cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moe Szyslak
Perheetön Moe kuvataan usein yksinäisenä ja surkeana miehenä, jolla ei ole muita ystäviä kuin baarinsa kanta-asiakkaat Homer, Barney, Lenny ja Carl. Moella on vaikeuksia löytää naisseuraa, sillä häntä pidetään rumana ja vastenmielisenä. Moe on useasti yrittänyt muuttaa kapakkansa nuhruisesta kulmabaarista joksikin hienommaksi paikaksi nostaakseen omaa statustaan, mutta tämä on aina päättynyt vastoinkäymiseen. Hän hankkii usein lisätuloja monenlaisilla laittomilla ja eriskummallisilla hämärähommilla. Moe tunnetaan myös kiivaasta luonteestaan, joka tulee ilmi varsinkin Bart Simpsonin soittaessa pilasoittoja hänen kapakkaansa. Moen itsetuhoisuus, omituinen käyttäytyminen, hämäräperäinen tausta sekä ainainen epäonnistuminen naissuhteissa ovat sarjan toistuvia vitsejä.
Moe nähdään lähes aina pukeutuneena tummansiniseen esiliinaan ja kauluspaitaan. Hänellä on usein pieni rusetti.
Simpsonien luojan Matt Groeningin mukaan Moen esikuvana on stand up -koomikko Rich Hall. Ääninäyttelijä Hank Azarian mukaan Moen ääni oli alkujaan hänen imitaationsa näyttelijä Al Pacinon puhetavasta ja hahmon on tarkoitus puhua New Yorkin Queensin murteella. Simpsonien hahmoista Moella on ollut sarjan aikana kuudenneksi eniten dialogia, sivuhahmoista toiseksi eniten johtaja Burnsin jälkeen.
Baari
thumb|left|Moen baari iltamyöhällä Moen kapakka on epäsiisti sekä vaatimattoman ja menneisyyteen jämähtäneen oloinen, mutta se on vakioasiakkaidensa suosiossa. Moen kapakalla on kuusi kanta-asiakasta: Homer, Barney, Lenny ja Carl sekä kaksi muuta miestä, jotka yleensä nähdään vain notkumassa taustalla. Moe on joskus kutsunut silmälasipäistä miestä nimellä Sam ja oranssitakkista nimellä Larry. Moen tarjoilemien juomien hinta-laatu-suhteen vihjaillaan olevan kyseenalainen ja eräiden jaksojen mukaan hänellä ei edes ole anniskelulupaa, ainakaan voimassa olevaa tai aitoa sellaista. Useimmiten hän tarjoilee Duff-merkkistä olutta.
Moe on vuosien varrella muuttanut kapakkansa muun muassa trendiyökerhoksi, perheravintolaksi ja homobaariksi, saavuttaen usein hetkellisesti menestystä ennen syystä tai toisesta aiheutuvaa romahdusta ja paluuta vanhaan. 3. kauden jaksossa ”Homerin tuliliemi” baari oli konkurssin partaalla, mutta nousi hetkelliseen menestykseen Homerin keksimän drinkkireseptin ansiosta. Kun Moe ei suostunut jakamaan menestystä Homerin kanssa, Homer paljasti julkisesti drinkin salaisen ainesosan, minkä jälkeen baarin suosio loppui jäljittelijöiden tulvaan.
Moen muu liiketoiminta liikkuu laillisen ja laittoman rajamailla tuon tuosta. Hän on pyörittänyt baarissaan sen aukioloaikojen ulkopuolella muun muassa pelikasinoa ja kirurgin tointa. Lisäksi hän on harjoittanut uhanalaisten eläinten salakuljetusta pandoista miekkavalaaseen.
Luonne ja olemus
Moe on ilmeisen masentunut ja ankeaan elämäänsä turhautunut. Hän hautoo toistuvasti itsemurhaa ja on yrittänytkin sitä useasti varsinkin joulunaikaan sijoittuvissa jaksoissa, kuitenkaan onnistumatta. Eräässä jaksossa hän yritti soittaa itsetuhoisten auttavaan puhelimeen, mutta hänen puhelunsa oli estetty liian monien soittojen vuoksi. Moe on lähes aina myös erittäin tympeän oloinen, eikä häneltä heru juurikaan kehuja tai mitään positiivista sanottavaa kenestäkään, tylyjä kommentteja ja karkeita uhkauksia kylläkin. Moe säilyttää baaritiskinsä alla haulikkoa, jolla hän ajoittain uhkailee niin ystäviään kuin vieraitakin.
Moe on joko ahne tai hän on jatkuvassa rahapulassa. Vakuutuspetoksia hän on yrittänyt useampaan kertaan niissä onnistumatta. Kun Moe sai tietää, että Homerilla on 600 dollarin housut jalassa, hän vaati haulikolla uhaten Homeria luovuttamaan housunsa. Moe joutui myös (todennäköisesti rahapulan takia) olemaan itse oma hammaslääkärinsä 18. kauden jaksossa ”24 minuuttia”. Moe asuu todella kurjassa ja ankeassa kerrostaloasunnossa ja vaikuttaa köyhältä. Hänen kotiosoitteekseen on paljastunut 57 Walnut Street. Moe voitti tietovisailuohjelmassa puoli miljoonaa dollaria 12. kauden jaksossa ”Bobin kosto”, mutta näistä rahoista ei myöhemmin ole mainittu mitään. Tässä yhteydessä hän sanoi syntyneensä Indianassa.
Moeta pidetään rumana ja hänen hymynsä on kaamea, minkä hän on itsekin huomannut. Moen rumuutta korostaa se, että hänellä on matalampi otsa kuin useimmilla muilla sarjan hahmoilla. Eräässä jaksossa Moe käy kasvokirurgilla. Palkinnoksi baarimikko-kisan voitosta Moe pääsi Duff-kalenteripojaksi, mutta hänen kasvonsa oli kalenterissa peitetty useilla Duffin mainostarroilla. Moe ei kaikesta huolimatta ole läpeensä paha. Hän esimerkiksi pelasti Homerin nyrkkeilyottelusta raskaan sarjan mestaria Drederick Tatumia vastaan 8. kauden jaksossa ”Luontainen kyky”. Moe osoitti myös suurta kiintymystä Maggie Simpsoniin 14. kauden jaksossa ”Moe lapsenvahtina” ja uhrautui menemään mafiosojen riitatilanteeseen väliin pelastamaan Maggien välittämättä omasta turvallisuudestaan. Moen on nähty myös käyvän vapaa-ajallaan salaa lukemassa sairaille lapsille ja kodittomille tarinoita 5. kauden jaksossa ”Homerin paras ystävä”.
Ihmissuhteet
Moen menestys naisten kanssa on surkea. Eräässä jaksossa hän omien sanojensa mukaan sai kolmannetsadannet rukkaset. Toisen kerran hän sai 400 rukkaset yhdellä ovenavauksella. Hänellä on kuitenkin ollut suhde muun muassa baarinsa tarjoilijaan (jaksossa ”Homerin tuliliemi”) ja erääseen kukkakauppiaaseen (9. kauden jaksossa ”Rikos ja rakkaus”), ja hän on tapaillut Edna Krabappelia (17. kauden jaksossa ”Loppumaton tarina”). Välillä Moen vihjaillaan olevan perverssi, joka vaanii tai salakatselee tuntemattomia naisia, ja on mahdollisesti saanut lähestymiskieltoja ja muita rangaistuksia käytöksensä vuoksi. Hyypiömäinen käytös lienee pääsyitä siihen, että hänen suhteensa kariutuvat yleensä heti alkumetreille.
