cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Etelä-Afrikka
Uskonnot
Tärkeä eteläafrikkalaisen kristillisyyden piiristä noussut teologinen liike on maan vapautuksen teologian kaltainen musta teologia. Se sai alkunsa 1970-luvun puolessa välissä vastauksena apartheidiin ja dialogista latinalaisamerikkalaisen esikuvansa kanssa. Kontekstuaalinen teologia korostaa raamatullista oikeudenmukaisuuden tematiikkaa ja sen tärkeimpiä edustajia ovat maan mustien ja värillisten kirkot. Liike oli erityisen voimakas apartheid-hallinnon aikana, mutta on vaikuttanut myös vuoden 1994 jälkeen.
thumb|left|SACC:n tunnus. Etelä-Afrikan perustuslaki takaa uskonnonvapauden, ja oikeus toteutuu yleisesti myös käytännössä. Maassa ei ole virallista valtionuskontoa, vaikka kristityt ovat maan suurin uskonnollinen ryhmä. Keskeisissä asemissa hallinnossa olevat ihmiset kuuluvat useisiin eri uskontoihin, kuten kristinuskoon, islamiin ja juutalaisuuteen. Uskontojen väliset suhteet maassa ovat myös yleisesti hyvät, ja maassa on virallisia ja epävirallisia ekumeenisia yhteyksiä eri kirkkokuntien välillä. Suurin ekumeeninen järjestö on Etelä-Afrikan kirkkojen neuvosto, johon kuuluvat muun muassa metodistit, anglikaanit sekä eri luterilaiset ja presbyteerikirkot.
Kielet
Englanti on maan tärkein kaupan, tieteen, teknologian ja korkeakoulutuksen kieli ja myös eri kieliryhmien ylittävän kommunikaation pääkieli, koska sitä pidetään yleisesti "värittömänä" ja neutraalina lingua francana. Arvioiden mukaan 45 % maan väestöstä osaa puhua englantia.
Maan perustuslaki takaa 11 virallisen kielen tasavertaisen aseman. Viralliset kielet ovat afrikaans, englanti, ndebele, xhosa, zulu, pohjoissotho, sesotho, tswana, swati, venda ja tsonga. Maan perustuslaki mainitsee myös maassa puhutut maan alkuperäisväestön khoisanien puhumat khoin ja naman kielet, viittomakielen, arabian, saksan, kreikan, gudžaratin, heprean, hindin, portugalin, sanskritin, tamilin, telugun ja urdun. Näiden lisäksi maassa puhutaan muutamaa pidgin- ja kreolikieltä.
Maan viralliset kielet ovat vaikuttaneet toisiinsa merkittävästi ja esimerkiksi Etelä-Afrikassa puhuttu englanti sisältää paljon sanoja ja sanontoja afrikaansista, zulusta, namasta ja muista afrikkalaisista kielistä. Afrikkalaisia kieliä puhuvat ihmiset myös käyttävät puheessaan lukuisia englannin ja afrikaansin sanoja, kuten seuraava Sowetosta tallennettu zulunkielinen näyte osoittaa (afrikaansperäiset sanat lihavoitu, englanninkieliset kursiivilla):
Afrikaans on hollannista kehittynyt kieli, jota joskus nimitetään myös die Taaliksi. Afrikaansia kutsuttiin alun perin Kapmaan hollanniksi, mutta afrikaanerinationalismin vallattua alaa se julistettiin vuonna 1925 englannin rinnalle maan viralliseksi kieleksi. Apartheid-hallinnon aikana hallitus pyrki aktiivisesti lisäämään sen käyttöä maassa, ja sen käyttöönotto koulujen toisena opetuskielenä sytytti vuonna 1976 Soweton mellakat. Afrikaansia puhuvat lähinnä afrikaanerit, värilliset ja osa mustasta väestöstä. Valtaosa kieltä äidinkielenään puhuvista ei ole enää eurooppalaistaustaisia.
Terveys
thumb|Aids-lääkitystä vaatineita mielenosoittajia Kapkaupungissa vuonna 2003. Etelä-Afrikan terveydenhuoltojärjestelmä koostuu suuresta julkisesta ja pienemmästä, mutta nopeasti kasvavasta yksityisestä sektorista. Valtio tarjoaa ilmaiseksi perusterveydenhuoltoa, jolla on kuitenkin liian vähän resursseja ja työvoimaa. Yksityiset terveyspalveluja tuottavat yritykset palvelevat lähinnä maan keski- ja yläluokkaa, joista suurella osalla on yksityisiä terveysvakuutuksia (18 % väestöstä), sekä ulkomaalaisia, jotka hakevat huippuluokan palveluja kohtuullisella hinnalla. Suurin osa maan terveydenhuollon ammattilaisista (73 %) työskentelee yksityisellä sektorilla. Valtion osuus kaikista terveydenhuoltomenoista vuonna 2011 oli 49 %, jolla tuotettiin palvelut noin 85 %:lle väestöstä.
Vuoden 1994 jälkeisten poliittisten päätösten ansiosta Etelä-Afrikan lapsikuolleisuus on puolittunut. Rokotusohjelmien ja terveydenhuollon osuus valtion budjetista on noussut 45 %:iin ja esimerkiksi jo 85 % lapsista rokotetaan poliota ja tuhkarokkoa vastaan. Peruspalveluja on viimeisen vuosikymmenen aikana kohennettu rakentamalla vesijohtoverkostoa ja tuomalla sähkö yhä useampaan talouteen. Puhtaasta vedestä ja viemäröinnistä on pulaa erityisesti köyhillä asuinalueilla, mutta tilannetta pyritään parantamaan. Ahkera vesirakentaminen on tuonut alle kymmenessä vuodessa yli 10 miljoonalle ihmiselle puhdasta vettä. Myös käymälöitä on yhä useamman kotitalouden käytössä.
AIDS
Maan terveydenhuoltojärjestelmää rasittavat AIDS ja muut köyhyyteen liittyvät sairaudet, kuten tuberkuloosi ja kolera, ja ne vaikeuttavat väestön terveyden yleistilan parantamista. Ylivoimaisesti suurin terveydellinen ongelma on AIDS, johon arvioidaan kuuden miljoonan eteläafrikkalaisen kuolevan seuraavan kymmenen vuoden aikana. Terveysministeriön tutkimuksen mukaan noin 5,4 miljoonaa eteläafrikkalaista oli hiv-positiivisia vuonna 2011. Tämä vastaa yli 10 % väestöstä ja noin viidesosaa hedelmällisessä iässä olevista naisista. Hallitus ja lukuisat järjestöt ovat pyrkineet parantamaan tilannetta tiedottamalla ja tarjoamalla AIDSin uhreille terveys- ja sosiaalipalveluja sekä taloudellista apua. AIDS-epidemia on myös pahentanut maan tuberkuloositilannetta, koska hiv-positiiviset ovat muuta väestöä herkempiä tuberkuloositartunnalle.
Etelä-Afrikan hivin hoito-ohjelma on saanut osakseen paljon arvostelua, sillä siellä on suurin hiv-tartuntojen määrä koko maailmassa. Maan hallitus suhtautui aluksi kielteisesti antiretroviraalilääkityksen antamiseen hiv-positiivisille ihmisille, ja siellä turvauduttiin yrttihoitoihin. Lääkehoito aloitettiin vasta vuonna 2004 kansalaisjärjestöjen painostuksesta. Vielä vuoden 2004 jälkeenkin lääkityksen käyttöönotto on ollut hidasta, ja vain 33 % viruksen kantajista sai lääkitystä vuonna 2006. Erityisen arvostelun kohteeksi on joutunut maan entinen presidentti Thabo Mbeki, jonka on katsottu pitävän AIDSin syynä pikemmin köyhyyttä kuin hi-virusta ja joka on keskustellut useiden hivin ja AIDSin yhteyden kieltävien toisinajattelijoiden kanssa.
