cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Augmentti
Augmentti eli kunnialisäys on erinomaisen aikaansaannoksen johdosta kilpeen, kypäränkoristeeseen tai kilvenkannattajaan sijoitettavaksi myönnetty tunnus, usein kunniamerkki. Augmentti kuvastaa yleensä jollakin tavalla myöntämisensä aiheuttanutta seikkaa tai myöntäjäänsä. Esimerkiksi Ranskan kuninkaan myöntämä augmentti oli usein heraldinen lilja, jollaisia oli kuninkaiden vaakunoissa. Augmentti sijoitetaan kilvellä yleensä joko lakioon, kolkkaan tai sydänkilpeen, mutta muukin sijoittelu on mahdollista.
Augmentin myöntää hallitsija tai tätä edustava. Suomessa sekä muissa maissa, joissa ei ole varsinaista virallista vaakunajärjestelmää, on augmentti erittäin harvinainen. Suomessa ainoa itsenäisyyden ajan augmentiksi laskettava tapaus on Suomen senaatin Vaasalle 2. toukokuuta 1918 myöntämä oikeus liittää Vapaudenristi vaakunaansa. Myös Mikkelin vaakunassa on kunniamerkki, mutta se ei ole varsinainen augmentti, sillä sen myönsi ritarikunta.
Phan Thị Hà Thanh
Phan saavutti Tokion MM-kilpailuissa 2011 pronssia hyppykilpailussa pistein 14,666. Se oli Vietnamin ensimmäinen mitali telinevoimistelun MM-kilpailuissa. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sijoittui hypyssä 12:nneksi, Antwerpenin MM-kilpailuissa 2013 kuudenneksi ja Nanningin MM-kilpailuissa 2014 kahdeksanneksi. Maailmancupin kilpailussa Portossa 2010 hän sijoittui toiseksi hypyssä ja eritasonojapuilla.
J. E. Forsman
Johan Edvard Forsman (15. marraskuuta 1857 – 1. elokuuta 1934) oli suomalainen kivenveistäjä ja Helsingissä toimineen Forsmanin kiviveistämön perustaja. Vuosina 1902–1984 toiminut kiviveistämö toteutti monia suomalaisten kuvanveistäjien töitä.
Lohjalta kotoisin ollut Forsman oli parikymmentä vuotta helsinkiläisen Stigellin kiviveistämön palveluksessa kivenveistäjänä mutta sen jälkeen kun tämä yritys lopetti toimintansa hän perusti oman kivenveistämön aloittaen hautakivien valmistuksen. Kiviveistämö toimitti Suomeen hautamuistomerkkejä, kuvanveistäjien suunnittelemia kiviveistoksia, sankaripatsaita ja patsaiden jalustoja. Kiviveistämö harjoitti vientiä myös ulkomaille, muun muassa Yhdysvaltoihin. Forsmanin kiviveistämö valmisti muun muassa Suomen Pankin talon edustalla sijaitsevan J. V. Snellmanin patsaan jalustan, Topeliuksen patsaan jalustan, Jussi Mäntysen graniittikarhun Kallion kirkon edustalla, Viipurin Itsenäisyyspatsaan graniittileijonan ja Gustaf Finnen Pellingin retken muistopatsaan Liisanpuistossa. Veistämö toteutti myös useita hautamuistomerkkejä (Matti Äyräpää, Toivo Kuula, Eero Erkko, Matti Helenius-Seppälä, Pietari Hannikainen, Paavo Cajander, Santeri Alkio). 1930-luvulla Forsmanin kiviveistämö sijaitsi Lauttasaarenkadun varrella ja kivivarasto Lapinlahdenkadulla.
Konstantinuksen lahjakirja
thumb|right|400px|Keisari Konstantinus antamassa maallista valtaa symboloivan tiaran paavi Sylvesterille 1200-luvun freskossa. Konstantinuksen lahjakirja ( tai Constitutum domini Constantini imperatoris) on todennäköisesti 700-luvun lopulla tai 800-luvun alkupuolella väärennetty dokumentti, joka antaa ymmärtää olevansa keisari Konstantinus Suuren useita satoja vuosia aiemmin kirjoittama.
Lahjakirjassa Konstantinus antaa paavi Sylvester I:lle ja hänen seuraajilleen vallan Roomaan ja Länsi-Rooman kaupunkeihin. Tämä oli niin sanottu Pyhän Pietarin perintö. Lisäksi asiakirjan mukaan paaville annettiin keisarin arvomerkit ja papeille senaattoreja vastaava arvo. Konstantinukselle jäi lahjakirjan mukaan Itä-Rooma. Lahjakirjan mukaan lahjoituksen syynä oli paavin keisarille antamat kristinuskoa koskevat neuvot. Paavi oli lahjakirjan mukaan myös kastanut hänet. Lahjakirjassa mainitaan myös, että Konstantinus on tarjonnut paaville omaa keisarinkruunuaan, mutta paavi oli kieltäytynyt siitä.
Lahjakirjassa sanotaan myös, että sen sisällön kyseenalaistavat henkilöt joutuvat ikuiseen kadotukseen, saavat vastaansa apostolit Pietarin ja Paavalin ”tässä ja tulevassa elämässä”, joutuvat turmioon Saatanan mukana ja palavat alimmassa helvetissä.
Asiakirjan historia ja väärennöksen paljastuminen
Vuonna 756 frankkien kuningas Pipin Pieni luovutti Rooman kaupungin katolisen kirkon haltuun, mikä loi pohjan Kirkkovaltion syntymiselle. Suojautuakseen tulevilta vaatimuksilta kirkko tarvitsi todisteen, että sillä oli laillinen ja historiallinen oikeus kaupunkiin. Samana vuonna paavinistuimen arkistosta ”löytyi” 400 vuotta vanha lahjakirja keisari Konstantinus Suurelta. Lahjakirja oli luultavasti paavin kuuriassa tehty väärennös, mutta sen tekijää tai tilaajaa ei tiedetä varmuudella. Pipin Pienen ja mahdollisesti myös lahjakirjan innoittamina frankkivaltakunnan keisarit Kaarle Suuri ja Ludvig Hurskas luovuttivat Kirkkovaltiolle lisää maita vuosina 774 ja 814–816.
Konstaninuksen lahjakirjan nojalla voitiin väittää Rooman keisareille aiemmin kuuluneen maallisen vallan siirtyneen paaveille. Lisäksi sydänkeskiajalla paavinistuin alkoi tulkita asiakirjaa entistäkin rohkeammin. Esimerkiksi vuonna 1155 englantilaissyntyinen paavi Hadrianus IV ilmoitti luovuttavansa koko Irlannin Englannin kuningas Henrik II:lle vedoten siihen, että Konstantinuksen lahjakirjassa ”kaikkien saarten sanotaan kuuluvan Rooman kirkolle”. Todellisuudessa lahjakirja ei mainitse mitään kaikkien saarten kuulumisesta kirkolle. Osa keskiajan paaveista julisti lahjakirjan perusteella paavin herruuden ulottuvan koko maailmaan. Tämä huipentui paavi Bonifatius VIII:n vuonna 1302 julkaisemassa Unam Sanctam -bullassa.
