cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Venla Hiidensalo
Hiidensalon mukaan kaunokirjallisuuden perimmäisenä tavoitteena on kertoa fiktion kautta todellisuudesta asioita, joita ei voi muilla keinoin kertoa. Kirjailija on totuuden etsijä, jolla on siksi myös oltava ehdoton kirjoittamisen vapaus. Hiidensalo valittiin vuonna 2018 Suomen PEN -kirjailijajärjestön puheenjohtajaksi kolmivuotiskaudelle 2018–2020. Hän on ollut myös Kirjailijaliiton johtokunnan jäsen ja toiminut Helsingin Kirjailijoiden puheenjohtajana.
Seinäjoen tangomarkkinat
Historia
Tangomarkkinoiden suosiosta huolimatta tango ei ole enää festivaalin historian aikana noussut Suomessa läheskään samanlaiseen suosioon kuin kiihkeimpinä vuosina 1960-luvun puolivälissä. Populaarikulttuurin historian tutkija ja Suomen Jazz & Pop Arkiston johtaja Janne Mäkelä kommentoi asiaa vuonna 2005:
Tango Finlandia -palkinto
Seinäjoen tangomarkkinoilla on vuodesta 2004 lähtien jaettu Tango Finlandia -tunnustuspalkintoa ansiokkaasta toiminnasta suomalaisen tangon hyväksi. Palkinnon arvo on 10 000 euroa ja sen saajan on oltava Suomen kansalainen. Vuosina 2014, 2015 ja 2016 palkintoa ei jaettu ja vuonna 2017 myönnetty palkinto on toistaiseksi viimeisin.
Veijo Rönkkönen
Henkilöhistoria
Rönkkönen syntyi Parikkalan Koitsanlahdella vajaan kilometrin päässä nykyisestä valtakunnan rajasta, nelilapsisen perheen nuorimpana. Sisarusten muutettua kotoa hän jäi asumaan vanhempiensa luokse. Kuusitoistavuotiaana Veijo Rönkkönen meni töihin Simpeleen paperitehtaan kartonkikoneen prässipojaksi. Ensimmäisestä tilistä hän osti kymmenen omenapuun taimea ja perusti kotipihalleen puutarhan, josta tuli myöhemmin merkittävä osa hänen luomaansa taideympäristöä.
Rönkkönen kuntoili ahkerasti, pyöräilyn ja lentopalloilun voitti taiteilijan mielilajina viimeisinä vuosina uinti. Rönkkönen menehtyi sairauskohtaukseen 66-vuotiaana kotonaan Parikkalassa.
Taide
Rönkkösen suosima taiteenlaji oli maalatut betoniveistokset ja yleisin aihe voimistelevat ihmishahmot. Betoniin on joissain patsaissa yhdistetty esineitä koristeeksi, esimerkiksi ihmishahmoilla voi olla suussaan tekohampaat ja lasipaloista tai maalatuista kivistä on sommiteltu tukkaa tai koruja. Tietämän mukaan ensimmäiset Rönkkösen käyttämät tekohampaat lahjoitti hänen sisarensa.
Rönkkönen muotoili myös puistoaan esimerkiksi perustamalla betonilaatoista polkuja ja maalaamalla talonsa seinät eri värein.
Åbo Societetshus Bolag
Åbo Societetshus Bolag oli järjestyksessä neljäs suomalainen osakeyhtiö ja Suomen ensimmäinen kiinteistöalalla toiminut osakeyhtiö.
Veijo Rönkkönen
Palkinnot
Opetusministeriö myönsi Veijo Rönkköselle Suomi-palkinnon syksyllä 2007. Mietittyään asiaa hetken taiteilija päätti olla menemättä noutamaan palkintoa henkilökohtaisesti. Sen vastaanotti hänen puolestaan valokuvaaja Veli Granö.
Åbo Societetshus Bolag
Yhtiön osakeanti alkoi joulukuussa 1810. Merkitsijöitä oli epätavallisen paljon, lähes 300 henkeä. Osakkeita oli 2100 ja yhden osakkeen merkintähinta 50 pankkoruplaa. Osakkeella ei ollut nimellisarvoa.
Vuoden 1821 yhtiökokouksessa keskusteltiin yhtiössä osingosta, tiettävästi ensimmäisen kerran Suomessa.
Yhtiö purettiin vuonna 1879, kun kaupunki lunasti yhtiön omaisuuden.
Ihmisen luonnosta sekä terveyden aikaisesta elämäntavasta
Ihmisen luonnosta sekä terveyden aikaisesta elämäntavasta on Hippokrateen nimiin laitettujen teosten kokoelmaan Corpus Hippocraticumiin kuuluva lääketieteellinen teos, joka käsittelee muun muassa humoraalioppia. Joskus se esiintyy kahtena erillisenä teoksena, Ihmisen luonnosta ja Terveyden aikaisesta elämäntavasta.
Historia
Hippokraattiset kirjoitukset Ihmisen luonnosta ja Terveyden aikaisesta elämäntavasta luetaan joskus erillisiksi teoksiksi, mutta ne ovat oletettavasti alun perin olleet yksi teos, jonka loppuosa on joskus erotettu omaksi kokonaisuudekseen. Galenos, joka kirjoitti teosparista kommentaarin, sanoo niiden olleen vanhemmissa käsikirjoituksissa yksi teos. Ne esiintyvät tiiviisti yhdessä myös myöhemmässä käsikirjoitusperinteessä. Nykyaikaisissa editioissa ne ovat joskus yhdessä ja joskus erikseen. Teoksen kirjoittajaa ei tunneta varmuudella. Usein se on laitettu Aristoteleen Eläinopin perusteella Hippokrateen oppilaan ja vävyn Polyboksen nimiin. Galenos piti kuitenkin kirjoittajana Hippokratesta itseään. Teos ajoitetaan noin vuosiin 420–400 eaa.
Sisältönsä puolesta Ihmisen luonnosta sekä terveyden aikaisesta elämäntavasta vaikuttaa olevan osoitettu joonialaisten ja elealaisten filosofien näkemyksiä vastaan, ja siinä on viitteitä näiden käyttämästä kielestä. Teos on ensimmäinen, jossa esitetään humoraalioppi eli teoria ihmisen neljästä perusnesteestä. Siitä tuli lääketieteessä vallitseva teoria erityisesti Galenoksen kautta, sillä hän rakensi sen pohjalle ja laajensi sitä omassa kommentaarissaan. Teoria hallitsi lääketiedettä aina 1800-luvulle saakka.
Sisältö
Teos Ihmisen luonnosta sekä terveyden aikaisesta elämäntavasta jaetaan 24 tekstikohtaan, joista kohdat 16–24 muodostavat osion Terveyden aikaisesta elämäntavasta. Kirjoitus pyrkii selittämään ihmisen ruumiin rakennetta ja toimintaa. Se perustuu havaintoihin sekä loogisiin eri tautien syitä koskeviin selityksiin, jolla ulkopuoliset vastaväitteet pyritään kumoamaan. Teos painottaa, etteivät sairaudet tule jumalilta, vaan ovat seurausta neljän perusnesteen eli humoraalin (veri, keltainen sappi, musta sappi ja lima) epätasapainosta elimistössä.
Näin teos perustuu muuallakin hippokraattisissa teksteissä esiintyvään ajatukseen humoraaliopista. Vereen liittyvät ominaisuudet kuuma ja kostea, keltaiseen sappeen kuuma ja kuiva, mustaan sappeen kylmä ja kuiva ja limaan kylmä ja kostea. Kirjoittaja yhdistää humoraalit vuodenaikoihin, ja niin veri liittyy erityisesti kevääseen, keltainen sappi kesään, musta sappi syksyyn ja lima talveen.
