cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Škoda 1000 MB
Suunnittelu
Etuvetoisuus vaati kehittynyttä nivelakseliteknologiaa, jota Škodalla ei ollut käytettävissä. Toisaalta liukkaalla pinnalla tehdyissä testeissä havaittiin, että etuvetoisella prototyypillä oli ylivertaisesti parhaat ajo-ominaisuudet. Lopulta päädyttiin takavetoiseen ratkaisuun, jossa nivelakseliongelmaa ei ollut, ja takamoottorisuuteen, jonka ansiosta kardaaniakseli voitiin jättää pois. Tämä vähensi auton massaa, ja matkustamoa varten saatiin runsaammat tilat.
Vuosina 1958 ja 1959 testattiin myös 1 000 -kuutioista yläpuolisella nokka-akselilla varustettua moottoria, mutta malli hylättiin melun ja öljyvuoto-ongelmien tähden, vaikka moottorin suoritusarvot olivat jonkin verran paremmat kuin perinteisemmän vaihtoehtoisen konstruktion. Myös ilmajäähdytteistä vaihtoehtoa ajateltiin, mutta lopulta päädyttiin vesijäähdytykseen, sillä riittävän tehokkaan lämmityslaitteen laatiminen olisi ollut mahdotonta. Lisäksi havaittiin, että vastaavan tehoisen vesi- ja ilmajäähdytteisen moottorin valmistuskustannuksissa ei olisi suurta eroa.
Ensimmäiset nelioviset prototyypit valmistuivat 1957. Eräät muotoilututkielmat muistuttivat Renault Dauphinea. Vuonna 1958 valmistunut prototyyppi muistutti hyvin tavanomaista eurooppalaista autoa. Vuonna 1959 valmistuneessa 990:ssä korin muoto oli jo hyvin lähellä lopullista asuaan. Mallia valmistettiin useita kappaleita, joita testattiin myös ääriolosuhteissa. Moskovassa autoja testattiin 30 asteen pakkasessa ja Azerbaidžanin aavikolla 45 asteen helteessä. Kestävyystestejä suoritettiin Itä-Saksan moottoriteillä.
Mallin 990 myyntinimeksi oli tarkoitus tulla Favorit, mutta lopulta siitä tuli Škoda 1000 MB, jossa MB tuli auton valmistuskaupungista Mladá Boleslavista, jonne oli rakennettu sitä varten nykyaikainen tehdas. Malli esiteltiin lähes kaksi vuotta alkuperäisestä aikataulusta myöhässä 21. maaliskuuta 1964.
Myyntitiedot
1000 MB:stä tuli välitön myyntimenestys. Vuoden 1964 loppuun mennessä autoja oli valmistettu 18 331 kappaletta. Vuosituotanto kasvoi jatkuvasti ja nousi sadan tuhannen kappaleen tuntumaan.
Tšekkoslovakiassa auto oli erittäin kallis. Perusmallin hinta oli 44 000 korunaa. Edeltäjämalli Octavian hinta oli ollut 38 000 korunaa. Keskimääräinen kuukausipalkka oli tuohon aikaan 1 450 korunaa. Läntisillä vientimarkkinoilla 1000 MB oli hinnoiteltu kilpailukykyiselle tasolle. Hinnoittelupolitiikan taustalla olivat kauppapoliittiset syyt, sillä vientiä haluttiin edistää vaihdettavan valuutan saamiseksi. Tämä johti siihen, että Škodat myytiin ulkomaille alihintaan, minkä kompensoimiseksi autot oli reilusti ylihinnoiteltu kotimarkkinoillaan.
Britanniassa 1000 MB:n myynti alkoi huhtikuussa 1965. Deluxe-mallin sai 671 punnan hintaan vuonna 1969. Samassa hintaluokassa olivat tuolloin nelioviset, kaksisylinteriset Citroën Dyane 6 ja Ami 6, joiden hinnat olivat 622 ja 712 puntaa. Näihin verrattuna Škoda tarjosi paljon tehokkaamaan nelisylinterisen moottorin. Škodassa oli lisäksi vakiona lämmityslaite, jonka Britanniassa sai usein vain lisähinnasta, sekä makuuasentoon käännettävät istuimet. Muissa SEV-maissa valmistetut Moskvitšin sedan ja Wartburg Knight maksoivat tuohon aikaan 673 ja 680 puntaa.
Škodan suomalainen maahantuoja, Helkama-konsernin tytäryhtiö Suomen Koneliike Oy esitteli 1000 MB:n loppuvuodesta 1964 ja varsinainen myynti alkoi seuraavan vuoden alussa. Vuonna 1965 Škoda 1000 MB maksoi 6 600 markkaa ja sijoittui samaan hintaluokkaan mm. BMW 700:n, Fiat 850:n, Hillman Impin, Moskvitš Eliten ja Volkswagen Kuplan kanssa. Tarmokkaasta markkinoinnista ja edullisesta hankintahinnasta huolimatta malli ei herättänyt suomalaisissa autonostajissa suurtakaan kiinnostusta; lisäksi Škodan ja muiden ns. itäautojen markkinaosuus oli pienentynyt vuonna 1962 tapahtuneen säännöstelyn päättymisen ja länsiautojen tuonnin vapautumisen myötä. Myöskään 1000 MB:n menestys taloudellisuuskilpailuissa ei juuri auttanut myyntiä. Myyntitilaston kärkipäässä 1960-luvun alussa ollut Škoda putosi vuosikymmenen lopussa 20. sijan heikommalle puolelle. Toisaalta Škoda ei kärsinyt autokaupan lamasta vuosina 1967–1968 niin paljon kuin läntiset automerkit. Vuoden 1999 lopussa Škoda 1000 MB- ja 1100 MB-malleja oli Suomen ajoneuvorekisterissä enää kymmenen autoa, joista viimeiset oli rekisteröity vuonna 1970.
230 px|thumb|Alkupään 1000 MB.
Elinkaari
Škoda 1000 MB:n alkupään mallit valmistettiin vuoden 1964 ja huhtikuun 1966 välisenä aikana. Ne tunnistaa parhaiten keulan soikeasta vilkkuihin ulottuneesta kromikehyksestä sekä takalokasuojien suurista ilmanottoaukoista. Takana oli panoraamaikkuna.
230 px|thumb|Škoda 1000 MB kapealla kromikehyksellä. 230 px|thumb|left|Škoda 1100 MBX. Vuonna 1965 Brnon messuilla esiteltiin päivitetty malli, joka tuli tuotantoon huhtikuussa 1966. Keulan kromikehää oli kavennettu, eikä se enää ylettynyt vilkkuihin asti. Taakse lisättiin peruutusvalot. Lattiaverhoiluna käytetty kumimatto korvattiin tekstiilisellä. Turvallisuutta paransivat laminoitu tuulilasi ja vyörenkaat. Samassa yhteydessä mallistoa laajennettiin ja esiteltiin paremmin varusteltu 1000 MB Deluxe -malli, tehokkaampi, kahdella kaasuttimella varustettu 1000 MBG sekä samalla moottorilla varustettu kaksiovinen 1000 MBX Deluxe. Idea urheilullisesta mallista oli syntynyt vuonna 1962, kun sedan-mallin lopullinen rakenne oli jo lyöty lukkoon. MBX:t valmistettiin AZNP:n Kvasinyn tehtaalla.
230 px|thumb|Škoda 1100 MB Deluxe ritilöillä varustetuilla ilmanottoaukoilla. Vuoden 1967 alusta lähtien takalokasuojien ilmaottoaukkojen suurten ilmaohjainten tilalle tuli hillitymmän näköiset ritilät. Lokakuussa 1967 MBG Deluxen sekä 1000 MBX Deluxen moottorien iskutilavuutta kasvatettiin 1 107 kuutioon, jolloin niiden mallinimiksi tulivat 1100 MBG Deluxe ja 1100 MBX Deluxe.
