cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Uusi Amsterdam
Uuden Amsterdamin antautuminen
Kolmannen Englannin–Hollannin sodan aikana vuonna 1673 hollantilainen sotalaivasto purjehti New Yorkin edustalle ja valtasi kaupungin joidenkin kuukausien ajaksi. Hollantilaiset vaihtoivat valtaamansa kaupungin nimeksi Nieuw Orangien (nykyhollanniksi Nieuw-Oranje, englanniksi New Orange). Vuonna 1674 Hollanti suostui rauhaan ja vaihtoi Nieuw Orangienin Surinameen (tuolloin Alankomaiden Guayana).
Talous
Uuden Amsterdamin talous perustui aluksi turkiskauppaan. Vuonna 1626 Hollantiin toimitettiin yli 8 000 turkista, joista suurin osa majavannahkoja. Erilaisten turkisten ohella suosituin kotimaahan menevä vientiartikkeli oli tupakka. Uudesta Amsterdamista sisämaahan suuntautuvassa kaupassa hollantilainen pellava, purjekangas, mausteet ja langat olivat suosittuja myyntituotteita.
Muiden Euroopan mahtivaltioiden ottaessa oman osansa turkiskaupasta, hollantilaisia siirtolaisia oli houkuteltava muilla keinoin. Länsi-Intian kauppayhtiön ylähuone kehitti uudisasutuksen lisäämiseksi järjestelmän, jossa varakkaita sijoittajia houkuteltiin suurtilallisiksi ja heille tarjottiin suuria maa-apurahoja. Suurtilalliset saivat maa-alueiden lisäksi paikallishallinnon vallan. Suurtilallisten kartanotalouteen oli hankittava vähintään 50 aikuista siirtolaista työntekijöiksi ja kartanon maita sai käyttää kaikkeen muuhun paitsi turkiskauppaan.
Yksi ensimmäisistä suurtilallisista ja samalla ainoa menestynyt oli amsterdamilainen timanttikauppias Kiliaen Van Rensselaer. Hän aloitti maanomistajana lähellä nykyistä Albanya ja välitti siirtokunnalle siirtolaisia, työkaluja ja karjaa. Kun britit valtasivat Uuden Amsterdamin 1664, Renselaerin alaisuudessa oli 40 taloa ja 200 asukasta.
Siirtolaiset
Vuosien 1624–1664 välisenä aikana yli 40 laivaa kuljetti siirtolaisia Uuden Amsterdamin satamaan, ja parhaimmillaan ne toivat lähes 500 siirtolaista vuoden 1657 aikana. Suurin osa maahanmuuttajista muodostui suvuista. Näihin sukuihin kuulumattomia yksinäisiä naisia ja miehiä oli vähän. Vajaa puolet siirtokunnasta oli hollantilaisia. Heidän jälkeensä suurimmat kansanryhmät olivat saksalaiset ja britit. Myös orjina tuodut afrikkalaiset ja Uuden Ruotsin antautumisen mukana tulleet skandinaavit täydensivät siirtolaisten joukkoa. Eri uskonnot, kuten baptismi, luterilaisuus, kalvinismi ja juutalaisuus, olivat hyvin edustettuina.
Alkuperäisen luettelon mukaan Uuden Amsterdamin siirtokunta koostui muun muassa vapaakauppiaista, venemiehistä, arkkitehdeista, päällysmiehistä, rakennusmiehistä ja maatyöntekijöistä. Vapaakauppiailla oli oikeus metsästää majavia, mutta kaikki turkikset oli toimitettava kauppayhtiölle. Jos kauppiaat ostivat nahkansa intiaaneilta, niin tuotteet oli myytävä yhtiölle samaan hintaan jonka he olivat maksaneet intiaaneille.
Perintö
New York on edelleen hyvin monikulttuurinen, jollainen se oli jo Uuden Amsterdamin aikoihin. Alkuperäinen 1600-luvun hollantilainen arkkitehtuuri on kuitenkin täydellisesti kadonnut, ja siitä on jäänyt muistoksi vain arkeologiset rippeet. Sen sijaan Uuden Amsterdamin alkuperäinen asemakaava on pysynyt pääosin koskemattomana, samoin jotkut talot Manhattanin ulkopuolella. Ala-Manhattan, jonne Uusi Amsterdam oli keskittynyt, on edelleen kaupankäynnin keskuspaikkoja.
Aias
pienoiskuva|upright|Aias kantaa Akhilleuksen ruumista. Kuvitusta [[attikalainen keramiikka|attikalaisessa mustakuviotekniikalla koristellussa lekyytissä noin vuodelta 510 eaa.]] Aias (, tai Ajax) oli kreikkalaisessa mytologiassa Telamonin poika ja Salamiin ruhtinas. Hän oli Troijan sodassa Akhilleuksen jälkeen akhaijien urhein mies. Hän oli myös Akhilleuksen serkku. Aias pelasti Akhilleuksen ruumiin troijalaisten käsistä. Kun Odysseus sai parhaana sankarina Akhilleuksen aseet, Aias hulluuden puuskassa tappoi yöllä sotajoukon karjalauman, luullen surmaavansa kilpailijansa ja kreikkalaisten päälliköt. Tajuttuaan tekonsa hän syöksyi häpeästä omaan miekkaansa.
Aiaan itsemurhan tunnetuin näytelmäesitys on Sofokleen tragedia Aias. Vaasimaalauksena eräs sen varhaisista esityksistä löytyy niin kutsutusta Eurytos-krateerista.
Rannikkovartiovene Rautaville
Rannikkovartiovene RV 214 eli Rautaville on suomalainen rannikkovartiovene, joka rakennettiin vuonna 1960 Hollmingin Rauman telakalla. Se oli käytössä Susiluodon merivartioasemalla Kustavissa vuoteen 2000 asti, jolloin se luovutettiin Forum Marinumille Turkuun merivartioinnin 70-vuotisjuhlien yhteydessä.
1990-luvun alussa rakennettiin merivartiostoille 3 kappaletta uusia rannikkovartioveneitä: RV 150, RV 251 ja RV 352. Seuraava uudishankintaerä oli käytössä vuonna 2007, kyseessä oli kaksi uutta RV:ä.
Merivartiostoilla on ollut käytössä myös pienempää mallia oleva 10,5-metrinen rautavene, jota on myös kutsuttu nimellä Pikkuville. Viimeinen merivartioston Pikkuville oli käytössä Kalajoen merivartioasemalla vielä vuonna 2007.
Headshot (vuoden 2016 elokuva)
Headshot on vuonna 2016 ensi-iltansa saanut indonesialainen toimintaelokuva, jonka on ohjannut Kimo Stamboel ja Timo Tjahjanto, sekä tähdittänyt Iko Uwais, Chelsea Islan, Sunny Pang ja Julie Estelle.
Headshot sai maailmanensi-iltansa Toronton elokuvajuhlilla 9. syyskuuta 2016. Se sai kriitikoilta pääosin positiivisia arvioita.
Vapaatuotantoalue
Vapaakauppa-alue tai erikoistalousalue (englanniksi Free Trade Zone (FTZ), Export Processing Zone (EPZ) tai Special Economic Zone), on alue, jolla toimivat yritykset saavat vero- ja tullihelpotuksia ja joilla vallitsee väljempi työnlainsäädäntö. Vapaakauppa-alueille pyritään houkuttelemaan ulkomaisia investointeja varsinkin työvoimaintensiivisille aloille. Vapaakauppa-alueet sijaitsevat yleensä kehitysmaissa ja usein niiden köyhimmillä alueilla, jossa ulkomaalaisten investointien toivotaan vähentävän köyhyyttä. Ensimmäiset Vapaakauppa-alueet perustettiin Latinalaisessa Amerikassa 1920-luvulla.