Teos esittää tähän perustuvia kuvauksia ja selityksiä useille sairauksille. Esimerkiksi punatautia ja nenäverenvuotoa esiintyy eniten keväällä ja kesällä, koska silloin veri on kuumimmillaan. Hippokrates katsoo, että se, missä määrin vahinkoa mikäkin tauti voi tuottaa, riippuu sen luonnosta. Vakavimmat taudit ovat niitä, jotka vaikuttavat elimistön vahvimpiin osiin. Tällöin myös heikommat osat sairastuvat helposti, ja ihminen voi kuolla. Jos tauti sen sijaan saa alkunsa heikommasta elimistön osasta, se on usein parannettavissa.
Humoraalioppiin perustuvat myös monet esitetyt hoitokeinot, kuten ruokavalion ja muiden elämäntapojen sääntely vuodenaikojen ja säiden mukaan sekä suoneniskentä. Niiden tavoitteena on humoraalien tasapainon korjaaminen. Teoksessa ei esiinny humoraaleihin lääketieteen historian myöhemmässä vaiheessa yhdistettyjä luonnetyyppejä.
Ralf Rothmann
thumb|Ralf Rothmann Ralf Rothmann (s. 1953) on saksalainen kirjailija. Hänen tuotantonsa sisältää seitsemän romaania, runokokoelmia, esseitä, näytelmän, kaksi kertomuskokoelmaa sekä kaksi novellia. Vuonna 2009 suomennettiin hänen romaaninsa Nuorta valoa. Se lukeutuu neljän romaanin sarjaan, joka kuvaa elämää kaivosteollisuusalueella 1950- ja 1960-luvuilla lapsen ja nuoren näkökulmasta.
Innova
Innova on muun muassa:
Pohjan Pojat
thumb|269x269px|Pohjan Poikien sotamuistomerkki Pajun kartanon luona [[Tõllisten kunnassa.]] Pohjan Pojat oli Viron vapaussotaan vuonna 1919 osallistuneen toisen suomalaisen vapaaehtoisjoukon nimi. Ensimmäinen Viron avuksi siirtynyt vapaaehtoisjoukko oli I Suomalainen Vapaajoukko, mutta näistä kahdesta Pohjan Pojat on saanut suhteellisesti enemmän huomiota. Pohjan pojat taisteli virolaisen everstiluutnantti Hans Kalmin johdolla Viron etelärintamalla. Se oli ainoa suomalainen sotilasyksikkö, joka eteni Viron vapaussodassa Viron kansallisten rajojen ulkopuolelle.
Pohjan Poikien perustaminen
Heti, kun Viron Avustamisen Päätoimikunta oli päättänyt vapaaehtoisjoukkojen muodostamisista ja niiden komentajista, Hans Kalm aloitti vapaaehtoisten värväyksen. I Suomalainen Vapaajoukko kuitenkin värvättiin jo kaksi viikkoa ennen kuin Kalmin joukko. Kalm julkaisi sanomalehdissä 23. joulukuuta 1918 suorasanaisia ja tunteisiin vetoavia värväysilmoituksia, joissa hän vetosi sisällissodan aikaisiin asetovereihinsa. Ilmoituksissa kutsuttiin suomalaisia taisteluun ihmisyyden, oikeuden, isänmaan ja veljeskansan vapauden puolesta. vasen|pienoiskuva|226x226px|Pohjan poikien komentaja [[Hans Kalm vuonna 1919.]] Viron Avustamisen Päätoimikunta oli päättänyt, ettei Viroon saisi viedä sopimuksen mukaista tuhatta miestä enempää. Kalm ei kuitenkaan virolaisena tästä välittänyt, vaan kokosi noin 2 300 miestä. Kalm halusi luoda tulivoimaisen ja vahvan rykmentin eli pienen prikaatin, joka olisi kykeneväinen itsenäisiin operaatioihin. Prikaatiin kuului kaksi jalkaväkipataljoonaa, kolmipatterinen tykistöosasto, tiedonanto-, ratsu- ja hiihto-osastot sekä myöhemmin muodostettu soittokunta. Joukko sai nimensä hakkapeliittojen tunnuslauseen ”Hakkaa päälle, pohjan poika!” mukaan. Rykmentin lippuna oli jääkarhunpäälippu, jonka pohjana oli Suomen kielekkeinen valtiolippu. Everstiluutnantti Kalm antoi ensimmäisen päiväkäskynsä joukoilleen 7. tammikuuta 1919.
Pohjan Poikien päällystö koostui poikkeuksellisesti jääkäreistä, toisin kuin I Suomalaisessa Vapaajoukossa. Virossa oli yhteensä 80 suomalaista jääkäriä, ja heistä suurin osa oli juuri Pohjan Pojissa. Tämän lisäksi Viroon lähtijät saivat automaattisesti ylennyksen. Pohjan Poikien ensimmäisen pataljoonan komentajaksi nimitettiin jääkäriluutnantti Erkki Hannula. Toisen pataljoonan johtajaksi valittiin jääkärikapteeni Gustav Svinhufvud. Pohjan Poikien rykmentin esikuntapäälliköksi ja kapteeniksi nimitettiin Kajaanin sissirykmentin päällikkönä kunnostautunut Elja Rihtniemi.
Siirtyminen Viroon
Pohjan Pojat kärsivät alussa varuste- ja rahoitusongelmista, joiden takia Ensimmäinen pataljoona yhdessä viestiosaston kanssa pääsi lähtemään Wäinämöisellä Tallinnaan vasta 12. tammikuuta 1919. Vastaanotto Tallinnassa oli lämpimämpi kuin aikaisemmin kaupunkiin saapuneelle I Suomalaiselle Vapaajoukolle, koska suomalaiset ja virolaiset olivat jo menestyneet taisteluissa. Vastassa oli Viron valtiojohdosta mm. Viron armeijan ylipäällikkö eversti Johan Laidoner, Suomen Viron vapaaehtoisarmeijan ylipäällikkö kenraalimajuri Martin Wetzer ja pää- ja sotaministeri Konstantin Päts, joka piti sotilaille heimohenkisen ja isänmaallisen puheen.
Seuraavina päivinä rintamalle siirtymisen edellyttämää varustautumista jatkettiin. Joukkojen oli iltalomilla mahdollista tutustua Tallinnaan, jonka suurkaupunkimainen yöelämä poikkesi monen vapaaehtoisen kotipitäjän illanvietosta. Halpaa viinaa ja maksullisia naisia oli tarjolla niitä kaipaaville. Juopottelu saatiin kuriin tiukalla kurilla, vaikka jääkärivääpeli Ville Kuhmun hengen suomalaisten keskinäinen riitely ehti vaatiakin. Sukupuolitaudit levisivät kenraali Wetzerin mielestä myös siihen tapaan, että viiden päivän Tallinnassa olon jälkeen joukot päätettiin siirtää terveydellisistä syistä Tapan kauppalaan, jonka virolaiset olivat vallanneet aiemmin takaisin.
Taistelut
Pohjan Pojat siirrettiin Tallinnasta etelärintamalle, jonka merkitys oli kasvanut I Suomalaisen Vapaajoukon 18. tammikuuta suorittaman Narvan valtauksen jälkeen. Joukko siirtyi 27. tammikuuta Tarttoon, jonka virolaiset olivat vallanneet takaisin 14. tammikuuta. Parin päivän viimeistelyn jälkeen joukko oli valmis etulinjaan 54 upseerin, 272 aliupseerin, 1 788 sotamiehen ja 223 hevosen vahvuisena.
