cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
PAH-maailma
PAH-maailma on elämän syntyyn liitetty oletus, jonka mukaan monesta bentseenirenkaasta koostuvat PAH-yhdisteet katalysoivat vaikkapa RNA-ketjujen muodostumista. Se olisi voinut tapahtua niin, että PAH-molekyylejä asettui suotuisissa oloissa päällekkäin kuin kolikkopinon kolikot. Tämä johtui siitä, että bentseenirankaat vetävät toisiaan puoleensa. Näin syntyi entsyymiä muistuttava kokonaisuus, jonka avulla RNA-ketju hitsautui nukleotideista yhteen. Tässä tapahtumassa osaset ajautuivat enimmäkseen sattuman varaisesti yhteen ja muodostivat sidoksia, joista syntyi rakenteita, joista muodostui elävien organismien esiasteita. Ajatusta vastaan puhuu se, että PAH-yhdisteet ovat monestikin eliöille haitallisia.
Maple Ridge (Brittiläinen Kolumbia)
Maple Ridge on 68 949 asukkaan (2006) piirikunta Brittiläisessä Kolumbiassa, Kanadassa. Kunta kuuluu Vancouverin metropolialueeseen. Se sijaitsee Frasejoen ja Rannikkovuorten välisellä alueella, noin 45 kilometriä Vancouverista itään. Maple Ridge tunnetaan suosittuna ulkoilualueena, ja kunnassa järjestetään lähes vuoden ympäri erilaisia tapahtumia, joista tunnetuimpia ovat Jazz and Blues Festival, Maple Ridge Fair ja The Santa Claus Parade.
Historia
Satoja vuosia ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui rannikon salisheihin kuuluvia stó:lō-intiaaneja. Heillä oli tiettävästi ainakin kymmenen erillistä kylää Maple Ridgen alueella.
Tim Jitloff
thumb|250px|Tim Jitloff tammikuussa 2008. Tim Jitloff (s. 11. tammikuuta 1985 Reno, Nevada) on yhdysvaltalainen alppihiihtäjä.
Maple Ridge (Brittiläinen Kolumbia)
Historia
Tiettävästi ensimmäiset vakituisesti alueella asuvat eurooppalaiset olivat kaksi skotlantilaista Hudson's Bay Companyn työntekijää MacIvor ja Robertson, jotka saapuivat Fraserjoen vastarannalla sijainneesta Fort Langleyn tukikohdasta (sijaitsee nykyisessä Langleyn kunnassa). He perustivat maatilansa alueelle vuonna 1858. Samoihin aikoihin Fraserjoella tapahtuneen kultaryntäyksen seurauksena alueelle saapui arviolta 30 000 siirtolaista, joista suuri osa jäi alueelle pysyvästi. Siirtolaiset toivat tullessaan alkuperäisasukkaille tuntemattomia tauteja, kuten isorokkoa, johon alueen asukkailla ei ollut vastustuskykyä. Tämän seurauksena alueen stó:lō-intiaanien väkiluku supistui voimakkaasti, arvioiden mukaan jopa 90–95 prosenttia. Maple Ridgen piirikunta perustettiin 12. syyskuuta 1874, kun eurooppalaisten siirtokuntien asukkaat päättivät yhdistää yhteisen hallinnon alaisuuteen.
Kaksi vuotta myöhemmin 1876 Cape Bretonista kotoisin oleva liikemies Thomas Haney saapui alueella ja hankki omistukseensa suuria maa-alueita Fraserjoen rannalta, alue tunnettiin myöhemmin nimellä Haney's landing. Haney perusti omistamalleen alueelle useita palveluja ja yrityksiä. Vuonna 1882 hän perusti Port Haneyn kaupungin, ja sen kaava valmistui 1889. Canadian Pacific Railway rakensi rautatien alueelle ja valitsi ratalinjauksen Port Haneyn kautta, mikä kasvatti kaupungin merkittävyyttä. Alueella oli erittäin vähän maantieyhteyksiä muualle maahan, ja ensimmäinen maantieyhteys New Westminsteriin valmistuikin vasta vuonna 1913. Haneyn kaupunki oli pitkään kunnan keskus, ja se liitettiin myöhemmin osaksi Maple Ridgen kuntaa.
Tim Jitloff
Åren MM-kilpailuissa 2007 Jitloff sijoittui suurpujottelussa 18:nneksi ja pujottelussa 25:nneksi. Val d'Isèren MM-kilpailuissa 2009 hän oli suurpujottelussa 26:s ja pujottelussa 22:s. Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 hän oli superalppiyhdistetyssä neljästoista ja Schladmingissa 2013 suurpujottelussa kuudestoista. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui suurpujottelussa viidenneksitoista ja Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 yhdeksänneksi.
Maple Ridge (Brittiläinen Kolumbia)
Historia
1900-luvun alkupuolella alueelle muutti parantuneiden liikenneyhteyksien ansiosta runsaasti ranskalaisia ja aasialaisia siirtolaisia, joista japanilaiset siirtolaiset kuitenkin lähetettiin keskitysleireihin toisen maailmansodan aikana. Vuonna 1995 kunta liittyi osaksi Vancouverin metropolialuetta, väkiluvun ollessa 65 000 asukasta.
Edgar Loué
Edgar Loué Gnoleba (s. 27. joulukuuta 1983 Abidjan, Norsunluurannikko) on norsunluurannikkolainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän edustaa libyalaista Al-Nasria.
Joutselkä
Joutselkä oli laaja kylä Kivennavan pitäjässä Karjalankannaksella. Vuonna 1939 asuttuja taloja Joutselässä oli nelisenkymmentä. Kylä oli levittäytynyt Viipurista Pietariin johtavan tien varteen. Suomen itsenäistyttyä raja Pietariin sulkeutui, mutta Joutselän kautta kuljettiin Terijoelle ja Kuokkalaan. Kylän korkeimmalta kohdalta Sauhtananmäeltä oli näköala useisiin lähikyliin ja Rajajoelle.
Nykyisin Joutselän tie kulkee edelleen vanhalla paikallaan, muuta muistoa ei suomalaisajasta maisemasta löydä. Paikka on erilaisia datsoja, kesämökkejä, mutta alueella ei ole palveluita. Kylän pohjoispuolitse on öljyputkilinjaus Koiviston satamaan. Nykyisin Joutselässä on yhdentoista hengen venäläinen Simaginon kylä.
Joutselän taistelu
Ruotsin vallan aika oli Joutselässä enemmän sodan kuin rauhan aikaa. Erityinen maine Joutselälle on jäänyt vuonna 1555 käydystä taistelusta, jossa ruotsalaiset joukot paikallisten talonpoikien tukemana pysäyttivät suuren venäläisjoukon. 150 sotilaan osasto tukenaan 400 Äyräpään alueelta rekrytoitua hiihtämällä liikkunutta talonpoikaa voittivat Kivennavan linnakkeen voudin Jöns Månssonin johdolla lukumääräisesti kymmenkertaisen vihollisen.
Historioitsija Erik Jöransson Tegel käytti kuninkaan kuvausta kertoessaan Joutselän taistelusta vuonna 1622 painetussa teoksessa. Tegelin kronikka kertoo venäläisten lukumäärän taistelussa olleen 30 000. Tegelin kuvausta on myöhemmin käytetty sotataidon historiaa käsittelevissä teoksissa. Yleensä todetaan, että Vouti Jöns Månssonin, Juho Maununpojan, sotataito sai Kustaa Vaasan muuttamaan Suomea koskevia taktisia ohjeita. Uudet ohjeet perustuivat Juho Maununpojan taktiikkaan. Ilmeisesti Jöns Månsson kuitenkin päinvastoin sovelsi kuninkaan antamia ohjeita Joutselän taistelussa. Kuningas Kustaa oli neuvonpidoissa Viipurin linnassa useaan otteeseen kehotti sotapäälliköitään käyttämään smoolantilaistaktiikkaa Kannaksella. Kunnia smoolantilaistaktiikasta kuuluu Etelä-Smoolannista kotoisin olleelle uudisraivaajalle ja kapinallisjohtaja Nils Dackelle. Vuosina 1542–1543 Smoolannissa, Öölannissa ja Götanmaan metsäalueilla noustiin verokapinaan ja kapinalliset voittivat kuninkaan armeijan useissa kahakoissa.
