cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
VL Kotka
Prototyyppi (KA-144)
VL Kotkan ensimmäinen suunnitelma toimitettiin puolustusministeriön tekniselle osastolle huhtikuussa 1930. Lentokonetehdas toivoi suunnitelman saatekirjelmässä asian nopeaa käsittelyä, jotta konetyypin prototyyppi saataisiin valmiiksi alkavalla avovesikaudella. Kotkaa lähdettiin suunnittelemaan brittiläisen Westland Wapitin pohjalta; Kotka sai esimerkiksi päämittansa Wapitista. Konetyypin hyötykuormaksi laskettiin tuhat kilogrammaa ja moottoriksi valittiin 450–500 hevosvoimainen ilmajäähdytteinen tähtimoottori.
Konetyypin ensimmäiseen versioon valittiin moottoriksi 420 hevosvoiman suoravetoinen Jupiter 9Ab ja koneesta päätettiin tehdä pääasiassa puurakenteinen. Aseistukseksi Kotkaan valittiin runkoon sijoitetut ohjaajakonekiväärit, tähystäjän liikuteltava kaksoiskonekivääri ja 300 kilogramman pommikuorma. Tehdas arvioi konetyypin prototyypin hinnaksi 450 000 markkaa ja sarjakoneitten 350 000 markkaa per kone.
Puolustusministeriö päätyi puoltamaan Kotkan prototyypin rakentamisen aloittamista yleisesikunnan neuvottelutilaisuudessa toukokuun alulla 1930. Puolustusministeri Juho Niukkanen hyväksyi 450 000 markan määrärahan vielä saman kuun lopulla.
Kotkan suunnitteluun tarvittiin koko piirustuskonttorin panosta projektin tiukan aikataulun takia. Suunnittelutyöhön käytettiin noin 10 700 työtuntia, ja piirustuksia syntyi kaikkiaan 830 kappaletta vuodessa. Konetyypin tuotantoon tarvittavia työvälineitä ja osia alettiin valmistella toukokuussa 1930 pelkkien luonnosten pohjalta, mutta kiire kostautui kokoamisvaiheessa osien huonona yhteensopivuutena. Kotka varustettiin vielä elokuussa 1930 Handley-Page-tyyppisillä solakoilla puolustusministeriön kehotuksesta.
Koesarja (II-sarja, KA-145–KA-148)
Kotkan prototyypin (KA-144) koelento-ohjelmassa koetuista epäkohdista huolimatta ilmavoimat esitti puolustusministeriölle viiden koneen koesarjan tilaamista joulukuussa 1930. Koekoneisiin oli tarkoitus hankkia eritehoiset moottorit ja kokeilla erilaisia rakenneratkaisuja, muun muassa erilaisia siipiprofiileja. Koesarjan koneiden odotettiin valmistuvan seuraavaan avovesikauteen mennessä. Koneiden tilaus tehtiin vielä saman kuun lopulla ja koneita varten varattiin 1,6 miljoonaa markkaa. Piirustuskonttori aloitti työt sarjan parissa tilauksen jälkeen, ja sarjan kokoonpano käynnistyi kevättalvella 1931. KA-144 otettiin myös tammikuussa 1931 tehtaalle muutostöitä varten. Koneen runkoa jatkettiin puolella metrillä ja ohjaimia säädettiin. Kone sai alleen myös kellukkeiden sijaan sukset. Muutostyöt tuottivat tehtaalle 100 000 markan tappion.
Koesarjan tuotantoa haittasivat konesarjaan esitettyjen muutosehdotusten runsaus ja sarjan pieni konemäärä. Tehdas esittikin puolustusministeriölle maaliskuussa 1931 lähettämässään kirjelmässä lisäkoneiden tilausta vaikeutuvan työtilanteensa takia. Prototyypin ongelmat oli sen mukaan jo tuolloin poistettu. Kotkien moottoritilausten toimitukset myös viipyivät, eikä koneiden suuritöisiä nokkarakenteita voitu alkaa valmistamaan ennen moottorien saapumista. Rungot jumittuivat keskeneräisinä kokoonpano-osastolle.
Koesarjan moottorien toimitusten alettua koneet saatiin valmiiksi toukokuun ja lokakuun 1931 välisenä aikana. Sarjan ensimmäinen kone sai prototyypin tapaan vajaatehoisena Jupiter 9Ab -moottorin. Koneet KA-146 ja -148 saivat 429 kilowatin (575 hv) Pratt & Whitney R-1690-B Hornet -moottorin ja KA-147 ja -149 saman tehoisen Wright R-1820-E Cyclonen. Koneiden valmistukseen kului kaikkiaan 80 000 työtuntia, eli 16 000 tuntia per kone, mikä oli Sääskeen nähden nelinkertainen ja Riponiin noin puolet.
E.31 Kotka (KA-149)
Koesarjan viimeiseen Kotkaan KA-149 tehtiin erilaisia kokeiluluontoisia muutoksia muihin koesarjan koneisiin nähden. Koneeseen valittiin esimerkiksi siipiprofiiliksi Riponissa käytetty R.A.F. 28, minkä lisäksi koneeseen asennettiin Merilentoaseman komentajan, everstiluutnantti Rekolan toivomuksesta townend-rengas ja pyöräsuojat, joista tosin luovuttiin myöhemmin, sillä townend-rengas sai moottorin sylinterinpäät kuumenemaan ja pyöräsuojukset keräsivät kuraa ja loskaa.
Peruuntunut III-sarja
Lentokonetehdas perusti vuoden 1932 alulla neuvottelukunnan pohjustamaan kolmannen Kotka-sarjan suunnittelutöitä. Neuvottelukunnan tehtäväksi tuli käsitellä ilmavoimien esikunnan Merilentoeskadeerin ja Erillisen Maalentolaivueen miehistöillä teettämät arvostelut käytössä olevista Kotkista. Joukko-osastoilta saatiin ristiriidassa olevia arvosteluja, joista muodostui lopulta yli sata toimenpide-ehdotusta koskien esimerkiksi koneen mittariston sijoittelua, voimalaiteasennusta, rakenteellisia vahvistuksia ja lento-ominaisuuksia. Selvää muutosohjelmaa ei ristiriitaisten ehdotusten pohjalta pystynyt kokoamaan, ja aiemmin valmistettuihin Kotkiin tehtiin vain välttämättömiksi katsotut muutokset.
III-sarjan Kotkien suunnittelussa lähdettiin lähes puhtaalta pöydältä, ja esimerkiksi koneen runkorakenteeksi valittiin hitsattu teräsputkirunko. Uuden Kotka-sarjan valmistusta puolsi etenkin ilmavoimien teknisen toimiston vastaava päällikkö, Reino Rissanen, joka pyrki kiinnittämään puolustusministeriön huomion edelleen käytössä olleiden Hansojen loppuun lennettyyn kuntoon sekä siihen, ettei ulkomailla valmistettu lähtökohtaisesti kellukkeille, pyörille ja suksille soveltuvia konetyyppejä. Rissanen piti Kotkia jo tarpeeksi tyydyttävinä ominaisuuksiltaan.
Kolmannen sarjan suunnittelun valmistelun aikoihin tehtaan toimintaa jarruttivat sen sisällä käynnissä olleet Oeschin komitean puhdistukset. Tehtaan toimitusjohtaja Asser Järvisen erottaminen oli käynnissä ja Kurt Berger oli vetäytymässä samoihin aikoihin piirustuskonttorin päivittäisistä toiminnoista. III-sarjaa käsitelleet viimeiset merkinnät tehtaan kirjoissa päivättiin lokakuulle 1932.
