oleva tyviruusuke on epäselvä ja vähälehtinen. Varsilehdet ovat parilehdykkäiset, ja lehdykät ovat soikeita tai munuaismaisia. Metsälitukka kukkii kesä-heinäkuussa pienin valkoisin kukin. Kukkien kuihduttua kasvavat pötkömäiset hedelmät eli lidut, joista tulee vajaa kolme senttiä pitkiä ja millin leveitä. Metsälitukka muistuttaa läheisesti lähisukulaisiaan purolitukkaa (C. amara), luhtalitukkaa (C. pratensis) ja mäkilitukkaa (C. hirsuta). Lajeja on vaikea erottaa toisistaan varsinkin kukinta-ajan ulkopuolella.
Levinneisyys
Metsälitukan päälevinneisyysalue ulottuu Pyreneiden niemimaalta läpi Keski- ja Etelä-Euroopan aina Länsi-Venäjälle saakka. Pohjoisessa lajia tavataan yleisesti Ruotsissa ja Norjassa, jossa sitä tavataan jopa napapiirin pohjoispuolella. Laji on levinnyt alkuperäisen alueensa ulkopuolelle Pohjois-Amerikkaan, Australiaan ja monille alueille Aasiassa.
Suomessa metsälitukkaa kasvaa harvinaisena pääasiassa Etelä-Suomessa. Vuosituhannen vaihteen jälkeen lajia on löydetty myös muutamilta paikoilta Keski-Suomesta, Pohjois-Karjalasta ja Pohjois-Pohjanmaalta. Suomessa metsälitukka elää levinneisyytensä koillisella äärirajalla. Laji on jääkauden jälkeisen lämpökauden aikainen relikti. Metsälitukka on myös yleinen kasvihuoneiden rikkakasvi.
Elinympäristö
Metsälitukka kasvaa monenlaisilla alustoilla, mutta niiden pitää olla joko kosteita tai märkiä. Suomessa metsälitukkaa tavataan lähteiköissä, puronvarsilla sekä kosteissa lehdoissa. Laji ei kestä maan jäätymistä talvella, joten kasvupaikan pitää pysyä vuoden ympäri sulana. Se hyötyy vedenpinnan vaihteluiden synnyttämistä paljaan maan laikuista ja pienestä maanpinnan rikkoontumisesta. Suomessa metsälitukan pahin uhka on kasvupaikkojen kuivattaminen ojittamalla sekä vedenotto.
1. divisioona (talvisota)
Joulukuun 1939 taistelut
Divisioonan kokonaistappiot epäonnistuneessa vastahyökkäyksessä olivat 440 miestä kaatuneina, haavoittuneina ja kadonneina. Alueella ollut, suhteellisen vahva, suomalaistykistö ampui vastahyökkäyksen aikana vain 187 laukausta, koska tykistön tulenjohto ei päässyt seuraamaan hyökkäyksen etenemistä.
II armeijakunnan epäonnistuneen suuren vastahyökkäyksen jälkeen divisioonaan kuuluneet 2. ja 3. prikaati palasivat majoituspaikoilleen rintamalinjan taakse. Pääasemaa jäi puolustamaan 1. prikaati ja divisioonalle alistettu JR 14. Taistelutoiminta rajoittui partiotoimintaan ja kahakointiin puna-armeijan partioiden kanssa. Neuvostojoukot jatkoivat koko loppukuun ajan tykistötoimintaansa suomalaisjoukkoja vastaan. Tykistön tulta vastustaja johti kiintopalloista ja lentokoneista. Divisioonalle alistetuista joukoista JP 4 alistettiin ja siirrettiin 28. joulukuuta 5. divisioonan alueelle. 2. prikaati sai tehtäväkseen mainitulla pataljoonalla olleen Muolaanjärven pohjoisrannan varmistamisen.
Tammikuun 1940 taistelut
thumb|left|250px|Koko tammikuun jatkunut neuvostotykistön tuli kulutti suomalaisten taisteluasemia. Tammikuun alussa Lampeistenojan lohko palautettiin 5. divisioonan vastuualueeseen ja siellä ollut Osasto Vuori irrotettiin samalla Kannaksen Armeijan reserviksi.
Taistelutoiminta oli neuvostotykistön jatkuvaa tulta lukuun ottamatta vähäistä. Tammikuun alkupuolella taisteluita käytiin lähinnä partioiden välillä. Kuun loppua kohden suomalaispartiot eivät enää kuitenkaan pääseet puna-armeijan linjojen läpi niiden tehostettua varmistustaan.
Puna-armeijan tykistön tulta johdettiin lähinnä lentokoneista, joiden liikkumista suomalaiset eivät kuun alkupuolella pystyneet mitenkään estämään. 15. tammikuuta divisioona sai ensimmäiset ilmatorjunta-aseet (kaksi ilmatorjuntakonekivääriä) alueelleen. Seuraavana päivän ne yrittivät tuhota päivittäin lähes kellon tarkkuudella divisioonan puolustusalueen ilmatilaan saapuneen tulenjohtokoneen. Tulosta ei tässä vaiheessa vielä saatu. Illalla 18. tammikuuta divisioonan alueelle saatiin lisää ilmatorjuntakalustoa (2 kpl 20 mm:n ilmatorjuntatykkejä ja 4 ilmatorjuntakonekivääriä). Seuraavana päivänä ilmatorjunta onnistui pudottamaan yhden puna-armeijan tulenjohtokoneen, jonka jälkeen neuvostoliittolaisten lentokoneiden toiminta muuttui varovaisemmaksi divisioonan alueella.
Puna-armeija keskitti Karjalankannakselle tammikuun aikana merkittävästi lisäjoukkoja tavoitteena murtaa suomalaisten puolustus. Tammikuun lopussa divisioonan joukoista etulinjassa olivat 1. prikaati Leipäsuon lohkolla ja 2. prikaati Kattilaojan lohkolla. Divisioonan vastuualueen leveys oli 8–9 kilometriä. Divisioonan reservinä toimi 3. prikaati, joka oli sijoitettuna Kattilaojan-Ylä-Hotakan alueelle kuutisen kilometriä etulinjan takana. Divisioonaa vastassa olivat puna-armeijan 80. ja 24. divisioona.
Helmikuun 1940 taistelut
Puna-armeijan aloittaessa 1. helmikuuta suurhyökkäyksensä koko Karjalankannaksen leveydeltä pysyi divisioonan puolustuslohko helmikuun alun muuten melko rauhallisena, mutta neuvostojoukkojen tulitus suomalaisasemia kohtaan kiihtyi entisestään. Puna-armeijan hyökkäyksen painopiste oli divisioonan oikean naapurin (3. divisioona) lohkolla. Huolimatta divisioonan lohkolla havaituista selvistä hyökkäysvalmisteluista joutui divisioona luovuttamaan muun muassa panssarintorjunta-aseistustaan muiden joukkojen käyttöön. Divisioonan reservit koottiin linnoitustöistä hälytysvalmiuteen majoitusalueilleen.