Kirkon piirissä Konstantinuksen lahjakirjaa pidettiin pitkään aitona, mutta sen sisältö kyseenalaistettiin muualla jo keskiajalla. Lahjakirjan aitoutta epäili julkisesti ensimmäisenä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Otto III vuonna 1001, samassa yhteydessä kun hän lahjoitti paaville lisää maita keisarillisena armonosoituksena. Katolinen kirkko kuitenkin puolusti kiivaasti lahjakirjan aitoutta ja vuoden 1184 Veronan synodi julisti sen epäilyn harhaoppiseksi rikokseksi. Ainakin kaksi henkilöä poltettiin roviolla, kun he olivat kyseenalaistaneet lahjakirjan aitouden. Humanistit Nicolaus Cusanus ja Lorenzo Valla todistivat lopulta lahjakirjan väärennökseksi tekstianalyysin avulla. Kun paavi Eugenius IV oli havitellut itselleen Napolin kuningaskuntaa, oli Napolin kuningas Alfonso värvännyt Lorenzo Vallan tekemään propagandaa paavia vastaan. Vuonna 1440 Valla julkaisi pamfletin De falso credita et emenita Constantini donatione declamatio (”Tutkielma Konstantinuksen väitetyn lahjakirjan väärennöksestä”). Hän huomasi, että tekstissä esiintyi latinankielisiä ilmaisuja, joita ei käytetty vielä lahjakirjan väitetyn syntyhetken aikaan. Paavi Pius VI myönsi lahjakirjan väärennökseksi lopulta vuonna 1789.
On pidetty mahdollisena, että sama henkilö, joka väärensi Konstantinuksen lahjakirjan, laati myös talvella 755–756 niin sanotun Pietarin kirjeen, eli paavi Stefanus III:lta frankkien kuningas Pipin Pienelle pyhän Pietarin nimissä lähetetyn avoimen kirjeen, jossa pyydettiin frankkeja auttamaan paavia sodassa langobardeja vastaan.
Robert de Saint-Loup
Robert de Saint-Loup, eli Robert Saint-Loupin markiisi, on Marcel Proustin kirjan Kadonnutta aikaa etsimässä kuvitteellinen henkilö.
Esiintyminen teoksessa
Robert Saint-Loup on kertoja Marcelin ystävä, he tutustuvat toisiinsa Kertojan ensimmäisen Balbecin kylpyläkaupungissa viettämän kesän aikana (II-2, 29) Tapaamisen hetkellä Saint-Loup valmistautuu Samurin Ratsuväkikouluun ja hän on innokas Friedrich Nietzschen ja Pierre-Joseph Proudhonin lukija. Kertojan isoäiti välittää hänelle Robert de Saint-Loupin kirjeet, jotka tämä on toimittanut lähtöhetkellä. Se ilahduttaa kertojan mieltä (II-2, 151). Robert on aina erityisen kiinnostunut kertojan terveydentilasta, ja hän pitää Marcelia intellektuellina. Rachel, joka on Robertin senhetkinen rakastajatar, vaikutuksesta on dreyfusardi, eli vaatii innokkaasti tämän vapauttamista (III, 97).
Kertoja vierailee Robertin luona Doncièresissä tämän rykmentin sijaintikaupungissa. Täällä Robert kertoo hänelle intohimostaan sotilaalliseen strategiaan käsiteltäessä sitä esteettisenä ilmiönä (III, 98–105). Kun Robert katkaisee suhteensa Racheliin, hän luopuu asenteestaan dreyfusardina.
Teoksen osassa ”Pakenija” Robert lähtee Touraineen yrittäen saada Albertinen palaamaan Pariisiin, mutta yritys epäonnistuu (VII.1, 59). De Saint-Loup on avioitunut Gilberte Swannin kanssa mutta pettää tätä ja valehtelee tälle jatkuvasti (VIII-1, 10), joskin hän rakastaa Gilberteä. Robert on myös harhaviettinen ja solmii suhteen Moreliin, jota hän myös ylläpitää.
Kertoja kohtaa de Saint-Loupin teoksen viimeisessä osassa ”Le Temps Retrouvé” (VIII-1, 79), ja hän esitelmöi Marcelille teorioitaan strategiasta, joiden pitävyys voidaan todeta vain taisteluissa. Robert kirjoittaa rintamalta pitkiä kirjeitä kertojalle, joissa hän tuo esiin kaiken kirjallisen hienoutensa sekä sodan myötä syntyneen konfliktin mukanaan tuoman saksalaisfobian. Hän kuolee sankarillisesti taistelussa (VII-1, 208), ja häntä jäävät kaipaamaan hänen vaimonsa ja tätinsä, Guermantesin herttuatar.
Robert de Sain-Loup on siis kertojan hyvä ystävä. Hän on varma että kertoja, kuten koko hänen muu sukunsa, vastustaa Robertin suhdetta Racheliin, ja siksi Robert kirjoittaa kertojalle kirjeen, jossa syyttää tätä petturiksi. Itse hän kuuluu paroni de Charlusin kanssa niihin älyköihin, joiden puhetulvaa on vaikea keskeyttää (VII-1, 93). Robert on älyllisesti loistava ja sivistynyt. Hänellä ei ole luokkaennakkoluuloja, eikä hän arvosta muuta kuin sydämen ja älyn aateluutta.
Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen ennallistettu kirkko
Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen ennallistettu kirkko on eräs myöhempien aikojen pyhien liikkeeseen kuuluva yhteisö. Liikkeen päämaja on Independencessä, Missourissa. Se perustettiin 6. huhtikuuta 1991. Liikkeen perustajina oli joukko Kristuksen yhteisön (tuolloisen Reorganisoidun myöhempien aikojen Jeesuksen Kristuksen kirkon) jäseniä, jotka vastustivat kirkkonsa teologista liberalismia. Ratkaiseva tekijä oli Reorganisoidun kirkon päätös avata pappeuden virat myös naisille.
Ennallistetun kirkon historia ulottuu jo vuoteen 1981, jolloin joukko Reorganisoidun kirkon teologiseen kehitykseen tyytymättömiä vanhimpia perusti Independencessä epävirallisen ”lauantai-illan opintopiirin”, jossa tutkittiin pyhiä kirjoituksia ja analysoitiin kriittisesti Reorganisoidun kirkon kehitystä. 1980-luvun kuluessa tuhannet Reorganisoidun kirkon linjauksiin tyytymättömät jättivät kirkon ja perustivat omia seurakuntiaan tai opintopiirejä. Myös useita kirkon seitsenkymmeniä, korkeita kirkon virkailijoita, oli tässä joukossa.
Himani Shivpuri
Himani Shivpuri (, o.s. Bhatt; s. 24. lokakuuta 1960 Dehradun, Uttar Pradesh, Intia) on intialainen näyttelijä, joka tunnetaan luonnerooleistaan hindinkielisissä elokuvissa ja saippuaoopperoissa. Hänen tunnetuimpiin elokuviinsa kuuluvat Hum Aapke Hain Koun…! (1994), Dilwale Dulhania Le Jayenge (1995), Kuch Kuch Hota Hai (1998) ja K3G – Ilon päiviä, surun päiviä (2001).
Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen ennallistettu kirkko
Ennallistetun kirkon syntyhistoriaan vaikutti seitsenkymmen M. Norman Page, joka kertoi saaneensa Jumalalta uuden kirkon perustamista koskevia ilmoituksia. Hän organisoi Reorganisoituun kirkkoon tyytymättömät seitsenkymmenet yhtenäiseksi ryhmäksi ja selitti, että Jumala oli kutsunut nämä perustamaan uuden kirkon opillisesti eksyneen Reorganisoidun kirkon tilalle. 6. huhtikuuta 1991 tämä ryhmä tukijoineen piti konferenssin, joka selitti, että Reorganisoitu kirkko oli ”järjestyksettömässä tilassa” ja poikennut pois Jumalan sanan totuudesta. Sen tilalle piti järjestää uusi kirkko, Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen ennallistettu kirkko.
Himani Shivpuri
Yksityiselämä
Shivpuri oli naimisissa näyttelijä Gyan Shivpurin kanssa, joka kuoli vuonna 1995. Heillä on yksi poika.
Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen ennallistettu kirkko
Vuonna 1993 Marcus Juby nimettiin ja erotettiin kirkon ensimmäiseksi presidentiksi. Hän piti tätä virkaa hallussaan aina eroamiseensa vuonna 2001. Hänen seuraajakseen valittiin Mark Evans.
Independencen lisäksi kirkolla on nykyään seurakuntia Atlantassa Georgiassa, Boisessa Idahossa, Wichitassa Kansasissa, Richmondissa Missourissa, Charlestonissa Etelä-Carolinassa sekä La Porte ja River Oaksissa Texasissa.
Opillisesti Ennallistettu kirkko tunnustautuu hieman muokattuihin mormonismin uskonkappaleisiin. Se tunnustaa uskoa jumaluuden kolmeen persoonaan, Isään, Poikaan ja Pyhään Henkeen, Kristuksen lunastusuhriin sekä pelastukseen uskosta ja kuuliaisuudesta evankeliumin pyhille toimituksille. Lisäksi oppi perisynnistä kiistetään. Kirkko selittää itsellään olevan saman virkajärjestyksen kuin apostolien aikana. Tähän kuuluu myös, että naisia ei voida vihkiä pappeuden virkoihin.
Kirkko tunnustaa opin lähteiksi neljä pyhää kirjoitusta, Raamatun, josta käytetään Joseph Smithin Innoitettua raamatunkäännöstä, Mormonin kirjan, Oppi ja liitot -kirjan ilmestyksistä 144 ensimmäistä sekä muissa yhteisöissä tuntemattoman Palautuksen ilmoituksia (engl. Restoration Revelations), joka sisältää kirkon perustamisvaiheessa saatuja ilmoituksia Jumalalta. Näitä on nykyisessä versiossa 36.
Johan Henrik Peltola
Johan Henrik Peltola (21. maaliskuuta 1816 Mäntsälä – 18. helmikuuta 1884 Mäntsälä) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Titta
Titta on suomalainen naisen etunimi. Nimi on mahdollisesti syntynyt mukaelmana nimestä Kristiina tai sen lyhentymästä Tiina. Vastaava nimi Saksassa on Tita. Aikoinaan Titta on ollut käytössä myös pojan nimenä, Tiitus-nimen kutsumamuoto.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan noin 1 650 naista on saanut nimekseen Titta. Titan nimipäivä on 8. tammikuuta.
Dimitrovgrad
Dimitrovgrad voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
N-klooributaani-imidi
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa N-klooributaani-imidi on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee veteen, asetoniin sekä jääetikkaan ja hieman tetrakloorimetaaniin sekä bentseeniin, mutta ei dietyylieetteriin.
Valmistus ja käyttö
N-klooributaani-imidiä valmistetaan johtamalla klooria meripihkaimidin vesipitoiseen etanoliliuokseen.
N-klooributaani-imidiä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä klooraamaan amiineja, ketoneja, tioeettereitä, sulfoksideja ja allyylisiä ja bentsyylisiä alkoholeja. Sitä voidaan käyttää myös primääristen alkoholien hapettamiseen aldehydeiksi ja sekundääristen alkoholien hapettamiseen ketoneiksi. Sitä voidaan käyttää myös aminohappojen ja peptidien tutkimuksessa sekä bakterisidina ja veden klooraukseen.
Marco Aurelio Soto
Marco Aurelio Soto (13. marraskuuta 1846 Tegucigalpa, Honduras – 25. helmikuuta 1908 Pariisi, Ranska) oli hondurasilainen poliitikko, joka oli maan presidenttinä 1876–1883.
Elämä
Soto syntyi Tegucigalpassa 1846. Hän muutti perheensä kanssa Guatemalaan 1857. Hän valmistui San Carlos de Guatemalan yliopistosta ja oli lakimiehenä vuodesta 1867. Soto aloitti poliittisen uransa Guatemalassa Miguel Garcia Granadosin hallinnossa 1870-luvun alussa ja oli edelleen Guatemalan hallinnossa Justo Rufino Barriosin aikana.
Hondurasin presidentti José María Medina joutui eroamaan 1876 Guatemalan painostuksesa. Medina nimesi 27. elokuuta Soton seuraajakseen, väliaikaiseksi presidentiksi. Virallisesti Soto valittiin presidintiksi 30. toukokuuta 1877. Toiselle kaudelle Soto valittiin helmikuussa 1881. Soton aikana Hondurasissa toteutettiin monia taloudellisia, koulutuksellisia ja hallinnollisia uudistuksia. Soto siirsi maan pääkaupungin Tegucigalpaan, ja hänen aikanaan perustettiin muun muassa Hondurasin kansalliskirjasto ja -arkisto sekä posti- ja rahalaitos.
Soto oli presidenttinä Guatemalan Barriosin tuella. Hän menetti kuitenkin tukensa 1883 ja joutui eroamaan. Hondurasin kansalliskongressi hyväksyi Soton eronpyynnön lokakuussa. Valta oli ollut jo toukokuusta Enrique Gutiérrez Lozanon johtamalla ministerineuvostolla, kun Soto oli lähtenyt Yhdysvaltoihin. Hän asettui asumaan Pariisin, mutta pyrki uudestaan politiikkaan vuoden 1902 vaaleissa. Soto jäi äänestyksessä kolmanneksi Manuel Bonillan ja Juan Ángel Ariasin jälkeen kolmanneksi. Soto vetäytyi tämän jälkeen lopullisesti politiikasta ja palasi Pariisiin, missä kuoli 1908.
Nestor Linnanen
Juho Nestor Linnanen (27. huhtikuuta 1873 – 3. tammikuuta 1955 ) oli suomalainen muurari, joka vuoden 1918 sisällissodan aikana toimi Lahden punakaartin ylipäällikkönä.
Hänet valittiin tehtävään sodan alettua 27. tammikuuta, kun Lahden Työväen Järjestyskaarti järjestäytyi Hennalan varuskunnassa ns. Lahden Rykmentiksi. Sodan jälkeen Linnanen vangittiin ja myöhemmin valtiorikosoikeus tuomitsi hänet elinkautiseen vankeusrangaistukseen. Linnanen kuului niihin punaisten johtajiin, joita tammikuussa 1920 voimaan tullut yleinen armahdus ei koskenut.
Dimitrovgrad (Venäjä)
Dimitrovgrad on kaupunki Venäjällä Uljanovskin alueella Melekesjoen rannalla. Kaupungin asukasluku oli vuonna 2010 122 580 henkilöä.
Historia
Kaupunki perustettiin 1700-luvun alussa läheisen joen mukaisesti nimellä Melekess (Мелекесс) läheisen panimon työntekijöille. Panimo sulki ovensa 1848. 1900-luvulle tultaessa kylän asukasluku oli noin 8 500.
15. heinäkuuta 1972 kaupunki nimettiin uudelleen Dimitrovragidiksi bulgarialaisen kommunistijohtaja Georgi Dimitrovin mukaan.
Karttakeppi
pienoiskuva|Yhdysvaltain puolustusministeri [[Robert McNamara osoittaa karttakepillä Vietnamin karttaa vuonna 1965.]] Karttakeppi on puusta tai muusta materiaalista valmistettu osoitinväline, jota käytetään koulussa. Nimensä mukaisesti karttakepillä on helppo osoittaa kartasta tai opetustaulusta eri asioita. Aiemmin karttakeppiä käytettiin myös oppilaiden rankaisemiseen näpäyttämällä karttakepillä oppilasta sormille tämän pitäessä sormiaan pulpetilla.
