cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mirwais Ahmadzaï
Mirwais Ahmadzaï (syntynyt 1960) on sveitsiläissyntyinen sanoittaja, säveltäjä ja tuottaja. Hänen äitinsä on italialainen ja isänsä afganistanilainen. Hän on johtava ranskalaistyylisen progressiivinen housen käyttäjä. 1980-luvulla Ahmadzaï oli Taxi Girl -yhtyeen jäsen. 1990-luvun lopulla hän lähetti demon Madonnan omalle levy-yhtiölle, Maverick Recordsille. Madonna päätti ottaa Ahmadzaïn tuottamaan ja kirjoittamaan kappaleita tulevalle albumilleen Music (2000). Siitä tuli valtava menestys, ja se sai ehdokkuuksia ja palkintoja. Kolmea vuotta myöhemmin ilmestyi American Life, joka oli pääasiassa vain Ahmadzaïn ja Madonnan yhteistyötä. Se ei kuitenkaan saavuttanut samanlaista menestystä johtuen sen ankarasta politisoivasta teemasta. Vuonna 2005 julkaistiin Madonnan kymmenes studioalbumi, Confessions on a Dance Floor, jonka tekemisessä Ahmadzaï oli myös mukana, joskin huomattavan paljon pienemmässä roolissa kuin edeltävillä albumeilla.
Ahmadzaï on tehnyt myös omaa soolouraansa. 1990 julkaistiin hänen oma albuminsa, Mirwais, joka piti sisällään yhdeksän kappaletta ranskaksi. 1999 hän teki sopimuksen Naïve Recordsin kanssa ja julkaisi singlen ”Disco Science”. Kappale oli menestyksekäs erityisesti klubeilla, ja sitä käytettiin myöhemmin Guy Ritchien elokuvan Snatch – hävyttömät soundtrackilla. Vuonna 2000 julkaistiin Ahmadzaïn toinen studioalbumi, Production, joka sisälsi myös Madonnan kanssa yhteistyönä tehdyn singlen ”Paradise (Not for Me)”. Myöhemmin Ahmadzaï on toiminut eri artistien laulunkirjoittana ja tuottajana.
Viivi ja Wagner
Viivi ja Wagner on Jussi ”Juba” Tuomolan (s. 1965) luoma suomalainen sarjakuva. Se sai alkunsa strippisarjakuvana, mutta sittemmin on julkaistu myös joitakin pidempiä juonellisia tarinoita.
Sarjakuvan päähenkilöinä ovat nuori opiskelijanainen Viivi ja mies-sika Wagner. Viivi on valveutunut ja huolehtiva nainen, eläinten oikeuksien puolestapuhuja ja kasvissyöjä. Wagner puolestaan on enimmän aikaa työtön sika, joka ei juuri jaksa ottaa kantaa Viivin mielestä vakaviin asioihin ja käyttääkin aikansa lähinnä oluen juomiseen, piereskelemiseen ja sohvalla makoiluun. Sarjakuva kuvaa hauskalla ja usein tarkalla tavalla parisuhdetta sekä ehkä stereotyyppisestikin miehen ja naisen välisiä eroja. Sarjakuvassa esiintyy välillä myös surrealistisia piirteitä.
Viivi ja Wagner ilmestyy lukuisissa suomalaisissa sanomalehdissä, kuten Helsingin Sanomissa, Turun Sanomissa ja Aamulehdessä. Helsingin Sanomat ja Etelä-Suomen Sanomat julkaisee lisäksi kuutena päivänä viikossa ilmestyvät stripit verkkosivuillaan.
Julkaisuhistoria
thumb|300px|Viivin ja Wagnerin ensiesiintyminen Kultapossussa: Wagner suunnittelee matkustavansa raketilla [[Saturnus|Saturnukseen.]] thumb|197px|Juban sairauslomaa kesällä 2008 ensimmäisenä tuurannut [[Ville Ranta sijoitti Viivin tilalle oman alter egonsa.]] Ensimmäisen kerran Viivi ja Wagner ilmestyi Postipankin lastenkerhon Kultapossu-lehdessä vuonna 1992. Kultapossun sarjakuvassa Viivi oli kuitenkin vielä pikkutyttö ja Wagner-porsaskin selvästi keskenkasvuinen. 1990-luvun puolivälissä Tuomola uudisti sarjakuvan aikuistamalla sen päähenkilöt. Viivistä tuli nuori opiskelijanainen ja Wagner-siasta parisuhteen toinen osapuoli. Uudistuneen Viivin ja Wagnerin ensimmäinen strippi julkaistiin 6. lokakuuta 1997 Helsingin Sanomissa.
Viivin ja Wagnerin oli tarkoitus ilmestyä Helsingin Sanomissa vain neljän kuukauden ajan, minkä jälkeen sen paikalle olisi tullut jokin toinen suomalainen strippisarja. Sarjakuva keräsi kuitenkin jo ensimmäisinä kuukausinaan niin huomattavan suosion, että aiotun määräajan täytyttyä julkaisua jatkettiin. Ensimmäinen stripeistä koottu albumi, Sikspäkki ja salmiakkia, julkaistiin 1998. Sen jälkeen albumeita on julkaistu kerran vuodessa. Vuoden 2001 alussa sarjakuva alkoi ilmestyä Helsingin Sanomien lisäksi myös useissa maakunnallisissa sanomalehdissä kuten Turun Sanomissa. Viivi ja Wagner on ilmestynyt myös ruotsiksi, norjaksi, tanskaksi ja ranskaksi.
Toukokuussa 2008 lanseerattiin Viivi ja Wagner -sarjakuvalehti, joka ilmestyi kahden kuukauden välein. Tuomolan sarjakuvan lisäksi lehdessä julkaistiin muun muassa Milla Paloniemen, Juho Juntusen ja Lewis Trondheimin tuotoksia. Lehden julkaiseminen päättyi joulukuussa 2010.
Kesällä 2008 Juba Tuomola loukkasi piirtokätensä ja joutui viiden viikon sairauslomalle. Sen aikana 17. heinäkuuta – 20. elokuuta Helsingin Sanomissa ilmestyi Viivin ja Wagnerin tilalla viiden suomalaisen sarjakuvataiteilijan tribuuttisarja Viivi ja Wagner sairauslomalla. Kukin heistä piirsi sarjaa viikon ajan ja lähestyi sen hahmoja ja teemoja omalla tavallaan Juban annettua heille vapaat kädet. Vierailevat taiteilijat olivat Ville Ranta, Petteri Tikkanen, Katja Tukiainen, Aiju Salminen ja Tiitu Takalo.
Syksyllä 2010 Espoon modernin taiteen museossa avautui Viivi ja Wagner -näyttely. Toimittaja Heikki Jokisen kuratoimassa näyttelyssä oli esillä sata strippiä, jotka oli ryhmitelty viiden eri teeman mukaan. Galleria Dixissä Helsingissä on ollut Juba Tuomolan maalaamista Viivi ja Wagner -tauluista näyttelyt vuosina 2004 ja 2006.
Kritiikki
Sarjakuvaa on kritisoitu parisuhdeväkivallan esittämisestä huumorina. Juba on vastannut kritiikkiin toteamalla sarjakuvan kuuluvan väkivaltaisten sarjakuvapariskuntien traditioon ja sarjakuvien väkivallalla olevan terapeuttinen merkitys.
Sarjakuva-albumit
thumb|240px|Albumin Ranskalainen liukumäki kansikuva.
Teatterisovitukset
Syyskuussa 2002 sai Turun kaupunginteatterissa ensi-iltansa Viivi ja Wagner -näytelmä. Käsikirjoituksen teki Tuomola itse, ohjauksesta vastasi Hannu Raatikainen. Päärooleissa nähtiin Minna Hämäläinen Viivinä ja Stefan Karlsson Wagnerina. Myöhemmin näytelmää on esitetty muun muassa Helsingin kaupunginteatterissa, jossa päärooleissa ovat Sari Siikander ja Risto Kaskilahti.
