cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Matti Pellonpää
Teatteri
Pellonpään teatteriura jäi lyhyeksi. Hän lopetti sen vuonna 1983 lastennäytelmään Maailmanmatkaaja Möttönen, jonka ohjasi Kristiina Repo. Omasta mielestään Pellonpää oli liian lyhytjännitteinen näyttämölle, eikä halunnut sitoutua kenties vuosikausiakin kestäviin produktioihin.
Nokia 2680 slide
Nokia 2680 slide on Nokian huhtikuussa 2008 julkaisema matkapuhelin. Myyntiin puhelin tuli saman vuoden syyskuussa.
Matti Pellonpää
Elokuvat
Matti Pellonpää teki valkokankailla yhdeksän pääroolia. Viisi niistä oli Aki Kaurismäen elokuvissa: Varjoja paratiisissa, Boheemielämää, Pidä huivista kiinni, Tatjana, Leningrad Cowboys Go America ja Leningrad Cowboys Meet Moses. Kaksi oli Mika Kaurismäen elokuvissa: Arvottomat ja Cha Cha Cha. Lisäksi hän näytteli pääroolin Matti Ijäksen elokuvassa Räpsy ja Dolly ja Jim Jarmuschin elokuvassa Night on Earth.
Elokuvaroolit 1960- ja 1970-luvuilla
Matti Pellonpää esitti jo lapsena pienen "roolin" Mikko Niskasen elokuvassa Pojat (1962). Mistään valkokangasdebyytistä ei kuitenkaan ollut kyse, sillä Pellonpää ei ole tunnistettavissa edes elokuvan tuotantostilleistä. Ensimmäinen tunnistettava elokuvaesiintyminen oli vuonna 1969 Eila Kaarresalo-Kasarin lyhytelokuvassa Ampumarata, mutta sekin jäi vain vähäiseksi sivutehtäväksi. Pellonpään varsinainen debyyttirooli kokoillan elokuvassa on Valdemar Leppänen vuonna 1970 Edvin Laineen eeppisessä draamassa Akseli ja Elina. Väinö Linnan luomaan Täällä Pohjantähden alla -universumiin kuuluva alakuloinen Valtu on Leppäsen Aunen ainoa poika. Hän kaatuu talvisodan rintamalla ensimmäisenä Pentinkulman nuorukaisista ja hänen sankarikuolemansa nostaa hutsuna pidetyn Aunen statusta kyläyhteisössä.
Pellonpään uran varhaisvaiheen muita elokuvarooleja ovat kreditoimaton tykkimiehen osa Asko Tolosen draamassa Kesän maku (1975) ja kreditoitu sivurooli koomikkona Heikki Partasen, Riitta Rautoman ja Katariina Lahden historiallisessa draamassa Antti Puuhaara (1976).
1982–1989
Pellonpää tutustui 1980-luvun alussa ohjaajaveljeksiin Aki ja Mika Kaurismäki. Hänen ensimmäinen kiinnityksensä kokoillan fiktioelokuvan päärooliin sujui mutkattomasti: hän jonotti olutta Vanhan terassilla Helsingissä, kun Mika Kaurismäki tuli kysymään "tuutsä tohon Arvottomiin?". Kaurismäki tarkensi, että kyse on pääroolista. "Joo kyllä mä tuun", Pellonpää vastasi.
Arvottomien (1982) keskiössä on tiskaajana työskentelevä Manne Ojaniemi, joka joutuu tekemisiin alamaailman kanssa. Elokuva sai hämmentyneen vastaanoton, mutta kriitikot olivat melko yksimielisiä, että kyse oli jostain uudesta. Pellonpään rooli on häviäjätyyppi, josta tuli 1980-luvun myötä hänen tavaramerkkinsä. Myös kirjakielinen replikointi oli alusta alkaen mukana. Arvottomista on käytetty myös määritelmää "uuden tekijäsukupolven perusteos".
Manne Ojaniemi eroaa Pellonpään myöhemmistä päärooleista aktiivisuudellaan ja suulaudellaan. Manne on antisankari, josta Pellonpää onnistuu rakentamaan erittäin sympaattisen taideteoksen. Pellonpää tulkitsi, että Arvottomien hahmot ovat arvottomia sen takia, ettei heillä ole mahdollisuuksia vaikuttaa omaan elämäänsä. Pellonpään seuraavat roolihahmot Kaurismäkien elokuvissa olivat Mannea hankalammassa asemassa, sillä heillä ei ollut mahdollisuutta suoriin, konkreettisiin kostotoimiin: sortajaksi koettu taho oli näet vaikeammin hahmotettava, esimerkiksi jokin epämääräinen yhteiskunnallinen rakenne. Arvottomat sai ensi-iltansa lokakuussa 1982 ja teatterikatsojia kertyi noin 70 000.
Pellonpään seuraava rooli Kaurismäen veljesten elokuvassa oli iso sivuosa Nikanderina rikosdraamassa Rikos ja rangaistus (1983). Elokuva on Aki Kaurismäen esikoisohjaus ja se sai katsojia saman verran kuin Arvottomat. Elokuvan päärooleissa ovat Markku Toikka ja Aino Seppo.
Mika Kaurismäen rikoselokuvassa Klaani - tarina Sammakoitten suvusta (1984) Pellonpää on pikkurikollinen nimeltään Ritsari. Kyse on pienehköstä sivuosasta, mutta Pellonpää teki siitä malliesimerkin keinoista, joilla kiinnostava sivuhahmo loihditaan. Hän oli Ritsarina omimmalla alueellaan luomassa äärimmäisen tiiviisti pakattua inhimillistä tragediaa. Pellonpään tehokeinot vastaavanlaisissa rooleissa olivat nerokkaan arkisia, kuten keittolautasen tyhjäksi ryystäminen. Klaanissa nousi esiin musiikki, joka palkittiin Jussilla. Pääosien näyttelijät ovat amatöörejä, sivuosissa on Pellonpään ohella muita ammattilaisia, kuten Kari Väänänen, Antti Litja ja Lasse Pöysti. Juhani Niemelä nappasi sivuosastaan Jussi-palkinnon. Katsojia elokuva sai noin 66 000.
Pellonpään neljäs rooli Kaurismäkien elokuvassa oli yksi lukuisista Frankeista Aki Kaurismäen komediassa Calamari Union (1985). Elokuvassa näyttelee sankka joukko ammattimuusikoita, mistä varsinaiset ammattinäyttelijät ottivat nokkiinsa. Mato Valtonen huomautti, että samaan aikaan usea näyttelijä halusi levyttää oman albumin, eli työntyä muusikoiden reviirille. Pellonpäälle muusikkopiirit olivat tuttuja, etenkin Tampereen piirit ja eritoten Juice Leskinen. Calamari Union oli siten eräänlainen intersektio Pellonpään taiteilijan uralla, jonka pääväylät olivat ammattimainen näyttelijäntyö ja harrastelijamainen muusikontyö.
Calamari Union sai noin 58 000 katsojaa ja televisiossakin ensi kerrallaan vain noin neljännesmiljoonan. Aki Kaurismäen mukaan Calamari Union oli tarkoitettukin huonoksi elokuvaksi, halpatuotannoksi ja undergroundin edustajaksi. Sen tuotantokustannukset olivat noin 400 000 markkaa.