Vapaakauppa-alueita oli vuonna 1999 noin 3000 116 maassa ja ne työllistivät 43 miljoonaa ihmistä. Alueiden tärkeimmät tuotteet ovat vaatteet, kengät, urheiluvarusteet, elektroniikka ja lelut. Kiina perusti useita erikoistalousalueita 1980-luvulla houkutellakseen investointeja ja myöhemmin alueita on perustettu muun muassa Intiaan etenkin teknologiateollisuuden tarpeisiin. Euroopassa talousalueita on perustettu muun muassa Puolaan, Unkariin ja Venäjälle.
Alajärvi (Hämeenlinna)
Alajärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa ja Hattulassa sijaitseva järvi. Hämeenlinnan kaupunkialueen taajaman lounainen reuna (Majalahden, Loimalahden ja Munakkaan kaupunginosat) ulottuu järven koillisrantaan asti.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 628 hehtaaria, ja se on 6,6 kilometriä pitkä ja 2,5 kilometriä leveä. Järvi on muodoltansa niin sokkeloinen, että sillä ei ole suuria selkiä missään. Sen rantaviivan pituus onkin 44,6 kilometriä. Järven vedenpinnan korkeus on 98,5 metriä mpy.
Niemet ja lahdet
Lännestä lukien pohjoisrannasta työntyy järvelle Kotiniemi, jonka molemmille sivuille jäävät Inkalanlahti ja Haapastenlahti. Seuraava niemi on leveä Honkiniemi, jonka kainalossa on matala Kuuslahti. Seuraavat kaksi nimetöntä niemeä erottavat toisistaan Ventoolahti ja Kuivalahden itäpuolella on pitkä Hirvo eli Hirvonniemi. Seuraava niemi on Kokko eli Kokonniemi. Näiden välissä sijaitsee 1,4 kilometriä pitkä Majalahti ja Kokon itäpuolella on Sammonlahti. Järven koillisrannasta työntyy pitkänä esille Tervaniemi, joka erottaa läntisen Loimalahden Saunalahdesta. Itäisten Riisuunniemen ja Heponiemen välissä on Variksenlahti ja Heponiemen itäpuolella Vällänlahti.
Saaret ja järvenselät
Järvessä on saaria 37, joista neljä on yli hehtaarin, 22 yli aarin ja 11 alle aarin kokoisia. Saarten yhteispinta-ala on 29 ha ja rantaviivan yhteispituus on 8,0 kilometriä.
Järven syvyydet
Järvi on luodattu ja sen avulla laaditut syvyyskäyrät on painettu karttoihin. Järven keskisyvyys on 4,6 metriä ja suurin syvyys on 19,1 metriä. Syvin kohta sijaitsee Hirvonniemen ja Tervaniemen puolivälissä. Järven tilavuus on 29 miljoonaa kuutiometriä.
Järvi jakautuu karkeasti arvioiden kahdeksi järvialtaaksi, joita yhdistää Nuutiniemen ja Hirvon välinen 200 metriä leveä salmi. Salmi on vain kolme metriä syvä, joten lämpötilakerrostuminen ei ala vielä salmessa. Suurin osa järvestä kuuluu Hämeenlinnaan, mutta järven luoteispäässä on pieni lahdenpohjukka Hattulan puolella. Läntinen järviallas on matalampi ja siellä löytyy yli 10-metrinen syvänne Kotiniemen edustalla. Se leviää Vohlisaaren lounais- ja koillispuolella 8-metriseksi syvänteeksi. Aivan Soininsaaren itärannassa järvi syvenee nopeasti yli 9-metriseksi syvänteeksi. Myös Kuivalahti on yli 8 metriä syvä. Muut syvänteet löytyvät itäpuolen järvialtaasta. Kotsaaren pohjoispuolelta alkaa yli 10-metrinen syvänne, joka jatkuu järvenselän poikki länteen Hirvon nemenkärjen edustalle. Syvänne laajenee jo Tervaniemen edustalta luoteeseen Sammonlahden suuhun asti. Tällä alueella se syvenee 15-metriseksi ja useassa kohdassa yllitetään 18 metriä.
Matalia lahtia ovat Lahdenperä ja Jumallahti, Valkama, Variksenlahti, Sammonlahti, Majalahti ja Renkonvahanlahti.
Virkistys
Alajärvellä on hämeenlinnalaisten ja lähikuntien ulkoilualueita, kuten Tervaniemi ja Soininsaari. Loimalahdessa on hiekkaranta, jonka vesi on puhdasta; sinilevää on havaittu vain kuumina kesinä 2002 ja 2011.
Keltakurkkurosella
Keltakurkkurosella (Platycercus icterotis) on pohjoisaustralialainen kaija.
Alajärvi (Hämeenlinna)
Vesistösuhteet
Järvi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Räikälänjoen valuma-alueeseen. Se jaetaan vielä Alajärven alueeseen, johon järvi kuuluu.
Varsinkin etelästä laskee järveen ojitettujen soiden kuivatusvesiä. Huomattavin laskujoki on Hattulan puolelta Inkalanlahteen laskeva Alajoki. Se on Takajärven laskujoki, johon yhtyy Myllyoja, joka on Teerisuon pohjoispuolelta alkavan valuma-alueen laskuoja, sekä sen lisäksi vielä pienen Verilammin laskuoja. Takajärveen laskee 25 muuta järveä tai lampea. Alajärven Inkalanlahteen laskee myös Kivioja, joka on Tömäjärven laskuoja. Tömäjärven kautta laskevat myös Mustalammi, Hepolammi ja Omettalammi. Vesajoki laskee järven eteläiseen lahteen, aivan Pimeälahden viereen. Se on Pyyttämön laskuoja, jonka kautta laskevat myös Vesajärvi ja Suvitiellinen. Jumallahden itärantaan laskee vielä Kaakkolammi.
Keltakurkkurosella
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on noin 26 cm ja paino 45–80 g. Sukupuolet ovat erivärisiä. Koiraan pää ja vatsapuoli ovat punaiset, posket keltaiset, selkä keltaisen ja mustan kirjava, yläperä ja pyrstö vihreät, ja siivillä sekä pyrstön alapinnalla on violettia. Naaraan pää ja kurkku ovat vihertävät ja se on muutenkin koirasta himmeämpi. Nokka on harmaa, iiris tummanruskea ja koivet ruskehtavan harmaat. Nuori lintu muistuttaa naarasta mutta siltä puuttuvat keltaiset poskilaikut.
Alajärvi (Hämeenlinna)
Vesistösuhteet
Alajärven vedet laskevat pois järven kaakkoispäässä Valkamassa alkavalla Koskenjoella, joka laskee ensin Iso-Munakkaan kautta, sitten Välijoen nimisenä Pikku-Munakkaaseen, Jokilanjokena Suojärveen, Koskenjokena Viralanjärveen ja Kuotolanjärveen ja viimein Räikälänjokena Kernaalanjärveen, mistä Hiidenjoki saa alkunsa. Tämä laskee lopuksi Vanajaveteen.
Keltakurkkurosella
Esiintyminen
Keltakurkkurosella elää Australian lounaisosassa. Heinrich Kuhl kuvaili lajin holotyypin Albanysta Lounais-Australiasta. Siitä tunnetaan kaksi alalajia, rannikon icterotis ja sisämaan xanthogenys. Populaation koko on noin 100 000 yksilöä.
Alajärvi (Hämeenlinna)
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven länsirannoilla sijaitsivat Järvenkylä, Uotila, Soinisen saarella oleva torppa, Sammonlahdella sijaitseva Kokon torppa ja järven itäpäässä Wälen talo. Peltoja ei rannoilla näkynyt ollenkaan, mutta sieltä oli monissa paikoissa raivattu niittyjä.