Prototyypin koelento-ohjelma
Kotkan prototyyppi KA-144 koottiin 30. syyskuuta 1930, ja Uuno E. Mäkelä lensi sen ensilennon seuraavana päivänä Kurt Bergerin kanssa. Koelennon perusteella Kotkan uinti oli lähdössä moitteetonta, startissa se pyrki nostamaan nokan väkisin pystyyn. Kone pyrki kallistumaan voimakkaasti irtoamisen jälkeen, ja Mäkelä joutui työntämään ohjaussauvan täysin eteen ja oikealle. Koneen moottori sammui jonkin aikaa lennon alkamisen jälkeen 300 metrin korkeudessa. Pienellä ylinopeudella tehty pakkolasku onnistui, ja KA-144 hinattiin moottoriveneellä Suomenlinnaan.
Belgian Grand Prix 1968
Belgian Grand Prix 1968 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 9. kesäkuuta 1968 Spa-Francorchamps'n radalla. Kilpailun voitti Bruce McLaren, jolle voitto oli kauden ensimmäinen ja ensimmäinen sitten Monacon GP:n 1962, mutta uran viimeinen. Kyseessä oli myös McLaren-tallin historian ensimmäinen voitto.
Tantaalipentafluoridi
Tantaalipentafluoridi (TaF5) eli tantaali(V)fluoridi on tantaalin ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää katalyyttinä ja erikoislasien valmistukseen.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa tantaalipentafluoridi on valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on monokliininen ja muistuttaa niobiumpentafluoridin rakennetta. Aine liukenee veteen ja etanoliin. Tantaalipentafluoridi on Lewis-happo ja reagoi useiden Lewis-emästen kanssa komplekseiksi esimerkiksi fluoridi-ionien kanssa muodostaen heksafluorotantalaatti(V)ionin ([TaF6]-).
Valmistus ja käyttö
Tantaalipentafluoridia voidaan valmistaa usealla tavalla. Käytettyjä ovat esimerkiksi tantaalin ja fluorin reaktio sekä tantaalipentoksidin tai tantaalipentakloridi ja vetyfluoridin väliset reaktiot.
Tantaalipentafluoridin ja vetyfluoridin seosta käytetään katalyyttinä isomeroitaessa öljynjalostuksen tuotteina muodostuvia hiilivetyjä ja fluorauksissa. Sitä käytetään myös fluoridilasien ja optisten kuitujen valmistukseen.
VL Kotka
Prototyypin koelento-ohjelma
Prototyypin Jupiter-moottorista ei löytynyt suoraan kiinnileikkaamisen syitä, ja kone sai ensilentoa seuranneena yönä uuden moottorin. Myös KA-144:n siipien virityskulmiin ja ohjainten välityksiin tehtiin muutoksia ensilennolla tehtyjen havaintojen pohjalta. Kotkaa esiteltiin 2. lokakuuta asiakkaiden edustajille, ja paikalla oli muun muassa yleisesikunnan päällikkö kenraalimajuri K. M. Wallenius. Esittelylento sujui ensilentoa huomattavasti paremmin, ja Mäkelä saattoi tehdä nopeita ohilentoja ja ylösvetoja katsojien edestä.
Huomattavasti parantuneista lento-ominaisuuksista huolimatta Mäkelä ei vieläkään ollut tyytyväinen koneen siivekkeisiin ja kokeili seuraavalla lennollaan niitä lisää. KA-144:n moottori leikkasi kiinni kuitenkin jo startissa, minkä seurauksena moottoriongelmien syytä ruvettiin etsimään koneen järjestelmistä. Vika onnistuttiin lopulta paikallistamaan Kotkan öljysäiliöön, jonka pohjalle oli valmistuksen aikana päässyt putoamaan sulaa tinaa. Tina saattoi liikkuessaan tukkia moottorin öljyputken suun. Suurin moottoriongelmien takana ollut syy oli tosin todennäköisesti tankin suunnitteluvirhe, sillä öljyn syöttöputki oli asennettu tankin etureunaan, mikä esti nousuasennossa öljyn virtauksen säiliöstä, jollei se ollut aivan täysi.
Korjausten jälkeen Mäkelä aloitti koneen saavutusarvojen määrittämisen. KA-144:n huippunopeudeksi mitattiin vain 170 kilometriä tunnissa lokakuussa 1930 suoritetuissa nopeuskokeissa. Nousukokeissa nousuajan arvoja ei pystytty määrittämään moottorin ylikuumenemisen takia. Mäkelä ei ollut edelleenkään tyytyväinen Kotkan lento-ominaisuuksiin, vaikka tehdas oli jo valmis luovuttamaan KA-144:n palveluskäyttöön. Eversti Väinö Snellman lensi Kotkalla Mäkelän pyynnöstä, ja hänen arvionsa koneen lento-ominaisuuksista oli lähes identtinen Mäkelän arvion kanssa. Tehdas alkoi kiireellä tehdä KA-144:ään muutoksia, ja se ilmoitti ilmavoimien esikunnalle olevansa valmis Kotkan luovutukseen vielä saman vuoden marraskuussa.
Luovutetun Kotkan siiveketehon tiedettiin olevan riittämätön ja potkurin tiedettiin antavan vain haluttuja arvoja matalammat saavutusarvot. Tehtaan kirjeenvaihdon mukaan luovutuksen tarkoituksena olikin enemmän saada asiakkaan lausuntoja koneesta ennen kelirikon alkamista. Lentokonetehdas lupautui tekemään kaikki tarpeelliset muutokset KA-144:n maakoneeksi muuttamisen yhteydessä.
Ilmavoimat koelensi Kotkaa luovutuksen jälkeen ja kokosi koneeseen liittyvät kommenttinsa 15 kohdan kirjelmään, jossa koneelle mainittiin 11 heikkoutta ja 4 vahvuutta. Epäkohtina pidettiin esimerkiksi koneen huonoa ohjattavuutta, heikkoa liitokykyä, ohjainlaitteiden sijoittelua ohjaamossa sekä pienempää huippunopeutta ja nousukykyä. Ilmavoimat tiedusteli kirjelmässä myös tehtaalta, paranisivatko konetyypin suoritusarvot Pratt & Whitney Hornet- tai Wright Cyclone -moottoriin siirtymällä. Epäkohdistaan huolimatta ilmavoimat piti Kotkaa yleisesti rooliinsa soveltuvana ja ominaisuuksiltaan tyydyttävänä.
KA-144 palautettiin koelentokäyttöön tammikuun 1931 lopulla muutostöiden jälkeen. Koneen pikaisesti suunniteltu ja rakennettu maalaskuteline ei kuitenkaan kestänyt lentotoiminnan rasitusta, ja sukset kääntyivät sivulle startissa. Tehdas korjasi ongelman asentamalla laskutelineeseen lisätuet, ja koelentoja päästiin jatkamaan helmikuun alulla. Konetta koelentänyt luutnantti Mäkelä totesi lausunnossaan lento-ominaisuudet tyydyttäviksi.
Koesarjan koelento-ohjelma
Koesarjan Kotkiin oltiin tyytyväisiä ilmavoimissa, sillä everstiluutnantti Mäkelä ja insinöörikapteeni Kuusinen esittivät Ilmavoimien esikunnalle marraskuussa 1931 lähettämässään kirjeessä pienen lisäsarjan tilausta.
Kotkien lentokäytössä parhaaksi moottoriksi osoittautui Cyclone, jolla varustettiin kaikki muut kahta ensimmäistä konetta lukuun ottamatta maaliskuusta 1934 lähtien. Riponin R.A.F. 28 -profiilisilla siivillä varustettu KA-149 oli lento-ominaisuuksiltaan selvästi muita Kotkia parempi.