Aki Kaurismäen draamakomediassa Varjoja paratiisissa (1986) Pellonpää tekee pääroolin roskakuski Nikanderina. Hän itse piti roolia vasta toisena "kunnon roolinaan". Varjoja paratiisissa on ensimmäinen elokuva, jossa Pellonpää ja Kati Outinen muodostavat pääparin. Aiemmin he olivat tunteneet toisensa vain pintapuolisesti. Pellonpäälle maailman murjoma Nikander oli täysosuma, tilaisuus tulkita suuria tunteita vähäeleisen hillitysti ja hienovaraisesti. Nikander teki Pellonpäästä lopullisesti Aki Kaurismäen johtavan profiilinäyttelijän ja alter egon. Pellonpäästä ja Outisesta Varjoja paratiisissa teki aikakautensa tyylikkäimmäksi luonnehditun suomalaisen valkokangasparin. Heidän henkilökemiansa toimi ja he osasivat näytellä suhteensa ja rakkautensa todentuntuisesti kaikesta turhasta riisuttuna.
Erkki Huhtamo arvioi Pellonpään osasuoritusta Pohjolan Sanomissa: "Matti Pellonpään [- -] kohdalla tapahtuu se ihme, että hän lakkaa äkkiä olemasta 'Pellonpää', hänestä tulee Nikander, roskakuski." Outisen näyttelemää Ilonaa Huhtamo ei sijoittanut klassiselle madonna–huora-akselille, vaan löysi hahmosta särmää ja syvyyttä. Varjoja paratiisissa sai noin 60 000 katsojaa.
Vuonna 1987 Pellonpäällä oli sivuosa vartijana Aki Kaurismäen draamakomediassa Hamlet liikemaailmassa. Kati Outinen ja Pirkka-Pekka Petelius näyttelivät pääroolit. Muutaman sadantuhannen markan budjetilla toteutettu elokuva sai vaatimattomat 24 000 katsojaa Suomen teatterikierroksella ja Jussi-palkinnon parhaasta lavastuksesta.
Aki Kaurismäki ohjasi vuonna 1988 romanttisen draamakomedian Ariel. Pellonpää näyttelee ison sivuroolin Mikkosena, joka on Turo Pajalan näyttelemän Taiston sellitoveri. Mikkonen lupaa paeta Taiston kanssa, mikäli he saavat tarpeeksi rahaa, jotta pääsevät riittävän kauas. Mikkoselle käy tarinassa kalpaten, ja hän pyytää hautaamaan sydämensä kaatopaikalle. Taisto pääsee pakoon Meksikoon Irmelinsä kanssa, jota tulkitsee Susanna Haavisto. Ariel on Aki Kaurismäen työläistrilogian keskimmäinen elokuva. Ensimmäinen on Varjoja paratiisissa ja kolmas Tulitikkutehtaan tyttö, jossa Pellonpää ei ole mukana. Ariel sai noin 35 000 katsojaa, useita palkintoja ja laajan ulkomaanlevityksen.
Vuonna 1989 Pellonpäällä oli päärooli Matti Ojanperänä Mika Kaurismäen komediassa Cha Cha Cha. Ojanperä on vanha juoppo, joka lavastetaan yhteiskuntakelpoiseksi perheenisäksi. Oikea yhteiskuntakelpoinen isä, jota näyttelee Kari Väänänen, puolestaan lavastetaan Ojanperäksi. Yhteiskuntakelpoisen miehen vaimoa näyttelee Sanna Fransman, joka oli tuolloin Väänäsen aviopuoliso ja Pellonpään entinen heila. Menestyjätyyppi oli Pellonpäälle hankala näyteltävä, ja siitä kehkeytyi miltei parodia hänen aiemmista boheemiromanttisista roolihahmoistaan. Asunnottoman Ojanperän Pellonpää sen sijaan näytteli taiten.
Cha Cha Cha sai melko hyvän kriitikkovastaanoton. "Väänänen ja Pellonpää ovat päärooleissaan aivan elementissään", Iltalehden Olli Manninen kirjoitti. Juppikauden huipulla kuvattu ja juppielämälle naureskeleva elokuva keräsi teattereihin alle 20 000 katsojaa.
Aki Kaurismäen musiikkikomediassa Leningrad Cowboys Go America (1989) Pellonpää tekee jälleen pääroolin. Hän näytteli manageri Vladimiria, joka neuvoo Leningrad Cowboys -kokoonpanon jäseniä opettelemaan englannin kielen ja esiintymään amerikkalaisina. Elokuva sai kutakuinkin ristiriitaisen kriitikkovastaanoton. Kalevan Sauli Pesosen mielestä Kaurismäkien ihailemisesta oli tullut muoti-ilmiö, ja veljesten huonoimmillekin teoksille löytyi ymmärtäjänsä. Peter von Bagh sen sijaan piti elokuvaa olennaisena vaelluksena suomalaiseen mielenmaisemaan. Leningrad Cowboys Go America sai vain 26 000 teatterikatsojaa.
Mika Kaurismäen Paperitähti sai ensi-iltansa syksyllä 1989. Siinä Pellonpää tekee pienen kreditoimattoman sivuroolin ravintolan asiakkaana. Elokuvan yleisömenestys oli hieman parempi kuin Cha Cha Chan, ja se sai Jussi-palkinnon parhaasta naispääosasta, jota näytteli Pirkko Hämäläinen.
1991–1994
1990-luvun taitteessa Pellonpää oli jonkin aikaa sivussa Kaurismäkien elokuvista. Vuonna 1991 hän näytteli ison sivuroolin Mika Kaurismäen draamassa Zombie ja Kummitusjuna. Pääroolin veti Leningrad Cowboysien basisti Silu Seppälä. Elokuva kahmi useita Jussi-palkintoja, mutta sen katsojamäärä oli vain noin 36 000. Pellonpään näyttelemän Harrin tehtävänä on lähinnä potkia elokuvan päähenkilöä eteenpäin tämän muusikon uralla.
Aki Kaurismäen draamakomediassa La Vie de Bohème eli Boheemielämää (1992) Pellonpäällä on päärooli. Hän näyttelee albanialaista taidemaalari Rodolfoa. Roolissa yhdistyvät Pellonpään taiteilijakuvan keskeiset piirteet, kuten melankolia, suoraselkäisyys, periksiantamattomuus, arvokkuus ja arvottomuus. Mukana on myös ujous naisia kohtaan. Kari Väänänen analysoi Pellonpään Rodolfoa: "Näyttelijässä ei ole vähimmässäkään määrin turhamaisuutta -- tärkeää on se miltä roolihenkilö näyttää kuvassa, ei se 'miltä minä näytän'". Pellonpään vastanäyttelijänä on Evelyne Didi. Roolistaan Pellonpää sai miespääosa-Felix-palkinnon. Boheemielämää keräsi Suomessa teattereihin 47 000 katsojaa.
Vuonna 1993 Pellonpäällä oli sivuosa Dimitrinä Mika Kaurismäen tieteiselokuvassa The Last Border – viimeisellä rajalla. Elokuvan tuotantoon upposi yli 10 miljoonaa markkaa. Se sai kehnon kriitikko- ja yleisövastaanoton. Katsojia oli vain kuutisen tuhatta.
Aki Kaurismäen romanttisessa, 1960-luvulla tapahtuvassa tie-elokuvassa Pidä huivista kiinni, Tatjana (1994) Pellonpäällä on miespääosa autonkorjaaja Reinona, joka lähtee päämäärättömälle matkalle Mato Valtosen näyttelemän Valton kanssa. He tapaavat kaksi neuvostoliittolaista naista, Klavdian ja Tatjanan. Edellistä näyttelee Kirsi Tykkyläinen ja jälkimmäistä Kati Outinen. Reinon roolissaan Pellonpää tekee kunniaa suomalaisen miehen sielunelämälle, taiteilulle uhoamisen ja ujouden välillä. Pellonpään ja Outisen kemiat toimivat jälleen, heidän roolihahmojensa suhde kehittyy ensi alkuun hauraana, mutta lopussa ollaan jo matkalla kohti kestävää parisuhdetta. Reino on nähty myös yhtenä monista Nikander-muunnelmista.