Tausta
thumb|Moen ääninäyttelijä [[Hank Azaria vuonna 2005.]] Moen on vihjattu olevan amerikanitalialaista alkuperää 5. kauden jaksossa ”Kohta ei huvita enää mikään”, jossa hän kuulee sisäisen lapsensa sanovan italialaisella aksentilla: "Moe, what's the matter you, you don't-a speak-a with your-a accent no more." (Moe, mikä on vialla? Et puhu enää murtaen.), johon hän reagoi "Mamma mia"! Hän sanoo olevansa hollantilainen 15. kauden jaksossa ”Julkea takapuoli” ja puoliksi armenialainen 23. kauden jaksossa ”Lisa ja Gaga”. Sukunimi Szyslak toisaalta viittaa slaavilaisiin, luultavasti puolalaisiin sukujuuriin. Sukunimi mainittiin ensi kerran vasta 6. kauden päätösjaksossa ”Kuka ampui johtajan?, osa 1”. Homer tapasi Moen ensimmäisen kerran köyhien leirillä, jonne hänen vanhempansa hänet hylkäsivät.
Sammy Baugh
Baugh syntyi ja kasvoi Teksasissa, jossa hän opiskeli Texas Christian Universityssa. Hän loi ammattilaisuransa Washington Redskinsissä (1937–1952) ja työskenteli vielä 1960-luvulla valmentajana. Lempinimensä ”Slingin’ Sammy Baugh” hän ansaitsi pelinrakentajana jo 1930-luvulla, jolloin Washington Redskinsin hyökkäys oli aikansa edelläkävijä korostaessaan heittopeliä tavanomaisen juoksupelin sijaan. Baughin muut pelipaikat olivat potkaisija ja puolustuksen takamies. Baughin nimissä on edelleen eräs NFL:n ennätyksistä: paras lentopotkujen nettokeskiarvo kaudessa (51,4 jaardia vuodelta 1940).
Baugh kuuluu sekä Pro Football Hall of Fameen että College Football Hall of Fameen. Hän esiintyi merkittävissä rooleissa elokuvissa, kuten King of the Texas Rangersissa (1941).
Moe Szyslak
Tausta
7. kauden jakson ”Lapsitähti” mukaan Moe oli lapsena yksi Little Rascals -elokuvasarjan tähdistä, ja 8. kauden jakson ”Luontainen kyky” mukaan hän oli nuorena suhteellisen menestynyt nyrkkeilijä nimellä Kid Gorgeous. 23. kauden jakson ”Ryijystä rätiksi” mukaan Moen paras ystävä oli puhuva tiskirätti, joka on entinen keskiaikainen gobeliini.
Pilapuhelut
Moe on toistuvasti Bart Simpsonin nimettömien pilasoittojen uhri. Soittaessaan hänen baariinsa Bart kysyy aina jotain kuvitteellista henkilöä, jonka nimi muodostaa kaksimielisen sanaleikin, ja nimeä kuuluttaessaan Moe joutuu naurunalaiseksi. Tällöin Moe aina raivostuu ja uhkaa tappaa nimettömän soittajan jollain kieroutuneella ja julmalla tavalla, jos vain saa tämän henkilöllisyyden selville. Moe on tarpeeksi hyväuskoinen langetakseen samaan pilaan yhä uudestaan ja uudestaan. Vaikka Moe ja Bart tapaavat aina silloin tällöin kasvokkain, ei Moe ole koskaan tunnistanut Bartia äänestä soittojen tekijäksi. Poikkeuksen muodostaa 24. kauden jakso ”Kananmunasyyte”, jossa Moe todistaa Bartia vastaan oikeudessa kertomalla pilapuheluista.
7. kauden jaksossa ”Turpiin ja onnea” selviää, että Moen puhelinnumero on 76484377, kun johtaja Burns yrittää soittaa Waylon Smithersille.
Tammisaaren vankileiri
pysty=1.2|thumb|Tammisaaren vankila-alueen karkea pohjapiirros. Tammisaaren vankileiri, myöhemmin Tammisaaren pakkotyölaitos, oli Tammisaaressa Dragsvikin kasarmialueella vuosina 1918–1940 toiminut vankila. Leiri perustettiin vangittuja punakaartilaisia varten sisällissodan loppumainingeissa toukokuussa 1918. Myöhemmin laitokseen sijoitettiin myös tavallisia rikollisia, mutta vuosina 1920–1939 vangit olivat pääasiassa poliittisesta toiminnasta tuomittuja vasemmistolaisia ja vuosina 1939–1940 epäluotettavina turvasäilöön otettuja.
Vankileiri
Tammisaaren vankileiri oli alun perin tilapäinen sijoituspaikka, johon koottiin valtiollisista rikoksista epäiltyjä sisällissodassa taistelleita punakaartilaisia tai Suomen sosialidemokraattisen puolueen paikallishallintoon kuuluneita henkilöitä. Enimmillään Tammisaaren vankileirillä oli 20.–24. kesäkuuta vuonna 1918 yhteensä 8 597 vankia eli 11 prosenttia punavankien kokonaismäärästä. Määrä laski 1920-luvun alussa armahdusten vuoksi. Valtiorikosoikeudet aloittivat toimintansa 8. heinäkuuta 1918, ja elokuussa tuomittiin päivittäin yli 200 vankia. Vangeilla ei ollut puolustusta ja tuomiot olivat 4 vuotta tai yli 6 vuotta kuritushuonetta, yli tuhat sai yli 6 vuotta, joka kymmenes oli alle 18-vuotias. Kokonaisuudessa Tammisaaressa tuomittiin yli 6 000 vankia, jonka takia kokonaismäärä laski. Olot vankileirillä olivat poikkeuksellisen surkeat ja kuolleisuus korkea: vankeja kuoli nälkään ja tauteihin kesäkuun ja joulukuun välisenä aikana vuonna 1918 yhteensä 2 873 henkeä, eli noin joka kolmas. Nuorin vanki oli ollut 15-vuotias poika ja vanhin 73-vuotias mies, molemmat kuolivat leirillä. Vuoden 1918 kokonaismäärä kuolleista oli 3 023 vankia, joista 31 vankia oli teloitettu ja joitakin oli ammuttu pakoyrityksestä aidalle kyselemättä (määrästä ei tietoa). Toukokuussa 1918 teloitettujen joukossa oli työväenliikkeen aktiivisia johtajia.
Vankileiri oli alun perin huonosti suunniteltu. Sen henkilökuntaa vasta haalittiin kasaan samalla, kun vankeja jo lähetettiin sinne junalla. Ahtaissa ja tukahduttavissa härkävaunuissa matkustaminen rasitti vankeja. Matka ja leirin huono hygienia aiheutti punatautia ja toisintokuumetta, ja aliravitsemus lisäsi kuolleisuutta. Myös ruokahuolto petti heti eikä aluksi ollut tarjolla alkeellisintakaan hygieniaa taikka edes sairastupaa. Pesulle ei saanut mennä edes meren rantaankaan. Ruokalähetykset sallittiin vasta heinäkuun alussa, kun kuolleita oli jo puoli tuhatta. Tässä vaiheessa huono hygienia alkoi kuitenkin niittää uhreja, ja kuolleisuus oli seitsenkertainen verrattuna kesäkuun alkuun. Monet vangit muistelevat “kalliokalaa”, lipeäkalaa, josta liotettiin vihattua keittoa. Vangeille tarjottiin myös akanoista leivottua leipää, “murikkaa”, joka rikkoi heidän suolistonsa.
Oloihin saatiin muutosta vasta, kun leirin tilanteesta oli julkaistu tietoja Ruotsissa. Tiedot olivat peräisin leirin ylilääkärin Robert Tigerstedtin salaisesta raportista, jonka Väinö Tanner vuoti ruotsalaisille. Tigerstedtin mukaan kuolleisuutta selitti ensi sijassa huono hygienia, eivät niinkään kulkutautiepidemiat. Paljastuksen myötä tapahtui muutoksia, tärkeimpänä se, että vastuu leiristä tuli siviiliviranomaisille armeijan sijaan.
