cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Birkan viikinkisoturinainen
Tulkintoja
Hedenstierna-Jonsonin ja muiden artikkelissa tehtiin huomio, jonka mukaan "Viikinkiajan tutkijat ovat olleet vastahakoisia huomioimaan aseistetut naiset" ja että "Birkan hauta Bj 581 tuotiin esiin esimerkkinä huolellisesti toteutetusta korkean statuksen viikinkimiehen haudasta". Lisäksi he viittasivat Marianne Moen vuoden 2011 tutkimukseen, jossa todettiin, että "Patriarkaalisen yhteiskunnan miessoturin kuvaa oli lujitettu tutkimusperinteessä ja nykyisillä ennakkokäsityksillä".
Hedenstierna-Jonsonin tutkimusryhmä pohti jäännösten sukupuolitukseen liittyviä kysymyksiä yhdessä luiden kanssa haudattujen aseiden kanssa, väittäen että "Haudassa olevien esineiden sijainti, niiden spatiaalinen suhde naisyksilöön ja tyypillisesti naisiin liitettyjen esineiden puuttuminen" kyseenalaistivat sitä mahdollisuutta, että muu esineistö olisi kuulunut vainajan perheelle, tai miehelle, joka "nyt puuttui" haudasta. Vastauksena kysymykseen "Määrittävätkö aseet välttämättä soturia?" tutkijat totesivat, että yhdessä ruumiin kanssa haudattujen esineiden tulkinta tulisi tehdä samalla tavalla riippumatta tutkitun yksilön biologisesta sukupuolesta.
Havaittuaan arkeologian androsentrisyyden, yksi tutkimusta seurannut henkilö pohti kysymyksiä, joita jotkut ovat esittäneet koskien naissoturiin liittyvää todistusaineistoa, ja kirjoitti:
''Todelliset kiinnostavat kysymykset ovat seuraavia: mitä se tarkoittaa, että Bj 581 oli nainen? Mitä tämä kertoo siitä, miten viikinkiajan yhteiskunta oli rakentunut? Oliko Bj 581 ainutkertainen vai edustiko hän naistyyppiä, joka on suurimmaksi osaksi mytologisoitu? Mitä tämä voi kertoa meille siitä kuinka väkivaltaiset konfliktit nähtiin ja koettiin? Hedenstierna-Jonson ja muut ovat vasta avanneet kokonaisen sarjan tutkimuskysymyksiä, jotka muistuttavat meitä siitä kuinka monimutkaisia, rikkaita ja kiehtovia ihmisten yhteiskunnat todella ovat kun me tutkimme ihmisiä sen tähden sitä keitä he olivat, emmekä heijastuksina siitä keitä me itse luulemme olevamme. '' — Holly Norton, The Guardian
Hedenstierna-Jonsonin johtama tutkimus päättyy kommenttiin:"Muinaisgenetiikan, isotooppianalyysien ja arkeologian yhdistelmä voi uudelleenkirjoittaa ymmärryksemme sukupuoleen liittyvistä sosiaalisista rakenteista, liikkuvuudesta ja ammattien harjoittamisesta menneissä yhteisöissä". Lundin yliopiston historioitsija Dick Harrison huomautti:"Arkeologisessa tutkimuksessa on tapahtunut viimeisen 40 vuoden aikana muutos, jota on osaltaan edesauttanut feministinen tutkimus. On havaittu, että naiset ovat olleet papittaria ja johtajia myös. Tämä on pakottanut meidän uudelleenkirjoittamaan historiaa."
Mytologia
Skandinaavisen mytologian Edda-kokoelmassa kuvataan valkyrioiksi kutsuttua yliluonnollisten naisten joukkoa. He toimivat Valhallan vartijoina määräsivät kuolemasta taistelukentällä. Heitä kuvataan harvoin taistelussa, mutta kilpeä käyttäen.
Kilpineidot ovat naissotureita, joilla on miehisiä piirteitä ja asenteita, kuten pukeutuminen ja aseiden käyttö. He taistelevat taruissa joko sen vuoksi, että perheestä ei ole yhtään miespuolista jäsentä jäljellä tai avioliittoa paetakseen.
Ikonografia
Osebergin laivahaudan tekstiili kuvaa antropomorfisia hahmoja asuissa, jotka muistuttavat viikinkiajan naisten vaatteita, pitäen keihäitä ja miekkoja.
Tanskan Tissøsta löydettyjen solkien kuvioiden on tulkittu kuvaavan aseistettuja ratsastavia naisia.
Tanskan Hårbysta löydetty kolmiulotteinen esine kuvaa viikinkiajan naishahmoa, joka pitää miekkaa ja kilpeä. Hahmo on tulkittu valkyriaksi, mutta skandinaavisessa mytologiassa valkyrioita ei koskaan ole kuvattu miekan kantajina (heidän aseensa on keihäs). Tämä herättää kysymyksiä siitä, voisiko pieni patsas esittää naissoturia.
Kirjallisuus
Tanskalainen historioitsija Saxo Grammaticus kuvasi soturinaiset aseita pitäviksi miehiksi.
Saagakirjallisuudessa on myös monia esimerkkejä. Grönlannin saagassa esiintyvä Freydís on manipuloiva ja ahne. Huijattuaan kanssaan matkustaneita ihmisiä, Freydís murhasi viisi naista kirveellä.
Lohilaaksolaisten saagassa kerrotaan tarina Auðrista, jonka mies jättää hänet toisen naisen vuoksi siksi, että Auðr pitää aina yllään miesten polvihousuja. Auðr päättää kostaa ja mieheksi pukeutuneena pistää miestään miekalla. Lohilaaksolaisten saagassa esiintyy kaikista saagoista eniten naishahmoja, luultavasti se oli tarkoitettu naisyleisölle. Saaga esitti kiehtovan vaihtoehdon naisille, jotka elivät elämäänsä yhteiskunnan rajoitusten alaisina.
Hervörin saagassa esiintyvä Hervör on Angantyrin ainoa lapsi. Jo nuoresta pitäen hän on enemmän kiinnostunut aseista kuin perinteisistä naisten töistä. Hän kantaa perheen miekkaa vastoin hänen isänsä toiveita ja osallistuu moneen maskuliiniseen seikkailuun. Hervör luopuu miehen roolistaan vasta sitten kun hän päättää asettua aloilleen ja hankkii lapsia, jotta suvulla olisi vihdoin miespuolinen perillinen.
Pentti Järvinen (nuortenkirjailija)
Pentti Järvinen (s. 15. toukokuuta 1940 Lappeenranta) on suomalainen lasten- ja nuortenkirjailija. Hän on julkaissut teoksia nimimerkillä P. O. Järvinen yhdessä Osmie Järvisen kanssa.
Teoksia
Omalla nimellä: Nimimerkillä P. O. Järvinen:
USS Seawolf (SSN-575)
USS Seawolf (runkonumero SSN-575) oli Yhdysvaltain laivaston palveluksessa 1957-1987 ollut ydinsukellusvene.
Jokapaikanhöylä
Jokapaikanhöylä kuvaa ihmistä, joka osaa monia taitoja olematta silti mestari missään niistä. Henkilö on yleispätevä muttei spesialisti; kuten 10-ottelija joka kilpailee kymmenessä lajissa, muttei koskaan voittaisi ketään alan spesialistia; tai yleistyökalu jossa on monta työkalua, muttei yhtäkään hyvää. Sen parempi versio on yleisnero, joka on erityisen hyvä kaikessa, mihin ryhtyy; hyvänä esimerkkinä Leonardo da Vinci.