Etelä-Afrikalla on maailman suurin ARV-ohjelma. Vuonna 2011 ARV-lääkitystä sai 1,7 miljoonaa eteläafrikkalaista.
Liikenne
Pikkubussitaksit ovat tärkeä joukkoliikenteen muoto. Maan yli 127 000 pikkubussitaksia toteuttavat 65 prosenttia kaupunkien sisäisestä matkustajaliikenteestä ja merkittävän osan myös maaseudulla ja kaupunkien välisistä matkoista. Maassa on yhteensä 20 638 km rautateitä, joista leveäraiteista (1,067 metrin raideleveys) on 20 324 ja kapearaiteista (0,61 m) 341 km. Rautateistä suuri osa on sähköistetty. Johannesburgin lentokenttä on koko eteläisen Afrikan lentoliikenteen keskus. South African Airways on koko Afrikan suurin lentoyhtiö. Sillä on 503 eri lentokohdetta.
Rikollisuus
thumb|Nopeaa kaupungistumista on pidetty yhtenä Etelä-Afrikan rikollisuusongelman syynä. Rikollisuus alkoi lisääntyä Etelä-Afrikassa 1980-luvun puolessa välissä, ja kasvu voimistui 1990-luvun alkupuolella. Erityisen paljon maassa on lisääntynyt väkivaltarikollisuus. Rikollisuus ei kosketa kaikkia eteläafrikkalaisia samalla tavoin. Suurin riski joutua väkivaltarikollisuuden uhriksi on nuorilla ja köyhillä townshipien asukkailla. Virallisten tilastojen mukaan maassa tapahtuu noin 50 murhaa päivässä. Vuonna 2008 raportoitiin 18 000 murhaa. Toisaalta omaisuusrikoksien uhreista suurempi osa on keski-ikäisiä, varakkaita esikaupunkien asukkaita. YK:n tekemän vertailun perusteella Etelä-Afrikassa on väkilukuun suhteutettuna eniten raiskauksia ja tuliaseella tehtyjä murhia.
Maatilahyökkäykset
Maaseudulla yleinen väkivaltarikollisuuden muoto on maatilahyökkäykset, joiden määrä kasvoi vuosina 1991–2001 mutta on sittemmin tasaantunut tai kääntynyt laskuun. Valkoisiin maatilallisiin kohdistuneilla hyökkäyksillä on esitetty olevan ainakin osittain rasistiset motiivit. Etelä-Afrikan oikeusministeriön vuonna 2003 asettaman komitean tutkimuksen mukaan suurimmalla osalla tapauksista ei kuitenkaan ollut minkäänlaisia poliittisia vaikuttimia eikä taustalta myöskään ollut löydettävissä minkäänlaista organisoitunutta rikollisuutta, joitain maanvaltaustapauksia lukuun ottamatta. Hyökkäyksissä on kuollut tähän mennessä arviolta 2500–3000 henkilöä
Seksuaalirikokset
Maailman kaikista maista Etelä-Afrikassa tehdään eniten raiskauksia henkeä kohti. Yksi neljästä eteläafrikkalaisesta miehestä tunnustaa olevansa raiskaaja. Koululaisten keskuudessa tehdyssä kyselytutkimuksessa neljännes pojista mainitsi joukkoraiskausten olevan mukavaa. CIET African kyselyssä vuonna 1999 kolmannes vastanneista naisista kertoi joutuneensa viimeisen vuoden aikana raiskatuksi. Etelä-Afrikassa on uskomus, että raiskaus on miehinen teko.
Rikollisuuden syitä
Etelä-Afrikan laajalle väkivaltarikollisuudelle on esitetty monia eri selityksiä. Laajan poliittisen muutoksen on monissa maissa nähty lisäävän rikollisuutta. Demokratisointiprosessin aikana maan sosiaalisen kontrollin välineet muuttuivat, ja samalla uusia tilaisuuksia rikolliselle toiminnalle avautui. Etelä-Afrikassa myös oikeuslaitoksen organisointi uudelleen heikensi tilapäisesti sen toimintamahdollisuuksia.
Selityksiä väkivaltarikollisuudelle on etsitty myös maan väkivaltaisesta poliittisesta historiasta. Eteläafrikkalaiset perheet altistuivat vuosikymmeniä "institutionaaliselle väkivallalle" apartheid-hallinnon pakkosiirtojen ja siirtotyöläispolitiikan vuoksi, mikä johti perhesiteiden heikentymiseen. Eteläafrikkalaisen The Nedcor Projectin selvitys Crime, Violence and Investment katsoo, että vuosia jatkunut poliittinen väkivalta ja ihmisten altistuminen väkivallalle kotonaan ja naapurustossaan on luonut maahan "väkivallan kulttuurin", jossa eteläafrikkalaiset helposti turvautuvat väkivaltaan konfliktitilanteissa. Etelä-Afrikassa on myös paljon tuliaseita, joita salakuljetetaan maahan lähialueilta, joissa aseista on ylitarjontaa. Muita rikollisuutta lisääviä tekijöitä ovat muun muassa maan nuori väestö ja nopea kaupungistuminen.
Talous
Vaikka Etelä-Afrikan talous on monilta osin pitkälle kehittynyt, apartheidin aikainen eristyneisyys on jättänyt siihen merkittäviä jälkiä. Mandelan presidenttikaudella maan hallitus paneutui Etelä-Afrikan talouden avaamiseen. ANC loi uuden talouspoliittisen ohjelman GEAR:in, joka perustui markkinalähtöiseen talouspolitiikkaan. Vuoden 1994 jälkeen Etelä-Afrikka on pyrkinyt tekemään itsensä houkuttelevaksi ulkomaisille investoinneille ja se tarjoaa insentiivejä sekä ulko- että kotimaisille investoinneille kaikille teollisuuden aloille. Maan talous on suuressa muutoksessa, jossa yritykset ovat integroitumassa kansainväliseen talouteen ja ulkomaiset investoinnit ovat lisääntyneet merkittävästi.
Etelä-Afrikan randi (ZAR) on viimeisen kymmenen vuoden aikana menettänyt lähes puolet arvostaan suuriin valuuttoihin verrattuna, vaikka rahan arvoa pyrittiin ylläpitämään korkeilla koroilla ja inflaatio hidastui tuona aikana. Valuutan arvon heikkenemisen syyksi on epäilty kansainvälisten valuuttakeinottelijoiden toimintaa, ja joidenkin markkina-analyytikkojen mukaan valuutta on 15–20 % aliarvostettu. Alhainen randin arvo on auttanut maan turismi- ja kaivosteollisuutta. Vuonna 2005 luottoluokituslaitos Moody's Investors Service nosti maan luokituksen Baa1:ksi viitaten maan valuuttavarannon paranemiseen ja nopeaan talouskasvuun. Vuonna 2014 yhdellä eurolla sai 14 randia ja Yhdysvaltain dollarilla noin 10.
Etelä-Afrikan työttömyysprosentti vuonna 2013 on noin 25 %. Sosiaali- ja työttömyysturva ovat lähes olemattomia.