Pajun kartanon taistelu
Pohjan Poikien ensimmäinen operaatio tähtäsi Viron ja Latvian rajalla sijaitsevan Valkin valtaukseen yhdessä virolaisen Julius Kuperjanovin johtaman Kuperjanovin pataljoonan, kahdella tykillä varustetun Tarton suojeluspataljoonan sekä neljän panssarijunan kanssa. Kaupunki oli sotilaallisesti tärkeä liikenteen solmukohta jossa yhdistyivät viideltä suunnalta tulevat rautatiet. Matkalla Valkiin sijaitsi Pajun kartano, jota puolusti Leninin janitsaareiksi kutsuttu 500–600 miehen ja 20 konekiväärin vahvuinen valio-osasto, latvialainen tarkka-ampujapataljoona.
Valkin valtaus ja Koikylän taistelu
Pohjan Pojat valtasivat Valkin 1. helmikuuta ilman vastarintaa. Punaisten harjoittaman terrorin johdosta kaupungissa olleista joukkohaudoista löytyi kymmeniä murhattuja ja kidutettuja kaupunkilaisia. Virolaiset ottivat alueella rintamavastuun ja Pohjan Pojat jäivät reserviin. Kenraalimajuri Wetzer saapui Valkiin 10. helmikuuta ja ilmoitti pitävänsä Pohjan Pojat reservissä. Tämä ei sopinut Kalmille, joka vaati tehtävää mikä sopisi "paremmin rykmentin henkeen". Wetzer päätyi määräämään Pohjan Poikien ensimmäisen pataljoonan taisteluun Koikylän (Koikküla) ympäristöön, siksi kunnes Marienburgin alueella rautatie olisi katkaistu ja eteneminen turvatumpaa. Rykmentin esikunta ja toinen pataljoona jäivät Valkiin reserviksi. Jääkäriluutnantti Erkki Hannula lähetti Einar Marttisen komppanian valtaamaan Koikylää, jossa vastassa oli sama latvialainen tarkka-ampuja pataljoona kuin Pajun kartanolla. Saarrostettu suoritettu hyökkäys onnistui täydellisesti ja vihollinen pakeni niin kauas, että taistelukosketus sen kanssa katosi. Tämän jälkeen joukot jäivät odottamaan uutta tehtävää.
Eteneminen Pohjois-Latviaan ja Marienburgin taistelu
Kalm sähkötti 16. helmikuuta Wetzerille, että hän oli kyllästynyt odottamaan sillä aikaa kun virolaiset taistelivat. Wetzer käski Kalmia pysymään paikallaan, mutta tämä ei enää totellut. Kalm antoi omapäisesti käskyn 16. helmikuuta 1919 hyökätä Pohjois-Latviaan Marienburgiin (Alūksne). Joukot eivät kuitenkaan hyväksyneet hyökkäystä Viron rajojen ulkopuolelle. Värväyksen yhteydessä tehty sitoumus ei vapaaehtoisten mielestä voinut velvoittaa osallistumaan hyökkäykseen. Kalm selitti joukoille hyökkäystä Viron alueen tehokkaammalla puolustamisella parempien asemien hankkimisella. Myös materiaaliset syyt painoivat. Joukoilla oli jo kuluneet ja huonot jalkineet ja puutetta oli jalkineiden lisäksi vaatteista, aseista, satuloista, kenttäpuhelimista ja rautatievaunuista. Operaatiokäskyssään 18. helmikuuta Kalm kirjoitti vihollisen koonneen Marienburgiin monelta suunnalta ryöstämäänsä tavaraa ja lupasi palauttaa rykmentin hyökkäyksen jälkeen rautateitse takaisin Valkiin.
Marienburgin kauppalaan lähes koko rykmentin voimin tehtävä hyökkäys ilman esimiehen suostumusta ja lähes suojaamattomin sivustoin oli riskialtis toimi. Kalmilla ei myöskään ollut tietoa vihollisen vahvuuksista tai edes virolaisten asemista. Latvia oli myös vihollismaa ja asukkaat tuskin auttaisivat suomalaisia vapaaehtoisesti. Lähtöpäivä koitti 19. helmikuuta. Väinö Havaksen johtama ensimmäinen komppania kieltäytyi kuitenkin osallistumasta operaatioon vapaaehtoisten sitoumuksiin vedoten, heillä ei ollut velvollisuutta lähteä valloittamaan ulkomaita. Komppania jäi suojaamaan rykmentin selustaa.
Pohjan pojat eivät kohdanneet ensimmäisen kahden päivänä aikana järjestäytynyttä vastarintaa. Joukkojen edellä liikkuneet tiedustelijat kohtasivat vain pieniä vihollispartioita, jotka väistyivät joukon tieltä. Kova tuuli oli kirpeä ja taivaalta satoi lunta, välillä räntää. Huonot varusteet ja täit vaivasivat joukkoa. Marienburgin lähistölle Pohjan Poikien pääjoukko saapui 80 kilometrin taivalluksen jälkeen illalla 20. helmikuuta. Alkuperäisen hyökkäyssuunnitelman mukaan panssarijunien tukemat virolaiset joukot olisivat hyökänneet kauppalaan samaan aikaan pohjoisesta ja luoteesta, kuin Pohjan Pojat etelästä käsin. Vihollinen oli kuitenkin tuhonnut rautatiesillat ja virolaiset eivät olleet vielä saapuneet paikalle. Kalm ei kuitenkaan halunnut odottaa lisäjoukkoja, jotta vihollinen ei ehtisi järjestäytyä lujaan puolustukseen.
Hyökkäys aloitettiin Pohjan Poikien mukana seuranneen tykistöpatterin tukemana aamun usvassa 21. helmikuuta. Noin tuhannen miehen vahvuinen vihollinen oli asemissa Marienburgin rautatieaseman edustalla useiden konekivääreiden voimin. Ratkaisu saatiin kolmen tunnin taistelun jälkeen noin kello kymmenen jääkäriluutnantti Sainion johtaman kuudennen komppanian koukatessa vihollisen selustaan kauppalan länsipuolelta. Tämä sai bolševikit irrottautumaan asemistaan ja pyrkimään pakoon. Hyökkäys vaati kuitenkin raskaat tappiot. Siinä kaatui 40 Pohjan Poikaa mukaan lukien jääkäriluutnantti Einar Marttinen sekä jääkärivänrikki Ragnar Oivo. Vihollisen tappiot olivat noin 300 miestä. Operaatio oli myös kokonaisuutena vaativa. Puutteellisten varusteiden ja jalkineiden vuoksi sairastuneita oli jopa 200 Pohjan Poikaa. Taistelun jälkeen komennuskunnat alkoivat keräämään odotettua pienemmäksi jäänyttä sotasaalista. Saalis rajoittui neljään konekivääriin, kivääreihin, hevosiin, kärryihin, kahteen kenttäkeittiöön, hevosrehuun ja isoon villavarastoon. Yksittäiset Pohjan Pojat tekivät omatoimisesti kotietsintöjä erityisesti juutalaisten kauppiaiden tiloihin ryöstäen omaisuutta. Ryöstely jakoi joukkojen mielipiteitä ja erityisesti idealistisimmat nuoret häpesivät sitä. Myöhemmin ryöstelyä arvosteltiin myös Viron Avustamisen Päätoimikunnan taholta.
Wetzerin esikunnan näkökulmasta kateissa ollut Pohjan Poikien rykmentti oli täysin eristyksissä virolaisista joukoista. Virolaisten panssarijunat saapuivat kuitenkin paikalle vuorokauden odottelun jälkeen 22. helmikuuta ja Tallinnan suojeluspataljoona otti vastaan suomalaisten vapaajoukkojen asemat. Samaan aikaan Kalm vastaanotti Wetzeriltä onnittelusähkösanoman, jossa hän varoitti Kalmia enää etenemästä. Marienburgin koruton valtausparaati pidettiin 24. helmikuuta, minkä jälkeen rykmentti valmistautui jättämään kaupungin. Rykmentti siirtyi takaisin Valkiin 26. helmikuuta 1919.
