cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pop & Jazz Konservatorio
Vaiheet
Tunnettuja "Ogelia" käyneitä muusikoita ja laulajia ovat muun muassa Iiro Rantala, Ari Taskinen, Alexi Laiho, Esa Holopainen, Timo Kotipelto, Lauri Porra, Ville Valo, Mikko Lindström, Marco Hietala, Yona, Nina Tapio, Hanna-Riikka Siitonen, Saara Aalto, Jari Sillanpää, Redrama, Kaija Koo, Taiska, Maija Vilkkumaa, Olavi Uusivirta, Erin ja Sami Yaffa.
thumb|Oulunkylän Seurahuone, jossa muun muassa Oulunkylän Pop & Jazz Konservatorio on toiminut.|alt=
Pop & Jazz Konservatorio jatkaa toimintaansa musiikkiopistona ja toisen asteen ammattioppilaitoksena. Vuonna 2000 konservatoriosta erkani ammattikorkeakoulutasoista pop/jazz-koulutusta antava Helsingin ammattikorkeakoulu Stadian pop/jazzmusiikin osasto (nykyisin Metropolia Ammattikorkeakoulun pop/jazzmusiikin koulutusohjelma). Nämä hallinnollisesti erilliset pop- ja jazzmusiikin oppilaitokset toimivat yhä samoissa tiloissa Arabianrannassa.
Keväällä 2021 Pop & Jazz Konservatorio muutti Soiva-nimiseen uudisrakennukseen, joka rakennettiin yhteisesti Pop & Jazz Konservatoriolle ja Metropolia Ammattikorkeakoululle musiikin opetuksen toimitiloiksi. Rakennus on osa Arabia135-korttelia, lähellä Pop & Jazz Konservatorion vanhaa toimipistettä. Oppilaitoksen uusi osoite Muotoilijankatu 1 B, 00560 Helsinki.
Pop & Jazz Konservatoriosta julkaistiin vuonna 2022 historiikki Rytmioppia: Pop & Jazz Konservatorio 1972–2022.
Conchita Bautista
thumb|250px|Conchita Bautista vuoden 1965 Eurovision laulukilpailussa
Conchita Bautista (s. 27. lokakuuta 1936 Sevilla) on espanjalainen laulaja ja näyttelijä, joka on edustanut maataan Eurovision laulukilpailussa kahdesti. Vuonna 1961 hän esitti kappaleen ”Estando contigo” ja sijoittui 16 kilpailijan joukossa yhdeksänneksi. Vuonna 1965 hän kilpaili kappaleella ”¡Qué bueno, qué bueno!” sijoittuen jaetulle viimeiselle sijalle nollalla pisteellä.
Rennes-le-Château
Rennes-le-Château on kunta Etelä-Ranskassa. Kylässä oli 91 asukasta vuonna 2008, ja kylän asuintiheys oli 6,1 asukasta/km². Kylän pormestari on Alexandre Painco.
Pyhän Maria Magdaleenan kirkko
Rennes-le-Châteaun Magdalan Marialle omistettu kirkko on peräisin vuodelta 1059. Kirkon pappi Bérenger Saunière kunnostutti kirkkoa 1800-luvun lopulla. Huhujen mukaan hän sai remonttirahat löydettyään aarteen tai salaisuuden, jonka salassapidosta katolinen kirkko olisi maksanut hänelle. Toisaalta tiedetään, että hän myi valtavan määrän messuja, joita ei mitenkään ehtinyt pitää. Kylä nousi aarrehuhujen ansiosta maailmanmaineeseen. Paikallinen ravintoloitsija levitti huhuja 1950-luvulla houkutellakseen asiakkaita.
Legendasta kertoo brittitoimittajien teos Pyhä veri, pyhä Graal, ja aihetta sivuaa jännitysromaani Dan Brownin Da Vinci -koodi. Legendaan liittyy muun muassa väite, että Magdalan Maria olisi haudattu kylän lähellä sijaitsevaan luolaan. Kyseisen aarteen etsinnästä 1950-luvulla kertoo Lucie Durbianon sarjakuva-albumi Aarre (suom. WSOY 2011), ja kirjan loppupuolen tapahtumat sijoittuvat Rennes-le Chäteauhun.
Kirkossa on 1800-luvun kunnostuksen jäljiltä uusia taideteoksia, kuten demoni Asmodeusta esittävä patsas ja 14-osainen Ristin tie -kuvasarja.
Rabia Djelti
Rabia Djelti (5. elokuuta 1954) on algerialainen kirjailija joka kirjoittaa sekä arabiaksi että ranskaksi. Hän on toiminut myös toimittajana.
Rabia Djeltin vanhemmat olivat kiinnostuneita kirjallisuudesta ja hän löysi kotinsa hyllystä ranskalaisia klassikoita. Hän kävi alakoulun perheen asuessa Marokossa, yläkoulun Algeriassa ja aloitti kirjallisuuden opiskelun Oranissa, Algeriassa. Tohtoriksi hän valmistui Damaskoksen yliopistosta Syyriasta.
Runoutta Djelti ryhtyi kirjoittamaan ensiksi arabiaksi vuonna 1981 työskennellen samalla journalistina. Hänen myydyimmät kokoelmansa ovat ranskaksi käännetty Murmures du Secret vuodelta 2002 ja Qui est-ce dans la miroir vuodelta 2003. Vuonna 2010 hän ryhtyi prosaistiksi. Hänen romaaninsa ilmestyivät 2013 ja 2016.
Algerian sisällissodan aikana 1990-luvulla Rabia Djeltin ja hänen miehensä henkeä uhattiin useasti. Vuonna 1992 hän pelastui murhayritykseltä kuin ihmeen kautta. Tapauksen jälkeen perhe sai turvapaikan Ranskasta.
Rabia Djeltillä ja hänen kirjailijamiehellään Amin Zawawilla on yksi tytär, Lina Doran, joka on laulaja-lauluntekijä.
Musiikkivuosi 1998
Musiikkivuosi 1998 käsittelee vuoden 1998 tärkeitä musiikkitapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Jani & Jetsetters
Jani & Jetsetters on vuonna 2003 perustettu riihimäkeläinen tanssiyhtye. Yhtye yhdistää musiikissaan 1950- ja 1960- luvun kitarointia, rock- ja popmusiikkia sekä perinteistä iskelmää. Jani & Jetsetters osallistui vuoden 2007 Suomen euro­viisu­karsintoihin kappaleilla ”Etupenkillä” ja ”Musta sulhanen”.
Yhtye jättäytyi syyskuussa 2016 määrittelemättömän pituiselle tauolle esiintymisistään.
Valtion elokuvapalkinto
Valtion elokuvapalkinto (vuodesta 1970 lähtien elokuvatuotannon laatutuki) on vuonna 1961 perustettu suomalaisen elokuvan tukipalkinto, joka jaetaan vuosittain jälkitukena laadukkaille elokuville. Valtion elokuvapalkinto muodostui tärkeäksi kannustimeksi, joka sai uusia elokuvaohjaajia ja -tuottajia alalle.
I Love Saturday
I Love Saturday on brittiläisen synthpop-yhtye Erasuren vuonna 1994 julkaisema EP, joka sisältää aiemmin samana vuonna julkaistun singlekappaleen "I Love Saturday" lisäksi kaksi aiemmin julkaisematonta kappaletta, sekä lauletun version aiemmin samana vuonna "Always"-singlen b-puolella julkaistusta kappaleesta "Tragic".
Mark Brain
Mark Brain (oikealta nimeltään Markus Buthe, s. 30. tammikuuta 1978 Paderborn, Saksa) on elektronisen musiikin DJ sekä tuottaja (house/elektro/progressiivinen house).