Aki Kaurismäen päätöihin luettu Pidä huivista kiinni, Tatjana sai hyvän kriitikkovastaanoton ja useita palkintoja, mutta vain noin 12 500 katsojaa.
Aki Kaurismäen neljästoista kokoillan elokuva Kauas pilvet karkaavat (1996) omistettiin Pellonpään muistolle. Päärooleissa ovat Kari Väänänen ja Kati Outinen. Kauas pilvet karkaavat on 1990-luvun menestynein suomalaiselokuva: se sai Euroopassa yli puoli miljoonaa katsojaa, joista Suomessa noin 55 000. Lisäksi se keräsi katsojia Euroopan ulkopuolisessa maailmassa. Alun perin elokuva käsikirjoitettiin Pellonpäätä ajatellen, ja tämä ehti saada ennen kuolemaansa ennakkopalkkion, jolla hän makseli velkojaan vielä viimeisenä elinpäivänään, ja oli kuollessaan siten velaton.
Roolit Anssi Mänttärin elokuvissa
Pellonpää näytteli 1980-luvulla sivurooleja lähes kaikissa Anssi Mänttärin elokuvissa. Merkittävin on iso sivurooli draamakomediassa Regina ja miehet (1983). Pellonpää on taiteilijarenttu Räsänen, Reginan veli, joka riitelee ja pummaa viinaa. Soundi-lehden Asko Alanen arvosti Pellonpään suoritusta, vaikka elokuvaa muuten pidettiin heikonlaisena.
Pellonpään toinen keskeinen sivuosa Mänttärin elokuvissa on korvaton mies draamakomediassa Kuningas lähtee Ranskaan (1986). Kellossa Pellonpää näyttelee pienen roolin rehtinä miehenä, Rakkauselokuvassa (1984) hän näyttelee Säikky-Nilssonia, Viimeisissä rotannahoissa (1985) hänellä on valkopukuisen isän rooli ja Ylösnousemuksessa (1985) kuolemaa etsivän formulakuskin rooli. Kellon DVD-julkaisussa Pellonpään markkina-arvoa hyödynnettiin laittamalla hänen nimensä etukanteen kahden pääosanäyttelijän jatkoksi.
Räpsy & Dolly eli Pariisi odottaa
Pellonpää näytteli miespääroolin Matti Ijäksen tragikoomisessa rakkaustarinassa Räpsy & Dolly eli Pariisi odottaa (1990). Pellonpään kiinnittäminen Räpsyksi oli sikäli rohkea veto, että 1980-luvulla suomalaisen elokuvan tekijät olivat linnoittautuneet tiukasti poteroihinsa, ja Pellonpäätä pidettiin ennen kaikkea Kaurismäkien tuotantoyhtiön Villealfan miehenä. Pellonpää ei liiemmin piitannut reviirirajoista, vaan tarttui Ijäksen tarjoukseen, sillä tuohon aikaan hän toimi lähinnä Villealfan toimiston kahvinkeittäjänä. Lisäksi Pellonpää, Ijäs ja elokuvan toinen käsikirjoittaja Arto Melleri tunsivat toisensa jo entuudestaan.
Räpsyn hahmoon otettiin vaikutteita Pellonpään siviiliminästä, tämän ujoudesta ja sivullisuudesta sekä tietenkin kapakkaelämästä. Räpsyä rakennettaessa eräänä perustana oli Pellonpään tyyli liikkua ravintoloissa savukkeita lainatessaan ja rituaaliin liittyvä poikkeuksellisen taidokas sopeutuminen kulloiseenkin pöytäseurueeseen. Hän aisti seurueen hengen, ja sovitti käyttäytymisensä sen mukaiseksi; porukan keskipisteeksi hän ei tieten tahtoen pyrkinyt.
Dollya näytellyt Raija Paalanen oli teatterinäyttelijä, jolla oli niukalti kokemusta elokuvan teosta. Paalaselle Pellonpää oli erinomainen työtoveri ja tukikeppi tarvittaessa. Ijäksen mukaan elokuvanäyttelemisen ydintä on kyky tarkkailla vastanäyttelijää ja olla siten läsnä: "Peltsillä se oli niin luontevaa --- se osasi kuunnella ihmisiä ja korvat oli auki koko ajan". Pellonpään havainnointikyky ja kokonaistilanteen hahmottaminen oli ilmiömäinen. Hän tiedosti käsien merkityksen elokuvanäyttelemisessä ja tiesi missä kohtaa kuvaa huomiopiste milloinkin liikkui.
Räpsy ja Dolly oli arvostelumenestys ja Pellonpää nappasi osastaan Jussi-palkinnon. Suomenmaan Leo Ståhlhammarin mielestä Räpsy oli Pellonpään uran merkittävimpiä rooleja. Kaupallisesti elokuvan menestys oli huono.
Night on Earth
Jim Jarmuschin episodielokuva Night on Earth (1991) sijoittuu viiteen kaupunkiin. Pellonpää näyttelee Helsinki-osuudessa taksikuskia, jota elämä on kolhinut, kuten monia muitakin hänen näyttelemiään hahmoja. Kari Väänäsen ja Sakari Kuosmasen näyttelemät miehet alkavat tilittää kuskille sammuneen ystävänsä Akin elämänkohtaloa. Akia tulkitsee Tomi Salmela. Vuodatuksen jälkeen kuski kertoo oman elämäntarinansa, joka on huomattavasti surullisempi kuin Akin konsanaan. Teos yltyy miltei Pellonpään monologiksi, jossa tämä kertoo vastasyntyneen lapsensa menettämisestä. Jarmusch väistää sentimentaalisuuden ja keskittyy Pellonpään kasvojen melankolisen maiseman tenhovoimaan. Elokuvan neljässä muussa episodissa taksiautoksi on valittu kutakin maata edustava automerkki, kuten Rooma-osuuden Fiat. Helsingin taksiautona toimii vuoden 1973 Volvo 140.
Muut elokuvat 1980–1995
Vuonna 1981 Pellonpää näytteli sotilaskarkuria Jaakko Pakkasvirran sotadraamassa Pedon merkki. Vuonna 1990 hänellä oli sivurooli fruktosian kielen tulkkina Matti Kuortin lastenelokuvassa Kiljusen herrasväen uudet seikkailut. Vuonna 1991 Pellonpäällä oli useita sivuosia Olli Soinion kauhukomediassa Kadunlakaisijat. Villealfa oli mukana tuottamassa ranskalaissuomalaista moottoripyörä-aiheista elokuvaa Iron Horsemen vuonna 1994: Gilles Charmantin ohjaamassa elokuvassa oli runsaasti Aki Kaurismäen vakionäyttelijöitä Pellonpää mukaan luettuna.
Pellonpään aktiivisimman elokuvauran aikana suomalaiset elokuvat menestyivät ylipäätään huonosti Uuno Turhapuroja ja Talvisodan kaltaisia suurelokuvia lukuun ottamatta. Katsojaluvut jäivät usein nelinumeroisiksi. Vasta 1990-luvun puolen välin jälkeen suomalaiset elokuvat alkoivat jälleen kerätä kuusinumeroisia katsojamääriä laajemmalti. Pellonpäällä oli äänirooli Markku Pölösen Kivenpyörittäjän kylässä, joka sai ensi-iltansa viitisen kuukautta ennen hänen kuolemaansa ja lähes 300 000 katsojaa.
Näyttelijän uraltaan Pellonpää poikkesi 1987 Pauli Pentin rikosdraamassa Macbeth, jossa hän toimi valosuunnittelijana.