Viivi ja Wagner on taipunut myös Jarmo Julkusen säveltämäksi Kärsämysoperetiksi. Kapsäkki-teatteriryhmän operetin ensiesitys nähtiin elokuussa 2006 Helsingin juhlaviikoilla. 5. syyskuuta 2012 Helsingin kaupunginteatterissa oli Sian morsian -nimisen näytelmän ensi-ilta.
Linnateatteri esitti kesällä 2009 Viivi ja Wagner -näytelmää Emma-teatterissa Naantalissa. Käsikirjoituksen teki Juba Tuomola itse ja esityksen ohjauksesta vastasi Mikko Kouki. Wagneria esitti Miska Kaukonen ja Viiviä Pirjo Lonka.
Sam Vincent
Vincent oli NBA-pelaajana vuosina 1985–1992 ja on sittemmin aloittanut kansainvälisen uran valmennustöissä. Hänet nimitettiin vuonna 2007 Charlotte Bobcats -joukkueen uudeksi päävalmentajaksi; hänen edeltäjänään oli ollut Bernie Bickerstaff. Vincent erotettiin tehtävästään yhden kauden jälkeen.
Mont Blanc de Cheilon
Mont Blanc de Cheilon on Valais'n Alpeilla, Sveitsin Wallisissa sijaitseva 3 870 metriä korkea vuorenhuippu.
Seija Helander
Seija Helander (ent. Vilén, s. 27. maaliskuuta 1970 Asikkala) on suomalainen kirjailija ja kulttuurituottaja Jyväskylästä. Helander vietti lapsuutensa Iso-Äiniön kylässä Asikkalassa. Hän muutti Helsinkiin vuonna 1988 liityttyään Hare Krishna -liikkeeseen, josta erosi vuonna 2004. Autofiktiivisessä esikoisromaanissaan Mangopuun alla Helander kertoo vuosistaan liikkeen parissa ja siitä, millaista on lähteä uskonnollisesta yhteisöstä. Vuosina 1988-2004 Helander ehti asua useita vuosia ulkomailla: Intiassa, Tanskassa ja Kanadassa.
Helanderin vuonna 2012 ilmestynyt romaani Pohjan akka sai jatkoa vuonna 2017 runokokoelmasta Pohjan akan runoja. Romaani ja runot liikkuvat Kalevalan mystisessä maailmassa ja muistisairaan mielessä. Lastenkirjailijana Helander debytoi vuonna 2017 satukirjalla Tauno ja Nelli evakkomatkalla, jonka on kuvittanut espoolainen Anne Stolt. Teos on uuden lastenkirjasarjan ensimmäinen osa. Tauno ja Nelli -kirja sekä siihen liittyvä lasten laulukiertue vanhainkodeissa ovat osa Suomi 100 -juhlavuoden ohjelmaa.
Helander valmistui sairaanhoitajaksi vuonna 2008 ja on sittemmin opiskellut Helsingin yliopistossa yleistä kirjallisuustiedettä, vanhenemisen tutkimusta, espanjaa ja teologiaa. Hän on työskennellyt mm. vapaana toimittajana ja Greenpeacen feissarina. Ennen päätoimiseksi kulttuuriyrittäjäksi siirtymistään Helander ehti toimia kymmenisen vuotta sairaanhoitajana dementiatyön ja gastrokirurgisen erikoissairaanhoidon puolella, turvapaikanhakijoiden vastaanottokeskuksessa sekä terveysasemilla. Syksystä 2021 alkaen Helander on opiskellut terveystieteitä Jyväskylän yliopistossa.
Helander toimii aktiivisesti taiteen saavutettavuuden edistämiseksi. Vuoden 2017 alussa perustettu toiminimi Kulttuuripalvelu Helander tuottaa monipuolisia sanataidepalveluita, esimerkiksi muistisairaille suunnattua kulttuuritarjontaa ja sekä yritysten toimintaa tukevaa kirjallisuutta. Helander on myös mm. sanataidepalveluita tarjoavan kirjailijayhteisö Kirjaimiston jäsen.
Helanderilla on kaksi täysi-ikäistä lasta ensimmäisestä liitostaan intialaisen miehen kanssa. Vuosina 2008-2011 Helander oli rekisteröidyssä parisuhteessa toimittaja-kriitikko Anna Kortesalmen kanssa, ja parilla on yhteinen poika. Vuonna 2016 Helander avioitui urheiluperheiden mentori Kari ”Coach Kari” Helanderin kanssa. Avioliittonsa aikana pariskunta julkaisi kirjoja ''Onnellinen urheilija. Lapsen kasvu urheilijaksi ja Kotikenttäetu. Kirja urheiluperheiden vanhemmille''.
Helander on kiinnostunut kulttuurin ja muiden palveluiden elinvoimaisuudesta myös maaseudulla. Vuonna 2018 hän järjesti kotikylässään Iso-Äiniöllä kirjallisuustapahtuma ”Äinään kirjapäivät”, joka oli tarkoitus järjestää uudestaan vuonna 2020. Koronapandemian vuoksi tapahtuma kuitenkin siirtyi myöhempään ajankohtaan. Vuonna 2021 Helander on ottanut kantaa mm. kulttuurihyvinvoinnin ja sosiaali- ja terveyspalveluiden toimivuuden puolesta.
Jay Vincent
Jay Fletcher Vincent (s. 10. kesäkuuta 1959) on yhdysvaltalainen koripalloilija. Hän syntyi Kalamazoossa, Michiganissa, ja sai Michigan Statessa opiskellessaan valmennusta Jud Heathcotelta.
Hän jatkoi pelaamista Italiassa. Hänen vuonna 1963 syntynyt nuorempi veljensä Sam Vincent on tunnettu koripalloilija ja koripallovalmentaja.
Nuolipääkorallikäärme
Nuolipääkorallikäärme (Micrurus alleni) on myrkkytarhakäärmeiden heimoon kuuluva laji. Se liikkuu öisin.
Ulkonäkö ja koko
Yksilön pituus on 0,8–1,1 metriä. Nuolipääkorallikäärmeellä on oranssinpunaisia, keltaisia ja mustia raitoja. Sillä on pieni pää. Nuolipääkorallikäärme muistuttaa keskiamerikankorallikäärmettä (Micrurus nigrocinctus) ja clarkinkorallikäärmettä (Micrurus clarki).
Levinneisyys ja elinympäristö
Nuolipääkorallikäärmettä tavataan Nicaraguassa ja Costa Ricassa. Sitä tavataan sademetsien alavilla alueilla.
Lisääntyminen
Munia on 2–3.
Ravinto
Eläin syö muita matelijoita ja kaloja.
Leevi Kuismanen
Leevi Olavi Kuismanen (16. toukokuuta 1930 Sortavala – 31. elokuuta 2016 Kangasala) oli suomalainen meloja, joka kilpaili kajakilla.
Kuismanen sijoittui melonnan MM-kilpailuissa kymmenenneksi kajakkikaksikoiden 10 000 metrillä vuonna 1954. Hän voitti Suomen-mestaruuden kajakkiyksiköiden 10 000 metrillä vuonna 1956 ja kajakkikaksikoiden 10 000 metrillä vuonna 1955.
”Leska” Kuismasen veli Simo Kuismanen oli myös melonnan Suomen-mestari ja arvokisaedustaja.
Diamant
thumb|250px|Diamant [[Musée de l'Air et de l'Espace|museossa]] Diamant (ranskan timanttia merkitsevä sana) oli Ranskan ensimmäinen kantoraketti. Sen avulla Ranska pystyi kolmantena maana laukaisemaan avaruuteen oman Astérix-satelliitin 26. marraskuuta 1965.