Marienburgin jälkeen
Pohjan Poikien raskaat taistelut valuivat monien mielestä hukkaan virolaisten joukkojen perääntyessä Marienburgista vain viikon kuluttua suomalaisten lähdöstä. Ainoastaan muutama virolainen haavoittui kaupungissa käydyissä kahakoissa ennen perääntymistä, kun taas Pohjan Pojat olivat kantaneet raskaat tappiot sen valloittamisesta. Kalm syytti kenraali Wetzeriä tapahtuneesta. Wetzerin päällikköasema oli muutenkin vaakalaudalla. Virolaiset kokivat Wetzerin aseman holhouksena ja ruotsinkielisen kenraalin hyvät suhteet balttiparoneihin sekä väitetty leveä elämä herättivät epäluuloa. Wetzer joutui palaamana lopulta Suomeen. Marienburgin helpon menetyksen johdosta vapaajoukkojen moraali oli laskenut ja joukot kokivat, että heitä käytettiin paikkaamaan virolaisten tappioita, ja taistelua alettiin pitämään turhana.
Monet vapaaehtoiset, mukaan lukien jääkärikapteeni Hannula, purkivat turhautumistaan ryyppäämällä. Monet Pohjan Pojista kerrotut tarinat liittyvät viinaan, vaikka rintamalla ei juopoteltu. Vapaalla ollessa kyllä. On muun muassa kerrottu, että Erkki Hannulan miehet ampuivat konekiväärillä nimikirjaimet EH erään valkilaisen rapattuun seinään. Kun itsekin juhlatuulella ollut Hannula haettiin katsomaan hänelle omistettua taideteosta, hän totesi että teos on muuten hyvä, mutta piste puuttuu. Tämän jälkeen paikalle raahattiin tykki, jotta piste saatiin tehtyä.
Myös virolaisten ja suomalaisten välit alkoivat rakoilemaan. Karkein pahaa verta aiheuttanut tapaus oli 16-vuotiaan sotamies Viljo Juutilaisen pieksäminen ja teloittaminen vähän ennen joukkojen kotiuttamista. Kouvolasta kotoisin ollut lyseolainen ei tiettävästi ollut syyllistynyt mihinkään. Aseettomana ja selvinpäin kulkenut Juutilainen oli vain poimittu kadulta. Tapausta pidettiin käsittämättömänä ja vielä erityisesti sen vuoksi, ettei tapausta haluttu tutkia eikä ampujaa tuomittu. Tämä raivostutti Kalmia ja retken loppuvaiheessa suomalaisten ja paikallisten suhteet olivat tulehtuneet. Lisäksi Viron hallitus ei ollut maksanut lupaamiaan palkkoja.
Maaliskuun alkupuolella 1919 rykmentin esikuntaan saapui useita eroanomuksia niin upseereilta, aliupseereilta kuin miehistöltäkin. Vapaaehtoisten sitoumukset katsottiin täytetyksi, kun Viron alue oli vapautettu vihollisista. Rykmentin yhteishenki alkoi rakoilla ja harjoituksia pidettiin turhina, koska kohta oltiin joka tapauksessa palaamassa Suomeen. Samoihin aikoihin Puna-armeija oli aloittanut hyökkäyksen Kaakkois-Virossa. Petserin kauppala oli menetetty viholliselle 11. maaliskuuta ja Võrun kaupunki oli uhattuna. Kalm määräsi Pohjan Pojat Suomesta käsin torjumaan hyökkäystä. Joukoissa esiintyi yleistä haluttomuutta lähteä rintamalle, mutta päälliköiden vetoomukset miesten kunnia- ja velvollisuudentuntoon auttoivat. Petserin rintamakausi kesti maaliskuun puolivälistä kuun loppuun. Alue oli alkuaan ollut suomensukuisten setukaisten asuttamaa, mutta joutunut myöhemmin voimakkaan venäläistämisen kohteeksi. Tästä syystä suomalaiset kokivat ajoittain taistelevansa enemminkin Venäjällä kuin Virossa. Pohjan Pojat eivät saaneet suuria läpimurtoja aikaan, osittain johtuen rykmentin taisteluvahvuuden puolittumisesta tappioiden, lomien ja vapautusten takia. Taisteleminen oli pääasiassa kuluttavan asemasodan luonteista ja alueen pienet kylät ja kartanot vaihtoivat taisteluiden lomassa useaan otteeseen omistajaa. Väsymys, rasitus, nälkä, kylmyys ja reservien puute murensivat joukkojen taistelutahtoa. Lopulta joukko Pohjan Poikia jätti asemansa kyllästyttyään odottamaan virolaisia, jotka eivät pitäneet sovitusta määräajasta kiinni. Rykmentti palasi kokonaisuudessaan Valkiin 29. maaliskuuta. Pohjan poikien viimeisen rintamavastuun aikaiset taistelut maksoivat 27 kaatunutta, kahdeksan kadonnutta ja lähes 100 haavoittunutta.
Pohjan Poikien loppu
thumb|[[Vironkävijäin sankarihauta|Viron vapaussodan sankarihauta Helsingin Vanhassa kirkkopuistossa, jossa lepäävistä 31 miehestä 17 kaatui Pohjan Poikien riveissä. ]] Suomesta palannut Kalm tarjosi vielä Petserin taisteluiden jälkeen Pohjan Pojille uutta sitoumustarjousta Inkerin valtaukseen. Kalm suunnitteli inkeriläisten, virolaisten, Pohjan Poikien ja muiden suomalaisten hyökkäystä Inkerinmaalle alueen suomalaisväestön auttamiseksi ja Pietarin valtaamiseksi. Hanke olisi toteutettu Virosta, Karjalankannakselta ja Aunuksesta käsin. Enemmistö kuitenkin halusi takaisin kotiin eikä allekirjoittanut uutta sopimusta.
Pohjan Pojista suurin osa kotiutettiin takaisin Suomeen huhtikuun 1919 alussa. Kotiinlähdön tunnelma oli kireä suomalaisten humalapäisen riehumisen ja vanhan Valkissa tapahtuneen 16-vuotiaan suomalaissotilaan surman takia. Viroon jäi 200 Pohjan Poikaa rungoksi Kalmin toivomaan Inkerin vapaaehtoisarmeijaan. Joukko osallistui vielä huhti-toukokuun vaihteessa taisteluihin Mustjoen rintamalla saaden tappioikseen kolme haavoittunutta.
Kun Pohjan Poikien komentaja Kalm ei saanut koottua miehiä Inkerin retkelle ja Viron Avustamisen Päätoimikunta irtisanoi välit häneen, Kalm antoi rykmentin hajottamispäiväkäskyn 29. toukokuuta 1919. Hajottamisen jälkeen osa Pohjan Pojista jäi palvelemaan inkeriläisiin vapaajoukkoihin ja osa Viron armeijaan. Pohjan Poikien vahvennetun rykmentin kokonaistappiot olivat 116 miestä eli noin neljä prosenttia kokonaismäärästä. Pohjan Poikien tappioprosentti oli kaksi kertaa suurempi kuin I Suomalaisen Vapaajoukon.
Jälkinäytös
Virolaiset viranomaiset suorittivat Juutilaisen kuolemasta tutkimuksen, jonka mukaan Juutilainen oli hyökännyt puukko aseenaan virolaisen vänrikki Kriisan kimppuun ja Kriisa oli ampunut Juutilaista päähän. Kriisa oli toiminut kaupungin komendanttina ja ampuminen oli tapahtunut päävartiossa. Suomalaiset saivat Juutilaisen ruumiin haltuunsa ja Suomessa tehtiin ruumiinavaus, jossa osoittautui, että Juutilaista oli ammuttu takaraivoon. Surmatyö herätti Suomessa huomiota. Juutilaisen opettaja rehtori Hall paheksui tapahtunutta sanomalehtikirjoituksessa, jossa hän vakuutti, ettei Juutilainen sivistyneenä nuorukaisena olisi koskaan sortunut väitettyyn käytökseen.