USS Seawolf (SSN-575)
Valmistus
Alus tilattiin 21. heinäkuuta 1952 General Dynamicsin Electric Boat Divisionilta Grotonista Connecticutista, missä köli laskettiin 7. syyskuuta 1953. Se laskettiin vesille 21. heinäkuuta 1955 kumminaan rouva W. Sterling Cole ja otettiin palvelukseen 30. maaliskuuta 1957 ensimmäisenä päällikkönään R. B. Laning.
Jokapaikanhöylä
Muissa kielissä
Monissa kielissä on vastaavaa tarkoittava sana tai sanonta, joka kuvaa henkilöä joko negatiivisessa tai positiivisessa mielessä. Luettelossa alkukieliset ja suomenkieliset käännökset.
USS Seawolf (SSN-575)
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 30. maaliskuuta 1987 ja poistettiin laivastoluettelosta 10. heinäkuuta.
Prince of Persia (vuoden 1989 videopeli)
Prince of Persia on Brøderbund Softwaren vuonna julkaisema videopeli. Pelin on kehittänyt Jordan Mechner Apple II-alustalle.
Peli on julkaistu myöhemmin useille alustoille ja sille on tehty useita jatko-osia.
Pelin alkuperäiset lähdekoodit löytyivät pitkän ajan jälkeen ja ne on julkaistu GitHub-palvelussa.
Vastaanotto
Pelin Amiga-versio on saanut CU Amiga -lehden arvostelussa arvosanaksi 94%.
Maria Rydqvist
Maria Rydqvist (s. 22. maaliskuuta 1983) on ruotsalainen hiihtäjä. Hän edusti seuratasolla Östersunds SK:ta.
Rydqvist kilpaili maailmancupissa vuodesta 2003 vuoteen 2017 asti. Hän oli kolmen parhaan joukossa neljässä eri viestiosakilpailussa ja hänen paras henkilökohtainen sijoituksensa on viides.
Rydqvist osallistui MM-kisoihin ensimmäistä kertaa vuonna 2005. Tuolloin hän oli mukana maansa kahdeksanneksi sijoittuneessa viestijoukkueessa. Rydqvist sijoittui yhdistelmäkilpailussa kuudenneksi Oslon MM-kisoissa 2011. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän hiihti kolmannen osuuden Ruotsin hopeajoukkueessa 4 × 5 kilometrin viestissä. Hän oli lisäksi 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa neljäs ja yhdistelmäkilpailussa yhdeksäs.
Jarkko Heikkinen
Jarkko Heikkinen (s. 10. syyskuuta 1978 Suomussalmi) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Hän pelasi kauteen 2018–2019 asti Kajaanin Hokissa yhteensä runkosarjassa 615 ottelua tehopistein 92+230=322 ja keräten 640 jäähyminuuttia. Heikkinen on otteluissa, tehopisteisessä, syötöissä ja jäähyminuuteissa joukkueen seurahistorian runkosarjan kärjessä. Hän on myös Mestiksen kaikkien aikojen toiseksi tehokkain puolustaja Pasi Järvisen jälkeen tehtyään sarjassa yhteensä 478 runkosarjaottelussa tehot 63+158=221. Jäähyminuutteja kertyi 42. Heikkinen pelasi urallaan myös SM-liigaa Turun Palloseurassa kaudella 2008–2009 tehden 21 runkosarja- ja seitsemässä playoff-ottelussa tehot 2+3=5.
Heikkinen toimi Hokin kapteenina vuodet 2007–2008, 2009–2012 ja 2014–2015. Heikkinen voitti Mestiksen mestaruuden vuonna 2007. Hokki on jäädyttänyt hänen pelinumeronsa 95. Heikkinen pelasi urallaan myös Turun Palloseurassa kaudella 2008–2009, jolloin hän teki 21 runkosarja- ja seitsemässä playoff-ottelussa tehot 2+3=5. Heikkisen pelaajaura päättyi ylävartavammaan syksyllä 2014. Hän päätti kuitenkin palata kaukaloihin Hokin siirryttyä Suomi-sarjaan kaudeksi 2017–2018 ja Heikkinen pelasi vielä kaksi kautta.
Ura
Heikkinen aloitti jääkiekkoilun 7-vuotiaana Suomussalmen Palloseurassa. Hän pelasi seurassa ensimmäiset miesten pelinsä vain 16-vuotiaana II-divisioonassa kaudella 1994–1995. Kaudeksi 1998–1999 Heikkinen vaihtoi SuPS:sta Kajaanin Hokkiin. Joukkue siirtyi kaudeksi 1999–2000 pelaamaan I- ja II-divisioonan välille perustettua Suomi-sarjaa. Kaudella 2000–2001 Heikkinen oli Hokin tehokkain puolustaja tehoilla 7+19=26. Kausi 2001–2002 päättyi Suomi-sarjan mestaruuteen sekä sarjanousuun Mestikseen.
Ensimmäisellä Mestis-kaudellaan 2002–2003 Heikkinen pelasi vain 24 ottelua tehopistein 2+1=3, mutta kaudella 2003–2004 hän löi itsensä läpi Mestiksessä tehden 33 runkosarjaottelussa tehot 4+12=16 sekä neljässä playoff-ottelussa kaksi syöttöpistettä. Kaudella 2005–2006 Heikkinen nousi Hokin varakapteeniksi. Hän oli joukkueen eniten maaleja tehnyt puolustaja kuudella osumallaan. Kaudella 2006–2007 Heikkinen teki Mestiksen yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 13+23=36, joilla hän oli Hokin tehokkain puolustaja ja sijoittui sarjan puolustajien pistepörssissä kolmanneksi. Heikkinen voitti kauden päätteeksi Mestiksen mestaruuden. Kaudella 2007–2008 hän nousi joukkueen kapteeniksi ja oli taas Hokin tehokkain puolustaja ja sijoittui Mestiksen puolustajien pistepörssissä kolmanneksi tehoilla 8+25=33. Heikkinen voitti myös joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +19. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-hopeaa ja Heikkinen valittiin sarjan toiseen tähdistökentälliseen.
Heikkinen oli kauden 2008–2009 päätyttyäkin Hokin tehokkain puolustaja tehtyään 23 ottelussa tehot 4+14=18, kun hän siirtyi joulukuussa 2008 aluksi viikon ajaksi SM-liigajoukkue Oulun Kärppien vahvuuteen. Heikkinen pelasi siellä yhden harjoitusottelun ja Kärpät oli kiinnostuneita pitämään hänet joukkueessa. Peliajan varmuuden puutteen vuoksi hän ei kuitenkaan jatkanut joukkueessa. Heikkisen Hokki-sopimuksessa oli optio SM-liigaan siirtymisestä ja hän teki uuden vuoden kynnyksellä loppukauden kattaneen sopimuksen Turun Palloseuran kanssa. Heikkisen siirron takana oli myös hänelle Hokista tuttu päävalmentaja Kai Suikkanen. 30-vuotias Heikkinen teki liigadebyyttinsä 30. joulukuuta 2008 Saimaan Palloa vastaan. Hän teki seuraavassa ottelussa 2. tammikuuta 2009 liigauransa avausmaalin Helsingin IFK:ta vastaan. Kaikkiaan Heikkinen teki SM-liigassa kauden aikana 21 runkosarja- ja seitsemässä playoff-ottelussa tehot 2+3=5.
13. huhtikuuta 2016 Mestiksen toisessa finaaliottelussa Mikkelin Jukureita vastaan Hokki jäädytti Heikkisen pelinumeron 95. Kaudeksi 2017–2018 hänen ilmoitettiin palaavan kaukaloihin yli kahden ja puolen kauden jälkeen, kun ilman Mestis-lisenssiä jäänyt ja konkurssiin ajautunut Hokki siirtyi Suomi-sarjaan uuden taustayhtiön alaisena. Heikkinen toimi joukkueen kapteenina. Elokuussa 2018 hän teki Hokin kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Heikkinen voitti kauden 2018–2019 päätteeksi Suomi-sarjan mestaruuden.