Jöns Månsson teki tämän hyvin. Kun Pajari Bibikovin johtamat joukot hyökkäsivät Joutselän kautta Kivennavalle 10. maaliskuuta 1555 olivat ruotsalaiset kasanneet murroksen, jonka taakse olivat sijoittaneet viisi parin tuuman laivatykkiä lavetteina toimineisiin rekiin. Pajari Bibikov kaatui heti hyökkäyksen alussa ruotsalaistykkien yhteislaukaukseen jo ennen kuin venäläiset olivat ehtineet levittäytyä tulitaisteluun. Venäläiset vielä huomasivat, että sivustojen metsistä ilmestyi suomalaisia suksimiehiä, jotka etenivät kaukana tiestä kohti venäläisten selustaa. Sotajoukko joutui sekasortoon ja lähti perääntymään. Suomalaiset katkaisivat venäläisjoukon paluutien, mutta eivät vähäisestä lukumäärästään johtuen pystyneet estämään venäläisjoukon pakoa. Taistelussa kaatuneita venäläisiä arvioidaan olleen kaiken kaikkiaan noin 900. Suomalaisten tappioita ei tiedetä.
Joutselän taistelun väitetään toimineen myös talvisodan mottitaisteluiden esimerkkinä.
Sodan jatkuminen
Joutselän taistelu säästi kivennapalaiset hävitykseltä, mutta vain hetkeksi. Sota vasta alkoi tästä. Smoolantilaistaktiikan mukaisista murroksista oli tullut Kustaa-kuninkaalle päähänpiintymä. Taktiikkaa piti sovellettaman, mutta nyt sillä ei ollut toivottua tulosta. Venäläiset hyökkäsivät tammikuussa 1556. Pienempi joukko sotaväkeä eteni Käkisalmen suunnasta Jääskeen ja Äyräpäähän. Etenemistä ei pystytty estämään. Venäläiset pystyttivät sotaleirin Äyräpäähän ja polttivat muutamia kyliä. Kun ruotsalaisten huomio oli keskittynyt pohjoiseen eteni venäläisten pääjoukko Kannaksella jälleen Joutselän kylän kautta. Murroksista ei täälläkään ollut apua. Venäläisten pääjoukon saapui Kivennavan varustukselle. Päällikkö Nils Boije poltatti varustuksen ja pakeni joukkoineen Viipurin suuntaan. Puolustus vetäytyi Viipurin linnaan ja venäläisten pääjoukko asettui piiristystoimiin Viipurin kaupungin edustalle.Viipurin linnaa ei kuitenkaan kovin ponnekkaasti pyritty valtaamaan vaan venäläiset keskittyivät nyt Ruotsin puolen rajapitäjien hävittämiseen ja tuhoamiseen.
Venäjä pyrki asutusta ja väestöä tuhoamalla lopettamaan ryöstöretket Suomen puolelta Venäjälle. Erilaisia kosto- ja ryöstöretkiä oli tehty Kivennavalta Venäjän puolelle jo miespolvien ajan. Alueen väestö joutui kohteeksi, mutta ei ollut itse kovin kärkäs vihollisuuksia ylläpitämään. Itse asiassa sotajoukkojen liikkeistä varoitettiin vihollispuolen kyliä, jotta nämä ehtisivät piilopirtteihinsä. Näin tehtiin puolin ja toisin. Ehkäpä Ruotsi ja Venäjä olivat tuohon aikaan rajaseudun asukkaille samanlainen riesa ja rasite riippumatta siitä kummalla puolen rajaa savupirtti sattui sijaitsemaan.
Ferenc Badics
Ferenc Badics (1854–1939 ) oli unkarilainen kirjallisuushistorioitsija, vuodesta 1891 reaalilyseonopettaja Budapestissä. Hän julkaisi joukon arvokkaita kirjallisuushistoriallisia erikoistutkimuksia, joista huomattavimmat ovat József Gaalin elämäkerta Gaal József élete és munkái (Budapest 1881), András Fáyn elämäkerta Fáy András életrajza (Budapest 1890). Hän toimitti yhdessä Zsolt Beöthyn kanssa julkisuuteen laajan, kuvitetun Unkarin kirjallisuuden historian.
Joutselkä
Sodan jälkeen
Kuuluisan Joutselän taistelun sisältänyt Suuri Venäjän sota päättyi Moskovan rauhaan 1557, mutta Pitkäviha alkoi jo 1570 kestäen melkein vuosisadan vaihteeseen. Vielä 1600-luvun alkupuolellakin Joutselän kylän väestö vaihtui tiheästi. Vuoden 1633 maakirjaan kirjattiin Joutselässä kahdeksan tilaa. Paavo Suutari oli muuttanut pois, Matti Pessa karannut Novgorodin lääniin, Antti Niilonpoika karannut Venäjälle, Olli Pellinen karannut Hiitolaan, Lauri Kotselkä karannut jonnekin, Lauri Laurinpoika karannut Inkeriin, Lauri Hänninen karannut ja kuollut Inkerissä ja Lauri Hamunen karannut Venäjälle. Kaikki kylän tilat siis autioina.
Vanha Suomi ja Autonomian aika
Väestönkasvu oli Kivennavalla ilmeisen hidasta vielä 1700-luvun alkupuolella. 1700-luvun loppupuolella syntyvyys nousi nopeasti. Vanhan Suomen väestömäärä kaksinkertaistui. Kuolleisuutta piti korkealla kulkutautien yleisyys. Alavaan suistoon epäterveelliseen ympäristöön rakennettu Pietari, jonka väkiluku jo 1780-luvulla lähenteli 200 000:ta, oli tartuntojen lähde. Sitä mukaa kun Kannaksen talonpojat tottuivat viemään tuotteitaan Pietarin toreille takasi tämä kauppa rahatulojen lisäksi tasaiset bakteeri- ja virusvirrat keskuksesta takamaille. Ja Joutselkä oli tämän kulkureitin varrella.
Kivennapa oli aateliston lahjoitusmaata. 1700-luvun loppupuoli oli paitsi ripeän väestönkasvun myös pellonraivauksen aikaa. Aateli kehitti kartanotalouttaan ja lisäsi talonpoikien verorasitusta. Seurauksena oli lahjoitusmaiden sosiaalisen jännityksen lisääntyminen.
Itsenäisen Suomen aika
Joutselässä oli sekä alakansakoulu että yläkoulu omissa rakennuksissaan. Oppilaita riitti, koska lähikylien lapset kävivät Joutselässä koulua. Tannerin opettajapariskunta vaikutti Joutselän kulttuurielämässä. Seurojentaloja Joutselässä oli kolme, ja iso kaksikerroksinen suojeluskuntatalo. Suojeluskunta- ja Lottatoimintaan osallistuttiin kylällä aktiivisesti. Historioitsija Tegelin tulkinta Joutselän taistelusta nousi arvoonsa. 1930-luvulla kirjoitettiin historiaa, jossa Suomen identiteettiä itsenäisenä kansakuntana vahvistettiin. Vihollinen oli aina tullut idästä.