Maya Angelou
Maya Angelou (s. Marguerite Annie Johnson, 4. huhtikuuta 1928 St. Louis, Missouri – 28. toukokuuta 2014 Winston-Salem, Pohjois-Carolina) oli monipuolinen yhdysvaltalainen kirjailija: hänen tuotantoonsa kuului runoja, muistelmakirjoja, näytelmiä, lastenkirjoja ja esseitä sekä elokuva- ja televisiokäsikirjoituksia. Hän oli myös tunnettu ihmisoikeusaktivisti. Angelou oli afroamerikkalainen ja Martin Luther King Jr:n ohella keskeinen henkilö, 1960-luvulla Yhdysvalloissa alkaneessa yhtäläisiä ja yleisiä kansalaisoikeuksia ajaneessa liikkeessä.
Presidentti myönsi hänelle National Medal of Artsin vuonna 2000. Ladies Home Journal nimesi hänet vuonna 2001 yhdeksi Yhdysvaltain 30:sta vaikutusvaltaisimmista naisesta.
Elämä
Angelou sai Maya-lempinimensä jo veljeltään Baileylta. Hän joutui vanhempiensa avioeron jälkeen 3-vuotiaana muuttamaan Stampsiin, Arkansasiin, jossa hän vietti sukulaistensa hoivassa neljä vuotta. Angelou joutui 7-vuotiaana äitinsä poikaystävän seksuaalisesti hyväksikäyttämäksi. Tämän tultua aikuisten tietoon setä surmasi hyväksikäyttäjän ja traumatisoitunut Angelou vietti viisi vuotta puhumatta sanaakaan.
1960-luvulla Angelou eli Ghanassa, jossa hänestä tuli Malcolm X:n ystävä. Osin tämän murhan (1965) aiheuttaman surun johdosta Angelou alkoi työstää omaelämäkerrallista romaania I Know Why the Caged Bird Sings, joka julkaistiin huomattavalla menestyksellä vuonna 1969. Eräs toinen keskeinen julkaisu on runokokoelma Just Give Me a Cool Drink of Water 'Fore I Die (1971).
Machault
Machault voi tarkoittaa seuraavia:
Agricolankatu 11
Agricolankatu 11 on Mikko Kuustosen 3. maaliskuuta 2017 julkaistu studioalbumi.
Gero Hottinger
Gero Hottinger oli tunnettu, syntyjään saksalainen ja sittemmin suomalaistunut keittiömestari ja ravintoloitsija. Hän työskenteli ja toimi vuosina 1994–2000 ravintoloitsijana Suomen tunnetuimpiin keittiömestareihin kuuluvan Eero Mäkelän kanssa ravintola Kanavarannassa. Heidän ravintolalleen myönnettiin Vuoden ravintola 1998 -tunnustus sekä American Express -yhtiön Parhaan palvelun palkinto (1998-2000).
Hottinger aloitti työuransa 1960-luvun alussa piccolona Düsseldorfin Savoy-hotellissa, jossa hän myös opiskeli oppisopimuksella kokiksi vuosina 1964–1967. Hän työskenteli Ruotsissa Tukholman Grand-hotellin keittiössä 1968–1971, sitten vuonna 1971 Kalastajatorpalla ja oli Inter-Continentalin pääkylmäkkönä vuodesta 1971. Vuodesta 1975 lähtien Hottinger oli Ragni Rissasen ravintoloiden palveluksessa seitsemän vuoden ajan. Hottingerin seuraavia työpaikkoja olivat Budapest (1985), La Vista (1986) sekä 1990-luvun alussa Savoy. Vuoden 1993 lopussa hän ryhtyi ravintoloitsijaksi, ja vuokrasi Katajanokalla sijaitsevan ravintola Kanavarannan yhdessä Eero Mäkelän ja Maria Plantingin kanssa.
Mäkelän siirryttyä pois Kanavarannasta 2000, ravintolan omistus järjestettiin uudelleen ja Hottinger vastasi ravintola Kanavarannan keittiöstä jonkin aikaa, kunnes luopui siitä vuoden 2001 lopussa. Ostajana oli myöhemmin Royal Ravintolat -konsernina tunnettu yritys, joka uusi tiloja ja ravintolakonseptia hiukan sekä palkkasi keväällä 2012 nyt ravintola Nokaksi nimettyyn ravintolaansa keittiöpäälliköksi Markus Maulavirran.
Hottinger siirtyi puolestaan jonkin ajan kuluttua Lempäälässä sijaitsevan Villa Hakkari -kartanoravintolan ravintoloitsijaksi. Tästä yrittäjyydestä hän luopui sukupolvenvaihdoksella vuonna 2010 tyttärensä Katja Nissisen ja vävypoika, kokki Arto Rastaan hyväksi.
Keittiömestari Hottinger perusti Eero Mäkelän kanssa vuonna 1995 Helsingin kulinaarisen instituutin, jossa annetiin keittiötaidon opetusta. Hottinger jatkoi tämän instituutin johdossa vuoteen 2010 asti. Jo 2000-luvun alkupuolella tultaessa useat muutkin ravintola-alan yrittäjät ryhtyivät järjestämään samantyyppisiä ruoka-alan kursseja, mitä Mäkelän ja Hottingerin perustama kulinaarinen instituutti myi asiakkailleen.
Martynas Andriuškevičius
Martynas Andriuškevičius (s. 12. maaliskuuta 1986 Kaunas, Liettuan SNT, Neuvostoliitto) on liettualainen koripalloilija. Andriuškevičius on 218-senttinen ja painaa 113 kiloa.
Nemzeti Bajnokság II
Nemzeti Bajnokság II tai sponsoroituna nimenä Merkantil Bank Liga on unkarin miesten jalkapallon toiseksi korkein sarjataso. Kaudella 2020–21 siinä pelasi 20 joukkuetta. Kauden päätteeksi sarjan kaksi parasta joukkuetta nousee OTP Bank Ligaan ja kolme huonointa putoaa kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle.
Machault (Ardennes)
Machault on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee noin 17 kilometriä Vouziers’n kaupungista länteen.
pienoiskuva|vasen|Kirkon sisätilat Kunnan keskustassa on keskiaikainen Saint-Pierren ja Saint-Paulin kirkko. Kirkon romaaninen laiva on peräisin 1100-luvulta. Goottilaista tyyliä edustavat 1200-luvun poikkilaiva on ja 1400-luvun kuori.
Urpo Hansson
Urpo Ruben Hansson (11. helmikuuta 1900 Hämeenlinna – 21. heinäkuuta 1978) oli suomalainen näyttelijä.
Ura
Hansson liittyi Hämeenlinnan Työväen Näyttämöön 1920 ja työskenteli siellä useita vuosikymmeniä. Hän joutui "tuleen" heti näyttämöön liityttyään, kuten vuonna 1930 julkaistussa näyttelijämatrikkelissa luonnehditaan. Hän sai näyteltäväkseen muun muassa Daniel Hjortin nimiosan ja Turkan osan komediassa Tukkijoella. Hanssonin rooliluetteloa kartutti vuosien mittaan Kivimaa tragediassa Anna Liisa, Napoleon näytelmässä Rouva Suorasuu, Marmeladov näytelmässä Rikos ja rangaistus ja lukuisat muut.
Varsinaiselta ammatiltaan Hansson oli jalometallityöntekijä.