Hokki nostettiin kauden 2018–2019 jälkeen takaisin Mestikseen, kun Lempäälän Kisa jäi ilman Mestis-lisenssiä. Heikkinen lopetti jälleen pelaajauransa ja hänet nimettiin heinäkuussa 2019 1+1-vuotisella sopimuksella Hokin päävalmentajaksi kaudelle 2019–2020. Joukkue sijoittui Mestiksen runkosarjassa viimeiseksi, mutta Mestiskarsintoja ei kuitenkaan pelattu kauden keskeyttäneen koronaviruspandemian vuoksi. Kauden jälkeen Hokki ilmoitti, että Heikkisen sopimuksessa ollutta optiota käytetä.
Perhe
Heikkisellä on vaimo ja kolme poikaa.
Lääni
thumb|[[Ruotsin läänit|alt=]]
thumb|right|[[Suomen läänit ennen niiden lakkauttamista vuonna 2010.]]
Lääni (ruots. län) on valtion aluehallinnon ylimmästä tasosta Suomessa ja Ruotsissa käytetty nimitys. Lääni on osa valtionhallintoa, eikä sillä ole itsehallintoa, demokraattisesti valittua edustusta tai lainsäädäntövaltaa. Läänin johdossa on hallituksen nimittämä maaherra, joka johtaa lääninhallitusta. Maaherran asemaan on yleisesti nimitetty vanhempia ansioituneita poliitikkoja.
Ruotsin läänit ovat edelleen olemassa, mutta Suomen läänit lakkautettiin vuoden 2010 alussa. Läänien tilalle Suomessa tulivat aluehallintovirastot.
Aikaisemmin lääni tarkoitti aluetta, jonka kuningas antoi palkaksi eli läänitykseksi aateliselle tämän valtakunnalle ja kuninkaalle suorittamista palveluksista. Keskiajalta uuden ajan alkuun Ruotsissa oli linnaläänejä valtionhallinon yksiköinä. Vuoden 1634 hallitusmuodossa määrättiin nykyisestä lääninhallinnosta. Lääninhallinnon tehtäviä ja historiaa on kuvattu tarkemmin Suomen ja Ruotsin läänejä käsittelevissä artikkeleissa.
Norjan, Liettuan ja Tšekin läänit
Suomen ja Ruotsin lisäksi Norjan, Liettuan ja Tšekin ylimmän tason paikallishallintoalueita on saatettu suomenkielisissä yhteyksissä nimittää lääneiksi. Norjan läänit vastaavat kuitenkin lähinnä Ruotsin maakäräjäkuntia, sillä niillä ne vastaavat eräistä julkisista palveluista ja niitä johtaa vaaleilla valittu toimielin. Liettuan läänit ovat asemaltaan lähempänä Suomen ja Ruotsin läänejä, mutta liettuan kielessä niistä käytetään muuta nimitystä.
Lähteet
Alankomaat • Albania • Andorra • Armenia² • Azerbaidžan¹ • Belgia • Bosnia ja Hertsegovina • Bulgaria • Espanja • Georgia¹ • Irlanti • Islanti • Italia • Itävalta • Kazakstan¹ • Kosovo • Kreikka • Kroatia • Kypros² • Latvia • Liechtenstein • Liettua • Luxemburg • Makedonia • Malta • Moldova • Monaco • Montenegro • Norja • Portugali • Puola • Ranska • Romania • Ruotsi • Saksa • San Marino • Serbia • Slovakia • Slovenia • Suomi • Sveitsi • Tanska • Tšekki • Turkki¹ • Ukraina • Unkari • Valko-Venäjä • Venäjä¹ • Viro • Yhdistynyt kuningaskunta
¹ Sijaitsee sekä Euroopassa että Aasiassa ² Aasiassa sijaitseva, kulttuurihistoriallisesti eurooppalainen valtio
Walter Hekster
Walter Hekster (29. maaliskuuta 1937 Amsterdam – 31. joulukuuta 2012) oli alankomaalainen säveltäjä ja klarinetisti.
Hekster valmistui vuonna 1961 Amsterdamin konservatoriosta, jossa oli opiskellut sävellystä Ernest W. Mulderin ja klarinetinsoittoa Bram de Wilden johdolla. Samana vuonna hän pääsi stipendillä opiskelemaan Yalen yliopistoon. Häntä opettivat Mel Powell ja vuonna 1966 Roger Sessions. Hän osallistui Berkshire Music Festival Tanglewoodiin, jossa eräitä hänen teoksistaan esitettiin. Hekster toimi vuosina 1962–1965 connecticutilaisen sinfoniaorkesterin klarinetistina ja esiintyi laajalti muissakin kokoonpanoissa. Tämän jälkeen Hekster toimi vuoteen 1971 saakka Brandonin yliopiston klarinetti- ja sävellysopettajana Kanadassa. Hän myös johti Brandonin yliopiston kamariorkesteria, piti workshopeja Hofstran yliopistossa Long Islandilla ja opetti Alankomaiden konservatorioissa.
Hekster järjesti itse monien teostensa kantaesitykset nykymusiikkitilaisuuksissa Enschedessä. Hänen omien teostensa konsertteja järjestettiin myös Amsterdamissa, Arnhemissa ja Groningenissa.
USS Narwhal (SSN-671)
USS Narwhal (runkonumero SSN-671) oli Yhdysvaltain laivaston ydinsukellusvene, joka oli palveluksessa 1969-1999.
Valmistus
Alus tilattiin 28. heinäkuuta 1964 General Dynamicsin Electric Boat divisioonalta, missä köli laskettiin 17. tammikuuta 1966. Se laskettiin vesille 9. syyskuuta 1967 kumminaan Glynn R. Donaho ja otettiin palvelukseen 12. heinäkuuta 1969 ensimmäisenä päällikkönään W. A. Matson.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1. heinäkuuta 1999.
Primitiivinen taide
thumb|Naisfiguuri ja lapsi, bangwa-heimon veistos [[Kamerunista 1800- ja 1900-luvun vaihteesta. National Museum of African Art, Washington.]] thumb|Kaksi [[Uusi-Guinea|uusiguinealaista naamiota Berliinin etnologisessa museossa.]] Primitiivinen taide tarkoittaa luonnonkansojen taidetta ja esihistoriallisen ajan taidetta. Toisinaan primitiivisellä taiteella tarkoitetaan kaikkien länsimaille vieraiden kulttuurien taidetta. Kansantaide muistuttaa primitiivistä taidetta, mutta vain osa siitä on primitiivistä. Primitiivisen taiteen ensisijaiset alat ovat naamiot ja kuvanveisto, ja sen pääalueita ovat olleet erityisesti Afrikka (Egyptiä lukuun ottamatta), Australia ja Oseania.
Tyylipiirteitä
Verrattuna sivistyskansojen taiteeseen primitiivinen taide on maaginen ja voimakkaasti tyylitelty. Primitiiviselle taiteelle on tunnusomaista symmetria, rytmiikka, toisto ja naivismi. Perspektiivi poikkeaa länsimaisesta. Primitiivisessä taiteessa kuvataan mitä tiedetään. Samaan tapaan luolamaalauksissa yleinen röntgentyyli näyttää ultrarealistisesti enemmän kuin on ulkoisesti nähdään, kuten olentojen luurangot ja sisäelimet. Primitiivinen taide sisältää tavallisesti esittäviä muotoja, joilla on maagista ja myyttistä merkitystä. Myös abstrakteilla ornamenteilla on symboliarvo.