Televisioroolit
Pellonpään keskeisiä televisiotehtäviä on Jaurujärven rooli Veikko Huovisen tekstiin perustuvassa Pauli Virtasen ohjaamassa minisarjassa Lentsu (1990). Pellonpää tekee roolinsa tyylilleen uskollisesti, eli vähäeleisesti ja turhat maneerit poisjättäen. Samalla hänen onnistuu ujuttaa rooliinsa detaljeja, jotka sijoittuvat tarinan logiikan ulkopuolelle eivätkä kuulu käsikirjoitettuun rooliin. Tapa oli Pellonpäälle tunnusomainen.
Pellonpää näytteli pääroolin Aki Kaurismäen ainoassa televisioelokuvassa Likaiset kädet (1989). Runsaan tunnin mittaisessa poliittisessa rikoselokuvassa on mukana myös muuta Kaurismäen vakiokaartia, kuten Outinen ja Väänänen.
Vuonna 1990 Pellonpäällä oli papin osa ystävänsä Janne Kuusen kuusiosaisessa komediasarjassa Valehtelu virkistää. Kuusi oli kuulunut aikoinaan Kellariteatterin ydinkaartiin ja harrastanut moniulotteista ja nokkelaa huumoria Pellonpään kanssa. Vuonna 1991 Pellonpää näytteli sivuosan Nestona Pauli Virtasen televisioelokuvassa Syysmuutto.
Pellonpää suunnitteli ohjaavansa televisiolle komedian Alkoholiton(ik), jonka idea oli syntynyt jo 1970-luvulla Janne Kuusen kanssa. Väliin tullut kuolema kaatoi suunnitelman, mutta Väänänen toteutti sen 14-minuuttisena anarkistishenkisenä tilannekomediana, joka sai ensi-iltansa Pellonpään syntymän 45-vuotispäivänä. Pellonpää kreditoitiin Alkoholiton(ik)in ainoaksi käsikirjoittajaksi. Pääroolissa on Puntti Valtonen, joka on muun muassa yksi Calamari Unionin Frankeista.
Lyhytelokuvat
Matti Pellonpää näytteli Chandlerin kirjojen ystävää Mika Kaurismäen 53-minuuttisessa esikoiselokuvassa Valehtelija (1980). Pellonpää oli sittemmin sivuosissa useissa eri tyylilajien lyhytelokuvissa, kuten Aki Kaurismäen 8-minuuttinen Rocky VI, Juha Karikosken nuorisonäytelmä Päätepysäkki ja Veikko Niemisen 57-minuuttinen lastenelokuva Papukaijamies.
Sällinen
Sällinen on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Matti Pellonpää
Lyhytelokuvat
Vuonna 1994 Pellonpää ohjasi ja käsikirjoitti lyhytelokuvan Viimeinen ilta, jossa pääroolin näyttelee Birgitta Ulfsson. Tunnin mittainen tarina kertoo eläköityvän tarjoilijan viimeisestä työvuorosta.
Ääniroolit ja radiotyöt
Elokuvarooliensa ohella Pellonpää teki myös merkittävän uran ääninäyttelijänä. Hän esimerkiksi esiintyi äänenä lasten animaatiosarjassa Vili Vilperi. Lisäksi hän muun muassa luki radiolle lastenkirjallisuutta (Jänis Vemmelsääri, Nalle Puh, Pinterin pihassa, Liisa Ihmemaassa, Pekka Töpöhäntä, Grimmin sadut) ja näytteli useissa kymmenissä kuunnelmissa, joista mainittakoon esimerkiksi Pikku ystävätär, Yksi päivä Toivo Hyytiäiselle, Dostojevskin ikonit, Moskovan marraskuu, Fallesmannin Arvo ja minä, Maailmanrannan mies, Kukkia madonnalle, Tulen viemää, Nuku mut, Lyhtykaloja, Lokakuussa ilman naista, Voodoo Chile sekä Neurovelho-sarja ja Jorge Luis Borges -sarja.
Postuumit esiintymiset
Pellonpää esiintyi postuumisti valokuvien ja elokuvakatkelmien muodossa myös Aki Kaurismäen elokuvissa Kauas pilvet karkaavat (1996) ja Mies vailla menneisyyttä (2002) sekä Mika Kaurismäen elokuvassa LA Without a Map (1998).
Musiikkiura
Pellonpää toimi laulajana ja sanoittajana 1989–1995 toimineessa Peltsix-yhtyeessä. Aiemmin 1970-luvulla hän toimi rumpalina ja laulajana teatterikoululaisten kokoonpanossa Johan Lewis & Korjaa Bois (roolinimellä Tino Sandos). Juice Leskisen kanssa Pellonpää teki lastenlauluja. Ajoittain hän toimi myös Leskisen Juice Leskinen Grand Slamissä näennäiskitaristina ja Popedassa näennäisbasistina. Popeda myös nimesi Pellonpään yhtyeensä kummisedäksi. Hänelle pidettiin muistokonsertti Tavastialla elokuussa 1995, jossa esiintyivät muun muassa Peltsix, Johan Lewis & Korjaa Bois, Eppu Normaali, Popeda, Leningrad Cowboys ja Juice Leskinen Grand Slam.
Pellonpää julkaisi lastenmusiikkia sisältävän albumin Jurtzantaa! vuonna 1985, jonka yksi tunnetuimmista kappaleista on "Keke Rosberg formula rock". Lauluja olivat tekemässä muun muassa Leskinen, Mika Sundqvist ja Jukka Siikavire. Sovittajana toimi Anssi Tikanmäki.
Palkintoja ja kunnianosoituksia
Pellonpää sai Berliinin elokuvajuhlilla 1992 Euroopan elokuva-akatemian myöntämän parhaan eurooppalaisen miesnäyttelijän Felix-palkinnon roolistaan elokuvassa Boheemielämää.
Vuonna 1986 Pellonpää palkittiin valtion elokuvataiteilijapalkinnolla roolistaan elokuvassa Varjoja paratiisissa. Vuonna 1987 hänelle ojennettiin Viitasaaren elokuvaviikoilla elokuvasta myös Humanismin käsi -palkinto.
Pellonpää sai Parhaan miespääosan Jussin elokuvasta Räpsy & Dolly eli Pariisi odottaa (1990). Vuonna 1995 hän sai Sokeain kuunnelmapalkinnon kuunnelmasta Isäni, sankari.
Elokuvan 100-vuotisjuhlan kunniaksi julkaistiin 1996 postimerkkisarja suomalaisista elokuvista. Yhdessä merkissä komeilee Matti Pellonpää Varjoja paratiisissa -elokuvan roskakuski Nikanderina.
Politiikka
1970-luvun suomalaiset taidepiirit olivat poikkeuksellisen vahvasti vasemmalle kallellaan. Pellonpää oli poliittisen vasemmiston puitteissa kapinallinen ja kieltäytyi sitoutumasta kuppikuntiin. Hän määritteli puoluekannakseen anarkian ja kunnioitti eri näkökantoja. 1960-luvulla Pellonpää oli ollut jossain määrin mukana radikaalien touhuissa, mutta otti niihin pian etäisyyttä. Hän luokitteli itsensä 1970-luvun "jämänuorisoon" mustine samettipukuineen ja tiedonantajamerkkeineen. 1990-luvulla Pellonpää vastusti Suomen liittymistä Euroopan unioniin.
Luonnehdintoja Pellonpäästä
Mika Kaurismäen mukaan Pellonpää loi positiivisuutta, oli kaikkien maskotti, ja hyväksyi roolinsa vapaaehtoisesti. Väänäsen mukaan Pellonpää oli mies, jolle "ei voinut suuttua mistään". Kapakassa tämän ympärillä oli aura, jossa ihmiset viihtyivät. Aki Kaurismäki nosti esiin Pellonpään vakaan läsnäolon, joka oli niin voimallista, että tämä pystyi seisomaan kuvassa tekemättä mitään. Kaurismäen näkemyksen mukaan "Turun koulukuntakaan" ei kykene selittämään moisen karisman syntyä ja olemusta.