Puna-armeijan joukot aloittivat varsinaisen hyökkäyksensä divisioonan asemia vastaan voimakkaan tulivalmistelun jälkeen 11. helmikuuta. Hyökkäyksen painopiste kohdistui ensimmäisenä hyökkäyspäivänä selvästi 1. prikaatin asemia vastaan Leipäsuon lohkolla rautatien suunnassa. Kiivaimmat taistelut käytiin III/1.Pr:n puolustuslohkolla rautatien länsipuolella, jossa suomalaisten onnistui iltapäivän aikana torjua useita (jopa 20–30 hyökkäysvaunun tukemia) neuvostojoukkojen hyökkäyksiä. Pataljoona menetti päivän aikana yhden tukikohdistaan. Tukikohta yritettiin saada seuraavan yön aikana takaisin vastahyökkäyksellä, mutta vastahyökkäys jäi tuloksettomaksi. 2.Prikaatin joukot torjuivat alueellaan neuvostojoukkojen hyökkäykset päivän aikana. Muolaanjärven rannan ja muun muassa Suursaaren puolustuksesta vastaava Kev.Os.5 havaitsi päivän aikana puna-armeijan joukkojen liikehtivän järvellä ja jopa hyökkäysvaunuista tehtiin havaintoja.
12. helmikuuta suomalaiset saivat vastahyökkäyksellään vallattua takaisin edellisenä päivänä menettämänsä tukikohdan Leipäsuon lohkolla. Hyökkäystä tuki III/KTR 1 ja suurimman vastuun hyökkäyksestä kantoi divisioonan reservistä paikalle hälytetty I/3. Pr. Vastahyökkäyksen yhteydessä suomalaiset saivat tuhottua yhteensä seitsemästä neuvostopanssaria. Lisäksi päivän aikana lohkolla saatiin tuhottua tykistötulella yksi hyökkäysvaunu. Kattilaojan lohkolla puna-armeija hyökkäili toistuvasti päivän aikana, mutta hyökkäykset saatiin lyötyä takaisin (tosin suomalaiset joutuivat sitomaan etulinjaan pääosan paikallisesta reservistään). Neuvostojoukkojen hyökkäyksiä tuki vaihteleva määrä hyökkäysvaunuja (muutamasta jopa yli kahteenkymmeneen), joista lohkolla saatiin päivän aikana tuhottua kaksi.
Naapuridivisioonien kasvavien vaikeuksien vuoksi divisioona joutui luovuttamaan päivän aikana 2. ja 3. divisioonalle lähes kaikki reservijoukkonsa. 2. divisioonalle alistettiin muun muassa kenttätaydennysprikaatin X ja XI pataljoonat ja 3. divisioonalle 3. Pr (pl.I/3. Pr). Divisioonan komentajan käyttöön jäivät siis 1. Pr, 2. Pr, Kev.Os. 5 ja jo mainittu I/3. Pr sekä VI/Kt-Pr.
thumb|left|120px|Panssarintorjunta-aseiden vähäisyyden vuoksi suomalaiset joutuivat turvautumaan tilapäisvälineisiin. Kuvassa legendaarisen maineen saavuttanut ”Molotovin cocktail” eli [[polttopullo.]] 13. helmikuuta puna-armeijan kiivaimmat hyökkäykset divisioonaa vastaan tapahtuvat aivan 2. prikaatin vastuualueen oikealla laidalla Taasionlampien alueella. Neuvostojoukot pääsivät III/2. Pr:n Kattilaojan lohkolla sisäänmurtoon, joka saatiin kuitenkin vaivoin hallittua suomalaistykistön ja prikaatin viimeisten reservien avulla. Prikaatin joukot sitoutuivat kaikki taisteluun etulinjasta ja lisää reservejä ei pyynnöistä huolimatta saatu. Leipäsuon lohkolla hyökkäykset olivat päivän aikana heikompia ja alueella taistellut 1. Pr pystyi pitämään asemansa. Aamupäivän aikana divisioonan viimeistä edellinen reservipataljoona (I/3. Pr) aloitti siirtymisen kohti naapuridivisioonan lohkoa.
Neuvostojoukkojen saatua aikaan sisäänmurron naapuridivisioonan alueella Lähteen lohkolla joutui divisioona kiinnittämään lisää huomiota omaan läntiseen sivustaansa, joka oli välittömästi yhteydessä neuvostojoukkojen aikaansaamaan sisäänmurtoalueeseen. Aamulla 14. helmikuuta divisioonan esikunta sai käskyn siirtää reservinään olleen VI/KT-Pr:n Leipäsuon asemalle. Samanaikaisesti mainitulle asemalle oli saapumassa myös divisioonalle uudelleen alistettu pataljoona X/KT-Pr sekä Osasto B:n komentaja everstiluutnantti R. Berg. Divisioonan esikunta sai armeijakunnan esikunnalta määräyksen valmistautua leventämään ja taivuttamaan puolustusasemaansa kohti koillista Perojoen linjalle. Divisioonan läntisin pataljoona (III/1. Pr) aloitti vetäytymisensä jo iltapäivällä kohti Valosuon ja Perojoen välillä olevaa tukilinjaa. 1. prikaatille alistettu X/KT-Pr sai käskyn ryhmittyä puolustukseen Perojoen varteen noin kahden kilometrin päähän Leipäsuon asemasta länteen. Seuraavan yön aikana 1. prikaatin I ja II pataljoonat vetäytyivät nekin Perojen taakse. Lisäksi yön aikana divisioonalle alistettiin jälleen takaisin XI/KT-Pr.
Päivän aikana divisioonan läntisen, Leipäsuon lohkon alueella suomalaisjoukot olivat siis lähinnä vetäytymässä ja ajoittain jopa kosketus eteneviin puna-armeijan joukkoihin menetettiin. Varsinaisia suurempia taisteluita ei lohkolla siis käyty. Kattilaojan lohkolla sen sijaan taistelut jatkuivat kiivaina 2.Pr:n joukkojen torjuessa neuvostojoukkojen toistuvia hyökkäyksiä Suursuon pohjoispuolella. Puna-armeijan yksiköt pääsivät päivän aikana paikallisiin murtoihin suomalaisasemiin, mutta murrot pystyttiin vielä rajaamaan. Muolaanjärven alueella Kev.os.5 kahakoi Suursaaren valtaukseen pyrkiviä, panssarivaunujen tukemia, neuvostojoukkoja vastaan. Saari saatiin kuitenkin pidettyä suomalaisjoukkojen hallussa.
15. helmikuuta iltapäivällä kello 15 toisen armeijakunnan esikuntaan edellisenä päivänä saapunut ylipäällikkö Mannerheim antoi II armeijakunnalle luvan luopua pääasemasta ja vetäytyä ns. väliasemaan todettuaan neuvostojoukkojen murtautuneen Mannerheim-linjan läpi naapuridivisioonan (5.D) alueella Lähteen lohkolla. Divisioonan alueella varsinaisia taisteluita käytiin lähinnä 2. prikaatin puolustamalla Kattilaojan lohkolla prikaatin torjuessa toistuvia puna-armeijan hyökkäyksiä ja valmistautuessa samanaikaisesti vastahyökkäykseen menetettyjen tukikohtien takaisinvaltaamiseen. Leipäsuon lohkolla, jota puolusti edelleen divisioonan 1. Pr oli neuvostojoukkoihin vain heikko kosketus. Iltapäivällä kello 17.15 divisioonan esikuntaan saapui armeijakunnan esikunnasta käsky luopua pääasemasta ja vetäytymisestä taaempaan asemaan Perojoen ja Muolaanjärven väliselle alueelle muutamia kilometrejä taaemaksi.