Martin Sharp
Martin Ritchie Sharp (s. 21. tammikuuta 1942 – 1. joulukuuta 2013) oli australialainen taiteilija. Hän tuli tunnetuksi psykedelisen Oz nimisen underground-lehden kuvittajana 1960-luvulla. Hän ystävystyi Cream-yhtyeen kitaristin Eric Claptonin kanssa, ja hänet tunnetaankin parhaiten yhtyeen Disraeli Gears -albumin kannen suunnittelijana ja tekijänä. Sharpin kirjoittama runo on sanoituksena Claptonin säveltämässä kappaleesa ”Tales of Brave Ulysses”.
Primitiivinen taide
Primitiiviset yhteisöt ja niiden määrittely
Primitiivistä taidetta erehdytään helposti pitämään kehittymättömämpänä kuin länsimaista. Nykyisten luonnonkansojen taidetta ei kuitenkaan voi verrata esihistorialliseen taiteeseen, koska se on käynyt läpi yhtä pitkän kehityksen kuin länsimainen kulttuuri.
Kulttuurin primitiivisyys määritellään usein rakennusteknisin perustein. Siinä suhteessa primitiivinen yhteisö elää pienissä yksiköissä ja tilapäisissä luonnonmateriaaleista valmistetuissa majoissa tai teltoissa, eikä kiveä tai savitiiltä käytetä rakennusmateriaalina. Primitiivisyyden perusteena voi olla myös ruoanhankintatapa, jolloin primitiivisiä ovat vaeltavat metsästäjä-keräilijät, kuten Australian aboriginaalit, samoin paikasta toiseen liikkuvaa viljelyä harjoittavat.
Tweed Run
thumb|Vuoden 2009 Tweed Runin osanottajia Lontoossa. Tweed Run eli ”tweedpyöräily” on vuodesta 2009 alkaen vuosittain Lontoossa järjestetty pyöräretki, joka on saanut nimensä osallistujien pukukoodiin kuuluvan tweedkankaan mukaan. Pyöräiltävä reitti kiertelee pääkaupungin nähtävyyksiä, vuonna 2011 reitin varrella olivat esimerkiksi St Paulin katedraali, Big Ben, Buckinghamin palatsi ja Savile Row. Retkeen sisältyy myös tauko teetä ja muuta virkistystä varten.
Lontoon Tweed Run -retkelle osallistuakseen pyöräilijän tulee maksaa rekisteröintimaksu, jonka järjestäjät ilmoittavat lahjoittavansa hyväntekeväisyyteen. Osallistujia rohkaistaan pukeutumaan vanhaan tapaan tweediin, pyöräilyviittoihin ja suuriin lippahattuihin, sekä ilmaisevan menneen maailman tyyliä myös puvustuksen yksityiskohdissa ja ajamaan mahdollisimman vanhoilla polkupyörillä.
Vuoden 2009 ajon jälkeen vastaavia tapahtumia on järjestetty useilla paikkakunnilla Yhdysvalloissa, Kanadassa, Euroopassa, Australiassa ja Japanissa. 13. helmikuuta 2011 Helsingissä järjestettiin tapahtuman ensimmäinen suomalaisversio, joka oli saanut nimen Winter Tweed Run (”talvinen tweedpyöräily”).
Propaganda
thumb|”Onko tässä huominen – Amerikka kommunismin alla!”. Yhdysvaltalaisen propagandasarjakuvalehden [[Antikommunismi|antikommunistinen kansikuva vuodelta 1947.]]
Propaganda voi koostua faktoista, väitteistä, huhuista, puolitotuuksista tai valheista. Se voi olla muodoltaan sanallista tai eri tavoin visuaalista. Tavoitteensa saavuttamiseksi propagandan levittäjä valikoi esittämänsä tiedot ja argumentit tehokkaimmaksi katsomallaan tavalla, joskus vääristellen niitä tai jättäen oleellista tietoa pois, ja joskus tavoitteenaan saada vastaanottajan koko huomio puoleensa. Propaganda on yksipuolista, eikä sen sanomaa ole tarkoitus epäillä. Propagandan levittäjä voi kuitenkin joskus vilpittömästi katsoa käyttävänsä vääristelyä vain todenmukaisen tai hyödyllisen sanomansa perille menon hyväksi.
Alkuperä
Sana propaganda tulee luultavasti Congregatio de Propaganda Fide -järjestöstä, jonka roomalaiskatoliset kardinaalit perustivat vuonna 1622 tekemään lähetystyötä. Järjestö tarkoitettiin levittämään kristinuskoa sinne, mihin sen sanoma ei ollut vielä saapunut, ja puolustamaan uskon perintöä siellä, missä se oli uhattuna. Toimiston perustamisen aikoihin siirtomaiden hallinta oli laajenemassa Hollannin ja Englannin käsiin. Kun molemmat maat olivat protestanttisia, nähtiin katolisen kirkon taholla vaaraksi, että nämä maat levittäisivät protestanttisen uskon myös siirtomaihin.
Merkitykset nykyisin
Propaganda-sanalla on joissain maissa kielteinen merkitys, mutta toisissa neutraali tai jopa positiivinen. Sanalla ei ollut kielteisiä sivumerkityksiä ennen ensimmäisen maailmansodan kansallismielisiä kampanjoita. Nykyaikainen käsitys propagandasta periytyy ensimmäisestä maailmansodasta ja ajan myötä termi on latautunut kielteisillä sävyillä. Propaganda nykymuodossaan viittaa yleensä nimenomaan väärään tai ainakin vääristeltyyn tietoon, jonka tarkoituksena on valheen ja hämmennyksen luomisen kautta vaikuttaa mielipiteen muodostamiseen. Sosialistisessa maailmassa termillä ei kuitenkaan ollut samanlaista kielteistä kaikua, vaan sosialismin levittäjät käyttivät avoimesti ”propagandaa” ja ”agitaatiota”, agitproppia, tiedon välittämisessä, valistuksessa ja opetuksessa.
Propagandan ja agitaation välinen ero on häilyvä. Usein ero syntyy niiden harjoittajien välisistä pyrkimyksistä erottua muista. Agitaatio liitetään usein työväenliikkeeseen ja sittemmin Neuvostoliittoon. Natsi-Saksassa harjoitettiin ”vain” propagandaa, koska sana agitaatio oli leimautunut vasemmistolaiseksi. Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen propaganda muuttui kielteiseksi käsitteeksi, minkä vuoksi sille on kehitetty kiertoilmaisuja.
Valkea, musta ja harmaa propaganda
Propaganda voidaan jakaa kolmeen tyyppiin sen mukaan, kuinka rehellistä ja avointa se on:
Osatekijöitä
Propagandaviestinnän neljä keskeistä tekijää ovat viestin lähettäjä, viestin levityskanava, itse viesti sekä viestin vastaanottaja. Laajemmin propagandan tärkeimpiä osatekijöitä, joita käyttäytymisteoriaa hyödyntävä propagandisti analysoi, ovat:
Tekniikoita
Vuonna 1937 Yhdysvalloissa perustettiin Institute for Propaganda Analysis (”Propaganda-analyysi-instituutti”, IPA). Instituutti koostui yhteiskuntatieteilijöistä ja journalisteista, ja se julkaisi aiheesta kirjallisuutta. IPA määritteli myös ”propagandan seitsemän perusvälinettä”, joihin viitataan edelleen propagandan analyyseissä:
Muita propagandatekniikoita ovat esimerkiksi kiertoilmaukset ja pelon hyväksikäyttäminen. Kaikille propagandatekniikoille on yhteistä pyrkimys näyttää oma asia myönteisessä valossa ja vastustettava asia kielteisessä valossa.