Yksityiselämä
upright|pienoiskuva|Pellonpään hautakivi [[Malmin hautausmaalla.]] Matti Pellonpään vanhemmat olivat rakennusmestari Helmeri Pellonpää (1915–1999) Evijärveltä ja myymälänhoitaja Bertta Pellonpää e. Nurminen (1915–1998) Kuusankoskelta. Perheeseen kuului myös isoveli Kari Juhani "Jussi" Pellonpää (1945–1996). Matti Pellonpää nimettiin isoisänsä Matti Pellonpää vanhemman (1883–1967) mukaan. Hän seurusteli vuosia näyttelijä Sanna Fransmanin kanssa.
Pellonpään isänpuoleinen suku oli musikaalista, siihen kuului muun muassa kansanpelimanni Matti Haudanmaa. Pellonpään isä puolestaan oli ollut nuorena miehenä Pohjanmaalla mukana Maijan Pojat -harrastelijaorkesterissa.
Matti Pellonpää muistetaan paitsi lahjakkaana näyttelijänä, myös boheemina. Helsingissä hän viihtyi varsinkin ravintola Kosmoksessa, jonne hänen postinsakin tuli pitkään. Tampereella Pellonpää oli tuttu näky muun muassa ravintola Tillikassa. Pellonpää eli pitkään asunnottomana ja nukkui usein myös Kaurismäen veljesten tuotantoyhtiön sohvalla. Rahan pyytäminen kuului ”kohteliaaksi pummiksi” luonnehditun näyttelijän imagoon.
"Ihminen joka tietää mihin päätyy, on tuhoon tuomittu tai vähintään demaripuolueen jäsen", Pellonpään tiedetään todenneen romanttisesta puolestaan. Lemmen suhteen hänen linjanaan oli liikkeen tärkeys ja päämäärän toissijaisuus. Hänessä oli herkät kohtansa, ja elokuvien kuvauspaikoilla hän saattoi tuota pikaa kihlautua paikallisen kaunottaren kanssa. Väänänen laski, että Pellonpää kihlautui reilusti yli 20 kertaa.
Pellonpää kuoli sairauskohtaukseen Vaasassa torstaina 13. heinäkuuta 1995. Hän oli lapsesta saakka potenut sydänvikaa. Hänet haudattiin Malmin hautausmaalle Helsinkiin. Malmin hautausmaalla on syntynyt perinne, jossa tuntemattomat kävijät tuovat Pellonpään haudalle avatun Koskenkorva-pullon, jossa saattaa olla kukka.
Pitch Perfect 2
Pitch Perfect 2 on vuonna 2015 ensi-iltansa saanut musikaali-komediaelokuva ja jatko-osa vuoden 2012 elokuvalle Pitch Perfect. Se on näyttelijänä tunnetuksi tulleen Elizabeth Banksin esikoisohjaus. Pitch Perfect 2 tuli teatterilevitykseen 15. toukokuuta 2015.
Pitch Perfect 2 sai kriitikoilta myönteisen vastaanoton, joskaan ei yhtä hyvää kuin ensimmäinen osa. Se oli myös tuottoisa ja on kaikkien aikojen eniten lipputuloja kerännyt musikaalikomedia. Studio ilmoitti jatko-osasta Pitch Perfect 3 jo kuukausi ensi-illan jälkeen.
Juoni
Becca, Fat Amy ja koko sähäkkä The Barden Bellas -a cappella-jengi jatkavat tarinaa siitä, mihin edellisessä osassa jäätiin. Lincoln Centerin nöyryyttävän esityksen jälkeen Bellat astuvat kansainvälisille areenoille osallistumalla Euroopassa järjestettävään lauluyhtyeiden kilpailuun, jota yksikään amerikkalainen kandidaatti ei ole vielä voittanut.
.cs
.cs oli Tšekkoslovakian Internet-maatunnus, joka otettiin käyttöön 1990 ja poistettiin 1993. Jaon jälkeen Tšekki otti käyttöön .cz-tunnuksen ja Slovakia .sk.
Hynek Zohorna
Hynek Zohorna (s. 1. elokuuta 1990 Havlíčkův Brod, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, joka pelaa Ruotsin SHL-joukkue IK Oskarshamnissa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä, mutta Zohorna osaa pelata myös keskellä.
Seuraura
Zohorna on HC Hradec Královén kasvatti. Hän siirtyi kaudeksi 2008–2009 HC Slavia Prahan A-nuoriin. Zohorna debytoi kauden aikana myös miesten peleissä pelattuaan lainalla 14 ottelua Tšekin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 1. česká hokejová ligan HC Havlíčkův Brodissa ja kolme ottelua kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla 2. česká hokejová ligan HC Pelhřimovissa. Kaudella 2009–2010 hän oli pudotuspeleissä Slavia Prahan A-nuorten paras maalintekijä kuudella osumallaan. Zohorna pelasi kauden aikana kolme ottelua lainalla HC Havlíčkův Brodissa. Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2010–2011, jolloin Zohornan ensimmäinen täysi kausi miesten peleissä toi 1. ligassa 40 runkosarjaottelussa tehot 11+8=19 ja 14 playoff-ottelussa tehot 5+2=7.
Kaudeksi 2011–2012 Zohorna siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Extraliga-joukkue HC Kometa Brnoon, jossa hänen tulokaskautensa toi 51 runkosarjaottelussa tehot 5+9=14 ja 20 playoff-ottelussa tehot 2+3=5. Zohorna teki Extraliga-debyyttinsä 18. syyskuuta 2011 vieraissa HC Třineciä vastaan. Hän teki ottelussa myös ensimmäisen maalinsa liigassa ja keräsi yhden syöttöpisteen. Zohornan osuma jäi Kometan 1–3-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi. Hän voitti kauden päätteeksi Extraligan hopeaa. Kaudella 2012–2013 Zohorna oli Kometan kolmanneksi paras pistemies tehtyään liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 14+15=29. Kesäkuussa 2012 hänen sopimustaan joukkueen kanssa jatkettiin kolmella vuodella.
Zohorna voitti kauden 2013–2014 päätteeksi Extraligan hopeaa. Kausi 2014–2015 päättyi pronssiin. Kaudella 2016–2017 Zohorna pelasi Kometan lisäksi Extraligaa myös seitsemän ottelun verran lainalla HC Pardubicessä, jonne seura lainasi hänet lokakuussa 2016. Zohorna voitti Kometassa kauden päätteeksi Tšekin-mestaruuden. Kaudella 2017–2018 hän onnistui 12 muun pelaajan ohella tekemään Extraligan runkosarjassa kaksi alivoimamaalia. Zohorna voitti tehoilla 8+7=15 koko liigan pudotuspelien maalipörssin sekä jakoi pistepörssin toisen sijan HC Třinecin Jiří Polanskýn kanssa edellään vain HC Třinecin David Cienciala. Hän voitti kauden päätteeksi Tšekin-mestaruuden.
Kaudeksi 2018–2019 Zohorna siirtyi 1+1-vuotisella sopimuksella SM-liigajoukkue Pelicansiin. Hän oli tehoilla 14+25=39 joukkueen toiseksi paras maalintekijä kolmen muun pelaajan kanssa ja kolmanneksi paras pistemies Jesse Mankisen kanssa. Zohornan kautta haittasi myös muutaman viikon verran helmikuussa 2019 Tšekin maajoukkueen ottelussa tullut loukkaantuminen.
Zohorna siirtyi kaudeksi 2019–2020 KHL-joukkue Amur Habarovskiin. Joukkueessa pelasi ennestään hänen isoveljensä Tomáš.