230 px|thumb|Škoda 1000 MB mallin elinkaaren loppupuolelta. Sedan-mallin kattolinjaa muutettiin lokakuussa 1968 siten, että takana istujille tuli enemmän pääntilaa. Samalla mallille tunnusomainen panoraamatakalasi korvattiin tavanomaisella ratkaisulla. Etupään kromikehä korvattiin poikittaisella muovilistalla.
Syksyllä 1969 malliston valmistus päättyi, ja tilalle tuli 100-sarja.
Chrysler 300M
Chrysler 300M on luksusversio Chrysler Concordesta. Sen akseliväli on sama kuin Concordessa, mutta sen kori on kompaktimpi ja etu- ja takaylitykset ovat lyhyemmät. Autoa valmistettiin vuosina 1999-2004. Hinnaltaan 300M sijoittuu selvästi Concorden yläpuolelle. 300M mahtuu eurooppalaiseen 5-metrin luokkaan vientiautona, toisin kuin osittain samanlainen Chrysler LHS. Auto perustuu Chrysler LH -pohjalevylle.
Varustelu
Special -mallissa on puukuvioisten verhoilupaneelien tilalla hiilikuitukuvioiset paneelit, ja 3.5-litrainen moottori on hieman tehokkaampi. Ulkonäköä on paranneltu tuplapakoputkilla, 18-tuumaisilla vanteilla, helmalevikesarjalla ja Mopar in alustasarjalla.
Škoda 1000 MB
Toteutumatta jääneet muunnelmat
Kaksiovisen roadsterin prototyyppi valmistui vuonna 1962. Samana vuonna tehtiin myös tutkielma farmariautosta, mutta takamoottoriratkaisun havaittiin istuvan siihen huonosti. Hanke hyllytettiin, ja vanhemmat, farmarimalliset Octavia Kombi sekä 1202 STW säilyivät valmistuksessa 1970-luvulle asti.
Chrysler 300M
Tekniikka
Vaihteistona on nelivaihteinen automaattivaihteisto (42LE) AutoStick-toiminnolla, joka mahdollistaa vaihteiden manuaalisen vaihtamisen. Vaihteiston välitykset eroavat muista LH-malleista, koska auton kiihtyvyyttä on pyritty parantamaan polttoaineenkulutuksen kustannuksella.
Kehitys
Vuonna 2002 auto sai uuden etumaskin.
Škoda 1000 MB
Moottori
Auton voimanlähteenä oli nelisylinterinen, nelitahtinen nestejäähdytteinen rivimoottori. Moottori oli sijoitettu taakse ja kallistettu 30 astetta oikealle.
Sylinteriryhmä oli kevytmetalliseosta, ja siinä oli märät sylinteriputket. Kampiakseli oli laakeroitu kolmesta kohdasta. Nokka-akseli oli sijoitettu sylinteriryhmän sivulle, ja se sai voimansa kampiakselilta ketjupyörien ja kaksoisketjun välityksellä. Jakopään kotelon päälle sijoitettu virranjakaja toimi nokka-akselin päässä olleen vinohampaisen lieriöhammaspyörän kautta. Virranjakajassa oli keskipako- ja alipainesäätimet. Kahdesta hammaspyörästä koostunut voiteluöljypumppu sijaitsi jakopään kotelon alaosaan ja sai käyttövoimansa virranjakajalta kulkeneelta pitkältä akselilta, joka käytti toista hammaspyörää. Öljypohja oli sylinteriryhmän tapaan valmistettu kevytmetallista. Öljynsuodatus oli sivuvirtatyyppinen, eli osa öljystä meni suodattamattomana kiertoon. Valurautaiseen sylinterikanteen sijoitetut venttiilit saivat käyttövoimansa nokka-akselilta työntötankojen ja keinuvipujen välityksellä.
Jäähdytysjärjestelmään kuului vesipumppu, termostaatti, jäähdytin ja yhdeksänsiipinen tuuletin. Jäähdytysjärjestelmä oli paineistettu. Jäähdyttimen yhteydessä oli kaihdin. Jäähdytin ja tuuletin olivat moottorin vasemmalle puolelle. Tuuletin oli kiinnitetty varren päähän ja toimi pitkän hihnan välityksellä. Kylmä ilma kulki jäähdyttimelle kyljissä olleista ilmanottoaukoista.
Alumiinisten moottorinlohkojen valmistusta varten tehtaalle hankittiin valtava nykyaikainen alumiinivalukone, joka valmisti moottorinlohkon 36 sekunnissa. Škoda oli ensimmäinen eurooppalainen autonvalmistaja, joka teki sylinterilohkot painevalamalla. Lohko itsessään oli erittäin kevyt. Se painoi vain 9,6 kg. Renault esitteli painevaletulla alumiinilohkolla varustetun Renault 16 -mallin muutamaa kuukautta 1000 MB:n ensiesittelyn jälkeen elokuussa 1964.
Voimansiirto
Moottorilta voima välittyi kuivan yksilevyisen nestekäyttöisen kytkimen kautta nelivaihteiseen, täyssynkronoituun vaihteistoon. Vaihteisto ja tasauspyörästö oli rakennettu saman alumiinisen taka-akselin kohdalla olleen kuoren sisään, ja niillä oli yhteinen öljytila. Vaihteenvalitsin oli sijoitettu lattiaan, ja lattian keskitunnelin sisällä kulki välitystanko vaihteistoon.
Tasauspyörästöstä lähti putkien sisällä kulkeneet erillisjousitetut vetoakselit.
Alusta
Etuakselilla oli päällekkäisin kolmiotuin toteutettu erillisjousitus, kierrejouset, kaksitoimiset teleskooppi-iskunvaimentimet ja kallistuksenvakain. Olka-akselit kääntyivät olkatappien varassa, jotka vaativat säännöllistä rasvausta. Ohjausvaihde oli kierukkatyyppinen.
Joka pyörällä oli nestetoimiset rumpujarrut. Jarruissa oli yksi kahdella männällä varustettu levitinsylinteri, joka käytti kumpaakin jarrukenkää. Välyksen säätö tapahtui käsin jarrukilvissä olevia ruuveja kääntämällä. Takapyörillä ollut seisontajarru toimi mekaanisesti vaijerin välityksellä. Seisontajarrun kahva oli etuistuinten välissä.
Pyörinä olivat 4½"×14"-kokoiset teräslevyvanteet ja 155-14"-kokoiset renkaat. Ensiasennusrenkaat olivat Barumin valmistamat.
230 px|thumb|1000 MB:n tavaratila ja varapyörän kotelo.
Kori ja varusteet
1000 MB:n kori oli tyypiltään itsekantava teräskori. Etu- ja takalokasuojat sekä etu- ja takavalopanelit olivat pulttikiinnitteiset ja helposti irrotettavissa. Etutavaratilan kannen avaaminen tapahtui kojelaudan alla olevan kahvan avulla. Moottoritilan kannen avauskahva oli korissa vasemman takaoven takana. Tavaratilan alla oli paikka varapyörälle, johon pääsi käsiksi kääntämällä etupuskurin yläpuolella olevan etupaneelin alas. Auto oli rekisteröity neljälle henkilölle.
230 px|left|thumb|Oikeanpuoleisessa etulokasuojassa oleva polttoainetankin täyttöaukko. Varapyörän alapuolella oli polttoainesäiliö. Polttoainesäiliön täyttöaukko oli oikeanpuoleisessa etulokasuojassa olleen Škodan logon alla.