Aktiivikäyttö
pienoiskuva|VL Kotka [[Tikkakosken lentokenttä|Tikkakoskella maaliskuussa 1940.]] Kotkia käyttivät ensin vuosina 1930–1938 neljä ilmavoimien yksikköä: Erillinen Maalentolaivue (Er.MLL), Merilentoasema (MeLAs), Merilentoeskadeeri (MeLE), sekä 2. Erillinen Merilentolaivue (2. Er.MLL), joka uudelleen nimettiin heinäkuussa 1933 Sortavalan Lentoasema 3:ksi. Joulukuussa 1938 Kotkat määrättiin pyöräkoneiksi ja kellukkeiden korjaustilaukset kiellettiin. Tammikuusta 1938 alkaen Kotkat siirtyivät eri lentolaivueiden käyttöön. Niitä käyttivät talvi- ja jatkosodan aikana 12 ilmavoimien lentolaivuetta. Konetyypin viimeinen käyttäjä oli Lentosotakoulu, jonka vahvuuteen viimeinen lentokuntoinen Kotka, KA-148 kuului marraskuusta 1944 tammikuulle 1945.
KA-144 vaurioitui korjauskelvottomaksi toukokuussa 1938 osuessaan puhelinlankoihin Utissa, mistä huolimatta miehistö selvisi vammoitta. KA-146 poltettiin maaliskuussa 1940 Värtsilässä, kun konetta ei saatu lennettyä pois Neuvostoliitolle välirauhassa luovutetulta alueelta. Kotkien ainoan kuolonuhrin vaatinut onnettomuus sattui syyskuussa 1941, kun KA-145 teki pakkolaskun Kokemäenjokeen ja koneen kyydissä ollut matkustaja hukkui. Koneyksilö KA-147 vaurioitui hinausvaijerin jäädessä kiinni puihin Vesivehmaalla heinäkuussa 1943. Loput kaksi konetta, KA-148 ja KA-149 poistettiin lopulta ilmavoimien vahvuudesta loppuun lennettyinä 1945. Konetyypin viimeinen lento tehtiin 26. helmikuuta 1945 koneella KA-148, joka oli käyttöikänsä aikana kerännyt 1 582 lentotuntia. Konetyypin kaikilla yksilöillä lennettiin ilmavoimissa kaikkiaan 7 106 tuntia.
Museokoneet
thumb|VL E.30 Kotka, KA-147, [[Päijät-Hämeen ilmailumuseossa 2006.]] II-sarjan kone KA-147 vaurioitui heinäkuussa 1943 Vesivehmaalla, ja koneen jäänteet ovat olleet nähtävillä Päijät-Hämeen ilmailumuseossa.
Rakenne
Konetyypin eri yksilöissä käytettiin kolmea eri moottorityyppiä, Jupiter 9Ab:tä, Pratt & Whitney R-1690-B Hornetia ja Wright R-1820-E Cyclonea. Potkurina Cyclonella varustetuissa koneissa käytettiin Hamilton Standardin DWG No 35 B2-2 -metallipotkuria. Aseistuksena koneessa oli ohjaajan ja tähystäjän konekiväärit ja pommeja, minkä lisäksi se voitiin tiedustelulentoja varten varustaa Eagle-kameralla.
Kirsti Pajari
thumb|Kirsti Rautiainen juontamassa [[Tupla tai kuitti -ohjelmaa vuonna 1965. Kilpailijana Markku Kivekäs.]] Kirsti Kyllikki Pajari (ent. Rautiainen, o.s. Mikkola, 27. marraskuuta 1921 Helsinki – 9. marraskuuta 2010 Helsinki) oli suomalainen televisiojuontaja. Hän tuli tunnetuksi MTV:n tietokilpailuohjelman Tupla tai kuitti juontajana vuosina 1958–1988. Hänen ensimmäinen miehensä oli Yleisradion Viisasten kerhon perustaja Tauno Rautiainen. Jäätyään leskeksi Kirsti Rautiainen avioitui 1969 pääkonsuli Pentti Pajarin kanssa.
Jesse Douglas
Douglasista tuli myöhemmin professori New Yorkin City Collegeen (CCNY), missä hän opetti kuolemaansa asti. Tuohon aikaan CCNY tarjosi opetusta vain perusopiskelijoille ja professori Douglas opetti heille differentiaali- ja integraalilaskentaa.
Keijo Hämäläinen
Keijo Johannes Hämäläinen (s. 16. heinäkuuta 1963 Viitasaari) on suomalainen fyysikko ja professori. Hän on toiminut Helsingin yliopistossa fysiikan professorina vuodesta 2002. Hän toimi Helsingin yliopiston vararehtorina vuosina 2014–2016. Jyväskylän yliopiston hallitus valitsi Hämäläisen keväällä 2017 Jyväskylän yliopiston rehtoriksi ja hän aloitti viisivuotisen toimikautensa 1. elokuuta 2017. Keväällä 2021 hänet nimitettiin toiselle viisivuotiskaudelle 2022–2027.
Nuoruus ja uran alkuvaiheet
Keijo Hämäläinen syntyi Viitasaarella, mutta perhe muutti pian Suolahteen, jossa hän vietti nuoruutensa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Suolahden lukiosta 1982. Lukion jälkeen hän aloitti fysiikan opinnot Helsingin yliopistossa. Hän valmistui filosofian maisteriksi 1987. Gradututkielmassaan hän käsitteli erilaisten digitaalisten signaalinkäsittelymenetelmien soveltamista röntgenspektroskooppisten mittausten analysointiin. Opiskeluaikanaan hän toimi Helsingin yliopiston fysiikan laitoksen virkaa tekevänä assistenttina vuodesta 1986. Varsinaisena assistenttina hän työskenteli vuodet 1989–1993. Tohtoriksi Hämäläinen väitteli vuonna 1990 Helsingin yliopistossa fysiikan alalta. Hänen väitöskirjansa (Inelastic x-ray scattering from bound electrons) käsitteli sidoselektronien tutkimusta epäelastisen röntgensirontamenetelmän avulla.
Tutkijana
Valmistumisen jälkeen Hämäläinen työskenteli lokakuusta 1990 syyskuuhun 1992 tutkijatohtorina Brookhavenin kansallisessa tutkimuslaboratoriossa Yhdysvalloissa. Samanaikaisesti hän oli 1990–1993 tutkimusassistenttina Suomen Akatemian projektissa. Vuodesta 1993 hän on ollut Helsingin yliopiston fysiikan dosentti. Hämäläinen on tehnyt vuoden 1993 jälkeen useita tutkimusvierailuja Grenoblessa Ranskassa sijaitsevan yhteiseurooppalaiseen synkrotronilaboratorioon (ESFR, European Synchrotron Radiation Facility). Siellä hän aloitti synkrotronisäteilyn hyödyntämisen materiaalifysiikan tutkimuksessa. Toimittuaan 1993–1996 nuorempana tutkijana Suomen Akatemiassa hän sai nimityksen fysiikan yliassistentin toimeen Helsingin yliopistoon vuosiksi 1996–2001. Hän toimi vielä ennen nimitystään professoriksi Suomen Akatemian vanhempana tutkijana 1997–2002.