Vuoden 2001 alussa hän teki levytyssopimuksen Alphabet Cityn kanssa, tuotti samana vuonna ensimmäisen singlensä sekä julkaisi myös muita kappaleitaan. Heti alkuun hänen kappaleensa pääsivät suurten DJ-kuuluisuuksien kuten Paul van Dyk, Armin van Buuren sekä Neil Mooren soittolistoille. Mark tunnetaan myös yhdessä Marco Woltersin (Voltaxx) kanssa projektista Brain Inc.
Yksi hänen uransa menestystarinoista on ollut se että Harold Faltermeyer valitsi hänen singlensä omalle Best Of Albumilleen ‚A Portrait of Harold Faltermeyer- the greatest hits’. Mark tuotti myös Marco Woltersin kanssa vuoden 1987 hitin Arnold Schwarzeneggerin elokuvasta „Running man“ uudelleen.
Vuodesta 2002 Mark on kirjoittanut artikkeleita alan lehteen Discret sekä testaa uusimpia laitteita Dj- sekä klubikäyttöön.
Mark on esiintynyt myös televisiossa useamman kerran, ollut vieraana mm. Saksalaisen huippukokin Ralf Zacherlin ohjelmassa sekä soittanut Bfbs Radio 1, Sunshine Live, Radio Eins Live 5 vuotta juhlaohjelmassa. Vuonna 2005 Mark valittiin DJMagin maailmanlaajuisessa DJ-äänestyksessä sijalle 175.
Kostroman alue
Kostroman alue on hallinnollinen alue Venäjällä Moskovasta koilliseen.
Maantiede
thumb|230px|left|Volgan ylittävä maantiesilta Kostromassa. Kostroman alue rajoittuu pohjoisessa Vologdan alueeseen, idässä Kirovin alueeseen, kaakossa Nižni Novgorodin alueeseen, etelässä Ivanovon alueeseen ja lännessä Jaroslavlin alueeseen.
Ti amo come un pazzo
Ti amo come un pazzo on Minan studioalbumi, joka julkaistiin 21. huhtikuuta 2023.
Kostroman alue
Maantiede
Kostroman alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangolla. Volga virtaa alueen lounaisosan kautta. Muista joista merkittävimmät ovat Volgaan laskevat Kostroma ja Vetluga.
Joseph Bologna
Joseph Bologna (30. joulukuuta 1934 Brooklyn, New York – 13. elokuuta 2017 Duarte, Kalifornia ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja käsikirjoittaja. Hän oli sukutaustaltaan italialainen ja sai katolisen kasvatuksen.
Kostroman alue
Hallinto
Kostroman alue on yksi Venäjän federaation jäsenistä eli subjekteista. Sen pääkaupunki on Kostroma. Toimeenpanovallan johtaja eli kuvernööri oli Viktor Šeršunov vuodesta 1997 kuolemaansa saakka. Hän kuoli auto-onnettomuudessa 20. syyskuuta 2007. Hänen seuraajansa oli Igor Sljunjajev hänen seuraajakseen tuli Sergei Sitnikov. Alueellinen lainsäädäntöelin on alueduuma, jonka puheenjohtajana toimii Andrei Bytškov.
Joseph Bologna
Bologna syntyi New Yorkin Brooklynissa. Hän loi pitkän uran televisiossa ja elokuvissa; jälkimmäisistä tunnetuimpia olivat Rakastajia ja muita veijareita (1970) ja Riemuloma Riossa (1984).
Käsikirjoitustyöstään Bologna sai vuonna 1971 Oscar-ehdokkuuden. Hänellä oli vaimo Renée ja poika Gabriel Bologna.
Kostroman alue
Hallinto
Paikallista itsehallintoa varten alue on jaettu 24 piiriin ja 6 kaupunkipiirikuntaan.
Talous
Alueen merkittävimmät teollisuudenalat ovat puunjalostus-, koneenrakennus-, elintarvike- ja kevytteollisuus. Alueen maatalous tuottaa viljaa, pellavaa ja vihanneksia. Lisäksi on karjataloutta.
Väestö
Alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 667 562. Kaupunkiväestön osuus on 69,9 %. Suurin kaupunki on Kostroma (268 742 as.). Kostroman alueen muissa kaupungeissa asuu alle 30 tuhatta henkeä; näistä suurimmat ovat Bui (25 763 as.), Šarja (23 681 as.), Nerehta (22 828 as.), Manturovo (17 479 as.), Galitš (17 346 as.) ja Volgoretšensk (17 104 as.).
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan asukkaista 95,6 % on venäläisiä ja 1,1 % ukrainalaisia.
Ajinomoto
Ajinomoto Co., Inc. on japanilainen ruokayhtiö, joka sijaitsee Tokiossa. Sen perusti 17. kesäkuuta 1917 Saburosuke Suzuki II (1868–1931).
Musiikkivuosi 1997
Musiikkivuosi 1997 käsittelee vuoden 1997 tärkeitä musiikkitapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Wieluń
Wieluń [ˈvjɛluɲ] on kaupunki Łódźin voivodikunnassa Puolan keskiosassa. Vuoden 2019 arvion mukaan siellä asui 22 269 asukasta.
Aiheesta muualla
thumb|280px|left|Kaupungin keskusta [[saksalaisten pommitusten jälkeen toisessa maailmansodassa 1. syyskuuta 1939]]
Kashiwazakin–Kariwan ydinvoimalaitos
thumb|Kashiwazakin-Kariwan ydinvoimalaitos on kuvassa oikealla reunalla Kashiwazakin–Kariwan ydinvoimalaitos on Japanissa Niigatan prefektuurissa sijaitseva maailman suurin ydinvoimalaitos. Laitoksessa on 7 ydinreaktoria jotka tuottavat sähkötehoa yhteensä 8 212 MW. Sähköteho riittää noin 16 miljoonalle kotitaloudelle (Japanissa kotitalouksia on yhteensä n. 47 miljoonaa). Kashiwazakin–Kariwan ydinvoimalaitos on maailman neljänneksi tehokkain sähköntuotantolaitos. Ainoastaan kolme vesivoimalaa tuottaa enemmän sähköä. Laitoksen kaksi uusinta reaktoria on uudentyyppisiä kehittyneitä kiehutusvesireaktoreita, joita on maailmalla käytössä ainoastaan neljä. Japani tuottaa kolmanneksen sähköstään ydinvoimalla.
Maanjäristyssuojaus ja vuoden 2007 maanjäristys
Ydinvoimalaitos sijaitsee maanjäristysherkällä alueella kuten ylipäätään koko Japani. Reaktorit sammuivat järistyksen sattuessa automaattisesti. Laitoksen omistaa ja sitä hallinnoi Tokion sähköyhtiö Tōkyō denryoku (TEPCO).
Maanjäristys ravisteli voimalaa heinäkuussa 2007, ja voimala suljettiin. Japanilaislehti Mainichi shinbunin tietojen mukaan järistys, jossa voimalaitos vaurioitui, oli noin 2,5 kertaa voimakkaampi kuin mitä laitos oli suunniteltu kestämään. Lehden mukaan kahdeksan Japanin 17 ydinvoimalasta on rakennettu samojen turvamääräysten mukaan. TEPCO ja maan hallitus ovat jo myöntäneet, ettei alueelle uskottu koskaan iskevän näin voimakasta järistystä.
Voimalaitos pysyi suljettuna liki puolitoista vuotta Niigatan maanjäristyksen aiheuttamien vikojen ja odottamattoman suuren järistyksen paljastamien lisäsuojaustarpeiden takia. Maanjäristys aiheutti ainakin 50 vikaa, mukaan lukien katkenneita putkia, vesivuotoja, radioaktiivisuuden vuotoa ympäristöön. 1,2 tonnia radioaktiivista vettä oli vuotanut jostain tankista ja valunut mereen. Matala-aktiivisen jätteen varasto, jossa oli 20 000 tynnyriä jätettä, vaurioitui ja tynnyreitä joutui mereen. Myös voimalan muuntajassa oli tulipalo.