Nimittely
thumb|upright|Nimittelyä propaganda-aseena. ”Paavi on antikristus” – [[Lucas Cranach vanhempi|Lucas Cranach vanhemman luterilainen propagandajuliste vuodelta 1521.]] Nimittelyn avulla vastustettava henkilö tai ajatus yhdistetään kielteiseen symboliin. Tällä keinolla propagandisti toivoo yleisönsä torjuvan kohteen vain esitetyn kielteisen symbolin johdosta, tutustumatta edes todisteisiin. Yleisiä haukkumanimiä ovat esimerkiksi ”kommari”, ”fasisti”, ”denialisti”, ”sika”, ”rasisti”, ”juppi”, ”pummi”, ”pervo” ja ”terroristi”. Hienovaraisempaa nimittelyä ovat esimerkiksi ”saituri”, ”radikaali”, ”pelkurimainen” tai ”vastakulttuuri”.
Ylevät sanat
Ylevillä sanoilla propagandisti pyrkii hakemaan ajamilleen asioille hyväksyntää yhdistämällä ne alitajuisesti käsitteisiin, joista yleisöllä on myönteinen mielikuva. Yleisiä tähän tarkoitukseen käytettyjä käsitteitä ovat sivistys, kristillisyys, hyvä, kunnollinen, oikea, demokratia, isänmaallisuus, äitiys, isyys, tiede, lääketiede, luonto, terveys ja rakkaus.
Siirräntä
thumb|[[Setä Samuli, Yhdysvaltain kansallinen henkilöitymä, kehottaa yhdysvaltalaisia värväytymään armeijaan. J. M. Flaggin tekemää julistetta käytettiin ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikana.]] Propagandisti voi siirtää yleisönsä arvostaman auktoriteetin, prestiisin tai valtuutuksen alitajuisesti johonkin, jonka hän haluaa yleisön hyväksyvän. Tällainen voi olla esimerkiksi kirkko, kansakunta, yleinen mielipide, ja sitä voi edustaa jokin tunteita herättävä symboli kuten risti tai rukous, lippu tai kansallinen henkilöitymä, kuten Setä Samuli. Myös tieteeseen vetoaminen symbolein, kuten lääkäriksi pukeutuneen näyttelijän kautta, voi kohottaa mainostettavan asian arvostusta.
Todistus
Suosittuja julkisuuden henkilöitä käytetään propagandassa nostamaan propagoitavan asian arvoa, vaikka heillä ei olisikaan mitään asiantuntemusta. Propagandassa käytetään myös paljon lauseita, joissa väitetään jonkun arvovaltaisen mutta usein asiaankuulumattoman henkilön ”sanoneen, että...”.
Tavallinen kansa
Poliitikot ja mainostajat yrittävät vedota usein siihen, että he ja heidän ajatuksensa olisivat ”kansanomaisia”. Tähän kansanomaisuuteensa vetoavat joskus varakkaat presidenttiehdokkaatkin, jotka näyttäytyvät mainoskuvissa kansanomaisissa puuhissa ja paikoissa, ja väittävät olevansa ”eliittiä” vastaan ja ”tavallisen kansan” puolella.
Oikeat kortit
Propagandisti voi esittää kaikista asiaa koskevista yksityiskohdista, tilastoista ja muusta tiedosta ainoastaan ne, jotka saavat sen näyttämään myönteiseltä. Kielteiset puolet hän jättää esittämättä. Oikeiden korttien valintaa käytetään etenkin poliittisessa mainonnassa.
Ryhmään liittyminen ja voittajan vankkurit
Propagandisti vetoaa yleisönsä kansallisiin siteisiin, uskontoon, rotuun, sukupuoleen tai ammattiin, ja saa heidät kokoontumaan yhteen tai toimimaan yhdessä. Tällä propagandisti yrittää saada yksilöt ajattelemaan yhtenä ryhmänä ajatustensa takana. Hän voi hyödyntää ihmisten tarvetta olla ”voittavassa joukkueessa”.
Pelko
Propagandisti voi maalailla pelottavia uhkakuvia ja väittää, että katastrofi seuraa, jos hänen ohjeitaan ei noudateta. Pelottelussa oleellista on se, että yleisölle esitetään uhan lisäksi myös toteutettavissa oleva ja tehokkaalta vaikuttava keino torjua uhka. Tällaisten uhkakuvien kautta on vastustettu esimerkiksi ydinsotaa, maahanmuuttoa, rikollisuutta, alkoholinkäyttöä, tupakointia tai holtitonta ajamista.
Mainonta
Mainonta on läheistä sukua propagandalle ja käyttää monelta osin samanlaisia keinoja. Mainonnankin viestit ovat karrikoidun yksinkertaisia, ja mainontakin pyrkii vaikuttamaan suuriin ihmisjoukkoihin tunteellisella ja tiedollisella tasolla saadakseen aikaan halutun reaktion, joka voi olla ostaminen tai sitoutuminen tiettyyn tuotteeseen tai yhtiöön. Mainonnan psykologisesti tehokkaiden menetelmien juuret ovatkin osittain ensimmäisen maailmansodan propagandasta saaduissa opeissa.
Terveysvalistus
Terveysvalistusta voidaan pitää mietona valkoisena propagandana. Propagandan keinoja terveysvalistuksessa on hyödynnetty muun muassa tupakoinnin, alkoholinkäytön ja huumeiden vastustamiseen, HI-viruksen torjumiseen, koulutuksen ja ehkäisyn puolustamiseen sekä turvavyön käytön lisäämiseen. 2000-luvulla terveyspropaganda keskittyy ruoan terveellisyyteen ja ekologisuuteen.
Taide
Totalitaristisissa yhteiskunnissa taide on tavallisesti yhdistetty propagandaan ja henkilökulttiin. Siitä kertovat niin Saksan natsitaide ja varsinkin Josif Stalinin aikainen sosialistinen realismi Neuvostoliitossa. Propaganda ja henkilökultti on yhdistetty taiteeseen myös uudemman ajan totalitarismeissa, kuten esimerkiksi Kiinan kansantasavallan Mao Zedongin, Albanian Enver Hoxhan ja Irakin Saddam Husseinin hallintokausiin. Nykyisin Pohjois-Koreassa toteutetaan henkilöpalvontaa ja propagandaa taiteen nimissä.
Elokuva
Propagandaelokuvat katsottiin tärkeäksi vaikuttamisen keinoksi etenkin Neuvostoliitossa heti vuoden 1917 vallankumouksesta lähtien, ja 1930-luvulla myös natsi-Saksassa. Hollywoodissakin tehtiin paljon propagandaelokuvia toiseen maailmansotaan saakka, vaikka Yhdysvaltain hallitus ei koskaan ottanutkaan maan elokuvatuotantoa valvontaansa. Sodan jälkeen suoranaiset propagandaelokuvat katosivat pitkälti länsimaista. Eräs uudempi esimerkki yhdysvaltalaisesta viihdepropagandasta on 1980-luvun suosikkielokuva Top Gun, joka romantisoi laivastoelämää ja viesti Yhdysvaltain sotilaallista voimaa. Myös Venäjän nykyaikainen sotapropaganda on puettu toistuvasti elokuvaviihteen kaapuun. Moni nykyajankin valistusfilmi ja markkinointifilmi voidaan nähdä esimerkkinä propagandasta.