Pakkotyölaitos
Vuoden 1923 syksystä lähtien laitokseen lähetettiin myös rikoslain nojalla tuomittuja ”tavallisia” vankeja. Samoihin aikoihin alettiin vankilaan lähettää myös maanpetoksellisesta toiminnasta tuomittuja kommunisteja, joista ensimmäinen suurempi erä, 200 vankia, oli pidätetty kesällä 1923 "Kallion leikkauksen" seurauksena. Vuonna 1928 pidätettiin käytännössä koko SKP:n johto eli Suomen byroo.
Poliittisten vankien ”Tammisaaren yliopisto”
Sisällissodan punavankeja alettiin keskittää Tammisaareen vuonna 1921. Poliittiset vangit saivat tuolloin erillisen "valtiollisen vangin" statuksen, joka oikeutti muun muassa pienempiin työvaatimuksiin ja sanomalehtien tilaamiseen. Valtiolliset vangit erotettiin muista vangeista. Poliittiset vangit muodostivat laitokseen salaisen organisaation, jota johti Tammisaaren pääneuvosto. Pääneuvoston alaisuudessa toimivat kasarmi- ja työpaikkaneuvostot. Pääneuvosto edellytti tovereilta ankaraa kuria, ja sillä oli vaikutusvaltaa puolueasioissa myös vankilan ulkopuolella.
Poliittiset vangit pyrkivät käyttämään mahdollisimman paljon aikaa opiskeluun. Vankila opittiinkin tuntemaan nimellä Tammisaaren yliopisto. Opiskelu vaikeutui sitä mukaa, kun oikeistoradikalismi Suomessa nousi. 1920-luvun alussa vangit saivat marxilaista kirjallisuutta käyttöönsä myös laillista tietä. Tämä loppui vuosikymmenen lopussa: laitoskirjaston valikoima kaventui, Kominternin ”kolmannen kauden” ohjelman mukainen opiskelu kiellettiin, johtavia vankeja siirrettiin muualle ja työvelvollisuutta lisättiin.
Vankilaan salakuljetettiin poliittista kirjallisuutta, jota käytettiin opiskelun ja keskustelujen pohjana. Koulutetuimmat vangit toimivat opettajina. Vangit myös valmistivat itse oppimateriaalia asiantuntevan vangin sanelun pohjalta käsin kirjoittaen. Käsin käymäläpaperille kirjoitettuja tekstejä salakuljetettiin myös ulos vankilasta. Lisäksi vangit julkaisivat omaa, kerran kuukaudessa ilmestynyttä Elämää yössä -nimistä lehteään.
Vankien nälkälakot 1929 ja 1933
Marraskuussa 1929 laitoksen poliittiset vangit järjestivät nälkälakon, jolla tähdättiin vankien heikennetyn aseman parantamiseen. Laitoksen 115 poliittisesta vangista lakkoon osallistui lähes sata, joista muutama luopui ennen lakon loppumista. Nälkälakko kesti kahdeksan päivää ja sen aikana joitakin vankeja pakkoruokittiin. Vankilan ulkopuolella olleet kommunistit pyrkivät järjestämään nälkälakon tueksi yleislakon, mutta yritys epäonnistui.
Turvasäilöaika 1939–1940
Vankimäärä nousi uudelleen joulukuun alussa 1939 talvisodan ajaksi. Poliittisesti epäluotettavina pidettyjä henkilöitä pidätettiin ja suljettiin turvasäilöön eri vankiloihin, ja osa heistä sijoitettiin Tammisaareen. Turvasäilövangit vapautettiin huhtikuussa 1940. Myöhemmin vuonna 1940 pakkotyölaitos lakkautettiin ja puolustusvoimat otti alueen varuskuntakäyttöön.
Aiheesta muualla
59.98778°N, 23.48611°W
Friedrich Schleiermacher
thumb|180px|Friedrich Daniel Ernst Schleiermacher
Friedrich Daniel Ernst Schleiermacher (21. marraskuuta 1768 Breslau, Sleesia – 12. helmikuuta 1834 Berliini) oli preussilainen teologi ja filosofi.
Teologia
Schleiermacher sijoittuu teologiansa kanssa romantiikan vuosisataan. Tämän ajan mukaisesti hän painottaa tunteen ja itsetiedostuksen merkitystä kristillisessä teologiassa. Hänen mukaansa kristillinen usko ja teologia liittyvät "absoluuttiseen riippuvuuden tarpeeseen", eikä uskonnon olemusta voi tämän vuoksi tavoittaa yksin järjen kautta. Schleiermacher haluaa sanoutua irti valistukselle tyypillisestä tavasta nähdä Kristuksen kuoleman merkitys vain moraalisena tai eettisenä esikuvana. Tämän sijaan hän haluaa korostaa sen uskonnollista pelastukseen liittyvää arvoa. Hänen mukaansa Kristus on ihmisen jumalatietoisuuden esikuva ja äärimmäinen esimerkki ihmisen hurskaudesta.
Hermeneutiikka
Schleiermacher pitää hermeneutiikkaa kaikkia tekstejä koskevana ymmärtämismetodina. Hänen mukaansa tekstit tulisi käsittää elämänilmauksiksi. Tekstin ymmärtämisen tulisi olla mahdollisimman holistista ja perustua lingvistiseen ja psykologiseen ymmärtämiseen. Lingvistisessä osassa tekstin merkitystä tarkastellaan osana laajempia teksti- ja kulttuurikokonaisuuksia. Psykologisessa prosessissa tärkeää olisi asettua tai eläytyä kirjoittajan psykologiseen elämäntilanteeseen ja elämänhistoriaan. Tämän vuoksi tekstin ymmärtäminen vaatii mahdollisimman paljon historiallista taustatietoa. Ymmärtäminen on luonteeltaan kehämäistä, mutta paranee hermeneuttisen kehän prosessissa jatkuvasti.
Teokset
Schleiermacherin kootut teokset on julkaistu kolmessa osassa:
Anselm Feuerbach
thumb|250px|Feuerbachin omakuva vuodelta 1852.
Anselm Feuerbach (12. syyskuuta 1829 – 4. tammikuuta 1880) oli saksalainen taidemaalari. Hän syntyi Speyerissä tunnetun arkeologin poikana. Hän oli Saksan 1800-luvun uusklassisen koulukunnan johtavia taidemaalareita.
Feuerbachin teoksia on esillä monissa Saksan johtavissa gallerioissa: Stuttgartissa on hänen teoksensa Ifigenia; Karlsruhessa Dante Ravennassa; Münchenissä Medea ja Berliinissä Konsertti, hänen viimeinen merkittävä maalauksensa. Muita hänen merkkiteoksiaan ovat Amazonien taistelu, Pietà, Platonin pidot, Orfeus ja Eurydike sekä Ariosto Ferraran puistossa.
Lia Manoliu
Lia Manoliu (25. huhtikuuta 1932 Chișinău – 9. tammikuuta 1998 Bukarest) oli romanialainen kiekonheittäjä ja olympiavoittaja.
Lia Manoliu oli ensimmäinen yleisurheilija, joka kilpaili kuusissa olympiakisoissa. Roomassa 1960 ja Tokiossa 1964 hän sai kiekonheitossa pronssimitalin. Méxicossa 1968 hän heitti ensimmäisellä heitollaan tuloksen 58,28. Hänen muut heittonsa jäivät vesisateessa yli 12 metriä lyhyemmiksi, mutta avausheitto riitti kultamitaliin. Vuonna 1971 hän ylitti ensimmäisen kerran 60 metrin rajan. Münchenissä 1972 hän osallistui kuudensiin olympialaisiinsa ja sijoittui yhdeksänneksi tuloksella 58,50. EM-kisoissa hän karsiutui kolmasti loppukilpailusta ja sijoittui parhaimmillaan neljänneksi.
