cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ITV
1982–1990
Päiväohjelmisto kasvoi entisestään vuonna 1987, kun ITV:n koulu-tv-ohjelmisto siirtyi Channel 4:lle. Tämä vapautti paljon tilaa ITV:n aamupäivästä sekä alkuiltapäivästä. Vapautunutta ohjelma-aikaa käytettiin tavallaan TV-am:n jatkeena ja verkossa alettiinkin lähettämään Granadan tuottamaa kevytmielistä This Morning-ajankohtaisohjelmaa. Samoihin aikoihin myöhäisiltojen ohjelmistoa alkoivat laajentaa ensin suuret toimijat, mutta vuoden 1988 lopussa pienemmätkin lähettivät jo ympärivuorokautista ohjelmavirtaa.
1990 eteenpäin
Vuoden 1990 lähetystoimintalaki (Broadcasting Act) höllensi ITV:n valvontaa ja IBA:n tilalle perustettiin ITC, joka ei valvonut toimijoita niin kovaotteisesti kuin edeltäjänsä. Tämä mahdollisti toimijoiden ostamisen yhtiöille, joilla oli jo olemassa oleva ITV-toimilupa ja muutti toimilupien pakkohuutokaupan sääntöjä niin, että eniten tarjonnut sai luvan itselleen. Tätä kritisoitiin rankalla kädellä, sillä ohjelmien laadusta ei ollut enää mitään takeita ja ohjelmien taso vaihteli entistä rajummin toimijoiden välillä. Lisäksi toimijoiden maksamien lupamaksujen suuruuteen vaikuttivat nyt alueiden koon lisäksi kilpailun määrä: esimerkiksi Midlandsin alueella toiminut Central maksoi luvastaan vain 2 000 puntaa vuodessa kilpailun puutteen takia, kun Yorkshire Television maksoi siitä noin samankokoisella alueellaan 37,7 miljoonaa puntaa koska kilpailu toimiluvasta oli siellä kovaa.
Vuoden 1993 muutosten seurauksena ITV-yhtiöt alkoivat ostamaan toisiaan säästääkseen rahaa. Kymmenen vuoden päästä vuonna 2003 viidestätoista toimijasta oli jäljellä enää viisi, joista suurimmat – Granada ja Carlton – omistivat Englannin, Walesin ja Skotlannin vastaisen rajan kaikki toimiluvat. Samana vuonna ne yhdistyivät muodostaakseen ITV plc’n ja tämän jälkeen ainoa muutos on ollut Channel Televisionin sulauttaminen osaksi ITV:tä vuonna 2011.
Samoan saaristo
Samoan saaristo sijaitsee Polynesiassa, eteläisellä Tyynellämerellä. Siihen kuuluu 20 saarta, joista pituuspiirin 171° W itäpuolella sijaitsevat kuusi saarta kuuluvat Yhdysvalloille, ja yhdeksän asuttua ja viisi asumatonta saarta pituuspiirin länsipuolella muodostavat itsenäisen Samoan valtion.
1800-luvun lopulla Britannia, Saksa ja Yhdysvallat tavoittelivat saaristoa itselleen. Vuoden 1889 Berliinin sopimuksella ne takasivat saaristolle itsenäisyyden, mutta vuonna 1899 nämä kolme valtiota tekivät uuden sopimuksen, jolla saaret jaettiin Saksan ja Yhdysvaltojen kesken. Saksan puoli on nykyisin itsenäinen Samoa ja Yhdysvaltojen puoli on Amerikan Samoa.
Savage
Savage voi tarkoittaa seuraavia asioita tai henkilöitä:
Roiskuttajatetra
Roiskuttajatetra (Copella arnoldi) on pieni sukkulatetroihin kuuluva kalalaji.
Koko ja ulkonäkö
Roiskuttajatetralla on pitkulainen, ruskehtava tai oliivinvihreä vartalo. Vatsapuoli on valkoinen. Kylkiviivaa pitkin kulkee tumma juova ja sen alapuolella on ohut kuparinruskea viiva. Jos vesiolot ovat hyvät, kalan silmän yläosa loistaa kirkkaan oranssina. Kala kasvaa 7–9 cm pitkäksi, koiras on isompi. Sukupuolet on helppo tunnistaa siitä, että koiraan pyrstö on huomattavasti suurempi kuin naaraalla.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Roiskuttajatetrojen lisääntymistapa on varsin vaivalloinen. Pari hyppää veden yläpuolella olevalle lehdelle, koiras levittää rintaevänsä imukupeiksi, jotta naaras ehtii kiinnittää mätimunat lehdelle. Myös hedelmöitys tapahtuu lehdellä. Kalat pudottautuvat veteen ja toistavat äskeisen. Tämä jatkuu kunnes lehdellä on n. 50 munaa. Koiras jää paikalle ja roiskii isolla pyrstöllään vettä munien päälle, kunnes nämä kuoriutuvat muutaman päivän kuluttua. Jos koiras ei toimisi tällä tavalla, munat olisivat vaarassa kuivua tropiikin paahteessa.