Saman päivän iltayöstä divisioonan esikunta antoi armeijakunnan esikunnasta saamansa käskyn mukaisesti oman vetäytymiskäskynsä. Käskyn mukaan divisioonalle uudelleen alistettu 3. prikaati ottaisi rintamavastuun Leipäsuon pohjoispuolelta sen koillispuolelle ja samalla sille alistettiin lisäjoukkoja kenttätäydennysprikaatista (2 pataljoonaa). Rintamavastuu tästä Muolaanjärveen saakka määrättiin 2. prikaatille, jolle hieman myöhemmin tultaisiin alistamaan muun muassa Kev.Os. 5 ja X/KT-Pr. 1. prikaati käskettiin vetäytymään divisioonan reserviksi Kämärän kylän kaakkoispuolelle. Rautatien suunnassa neuvostojoukot partioivat voimakkaasti seuraavan yön ajan ja aseman alueella puolustautunut X/KT-Pr vetäytyi hetkeksi asemistaan, mutta saatiin palaamaan takaisin asemiinsa.
16. helmikuuta aamulla divisioonan esikunta sai armeijakunnasta käskyn aloittaa vetäytymisensä kohti väliasemaa. Divisioonan esikunta määräsi käskyssään 2.Prikaatin aloittamaan vetäytymisensä ensin ja 1. prikaatin liittymään siihen myöhemmin. Ensin mainittu prikaati pääsi aloittamaan vetäytymisensä vasta iltapäivällä jouduttuaan sitä ennen torjumaan neuvostojoukkojen heikkoja hyökkäyksiä alueellaan ja evakuoituaan haavoittuneita sekä materiaalia. Kello 16 aikaan divisioonan joukot irtautuivat asemistaan ja vetäytyivät seuraavan yön aikana väliasemaan. Divisioona ryhmittyi uudelleen puolustukseen siten, että 2. prikaati vastasi edelleen divisioonan vasemmasta reunasta Muolaanjärven ja Kattilaojan alueella ja 3. prikaati vastasi divisioonan läntisestä lohkosta Perojoen itäpuolella Kämärän tien suunnassa sekä Leipäsuon pohjoispuolella.
thumb|250px|Kuvassa suomalaisasemien eteen tuhottu puna-armeijan T-26 hyökkäysvaunu. 17. helmikuuta taistelut väliasemasta alkoivat divisioonan lohkolla neuvostojoukkojen aloittaessa jo aamupäivällä hyökkäyksensä 30 hyökkäysvaunun tukemana Kämärän asemalta pohjoiseen kohti Kämäräjärveä. Alueella taistellut 3.Prikaati sai kuitenkin hyökkäykset torjuttua. Hyökkäyksen painopiste kohdistui I/3. Pr:ää vastaan. Muolaanjärvellä Kev.Os. 5 torjui iltapäivällä voimakkaan hyökkäyksen Suursaarta vastaan. 2.prikaatin alueella puna-armeija sai myös kosketuksen suomalaisjoukkoihin Kattilaojan alueella.
18. helmikuuta neuvostojoukot jatkoivat voimakkaita hyökkäyksiään panssarivaunujen tukemana 3. prikaatin asemia vastaan Perojoen laaksossa. Kello 11 alkaneeseen hyökkäykseen todettiin osallistuneen yli 20 hyökkäysvaunua. Suomalaisen tykistön tehokkaan tuen avulla prikaati pystyi kuitenkin pitämään asemansa. Puna-armeijan joukkojen todettiin päivän aikana etenevän myös Perojoen vartta kohti naapuridivisioonan aluetta.
20. helmikuuta puna-armeijan joukot hyökkäilivät jälleen 3. prikaatin asemia vastaan etenkin Kämärän tien suunnassa. Hyökkäysten voima oli kuitenkin edellispäivää heikompi ja divisioonan joukot pystyivät hyökkäykset torjumaan. Samanaikaisesti prikaatin joukot totesivat puna-armeijan siirtävän jatkuvasti lisää joukkoja kohti naapuridivisioonan aluetta (havaintojen mukaan Kämärän aseman seudulla laskettiin olleen jopa 100 neuvostopanssaria). Divisioonan edullisen aseman (hyökkäävien neuvostojoukkojen sivustalla) vuoksi käski divisioonan komentaja myöhään iltapäivällä reservinään olleen 1. prikaatin suorittamaan hyökkäyksen naapuridivisioonan tukemiseksi tämän vaikeuksissa. Prikaatin joukot aloittivat siirtymisensä hyökkäysasemiin välittömästi ja hyökkäys lähtikin käyntiin vielä saman vuorokauden puolella kello 23.30. Puna-armeijan toistuvat hyökkäykset, jotka saatiin kuitenkin torjuttua, Osasto B:tä ja 2. prikaatia vastaan Leipäsuon suunnasta jatkuivat päivän aikana. Muolaanjärvellä Kev.Os. 5 joutui aamupäivällä luopumaan Suursaaresta puna-armeijan 24. Divisioonan hyökkäysvaunujen tukeman hyökkäyksen vuoksi.
Edellisen vuorokauden viime hetkillä aloitettu hyökkäys saavutti 21. helmikuuta aluksi menestystä 1. prikaatin joukkojen päästessä etenemään neuvostojoukkojen sivustasta. Neuvostojoukkojen vastatoimet alkoivat kuitenkin nopeasti ja jo aamusta hyökkäys pysähtyi puna-armeijan kiivaaseen tuleen ja hyökkäysvaunujen tekemiin vastahyökkäyksiin. Naapuridivisioonan alueelta hyökkäykseen määrätty JR 68 ei kuitenkaan ennättänyt yhtymään mukaan hyökkäykseen ja iltapäivän aikana divisioonan hyökkäykseen osallistuneiden joukkojen vetäytyminen takaisin lähtöasemiinsa alkoi. 1. prikaatin joukot ryhmittyivät nyt puolustukseen Perojoen itäpuolelle. 3. prikaatin alueella puna-armeija hyökkäili komppanian-pataljoonan suuruisin voimin, mutta suomalaisjoukot saivat hyökkäykset torjuttua. Muualla divisioonan alueella neuvostojoukkojen hyökkäykset saatiin torjuttua.
22. helmikuuta päivän valjettua teki divisioonalle alistettu Jääkäripataljoona 2 (JP 2) vastahyökkäyksen Mustalampea kohti edellisenäyönä saamansa käskyn perusteella. Hyökkäys johti nopeasti sille asetetun, rajoitetun tavoitteen saavuttamiseen ja pataljoona asettui asemiin. Puna-armeija aloitti vastatoimensa ja hyökkäili pitkin päivää pataljoonaa vastaan hyökkäysvaunujensa tukemana. Taisteluissa saatiin tuhottua kuusi tai seitsemän neuvostopanssaria. Ranskalaisvalmisteisista 25 mm:n panssarintorjuntatykeistä saatiin taistelussa hyviä kokemuksia. Hyökänneelle pataljoonalle alistettiin vahvistukseksi illalla kaksi komppaniaa. Vastahyökkäys helpotti vaikeuksissa olevaa naapuridivisioonaa siten, että neuvostojoukkojen hyökkäykset naapurin alueella jäivät heikohkoiksi. Vastahyökkäys johti todennäköisesti myös siihen, että divisioonan muiden alueella olevien prikaatien (1. ja 3. Pr) alueilla hyökkäystoiminta oli hiljaisempaa. Divisioonan alueen muilla lohkoilla (Muolaanjärven suunta, 2. prikaatin ja Osasto B:n alueet) torjuttiin myös puna-armeijan hyökkäyksiä.
23. helmikuuta ja 24. helmikuuta divisioonan joukot taistelivat ajoittain kiivaastikin neuvostojoukkojen hyökkäyksiä vastaan pystyen kuitenkin pitämään asemansa kaikilla divisioonan lohkoilla.