8. toukokuuta 2009 Kashiwazakin–Kariwan ydinvoimalaitoksessa aloitettiin 50 päivää kestävät kokeet, joissa testattiin maanjäristyksen myötä parannettuja seismisiä turvatoimia.
Can’t Stop the Music – Musiikin täytyy jatkua
Can’t Stop the Music – Musiikin täytyy jatkua on vuonna 1980 ensi-iltansa saanut musikaalinen komediaelokuva. Elokuva kertoo kuvitteellisen version diskoyhtye Village Peoplen tarinasta. Village People ja diskomusiikki eivät olleet enää muodissa vuonna 1980, ja elokuva floppasi. Elokuva voitti historian ensimmäisen huonoimmalle elokuvalle myönnetyn Golden Raspberry -palkinnon.
Kymmenestä suomalaisesta ensi-iltakriitikosta vain yksi antoi elokuvalle yhden tähden, muut eivät ainuttakaan.
Guus Hiddink
Guus Hiddink (s. 8. marraskuuta 1946 Varsseveld, Alankomaat) on alankomaalainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen jalkapallovalmentaja.
Ura
Pelaajaurallaan keskikentällä viihtynyt Hiddink edusti kotimaassaan De Graafschapia, PSV Eindhovenia ja NEC Nijmegeniä sekä Yhdysvalloissa Washington Diplomatsia ja San Jose Earthquakesia. Lopetettuaan pelaajauransa vuonna 1982 hän toimi De Graafschapin ja myöhemmin PSV Eindhovenin kakkosvalmentajana.
Vuonna 1987 Hiddink nimitettiin PSV:n päävalmentajaksi. Hän johdatti seuran kolmeen Alankomaiden mestaruuteen ja kolmeen cup-mestaruuteen sekä Euroopan cupin voittoon kaudella 1987–1988. Vuonna 1990 Hiddink siirtyi turkkilaisen Fenerbahçen valmentajaksi, ja valmennettuaan vuoden Turkissa hän valmensi seuraavat kolme kautta espanjalaista Valenciaa.
Vuonna 1995 Hiddink valittiin Alankomaiden maajoukkueen päävalmentajaksi. Hän johti joukkueen vuoden 1996 EM-kisoihin, missä se hävisi puolivälierissä Ranskalle rangaistuspotkukilpailun jälkeen. Hiddinkin onnistui johtaa Alankomaat myös vuoden 1998 MM-kisoihin ja siellä aina välieriin asti, missä joukkueen tie päättyi kuitenkin jälleen rangaistuspotkukilpailuun tällä kertaa Brasiliaa vastaan. Pronssiottelussa Alankomaat hävisi Kroatialle sijoittuen näin neljänneksi.
Kesällä 1998 Hiddink siirtyi espanjalaisjätti Real Madridin peräsimeen. Hän johti seuran vuoden 1998 Intercontinental Cupin voittoon, mutta sai kuitenkin potkut vain puoli vuotta nimityksensä jälkeen. Vuonna 2000 Hiddink valmensi kolme kuukautta toista espanjalaisseuraa Real Betisiä.
Vuonna 2001 Hiddink palkattiin Etelä-Korean maajoukkueen päävalmentajaksi johtamaan maata vuoden 2002 MM-kotikisoissa. Hän nousikin Etelä-Koreassa kansallissankarin asemaan johdettuaan maan aina MM-välieriin asti. Etelä-Korea kaatoi muun muassa lajin suurmaat Portugalin, Italian ja Espanjan ennen tappioita välierissä Saksalle ja pronssiottelussa Turkille.
Kesällä 2002 Hiddink palasi PSV Eindhovenin päävalmentajaksi. Hän valmensi PSV:tä neljä kautta ja johti seuran kolmeen Alankomaiden mestaruuteen ja yhteen cup-mestaruuteen sekä Mestarien liigan välieriin kaudella 2004–2005. Kesällä 2005 Hiddink aloitti Australian maajoukkueen sivutoimisena päävalmentajana. Hän onnistuikin johdattamaan Australian vuoden 2006 MM-kisoihin, kun maa voitti jatkokarsinnassa Uruguayn rangaistuspotkukilpailun jälkeen. Itse kisoissa Australia selvisi jatkoon alkulohkostaan, mutta hävisi toisella kierroksella Italialle.
Kesällä 2006 Hiddink siirtyi Venäjän peräsimeen. Hänen johdollaan maa eteni kesän 2008 EM-kisojen välieriin. Helmikuussa 2009 hänet nimettiin myös englantilaisen seurajoukkueen Chelsean päävalmentajaksi seuran erotettua portugalilaisen Luiz Felipe Scolarin. Ensimmäisen tappionsa Chelsean valmentajana Hiddink koki vasta 21. maaliskuuta 2009 kun Tottenham voitti kotikentällään White Hart Lanella Chelsean 1–0. Tappio vaikeutti Chelsean mahdollisuuksia mestaruuteen, vaikka kärjessä oleva Manchester United hävisi myös ottelunsa Fulhamille.
Lopulta Chelsea jäi Valioliigassa kolmanneksi ja putosi Mestarien liigasta välierissä. Kausi päättyi kuitenkin FA Cupin voittoon, kun Everton FC kaatui finaalissa 2–1.
Marraskuussa 2009 Hiddinkin luotsaama Venäjän maajoukkue kärsi kirvelevän vierastappion Slovenialle MM2010-karsintojen jatkokarsinnan toisessa osaottelussa. Vierasmaalisäännön perusteella Hiddinkin suojatit putosivat lopputurnauksesta. Varsinaisessa karsintalohkossa Venäjä oli sijoittunut toiseksi Saksan jälkeen.
Helmikuussa 2010 Hiddink ilmoitti ettei jatka Venäjän maajoukkueen peräsimessä kesäkuussa päättyvän sopimuskautensa jälkeen. Pian tämän tiedon jälkeen uutisoitiin, että Hiddink siirtyy elokuun alusta alkaen Turkin maajoukkueen päävalmentajaksi. Hiddinkin johdolla Turkki pelasi ailahtelevat EM2012-karsinnat ja selvisi lopulta jatkokarsintaan vain kahden pisteen erolla Belgiaan. Jatkokarsinnassa Turkki hävisi kotonaan Kroatialle 0–3 ja vieraissa saatu maaliton tasapeli ei enää joukkuetta pelastanut. Kisoista ulosjäämisen myötä Turkin liitto erotti Hiddinkin marraskuussa 2011.
Maaliskuussa 2014 Alankomaiden jalkapalloliitto vahvisti, että Hiddinkistä tulee MM-kisojen 2014 jälkeen maajoukkueen päävalmentaja. Hiddink valmentaa joukkuetta EM-kisoihin 2016 saakka, minkä jälkeen vetovastuu siirtyy apuvalmentajana jatkavalle Danny Blindille. Kokeneen Hiddinkin johdolla Alankomaiden EM-karsinnat sujuivat odotuksia heikommin. Joukkue hävisi tärkeät karsintaottelut Islannille ja Tšekille pudoten karsintalohkonsa kolmanneksi. Kesäkuussa 2015 Hollannin jalkapalloliitto ja Hiddink purkivat sopimuksensa. Joulukuussa 2015 hänestä tuli Chelsea FC:n päävalmentaja kauden 2015/2016 loppuun. Hiddinkin johdolla Chelsea paransi peliesityksiään ja pelasi 15 perättäistä ottelua ilman tappioita. Chelsea sijoittui lopulta Valioliigan sijalle 10. Kauden jälkeen Hiddink teki tilaa Antonio Contelle.