Vuonna 1974 Manoliu sai Unescon Fair Play -palkinnon ja Kansainväliseltä olympiakomitealta Olympic Order -kunnianosoituksen. Hän toimi Romanian olympiakomitean puheenjohtajana vuodesta 1990 kuolemaansa saakka.
Aaron T. Beck
Aaron Temkin Beck (18. heinäkuuta 1921 Providence, Rhode Island, Yhdysvallat – 1. marraskuuta 2021 Philadelphia, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen psykiatri ja emeritusprofessori, joka tunnetaan erityisesti kognitiivisen psykoterapian kehittäjänä.
Beckin vanhemmat olivat Yhdysvaltoihin muuttaneita venäjänjuutalaisia siirtolaisia. Beck opiskeli Brown Universityssa ja valmistui 1942. Sieltä hän siirtyi Yalen yliopiston lääketieteelliseen tiedekuntaan, josta valmistui lääketieteen tohtoriksi 1946.
Beckin mukaan kielteiset asenteet laukaisevat masennuksen. Hänen ajatteluunsa vaikutti muun muassa Albert Ellis.
Beckin tunnetuimpiin oppilaisiin kuuluivat hänen tyttärensä, kognitiivisen psykoterapian parissa tekemästään työstä tunnettu psykologian professori Judith S. Beck sekä positiivisen psykologian tutkija ja puolestapuhuja, Pennsylvanian yliopiston professori Martin E. P. Seligman.
Yamagumo
Yamagumo voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Paroimiakos
Kaava
Runomitan säkeen peruskaava on ( = lyhyt tavu, = pitkä tavu,  = anceps eli lyhyt tai pitkä tavu):
Esimerkki
Muinaiskreikkalainen sanonta:
Veini Kontinen
Veini Edvin Kontinen (12. helmikuuta 1928 Anttola – 21. helmikuuta 2010 Kuopio ) oli suomalainen maastohiihtäjä, joka edusti maataan arvokisoissa 1950-luvulla.
Kontinen oli Suomen hiihtojoukkueen varamiehenä Oslon 1952 olympialaisissa. Hän karsi Suomen viestijoukkueen viimeisestä paikasta Urpo Korhosen kanssa ja hävisi tälle kaksi sekuntia. Falunin MM-kisoissa 1954 hän sijoittui 30 kilometrillä seitsemänneksi ja 50 kilometrillä kahdeksanneksi. Cortina d'Ampezzon 1956 olympialaisissa hän hiihti 50 kilometrillä yhdeksänneksi.
Suomen mestaruudet "Venttu" Kontinen voitti 3 × 10 kilometrin viestissä Jämsänkosken Ilveksen joukkueessa vuosina 1951 ja 1953 sekä Kuopion Poliisi-Urheilijoitten joukkueessa vuonna 1957. Hän edusti urallaan myös Mikkelin Hiihtäjiä, Anttolan Urheilijoita ja Puijon Hiihtoseuraa. SM-hopeaa hän sai 50 kilometrillä vuosina 1954 ja 1955.
Vuonna 1954 Kontinen sijoittui 50 kilometrillä Salpausselän Kisoissa toiseksi ja Holmenkollenilla viidenneksi. Puijolla hän sijoittui tällä maratonmatkalla toiseksi vuosina 1953 ja 1957 sekä kolmanneksi vuonna 1956. Ounasvaaralla hän oli kolmas vuonna 1957. Ruotsissa hän voitti Kiirunan 30 kilometrin kilpailun vuonna 1953 ja Bodenin 42 kilometrin kisan vuonna 1955.
Ammatiltaan Veini Kontinen oli rikosetsivä ja metsätyönjohtaja. Hänen veljensä Veikko Kontinen saavutti SM-pronssia 18 kilometrin hiihdossa vuonna 1944.
Dagestan Turkvision laulukilpailussa
Dagestanin oli tarkoitus osallistua ensimmäistä kertaa Turkvision laulukilpailuun, vuonna 2016, mutta osallistuminen peruttiin, sillä kilpailua ei järjestetty.
2016
Dagestan oli aikomassa osallistua ensimmäistä kertaa vuoden 2016 Turkvision laulukilpailuun, joka olisi pidetty Istanbulissa, Turkissa.
Kilpailijat
{{legend|gold|Voitto}} {{legend|silver|Toinen}} {{legend|#cc9966|Kolmas}} {{legend|#FE8080|Viimeinen}}
Robert Morse
Morse syntyi Newtonissa, Massachusettsissa ja palveli Korean sodassa Yhdysvaltain laivastossa. Hän opiskeli näyttämötaidetta Neighborhood Playhousen teatterikoulussa sekä Lee Strasbergin ohjauksessa. Morsen teatteridebyytti oli 1949 newhampshirelaisessa teatterissa. Broadwayllä hän esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1955. Morsen ensimmäinen kreditoitu valkokangasrooli oli elokuvassa Nokkela puhemies (1958).
Morse oli vuonna 1959 ensimmäisen kerran ehdolla Tony-palkintoon komediasta Say, Darling. Seuraavana vuonna hän oli ehdolla musikaalista Take Me Along. Ensimmäisen voittonsa hän sai vuonna komediamusikaalista How to Succeed in Business Without Really Trying. Näytelmä oli valtaisan suosittu, ja sitä esitettiin viiden vuoden aikana yli 1 400 kertaa. Morse oli mukana myös näytelmän elokuvaversiossa Miten menestyä liike-elämässä yrittämättä liikaa (1967).
Vuosina 1972–1973 Morse oli mukana musikaalikomediassa Sugar, joka oli Billy Wilderin ohjaaman Piukat paikat näytelmäversio. Hän näytteli vuonna 1976 puolestaan musikaalissa So Long, 174th Street, mutta palasi Broadwaylle seuraavan kerran vasta 1989–1990 esitetyssä näytelmässä Tru. Yhden miehen näytelmässä Morse näytteli Truman Capotea. Morse sai osasta toisen Tony-palkintonsa. Hän oli neljäs näyttelijä, joka oli saanut Tonyn sekä draama- että musikaalinäytelmän pääosasta.
Morse näytteli vuosina 1968–1969 televisiosarjassa That’s Life, josta Morse sai ensimmäisen Emmy-ehdokkuutensa. Vuonna 1970 Disney-komediassa Ruuhiralli. Hän oli 1970- ja 1980-kuvulla vierailevana näyttelijänä muun muassa televisiosarjoissa Love, American Style, Seikkailujen saari, The Dukes of Hazzard ja Murhasta tuli totta. Morse oli mukana laulamassa Marlo Thomasin lastenalbumilla Free to Be...You and Me ja elokuvassa Keisarin uudet vaatteet (1987).
Morse voitti Emmy-palkinnon vuonna 1993 PBS:n American Playhouse -sarjaan tehdystä Tru-näytelmän adaptaatiosta. Samana vuonna Morse näytteli sarjassa Villipalmut, ja vuonna 2000 hän oli lyhytaikaisen sairaalasarjan City of Angeles vakionäyttelijoitä.
Morse näytteli vuosina 2007–2015 AMC:n kehutussa draamasarjassa Mad Men. Morse oli siinä sarjan mainostoimiston johtaja Bert Cooper. Cooper oli eksentrinen mies, joka tunnettiin kravateistaan sekä japanilaisen taiteen ja arkkitehtuurin kokoelmastaan. Morse oli sarjasta viisi kertaa ehdolla Emmy-voittajaksi.