25. helmikuuta suoritettiin Kannaksen armeijan alueella talvisodan merkittävin organisaatiomuutos. II armeijakunnan joukkojen lukumäärän ja vastuualueen kasvettua liian suureksi perustettiin uusi välijohtoporras eli I armeijakunta. Armeijakunnan esikunnaksi oli jo edellisenä päivänä irrotettu 1. divisioonasta Osasto B:n esikunta. Divisioona alistettiin kokonaisuudessaan uudelle armeijakunalle yhdessä vasemmanpuoleisen naapurin, 2. divisioona, kanssa. Samassa yhteydessä 1. divisioonalle alistettiin 4. prikaati vastuualueineen. Divisioonan vastuualueen leveys kasvoi nyt noin 25 kilometriin. Divisioonan alueella toteutettiin kahden päivän aikana useita ryhmitysmuutoksia (muun muassa Osasto B hajotettiin sen jäätyä ilman esikuntaa ja JP 2 luovutettiin Kannaksen Armeijan käyttöön).
Päivän aikana neuvostojoukot jatkoivat toistuvia hyökkäyksiään hyökkäysvaunujen ja tykistön tukemana. Divisioonan joukot saivat kuitenkin hyökkäykset torjuttua lukuun ottamatta 4. prikaatin lohkolla tapahtunutta puna-armeijan joukkojen tekemää sisäänmurtoa Käenmäessä. Mainittu murtoalue saatiin kuitenkin rajattua.
Kahden seuraavan päivän aikana divisioona sai torjuttua sen asemia vastaan tehdyt hyökkäykset. 27. helmikuuta kello 22 divisioonan joukot aloittivat irtautumisensa väliasemasta armeijakuntansa esikunnasta aiemmin saamansa käskyn mukaisesti. Irtautumiseen oli saatu käsky Kannaksen Armeijan esikunnasta väliaseman murruttua II armeijakunnan lohkolla ja oikean naapuridivisioonan (23. D) saatua luvan irtautua omista asemistaan iltapäivän lopuessa. Mainittuna päivänä I armeijakunnan kokoonpano koki merkittäviä muutoksia 2. divisioonan pääosien siirtyessä takaisin III armeijakunnan alaisuuteen. I armeijakunnan joukoiksi jäivät divisioonan ohella 4. prikaati, JR 5 sekä viisi noin pataljoonan vahvuista yksikköä. Samalla armeijakunnan vastuualuetta kavennettiin merkittävästi vajaaseen 20 kilometriin. Koko armeijakuntaa vastaan arvioitiin hyökkäävän viisi tai kuusi puna-armeijan divisioonaa. Divisioona aloitti vetäytymisensä kohti taka-asemaa tehtävänään viivyttää neuvostojoukkojen etenemistä.
28. helmikuuta aamuun mennessä kaikki divisioonan joukot olivat jättäneet väliaseman. Divisioonan viivyttävät joukot oli jaettu kahteen alalohkoon. Oikeanpuoleisimmalla alalohkolla viivytti Taisteluosasto Sihvonen, johon kuuluivat 1. Pr, 3. Pr ja XI/KT-Pr ja jotka viivyttivät Kämäränjärven ja Lyykylän välisellä (hieman yli viisi kilometriä leveällä) alueella. Vasemman alalohkon viivyttämisestä vastasi Taisteluosasto Maskula (2. Pr, VI/KT-Pr sekä Kevyet Osastot 2 ja 5) Kämärän kylän ja Heinjoen aseman välisellä noin viiden kilometrin levyisellä alueella. Armeijakunnan itäosassa viivytyksestä vastasi Ryhmä Sihvo (4. Pr, X/KT-Pr sekä JR 5). Viivytykseen lähtötilanteessa ryhmän lohko oli myös noin 5 kilometrin levyinen, mutta se leveni nopeasti siten, että taka-asemassa ryhmän lohko olisi jo liki 15 kilometriä (tosin puolustusta helpotti alueen vesistöt).
Divisioonan vastuualue ei kuulunut puna-armeijan joukkojen varsinaiseen painopistealueeseen ja taistelutoiminta jäi päivän aikana vähäiseksi. Naapuridivisioonan (23. D) lohkon tapahtumien johdosta divisioonan joukot joutuivat kuitenkin irtautumaan viivytyslinjastaan jo puolenpäivän aikaan ja vetäytymään noin viiden kilometrin matkan seuraavaan viivytysasemaan.
29. helmikuuta divisioonan joukot eivät joutuneet taisteluun. Joukot saivat jälleen irtautumiskäskyn asemistaan naapuridivisioonan vetäydyttyä asemistaan ja jouduttuaan sivustalta tulevan uhan kohteeksi. Vetäytymismatkaa kertyi joukoille muutamasta hieman vajaaseen 10 kilometriin. 2. ja 3. prikaati marssi vieläkin pidemmän matkan asettuen lohkoilleen taka-asemaan. Etumaastoon jäi viivyttämään 1. prikaati ja Tst.Os. Maskulan JP 2, Kev.Os 5 sekä VI/KT-Pr ja XI/KT-Pr (Kev.Os. 2 luovutettiin Ryhmä Sihvon käyttöön).
Maaliskuun 1940 taistelut
1. maaliskuuta aamupäivällä neuvostojoukkojen todettiin etenevän vahvoin voimin Kämäräjärven koillispuolitse kohti Lyykylässä olevia 1. prikaatin viivytysasemia. Lahdenperän alueella olevat suomalaisjoukot (muutamaa kilometriä edempänä divisioonan vastuualueen vasemmassa laidassa) saivat luvan vetäytyä taaemmaksi, mutta puna-armeijan hiihtojoukkojen todettiin katkaisseen vetäytymistien iltapäivällä. Vastahyökkäyksellä vetäytymisreitti saatiin kuitenkin avattua ja suomalaisjoukot pääsivät vetäytymään pimeän tultua seuraavaan viivytysasemaan.
thumb|280px|Divisioonan lohkolla [[taka-asemassa asemien varustaminen oli lähes olematonta lukuun ottamatta joitain talvisodan aikana rakennettuja panssarivaunuesteitä. Divisioonan joukot joutuivat taistelemaan itse kiireessä rakentamissaan asemissa, joiden kaltaisia kuva esittää. ]]
2. maaliskuuta puna-armeija hyökkäsi voimakkaasti 1. prikaatin asemia vastaan kahdesta eri suunnasta, mutta prikaati sai hyökkäykset kuitenkin torjuttua. Seuraavan yön aikana neuvostojoukot pääsivät kuitenkin työntymään II/1. Pr:n asemiin. Suomalaisjoukot suorittivat nopeasti vastahyökkäyksen ja saivat vallattua asemansa takaisin.
3. maaliskuuta 1. prikaati joutui luopumaan viivytysasemastaan vetäytyen jälleen viivyttäen hieman taaemmaksi Lyykylän järven itäpuolelle.
4. maaliskuuta divisioonan muut joukot olivat jo vetäytyneet taka-asemaan, mutta Osasto Sihvosen joukkoja sekä Osasto Maskulan joukkoja oli edelleen aseman etupuolella. Varsinaisia taisteluita ei divisioonan alueella käyty, mutta muun muassa Osasto Sihvosen alueella havaittiin runsaasti neuvostojoukkoja liikkeellä kohti naapuridivisioonan aluetta. Suomalaiset käyttivät divisioonan alueella tulvitusta vaikeuttaakseen puna-armeijan joukkojen liikkumista Repolanjärvellä aivan divisioonan vastuualueen oikealla laidalla.