Oulun läänin vaakuna
thumb|212x212px|Oulun läänin vaakuna 1997–2009 pienoiskuva|207x207px|Oulun läänin vaakuna 1962–1997 Oulun läänin vaakuna muodostui siten, että halkoisen kilven heraldisesti oikeanpuoleisessa kentässä oli Pohjanmaan historiallisen maakunnan vaakuna ja vasemmanpuoleisessa kentässä Kajaanin kaupungin vaakunan linna. Vaakunan heraldinen selitys kuuluu "halkoisen kilven oikeanpuoleisessa sinisessä kentässä kuusi juoksevaa hopeakärppää, joiden hännänpäät mustat, sijoitettuina 2:2:2. Vasemmanpuolisessa kentässä kultainen kaksitorninen linna, jonka ikkuna- ja oviaukot punaiset. Kilven päällä kreivikunnan kruunu."
Historiaa
Vuonna 1775 Pohjanmaan läänin pohjoisosista muodostettu Oulun lääni, jota usein kutsuttiin myös Oulun ja Kajaanin lääniksi, käytti ensimmäisissä sineteissään katkoista tunnusta, jonka yläkenttään oli kuvattuna kaksi linnantornia ja alakenttään Pohjanmaan maakuntavaakunan kuusi kärppää. Kyseistä sinettiä käytettiin myös pelkästään Kajaanin kihlakunnan tunnuksena.
1800-luvulta alkaen Oulun läänin tunnukseksi vakiintui Pohjanmaan maakuntavaakuna, vaikka lääni käsitti ainoastaan maakunnan pohjoisosat. Pohjanmaan eteläosat käsittänyt Vaasan lääni käytti vaakunanaan Vaasain kuningassuvun tunnusta. Suomen itsenäistyttyä valtioneuvosto laati vuonna 1919 päätöksen, jonka mukaan läänien sineteissä tuli käyttää läänin alueen kattaneiden maakuntien vaakunoita. Vaikka Oulun lääni käsitti vuoteen 1938 saakka myös Lapin historiallisen maakunnan alueet, käytettiin läänin tunnuksena yhä Pohjanmaan maakuntavaakunaa.
Vuonna 1962 Suomen lääneille suunniteltiin kokonaan uudet, maakuntavaakunoista erilliset vaakunat. Heraldikko Ahti Hammarin laatimassa Oulun läänin vaakunassa kuvattiin sen varhaisimpiin sinetteihin perustuen Pohjanmaan kärpät ja Kajaanin linna. Historiallisista syistä eli Pohjanmaan vaakunasta johtaen vanhan Oulun läänin vaakunakilven päällä oli kreivikunnan kruunu, mutta vuonna 1997 tapahtuneen lääniuudistuksen yhteydessä läänien vaakunoiden kruunut päätettiin yhdenmukaistaa ja kaikkiin – Ahvenanmaan läänin vaakunaa lukuun ottamatta – määrättiin herttuakunnan kruunu. Vaakunan heraldinen selitys pysyi muutoin ennallaan. Vaakuna säilyi käytössä vuoteen 2009 saakka, jolloin Suomen läänit lakkautettiin.
Joseph Albert Walker
Joseph Albert ”Joe” Walker (20. helmikuuta 1921 – 8. kesäkuuta 1966) oli yhdysvaltalainen koelentäjä ja USAF:n astronautti. Vuonna 1963 Walker ylitti kahdesti X-15-rakettilentokoneella avaruuden rajana pidetyn 100 kilometrin korkeuden. Nämä olivat ainoat tuon korkeuden ylittäneet avaruuslentokonelennot ennen SpaceShipOnen lentoa 2004. Lentojen myötä hän täytti astronautin määritelmän sekä USAFn että FAIn määritelmän mukaan. Joe Walker oli ensimmäinen kahdesti avaruudessa känyt ihminen.
Walker syntyi Washingtonissa, Pennsylvaniassa. Hän kouluttautui fyysikoksi Washington & Jefferson Collegessa ennen liittymistään USAAFiin. Hän lensi P-38 Lightningia ja F-5A-tiedustelukonetta (muunnettu P-38) toisessa maailmansodassa, ja hänelle myönnettiin kunniamerkit ”Distinguished Flying Cross” ja ”Air Medal seitsemällä tammenlehvällä”.
Toisen maailmansodan jälkeen Walker liittyi fyysikkona NASAn edeltäjän National Advisory Committee for Aeronauticsin lentokonemoottoreiden tutkimuskeskukseen Clevelandissa, Ohiossa. Clevelandin tutkimuskeskuksessa Walker suoritti tieteellisiä koelentoja. Hän tutki jäätymistä lennon aikana ja tuulitunnelissa. Hän siirtyi vuonna 1951 Edwardsiin Kaliforniaan suurnopeuslennon tutkimusasemalle (High-Speed Flight Research Station) tullakseen koelentäjäksi.
Vuonna 1960 Walker lensi ensimmäisenä NASAn lentäjänä X-15:tä Scott Crossfieldin, valmistajan koelentäjän jälkeen. Ensimmäisellä lennollaan moottorin voimakkuus yllätti hänet ja hän paiskautui selkänojaansa huutaen, ”Oh, my God!”, mihin lennonjohtaja vastasi piloillaan ”Yes? You called?”. Walker lensi X-15:tä 24 kertaa, mihin sisältyivät kaksi ainoata 100 kilometrin korkeuden ylitystä, lento 90 (19. heinäkuuta 1963; 106 km) ja lento 91 (22. elokuuta 1963; 108 km). Walker oli ensimmäinen avaruudessa lentänyt yhdysvaltalainen siviili ja toinen maailmassa neuvostoliittolaisen Valentina Tereškovan jälkeen. Hän saavutti myös suurimman nopeuden X-15A-1:ssä: 6605 km/h (Mach 5,92) 27. kesäkuuta 1962 (suurin X-15 koneiden saavuttama nopeus oli Mach 6,7 Pete Knightin lentämänä). thumb|left|LLRV Walker oli myös Bellin Lunar Landing Research Vehiclen (LLRV) ensimmäinen ohjaaja. Alusta käytettiin Kuuhun laskeutumisen ohjauksen ja menettelytapojen kehittämiseen. 30. lokakuuta 1964 tapahtuneella neitsytlennolla LLRV saavutti kolmen metrin korkeuden lentoajan ollessa alle minuutin. Walker suoritti 35 lentoa LLRV:llä.
Walker sai surmansa 8. kesäkuuta 1966, kun hänen ohjaamansa F-104 Starfighter törmäsi XB-70 Valkyrieen. Lennosta oli tarkoitus ottaa valokuvia pr-tarkoituksiin ja Walker oli lentänyt tiukassa muodostelmassa valokuvausta varten. Hän menetti koneensa hallinnan joutuessaan Valkyrie-yliäänipommikoneen aiheuttamaan virtaukseen, vaikka Chuck Yeagerin mukaan Walkerin kokemattomuus muodostelmalennossa oli syynä onnettomuuteen. Useiden ilmavoimien upseerien ura päättyi onnettomuuden seurauksena. Vuonna 2005 Walkerin perhe vastaanotti Walkerille myönnetyt astronautin siivet.
Ian Wright
thumb|150px|Ian Wright Ian Wright (s. 3. marraskuuta 1963 Woolwich, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen jalkapalloilija. Hänen seurojaan olivat muun muassa Crystal Palace, Arsenal ja West Ham. Arsenalin joukkueessa hän oli voittamassa Valioliigaa kaudella 1997–1998. Hän pelasi Valioliigassa kaikkiaan 213 ottelua ja teki niissä 113 maalia. Kausilla 1993–1994 ja 1996–1997 hän teki 23 maalia. Myös kuudella muulla pääsarjakaudella hän teki vähintään kymmenen maalia, kahdesti 1. divisioonassa ja neljästi vuonna 1992 alkaneessa Valioliigassa.