Prosodiakos
Prosodiakos on runomitta, joka on peräisin antiikin kreikkalaisesta metriikasta. Sen kaava on ( = lyhyt tavu, = pitkä tavu,  = anceps eli lyhyt tai pitkä tavu):
tai
Yamagumo (1937)
Yamagumo oli Keisarillisen Japanin laivaston Asashio-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin vuoden 1934 Maru-2 ohjelmassa Fujinagatan telakalta, missä köli laskettiin 4. marraskuuta 1936. Alus laskettiin vesille 24. heinäkuuta 1937 ja valmistui 15. tammikuuta 1938.
Palvelus
Alus upotettiin 25. lokakuuta 1944.
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailut 2021 – miesten sprintti
Hiihdon maailmanmestaruuskilpailujen 2021 miesten sprintti järjestettiin 25. helmikuuta 2021.
Karsinta
Karsinta järjestettiin kello 09.50.
Izvestija-turnaus 1971
Vuoden 1971 Izvestija-turnaus järjestettiin 17.–20.12.1971. Pelit pelattiin Lužniki-hallissa Moskovassa. Turnauksen voitti Neuvostoliiton jääkiekkomaajoukkue, mutta suomalaisten mieleen on jäänyt se, että Suomen jääkiekkomaajoukkue kykeni nyt ensi kertaa voittamaan Neuvostoliiton.
John Whitaker
John Whitaker MBE (s. 5. elokuuta 1955) on brittiläinen esteratsastaja ja olympiamitalisti. Hän on kilpaillut Ryan's Son-, Milton- ja Gammon-nimisillä hevosilla esteratsastuksessa.
Hänen vaimonsa nimi on Clare ja heillä on kolme lasta, Joanne, Louise ja Robert. Robert Whitaker on menestyksekkäästi kilpaillut esteratsastuksessa. Myös John Whitakerin pikkuveli Michael Whitaker on esteratsastuksen olympiamitalisti.
Etupolvinivel
Etupolvinivel muodostuu eläimillä kämmenluiden ja ranneluiden välille. Ihmisellä vastaava nivel on rannenivel. Etupolvinivel muodostuu kolmen nivelrivin muodostamasta yhteisnivelestä. Articulatio antebraciocarpeae yhdistää toisiinsa proksimaaliset ranneluut ja värttinäluun sekä kyynärluun. Tämä nivelen osa on liikkuvin. Articulatio metacarpeae liittää toisiinsa proksimaaliset ja distaaliset ranneluut. Articulatio carpometacarpeae yhdistää kämmenluut distaalisiin ranneluihin ja siinä esiintyy hyvin vähän liikettä. Dorsaalipuolella nivelkapselia vahvistaa ojentajalihasten pidäkeside ja palmaaripuolella koukistajalihasten pidäkeside.
Musiikkia tv-sarjasta Laulava Sydän Vol.1
Musiikkia tv-sarjasta Laulava Sydän Vol.1 on samannimisen ohjelmasarjan esityksiä sisältävä kokoelmalevy. Albumilla eri esittäjät tulkitsevat mm. Tuomari Nurmion ja Rauli Badding Somerjoen kappaleita. Se julkaistiin vuonna 2007.
Frank Murkowski
thumb|Frank Murkowski Francis "Frank" Hughes Murkowski (s. 28. maaliskuuta 1933) on puolalais-yhdysvaltalainen Yhdysvaltain republikaanisen puolueen poliitikko, joka toimi Alaskan edustajana Yhdysvaltain senaatissa vuosina 1980–2002 ja Alaskan osavaltion 10. kuvernööri. Hänet valittiin kuvernööriksi 5. marraskuuta 2002 56 %:n ääniosuudella. Murkowskia seurasi vuonna 2006 Alaskan kuvernöörinä Sarah Palin.
Ammatiltaan Murkowski on pankkiiri. Hän on naimisissa ja hänellä on kuusi lasta, joista Lisa Murkowski on Alaskan edustaja senaatissa.
Revival (John Fogertyn albumi)
Revival on John Fogertyn kymmenes sooloalbumi, joka julkaistiin 2. lokakuuta 2007.
Jaded
Jaded on To/Die/Forin kolmas studioalbumi. Se julkaistiin 5. maaliskuuta 2003 levymerkillä Spinefarm Records. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 16.
20 suosikkia – Tango Pelargonia
Tango Pelargonia – 20 suosikkia on suomalaisen laulajan Kari Kuuvan studioalbumi. Se julkaistiin 1997.
Revival (John Fogertyn albumi)
21. toukokuuta 2008 levystä ilmestyi versio, jolla on mukana neljä live-kappaletta sekä promovideon sisältävä bonus-DVD.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut, sovittanut ja tuottanut John Fogerty.
Poliittinen laululiike
Poliittinen laululiike on yleisnimitys Suomessa 1970-luvun alussa kukoistaneesta vasemmistolaisesta poliittisesta laululiikkeestä. Se tunnetaan myös nimellä edistyksellinen laululiike.
Liikkeen kantaviin voimiin kuuluivat muiden muassa säveltäjät Kaj Chydenius, ja Eero Ojanen, Toni Edelmann sekä Otto Donner. Suuri osa levyistä julkaistiin Love Records -levymerkillä.
Tunnetuimpia poliittisen laululiikkeen edustajia olivat muun muassa Agit-prop-kvartetti, Koiton laulu, poliittishenkistä teatteria tehneen KOM-teatterin lauluryhmä, laulaja-näyttelijä Kristiina Halkola, ohjaaja-laulaja Kaisa Korhonen, runoilija-laulaja Aulikki Oksanen, laulaja Arja Saijonmaa sekä varsinkin vanhoja työväenlauluja esittänyt Reijo Frank.
Laululiike sai paljon vaikutteita ja materiaalia Chilen sotilasvallankaappauksesta 1973. Laululiikkeen suosio laski 1970-luvun puolivälissä. 1970-luvun työväenlaulut nousivat uuteen suosioon 1990-luvulla, jolloin useista genren levyistä julkaistiin cd-painoksia ja maassa järjestettiin monia nostalgisia poliittisen musiikin konsertteja. Samaan aikaan Suomeen syntyi myös uusia nuorempien sukupolvien perustamia yhtyeitä, joiden tuotanto imi vahvasti vaikutteita 1970-luvun laululiikkeen tuotannosta. Tunnetuimpia näistä yhtyeistä ovat suureen kaupalliseen menestykseen yltänyt Ultra Bra sekä Varaque.
Poliittisesta laululiikkeestä kertovia dokumenttielokuvia ovat Jouko Aaltosen vuonna 2006 ensi-iltansa saanut elokuva Kenen joukoissa seisot sekä Peter von Baghin ja Jouko Aaltosen ohjaama Agit-prop -yhtyeeseen keskittyvä elokuva Lauluja utopiasta (2017).
Oulun Palloseura
Jalkapallo
OPS pelasi jalkapallossa vuosina 1976–1983 kahdeksan kautta SM-sarjassa ja voitti kaksi peräkkäistä Suomen-mestaruutta vuosina 1979–1980. Mestaruuksien myötä seura osallistui myös Euroopan cupiin, jossa se hävisi molemmilla kerroilla ensimmäisellä kierroksella englantilaiselle Liverpoolille, yhteismaalein 2–11 ja 0–8. Syksyn 1980 kotiottelussa Raatin stadionilla OPS ylsi kuitenkin 1–1-tasapeliin. Samalla tehtiin stadionin yleisöennätys 14 000 katsojaa. Kaudeksi 1984 OPS putosi 1. divisioonaan, mitä seurasi usean vuoden taipale tätäkin alemmilla sarjatasoilla. Kaudella 1996 seura teki lyhyen vierailun Ykköseen, ja kausina 1997–1998 se pelasi vielä Kakkosessa.