Maatalous
thumb|Eteläafrikkalaista valkoviiniä Maatalouden osuus maan BKT:stä on 4 %. Tärkein maatalouden alue on karjankasvatus, ja vain 13 % maan pinta-alasta on viljelykäytössä. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, vehnä, kaura, sokeriruoko ja auringonkukka. Maan hallitus pyrkii kehittämään pienviljelyä luodakseen työpaikkoja. Tärkeimmät maatalouden vientituotteet ovat sitrushedelmät, viini ja kukat. Apartheidin aikana mustien maaomistus oli rajattu vain 13 %:iin maan pinta-alasta. Maassa on aloitettu mittavan maareformin toteuttaminen, koska suurin osa viljelymaasta on edelleen valkoisten omistuksessa. Valkoisten omistamien maatilojen keskikoko on 1 300 hehtaaria, kun mustien maatilojen on vain 5,2. Tähän asti reformia on toteutettu vain halukkaiden myyjien ja ostajien avulla, mutta viranomaiset ovat ilmoittaneet, että myös laajat pakkolunastukset ovat mahdollisia. Maareformin tavoitteena on siirtää 30 % viljelymaasta mustille eteläafrikkalaisille vuoteen 2014 mennessä.
Tieto- ja viestintäteknologia
Etelä-Afrikka panostaa runsaasti tieto- ja viestintäteknologiaan. Suuressa maassa etäisyydet ovat pitkiä. Marginalisoituneilla alueilla internet ja matkapuhelin ovat tärkeitä kaupankäynnin välineitä.
Vuonna 2010 matkapuhelinta käytti 76% väestöstä eli noin 28 miljoonaa henkeä. Internetin käyttäjiä arvioitiin vuoden 2011 lopussa olevan 8,5 miljoonaa, ja kymmenen miljoonan rajan ennustettiin rikkoutuvan vuoden 2012 kuluessa. Valtion tavoitteena on saada laajakaistayhteys koko maahan vuoteen 2020 mennessä.
Etelä-Afrikan tavoitteena on edistää kehitystä tieto- ja viestintäteknologian avulla, koska sen nähdään myös parantavan tasa-arvoa. Syrjäseudun ihmiset pääsevät käsiksi samaan tietoon kuin kaupunkilaiset. Viestintäteknologia edistää myös kaupankäyntiä ja voi siten luoda myös uusia työpaikkoja. Samalla mielipiteenvapaus kasvaa, ihmiset pääsevät julkaisemaan verkossa omia ajatuksiaan ja pääsevät käsiksi monipuoliseen materiaaliin.
Kulttuuri
Etelä-Afrikan kulttuuri kuvastaa maan monietnistä ja -kulttuurillista luonnetta. Maan nopea kaupungistuminen ja pyrkimys perinteisten kulttuurien hävittämiseen apartheidin aikana on johtanut siihen, että perinteiset elämänmuodot ovat katoamassa, vaikka mustien perinteiset kulttuurit vielä ovatkin vahvoja maaseudulla. Afrikaanerien kulttuuri kehittyi 1800-luvun aikana omaehtoisessa eristyksessä aikakauden liberaaleista ja demokraattisista aatesuuntauksista. Maaseudulla afrikaanerien elämänmuoto usein keskittyy edelleen konservatiivisten reformoitujen kirkkojen ympärille. Afrikaanerien jälkeen valtaosa maan valkoisesta väestöstä on brittiläistä alkuperää. Britit asuvat pääosin kaupungeissa ja hallitsevat edelleen maan liike-elämää.
Vuoden 1994 jälkeen syntyneessä uudessa Etelä-Afrikassa on edelleen käynnissä uuden kansallisen luonteen ja kulttuurin luominen.
Iso-Pomppu
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria ja se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Räyskälän ympäristössä Pernunnummella, missä maaperä on muodostunut jääkauden loppuvaiheessa jäätikköjoen muodostumissa, joista alueella sanduri tai delta on vallitsevin maa-aineksen kasautumismuoto. Räyskälän lentokenttä työntyy lammen molemmille puolille. Sen rantaviivan pituus on 400 metriä ja se rannat ovat soistuvaa metsämaata. Lampi on autio ja tietön.
Etelä-Afrikka
Musiikki
1900-luvun alkupuolella mustien eteläafrikkalaisten kaupungistuminen kaivoskeskuksiin Witwatersrandiin synnytti uudenlaisia musiikkimuotoja, kuten marabi ja mbaqanga, jonka vaikutus näkyy edelleen maan jazz-musiikissa. Mbaqangan ydinaluetta oli erityisesti Sophiatownin township Johannesburgissa.
Iso-Pomppu
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Hyvikkälänjoen valuma-alueeseen, johon Kaartjärven valuma-alue kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 122,7 metriä mpy. Suolle on kaivettu muutama kuivatusoja, mutta mikään niistä ei ulotu lampeen asti. Se on siksi umpilampi. Suo-ojat on johdettu pienempien lampien Keski-Pomppu ja Pikku-Pomppu kautta Särkijärveen.
Etelä-Afrikka
Musiikki
<div style="float: right; margin: 1em 1em 0 0; padding: 0.5em; background: #fffff4; border: 1px solid #ddddbb; width: 250px;"> Senzeni na Senzeni na senzeni na x 3 Senzeni na kulomhlaba? Amabhulu azizinja. x 4 Kuyisono ‘kubamnyama. x 3 Kuyisono kulelizwe. Mitä olemme tehneet, mitä olemme tehneet? x 3 Mitä olemme tehneet tässä maassa? Buurit ovat koiria. x 4 On synti olla musta. x 3 Se on synti tässä maassa.
Apartheidin vastaisen kamppailun aikana musiikki nousi yhdeksi keskeiseksi elementiksi mustien liittyessä yhteen vastustamaan maan epäoikeudenmukaisena pitämäänsä hallintoa. Musiikin merkitys apartheidin vastaiselle liikkeelle oli niin suuri, että eteläafrikkalainen jazzmuusikko Abdullah Ibrahim on kutsunut maan vallankumousta ainoaksi, "joka toteutettiin neliäänisellä harmonialla". Tunnetuimpia liikkeen lauluista on eteläafrikkalaisen muusikon Vusi Mahlaselan Yhdysvaltain kansalaisoikeusliikkeen We Shall Overcome-lauluun vertaama Senzeni Na.
1960-luvulla maahan alkoi syntyä myös valkoisten muusikoiden rock- ja pop-yhtyeitä, jotka esiintyivät rotuerotellun maan valkoiselle yleisölle. Maan konservatiiviset piirit protestoivat voimakkaasti uutta musiikinmuotoa vastaan. 1970-luvun lopulla Etelä-Afrikkaan saapui Britanniassa syntynyt punk-liike, josta tuli suosittu erityisesti Johannesburgin köyhissä valkoisten asuttamissa esikaupungeissa. Liikkeen piirissä syntyneet yhtyeet arvostelivat musiikkialan kaupallisuutta ja maan valkoista sortohallintoa. Etelä-Afrikan vaihtoehtorock syntyi 1980-luvun puoleenväliin mennessä. Sen yhteyteen muotoutui "vaihtoehtoafrikaaneri"-liike, joka vastusti hallituksen yhteiskunnallista sortoa.
Mustien townshipeissa syntyivät 1980- ja 1990-luvun aikana uudet musiikinlajit bubblegum ja kwaito, jotka ottivat vaikutteita yhdysvaltalaisesta disko- ja tanssimusiikista. Kwaito on nykyisin maan kaupallisesti merkittävin musiikkityyli, jossa rytmi on voimakkaasti korostunut ja jossa on piirteitä hip-hop- ja rapmusiikista. Vuonna 2007 perustettiin myös hiphop- ja ravemusiikkia yhdistelevä, zef-musiikiksi itsensä luokitteleva Die Antwoord -niminen ryhmä.