Professorina
Hämäläinen nimitettiin Helsingin yliopiston fysikaalisten tieteiden laitoksen professoriksi syyskuussa 2002 toimenkuvanaan kokeellinen kiinteän olomuodon fysiikka. Professorikaudellaan hän johti vuodesta 2004 vuoteen 2007 fysiikan laitoksen röntgenfysiikan osastoa ja sen jälkeen hän oli Elektronisten rakenteiden ja mikrotomografian laboratorion esimies 2008–2009.
Hämäläinen oli Helsingin yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaani kaudella 1.1.2010–31.12.2013. Vuoden 2014 alussa hän aloitti Helsingin yliopiston vararehtorina vastuualueinaan tutkimusasiat, opetus- ja opintoasiat sekä innovaatiotoiminta. Lisäksi hänen vastuullaan oli yliopiston tutkimusinfrastruktuuri ja yhteistyösuhteet niin kutsuttuihin sektoritutkimuslaitoksiin. Vararehtorina hänen keskeinen projektinsa oli organisoida Helsingin yliopiston tutkintouudistus, jossa noin 200 pääainetta korvattiin 32 uudella kandidaattiohjelmalla. Hankkeessa kehitystyö tehtiin konkreettisesti perusteista lähtien ja siinä selvitettiin myös, miten digitaalisia sovelluksia voi hyödyntää yliopiston pedagogisessa toiminnassa. Uutta tutkintorakennetta varten vertailtiin koulutusmalleja useissa yliopistoissa ulkomailla.
Professori Hämäläinen on ohjannut 12 väitöskirjaa.
Jyväskylän yliopiston rehtorina
Jyväskylän yliopiston hallitus nimitti Keijo Hämäläisen Jyväskylän yliopiston rehtorin tehtävään ajalle 1.8.2017–31.7.2022. Hänen vahvuuksiaan rehtorina ovat muun muassa vahva tiede- ja korkeakoulumaailman tuntemus ja hänellä on myös laaja kansainvälinen kontaktiverkosto. Professori Hämäläinen itse on luonnehtinut olevansa enemmän akateeminen johtaja kuin hallintomies.
Hämäläinen aloitti rehtorina elokuussa 2017 ja perehtyi uuden organisaationsa toimintaan. Elokuun lopussa Jyväskylän yliopistossa vieraili yksityisen perulaisen yliopiston, Universidad Peruana de Ciencias Aplicadas (UPC, suom. Perun soveltavien tieteiden yliopisto) vararehtori, tohtori José Pereyra ja saman yliopiston koulutuksen ja osaamisen -koulutusohjelman johtaja Manuel Rodríguez Villegas. Rehtori Hämäläinen allekirjoitti tapaamisen yhteydessä yhteistyö- ja vaihtosopimuksen Jyväskylän yliopiston ja UPC:n välillä.
Jyväskylän yliopistossa on alustavasti aloitettu prosessi rehtori Hämäläisen kutsumiseksi Jyväskylän yliopiston professuuriin. Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan tiedekuntaneuvosto teki kokouksessaan huhtikuussa 2017 alustavan päätöksen, että Keijo Hämäläinen kutsutaan Jyväskylän yliopistoon fysiikan professoriksi Jyväskylän fysiikan laitokselle. Tiedekuntaneuvosto teki toukokuussa 2017 esityksen vielä tuolloin Jyväskylän yliopiston rehtorina olleelle Matti Manniselle, että Hämäläinen kutsuttaisiin professorin tehtävään 1. elokuuta 2017 alkaen. Tulevan professuurin tehtävät liittyvät kokeellisen materiaalifysiikan alaan. Materiaalifysiikan tutkimus on eräs Jyväskylän yliopiston fysiikan laitoksen keskeisiä tutkimusaloja. Toinen sen yhteyteen kuuluva tutkimusalue on fysiikan laitoksen hiukkaskiihdyttimien avulla tapahtuva aineen rakenteen tutkimus eli kiihdytinpohjainen materiaalitutkimus. Siihen yhdistyy poikkitieteellisessä ympäristössä muita fysiikan aloja, kuten ydinfysiikan, materiaalitieteiden, ohutkalvotutkimuksen ja nanotieteiden tutkimusta sekä näihin aloihin liittyvää koulutusta. Professori Hämäläisen mukana Helsingin yliopistosta Jyväskylään siirtyy synkrotronisäteilyn käyttöön perustuvaa materiaalifysiikan osaamista, joka on merkittävä uusi tutkimusala Jyväskylässä. Professuurin tehtäviin kuuluu suunnitelman mukaan tutkimusteeman tutkimuksen ja alan koulutuksen johtaminen.
Tutkimustyö
Fyysikkona Hämäläinen on erikoistunut kokeellisen fysiikan tutkimukseen. Hän on tutkinut muun muassa kiinteän olomuodon fysiikkaa. Uransa aikana professori Hämäläinen on aktiivisesti pyrkinyt edistämään synkrotronisäteilyn käyttöä materiaalitieteen tutkimuksessa sekä Suomessa että ulkomailla ottamalla vastaan vastuullisia tehtäviä useissa eurooppalaisissa fysiikan alan järjestöissä. Hän on käyttänyt useissa tutkimuksissaan materiaalien karakterisointiin röntgenmenetelmiä, niistä kenties tärkeimpänä epäelastinen röntgensironta.
Professori Hämäläinen on tammikuuhun 2017 mennessä julkaissut yli 130 vertaisarvioitua tieteellistä julkaisua. Lisäksi hän on julkaissut useita julkaisuja tieteen popularisoimiseksi.
Luottamustoimia ja huomionosoituksia
Työskennellessään Helsingin yliopistossa professori Hämäläinen hoiti professuurin ohella monia hallinnollisia luottamustoimia. Hän on ollut Tieteellisen neuvoston jäsen, innovaatiotoimikunnan puheenjohtaja ja tohtorikoulutuksesta vastaavan johtoryhmän puheenjohtaja vuodesta 2014. Hämäläinen on osallistunut myös fyysikkojen kansallisen yhdistyksen toimintaan. Hän toimi Suomen fyysikkoseuran puheenjohtajana vuosina 2005 –2007 Hänen asiantuntemustaan on hyödynnetty myös muun muassa Maanpuolustuskorkeakoulun (v:sta 2016) ja Ilmatieteen laitoksen (v:sta 2015) neuvottelukunnissa. Kotimaisten luottamustoimien lisäksi Hämäläinen on ollut Grenoblessa Ranskassa sijaitsevan yhteiseurooppalaisen synkrotronilaboratorion ESRF (European Synchrotron Radiation Facility) tieteellisen neuvoston puheenjohtaja kaudella 2012–2014. Hän on ensimmäinen ESRF:n johtopaikalle valittu suomalainen.
Professori Hämäläinen oli suosittu luennoitsija toimiessaan Helsingin yliopistossa. Hänet valittiin kolmesti (1996, 2003 ja 2009) fysiikan laitoksen vuoden opettajaksi. Tieteellisten ansioidensa perusteella Hämäläinen sai Suomalaisen Tiedeakatemian myöntämän Väisälän palkinnon vuonna 2002. Hänet valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2006. Suomen Tiedeseuran jäsen hän on vuodesta 2013.
Tasavallan presidentti myönsi vuonna 2012 Hämäläiselle Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan ritarimerkin.
Albert Viksten
Albert Viksten (1889 Graninge, Västernorrland, Ruotsi – 1969) oli ruotsalainen kirjailija. Hänen aiheensa olivat pääasiassa meriltä ja erämailta.