Karttakepit ovat läpimitaltaan usein noin 1–2 cm paksuja ja niiden pituus on noin 1–1,5 metriä. Nykyisin karttakepin korvikkeena käytetään yleisesti laserosoitinta.
Panzergranate 39
Panzergranate 39 eli '''Pzgr. 39''' oli saksalainen toisen maailmansodan aikainen panssarikranaatti. Sitä valmistettiin lukuisissa eri kaliipereissa, ja se oli merkittävin saksalaisten panssarintorjunta- ja panssarivaunukanuunoissaan käyttämä panssarikranaattityyppi. Kranaatista on joskus käytetty myös epävirallista nimeä Panzersprenggeschoß 39.
Tekniset ominaisuudet
right|350px| Kranaatin runko oli sorvaamalla valmistettu erittäin kovasta ja kestävästä, muun muassa kromia, nikkeliä ja piitä sisältävästä erikoisteräksestä. Kranaatin rungon saatua lopullisen muotonsa se kuumakarkaistiin. Runko valmistettiin joko yhdestä tai kahdesta aihiosta. Kaksiaihioisissa kranaateissa rungon sylinterimäinen alaosa oli säästösyistä valmistettu tavallisesta hiiliteräksestä ja vain kärkiosa karkaistusta erikoisteräksestä. Tässä tapauksessa kärkiosa kiinnitettiin loppurunkoon kitkahitsaamalla. Runkoon oli kiinnitetty myös johtorengas tai -renkaat. Rungon kärjen päässä oli melko tylppä, hitsaamalla kiinnitetty teräväsärmäinen kärkikappale, jonka tarkoituksena oli estää kranaatin varsinaisen rungon murtuminen tai kimpoaminen sen kohdatessa panssarilevyn. Kärkikappaleita valmistettiin sekä "pehmeinä" että kovina versioina. Pehmeät kärkikappaleet olivat kovuudeltaan samaa luokkaa kranaatin rungon peräosan kanssa. Kovat kärkikappaleet taas oli kuumakarkaistu selvästi kovemmiksi. Koska kärkikappaleen aerodynaamiset ominaisuudet olivat huonot, sen kärkiosan päällä oli ohuesta metallilevystä valmistettu ballistinen kärki, joka antoi ammukselle aerodynaamisesti edullisemman muodon. Puolittaisen poikkeuksen tästä muodosti 50 mm Pzgr. 39, jossa ei ollut ballistista kärkeä.
Räjähdysainelataus oli sijoitettu kranaatin rungon pohjassa olevaan poraukseen. Porauksen suuaukossa oli kierteet, joihin pohjasytytin kiinnittyi. Pohjasytyttimen pohjaan oli kiinnitetty tulen tähystämistä helpottava, panosliekistä syttyvä valojuovapanos. Räjähdysainelatauksista yleisin oli montaanivahalla flegmatoitu puristettu heksogeeni, 50 mm kranaateissa taas pääasiassa pentriitti, niin ikään montaanivahalla flegmatoituna. Räjähdysainelataukset olivat melko pieniä, vain noin 0,3–0,6 % ammuspainosta, sillä suuren latauksen vaatima isompi poraus kranaatin sisällä olisi heikentänyt kranaatin rakennetta läpäisytehon kustannuksella. Suhteellisesti pienelläkin latauksella oli kuitenkin suuri tuhovaikutus panssarinläpäisyn jälkeen, etupäässä sirpale- ja sytytysvaikutuksen muodossa. Panzergranate 39:ää käytettiin panssarivaunu- ja panssarintorjuntatykeissä yksinomaan patrunoituna. Patrunoidussa laukauksessa ammus ja hylsy on liitetty yhdeksi kokonaisuudeksi, patruunalaukaukseksi. Patruunalaukaus kootaan työntämällä ammus ensin johtorenkaan alaosan tasalle hylsyn sisään ja sen jälkeen puristamalla hylsyn suu ammuksen peräosassa oleviin puristusuriin.
Versioita
Kranaatista valmistettiin eri versioita, joiden rakenteelliset erot olivat vähäisiä. Esimerkiksi 88 mm '''Pzgr. 39-1 –versiossa teräs oli aiempaa laadukkaampaa ja 88 mm Pzgr. 39/43''':ssa taas johtorenkaita oli levennetty. KwK 42 ja Pak 42 –tykeissä käytetyssä 75 mm '''Pzgr. 39/42''':ssa taas johtorenkaiden määrä oli lisätty kahteen. Kranaattien merkinnöissä käytetty lyhenne "FES" viittasi sintratusta raudasta, ja "FEW" taas meltoraudasta valmistettuun johtorenkaaseen. Useille kaliipereille tehtiin myös Panzergranate 39 Al-versiota, joka oli panssarisytytyskranaatti. Tämä ammus erosi muista Panzergrante 39:n malleista vain räjähdysainelatauksen koostumuksen osalta. Sytytysvaikutus oli nimittäin saatu aikaan käyttämällä kranaatin räjähdyspanoksena heksaalia, eli alumiinijauheella terästettyä montaanivahalla flegmatoitua heksogeenia. Erikoisin muunnos oli kuitenkin joillekin kenttätykeille valmistettu alikaliiperinen, irtoavilla ohjausosilla varustettu Panzergranate 39 TS (Treibspiegel) -panssarikranaatti. Esimerkiksi 105 mm leichte Feldhaubitze 18 (suom. 105 H 33) –kenttähaupitsin Pzgr. 39 TS –panssarikranaatti oli valmistettu liittämällä tavalliseen 75 mm Panzergranate 39:ään irtoavat ohjausosat. Kartussilaukauksia ampuvissa kenttätykeissä ei luonnollistetikaan käytetty patruunalaukausta Panzergranate 39 TS –kranaattejakaan ammuttaessa.
Panzergranate 39:llä varustetuista patruunalaukauksista käytettiin nimeä Panzergranatpatrone 39, (Pzgr. Patr. 39) eli panssarikranaattipatruunalaukaus 39 tai patrunuoitu panssarikranaattilaukaus 39. Lisämerkinnöistä ilmeni tavallisesti myös laukauksessa mukana oleva sytytin ja se, mille tykille laukaus oli tarkoitettu. Näin ollen patrunoituna laukauksessa saattoi olla esimerkiksi seuraavanlainen merkintä: ''7.5 cm Pzgr. Patr. 39 FES Kw.K 40 Bd Z 5103, eli 75 mm patrunoitu panssarikranaattilaukaus 39 rautajohtorenkaalla KwK 40 –tykille, sytytin Bd.Z. 5103 '' thumb|350px|Tiger I-panssarivaunussa käytetty 8,8 cm Panzergranatpatrone 39-panssarikranaattilaukaus
Panzergranate 39 Suomessa
Myös Suomen puolustusvoimat käytti Panzergranate 39:ää ainakin neljässä erilaisessa saksalaisperäisessä tykkimallissa. Tykkimallit olivat seuraavat: 75 K/40 (7,5 cm Pak 40) ja 50 K/38 (5 cm Pak 38) –panssarintorjuntatykit, 75 PsvK 40 (7,5 cm KwK 40) –panssarivaunukanuuna, joka oli Sturmgeschütz III Ausf. G –rynnäkkötykkien ja Panzer IV Ausf. J –panssarivaunujen pääase, sekä 88 Itk 37 RMB –ilmatorjuntatykki (8,8 cm Flak 37). Tällä ilmatorjuntatykkikalustolla panssarikranaatteja ei Suomessa ilmeisesti jouduttu tositilanteessa ampumaan lainkaan.