Vuonna 2015 Hiddink sai Rinus Michels-palkinnon elämäntyöstään jalkapallon parissa.
Ragnhild Kåta
pienoiskuva|Ragnhild Kåta ja hänen opettajansa [[Elias Hofgaard.]] Ragnhild Tollefsen Kåta (23. toukokuuta 1873 – 12. helmikuuta 1947) oli tunnettu norjalainen kuurosokea tyttö. Hän oli Norjassa ensimmäinen, joka kyseisestä kaksoisaistivammasta huolimatta sai kunnollisen koulutuksen. Kuurosokeudestaan huolimatta hän oppi puhumaan ja inspiroi Helen Kelleriä tekemään saman.
Lapsuus
Kåta syntyi Kåtaeietissä, Vestre Slidressä, Opplandin läänissä ja hän oli syntyessään täysin terve lapsi. Kåta menetti näkö-, kuulo-, haju- ja makuaistinsa kolmen ja puolen vuoden iässä mahdollisesti tulirokon seurauksena.
Koulutus
Halvard Bergh tapasi Kåtan vuonna 1887 ja kirjoitti hänestä sanomalehteen. Kuuro Lars A. Havstad luki jutun, ja Kåta pääsi opiskelemaan Havstadin langon Elias Hofgaardin johtamaan kuurojen-instituuttiin. Kun Hofgaard suostui ottamaan Kåtan koulunsa oppilaaksi, valtio maksoi kulut. Koulussa Kåta oppi puhumaan, kirjoittamaan ja lukemaan Braillea eli pistekirjoitusta.
Kun Hofgaard alkoi opettaa Kåtaa puhumaan, hän järkeili, että kuurosokea lapsi hyötyisi eniten puhekyvystä, kuin pelkistä viittomakielen sormiaakkosten opettelusta. Hofgaard opetti Kåtan ensin ääntämään kirjaimia, seuraavaksi yksittäisiä tavuja ja lopulta monitavuisia sanoja, ennen kuin opetti tälle niiden todellisen merkityksen. Siksi harjoitusten kohdalla toimittiin aluksi kuin kyseessä olisi ollut uusi, monimutkainen peli. Ensimmäiset opetetut ja käytetyt sanat olivat ur (kello TAI katsoa), fot (jalka) ja bord (pöytä). Kesällä 1889 Kåta kykeni sanomaan jo yksinkertaisia lauseita.
Myöhemmin tunnettu kuurosokea Helen Keller sai tietää, kuinka Kåta oli oppinut puhumaan, ja yritti opetella itse puhumaan samalla tavalla.
Aikuisuus
Kåta sai konfirmaation kesäkuussa vuonna 1897. Hänet kuvattiin huumorintajuiseksi, iloluontoiseksi, puheliaaksi ja vahvasti uskovaiseksi ihmiseksi. Kåta kuoli vuonna 1947 saatuaan keuhkoputkentulehduksen.
Alhola
Alhola on MTV Teatteritoimituksen tuottama neliosainen minisarja, joka esitettiin Yle TV2 -kanavalla kevättalvella 1991. Sarjan ohjasi Jaakko Pyhälä ja käsikirjoitti Jari Forsman. Tuottajana toimi Peppi Kajanne. Pääosia esitti teatteriryhmänä ja rock-yhtyeenä tunnettu Motelli Skronkle.
Sarjan tapahtumapaikka on pieni suomalainen maalaiskylä, jossa aikamiespojat Lassi, Unni ja Manu Alhola asuvat edelleen äitinsä kuoleman jälkeen kotitilallaan. Kukaan pojista ei käy töissä, vaan perheen nuorinkin – kolmekymppinen Manu – on jo eläkkeellä. Alholoiden tuttavapiiriin kuuluu viinaanmenevä Pauli, jolla on tapana tehdä äidilleen nauhoituksia Panasonic-mankalla. "Kello on taas kaksikymmentä vajaa neljä – ja äiti, en ole vielä puhunut tästä asiasta – mutta nyt en ole kahteen viikkoon ottanut viin..", krapulainen Pauli ennättää supattaa kasetille, ennen kuin hänet keskeyttää kylään tuleva Lassi.
Liki naapurissa asuvan Nesiän lahkolaisperheen isä, saarnaaja Väinö, kovasti ihailee hikisiä lihaksia:"Kreikassa nuoret pojat painivat alasti ja heidän vartalonsa oli öljytty." Hänen poikansa Petteri on eri mieltä:"Paini on rumaa. Hyi, että se onkin rumaa." "Kyllä Petteri pitää samasta kuin isänsä!", toteaa Mamma Nesiä napakasti. Kun Petteri on ollut tuhma, hänen pitää näyttää pyllyä isälle, ja isä sivaltaa märällä vaatteella. "Isä on löytänyt Sanan. Isällä on oikeus sanoa kaikille kaikenlaista, sillä isän kieli puhuu totta."
Alholan nyrjähtänyt maailma muistuttaa hieman Matti Ijäksen Katsastusta.
Uibopuu
Uibopuu on virolainen sukunimi muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Kulta-Into Pii
thumb|230px|[[Don Rosan näkemys Kulta-Into Piistä. Hän pitelee käsissään kultaista kiekkoa, jota ankat käyttivät karttana löytääkseen Manco Capacille pyhitetyn inkatemppelin Rosan ensimmäisessä tarinassa, Auringon pojassa.]] Kulta-Into Pii  on sarjakuvataiteilija Carl Barksin vuonna 1956 luoma fiktiivinen henkilö, joka asustaa Disneyn sarjakuvamaailmassa ja kilpailee jatkuvasti Roope Ankan kanssa maailman rikkaimman ankan tittelistä. Pii on yksi Roopen tunnetuimmista vastustajista Karhukoplan, Milla Magian ja Kroisos Pennosen ohella.
Kulta-Into esitetään viekkaana ja kunnianhimoisena liikemiehenä, jolla on samoja ominaisuuksia kuin Roopella, mutta kilpailijastaan poiketen hän ei kaihda rikollisia keinoja saavuttaakseen päämääränsä. Hän on lukuisia kertoja yrittänyt jopa tappaa Roopen sukulaisineen ja onkin tästä syystä yksi hänen vaarallisimmista vihollisistaan. Useimmista Roopen vastustajista poiketen Kulta-Into ei ole kiinnostunut Roopen suuresta omaisuudesta, vaan hän haluaa nähdä kilpailijansa tuhoutuvan, mikä tekisi hänestä itsestään maailman rikkaimman henkilön.
Carl Barksin tarinoissa
Kulta-Into Piin ensiesiintyminen tapahtui Carl Barksin piirtämässä ja käsikirjoittamassa tarinassa Maailman toiseksi rikkain ankka (The Second-Richest Duck), joka on Suomessa aikaisemmin julkaistu nimellä Roope-setä vaikeuksissa. Tarinan alussa Roope Ankka saa selville, että muuan afrikkalaismiljardööri on julistautunut maailman rikkaimmaksi henkilöksi. Roope matkustaa Etelä-Afrikkaan selvittääkseen asian ja tapaa Kulta-Innon, joka väittää olevansa Roopeakin vauraampi. Koska Roopen ja Kulta-Innon väliselle väittelylle ei näy loppua ja heidän omaisuutensa vaikuttavat yhtä suurilta, molemmat miljardöörit päättävät järjestää kilpailun, jonka voittaja saa laillisesti ottaa itselleen maailman rikkaimman miehen tittelin. Tämän jälkeen tarina seuraa Roopen ja Kulta-Innon kilpailua, kun he pyörittävät omaa purjelankakeräänsä pitkin Afrikan tasankoja ja samalla yrittävät jatkuvasti pysäyttää vastapuolen etenemisen. Tarinan loppuratkaisussa Roope voittaa ja Kulta-Into jää "vasta" maailman toiseksi rikkaimmaksi henkilöksi. Barks kuitenkin huomasi Kulta-Innon luomat mahdollisuudet tarinoissaan ja päätti käyttää hahmoa toistamiseen.