Diamant perustui Pierres précieuses -teknologiaohjelmaan, jossa kehitettiin seuraavat raketit: Agathe, Topaze, Emeraude, Rubis ja Saphir. Diamant oli ohjelman viimeinen kantoraketti. Sen jälkeen CNES pyrki eurooppalaistamaan kantorakettiohjelmansa toteuttamalla sen Euroopan avaruusjärjestön kautta. Diamantista oli kolme versiota: A, B ja BP4. Ne olivat kolmivaiheisia. Niiden hyötykuorman massa oli noin 150 kg, kun satelliitti laukaistiin 200 km korkealle kiertoradalle.
Diamant A
A-versiolla laukaistiin Astérix ja sen jälkeen kolme muuta piensatelliittia vuosina 1965–67. Laukaisut tehtiin Hammaguirista, Algeriasta. Vain toinen laukaisu oli osin epäonnistunut – siinä satelliitti joutui aiottua alemmalle kiertoradalle.
Diamant B
B-versiossa oli voimakkaampi ensimmäinen rakettivaihe. Viidestä vuosina 1970–73 tehdystä laukaisuyrityksestä kaksi viimeistä epäonnistui. Laukaisut tehtiin Kourousta, Etelä-Amerikasta.
Diamant BP4
BP4-versiossa oli uusi toinen rakettivaihe. Vuonna 1975 raketilla tehtiin kolme laukaisua.
Gezelius
Gezelius on pohjoismainen suku, joka on tuottanut kolme piispaa. Suku on kahdesti aateloitu, yksi sukuhaara on ottanut käyttöönsä nimen Olivecreutz.
Sarah Ryan
Sarah Michelle Ryan (s. ) on australialainen entinen uimari ja olympiavoittaja. Hän voitti Ateenan kesäolympialaisissa kultaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Aikaisemmin urallaan hän oli jo voittanut olympiahopeaa sekä Atlantassa 1996 sekä Sydneyssä 2000 4 × 100 metrin sekauintiviestistä. Ateenassa Ryan tosin ui viestissä vain alkuerät, sillä loppukilpailuun hänet korvattiin toisella uimarilla.
Ateenan olympialaisten lisäksi toinen Ryan uran huippukohdista osui Fukuokaan MM-uinteihin vuonna 2001, jossa Australia voitti naisten 4 × 100 metrin sekauintiviestissä ensimmäistä kertaa MM- tai olympiatasolla Yhdysvallat ja nappasivat näin kultaa. Ryanilla oli aikaisemmin jo yksi pitkien ratojen MM-pronssi kyseiseltä matkalta. Uransa aikana hän voitti myös neljä mitalia lyhyen radan MM-kilpailuista.
Ryan lopetti uintiuransa Ateenan olympialaisten jälkeen.
Valle Latina
Valle Latina on Italiassa sijaitseva maantieteellinen ja historiallinen alue, joka ulottuu Rooman eteläpuolelta Cassinoon. Se vastaa antiikin Rooman Latiumin itäistä osaa. Laakson tärkeimpiä kaupunkeja ovat Frosinone, Cassino, Sora, Anagni ja Alatri.
Kaktussirppimatkija
Kaktussirppimatkija (Toxostoma cinereum) on matkijoiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Luettelo Viikin merkittävistä rakennuksista
Luettelo Viikin merkittävistä rakennuksista sisältää nykyisen Helsingin Viikin kaupunginosan alueella olleet tai olevat historiallisesti tai muuten merkittävät rakennukset. Luettelon rakennukset mainitaan niiden valmistumisajan mukaisessa järjestyksessä.
Kaktussirppimatkija
Levinneisyys
Kaktussirppimatkijaa tavataan Meksikossa Kalifornian niemimaalla. Lajin kannaksi arvioidaan 20 000–49 999 yksilöä, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Panemunė
Panemune on Liettuan länsiosassa, Tauragėn läänissä, lähellä Venäjän Kaliningradin alueen rajaa sijaitseva kaupunki. Se on osa Pagėgiain kuntaa. Vuonna 2010 kaupungin väkiluku oli 313 asukasta, mikä tekee siitä Liettuan pienimmän kaupungin.
Lähteet
55.1°N, 21.9°W
Round Up
Round Up tarkoittaa seuraavia:
Großostheim
Großostheim on Saksan kunta Baijerin osavaltion Aschaffenburgin piirikunnassa. Se sijaitsee aivan Baijerin luoteisosassa Hessenin rajalla Aschaffenburgin lounaispuolella. Kunnassa on arviolta 16 372 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 44,31 neliökilometriä.
Jud Heathcote
George Melvin ”Jud” Heathcote (17. toukokuuta 1927 Pohjois-Dakota – 28. elokuuta 2017 Spokane, Washington ) oli yhdysvaltalainen koripallovalmentaja. Hän syntyi Pohjois-Dakotassa, mutta menetti isänsä kurkkumätäepidemiassa 1930 ja vietti suurimman osan lapsuudestaan Washingtonin osavaltiossa äidinpuoleisten isovanhempiensa kasvattamana.
Großostheim
Großostheimin kunnassa toimii Nintendon Euroopan jaosto Nintendo of Europe.
Jud Heathcote
Heathcote toimi miesten koripallon päävalmentajana kahdessa yhdysvaltalaisessa yliopistossa: ensin Montanassa (1971–1976), sitten Michigan Statessa (1976–1995).
Lavola (Muolaa)
thumb|Vuonna 1936 valmistunut navetta, joka tuhoutui sodassa, mutta pystytettiin uudelleen Neuvostoaikana ja muutettiin asunnoiksi.
Lavola (, v:een 1948 asti Лавола) on kylä Kyyrölän kunnassa Viipurin piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Karjalankannaksella ja kuuluu alueeseen, jonka Suomi luovutti Neuvostoliitolle 1947. Suomessa Lavola kuului Muolaan kuntaan.
1700-luku
Pietari Suuri lahjoitti 21. heinäkuuta 1710 kylän maa-alueen Viipurin ensimmäiselle venäläiselle komendantille, eversti Grigori Petrovits Tšernysheville. Hän ei juurikaan puuttunut talonpoikien asioihin ja säilyneiden ohjeiden mukaan hän pyrki muodostamaan järjestystä sodan autioittamalla alueella. Lavola muuttui osaksi venäläistä lahjoitus­maa­järjestelmää, jolloin veroja jouduttiin maksamaan Ruotsin kruunun sijasta Pällilän lahjoitusmaakartanolle, jonka alueisiin kylä kuului. Myöhemmin lahjoitusmaaherrojen oli vaikea käsittää talonpoikien oikeuksia ja vapauksia, jonka seurauksena Lavolaankin syntyi Lampuoti.
1800-luku
Isojako 1877-78 ja tiluksien mittaus 1842.
Vuosi 1918
25. huhtikuuta 1918 kylässä käytiin muutaman tunnin kestänyt tulitaistelu punaisten ja valkoisten välillä. Taistelu alkoi iltapäivällä klo 15.00 ja päättyi ennen iltaa. Kylään saapui ilmoitus sodan lähestymisestä ja kehotettiin ihmisiä suojautumaan navettaan.
Joukko aseistautuneita punaisia kulki rantatietä pitkin kohti Keskikylää ja samanaikaisesti valkoisia senaatin joukkoja oli metsänlaidassa ylläpitämässä yleistä järjestystä. Valkoiset tulivat kysymään eräästä talosta, onko kylässä punaisia, johon vastattiin ettei ole.