Kirjallisuus
thumb|Olive Schreiner thumb|John M. Coetzee Varsovassa, Puolassa (7. kesäkuuta 2006) Ensimmäisiä eteläafrikkalaisia kaunokirjallisia teoksia kirjoittivat maahan tulleet valkoiset siirtolaiset, joiden suhtautuminen maan alkuperäisväestöön oli usein asenteellista. Tunnetuin tämän aikakauden kirjailija on H. Rider Haggard, jonka seikkailuteokset, kuten Kuningas Salomon kaivokset ja Allan Quartermain, olivat aikansa myyntimenestyksiä. Eteläafrikkalaisen kirjallisuuden perusteoksena pidetään usein Olive Schreinerin teosta The Story of an African Farm, joka käsitteli monia aikakautensa yhteiskunnan piirteitä ja jossa on havaittavissa jo siirtomaaideologiaa vastustaneita ajatuksia.
Musta eteläafrikkalainen kirjallisuus syntyi 1900-luvun alkupuolella. Ensimmäiset mustat kirjailijat olivat lähetyskoulujen kouluttamia ja pyrkivät palauttamaan maan mustan väestön omanarvontunnon palaamalla sankarilliseen afrikkalaiseen historiaan. 1940-luvulla musta eteläafrikkalainen kirjallisuus puhkesi kukkaan. Peter Abrahamsin Mine Boy (1946) kuvasi maalta kaupunkiin muuttaneiden mustien huonoja oloja. Vuonna 1948 Alan Paton julkaisi teoksensa Itke, rakastettu maa, joka nosti mustien aseman maassa koko maailman tietoisuuteen. Kirjasta tuli kansainvälinen myyntimenestys. Teos käsittelee korruption ja anteeksiantamuksen teemoja, ja siitä välittyy Patonin syvä kristillinen vakaumus.
Vuonna 1991 Nobelin kirjallisuuspalkinnon saanut Nadine Gordimer julkaisi ensimmäiset novellinsa 1950-luvun alkupuolella. Gordimerin kaunokirjallisissa teoksissa on havaittavissa kirjailijan kehitys liberaalista valkoisesta kohti radikaalimpaa ajattelua ja pyrkimystä antaa maan mustien vapaustaistelulle ääni. 1960-luvulla myös afrikaanerikirjallisuuden piiristä nousi lukuisia uusia kirjailijoita, joiden teokset käsittelivät usein poliittisia aiheita. Sekä englanniksi että afrikaansiksi kirjoittaneen André Brinkin vuonna 1973 julkaistusta kirjasta Kennis van die Aand tuli ensimmäinen afrikaansiksi kirjoitettu Etelä-Afrikassa kielletty kirja poliittisen ja seksuaalisen sisältönsä vuoksi.
1970-luvulla maan musta kirjallisuus nousi uuteen kukoistukseen musta tietoisuus -liikkeen vanavedessä. Musta tietoisuus korosti mustien kulttuurin merkitystä ja rotusolidaarisuutta. Kirjallisuudesta tuli tärkeä kanava uusien poliittisten ajatusten edistämisessä. J. M. Coetzee, eräs Etelä-Afrikan palkituimmista kirjailijoista, julkaisi ensimmäiset teoksensa 1970-luvulla. Hän on ensimmäinen kirjailija, joka on saanut Booker-palkinnon kahteen kertaan: teoksistaan The Life and Times of Michael K (1983) ja Disgrace (1999). Disgracen kuvaus apartheidin jälkeisestä eteläafrikkalaisesta todellisuudesta, jossa menneisyyden haavat eivät ole parantuneet aiheutti maassa suuren kohun. Coetzee palkittiin Nobelin kirjallisuuspalkinnolla vuonna 2003.
Viestimet
Etelä-Afrikassa on 22 päivittäistä ja 25 viikoittaista sanomalehteä (2013), joista valtaosa on englanniksi. Suurten kaupunkien sanomalehtien levikki on noin 14,5 miljoonaa ja pienempien paikallislehtien 5,5. Maassa on myös useita uutisverkkosivustoja. Toimittajat ilman rajoja -järjestö arvioi vuonna 2013 maan lehdistön maailman 52:nneksi vapaimmaksi (179 maasta)..
Televisiolähetykset alkoivat Etelä-Afrikassa vasta vuonna 1975, joten se oli viimeisiä Afrikan maita ilman säännöllistä televisiotarjontaa. Syynä tähän oli maan hallituksen vastustus: hallitus pelkäsi television heikentävän sen otetta maan viestimistä. Etelä-Afrikan televisiolähetykset on alusta asti lähetetty värillisinä ja käyttäen PAL-standardia. Etelä-Afrikan julkisen palvelun televisioyhtiöllä SABC:llä oli monopoli televisiolähetyksissä vuoteen 1986 asti, jolloin tilausperiaatteella toiminut MNet-kanava perustettiin. Vuoden 1994 jälkeen niin SABC kuin yksityiset toimijat ovat perustaneet maahan lukuisia uusia kanavia. Sekä SABC että MNet lähettävät ohjelmaa Afrikan laajuisesti.
Urheilu
thumb|Eteläafrikkalainen Stormers-rugbyjoukkue. thumb|"Bafana Bafana" Etelä-Afrikan suosituimmat urheilulajit ovat rugby, kriketti ja jalkapallo. Apartheidin aikana kaikki maan urheiluelämä oli täysin rotueroteltua, ja tämän vuoksi muun muassa maailmanluokan kriketinpelaaja Basil D’Oliveira joutui muuttamaan 1960-luvulla Englantiin, jonka maajoukkueessa hän loi uran. Vuonna 1968 Englannin maajoukkueen tullessa maaotteluun Etelä-Afrikkaan maan hallitus esti D’Oliveiran pääsyn maahan.
Etelä-Afrikka on isännöinyt Formula 1 -kilpailuja kaikkiaan 20 kertaa vuosina 1967–1993. Kilpailu on kulkenut nimellä Etelä-Afrikan Grand Prix. Etelä-Afrikan viimeisen Formula 1 -kilpailun voitti Alain Prost.
Etelä-Afrikan rugby union -maajoukkue eli Springboks voitti vuonna 1995 ensimmäiset Rugbyn maailmanmestaruuskilpailut ja vuonna 2007 se uusi kultansa Ranskassa järjestetyissä maailmanmestaruuskilpailuissa. Uuden-Seelannin, Australian ja Etelä-Afrikan vuodesta 1996 pelaaman Tri Nations Cupin Springboks on voittanut vuosina 1998 ja 2004.
Etelä-Afrikan kansallisen jalkapallon mestaruussarjan menestyneimpiä ja tunnetuimpia joukkueita on Sowetosta kotoisin olevat vuonna 1970 perustettu Kaizer Chiefs ja 1937 perustettu Orlando Pirates. Kansallinen jalkapallon mestaruussarja on sponsorirahalla mitattuna maailman seitsemänneksi suurin mestaruussarja. Paikallisen jalkapallokulttuurin erikoispiirre on vuvuzela: muovinen, noin metrin pituinen ja värikäs puhallinsoitin.
Etelä-Afrikan jalkapallomaajoukkue eli Bafana Bafana on apartheidin jälleen toiminut 1990-luvun alusta. Vuonna 1996 se voitti omalla maallaan pelatut Afrikan-mestaruuskilpailut ja osallistui maailmanmestaruuskilpailuihin vuosina 1998 sekä 2002. Molemmilla kerroilla se jäi 1. kierrokselle. Vuonna 2010 Etelä-Afrikka toimi maailmanmestaruuskilpailujen isäntäjoukkueena. Turnausta varten rakennettiin viisi uutta stadionia, joista kolme on ottelustadioneja ja kaksi harjoituskenttiä. Viidelle muille jo valmiina oleville stadionille tehtiin kunnostustöitä.