Maajoukkueura
Zohorna on pelannut Tšekin A-maajoukkueessa 12 ottelua tehden yhden maalin. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Sweden Hockey Gamesissa 28. huhtikuuta 2018 Ruotsin Södertäljessä Suomea vastaan. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa Zohorna teki Sweden Hockey Gamesissa 9. helmikuuta 2019 Ruotsin Tukholman Hovetissa alivoimalla Suomea vastaan isoveljensä Tomášin syötöstä.
Zohorna on pelannut myös neljä nuorten maaottelua.
Muuta
Zohornan isoveli Tomáš on Tšekin maajoukkuehyökkääjä, joka pelaa hänen joukkuetoverinaan IK Oskarshamnin SHL-joukkueessa. Heidän pikkuveljensä Radim Zohorna pelaa hyökkääjänä NHL-seura Pittsburgh Penguinsin organisaatiossa. Veljekset tekivät historiaa Sweden Hockey Gamesissa 7. helmikuuta 2019 turnauksen isäntäjoukkue Ruotsia vastaan, jolloin he muodostivat Tšekin kolmosketjun. Heistä tuli pelkästään samassa joukkueessa pelatessaan Tšekin maajoukkueen historian ensimmäinen veljeskolmikko.
Patty Hill
Patty Smith Hill (27. maaliskuuta 1868 Anchorage, Kentucky, Yhdysvallat – 25. toukokuuta 1946 New York, New York) oli yhdysvaltalainen pedagogi. Maailmanlaajuisesti hänet tunnettaneen parhaiten laulun Paljon onnea vaan alkuperäisversion toisena tekijänä, yhdessä sisarensa Mildred J. Hillin kanssa.
Tausta
Patty Smith Hill syntyi William Wallacen ja Martha Jane Smith Hillin opettajaperheeseen Kentuckyn Anchoragessa. Hänen isänsä johti Anchoragen Female Seminary -koulua vuoteen 1874 saakka, minkä jälkeen perhe muutti Fultoniin, Missouriin. Isän kuoltua 1878 perhe muutti Louisvilleen, jossa Patty kävi ensin julkista koulua. Hän meni Louisvillen Collegiate Institute -oppilaitokseen vuonna 1882, joka oli tunnettu uusien oppimisteorioiden soveltamisesta. Koulunkäynnistä innostuneena Patty päätti itsekin alkaa opettajaksi. Patty Hill valmistui lastentarhanopettajaksi 1887 Louisvillen ensimmäisestä, Steve Holcomben vuonna 1886 perustamasta alan oppilaitoksesta.
Ura
Hill alkoi jo varhain soveltaa ajatusta, jonka mukaan lapset tuli kasvattaa luovuutta ja avoimuutta stimuloivassa ympäristössä. Hänen mukaansa kasvatusohjelmat tuli soveltaa lapsen tarpeisiin, eikä päinvastoin. Hän käytti paljon musiikkia, runoja, näytelmiä sekä tarinoita kasvatusmetodeinaan.
Hill siirtyi opiskelemaan Columbian yliopistoon 1905, missä hän työskenteli muun muassa Speyer School Experimental Playroomin parissa. Myöhemmin sitä alettiin kutsua Horace Mannin lastentarhaksi. Hillille myönnettiin kunniatohtorin arvonimi 1929 muun muassa elämäntyöstään Kindergarten Association -järjestössä.
Paljon onnea vaan
Patty Hill teki maailmankuuluksi levinneen onnittelulaulun Paljon onnea vaan yhdessä sisarensa Mildredin kanssa vuonna 1893, alun perin nimellä Good Morning to You. Patty Hill teki laulun alkuperäisversion sanat sisarensa sävelmään.
Patty Hill valittiin postuumisti Songwriters Hall of Fameen yhdessä sisarensa Mildredin kanssa vuonna 1996.
Vapaamuurarimuseo
Vapaamuurarimuseo on Helsingissä toimiva museo, joka kertoo vapaamuurariuden historiasta alkuajoista nykypäivään asti. Painopiste on vuonna 1922 käynnistyneessä suomalaisessa vapaamuurariudessa. Erityishuomiota on omistettu eräille suomalaisen veljeskunnan merkkihenkilöille.
Vapaamuurarien suomalaisia merkkimiehiä
Jean Sibelius oli suomalaisen vapaamuurariuden perustajajäsen ja sävelsi veljeskuntaa varten ainutlaatuisen, oman rituaalimusiikin, joka on käytössä Suomessa, Virossa ja Suomen suurloosin ruotsalaisissa looseissa. Sibeliuksella on oma vitriininsä, ja museosta löytyy myös hänen jäsenanomuksensa.
Risto Ryti on ainoa vapaamuurareihin kuulunut Suomen presidentti. Myös hänellä on oma vitriininsä, jonka erityisharvinaisuus on hänen henkilölehtensä sotasyyllisyysvankeudesta Helsingin keskusvankilasta. Muita museon erikoisuuksia ovat vapaamuurari Hannes Kolehmaisen palkinnot, Sibeliuksen puoltama Eliel Saarisen jäsenanomus ja jalkaväenkenraali Paavo Talvelan vapaamuurarisalkku.
Muuta kokoelmassa
Viron vapaamuurarius on saanut oman vitriininsä, koska Viron itsenäistyttyä uudelleen vapaamuurarius tuli sinne suomalaisessa muodossaan, suomalaisten vapaamuurarien avustuksella.
Vapaamuurarimuseolla on myös kattava kokoelma kaikkien Suomessa toimivien tunnustettujen vapaamuurarijärjestöjen varusteista. Esineistöä täydentävät mm. ulkomaiset varusteet eri maista sekä Suomen suurloosin saamat lahjaesineet.
Aune Paulin
Aune Orvokki Paulin (1. kesäkuuta 1925 Helsinki – 27. heinäkuuta 2007 ) oli suomalainen naivistinen taidemaalari ja kuvataiteilija, joka toimi pitkään myös animaattorina.
Paulin opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1944–1948 ja debytoi taiteilijana Helsingissä 1972. Hänen töitään oli esillä useissa koti- ja ulkomaisissa näyttelyissä. Paulin työskenteli mallisuunnittelijana Rörstrand AB:n posliinitehtaalla Ruotsissa 1950-luvulta ja teki sieltä Suomeen palattuaan animaatioelokuvia koko 1960-luvun. Kokopäiväiseksi taidemaalariksi hän ryhtyi 1970-luvun alussa. Paulinin kuvataideteoksia on julkaistu postikortteina ja muina painotuotteina ja kirjojen kuvituksena. Hän on myös suunnitellut muun muassa tapetteja.
Hermann von Rosenberg
Hermann Karl Benjamin von Rosenberg (7. huhtikuuta 1817 Darmstadt - 15. marraskuuta 1888 Haag) oli saksalainen luonnontieteilijä. Rosenberg värvättiin Alankomaiden Itä-Intiaan sotilaalliseksi kartoittajaksi, jonka tehtävänä oli suorittaa topografisia tutkimuksia. Hän vietti 30 vuotta työskennellen nykyisessä Indonesiassa. Vuosina 1840–1856 hän palveli Sumatralla ja sen naapurisaarilla. Myöhemmin hän siirtyi siviilihallinnon palvelukseen ja työskenteli kartoittajana ja tutkijana Molukeilla ja Uuden-Guinean länsiosissa. Hän palasi Eurooppaan 1871.
Rosenberg oli kiinnostunut linnuista ja alkoi 1860-luvulla kerätä näytteitä, jotka hän toimitti Hermann Schlegelille Leidenin yliopiston luonnonhistorialliseen museoon tutkittavaksi ja luokiteltavaksi. Rosenberg nimesi joitakin lintujen alalajeja, muun muassa australianviikunansyöjän (Sphecotheres vieilloti) alalajin cucullatus.