Ulkoa alkoi kuulua ammuntaa, johon valkoiset vastasivat navetan ikkunoista ja pihalta. Punaiset olivat varustautuneet tykillä ja he ampuivat useita kranaatteja rakennuksia kohti, joista yksi osui navetan ullakolle, jonka seurauksena kuivat rehut syttyivät tuleen, mutta suojautuneet ihmiset pelastuivat, koska navetan välipohja ei pettänyt.
Ulos tultuaan ihmiset huomasivat myös asuinrakennuksen olevan tulessa, jolloin molemmat rakennukset tuhoutuivat käyttökelvottomiksi. Sotilaiden avustamina kotieläimet pelastettiin palavasta navetasta, jonka jälkeen siviilit ryömivät tulituksen keskellä läheiseen perunakellariin suojaan. Perhe ja heidän kotieläimensä jäivät tapahtumaketjun seurauksena kodittomiksi.
Sotavuodet 1939–1944
Kesällä 1939 kylään majoitettiin läheisen puolustuslinjan rakentajia, josta heille osoitettiin kustakin talosta yksi huone. Lavolassa asui vapaaehtoisia linnoittajia ainakin Savitaipaleelta.
Yhteishenki kasvoi ja omistaminen muuttui toissijaiseksi arvoksi sitä myöten kun vuosi 1939 kului loppuaan. Radio toisti päivästä toiseen yhä huolestuttavampia uutisia mahdollisesta sodan syttymisestä Suomen ja Neuvostoliiton välille.
Suurin osa kylän rakennuksista tuhoutui heti talvisodan alkuvaiheessa. Kylän rakennukset poltettiin Suomen armeijan polttoryhmän vaatimuksesta sodan syttyessä 30. marraskuuta 1939. Rakennukset valeltiin polttoaineella, ja ne sytytti tuleen joko talon omistaja tai polttoryhmä. Ihmiset siirtyivät sodan jaloista turvaan sisämaahan, mutta osa palasi keväällä 1942 takaisin jälleenrakentamaan kyläänsä. Jälleenrakentamiseen saatiin lisätyövoimaa läheiseltä Savikon tiilitehtaalta, jossa toimi sotavankileiri. Sotavangeille maksettiin palkkaa heidän tekemästään työstä.
Talvisodan päättymisen jälkeen venäläiset olivat rakentaneet suurjännitelinjan Ensosta Leningradiin. Tästä linjasta vedettiin asemasodan aikana kylän aktiivien aloitteesta sähköt kylään, ensin neljään talouteen. Asemasodan aikana kylän elämään vaikutti läheinen Suulajärven lentokenttä.
Toisen maailmansodan lopputuloksena ihmiset siirtyivät Kylmäkoskelle. Kylä jätettiin lopullisesti kesäkuun puolessavälissä 1944 (11.–15. kesäkuuta) Neuvostoliiton suurhyökkäyksen aikana, jolloin Puna-armeijan yksiköitä tunkeutui Perkjärven asemakylän ja Suulajärven väliseen maastoon.
Neuvostokauden alkuvaihe
Suomalaisten poistuttua, Neuvostoliitto houkutteli ja asutti kylän omilla kansalaisillaan. Erään porkkanan muodostivat asemasodan aikana rakennetut ja tyhjiksi jääneet uudet, mutta vaatimattomat asuinrakennukset, jotka palvelivat nyt Neuvostoliiton tarkoitusperiä. NL hallitus tarjosi taloudellisia etuisuuksia siirtyville kotitalouksille sekä lähtöpaikoilla että saapumispaikoilla. Etuisuuksista voidaan mainita verohelpotukset, lainojen anteeksi antaminen, siemenvilja ja ilmaiset asunnot. Neuvostoliitto antoi kylälle vuonna 1948 uuden nimen Nagarnoje.
Vuosi 1982
Kylän evakoinnin jälkeen ensimmäinen varsinainen omatoimimatka kylään tehtiin elokuussa 1982 Reino Sintosen (s. 1931) aloitteesta, jolloin selvisi kylän säilyneen ennallaan. Perkjärvelle johtavan tien leventäminen ja perusparannus oli parhaillaan käynnissä. Liikkuminen alueella omalla henkilöautolla oli vapaata. Paikka löydettiin Savikon entisen tiilitehtaan korkean savupiipun avulla, josta oli helppo suunnistaa oikeaan paikkaan. Kunnollista karttaa ei ollut käytettävissä, vaikka sellaista yritettiin etukäteen hankkia.
Matkan tarkoituksena oli tarkastaa kylän ja omaisuuden kunto. Motiivina oli myös tarkastaa kuulopuheita, joista erään mukaan Perkjärvi olisi kuivattu, mutta paikan päällä todettiin ettei tieto pitänyt paikkansa. Lavolanlahdesta kuitenkin huomioitiin vesirajan olevan huomattavasti kauempana kuin ennen. Arvio perustui kiessikiven sijaintiin.
Taloissa havaittiin asuvan ihmisiä, jotka harjoittivat maa- ja karjataloutta vanhan suomalaisen mallin mukaisesti.
Väestö ja elinkeinot
Ensimmäinen Sintonen asettui kylään vuonna 1710-23. He ryhtyivät asuttamaan syystä tai toisesta autioksi jäänyttä entistä ruotsalaisen luutnantin ja kahden ratsumiehen jättämää taloa. Kyläyhteisö kasvoi 104 henkilöön vuoteen 1939 mennessä. Kylän pääelinkeinoja olivat maa-, metsä- ja karjatalous, sekä vähemmissä määrin kalastus. Kylässä oli Juho ja Ville Sintosen esikuvatila. Kylässä oli oma kauppa ja seppä.
Huhtamäen hölkkä
Huhtamäen hölkkä on Veltto Virtasen kasettisingle, joka julkaistiin vuonna 1990. Alavuden kaupunki teetti sen vuoden 1990 juoksutapahtumaa varten, ja siitä on olemassa vain promokasetti.
Lavola (Muolaa)
Nykytilanne
Nykyisin kylässä asuu venäläisiä ja ukrainalaisia, joista suurin osa on pietarilaisia kesäasukkaita. Kylässä harjoitetaan pienimuotoista maidontuotantoa sekä pelloilla perunan ja kaalin viljelyä. Maatalous on suomalaistyyppistä perheviljelyä. Maito myydään tilalta suoraan lähialueelle.
Huhtamäen hölkkä
Kasetissa on kiitokset Toivo Kuulalle alkufanfaarista.
Lavola (Muolaa)
Nykytilanne
Suurin osa Asemasodan aikana rakennetuista rakennuksista on edelleen pystyssä ja käytössä. Näkyvimmät rakennukset ovat kivinavetta ja tiilinen päärakennus, jotka säilyivät sota-ajan ja sen jälkeisen venäläistämiskauden lähes alkuperäisinä. Kivinavetan katto romahti 2008 ja rakennus purettiin kesällä 2009. Järvimaisema on houkutellut venäläisiä rakentamaan 2000-luvulla datšoja kylän maastoon.
Huhtamäen hölkkä
Kappaleet
Kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Veltto Virtanen sekä sovittanut Timo Ristilä ja Virtanen.
Lavola (Muolaa)
Nykytilanne
Kylästä on suora linja-autoyhteys Perkjärven asemalle, Kyyrölään ja Viipuriin.
Uusi valtakunnankanslia
thumb|upright=1.2|Uuden valtakunnankanslian julkisivu. Uusi valtakunnankanslia oli Berliinissä vuosina 1939–1945 sijainnut hallintorakennus, jonka arkkitehti Albert Speer suunnitteli Adolf Hitlerin käyttöön. Se oli osa valtakunnankanslian rakennuskompleksia, Wilhelmstrassen varrella jo vanhastaan sijainnutta Saksan valtakunnankanslerin virka-asuntoa. Uusi valtakunnankanslia oli kansallissosialistisen arkkitehtuurin tunnetuimpia edustajia.