Vesiolot ja ravinto
Veden pH-arvon pitää olla 6–8 ja lämpötilan välillä 25–29 °C. Roiskuttajatetran ruokavalioon kuuluu lähinnä pieniä vesiselkärangattomia, esimerkiksi hyttysten toukkia.
Beda Venerabilis
thumb|right|230px|Piirroskuva Beda Venerabiliksesta keskiaikaisessa käsikirjoituksessa.
Beda Venerabilis, myös Baeda Venerabilis tai Bede Venerabilis ("Kunnianarvoisa Beda"), (672/673 – 25. toukokuuta 735 Jarrow) oli anglosaksinen teologi, historioitsija ja kronikoitsija. Hän oli Britannian huomattavampia teologeja ja oppineita 700-luvulla. Hän kirjoitti lukuisia marttyyriluetteloita, raamatunselityksiä ja vanhan kristillisen esikuvan mukaisen pyhimyskalenterin. Beda tunnetaan parhaiten teoksestaan Historia ecclesiastica gentis Anglorum (Englannin kansan kirkkohistoria) joka on anglosaksien historian ja kristinuskoon kääntymisen keskeinen lähde. Tämän teoksen ansiosta hän sai nimen "Englannin historiankirjoituksen isä". Katolinen kirkko nimesi hänet kirkonopettajaksi vuonna 1899 ja hän on ainoa arvonimen saanut englantilainen.
Bedan elämä
Bedan vanhemmista ei tiedetä mitään. Seitsenvuotiaana Beda otettiin Northumbrian Wearmouthin St. Petersin luostarikoulun oppilaaksi. Vuonna 685 Beda muutti luostarin johtajan, apotti St. Benedict Biscopin, perustamaan uuteen St. Paulin luostariin Jarrowiin. Beda vihittiin diakoniksi hänen täytettyään 19 vuotta ja papiksi 30-vuotiaana. Hän asui Jarrowissa koko elämänsä. Luostarissa hän oppi kirjoituksen, filosofian ja historian klassisia taitoja. Beda sai myöhemmin lisänimen Venarabilis, joka tarkoittaa ”kunnianarvoisaa”.
Bedan teokset
thumb|De natura rerum, 1529
Bedan teokset voidaan jakaa kolmeen ryhmään: kieliopillisiin, kommentaareihin ja historiallisiin. Hänen varhaisimmat teoksensa olivat tutkielmia, jotka käsittelivät muun muassa oikeinkirjoitusta, hymnejä, puheenparsia ja runoutta. Ensimmäisen lyhyen kronikan Beda kirjoitti vuonna 703. Vuonna 725 hän kirjoitti siitä laajemman version De temporum ratione. Bedan varhaisimmat kommentaarit koskivat Johanneksen ilmestystä. Kommentaareissa hän pyrki selittämään kirkkoisien tärkeimmät jakeet. Beda tulkitsi Raamatun tekstit yleensä vertauskuvina ja näki niiden sisältävän symboliikkaa, joka viittasi syvempiin merkityksiin. Hän noudatti kuitenkin myös kriittistä tarkastelua ja yritti selventää pyhien tekstien epäjohdonmukaisuuksia. Beda kirjoitti myös Lindisfarnen piispan pyhä Cuthbertin elämäkerran.
Vuonna 731 tai 732 Beda sai valmiiksi päätyönsä Historia ecclesiastica gentis Anglorum. Se jakutuu viiteen kirjaan ja kuvaa Brittein saarten tärkeimmät tapahtumat aina Caesarin maihinnoususta 55–54 eaa. Augustinus Canterburylaisen saapumiseen saakka vuonna 597. Beda kertoo käyttäneensä lähteinään vanhoja kirjoituksia, esi-isien perimätietoa ja henkilökohtaisia tietojaan oman aikansa tapahtumista. Bedan teos sisältää paljon aukkoja, jotka ovat pitkään askarruttaneet ja kiehtoneet historioitsijoita. Vaikka teos sisältää runsaasti ihmeiden kuvauksia, siitä välittyy samalla oppineen kirjoittajan pyrkimys ottaa mukaan vain luotettavaa ja tarkasti lähteisiin perustuvaa tietoa. Historia ecclesiastica gentis Anglorum on edelleen anglosaksisen Englannin historian korvaamaton lähde.