Kansalliset vapaapäivät
Etelä-Afrikan lainsäädännön mukaan tapauksissa, jossa kansallinen vapaapäivä osuu sunnuntaille, sitä seuraava maanantai on yleinen vapaapäivä.
Aiheesta muualla
Tiedotusvälineet
Matkailu
Muut
Linnan juhlat (elokuva)
Linnan juhlat on Tapio Piiraisen käsikirjoittama ja ohjaama televisioelokuva, jonka ensiesitys nähtiin 3. joulukuuta 2017 Yle TV1:n Kotikatsomo-ohjelmapaikalla.
Elokuvan päähenkilö, filosofian tohtori Bruno A. Oja (Ville Myllyrinne), on muuttanut Lappiin. Hän saa kutsun Linnan juhliin, jonne hän lähtee taksilla Lapin miehen Jallun (Kai Lehtinen) kyydillä. Matkalla Kilpisjärveltä Helsinkiin Oja löytää itselleen uudenlaisen Suomen kohdatessaan kovia kokeneita ihmisiä, joidenlaisia ei kutsuta Linnan juhliin.
Jemenin kansalliskirjasto
Jemenin kansalliskirjasto (, tai Yemen National Library) on Jemenin pääkaupungin Sanaan keskustassa, lähellä Tahririn aukiota sijaitseva kansalliskirjasto.
Joulukuussa 2010 uutisoitiin sopimuksesta, jonka mukaan kiinalaisten myöntämällä, alkujaan 40 miljoonan dollarin rahoituksella rakennettaisiin Jemenin kansalliselle suurkirjastolle uudisrakennus. Rakennus sijoittuisi Sanaan länsioisiin. Rakentamistyön kerrottiin alkavan tammikuussa 2011 ja kestävän enintään 30 kuukautta. Sittemmin työt ovat viivästyneet ja hankkeen rahoitustarve noussut 50 miljoonaan dollariin. Rakennuksen vihkiäisiä uutisoitiin suunnitellun vuodelle 2015, mikä arvio ei liene toteutunut. Kansalliskirjaston kotisivut ja vuosien 2017-2018 ilmavalokuvat osoittavat uuden kansalliskirjaston rakentamisen edenneen varsin pitkälle (tilanne marraskuussa 2018).
Perussuomalaisten Uudenmaan piiri
Perussuomalaisten Uudenmaan piiri on Uudenmaan vaalipiirissä toimiva perussuomalaisten piiriyhdistys.
Piirin puheenjohtaja on Jari Immonen Tuusulasta, 1. varapuheenjohtaja on Markku Naumanen Vantaalta, 2. varapuheenjohtaja on Laura Virkkunen Järvenpäästä ja 3. varapuheenjohtaja on Samppa Granlund Vihdistä. Piirisihteerinä toimii Merja Nevalainen Lohjalta. Piirin toiminnanjohtaja on Piia Aallonharja.
Vaaliliitot eduskuntavaaleissa
Vuoden 2003 eduskuntavaaleissa perussuomalaiset (7 ehdokasta) oli vaaliliitossa kristillisdemokraattien (21), EKA:n (3) ja kirjavan puolueen (2) kanssa. Vaaliliitto sai yhden paikan, joka meni perussuomalaisia johtaneelle Timo Soinille, vaikka kristillisdemokraatit sai kolme kertaa enemmän ääniä kuin perussuomalaiset.
Sōka Gakkai
Sōka Gakkai on Japanissa vaikuttava uskonnollinen maallikkoliike, jonka puitteissa harjoitetaan Nichiren-buddhalaisuutta. Liikkeen perusti Tsunesaburō Makiguchi vuonna 1930. Se on ollut varsinkin aiemmin hyvin lähellä Kōmeitō-puoluetta, jonka perustaja oli Sōka Gakkain silloinen johtaja. Sōka Gakkai poikkeaa muusta Japanin buddhalaisuudesta siinä, että se ei hyväksy muun uskonnon harjoittamista buddhalaisuuden rinnalla, ei edes šintolaisuuden. Tämän takia liikkeen kannattajia on pidetty epäisänmaallisina, mikä on ollut ongelma varsinkin toisen maailmansodan alla.
Vuonna 2003 Sōka Gakkaihin laskettiin kuuluvan Japanissa 8 210 000 perhettä.
Japanin ulkopuolella liikkeen kattojärjestönä toimii Soka Gakkai International, jolla on jäsenjärjestöjä 192 eri maassa. Suomessa järjestö on toiminut vuodesta 1975 lähtien, ja se on nykyisin rekisteröitynyt uskonnollinen yhdyskunta, jolla on noin 150 jäsentä 15 eri paikkakunnalla (2008).
Koivula (Pori)
Koivula on Porin 16. kaupunginosa Itä-Porissa. Koivulan naapurikaupunginosia ovat idässä Vanhakoivisto, lännessä Uusikoivisto ja Kuninkaanhaka ja pohjoisessa Herralahti.
Koivula on tyypillinen esimerkki 60- ja 70-luvun lähiörakentamisesta. Ensimmäiset kahdeksankerroksiset kerrostalot valmistuivat 1960-luvun alussa Koivulantien ja Säästäjänkadun varsille. Talot ovat yksirappuisia. 1966 kerrostaloalue laajeni idemmäksi Vanhakoivistontien tien varteen. Koivulan lähiön asukasluku on noin 1 100.
Koivulan palveluja ovat esimerkiksi. Supermarket, pizzeria, parturi, kukkakauppa, R-Kioski, Itä-Porin terveysasema, apteekki.
Ra (yhtye)
Ra on yhdysvaltalainen, nelihenkinen rock- ja heavy metal -yhtye. Yhtyeen ensimmäinen levy From One ilmestyi vuonna 2002 ja toinen levy Duality vuonna 2005. Singlenä yhtyeeltä on ilmestynyt muun muassa kappaleet "Do you call my name", "Sky" ja "Rectifier".
Itse valtiaat – Avaruusmusikaali
Itse valtiaat – Avaruusmusikaali on Itse valtiaat -ohjelman ensimmäinen erikoisjakso, joka esitettiin ensimmäistä kertaa televisiossa 31. joulukuuta 2002.
Juoni
Alussa Tarja Halonen on aloittamassa uudenvuodenpuhettaan. Puhe keskeytyy kuitenkin ylimääräisen uutislähetyksen takia. Lähetyksessä kerrotaan, että Texasin kokoinen meteori (jonka Urho Kekkonen heitti) lähestyy maata ja tulee tuhoamaan koko Suomen. Tarja tajuaa, että Anttilassa on alennusmyynti, jossa hän ei ole ehtinyt käydä. Hän lähtee Anttilaan Pentti Arajärven kanssa. Eduskunnassa pidetään hätäistunto tulevasta tuhosta. Paavo Lipponen sanoo, että mitään syytä vöyhötykseen ei ole. Samalla kun Mauri Pekkarinen syyttää lähestyvästä tuhosta hallitusta, Esko Aho menee kellarissa olevalle avaruusalukselle. Suposta tulee käsky, että poliitikkojen pitää nauttia elämänsä viimeisistä hetkistä täysin siemauksin. Sitten Esko Aho ilmoittaa lähtevänsä raketilla avaruuteen. Muut poliitikot juoksevat avaruusalukseen. Tarja Halonen heittää Eskon ulos. Avaruudessa Urho Kekkonen saa tietää, että kun hän tilasi Leonid Brežneviltä kiven, jolla osua Juhani Suomeen, niin Brežnev luuli että hän tarkoitti Suomi-maata. Hän paiskaa punaisen kiven, jolla hän suistaa edellisen kiven pois törmäyskurssilta, jolloin se kääntyy kohti poliitikkojen avaruusalusta. Ville Itälä kuitenkin tuhoaa sen. Sitten alukseen tulee vikaa, ja se pakkolaskeutuu Kuuhun. Kuussa poliitikoille tulee koti-ikävä. Kekkonen laskeutuu kuuhun ja korjaa heidän avaruusaluksensa. Poliitikot palaavat maahan. Siellä he saavat tietää, että Esko Aho on toiminut pääministerinä ja laittanut työreformin käyntiin.