Varhaisissa peruskartoissa on muutama paikannimi, joka on ajan saatossa muuttunut. Vuoden 1961 oli Kotsaari, joka muuttui seuraavassa vuoden 1976 kartassa Kotasaareksi. Vastaavalla tavalla on Kypäräsaari muuttunut Kiparasaareksi ja Jylhänsaari, Hirvonniemi ja Kokonniemi muuttuivat vuoden 1976 kartassa Jylhäksi, Hirvoksi ja Kokoksi.
Keltakurkkurosella
Lisääntyminen
Pesä on tavallisesti eukalyptuksen kolossa tai onkalossa. Naaras munii kolmesta seitsemään munaa, tavallisesti viisi, joita se hautoo noin 25 päivää. Poikaset jättävät pesän noin viisiviikkoisina ja pysyttelevät vanhempiensa seurassa vielä useita viikkoja. Aikuisen puvun nuori lintu saa runsaan vuoden ikäisenä.
Ravinto
Lajin ruokavalio koostuu siemenistä, marjoista, hedelmistä, kukista sekä hyönteisistä ja niiden toukista.
Lemmikkinä
Suomessa keltarosella on harvinainen lemmikki.
Keltarosellan hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Voidakseen hyvin se tarvitsee omanlajisen tai vähintään samaa sukua olevan lintutoverin, runsaasti tilaa, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa tai useamman neliön lentohäkin.
Laji kuuluu CITES II/B-liitteeseen, jonka vuoksi lajilla kauppaa käytäessä on yksilöllä oltava vähintään lintuun liitettävä alkuperätodistus. Myös lajia pesittäessä on molemmilla vanhemmilla oltava alkuperätodistukset.
Fjodor Bondartšuk
Fjodor Sergejevitš Bondartšuk (, s. 9. toukokuuta 1964 Moskova, Neuvostoliitto) on venäläinen elokuvaohjaaja. Hänen ohjaamansa elokuva 9. komppania on suomalais-venäläistä yhteistuotantoa. Obitajemyi ostrov (”Asuttu saari”) perustuu Arkadi ja Boris Strugatskin kirjoittamaan teokseen.
Hänen isänsä on elokuvaohjaaja Sergei Bondartšuk.
Kokui
Kokui on kaupunkimainen taajama Taka-Baikalian aluepiirin Sretenskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Šilka-joen varrella 12 kilometriä Sretenskistä länteen. Taajaman kautta kulkee Siperian rautatie. Asukkaita on 8 300 henkeä (vuonna 2009).
Nertšan hopeasulattamon talonpojat perustivat paikkakunnan 1700-luvun alussa. Vuodesta 1851 lähtien se kuului Taka-Baikalian kasakkajoukkojen alaisuuteen. Asukkaat harjoittivat lähinnä maanviljelyä. 1800-luvun lopussa rakennettiin rautatie. Vuonna 1938 Kokui sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Aurinkomatkat
Oy Aurinkomatkat – Suntours Ltd Ab on Suomen suurin valmismatkojen järjestäjä 32 prosentin markkinaosuudella. Se kuuluu Finnair-konserniin. Aurinkomatkat tarjoaa paitsi perinteisiä valmismatkoja, myös lento+hotelli-omatoimimatkoja sekä pelkkiä lentoja ja hotelleja, räätälöityjä matkoja, aktiivilomia (hiihto, golf, vaellus, sukellus ja maraton), teemamatkoja (kiertomatkat ja lukijamatkat) ja risteilyjä. Yhtiö lennätti 300 000 lomailijaa ulkomaille vuonna 2012; 65 prosenttia matkoista myytiin internetin kautta. Liikevaihto oli 245 miljoonaa euroa vuonna 2012. Aurinkomatkat tekee valmismatkoja noin 40 maahan, 150 lomakohteeseen ja 900 hotelliin. Yhtiössä työskentelee noin 280 henkilöä, heistä noin 110 lomakohteissa.
Vuonna 2011 Aurinkomatkojen tarjontaan lisättiin myös SMT:n ja Arean vapaa-ajan matkailun palvelut, jolloin toiminta laajeni perinteisistä valmismatkoista täyden palvelun matkatavarataloksi.
1960-luku
1960-luvun alussa Suomeen muodostui kaksi kilpailevaa matkanjärjestäjäryhmittymää. Toiseen ryhmään kuului markkinoinnissa käytetty nimi Aurinkomatkat, jonka takana olivat matkanjärjestäjät Area ja Kaleva. Kilpaileva ryhmittymä oli Suomen Ulkomaanmatkat Oy, johon kuuluivat Suomen Matkatoimisto Oy, Suomen Turistiauto Oy ja Kar-Airin matkatoimisto.
Matkustaminen oli 1960-luvulla huomattavasti nykyistä hankalampaa. Esimerkiksi Rodokselle pääsi vain yhdistelmämatkalla, jossa oltiin ensin viikko Ateenassa. Ateenaan mentäessä lennettiin ensin Düsseldorfiin suomalaisella Caravelle-koneella ja sitten perille saksalaisella Vickers Viscount -koneella. Ateena–Rodos-lennot kuljetti kreikkalainen Olympic Airways.
Kesällä 1966 Aurinkomatkat alkoi käyttää lennoillaan suihkukoneita ensimmäisenä matkanjärjestäjänä maailmassa ja panostaa reittilentojen sijaan tilauslentoihin. . Talvella 1966–1967 enää vain lyhyet lennot Müncheniin tehtiin nelimoottorisella Douglas DC-6B -koneella. Tätä konetta käytettiin tosin vielä syksyllä 1967 Madeiran-lennoilla. Suurin osa matkoista kesällä 1968 tehtiin Super Caravelle -koneilla. Koko 1960-luvun ajan julkaistiin erillinen kesäohjelma Pohjoismaihin.
Kesällä 1969 Aurinkomatkat alkoi käyttää vain Finnairin lentoja. Myöhemminkin, myös 2000-luvulla, on tosin käytetty satunnaisesti muitakin lentoyhtiöitä. Vuonna 1969 matkustajia kyyditsivät Finnairin uudet DC-8-62-suihkukoneet, joihin mahtui 189 matkustajaa. Kesä 1969 oli viimeinen, jolloin liikemerkkinä käytettiin auringonkukkaa. Talvella logoksi otettiin musta a-kirjain, joka oli oranssin ympyrän päällä.
1970-luku
Suurta murrosta matkailussa merkitsivät Finnairin DC-10-30-koneet, jotka otettiin käyttöön myös tilausliikenteessä keväällä 1975. Tilauslentoversioon mahtui jopa 345 matkustajaa. 1970-luvulla Aurinkomatkojen suosituin kohdemaa oli Espanja, talvella Kanariansaaret ja kesällä Mallorca sekä Manner-Espanjan Torremolinos, Marbella, Benidorm ja Tossa del Mar.
Talvella 1974-1975 Aurinkomatkat vei matkalaisia ensimmäistä kertaa DC-8-koneella Thaimaahan. Kohteina olivat Bangkok ja Pattaya. Finnpartnerin risteilyohjelmaa laajennettiin, ja risteilyjä järjestettiin 1970-luvulla monena talvena.
Vuonna 1976 Aurinkomatkat perusti Tukholmaan tytäryhtiön nimellä Aura-Suntours Ltd Ab. Lennot lähtivät Tukholmasta, ja suurin osa osallistujia tulikin Ruotsista. Tytäryhtiön toiminta lakkautettiin lokakuussa 1978.