Charles Dexter Wardin tapaus
Charles Dexter Wardin tapaus on H. P. Lovecraftin vuonna 1927 kirjoittama lyhyt romaani. Se kertoo nuoresta providencelaisesta sukututkimusta harrastavasta opiskelijasta, joka päätyy tutkimaan 1700-luvulla vaikuttaneen pahamaineisen esi-isänsä vaiheita. Charlesin elämä kietoutuu lopulta kokonaan kuolleiden ja manausten ympärille ja hänen okkultistiset tutkimuksensa alkavat vaikuttaa myös ympäröivän yhteisön tapahtumiin.
Lovecraft ei ollut tyytyväinen romaaniin eikä vaivautunut kirjoittamaan sitä puhtaaksi. Teksti ilmestyi vasta hänen kuolemansa jälkeen, mutta nykyään sitä pidetään eräänä hänen parhaista teoksistaan.
Juoni
Charles Dexter Ward on rhodeislandilaisen aristokraattisuvun perillinen ja innokas sukututkija. Hän kiinnostuu 1700-luvulla eläneestä esi-isästään Joseph Curwenista, joka oli noidan ja alkemistin maineessa. Ward löytää Curwenia esittävän maalauksen ja huomaa olevansa aivan samannäköinen. Kun Ward alkaa käyttäytyä oudon vanhahtavalla tavalla ja uppoutuu salatieteisiin, hänet todetaan henkisesti epävakaaksi ja suljetaan mielisairaalaan.
Perheen lääkäri Marinus Bicknell Willett alkaa selvitellä hulluuden syitä. Käy ilmi, että nuori Ward oli herättänyt Joseph Curwenin henkiin, ja tämä on ottanut hänen paikkansa. Hän käy tutkimassa Curwenin vanhaa asumusta, jonka alta löytyy valtava labyrintti täynnä outoja hirviöitä ja okkulttista välineistöä. Curwen on löytänyt loitsun, jolla ihmiset voidaan palauttaa ”alkusuoloiksi”. Vastaavasti alkusuoloista voi taikuuden avulla rakentaa elävän ihmisen.
Willett menee mielisairaalaan keskustelemaan Curwenin kanssa. Curwen ei osoita katumusta, ja Willett lausuu löytämänsä loitsun, joka palauttaa Curwenin tomuksi. Julkisuudessa ihmetellään, mihin Ward oikein on kadonnut, mutta Willett pitää salaisuutensa ja huolehtii siitä, että Curwenin jäämistö hävitetään.
Kirjoittaminen ja julkaisu
pienoiskuva|vasen|Vuonna 1801 rakennettu Halsey House Providencessa oli Wardin talon esikuva. Lovecraft aloitti Charles Dexter Wardin tapauksen suunnittelun elokuussa 1925, jolloin hänen tätinsä Lillian kertoi hänelle kummitusjuttuja kotikaupungissaan Providencessa sijaitsevasta ”Hurjan Tom Halseyn” kartanosta. Kyseinen talo sijaitsee osoitteessa 140 Prospect Street ja toimi esikuvana Charles Dexter Wardin talolle, jonka osoitteeksi Lovecraft tosin ilmoittaa 100 Prospect Street. Talo on edelleen olemassa, joskin se on myöhemmin jaettu useammaksi asunnoksi. Charles Dexter Wardin hahmo muistuttaa Halseyn talossa tuolloin asunutta William Lippitt Maurania (s. 1910), jonka Lovecraft tunsi maineelta. Mauran oli sairaalloinen lapsi, jota hoitajat kuljettivat rattaissa pitkin kaupunkia. Sekä Mauranin perhe että romaanin fiktiivinen Joseph Curwen omistivat maatilan Pawtuxetissa.
Lovecraft asui 1920-luvun puolivälissä Brooklynissä ja suunnitteli Salemiin sijoittuvaa tarinaa, joka sekoittaisi kauhukirjallisuutta ja dekkaria. Hänen aikomuksensa oli myydä tarina Detective Tales -lehdelle, joka oli aiemmin hylännyt hänen novellinsa ”Kammottu talo”. Se käsittelee Charles Dexter Wardin tapauksen tavoin Lovecraftin kotiseutua. Syyskuussa 1925 Lovecraft luki Providencen siirtomaa-aikaista historiaa käsittelevän kirjan, joka mahdollisesti innoitti häntä siirtämään kirjan tapahtumat Rhode Islandiin. Huhtikuussa 1926 Lovecraft palasi takaisin kotiseuduilleen Providenceen. Vielä tammikuussa 1927 hän aikoi kuitenkin sjoittaa tarinansa Salemiin.
Lovecraft kirjoitti tarinan tammi–maaliskuussa 1927. Hän ei ollut lopputulokseen tyytyväinen eikä siksi kirjoittanut tekstiä puhtaaksi tai yrittänyt saada sitä julkaistuksi, vaikka kustantajat olisivat todennäköisesti tarttuneet romaaniin innokkaammin kuin novelleihin. Lovecraftin ystävä R. H. Barlow alkoi 1934 kirjoittaa novellia puhtaaksi, mutta ei saanut urakkaansa valmiiksi ennen Lovecraftin kuolemaa. Lopullisen puhtaaksikirjoittamisen tekivät August Derleth ja Donald Wandrei, jotka julkaisivat novellin jatkosarjana Weird Tales -lehdessä vuonna 1941. Romaani ilmestyi touko- ja heinäkuun numeroissa lyhennettynä ja virheitä vilisevänä versiona.
Vastaanotto
Lovecraft piti romaania kömpelönä tekstinä, joka luhistui itsetietoisen historiasta luennoinnin alle. Kirjan jälkimaine sen sijaan on ollut myönteinen ja sitä pidetään eräänä Lovecraftin parhaista teksteistä.
Lovecraft-tutkijat S. T. Joshi ja David E. Schultz huomauttavat, että Charles Dexter Wardin tapaus on yksi monista tarinoista, joissa ”Lovecraft ammensi suhteellisen rajallisesta juonikuviovalikoimastaan ja kertoi keskinkertaisen tarinan uudelleen, mestarillisin tuloksin.” S. T. Joshin mukaan romaani on Lovecraftin yliluonnollisten kauhutarinoiden huipentuma. Vuonna 1927 Lovecraft kirjoitti novellin ”Väri avaruudesta”, jonka myötä hän luopui yliluonnollisista aiheista ja alkoi sekoittaa kauhua ja tieteiskirjallisuutta.
Juhani Hinkkanen arvosteli Charles Dexter Wardin tapauksen, kun se ilmestyi suomeksi vuonna 1992. Hänen mukaansa kyseessä on kirjailijan parhaimmistoon lukeutuva teksti: ”Lovecraft jos kukaan ymmärsi kauhun perusolemuksen. Hän puhui ihmisen sisimmässä piilevistä peloista ja ihmisen kosmisesta kauhusta selittämättömän maailmankaikkeuden ja tieteen uusien löytöjen edessä. Hän käsitti, että vahvin kaikista peloista on tuntemattoman pelko. – – [J]os tuntematon tulee liian tutuksi, jos se tuodaan näyttämölle lukijan tai katsojan silmien eteen, pelko katoaa ja seurauksena on antikliimaksi ja pettymys. Lovecraft ei itsekään aina onnistunut näissä puitteissa pysymään mutta parhaimmillaan kuten Charles Dexter Wardin tapauksessa hän toteutti periaatteensa tinkimättä piinalliseen loppuun asti.
Hilja – maitotyttö
Hilja – maitotyttö on Toivo Särkän ohjaama suomalainen elokuva vuodelta 1953. Sen myös tuotti Toivo Särkkä. Käsikirjoitus perustuu Johannes Linnankosken novelliin ”Hilja, maitotyttö” vuodelta 1913.