Musikaalin kappaleet
"Pahat pojat"
"Jätä rauhaan mun siili!"
"Vaikka nimi ois Tsyskovitsi"
"Itälän ämmän poikkii"
"Sauli 0,5-vallaton"
"Päivinsäde ja menninkäinen -Päivänsäde ja menninkäinen-"
"Ei ilman paitaa -Käyn ahon laitaa-"
Georg Kaiser
Elämä ja ura
Vuosina 1899–1901 Kaiser työskenteli AEG-yhtiön konttoristina Argentiinan Buenos Airesissa, mutta palasi Saksaan saatuaan malarian ja joutui parantolakierteeseen. Hän avioitui varakkaan suvun tyttären kanssa 1908, mikä mahdollisti hänen keskittymisensä kirjoittamiseen. Versailles’n rauhan Saksalle aiheuttamassa valuuttakriisissä Kaiser joutui 1921 lyhyeksi ajaksi vankilaan talouspetoksesta.
Kaiser teki yhteistyötä säveltäjä Kurt Weillin kanssa pienoisoopperoissa Der Protagonist (1926), Der Zar lässt sich photographieren (1928) ja Der Silbersee (1933). Näistä viimeinen johti natsihallinnon antamaan ammatinharjoittamiskieltoon, ja Kaiser pakeni Sveitsiin.
Teoksia
Vuonna 1912 kirjoitetun ja 1917 kantaesitetyn näytelmän Von morgens bis mitternachts ohjasi Karlheinz Martin elokuvaksi vuonna 1920. Tarinassa pienen pankin kassanhoitaja W-nimisessä valtiossa saa käsityksen rahan mahdista rikkaalta italialaisnaiselta. Mies kavaltaa kassasta 60 000 markkaa ja pakenee B:n kaupunkiin vain todetakseen, ettei raha tuo välttämättä onnea.
Kaiserin draamanäytelmä Nebeneinander (1923) kantaesitettiin Berliinissä marraskuussa 1923 Berthold Viertelin ohjaamana. Tällä näytelmällä Kaiser otti etäisyyttä ekspressionismiin ja kirjoitti realistisemmin ja koomisemmin idealistisesta panttilainaamonhoitajasta, joka joutuu Saksan 1920-luvun hyperinflaation kurimukseen.
Viimeisinä vuosinaan Kaiser kritisoi yhä voimakkaammin teknologian ja kapitalismin ylivaltaa maailmassa ja kirjoitti runomitassa muun muassa mytologisista aiheista.
Näytelmiä
Lisäksi Kaiserin näytelmiä on esitetty Suomessa nimillä Kentauri, Hääyö, Miljardööri, Oopperapalo ja Paperimylly. Näiden alkuteosnimiä ei löydy Ilona-esitystietokannasta.
Huomionosoituksia
Kirjailijan kotikaupunki Magdeburg on nimennyt kadun hänen kunniakseen nimellä Georg Kaiser Straße. Kotiosavaltio Saksi-Anhalt on vuodesta 1996 jakanut hänen nimeään kantavaa kirjallisuuspalkintoa.
Valkoiset
thumb|450px|Valkoisia Oulussa 1918
Valkoiset tarkoittaa Suomen sisällissodan hallituksen joukoissa taistellutta osapuolta. Toista, hallitusta vastaan kapinaan noussutta osapuolta kutsutaan punaisiksi.
Svinhufvudin hallituksen itsenäisyysjulistuksen antamisen jälkeen porvarillisten ryhmien johto toimi Vaasaan paenneena sissihallituksena (Vaasan senaatti) ja yritti luoda hallituksen armeijan ylipäälliköksi nimitetyn Carl Gustaf Emil Mannerheimin johdolla järjestysvaltaa maahan. Senaatti oli 25. tammikuuta 1918 julistanut suojeluskunnat hallituksen joukoiksi. Valkoiset aloittivat kansannousun Suomessa olleita tsaarinajalta periytyneitä 75 000 venäläistä sotilasta vastaan. Tämä aseistariisunta alkoi Laihialta.
Pian nämä porvarilliset ryhmät ottivat niin kutsutusta valkoisesta Suomesta suunnakseen etelän, jossa sijaitsi punaisten Kansanvaltuuskunta sekä punaisten kannatusalueet, niin kutsuttu punainen Suomi. Tämä innokkaille itsenäisyysmielisille venäläisten karkottamisena markkinoitu toiminta johti maanmiesten tappamiseen.
Valkoisen armeijan rungon tai ytimen muodostivat suojeluskunnat, joita oli perustettu 423 kuntaan. Vuonna 1917 suojeluskuntien suurimman sosiaalisen ryhmän muodostivat talonpojat (44 %) ja alempi (33 %) ja ylempi keskiluokka (17 %). Työväestön osuus oli 5 % ja varsinaisen yhteiskunnallisen eliitin osuus 1 % (kirkollinen ylin johto, korkein upseeristo, suurmaanomistajat, tehtaanjohtajat, aateliset). Sodan alkaessa taistelutoimissa oli 15 000–17 000 vapaaehtoista suojeluskuntalaista, mutta asevelvollisuuden, värväyksien ja värväytymisten myötä valkoisen armeijan koko kasvoi 55 000–60 000 mieheen. Tällöin työväestön (työmiehet, työläiset, loiset, itselliset, irtolaiset) osuus valkoisesta armeijasta kasvoi reiluun viidennekseen tai vajaaseen neljännekseen rintamajoukoista.
Valkoisen armeijan ylipäällikkönä oli ratsuväenkenraali C. G. Mannerheim. Valkoinen armeija muodostui suojeluskunnista, värvätyistä joukoista ja asevelvollisista joukoista. Merkittävän osan valkoisen armeijan johtamisosaamista muodostivat keisarillisessa Saksassa koulutetut vapaaehtoiset, jääkärit. Jääkärien kouluttamina ja johtamina valkoiset pystyivät hyökkäämään, mitä sodan voittaminen edellytti.
Valkoiset saivat merkittävää tukea saksalaisilta joukoilta, joiden käyttöä muun muassa Mannerheim ja Maalaisliiton Santeri Alkio vastustivat.
Valkoisessa armeijassa taisteli myös ruotsalaisia vapaaehtoisia. Ruotsissa oli perustettu Suomen ystävät -niminen järjestö, joka huolehti vapaaehtoisten värväämisestä, varustamisesta ja matkajärjestelyistä. Ruotsalaisista upseereista merkittävässä tehtävässä palveli varsinkin eversti Ernst Linder, joka komensi Satakunnan ryhmää. Ruotsalaisia vapaaehtoisia taisteli valkoisten armeijassa yhteensä 1091 miestä, joista 675 Ruotsalaisessa prikaatissa, 128 osittain Ruotsalaisessa prikaatissa ja osittain suomalaisissa joukko-osastoissa sekä 288 ainoastaan suomalaisissa joukko-osastoissa. Lisäksi 78 vapaaehtoista ruotsalaista palveli ambulansseissa osana haavoittuneiden sotilaiden hoitohenkilökuntaa.