Kulta-Into teki paluun vuonna 1959 ilmestyneessä tarinassa Kova ottelu (The Money Champ), jossa hän haastaa Roopen uuteen kilpailuun. Viime tarinasta poiketen kilpailu sijoittuu Roopen kotiseudulle Ankkalinnaan. Tarinassa Roope ja Kulta-Into myyvät kaikki öljylähteensä, kaivoksensa ja muun omaisuutensa, minkä jälkeen he kasaavat rahavaransa yhdeksi suureksi vuoreksi nähdäkseen, kumman kasa on korkeampi. Kulta-Into yrittää käyttää likaisia keinoja Roopen päihittämiseksi, mutta menettääkin mahdollisuutensa voittoon ja häviää Roopelle toistamiseen.
Barks käytti Kulta-Intoa kolmannen ja viimeisen kerran vuoden 1966 tarinassa Afäärisafari (So Far and no Safari), joka Suomessa julkaistiin aiemmin nimellä Kultakaivoksen tarina. Afäärisafari oli yksi Barksin uran viimeisimpiä kertomuksia, ja siinä Kulta-Into esitettiin paljon synkempänä ja murhanhimoisempana hahmona kuin kahdessa aikaisemmassa esiintymisessään. Tarinassa Roope suunnittelee matkustavansa Afrikkaan ostaakseen ehtyneen Kaffir de Gaffir -kultakaivoksen, sillä hän uskoo kaivoksessa olevan yhä kultaa. Kulta-Innolla on kuitenkin samat suunnitelmat kaivoksen suhteen, joten yrittää tappaa Roopen sukulaisineen ampumalla vastustajansa yksityiskoneen alas. Roope ja tämän sukulaiset kuitenkin selviytyvät hengissä, joten Kulta-Into yrittää estää Roopea pääsemästä kaivoshuutokauppaan erilaisilla keinoilla, joihin kuuluu jopa pommituslento Kalaharin autiomaan yllä. Kulta-Innon lentokone kuitenkin vaurioituu ja hän putoaa aavikolle, mutta hän onnistuu poppamieheksi naamioituneena pääsemään ankkojen kyytiin. Loppuratkaisussa sekä Roope että Kulta-Into pääsevät huutokauppaan, mutta tarina jättää epäselväksi, kumpi lopulta saa ostettua kaivoksen itselleen.
Barksin tarinoiden mukaan Kulta-Into Pii on kotoisin Etelä-Afrikasta, ja Roopen tavoin hän aloitti tyhjästä ja ansaitsi omaisuutensa olemalla "ahkeraakin ahkerampi ja ovelaakin ovelampi". Roopesta eroten Pii kuitenkin käytti epärehellisiä keinoja omaisuutensa kasvattamiseksi. Roopen tavoin Kulta-Innolla on rahasäiliö, mutta siinä on kaksi huomattavaa eroa verrattuna kilpailijansa säiliöön: Piin säiliössä on kuvattuna dollarin tunnuksen sijasta punnan tunnus; ja siinä missä Roopen säiliö sijaitsee keskellä Ankkalinnan suurkaupunkia, Kulta-Innon rahasäiliö on Limpopon laaksossa luonnon ja villieläinten ympäröimänä. Toisinaan ahne ja jopa häijy Roope kykenee myötätuntoon ja hyväntahtoisuuteen, mutta Pii on aina luonteeltaan julma, säälimätön ja häikäilemätön. Hänellä ei myöskään vaikuta olevan perhettä eikä edes ystäviä. Kulta-Into elää kilpailijaansa ylellisemmin: hänellä on esimerkiksi palvelijoita ja komea kartano (Roope ei tuhlaa rahojaan tällaiseen "turhuuteen"). Häntä on monesti kuvailtu eräänlaiseksi Roopen "pimeäksi puoleksi" ja "pahaksi kaksoisolennoksi".
Don Rosan tarinoissa
Kulta-Into Piillä on huomattava rooli Don Rosan tarinoissa, jotka sisältävät lukuisia viittauksia Barksin klassikkokertomuksiin. Kulta-Into nähtiin jo Rosan kaikkien aikojen ensimmäisessä ankkatarinassa, Auringon pojassa (The Son of the Sun) vuodelta 1987. Tarinan alussa Kulta-Into ilmestyy Ankallismuseoon, johon Roope on vienyt Barksin tarinoissa löytämiään aarteita museonäyttelyä varten. Hän pilkkaa Roopea ja toteaa, ettei hänen tarvinnut "alentua" metsästämään arvoesineitä luolista ja muinaisista temppeleistä, mutta samalla hän väittää olevansa kilpailijaansa etevämpi aarteenmetsästäjä. Pian tämän jälkeen Roope pääsee myyttisen inkakuningas Manco Capacin temppelin ja sen kätkemien kulta-aarteiden jäljille. Kulta-Into kuitenkin salakuuntelee temppelistä kertovaa keskustelua ja matkustaa Etelä-Amerikkaan löytääkseen temppelin ensimmäisenä. Tämän jälkeen tarina seuraa Roopen ja Kulta-Innon välistä kisailua Andien vuoristossa. Roope onnistuu löytämään ja rekisteröimään temppelin kulta-aarteet ensimmäisenä itselleen, mutta Kulta-Into löytää jalokivisen sädekehän ja julistaa sen omaisuudekseen (Roope rekisteröi vain temppelin kullan muttei itse rakennusta – kehässä ei ole kultaa ja se on arvokkain temppelistä löytyvä yksittäinen esine). Kulta-Into yrittää kuljettaa kehän pois temppelistä, mutta kompastuu ja kehä putoaa temppelin pihalla sijaitsevaan, vulkaanisia kaasuja syöksevään kuiluun. Kehä tukkii kuilun ja koska kaasu ei pääse kulkemaan, paine aiheuttaa valtaisan räjähdyksen ja koko temppeli lentää korkeuksiin. Ankat onnistautuvat selviytymään putoavasta rakennelmasta, mutta temppeli putoaa syvään järveen – Kulta-Innon epäonneksi Roope onnistuu ostamaan järven itselleen paikallisilta intiaaneilta ja täten omistaa laillisesti myös temppelin kaikkine aarteineen.
Kulta-Innon luultavasti merkittävin esiintyminen Rosan tarinoissa on Roope Ankan elämä ja teot -sarjakuva-albumin kuudennessa osassa, Transvaalin tuittupäässä (The Terror of the Transvaal), joka sijoittuu vuosien 1886–1889 välille. Siinä nuori Kulta-Into yrittää varastaa timantteja kaivostyömaalta, mutta hänet otetaan kiinni ja häntä rangaistaan varkausyrityksestä sitomalla köysillä vesipuhveliin. Tämän jälkeen puhveli lähetetään savannille, mutta asiasta tietämätön nuori Roope ilmestyy paikalle ja pelastaa Kulta-Innon hengen. Kulta-Into kuitenkin ryövää pelastajansa yöllä ja pakenee Johannesburgiin, mutta Roope jäljittää hänet ja nöyryyttää Kulta-Innon julkisesti. Kulta-Into yrittää paeta ja ampua Roopen tämän vankkureissa olevalla kiväärillä, mutta joutuukin leijonan – jolla ratsastaen Roope saapui kaupunkiin – raatelemaksi. Roope pelastaa Kulta-Innon leijonalta, mutta vie tämän vankilaan. Vankisellistään Kulta-Into vannoo vaurastuvansa, mutta Roope toteaa omaisuuden olevan arvotonta, ellei sitä ansaitse rehellisin keinoin. On maininnan arvoista, ettei Roope saa selville Kulta-Into Piin nimeä Transvaalin tuittupäässä, sillä Maailman toiseksi rikkaimmassa ankassa hän ei vielä tunne tätä nimeltä, vaikka ensiesiintymisessään Kulta-Into itse vaikuttaakin tavanneen kilpailijansa aikaisemminkin. Nimi paljastetaan vasta tarinan viimeisessä ruudussa, ja silloinkin vain lukijalle.