Lämmityslaitteessa oli yhdellä nopeudella toimiva puhallin ja kolme säädintä. Kaksi säädintä oli sijoitettu etuistuinten väliin. Toisella säädettiin lämpötilan suuruutta ja toisella puhalluksen voimakkuutta. Kojelaudan alla oli läppäventtiili, jolla säädettiin tuulilasille kulkevan ilmavirran voimakkuutta.
230 px|thumb|Deluxe-mallin kojelauta ja etuistuimet. Istuimet, ovet, seinät ja katto oli verhoiltu muovilla. Etuistuinten selkänojat voi kääntää alas vuoteiksi. Takaselkänojan takana oli pieni tavaratila ja kahdesta osasta koostuvan selkänojan voi kääntää alas lisätavaratilan saamiseksi. Lattialla oli kumimatot edessä ja takana. Häikäisysuojat olivat pehmustettuja ja käännettävissä sivuille. Ovissa oli kyynärnojat ja kojelaudassa hansikaslokero. Tuhkakuppeja oli kolme. Katon rajassa oli kaksi ovikatkaisimin varustettua sisävaloa ja kaksi vaatekoukkua.
Kojelaudan yläosa oli pehmustettu turvallisuuden lisäämiseksi. Mittaristossa oli nopeusmittari, jonka näyttämä oli 0–150 km/h, matkamittari sekä lisäksi polttoainemittari ja jäähdytysnesteen lämpömittari. Lisäksi mittaristossa oli latauksen, öljynpaineen, polttoaineen, kaukovalojen ja suuntavilkkujen merkkivalot. Suuntavilkkuja varten merkkivaloja oli kaksi. Suomeen tuotujen autojen mittaristoon oli lisätty teippi, jossa oli suomenkieliset selostukset.
Ominaisuuksia
Tekniikan Maailma koeajoi 1000 MB:n huhtikuussa 1965. Auton ulkonäkö sanottiin omintakeiseksi ja ”hyväksyttävän nykyaikaiseksi”. Jousituksen todettiin toimivan mukavasti niin tyhjänä kuin täydelläkin kuormalla ajettaessa myös huonopintaisella tiellä. Moottorin korkein vääntö oli suhteellisen korkealla kierrosalueella, mutta vääntöalue oli suhteellisen laaja. Takamoottoriseksi autoksi Škodan kaarreominaisuuksien sanottiin olevan hyvät ja käyttäytymisen hallittavissa. Maantiellä autoa kehuttiin hauskaksi ajettavaksi, vaikkakin sivutuuliherkäksi. Moottorin ominaisuuksia ja vaihteiston synkronointia kehuttiin, mutta auton viimeistelyä moitittiin.
Moottoriviestin kokemukset 1000 MB:stä eivät olleet yhtä hyvät. Kestotestin aikana Škodan moottorissa syttyi tulipalo, jonka seurauksena kaasutin suli osittain. Myös männät sekä sylinteriputket jouduttiin vaihtamaan.
230 px|thumb|Škoda 1000 MB -kilpa-auto.
Moottoriurheiluhistoria
Škoda oli saavuttanut Octavialla mainetta rallipoluilla jo 1960-luvun alussa. Takamoottorisen 1000 MB:n vahvuutena oli erinomainen pito sorapinnalla, mudassa ja lumessa. 1000 MB:llä saavutettiin luokkavoitto vuoden 1967 Tour d’Europa -kilpailussa. Vuonna 1969 Škoda osallistui RAC-ralliin ensimmäistä kertaa, ja 1100 MB:n nimiin tuli luokkavoitto alle 1 150-kuutioisten sarjassa.
Škoda osallistui aktiivisesti moottoriurheiluun 1000 MB -mallista lähtien 1970- ja 1980-luvuille saakka. Škoda hyödynsi rallimenestystä mainonnassaan. Tehtaalla oli oma kilpatallinsa, mutta valmiiksi homologoituja kilpa-autoja myytiin myös yksityisille talleille.
Tervalampi (Jyväskylä)
Tervalampi on Keski-Suomessa Jyväskylässä Vesangan kylän lähellä sijaitseva lampi.
Škoda 1000 MB
Moottoriurheiluhistoria
Historic-luokassa 1000 MB:llä on ajanut muun muassa Matti J. Tarvainen.
Tervalampi (Jyväskylä)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 3,1 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 148 600 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 4,9 metriä ja suurin syvyys on 9,5 metriä. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Kuusjärven alueeseen (14.285) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 149,7 metriä mpy.
Juhani Rajalin
Juhani Rajalin (s. 1967) on suomalainen teatterinäyttelijä ja ääninäyttelijä, joka on toiminut muun muassa vuodesta 1993 lähtien äänikirjojen lukijana, sekä vuodesta 1999 lähtien Yle Importissa dokumenttien lukijana ja animaatioiden dubbaajana. Hän esiintyi Vaasan kaupunginteatterissa vuosina 1994–1996.
Rajalin opiskeli näyttelemistä Voionmaan opistolla vuosina 1991–1992 ja laulamista Vaasan Kuula-opistossa vuosina 1995–1999. Hän opiskeli myös Lappeenrannan Musiikkiopistossa vuosina 2000–2002 ja esiintyi samalla Lappeenrannan kaupunginteatterissa. Hän on esiintynyt useissa sivurooleissa saippuasarjassa Salatut elämät vuonna 2004 esittäen kahdessa jaksossa hypnotisoija Esko Mäkistä, myöhemmin tuotantokaudella 2008-2009 Juulia Aution lääkäriä Kujalaa sekä 2012 Joonatan Sievisen lääkäriä Siposta.
Bruno Vale
Bruno Miguel Esteves Vale (s. 8. huhtikuuta 1983, Mafamude, Vila Nova de Gaia, Portugali) on portugalilainen jalkapallomaalivahti. 193 senttimetriä pitkä Vale edustaa UD Leiriaa, joka lainasi hänet FC Portosta kaudeksi 2006/07.
Vale nousi FC Porton ykkösjoukkueeseen vuonna 2003 pelattuaan ennen sitä seuran kakkosjoukkueessa vuodesta 2001 lähtien. Hän on kuitenkin edustanut FCP:ta toistaiseksi vain yhdessä virallisessa sarjaottelussa. Kauden 2005/06 Vale pelasi lainalla Estrela da Amadorassa.
Portugalin maajoukkueessa Vale on pelannut yhden ottelun. Kyseessä oli vuonna 2003 pelattu ystävyysottelu Kazakstania vastaan, jossa hän tuli vaihdosta kentälle 22 minuutiksi. Vale valittiin maajoukkueeseen myös 2006 MM-kisoihin, mutta loukkaantui turnauksen alla pelatuissa alle 21-vuotiaiden EM-kisoissa ja joutui jäämään pois lopullisesta kisajoukkueesta.
Unholy Terror
Unholy Terror on heavy metalia soittavan yhdysvaltalaisen W.A.S.P.-yhtyeen vuonna 2001 julkaistu studioalbumi.
Grahamstown
Grahamstown on kaupunki Etelä-Afrikassa Itä-Kapin provinssissa. Kaupungissa oli noin 67 300 asukasta vuoden 2011 väestönlaskennassa.
Niemijärvi (Jyväskylä)
Niemijärvi on Keski-Suomessa Jyväskylässä Kuohun kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 49 hehtaaria, se on 1,3 kilometriä pitkä ja 800 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan 4 saarta. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 5,7 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Kuusjärven alueeseen (14.285) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 129,1 metriä mpy.
Sandi Morris
Sandi Morris (s. 8. heinäkuuta 1992) on yhdysvaltalainen seiväshyppääjä.