Taistelun muistomerkki
Vuonna 1931 Kellomäellä toiminut Polkupyöräpataljoona 1 pystytti vuonna 1931 Joutselän taistelun muistomerkin Joutselkään Mainilan ja Kuokkalan teiden risteykseen. Muistomerkin paljastuspuheen piti pataljoonan komentaja H. Siilasvuo. Muistomerkin sisään kätkettiin sinetöity rasia, missä oli ajankohdan rahoja, sanomalehtiä ja Juhana Skytän tyttären Alma Karjalaisen perheen valokuvia ja henkilötietoja. Muistomerkin suunnitteli Aarno Karimo ja muistomerkin graniittisessa laatassa oli teksti:
Vuonna 1963 venäläiset murskasivat muistomerkin ja kuoppasivat kivet. Lopullisesti jäänteet peittyivät vuonna 1975 tienristeystä kunnostettaessa.
Helsingin Santahaminassa on vuonna 1981 pystytetty Joutselän taistelun näköismuistomerkki ja Uudenmaan jääkäripataljoona on vuodesta 1928 lähtien viettänyt perinnepäiväänsä 11.3. Joutselän taistelun kunniaksi. Polkupyöräpataljoona 1 on pystyttänyt Sodankylään toisen näköismuistomerkin.
Carlos Suárez Cázares
Carlos Suárez Cázares (s. 2. joulukuuta 1946 La Piedad) on meksikolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Morelian arkkihiippakuntaan 30. joulukuuta 1972 ja nimitettiin Campechen hiippakunnan johtoon 1. kesäkuuta 1988. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Girolamo Prigione, jota avustivat Héctor González Martínez ja Manuel Castro Ruiz.
Suárez Cázares sai 18. elokuuta 1994 nimityksen Zamoran piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 13. joulukuuta 2006. Suárez Cázares nimitettiin 4. marraskuuta 2008 Morelian vihkipiispaksi ja Abiddan titulaaripiispaksi.
Wally Kirika
Kirika osallistui MM-kisoihin ensimmäistä kertaa Helsingissä 2005, jolloin hän oli 100 metrillä alkueränsä seitsemäs eikä päässyt jatkoon. Hän pääsi seuraavana vuonna Kansainyhteisön kisoissa samalla matkalla puolivälieriin saakka. Kirika juoksi ennätyksensä 10,74 sekuntia Brisbanessa vuonna 2007.
Michel Decastel
Michel Decastel (s. 22. lokakuuta 1955 Geneve) on sveitsiläinen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Valmennusura
Valmentamisen Decastel aloitti kaudella 1990–1991 Colombierissa, joka pelasi sveitsin alasarjassa. Neljän vuoden jälkeen hänet palkattiin kaudeksi 1994–1995 Sveitsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelanneen Yverdonin valmentajaksi. Heti kauden päätyttyä matka jatkui pääsarjassa pelanneeseen Sioniin, jonka hän johdatti kauden 1995–1996 päätteeksi Sveitsin cupin mestariksi. Pesti jäi mestaruudesta huolimatta yhden kauden mittaiseksi ja Decastel siirtyi SR Delémontin valmentajaksi kaudella 1996–1997. Hän toimi joukkueen valmentajana aina vuoteen 1999 asti.
Kesällä 1999 Decastel siirtyi ensimmäistä kertaa valmentamaan ulkomaille ja oli norsunluurannikkolaisen ASEC Mimosasin valmentajana vuosina 1999–2001. Tuona aikana hän saavutti kahdesti Norsunluurannikon mestaruuden ja valmensi joukkueensa Afrikan Mestarien liigan lohkovaiheeseen kaudella 2001.
Decastel siirtyi Mimosasista Tunisiaan kesällä 2001 Espérancen valmentajaksi ja saavutti heti ensimmäisellä kaudellaan tulosta voittamalla Tunisian mestaruuden. Hän jatkoi myös kauden 2002–2003 Espérancen valmentajana, mutta sai kesken kauden potkut.
Kaudeksi 2003–2004 Decastel palkattiin Wydad Casablancan valmentajaksi, jossa vaadittua menestystä ei tullut. Joukkue sijoittui Marokon pääsarjassa neljänneksi ja tuli toiseksi Marokon cupissa hävittyään loppuottelun.
Heinäkuussa 2011 Decastel siirtyi marokkolaisen Wydad Casablancan päävalmentajaksi. Joukkue pelasi marraskuussa 2011 Afrikan Mestarien liigan loppuottelussa Espérancea vastaan, jolle se hävisi yhteismaalein 1–0. Decastel sai potkut tammikuun alussa 2012. Vain pari päivää myöhemmin hänestä tuli Espérance Sportive de Tunis'n päävalmentaja. Decastelin joukkue aloitti vahvasti pelinsä Tunisian pääsarjassa, jossa se muun muassa voitti ES Zarzisin maalein 5–0. Sen sijaan 25. helmikuuta 2012 pelattun CAF Super Cupin mestaruuden joukkue hävisi Maghreb Fèsille rangaistuspotkujen jälkeen. Decastelin pesti päättyi yllättäen potkuihin toukokuun lopussa, kun joukkue kärsi ensimmäisen tappionsa sveitsiläisen alaisuudessa.
Syyskuussa 2012 Decastelista tuli FC Sionin päävalmentaja. Hän sai kuitenkin potkut jo lokakuussa. Toukokuussa 2013 hän palasi jälleen seuran peräsimeen. Kesäkuussa Sionin seurajohtaja Christian Constantin ilmoitti, että Decastel jatkaa päävalmentajana kaudella 2013/14. Kausi alkoi kuitenkin Sionilta kehnosti ja lopulta Decastel sai lokakuussa 2013 potkut seuran majaillessa liigan toiseksi viimeisenä.
Lokakuun lopulla 2015 Decastel palasi valmennustehtäviin Sveitsin Challenge Leaguessa pelanneen Neuchâtel Xamaxin peräsimessä. Decastelin johdolla Xamax taisteli tiensä takaisin Sevitsin pääsarjaan voittamalla Challenge Leaguen mestaruuden kaudella 2017/18. Kaudella 2018/19 Xamax juuttui kuitenkin liigan häntäpäähän ja seurajohto erotti sveitsiläisvalmentajan helmikuun alussa 2019.
Iltapuku (elokuva)
Iltapuku (Tenue de soirée) on Bertrand Blierin käsikirjoittama ja ohjaama ranskalainen musta komediaelokuva vuodelta 1986. Sen pääosia näyttelevät Gérard Depardieu, Michel Leblanc ja Miou-Miou.
Vastaanotto
Iltapuku oli ehdolla parhaan elokuvan César-palkinnon saajaksi. Vuonna 2004 The New York Timesin kriitikot valitsivat sen yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Helsingin Sanomien ensi-ilta-arvostelussa 1988 Mikael Fränti ei pitänyt elokuvasta, vaan kutsui sitä kylmäksi, luonnosmaiseksi ja valheelliseksi.
Alfred Hierl
Alfred Hierl (8. maaliskuuta 1910 München – 25. syyskuuta 1950 Traunstein) oli saksalainen graafinen suunnittelija. Hän keskittyi enimmäkseen julistetaiteeseen. Hän osallistui Berliinissä vuoden 1936 kesäolympialaisten taidelajeihin neljällä työllään, joista Internationales Avusrennen toi hänelle hopeamitalin.
Hierl oli toisen maailmansodan aikana virallisen sotataiteilijan asemassa.
Opettajana Hierl toimi esimerkiksi taiteilija Paul Michaelisille.