Kaksi seuraavaa päivää olivat divisioonan puolustuslohkolla suhteellisen rauhallisia ja suomalaisjoukot saivat torjuttua kaikki neuvostojoukkojen tekemät heikohkot hyökkäyksen suomalaisasemia vastaan. Myös taka-aseman etupuolella olleet joukot pystyivät pitämään asemansa ilman suuria vaikeuksia.
8. maaliskuuta alkaen divisioonan esikunta joutui kiinnittämään enenevässä määrin huomiota oikeaan sivustaansa Talin kylän suunnalla. Naapuridivisioona (23. D) kävi taisteluita mainitun kylän eteläpuolella ja divisioonan esikunnan tuli valmistautua mahdolliseen läpimurtoon siellä. Päivän aikana divisioonan esikunta käski 3. prikaatin siirtää joukkojaan Talin kylän pohjoispuolisien aukeiden laitaan. Divisioonan lohkolla päivä oli suhteellisen rauhallinen.
9. maaliskuuta 23. divisioonan puolustus Talin eteläpuolella murtui ja osa sen joukoista vetäytyi nopeasti kohti Talin kylää. Vetäytyneistä joukoista III/JR 62 alistettiin 1. divisioonan komentoon. Divisioonan esikunta siirsi divisioonan muilta lohkoilta uusia joukkoja Repolanjärven ja Leitimojärven väliselle, reilun kilometrin levyiselle, kannakselle. 3. prikaati otti rintamavastuun mainitulla alueella. Neuvostojoukot eivät kuitenkaan vielä päivän aikana edenneet divisioonan asemien läheisyyteen. 10. maaliskuuta neuvostojoukot hyökkäsivät heikoin voimin Talin alueella ja hyökkäykset saatiin torjuttua. Divisioonan muilla lohkoilla päivä kului lähinnä tykistötulen ja puna-armeijan partioinnin merkeissä.
Puna-armeijan joukkojen todettiin edenneen 11. maaliskuuta divisioonan puolustuslohkon eteen Talin alueella ja ensimmäiset taistelut käytiin Leitimojärven länsipäähässä. Divisioonan esikunta keskitti alueelle edelleen lisäjoukkoja (muun muassa sille alistetun II/JR 5:n). 12. maaliskuuta neuvostojoukot aloittivat voimakkaan hyökkäyksen alueella panssarivaunujen tukemana. Suomalaisjoukot joutuivat alkuun perääntymään, mutta tilanne saatiin vakautettua Talin kylän pohjoispuolisten aukeiden laitaan. Suomalaisjoukot tekivät Talin alueella useita vastahyökkäyksiä joilla rintamalinja saatiin pidettyä ja menetetyt alueet palautettua takaisin suomalaisjoukkojen hallintaan. Viimeinen vastahyökkäys toteutettiin sodan päättymisen kynnyksellä 13. maaliskuuta. Divisioonan muut lohkot olivat kappaleessa mainittujen päivien aikana kohtuullisen rauhallisia.
Rauha 13. maaliskuuta 1940
Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
1. divisioona vetäytyi muun I armeijakunnan joukkojen mukana uudelle valtakunnanrajalle mainitun rauhansopimuksen mukaisesti 15. maaliskuuta klo 10 ja 25. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään seitsemän kilometriä vuorokaudessa.
Eva-Stina Byggmästar
Eva-Stina Byggmästar (s. 1967 Pietarsaari) on suomenruotsalainen runoilija.
1. divisioona (talvisota)
Rauha 13. maaliskuuta 1940
1. divisioona koostui pääosiltaan varusmiespalvelustaan suorittavista miehistä, joten talvisodan jälkeinen joukkojen kotiuttaminen koski divisioonan joukkoja vasta heidän palveltuaan täyteen asevelvollisuuslain vaatimat 18 kuukautta ellei heitä oltu määrätty jäämään ylimääräiseen palvelukseen. Divisioonalle alistetut reserviläisyksiköt kotiutettiin kuten muutkin reserviläisyksiköt.
Tappiot
1. divisioonan miehistötappiot olivat talvisodassa noin 1 030 kaatunutta, noin 110 kadonnutta ja noin 2 790 haavoittunutta. Kokonaistappiot olivat siis noin 3 930 miestä.
Eva-Stina Byggmästar
Vuonna 2011 Byggmästar oli ehdolla Runeberg-palkinnon saajaksi runoteoksellaan Vagga liten vagabond (Söderströms). Vuonna 2014 Byggmästarille myönnettiin valtion viisivuotinen taiteilija-apuraha vuoden 2015 alusta alkaen.
Byggmästar asui monta vuotta Ruotsissa. Nykyään hän kuitenkin asuu taas Suomessa. Hän ei juuri näyttäydy julkisuudessa eikä anna haastatteluja.
Lee Tracy
William Lee Tracy (14. huhtikuuta 1898 Atlanta, Georgia – 18. lokakuuta 1968 Santa Monica, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Tracy aloitti teatterissa ja hän muun muassa näytteli vuonna 1924 Broadwaylla pääroolin George Kellyn kirjoittamassa näytelmässä The Show Off. Tracy oli ehdokkaana parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon saajaksi vuoden 1964 elokuvasta Paras mies voittaa. Hänen muita elokuviaan ovat muun muassa Bombshell (1933) ja Päivälliset klo 8 (1933). Vaikka Tracya pidettiin näyttelijänä ammattimaisena, niin yksityiselämässään hänellä maine riitaisana henkilönä ja hän menetti roolin elokuvassa Viva Villa virtsattuaan kuvauspaikalla Meksikossa parvekkeelta ohikulkevan sotilasparaatin päälle. Tracy on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Gualeguaychú
Gualeguaychú on kaupunki Entre Ríosin maakunnassa Argentiinassa. Se sijaitsee Gualeguaychújoen, Uruguayjoen sivujoen varrella noin 190 km Buenos Airesista. Se asukasluku on 76 220 (INDEC 2001).
Libertador General San Martínin silta on yhdistää Gualeguaychún Uruguayn puoleiseen Fray Bentosiin. Silta on 5 966 metriä pitkä ja se on yksi kolmesta Uruguayjoen Uruguayn ja Argentiinan välillä ylittävästä sillasta. Ympäristöaktivistit pitivät siltaa tukossa vuodesta 2006 lähtien vastustaessaan Fray Bentosin rakennettavaa Botnian sellutehdasta. Silta avattiin viimein kesällä 2010 kolmisen vuotta kestäneen saarron jälkeen.
Status Minor
Status Minor on tamperelainen melodista progressiivista metallia soittava yhtye. Se sai alkunsa vuonna 2002 kitaristi Sami Saarisesta ja pikkuhiljaa kokoonpano muotoutui sellaiseksi kuin se on nykyään. Yhtye on julkaissut kaksi EP:tä ja vuonna 2009 ilmestyi sen esikoisalbumi Dialog. 16. helmikuuta 2010 yhtye alkoi työstää Jyväskylän Studio Audiossa toista studioalbumiaan, joka julkaistiin vuonna 2012. Yhtye on elellyt pari vuotta hiljaiseloa, mutta jäsenet ovat olleet aktiivisia muiden bändiensä kanssa. Pilve Stratovariuksen kanssa, Karinen Thunderstonen ja Kuikka The Ragged Saintsin ja Kenzinerin sekä Volymianin kanssa.
Uusi levy on tulossa lähikuukausina.