1980-luku
Turkki tuli lomavalikoimaan vuonna 1982, kun matkat Marmarikseen aloitettiin. Vuonna 1987 tarjontaan tulivat myös Alanya ja Side. 1980-luvun uudistuksia olivat myös Aurinkomatkojen omat linja-autot eri puolilta Suomea Helsinki-Vantaan lentoasemalle sekä mm. Turusta, Tampereelta ja Oulusta lähtevät lomalennot suosituimpiin kohteisiin.
1990-luku
Vuonna 1990 Finnair sai ensimmäisenä lentoyhtiönä maailmassa uuden laajarunkoisen MD-11-koneen. Tilauslennoilla koneessa oli ensin 367 paikkaa, mutta sitten paikkalukua nostettiin 407:ään. Aurinkomatkat sai uuden koneen käyttöönsä Teneriffan-lennoilla.
Boeing 757 -konetyyppi tuli käyttöön vuonna 1998. Se pystyi ottamaan tilauslennoilla 219 matkustajaa, ja siitä tuli Aurinkomatkojen useimmilla tilauslennoilla käytetty kone. 2010-luvulla ne korvattiin Airbus A321 Sharklet -koneilla.
Aurinkomatkat käynnisti vuonna 1999 kestävän matkailun ohjelman. Osana ohjelmaa matkanjärjestäjä aloitti vuonna 2005 hotellien luokittelun ympäristöystävällisyydestä kertovilla pisaratunnuksilla.
2000-luku
Aurinkomatkat järjesti vuosia osassa kohteitaan lapsille tarkoitettua Tenavakerhoa. Ensimmäistä kertaa suomalainen lastenhoitaja oli mukana Riminillä vuonna 1968. Vuonna 2005 Tenavakerho korvattiin kaikenikäisille tarkoitetulla Fun&Sun-vapaa-ajanohjelmalla. Vuonna 2011 Aurinkomatkat aloitti yhteistyön Moomin Charactersin kanssa. Suosituimmissa talvi- ja kesäkohteissa toimii nykyään Muumikerho, joka järjestää ohjelmaa 4-12-vuotiaille lapsille koulujen loma-aikoina.
Palkinnot
Aurinkomatkojen Loma-apparaatti valittiin parhaaksi kuluttajille suunnatuksi palveluksi digitaalisen markkinoinnin Grand One -kilpailussa maaliskuussa 2010.
Kuningas lähtee Ranskaan (elokuva)
Kuningas lähtee Ranskaan on Anssi Mänttärin ohjaama elokuva vuodelta 1986. Se perustuu Paavo Haavikon näytelmään Kuningas lähtee Ranskaan (1974) ja siitä tehtyyn kuunnelmaan, joka on esitetty Yleisradiossa 18.5.1975.
Elokuva Haavikon näytelmästä oli Mänttärin pitkäaikainen haave, joka toteutui monien vaiheiden jälkeen vihdoin 1986. Se on tutkielma vallasta ja vallankäytöstä, Mänttärin mukaan: "Se miten valta kietoutuu eri rooleihin, miten se muovaa ihmistä, vallan salakavala ote ihmisiin - nämä teemat ovat yleispäteviä."
Aikalaisarvioissa elokuvaa sanotaan kauniiksi, ja mustavalkoisuutta pidetään puhuvana. Kriitikoiden näkemykset ovat kuitenkin varovaisia sisällön ja näyttelijätyön suhteen: Haavikon ajatukset eivät pääse esiin, vaan "ovat jääneet hänen yksityisomaisuudekseen, ne eivät koskaan tavoita sitä ironian pintaa johon niiden on tarkoitus katsojan iloksi - - pulpahdella. - - historiaan pakeneminen ja illuusioitten riisuminen jää katteettomaksi. - - ironia jää liian hienoksi. Sen vaistoaa muttei näe" ja "Henkilöt - - pyrkivät käymään vaarallisen mekaanisiksi ja puhekuoron omaisiksi".
Arkangelin alue
Arkangelin alue eli Arkangelin oblasti on hallinnollinen alue Pohjois-Venäjällä Pohjois-Euroopassa. Myös alueen koillispuolella sijaitseva Nenetsian autonominen piirikunta kuuluu Arkangelin alueeseen, mutta on samalla yksi Venäjän federaation subjekteista, kuten Arkangelin aluekin on.
Maantiede
Arkangelin alue rajoittuu pohjoisessa Vienanmereen, koillisessa Nenetsiaan, idässä Komiin, etelässä Kirovin ja Vologdan alueisiin sekä lännessä Karjalan tasavaltaan. Manneralueen lisäksi alueeseen kuuluvat Novaja Zemljan saaret ja Frans Joosefin maa Jäämereltä. Vienanmeren saarista alueeseen kuuluvat Moržovets Mezeninlahdella ja Solovetskin saaret.
Argangelin alueella sijaitsee useita merkittäviä luonnonsuojelualueita.
Väestö
Arkangelin alueen vuoden 2010 asukasluku oli 42 090 asukkaan Nenetsian kanssa 1 227 626 ja ilman sitä 1 185 536.
Asukasluvun kehitys
Oheinen taulukko kuvaa Arkangelin alueen, Arkangelin (kaupunkipiirin) ja Arkangelin alueeseen kuuluvan Nenetsian väkiluvun kehitystä vuosien 1959–2010 suoritettujen väestönlaskentojen mukaan. Taulukon Arkangelin alueen väestömäärässä on mukana Nenetsian väestö. Narjan-Mar on Nenetsian pääkaupunki.
Suurimmat taajamat
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan alueen 1,2 miljoonasta asukkaasta 75,7 prosenttia oli kaupunkilaisia. Suurimmat kaupungit ovat Arkangeli (348 783 asukasta vuonna 2010), Severodvinsk (192 353 as.) ja Kotlas (60 562 as.). Yli 10 000 asukkaan kaupunkeja tai taajamia ovat myös Novodvinsk (40 615 as.), Korjažma (39 641 as.), Mirnyi (30 280 as.), Velsk (23 885 as.), Njandoma (22 356 as.), Onega (Ääninen) (21 359 as.), Konoša (kaupunkityyppinen taajama, 12 432 as.), Plesetsk (kaupunkityyppinen taajama, 11 037 as.), ja Kargopol (10 214 as.).
Etninen jakauma
Arkangelin alueen väestö ilman Nenetsiaa jakaantui vuoden 2010 väestönlaskennassa etnisiin ryhmiin seuraavasti: venäläisiä 95,6 % (yhteensä 1 148 821 henkeä; mukana 0,2 % eli 2 015 hengen osuus pomoreiksi itsensä lukevia), ukrainalaisia 1,4 % (16 976), nenetsejä 0,6 % (8 020), valkovenäläisiä 0,5 % (5 810), komeja 0,4 % (4 583), tataareja 0,2 % (2 335) ja muita 1,3 % (15 399). Laskennassa 25 682 henkeä ei ilmoittanut omaa etnistä ryhmäänsä.
Hallinto
Arkangelin alue on yksi Venäjän federaation jäsenalueista eli subjekteista ja sen pääkaupunki on Arkangeli. Alueen koillispuolella sijaitseva Nenetsian autonominen piirikunta kuuluu myös Arkangelin alueeseen, vaikka se on itsekin yksi Venäjän federaation subjekteista. Paikallishallinnon johdossa ovat kuvernööri ja aluekokous.
Nenetsian autonomisen piirikunnan paikallishallinnollinen jako on esitetty artikkelissa Nenetsia.
Kunnallispiirit
Taulukossa on esitetty Arkangelin alueen kunnallispiirit vuoden 2010 väestönlaskennan mukaisine asukaslukuineen (taulukossa м.р. = муниципальный район = (kunnallis)piiri; ktt = kaupunkityyppinen taajama).