Suomessa kranaatit saivat alkuperäisistä saksalaisista nimistä poikkeavat Suomen puolustusvoimien ampumatarvikenimikekäytännön mukaiset uudet nimikkeet. Suomessa oli sodan aikana ja vielä sen jälkeenkin käytössä seuraavat nimikkeet 75 ja 88 mm Panzergranate 39 -panssarikranaateille: 75 pshekrv rj 22/27–ps (7,5 cm Pzgr. 39 [rautajohtorenkaalla]) ja 88 pshkrv rj 54/56-K (8,8 cm Pzgr. 39 [rautajohtorenkaalla]).
Teknisiä tietoja
Esimerkkinä 75 mm Panzergranate 39 FES:n tiedot:
Rafflesiat
Rafflesiat (Rafflesia) on Kaakkois-Aasiassa Indonesian, Malesian ja Filippiinien sademetsien kenttäkerroksessa elävien loiskasvien suku. Lajilla Rafflesia arnoldii on maailman suurin kukka. Se haisee mädältä lihalta ja houkuttelee hajullaan pölyttäjikseen kärpäsiä.
Rafflesioilla ei ole lehtiä, joilla yhteyttää, sillä ne saavat ravinteensa isäntäkasvistaan. Niiden juuret ovat sienirihmaston kaltaisia ja niillä ne kiinnittyvät isäntäkasvin juureen tai varteen ja saavat tarvitsemansa ravinteet tältä.
Rafflesia arnoldiin kukassa on viisi suurta, yleensä punertavaa terälehteä ja melko syvä kurkku. Kukan suuri koko ja voimakas tuoksu takaavat sen, että kärpäset havaitsevat sen pitkänkin matkan päästä, jolloin pölytys on turvattu.
Kukat kuihtuvat yhdessä viikossa, missä ajassa ne ehtivät juuri ja juuri pölyttyä.
Sukuun kuuluu 15 lajia, jotka elävät Kaakkois-Aasiassa. Niillä on erilainen väritys, koko ja terälehtien ja muiden osien lukumäärä. Kaikki tunnetut Rafflesia-lajit ovat uhanalaisia.
Necrobia
Necrobia on kirjokuoriaisten (Cleridae) heimoon kuuluva kovakuoriaissuku. Suomessa suvusta on tavattu kolme lajia. Sukuun kuuluu maailmanlaajuisesti noin viisi lajia. Suvun lajimäärä vaihtelee eri lähteissä. Suvun edustajia esiintyy maailmanlaajuisesti laajasti eri mantereilla.
Smart Village
Smart Village on Kairon lähellä sijaitseva egyptiläinen teknologiakeskus. Se perustettiin vuonna 2003. Sen painopiste on tietotekniikka. Sen tarkoitus on tuoda ulkomaiset ja egyptiläiset tietoliikenne- ja tietotekniikkayritykset samalle alueelle, jossa on Egyptin valtion teknistä tutkimusta. Alueen pinta-ala on kolme miljoonaa neliökilometriä.
Škoda Slavia
Škoda Slavia on Škoda Auton vuodesta 2021 lähtien Intian markkinoille valmistama pieni sedan-korinen automalli, joka korvasi Škoda Rapidin.
Harry Björk
Harry Öjvind Björk  (29. heinäkuuta 1919 Loviisa – 7. elokuuta 1999 Porvoo) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Merkittävimmän työn Björk teki Tampella-konsernissa Etelä-Suomen Voima -yhtiössä, jonka varatoimitusjohtaja hän oli vuodesta 1965 ja toimitusjohtaja vuodesta 1970. Tämän tehtävän ohella hän oli koko Tampellan voimasektorin johtaja vuodesta 1973. Björk hoiti molempia tehtäviä aina eläkkeelle jäämiseensä asti, vuoteen 1984. Hän oli myös toimitusjohtaja Tampellan osittain omistamissa yhtiöissä Mankala, Rouhialan Voimansiirto ja Anjalankosken Voima. Björkillä oli useita alansa ja järjestö- ja luottamustehtäviä, teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai 1982. Sotilasarvoltaan Björk oli reservin yliluutnantti (1975).
Hideharu Miyahira
Hideharu Miyahira (, s. 21. joulukuuta 1973 Otaru, Hokkaidō) on japanilainen mäkihyppääjä ja mäkihyppyvalmentaja.
Miyahira voitti urallaan yhteensä neljä MM-mitalia, joista henkilökohtaisia vuoden 1999 maailmanmestaruuskilpailuiden normaalimäen hopea ja suurmäen pronssi. Lisäksi hän oli voittamassa Japanin joukkueessa joukkuemäen hopeaa 1999 ja 2003.
Maailmancupin osakilpailuvoittoja Miyahiralla on kaksi kappaletta, joista toinen lentomäessä ja toinen joukkuekilpailussa.
Miyahira lopetti urheilu-uransa vuonna 2006.
Vegas Golden Knights
Vegas Golden Knights on yhdysvaltalainen ammattilaistason jääkiekkoseura, jonka kotikaupunki on Las Vegasin metropolialueella sijaitseva Paradise. Se kuuluu NHL:n Läntisen konferenssin Tyynenmeren divisioonaan.
Vegas Golden Knights liittyi NHL:ään kaudella 2017–2018. Sen kotiareena, vuonna 2016 avattu T-Mobile Arena, sijaitsee Paradise-nimisen asutuskeskuksen alueella Nevadan osavaltiossa.
Toisin kuin monet muut laajennusjoukkueet, Golden Knights on saavuttanut menestystä jo ensimmäisillä kausillaan. Joukkue eteni ensimmäisellä kaudellaan Stanley Cupin finaaliin, jossa se hävisi otteluvoitoin 1–4 Washington Capitalsille. Kaudella 2019–2020 joukkue ylsi konferenssifinaaleihin, mutta hävisi Dallas Starsille otteluvoitoin 1–4. Myös seuraavalla kaudella 2020–2021 joukkue pelasi konferenssifinaaleissa, häviten kuitenkin Montreal Canadiensille voitoin 2–4. Kaudella 2021–2022 Golden Knights ei lainkaan päässyt pudotuspeleihin, mutta yhden välikauden jälkeen joukkue palasi pudotuspeleihin kaudella 2022–2023 ja eteni aina Stanley Cupin finaaliin saakka, jossa se onnistui voittamaan seurahistoriansa ensimmäisen Stanley Cupin kaatamalla Florida Panthersin otteluvoitoin 4-1.
Golden Knightsin farmijoukkue on AHL-liigassa pelaava Henderson Silver Knights.
Historia
Joukkueen omistaa texasilainen liikemies Bill Foley, joka maksoi 500 miljoonaa dollaria liittymismaksuna NHL:ään.
Golden Knightsin ensimmäiseksi päävalmentajaksi nimitettiin huhtikuussa 2017 Gerard Gallant. Joukkue nimitti tammikuussa 2020 itselleen uudeksi päävalmentajaksi Peter DeBoerin.
Pelaajat
thumb|[[Erik Haula vuonna 2018]]
Karl Waldemar Forsman
Forsmanin vanhemmat olivat filosofian ja teologian tohtori, lääninrovasti Carl Rudolf Forsman ja Sofia Charlotte Björnberg. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan kymnaasista 1863 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1868 sekä filosofian maisteriksi ja opettajakandidaatiksi 1869.
Forsman oli Helsingin suomalaisen alkeisopiston historian ja ruotsin opettajana 1871–1885 sekä koulun rehtorina 1871–1885. Hän oli Morgonbladet-lehden päätoimittajana 1877. Vuodesta 1885 alkaen hän toimi Vaasan läänin itäisen piirin ja myöhemmin Kaskisten piirin kansakoulutarkastajana.
Karl Waldemar Forsman oli naimisissa vuodesta 1872 Fanny Beata Tujulinin kanssa.
Teoksia
Nimellä Karl Waldemar Forsman: Nimellä K. W. Forsman:
Erno
Erno on suomalainen miehen etunimi. Unkarissa nimi esiintyy muodossa Ernő. Ernon nimipäivää vietetään 13. maaliskuuta. Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston mukaan noin 1 790 miestä on saanut nimekseen Erno.
Kukuljärvi
Kukuljärvi, tai myös Skukulträsket , on Uudellamaalla Loviisassa, entisen Ruotsinpyhtään kunnan alueella, kirkonkylän lähellä sijaitseva erämaajärvi.
Sophia Lillis
Sophia Lillis (s. 13. helmikuuta 2002 New York, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on parhaiten tunnettu Beverly Marshin roolista kauhuelokuvassa Se (2017).
Kukuljärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 13 hehtaaria, se on 850 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Se sijaitsee Kukuljärvenkallion pohjoispuolella aivan sen rinteen juurella. Siinä ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Järven rantaviivan pituus on 2,1 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Sen itäpuolelle tulee metsäautotie yhdystieltä 1792 ja toinen metsäautotie, joka ohittaa sen lounaispäässä, tulee samalta yhdystieltä Vähä Ahvenkoskelta. Metsäautoteitä yhdistää kävelypolku, joka seuraa järven etelärantoja. Järven ympäristö on luonnonsuojelualuetta.
Sophia Lillis
Hän on myös näytellyt minisarjassa Sharp Objects ja Neiti Etsivää vuonna 2019 ilmestyneessä elokuvassa Neiti Etsivä kummitustalossa. thumb|Sophia Lillis vuonna 2018.
Kukuljärvi
Luontoarvoja
Kukuljärven kallioisessa ja paikoin jyrkkärinteisessäkin ympäristössä kulkee noin kahdeksan kilometrin mittainen merkitty Kukuljärven vaellusreitti, jota ylläpitää Loviisan kaupunki. Reitin varressa järven koillisrannalla on taukolaavu sekä uimapaikka. Vaellusreitti alkaa entisen Ruotsinpyhtään kunnan keskustaajamasta urheilukentän kupeelta ja kulkee osan matkasta myös Kymijoen Ahvenkoskenhaaran vartta.
Uinnin pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut 2018
34. uinnin pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin Ison-Britannian Glasgow’ssa ja Edinburghissa 3.–12. elokuuta 2018. Uintilajien kilpailupaikka oli Tollcross International Swimming Centre, Glasgow’ssa, avovesiuinnin Loch Lomond & The Trossachs National Park, uimahyppyjen Royal Commonwealth Pool, Edinburghissa ja taitouinnin Scotstoun Sports Campus, Glasgow’ssa. Kilpailut olivat osa ensimmäisiä monen lajin yhteisiä Euroopan-mestaruuskilpailuja.
Kukuljärvi
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kymijoen alaosan alueella (14.11), jonka Kymijoen suuhaarojen alueeseen (14.111) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 27,0 metriä mpy. Siihen on johdettu kolme lyhyttä metsäojaa ja sen oma laskuoja lähtee järven lounaispäästä. Se virtaa Hevossuon kautta pohjoiseen ja laskee siellä Petjärveen.
Historiaa
Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855–1856 oli järvi piirretty näkyviin ja se oli nimetty ”Skokelträsk”. Järven laskuoja yhtyi alempana Ryttarjärven laskuojaan ja se laski kosken alle merenlahteen. Järvi oli myös tuolloin autio. Vuoden 1964 peruskartassa oli läntinen Hevossuo harvakseltaan ojitettu ja järven laskuoja muodosti sen johto-ojan. Seuraavassa vuoden 1980 kartassa oli järven länsipuolelle rakennettu tie, joka jatkui etelään päin kärrypolkuna. Koillisrantaan tuli polku, missä sijaitsi kartan mukaan uimaranta. Järven pohjoispuolella sijaitsee niin sanottu Brannin luola, kivenlohkareiden muodostama suoja, jota paikallisten tarinoiden mukaan piti kesäasuntonaan 1900-luvun alulla lehmipaimen nimeltä Jaakko Bränn (tai Brandt). Luolalle johtaa Kukuljärven laavulta noin kilometrin mittainen polku.
Uinnin pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut 2018
Mitalitaulukko
Isäntämaa
Kouko
Kouko eli kouvo tarkoittaa erilaisia pahoja olentoja suomalaisessa kansanperinteessä. Koukoa on käytetty lasten pelotteluun.
Kouko on käsitetty muun muassa kummitukseksi, täiksi, petoeläimeksi (varsinkin karhuksi) tai isokokoiseksi ihmiseksi. Kouvosta on kerrottu runoja ja tarinoita myös ilman käsitystä siitä, mikä kouko on.
Kouvon on kuvailtu olevan pelottava ja väriltään musta. Kouvon on uskottu olevan kuoleman sanansaattaja, tai jopa kuolema itse. Kouvon äänen kuuleminen merkitsi lähestyvää kuolemaa. Virossa sanan vastine kõuk tarkoittaa kaukaista esivanhempaa, murteissa kõuk merkitsee ukkosta. Kouko on lainattu itämerensuomalaisiin kieliin balttilaiskielistä, joissa sanan vastine on tarkoittanut pienikokoista haltijaa.
Big Little Lies
Big Little Lies on yhdysvaltalainen draamasarja, jonka on luonut ja käsikirjoittanut David E. Kelley. Sarja perustuu Liane Moriartyn samannimiseen romaaniin vuodelta 2014. Sarjan ensimmäisen tuotantokauden kaikki 7 jaksoa on ohjannut Jean-Marc Vallée. Sarjan pääosissa näyttelevät Reese Witherspoon, Nicole Kidman, Shailene Woodley, Alexander Skarsgård, Adam Scott, Zoë Kravitz, James Tupper, Jeffrey Nordling ja Laura Dern.
Big Little Lies on palkittu muun muassa viidellä Primetime Emmyllä ja neljällä Golden Globella.
Sarjaa markkinoitiin aluksi minisarjana, mutta joulukuussa 2017 HBO ilmoitti tilanneensa sarjasta toisen tuotantokauden. Tammikuussa 2018 kerrottiin Meryl Streepin näyttelevän sarjan toisella kaudella Perry Wrightin (Alexander Skarsgård) äitiä Mary Louise Wrightia. Toinen kausi alkoi kesäkuussa 2019.
Salmo ferox
Salmo ferox kuuluu taimenen (Salmo trutta) lajikompleksiin. Osa tutkijoista määrittelee sen omaksi lajikseen. Kalan tieteellinen lajinimi ferox merkitsee ”hurjaa” tai ”raivokasta”, mikä viitannee sen ahneeseen ja saaliinhimoiseen käyttäytymiseen. 200px|pienoiskuva|vasen|Robert Hamiltonin piirros teoksesta The natural history of British fishes (1843) S. feroxin pohjaväritys vaihtelee ruskeasta hopeiseen ja sen kyljissä voi olla joitakin mustia täpliä. Se on tavallisesti maksimissaan 80 senttimetrin mittainen (SL). Ruumiin korkeus on sen standardipituutta 4,6–5 kertaa suurempi. Painavin vapavälinein kalastettu yksilö on painanut 14,4 kilogrammaa ja vanhin tavattu yksilö on ollut 23 vuoden ikäinen.
Henrik Hellén
Johan Henrik Hellén (20. joulukuuta 1939 Dragsfjärd – 27. lokakuuta 2004) oli suomalainen korkeushyppääjä.
Salmo ferox
S. feroxiksi kutsuttuja lohikaloja tavataan Lough Melvin-, Lough Erne-, Lough Corrib- ja Lough Mask -järvissä Irlannissa, useissa Skotlannin pohjoisosan järvissä ja ilmeisesti myös Ullswater- ja Bassenthwaite-järvissä Cumbriassa sekä Llyn Padarn- ja Llyn Peris -järvissä Walesissa. Nämä kalat elävät sympatrisesti alueen taimenten kanssa ja erottuvat niistä geneettisesti, mutta ei ole varmistunut, ovatko ne kaikki Salmo feroxin edustajia tai samaa lajia keskenään.
Henrik Hellén
Henrik Hellén sijoittui Belgradin EM-kilpailuissa 1962 korkeushypyssä 11:nneksi. Tokion 1964 olympialaisissa hän karsiutui loppukilpailusta. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti pronssia vuonna 1963. Hän edusti Suomea 22 maaottelussa.
Salmo ferox
S. feroxin lisääntymisaika on marras-joulukuussa. Lajin ravintoa ovat kalat ja erilaiset hyönteiset. Skotlannissa on havaittu, että sen ruokavalio koostuu selkä­rangattomista noin 30-senttiseksi asti ja alkaa sitten saalistaa kalaa, pääasiassa Salvelinus-suvun lajeja. S. ferox saavuttaa sukukypsyyden samoihin aikoihin, milloin se vaihta kalaruokavalioon, mikä on verrattain myöhään.
Astatiini
thumb|right|Astatiinin paikka [[neptuniumin hajoamissarjassa. At-217 syntyy neptunium-237:n hajotessa.]] Astatiini eli astaatti on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on At, järjestysluku 85 ja CAS-numero 7440-68-8. Se on halogeeneihin kuuluva erittäin radioaktiivinen alkuaine.
Astatiininin isotooppeja At-218 ja At-219 syntyy luonnossa väli­vaiheina uraanin radio­aktiivisessa hajoamisessa. Molemmat ovat hyvin lyhy­tikäisiä. Pitkäikäisin isotooppi on At-210, jonka puoliintumisaika on 8,1 tuntia. Astatiinin nimikin johtuu kreikan sanasta αστατος (astatos), joka tarkoittaa epä­vakaata. Maapallon kuoressa astatiinia on arvioitu olevan yhteensä korkeintaan teelusikallinen, vähemmän kuin 30 grammaa. Uusin arvio (2020) astatiinin määrästä maapallolla on vain 0,07 grammaa.
Ensimmäisen väitetyn havainnon astatiinista teki Fred Allisonin ryhmä vuonna 1931. Tämän paikkansapitävyys on kuitenkin myöhemmin kiistetty. Keino­tekoisesti sitä valmistivat ensimmäisinä Dale Corson, Kenneth MacKenzie ja Emilio Segre Kalifornian yliopistossa vuonna 1940. Sitä saadaan pommittamalla vismuttia energisillä alfa­hiukkasilla. Sitä on valmistettu vähemmän kuin yksi mikrogramma, eikä sen ominaisuuksia ole kovinkaan tarkoin tutkittu.
Alkuaineen elektroniaffiniteetti saatiin mitattua vasta 2020. Se on 2,416 elektronivolttia eli 233 kJ/mol ja vuonna 2013 ensimmäisen kerran mitattu ionisoitumisenergia on 9,318 eV eli 899 kJ/mol. Astatiinin elektroniaffiniteetti on pienempi kuin muilla halogeeneilla, mutta suurempi kuin halogeeniryhmän ulkopuolisilla alkuaineilla. Mullikenin asteikolla astatiinin elektronegatiivisuus on 5,87 eV, mikä Pauling-asteikolle muunnettuna vastaa arvoa 2,36.
Astatiinin harvinaisuuden ja epävakaisuuden vuoksi kukaan ei tähän mennessä tiedä, miltä astatiini edes näyttää. Vaikka voitaisikin valmistaa sen verran suuri kappale puhdasta astatiinia, että sen voisi paljain silmin nähdä, sen oma säteily kehittäisi nopeasti niin paljon lämpöä, että kappale höyrystyisi välittömästi.
Vuonna 2023 Jyväskylän yliopiston fysiikan maisteriopiskelija Henna Kokkonen löysi ensimmäisenä Astatiinin isotoopin At-190, joka on kevyin tunnettu alkuaineen isotooppi. Sen ydin koostuu 105 neutronista ja 85 protonista.
Heliopoliin taistelu
Heliopoliin taistelu oli ranskalaisten ja osmanien välillä käyty taistelu Heliopoliissa lähellä Kairoa Egyptissä 20. maaliskuuta 1800. Ranskalaiset olivat vallanneet Egyptin vuonna 1798, mutta heitä johtanut Napoleon Bonaparte oli paennut seuraavana vuonna jättäen armeijansa taakseen. Komentoon jäänyt Jean-Baptiste Kléber yritti ensin neuvotella, mutta neuvottelujen epäonnistuttua hän iski Egyptissä ollutta Selim III:n johtamaa osmaniarmeijaa vastaan.
Heliopoliin taistelu päättyi alivoimaisten ranskalaisten voittoon pienin omin tappioin hieman aikaisemman pyramidien taistelun tavoin. Ranskalaisten onnistui hetkeksi vakauttaa aikaisemmin epätoivoiselta näyttänyt tilanne.
Luettelo Eurovision laulukilpailun voittajista
Vuoden 2023 kilpailu oli järjestyksessään 67. Kilpailun on voittanut yhteensä 27 maata, yksi voittaja joka vuonna lukuun ottamatta vuotta, jolloin voitto jaettiin neljän maan kesken. Eniten voittoja on Irlannilla ja Ruotsilla, jotka on voittaneet kilpailun seitsemän kertaa. Pisin kilpailuhistoria ilman voittoja on ollut Portugalilla, joka sai odottaa 53 vuotta ennen kuin voitti vuoden kisat 49. osallistumiskerrallaan. Tällä hetkellä pisimpään ilman voittoa kilpaillut maa on Malta, joka tuli mukaan vuonna. Toisaalta Kyproksella on enemmän osallistumiskertoja (37). Maltalla ja lisäksi Islannilla osallistumisia on 33. Ainoat henkilöt, jotka ovat voittaneet kilpailun useammin kuin kerran, ovat Irlannin Johnny Logan: laulajana vuonna 1980 ja 1987 ja kirjoittajana Linda Martinille vuonna 1992 sekä Loreen, joka on voittanut viisut kahdesti: vuonna 2012 ja vuonna 2023.
Heliopoliin taistelu
Tausta
Ranskalaiset olivat vallanneet Egyptin Napoleon Bonaparten johdolla vuonna 1798. Seuraavana vuonna hyökkäys kohti Syyriaa päättyi kuitenkin epäonnistuneeseen Akkon piiritykseen. Asemansa epätoivoiseksi kokenut Napoleon pakeni Egyptistä elokuussa 1799 jättäen taaksensa ranskalaisen armeijan rippeet. Joukkojen komentoon jäi kenraali Jean-Baptiste Kléber, joka yritti ensin neuvotella armeijan paluusta Ranskaan. Osmanien valtakunta ja ranskalaiset saivat aikaan 24. tammikuuta 1800 El Arishin sopimuksen, jonka mukaan ranskalaiset saisivat palata kotimaahansa. Britit eivät kuitenkaan sallineet kokeneen ranskalaisen armeijan paluuta Eurooppaan, vaan he olivat valmiita neuvottelemaan vain ranskalaisten sotavankeudesta.