Nykyaika
Nykyään OPS:n nimeä jalkapallossa käyttää Oulun jalkapallon tuki ry., joka kauteen 2010 saakka käytti nimeä Oulun Palloseura-jalkapallo (OPS-jp). Kaudeksi 2011 Oulun Palloseura antoi seuralle luvan käyttää logoaan ja Oulun Palloseuran nimeä ilman jälkiliitettä.
Naisjalkapalloilu
Kesällä 1971 perustettiin OPS:n naisjalkapallojoukkue, jonka valmentajana toimi Erik Carpén. Joukkue voitti pronssia v. 1973 SM-lopputurnauksessa Turussa HJK:n ja KTP:n jälkeen nousten samalla SM-sarjaan. Joukkueessa pelasivat mm. Leila Määttä (kapteeni), Anja-Leena Kauppi, Pirjo Riikola, Ritva Jokela, Leila Frondelius, Raija Hirvonen, Tuija Äijälä, Ritva Takavaara ja Raija Hietala. Joukkueen toimintaa sponsoroi voimakkaasti seuraan perustettu naistoimikunta, jonka näkyvinä voimahahmoina toimivat Onerva Carpèn ja Maria Kilponen. OPS pelasi SM-sarjassa vuodet 1974-75.
Jääpallo
OPS:n jääpallon edustusjoukkue pelasi Suomen pääsarjatasolla Bandyliigassa. OPS:n jääpallojoukkue lakkautettiin kauden 2009-2010 jälkeen. Joukkue on voittanut seitsemän Suomen-mestaruutta, joista viisi peräkkäin. Lisäksi se on voittanut 10 SM-hopeaa ja neljä SM-pronssia.
Miniahvenet
Miniahvenet (Elassomatidae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan Yhdysvaltojen kaakkoisosan makeista vesistä. Toisinaan niitä pidetään myös akvaariokaloina.
Taksonomia
Varhaisimmat miniahventen heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu tertiäärikauden loppupuolelle. Nykyään heimoon kuuluu yksi suku, johon luetaan kuuluvaksi kuusi lajia, ja heimoon voi kuulua vielä kuvailemattomia lajeja. Lajit ovat hohtominiahven (Elassoma evergladei), raitaminiahven (Elassoma zonatum), Elassoma alabamae, Elassoma boehlkei, Elassoma okatie ja Elassoma okefenokee. Miniahventen luokitus on osittain epävarmaa. Aikaisemmin niiden katsottiin olevan aurinkoahventen (Centrarchidae) alaheimo, joita miniahvenlajit muistuttavat ulkonäöltään. Miniahvenilla on havaittu olevan samankaltaisia piirteitä muun muassa piikkikalojen (Gasterosteiformes) kanssa, ja toisinaan heimo sijoitetaan omaan lahkoonsa Elassomatiformes. Nykyään heimon katsotaan useimmiten kuuluvaksi ahvenkalojen lahkoon omaan alalahkoonsa Elassomatoidei.
Koko ja ulkonäkö
Nimensä mukaisesti miniahvenet ovat pienikokoisia. Suurimmat lajit saavuttavat korkeintaan 4,5 cm:n pituuden ja osa lajeista jää täysikasvuisenakin alle 2 cm:n mittaisiksi. Ruumiinmuodoltaan kalat ovat pitkulaisia ja selkäevä on pitkähkö. Pyrstöevä on muodoltaan pyöreä. Miniahvenlajien silmät ovat kookkaat ja alaleuka työntyy yläleukaa pidemmälle. Kalojen suomut ovat pienikokoiset ja muuttuvat kutuaikaan koirailla kirkkaan sinisiksi. Miniahvenilla ei ole kylkiviivaa.
Levinneisyys ja elintavat
Miniahvenia tavataan ainoastaan Yhdysvaltain kaakkoisosista. Niitä tavataan Pohjois-Carolinan osavaltiosta etelään Floridan osavaltioon ja länteen Texasin ja Illinoisin osavaltioihin asti.. Ne elävät tyypillisesti suolammikoissa sekä lähteissä, joskus myös joissa. Lajien ravintoa ovat pienet selkärangattomat eläimet, kuten hyönteiset ja äyriäiset sekä nilviäiset. Ne ovat melko lyhytikäisiä ja elävät korkeintaan muutaman vuoden ajan. Kalat kutevat vesikasvuston sekaan ja koiras vartioi munia.
Kemin veritorstai
thumb|300px|Lakkolaisten ja poliisin välinen yhteenotto. Vasemmalla keskellä oletetaan olevan Felix Pietilä kaatumassa. Kemin veritorstai oli Kemissä 18. elokuuta 1949 tapahtunut poliisien ja työläisten välinen kahakka, jossa sai surmansa kaksi ihmistä. Tuolloin paikkakunnalla oli meneillään paikallisesta palkkariidasta alkunsa saanut Kemiyhtiön työntekijöiden lakko, joka nähtiin laajemmin Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) ja Fagerholmin sosiaalidemokraattisen vähemmistöhallituksen välisenä voimainkoitoksena. Kemin veritorstai on Suomen historian toistaiseksi viimeinen kuolonuhreja vaatinut poliittinen väkivaltaisuus.
Kemin lakon taustalla oli ensimmäinen sodanjälkeinen laaja laskusuhdanne, joka iski voimakkaimmin puunjalostusteollisuuteen. Maaliskuussa 1949 kortistoissa oli yli 50 000 työtöntä ja saman vuoden syystalvella jo 60 000. Viennin kannattavuutta yritettiin parantaa kahdella devalvaatiolla, jotka lisäsivät kulutustavaroiden hintojen ja elinkustannusten nousua. Jo loppuvuodesta 1948 SAK oli vaatinut 5,5 prosentin yleistä palkankorotusta, mutta hallituksen painostuksesta SAK:n sosialidemokraattinen johto suostui myönnytyksiin. Keväällä 1949 seitsemän kansandemokraattista ammattiliittoa vaati palkkojen korottamista.
Tapahtumien kulku
pienoiskuva|[[Elijärven kaivos|Elijärven kaivoksen kromikivestä tehty Veritorstain muistomerkki.]] Palkkariita sai alkunsa 1. heinäkuuta, kun sosiaaliministeriön palkkaosasto vaati Kemi Oy:n Pajusaaren tehtaan 260 puunkäsittelijän urakkapalkkoja laskettaviksi 30–40 prosenttia eli työehtosopimuksen tasolle. Lakkoon yhtyivät nopeasti läheisten Kemijokisuun erottelutyömaan, Karihaaran sahan ja Kemin sataman työntekijät, jolloin lakko koski jo tuhansia työntekijöitä. Lakon johdossa olivat kommunistit, jotka hyljeksivät paperityöntekijöiden ammattijärjestön uutta johtoa.
Lakon kulkuun vaikuttivat monet tahot: SKP:n johto, joka kävi kovaa välienselvittelyä SAK:n vallasta SDP:n kanssa; Neuvostoliiton suurlähettiläs Grigori Savonenkov, joka kehotti jatkamaan lakkoa istuvan hallituksen kaatamiseksi; Karl-August Fagerholmin (SDP) hallitus, joka julisti erottelutyömaan vapaaksi työmaaksi ja sisäministeri Aarre Simonen, joka määräsi poliisit turvaamaan työrauhaa.
Lakkoa soviteltiin Kemissä hotelli Merihovissa 8. elokuuta kansanedustaja Eino Tainion ohjauksessa. SKP:n Ville Pessi ja Inkeri Lehtinen veivät saavutetun neuvottelutuloksen palkkakysymyksessä 9. elokuuta Helsingissä Savonenkovin hyväksyttäväksi. Savonenkov kuitenkin kannatti lakon jatkamista, joten SKP:n uudet ohjeet lakkolaisille sisälsivät uusia vaatimuksia työnantajalle, kuten lakkoajan palkan.