Rosan tarinoissa Kulta-Into on vähintäänkin yhtä murhanhimoinen kuin Barksin tarinoissa, sillä jo Auringon pojassa hän muiden muassa uhkaili Roopea pistoolilla. Eldoradon viimeisessä valtiaassa (The Last Lord of Eldorado) hän vyöryttää valtaisan kivenjärkäleen alas syöstäkseen Roopen kuorma-auton syvään rotkoon, ja Kaikkien mieluisimmassa lahjassa (A Little Something Special) hän liittoutuu Karhukoplan ja Milla Magian kanssa ryövätäkseen Roopen ja turmellakseen tälle järjestetyn 50 vuotta Ankkalinnassa -juhlan. Koska Rosa sijoittaa tarinansa 1950-luvulle, hänen epävirallisen aikajanansa mukaan Kulta-Into kuoli vuonna 1965.
Muissa tarinoissa
Muutkin ankkataiteilijat kuin Barks ja Rosa ovat käyttäneet Kulta-Into Piitä, mutta heidän tarinoissaan hahmo ei ole yleensä yhtä murhanhimoinen. Koska miltei jokaisella ankkapiirtäjällä ja -käsikirjoittajalla on oma näkemyksensä Roopen menneisyydestä, on olemassa eurooppalaisia tarinoita, joiden mukaan Roope ja Kulta-Into olivat alun perin ystävyksiä ja rikastuivat yhdessä Klondiken kultaryntäyksen aikana. Monissa tarinoissa Kulta-Into asustaa Ankkalinnassa ja on Miljardööriklubin jäsen – Aku Ankka -lehden antaman selityksen mukaan Kulta-Into asustaa toisinaan Yhdysvalloissa voidakseen tarkkailla Roopen liikeimperiumin kehittymistä.
Videopeleissä
right|thumb|200px|Kulta-Into Roopen kintereillä [[DuckTales 2:n Game Boy-version kannessa.]] Kulta-Into Pii esiintyy myös kolmessa Ankronikka-TV-sarjaan pohjautuvassa tasohyppelypelissä. Kaksi peleistä on Capcomin kehittämiä ja ne julkaistiin sekä Nintendo Entertainment Systemille että Game Boylle. Vuonna 1989 julkaistussa DuckTalesissa Kulta-Into kamppailee Roopen kanssa aarteesta aivan pelin lopussa. Vuonna 1993 julkaistussa DuckTales 2:ssa hän on Roopen kintereillä havitellessaan Fergus MacAnkan aarretta, minkä lisäksi hänet nähdään pelin kannessa.
Vuonna 1990 julkaistussa DuckTales: The Quest for Goldissa Kulta-Into haastaa Roopen kilpailuun, jossa nähdään, kumpi heistä on maailman rikkain ankka. Pelaajalla, eli Roopella, on 30 päivää aikaa kerätä aarteita kaikkialta maailmasta voidakseen voittaa Kulta-Innon. Pelin kehitti Incredible Technologies ja sen julkaisi Walt Disney Computer Software. Peli julkaistiin Amigalle, Apple II:lle, Commodore 64:lle sekä MS-DOS:ille.
Aiheesta muualla
Liste der Bewohner Entenhausens
Breanna Stewart
Breanna Stewart (s. 27. elokuuta 1994) on yhdysvaltalainen koripalloilija. Hän on voittanut yhden olympiakullan ja kaksi maailmanmestaruutta. Vuonna 2018 hänet valittiin maailmanmestaruuskilpailujen arvokkaimmaksi pelaajaksi ja WNBA:ssa sekä runkosarjan että loppuotteluiden arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Meng Wanzhou
Meng Wanzhou (myös Cathy Meng ja Sabrina Meng) on kiinalainen Huawein talousjohtaja. Hän on Huawein perustajan Ren Zhengfein tytär, josta on kaavailtu isänsä seuraajaa. Meng aloitti Huaweissa 1993. Hän valmistui Huazhongin teknillisestä yliopistosta 1998 ja työskenteli aiemmin rahoitusalalla. Hän on kuulunut yhtiön johtokuntaan vuodesta 2011.
Breanna Stewart
Stewart voitti olympiakultaa Rio de Janeirossa 2016. Maailmanmestaruuden hän on voittanut Turkissa 2014 ja Espanjassa 2018. Jälkimmäisellä kerralla hänet valittiin turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi ja tähdistöviisikon jäseneksi. Vuosina 2011 ja 2013 hän voitti kultaa alle 19-vuotiaiden MM-kilpailuissa; ensimmäisellä kerralla hänet valittiin turnauksen tähdistöjoukkueeseen ja toisella kerralla arvokkaimmaksi pelaajaksi. Vuonna 2010 hän oli voittamassa alle 17-vuotiaiden maailmanmestaruutta.
Meng Wanzhou
Meng pidätettiin joulukuussa 2018 Kanadassa Yhdysvaltojen pyynnöstä. Syy pidätykseen on Yhdysvaltojen Iranille määräämien talouspakotteiden rikkominen. Hänet vapautettiin takuita vastaan.
Breanna Stewart
Stewart edusti yliopistosarja NCAA:ssa Connecticutin yliopiston Connecticut Huskies -joukkuetta ja voitti historiallisesti neljä peräkkäistä mestaruutta vuosina 2013–2016. Seattle Storm varasi hänet ensimmäisellä varausvuorolla vuonna 2016. Kaudella 2016 hänet valittiin vuoden tulokkaaksi. Kolmannella kaudellaan 2018 hän voitti WNBA:n mestaruuden ja hänet valittiin niin runkosarjan kuin pudotuspelienkin arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Talvikausina 2016–2017 ja 2017–2018 Stewart on pelannut Kiinassa.
Wendy Melvoin
Ura
Melvoin tapasi Princen vuonna 1983 harjoitellessaan kitaransoittoa Lisa Colemanin huoneessa. Muutaman päivän päästä Prince pyysi Melvoinia sijaistamaan kitaristi Dez Dickersonia joka ei ollut tullut soundcheckiin. Samana iltana Prince kutsui hänet yhtyeen jäseneksi.
Pian Princen vuonna 1986 valmistuneen albumin Parade jälkeen Coleman ja Melvoin erosivat yhtyeestä ja perustivat duon Wendy & Lisa, joka tunnetaan myös nimellä Girl Brothers.
Melvoin ja Coleman sävelsivät musiikkia tv-sarja Heroesin ensimmäiselle tuotantokaudelle ja teeman tv-sarjaan Nurse Jackie, josta heille myönnettiin Emmy-palkinto vuonna 2010. Marraskuun 2015 puolivälissä he aloittivat työskentelyn amerikkalaisen tv-sarjan Kosketus parissa.
Myrmekologia
Myrmekologia on muurahaisiin erikoistunut tutkimusala. Myrmekologiaa tutkivia tieteilijöitä kutsutaan myrmekologeiksi. Myrmekologit ovat monesti myös etologian tutkijoita.
Tieteenalan nimen kehitti amerikkalainen tiedemies William Morton Wheeler (1865–1937) muinaiskreikan sanan μύρμηξ (múrmēx), "muurahainen" pohjalta.
Vaaleakeltaperhonen
Vaaleakeltaperhonen (Colias hyale) on kaaliperhosten heimoon ja keltaperhosten alaheimoon kuuluva keskikokoinen päiväperhonen. Laji esiintyy palearktisella alueella.