Pekingin MM-kilpailuissa 2015 Morris sijoittui seiväshypyssä jaetulle neljännelle sijalle tuloksella 470 cm. Hän saavutti hopeaa sisäratojen MM-kilpailuissa Portlandissa 2016 tuloksella 485 cm. Rio de Janeiron olympialaisissa Morris saavutti hopeaa tuloksella 485 cm. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän sai hopeaa tuloksella 475. Hän voitti sisäratojen maailmanmestaruuden Birminghamissa 2018 tuloksella 495. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän sai hopeaa tuloksella 490. Vuonna 2021 käydyissä Tokion olympialaisissa hän karsiutui loppukilpailusta. Belgradin MM-hallikilpailuissa 2022 hän voitti kultaa tuloksella 480 cm. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän saavutti hopeaa tuloksella 485 cm.
Morris voitti Yhdysvaltojen-mestaruuden ulkoradoilla 2017, 2018, 2019 ja 2022 sekä sisäradoilla 2016, 2017, 2020 ja 2022 sekä NCAA:n sisäratamestaruuden 2015.
Morris hyppäsi Brysselin timanttiliigan osakilpailussa vuonna 2016 ulkoratojen ennätyksensä 500 cm. Hän oli kolmas nainen, joka ylitti seiväshypyssä viiden metrin rajan. Häntä ennen viisi metriä olivat ylittäneet ulkoradoilla Jelena Isinbajeva ja sisäradoilla Jennifer Suhr. Sisäradoilla Morrisin ennätys on 495 cm (2016).
Dodge Dakota
Dodge Dakota on Dodgen keskikokoinen pick-up-malli, jota valmistettiin kolmen sukupolven verran. Dodgen mallistossa Dakota sijoittui Dodge Ramin alapuolelle.
Ensimmäinen sukupolvi (1987–1996)
thumb|250px|Dodge Dakota mk 1 Dodge Dakota mk1 tuli myyntiin vuonna 1987 neli- ja kuusisylinterisillä moottoreilla varustettuna. Saatavilla oli viisivaihteinen manuaali tai nelivaihteinen automaattivaihteisto, neliveto oli saatavilla ainoastaan V6-malleissa. Lavanpituuksia on kaksi: 2,0 m ja 2,4 m.
Varustelu
Dakotaan on saatavilla vuosimallista 1988 lähtien Sport-varustepaketti, johon kuuluu FM/AM stereot kasettisoittimella, erilaiset kuramatot, käsituki penkissä, parempi sisusta, paremmat lasinpyyhkimet, nahkapäällysteinen ohjauspyörä, sähköpeilit, lisämittarit, Boschin sumuvalot, Boschin off-road-valot (ainoastaan nelivetoisessa mallissa), kylkiteippaukset, erilainen etumaski ja puskurit, avattava takaikkuna sekä 15" kevytmetallivanteet. Sport malli oli saatavana ainoastaan kolmella värivaihtoehdolla jotka ovat musta, valkoinen ja punainen.
Kehitys
Vuonna 1989 markkinoille tuli erikoinen avomalli, joka on ensimmäinen amerikkalainen avokattoinen lava-auto sitten Ford Model T:n. Tätä mallia myytiin ainoastaan 2 482 kappaletta. Samana vuonna tuli myös Carrol Shelbyn suorituskykyinen versio Dakotasta, Shelby Dakota.
Vuonna 1991 keulaa ja konepeltiä muotoiltiin aerodynaamisemmiksi ja 5,2-litrainen V8-moottori saatiin lisävarusteena. Seuraavana vuonna molemmat V-moottorit päivitettiin Magnum-moottoreihin, joilla saatiin lisää tehoja.
Vuonna 1996, viimeisenä tuotantovuotena 2,5-litrainen R4-moottori pudotettiin alitehoisena pois mallistosta ja sen tilalle tuli Jeepin 2,5-litrainen.
Toinen sukupolvi (1997–2004)
thumb|250px|Dodge Dakota mk 2 Dodge Dakota mk2 on hieman edeltäjäänsä isompi, mutta sijoittuu silti mallistossa Dodge Ramin alapuolelle. Mallia valmistettiin vuosina 1997-2004. Dodge Durangosta tuli Dakotan umpiperäinen versio.
Kehitys
Vuonna 1998 markkinoille tuli R/T-versio, jossa on tehokas 250 hevosvoiman Magnum V8 -moottori.
Vuonna 2000 tuli neliovinen Quad-Cab-malli, jossa on hieman lyhyempi lava (160,2 cm).
Vuosimalli 2002 on viimeinen nelisylinterisen Dakotan vuosimalli, koska Chrysler päätti lopettaa vanhan, alun perin AMC:n suunnitteleman moottorin valmistuksen useimpien asiakkaiden halutessa V6 tai V8-moottoreita.
Kolmas sukupolvi (2005–2011)
thumb|250px|Dodge Dakota mk 3 Dodge Dakota mk3, eli Dakotan viimeisin sukupolvi tuli myyntiin vuonna 2005, auto ei enää jaa samaa pohjalevyä Dodge Durangon kanssa ja se on jälleen edeltäjäänsä suurempi. Uusi Dakota valmistettiin Warren Truck Assemblyssä Warrenissa, Michiganissa. Edeltäjästä poiketen tehokkaat moottorit ovat saatavilla ainoastaan automaattivaihteiston kanssa. Erona edeltäjään on myös se, että saatavilla on ainoastaan Club Cab ja Quad Cab versiot, ei lainkaan kolmipaikkaista mallia.
Kehitys
Vuonna 2006 tuli markkinoille R/T-malli, jossa on tosin vain kosmeettisia muutoksia perusmalliin verrattuna. R/T on saatavana ainoastaan nelivetoisena.
Helmikuussa 2007 esiteltiin uusittu Dakota mallivuodelle 2008. Auton ulkomuotoja ja sisustusta on jonkin verran uusittu. Ulkona uutta on mm. konepelti, jäähdyttäjänsäleikkö, takaspoileri, lokasuojat ja ajovalot. Autossa on uusi moottori (V8 290 hp), jonka huipputeho on 25 % ja maksimivääntö 10 % aikaisempaa suurempi, polttoainetalouden kuitenkin parantuessa. Mallistoon jää edelleen myös 3,7-litrainen Magnum-moottori (210 hp). V6-moottorin yhteydessä vakiona on 6-portainen manuaali, lisävarusteena on 4-portainen automaatti. Isomman V8-moottorin kanssa on 5-portainen automaatti. Korivaihtoehtoina on Extended Cab ja Crew Cab. Varustetasoja on ST, SXT, SLT, TRX4, Sport ja Laramie.
Pseudoskeptismi
Pseudoskeptismi on nimitys asenteelle, joka on vain näennäisesti skeptistä. Filosofian professori Frederick L. Will käytti ensimmäisen kerran termiä pseudoskeptismi vuonna 1942. Termin teki tunnetuksi Itä-Michiganin yliopiston sosiologian professori, entinen skeptikko Marcello Truzzi vuonna 1987 vastatessaan skeptikkoryhmille, jotka kutsuivat näennäistieteeksi aloja, joita Truzzi mieluummin nimitti esitieteeksi. Truzzi kirjoitti vuonna 1987:
Pseudoskeptismin tunnusmerkkejä
Truzzi on määritellyt muun muassa seuraavat pseudoskeptisyyden tunnusmerkit:
Pseudoskeptismi denialismin synonyyminä
Jotkut määrittelevät pseudoskeptismin läheiseksi käsitteeksi denialismille. Siinä tieteellisesti vakuuttavasti perusteltua käsitystä vastaan hyökätään näennäisen skeptisillä mutta puolueellisesti vain oman näkökulman tueksi valikoiduilla argumenteilla, jotka ovat usein heikkotasoisia. Esimerkkejä tällaiseksi pseudoskeptismiksi väitetystä ovat muun muassa:
Octave Mirbeau
Octave Mirbeau (16. helmikuuta 1848 – 16. helmikuuta 1917) oli ranskalainen journalisti, taidekriitikko, pamfletisti, kirjailija ja näytelmäkirjailija, joka saavutti mainetta Euroopassa ja menestystä yleisön keskuudessa, mutta vetosi samalla kuitenkin kirjalliseen ja taiteelliseen avantgardeen.