Jaime Calderón Calderón
Jaime Calderón Calderón (s. 1. toukokuuta 1966 Churintzio) on meksikolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Zamoran hiippakuntaan 16. helmikuuta 1991. Hänet nimitettiin Zamoran vihkipiispaksi sekä Iomniumin titulaaripiispaksi 5. heinäkuuta 2012, ja piispaksi vihkiminen seurasi 5. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Christophe Pierre, jota avustivat Javier Navarro Rodríguez ja José Luis Amezcua Melgoza.
Aimer
Aimer (, s. 9. heinäkuuta 1990 Kumamoto ) on japanilainen laulaja-lauluntekijä. Hänen imagonsa debyytin aikana oli mysteerinen: muun muassa hänen ikänsä ja kansallisuutensa oli tuntematon. Hän halusi tulla tunnetuksi musiikista toisin kuin useiden artistien tavasta käyttää visuaalisia tyylejä.
Hänen taiteilijanimensä on yhdistelmä lempinimeä ja ranskan kielistä rakkautta tarkoittavaa sanaa.
Vuonna 2011 hän liittyi tunnettuun agehasprings-tuottajaryhmään. Debyyttinsä aikaan suuri osa hänen kappaleistaan oli anime-lauluja. Hän vakiinnutti asemansa kirjoittamalla teemakappaleita anime-sarjojen alkuun ja loppuun.
Vuonna 2014 hän julkaisi minialbumin Dareka Umi Wo Yōko Kannon kanssa, sekä singlen ”broken NIGHT/hollow wORlD”, jonka molemmat kappaleet olivat teemamusiikkina PlayStation Vitalle julkaistussa pelissä Fate/hollow ataraxia.
Vuonna 2015 julkaistu albumi Dawn nousi Oriconin listalla neljännelle sijalle. Seuraavana vuonna julkaistu albumi daydream nousi toiselle sijalle. Vuonna 2016 hän julkaisi EGOIST-yhtyeen chellyn kanssa singlen ”ninelie”, joka oli lopputeemana anime-sarjassa Kabaneri of the Iron Fortress.
Vuonna 2017 julkaistu single ”ONE” oli parhaimmillaan toisella sijalla Oriconin listalla. Hän julkaisi samana vuonna kaksi kokoelma-albumia, Best Selection ”Blanc” ja Best Selection ”Noir”, jotka nousivat Oriconin listalla sijoille 3 ja 4.
Vuonna 2019 julkaistu single ”I beg you/Hanabira-tachi no March/Sailing” nousi ensimmäisellä julkaisuviikollaan Oriconin viikoittaisen singlelistan ensimmäiselle sijalle. Singlen kappale ”I beg you” on Yuki Kajiuran säveltämä teemamusiikki anime-elokuvaan Fate/stay night: Heaven's Feel II. lost butterfly.
Hän julkaisi vuonna 2019 kaksi albumia, Sun Dance ja Penny Rain, jotka olivat Oriconin listalla sijoilla 3 ja 2.
Archaío Limáni
Antiikin aikainen satama
Antiikin Lekhaion oli kylän nykyisen nimen, suomeksi ”Antiikin satama”, mukaisesti Korintin satamakaupunki. Se sijaitsi Korintin kannaksen länsipuolella ja palveli Korintinlahden puoleista merenkulkua, siinä missä Korintin toinen satama Kenkhreai (nykyinen Kechriés) sijaitsi kannaksen itäpuolella eli Saroninlahden puolella. Archaío Limáni sijaitsee noin kolme kilometriä pohjoiskoilliseen antiikin Korintin paikasta eli nykyisestä Archaía Kórinthoksen kylästä, ja noin kolme kilometriä länteen nykyisestä Kórinthoksen kaupungista. Nykyinen Léchaio-niminen pikkukaupunki puolestaan sijaitsee eri paikassa, noin 4,5 kilometriä antiikin Lekhaionin paikasta länteen.
Ailanthuskehrääjä
Ailanthuskehrääjä (Samia cynthia) on riikinkukkokehrääjiin kuuluva, kookas perhoslaji.
Archaío Limáni
Antiikin aikainen satama
Lekhaion oli koko Kreikan suurimpia satamia. Varsinaisen satama-alueen kooksi on arvioitu noin 150 000 neliömetriä. Satama koostui ulkosatamasta (noin 100 000 neliömetriä) aallonmurtajineen, sekä sisäsatama-altaasta (noin 50 000 neliömetriä), johon johti kapea kanava. Satama-alue sijaitsee heti nykyisen kylän länsipuolella. Nykyisin paikalliset viittaavat siihen nimellä Vounalákia (Βουναλάκια).
Ailanthuskehrääjä
Koko ja ulkonäkö
Ailanthuskehrääjä on yleisväritykseltään ruskea, mutta värin sävy ja siiven kontrastisuus vaihtelee suuresti. Siivet ovat leveät ja etusiiven sirppimäisesti kaartuvassa kärjessä on silmätäplä. Molempien siipiparien poikki kulkee punertavanvalkea viiru. Sekä etu- että takasiiven keskellä on lisäksi puolikuun muotoinen silmätäplä. Siipiväli 113–125 mm. Perhosen ruumis on karvainen ja tukeva, noin 25 mm pitkä.
Levinneisyys ja lentoaika
Lajin luontainen elinalue on Itä-Aasia Korean niemimaalta Kiinan keskiosiin. Ihmisen mukana laji on levinnyt luontoon ja muodostanut pysyviä populaatioita ympäri maailmaa. Tällaisia villiintyneitä populaatioita elää mm. Japanissa, Australiassa, Tunisiassa, Ranskassa, Sveitsin ja Saksan eteläosissa, Itävallassa, Unkarissa, Yhdysvaltojen itäosissa, Kanadassa, Brasiliassa sekä Uruguayssa. Aikuiset perhoset lentävät toukokuusta kesäkuuhun ja riittävän lämpimillä alueilla toisena sukupolvena syyskuussa.
Archaío Limáni
Antiikin aikainen satama
Muusta kaupungista tiedetään vähemmän, mutta joitakin yksityiskohtia tunnetaan kirjallisuuden kautta. Plutarkhoksen, jonka teos Seitsemän viisaan pidot sijoittuu satamakaupunkiin, mukaan kaupungissa oli muun muassa Afroditelle omistettu temppeli, Asklepiokselle omistettu pyhäkkö, gymnasion sekä kilparata. Pausaniaan mukaan kaupungissa oli Poseidonin pyhäkkö. Sisäsataman kaakkoispuolelta on löydetty Nymfaion. Alueen eteläpuolelta on löydetty klassiselta kaudelta peräisin oleva hautausmaa sekä roomalainen huvila.
Ailanthuskehrääjä
Elinympäristö ja elintavat
Ailantuskehrääjä suosii avoimia ympäristöjä. Alueilla joille se on levinnyt karkulaisena sen tapaa tavallisimmin puistoista ja puutarhoista, joihin on istutettu toukan ravintokasvia. Aikuinen perhonen on aktiivinen yöllä ja lepää päivät kasvillisuuden kätköissä. Niiden suuosat ovat surkastuneet, eivätkä perhoset nauti ravintoa. Naaras tuottaa jopa 400 munaa.
Archaío Limáni
Antiikin aikainen satama
Satama oli käytössä ainakin vielä bysanttilaisella kaudella. 400-luvun lopussa tai 500-luvun alussa alueelle rakennettiin muun muassa suuri basilikakirkko, jossa oli erillinen, varhaisempi baptisterio. Basilika kuitenkin tuhoutui maanjäristyksessä jo 500-luvun puolessa välissä.
Ailanthuskehrääjä
Ravintokasvi
Toukka elää haisujumaltenpuulla (Ailanthus altissima), alalaji S. c. ricina risiinillä (Ricinus communis).