Pääosissa näyttelevät Anneli Sauli ja Tauno Palo. Palo esittää maatalon isäntää, joka himoitsee nuorta karjapiikaa Hiljaa (Sauli). Saulo Haarlan esittämä nuori ylioppilas Yrjö yrittää myös saada Hiljan rakkauden, mutta talon isäntää se ei miellytä. Elokuvassa keskeisessä roolissa ovat myös taiteellisen Yrjön Hiljasta piirtämät muotokuvat, joista muodostuvien takaumien kautta tarinaa kerrotaan.
Suomenkielisessä rinnakkaisnimessä käytettiin väliviivatonta kirjoitusasua. Ensi-iltaan tullessaan Hilja maitotyttö aiheutti kohua eroottisten kohtaustensa takia. Erityisesti Anneli Saulin alastonuinti oli ajalle rohkeaa kuvastoa. Eroottinen sisältö takasi kuitenkin elokuvan myynnin kymmenkuntaan muuhun maahan. Elokuvan DVD-taltioinnissa on yhä K15-merkintä.
Juoni
Hilja ja maalle kesänviettoon tullut Yrjö tapaavat alkukesällä Hiljan ollessa viemässä tilalta maitoa asemalle. Nuorten välille kehittyy nopeasti romanssi, jota tilan isäntärenki Kalevi ei hyväksy. Isäntärenkikin on näet halukas saamaan Hiljan itselleen, ja juhannusyönä hän raiskaa tytön. Myöhemmin nuorten romanssi jatkuu, mutta onnea varjostavat paitsi sosiaaliset erot myös mustasukkainen Kalevi.
Tuotanto
Elokuvan ensi-ilta oli Helsingissä Rexissä ja Tuulensuussa.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Arto Pajukallion mukaan Särkkä on onnistunut lataamaan kankeanrunolliseen ohjaukseensa hellyttävää ilmaisuvoimaa. Kriitikko pitää elokuvaa myös mainettaan tärkeämpänä seksuaalisen väkivallan kuvauksena. Kalle Peronkosken kuvaus saa Pajukalliolta erikoismaininnan.
Tom DiCillo
Tom DiCillo (s. 14. elokuuta 1953) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hän syntyi Jacksonvillessä, Floridassa, ja työskenteli ennen omaa ohjaajanuraansa muun muassa kuvaajana.
DiCillo on myös elokuviensa käsikirjoittaja.
Tommi Tikkanen
Tommi Tikkanen (s. 25. helmikuuta 1980 Helsinki) on helsinkiläinen musiikkituottaja, säveltäjä ja DJ. Tommi Tikkanen on toiminut säveltäjänä, tuottajana ja miksaajana mm. Kapteeni Ä-nen, Jukka Pojan, Puppa J'n, Soul Captain Bandin, Raappanan, Reino & The Rhinosin, Jukka Poika ja Kompostikoplan, Paarman sekä Paukkumaissi-lastenmusiikkiyhtyeen levyillä.
Hän on myös tuottanut singlejä, remixejä ja yksittäisiä albumiraitoja useille yhtyeille ja artisteille, kuten JVG, Aurora, Reino Nordin, Nopsajalka, Zion Train, Mariska, Roots Cultivation, Lord Est, Kwan, Uusi Fantasia sekä MattiP. Hänet tunnetaan ensisijaisesti jamaikalaislähtöisen musiikin sekä modernin pop-musiikin tuottajana, mutta tuotantoihin ja sävellyksiin kuuluu myös lastenmusiikkia sekä elokuvamusiikkia (Muutoksii-elokuvan soundtrack). Tikkanen tunnetaan suomalaisissa reggaepiireissä Bommitommina, Komposti sound systemin dj:nä sekä radiotoimittajana Radio Helsingin Kompostiradio - ohjelmassa (2001-2013). Hänellä on Ylivoima-niminen studio Suomenlinnassa ja hän pyörittää lisäksi isompaa Suomenlinnan Studiota. Tikkanen on toiminut myös Sound Explosion Bandin kosketinsoittajana.
Iran Turkvision laulukilpailussa
Iran on osallistunut Turkvision laulukilpailuun kahdesti, vuosina 2014 ja 2015.
2014
Iran osallistui ensimmäistä kertaa vuoden 2014 Turkvision laulukilpailuun, joka pidettiin Tatarstanissa Kazanissa. Edustajaksi valittiin laulaja Barısh Grubu kappaleella "Heydar Baba". Turkvision laulukilpailun semifinaalissa Grubu sai 178 pistettä, sijoittui yhdeksänneksi ja pääsi finaaliin. Finaalissa hän sai 167 pistettä ja sijoittui kolmanneksitoista.
2015
Vuonna 2015 Iran osallistui jälleen Turkvision laulukilpailuun, joka järjestettiin Istanbulissa, Turkissa. Edustajaksi valittiin Reza Esbilani kappaleella "Manim arzum". Finaalissa Esbilani saivat 131 pistettä ja sijoittuivat yhdeksänneksitoista.
Kilpailijat
{{legend|gold|Voitto}} {{legend|silver|Toinen}} {{legend|#cc9966|Kolmas}} {{legend|#FE8080|Viimeinen}}
FS Germinal (F735)
Germinal (runkonumero F735) on Ranskan laivaston 1994 palvelukseen otettu Floréal-luokan fregatti.
Valmistus
Alus tilattiin 1989 Chantiers de l'Atlantiquelta, missä köli laskettiin 17. elokuuta 1992. Se laskettiin vesille 14. maaliskuuta 1993 ja otettiin palvelukseen 17. toukokuuta 1994.
Palvelus
Alus oli 2014 palveluksessa kotisatamanaan Fort-de-France Martiniquella.
Linnoitus
Linnoitus on sotilaallinen rakennus tai rakennelma, joka on tarkoitettu alueen puolustamiseksi sodan aikana. Linnoituksia on käytetty myös vallanpitäjien vallan vahvistamiseen rauhan aikana.
Linnoitukset voidaan jakaa kenttälinnoituksiin, jollaisia sotilaat voivat rakentaa sodan aikana paikalla olevasta materiaalista, ja rauhan aikana rakennettaviin kantalinnoituksiin.
Esihistorialliset linnoitukset
Varhaisimmat linnoitukset koostuivat suojaavasta maavallista ja sen viereen kaivetusta vallihaudasta. Niitä tehtiin paikkoihin, joissa maastonmuodot antoivat jo luonnostaan melko hyvän suojan. Joillakin alueilla, kuten Saksassa, tehtiin puunrungoista paaluvarustuksia.
Keskiajan linnoitukset
Keskiajan linnoituksissa oli korkeat muurit ja tornit, joista voitiin ampua tai heittää aseita hyökkääjien päälle. Niitä vastaan voitiin hyökätä joko yrittämällä kaivaa käytävä muurin alle, iskeä siihen muurinmurtajalla tai rakentaa siirrettävä hyökkäystorni joka oli yhtä korkea kuin puolustajan tornit.
Tykkejä vastaan suojaavat linnoitukset
Kun sodankäynnissä alettin käyttää tykkejä, vanhemmat linnoitukset eivät riittäneet suojaksi. Italiassa kehitettiin 1500-luvun alussa italialaissotien aikana bastionijärjestelmä. Säännönmukainen bastioni on takaa avoin viisikulmio, joka työntyy eteen vallihautaan. Bastionin muoto mahdollisti tulituksen useaan suuntaan, myös pitkin vallihautaa. Jokainen bastioni pystyi tukemaan tulellaan viereisiä linnoituksen osia.