Rosenberg julkaisi joitakin kirjoja ja artikkeleita työstään Itä-Intiassa. Näissä hän kuvailee alueen maantiedettä, eläimistöä, kansanperinteitä ja kieliä. Hänen kuuluisin kirjansa on ''Der Malayische Archipel. Land und Leute in Schilderungen, gesammelt während eines dreissigjährigen Aufenthaltes in den Kolonien'' (Leipzig. Verlag von Gustav Weigel, 1878). Teoksen kuvitus on painettu puukaiverruksista, jotka oli tehty Rosenbergin alkuperäismaalausten perusteella.
Pinega
Pinega on Vienanjoen oikeanpuoleinen sivujoki Arkangelin alueella Venäjällä. Joki saa alkunsa kahden pienemmän joen (Belaja ja Tšornaja) yhdistymispisteestä. Pinegan pituus on 779 kilometriä ja sadealueen laajuus 42 000 neliökilometriä. Joki on liikennöintikelpoinen 580 kilometrin matkalla. Alajuoksulla Pinega virtaa lähellä Vienanmeren Mezeninlahteen laskevaa Kuloi-jokea, johon se on yhdistetty kanavalla.
Tärkeimmät sivujoet ovat Ileša, Ježuga, Jula, Pokšenga ja Vyja. Joen varrella sijaitsevat Pinegan piirin keskus Karpogory sekä Pinegan taajama.
Luxemburgin sosialistinen työväenpuolue
Luxemburgin sosialistinen työväenpuolue, lyhennettynä LSAP tai POSL, on sosiaalidemokraattinen poliittinen puolue Luxemburgissa. LSAP:n nykyinen johtaja on Claude Haagen. Puolue kuuluu Sosialistiseen internationaaliin ja Euroopan sosialidemokraattiseen puolueeseen (PES). Euroopan parlamentissa LSAP:n edustajat istuvat sosialistisen ja demokraattien ryhmässä (S&D). Luxemburgin muiden pääpuolueiden tapaan myös LSAP on hyvin Eurooppa-myönteinen.
LSAP:n vahvinta kannatusaluetta on eteläinen Luxemburg, missä on historiallisesti sijainnut maan terästeollisuus. Perinteisen terästeollisuuden hiivuttua alue on pitänyt asemansa Luxemburgin teollisuuden keskuksena. Viime vuosikymmeninä LSAP on ollut laskusuunnassa. Aiemmin 30-35 % kannatuslukuja kerännyt puolue sai vuoden 2013 vaaleissa vain 20,3 % äänistä, mikä oli tuolloin LSAP:n historian huonoin tulos valtakunnallisissa vaaleissa.
Parkkinatunturit
Parkkinatunturit on tunturialue Petsamonvuonon länsipuolella lähellä Norjan rajaa Petsamon piirissä Murmanskin alueen luoteisosassa Venäjällä. Tunturialueen länsipuolella on Näsykkäjärvi, eteläpuolella Näsykkäjoki ja pohjoispuolella Trifonajärvi. Tunturialueen korkein huippu on 293 metriä korkea Isovuori. Parkkinatunturit sijaitsevat Suomen Neuvostoliitolle luovuttaman entisen Petsamon kunnan pohjoisosassa. Parkkinatunturien ja Petsamonvuonon välistä kulkee tie, jota Suomen aikana kutsuttiin Jäämerentieksi. Suomelle kuuluessaan tunturialueen itäpuolella sijaitsivat Näsykän ja Parkkinan kylät, jotka muodostivat Petsamon kirkonkylän. Nykyisin näiden kylien paikalla sijaitsee Petsamon kaupunkityyppinen taajama.
Luxemburgin sosialistinen työväenpuolue
Historia
Vuoden 1969 vaalitappio johti LSAP:n sisällä kiistelyyn puolueen tulevaisuudesta, ja erityisesti siitä tulisiko LSAP:n hakea paikallistasolla yhteistyötä kristillisten CSV:n kanssa vai ennemmin kommunistien kanssa. Sisäinen kiistely johti uuden Sosiaalidemokraattisen puolueen syntymiseen, johon siirtyivät LSAP:n johtaja Henry Cravatte ja noin 15 % jäsenistöstä. Sosiaalidemokraattinen puolue toimi aina vuoteen 1983 saakka, jolloin Cravatte palasi takaisin LSAP:hen.
Perinteisesti LSAP on ollut Luxemburgin toiseksi suurin puolue. Pääministerin salkkua sillä ei ole ollut koskaan, mutta puolue on ollut usein hallituksessa. Vuosina 1974–1979 ja vuodesta 2013 LSAP on ollut suurin hallituspuolue, mutta pääministeri on tullut Demokraattisesta puolueesta. LSAP on ollut myös yleensä mukana Kristillissosiaalisen kansanpuolueen muodostamissa hallituksissa. Toisen maailmansodan jälkeisestä ajasta puolue on ollut oppositiossa vain neljästi vuosina 1959–1964, 1969–1974, 1979–1984 ja 1999–2004.
Claude Haagen erosi LSAP:n johdosta puolueen menetettyä kolme paikkaa lokakuun 2018 parlamenttivaaleissa. Haagenin seuraajaksi valittiin Franz Fayot tammikuussa 2019. Edustajainhuoneen jäsenenä vuodesta 2013 istunut Fayot oli ainoa ehdokas puoluejohtajaksi. Hänen isänsä Ben Fayot oli myös toiminut LSAP:n johtajana vuosina 1985–1997.
Suomen historialliset maakunnat
Suomen historialliset maakunnat on Suomessa yleensä määritelty Ruotsin valtakunnan hallintoalueina myöhäiskeskiajalla olleiden linnaläänien mukaan; tätä kantaa ovat edustaneet esimerkiksi historioitsijat Eino Jutikkala ja Kauko Pirinen.
Hahmottuminen ja merkitys
vasen|pienoiskuva|220x220px|[[Anders Bureus|Anders Bureusin kartta Suomen maakunnista 1660-luvulta.]] 250px|thumb|Suomen alueen linnaläänit 1595–1634
Linnaläänien mukaan määritellyt Suomen historialliset maakunnat ovat Ahvenanmaa (Kastelholman linnalääni), Varsinais-Suomi (Turun linnalääni), Satakunta (Kokemäenkartanon linnalääni), Uusimaa (Raaseporin ja Porvoon linnaläänit), Karjala (Viipurin linnalääni), Häme (Hämeenlinnan linnalääni), Pohjanmaa (Korsholman linnalääni) ja Savo (Savonlinnan linnalääni).
Näin määriteltynä maakuntiin pohjautuvat hallinnolliset alueyksiköt lakkasivat vuonna 1634, jolloin ne korvattiin lääneillä. Tämän jälkeenkin maakuntien nimiä käytettiin läänien nimissä, kuten esim. Uudenmaan ja Hämeen lääni ja myös läänien aluemäärittelyn pohjana, kunnes vuonna 1776 kuningas Kustaa III:n toimeenpanema lääniuudistus lopullisesti erotti läänien alueet maakunnista. Tällöinkin maakuntien vanhat symbolit jatkoivat olemassaoloaan läänien vaakunoissa.
Jos nykyisin vakiintunutta käsitystä historiallisista maakunnista verrataan niiden perustana olleisiin linnalääneihin, nähdään Suomen alueen myöhäiskeskiaikaisten linnaläänien ulkopuolisista alueista Käkisalmen läänin esiintyvän osana Karjalaa ja linnaläänien ulkopuolisen Lapin esiintyvän historiallisena maakuntana niin Suomessa kuin Ruotsissakin. Suomen suuriruhtinaskuntaan vuonna 1809 kuulumaan tullut osa Ruotsin Västerbottenin historiallista maakuntaa taas luetaan nykyisessä Suomen historiallisten maakuntien kaanonissa yleensä Pohjanmaahan (, "Itäpohja"), vaikka se ei olekaan kuulunut Korsholman linnalääniin. Kuitenkin myös nimitys Länsipohja tai Länsi-Pohja on alueella yhä käytössä seudullisten organisaatioiden nimissä (esimerkiksi Länsi-Pohjan sairaanhoitopiiri, Länsi-Pohjan musiikkiopisto). Näiden lisäksi nykyinen, ensimmäisen kerran jo 1840–50-luvuilla esitetty historiallisten maakuntien kaanon poikkeaa linnalääneistä myös eri maakuntien rajoilla, mitä Eino Jutikkalan mukaan "ei voi pitää muuna kuin suoranaisena erehdyksenä".