Maiju Mutikainen
Maiju Mutikainen (s. 29. syyskuuta 1991 Helsinki) on suomalainen jalkapalloilija, joka pelaa hyökkääjänä HJK:ssa. Hän pelasi kaudella 2008 ensimmäisen kerran Naisten Liigassa. Maaliskuussa 2009 Mutikainen sai polvivamman, joka piti häntä sivussa puoli vuotta. Hänellä on sopimus HJK:n kanssa kauden 2010 loppuun.
Mutikainen on myös pelannut nuorten maajoukkueessa 14 maaottelussa.
HMS Magne (P153)
HMS Magne (runkonumero P153) oli Ruotsin laivaston Hugin-luokan partioalus.
Valmistus
Alus tilattiin 15. toukokuuta 1975 Bergenistä Bergens Mekaniske Verkstederiltä. Se laskettiin vesille 9. tammikuuta 1978 ja liitettiin laivastoon vielä samana vuonna 12. lokakuuta.
Palvelus
Alus myytiin jo 1988, mutta se poistettiin palveluksesta vasta 21. huhtikuuta 2001.
Risto Harju
Risto Harju (17. heinäkuuta 1929 Oulu – 10. lokakuuta 2015 Oulu ) oli suomalainen arkkitehti. Hän perusti 1966 Arkkitehtitoimisto Risto Harjun, josta tuli 1970-luvulla Pohjois-Suomen suurin arkkitehtitoimisto. Se toimi hänen johdollaan 1990-luvulle saakka, ja sen suunnittelemia kohteita on runsaat tuhat, joista suurin osa on Oulussa.
Toimistossa suunniteltiin varsinkin varhemmin asuintaloja. Harjun perheen vuonna 1969 valmistunut huvila Hailuodossa on saanut erityistä, kansainvälistä mainetta. Näiden ohella toimisto suunnitteli monia merkittäviä julkisia rakennuksia, joista tunnetuimpia ovat Raksilan uimahalli, Ouluhalli ja Tuirankartano (nyk. Tuiran hyvinvointikeskus). Suojellusta Nallikarin rantapaviljongista on tullut 1970- ja 1980-lukujen rantakulttuurin ja merellisen Oulun symboli. Oulun ulkopuolella merkittävin kohde on Kuopio-halli.
Harjun toimiston työt ovat vaikuttaneet voimakkaasti oululaiseen katukuvaan ja luoneet laadukasta, modernia asumisen standardia Ouluun. Nallikarin rantapaviljonki ja useat asuinkohteet on arvioitu maakunnallisesti arvokkaaksi osaksi Oulun rakennettua kulttuuriympäristöä.
Harjun toimisto
Harjun taiteellisella johdolla suunniteltiin hyvinkin erilaisia toimeksiantoja: asuntoja, virastoja, toimitiloja, urheiluhalleja, kouluja, kirjastoja, vanhainkoteja ja päiväkoteja sekä kioski- ja ravintolatiloja. Lisäksi toimisto suunnitteli tilamuutoksia, saneerauksia ja sisustuksia. Toimistossa tehtiin myös jonkin verran asemakaavasuunnittelua. Esimerkiksi Knuutilanrannan suunnittelusta tuli arkkitehtuurikilpailun voitto. Joitakin teollisuusprojektejakin tehtiin, kuten Alvar Aallon suunnitteleman Toppilan sellutehtaan laajennus. Harjun kiinnostus ulottui paitsi rakennusten yleisiin linjoihin, myös yksityiskohtiin – hän esimerkiksi vieraili henkilökohtaisesti taiteilijoiden studioissa ostamassa kohteisiinsa sopivaa taidetta.
Jo opiskeluaikanaan, vuonna 1963, Harju perusti arkkitehtitoimiston yhdessä opiskelutoveriensa Kari Karjalaisen ja Reijo Salon kanssa. 1960-luvulla Karjalainen oli Harjun tärkein työpari. Karjalaisen kanssa syntyi useita edistyksellisiä ja omaleimaisia asuinrakennuksia, kuten pientalotyyppi HK, Haulitien rivitalot ja Itäkangastien ja Kaarretien kerrostalot, sekä Oulaisten kaupunginkirjasto. Haulitien kohteen toimisto sai arkkitehtuurikilpailuvoiton perusteella ehdotuksella ”Meit oli poikia raitilla viis”. Oulun ulkopuolella osallistuttiin esimerkiksi Valkeakosken hallinto- ja kulttuurikeskuksen suunnittelukilpailuun, sijoittuen kolmanneksi.
1970-luvulla Arkkitehtuuritoimisto Risto Harju Ky:ssä työskenteli enimmillään yli 20 henkilöä. Näin sillä oli resursseja isoihin, Linnanmaan ylioppilaskylän kaltaisiin hankkeisiin, jotka tuohon aikaan piirrettiin käsin ja vaativat siksi paljon työvoimaa.
Harjun toimistolla oli merkittävä rooli nuorten arkkitehtien käytännön kouluttajana. Monet tunnetut pohjoissuomalaiset arkkitehdit työskentelivät uransa alussa Harjun toimistossa. Lahjakkaimmat harjoittelijat saivat myös vastuuta. Esimerkiksi sittemmin kuuluisuuteen noussut Heikki Taskinen sai toimia vastuuarkkitehtina Oulun Puhelimen toimitalon suunnittelussa ja Raksilan uimahalli -projektin alkuvaiheessa. Muista harjoittelijoista mainittakoon arkkitehti Juha Paldanius ja arkkitehti Pekka Lukkaroinen. Käytännön ohjaustyön lisäksi Harju teki myös varsinaista opetustyötä Oulun yliopiston Arkkitehtiosaston talonrakennusopin ja arkkitehtuurin assistenttina lähes kymmenen vuoden ajan.
Vuonna 1984 toimiston nimi muuttui Arkkitehtitoimisto Harju & Co:ksi. Pääosakkaiksi mainitaan Risto Harjun lisäksi hänen poikansa, arkkitehti Pekka Harju ja arkkitehti Jouko Ala-Antti. Pääarkkitehti Harjun toiminta jatkui aktiivisena 1990-luvulle saakka. Toimiston viimeiset projektit valmistuivat 2000-luvun puolella. Ne olivat yhtä monipuolisia kuin toimiston alkutaipaleella: Värttöön suunniteltiin ala-aste ja päiväkoti, Talvikankaalle kaupunkipientaloja, Myllyojan terveysasemaa laajennettiin ja Hankkijan tiilifunkkisrakennus saneerattiin Oulun kaupunginarkistoa varten. Useissa toimiston myöhäistöissä, kuten Kuopio-hallissa ja Pyhännän kunnankirjastossa, vastuuarkkitehtina toimi Pekka Harju. Toimiston liiketoiminta lakkasi lopullisesti Harjun kuolinvuonna 2015.
Harju tunnettiin hyvänä liike- ja seuramiehenä. Hän vieraili mielellään suunnittelemissaan kohteissa, kuten taloyhtiöiden juhlissa.
Tyyli
Risto Harjulla oli Oulussa muotiarkkitehdin asema 1960- ja 1970-luvuilla. Hänen toimistonsa tyylin katsotaan olevan linjakasta ja edustavan ajan modernia henkeä. Erityisen arvostettuja kohteita ovat ajan ikoneina pidetyt Nallikarin rantapaviljonki ja pientalot. Tuiraan suunniteltuja kerrostaloja pidetään malliesimerkkinä 1960-luvun kokeilevasta asuinrakentamisesta.
Harjun toimiston 1960-luvun lopun ja 1970-luvun alun asuntosuunnittelu edustaa pääpiirteiltään Bauhaus-vaikutteista funktionalismia. Monissa myöhemmissä 1970-luvun rakennuksissa, kuten Linnanmaan ylioppilaskylässä, on strukturalismin ja rationalismin piirteitä.