Bastionien merkitys väheni 1700-luvun lopulla, kun alettiin rakentaa kaponieerijärjestelmiä ja ne vakiintuivat 1800-luvulla. Kaponieeri oli pieni umpeen rakennettu varustus, joka on tarkoitettu joko vallihaudan tai muun puolustuslinjan lähipuolustukseen vihollisen rynnäkön aikana.
Bastioni- ja kaponieerilinnoitusten komeat muurit toimivat osittain myös vihollisen pelotuksessa. Kun sodankäynti siirtyi liikkuvan tykistön käyttämiseen, linnoituksia pyrittiin piilottamaan maastoon.
Juoksuhaudat
Yhdysvaltojen sisällissodassa molemmat osapuolet käyttivät kenttälinnoitteita enemmän kuin koskaan aikaisemmin. Vallatut alueet linnoitettiin heti mukana kannettujen kirveiden ja lapioiden avulla. Ensin kaivettiin konekiääripesäkkeet ja sitten ne yhdistettiin juoksuhaudoin. Ensimmäisen maailmansodan alla kenraalit uskoivat uusien tuliaseiden ratkovan sodan nopeasti, mutta sen sijaan rintamat jämähtivät juoksuhautoihin yli kahdeksi vuodeksi.
Toinen maailmansota
Maailmansotien välisenä aikana monet Euroopan maat rakensivat laajoja puolustuslinjoja. Suurin oli ranskalaisten Maginot-linja, joka ulottui Sveitsin rajalta Belgian rajalle. Sen betoni oli vahvempaa kuin koskaan ennen oli käytetty, siinä oli suuria piilotettuja tykkejä, teräspalkit ja miinakentät suojasivat tankeilta. Isoja osia linnoituksista oli maan alla.
Hiisku
Hiisku on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Linnoitus
Väestönsuojat
Väestönsuojat suunniteltiin aluksi suojaamaan siviiliväestöä ilmapommituksilta. Kylmän sodan aikana niitä varustettiin myös ydinsodan varalle.
Matias Keskinen
Matias Keskinen (22. tammikuuta 1922 Petäjävesi – 3. elokuuta 1997 Vuolijoki) oli suomalainen kansantaiteilija, valokuvaaja, elokuvantekijä ja kuvanveistäjä. Hänen tunnetuin teoksensa oli presidentti Urho Kekkosen päätä esittänyt 20 tonnin painoinen ja kolme metriä korkea betonipatsas, joka rikkoontui vuonna 1989 kun sitä oltiin siirtämässä pois Oulun Rotuaarilla pidetystä näyttelystä. Keskinen valmisti myös useita Kekkosta esittäviä pienoispatsaita.
Peter Dinklage
Peter Hayden Dinklage (/ˈdɪŋklɪdʒ/; s. 11. kesäkuuta 1969 Morristown, New Jersey, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuva-, televisio- ja teatterinäyttelijä. Dinklage on näytellyt muun muassa elokuvissa The Station Agent (2003), Elf (2003), brittielokuvassa Arvoituksia arkussa (2007) ja sen amerikkalaisversiossa Death at a Funeral (2010), Narnian tarinat: Prinssi Kaspian (2008) ja Ice Age 4: Mannerten mullistus (2012).
Matias Keskinen
Elämä ja ura
Keskinen harrasti 1950-luvun alussa nyrkkeilyä ja voitti useita valtakunnantason hopeamitaleita. Urheiluharrastuksen sivussa Keskinen alkoi valmistaa palkintopatsaina käytettyjä miniaatyyrimaisia urheilijahahmoja. Hankkiakseen kuvanveistossa tarvittavaa tietämystä Keskinen oli opissa valimossa, ja hän myös opiskeli Vapaassa taidekoulussa Helsingissä.
Peter Dinklage
Vuosina 2011–2019 Dinklage näytteli Tyrion Lannisteria HBO:n fantasiasarjassa Game of Thrones, ja tästä roolista hänet on palkittu parhaan draamasarjan miessivuosan Emmy- ja Golden Globe -palkinnoilla.
Matias Keskinen
Elämä ja ura
Keskinen kuvasi 1950-luvulla myös 8 mm kaitafilmejä ja valokuvasi elokuvastillejä. 1960-luvun alussa hän perusti yhdistyksen, joka vuokrasi Ateneumin läheltä elokuvateatterin mainoskaapin, jossa esiteltiin sitten usean vuoden ajan Ajanfilmi-nimisen kuvitteellisen elokuvateatterin ohjelmistoa still-kuvien avulla; kuvissa Keskinen itse esiintyi eri elokuvarooleissa. Ajanfilmi "esitti" muun muassa keisari- ja Tarzan-aiheisia elokuvia. Keskinen toimi myös parturina Helsingin yömajoissa stepaten ja laulaen parturoinnin lomassa. Hiusten leikkuun jälkeen hän puki asiakkaan keisarin vaatteisiin ja otti hänestä sitten valokuvan.
Peter Dinklage
Nuoruus
Dinklage syntyi Morristownissa, New Jerseyssä musiikinopettaja Dianelle ja myyntimies John Carl Dinklagelle. Dinklagella todettiin syntyessään lyhytkasvuisuusoireyhtymä, ja sen vuoksi hän on jäänyt poikkeuksellisen lyhytkasvuiseksi (aikuisiällä 1,35 m). Dinklage varttui Mendham Townshipissa, New Jerseyssä ja valmistui vuonna 1987 Delbarton Schoolista ja vuonna 1991 Bennington Collegesta.
Matias Keskinen
Kekkos-patsas
Vuonna 1975 Keskinen valmisti sarjan presidentti Kekkosta esittäviä pienoisrintakuvia, joita jaettiin Helsingin Etyk-kokoukseen osallistuneille valtionpäämiehille. Vuonna 1978 Keskinen alkoi myös rakentaa betonista suurta Kekkosen päätä. Tässä vaiheessa hän asui Pielavedellä. Vuolijoen silloinen kunnanjohtaja Jorma Järvinen luki 1980-luvun alkupuolella patsaasta tehdyn lehtiartikkelin ja innostui siitä. Vuonna 1982 Keskinen muutti Vuolijoelle ja siirsi 20 tonnia painaneen vielä keskeneräisen patsaansa sinne. Patsas valmistui 1984, ja se oli esillä erään huoltoaseman pihalla Vuolijoella. Patsas oli tarkoitus sijoittaa Vuolijoelle perustettavaan Kekkos-puistoon, mutta hanke ei koskaan toteutunut. Ajatus Vuolijoen Kekkos-puistosta perustui siihen, että Sylvi ja Urho Kekkonen olivat vuonna 1940 ostaneet paikkakunnalta maatilan asuinpaikakseen. Kekkos-patsas sai silti jonkin verran valtakunnallista huomiota muun muassa radion Tänään iltapäivällä -ohjelmassa kesäkuussa 1989.
Peter Dinklage
Ura
Dinklage teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1995 elokuvassa Hei, kamera käy ja läpimurtoroolinsa vuoden 2003 menestyksekkäässä elokuvassa The Station Agent, josta hän ansaitsi Independent Spirit- ja Screen Actors Guild -ehdokkuudet.