FA Cupissa kaudella 1992–1993 Wright teki maalin sekä 1–1-tasapeliin päättyneessä ensimmäisessä loppuottelussa että Arsenalin 2–1-jatkoaikavoittoon päättyneessä uusinnassa Sheffield Wednesdayta vastaan.
Wright debytoi Englannin maajoukkueessa 6. helmikuuta 1991 ja teki lähes kahdeksan vuotta kestäneellä maajoukkueurallaan 33 ottelussa yhdeksän maalia, joista neljä MM-karsintaottelussa San Marinoa vastaan marraskuussa 1993.
Mozzagrogna
Mozzagrogna on Keski-Italiassa, Abruzzon hallinnollisella alueella Chietin maakunnassa sijaitseva kunta. Kunnassa asui 2 444 ihmistä vuonna 2017. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 2 291 asukasta.
Rautjärvi (Kouvola, Jaala)
Rautjärvi on kaksialtainen järvi Kouvolan Jaalassa Kymenlaakson luoteisosassa. Etäisyys Kouvolan keskustasta on 31 kilometriä luoteeseen.
Maantietoa
Rautjärvi on 6,1 kilometriä pitkä, 3,1 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 781 hehtaaria eli 7,8 neliökilometriä. Rautjärven altaat ovat varsinainen Rautjärvi ja sen koillispuolinen Ruokojärvi. Rautjärvi on Ruokojärveä selkeästi laajempi ja syvempi. Rautjärven laajasta selkävedestä työntyy kaakkoon noin 1,5 kilometriä pitkä Jokilahti. Idässä on matala Hautalahti ja pohjoisessa Jokuenlahti. Rautjärven syvähkö selkävesi madaltuu pohjoista kohti. Rautjärveä erottaa Ruokojärvestä kaksi kaakkois–luoteissuuntaista niemeä: Palvaanniemi ja Saikaansaari. Altaita yhdistää niemien välistä kulkeva matala Muikkusalmi. Ruokojärvestä työntyy luoteeseen pitkänomainen Uimilanlahti, jonka pohjoisrannalta on kuusi kilometriä Jokilahden etelärantaan. Ruokojärven syvin kohta on 12 metriä. Kaikkiaan Rautjärvi-Ruokojärvestä lähes kolmannes on vähintään 10 metriä syvä.
Siinä on 38 saarta, joiden pinta-ala on 7,03 hehtaaria eli alle prosentin järven kokonaispinta-alasta. Saarista kolme on yli hehtaarin suuruisia, 29 yli aarin ja loput kuusi ovat alle aarin kokoisia. Saaret sijaitsevat Ruokojärven alueella ja Rautjärven selkäveden pohjoispuolella. Suurimmat ovat Mustasaari ja Heinäsaari Ruokojärvellä sekä Vuolenkoskensaari Rautjärven luoteisosassa.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on määritetty 62,71 miljoonaa kuutiometriä eli 0,06271 kuutiokilometriä ja sen keskisyvyydeksi on saatu 8,0 metriä. Vähintään 25 metriä syvien alueiden pinta-ala on noin 22 hehtaaria. Syvin kohta, 31,1 metriä, sijaitsee järvenselän eteläosassa. Kymmenen metrin syvyyskäyrä kulkee lähellä järven eteläosan Korkianiemen ja Paulaniemen rantoja.
Vesistösuhteet
Rautjärvi (14.945.1.001) kuuluu Rautjoen valuma-alueeseen (14.945), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen vesistössä (14). Toinen jakovaihe on Karijärven valuma-alue (14.94) ja ensimmäinen on Mäntyharjun reitin valuma-alue (14.9). Rautjärvi on Rautjoen valuma-alueen laajin vakavesi. Toiseksi laajin on Raajärvi. Rautjoen valuma-alueeseen kuuluu kolmetoista vähintään hehtaarin laajuista vakavettä.
Rautjärven koillispuolella sijaitsee Karijärvi (77,3 metriä mpy), kaakossa on Myntjärvi ja Raajärvi, jotka laskevat Rautjärveen. Rautjärvi laskee Ruokojärven itärannalta Rautjokea Karijärveen.
Jaalan Rautjärvi on toiseksi laajin Suomen kahdeksasta Rautjärvestä. Laajin on Juvan Rautjärvi. Vesitilavuudeltaan Jaalan Rautjärvi on suurin. Rautjärvet sijaitsevat Padasjoen Rautjärveä lukuun ottamatta kaakkoisessa Suomessa ja ne ovat Heinolan Rautjärveä lukuun ottamatta yli neliökilometrin laajuisia.
Alisa Virtanen
Alisa Hilda Susanna Virtanen (s. 4. syyskuuta 2002 Jyväskylä) on suomalainen keskipitkän matkan juoksija, joka edustaa Jyväskylän Kenttäurheilijoita. Hänen valmentajansa on Kari Virtanen.
Kalevan kisoissa Virtanen sai 3 000 metrin estejuoksussa hopeaa vuonna 2020. Virtanen voitti vuoden 2019 Yleisurheilun sisäratojen Suomen-mestaruuskilpailuissa pronssia 800 metrin juoksussa. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän saavutti 4 × 1 500 metrin sekaviestissä hopeaa 2020 ja 4 000 metrin viestissä pronssia 2022.
Virtanen sijoittui 2018 alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa 1 500 metrillä 12:nneksi ja karsiutui 800 metrillä välierissä.
Damaskinós (arkkipiispa)
Arkkipiispa Damaskinós (, syntyjään Δημήτριος Παπανδρέου, Dimítrios Papandréou; 3. maaliskuuta 1891 – 20. toukokuuta 1949) oli Ateenan ja koko Kreikan arkkipiispa vuodesta 1941 kuolemaansa saakka. Hän toimi Kreikan poliittisesti sekavana toisen maailmansodan jälkeisenä aikana Kreikan valtionhoitajana kuningas Yrjö II:n ollessa vielä maanpaossa. Valtionhoitaja-aikana hän toimi hetken lokakuussa 1945 myös Kreikan pääministerinä.
Ortodoksipappina Kreikassa ja Yhdysvalloissa
Vaikka arkkipiispa Damaskinóksen maallinen sukunimi on sama kuin kuuluisalla kreikkalaisella Papandréoun poliittisella suvulla, hän ei ollut heille sukua. Papandréou osallistui vuosina 1912-13 käytyihin Balkanin sotiin. Sotien jälkeen vuonna 1917 hänestä tuli ortodoksipappi ja edelleen vuonna 1922 Kórinthoksen piispa. 1930-luvulla hän toimi Yhdysvalloissa Konstantinopolin ekumeenisen patriarkan edustajana sopien ristiriitoja, joita Konstantinopolin ja Kreikan ortodoksisten patriarkaattien välillä vallitsi Pohjois-Amerikassa. Samalla hän auttoi Yhdysvaltojen kreikkalaista autokefalista ortodoksikirkkoa.
Ateenan ja koko Kreikan piispa kriisiaikana
Papandréou valittiin vuonna 1938 Ateenan ja koko Kreikan ortodoksien arkkipiispaksi, ja hän otti piispanimeksi Damaskinóksen. Siihen aikaan Kreikassa valtaa piti diktatoorisesti pääministeri, kenraali Ioánnis Metaxás, joka kieltäytyi hyväksymästä Damaskinóksen nimitystä, ja hänen tilalleen arkkipiispaksi nimitettiin Chrýsanthos. Damaskinós siirtyi tällöin Kreikan vuoristoalueen luostariin. Tilanne muuttui toisen maailmansodan aikana, kun saksalaiset valloittivat Kreikan ja nimittivät kuningas Yrjö II:n kanssa maasta paenneen virallisen hallituksen tilalle yhteistoimintahallituksen. Chrýsanthos kieltäytyi olemasta läsnä ja antamasta siunausta uudelle saksalaisten hyväksymälle kreikkalaiselle yhteistoimintahallitukselle. Näin Damaskinós voitiin nimittää virkaan, johon hänet oli jo Metaxáksen aikana valittu.