Raksilan uimahalli on nostettu esimerkiksi ns. miesiläisestä konstruktivismista, joka on saanut vaikutteita arkkitehti Ludwig Mies van der Rohen ajatuksista koskien kollektiivista, modulaarista ja avointa tilasuunnittelua. Avoimen tilasuunnittelun idea kulminoituu arkkitehtonisessa näkymässä, joka avautuu hallin yläkahvilan eli alkuperäisen sisääntuloaulan ikkunoista: kaikki allastilat voi nähdä yhdellä silmäyksellä. Vaikuttava näkymä on omiaan luomaan urheilujuhlan tuntua ja on syöpynyt pysyvästi monien hallin käyttäjien mieliin rakennuksen 50-vuotisen historian aikana.
Harjun toimisto tunnetaankin parhaiten tyylipuhtaan modernistisista töistään. Tyyliä luonnehtii ajalle ominaisen uuden rakennustekniikan hyödyntäminen, urbaanisuus, järkiperäisyys, järjestelmällisyys, modulaarisuus, geometrisuus, vähäeleisyys, sekä perusmateriaalien ja rakenteiden korostus. Ikkuna-aukotuksen suunnittelu ja luonnonvalon käyttö on erityisen hienostunutta.
Kaiken kaikkiaan Harjun toimisto sovelsi melko monipuolista modernistista tyylipalettia, joka pohjautuu 1960-luvun suunnitteluihanteisiin. Funktionalismin, konstruktivismin ja minimalismin lisäksi aikakauden estetiikkaan kuului erottamattomasti japanismi, jonka vaikutus näkyy selvimmin Harjun toimiston pientaloissa ja Nallikarin rantapaviljongissa. Japanistista on tuon ajan rakennusten pienimittakaavaisuus, keveys, hienovarainen suhde maisemaan, väliseinien muunneltavuus ja etenkin puurakenteiden näkyvyys.
Alun perin Nallikarin rantapaviljonki suunniteltiin leirintäalueen kahvila- ja ravintolarakennukseksi, jossa oli myös yleiset suihku- ja pukuhuonetilat. Kohde on suunniteltu ja sijoitettu siten, että rakennusmassa peittää mahdollisimman vähän rantamaisemaa. Pilari-palkkirakenne mahdollistaa sen, että seinät ovat pääosin lasia ja ravintolasta on esteetön näkymä rannalle ja merelle, samoin kuin rakennusta ympäröiviltä katetuilta kuisteilta. Puumateriaalin käyttö on näkyvää niin kantavissa rakenteissa kuin seinäverhouksessa ja sisustuksessa. Kaiken kaikkiaan rakennus on elegantti ja sopii harvinaisen hyvin ympäristöönsä.
1960-luvun lopun ja 1970-luvun rakennuksissa on usein ajalle ominainen väriohjelma, joka on saanut vaikutteita konstruktivistisen kuvataiteen ja De Stijl -ryhmän värinkäytöstä. Väriohjelma perustuu yhden tai useamman sinisen, vihreän, keltaisen, ruskean tai punaisen tehostevärin käytölle julkisivussa, parvekkeissa, pihan kalusteissa sekä sisustuksessa. Onnistuneena esimerkkinä toimiston rohkeasta mutta kuitenkin hienostuneesta värienkäytöstä pidetään Kaukovainion kerrostaloja ja As. Oy Hiirosharjua, jonka julkisivu ja pihapiiri on saneerattu alkuperäisen värisuunnitelman arvot huomioiden. Hieno, ennallistettu esimerkki Harjun värinkäytöstä sisätiloissa on Nallikarin rantapaviljonki, jonka puurakenteet on käsitelty alkuperäisen värisuunnitelman mukaisilla kirkkaanpunaisen, tummansinisen ja valkoisen sävyillä.
Vaikka Harjun toimiston tyyli oli eetokseltaan 1960-lukulaista, reagoitiin toimistossa myös arkkitehtuurin tyylivirtauksiin. 1980-luvun mittaan toimiston töissä on havaittavissa ns. Oulun koulun vaikutteita: monimuotoistumista ja rationalismin pehmenemistä. Toimiston värikylläinen modernismi sai leikkisiäkin sävyjä Johteenpookissa, Oulun purjehdusseuran ja Oulun merenkävijäin telakkasäätiön vapaa-ajankeskuksessa. Purjehdushenkisen rakennuksen pystylaudoitetut seinät ovat siniset, katto valkoinen ja merimerkki pookia muistuttavassa tornissa on vinoon asetettuja ikkunoita. Hietasaareen suunniteltu kohde on valittu Oulun koulun arvokohteiden joukkoon. Julkisen rakentamisen puolella Harjun toimiston myöhäiskausi huipentui Tuirankartanon tiiliarkkitehtuurissa.
Harjun toimiston tyylissä on nähty myös kritiikin aihetta. Toimiston suosimat edistykselliset rakenneratkaisut eivät olleet käytännössä koeteltuja ja osaa niistä on jouduttu sittemmin korjaamaan. Myöskin dialogi kohdetta ympäröivän, vanhemman rakennuskannan kanssa jäi toisinaan vähäiseksi. Lisäksi joidenkin kohteiden askeettista, teollista ulkonäköä on pidetty turhan ankarana ja kantikkaana "neuvostoarkkitehtuurina". Näissä kohteissa arkkitehtuurin hienoudet, kuten toimiva pohjaratkaisu ja tilojen avautuminen ympäröivään maisemaan, paljastuu vasta kun astuu sisään rakennukseen.
Urheiluareenojen suunnittelu
Nallikarin rantapaviljongin lisäksi Harjun toimisto suunnitteli Ouluun monia oman aikansa merkittäviä julkisia rakennuksia, kuten Rata-aukion Poliisi- ja oikeustalon arkkitehtuurikilpailuvoiton tuloksena. Suurelle yleisölle tutuimpia kohteita ovat kuitenkin suuret urheilu-  ja tapahtuma-areenat: Raksilan uimahalli, Oulu- ja Kuopio-halli. Harjulla oli erityistä paloa urheilurakennusten suunnitteluun, koska hän oli taustaltaan urheilija, liikuntaneuvoja ja uimaseura-aktiivi. Hän teki arkkitehdin diplomityönsä Raksilan liikuntapuistosta, jonne Raksilan uimahalli ja Ouluhalli sittemmin valmistuivat  toistensa naapuriin.
Oulun uimahalli eli Raksilan uimahalli oli valmistuessaan yksi Suomen nykyaikaisimmista uimahalleista. Se esiteltiin Arkkitehti-lehdessä 8/1975. Ensimmäisenä 50 metrin hallina siitä tuli esikuva esimerkiksi Espoonlahden uimahallin suunnittelulle. Raksilan uimahalli on ollut pitkään Oulun suosituin urheilupaikka jopa 620 000 vuotuisella kävijällään, mikä teki siitä Suomen toiseksi vilkkaimman uimahallin Helsingin Mäkelänrinteen jälkeen.
Ouluhalli oli toimiston teknisesti innovatiivisimpia hankkeita. Sen kalotinmallinen kupoli toteutettiin liimapuisilla kaarilla, jotka suunniteltiin varta vasten rakennusta ajatellen insinöörin diplomityönä. Kuopio-hallissa tekniikka oli sen sijaan aivan toinen: rakennuksen veistoksellinen muoto toteutettiin teräksisillä avaruusristikoilla, jotka on perustettu teräsbetonisten paaluanturoiden, esijännitettyjen palkkien ja tuulipilarien varaan.