Kaupunkipiirikunnat
Taulukossa ovat Arkangelin alueen kaupunkipiirit vuoden 2010 väestönlaskennan mukaisine asukaslukuineen. Koska useiden kaupunkipiirien (Arkangeli, Kotlas, Novaja Zemlja, Severodvinsk) alueeseen kuuluu myös muita taajamia tai maaseutua, piirin asukasluku voi olla suurempi kuin pelkän hallintotaajaman (taulukossa г.о. = городской округ = kaupunkipiirikunta).
Uskonto
Vuonna 2012 julkaistun laajan, Venäjän uskontoja kartoittaneen Arena-tutkimuksen mukaan Arkangelin alueen väestöstä (ilman Nenetsiaa) oli:
Historiaa
thumb|left|230px| Novgorodilaiset perustivat ja rakensivat [[Solovetskin luostarin vanhan osan 1400-1500-luvuilla]] thumb|right|270px|Anikei [[Stroganovin määräyksestä rakennutettu Neitsyt Marian ilmestyspäivän kirkko Solvytšegodskissa (1560)]] thumb|right|270px|Venäjän kartta 1645: purjelaivat Vienanmeren Arkangelin edustalla thumb|left|230px|Novodvinskin linnoitus (1711)
Norjan kuninkaista kertova, islantilaisen Snorri Sturlusonin (1179-1241) saaga Heimskringla on ensimmäisiä kirjallisia teoksia, jotka kuvaavat Arkangelin alueen seutuja.
Arkangelin alueen ydinosa tunnettiin aiemmin nimellä Dvinskaja zemlja, mikä viittaa Vienanjokeen ja sen valuma-alueen seutuihin. Vienanjoen maahan viittaavaa nimitystä käytetään nykyäänkin esimerkiksi Arkangelin alueen virallisissa nettitunnuksessa (dvinaland.ru).
Alueet kuuluivat noin 1100-luvulta lähtien laajan, Baltiasta Jäämerelle yltäneen Novgorodin tasavallan etupiiriin, vuodesta 1478 yhdistyneeseen Moskovan Venäjään. Tšuudit sulautuivat yhteen slaavilaisten kanssa. Novgorodilaiset tienasivat elantonsa metsästyksellä, kalastuksella ja turkiskaupalla; myöhemmin myös suolankeitolla ja -myynnillä. Erityisen paljon maaomaisuutta Vienanmereltä ja -joelta hankki Boretskin pajarisuku. 1400-luvulla perustettiin arkkienkeli Mikaelin luostari Vienanjoen alajuoksulle nykyisen Arkangelin paikalle, Nikolo-Korlskin luostari nykyisen Severodvinskin paikalle ja Solovetskin luostari Vienanmeren saarille. Novgorodin käskynhaltijan vaimo Maria Boretskaja lahjoitti luostareille suuret maa-alueet.
Moskovan Venäjän aikana perustettiin Solvytšegodsk ja Petšora-joen alajuoksun läheisyyteen Pustozersk. Asutus kasvoi. Englantilainen Moskovan kauppakomppania (the Muscovy Company) kävi kauppaa Moskovan Venäjän kanssa vuodesta 1554. Kaupan keskuksena toimi aluksi Vienanjoen maan hallintokeskus Kolmogory (nyk. Holmogory). Tsaarin asettamana, ulkomaalaisten tahojen Moskovaan suuntautuvaa kauppaa tarkasti muun muassa Anikei Stroganov. Ulkomaankauppa Vienanjoen maan kautta Moskovan Venäjään kukoisti.
Tsaari Iivana IV Julma perusti 1584 Vienanjoen suistoon Novaja Holmogoryn kaupungin. Tämä uudelleennimettiin myöhemmin arkkienkeli Mikaelin kaupungiksi eli Arkangeliksi läheisen luostarin nimen mukaisesti. Kaupungista tuli kasvavan Venäjän ensimmäinen ulkomaankaupan satama, ja alueen merkitys maan ulkomaankaupassa kasvoi vaikka kauppasatamaan johtava meri jäätyi moneksi kuukaudeksi vuosittain.
Nuorena tsaarina Pietari Suuri perusti Arkangeliin laivatelakan 1693, jo seuraavana vuonna sieltä valmistui ensimmäinen alus. 1701 kaupungin suojaksi ryhdyttiin rakentamaan Novodvinskin linnoitusta. Vuonna 1702 Vienanjoen maan hallintokeskus siirrettiin Holmogorysta Arkangeliin. Joulukuun 18. päivänä 1708 antamallaan säädöksellä tsaari yhdisti Vienanjoen maan osaksi laajaa Arkangelinkaupungin provinssia, yhtä Venäjän kahdeksasta uudesta maakunnasta. Laajaan provinssiin liitettiin samalla myös nykyisen Karjalan tasavallan ja Kuolan alueet sekä pohjoiset alueet aina Uralille saakka.
Alueesta muodostettiin Venäjän keisarikunnan laaja Arkangelin kuvernementti joulukuussa 1796. Vallankumouksen ja sisällissodan jälkeen 1921 Arkangelin kuvernementtia ryhdyttiin pilkkomaan. Alueen koko vaihteli. Varsinaisesti nykyinen Arkangelin alue perustettiin Neuvostoliiton aikana syyskuussa 1937.
1920- ja 1930-luvuilla Arkangelin alueelle toimi suuria pakkotyöleirejä (gulag). Näistä tunnetuimpiin ja suurimpiin kuului alueellisesti useaan osaan jakautunut ja myös Karjalan tasavallan puolella toiminut ojennusleiri Solovetski ITL OGPU (SLAG, 1923–31 ja 1932–33). Työleirin vankimäärä oli aluksi joitain tuhansia, mutta kohosi vuoden 1931 alkuun mennessä jo 71 800:ksi. Ojennusleirin pohjalta perustettiin myöhemmin Vienanmeren–Itämeren kanavan rakennustöistä vastannut, vankimäärältään vielä suurempi vankileiri. Arkangelin alueen monista pakkotyöleireistä jotkut toimivat vielä vuoteen 1960 saakka.
Talous
Jos Arkangelin alueeseen sisällytetään myös kaasu- ja öljylöytöjen rikastuttama Nenetsian autonominen alue, koko alueen osuus Venäjän bruttokansantuotteesta oli vuonna 2010 noin 1,0 prosenttia. Mikäli Nenetsiaa ei sisällytetä tarkasteluun, Arkangelin alueen osuus maan BKT:stä on vain 0,6 %.
Arkangelin alueen (ilman Nenetsiaa) tärkeimmät teollisuudenalat ovat metsä-, puunjalostus-, paperi-, sellu-, koneenrakennus- ja elintarviketeollisuus. Maatalous on keskittynyt karjan- ja poronhoitoon. Lisäksi harjoitetaan turkiseläinten tarhausta ja metsästystä sekä hylkeenpyyntiä.
Tärkeimmät satamat ovat Arkangeli, Onega ja Mezen. Talvella Vienanmeren jäätyessä suurimpia aluksia avustetaan jäänmurtajilla. Alueen tärkein rautatie on Arkangelin ja Vologdan välinen rautatie. Siitä erkanee Kotlasissa rata Komiin ja Arkangelin eteläpuolella Karjalaan. Arkangelissa on kansainvälinen lentoasema.
Jokilautta Pikkuföri
thumb| Jokilautta Pikkuföri matkalla Aurajokea alavirtaan [[Apteekkimuseon kohdalla]] Jokilautta M/S Pikkuföri on vuonna 1975 rakennettu lautta, joka kuljetti aluksi Wärtsilän Turun telakan työväkeä Aurajoen rannalta toiselle, sillä osa telakan rakennuksista sijaitsi toisella puolella jokea.