Musiikki
Myös musiikkia on käytetty massavaikuttamisen muotona jo pitkään. Hengellisen musiikin vaikuttavuuteen kuuluu suostuttelevien sanojen lisäksi myös melodia, jonka tarkoitus on saada kuulija hurmiomaiseen tilaan ja herkistymään vastaanotettavalle viestille. Jo Martti Luther kirjoitti virsiinsä uskonnollista propagandaa 1500-luvulla. Saksassa oli minnelaulajia, jotka ylistivät lauluillaan usein vallanpitäjiä. Irlannissa vaeltavat minstrelit pitivät yllä kansallisuusaatetta. Musiikkia on käytetty eri tavoin myös sotapropagandan yhteydessä. Kansallislauluista etenkin Ranskan kansallislaulu Marseljeesi ja Neuvostoliiton ensimmäinen kansallislaulu Kansainvälinen ovat voimakkaasti propagandistisia sanoituksiltaan. Neuvostoliittolaisista säveltäjistä Dmitri Šostakovitš tunnettiin propagandistisesta ja myös vastapropagandistisesta musiikista. Myös moni aatteellinen liike on käyttänyt musiikkia ideoidensa levittämiseen. Yhdysvalloissa populaarimusiikista tuli 1960-luvun vastakulttuurille tärkeä propaganda-ase. Euroviisuissa on nähty niin Venäjän ja Ukrainan keskinäistä poliittista propagandaa kuin propagointia sukupuolivähemmistöjenkin arvojen puolesta.
Valtioiden poliittinen propaganda
Valtiot käyttävät oman propagandansa levittämiseen nykyisin valtion viestintää ja pr-toimintaa, diplomaattista suostuttelua ja kansainvälisiä neuvotteluja. Joukkoviestintä on valtioiden poliittisessa propagandassa tärkeässä osassa, samoin kuin valtionjohtajien puheet, jotka tavoittavat miljoonayleisön. Poliittisen propagandan tunnusmerkkejä ovat disinformaation levittäminen ja psykologinen manipulaatio. Julkiseen keskusteluun vaikutetaan paljon metaforien kautta, joilla luodaan viholliskuvia ja helpotetaan monimutkaisten poliittisten tilanteiden jäsentämistä. Myös kansallisia poliittisia myyttejä hyödynnetään. Strateginen viestintä on propagandaa laajempi alue, mutta valtion strategisen viestinnän ja propagandan välinen raja on liukuva, sillä niissä tukeudutaan samanlaisiin keinoihin. Strategiset narratiivit ovat valtioiden tapa vaikuttaa kansainväliseen järjestelmään sekä muokata kuulijoiden identiteettiä ja oikeuttaa omaa toimintaansa. Tämä tapahtuu pelkistämällä kertomuksen keskeisiä piirteitä, asettamalla syy-seuraussuhteet ja tapahtumien järjestys palvelemaan kertojan tavoitteita sekä poistamalla olennaisia tekijöitä kertomuksesta.
Psykologiset operaatiot sodassa
Propagandaa ja indoktrinaatiota käyttäviä sotilasoperaatioita kutsutaan psykologisiksi operaatioiksi. Näitä operaatioita voivat olla suora tiedottaminen tai tiedotusvälineisiin vaikuttaminen siten, että ne valitsevat uutisia tai kommentoivat uutisia sodankäynnin päämääriä tukevalla tavalla. Oleellista tässä on toimittajien ja ulkopuolisten tiedottajien sitouttaminen tiedotustapahtumaan.
Koska riippumattomia tiedotusvälineitä ja toimittajia pidetään toimijoita itseään puolueettomampina ja uskottavampina, on uutisvirran hallinta vaikuttavampi tapa tiedottaa kuin suora oma tiedotus ja mielipiteiden esittäminen.
Psykologisten operaatioiden ongelmaksi on koettu se, että ne eivät kohdistu pelkästään vastustajaan tai viholliseen tai vastustaja- ja vihollismaiden väestöihin, vaan psykologisia operaatioita voidaan käyttää myös suoritettaviin sotatoimiin epäilevästi suhtautuviin omiin kannattajiin tai niihin arvostelevasti suhtautuviin vastustajiin. Näin ollen muodostuu tilanne, missä kansanedustuslaitoksen luottamusta nauttiva hallitus tai äänestäjien luottamusta nauttiva presidentti voi pyrkiä antamaan käsiteltävänä olevista asioista kuvan, mikä ei vastaa hallituksen tai presidentin omia käsityksiä opposition tai epäilijöiden vaimentamiseksi. Yhdysvalloissa psykologiset operaatiot hyväksytään sotilastoimiksi, mutta oman väestön tietoinen harhaanjohtaminen on kiellettyä.
Viesti
Propagandan viesti on useimmin ollut kansallismielinen tai poliittinen. Esimerkkejä propagandasta voidaan löytää poliittisesta kampanjoinnista, vihollisväestölle suunnatusta taistelumielialaa hajottavasta propagandasta (psykologinen sodankäynti) ja oman väestön mielialan kohottamisesta. Omalle väestölle voidaan myös luoda mielikuvaa epäinhimillisestä vastustajasta ja vihollisen tekemistä julmuuksista. Tämä keino on tehokas tapa sammuttaa tai vaimentaa ihmisten tappamisesta syntyviä moraalituskia – jos vihollinen on alennettu syöpäläisen tasolle, ei sotilaan tarvitse ajatella ampuvansa todellisia, eläviä ihmisiä.
Historiaa
Vaikka välineet ja keinot ovat muuttuneet, propagandaa on tehty kautta aikojen. Muinaiset Egyptin faaraot rakennuttivat sfinksejä ja pyramideja valtansa korostamiseksi. Propaganda-sana otettiin käyttöön keskellä 1600-luvun uskonsotia.
Varhaista historiaa
Propagandaa alettiin käyttää jo varhain. Vuodelta 515 eaa. tunnetaan ”Behistunin kaiverrus” Persian kuninkaan Dareios I:n valtaannousun yhteydestä. Antiikin Kreikan sotilaskomentaja Themistokles käytti vuonna 480 eaa. propagandaa viivyttääkseen vihollistaan Kserksestä. Samoihin aikoihin Aleksanteri Suuri käytti omaa kuvaansa kolikoissa, monumenteissa ja patsaissa propagandakeinona. Rooman diktaattori Julius Caesaria pidettiin taitavana propagandistina, kuten myös Liviusta ja monia muita ajan roomalaiskirjailijoita.
Katolinen kirkko
thumb|Giuseppe Vasin etsaus vuodelta 1761 kuvaa Propaganda Fiden keskustoimistoa Roomassa Piazza di Spagnalle suuntautuvan pohjoisfasaadin suunnitteli arkkitehti [[Gian Lorenzo Bernini|Bernini.]] Paavi Urbanus II käytti propagandaa saadakseen ristiretkille kannatusta. Uskonpuhdistuksen aikaan 1500-luvulla propagandasta tuli niin katolisten kuin protestanttienkin paljon käyttämä työkalu. Kirjapainon keksimisen myötä propaganda sai tuolloin entistä paljon suuremman yleisön. Vuonna 1622 paavi Gregorius XV perusti Congregatio de Propaganda Fide -järjestön uskon levittämiseksi ei-katolisissa maissa. Epävirallisesti ryhmän nimi lyhennettiin muotoon ”propaganda”, ja termi tuli yleiseen käyttöön.
1800-luku
Nykyaikainen propaganda syntyi 1800-luvulla. Lukutaito oli yleistynyt ja ihmiset seurasivat politiikkaa, joten poliitikot alkoivat haluta vaikuttaa yleiseen mielipiteeseen propagandan avulla. Kärjistettyä propagandaa käyttivät 1800-luvulla muun muassa englantilaiset Intiaa vastaan sekä yhdysvaltalaiset ja brittiläiset orjuuden vastustajat. Tunnepitoisten ja rationaalisten argumenttien yhdistelmä osoittautui hyvin tehokkaaksi. 1800-luvulla syntyi myös poliittinen pilapiirros.