Tämän historiallisesti jatkuneen, mutta osittain myös 1800-luvulla esimerkiksi Topeliuksen toiminnan kautta uudelleen rakennetun perinteen lisäksi Suomen väliportaan aluejärjestelmän hahmottumiseen ja osaltaan myös maakuntia koskevan tietoisuuden vakiintumiseen vaikutti joukkotiedotus, eli etenkin maakunnallinen sanomalehdistö, sekä kansalaistoiminnan piiriportaan muodostuminen. Näiden rajat saattoivat kuitenkin jo poiketa historiallisista maakunnista, mikä vähitellen johti Suomen nykyisten maakuntien muodostumiseen rajoiltaan ja alueyksiköiltään historiallisista maakunnista poikkeaviksi.
Näin historiallisten maakuntien rooliksi vakiintuivat toisaalta edellä kuvatut heraldiset ja muut kansalliseen symbolismiin liittyvät yhteydet samalla kun ne toisaalta ovat jatkaneet elämäänsä historiallisiin maakuntiin liittyvinä Suomen "heimojen" stereotypioina, jotka ovat jatkuvasti merkittäviä sosiaalisen luokittelun välineitä.
Historialliset ja nykyiset maakunnat
Suomen historialliset maakunnat (nimi suluissa ruotsiksi) ja suurpiirteinen sijainti Suomen nykymaakuntien alueella:
Vertailu
*  Väkiluku on pyöristetty lähimpään tuhanteen. ** Lapin historiallisen maakunnan alueella ei ole kaupunkeja, joten kyseessä on suurimman kunnan väkiluku.
Vaakunat
Ensimmäiset Suomen maakuntavaakunat saivat alkunsa Suomen herttuakunnan perustamisen yhteydessä 1557, kun Kustaa Vaasa määritti herttuakunnan vaakunan myöntäessään alueen läänitykseksi pojalleen Juhanalle. Tämän vaakunan kolmannessa ja neljännessä kentässä olevat vaakunat kuvastavat Pohjois- ja Etelä-Suomea, jotka myöhemmin muuttuivat Satakunnan ja Varsinais-Suomen vaakunoiksi. Kustaa Vaasan hautajaisissa vuonna 1560 esiintyivät lisäksi hieman edellisiä nuoremmat Karjalan ja Hämeen vaakunat, ja nämä kaikki ovat Suomen vaakunan kanssa yhdessä kohokuvina Kustaa Vaasan hautamuistomerkissä Uppsalan tuomiokirkossa. Näiden lisäksi myös Savon ja Pohjanmaan vaakuna-aiheiset liput edustivat Suomen maakuntia hautajaisissa, mutta niitä ei sijoitettu hautamuistomerkkiin; luultavimmin siksi, että siinä kun edelliset luettiin herttuakunniksi, jälkimmäiset katsottiin heraldisesti kreivikunniksi. Ahvenanmaa sai oman vaakunansa sen jälkeen, kun se oli annettu läänitykseksi leskikuningatar Katarina Stenbockille 1569; vaakunan aihe tosin muuttui 1500-luvun lopulla ilmeisen sekaannuksen vuoksi Ahvenanmaan (Åland) ja Öölannin nimien välillä. Myös Uudenmaan vaakuna on peräisin 1500-luvun lopusta, ja nuorinkin eli Lapin maakunnan vaakuna esiintyy ensi kerran vuoden 1606 juhlarahassa.
Suomen tullessa osaksi Venäjän keisarikuntaa vuonna 1809 perinne erkani vaakunoiden osalta jonkin verran ruotsalaisesta. Suomalaisista maakuntavaakunoista Varsinais-Suomen, Satakunnan, Hämeen ja Karjalan vaakunoissa on herttuakunnan kruunu kultaisine lehtineen, muissa kreivikunnan kruunu helmineen. Sen sijaan Ruotsissa on vuodesta 1884 kaikkien maakuntien vaakunoissa ollut samanlainen herttuakunnan kruunu.
Vanhat vaakunat ovat toimineet pohjana useiden läänien ja nykymaakuntien vaakunoille. Satakunnan, Varsinais-Suomen, Uudenmaan, Ahvenanmaan ja Lapin historiallisten maakuntien vaakunat ovat sellaisenaan käytössä saman nimisten nykymaakuntien vaakunoina. Samoin Hämeen vaakuna on nykyisin käytössä Kanta-Hämeen, Karjalan vaakuna Pohjois-Karjalan, Pohjanmaan vaakuna Pohjois-Pohjanmaan ja Savon vaakuna Pohjois-Savon vaakunana. Lisäksi esimerkiksi Etelä-Karjalan vaakuna on muunnelma Karjalan vaakunasta, Etelä-Pohjanmaan ja Keski-Pohjanmaan vaakunat muunnelmia Pohjanmaan vaakunasta, nykyisen rannikko-Pohjanmaan vaakuna vanhasta Vaasan läänin vaakunasta ja Etelä-Savon vaakuna Savon vaakunasta.
Orientalismi (kirja)
Said arvostelee teoksessaan länsimaita orientalismista eli lähinnä Aasian ja Lähi-idän romantisoinnista ja sen alistamisesta kolonialismin käyttöön. Hän kokoaa kaikki termin orientalismi sisältämät eri merkitykset yhteen ja väittää, että tämän "imperialistisen salajuonen" tavoitteena oli ja on yhä länsimaiden taloudellinen ja poliittinen valta.
thumb|180px|left|Teoksen Orientalism yhdysvaltalaisen laitoksen kansi. Saidin edustama ja alulle panema suuntaus on saanut nimen jälkikoloniaalinen kritiikki, ja Orientalismi on sen avainteos. Saidin ajatukset ovat saaneet paljon kannattajia idässä ja lännessä, mutta alusta lähtien myös poikkeuksellisen paljon arvostelua. Yksi arvostelun aiheita on Saidin huomion kohdistuminen pääosin Britannian ja Ranskan siirtomaavaltaan, ja hän unohtaa esimerkiksi saksalaiset ja unkarilaiset orientalistit.
Said on kirjoittanut teokseensa myöhemmin esipuheen ja jälkisanat, jotka ovat mukana suomennetussa laitoksessa. Hän käsittelee niissä kirjan vuosikymmenten mittaan osakseen saamaa arvostelua.
Vaga
Vaga on Vienanjoen suurin vasemmanpuoleinen sivujoki Arkangelin alueella Venäjällä. Sen pituus on 575 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 44 800 neliökilometriä.
Tärkeimmät sivujoet ovat Kuloi, Ustja ja Vel. Vagan vasenta rantaa pitkin kulkee M8-valtatie. Joen varrella sijaitsevat Šenkurskin ja Velskin kaupungit sekä Verhovažjen piirikeskus.
Emporia Telecom
Emporia Telecom on itävaltalainen matkapuhelinvalmistaja, jonka kotipaikka on Linz. Se valmistaa pääasiassa ikääntyneille tarkoitettuja matkapuhelimia ja oheislaitteita.
Hauteville-Lompnes
Hauteville-Lompnes on kunta itäisessä Ranskassa Ainin departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella.