cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johan Henrik Strömer
Strömerin vanhemmat olivat kirkkoherra Johan Mårten Strömer ja Magdalena Charlotta Strömer o.s. Backman. Hän opiskeli G. Lundgrenin ohjauksessa ja myöhemmin Tukholmassa Ruotsissa Kuninkaallisessa taideakatemiassa vuosina 1827–1832. Strömer muutti Ruotsiin 1824 ja työskenteli vuodesta 1828 alkaen Tukholmassa. Hän palasi Suomeen 1870-luvulla.
Ruotsissa Strömmer saavutti etevän kivipiirtäjän maineen. Viisikymmenvuotisen uransa aikana hän teki litografialehtiä, jotka olivat usein taiteellisesti merkittäviä, kirjankuvituksia ynnä muuta. Hänen merkittävimpiä töitään ovat esimerkiksi ”Svenskt album, lithografiska afbildningar efter svenska konstnärens arbeten” (kuusi vihkoa), Bellmanin muotokuva Per Krafft vanhemman mukaan ja muotokuvalehti valtiopäivien kamareista.
Elias James Manning
Elias James Manning (14. huhtikuuta 1938 Troy – 13. lokakuuta 2019) oli yhdysvaltalainen Brasiliassa toiminut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin konventuaalien fransiskaanien papiksi 30. lokakuuta 1965 ja nimitettiin Valençan hiippakunnan johtoon 14. maaliskuuta 1990. Piispaksi vihkiminen seurasi 13. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Eugênio de Araújo Sales, jota avustivat José Fernandes Veloso ja Carlos Alberto Etchandy Gimeno Navarro.
Suomisen perhe
Sarjan käsikirjoittivat yhdessä Elsa Soini ja Seere Salminen nimimerkillä Tuttu Paristo; Soinin kuoleman jälkeen Salminen jatkoi sarjan kirjoittamista yksinään nimimerkillä Tuttu vuoteen 1958 saakka. Suomisen perhe -kuunnelmia (tuolloin käytettiin myös vanhaa termiä kuulokuva) tehtiin noin 400, jaksoista on säilynyt 10. . Suomiset olivat keskiluokkainen helsinkiläisperhe, johon kuuluivat virkamiesisä, kotiäiti ja kolme lasta sekä perheen kotiapulainen. Aloitteen sarjasta teki Yleisradion silloinen ohjelmapäällikkö Ilmari Heikinheimo, joka oli mieltynyt Ruotsin radiossa vuodesta 1936 esitettyyn sarjaan Familjen Björck. Sota-aikana perheeseen adoptoitiin Väestöliiton toivomuksesta kaksi sotaorpoa. Vuosien mittaan sarjassa esiintyi vierailijoina useita perheen ystäviä ja tuttavia. Suomisen perhe, joka lähetettiin yleensä perjantai-iltaisin, oli omana aikanaan radion kuunnelluin ohjelma Markus-sedän lastentunnin jälkeen. Kuunnelmasarjan arvoina olivat ihanteellisuus ja elämänmyönteisyys ja niinpä sen on nähty omalta osaltaan auttaneen suomalaisia kestämään vaikeat sotavuodet ja niiden jälkeisen pula-ajan.
Suomisen perhe -kuunnelmat ja varsinkin aiheen pohjalta tehdyt elokuvat nostivat perheen Olli-poikaa esittäneen Lasse Pöystin ja Pipsa-tytärtä esittäneen Maire Suvannon yleisön suursuosikeiksi. Pöysti kertoi myöhemmin muistelmakirjassaan Lassen oppivuodet: "Niistä ajoista lähtien olin tunnettu kaikkialla. Emme enää saaneet olla Maire ja Lasse, vaan Pipsa ja Olli. Hotelleissa nimeni kirjoitettiin ilman muuta Hra Suomiseksi. Ihmiset alkoivat suhtautua kuin abstraktiin olentoon, joka en ollut minä. Kuljetin sitä mukana. Vähitellen kävi itsellenikin vaikeaksi erottaa raja." Taas tapaamme Suomisen perheen jäi logonomiksi kouluttautuneen Maire Suvannon viimeiseksi elokuvaksi ja hän teki sittemmin elämäntyönsä puhetaidon ja lausunnan opettajana.
Yleisradion vuonna 1949 teettämän kuuntelijatutkimuksen mukaan Suomisen perhettä seurasi kaikista radiokuuntelijoista 52 prosenttia, talonpoikaisväestöstä 56 prosenttia, maaseudun työväestöstä 58 prosenttia ja tehdastyöväestöstä 53 prosenttia, mutta keskiluokasta vain 47 prosenttia ja johtavassa asemassa olevista 38 prosenttia – näin siitä huolimatta, että Suomisen perhe sijoittui keskiluokkaiseen kaupunkiympäristöön. Tutkimuksen tekijä pitikin sarjan kuuntelijoiden painopisteen sijoittumista selvästi maaseudulle varsin yllättävänä; helsinkiläisistä Suomisen perhettä kuunteli noin 40 prosenttia.
Yleisradion pääjohtaja Hella Wuolijoki pyrki luomaan porvarillisena pitämälleen Suomisen perheelle kilpailijan omalla kuunnelmasarjallaan Työmiehen perhe, joka kuului radio-ohjelmistoon vuosina 1948–1951.
Elokuvat
Ensimmäisen ja viimeisen Suomisen perhe -elokuvista ohjasi T. J. Särkkä, neljä muuta Orvo Saarikivi. Kaikki elokuvat tuotti Suomen Filmiteollisuus Oy.
Sinfonia concertante
thumb|250px|Wolfgang Amadeus Mozartin Sinfonia concertanten (KV 364) alkuperäisen käsikirjoituksen sivu.
Sinfonia concertante on klassismin aikana syntynyt taidemusiikin muoto, jossa yhdistettiin sinfonian ja konsertton vakiintuneita muotoja. Sinfonia concertantessa oli tavallisesti kaksi tai useampia solisteja, jotka soittivat teoksen pääasiallisen melodisen aineksen ja orkesteri, joka säestää ja tukee solisteja. Se muistuttaa monilta osiltaan barokkimusiikin concerto grossoa.
Sinfonia concertante -muoto syntyi Pariisissa 1770-luvun aikana, tarkoituksena tyydyttää yleisön kiinnostus sekä kauniiseen orkesterisointiin ja melodioihin sekä virtuoosimaisiin soolo-osuuksiin. Sävellysmuoto antoi säveltäjä-virtuooseille mahdollisuuden esitellä taitojaan julkisissa konserteissa uusien oppilaiden ja teosten paremman myynnin toivossa. 1770–80-luvulla Pariisissa sävellettiin satoja sinfonia concertanteja, ja pian muoto levisi muuallekin Eurooppaan. Sinfonia concertante jäi muodista 1830-luvulle tultaessa, kun muotiin tuli virtuoositeetin esittely sooloresitaaleissa ja -konserteissa, vaikka myöhemmistä teoksista esimerkiksi Nikolai Rimski-Korsakovin Šeherazaden voidaan katsoa olevan sinfonia concertante viululle ja orkesterille. Tunnetuimpia sinfonia concertanteja ovat mm. Wolfgang Amadeus Mozartin teos KV 364 viululle, alttoviululle ja orkesterille sekä Joseph Haydnin B-duuri-sävellys Hob. I/105.
Jouni Seistamo
Jouni Veli Juhani Seistamo (9. marraskuuta 1939 Tampere – 9. tammikuuta 2022 Tampere ) oli suomalainen jääkiekkohyökkääjä.
Tappara on kutsunut Seistamoa yhdeksi sen historian ensimmäisistä tähtipelaajista. Seistamo aatelointiin seuran Hall of Fame -kunniagalleriaan ensimmäisten joukossa. Seistamo on jääkiekkoleijona.
Aktion T4
thumb|300px|Tämän rakennuksen kellarissa Sonnensteinissa lähellä [[Dresdeniä surmattiin kaasuttamalla 13 720 eutanasiaohjelman uhria sekä yli tuhat keskitysleirivankia.]]
Aktion T4 oli osa natsien eugeniikka- eli rotuhygieniaohjelmaa. Sen avulla natsihallinto pyrki hankkiutumaan eroon Saksan ei-toivotuista jäsenistä, kuten vammaisista ja henkisesti sairaista. Tappamiset alkoivat syyskuussa 1939 ja jatkuivat sodan loppuun 1945 saakka; noin 275 000–300 000 ihmistä surmattiin psykiatrisissa sairaaloissa Saksassa, Itävallassa, miehitetyssä Puolassa sekä Böömin ja Määrin protektoraatissa (nykyisin osa Tšekin tasavaltaa). Uhrien määräksi kirjattiin alun perin 70 273, mutta luku on kasvanut DDR:n arkistoista löytyneiden tietojen myötä.
Operaation päämajana oli Berliinin Tiergartenstraße 4, mistä tulee jälkipolvien ohjelmalle antama nimi. Aikalaisasiakirjoissa nimeä Aktion T4 ei esiinny, sen sijaan operaatiota nimitettiin eutanasiaohjelmaksi: joko ”Eu-Aktion”, ”E-Aktion” tai lyhyesti ”Aktion”.
Toimeenpano ja tarkoitus
Natsi-Saksan korkeimman terveysviranomaisen Leonardo Contiin alaisuudessa käynnistyneen ohjelman johtohahmoja olivat Philipp Bouhler, Karl Brandt, Werner Heyde ja Paul Nitsche. Aktion T4:n tarkoituksena oli ylläpitää saksalaisväestön "geneettistä puhtautta" tuhoamalla systemaattisesti ne, joita pidettiin fyysisesti epämuodostuneina, vammaisina tai mielisairaina. Natsit kuvasivat yhteiskunnalle hyödyttömien kansalaisten surmaamista ”armomurhiksi”. Ohjelman tavoitteena oli hävittää ”elinkelvoton elämä” (Lebensunwertiges Leben).
Aktion T4 koski aluksi vain vammaisia lapsia, jotka vietiin perheistään erityisiin sairaaloihin, mutta se ulotettiin myöhemmin koskemaan myös aikuisia. Hitler oli jo aikaisemmin säätänyt uuden lain (Gesetz zur Verhütung erbkranken Nachwuchses, "Laki perinnöllisesti sairaiden jälkeläisten ehkäisystä"), joka alisti muun muassa henkisesti jälkeenjääneet, psyykkisesti sairaat (mukaan lukien skitsofreniasta ja masennuksesta kärsivät), epileptikot, sokeat, kuurot ja fyysisesti vammaiset pakkosterilisoitaviksi. Laki ei ollut suinkaan ainutlaatuinen, sillä samanlaista lainsäädäntöä oli tuolloin muun muassa Yhdysvalloissa ja Pohjoismaissa, myös Suomessa.
Ohjelman historia
thumb|Syyskuussa 1939 annettu asiakirja, joka valtuutti Bouhlerin ja Brandtin suorittamaan eutanasian parantumattomasti sairaille potilaille. Ensimmäiset tuhoamiskokeilut pantiin toimeen Kocborowossa, valloitetussa Puolassa 22. syyskuuta 1939. Saksassa ohjelmaa alettiin toteuttaa Grafeneckissa (alkaen 20. tammikuuta 1940), Hartheimissa (6. toukokuuta 1940), Hadamarissa (tammikuussa 1941), Bernburgissa (21. marraskuuta 1940), Brandenburg an der Havelissa (8. helmikuuta 1940) ja Sonnensteinissa (kesäkuussa 1940). Tappamiseen käytettiin ampumista, kaasua, tukehduttamista, ruiskeita, myrkyttämistä, nälkään näännyttämistä ja lääkeaineiden yliannostuksia. Ensimmäiset kaasutusautokokeilut tehtiin loppuvuodesta 1939 Poznańissa Owińskan psykiatrisen sairaalan potilailla sekä maaliskuussa 1940 Kochanówkan sairaalassa Łódźin lähellä. Natsit kokeilivat myös häkäkaasun johtamista suljettuihin huoneisiin. Surmaamista olivat usein seuraamassa psykiatrit Carl Hans Heinze Sennhenn ja Werner Villinger, jotka tekivät uhreilla erilaisia kokeita ennen heidän määräämistään murhattaviksi. Hartheimiin rakennettiin kaasukammioita uhrien tappamiseen häkäkaasulla jo ennen kuin niitä alettiin käyttää laajamittaisesti holokaustin tuhoamisleireillä.
18. elokuuta 1941 Hitler määräsi Aktion T4:n väliaikaisesti keskeytettäväksi kirkon ja uhrien omaisten vastalauseiden vuoksi. Puheissaan eutanasiaohjelmaa vastusti muun muassa piispa Clemens von Galen. Tähän mennessä oli surmattu jo 70 000 henkilöä. Julkinen vastustus kykeni kuitenkin vain hidastamaan operaatiota, ja murhat jatkuivat vain entistä salaisempina. Huomattava osa ohjelman henkilökunnasta käytti hankkimaansa kokemusta myöhemmin tuhoamisleireillä, ja useimmat sen johtohahmoista (esimerkiksi Josef Mengele) osallistuivat aktiivisesti kaasukammiotekniikan kehittämiseen operaatio Reinhardin suurien tuhoamisleirien tarpeisiin.
Vuoden 1941 loppuun mennessä joka kolmas Saksan psykiatristen laitosten potilaista oli murhattu ohjelmassa. Lääkärit ja sairaanhoitajat jatkoivat käytäntöä Saksan ja Itävallan sairaaloissa. Murhat suoritettiin Saksassa mahdollisimman huomaamattomasti, jotta saksalaisten epäluulot eivät heräisi, valloitetuilla alueilla varotoimenpiteitä ei tarvittu.
Ester Toivonen
Ester Toivonen (vuodesta 1943 Toivonen-Siirala; ) oli suomalainen kauneuskuningatar ja elokuvanäyttelijä. Hän oli Suomen ensimmäinen ulkomailla menestynyt missi. Suomalaisen elokuvan kultakaudella 1930-luvulla hän teki keskeisiä rooleja komediaelokuvissa, kuten Syntipukin ensimmäisessä filmatisoinnissa. Seuraavalla vuosikymmenellä hänen roolityönsä kutistuivat sivuosiksi epookkidraamojen salonkikaunottarina. Toivonen ei mieltänyt itseään näyttelijäksi; kriitikot pitivät hänen komediallisia roolisuorituksiaan usein korkeintaan keskinkertaisina. Epookkielokuvien pukuloistossa hänen sen sijaan katsottiin olevan omimmassa elementissään.
Aktion T4
Ohjelman historia
Kaikkia ohjelman toimeenpanijoita ei saatu sodan jälkeen oikeuteen vastaamaan teoistaan. Vielä vuonna 1949 Saksan terveydenhoidossa oli korkeissakin asemissa henkilöitä, jotka olivat ottaneet osaa ”eutanasiaohjelmaan”.
Ester Toivonen
Perhetausta
Ester Toivonen oli latoja Armas Toivosen ja Lempi Helteen esikoinen. Hänen biologinen isänsä oli Venäjän armeijan soitto-oppilas Adolf Haman. Kyseinen mies oli Puolassa syntynyt saksalainen. Ensimmäisen maailmansodan syttyessä venäläissotilaat siirrettiin pois Haminasta, eikä Adolfista sen koommin kuultu. Helle avioitui Armas Toivosen kanssa Esterin syntymän jälkeen. Perheeseen syntyi Esterin lisäksi kahdeksan lasta. Lempi Helteen sisar, Iida Mikkelsson-Hämäläinen puolestaan oli kirjailija Helvi Hämäläisen äiti. Vuonna 1934 Helvi Hämäläinen kirjoitti salanimellä Annikki Heinä serkustaan kirjan Miss Eurooppa: Totta ja kuvitelmaa. 1930-luvun suomalaiset ylistivät Ester Toivosta ajan hengen mukaisesti ”suomalaisen rodun pelastajaksi” (tuolloin pidettiin tärkeänä osoittaa, että suomalaiset eivät ole mongoleja).
Miss Eurooppa 1934
pienoiskuva|right|230px|Ester Toivonen vuonna 1934
Elokuvaura
Näyttelijän ammatti ei kuulunut Toivosen lapsuudenhaaveisiin ja teini-iässä hän suorastaan karttoi esiintymistilanteita. Elokuvateollisuuteen hänet johdatti Suomi-Filmin johtaja Erkki Karu. Toivosen valkokangasdebyytti oli sivuosa Karun elokuvassa Meidän poikamme ilmassa – me maassa, joka sai ensi-iltansa joulukuussa 1934. Hän aloitteli elokuvauraansa samaan aikaan kun matkusteli ulkomailla kauneuskuningattaren edustustehtävissä. Karu uskoi Toivosen valovoimaan valkokankaalla ja pyysi häntä ensimmäiseen merkittävään rooliinsa komediaelokuvaan Syntipukki 1935. Hän näytteli tavaratalon myyjätärtä Irja Saloa ja sai myönteistä palautetta roolisuorituksestaan. Vuonna 1936 Toivosella oli naispääosat elokuvissa Onnenpotku ja Kaikenlaisia vieraita. Kovempi työtahti uusien ohjaajien kanssa ei ollut Toivosen mieleen. Hänen suorituksensa näissä elokuvissa eivät saaneet kehuja, vaan huomio kiinnittyi ensisijaisesti hänen ulkonäköönsä. Helmikuussa 1937 tuli ensi-iltaan Asessorin naishuolet, jossa Toivonen näytteli naispääosan. Kriitikot arvioivat hänen suorituksensa heikohkoksi, mutta eivät unohtaneet mainita hänen kauneuttaan.
Seurasi kolme elokuvaa, joissa Toivosella oli pienempi mutta parempi osa: Kuin uni ja varjo, Tulitikkuja lainaamassa ja Nummisuutarit. Arvostelijat pitivät hänen suorituksiaan pitkästä aikaa onnistuneina. Ilta-Sanomat arvioi: ”Ester Toivonen tuntuu sopivan vakavaan osaan paremmin kuin huvinäytelmän mitäänsanomattomaksi korunukeksi”. Draamaelokuvassa Halveksittu (1939) Toivonen näytteli jälleen naispääosan kauppaneuvoksen tyttärenä; kriitikot olivat penseitä suorituksen taiteellisen tason suhteen. Elokuva poikkesi aikansa linjasta, sillä siinä Suomea ei esitetty sinivalkeana lintukotona vaan luokkaristiriitojen ja sosiaalisen eriarvoisuuden leimaamana yhteiskuntana. Halveksitun jälkeen Toivonen näytteli jälleen naissivuosia. Maalaisdraamassa Suotorpan tyttö (1940) hän työskenteli Tauno Palon ja Regina Linnanheimon kanssa. Hänen Hildurin roolinsa sai myönteisen vastaanoton.
Epookkidraama Kaivopuiston kaunis Regina keväällä 1941 oli pieni taiteellinen voitto Toivoselle. Sivuosa ruhtinatar Popoffina oli kuin valettu Toivosen näyttelijänlaadulle. Hän sai loistaa aristokraattisessa osassaan ja kriitikot olivat myytyjä. Toisessa sota-ajan todellisuuspakoisessa epookkidraamassa, vuoden 1943 Katariinassa ja Munkkiniemen kreivissä, Toivosen rooli oli merkittävämpi. Hän näytteli kreivitär Armborgia ja sai jälleen suitsutusta aikalaiskriitikoilta.
Ester Toivosen valkokangasura päättyi elokuvaan Valkoiset ruusut, joka sai ensi-iltansa syyskuussa 1943. Elokuvan miespääosassa on Tauno Palon näyttelemä kirjailija, jonka lukuisista rakastajattarista yksi on Toivosen näyttelemä Irma. Toivonen ei pitänyt itseään näyttelijänä, eikä surrut elokuvauransa loppumista. Hän totesi näyttelemisen olevan kutsumustyötä, johon hänellä ei ollut tarvittavaa paloa ja kunnianhimoa. Hänelle jäi kuitenkin lämpimät muistot valkokangasvuosistaan.
Elokuvauransa jälkeen Toivonen otti aktiivisesti osaa yhdistystoimintaan ja matkusteli paljon. Hänen suosikkikohteitaan olivat niin sanotut Raamatun-maat.
Misseys ja filmitähteys
Miss Eurooppana Toivonen sai kokea myös julkisuuden karun puolen. Hän oli yksi monista sen ajan julkisuuden henkilöistä, joista levitettiin perättömiä sanomalehtijuoruja. Eräs valheellinen lehtijuttu toi hänelle potkut työstään sotasairaalassa. Toivoselle ainoa mieleinen asia hänen missiajoiltaan olivat ulkomaanmatkat, joita hän teki elokuvien ja julkisten esiintymisten ohella. Pysyvä misseyden leima oli kuitenkin hänen kiusanaan vielä julkisuudesta vetäytymisen jälkeenkin.
1930-luvun puolivälissä Toivosesta tuli Suomen Filmiteollisuuden ensimmäinen kassamagneetti. Ensimmäisten elokuviensa markkinoinnissa hänen kauneuskuningattaren mainettaan hyödynnettiin. Elokuvauran alkuaikoina Toivonen sai kuitenkin esiintyä lähinnä farsseissa, joita hän ei hallinnut. Myöhemmin hän osoitti soveltuvansa parhaiten historiallisiin pukuelokuviin, joissa hänen ylväs ja ruhtinaallinen olemuksensa pääsi oikeuksiinsa. Vastanäyttelijöiltään hän sai tukea epävarmuuteensa näyttelijänkyvyistään. Filmitähtenä Toivonen ei myöskään joutunut julkisuuden hampaisiin samalla tavalla kuin missinä.
Toivonen esiintyi kaikkiaan neljässätoista elokuvassa. Hänet saatetaan kuitenkin muistaa paremmin missimenestyksestään kuin elokuvaurastaan. Kauneus vei Toivosen ensin missiksi ja lopulta valkokankaalle, mutta oli toisaalta rasite hänen uskottavuudelleen näyttelijänä. Roolit epookkielokuvissakin oli rakennettu enemmän hänen ulkoisten piirteidensä kuin näyttelijänkykyjensä varaan, komediennena häntä taas pidettiin nokkelana mutta teennäisenä. Aikalaisarvostelijat eivät usein nähneet Toivosen ulkonäköä pidemmälle. Muistelmissaan Toivonen kritisoi teräväsanaisesti ihmisiä, jotka vähättelevät kauniiden naisten taitoja ja älyä.
Yksityiselämä
Ester Toivonen tutustui jo ennen Miss Eurooppa -kilpailua viipurilaiseen upseerikokelaaseen Eero Siiralaan, tuolloin aiemmalta nimeltään Sirelius. Toivonen ja metsänhoitajaksi 1941 valmistunut Siirala avioituivat kymmenen vuoden seurustelun jälkeen vuonna 1943. He muuttivat Helsingin Kruununhaan Pohjoisrantaan syksyllä 1944. Perheeseen syntyi kaksi lasta, Seppo keväällä 1944 ja kuopus Satu kaksi vuotta myöhemmin. Vuonna 1965 Toivonen julkaisi muistelmansa Rikas on elämä.
Ester Toivonen kuoli keuhkosyöpään 65-vuotiaana 29. joulukuuta 1979. Hänet on haudattu Helsinkiin Maunulan uurnalehtoon (kortteli 35, rivi 4, hauta 8).
Filmografia
pienoiskuva|right|Toivonen vuonna 1961.
Per Krafft (vanhempi)
thumb|250px|Per Krafft vanhemman maalaama [[Carl Michael Bellmanin muotokuva.]] Per Krafft (vanhempi) (16. tammikuuta 1724 Arboga, Ruotsi – 7. marraskuuta 1793 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen muotokuvamaalari, Per Krafft nuoremman isä.
Lampipallosimpukka
Lampipallosimpukka eli lampisimpukka (Musculium lacustre syn. Sphaerium lacustre) on pienikokoinen makeassa vedessä elävä nilviäislaji. Sen nelikulmainen kuori on ohut, harmahtava, halkaisijaltaan 8-12 millimetriä.
Per Krafft (vanhempi)
Krafft matkusti Pariisiin, missä hän oli Chardinin oppilaana. Myöhemmin hän opiskeli Alexander Roslinin ohjauksessa. Hän toimi opettajana Bayreuthissa ja Puolan kuninkaan Stanisław II Augustin hovimaalarina, ennen kuin hän vuonna 1768 päätti palata Ruotsiin.
Lampipallosimpukka
Lampipallosimpukka sopeutuu monenlaisiin vesioloihin ja pärjää myös rehevöityneissä, vähähappisissa lampareissa, mahdollisesti siksi että se kykenee nousemaan lähemmän pintaa missä happea on enemmän. Sitä tavataan laajasti pohjoisella pallonpuoliskolla, ja se on levinnyt myös Australiaan.
American Car Show
American Car Show on vuosittain järjestettävä autonäyttely Suomessa. Näyttelyssä esitetään vanhoja sekä uusia amerikkalaisia autoja. American Car Show’n yhteydessä järjestetään myös GTi Tuning Car Show. Vuoden 2007 American Car Show pidettiin Helsingin Messukeskuksessa.
SQS
SQS on Suomen Queer-tutkimuksen Seuran toimittama aikakauslehti, joka julkaisee queer-tutkimuksen alaan liittyvää monitieteistä tutkimusta. Lehden mukaan queer-tutkimuksen tavoitteena on tehdä näkyväksi ja kyseenalaistaa erilaisia identiteettikategorioita, kuten sukupuolta, seksuaalisuutta, rotua, kansallisuutta ja luokkaa. Tutkimukseen lukeutuu esimerkiksi ei-normatiivisten seksuaalisuuksien ja sukupuolten tutkimus ja kriittinen heteronormatiivisuuden tarkastelu.
Lehti on ilmestynyt vuodesta 2006 alkaen ja nykyään 1-2 kertaa vuodessa verkossa open access -julkaisuna. Aikakauslehden tieteellisten artikkelien hyväksymisessä sovelletaan vertaisarviointia.
Päätoimittajat
Vuonna 2017 lehden päätoimittajina olivat Tiia Sudenkaarne ja Lottamari Kähkönen.
Hanka
Hanka voi viitata vaikka seuraaviin:
Albert Courquin
Albert Courquin (30. maaliskuuta 1875 Bourbourg-Campagne – 24. maaliskuuta 1953 Albi) oli ranskalainen ampuja ja kaksinkertainen olympiamitalisti. Hän sai pronssia 300 metrin vapaakiväärin asentojen joukkuekilpailussa vuoden 1908 kesäolympialaisissa Lontoossa. Lisäksi hän sai hopeaa miesten 400, 600 ja 800 metrin vapaakiväärin joukkuekilpailussa vuoden 1924 kesäolympialaisissa Pariisissa.
Courquin voitti Milanon MM-kisoissa 1906 kultaa vapaakiväärin pystyasennossa tuloksella 312.
Uskonkriisi (romaani)
Uskonkriisi on sellainen tilanne, että kirkon asema ja olemassaolo ovat vakavasti uhattuina esimerkiksi maahanhyökkäyksen johdosta. Uskonkriisiin liittyy erikoisia piirteitä: kun sitä kerran ehdotetaan, asiasta ei saa enää keskustella vaan on äänestettävä kyllä tai ei. Äänestys on salainen ja yksinkertaisella enemmistöllä toteutettava. Kriisin aikana yksinvaltaa käyttää kirkon päämies, joko arkkiprelaatti tai hänen sijaisensa. Myös kaikki tärkeätkin henkilövalinnat, jopa arkkiprelaatin vaali, menevät jäihin.
Toisen kerran kriisin julistaa Astelin kirkon päämies arkkimandriitta Monsel, koska se on ainoa keino jolla patriarkka Bergsten saadaan suostumaan korkeimmaksi sotilasjohtajaksi, koska kolmesta suurmestarista yksi on kuollut ja kaksi muuta haavoittunut taistelukyvyttömäksi. Bergsten onkin kova sotilas ja pätevä kenraali.
Mestis-pokaali
Mestis-pokaali on jääkiekon Mestiksen kiertopalkinto, jonka saa pudotuspelien voittajajoukkue eli Mestiksen mestari. Mestis-pokaali on alun perin ollut käytössä jo jääkiekon I-divisioonassa, jonka Suomen jääkiekkoliiton mestaruussarja eli Mestis korvasi vuonna 2000.
Pokaalin laattoihin merkitään mestarijoukkueen nimi, vuosiluku ja myös pelaajat.
Nina Dumbadze
Nina Jakovlevna Dumbadze (, 23. toukokuuta 1919 – 14. huhtikuuta 1983) oli neuvostoliittolainen kiekonheittäjä.
Nina Dumbadze oli 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alussa maailman parhaita kiekonheittäjänaisia. Hän voitti Euroopan mestaruuden Oslossa 1946 yli neljän metrin erolla seuraavaan tuloksella 44,52 m ja toistamiseen Brysselissä 1950 tuloksella 48,03 m hopeamitalistin jäädessä yli viiden metrin päähän. Hän paransi maailmanennätystä tulokseen 53,25 m elokuussa 1948 ja lukemiin 53,37 m toukokuussa 1951.
Neuvostoliitto osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Helsingissä 1952, mutta Dumbadze jäi siellä kahden maannaisensa takana pronssille tuloksella 46,29 m yli viisi metriä Nina Romaškovalle hävinneenä. Olympialaisten jälkeen Romaškova otti maailmanennätyksenkin haltuunsa, mutta 18. lokakuuta 1952 Tbilisissä Dumbadze vastasi heittämällä tuloksen 57,04 m, joka säilyi maailmanennätyksenä syyskuuhun 1960 saakka. Arvokisoissa hän ei enää esiintynyt vaikka heittikin vuonna 1954 vuoden parhaan tuloksen 52,26 m ja oli maailmantilastossa toinen vuosina 1953 (50,87 m) ja 1955 (53,91 m) sekä neljäs vuonna 1956 (52,27 m).
Eothyrididae
Eothyrididae on sukupuuttoon kuollut Caseasauriaan kuuluva synapsidien heimo. Siihen luetaan kaksi permikauden alkupuolella, Cisural-epookin aikana, elänyttä sukua. Nämä ovat Eothyris, Oedaleops sekä vuonna 2016 kuvattu Vaughnictis. Niiden fossiileja on löydetty Yhdysvaltojen alueelta.
Ominaisuudet
Eothyrididaeen kuuluvat kaikki Caseasaurian edustajat, jotka ovat läheisempää sukua Eothyris parkeyille kuin Casea broiliille. Eothyrididaen jäsenten yläleukaluu ei muodosta ulkoisten sierainten pohjaa ja nässä luussa sijaitsevat myös kaksinkertaiset kulmahampaat. Pääasialliset kulmahampaat ovat luiden etuosassa ja toissijaiset niiden hammasrivin keskivaiheilla, silmäkuopan etureunan alapuolella. Pääasialliset kulmahampaat ovat kaksinkertaiset verrattuna seuraaviin hampaisiin. Toisin kuin kasveja syövät sukulaisensa, heimo Caseidae, Eothyrididaen jäsenet olivat petoja. Ne saalistivat todennäköisesti hyönteisiä, mutta ehkä myös muita pieniä eläimiä.
Fylogenia
Robert R. Reisz, Stephen J. Godfrey & Diane Scott (2009):
Erkki Haglund
Erkki Otto Haglund (13. kesäkuuta 1930 Viipuri – 22. joulukuuta 1999 Helsinki ) oli suomalainen toimittaja ja kääntäjä.
Henkilöhistoria
Haglundin vanhemmat olivat liikemies Kuno Otto Haglund ja opettaja Helvi Hannele Aro ja puoliso vuodesta 1955 suomentaja Anja Kaarina Salmi. Haglund tuli ylioppilaaksi 1950 ja työskenteli Helsingin Sanomien toimittajana 1953–1960, Kuvajulkaisut Oy:ssä 1960–1962, Valittujen Palojen toimittajana 1962–1963 ja päätoimittajana 1963–1986. Lehden käännöstoiminnasta hän vastasi 1987–1990.
Suomennoksia
Omalla nimellä: Nimellä Eero Huhtala: Nimellä Antti Salomaa:
Pungwe
Pungwe eli Púngoè on joki Kaakkois-Afrikassa. Se saa alkunsa Zimbabwen itäosista Inyangani-vuoren juurelta, ja virtaa sieltä itään Mosambikiin Manican ja Sofalan maakuntien läpi laskien lopulta Intian valtamereen Mosambikin kanaalissa lähellä Beiran kaupunkia.
Joki on 400 km pitkä, ja sen valuma-alueen laajuus on 31 000 neliökilometriä. Se tulvii säännöllisesti.
Jokivarren suurimmat kaupungit ovat Mutare Zimbabwen puolella ja Beira Mosambikissa jokisuulla.
Kurskin ydinvoimalaitos
Kurskin ydinvoimalaitos on Länsi-Venäjällä, Dneprin sivujoki Desnan haarajoki Seimin eteläpuolella sijaitseva RBMK-tyyppinen ydinvoimalaitos. Etäisyys Kurskin kaupunkiin on noin 40 kilometriä. Ukrainan rajalle on noin 60 kilometriä. thumb|250px|left|Kurskin ydinvoimalaitos
Ydinvoimalaitosta palvelevan tekojärven etelärannalla, noin neljä kilometriä voimalaitoksesta itäkaakkoon sijaitsee Kurtšatovin kaupunki, joka rakennettiin voimalan työntekijöille. Vuonna 2010 kaupungin asukasluku oli 42 706 henkeä.
Voimalaitos käsittää neljä toiminnassa olevaa reaktoria, jotka kaikki edustavat riskialttiina pidettyä RBMK-1000 -tyyppiä, joka oli käytössä myös Tšernobylin ydinvoimalassa. Lisäksi kahden reaktorin (Kursk-5 ja Kursk-6) rakentaminen jätettiin 1990-luvulla kesken Tšernobylin onnettomuuden johdosta. Monista vastalauseista huolimatta viidennen reaktorin rakennustyöt aloitettiin uudelleen, mutta ne keskeytettiin vuonna 2012.
Kursk II
pienoiskuva|alt=Kurskin voimalaitoksen toisen vaiheen rakennustyötä|Kurskin voimalaitoksen toisen vaiheen rakennustyötä|left Venäjän hallitus hyväksyi marraskuussa 2013 laajan, vuoteen 2030 ulottuvan uusien ydinvoimaloiden hankesuunnitelman. Sen mukaan Kurskin vanhoja reaktoreita korvaamaan rakennettaisiin uusi, Kurskin ydinvoimalan toinen vaihe. Kursk II -hankkeen myötä entisen ydinvoimalan läheisyyteen rakennettaisiin neljä reaktorityypiin VVER-1200 pohjautuvaa voimalayksikköä. Ensimmäinen uuden vaiheen yksikkö pyritiin saamaan tuotantokäyttöön vuonna 2020. Rakentaminen on kuitenkin viivästynyt
Javier Ontiveros
Javier "Javi" Ontiveros Parra (s. 9. syyskuuta 1997 Marbella, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Osasunaa ja on pelipaikaltaan vasen laitalinkki.
Seurajoukkueura
Marbellasta kotoisin oleva Ontiveros liittyi Málaga Club de Fútbolin junioriakatemiaan vuonna 2010, jota ennen hän oli pelannut Vázquez Culturalin ja Real Betisin akatemioissa. 24. kesäkuuta 2015 hänet nostettiin suoraan edustusjoukkueen harjoituskaudelle ilman esiintymisiä seuran reservijoukkueessa.
Ontiveros pelasi ensimmäisen ottelunsa reservijoukkueessa 22. elokuuta 2015 CD Comarca del Mármolia vastaan maan neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla Tercera Divisiónissa. Ensimmäisen maalinsa hän teki 13. syyskuuta 2015 ottelussa CD Rincónia vastaan.
21. marraskuuta 2015 Ontiveros teki debyyttinsä edustusjoukkueessa vierasottelussa Espanyolia vastaan. Hän pelasi ensimmäisellä pääsarjakaudellaan edustusjoukkueessa vain neljä ottelua, mutta onnistui maalinteossa 11 kertaa reservijoukkueen puolella.
31. tammikuuta 2018 hän siirtyi kauden loppuun kestävällä lainasopimuksella Valladolidiin.
Shakkiolympialaiset 1992
30. shakkiolympialaiset oli FIDE:n järjestämä tapahtuma, joka koostui avoimesta ja naisten turnauksesta sekä useista shakin markkinointiin liittyvistä tapahtumista. Shakkiolympialaiset käytiin 7. kesäkuuta – 25. heinäkuuta 1992 Manilassa, Filippiineillä.
Bergan piiri
Bergan piiri voi tarkoittaa seuraavia Ruotsin piirejä:
Sormuksen Saattue
Sormuksen Saattue perustettiin J. R. R. Tolkienin kirjassa Taru sormusten herrasta viemään Valtasormus Mordoriin tuhottavaksi.
Rivendellissa pidettiin Elrond Puolhaltian johdolla neuvonpito, jonka lopuksi Frodo Reppuli päätti viedä Sormuksen Mordoriin tuhottavaksi Tuomiovuoren liekeissä. Saattue matkasi Keski-Maan halki, kunnes Moriassa Saattuetta johtanut Gandalf putosi kuiluun balrogin kanssa. Aragornista tuli Saattueen johtaja ja hän johdatti muut Saattueen jäsenet Lothlórieniin. Saattue jatkui Raurosin putousten lähistölle, missä Saattue hajosi Sauronin ja Sarumanin örkkien hyökkäykseen. Boromir sai surmansa, Merri ja Pippin joutuivat örkkien vangeiksi, Aragorn, Legolas ja Gimli lähtivät örkkien perään pelastamaan ystävänsä ja Frodo lähti Samin kanssa Mordoriin.
Saattueeseen kuului yhdeksän jäsentä vastavoimana Yhdeksälle Ratsastajalle, nazgûlille. Itse Elrond kutsui heitä Yhdeksäksi Kulkijaksi.
Sormuksen sodan päätyttyä ja Mordorin tuhouduttua elossa olevat jäsenet erosivat toisistaan viimeisen kerran Rautapihassa; Aragorn palasi Minas Tirithiin ja Legolas sekä Gimli ratsastivat Fangornin metsän läpi omien kansojensa luo.
Hobitit Velhot Ihmiset Haltiat Kääpiöt
The Fellowship of the Ring
Aspön piiri
Aspön piiri voi tarkoittaa seuraavia Ruotsin piirejä:
Öja (täsmennyssivu)
Öja voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Alia Bhatt
Alia Bhatt (s. 15. maaliskuuta 1993 Bombay, Maharashtra, Intia) on intialaissyntyinen brittiläinen näyttelijä ja laulaja, joka työskentelee hindinkielisessä elokuvateollisuudessa. Hänen voittamiinsa palkintoihin kuuluu viisi Filmfare Awards -palkintoa. Hän on esiintynyt Forbes Indian Celebrity 100 -listalla vuodesta 2014 lähtien, ja Forbes Asia esitteli hänet vuoden 2017 30 Under 30 -listalla.
Bhatt on elokuvantekijä Mahesh Bhattin ja näyttelijä Soni Razdanin tytär. Hän esiintyi lapsinäyttelijänä trillerissä Sangharsh (1999), ja teki näyttelijändebyyttinsä aikuisena Karan Joharin romanttisessa komediassa Student of the Year (2012). Hänen roolisuorituksensa Tukholma-syndroomasta kärsivänä teinityttönä draamassa Highway (2014) sai ylistystä ja hän voitti parhaan naisnäyttelijän Filmfare Awards -kriitikkopalkinnon. Hänen seuraavat menestyselokuvansa olivat romanttinen draama 2 States (2014), romanttinen komedia Humpty Sharma Ki Dulhania (2014), draama Kapoor & Sons (2016), kasvuelokuva Dear Zindagi (2016) ja romanttinen komedia Badrinath Ki Dulhania (2017). Hän voitti parhaan naispääosan Filmfare Awards -palkinnot rooleistaan biharilaisena siirtotyöläisenä rikosdraamassa Udta Punjab (2016), vakoojana trillerissä Raazi (2018), räppärin räjähdysherkkänä tyttöystävänä musiikkidraamassa Gully Boy (2019) ja prostituoituna elämäkertaelokuvassa Gangubai Kathiawadi (2022).
Elokuvissa näyttelemisen lisäksi Bhatt on laulanut seitsemän kappaletta elokuviinsa. Hän myös osallistuu lavaesityksiin ja on julkaissut oman vaatemallistonsa.
Yksityiselämä
Bhatt meni naimisiin näyttelijä Ranbir Kapoorin kanssa Mumbaissa 14. huhtikuuta 2022. Hän synnytti heidän tyttärensä marraskuussa 2022.
Kruunaa ja klaavaa
Kruunaa ja klaavaa on Garbon kuudes ja viimeisin studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2005.
Espoon karmeliittaluostari
Espoon Jumalanäidin karmeliittaluostari oli katolisen kirkon karmeliittasääntökuntaan kuulunut luostariyhteisö. Se sijaitsi Espoossa Röylän kaupunginosassa. Ensimmäiset karmeliittasisaret saapuivat Suomeen 1988. Espoossa toimineeseen yhteisöön kuului kuusi sisarta.
Luostarin viimeiset nunnat lähtivät pois Suomesta syyskuussa 2021, ja luostari suljettiin.
Öjan piiri
Öjan piiri voi tarkoittaa seuraavia Ruotsin piirejä:
Kultasateet
Kultasateet eli kultasadepensaat (Laburnum) on hernekasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Suvun luonnonvarainen kasvualue sijaitsee Etelä-Euroopassa.
Silvio Maria Dário
Silvio Maria Dário (16. elokuuta 1919 Pederneiras – 2. toukokuuta 1974) oli brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 8. joulukuuta 1944 ja nimitettiin Botucatun arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Oppidum Novumin titulaaripiispaksi 22. helmikuuta 1965. Piispaksi vihkiminen seurasi 2. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Henrique Hector Golland Trindade, jota avustivat José Melhado Campos ja Pedro Paulo Koop.
Kultasateet
Kuvaus
Kultasateet ovat kesävihantia yksikotisia pensaita tai pieniä puita. Pituus on 2–10 metriä. Lehdet kasvavat kierteisesti ja ne ovat pitkäruotisia. Lehtilapa on kolmilehdykkäinen. Lehdykät ovat 3–8 cm pitkiä, soikeita ja melkein ruodittomia. Kukinto on riippuva latvaterttu. Kukat ovat kaksineuvoisia ja teriö keltainen. Hedelmä on palko.
Silvio Maria Dário
Dário sai 27. maaliskuuta 1968 nimityksen Itapevan piispaksi, jona hän toimi, kunnes kuoli 54-vuotiaana virassa. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Kultasateet
Käyttö
Suomessa kultasateita viljellään koristeellisuutensa vuoksi suojaisilla kasvupaikoilla maan eteläosissa. Parhaiten menestyvä laji on kaljukultasade. Kukinta-aika on kesä–heinäkuussa.
Kultasateilla koko kasvi ja etenkin sen siemenet ovat hyvin myrkyllisiä. Tarhakultasateella ei kehity siemeniä tai siemenmuodostus on heikkoa.
Operaatio Junction City
Operaatio Junction City oli Yhdysvaltojen ja Etelä-Vietnamin asevoimien sotilasoperaatio Vietkongin ja Pohjois-Vietnamin asevoimia vastaan Vietnamin sodan aikana 22. helmikuuta – 4. toukokuuta 1967. Operaatioalue sijaitsi Etelä-Vietnamin pääkaupunki Saigonista luoteeseen lähellä Kambodžan rajaa. Yhdysvallat saattoi pitää operaatiota monien muiden sodan aikaisten operaatioiden tapaan operatiivisena voittona, mutta sen pidempiaikaiset vaikutukset jäivät vähäisiksi. Yhdysvaltain tavoitteena oli vihollisen tuhoaminen, mutta suuri osa vihollisen joukoista oli joko piiloutunut, tai vetäytynyt Kambodžan puolelle.
Operaatio Junction City oli Vietanmin sodan suurin Yhdysvaltojen ja Etelä-Vietnamin joukkojen yhdessä toteuttama operaatio ja siihen sisältyi myös sodan suurin laskuvarjojoukkojen operaatio.
Tausta
thumb|vasen|Täydennysten tiputusta lentokoneesta. Operaatio Junction City seurasi kuukautta aikaisemmin toteutettua saman tapaista operaatio Cedar Fallsia, mutta Junction Cityn suunnittelu oli aloitettu oikeastaan jo ennen Cedar Fallsia vuoden 1966 lopulla. Kenraalimajuri Jonathan O. Seaman oli lykännyt Junction Cityn toteuttamista niin sanotulla Rautakolmion alueella toteutetun operaatio Cedar Fallsin suorittamiseksi ensin. Military Assistance Command, Vietnamin eli MACV:n komentaja kenraali William Westmoreland hyväksyi lykkäyksen ja uuden aikataulun mukaisesti Junction City tuli toteuttaa heti Cedar Fallsin jälkeen. Sen toteutusta lykättiin kuitenkin vielä kuukaudella, jotta Junction Cityn suunnittelijoilla olisi aikaa reagoida Cedar Fallsin aikana ilmenneisiin operatiivisiin ongelmiin.
Operaatio Junction City toteutettiin niin sanotun War Zone C:n alueella Etelä-Vietnamin pääkaupungista luoteeseen lähellä Kambodžan vastaista rajaa Tây Ninhin maakunnassa. Alueelle tyypillistä maastoa olivat avoimet riisipellot ja laikuttaiset tiheät viidakot. Maisemaa hallitsi muuten tasaisessa maastossa Núi Bà Đenin vuori. Vietkongin 9. divisioona oli toiminut alueella pitkään varsin vapaasti ja Núi Bà Đenin uskottiin toimivan Pohjois-Vietnamin ja Vietkongin joukkojen yhteistoimintaa koordinoivan esikunnan keskuksena, jonka tuhoaminen oli yksi operaation tavoitteista. Operaation toteuttamiseksi käytettiin Cedar Fallsin mukaista vasara ja alasin -taktiikkaa. Joukot eristäisivät alueen pohjoisesta ja muodostaisivat hevosenkengän muotoisen renkaan. Tavoitteena oli sitten puhdistaa alue vihollisen joukoista. Kaikkiaan operaatioon osallistui 45 000 Yhdysvaltojen sotilasta.
Operaatio
thumb|[[M113-panssariajoneuvon konekiväärillä tulittava sotilas.]] Operaatio Junction City alkoi 22. helmikuuta Yhdysvaltojen pudottaessa laskuvarjojoukkoja Cà Tumiin lähellä Kambodžan rajaa. Laskuvarjojoukot ottivat alueen haltuunsa ilman vastarintaa. Kyseessä oli sodan ainoa suurempi laskuvarjojoukkojen operaatio Vietnamin sodassa. Samaan aikaan toteutettiin myös suuri joukkojen siirto 249 helikopteria käyttäen. Muut joukot aloittivat etenemisen hevosenkenkään 23. helmikuuta. 28. helmikuuta löydettiin vihollisen esikunnan käyttämiä toimistotiloja ja tunneleita. Vihollisen joukkoja ei kuitenkaan juurikaan kohdattu, vaikkakin erikoisjoukkojen uutta tukikohtaa Prek Klokissa rakentaneet pioneerit joutuivat vietkongin joukkojen hyökkäyksen kohteeksi. Hyökkäys kuitenkin torjuttiin. Suuremmat taistelut alkoivat varsinaisesti vasta maaliskuun puolivälillä, kun operaation toinen vaihe alkoi 18. maaliskuuta. Vihollisen kanssa käytiin nopeasti kolme suurempaa yhteenottoa.
Yöllä 19. maaliskuuta vietkong hyökkäsi yhdysvaltalaisia vastaan Ap Bàu Bàngissa. Vietkongin joukkojen onnistui lähes vyöryttää yhdysvaltalaisten asemat. Yhdysvallat ampui tykistötulta hyvin lähelle omia joukkojaan jalkaväen suojautuessa panssariajoneuvoihin. Ilmavoimat teki 87 iskua vihollista vastaan. Aamulla 21. maaliskuuta seurasi kenraali Hoàng Cầmin komentamien vietkongin ja pohjoisvietnamilaisten hyökkäys lähellä Suối Tretä. Hyökkäys tyrehtyi päivän aikana. Operaation viimeinen suurempi taistelu käytiin Ap Gussa 31. maaliskuuta, mutta tämäkin hyökkäys onnistuttiin torjumaan tyklistön ja helikopterien tulituen avulla 1. huhtikuuta. Operaation oli alun perin ollut tarkoitus koostua vain kahdesta vaiheesta, mutta vielä 15. huhtikuuta aloitettiin kolmas vaihe Yhdysvaltojen ja Etelä-Vietnamin joukkojen etsiessä vihollisen joukkoja alueelta. Niihin ei kuitenkaan enää enimmäkseen törtmätty ja operaatio päättyi 4. toukokuuta.
Seuraukset
Operaatio Junction City oli operatiivinen voitto. Operaatio oli sodan suurin Yhdysvaltojen ja Etelä-Vietnamin joukkojen yhdessä toteuttama operaatio. Kotimaassa lehdistössä etenkin operaation laskuvarjojoukkojen toiminnasta uutisoitiin laajasti. MACV:n arvion mukaan vihollinen oli menettänyt 2 728 miestä kaatuneina ja monia muita haavoittuneina. 5 000 bunkkeria tai muuta rakennelmaa oli tuhottu. Hyökkääjien tappiot olivat 282 kaatunutta ja 1 576 haavoittunutta. Hyökkääjät olivat lisäksi menettäneet neljä helikopteria, viisi tykkiä ja 21 panssariajoneuvoa. Moneille muille Yhdysvaltojen operaatioille tyypillisisesti Junction City jäi kuitenkin pidempiaikaiselta vaikutukseltaan pieneksi. Operaation tavoitteena ollutta vihollisen esikunnan tuhoamista ei oltu saatu aikaiseksi. Suuri osa vihollisen joukoista oli joko piiloutunut, tai vetäytynyt Kambodžan puolelle. Jatkossa kommunistit johtivat toimintaansa Kambodžasta käsin Etelä-Vietnamin Yhdysvaltojen ylivoimaisen tulivoiman uhkaamien tukikohtien sijaan. Vietkongin 9. divisioonan joitakin yksiköitä oli lyöty hajalle, mutta jo seuraavana vuonna divisioona osallistui Tet-hyökkäykseen.
Portimojärvi (Ylitornio)
Portimojärvi on Lapissa Ylitorniolla sijaitseva säännöstelty järvi, joka kuuluu Tornionjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 449 hehtaaria eli 4,5 neliökilometriä. Se on 4,5 kilometriä pitkä ja 1,8 kilometriä leveä. Järvenselkä, joka on 3,4 kilometriä pitkä, muodostuu lähinnä järven pohjoisosasta, jonka kaakkoispuolelle jää ruohikoiden rajaama Lapinlahti. Lahti on pyöreä ja halkaisijaltaan 1,6 kilometriä. Lapinlahden itärantaan laskee Tengeliönjoki, jonka läpivirtausjärvi Portimojärvi on aina ollut. Vaikka järven seudulla on korkeita vaaroja, ei niitä ole aivan järven rantojen lähellä. Järven lähiympäristö voidaan luonehtia alavaksi seuduksi, jollaisen vaikutelman myös matala järvi antaa.
Järvessä on kolme saarta, joiden rantaviiva vaihtelee vedenpinnan korkeuden mukaan. Niiden yhteispinta-ala on 3,0 hehtaaria, mikä on noin 0,7 % järven kokonaispinta-alasta. Ollinsaari on kooltaan yli hehtaarin kokoinen ja kaksi muuta yli aarin kokoiset. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 2,3 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0023 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 0,5 metriä ja suurin syvyys on 1,7 metriä. Syvin kohta sijaitsee Etelä-Portimojärven edustalla.
Järven rantaviivan pituus on 17,4 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 1,26 kilometriä. Järven säännöstely vaikuttaa järven rantojen soistumiseen. Ne ovat etenkin pohjoisrannoilla ja Talonienen kohdalla on kosteikkoja. Luoteispuolella Niskajänkä ja Sammaljoenvuoma muodostavat laajan suoalueen ja kaakkoispuolella Kaakkurivuoma ja Littiäisvuoma muodostavat toisen. Osa soista on raivattu peltomaaksi, jota esiintyy muutenkin paljon järven rantojen läheisyydessä. Haja-asutus muodostuu yksittäisistä taloista, joita on tiheämmin Portimojärvellä, Koivistonpäässä, Taloniemellä ja Etelä-Portimojärvellä. Niille tulee seututie 932 ja 930 Aavasaksalta.
Luontoarvoja
Portimojärven rannoilla on peltomaita ja ojitettuja soita. Järven linnusto on monipuolinen ja runsas. Täällä tavataan monia eteläisiä lintulajeja, jotka ovat täällä leviämisalueensa pohjoisrajalla. Järveä arvostetaan yhtenä Lapin arvokkaimmista lintujärvistä. Järvellä pesii muun muassa haapana, härkälintu, isokoskelo, jouhisorsa, lapasorsa, lapintiira, naurulokki, pikkulokki, silkkiuikku, tukkasotka ja uivelo. Muuttoaikoina järvelle kerääntyy vesilintuja ja kahlaajia. Näitä kerääntymislajeja ovat muun muassa isokoskelo, laulujoutsen, pikkulokki, pulmunen, suokukko, tukkasotka ja uivelo. Lintuja voi seurata pohjoisrannan lintutornista.
Historiaa
Maupertuis oli Ranskan tiedeakatemian retkikunnan johtajana Tornionlaaksossa vuosina 1736–1737. Tällä matkalla aluetta kartoitettiin ajan oloon hyvinkin tarkkaan ja kartoissa on nimetty paikallisia paikkoja. Portimojärven kohdalla luki 1736 ”Lac de Portimo”, mutta järven tarkka muoto taisi olle sivuseikka. Tengeliönjoki oli kartassa ”Tengelio Riv.” Portimokosken nistkalle oli piirretty vesirattaan karttamerkki ja Etelä-Portimojärvelle oli merkitty mahdollisesti kahden rakennuksen karttamerkit.
Vuonna 1856 annettiin toiminimelle Anders Kurt & Co lupa laskea Portimojärven vedenpintaa hyötykäyttöön tarkoitetun vesijättömaan saamiseksi. Vuonna 1899 suoritettiin järvenlaskun jälkeen isojako, joka lisäsi hankkeen osallistujien viljelyalaa melkoisesti. Järven vesijättömaat kärsivät kuitenkin kevättulvista, jotka täyttivät järven entisen järvialtaan kokonaan. Kesällä vedenpinta aleni merkittävästi paljastaen järvenpohjasta satoja hehtaareita vesiniittyä ja matalia järvilampia. Suurimpia lampia olivat Lapinlahti, jonne Tengeliönjoen vesi ei kesällä yltänyt, sekä järven länsiosassa sijainneet kaksi syvenpää kohtaa. Tengeliönjoki virtasi järven pohjan keskiosaa pitkin Portimokoskeen.
Portimokosken voimalaitoksen rakennusluvan antoi Pohjois-Suomen vesioikeus 7.6.1985. Lupaan sisältyi Portimojärven säännöstelyoikeus, jonka korkein oikeus on vahvistanut 27.12.1985. Rakennustyöt käynnistyivät syyskuussa 1985 ja voimala otettiin käyttöön vuonna 1987. Tällöin vanha järvenlaskusta johtunut järven tilanne muuttui siten, että voimalaitos ylläpiti järvessä säännöllisesti tiettyä vedenkorkeutta. Vanhassa peruskartassa vuodelta 1979 on järven vedenpinnan korkeudeksi merkitty 63,9 metriä.
Säännöstely
Järven vedenpinnan korkeus on 64,0 metriä mpy. Järvi on säännöstely siten, että vedenpinnan korkeudeksi on määrätty raja-arvot 63,5 metriä ja 64,5 metriä mpy. Portimojärven säännöstelyluvassa vaaditaan Haapakosken umaan tehtäviä ohijuoksutuksia, joiden pitää kesäaikana olla vähintään 2 m³/s ja muulloin olla vähintään 0,5 m³/s. Näillä vesimäärillä ei Haapakosken voimalaitosta olisi ollut kannattavaa käyttää, joten sen toiminta on pysäytetty. Kun Portimojärveen tulee Tengeliönjoesta alle 70 m³/s, aletaan Portimojärven vedenpintaa laskemaan viikon aikana kesäajan yläkorkeuteen, joka on 64,00 metriä. Muuna aikana on yläkorkeus kuitenkin 64,50 metriä. Portimojärven alakorkeus on aina 63,50 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Portimojärven alueella (67.91), jonka Portimojärven lähialueeseen (67.912) järvi kuuluu.
Järvi saa pääosan vedestään Tengeliönjoesta, jonka valuma-alue on 3 118 neliökilometriä. Portimojärven lähtövirtaama Portimokosken kohdalla on keskimäärin 32 m³/s, mutta on keväisin keskimäärin 160 m³/s. Järveen on johdettu soistuneiden metsä- ja suoalueiden kuivatusvesien johto-ojia. Lisäksi sen Lapinlahteen laskee luontaisesti Sonkajoki, jonka valuma-alueella sijaitsee Matalajärvi. Järven luoteisrantaan laskee Sammaljoki vaarojen väliseltä alueelta.
Järven laskujoki ei ole enää luontainen. Tengeliönjoen lasku-uoma laskisi Portimokoskea alas Haapakoskelle, mutta joen niska on padottu Portimojärven säännöstelyä varten. Vuonna 1987 valmistuneen Portimokosken voimalaitos saa vetensä niin sanottua yläkanavaa pitkin, joka on neljä kilometriä pitkä. Suuri osa Portimojärven vedestä kulkee sitä pitkin. Voimalaitoksen alla sekä Haapakosken vedet että voimalan kautta tulevat vedet yhtyvät taas Tengeliönjoeksi, joka virtaa kahdeksan kilometriä ja yhtyy Tornionjokeen.
Pertti Lintunen
Pertti Lintunen (s. 8. joulukuuta 1952 Hämeenlinna) on Imatran entinen kaupunginjohtaja. Kaupunginjohtajan virassa Lintunen oli 1. heinäkuuta 2006 vuoteen 2017. Sitä ennen hän oli 15 vuotta Kotkan kaupungin sivistystoimen toimialajohtajana. Lintunen toimi Suomi–Venäjä-Seuran puheenjohtajana 9. kesäkuuta 2019 – 26. syyskuuta 2020.
Michael O’Dell
Michael L. O’Dell on Tampereen yliopiston entinen fonetiikan yliopistonlehtori. Hänen keskeisenä tutkimuskohteenaan on puheen prosodia, erityisesti puherytmi, ajoitus ja kvantiteetti.
Dainik Jagran
Dainik Jagran (dainik= 'päivittäinen', jagran= 'kasvu' ) on Intiassa päivittäin julkaistava hindinkielinen sanomalehti. Se luokiteltiin heinä-joulukuun 2016 levikkitutkimuksessa Intian laajalevikkisimmäksi sanomalehdeksi. Lehden päivittäinen levikki oli tuolloin keskimäärin 3,921 miljoonaa. Lehden perusti vuonna 1942 Shri Puran Chandra Gupta. Lehteä kustantaa intialainen pörssiyhtiö Jagran Prakashan Limited ja lehden kotipaikka on Kanpur. Dainik Jagranista julkaistaan kaikkiaan 37 erilaista painosta ja niillä lehti leviää 11 Intian osavaltioon.
Lukijatutkimusten mukaan Dainik Jagran on Intian luetuin päivittäin ilmestyvä sanomalehti. Maailman sanomalehtiliiton (World Association of Newspapers, WAN) mukaan Dainik Jagran olisi maailman luetuin päivittäin ilmestyvä lehti. Esimerkiksi vuoden 2014 intialaisissa lukijatutkimuksissa Dainik Jagranin lukijoiden määräksi arvioitiin 16,6 miljoonaa. Päinvastoin kuin länsimaissa, Intiassa useimpien sanomalehtien levikki ja lukijakunnan määrä on ollut merkittävässä kasvussa 2000-luvulla. Printtilehdet ovat mediatutkimusten mukaan Intiassa television jälkeen seuratuin tiedotusvälineiden muoto.
Pedro Paulo Koop
Pedro Paulo Koop MSC (4. syyskuuta 1905 Hillegom – 26. maaliskuuta 1988) oli alankomaalaissyntyinen, Brasiliassa toiminut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 10. elokuuta 1930 ja nimitettiin Linsin hiippakunnan johtoon 27. heinäkuuta 1964. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Sebastiano Baggio, jota avustivat Henrique Hector Golland Trindade ja Vicente Angelo José Marchetti Zioni.
Koop osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkeelle 11. lokakuuta 1980.
Random House
Random House on vuonna 1927 perustettu kustantamo, jonka pääkonttori on New Yorkissa. Viestintäyhtymä Bertelsmann osti Random Housen vuonna 1998.