Hallituksen talousasiain valiokunta kehotti 10. elokuuta Suomen Metsä- ja Uittotyöväen Liittoa lopettamaan Kemijokisuun erottelun lakon elokuun puoleenväliin mennessä, ettei tukkisuma aiheuttaisi suuria vahinkoja. Muussa tapauksessa uhattiin voimatoimilla. Kommunistit puolestaan koettivat Kemissä varautua sotaväen käyttöä vastaan. Helsingissä Länsisataman työntekijät päättivät 12. elokuuta aloittaa lakon, jos sotaväki alkaa purkaa Kemin sumaa. Ville Pessi vetosi päivälehdissä koko maan työläisiin, jotta nämä nousisivat puolustamaan kemiläisiä. Työpaikoilla kiihtyi yllytys suurlakkoon. SAK:n työvaliokunta kielsi 16. elokuuta lakot ja vaati ammattiliittoja perumaan uhkavaatimuksensa. SDP:n puoluetoimikunta päätti murtaa lakot sillä, että ei-kommunistit jatkaisivat töitä. Pari sataa SDP:n ammattiyhdistysaktiivia sai ohjeet lakkoliikkeen kukistamisesta.
SKP:n piiritoimisto päätti, että torstaina 18. elokuuta lähdettäisiin hätistelemään työmaalla työskennelleitä rikkureita. Karihaaran työväentalon pihamaalta lähti kolmisen tuhatta lakkolaista mielenosoituskulkueena kohti Lautiosaarta, jossa aseistetut poliisit olivat odottamassa heitä.
Poliisi kehotti marssijoita pysähtymään, jolloin kulkueen alkuosa totteli. Väkijoukkoa kehotettiin kolme kertaa hajaantumaan lain ja hallituksen nimissä, poliisia ei kuitenkaan toteltu. Marssijoiden johtajat kiihotti väkeä huudoilla "maa on meidän, me menemme minne tahdomme". Kuului myös huuto, "käykää tuon poliisin päälle", joka tarkoitti johdossa olevaa poliisia. Muutama marssija yritti käydä poliisin päälle siinä onnistumatta. Samalla huudettiin "päälle vaan ja eteenpäin", jolloin väkijoukko oli jo aloittanut rynnäkön kohti poliiseja. Tästä syntyi kova käsikähmä, jossa poliisit alkoivat pamputtaa päälle rynnäköivää kulkuetta. Taaempaa viskottiin poliisin niskaan kiviä, ja pian kuului myös laukauksia. Paniikki oli valmis. Rynnäkkö saatiin loppumaan vasta, kun poliisi ampui konepistooleilla varoituslaukauksia ilmaan. Kahakka ei loppunut tähän, vaan väkijoukko perääntyi ja kokoontui useampaan kertaan pienemmiksi ryhmiksi ja jatkoi poliisin päälle käymistä ja kivittämistä.
pienoiskuva|Kontiokankaan ja Pietilän hautakivet. Kivien tekstit ovat haalistuneet miltei näkymättömiin. Kahakan aikana sai kaksi lakkolaista surmansa, ja moni loukkaantui joko pampusta, toisten kolhimana tai piikkilangoissa. Kolme poliisia loukkaantui vakavasti ja parisenkymmentä lievästi. Kahdesta surmansa saaneesta Felix Pietilä kuoli heti luotiin, joka meni vasemman keuhkon läpi. Varmasti ei tiedetä, kuka Pietilän ampui. Tutkimusten mukaan luoti tuli FN-pistoolista, jollaisia poliisi käytti. Anni Kontiokangas puolestaan pakeni mellakkaa piiloon kuorma-auton alle. Kun auto lähti liikkeelle, hän ruhjoutui pahoin auton pyörien alle ja kuoli kolme päivää myöhemmin sairaalassa (hautakiveen on virheellisesti merkitty tapaturman päiväys). Molemmat vainajat haudattiin 1.9.1949 Vapaa-ajattelijoiden Ristikankaan hautausmaalle.
Tapahtumapäivän iltana sisäministeri Aarre Simonen teki vakavin ilmein selkoa tapahtuneesta täpötäydelle salille Helsingin työväentalossa: "Tänään on tapahtunut suuri onnettomuus Kemissä. Syy ei kuitenkaan ole meidän vaan kommunistijohtajien. – – – Olen valmis paljastamaan pääni surmansa saaneiden hautakummun äärellä. – – – Tässä maassa ei tehdä vallankumousta kun minä olen sisäministerinä. – – – Hallituksen mahdollisuudet toimia ovat kuitenkin vähäiset, elleivät työpaikat kestä nyt alkavaa kommunistien rumputulitusta."
Aarre Simosen isä, muurari Edvard Simonen oli Kemin tapahtumien aikana muuraamassa Työväen akatemian uutta päärakennusta Kauniaisissa ja seurasi tilannetta radion ja sanomalehtien välityksellä. Muutama päivä Kemin veritorstain jälkeen hän pohti tapahtumia ja niiden seurauksia työtoveriensa kanssa ja totesi: ”Jos Aarre nyt selviää, hänellä on elämä edessä, ellei, on koulutus mennyt hukkaan.”
Seuraukset
Kemin tapahtumien jälkeen SKP:n johtajiin kuulunut Hertta Kuusinen määräsi Moskovasta annetun käskyn perusteella lakkoliikkeet Suomessa lopetettaviksi. Kemin tapahtumista joutui syytteeseen 127 ihmistä, joista 63 tuomittiin eri mittaisiin kuritushuonerangaistuksiin kapinasta. Surmansa saaneen Felix Pietilän omaiset velvoitettiin korvaamaan valtiolle Pietilälle tehdystä ruumiinavauksesta aiheutuneet kulut. Myöhemmin kaikki tuomitut armahdettiin erillislailla, mutta lakkolaisten mainetta ei silti puhdistettu.
Hallitus määräsi 22. elokuuta Kemi Oy:n tuotantolaitoksissa noudatettaviksi ennen lakkoa voimassa olleet palkat.
Jälkeenpäin viranomaisten toimintaa on usein puolusteltu väittämällä, että poliisi ei ampunut ihmisiä kohti, vaan ainoastaan pelotelaukauksia ilmaan. Väite osoittautui myytiksi, kun Kemissä ilmestyvä Pohjolan Sanomat tutustui 60 vuotta salattuina olleisiin Suojelupoliisin arkistoihin aiheesta. Lehden mukaan vanhempi konstaapeli Viljo Kujanpää kertoi kuulusteluissa yrittäneensä ampua yhden lakkolaisen, joka oli juuri ruhjomassa toista poliisia suurella kivellä. Lataushäiriö Kujanpään pistoolissa pelasti lakkolaisen.
Presidentti J. K. Paasikivi kirjoitti päiväkirjaansa ihastuneita kommentteja Kemin lakkoliikkeen purkamisesta; hänen mielestään mikään muu kuin sosialidemokraattinen hallitus ei olisi pystynyt hoitamaan tällaista tilannetta.
Kemin tapahtumien jälkeen seitsemän kommunistien hallitsemaa ammattiliittoa laajensivat lakkoliikkeen koko maahan. Syyskuun alussa 1949 kyseiset ammattiliitot erotettiin SAK:sta, ja muista järjestöistä erotettiin kansandemokraattisia toimitsijoita. Nämä toimet pakottivat kommunistit taipumaan ja tunnustamaan epäonnistumisensa ammattiyhdistysliikkeen valtaamisessa. SAK:sta erotetut ammattiliitot palasivat vähin äänin takaisin keskusjärjestöön loppusyksyn 1949 aikana.