Armeijan perustaminen
Taistelujen alkaessa armeijan muodostamisen valmistelut olivat vasta alussa eikä mitään valkoista armeijaa ollut vielä olemassa. Yhtenäisiä komentosuhteita ei ollut ja kouluttajista oli kova pula. Jääkäreitä oli saapunut Suomeen vasta 62. Vimpelin sotakoulun kolme viikkoa kestäneen koulutuksen käyneet 200 miestä olivat ensimmäiset hieman jo koulutusta saaneet sotilaat jääkärien lisäksi. Suojeluskuntien päällystö oli pääasiassa alkeellisen sotilaallisen koulutuksen saaneita siviilejä. Suojeluskunnilla oli sodan alkaessa käytössään 9000 kivääriä, 44 konekivääriä, 850 pistoolia ja 7200 käsikranaattia. Lisäksi suojeluskunnilla oli 27 Lewis-merkkistä pikakivääriä, mutta patruunoita niihin oli vain 500.
Vaasaan 19.1.1918 saapunut kenraali Mannerheim päätti aluksi vallata Etelä-Pohjanmaan hallituksen joukkojen ensimmäiseksi tukialueeksi. Päätökseen vaikuttivat seuraavat perusteet: suuri osa 62 Saksasta palanneesta jääkäristä oli jo Etelä-Pohjanmaalla,  alueelle oli keskitetty pääosa käytettävissä olleista aseista ja piiripäällikön eli kenraalimajuri von Gerichin johdolla aloitettu keskusjohdon järjestelytyö oli siellä pidemmällä kuin muualla. Seuraavaksi Mannerheim otti yhteyden suojeluskuntapiireihin. Maan eri osissa asuville entisille Venäjän keisarillisen armeijan suomalaisille upseereille lähetettiin kirjallinen kehotus saapua Vaasaan päämajan käytettäväksi. Heitä alkoikin saapua runsaasti.
Karjalassa sotatoimet venäläisten sotilaiden tukemien punaisten ja suojeluskuntalaisten välillä olivat tuolloin jo käynnistyneet. Yhteenotot olivat alkaneet 19. ja 20. päivien välisenä yönä Viipurissa. Päämaja valtuutti 23. päivä jääkäri Woldemar Hägglundin toimimaan Viipurin suojeluskuntapiirin päällikkönä.
Seuraavana päivänä päämajassa pidettiin ylipäällikön johdolla neuvottelu, jossa olivat läsnä ratsumestari Hannes Ignatius, everstit Martin Wetzer, Otto Holmberg ja Gustaf Adolf von Rehausen sekä kenraalimajuri Ernst Löfström. Aiheena olivat kaksi senaatin puheenjohtajan Svinhufvudin Helsingistä puhelimitse lähettämää tiedotusta. Ensimmäisen tiedotuksen mukaan venäläiset sotilaat pitivät velvollisuutenaan tukea kaikin keinoin Suomessa alkanutta vallankumousta. Toisen tiedotuksen mukaan hallituksella ei ollut mitään mahdollisuuksia estää venäläisiä sotilaskuljetuksia Pohjanmaalle. Neuvottelussa oli kyse päätösten tekemisestä, koska Venäjältä saattoi Pietarin - Viipurin radan kautta tulla koska tahansa suuri joukko aseistettuja bolševikkeja. Ylipäällikkö Mannerheim päätti 25.1.1918 antamallaan päiväkäskyllä, että Etelä-Pohjanmaan venäläisiä varuskuntia ryhdytään riisumaan aseista 27. ja 28. päivän välisenä yönä.
Ylipäällikkö sai 27. päivän aamuna sähkösanoman Helsingistä. Sen mukaan Venäjä oli sitoutunut olemaan sekaantumatta Suomen sisäisiin asioihin, minkä vuoksi senaatti halusi, että sotatoimia lykättäisiin vielä toistaiseksi. Ylipäällikkö ilmoitti senaatin kannan vastaisesti ottavansa vastuun antamastaan päiväkäskystä, antoi 30.1. julistuksen Venäjän urhoollisille sotilaille ja lähti esikuntineen Ylihärmään voidakseen paremmin seurata tulevana yönä aloitettavia sotatoimia. Julistuksessaan Mannerheim ilmoitti, että hänen päällikkyytensä alaiset talonpoikaisjoukot eivät sodi Venäjää vastaan, vaan ovat nousseet suojaamaan vapautta ja Suomen laillista hallitusta.
Tammikuun 31. päivänä koko Etelä-Pohjanmaa oli valkoisten hallussa. 5000 venäläistä oli riisuttu aseista ja saaliiksi oli saatu 8000 kivääriä, 34 konekivääriä, 4 kranaatinheitintä, 37 tykkiä sekä suuri määrä ampumatarvikkeita ja varusteita.
Vähitellen senaatin 27.1.1918 nimittämä ylipäällikkö Mannerheim ulotti käskyvaltansa eri puolilla Suomea muodostettuihin hajanaisiin suojeluskuntajoukkoihin. Valkoisten eli hallituksen joukkojen muodostaminen oli aluksi perustunut vapaaehtoisuuteen, mutta siitä päätettiin siirtyä värväykseen, kun Pohjois-Suomi oli puhdistettu punaisista ja katkonainen rintamalinja saatu muodostetuksi. Vapaaehtoisuuteen perustuva armeija olisi jäänyt liian pieneksi, koska suurin osa Suomen väestöstä asui punaisten hallitsemalla alueella.
Ensimmäiset ruotsalaiset upseerit lähtivät Tukholmasta Suomeen 7. helmikuuta. Mannerheim oli ilmoittanut tarvitsevansa erityisesti upseereja, aliupseereja ja erikoiskoulutuksen saaneita sotilaita. Upseereita tarvittiin 25, aliupseereita 200 sekä tykkimiehiä 50 ja konekiväärimiehiä samoin 50. Nämä toiveet tulivat täytetyiksi ruotsalaisten vapaaehtoisten avulla, vaikka Ruotsin hallitus oli ilmoittanut, ettei se taannut lähtijöille paluuta Ruotsin palvelukseen sodan päätyttyä.
Pietarsaaren tykistökoulussa ryhdyttiin kouluttamaan tykkimiehiä everstiluutnantti Vilho Petter Nenosen valvonnassa ja ruotsalaisen kapteeni Adolf Hamiltonin johdolla.
Ylipäällikkö määräsi 17. helmikuuta antamallaan päiväkäskyllä valkoisten armeijan rintamaryhmäjaon, joka määräytyi maantieteellisten olosuhteiden mukaan. Eversti Ernst Linderin johtaman Satakunnan ryhmän rintama tuli ulottumaan Pohjanlahdesta Näsijärveen, eversti Martin Wetzerin johtaman Hämeen ryhmän rintama Näsijärvestä Päijänteeseen, kenraalimajuri Ernst Löfströmin johtaman Savon ryhmän rintama Päijänteestä Saimaaseen ja jääkärikapteeni Aarne Sihvon johtaman Karjalan ryhmän rintama Saimaasta Laatokkaan.
Kun värväys ei näyttänyt johtavan toivottuun tulokseen, julisti senatti 18. helmikuuta vuoden 1878 asevelvollisuuslain jälleen voimaan. Kutsunnat ulotettiin 21 ja 40 vuoden ikäisiin miehiin ja pantiin toimeen helmi-maaliskuun vaihteessa.
Jääkärien pääjoukko saapui laivalla Saksasta Vaasaan 25. helmikuuta. Viikkoa ennen sitä oli Saksasta saapunut aselähetys, jossa oli ollut 44 380 kivääriä, 63 konekivääriä ja noin 9 miljoonaa patruunaa sekä jonkin verran tykistökalustoa ja käsikranaatteja. Kiväärejä oli siten riittävästi myös kaikille siihen asti ilman asetta olleille suojeluskuntajoukoille.