Kakarilammi (Tammela)
Kakarilammi on Kanta-Hämeessä Tammelassa oleva lampi, joka kuuluu Liesjärven alueeseen. Liesjärvi kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella olevaan Turpoonjoen valuma-alueeseen.
Maantiede
Lammen pituus on 100 metriä ja leveys 50 metriä. Se sijaitsee keskellä ojittamataonta ja lähes puutonta suota, mutta lammelle on kaivettu yksi 700 metriä pitkä purkausoja, joka laskee Herttuanjärveen. Lammen lähiympäristö on avosuota eikä sinne ole rakennettu mitään. Lähin rakennus seisoo keskellä suota 60 metrin etäisyydellä. Viereinen Kakarlamminmäki kohoaa 32 metriä suonpintaa ylemmäksi.
Historia
Vuoden 1884 Senaatin kartastossa järven nimenä luki "Kakkarala".
Lemmikkikauppa
thumb|Lemmikkikauppa Alankomaissa. Lemmikkikauppa (tai eläinkauppa) on liike, jossa myydään pääsääntöisesti lemmikkieläimiä. Lemmikkieläimiä ovat esimerkiksi eksoottiset linnut, akvaariokalat ja matelijat. Kaupassa myydään myös niiden ruokaa ja tarvikkeita eläinten hoitoon sekä häkkejä. Eläinkaupoista saa myös tietoa ja opastusta eläinten hoidosta, ruokinnasta ja eläinten sairauksista.
Krantor
Krantor (, 335–275 eaa.) oli antiikin kreikkalainen Platonin Akatemiaan kuulunut filosofi. Hän oli kotoisin Kilikian Soloista. Hän muutti nuorena Ateenaan ja oli Ksenokrateen oppilaana yhdessä Polemonin kanssa.
Diogenes Laertios sanoo, että hänen teoksensa käsittävät 30 000 riviä. Hänen tunnetuin teoksensa on Surusta. Siinä hän käsittelee tunteiden hillitsemistä, vastustaen kyynikoiden ja stoalaisten näkemystä siitä, että tunteet tulisi kuolettaa kokonaan. Teos on kirjoitettu osanotoksi hänen ystävälleen Hippokleelle tämän lasten kuoltua. Teoksesta on säilynyt osia Plutarkhoksen teoksessa Consolatio ad Apollonium sekä Ciceron teoksessa De consolatione. Cicero ylistää teosta suuresti.
Krantor kiinnitti erityisesti huomiota etiikkaan, ja järjesti hyvät asiat seuraavaan järjestykseen: hyve, terveys, nautinto, rikkaudet. Krantor oli myös ensimmäinen, joka kommentoi Platonin teoksia.
Chakmat
Chakmat ovat etninen ryhmä etenkin nykyisin Bangladeshiin kuuluvalla Chittagong Hill Tractsin alueella, sekä myös Intian ja Myanmarin puolella Bangladeshin vastaista rajaa. Chakmat puhuvat bengalin kielen chakma-nimistä murretta ja uskonnoltaan he ovat theravada-buddhalaisia. Yhteensä heitä on joidenkin arvioiden mukaan noin 300 000.
Asuinalue ja lukumäärä
thumb|vasen|[[Chittagong Hill Tracts Bangladeshin kartalla.]] Ckahmojen perinteinen asuinalue Bangladeshissa käsittää niin sanottuun Chittagong Hill Tracts-alueeseen kuuluvat Rangamatin, Bandarbanin ja Khagrachharin piirikunnat. Alueen heimoista chakmat käsittävät noin puolet. Koko alueen väestöstä he jäävät kuitenkin vähemmistöksi. Osa chakmoista elää myös Intian puolella rajaa etenkin Mizoramin, Tripuran, Assamin ja Arunachal Pradeshin osavaltioihin kuuluvalla alueella, sekä Myanmarin puolella. Yhteensä heitä on ehkä noin 300 000.
Historia
thumb|Kaptain padon rakennuttaminen aiheutti monen chakman siirtolaisuuden. Chakmojen alkuperästä ei ole täyttä varmuutta. Heidät on joskus liitetty myyttiseen Champoknagarin kuningaskuntaan, josta kertovasta tarinassa eräs kuningaskunnan ruhtinaista lähti armeijan kanssa asettuen Myanmariin eli Burmaan, jossa he paikallisiin sekoittuessaan muodostivat chakmojen esi-isät. Cjhakmat asuttivat Arakania noin 100-vuoden ajan, kunnes he 1500-luvulla siirtyivät edelleen Myanmarista nykyisille alueilleen. Tarina perustuu suulliseen perinteiseen, eikä esimerkiksi Champoknagarin sijaintia tunneta. Mahdollisesti chakmat puhuivat kuitenkin alun perin Bangladeshissa arakanin kieltä tai sen sukulaiskieltä ja chakman kieli omaksuttiin bengalin puhujilta vasta myöhemmin.
Vuoden 1650 paikkeilta lähtien chakmat olivat islamilaisten suurmogulien vaikutusvallan piirissä. Bengalilaisten kanssa käytiin kauppaa ja heiltä saatiin esimerkiksi suolaa ja kalaa. Veroja chakmat maksoivat suurmogulien virkamiehille. Veroja maksettiin puuvillana. Vuonna 1724 chakmat ajautuivat sotaan suurmoguleja vastaan, kun heidän päällikkönsä Jalal Khan lopetti verojen maksun. Seuranneessa sodassa chakmat antautuivat suurmogulien sotaretken jälkeen vuonna 1737. Pian alueella alkoivat kuitenkin vaikuttaa britit, jotka perustivat alaisensa Sherdoulat Khan-nimisen chakmaradžan hallitseman alueen vuonna 1776. Sherdoulat Khanin poika Janbux Khan kävi sotaa brittejä vastaan vuosina 1783, 1785 ja 1787. Lopulta chakmat tekivät rauhan brittien kanssa, jossa he suostuivat maksamaan briteille veroja.
Chakmat elivät hallitsijoidensa alaisina vuoteen 1900 saakka, jolloin britit perustivat Chittagong Hill Tractsin alueen. Alue jaettiin tuolloin mouza tai mawza-nimisten päällikköjen hallitsemiin kyläalueisiin chakmojen, mongien ja bohamngien kesken. Intian jaon yhteydessä vuonna 1947 alueesta tuli osa Itä-Pakistania. Itä-Pakistan itsenäistyi edelleen nykyisenä Bangladeshina vuonna 1971. Osana Pakistania ja Bangladeshia chakmojen perinteinen elämäntyyli muuttui huomattavasti. Esimerkiksi 1960-luvulla rakennettu Kaptain pato pakotti monet chakmat ja muiden heimojen jäsenet muuttamaan alueiltaan muualle. Osa heistä siirtyi Intian puolelle, jossa heitä asuu edelleen. Samaan aikaan heimojen alueelle muutti suuri määrä bengalilaista valtaväestöä. Osa chakmoista on käynyt aseellista vastarintaa Bangladeshin keskushallintoa vastaan monien muiden alueen heimojen tapaan.
Kulttuuri
thumb|Chakmatanssijoita [[Dhakassa.]] Chakmat tunnetaan Bangadeshissa bengalinkielisellä nimellä changma. Chakman kieltä voidaan pitää bengalin kielen murteena, jota kirjoitetaan bengalilaisella kirjaimistolla. Kielen sanastosta joidenkin arvioiden mukaan noin 80 % on peräisin bengalista. Alun perin he lienevät puhuneet tiibetiläis-burmalaista kieltä.