Matias Keskinen
Kekkos-patsas
Syksyllä 1989 Oulun Rotuaarilla järjestettiin veistosnäyttely, jossa myös Kekkospää oli esillä. Lokakuussa 1989 Oulun kaupunki päätti siirtää Kekkospatsaan pois ennen Neuvostoliiton presidentin Mihail Gorbatšovin vierailua Oulussa. Siirtopäätöstä perusteltiin sillä, että patsas olisi herättänyt kiusallista huomiota vierailua seuranneessa kansainvälisessä lehdistössä. Patsas hajosi kuitenkin 25. lokakuuta 1989 kuljetuksen aikana, ja sen jäännökset vietiin Oritkarin satama-alueelle täytemaana käytettäväksi. Vaikka patsas oli vakuutettu 300 000 markasta, Keskinen ei saanut korvausta sen hajoamisesta vakuutusyhtiöltä tai Oulun kaupungilta, sillä rikkoontumisen syyksi selitettiin patsaan tekovika. Toisen käsityksen mukaan patsasta nostettaessa oli nostoköydet kiinnitetty väärin. Patsaaseen oli tullut murtumia jo siirrettäessä sitä Vuolijoelta Ouluun.
Kekkospatsaan tuhoa pidettiin yhden aikakauden päättymisenä, sillä pari viikkoa myöhemmin murtui Berliinin muuri ja kylmän sodan kausi päättyi. Patsaan hajoaminen tallentui videonauhalle, joka päätyi televisioon saman illan Kymmenen uutisten loppukevennykseksi. Helsingin Sanomien pilapiirtäjä Kari Suomalainen kommentoi tapausta piirroksella, jossa Mihail Gorbatšov epäili hajonnutta patsasta katsoessaan kyseessä olevan Kekkosen presidenttikauden uudelleenarviointi.
Peter Dinklage
Ura
Ohjaaja Andrew Adamson valitsi Dinklagen Trumpkinin rooliin vuonna 2008 julkaistuun elokuvaan Narnian tarinat: Prinssi Kaspian.
Matias Keskinen
Kekkos-patsas
Oululaiset Kari Blomster ja Matti Ollikainen ovat 2000-luvun alussa esittäneet 1989 valmistunutta Oulun Urho -trubaduurishow'ta, joka kertoo Keskisen kekkospatsaan tuhoutumisesta Oulussa. Ollikaisen hallussa on patsaaseen kuulunut nenä.
Dokumentti
Vuonna 1991 Veli Granö teki Keskisestä tunnin mittaisen Matias Keskisen kuviteltu elämä -nimisen dokumenttielokuvan. Elokuvassa on mukana Keskisen kuvaamia 8 mm kaitafilmejä ja kotivideoita.
Peter Dinklage
Yksityiselämä
Dinklage on naimisissa teatteriohjaaja Erica Schmidtin kanssa, ja hän sai esikoistyttärensä vuonna 2011. Dinklage asuu perheineen New Yorkissa.
Dinklage on saksalaista ja irlantilaista alkuperää.
Filmografia
thumb|220px|Peter Dinklage [[30 Rock -sarjan kuvauksissa vuonna 2008.]]
Impromptu
Impromptu ( 'valmiina', 'käden ulottuvilla') on usein käytetty sävellyksen nimi. Sitä käytti ensimmäisenä tšekkiläinen säveltäjä J. H. Worzišek 1822. Impromptuja ovat säveltäneet myös Frédéric Chopin, Franz Schubert ja Jean Sibelius.
Impromptu tarkoittaa improvisoitua, valmistelematonta, hetken mielijohteesta syntynyttä hengentuotetta.
Konstruktivismi
Konstruktivismi tai konstruktionismi voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Lamminjärvi (Juupajoki, Hirvijärvi)
Lamminjärvi on Pirkanmaalla Juupajoen Hirvijärvellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 24 hehtaaria ja se on 1,1 kilometriä pitkä ja 350 metriä leveä. Se sijaitsee viereisen Hirvijärven suuntaisella jatkeella samassa maaston painaumassa. Järvet erottaa toisistaan 170 metriä leveä kannas. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,6 kilometriä ja sen haja-asutus muodostuu viidestä taloudesta, joista kaksi ovat maatiloja, ja voidaan katsoa kuuluvan Hirvijärven kylään. Rannoille on rakennettu seitsemän vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet yhdystieltä 14299 ja siitä haarautuvilta kyläteiltä. Lamminjärven rannat ovat enimmäksen peltomaata, mutta kahdessa kohtaa rannat ovat metsämaata. Järven pohjoisosassa maatilan viljelmät ovat puutarhaa.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Sahajoen valuma-alueeseen (35.756) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 115,2 metriä mpy. Järveen laskee metsäoja Lauttastenjärvestä, johon yhtyy etelästä ojitetun Kaakkosuon ja Kaakkosjärven kuivatusvedet. Lamminjärven laskuoja laskee kannaksen yli Hirvijärveen. Ojalle tulee pudotusta 0,6 metriä.
Historiaa
Vuoden 1958 peruskartassa järven ympäristössä oli laajemmat peltoalueet, jotka kiersivät lähes koko järven. Osa pelloista on myöhemmin metsitetty.
Moskovan alue Turkvision laulukilpailussa
Moskovan alue on osallistunut Turkvision laulukilpailuun kerran, vuonna 2014
2014
Moskovan alue osallistui ensimmäistä kertaa vuoden 2014 Turkvision laulukilpailuun, joka pidettiin Tatarstanissa Kazanissa. Edustajaksi valittiin bändi nimeltä Kazan World kappaleella "Sine kotem". Turkvision laulukilpailun semifinaalissa he saivat sai 190 pistettä, sijoittuivat viidenneksi ja pääsivät finaaliin. Finaalissa he saivat 170 pistettä ja sijoittuivat kahdenneksitoista.
Kilpailijat
{{legend|gold|Voitto}} {{legend|silver|Toinen}} {{legend|#cc9966|Kolmas}} {{legend|#FE8080|Viimeinen}}
Tom Cross
Tom Cross on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu elokuvaleikkaaja. Hän aloitti uransa apulaisleikkaajana vuonna 1997. Hän sai maailmanlaajuista huomiota työstään elokuvassa Whiplash (2014), josta hänet palkittiin parhaan leikkauksen Oscar-palkinnolla. Hän myös leikkasi Chazellen elokuvan La La Land (2016).
Kaló Neró
Kaló Neró ( tai Καλόνερο; ) on Kreikan kylä, joka kuuluu Trifylían kuntaan, Messenian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen. Se kuului aiemmin Avlónaksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Trifylían kunnan Avlónaksen kunnallisyksikköön. Kylän väkiluku on 543 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|[[Kalamáta–Pýrgos-juna lähdössä Kaló Nerósta.]] Kaló Neró sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan länsiosassa Kyparissíanlahden rannalla. Sen nimi tarkoittaa hyvää vettä. Kylä muodostaa laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Καλού Νερού, Topikí Koinótita Kaloú Neroú), johon kuuluvat varsinaisen Kaló Nerón kylän lisäksi Áno Kaló Neró, Drekolaíika, Kákkavas, Mármaro, Stási Sidirokástrou ja Vounáki. Koko yhdyskunnan väkiluku on 686.
James LeGros
thumb|James LeGros vuonna 2006. James LeGros (s. 27. huhtikuuta 1962) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Minneapolisissa, Minnesotassa.
LeGros on esiintynyt muun muassa Gus Van Santin elokuvassa Drugstore Cowboy vuodelta 1989 ja Tom DiCillon elokuvassa Hei, kamera käy (1995). Hänellä oli vakituinen rooli televisiosarjassa Ally McBeal, ja hän on vieraillut monissa muissa.
Markku Rossi
Markku Kalevi Rossi (s. 5. maaliskuuta 1956 Suonenjoki) on suomalainen, vuodesta 2000 kuopiolainen, kuuden vaalikauden entinen Suomen Keskustan kansanedustaja Savo-Karjalan vaalipiiristä ja arvonimeltään maakuntaneuvos.