Hitler pyysi vuonna 1938 suosikkiarkkitehtiaan Speeriä suunnittelemaan vanhalle valtakunnankanslialle laajennusosan samaan kortteliin, kulman taakse Vossstrasse-sivukadun puolelle. Speer sai käyttöönsä rajoittamattoman budjetin ja rakennus valmistui tammikuussa 1939, ennätyksellisesti vain 12 kuukaudessa. Uusi valtakunnankanslia oli osin kolmi- ja osin kaksikerroksinen, mutta muuten mittasuhteiltaan mahtipontinen. Rakennus oli 421 metriä pitkä, siinä oli 420 huonetta ja kerrosalaa 16 300 neliömetriä. Puutarhoineen se käsitti 16 hehtaarin alueen. Se oli suurin Speerin toteutuneista rakennushankkeista. Uuden valtakunnankanslian askeettinen ja symmetrinen julkisivu edusti Speerin muunnelmaa Karl Friedrich Schinkelin preussilaisesta uusklassismista. Sisäänkäyntiä koristivat Speerin arkkitehtuurille tyypilliset neliskulmaiset pylväät. Sisäänkäynnin yhteydessä oli kaksi kuvanveistäjä Arno Brekerin toteuttamaa pronssipatsasta, Wehrmacht (Armeija) ja Partei (Puolue).
Uuden valtakunnankanslian mittasuhteiden oli tarkoitus korostaa Hitlerin arvovaltaa. Rakennus oli suunniteltu siten, että lyhinkin reitti pääsisäänkäynniltä Hitlerin työhuoneeseen oli 140 metriä pitkä, ja arvovieraat kierrätettiin vielä pidempää yli 300 metrin pituista reittiä vanhan valtakunnankanslian kautta. Pelkkä Hitlerin työhuone oli mitoiltaan 27 x 14,5 metriä, ja sen seinät oli verhoiltu punaisella marmorilla. Sen ohella rakennuksen tärkeimpiin edustustiloihin kuului 46 x 19 metrin kokoinen mosaiikkisali, jota koristivat taiteilija Hermann Kasparin mosaiikkityöt. Hitler piti rakennusta vain väliaikaisena ja halusi korvata sen vuoteen 1945 mennessä vielä mahtavammalla.
Uusi valtakunnankanslia vaurioitui brittien ilmapommituksissa marraskuussa 1943 ja raunioitui puna-armeijan tykkitulesta Berliinin taistelun aikana keväällä 1945. Neuvostomiehittäjät purkivat rauniot vuonna 1947. Rakennuksen kiviaineista käytettiin useissa Itä-Berliinin rakennushankkeissa, ja se oli jonkin aikaa ”Saksan suurin kivilouhimo”. Marmoria päätyi muun muassa Treptower Parkin neuvostomonumenttiin ja Thälmannplatzin metroaseman sisustukseen.
Chris Tucker
Christopher ”Chris” Tucker (s. 31. elokuuta 1971) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko. Hänet tunnetaan parhaiten Rush Hour -elokuvista. Chris on esiintynyt muun muassa Michael Jacksonin musiikkivideolla You Rock My World.
Simo Salminen
Simo Veli Atte Salminen oli suomalainen koomikko, näyttelijä ja laulaja, joka tunnettiin myös akrobaattina, lasitaiteilijana, kuvanveistäjänä ja leipurina sekä uima- ja pellehyppääjänä.
Salminen oli Suomen monipuolisimpia viihdetaiteilijoita. Hänet muistetaan muun muassa menestyksekkäästä urastaan huumorilaulajana sekä vuosikymmeniä kestäneestä urastaan televisio- ja elokuvanäyttelijänä ennen kaikkea Spede Pasasen rinnalla. Hänen tunnetuin roolihahmonsa on Sörsselssön, jota Salminen näytteli yhtä lukuun ottamatta kaikissa Uuno Turhapuro -elokuvissa, joskin nimi vaihteli alkuaikoina ollen Jaska, Lettunen ja Lörssön ennen vakiintumistaan. Hän esitti miespääosan Lumilinna-lyhytelokuvassa, joka voitti Montreux'n Kultaisen ruusun vuonna 1965. Salminen työskenteli pitkään myös teatterinäyttelijänä.
Pellehyppääjä ja akrobaatti
Salminen aloitti uransa 1950-luvulla uima- ja pellehyppääjänä. Hänen ansioitaan uimahypyissä olivat suomenmestaruus suorista hypyistä sekä kaksi suomen- ja yksi pohjoismaidenmestaruutta pellehypyistä ja neljäs sija lajin ensimmäisistä EM-kisoista. Hän oli Uimahyppääjien kerho Härvelin varapuheenjohtaja ja hyppäsi taiteilijanimellä Liukas Lätkä. Salmisen bravuurinumero oli nimeltään ”vetelä vanukas” eli hyppy kymmenestä metristä vatsalleen, jonka hän esitti ensimmäisen kerran pohjoismaisissa pellehyppykisoissa 1957. Salminen ei ollut harjoitellut temppua kertaakaan käytännössä ennen kisasuoritusta. Salminen oli myös akrobaatti ja esiintyi trampoliinilla Erkki Sammaleen kanssa Dos Pompolinos -nimisenä duona muutaman vuoden ajan 1950-luvun loppupuolelta lähtien.
Esiintymisuransa alkuvaiheessa Salminen oli mukana Tesvision Rullaportaissa ja Sirkus Papukaijassa. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli vuonna 1960 Eemeli-elokuvassa Molskis, sanoi Eemeli, molskis!, jonka loppuosassa Eemeli sähläilee Uimastadionin pellehyppykilpailuissa. Salmisen lisäksi mukana on iso joukko tuon ajan parhaimpia kotimaisia ja ruotsalaisia pellehyppääjiä. Lisäksi Salminen oli Leo Jokelan stunttina elokuvassa Pikku Pietarin piha (1961). Salminen on kertonut lapsena ihailleensa sirkusklovneja, joiden ilmeettömästä ja sanattomasta komiikasta hän imi vaikutteita, jotka ovat nähtävissä hänen myöhemmissä suorituksissaan koomikkona. Hän mainitsi suurimmaksi esikuvakseen espanjalaisen sirkusklovnin Charlie Rivelin.
Leipuri
Alkuperäiseltä ammatiltaan Salminen oli kondiittorimestari. Hän työskenteli sokerileipuri-tuotesuunnittelijana Colombia Oy:n leipomossa. Kondiittorin uransa hän oli aloittanut jo 15-vuotiaana Vikströmin leipomossa. Tiivistynyt tahti televisio-ohjelmien, elokuvien ja keikkailun parissa johti siihen, että Salminen lopetti työt Colombialla 1967. Hän ehti toimia leipurina 20 vuotta.
Koomikko ja näyttelijä
pienoiskuva|Simo Salminen alias Liukas Lätkä esiintymässä.
Simo Salmisen varsinainen läpimurto tapahtui 1960-luvulla, kun Spede Pasanen huomasi Simon esiintyjänkyvyt ja päätti ottaa tämän mukaan televisiotyöhön. Salminen oli tutustunut Pasaseen pyydettyään tätä juontajaksi Härvelin pellehyppykilpailuihin 1960. Vuonna 1964 alkoi Simon ja Speden lähes neljä vuosikymmentä kestänyt yhteistyö elokuvalla X-Paroni, jossa Salminen oli vielä pienehkössä roolissa gangsteriporukan yhtenä jäsenenä. Samana vuonna siihen asti radiossa vaikuttanut Spede sai oman televisio-ohjelman ja pyysi Simo Salmista koomikkoparikseen. Pasanen arvosti liikunnallista Salmista, ja tämän pellehyppääjä- ja akrobaattitaustaa hyödynnettiin monissa sketseissä. Speden aloittaessa vuonna 1965 televisiossa sketsisarjojensa ketjun Simo oli jo vakiokalustoa, ja 1967 hän oli jo toinen pääosanesittäjä Speden Pähkähullussa Suomessa. Spede Pasasen varhaistuotannoissa mukana ollut Jukka Virtanen on todennut, että Simo Salminen oli Spedelle ihanteellinen koomikkopari, koska tämä ei varastanut Speden rooleja, mutta kykeni kuitenkin tuottamaan itsenäistä huumoria.