Levinneisyys
Vaaleakeltaperhonen esiintyy Espanjan itäosista Euroopan keski- ja itäosien kautta idässä Altaille saakka. Vakituinen levinneisyysalue ulottuu Euroopan pohjoisosissa Viroon, Ruotsin eteläosiin (Öölanti) ja Tanskaan. Vaellusvuosina lajia tavataan pohjoisempana. Suomessa vaaleakeltaperhonen esiintyy yleensä vain melko harvinaisena vaeltajana ja kesänviipyjänä, mutta laji on ilmeisesti talvehtinut joinakin vuosina.
Koko ja ulkonäkö
Vaaleakeltaperhosen etusiiven pituus on yleensä 21–25 mm. Koiraan siipien yläpuolen pohjaväri on vaaleankeltainen ja naaraan vaaleampi kellertävän–vihertävänvalkoinen. Siipien kirjaukset ovat tummanharmaita, tummanruskeita tai mustia. Kirjaukset ovat molemmilla sukupuolilla samanlaiset. Siipien keskitäplät ovat isoja. Takasiiven yläpuolen diskoidaalitäplä on vaalean kellanpunainen ja siipiripset punertavat.
Lentoaika ja elintavat
Lentoaika on toukokuusta syys–lokakuuhun vähintään kahtena sukupolvena. Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana.
Ravintokasvi
Toukan ravintokasveja ovat virnat (Vicia), esimerkiksi hiirenvirna (Vicia cracca), apilat, (Trifolium), voikukka (Taraxacum officinale), mailaset (Medicago) ja mesikät (Melilotus).
Jackie Oliver
Keith Jack 'Jackie' Oliver (synt. 14. elokuuta 1942 Chadwell Heath, Essex, Englanti, Iso-Britannia) on englantilainen entinen kilpa-ajaja. Hän ajoi Formula 1:ssä ja Le Mansin 24 tunnin ajoja sekä F1 -sarjan ulkopuolisissa kilpailuissa. Parhaiten hänet kuitenkin tunnetaan yhtenä Arrowsin perustajista.
Ura
Jochen Rindt korvasi Oliverin 1969 ja hän siirtyi BRM:lle kärsien kahden kauden ajan moottoriongelmista ja päästen maaliin asti vain neljä kertaa. Hän alkoi ajaa myös kestävyysajoja, joissa menestyi paremmin: hän voitti Le Mansin 24 tunnin ajon vuonna 1969, Sebringin 12 tunnin ajon 1969, Daytonan 24 tunnin ajon 1970 ja Monzan tuhannen kilometrin ajon 1971.
Oliver alkoi keskittyä muuhun, kuin F1-sarjaan, mm. Formula 5000 -sarjaan, mutta ajoi myös McLarenilla ja Shadowlla. Kaudella 1972 hän ajoi Britannian GP:ssä autonaan BRM, mutta hän joutui keskeyttämään kilpailun. Vuonna 1973 hän siirtyi ajamaan Shadow'n autoa, joka oli epäluotettava ja hän kykeni ajamaan sillä Kanadan osakilpailussa kolmanneksi (sateen ja monien varikkopysähdysten vuoksi hänen luultiin ensin voittaneen, mitä sekoitti lisäksi Peter Revsonin ja Emerson Fittipaldin kaksintaistelu). Hän siirtyi F1:stä kokonaan 1973 jälkeen ajamaan Can-Amia Shadowlla, jonka johdosta hän oli alkanut saada vaikutusvaltaa. Oliver palasi F1:iin 1977 ajamaan hetkeksi Shadow'lla ollen Ruotsin GP:ssä yhdeksäs, mutta lähti sitten tallista monen muun johtokunnan henkilön, mm. pääsuunnittelija Tony Southgaten kanssa ja perusti uuden F1-tallin, Arrowsin.
Talli ei saanut yhtään voittoa 25 vuoden aikana ja Oliver myi sen olemassaolon aikana suurimman osan osuuksistaan Arrowsista japanilaiselle Footwork Corporationille 1990, ja lisää osuuksia 1996 Tom Walkinshawille. Hän pysyi organisaatiossa vuoteen 1999 asti jolloin hän luopui viimeisistä osuuksistaan. Talli lopetti toimintansa vuonna 2002 kesken kauden talousongelmien vuoksi.
Michael Joyce
Michael Joyce (s. 1945) on yhdysvaltalainen kirjailija, kirjallisuudentutkija ja digitaalisen kirjallisuuden pioneeri. Hän työskentelee Vassar Collegessa.
Joyce tunnetaan parhaiten vuonna 1986 ilmestyneestä hypertekstiteoksestaan Afternoon, a Story. Se on kirjoitettu Storyspace-ohjelmalla, jonka Joyce on tehnyt yhdessä John B. Smithin ja Jay David Bolterin kanssa. Afternoon, a Story -teosta pidetään digitaalisen kirjallisuuden läpimurtoteoksena. Seuraavat hypertekstiteokset Twelve blue ja Twilight, a symphony ilmestyivät molemmat vuonna 1996. Fiktion ja digitaalisessa muodossa ilmestyneiden tekstien ohella Joyce on kirjoittanut myös teoreettisia teoksia, kuten esimerkiksi Of Two Minds: Hypertext Pedagogy and Poetics (1995) ja Othermindedness: the emergence of network culture (2000).
Joyce kuuluu James Joycen Odysseuksen hypermediaversion toimittajakuntaan. Vuosina 2000–2001 hän toimi myös ELO:n (Electronic Literature Organization) jäsenenä.
Ido
Ido on esperantosta muokattu kansainvälinen apukieli, jonka Louis de Beaufront julkaisi vuonna 1907. Vaikka idon käyttäjäkunta on pienentynyt viime vuosikymmeninä, on sillä edelleen joitakin puhujia ympäri maailmaa, kuitenkin eniten Euroopassa. Suomessa oli Tilastokeskuksen mukaan vuoden 2016 päättyessä 18 henkilöä, joiden äidinkieleksi oli rekisteröity ido.
Historia
1900-luvun alussa kansainvälisen apukielen valitsemiseksi muodostettu valtuusto (Délégation pour l’adoption d’une langue auxiliaire internationale) valitsi ido-ehdotuksen monien ehdokkaiden joukosta. Perustana oli esperanto, johon oli tehty lukuisia korjauksia. Valtuuston asettama komissio kehitti ehdotelmaa edelleen monta vuotta. Myös esperanton luoja L. L. Zamenhof ehdotti luomuksensa käyttökokemuksien perusteella muutamia parannuksia, jotka otettiin idoon mukaan. Myöhemmin esperantoliike Zamenhofin johdolla kieltäytyi ehdotetuista korjauksista.
Luokitus
Koska ido on keinotekoinen kieli, se ei ole minkään luonnollisen kielen sukulainen. Se pohjautuu kuitenkin esperantoon, ja monet pitävätkin idoa vain esperanton murteena. Ido on perinyt esperanton fonologiaan, kielioppiin ja sanastoon saamat vaikutteet indoeurooppalaisista kielistä, mutta se on vielä erityisesti korostanut sanastossa ja ääntämyksessään romaanisia kieliä, toisin kuin esperanto, jonka ääntämykseen ovat vaikuttaneet myös slaavilaiset kielet, ja perussanastoon indoeurooppalaisten kielten eri kieliryhmät.
Alueellinen sijoittuminen
Keinotekoisesti luotuna kansainvälisenä apukielenä ido ei kuulu millekään kansalle tai valtiolle eikä se myöskään ole minkään valtion virallinen kieli. Sen puhujia on ympäri maailmaa, eniten kuitenkin keskisessä ja eteläisessä Euroopassa. Idoa ei ole rajoitettu millekään ihmisryhmälle, joten sitä voi opiskella kuka tahansa.