Kreikan ortodoksisen kirkon johtajana Damaskinós joutui vaikeaan tilanteeseen saksalaismiehittäjien ja kreikkalaisen yhteistoimintahallituksen kanssa. Damaskinós protestoi saksalaisten järjestämiä Kreikan juutalaisten kuljetuksia keskitysleireille. Tässä tilanteessa arkkipiispa Damaskinós julkaisi avoimen kirjeen, jossa hän tuomitsi Kreikan 60 000 juutalaisten kuljetukset keskitysleireille. Seurauksena SS-joukkojen komentaja Jürgen Stroop uhkasi teloittaa Damaskinóksen. Tällöin hän totesi ivallisesti:
Arkkipiispa Damaskinós suostui myös siihen, että kaikessa hiljaisuudessa juutalaisia kastettiin kristityiksi.
Tästä sodan aikaisesta työstä hänet nimettiin holokaustin uhrien pelastajana Yad Vashem -muistomerkissä nimettyyn Vanhurskaat kansakuntien joukossa-ryhmään.
Sodan jälkeinen Kreikan valtionhoitaja
left|thumb|Valtionhoitaja, arkkipiispa Damaskinós yhdessä Kreikan aselajikomentajien kanssa helmikuussa 1945.
Kreikka vapautui saksalaismiehityksestä syyskuussa 1944. Sen jälkeen maan poliittinen elämä oli sekaisin. Britit pääministeri Winston Churchillin johdolla tukivat Kreikan poliittisesti ei-kommunistisia ryhmiä kasvavaa kommunistista ELAS-sissijärjestöä vastaan. Tilanteen ratkaisuksi Churchillin painostuksesta arkkipiispa Damaskinós nimitettiin 31. joulukuuta 1944 maan valtionhoitajaksi, sillä kuningas Yrjö II:n paluu haluttiin ratkaista kansanäänestyksellä tilanteen rauhoituttua. , Samassa yhteydessä pääministeriksi nousi maanpakolaisuudessa ollut kenraali Nikólaos Plastíras, jota pidettiin kompromissina kuningasmielisten ja tasavaltalaisten kannalta.
Vuoden 1945 aikana keskeisinä kysymyksinä sodanjälkeisten taloudellisten haasteiden lisäksi oli parlamentti- ja valtiomuotovaalien järjestäminen. Britanniassa heinäkuussa 1945 tapahtunut työväenpuolueen vaalivoitto konservatiiveista ja siten Winston Churchillin korvaaminen Clement Attleeillä aiheutti jännitteitä Kreikassa. Churchill pääministerinä oli ollut vahvasti tukemassa kuningasvallan paluuta Kreikkaan. Työväenpuoluetta pidettiin myös tasavaltaisen hallitusmuodon kannattajana. Valtionhoitajana toiminut arkkipiispa Damaskinós matkusti syyskuun alussa 1945 Lontooseen neuvottellakseen Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoministerin Ernest Bevinin kanssa vaaliasiasta. Neuvotteluissa päädyttiin ratkaisuun, jonka mukaan parlamenttivaalit tulisi pitää viimeistään tammikuun lopussa 1946. Äänestys valtiomuodosta pitäisi lykätä 3–5 vuoden päähän, jotta poliittinen tilanne saadaan rauhoitettua. Kuninkaan nopea paluu Kreikkaan nähtiin riskinä sisäisten levottomuuksien lisääntymiselle.
pienoiskuva|200px|Arkkipiispa Damaskinóksen patsas [[Kórinthos|Kórinthoksessa.]] Tilanne säilyi räjähdysherkkänä ja poliittisesti sekavana, ja Damaskinós joutui ottamaan pääministerin tehtävät itselleen lokakuussa 1945 kenraali Plastíraksen ja amiraali Pétros Voúlgariksen hallitusten jälkeen. Hänen jälkeensä tuli lyhytaikainen Panagiótis Kanellópoulosin hallitus. Liberaalipuolueen Themistoklís Sofoúlis muodosti sitten hallituksen, joka istui ensimmäisiin sodanjälkeisiin vaaleihin, joita jouduttiin hieman lykkäämään alkuperäisiin suunnitelmiin nähden eli huhtikuuhun 1946 asti. Ensimmäisten parlamenttivaalien voittaja oikeistovoimien Konstantínos Tsaldáris nousi vaalivoittajana pääministeriksi. Sofoúlisin johdolla Kreikassa järjestettiin syyskuussa 1946 kansanäänestys kuningaskunnasta ja Yrjö II:n paluusta. Siinä kuninkaan paluuta kannattavat saivat voiton. Tähän tilanteeseen päättyi arkkipiispa Damaskinóksen rooli valtionhoitajana.
Emil Johansson (jääkiekkoilija)
Emil Johansson (s. 6. toukokuuta 1996 Växjö, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa SM-liigajoukkue Turun Palloseurassa.
Seuraura
Johansson on Åseda IF:n kasvatti. Hän debytoi seuran miesten joukkueessa vain 14-vuotiaana Ruotsin neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla maan II-divisioonassa kaudella 2010–2011 tehden 31 runkosarjaottelussa tehot 1+2=3. Kaudeksi 2012–2013 Johansson siirtyi HV71:n J18-junioreihin. Hän oli J18 Allsvenskanissa joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 4+7=11. Atlant Mytištši varasi Johanssonin kolmannella kierroksella 98. pelaajana KHL:n varaustilaisuudessa 2013. Kaudella 2013–2014 hän voitti HV71:ssä J20 SuperElitin mestaruuden. Johanssonin kausi päättyi kuitenkin käsivammaan maaliskuussa 2014.
Boston Bruins varasi Johanssonin seitsemännellä kierroksella 206. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2014. Hän teki HV71:ssä miesten pääsarjadebyyttinsä Mestarien liigan avauskierroksella 22. elokuuta 2014 sveitsiläistä EHC Klotenia vastaan. Johansson merkittiin joukkueensa kolmospuolustajapariin Chris Campolin viereen. Hän keräsi ottelusta teholukeman –1. SHL-debyyttinsä Johansson teki runkosarjan avauskierroksella 11. syyskuuta 2014 vieraissa Växjö Lakers HC:tä vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 16.12 minuuttia ja Johansson keräsi neljä jäähyminuuttia. Lokakuussa hän teki HV71:n kanssa kevääseen 2016 asti ulottuvan SHL-sopimuksen. Kaikkiaan Johansson pelasi liigassa tulokaskautensa aikana 2014–2015 35 runkosarjaottelua tehden yhden syöttöpisteen ja kuusi playoff-ottelua ilman tehopisteitä. Mestarien liigassa hän pelasi kuusi ottelua ilman tehopisteitä. Johansson pelasi osan kaudestaan vielä myös HV71:n J20-junioreissa, joiden varakapteenina hän toimi.
Kaudella 2015–2016 Johansson pelasi SHL:ssä 50 runkosarjaottelua tehopistein 2+8=10 ja kuusi playoff-ottelua tehopistein 3+2=5. Hän teki SHL-uransa avausmaalin 19. helmikuuta 2016 vieraissa Karlskrona HK:ta vastaan. Pudotuspeleissä Johansson jakoi kolmella osumallaan HV71:n sisäisen maalipörssin voiton Chris Campolin kanssa. Kaudeksi 2016–2017 hän siirtyi jatkamaan SHL-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Djurgårdens IF:ään. Johansson teki liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 7+10=17. Hän oli joukkueen eniten maaleja tehnyt puolustaja Linus Hultströmin kanssa.