Ensimmäinen maailmansota
thumb|Ensimmäisen maailmansodan aikainen Saksan-vastainen propagandajuliste: ”Tuhoa tämä järjetön peto – värväydy Yhdysvaltain armeijaan”. Kuvan juliste on yhdysvaltalainen versio alkuperäisestä brittiläisestä julisteesta. Ensimmäisessä maailmansodassa propagandaa alettiin tuottaa ensimmäistä kertaa laajamittaisesti. Ensimmäisen maailmansodan propaganda perustui paljolti täydelliseen liioitteluun tai virheelliseen tietoon. Saksan keisari Vilhelm II perusti maahansa epävirallisen propagandakoneiston, jonka tärkeimpiä tehtäviä oli propagandan tuottaminen neutraaleihin maihin. Sodan alettua Britannia katkaisi merenalaiset kaapelit, jolloin Saksa joutui lähettämään propagandaansa ääniaalloilla ja sotajoukoilleen ajetuilla liikkuvilla propagandaelokuvanäyttämöillä. Britanniassa perustettiin War Propaganda Bureau (”Sotapropagandavirasto”), jonka johdossa oli journalisti Charles Masterson. Hän sai useat maan eturivin kirjailijoista osallistumaan sotapropagandan suunnitteluun, ja Nalle Puh -kirjailija A. A. Milne palkattiin myöhemmin sotapropagandan kirjoittajaksi. Brittien onnistuneen sotapropagandan ansiona voidaan pitää Yhdysvaltojen houkuttelua sotaan. Saksan myöhempi valtakunnankansleri Adolf Hitler opiskeli juuri brittien sotapropagandaa sodan jälkeen, ja arvosti sitä nerokkaaksi ja tehokkaaksi.
Maailmansotien välinen aika
Propagandan käsite vakiintui yleiskieleen nykymerkityksessään ensimmäistä maailmansotaa seuraavilla kahdella vuosikymmenellä. Propagandamenetelmät valjastettiin poliittisten ja kaupallisten päämäärien palvelukseen niin Euroopassa ja Yhdysvalloissa kuin muuallakin maailmassa, ja moderni propaganda levisi yhteiskunnan kaikkiin kolkkiin. Etenkin Neuvostoliitto ja Saksa lisäsivät propagandansa volyymia maailmansotien välisenä aikana. Yhdysvalloissakin sotapropagandasta saatuja oppeja alettiin käyttää demokratian apuvälineenä, ja siihen liittyvä public relations -käsite lanseerattiin. Propagandan mahdollisuus alettiin ottaa aikaisempaa paremmin huomioon maiden välisissä suhteissa. Englannin ja Venäjän kauppasopimukseen laitettiin pykälä, joka kielsi Venäjää hyökkäämästä Britanniaa vastaan propagandalla, ja myös Britannia lupasi toisen maailmansodan alla Yhdysvalloille, ettei tekisi propagandaa sen suuntaan. Kansainliitto sai monen maan mukaan propagandan kieltävään yleissopimukseen vuonna 1936, mutta sopimus ei pysynyt voimassa kauan, sillä Saksa, Japani ja Yhdysvallat eivät liittyneet siihen. Sodan lietsominen propagandan keinoin kiellettiin vasta vuonna 1966 YK:n yleissopimuksella.
Kansallissosialistinen Saksa
thumb|left|upright|Juliste, jolla alankomaalaisia värvättiin [[Schutzstaffel|SS:n riveihin: ”Kunniasi ja omantuntosi tähden! Bolševismia vastaan! Liity Waffen SS:ään.”]] Adolf Hitlerin kansallissosialistisen Saksan propagandakoneistoa voidaan hyvällä syyllä pitää yhtenä esimerkkinä propagandan tehokkuudesta laajojen kansanjoukkojen mielipiteen muokkaajana. Jo ennen kansallissosialistien nousua valtaan, puolue käytti propagandaa tehokkaasti apunaan edistääkseen aatteitaan ja pyrkiessään vaalimenestykseen. Kansallissosialistisen puolueen propagandan kärki suuntautui kohti Saksaa hallitsevaa talouslamaa ja ensimmäisen maailmansodan Versailles’n ”häpeärauhan” aiheuttamaa nöyryytyksen tilaa. Antisemitististä vihaa lietsottiin erityisesti niin sanotun selkäänpuukotusopin avulla, jonka mukaan ensimmäisen maailmansodan häviö oli kotirintaman epäisänmaallisen aineksen – erityisesti juutalaisten – toiminta. Antisemitismi oli tosin jo luonnostaan varsin voimakas ilmiö Euroopassa. Propaganda suuntautui myös sosialisteja ja kommunisteja vastaan. Neuvostoliitto maalattiin saksalaisten mieliin bolševistisena valloittajana ja barbariana, jonka aallon tulppana Saksan kansa seisoi Euroopan turvana. Ulkopoliittisista syistä kommunisminvastaista propagandaa vähennettiin jonkin verran hyökkäämättömyyssopimuksen ollessa voimassa ennen operaatio Barbarossaa.
Neuvostoliitto
thumb|Neuvostopropagandajuliste vuodelta 1920 esittelee, mitä kaikkea vallankumous antoi neuvostonaiselle: kirjaston, lastentarhan, aikuiskoulun ynnä muuta. Kommunismissa propaganda on nähty hyväksyttävänä. Venäläiset marxistit Georgi Plehanov ja V. I. Lenin määrittelivät 1900-luvun alussa käsitteen agitprop, johon kuuluivat propaganda ja agitaatio. Propagandan he määrittelivät harkituksi historiallisten ja tieteellisten argumenttien käytöksi, jolla koulutetut ja valistuneet indoktrinoidaan. Agitaation he määrittelivät iskulauseiden, vertauskuvien ja puolitotuuksien käytöksi, jolla hyödynnetään kouluttamattomien ja epäjärkevien ihmisten kokemia vääryyksiä.
Kylmä sota
Kylmän sodan aikana toisen maailmansodan jälkeen niin Yhdysvallat kuin Neuvostoliittokin pyrkivät vaikuttamaan julkiseen mielipiteeseen propagandan keinoin. Suurvaltojen propaganda kohdistui niin oman maan kansalaisiin kuin vastapuoleen ja puolueettomiinkin maihin ja medioihinkin. Vihollista mustamaalattiin luomalla karikatyyrimäisiä negatiivisia mielikuvia. Idässä luotiin häikäilemättömän kapitalistin ja lännessä julman kommarin ivakuva. Yhdysvalloissa punaisten vastaiseen propagandaan liittyi ydintuholla pelottelu, ja idän esitettiin uhkaavan vapautta ja amerikkalaista elämäntapaa. Neuvostoliiton propagandassa länsimaat olivat miljonääripohattojen hallitsemia alistetun kansan helvetinloukkoja, jotka uhkailivat rauhanomaisia maita, kuten Neuvostoliittoa. Yhdysvaltain käymät sodat Koreassa ja Vietnamissa olivat sille propagandatappioita, vaikka maan hallinto agitoikin sotien puolesta voimakkaasti. Euroopassa suurvaltojen välistä massavaikuttamista harjoitettiin etenkin jaetun Saksan Berliinissä.