Virtanen pitää Salmista koomikoksi luonnonlahjakkuutena:
Hyvää syntymäpäivää – 18 hittiä
Hyvää syntymäpäivää – 18 hittiä on raisiolaisen SIG:n kokoelma-albumi, joka julkaistiin kesällä 1995 levymerkillä AMT.
Simo Salminen
Koomikko ja näyttelijä
Simosta tuli Spede Pasasen hyvä ystävä myös töiden ulkopuolella. Hän oli tuttu vieras muun muassa Speden mökillä Muonion Pallaksella. Spede suhtautui Simoon tasavertaisena kumppanina ja kuunteli hänen ideoitaan ja näkemyksiään. Elokuvien käsikirjoittamiseen Salminen ei kuitenkaan osallistunut, vaikka olikin mukana suunnittelemassa elokuvia Uuno Turhapuro armeijan leivissä ja Hei kliffaa hei Pasasen, Vesa-Matti Loirin ja Ere Kokkosen kanssa. Tämä johtui todennäköisesti siitä, että Speden ja Simon huumorintajut erosivat jonkin verran toisistaan. Spede piti verbaalisesta komiikasta, jota hän höysti omilla maneereillaan, kun taas Simon huumorin pohjalla olivat hänen ihailemansa klovnit ja pellehyppyajoilta tuttu fyysinen komiikka ja sanaton huumori. Toisaalta Simo Salmisella oli oma tärkeä osansa Spede-elokuvien muodostumisessa. Vesa-Matti Loiri on kuvaillut Simoa fiiliksen luojaksi, joka toi monta kertaa hyviä ideoita, vaikka ei tehnytkään käsikirjoituksia. Pasanen ei toisaalta antanut Simolle tilaa improvisointiin tai repliikkien soveltamiseen, sen hän salli vain itselleen ja Loirille. Tästä syystä Simon usein kirjakielellä lausumat vuorosanat kuulostivat toisinaan kömpelöiltä.
Pasasen kanssa syntyi kaikkiaan 37 elokuvaa. 1970-luvun puolivälistä eteenpäin valtaosa niistä oli Uuno Turhapuro -elokuvia, joissa Simon roolihahmona oli Härski Hartikaisen korjaamokaveri Sörsselssön. Hahmon nimi tosin vakiintui vasta vuonna 1981 elokuvassa Uuno Turhapuron aviokriisi. Ainoa Turhapuro-elokuva, jossa Salminen ei ole mukana, on Professori Uuno D. G. Turhapuro. Hän näytteli samaan aikaan Mikkelin kesäteatterissa eikä ehtinyt mukaan elokuvan kuvauksiin.
Spede hyödynsi Simon pellehyppytaitoja parissa Turhapuro-elokuvassa. Salmisen voi nähdä hyppäävän Sörsselssönin roolissa pellehyppyjä elokuvissa ''Häpy Endkö? Eli kuinka Uuno Turhapuro sai niin kauniin ja rikkaan vaimon ja Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin''. 1980-luvulla Simolla oli niin Speden televisio-ohjelmissa kuin elokuvissakin kaksi vakiohahmoa; Kultsi, Auvo & Kultsi -sketseissä ja elokuvassa sekä Väke Pikkupojissa, joka myös esitettiin niin teatterissa kuin Spede Show'n jaksoissakin. Speden televisiosarjan päätyttyä Simo jatkoi Vesa-Matti Loirin Vesku Show’ssa. Speden kuoltua Ere Kokkonen ohjasi vuonna 2004 jonkinlaisena jälkinäytöksenä elokuvan Uuno Turhapuro – This Is My Life, joka on Simo Salmisen viimeinen esiintyminen valkokankaalla.
Salminen loi myös täysin Spedestä riippumatonta uraa esiintyjänä. Vuonna 1965 hän näytteli miespääosan lyhytelokuvassa Lumilinna, joka palkittiin Montreux'n Kultaisella ruusulla. 1966 Salminen sai televisioon oman pantomiimiin perustuvan ohjelman nimeltä Helsinki go go. Aarre Elon käsikirjoittamassa ohjelmassa Simo näytteli maalta kaupunkiin saapuvaa poikaa, joka törmäsi kaikkialla kieltotauluihin. Samana vuonna Salminen sai parhaan miespuolisen tv-esiintyjän Telviksen.
Salminen työskenteli jo 1960-luvun puolivälistä lähtien koko ajan myös lavakoomikkona. Vuosikymmenen lopulla hän aloitti työskentelemisen teatterinäyttelijänä. Hän esiintyi tiuhaan teatteriravintoloiden näytelmissä, ja 1970-luvun alussa hän perusti muutamien näyttelijäkollegoidensa kanssa ympäri maata kiertäneen kesäteatterin. 1979 Salminen perusti Komediateatterin, jolle löytyi tilat Espoon Dipolin teatterisalista. Komediateatterissa näytteli Simon itsensä lisäksi muun muassa Petra Frey. Hanke osoittautui kuitenkin pian taloudellisesti kannattamattomaksi, ja Salminen lopetti Komediateatterin toiminnan varsin nopeasti. Teatterityöt Salminen jätti taakseen lopullisesti vuonna 1986 keskittyäkseen entistä enemmän lasitaiteen tekemiseen.
Vuonna 1996 esitetyssä Uuno Turhapuro -televisiosarjassa Salminen oli jälleen Sörsselssönin roolissa. Kaksi vuotta myöhemmin Salminen oli mukana Ihmeidentekijät -televisiosarjan muutamassa jaksossa Sakari Majavan roolissa ja teki myös pienen cameoroolin Hynttyyt yhteen -sarjassa Spede Pasasen kanssa. Lisäksi Salminen tuurasi Pasasta Speden Spelien juontajana tämän ollessa matkoilla. Salminen oli mukana myös Speden aiempien kisailuohjelmien välisketseissä.
Musiikillinen ura
Vuonna 1966 Salminen aloitti levylaulajan uran levyttämällä protestilauluja parodioivan ”Rotestilaulun”. Kappale syntyi Pasasen kotona Simon ja Speden katsellessa televisiosta protestilauluohjelmaa, josta Salminen sai idean "Rotestilauluun". Pasanen kirjoitti muistiin Salmisen keksimän sanoituksen, johon hän itse teki lisäyksiä. Kyseinen kappale oli pitkään Salmisen keikkojen bravuurinumero. Levy oli kesän kovimpia myyntimenestyksiä ja pysytteli levymyyntilistan kärkipaikoilla useita viikkoja.
Vuoden loppupuolella levytetty ”Keltainen jäänsärkijä” oli käännösversio Beatlesin ”Yellow Submarinesta” ja myi Suomessa jopa paremmin kuin alkuperäisversio. Alkuvuodesta 1968 Salminen levytti kaikkein suurimman menestyslevynsä ”Pornolaulu”, joka oli maaliskuussa Suomen levylistojen ykkönen ja pysyi kymmenen kärjessä yli kolme kuukautta. Laulun sanat olivat Jukka Virtasen. Simon viimeinen listamenestys oli 1969 levytetty ”Suurena miehenä”. Muita tuon aikakauden levytyksiä olivat muun muassa ”Minä olen paakari”, ”Alle lujaa”, ”Tenkka-tenkka-poo”. 1970-luvun puolivälissä Salminen julkaisi kaksi albumia, ja 1987 hän teki yhdessä Spede Pasasen kanssa singlen ”Hartikainen ja Sörsselssön”. Hän kierteli esittämässä laulujaan esimerkiksi iltamissa ja keikoilla. Aluksi Simo esiintyi yhdessä Speden kanssa, mutta Spede kyllästyi nopeasti varsinkin ravintolakeikkoihin ja pitkiin ajomatkoihin, joten hän jätti keikkailun.