Näitä lauttoja valmistettiin yhteensä neljä, joista kaksi ensimmäistä olivat ilman kantta ja kaksoisvauhtipyöräisillä Andros-koneilla. Lukuisten uppoamisten jälkeen seuraavat kaksi sisaralusta varustettiin neljällä ilmatankilla sekä sääkannella, myös ohjaamo korotettiin hyvän näkyvyyden aikaansaamiseksi. Pikkuföri on sarjan kehittynein ja varustelluin, tavallaan "delux"-versio lämmityslaitteineen ja eristyksineen. Aluksessa on 4-sylinterinen Commodore Tempest -dieselmoottori joka antaa voiman kahdelle hydraulimoottorille, joista kumpikin käyttää omaa potkuriaan. Alusta siis voidaan ajaa kumpaan suuntaan tahansa, potkureissa on eri nousu koska aikanaan alusta käytettiin myös hinaukseen. Kansirakenteissa on edelleen nähtävissä hinaajan varustelua jäljellä.
Forum Marinum osti M/S Pikkuförin museoalukseksi 1999 ja se liikennöi vain Turun sataman alueella. Muun muassa kesällä 2010 M/S Pikkuföri teki opastettuja jokiristeilyjä alajuoksulle ja satamaan. Lautalle voidaan ottaa 38 matkustajaa.
Sisarlautta M/S Pikku-Pukki on kaarinalaisen Rosita-yhtiön omistuksessa oleva 30 hengen jokilautta.
Antti Korpi
Antti Korpi on fiktiivinen henkilö, joka esiintyy useissa Ilkka Remeksen kirjoissa.
Työ
Antti Korpi on ammatiltaan poliisi. Hän työskentelee etsivänä Euroopan unionin terrorismin vastaiseen työhön keskittyvässä rikostiedusteluyksikössä Brysselissä. Työnsä takia hän matkustelee usein ympäri Eurooppaa ja joutuu vaarallisiin tilanteisiin. Aiemmin Korpi on työskennellyt Suomessa Keskusrikospoliisissa ja SUPO:ssa. Hänet tunnetaan töissä rehellisyydestään ja rohkeudestaan. Korpi joutuu kuitenkin usein töissä kiistoihin ja vaikeuksiin itsepäisyytensä ja suorapuheisuutensa takia.
Yksityiselämä
Antti Korpi asuu Brysselissä. Hänellä on murrosikäinen poika Aaro Korpi, joka on Remeksen nuortenkirjojen päähenkilö. Antin puoliso Soile Korpi työskentelee fyysikkona CERN:n tutkimuslaitoksessa. Antti Korven äiti asuu Porvoossa, jossa Korpi käy usein häntä tapaamassa. Korven isä on entinen SUPO:n agentti.
Soljot
Soljot (Commelina) on kasvisuku soljokasvien heimossa ja soljokasvien tyyppisuku. Sen mukaan on edelleen nimetty heimoa ylemmät taksonit Commelinales ja Commelinids-ryhmä. Soljoihin kuuluu noin 200 lajia. Niistä rikkasoljoa on harvoin tavattu Suomessa uustulokkaana.
Tapani Kiminkinen
Taavi Tapani Kiminkinen (s. 11. marraskuuta 1954 Pylkönmäki) on suomalainen lääkäri, joka on tullut tunnetuksi muun muassa tietokirjailijana ja televisioesiintyjänä. Yle TV1:n tuotti 2009–2011 sarjaa Tohtori Kiminkinen ja Alfa-tv kymmentä vuotta myöhemmin sarjaa Maalaislääkäri Kiminkinen.
Kiminkinen työskentelee terveyskeskuslääkärinä Saarijärven terveysasemalla. Mediassa Kiminkistä kutsutaan usein lempinimellä ”maalaislääkäri”. Televisiosarjan nimestä huolimatta Kiminkinen ei ole väitellyt tohtoriksi, vaan valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1980. Saman vuoden elokuussa hän aloitti työnsä Saarijärven terveysasemalla.
Kiminkinen oli mukana perustamassa Saarijärvellä vuodesta 2001 järjestettyä Kirmot-kulttuuritapahtumaa ja on tapahtumaa järjestävän Art Lumperoinen ry:n puheenjohtaja.
Heikki Hilander on esittänyt sarjassaan Hilander-TV tohtori Kimittäjää, joka on parodia Tapani Kiminkisestä.
Suomalainen Lääkäriseura Duodecim on myöntänyt Kiminkiselle Konrad ReijoWaaran palkinnon vuonna 2004. Vuonna 2009 Jade-lehti valitsi hänet Vuoden Sydänvaikuttajaksi. Suomen Kipu ry on myöntänyt Kiminkiselle Vuoden Auttaja -palkinnon tunnustuksena potilaiden hyväksi tehdystä pitkäjänteisestä työstä. Lääkintöneuvoksen arvonimi Kiminkiselle myönnettiin 2023.
Osmo Jussila
Osmo Tapio Jussila (14. maaliskuuta 1938 Haukipudas – 15. maaliskuuta 2019 Espoo) oli suomalainen poliittisen historian tutkija, joka erikoistui Suomen ja Venäjän sekä Suomen ja Neuvostoliiton suhteisiin ja Suomen autonomian ajan historiaan, erityisesti hallintohistoriaan. Jussila toimi Helsingin yliopiston poliittisen historian apulaisprofessorina vuosina 1980–1983 ja professorina 1983–2001.
Jussilan mukaan historiaa on kirjoitettava menneisyydestä nykyaikaan, ei deterministisesti myöhemmän ajan kurkistusikkunasta, esimerkiksi Suomen itsenäisyydestä tarkastellen. Hän kirjoitti useita kirjoja, jotka käsittelevät aikaa Suomen suuriruhtinaskunnasta sotien jälkeiseen jälleenrakentamiseen.
Tutkimukset ja ura
Teoksissaan Venäläinen Suomi ja Terijoen hallitus Jussila osoitti, että Venäjän suhtautuminen Suomeen vastasi sen suhtautumista muihin reuna-alueisiin ja naapurimaihin. Terijoen hallituksen muodostaminen noudatti mallia, jota käytettiin, kun Neuvostoliittoon pyrittiin liittämään uusia alueita. Teoksessaan Suomen tie 1944–1948 Jussila piti arveluja kommunistien vallankaappaussuunnitelmasta niin sanottuina vaaran vuosina arkistolöytöjen perusteella liioiteltuina.
Teoksessa Suomen poliittinen historia 1809–1995 Jussila yhdessä Jukka Nevakiven ja Seppo Hentilän kanssa tiivistää Suomen poliittisen historian yleisesityksen. Teos on käännetty yhdelletoista kielelle.
Suomen hallintohistoriaan Jussila laati ministerivaltiosihteerin ja kenraalikuvernöörin kanslioita käsittelevän luvun. Hallintohistoriallisissa tutkimuksissaan Jussila korosti aatteiden merkitystä historian liikkeelle panevana voimana. Porvoon valtiopäivien aikaan Suomi oli maakunta mutta kehittyi vähitellen valtioksi. Venäjän ja Suomen johtavat virkamiehet ja politiikan toimijat tulkitsivat Suomen autonomista asemaa hyvin eri tavoin. Porvoon valtiopäiviä Jussila käsitteli myös teoksissa Maakunnasta valtioksi ja Suomen historian suuret myytit. Erityisen tarkasti hän on niissä pureutunut 1800-luvun lopulla rakennettuun käsitykseen, että Suomen valtio olisi syntynyt Porvoon valtiopäivillä.
Jussila valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1988.
Sinisimpukka
Sinisimpukka eli tyynenmerensinisimpukka (Mytilus trossulus) on sinisimpukoiden (Mytilidae) heimoon kuuluva nilviäislaji.