Kylmän sodan aikainen propaganda sulautui myös monen maan ilmapiiriin ja yleiskulttuuriin arkisen elämän osaksi. Yhdysvaltain kulttuuripropagandan osa oli toisen maailmansodan jälkeinen Marshall-apu, jonka kautta Yhdysvallat sai oikeuden jakaa avustamiinsa maihin myös tietoa ja uutisia. Itäblokin maissa taas järjestettiin vuodesta 1947 alkaen esimerkiksi Maailman nuorison ja opiskelijoiden festivaaleja. Kumpikin suurvaltablokki hyödynsi myös elokuvaa propagandan välineenä.
Kylmän sodan propagandaan liittyivät erilaiset salaliittoteoriat, kuten KGB:n sepittämä teoria siitä, että AIDS olisi Yhdysvaltain laboratorioissa kehitetty sairaus.
Yhdysvallat levitti Eurooppaan ja itään propagandaa myös Radio Free Europen ja Radio Libertyn lähetyksillä. Sosialistileirin sisäisiä vastapropagandakanavia olivat esimerkiksi Puolan Solidaarisuusliike ja Neuvostoliiton dissidenttiliike.
Yhdysvalloissa
Suurimpaan osaan Itä-Euroopan maista suunnattiin niiden äidinkielellä tuotettuja ohjelmia. Ohjelmien tuottajina toimivat toisaalta amerikkalaiset, toisaalta loikkarit. Jälkimmäisen ryhmän antikommunistista sisältöä pyrittiin jonkin verran rajaamaan, jottei syntyisi liian hyökkäävää mielikuvaa. Radiotoimintaa toteutettiin myös CIA:n peitetoimien kautta, jotka oli naamioitu kaupallisiksi yrityksiksi, esimerkiksi Radio Free Europe. Jotain propagandan tehosta tai kenties Neuvostoliiton ylireagoinnista kertoo se, että läntistä radiotoimintaa yritettiin padota laajamittaisella radiohäirinnällä.
Neuvostoliitossa
Länsivastainen propaganda suuntautui lähinnä Itä-Euroopan maihin ja omaan kansaan. Länteen tuotettiin propagandaa, jossa Neuvostoliitto esiteltiin onnelaksi ja kehityksen huipuksi, jossa ihmisoikeudet, tasa-arvo ja elintaso olivat maailman parhaat.
Kylmän sodan jälkeen
Jugoslavian hajoamissodissa 1990-luvulla propagandaa käytettiin runsaasti kaikilla puolilla. Venäjämielinen Serbia vastusti propagandassaan Yhdysvaltoja ja Natoa, ja serbit ja muslimit levittivät toisistaan kauhutarinoita.
Yhdysvaltain julistama terrorisminvastainen sota vuoden 2001 New Yorkin terrorihyökkäyksen jälkeen oli Yhdysvaltain mittavin propagandaoperaatio toisen maailmansodan jälieen. Fraasilla oikeutettiin kaikki hyökkäykset maihin, joissa al-Qaida-terroristijärjestöllä väitettiin olevan vaikutusvaltaa ja aseita. Keskeisenä keinona kääntää maailman mielipide sodan kannalle Yhdysvallat käytti myöhemmin kyseenalaiseksi osoittautunutta väitettä Irakin joukkotuhoaseista. Irakin diktaattori Saddam Hussein esitettiin propagandassa uhkana hyvälle ja oikealle maailmanjärjestykselle, ja New Yorkin hyökkäyksestä vastannut al-Qaida esitettiin voimakkaampana ja yhteisempänä ryhmänä kuin mitä se todellisuudessa oli.
Kylmän sodan jälkeen massoihin vaikuttaminen on liudentunut paljolti propagandasta indoktrinaatioksi, missä pyritään vaikuttamaan lukijaan tai katselijaan siten, ettei hän tiedosta häneen vaikutettavan. Propagandasta ei käytetä enää nimitystä propaganda, vaan tiedottaminen, koska propagandasta on tullut harhaanjohtamisen synonyymi eikä vaikuttaminen ole enää yhtä suoraviivaista kuin aikaisemmin.
Sosialistileirin propaganda jatkui kylmän sodan päättymisen jälkeen vielä esimerkiksi Kuubassa ja Pohjois-Koreassa, joista jälkimmäisessä se on voimissaan vielä 2010-luvun lopullakin. Sosialistimaiden propagandajulisteet on sijoitettu paikkoihin, joissa mahdollisimman paljon ihmisiä näkee julisteen ja sen sanoman, kuten kadunkulmiin, risteyksiin ja liikennevaloihin. Koska julisteita yhä useammin katsotaan liikkuvasta ajoneuvosta, kuvien koko on pienentynyt, informaation tarkkuus vähentynyt ja tekstin pituus lyhentynyt. Julkisuuteen harvoin on paljastettu teosten tekijöitä, paitsi Vietnamissa, jossa useista teosten piirtäjistä on tullut kuuluisia.
Internetin ajan propaganda
Internet ja globaali digitalisoituminen ovat 1990-luvulta alkaen laajentaneet propagandan kohdeyleisöä ja tuoneet propagandan tuottamisen miljoonien ihmisten ulottuville. Uusien viestintäteknologioiden ansiosta kuka tahansa voi ryhtyä propagandistiksi, etenkin kun asiakirjoja ja kuvia voi digitaalisina manipuloida ja väärentää entistä helpommin. Organisoituneita uusia tekijöitä propagandan kentällä ovat esimerkiksi terroristijärjestöt, vaihtoehtomediat, valemediat ja ylhäältä johdetut internet-propagandistit, jotka toimivat sosiaalisessa mediassa ja internetin keskustelupalstoilla. Koska internetissä on valtavasti tietoa, propagandan tuottamiseen voi riittää vain tiedon valikointi. Käsite ”totuudenjälkeinen aika” on noussut 2010-luvun lopulla erääksi propagandaa tarkoittavaksi uudeksi ilmaukseksi.
Demokratioissa
Täysin demokraattisessa yhteiskunnassa kuka tahansa saisi tuottaa propagandaa vapaasti, ja yhteiskunnan kannalta parhaat ajatukset voittaisivat ajan myötä. Tämä edellyttää sitä, että suurin osa vastaanottajista olisi melko hyvin koulutettuja, älykkäitä, yhteiskuntasuuntautuneita ja kärsivällisiä, eivätkä he häkeltyisi viestinnän paljoudesta. Luotettavaa ja asiaankuuluvaa sekä halvalla saatavaa tietoa levittämässä täytyisi olla myös hyvin rahoitettuja, yhteiskunnallisesti suuntautuneita ja sensuroimattomia uutisten kokoaja- ja opetustahoja.
Todellisessa maailmassa nykyaikaiset demokratiat suojautuvat ”haitallista” propagandaa vastaan eri tavoin. Lobbaajien ja julkaisijoiden täytyy joskus rekisteröityä viranomaisille, ja propaganda ja mainonta täytyy ilmoittaa selkeästi sellaiseksi. Lehtien omistussuhteet ja muu vastaava tieto vaaditaan joissain yhteyksissä julkiseksi, mutta rahoittajia ei aina silloinkaan. Maksetuissa poliittisissa mainoksissa saattaa täytyä mainita rahoittajan nimi. Jotkin lait ja käytännöt sallivat yhtäläisen ajan ja tilan tai vastausoikeuden kaikille merkittävimmille vaalikampanjoijille. Jotkin maat rajoittavat vaalimainontaa juuri vaaleja edeltävinä päivinä propagandan vaikutusten tasaamiseksi. Yksityiset tai julkiset kuluttajatutkimusjärjestöt tarkkailevat usein ruokien, lääkkeiden ja muiden tuotteiden markkinointia ja tarvittaessa julkaisevat omaa vastapropagandaansa.