Uskonnoltaan chakmat ovat Bangladeshin valtaväestöstä poiketen theravada-buddhalaisia ja he seuraavat buddhalaisia juhlapäiviä. Chakmojen uskoon kuuluvat myös erilaiset henget ja jumaluudet, joista osa on omaksuttu hindulaisuudesta. Henget voivat olla hyvän- tai pahantahtoisia. Pahantahtoisten henkien aiheuttamia ongelmia, kuten sairauksia tai satojen tuhoutumisia hoitavat henkilääkärit eli baidyot.
Chakmojen pääelinkeino on maanviljely. He kasvattavat esimerkiksi riisiä, taaroa ja inkivääriä. Perinteisesti viljelys on tapahtunut kaskiviljelynä (jhuum), jossa uutta maata kasketaan hieman ennen sadekautta. Sadonkorjuu tehtiin lokakuun ja marraskuun välisenä aikana. Bangladeshissa keskushallinto on pyrkinyt saamaan heimoja kasvattamaan hedelmiä ja luopumaan kaskiviljelyksestä. Maanviljelyn ohella on harjoitettu metsästystä ja kalastusta, sekä käsityöläisyyttä.
Chakmojen yhteiskuntarakenteen peruspilari on perhe eli paribar. Yhteisölliset kylät eli bari koostuvat useista perheistä, joiden jäsenet osallistuvat yhteishyödyllisiin töihin keskenään. Baria johtaa karbari. Eri kylät voivat osallistua toistensa kanssa esimerkiksi tiettyjen rituaalien järjestämiseen. Naiset muuttavat yleensä avioituessaan aviomiehensä taloon ja perintö perityy mieslinjan mukaisesti. Aikanaan yhdellä miehellä oli mahdollista olla monta vaimoa, mutta tapa on sittemmin harvinaistunut. Gutti tai ghusti on patrilineaarinen sukupolvilinja, jota lasketaan seitsemän tai nykyisin useammin neljä sukupolvea taaksepäin. Chakmat eivät voi ottaa aviopuolisoaan omasta guttistaan.
Jaroslav Benák
Ura
Benák aloitti uransa vuonna 1981 Tšekkoslovakian jääkiekkoliigassa, jossa edusti Dukla Jihlavaa vuoteen 1990 asti. Siinä välillä hän pelasi uransa kaikki arvokisat: Sarajevon olympiakisat 1984, Calgaryn olympiakisat 1988 sekä neljät MM-kilpailut (1983, 1985, 1986 ja 1987). Benák voitti Sarajevossa olympiahopeaa 1984 ja MM-kilpailuista hänelle on tullut yksi kulta, yksi hopea ja yksi pronssi. Benák on Calgary Flamesin 11. kierroksen varaus vuodelta 1983, muttei hän ikinä pelannut Pohjois-Amerikassa.
Benák pelasi kauden 1990–1991 jääkiekon SM-liigajoukkue SaiPassa ja tehopuolustaja teki 44 ottelussa tehot 13+15. SaiPan tiputtua SM-liigasta hän jatkoi vielä SaiPa-pelejään jääkiekon I-divisioonassa, kunnes SaiPalle tuli kauden puolivälissä taloudellisia vaikeuksia ja Benák joutui palkkioiden puolittamisen johdosta jättämään seuran monen muun pelaajan tavoin. Hän ehti kerätä 27 ottelussa tehot 7+16=23. Benákin seura oli loppukauden ajan Italian Serie A:n SG Cortina.
Kaudella 1992–1993 Benák palasi Dukla Jihlavaan, kauden 1993–1994 hän pelasi HC Zlínissä ja palasi jälleen kaudeksi 1994–1995 Jihlavaan. Kausi 1995–1996 oli Benákin uran viimeinen pääsarjatasolla hänen edustaessaan ranskalaista Chamonix HC:ta.
Vuodet 1998-2002 Benák pelasi vielä Saksan alasarjoissa. Kaudella 2000–2001 hänet valittiin Regionalligan parhaaksi puolustajaksi.
Linkola
Linkola on suomalainen sukunimi. Toukokuussa 2019 nimi on 153 henkilöllä. Useat tunnetut Linkola-nimiset ovat alkujaan itäsuomalaista Collan-sukua. Tunnettuja nimen kantajia ovat:
Bitti
Bitti (, sanoista binary digit ’binäärinen numero’) on informaatioteoriassa informaation määrän mitta ja tietotekniikassa tiedon tai tietovuon pienin käsiteltävä osa. Bitistä voidaan käyttää lyhennettä b – jota ei pidä sekoittaa tavun lyhenteeseen B – mutta toisinaan käytetään merkintää bit.
Yhdellä bitillä on kaksi mahdollista, toisensa poissulkevaa tilaa, joita tyypillisesti merkitään nollalla ja ykkösellä. Kahdella bitillä voidaan esittää neljä vaihtoehtoista tilaa (00, 01, 10, 11), ja useampia bittejä käytettäessä kasvaa vaihtoehtoisten tilojen määrä eksponentiaalisesti. Tämä suhde voidaan esittää kaavalla tilojen määrä = 2bitit:
Tavu koostui aikaisemmin vaihtelevasta määrästä bittejä, mutta nykyään sen koko on vakiintunut kahdeksaan bittiin.
Bittimäärä yksikkönä
Bittiä ja sen kerrannaisia voidaan käyttää tietomäärän yksikköinä seuraavasti:
Toisinaan näillä bittimäärillä tarkoitetaan kuitenkin vastaavia kahden potensseja (kilobitti 1 024 bittiä).
Lyhenteinä esiintyy myös muotoja tyyliin kb, Mb, joilla tarkoitetaan kilo- ja megabittiä, mutta huolimattomasti luettuna tai kirjoitettuna esim. Mb voi sekaantua megatavuun (MB).
Kymmenkantaisen ja kaksikantaisen "kilon" eron selkeyttämiseksi, IEC julkaisi vuonna 1999 standardin, jossa kahden potensseihin perustuville etuliitteille on määritelty omat, yksiselitteiset, nimet: Näiden virallisten ns. binaaristen etuliitteiden käyttö ei kuitenkaan toistaiseksi ole levinnyt kovinkaan laajalle.
Bittimääriä sekuntia kohti käytetään etenkin tiedonsiirtonopeuksista puhuttaessa (bit/s).
Bittisyys käsitteenä
Bittisyydestä puhuttaessa tarkoitetaan yleensä sitä, kuinka monesta bitistä koostuvissa palasissa tietoa käsitellään. Käsitteen vaihtelevat ja epäjohdonmukaiset käyttötavat aiheuttavat kuitenkin usein sekaannuksia.
Binaariluvun bittisyys tarkoittaa yksinkertaisesti sitä, kuinka monesta bitistä (eli binaarinumerosta 1 tai 0) luku koostuu: 8-bittisellä binaariluvulla voi ilmaista 256 mahdollista arvoa, esimerkiksi kokonaislukujen 0–255 vastineet.
Muistipaikan tai väylän bittisyys viittaa siihen, kuinka monta bittiä siihen mahtuu rinnakkain. Jos jossain laitteessa on esimerkiksi 32-bittinen dataväylä, pystyy muistin ja suorittimen välillä siirtämään korkeintaan 32 bittiä leveän sarjan kerrallaan. 64 bittiä pitkä tieto on tällaisessa koneessa siirrettävä kahdessa palasessa.