Lajin maailmanlaajuinen levinneisyys kattaa itäisen Tyynenmeren, Atlantin valtameren ja arktiset alueet. Sinisimpukka on Itämeressä yleinen kiinteillä alustoilla korkeintaan 30 metrin syvyydessä. Se kasvaa siellä enintään 4 senttimetrin mittaiseksi. Maailmanlaajuisesti sen maksimipituus on 9 senttimetriä. Suomessa sinisimpukka on elinvoimainen laji LC.
Sinisimpukka on yksi Itämeren avainlajeista. Se luo elinympäristön monelle sitä syövälle lajille ja on tässä korvaamaton. Esimerkiksi haahkat syövät sinisimpukoita, ja huonoina sinisimpukkavuosina myös haahkakannat romahtavat.
Sinisimpukka on yksineuvoinen. Sen lisääntyminen tapahtuu keväisin, jolloin koirassimpukka laskee siittiöt ja naaras munat, joita voi naaraan koosta riippuen olla useitakin miljoonia. Kun munat hedelmöittyvät, ne muuttuvat toukiksi, jotka keijuvat vedessä useita viikkoja ennen asettumistaan pohjalle missä ne kasvattavat itselleen kuoren.
Ilmastonmuutos on sinisimpukalle vakava uhka, sillä sen aiheuttama meriveden lämpeneminen ja veden suolapitoisuuden vähentyminen haittaavat sen lisääntymistä. Sinisimpukoiden levinneisyysalue siirtyy tämän vuoksi jatkuvasti etelään päin.
HMAS Waterhen
HMAS Waterhen (viirinumero D22) oli Australian kuninkaallisen laivaston W-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Britannian kuninkaalliselle laivastolle Palmers Shipbuilding and Iron Companyltä Jarrowista, missä köli laskettiin 3. heinäkuuta 1917. Alus laskettiin vesille 23. maaliskuuta 1918 ja valmistui 17. heinäkuuta.
Palvelus Britannian kuninkaallisessa laivastossa
Ennen siirtoaan Australialle vuonna 1933 alus palveli Atlantin ja Välimeren laivastoissa.
Australian hankinta
Australian hallitus päätti korvata laivastollaan olevat viisi S-luokan hävittäjää (HMAS Stalwart, HMAS Success, HMAS Swordsman, HMAS Tasmania ja HMAS Tattoo) ja laivueenjohtaja HMAS Anzacin lainaamalla Britanniasta uudempia aluksia. Amiraliteetti päätti luovuttaa V-luokan alukset HMS Vampiren ja HMS Vendettan sekä W-luokan alukset HMS Voyagerin ja Waterhenin. Lisäksi luovutettiin laivueenjohtajaksi Scott-luokan laivueenjohtaja HMS Stuart.
Luovutettavat alukset poistettiin kuninkaallisen laivaston palveluksesta 11. lokakuuta 1933 Portsmouthissa. Australian laivasto otti ne palvelukseen vielä samana päivänä.
Palvelus Australian laivastossa
Palvelukseen alus palasi 14. huhtikuuta 1936 Australian asemalle. Se vieraili huhtikuussa 1937 Uudessa-Seelannissa. Sydneyssä 1. kesäkuuta 1938 alus poistettiin palveluksesta ja palautettiin reserviin, missä se oli lukuun ottamatta lyhyttä valmiusjaksoa 29. syyskuuta – 10. marraskuuta 1938 Münchenin kriisin aikana. Alus palasi palvelukseen toisen maailmansodan alkaessa 1. syyskuuta 1939.
Sodan alus aloitti sukellusveneentorjuntapartioissa Australian rannikolla vuorotellen Stuartin ja Vendettan kanssa. Alus lähti 14. lokakuuta samojen alusten kanssa Singaporeen Darwinin ja Lombokinsalmen kautta. Ennen perille pääsyä alusten lopulliseksi päämääräksi määrättiin Välimeri. Osasto kohtasi 29. lokakuuta Singaporessa Fremantlesta saapuneet Vampiren ja Voyagerin. Osasto jatkoi matkaansa 13. marraskuuta, ja Waterhen saapui Maltalle 14. joulukuuta. Osastosta muodostettiin 2. tammikuuta 1940 Välimeren laivaston 19. hävittäjäviirikkö.
Ennen Italian liittymistä 10. kesäkuuta sotaan, Välimerellä oli suhteellisen rauhallista, ja alukset osallistuivat partiointiin ja saattuepalvelukseen sekä järjestettyihin laivastoharjoituksiin. Viiriköstä ja 20. hävittäviiriköstä (HMS Dainty, HMS Decoy, HMS Defender ja HMS Diamond) muodostettiin 27. toukokuuta Välimeren laivaston 10. hävittäjälaivue, jonka komentajaksi määrättiin komentaja Waller.
Italian liittyminen sotaan ja Ranskan antautuminen 22. kesäkuuta muuttivat Välimeren tilanteen. Aiemman lähes täysin liittoutuneiden tai puolueettomien maiden hallitsema rannikko muuttui vihamieliseksi lukuun ottamatta itäosien Egyptiä, Palestiinaa ja Kyprosta, keskelle jäävää Maltaa ja länsiosan Gibraltaria. Waterhen suojasi 17. elokuuta 1940 yhdessä hävittäjien kanssa HMS Warspiteä, HMS Malayaa ja HMS Ramilliesia sekä risteilijä HMS Kentiä, jotka tulittivat Italian joukkojen keskityksiä Libyassa. Viikkoa myöhemmin 24. elokuuta alus suojasi tykkivene HMS Ladybirdiä, joka tulitti Bardiaa.
Italian hyökätessä Kreikkaan 28. lokakuuta Waterhen suojasi Alexandriasta Kreetalle Sudanlahdelle lähtenyttä saattuetta. Alus lähti 2. marraskuuta paluumatkalle Vampiren kanssa suojaten verkonlaskija HMS Protectoria, joukkojenkuljetusaluksia HMS Chaklaa ja HMS Fionaa sekä tankkeria. Marraskuussa alus suojasi useita Maltalle ja Maltalta matkanneita saattueita.
Joulukuussa 1940 alus osallistui rannikkolaivueen mukana maajoukkojen tukemiseen muun muassa tulittamalla maakohteita sekä estämällä Italian joukkojen merisiirrot. Alus upotti 24. joulukuuta Italian laivaston tukilaiva Tireremo Diritton, jolta se vangitsi neljä upseeria ja 24 miehitönjäsentä sekä yhden mustapaitaupseerin ja yhden koiran. Alus jouduttiin siirtämään kolaroituaan sukellusveneentorjuntatroolari HMS Bandoleron kanssa 30. joulukuuta telakalle Tewfikissä.
Palvelukseen palattuaan alus siirtyi 5. maaliskuuta 1941 Egeanmerelle, mistä alus palasi huhtikuun alussa. Se kuljetti täydennyksiä piiritettyyn Tobrukiin ja ampui tykistöllään piirittäjien asemia. Alus joutui 14. huhtikuuta Tobrukin satamassa ilmahyökkäykseen kärsimättä vaurioita. Alus pelasti ilmahyökkäyksessä vaurioituneelta sairaalalaiva Vitalta potilaita ja henkilöstöä kuljettaen heidät seuraavana aamuna Aleksandriaan.
Waterhen, Stuart ja Voyager suojasivat 19. huhtikuuta kommandojoukkoja kujettanutta HMS Glengyleä Bardiaan. Alus suojasi Kreikkaan ja Kreetalle matkanneita saattueita. Kreikan sotatoimien päättyessä tappioon alus osallistui Kreetan evakuointiin huhtikuussa 1941. Se otti 26. huhtikuuta Megarasta kannelleen 70 miestä kuljettaen heidät Sudanlahdelle. Seuraavan kuukauden alus evakuoi joukkoja Kreikasta ja Kreetalta.