Oulu-hallin kupolin puhdas, yksinkertaisen kaunis geometrinen muoto korostuu hallin jalustaa vasten, jolle Harjun toimisto antoi kontrastiksi betonibrutalistisen ilmeen. Rakennusta pidetäänkin onnistuneena esimerkkinä puuhallista, joka on valtavasta koostaan huolimatta siro ja ympäristöönsä sopiva.
Alun perin Ouluhalli suunniteltiin urheilukäyttöön mutta sen poikkeuksellinen koko teki siitä pian Pohjois-Suomen merkittävimmän suurtapahtuma-areenan. Rakennuksesta on tullut myös yksi Oulun tunnetuimmista maamerkeistä.
Asuntosuunnittelu
Harjun toimisto suunnitteli monipuolisesti asuin- ja majoituskohteita, kuten Hotelli Kajanuksen Kajaaniin ja Pohjois-Suomen Teollisuusopiston Hietasaaren kampuksen majoitusratkaisuineen. Linnanmaan ylioppilaskylään suunniteltiin opiskelijabokseja ja perheasuntoja. Lintulaan suunniteltiin invalidiliitolle vaikeavammaisten palveluasumisen yksikkö. Keskustaan ja Tuiraan valmistui isoja vanhusten palveluasumisen yksiköitä. Useat asuinkohteet ovat nousseet maakunnallisiksi arvokohteiksi. Näihin lukeutuu Kaukovainion itäpuolelle suunniteltu kolmen kerrostalotyypin kokonaisuus, joka esiteltiin Arkkitehti-lehdessä 3/1972. Uniikkeja pientaloja on useita Pyykösjärven Uistintien ympäristössä ja Lehtorannassa.
Useimmat arvostetuimmista asuinkohteista on suunniteltu ennen joulukuun 1973 öljykriisiä. Tuolloin Suomessa oli nousukausi ja asuntosuunnittelun henki oli kokeileva. Erityisesti betoniin ja betonielementteihin liitettiin utopistisiakin toiveita. Tähän aikaan Harjun toimisto suunnitteli useita betonipilari-palkki-rakenteisia asuntoja, kuten Liisanmäen rinnetalon, Suvela-Ylikartanon paritalon ja Tuiran kerrostalot, joita esiteltiin Suomi rakentaa -messuilla vuonna 1970. Arkkitehtoniset kokeilut johtivat osaltaan siihen, että Haulitien rivitalojen urakoitsija ajautui konkurssiin.
Kokeilut teräsbetonirakenteilla loppuivat varsinkin kerrostalosuunnittelussa lyhyeen, sillä paikallaan valettuja, ns. kirjahyllyrakenteisia betonielementtitaloja oli halvempi ja helpompi rakentaa. Samaan aikaan arkkitehdin toimintavapaus heikkeni nopeasti, koska sekä Oulun kaupunki, rakennusyhtiöt että valtion Arava-ohjaus edellyttivät  tehokasta ja standardoitua asuntotuotantoa, jossa piti käyttää edullisia, teollisesti sarjavalmistettuja osia. Tässä suhteessa Linnanmaan ylioppilaskylä oli erityisen haastava hanke. Vaikka sääntely ja hintapaineet pakottivat jo käytännössä kaikkein teollisimpaan betonielementtirakentamiseen, piti rakennusten suunnittelussa lisäksi noudattaa teollisuusaluemaista estetiikkaa. Tyylin tuli olla samankaltainen kuin Kari Virran arkkitehtitoimiston suunnittelemassa Oulun yliopistossa. Omaa laadunhallintaa hankkeeseen toi kuitenkin se, että Harju hoiti töiden hankinnat ja suunnittelusopimukset itse.
Ulkoisista rajoitteista huolimatta pääarkkitehti Harjun julkilausuttu tavoite oli tinkimätön: pohjoissuomalaisen asumisen laatua piti parantaa modernin arkkitehtuurin keinoin. Myös 1970-luvun lopun kohteissa oli joitakin innovaatioita. Linnanmaan ylioppilaskylää varten kehitettiin yhdessä insinööritoimiston kanssa puuelementti. Jotta 50 vuoden tekninen käyttöikä olisi mahdollinen, elementti verhottiin polttomaalatulla alumiinipellillä. Juuri voimakkaanväriset puu-peltielementit antavat oppilaskylälle sille ominaisen ilmeen. Uusinta uutta oli myös se, että pihojen suunnittelussa pyrittiin luomaan suotuisia pienilmastoja.
Kirjahyllyrunko mahdollisti sekin hyvin erilaisia tila- ja julkisivuratkaisuja. Esimerkiksi Menninkäisentien eteläpuolen kerrostaloissa rakennusten runkosyvyys vaihtelee kymmenen ja viidentoista metrin välillä, mikä antaa yhdessä parveketornien kanssa polveilevan ilmeen tiilirakennuksille. Lisäksi kirjahyllyrunkoa on muunneltu, jotta päätyihin on saatu suuret ikkunat ja parvekkeet. Kerrostalot kuuluvat Puolivälinkankaan keskustan savitiilirakennusten kokonaisuuteen, jonka tunnetuin osa on akateemikko Juha Leiviskän suunnittelema Pyhän Tuomaan kirkko.
Betonirakentamisen ohella Harjun toimistoa kiinnostivat lasin mahdollisuudet. Kokeilut lasin parissa huipentuivat Harjun omassa, Pyykösjärvelle valmistuneessa pientalossa. Kaikki rakennuksen ulkoseinät on tehty lämpölasielementeistä lukuun ottamatta ajotien puoleista, vaakalaudoitettua julkisivua. Pohjois-Suomessa lasitalot olivat vielä 1960-1970-luvuilla harvinaisia.
Harjun toimisto käytti usein lämpölasielementtejä ja isoja ikkunoita mutta tyypillistä oli, että niitä yhdisteltiin muiden verhousmateriaalien kanssa, joita olivat betoni- ja puuelementti sekä pelti-, paneeli- ja tiiliverhous. Myös kerrostaloasunnoissa oli usein lattiasta kattoon ulottuva ikkuna mutta se sijoitettiin yleensä näkymättömiin ulkopuolisilta eli parvekkeen kohdalle asuntojen kodikkuuden säilyttämiseksi. Näyttävin esimerkki tästä on Tuiran kerrostalotyyppi, jossa isojen läpitalonasuntojen molemmin puolin on parveke ja koko parvekkeen levyinen lasiseinä.
Pilari-palkkirakenteisissa taloissa asuntojen pohjaratkaisut olivat tyypillisesti avoimia ja muunneltavia, koska kantavia väliseiniä ei ollut. Pientalo Harjussa oli liukuovia ja osa väliseinistä oli lasia. Myös Kaukovainion ja Koskenniskan kirjahyllyrakenteisten kerrostalojen huoneistoissa on avoimen tilan tuntua, sillä pohjaratkaisuissa eri tilojen rajoja on häivytetty. Esimerkiksi Koskenniskan kerrostalotyypin neliössä asunnon keskellä on moduuli, joka sisältää vessan, kylpyhuoneen, saunan ja komeroita. Moduulia ympäri kiertämällä siirtyy liukuvasti tilasta toiseen: aulasta makuuhuonekäytävälle, sieltä keittiöön ja ruokailutilaan ja sieltä taasen olohuoneeseen ja takaisin aulaan.