Asevelvollisista muodostettiin 3 jääkäriprikaatia, Karjalan ratsujääkärirykmentti, 1. ja 2. raskas patteri (à 2 tykkiä), 13.-15. kanuunapatteri (à 2 tykkiä), 20.-22. haupitsipatteri (à 2 tykkiä), 1.-3. jääkäripatteri (à 4 tykkiä) ja 1.-4. kenttälennätinosasto. Nämä asevelvollisten joukot saivat jääkäreiltä koulutuksen, jonka pituus oli 1-1½ kuukautta. Lisäksi kotiin jääneistä asevelvollisista suojeluskuntajoukoista muodostettiin 7 reservipataljoonaa, joiden tehtävä oli vapauttaa rintamapalvelukseen määrätyt miehet toisarvoisista tehtävistä kotialueilla.
Maaliskuun puoliväliin mennessä oli värvätyistä miehistä saatu muodostetuksi 6 krenatööripataljoonaa, Uudenmaan rakuunarykmentti, 6 kaksitykkistä patteria ja 6 räjähdyskomennuskuntaa. Värvätyt saivat hieman yli kuukauden pituisen koulutuksen ennen rintamalle lähtöä. Suojeluskuntajoukoista muodostettiin jalkaväenosastoja, joista Pohjois-Hämeen rykmentti osallistui ainoana suojeluskuntarykmenttinä ensimmäiseen yleishyökkäykseen.
Suurhyökkäys ja Tampereen valtaus
Maaliskuun 7. päivänä solmittiin Suomen ja Saksan välillä sopimus, joka takasi valkoisille riittävän avun. Maaliskuun 12. päivänä allekirjoitti ylipäällikkö käskyn Vilppulaan muodostuneen rintaman puhkaisemiseksi saarrostavalla hyökkäyksellä. Maaliskuun 13.-15. päivinä divisioonan, eli lähes 12 000 miehen, vahvuinen armeija lähti etenemään kohti Tamperetta.
Tampere vallattiin 22 päivää kestäneiden taisteluiden jälkeen, mikä merkitsi käytännössä jo sodan ratkaisua. Huhtikuun 7. päivänä Tampereella järjestettiin sotilaille jumalanpalvelus Johanneksen kirkossa, paraati ja joukkojen juhlava ohimarssi Mannerheimin läsnäollessa.
Valkoisten lentotoiminta
Valkoisten lentotoiminta sai alkunsa ruotsalaisista lahjoituskoneista ja venäläisiltä jääneistä koneista. Valkoisella puolella oli enimmäkseen ruotsalaisia ja venäläisiä lentäjiä. Toiminta oli hajanaista tiedustelua, kunnes Saksan asevoimat toivat omat lentokoneensa, mutta niidenkin käyttö oli sodan kulun kannalta merkityksetöntä. Sodan aikana ainoa jääkärilentäjä B. Mårtenson ryhtyi hankkimaan kalustoa tuleville Suomen ilmavoimille Saksasta.
Uusi ryhmitys
Valkoiset järjestäytyivät uudelleen huhtikuun ensimmäisen viikon tapahtumien jälkeen. Venäläiset oli voitettu Raudussa, Tampereen viimeiset punaiset olivat antautuneet ja saksalaiset olivat nousseet maihin Hangossa, joten sota oli tullut uuteen vaiheeseen. Ylipäällikkö päätti keskittää pääjoukot jatkossa Karjalaan uutta suurhyökkäystä varten. Sotatoimissa seurasi kuitenkin kahden viikon lepoaika, jonka kuluessa suojeluskuntajoukoista muodostettiin Pohjois-Pohjanmaan rykmentti, Etelä-Pohjanmaan rykmentti, Vaasan rykmentti, Pohjois-Hämeen rykmentti, Porin rykmentti, Pohjois-Savon rykmentti ja Etelä-Savon rykmentti. Näiden joukko-osastojen kokoonpano pyrittiin saamaan samanlaiseksi kuin jääkärirykmenttien. Kuudesta krenatööripataljoonasta muodostettiin kaksi krenatöörirykmenttiä. Myös tykistössä suoritettiin uudelleenjärjestely. Rintamajako ei enää ollut tarkoituksenmukainen, koska sodanjohto haluttiin nyt keskittää. Valkoisten armeija jaettiin kahtia Päijänteen molemmin puolin. Länsiarmeijan komentajaksi tuli kenraalimajuri Martin Wetzer ja Itäarmeijan komentajaksi kenraalimajuri Ernst Löfström. Itäarmeijan tehtävä oli hyökkäyksen suorittaminen Karjalassa. Länsiarmeijan tehtävä taas oli ensin pitää hallussaan saavutettu rintamalinja ja myöhemmin ryhtyä hyökkäykseen kohti Riihimäkeä yhdessä saksalaisten kanssa.
Valkoinen terrori
Ylipäällikkö Mannerheim antoi 25. helmikuuta 1918 päiväkäskyn, jonka mukaan henkilöt, jotka tekevät aseellista vastarintaa maan laillista sotavoimaa vastaan tai jotka tavataan armeijan selän takana hävittämässä teitä, siltoja, kulkuneuvoja tai sähkö- ja lennätinjohtoja, ammutaan paikalla, kuten myös sala-ampujat ja murhapolttajat. Päiväkäsky ja sen soveltaminen rintamaoloissa johtivat käytäntöön, jonka mukaan vangiksi saadut punakaartilaiset ammuttiin heti taistelun jälkeen. Myös venäläiset ammuttiin riippumatta siitä, olivatko he ottaneet osaa taisteluihin. Vankiasioista, valloitettujen alueiden varmistamisesta ja vartioinnista vastannut etappipäällikkö Rudolf Walden ei saanut asiaa korjattua, vaan tilanne kärjistyi kesään mennessä katastrofiksi.
Sodan loppuvaiheessa ja sen päätyttyä valkoisten voittoon maassa alkoi laaja punaisten ja punaisiksi epäiltyjen joukkoteloittaminen ja kokoaminen vankileireille, joista eräs pahamaineisimmista sijaitsi Suomenlinnassa. Yhteensä vankileireillä oli yli 80 000 vankia. Ihmisiä pidettiin jopa vuosia leireillä epäinhimillisissä oloissa, joissa tauteihin, nälkään ja teloituksiin kuoli yli 10 000 vankia. Leirit ja teloitukset saivat osakseen merkittäviä kansainvälisiä protesteja – muun muassa Yhdysvallat ja Iso-Britannia pitivät niitä sodankäynnin sääntöjen ja Geneven sopimusten vastaisina – ja ne hidastivat Suomen itsenäisyyden tunnustamista. Valkoisen terrorin pahimpana ilmentymänä voidaan mainita Jämsä, jossa valkoiset kartanonomistajan Hjalmar Saaren eli ”Saaren Jallun” sekä sotapoliisien Johannes Fromin eli ”Rummin Jussin” ja rakennusmestari Veikko Sippolan johdolla surmasivat kymmeniä punaisina pitämiään henkilöitä.
Yhteensä Valkoiseen terroriin ja vankileirien epäinhimillisiin oloihin menehtyi yli 20 000 punaista. Vankileirien lisäksi kymmenet tuhannet punaiset tai epäillyt punaiset (heidän joukossaan oli yli 4 000 naista) tuomittiin sodan loputtua valtiorikosoikeudenkäynneissä. Yleensä vankeutta tuli 2–3 vuotta ja kansalaisluottamus menetettiin muutamiksi vuosiksi. Tämä tarkoitti sitä, että tuomittu menetti äänioikeutensa ja kelpoisuutensa todistaa tuomioistuimessa ja että työnsaanti oli hyvin vaikeaa. Suurin osa vankeustuomioista oli ehdollisia.