Luettelo Eurovision laulukilpailun voittajista
Maan mukaan
thumb|400px|right|Kartta maiden voitoista lukumäärän mukaan
Heliopoliin taistelu
Tausta
Ranskalaisten asema oli erittäin tukala. Egyptissä oli jo suuri määrä osmanien joukkoja sulttaani Selim III:n komennossa. Noin 6 000 janitsaarin etujoukko oli Matariassa vain kahden tunnin marssin päässä Kairosta. Hieman kauempana oli vielä suurempi 48 000 miehen pääarmeija. Kléber yritti vielä neuvotella Selimin kanssa. Kléber halusi vetäytyä joukkoineen Bilbaysiin ja odottaa poliittista ratkaisua sodalle Euroopassa. Selim uskoi kuitenkin joukkojensa olevan ylivoimaisia ranskalaisiin nähden ja hän kieltäytyi Kléberin pyynnöstä. Kléber päätti vastata kieltäytymiseen iskemällä pienemmillä joukoillaan osmaneja vastaan. Hän kokosi yhteen 10 000 ranskalaista sotilasta puhutellen joukkojaan huudahtaen "Valmistautukaa taisteluun!".
Luettelo Eurovision laulukilpailun voittajista
Maan mukaan
Tasatilanteet on merkitty kursiivilla.
Heliopoliin taistelu
Taistelu
thumb|vasen|[[Jean-Charles Langlois'n teoksessa vuodelta 1825.]] Ranskalaiset etenivät Matariaan, jonne saavuttiin 20. maaliskuuta aamulla kello 03.00. Ranskalaiset järjestäytyivät neljään neliömuodostelmaan. Neliöiden kulmilla oli tykistöä ja krenatöörejä. Ranskalaisten vasenta siipeä komensi kenraali Jean Reynier ja oikeaa siipeä kenraali Louis Friant. Kléber komensi joukkojen keskustaa ja kenraali Charles Leclerc ranskalaista ratsuväkeä joukkojen keskustassa.
Luettelo Eurovision laulukilpailun voittajista
Kielen mukaan
thumb|[[Marija Šerifovićin ”Molitva” oli ensimmäinen serbiankielinen laulu, joka voitti kilpailun. Se oli myös vuoden 1989 jälkeen ensimmäinen voittajalaulu kielellä, joka ei ollut aiemmin tuonut voittoa.]]
Heliopoliin taistelu
Taistelu
Reynierin vasen siipi iski suoraan Matarian janitsaareja vastaan samalla, kun Friant katkaisi heidän vetäytymisreittinsä. Ranskalainen ratsuväki otti puolestaan yhteen osmanien ratsuväen kanssa. Turkkilaisten lisäksi osmanien puolella oli mamelukkien ratsuväkeä. Janitsaarit voitettiin suhteellisen nopeasti ja ranskalaiset alkoivat edetä kohti osmanien pääjoukkoja Heliopoliin suunnalla. Heliopoliissa osmaneja johti itse sulttaani Selim. Osmanit aloittivat järjestäytymättömäksi osoittautuneen hyökkäyksen ranskalaisia vastaan. Hyökkäys tyrehtyi ranskalaisten tykkituleen ja muuttui hallitsemattomaksi vetäytymiseksi. Lopulta ranskalaiset saavuttivat myös osmanien leirin ja kuormaston. Osmanien armeija pakeni Syyriaan.
Seuraukset
thumb|Taistelu kuvattuna reliefissä [[Strasbourgissa.]] Ranskalaisten tappiot Heliopoliin taistelussa jäivät hyvin pieniksi. Ranskalaisia kaatuneita oli vain noin 50. Osmanien puolella kaatuneita oli noin 8 000. Taistelu heijasteli aikaisemman pyramidien taistelun tavoin ranskalaisten sotilaallista ylivoimaa. Kléber oli onnistunut ainakin toistaiseksi pelastamaan epätoivoiselta vaikuttaneen tilanteen. Hän kykeni myös tukahduttamaan Kairossa puhjennen kapinan. Ranskalaisten asema vahvistui entisestään Kléberin palkatessa paikallisia apujoukkoja, sekä hänen liittouduttuaan entisen vihollisensa Murad Bein kanssa. Kléber kuitenkin murhattiin myöhemmin samana vuonna ja hänen seuraajaansa Jacques-François de Menouta pidettiin huomattavasti heikompana johtajana.
Ateistien syrjintä
pienoiskuva|Monissa islamilaisissa maissa uskonnon hylkäämisestä voidaan tuomita kuolemaan.
Ateistien syrjintä koskee ateistien tai uskonnottomien syrjintää historiallisesti ja nykyisin.
Islamilainen maailma
Humanists Internationalin vuonna 2013 julkaiseman raportin mukaan ainakin kolmessatoista maassa (Afganistan, Arabiemiirikunnat, Iran, Malesia, Mauritania, Malediivit, Nigeria, Pakistan, Qatar, Saudi-Arabia, Somalia, Sudan, Yemen) ateismista voidaan tuomita kuolemaan, jonka lisäksi monessa muussa maassa (kuten Egyptissä, Indonesiassa ja Kuwaitissa) on käytössä mahdollinen vankeusrangaistus.
Kirkon ja valtion ero
Kirkon ja valtion eron kannattajien mukaan valtion tulee olla uskontoihin nähden puolueeton. Valtio ja uskonto on erotettu tarkkaan toisistaan muun muassa Yhdysvalloissa ja Ranskassa.
Euroopan neuvosto antoi parlamentaarisessa yleiskokouksessaan 2007 suosituksen ”Valtio, uskonto, sekularismi, ihmisoikeudet” (suositus nro 1804). Suosituksessa Euroopan neuvosto toteaa kirkon ja valtion eron olevan Euroopan yhteisiä arvoja (artikla 4). Suosituksen pohjatekstissä ennen kokousta suositeltiin Euroopan valtioille kirkon ja valtion erottamista toisistaan. Pohjateksti muuttui Suomen aloitteesta.
HudBay Minerals
Hudson Bay Mining & Smelting Companyn historia
Hudson Bay Mining and Smelting Co., Limited on harjoittanut malminetsintää ja kaivostoimintaa Manitoban provinssissa Kanadassa vuodesta 1927 lähtien. Yhtiön perusti newyorkilainen Whitneyn perhe vuonna 1927. Yhtiön kotipaikka on Winnipeg.
Flin Flonin malmiesiintymän löysi vuonna 1914 ansastaja David Collins, joka esitteli löytönsä malminetsijä Tom Creightonille. Valtaushakemus rekisteröitiin 1915, mutta kaivos alkoi tuottaa vasta yli kymmenen vuoden kuluttua, sillä esiintymä oli laaja ja malmipitoisuus alhainen. Kaivos sijaitsi myös eristyksissä erämaassa, ja sinne oli rakennettava oma sulattamo.
Whitneyn perhe perusti Hudson Bay Mining and Smelting -yhtiön 1927, ja yhtiö hankki hallintaansa Filn Flonin esiintymän oikeudet. Vuoteen 1930 mennessä kaivos, sulattamo, vesivoimalaitos patoineen ja rautatie olivat toiminnassa.
HudBay Mineralsin historia
HudBay Minerals Inc. perustettiin nimellä Pan American Resources, ja sen osakkeita alettiin noteerata Montrealin pörssissä vuoden 1996 kolmannella kvarttaalilla.
Yhtiö hankki omistukseensa Ontzinc Corporationin koko osakekannan 12. maaliskuuta 2002. Kaupan seurauksena yhtiö vaihtoi 15. syyskuuta 2002 nimekseen Ontzin Corporation.
Yhtiön hankkiessa omistukseensa Hudson Bay Mining and Smelting Co., Limitedin se vaihtoi 24. joulukuuta 2004 nimekseen HudBay Minerals Inc.