Harjun toimiston asuntojen tilaratkaisut ja varustus olivat ajan hermolla. Niissä oli 1960-luvulla muotoutuneen, nykyaikaisen asumisstandardin mukaiset mukavuudet, kuten sisävessa, kylpyhuone ja parveke. Kerrostalosuunnittelussa ihanteena oli valoisa ja tilava läpitalon asunto, jonka keskellä piti olla Harjun opettajan, Otto Iivari Meurmanin sanoin ”turhaa tilaa”, jotta asunto olisi joustavasti kalustettava. Vuonna 1971 suunnitelluissa Kaukovainion kerrostaloissa oli isoissa asunnoissa sauna tai varaus saunalle ja lippulaivakohteissa amerikkalaisen muodin mukainen uima-allas. Suomen ensimmäiset kerrostalohuoneistojen saunat olivat valmistuneet pari vuotta aiemmin, vuonna 1969 Espoon Olariin.
Edustavia esimerkkejä Harjun toimiston aluesuunnittelusta ovat Kaukovainion itäpuolen kerrostalot ja Pyykösjärven pientalotyyppialue. Molemmissa projekteissa Harjun yhteistyökumppani oli opiskelutoveri yliopistosta, Oulun kaupungin asemakaava-arkkitehti Anna-Maria Kantola. Alueiden suunnittelussa sovelletut mallit ovat kuitenkin päinvastaiset. Kaukovainiolle suunniteltiin Harjun ja Kantolan opettajan, professori Meurmanin, asemakaavaoppia mukailevaa metsälähiöasumista. Talojen sijoittelu korttelipihojen ympärille oli väljää ja tarkoitus oli, että asuntojen ikkunoista näkyy mahdollisimman paljon mäntymetsää. Pyykösjärvellä ihanteena oli ns. kompakti kaupunki -malli, joka ihannoi tiivistä ja modulaarista kaupunkipientaloasumista. Kun alueelta teki tonttivarauksen, sai Oulun kaupungilta käyttöönsä Pientalotyyppi HK 100/120 -piirustukset. Pulpettikattoisessa talotyypissä oli useita erikoisuuksia, kuten se, että kadunpuolen pääjulkisivun muodosti talon pääty sisäänkäynteineen. Suuri keittiö oli valaistu kattoikkunalla.
Mikäli asemakaava sen suinkin mahdollisti, Harjun toimisto pyrki suunnittelemaan suojaisia pihapiirejä ja korttelipihoja rakennusten sijoittelun, muurien ja muurimaisesti käytettyjen piharakennusten avulla Esimerkiksi Pyykösjärven kaupunkitaloalueella tontin rajalle sijoitettu pientalo muodosti tiilimuurin naapuritalon pihalle.
Harjun toimiston töitä
Näiden teosluetteloiden tarkoitus ei ole olla kattava listaus Harjun toimiston kaikista aikaansaannoksista. Listaukseen on valittu vain ne kohteet, joilla on todettu olevan rakennustaiteellista tai historiallista merkitystä tai jotka edustavat erityisen hyvin Harjun toimiston työtä eri vaiheissaan.
Doron Swade
Doron Swade (s. 1946 Etelä-Afrikka ) on eteläafrikkalaissyntyinen brittiläinen tieteenhistorioitsija, kuraattori ja tietokirjailija.
thumb|[[Charles Babbage differenssikoneen ensimmäinen toimiva versio.]] Swade työskenteli pitkään Lontoon Science Museumissa, jossa hän toimi ensin tietokonealan vanhempana kuraattorina ja sitten apulaisjohtajana sekä kokoelmapäällikkönä. Sen jälkeen Swade on työskennellyt kuraattorina myös Computer History Museumissa. Hän perusti vuonna 1989 Computer Conservation Societyn, joka on erikoistunut kunnostamaan vanhoja tietokonelaitteita. Swade on ollut vierailevana tietokonehistorian professorina Portsmouthin yliopistossa ja tietojenkäsittelytieteen tutkijana Royal Holloway, University of Londonissa.
Swade on kirjoittanut kolme kirjaa ja yli 70 artikkelia kuraattoriudesta, museologiasta ja tietokonetekniikan historiasta. Hänet tunnetaan erityisesti brittiläisen Charles Babbagen elämästä ja työstä tekemistään tutkimuksista. Lisäksi hän oli rakentamassa Babbagen differenssikoneen ensimmäistä toimivaa versiota alkuperäisten suunnitelmien pohjalta.
Leonid Pasternak
Leonid Osipovitš Pasternak (alk. Jitzhok-Leib tai Isaak Josifovitš Pasternak;, 4. huhtikuuta (J: 22. maaliskuuta) 1862 Odessa, Venäjä – 31. toukokuuta 1945 Oxford, Britannia) oli venäläinen jälki-impressionistinen taidemaalari. Hänen poikansa oli kirjailija Boris Pasternak.
Elämäkerta
Leonid Pasternak syntyi juutalaisen majatalonpitäjän perheeseen. Hän oli nuorin perheen kuudesta lapsesta. Hän ryhtyi piirtämään jo hyvin nuorena, mutta perhe pyrki lannistamaan harrastusta, koska pelättiin, että piirtäminen häiritsee opiskelua. Hänen ensimmäinen tukijansa oli paikallinen kadunlakaisija, joka alkoi ostaa Pasternakin töitä, kun tämä oli seitsemänvuotias.
Vuosina 1881–1885 Leonid opiskeli Moskovan yliopistossa, ensin lääketieteellisessä tiedekunnassa, myöhemmin oikeustieteellisessä. Lopulta hän päätti keskittyä taiteeseen ja lähti Münchenin taideakatemiaan, josta hän valmistui 1887. Hän palasi Venäjälle, suoritti kahden vuoden asepalveluksen tykistössä ja antautui 1889 täysitoimisesti taiteilijanuralle.
thumb|250px|left|Moskova talvella, 1912. Ura alkoi menestyksekkäästi. Hänen ensimmäisen näyttelyssä olleen teoksensa osti Pavel Tretjakov, joka oli aikakauden merkittävin taiteensuosija Venäjällä. Pian hänestä tuli suosittu taiteilija, niin sanotun Polenovin piirin jäsen, johon kuuluivat Valentin Serov, Isaak Levitan, Mihail Nesterov, Konstantin Korovin. Vuonna 1889 hän avioitui pianisti Rosa Isidorovna Kaufmanin kanssa, jonka isä oli menestyvä juutalainen tehtailija, ei kuitenkaan taiteilija Isidor Kaufman, vaan tämän kaima. Pariskunta asettui asumaan Moskovaan, ja (1890) syntyi ensimmäinen pariskunnan neljästä lapsesta, tuleva kirjailija  Boris Pasternak.
Pasternak valittiin Pietarin taideakatemiaan (1905), ja hän opetti Moskovan maalaustaiteen, kuvanveiston ja arkkitehtuurin koulussa.
Vuonna 1921 Pasternak joutui silmäleikkaukseen Berliiniin. Hän matkusti sinne vaimonsa ja kahden tyttärensä kanssa, mutta pojat Boris ja Aleksander jäivät Venäjälle. Leikkauksen jälkeen hän päätti olla palaamatta Venäjälle ja jäi Berliiniin vuoteen 1938 asti, jolloin hän pakeni natsihallintoa Britanniaan, jossa hän asui elämänsä loppuun.
Johan Fredrik Baeck
Johan Fredrik Baeck (1799–1838) oli suomalainen lahjoittaja ja virkamies. Baeck tuli ylioppilaaksi 1816, Turun hovioikeuden auskultantiksi 1819, senaatin talousosaston reistraattoriksi 1836 ja kollegiasessoriksi 1845. Baeckin kuolinvuoteella lausuman toivomuksen mukaan hänen puolisonsa Augusta Vilhelmina Munck määräsi perustettavaksi yliopistolle stipendirahaston.
Baeckin vanhemmat olivat Oulun kappalainen Johan Fredrik Baeck (1766–1807) ja Brita Nylander.