Mirbeaun ensimmäinen romaani Jean Marcellin (1885) ei herättänyt huomiota. Tunnetuksi teki hänet novellikokoelma Lettres de ma chaumière (1886), jonka aiheet olivat tekijän kotiseudulta Normandiasta. Mirbeaun merkittävimmät romaanit ovat Le Calvaire (1887), L’Abbé Jules (1888), Sébastien Roche (1890), Les mémoires d’une femme de chambre (1901) merkittävimmät näytelmät Les mauvais bergers (1897) ja varsinkin Les affaires sont les affaires (1903).
Elämä
Mirbeau osallistui vapaaehtoisena 1870 syttyneeseen Saksan–Ranskan sotaan. Sodan päätyttyä hän muutti vuonna 1872 Pariisiin. Hän aloitti uransa toimittajana ja kirjoitti useisiin lehtiin, kuten L’Ordre de Paris (1872-1877), Le Gaulois, Le Figaro, La France, Gil Blas, L’Écho de Paris, Le Journal (1892-1902), L'Aurore (1898-1899), L'Humanité (1904).
Mirbeau oli anarkisti, ateisti ja uskonnonvastainen, hän kannatti vapaakauppaa, ihmisoikeuksia ja sananvapautta. Mirbeau oli koko ikänsä aktiivinen pasifisti.
Kykladien prefektuuri
Kykladien prefektuuri oli yksi Kreikan prefektuureista. Se sijaitsi Etelä-Egean saarten alueella ja sen pääkaupunki oli Ermoúpoli. Prefektuurin alue käsitti Kykladien saariryhmän. Sen pinta-ala oli 2 571 neliökilometriä ja asukasluku 112 615 (vuonna 2001).
Octave Mirbeau
Elämä
Mirbeaun kirjalliseen tuotantoon kuuluu romaaneja ja novellikokoelmia. Mirbeaun tunnetuin romaani on vuonna 1900 ilmestynyt Le Journal d'une femme de chambre, jonka pohjalta on tehty kaksi elokuvaa, Jean Renoirin Kotiapulaisen päiväkirja (1946) ja Luis Buñuelin Kamarineidon päiväkirja (1964). Tunnetuimpia näytelmiä ovat Les affaires sont les affaires (1903) ja Le Foyer (1908).
Kykladien prefektuuri
thumb|left|240px|Kykladien prefektuurin kunnat. Prefektuuri jakautui kahdeksaan provinssiin, jotka olivat Ándroksen, Kéan, Míloksen, Náxoksen, Pároksen, Sýroksen, Thíran ja Tínoksen provinssit. Prefektuuri lakkautettiin vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman myötä ja jaettiin yhdeksäksi alueyksiköksi, Ándroksen, Kéa-Kýthnoksen, Míloksen, Mýkonoksen, Náxoksen, Pároksen, Sýroksen, Thíran ja Tínoksen alueyksiköiksi.
Octave Mirbeau
Elämä
Mirbeauta pidetään myös merkittävänä taidearvostelijana. Hän kirjoitti taidearvosteluja vuodesta 1884.
Romaanit
thumb|150px|Dingo, Ambroise Vollard, 1924
Aiheesta muualla
thumb|180px
Hevosasevelvollisuus Suomessa
Hevosasevelvollisuus Suomessa tarkoitti hevosten ja niiden omistajien velvollisuutta osallistua sotatoimiin.
Säännökset
Hevosasevelvollisuudesta säädettiin Suomessa laki vuonna 1922.
Yleiset säännökset
Kun valtakunnan sotavoima oli muuta tarkoitusta kuin harjoituksia varten määrätty asetettavaksi liikekannalle, sotalaitoksen tarpeisiin kelpaavien hevosten ja ajoneuvojen omistajat olivat velvollisia tarpeen vaatiessa luovuttamaan hevosia ja ajoneuvoja sotalaitokselle valtion varoista maksettavaa korvausta vastaan.
Hevosten määrä ja luettelot
Valtioneuvosto määräsi jo rauhan aikana sen hevosmäärän, joka puolustuslaitoksen ennestään käytettävinä olevien hevosten lisäksi tarvittiin liikekannallepanon sattuessa. Tämän määrän valtioneuvosto jakoi kuntien kesken hankittavaksi virallisen tilaston mukaan kunnissa ja koko maassa olevien kolme vuotta täyttäneiden hevosten välisessä suhteessa. Valtioneuvostolla oli myös valta määrätä, että jostain valtakunnan osasta sai ottaa enemmän hevosia kuin jakoperusteen mukaan tulisi. Tällainen jako tuli toimittaa vähintään joka kuudes vuosi.
Kuntien oli jätettävä valtioneuvostolle vuosittain laaditut luokitellut luettelot kaikista kunnassa olevista sotakelpoisista hevosista ja ajoneuvoista. Valtioneuvoston tuli vuosittain näiden tietojen perusteella ilmoittaa kunnille, montako kuhunkin luokkaan kuuluvaa hevosta kunnan oli liikekannallepanon sattuessa tuotava sitä varten määrättyyn paikkaan.
Kuntien tuli valtioneuvoston määräyksestä toimitetun tarkastuksen perusteella laatia erottamisluettelot erikseen siitä määrästä hevosia, mikä liikekannallepanon sattuessa ilmoituksen mukaan oli kunnasta tuotava tarjottavaksi. Näiden erottamisluetteloiden laatimista varten sotakelpoisten hevosten omistajat olivat velvollisia ilmoitettuina aikoina tuomaan hevosensa kuntien määräämiin tarkastuspaikkoihin.
Hevosten luovuttaminen sotavoimille
Kun määräys liikekannallepanosta oli annettu, tuli maalaiskunnissa kunnallislautakuntien ja kaupunkikunnissa sekä kauppaloissa maistraattien tai järjestysoikeuksien huolehtia siitä, että asianomaiset hevosten omistajat määräaikana tuovat viimeksi laadittuihin erottamisluetteloihin merkityt ja heidän hallussaan vielä olevat hevoset sitä varten määrättyyn paikkaan.
Sotavoimille luovutettavan hevosen tuli olla hyvässä kengässä ja varustettuna vahvoilla päitsillä marhamintoineen, ja hevosen mukana piti toimittaa kolmen päivän rehu.
Ottolautakunnat
Valtioneuvosto jakoi valtakunnan yhden tai useamman kunnan käsittäviin hevosottoalueisiin. Kutakin aluetta varten perustettiin ottolautakunta, jonka tehtävänä oli, sotavoimaa liikekannalle asetettaessa, tutkia tarjottavaksi tuotujen hevosten sopivuus sotatarkoituksiin sekä päättää, mitkä tuoduista hevosista, liikekannallepanoa varten säädetyn lukumäärän saavuttamiseksi, oli luovutettava sotavoimien tarpeisiin.