Suorittimet
Bittisyydellä tarkoitetaan useimmiten joko dataväylän tai yleisrekisterien leveyttä:
Monissa suoritinperheissä on käytettävissä useita muunnelmia samasta konekielestä tai muuten vain erilaisia toimintatiloja, joissa ajettava koodi poikkeaa toisistaan. Näihin tiloihin viitataan yleensä "bittisyyksien" avulla, ja käsitteen merkitys vaihtelee huomattavasti suoritinarkkitehtuurista toiseen:
Ennen 16- ja 32-bittisten arkkitehtuurien yleistymistä 24- ja 48-bittiset tietokoneet olivat tavallisia useilta eri valmistajilta.
Pelikonsolit
Pelikonsolit jaotellaan usein harhaanjohtavasti teknologiasukupolviin "bittisyyden" mukaan. Jaottelu on kuitenkin lähinnä markkinointipuhetta, sillä bittisyydet voivat viitata hyvinkin erilaisiin asioihin. Usein laitteesta on tarkoituksellisesti etsitty markkinointikäyttöä varten leveimmät rekisterit tai väylät ja julistettu sen perusteella tietty "bittisyys".
Grafiikka
Tietokonegrafiikassa värien "bittisyys" viittaa yleensä värisyvyyteen eli siihen, kuinka monta bittiä yhden pikselin tallentamiseen käytetään. Esimerkiksi 8-bittisellä värisyvyydellä voi kullakin pikselillä olla 256 mahdollista väriä, kun taas 16-bittisillä väreillä mahdollisia värejä on. Nykyisin yleinen käytössä oleva värisyvyys on 24 bittiä, mikä mahdollistaa kaikkiaan. 32-bittisessä RGBA-värimallissa lisäbitit ovat alfakanavan käytössä, jolloin lisäbitit käytetään läpinäkyvyystietoon.
Näytönohjainten tapauksessa bittisyydellä tarkoitettiin aiemmin usein suurinta mahdollista värisyvyyttä, mutta nykyisin yleisemmin sisäisen muistiväylän leveyttä. Joskus näkee kuitenkin harhaanjohtavia mainoslauseita, kuten ”256-bittinen 3D-grafiikka”, vaikka väylän leveys ei vaikuta grafiikan luonteeseen mitenkään.
Äänentoisto
Digitaalisessa äänentoistossa bittisyydellä tarkoitetaan yleensä yksittäisen ääninäytteen erottelutarkkuutta. Esimerkiksi CD-levyllä kukin ääninäyte vie tilaa 16 bittiä, joten mahdollisia signaalin tasoja on 65 536.
Salaus
Kryptografiassa bittisyys viittaa yleensä salausalgoritmissa käytetyn avaimen pituuteen. Mitä pitempi avain on, sitä vaikeampaa salausta on yleensä murtaa.
Nielu (täsmennyssivu)
Nielu tarkoittaa eri asioita:
Pauliina Kokkonen
Pauliina Kokkonen (s. 23. tammikuuta 1981 Järvenpää) on suomalainen laulunopettaja ja laulaja.
Kokkonen on Scandinavian Music Group -yhtyeen taustalaulaja. Hän on kiertänyt yhtyeen mukana keikoilla vuonna 2007 julkaistua Missä olet Laila? -levyä seuranneesta kiertueesta lähtien. Vuodesta 2008 Kokkonen on ollut yhtyeen virallinen jäsen. Kokkonen on kuulunut myös viisihenkiseen a cappella -lauluryhmään Viisi.
Kokkonen julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa Valveilla huhtikuussa 2019. Soololevyään ennen hänellä oli folkahtavaa poprokkia esittänyt Pauliina Kokkonen & Veljet -niminen yhtye. Yhtyeen kappaleet olivat Kokkosen omia sävellyksiä ja sanoituksia Pauliinan itsensä lisäksi kirjoittivat muun muassa Kauko Röyhkä ja Kyösti Salokorpi. Yhtyeen kappaleista ”Lintu lentää pian pois” oli vuonna 2013 taustamusiikkina Klikkaa mua -draamasarjan seitsemännessä jaksossa. Virallisesti yhtyeeltä ei julkaistu kappaleita.
Kokkonen vierailee myös muun muassa Olavi Uusivirran kappaleella ”Tuhat vuotta sitten”.
Yksityiselämä
Pauliina Kokkonen on Scandinavian Music Groupin laulajan Terhi Kokkosen nuorempi sisar. Heillä on myös vanhempi sisar, näyttelijä Minna Puolanto.
BodyPump
BodyPump on Les Millsin kehittämä liikuntakonsepti, joka keskittyy painojen nostoon ryhmäliikuntana musiikin rytmin mukaisesti. Ensimmäiset BodyPump-tunnit pidettiin Uudessa-Seelannissa vuonna 1991. Lajin kehitti Les Millsin poika Philip Mills, ja sitä markkinoi hänen isänsä mukaan nimetty yritys. Lajin kehittämisen tarkoituksena oli saada miehiäkin ohjatun ryhmäliikunnan pariin. Nykyisin BodyPump-tunteja on 70 maassa.
Break (yhtye)
Break oli suomalainen rockyhtye Pietarsaaresta, joka teki kaksi pitkäsoittoa. . Toisen levyn yhtye teki CBS-levymerkille, toisen kustantajana toimi Sonet.
Jean Fritz
Jean Guttery Fritz (16. marraskuuta 1915 Hankou, Kiina – 14. toukokuuta 2017 Sleepy Hollow, New York) oli yhdysvaltalainen lastenkirjailija. Hän syntyi lähetystyöntekijöille Hankoussa ja asui siellä 12-vuotiaaksi. Hänelle syntyi myös sisko Miriam, kun hän oli 11-vuotias, mutta vauva kuoli viikon vanhana.
Fritz valmistui Massachusettsin Wheaton Collegesta vuonna 1937. Hän meni vuonna 1941 naimisiin Michael Fritzin kanssa. Parille syntyivät lapset David ja Andrea. Fritz työskenteli paitsi kirjailijana, myös kirjastoalalla. Hänen esikoisteoksensa, Bunny Hopwell’s First Spring, julkaistiin vuonna 1954. Aiemmin häneltä oli ilmestynyt lukuisia novelleja lehdessä. Hänen muihin teoksiinsa lukeutuu historiallinen romaani The Cabin Faced West (1958) sekä omaelämäkerta Homesick, My Own Story (1982).
Fritzille myönnettiin Newbery Honor vuonna 1983 ja Laura Ingalls Wilderin mitali vuonna 1986. Vuonna 2003 hän sai National Humanities Medalin.
Rosamund Pike
Rosamund Pike (s. 27. tammikuuta 1979 Hammersmith, Lontoo, Englanti) on englantilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa rooleistaan elokuvissa Kuolema saa odottaa (2002), The Libertine (2004), Ylpeys ja ennakkoluulo (2005), An Education, The World's End (2013) ja Gone Girl (2014).
Varhainen elämä
Lontoossa syntyneen Piken vanhemmat Julian ja Caroline Pike ovat molemmat oopperalaulajia. Vanhempien työn perässä perhe kiersi Eurooppaa, kunnes he palasivat Britanniaan Rosamundin ollessa seitsenvuotias. Hän pääsi opiskelemaan Badminton Schooliin Bristolissa. Myöhemmin Pike hyväksyttiin opiskelemaan englantilaista kirjallisuutta Oxfordin yliopiston Wadham Collegeen, mutta hän keskeytti opintonsa pyrkiäkseen teatterikouluihin. Tultuaan hylätyksi hän joutui palaamaan takaisin Oxfordiin ja suorittamaan tutkintonsa loppuun.