Aleksandriasta Tobrukiin alus lähti 28. kesäkuuta HMS Defenderin kanssa. Alus vaurioitui 29. kesäkuuta 1941 pahoin Sollumin edustalla 12 Saksan ja seitsemän Italian ilmavoimien syöksypommittajan hyökkäyksessä. Alus sai lähelle osuneista pommeista pahan vuodon sekä menetti liikuntakykynsä. Aluksen miehistö sekä kannella olleet maavoimien sotilaat siirtyivät Defenderille, joka otti seuraavana päivänä vaurioituneen aluksen hinaukseen. Waterhen todettiin mahdottomaksi pelastaa, jolloin siirtomiehistö palasi Defenderille. Waterhen kaatui ja upposi 30. kesäkuuta ollen ensimmäinen toisen maailmansodan taistelutoimissa uponnut Australian laivaston alus.
Etelänsirkkahaukka
Etelänsirkkahaukka (Ictinia plumbea) on pieni sirkkahaukkojen sukuun kuuluva haukkalaji, joka syö pääasiassa hyönteisiä. Se elää Etelä- ja Väli-Amerikassa. Laji muistuttaa paljon samaan sukuun kuuluvaa sirkkahaukkaa.
Ulkonäkö ja koko
Aikuisen etelänsirkkahaukan pituus on 34–37 senttimetriä, siipien kärkiväli 84–94 senttimetriä ja pyrstön pituus noin 14 senttimetriä. Se painaa keskimäärin 279 grammaa, ja naaras on hieman koirasta isompi. Haukka on pääväriltään tummanharmaa, mutta pyrstö on musta ja jalat ovat oranssit. Silmät ovat verenpunaiset. Mustat ja valkoraidalliset siivet ovat pitkät ja ulottuvat pyrstöön asti. Pää on leveä ja pyöreä. Laji muistuttaa samaan sukuun kuuluvaa sirkkahaukkaa (Ictinia mississippiensis).
Levinneisyys ja elinympäristö
Etelänsirkkahaukka elää ympäri vuoden Etelä-Amerikassa Argentiinassa, Boliviassa, Brasiliassa, Ecuadorissa, Ranskan Guayanassa, Guyanassa, Kolumbiassa, Paraguayssa, Perussa, Surinamessa, Trinidad ja Tobagossa ja Venezuelassa. Kesällä lajia tavataan myös Väli-Amerikassa Belizessä, Costa Ricassa, El Salvadorissa, Guatemalassa, Hondurasissa, Meksikossa, Nicaraguassa ja Panamassa. Yhteensä lajin elinalue on noin 13 100 000 neliökilometrin laajuinen. Etelänsirkkahaukka viihtyy kosteilla alangoilla, savanneilla, metsien reunoilla ja avoimilla laitumilla. Sitä ei tavata lainkaan tiheistä metsistä eikä 1 500 metriä korkeammalta.
Ravinto
Etelänsirkkahaukan ruokavaliosta yli 90 prosenttia koostuu erilaista hyönteisistä (termiitit, sudenkorennot, kovakuoriaiset, kaskaat ja muurahaiset), joita se nappaa usein suoraan lennosta. Se syö myös lepakoita, lintuja, liskoja ja käärmeitä.
Ääntely
Etelänsirkkahaukka on yleensä hiljainen, mutta eniten se ääntelee pesimäkaudella. Lajin kutsu on kimeä ”phee-phew”. Soidinääntä kuvaillaan usein hiljaiseksi laskevaksi sarjaksi.
Reima
Reima tarkoittaa ainakin seuraavia:
HMS Ardent (F184)
Valmistus
Alus tilattiin 17. huhtikuuta 1973 Yarrow Shipbuildersilta Scotstounista Glasgow’sta, missä köli laskettiin 26. helmikuuta 1974. Se laskettiin vesille vuotta myöhemmin 9. toukokuuta kumminaan Gloucesterin herttuatar ja valmistui 13. lokakuuta 1977. Alus oli ensimmäinen luokan aluksista, jolle asennettiin STWS-torpedoputket.
Palvelus
Syyskuussa 1977 alus saapui Devonportiin, jossa se luovutettiin laivastolle. Se otettiin palvelukseen lokakuussa liitettynä 6. fregattilaivueeseen. Koeajojen ja miehistön koulutuksen jälkeen alus lähti syksyllä 1978 laivueensa mukana Itämerelle. Tammikuussa 1979 alus oli Punaisellamerellä ja vuoden lopulla se osallistui Naton Highwood-harjoitukseen Atlantilla. Vuoden 1980 alussa alus liitettiin Naton Atlantille sijoitettuun laivasto-osastoon, jonka mukana se osallistui Safe Pass -harjoitukseen sekä vieraili Yhdysvaltain itärannikolla.
Alus oli jouluna 1980 mukana Armilla partiossa Persianlahdella, missä tehtävässä ollessaan sen matkamittari ylitti 100 000 mailia. Alus palasi kotimaahan kesällä 1981 vieraillen Plymouthin laivastopäivillä sekä ollen vartioaluksena Cowes Weekissä. Alus teki yhden viimeisistä vierailuistaan jouluna 1981 Amsterdamiin kolmen sisaraluksensa kanssa. Vuoden 1982 sotaharjoitus vei aluksen Norjan rannikolle, jossa se laski seppeleen veteen toisessa maailmansodassa uponneen HMS Ardentin hylyn kohdalle.
Alus lähti 19. huhtikuuta 1982 Devonportista laivasto-osaston mukana Falklandille ja suojasi maihinnousujoukkojen saattuetta Ascensionille, jonne osasto saapui 3. toukokuuta. Alus jatkoi matkaansa 6. toukokuuta HMS Argonautin kanssa Falklandeille ja suojasi SS Canberraa, Elkiä ja RFA Tidepoolia.
Alus tuki 21. huhtikuuta alkanutta San Carlosin maihinnousua. Kolme Argentiinan laivaston ilmavoimien A-4-rynnäkkökonetta havaitsi aluksen kolme merimailia North West Islandista lounaaseen. Alus ei kyennyt laukaisemaan Sea Cat -ilmatorjuntaohjuksiaan, jolloin kolme rynnäköineiden koneiden pudottamaa pommia osui. Kaksi niistä räjähti, mutta kolmas jäi suutariksi. Aluksen aseista osa säilyi toimintakykyisenä ja valmistautuivat torjumaan seuraavaa rynnäkköä.
Seuraavassa rynnäkössä alukseen tuli uusi osuma. Juuri pommien pudottua paikalle saapui kaksi partiossa ollutta HMS Brilliantin paikalle kutsumaa Harrieria, jotka ampuivat alas kaikki kolme rynnäköivää konetta. Ardent oli ohjauskyvytön ja pahoin kallistunut. Alukseen oli osunut kaikkiaan seitsemän pommia, jotka olivat surmanneet 22 miestä ja haavoittaneet 37. HMS Yarmouth saapui kello 18:30 aluksen vierelle evakuoimaan elossa olevat, jotka myöhemmin siirrettiin SS Canberralle. Alus paloi ja upposi kaksitoista tuntia hyökkäyksen alkamisen jälkeen.
-51.66056°N, -59.13667°W
Djan eläintensuojelualue
Djan eläintensuojelualue Kamerunissa on Unescon maailmanperintökohde. Se sijaitsee Dja-joen varressa Kamerunin etelä- ja itäosissa. Alueella on ollut metsästysrajoituksia jo vuodesta 1947. Se on läpitunkematonta sademetsää, jonka eläimistöä on tutkittu vielä varsin vähän. Siellä tiedetään elävän monia apinalajeja, mm. gorilloja ja simpansseja, sekä metsänorsuja.