Ottolautakunnan muodosti kolme jäsentä. Yhden jäsenen nimittivät sotilasviranomaiset jo rauhan aikana, ja maaherra nimitti toisen jäsenen. Kolmantena jäsenenä toimi erikseen kutakin kuntaa varten nimitetty luovutusvelvollinen hevosen omistaja aina oman kuntansa hevosia tutkittaessa. Jokaiselle ottolautakunnan jäsenelle määrättiin myös varamies.
Tarjolle tuoduista hevosista otettiin ensiksi tarpeellinen määrä sotakelpoisia ratsuhevosiksi soveltuvia hevosia ja sen jälkeen vapaaehtoisesti luovutettaviksi tarjotut ja hyväksytyt vetohevoset. Jotta ottoalueelta luovutettavien hevosten säädetty lukumäärä olisi saavutettu, otettiin muut hevoset sotakelpoisten hevosten kesken toimitettavan arvonnan perusteella. Jos sotakelpoisten ratsuhevosten ja vapaaehtoisesti luovutettaviksi tarjottujen hevosten lukumäärä oli suurempi kuin ottoalueelta luovutettavien hevosten määrä, otettiin hevosista ainoastaan sotatarkoituksiin sopivimmat.
Korvaus
Valtion oli lunastettava tarvittavat hevoset ottolautakunnan arvioimaan hintaan sekä mukaan luovutetut tarpeet ja rehut. Valtioneuvosto määräsi kulloinkin käypiä hintoja vastaavat luokkarajahinnat, eikä hinta saanut nousta näitä rajahintoja korkeammaksi. Ottotilaisuudessa vapaaehtoisesti luovutettaviksi tarjotuista hevosista suoritettiin 10 %:n korotus määrätylle hinnalle.
Korvaukseksi hevosten tuomisesta ottopaikalle suoritettiin sotilaskyydityksestä annetussa laissa säädetty kyytimaksu. Samanlainen korvaus oli ottopaikkaan tuomisesta suoritettava myös niille hevosten omistajille, jotka määräyksen mukaan olivat tuoneet hevosensa ottopaikalle, mutta joiden hevosia ei ollut otettu sotatarkoituksiin.
Hevosten ja niiden yhteydessä luovutettujen tarpeiden lunastushinnat suoritettiin ottopaikalla joko käteisellä tai sekillä.
Lakiviitteet
<references group=L />
Dorothy McIlwraith
Dorothy Stevens McIlwraith oli kanadalainen toimittaja, joka toimi pulp-lehti Weird Talesin päätoimittajana 1940–1954. Hän toimitti myös Short Stories -lehteä.
Uran alku
Dorothy McIlwraith syntyi Hamiltonissa Ontariossa vuonna 1891. Hän opiskeli McGill Universityssä ja valmistui 1914. McIlwraith muutti New Yorkiin ja sai loppuvuodesta 1917 työpaikan Doubleday, Page, and Companylta, missä työskenteli myös hänen tätinsä Jean, joka oli pitkän linjan ammattikirjailija ja -toimittaja.
Castel Gandolfo
Castel Gandolfo on pieni kaupunki Italiassa Latiumin alueella. Se sijaitsee Albanojärven rannalla. Paikkakunta sijaitsee 30 kilometriä Roomasta kaakkoon Alban vuoristossa. Castel Gandolfon kunnassa on noin 9 000 asukasta.
Dorothy McIlwraith
Uran alku
McIlwraith työskenteli toimittajana useissa lehdissä. Vuonna 1936 hän sai paikan Doubledayn Short Stories -lehden päätoimittajana. Seuraavana vuonna lehti myytiin William J. Delaneyn yhtiölle Short Stories Inc.:ille, joka vuonna 1938 osti myös fantasialehti Weird Talesin. Lehden toimitus siirrettiin New Yorkiin, ja 1939 McIlwraith nimitettiin sen toimituskuntaan. Päätoimittaja Farnsworth Wright jäi eläkkeelle 1940 ja McIlwraithista tuli Weird Talesin uusi päätoimittaja.
Castel Gandolfo
Kaupunki tunnetaan paavin kesäasunnosta, joka on rakennettu 1600-luvulla paavi Urbanus VIII:lle. Arkkitehtina toimi italialainen Carlo Maderno. Paavit Paavali VI ja Pius XII kuolivat Castel Gandolfossa.
Dorothy McIlwraith
Päätoimittaja
McIlwraithilla ei ollut aiempaa kokemusta tieteis- ja fantasiakirjallisuudesta, mutta hän oli kokenut lehtinainen, joka toi Weird Talesiin ammattimaisuutta ja kustannusalalla vakiintuneita toimintatapoja. Delaney toivoi lehden muistuttavan enemmän Short Storiesia, joka oli arvostettu ja taloudellisesti kannattava lehti, ja McIlwraithin johdolla talousvaikeuksiin ajautunutta lehteä uudistettiin kohti valtavirran pulp-kirjallisuutta. Miekka ja magia -kertomusten sijaan hän suosi nykyaikaisempaa proosaa ja psykologista kauhua. Vanhojen Weird Tales -novellien ja kauhuklassikoiden uusinnoista McIlwraith luopui ja julkaisi pelkästään uusia tarinoita. Yritys laajentaa Weird Talesin repertuaaria huumorikirjallisuuden suuntaan epäonnistui.
Koska Weird Talesin budjettia oli pienennetty, McIlwraithilla oli vaikeuksia hankkia lehteensä parhaiden kirjailijoiden ja kuvittajien teoksia. Ongelmia aiheutti myös New Yorkin pormestarin vuonna 1939 aloittama kampanja, jossa vastustettiin lehtikioskeissa myytävien lehtien avointa seksuaalisuutta. McIlwraith luopui Weird Talesin aiemmasta kansitaiteilijasta Margaret Brundagesta, joka oli tullut tunnetuksi alastonkuvistaan, ja alkoi suosia toiminnallisia kohtauksia. McIlwraith tilasi silti vielä muutamia aiempaa siveellisempiä kansia Brundagelta, jonka viimeinen Weird Tales -kansi ilmestyi 1945.
Hannu Soini
Hannu Soini (s. 1948) on filosofian tohtori ja psykologian yliassistentti Oulun yliopistossa, jossa hän toimii kasvatuspsykologian määräaikaisena professorina.
Dorothy McIlwraith
Päätoimittaja
Uudistuksista huolimatta McIlwraith ei tehnyt Weird Talesista yhteen genreen keskittyvää lehteä vaan julkaisi sekä fantasiaa, kauhua että tieteiskirjallisuutta. August Derlethin, Henry Kuttnerin ja Mary Elizabeth Counselmanin kaltaiset suositut ja pitkäaikaiset avustajat jatkoivat lehteen kirjoittamista. McIlwraithin omiin kirjailijalöytöihin lukeutuivat Ray Bradbury, Fritz Leiber, Fredric Brown ja Theodore Sturgeon. McIlwraith perusti myös Weird Tales Club -nimisen kerhon, jonka kautta lukijat saattoivat tutustua toisiinsa. Edeltäjästään Wrightistä poiketen McIlwraith ei julkisesti riidellyt lukijoidensa kanssa vaan säilytti sovittelevan sävyn. Hän ei yleensä osallistunut Weird Talesin yleisönosastolla käytyihin keskusteluihin vaan keskittyi lukijakirjeisiin ja niissä ilmaistuihin mielipiteisiin. Pääkirjoituksia ja muita toimituskunnan mielipiteitä edustavia telstejä McIlwraith julkaisi harvoin.
Viljamaanjärvi
Viljamaanjärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa Sävissä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kauvatsanjoen valuma-alueen Sävijoen alueeseen.