Simo on oman soolotuotantonsa lisäksi toiminut lauluntekijänä myös muutamille artisteille kuten Lasse Hoikalle ja Anneli Mattilalle.
Kuvanveistäjä ja lasitaiteilija
Nykyistä edeltävä Venla-patsas, rehevä naishahmo, oli Simo Salmisen suunnittelema. Salmisen kehittämästä patsasmallista luovuttiin vuonna 2003. Venla-juhlien perustaja Ere Kokkonen suuttui perinteikkään patsaan syrjäyttämisestä ja sanoutui irti nykyisenlaisen palkintojuhlan toiminnasta. Salminen sekä Ere ja Anna-Maija Kokkonen muodostivat Originaali-Venla-toimikunnan, joka jakoi vanhanmallisen pystin vuoden 2002 Venla-voittajille.
Liiketoimet
Spede Pasanen perusti Speden Saluuna -ravintolan Kouvolaan toukokuussa 1967. Ravintolasta tuli suosittu, sillä Simo ja Spede esiintyivät siellä useasti. Speden Saluunan menestys innoitti Simo Salmista perustamaan kahden tuttavansa kanssa vuonna 1968 Lappeenrantaan Simon Rysä -nimisen ravintolan. Pian taloudenpidossa ilmeni kuitenkin suuria ongelmia, joiden johdosta ravintola haettiin konkurssiin syksyllä 1969. Spede ja Simo syyttivät liikekumppaneita väärinkäytöksistä. Julkisuudessa ravintolabisneksen epäonnistumista yritettiin laittaa Simo Salmisen syyksi, jolloin Spede nousi puolustamaan häntä voimakkaasti :
Vuonna 1985 Spede Pasanen, Vesa-Matti Loiri, Simo Salminen ja Ere Kokkonen perustivat Nasse-Setä Oy:n. Yritys valmisti Spede Show’n hahmojen oheistuotteita. Toimitusjohtajaksi nimitettiin Salminen, hallituksen puheenjohtajana toimi Kokkonen ja jäseninä olivat Pasanen ja Loiri. Miehet lakkauttivat yrityksen vuonna 1992, kun eivät keksineet sille enää luontevaa toimintaa. Yritys oli voitollinen ja pääoma jaettiin kaikkien neljän kesken.
Salminen oli mukana 1990-luvulla Lievestuoreella sijainneessa Lasilandia-yrityksessä, jonka yhteydessä toimi ravintola ja Salmisen lasiyritys. Yritys kuitenkin ajautui myöhemmin taloudellisiin vaikeuksiin. Salminen oli ottanut liiketoimintaa varten edulliselta vaikuttanutta valuuttalainaa, joka kuitenkin osoittautui virheeksi, sillä loppuvuodesta 1991 markka devalvoitiin ja Salmisen velkamäärä kasvoi ylivoimaisen suureksi.
Yksityiselämä
Salminen oli naimisissa kahdesti. Ensimmäisen vaimonsa Marittan kanssa Salminen avioitui vuonna 1963. Tästä avioliitosta syntyi tytär Sanna. Pariskunta erosi vuonna 1989. Vuonna 1998 Salminen meni naimisiin itseään yli 25 vuotta nuoremman Päivi Ilmolahden kanssa, mutta avioliitto kesti vain vajaat kaksi vuotta.
Ystävät kuvailivat Simo Salmista positiiviseksi mieheksi, joka aisti heti, jos jollakulla on paha mieli. Vesa-Matti Loiri kuvaili Simo Salmista valoisaksi ja rakastettavaksi ihmiseksi:
Salmisen ystävä ja kollega Hannele Lauri sanoo Simon olleen ”käsittämättömän valoisa ja lämmin työkaveri, jonka kanssa työskennellessä omat murheet hävisivät nopeasti”.
2000-luvulla Salminen esiintyi vain harvakseltaan televisiossa ja elokuvissa, viimeisen kerran viimeisessä Uunossa 2004. Salmisen yrityksen konkurssin seurauksena osa hänen taiteilijaeläkkeestään meni ulosottoon. Lisäksi hän sairasteli vakavasti ja menetti Espoossa sijainneen vuokra-asuntonsa tulipalossa. Tulipalo syttyi, kun Salminen unohti palavan kynttilän yöpöydälle. Asunnosta oli katkaistu sähköt maksamattomien laskujen vuoksi.
MTV3 hankki Salmiselle asunnon palvelutalosta ja maksoi vuokran ensimmäiset kolme vuotta. Salminen asui Espoossa palvelutalossa, kunnes muutti edullisempaan palvelutaloon Saloon toukokuussa 2010. 2011 hän kuvaili vointiaan Iltalehden haastattelussa kuitenkin ikäänsä nähden hyväksi, eritoten kun elämä helpottui kuulokojeen ansiosta.
Viimeiset vuotensa Salminen asui Salossa sijaitsevassa vanhusten ryhmäkodissa, jossa hänellä oli käytössään yksiö. Siellä hän kuoli 2. syyskuuta 2015 sairastettuaan pitkään. Salminen on haudattu äitinsä, isänsä ja veljensä viereen Vantaan Honkanummen hautausmaalle, kortteliin 51, riville 12, hautapaikalle 323.
Tunnustuksia
Simo Salminen on saanut useita merkittäviä tunnustuksia elämäntyöstään suomalaisen viihteen ja komiikan parissa. Vuonna 1966 Salminen sai parhaan miespuolisen televisioesiintyjän Telvis-patsaan. Vuonna 1997 Simo Salmiselle myönnettiin valtion taiteilijaeläke ja 2002 viihteen Erikois-Venla mittavasta urasta. Esiintyvät Taiteilijat ry. myönsi Salmiselle Viihdetaiteen Mestarin arvonimen 2004.
27. lokakuuta 2005 järjestettiin Helsingissä Astoria-salissa Simo Salminen Stand up -gaala, jonka tarkoituksena oli kunnioittaa Salmisen elämäntyötä suomalaisen komiikan parissa. Gaalassa esiintyivät muun muassa Ismo Leikola, Krisse Salminen, Sami Hedberg ja Teemu Vesterinen. Tapahtuman yhteydessä perustettiin Simo Salmisen nimeä kantava rahasto, josta jaetaan apurahoja ja tunnustuspalkintoja stand up- koomikoille.
Salossa järjestettiin toukokuussa 2010 Salmisen kunniaksi We love Simo Salminen -konsertti, mukana oli monia tunnettuja suomalaisia esiintyjiä kuten Eino Grön, Aira Samulin, Vieno Kekkonen, Veltto Virtanen ja Erkki Liikanen. Salminen esiintyi itsekin tilaisuudessa.
Salminen sai vuonna 2014 Kultaisen Venlan elämäntyöstään televisioalalla.
Kunnianosoituksena Salmisen viihdeuralle hän sai yhdessä Spede Pasasen kanssa Härski & Sörsselson -nimikko-oluen vuonna 2017. Oluttölkissä on heidän roolihahmojensa kuvat ja olut on virolaisen Saku-panimon valmistamaa.