Diftongit
Au, eu, ai, ei, oi ja ui lausutaan kuten suomessa. Muut vokaaliyhdistelmät lausutaan erillisinä.
Painotus
Painotus on yleensä toiseksi viimeisellä tavulla: chagréno, brosílo, dejúno, ésas, aránjas. "Io"-diftongiin päättyvää lopputavua ei jaeta kahtia, eli o:ta edeltävä i ei saa painoa, vaan sanotaan: rádio, ekonómio, demokrátio jne.
Infinitiivin lopputavu (-ar,-ir,-or,-ur) siirtää painon viimeiselle tavulle: esár, facár.
Kirjoitusjärjestelmä
Idon aakkosto sisältää seuraavat kirjaimet: a b c d e f g h i j k l m n o p q r s t u v w x y z
Kielioppi
Idon kieliopin keskeisiä piirteitä ovat seuraavat:
Isä meidän – Patro Nia
Patro nia, qua esas en la cielo,
tua nomo santigesez;
tua regno advenez;
tua volo facesez quale en la cielo
tale anke sur la tero.
Donez a ni cadie l'omnadiala pano,
e pardonez a ni nia ofensi,
quale anke ni pardonas a nia ofensanti,
e ne duktez ni aden la tento,
ma liberigez ni del malajo.
Jeesuksen viimeinen ateria
thumb|upright=1.5|[[Fritz von Uhden maalaus vuodelta 1886.]]
Jeesuksen viimeinen ateria on Uudessa Testamentissa kuvattu tilanne, jossa Jeesus syö viimeisen kerran illallista opetuslastensa kanssa. Tapahtuma mainitaan kaikissa evankeliumeissa, joskin kertomukset ovat hieman erilaisia. Matteus, Markus ja Luukas kertovat, että ateria oli juutalaisen pääsiäisen, eli pesahin, juhla-ateria. Johanneksen mukaan ateria kuitenkin vietettiin jo ennen pääsiäisateriaa. Ruokailun yhteydessä Jeesus pesee opetuslasten jalat, asettaa ehtoollisen sakramentin ja ennustaa Juudaksen pettävän hänet. Tapahtumien järjestyksestä tai päivämääristä ei kertomusten erojen vuoksi ole yksimielisyyttä.
Mount Akutan
Mount Akutan on kerrostulivuori Akutanin saarella Aleuttien saaristossa Alaskassa, Yhdysvalloissa. Se on 1 303 metriä korkea. Tulivuoren kaldera on noin kaksi kilometriä halkaisijaltaan, ja sen syvyys vaihtelee 60 ja 365 metrin välillä. Kaldera muodostui purkauksessa noin 1600 vuotta sitten. Mount Akutan purkautui viimeksi vuonna 1992.
Jeesuksen viimeinen ateria
Varhaiset kristityt alkoivat todennäköisesti viettää muistoateriaa hyvin pian Jeesuksen kuoleman jälkeen. Noin vuonna 55 jaa. kirjoitetussa Korinttilaiskirjessä Paavali viittaa jo silloin olemassa olleeseen korinttolaisten perinteeseen ja muistuttaa korinttolaisia siitä, miten ateriaa tulisi hänen mielestään viettää. Nykyään miljoonat kristityt ympäri maailman muistavat ateriaa joka viikko erilaisissa jumalanpalveluksissa, messuissa ja ehtoollistilaisuuksissa.
Mount Akutan
thumb|Vuoden 1988 purkaus. Akutanin kaupunki sijaitsee 13 kilometriä tulivuoresta itään.
Jeesuksen viimeinen ateria
Aterian ajankohta
Synoptisten evankeliumien mukaan Jeesuksen viimeinen ateria oli juutalainen pääsiäisateria. Toisaalta Johanneksen evankeliumin mukaan ateria syötiin jo ennen pääsiäistä ja Johannes sijoittaa Jeesuksen kuoleman hetkeen, jolloin juutalaiset uhrasivat lampaita temppelissä ennen pääsiäisateriaa. Vaikka synoptikoiden ja Johanneksen ateriakuvaukset on sijoitettu eri ajanhetkiin, kertomusten yksityiskohdista voidaan päätellä, että kyseessä on kuvaus samasta ateriasta. Paavali ei omassa kuvauksessaan mainitse juutalaista pääsiäistä.
Useiden kriitikoiden mielestä joko Johannes tai synoptikot ovat väärässä. Monet kristityt kuitenkin uskovat Raamatun olevan inspiroitua kirjoitusta, joten ristiriitaa aterian ajankohdasta on yritetty harmonisoida eri tavoin. Kertomusten erot voidaan selittää erilaisilla kalenteriteorioilla, esimerkiksi niin että synoptikot käyttivät Qumranin seudulla käytössä ollutta auringon kiertoon perustuvaa 364 päivän kalenteria ja Johannes puolestaan virallista juutalaista kuukalenteria. Eri kalentereissa juutalainen pääsiäisjuhla sattuu eri viikonpäiville, mikä voi selittää kertomusten erot. Joidenkin näkemysten mukaan Johanneksen evankeliumia on mahdollista tulkita myös niin, että ateria olisikin pääsiäisateria kuten synoptisissa evankeliumeissa tai vastaavasti synoptisia evankeliumeita on joskus tulkittu niin, että kyseessä ei olisikaan pääsiäisateria vaan pääsiäisateriaa muistuttava ateria ennen pääsiäistä, jolloin kuvaus sopisi yhteen Johanneksen kuvauksen kanssa.
Aterian tapahtumapäivä on ollut vuosisatojen ajan teologisen kiistelyn aiheena. Tämä näkyy ehtoollisleivän valinnassa. Nykyään noin puolessa maailman kirkoista käytetään ehtoollisleipänä happamatonta leipää, jollaista Jeesuskin olisi syönyt pääsiäisaterialla. Toisessa puolessa kirkoista ehtoollisella käytetään hapatetaikinasta tehtyä leipää, jollaista Jeesuskin olisi syönyt, jos viimeinen ateria olisi ollut jo ennen varsinaista pääsiäisateriaa.
Ehtoollisen asettaminen
Kristittyjen ehtoollinen tai eukaristia juontuu Jeesuksen viimeisen ateriaan ja siihen liittyviin juutalaistyyppisiin siunauksiin. Tärkeä teologinen elementti on Jeesuksen veri, joka mainitaan kaikissa neljässä ehtoollisen asettamisen kuvauksessa. Jeesuksen veri kuvastaa uutta liittoa, joka korvaa aiemman liiton ja siihen liittyvän juutalaisen pääsiäisuhrin. Toisin kuin kaste, joka suoritetaan vain kerran, ehtoollinen on aina ollut useaan kertaan toistettava tapahtuma. Toistokäsky on mainittu Luukkaan evankeliumin ja Paavalin ensimmäisen korinttolaiskirjeen kuvauksissa. Ehtoollisen leivän ja viinin merkitys sekä ehtoollistavat ymmärrettiin kuitenkin jo 300-luvulta lähtien eri tavoin idän ja lännen kirkoissa. Historian aikana eri kirkoissa onkin syntynyt suuri määrä erilaisia variaatioita ehtoollisen viettotavoista.
Muista poiketen Luukkaan versiossa kerrotaan kahdesta maljasta. Yhdestä ennen leipää ja toisesta leivän jälkeen. Jälkimmäinen maljakuvaus puuttuu kuitenkin joistakin vanhimmista käsikirjoituksista, kuten 400-luvun kreikankielisestä Codex Bezaesta sekä muutamista latinankielisistä käännöksistä 300- ja 400-luvuilta. On epäselvää onko tämä jälkimmäinen maljakuvaus alun perin Luukkaan kirjoittama vai ei. Tekstikritiikin kannalta molemmille kannoille on olemassa hyvät perustelut.