Dorothy McIlwraith
Päätoimittaja
Monet pulp-lehdet ajautuivat 1950-luvulla ongelmiin. Samaan aikaan fantasiakirjallisuuden suosio laski. Jälleen Weird Tales ajautui talousvaikeuksiin, eikä McIlwraith enää kyennyt ostamaan lehteensä sellaisia tarinoita, joita olisi halunnut julkaista. Hän alkoi taas julkaista uusintoja vanhoista tarinoista, kuten lehden ensimmäisen numeron kansikuvatarinan ”Ooze” (kirj. Anthony Rud, 1923). Syyskuusta 1953 lähtien aiemmin pulp-asuinen lehti siirty digest-kokoon. Sekään ei lehteä pelastunut, ja Weird Talesin viimeinen numero ilmestyi syyskuussa 1954.
Merkitys
Lisa Yaszekin ja Patrick B. Sharpin (2016) mukaan McIlwraithin ennakkoluulottomuus ja uudistumiskyky pelastivat Weird Talesin 1940-luvun taitteen vaikeuksista ja pitivät lehden elossa aina 1950-luvulle saakka. McIlwraith onnistui pitämään yllä myös taiteellista tasoa, vaikka lehden maksamat palkkiot olivat pulp-mittapuullakin huonoja. Mike Ashleyn (1997) mukaan Weird Talesin taiteellisen tason katsotaan yleensä laskeneen McIlwraithin kaudella, ja samaa näkemystä edustaa Peter Haining (1976). Ashley pitää tätä kuitenkin vain osatotuutena: Wrightin ailahtelevaiseen julkaisupolitiikkaan verrattuna McIlwraith päätoimitti tasalaatuista lehteä, josta puuttuivat sekä aiemman veroiset huippuhetket että rimanalitukset. Talousasioissa McIlwraith oli selvästi Wrightiä pätevämpi.
Viljamaanjärvi
Maantiede
Järven rantaviiva on 1,7 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Rannoilla on neljä loma-asuntoa ja järven vierestä kulkee Sävin kylän ja Kankaanpään kaupungin yhdistävä tie. Sen itärannalla on kartan mukaan uimaranta.
Valkoinen Risti
Oy Valkoinen Risti – Vita Korset Ab on suomalainen vuonna 1925 perustettu perheyritys, joka markkinoi hajusteita, hygieniatuotteita ja elintarvikkeita. Aiemmin yrityksellä on ollut myös omaa valmistusta. Valkoisen Ristin pitkäaikaisin tuote on vuodesta 1936 valmistettu Vitalis-voide.
Historiaa
Helmikuussa 1944 neuvostoliittolaisten lentopommi osui tuolloin Kruununhaassa toimineeseen Valkoisen Ristin tehtaaseen, ja koko yritys evakuoitiin Porkkalaan, josta myös jouduttiin pian lähtemään alueen siirtyessä Neuvostoliiton miehittämäksi. Yritys palasi pääkaupunkiseudulle Helsingin itäpuolen Vartiokylään, jossa se yhä toimii.
Vitalis-voide
Vuodesta 1936 valmistettu Vitalis oli aikoinaan suurin täysin suomalainen kosmeettinen valmiste. Huippuvuosina Vitalista myytiin kotimaassa lähes 700 000 rasiaa vuodessa. Vuodesta 1965 alettiin Valkoisen Ristin tuotteita viedä myös muihin Pohjoismaihin, ja Vitalis tunnettiin Ruotsissa ja Islannissa nimellä Vitagold.
Vitalis-voiteen väri, koostumus ja tuoksu ovat pysyneet alusta asti samoina, lukuun ottamatta lainsäädännön vaatimia pieniä muutoksia. Vuoteen 1985 mennessä Vitalista oli myyty jo yli kaksikymmentä miljoonaa rasiaa.
Vuonna 2011 Vitalis-voide tuotiin Seppälä-vaateketjun valikoimiin Paola Suhosen suunnittelemassa uudessa pakkauksessa.
Hiustenhoitotuotteita ja hajusteita
Vuonna 1954 Valkoinen Risti ryhtyi valmistamaan lisenssillä maailman suurimpiin kuuluvan hiustenhoitoyrityksen Helene Curtisin tuotteita, joita olivat Suave-hiusvoide sekä Silkki-Leena- ja Finesse-shampoot. Valkoinen Risti toi ensimmäisenä Suomen markkinoille suihkepulloon pakatun hiuskiinteen. Vuonna 1960 Valkoinen Risti otti valikoimiinsa Pierre Cardinin, Carvenin ja Capuccin parfyymit, ja tuoksutuotevalikoiman nykyiset päämerkit ovat italialaiset Police ja Lotto.
Elintarvikkeita
Elintarvikkeiden tuontiin Valkoinen Risti ryhtyi 1970-luvulla, ja vuonna 1985 ostettiin elintarvikealan agentuuriyritys Oy InnZano Ab. Yrityksen päämiehiin kuuluu muun muassa eurooppalainen maitotuotejätti Lactalis. Valkoisen Ristin edustamia elintarvikkeita ovat hollantilaiset, espanjalaiset, englantilaiset ja sveitsiläiset juustot, Walkers-pikkuleivät ja Baxters-hillot sekä Gainomax-urheilujuomat ja -proteiinipatukat. Vuonna 2009 Valkoinen Risti hankki osuuden Novacafi Oy:stä, joka edustaa Suomessa muun muassa Douwe Egberts -kahveja.
Wilhelm Breitenstein
Frederik Wilhelm Breitenstein (17. toukokuuta 1933 Tampere – 6. kesäkuuta 2005 Helsinki ) oli Suomen pysyvä edustaja Yhdistyneissä kansakunnissa vuosina 1991–1998 sekä Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestössä (ETYJ) vuosina 1983–1991. Hän aloitti uransa YK:ssa 1972 ministerineuvoksena. Vuonna 1978 hän toimi ulkoasiainministeriön kehitysyhteistyöosaston vetäjänä. Eläkkeelle siirryttyään hän toimi neuvonantajana YK:n Ruokaa öljystä -ohjelmassa.
Ferdinand I (Bulgaria)
Ferdinand I, syntyään Ferdinand Maximilian Karl Leopold Maria, Saksi-Coburg-Gothan prinssi (26. helmikuuta 1861 – 10. syyskuuta 1948) oli Bulgarian hallitsija vuosina 1887–1918, aluksi ruhtinaan ja vuodesta 1908 Bulgarian tsaarin nimikkeellä. Hän luopui kruunusta poikansa Boris III:n hyväksi maansa hävittyä ensimmäisen maailmansodan.
Tausta ja perhe-elämä
Bulgarian ensimmäinen ruhtinas, Aleksanteri, luopui vuonna 1886 vallasta vain seitsemän vuoden hallitsijakauden jälkeen. Ferdinand valittiin hänen seuraajakseen ja julistettiin autonomisen Bulgarian ruhtinaaksi 7. heinäkuuta 1887 (gregoriaaninen kalenteri). Ferdinandista tuli epäilijöistä huolimatta suhteellisen menestyksekäs hallitsija.
Ferdinand solmi järkiavioliiton Bourbon-Parman prinsessa Marie Louisen kanssa 20. huhtikuuta 1893 Villa Pianoressa, Lucciassa, Italiassa. He saivat neljä lasta:
Ferdinand oli biseksuaali ja asia oli tunnettu Euroopan diplomaattipiireissä, missä sitä myös hyödynnettiin. Avioliitoistaan ja lapsistaan huolimatta Ferdinandilla oli silmää komeille lihaksikkaille ja vaaleatukkaisille nuorille miehille. Sellaiset miehet pääsivät usein hänen henkilökohtaisiksi alaisikseen. Ferdinand vietti myös mielellään aikaa Caprilla, Italiassa, joka oli 1800- ja 1900 -lukujen vaihteessa rikkaiden homoseksuaalien miesten suosimana paikkana. Vuonna 1895 Bulgarian pääministeri Stefan Stambolov paljasti haastattelussa, että oli henkilökohtaisesti nähnyt tsaarin osallistuneen homoseksuaalisiin tekoihin. Myöhemmällä iällään Ferdinandin kiinnostui erityisesti nuorista vaaleatukkaisista miehistä, ja huhujen mukaan hänellä oli suhteita luutnantteihin ja kamaripalvelijoihin.