Listavaali
Listavaali on vaali, jossa valitsija antaa äänensä useita ehdokkaita sisältävälle ehdokaslistalle. Listavaalista on eri maissa käytössä monenlaisia muunnelmia, joissa edustajapaikat jaetaan erilaisilla menetelmillä. Avoimessa listavaalissa (niin sanottu lyhyt lista) äänestäjä voi äänestää paitsi listaa, myös ehdokasta. Suljetussa listavaalissa (niin sanottu pitkä lista) hän voi äänestää vain listaa, jonka ehdokkaiden järjestys on ennalta määrätty. Näiden välimuotona on muun muassa Ruotsin yleisissä vaaleissa käytetty puolipitkää listaa, jossa osa ehdokkaista valitaan pitkän listan, osa lyhyen listan periaatteella.
Historia
Listavaali keksittiin, kun edustuksellinen demokratia otettiin käyttöön, äänioikeutta laajennettiin ja massapuolueet perustettiin. Useimmat maat vaihtoivat 1800-luvun lopulta alkaen siihen asti käytössä olleen enemmistövaalitavan suhteelliseen listavaaliin, jotta kansalliseen parlamenttiin saataisiin edustuksellisempi paikkajakauma, vaikka yksittäisillä edustajilla ei enää olisikaan vaalipiirinsä äänestäjäenemmistön tukea takanaan. Suomessa, Ruotsissa ja Tanskassa listavaali otettiin käyttöön suoraan, ilman edeltäviä enemmistövaaleja. Ensimmäisenä suhteellisen listavaalin otti käyttöön Belgia vuonna 1899, sitten Suomi 1906 ja Ruotsi 1907. Useimmat eurooppalaiset maat käyttivät listavaaleja vuoteen 1920 mennessä. Listavaalia käytetään nykyisin kaikissa Euroopan maissa Britanniaa, Ranskaa ja Irlantia lukuun ottamatta. Se on myös otettu käyttöön kaikissa uusissa demokratioissa.
Listavaalin kehitykseen ovat vaikuttaneet etenkin englantilainen Thomas Hare, belgialainen Victor D’Hondt, sveitsiläinen Eduard Hagenbach-Bischoff ja ranskalainen A. Sainte-Laguë. Heidän mukaansa on myös nimetty eräitä listavaalien menetelmiä.
Vaalipiirit ja äänikynnys
Listavaalit käydään erikseen jokaisessa vaalipiirissä. Yleensä maa on jaettu moneen vaalipiiriin, mutta esimerkiksi Israelin parlamenttivaalit käydään yhdessä, koko maan kattavassa vaalipiirissä.
Mitä suurempi vaalipiiri on, sitä tarkemmin paikkajako edustaa puolueiden äänijakaumaa. Toisaalta yhden vaalipiirin maissa edustajat ovat etääntyneet paikallisista äänestäjistä, eikä millään alueella ole omia edustajia. Käytännössä edustajat tulevat tällöin usein suurilta kaupunkialueilta, ja suuri osa maasta jää ilman edustajaa. Joissakin maissa on käytössä menetelmiä, jotka pyrkivät takaamaan alueellisen edustavuuden ja paikkajaon suhteellisuuden.
Pienissä vaalipiireissä syntyy paljon hukkaääniä, kun äänikynnys nousee korkeaksi. Äänikynnyksellä tarkoitetaan sitä ääniosuutta, joka vaaditaan edes yhden paikan saamiseen. Äänikynnys voi olla ”piilevä” eli vaalipiirin koosta automaattisesti syntyvä, mutta joskus äänikynnys on säädetty vaalilaissa tietylle tasolle. Äänikynnys voidaan säätää korkeaksi, jotta puoluekenttä ei sirpaloituisi.
Paikkojen jakaminen
Listavaalissa jokainen puolue voi julkaista ehdokaslistan jokaisessa vaalipiirissä. Listan suuruus riippuu vaalipiirissä jaossa olevien edustajanpaikkojen määrästä. Listavaalin perusmuodossa (suljettu listavaali) äänestäjät äänestävät vain listoja, mutta eivät yksittäisiä ehdokkaita. Puolue saa ehdokkaitaan läpi listan saaman ääniosuuden mukaisesti eli suhteellisesti. Tämä aiheuttaa sen, että paikat jakautuvat suhteellisessa listavaalissa tasaisemmin puolueiden kesken kuin enemmistövaalissa, ja hallituksesta tulee usein koalitiohallitus.
Pienten puolueiden läpipääsyä voidaan helpottaa ja hukkaääniä vähentää vaaliliitoilla, joissa jotkin puolueet yhdistävät listansa yhdeksi kokonaislistaksi.
Matemaattisesti listavaalitavan kaksi perusmenetelmää ovat äänten jakamiseen (korkeimpien keskiarvojen menetelmä) ja äänten vähentämiseen (korkeimpien jäämien menetelmä) perustuvat menetelmät.
Yleisin menetelmä perustuu äänten jakamiseen. Siinä kaikki ehdokkaat saavat henkilökohtaisen äänimääränsä perusteella vertailuluvun, joka on puolueen listan kokonaisäänimäärä jaettuna kasvavalla luvulla. D’Hondtin menetelmässä jakaja on 1, 2, 3, 4 ja niin edelleen. Tätä menetelmää käytetään esimerkiksi Suomessa, Alankomaissa, Sveitsissä, Espanjassa ja Portugalissa. Sainte-Laguën menetelmässä jakaja on 1, 3, 5, 7 ja niin edelleen. Mukautetussa Sainte-Laguën menetelmässä ensimmäinen jakaja on 1,4. Tätä järjestelmää käytetään esimerkiksi Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa. Kun jokainen ehdokas on saanut vertailulukunsa, paikat jaetaan suurimmasta vertailuluvusta alkaen. D’Hondtin menetelmä suosii suuria puolueita pienten kustannuksella. Sainte-Laguën menetelmät ovat pienten puolueiden kannalta tasapuolisempia.
Itävallassa, Belgiassa, Tanskassa, Kreikassa ja Islannissa käytetään äänten vähentämiseen perustuvaa menetelmää, jossa lasketaan kvootti. Äänet lasketaan kahdessa vaiheessa. Ensimmäisessä vaiheessa kvoottiin yltäneet puolueet saavat paikan, minkä jälkeen kvootti vähennetään niiden äänimäärästä. Toisessa vaiheessa ne puolueet, joille on kvootin vähentämisen jälkeen jäänyt suurin määrä ääniä, saavat jäljellä olevat paikat ääniosuuksiensa mukaisesti. Yleisin kvootti lasketaan Haren kaavalla, joka on äänten määrä jaettuna jaossa olevien paikkojen määrällä. Muita kaavoja ovat Droopin kaava ja Imperialin kaava. Äänten vähentämiseen perustuva menetelmä on äänten jakamiseen perustuviin menetelmiin verrattuna tasapuolisempi pienten puolueiden suhteen, etenkin kun käytetään Haren kaavaa.
Suljettu ja avoin listavaali
Suljetussa listavaalissa äänestäjä voi äänestää vain listaa, mutta ei yksittäistä ehdokasta, ja ehdokkaat tulevat valituiksi puolueen päättämässä (ja yleensä etukäteen ilmoittamassa) järjestyksessä. Avoimessa listavaalissa äänestäjä voi äänestää yksittäistä ehdokasta listalla, ja äänestäjät päättävät listan ehdokkaiden läpimenojärjestyksen. Monessa maassa äänestäjä voi äänestää joko koko listaa tai ehdokasta. Suomessa äänen voi antaa ainoastaan ehdokkaalle, mutta ei erikseen koko listalle. Suljettu listavaali on yleinen uusissa demokratioissa. Euroopan maista sitä käytetään Espanjassa ja Portugalissa.
Joissakin vaaleissa äänestäjä voi antaa äänensä useammalle kuin yhdelle listan ehdokkaalle. Sveitsissä ja Luxemburgissa äänestäjä voi jakaa ääniään useammalle kuin yhdelle listalle.