Neuvostoliitto suhtautui Kemin lakkoliikkeeseen ja sen kovaotteiseen tukahduttamiseen laimeasti. Tapahtumien lopputulos osoitti Moskovalle, että vaikutuskanavat Suomen hallitukseen täytyi hakea suomalaisten kommunistien ohi. Lännessä puolestaan luottamus Suomen tulevaisuuteen lisääntyi. Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun (CIA) raportissa todettiin Kemin tapahtumien olleen ”suomalaisten testi”, jonka he läpäisivät, ja suomalaisten kantaneen tietämättään kortensa patoamispolitiikan kekoon. Vuoden 1949 tilanteessa Yhdysvaltain patoamispolitiikka tarkoitti sitä, että suomalaisia kommunistien vastaisia voimia kannatti tukea, ja sosialidemokraatit alkoivat saada dollariapua.
Osa tapahtuman pöytäkirjoista tuhoutui 29. tammikuuta 1950 Kemissä sattuneessa tulipalossa. Kemin raastuvanoikeus antoi tapauksen tuomiot 27. helmikuuta 1950.
Jälkimaine
Kemin veritorstai saavutti heti legendaariset mittasuhteet SKP:n tietoisuudessa. Sen mielestä tapaus osoitti, että porvaristo oli valmis käyttämään väkivaltaa. SKP pyrki myös luomaan lakon uhreista ”työläismarttyyreita”; esimerkiksi hautajaispäivänä 1. syyskuuta 1949 Helsingin Suurtorilla järjestettiin suuri mielenosoitustilaisuus.
Kemin veritorstai nostettiin uudestaan esiin 1970-luvun alussa vasemmistolaisen poliittisen laululiikkeen käyttämässä retoriikassa. Tuolloin Agit Prop levytti Elvi Sinervon runot Lintu mustasiipi lennä ja Sinä tiedät luokkasi lait, jotka kertovat tästä tapahtumasta.
Vaikka Aarre Simonen tuli myöhemmin hyväksytymmäksi myös kommunistien keskuudessa, hänen osuuttaan Kemin tapahtumissa ei koskaan unohdettu. Simonen joutui tämän tästä vastaamaan hieman haastavasti esitettyyn kysymykseen: ”Tekisittekö samoin kuin vuonna 1949, jos Kemin tapahtumat olisivat nyt ratkaistavinanne?” Lokakuussa 1974 Simonen vastasi tähän kysymykseen Hymy-lehden haastattelussa:
Isohaaran sillan lähettyville pienelle aukiolle Akkunusjoen suulle on pystytetty muistomerkki vuonna 1984. . Sen tekstissä vääristellään todellisia tapahtumia. Poliisin ei tiedetä avanneen tulta mielenosoittajia kohti. Kahdesta uhrista toinen kuoli liikkeelle lähteneen kuorma-auton alle, ja toisen ampujaa ei tiedetä. Mielenosoitus ei myöskään ollut rauhallinen, vaan poliisia kivitettiin ja hyökättiin päälle.
thumb|vasen|Muistolaatta
Norjan rannikkovartiosto
Norjan rannikkovartiosto (norj. Kystvakten) on Norjan merivoimien merialueiden valvonnasta vastaava aselaji. Sen esikunta on Oslossa. Norjan merialueet on jaettu kahteen valvonta-alueeseen: Pohjoinen merivalvonta-alueen Sortlandissa ja Eteläinen merivalvonta-alue Haakonsvernissa Bergenissä. Kummankin merivalvonta-alueen alaisuuteen on sijoitettu rannikkovalvontalaivue.
Norja perusti rannikkovartioston 1976 turvaamaan rannikon luonnonvaroja sekä valvomaan käyttöönotettua 200 merimailin talousaluetta. Aluksi valvontaan käytettiin aiemmin laivastolla olleita aseistettuja kalastuksenvalvonta-aluksia sekä vuokrattuja troolareita, kunnes Nordkapp-luokan vartioalukset saatiin palveluskäyttöön.
Isa ibn Salman Al Khalifa
thumb|right|Isa ibn Salman Al Khalifa Isa ibn Salman Al Khalifa (, 3. kesäkuuta 1933 – 6. maaliskuuta 1999) oli Bahrainin emiiri vuosina 1961–1999. Khalifa nousi valtaistuimelle isänsä Salman ibn Hamadin kuoltua vuonna 1961. Hänen aikanaan Bahrain saavutti itsenäisyyden Britanniasta.
Emiirin kuoltua 65-vuotiaana hänen seuraajakseen nousi hänen vanhin poikansa Hamad ibn Isa Al Khalifa, jonka titteli vaihtui vuonna 2002 kuninkaaksi.
Messerschmitt Me 323
Messerschmitt Me 323 ”Gigant” oli toisen maailmansodan aikainen saksalainen raskas kuljetuslentokone. Se oli Messerschmitt Me 321 -liitokoneen moottoroitu muunnos ja sodan suurin maakentiltä toiminut kuljetuskone.
Konetta valmistettiin 213 kappaletta, ja kaikkien luultiin tuhoutuneen, mutta syyskuussa vuonna 2012 Sardinian rannikolta löytyi brittien pudottaman koneen hylky.
Runkorakenne
Koneen rakenne oli sovitettu halpaan massatuotantoon; sen runko oli kankaalla verhoiltu putkirunko tavanomaisen itsekantavan kevytmetallirungon sijaan, siivet olivat vaneripintaiset. Koneen laskutelineinä oli rungon molemmin puolin viisi muotosuojilla peitettyä pyörää, koneen painon levittämiseksi mahdollisimman laajalle alalle. pienoiskuva|left|Gigant purkaa lastinsa, Opel Maultier -kuorma-auton Italiassa 1943. pienoiskuva|Me 323 kentällä. pienoiskuva|Gigantteja käytettiin myös haavoittuneiden siirroissa.
Moottorit
Alkujaan kone varustettiin neljällä ranskalaisella Bloch 175 -pommikoneen Gnôme-Rhône-tähtimoottorilla, auttamaan liitokonetta hinauksessa ja mahdollistamaan hinaukseton lentoonnousu tyhjänä. Nopeasti kone kuitenkin suunniteltiin kuljetusversioksi Me-323D, jossa oli kuusi Gnôme-Rhône-moottoria. Moottorit ylikuumenivat helposti, joten lähes joka lennolla vähintään yksi moottori jouduttiin sammuttamaan. Gigantissa voitiin myös käyttää siipiin kiinnitettäviä Walterwerke HWK 109-500 -lähtöapuraketteja.
Rahtitila
Me 323 pystyi kuljettamaan noin 15 tonnin lastin, esimerkiksi kevyen panssarivaunun tai 100–120 sotilasta varusteineen. Rahtitila oli kaksikerroksinen. Koneen erikoisuus oli ohjaamon alta kahteen osaan avautuvan nokan kautta tapahtuva lastaus.
Erikoisversiot
Koneesta valmistettiin myös muutamia kappaleita raskaasti aseistettua Me 323 E-2/WT (Waffenträger) mallia, jossa oli 11 kappaletta 20 millimetrin MG 151/20 -konetykkiä ja neljä MG 131 -konekivääriä koneen vakioaseistuksen lisäksi. Aseita käyttämässä oli 17 ampujaa ja ampuma-asemat oli suojattu 20 millin teräslevyillä ja 90 millin panssarilaseilla. ”Tykkilaiva”-muunnokset lensivät huoltolentomuodostelmissa suojaamassa kuljetus-Giganteja.
Alexis Bledel
Kimberly Alexis Bledel (s. 16. syyskuuta 1981 Houston, Texas) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan erityisesti Roryn roolista televisiosarjassa Gilmoren tytöt.