Bulgarian tsaarina
Ferdinandista tuli Bulgarian tsaari Bulgarian julistauduttua itsenäiseksi Ottomaanien valtakunnasta 5. lokakuuta 1908.
Balkanin sodat
Kuten monet ortodoksiset hallitsijat ennen häntä Ferdinand haaveili "Uudesta Bysantista". Vuonna 1912 Ferdinand liittyi muiden Balkanin valtioiden kanssa hyökkäykseen Ottomaanien valtakuntaa vastaan. Hän näki tämän sodan uutena ristiretkenä, "oikeutettuna, suurena ja pyhänä Ristin taisteluna Puolikuuta vastaan." Bulgaria antoi eniten ja menetti eniten sotilaita. Suurvallat halusivat luoda itsenäisen Albanian. Pian Bulgaria hyökkäsi äskeisiä liittolaisiaan Serbiaa, Kreikkaa ja Romaniaa vastaan ja tuli lyödyksi. Bukarestin rauhassa 1913 Bulgaria sai hyvin vähän uusia alueita. Pieni maakaistale Aigeianmerelle saatiin turvatuksi.
Ensimmäinen maailmansota ja vallasta luopuminen
11. lokakuuta 1915 Bulgarian armeija hyökkäsi Serbiaa vastaan solmittuaan Itävalta-Unkarin ja Saksan kanssa liittosopimuksen, jonka mukaan Bulgaria saisi haluamansa maa-alueen Serbialta. Ferdinand halusi maa-alueita Balkanin sotien tappioiden vastineeksi. Tämä ei kuitenkaan merkinnyt liittoa entisen vihollisen, Ottomaanien valtakunnan, kanssa.
Lemlahdensaari
Lemlahdensaari on yksi Paraisten pääsaarista. Se sijaitsee kunnan itäosissa Paraisten keskustan eteläpuolella.
Ferdinand I (Bulgaria)
Ensimmäinen maailmansota ja vallasta luopuminen
Aluksi kaikki meni hyvin. Serbia voitettiin, ja Bulgaria otti haltuunsa suurimman osan kiistellystä Makedonian alueesta. Seuraavat kaksi vuotta Bulgaria kävi puolustussotaa Kreikassa olevaa ympärysvaltojen armeijaa vastaan. Pieni osa Bulgarian armeijaa osallistui Romanian valtaukseen 1916.
Lemlahdensaari
Lemlahdensaarelle on siltayhteys Lielahdensaaren kautta. Saaren suurimmat naapurisaaret ovat Lielahdensaaren lisäksi Stortervolandet lännessä ja Kirkkosaari luoteessa. Idässä Lemlahdensaari rajoittuu Peimariin.
Ferdinand I (Bulgaria)
Ensimmäinen maailmansota ja vallasta luopuminen
Syksyllä 1918 Bulgarian armeija hävisi raskaasti Kreikassa olevaa ympärysvaltojen armeijaa vastaan. Armeijan ollessa murskattuna tsaari Ferdinand luopui kruunusta vanhimman poikansa hyväksi säilyttääkseen sen perheellään. Hänen vanhimmasta pojastaan tuli 3. lokakuuta 1918 tsaari Boris III. Uuden johdon alaisena Bulgaria antautui ympärysvalloille ja menetti valloittamansa alueet, myös Balkanin sodissa haltuunsa saaman maakaistaleen Aigeianmerelle.
Maanpako ja kuolema
Ferdinand kuoli murtuneena miehenä 10. syyskuuta 1948 Bürglaß-Schlösschenossa, hallitsijadynastiansa kehdossa Saksan Coburgissa, jonne hänen on haudattu Pyhän Augustinuksen katoliseen kirkkoon.
Bulgarialaiset
Lähde:
Lemlahdensaari
Lemlahdensaarella sijaitsee Kuitian kartanolinna, joka on rakennettu 1400-luvun lopulla. Linna on yksi harvoista jäljellä olevista keskiaikaisista rakennuksista Suomessa.
Humansdorp
Humansdorp on kaupunki Etelä-Afrikassa Itä-Kapin provinssissa. Kaupungissa oli noin 29 000 asukasta vuoden 2011 väestönlaskennassa. Kaupungissa sijaitsevat Klasiesjoen luolat.
Ilmasto
Humansdorpissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan lauhkea meri-ilmasto. Vuoden ympäri on melko sateista, kesäisin on lämmintä ja talvisin on leutoa. Vuoden keskilämpötila on noin 16 °C ja keskimääräinen sademäärä 700 millimetriä. Helmikuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 20 °C. Viilein kuukausi on heinäkuu, jolloin keskilämpötila on noin 13 °C. Sateisin kuukausi on elokuu, jolloin sataa keskimäärin noin 70 millimetriä. Joulukuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 43 millimetriä.
Dallapé
Jäppilän pumppu
Sörnäisten sosialistisen nuorisoliiton osaston laulu- ja soitinryhmä Rajamäen Poikien harmonikansoittaja Martti Jäppilä ja harmonikansoittaja Erkki Majander perustivat Dallapé-tanssiorkesterin yhdessä Rajamäen poikien laulajan Ville Alangon ja laulaja-rumpali Mauno Jonssonin kanssa vuonna 1925. Alanko opetteli soittamaan banjoa ja orkesteri alkoi keikkailemaan muun muassa urheiluseura Ponnistuksen ja Kone- ja Siltateollisuuden ammattiyhdistyksen varainkeruutansseissa, joita järjestettiin Helsingin Hämeentiellä sijainneessa Sörkan Vennuksi kutsutussa Arbetets Vänner i Sörnäs -työväenyhdistyksen tanssipaikassa.
pienois|vasen|Kivinokassa sijaitsevan muistokiven teksti: ”Suomen tunnetuin tanssiorkesteri Dallapé perustettiin tällä paikalla olleella tanssilavalla 1920-luvulla.” Orkesterin haitaristikaksikko hankki italialaiset Dallapè & Figlio -harmonikat syksyllä 1925, jolloin orkesteri nimettiin Jazz Dallapéksi. Vuonna 1926 Jäppilä teki ensimmäisen sanoituksensa ”Alaska”, jonka Alanko lauloi. Vennun ohella tehtiin talvikeikkoja luistinradoilla, ja kesällä urheiluseura Ponnistuksen majalla Kivinokassa.
Vuonna 1926 Jäppilä löysi Cuba-ravintolan orkesterista ksylofonisti Eino Katajavuoren ja saksofonisti Helge Pahlmanin, molemmat konservatorion käyneitä muusikoita. Katajavuoresta ja Pahlmanista tuli vuosikymmeniksi Dallapén kantavia voimia. Samana vuonna Dallapé muuttui ammattiorkesteriksi siirryttyään Toverien Kerholle Lönnrotinkadulle, jossa sillä oli keikkoja viitenä iltana viikossa sekä joitakin päivätansseja. Ohjelmistossa oli tuolloin humppafokseja ja valsseja, sekä klassisen koulutuksen saaneiden Katajavuoren ja Pahlmanin myötä myös muutamia vakavampia orkesterikappaleita.