Beda omisti Historia ecclesiastica gentis Anglorumin kunnioittamalleen Northumbrian kuningas Oswaldille. Siinä hän luo kuvan yhtenäisestä Englannin kansasta ja hän ajan tyylistä poiketen puhuu gens Anglorumista, joka tarkoittaa koko kansaa – kaikkia kansanryhmiä ja yhteiskuntaluokkia. Teoksen perustuksena on toivo saaren eri kansojen yhdistymiseen yhdeksi kansakunnaksi, jonka Jumala on johdattanut samaan maapallon kolkkaan kuten Israelin kansan luvattuun maahan.
Anglosaksisten kuningaskuntien kutsumuksena Beda piti esi-isien pakanallisten syntien sovittamista ja uuden, Jumalalle kuuliaisen kansan perustamista. Hän piti piispoja Vanhan testamentin profeettojen seuraajina. Beda kirjoitti myös kronikat De temporibus liber ja De temporum ratione maailman luomisesta vuosiin 725 ja 703 ja keskeneräiseksi jääneen Johanneksen evankeliumin anglosaksisen käännöksen. Hän oli anglosaksien kielen puolustaja ja hän pyysikin luostariveljiään kirjoittamaan muistiin tärkeimmät kristilliset rukoukset ja kaavat anglosaksien kielellä sekä opettelemaan ne ulkoa.
Beda käytti teoksissaan kolmenlaista ajanlaskua, kuninkaiden hallitusvuosiin perustuvan, roomalaisiin indiktiovuosiin perustuvaa, ja otti käyttöön Dionysius Exiguuksen kehittämän anno domini -menetelmän, jossa ajanlasku perustui Kristuksen syntymään. Sen käyttö De temporum ratione -teoksessa johti sen laajaan leviämiseen.
Hän siirsi myös vuoden alun roomalaisten indioktiovuosien alusta 1. syyskuuta syyspäiväntasaukseen 24. syyskuuta, joka tapa levisi Eurooppaan Saksan ja Ranskan kuninkaiden arkistojen kautta.
Helmi Kuusi
Helmi Martta Kuusi (8. tammikuuta 1913 South Range, Michigan, Yhdysvallat – 21. huhtikuuta 2000 Helsinki, Suomi) oli suomalainen taidegraafikko ja taidemaalari.
Helmi Kuusen vanhemmat olivat pastori Mauno Ilmari Kuusi ja Martta Kuusi o.s. Salonheimo. Kuusen perhe asui hänen syntymänsä aikaan Michiganin South Rangessa. Kuusi opiskeli taidetta vuodesta 1931 alkaen Helsingissä, Turussa ja Lontoossa. Sotien jälkeen hän jatkoi opintojaan Ruotsissa ja Pariisissa. Hän toimi myös opettajana.
Kuusi aloitti taidegraafikkona ja keskittyi maalaamiseen 1950-luvulla, mutta häntä pidetään ensisijaisesti taidegraafikkona. Hänen työnsä ovat erityisesti kertovia ja henkilökuvia, ja aiheet ovat lähtöisin hänen omasta muististaan. 1960-luvulla alkoivat aiheet tulla luonnosta; tuon vaiheen taiteilijana häntä on luonnehdittu luonnonlyyrikoksi, jonka teoksissa keskeisinä elementteinä olivat pohjoinen valo sekä syksyn ja alkutalven tumma hämäryys.
Helmi Kuusen serkkuja olivat kansanrunoudentutkija ja akateemikko Matti Kuusi sekä sosiaalipoliitikko ja Alkon pääjohtaja Pekka Kuusi. Hänen setänsä oli sosiaalipoliitikko Eino Kuusi ja isoisänsä kansansivistys- ja raittiusmies Aksel August Granfelt.
Opinnot
Helmi Kuusi opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1931 ja 1937–1938, Taideteollisuuskeskuskoulussa 1931–1932, Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1936–1937 ja Chelsea Polytechnicumissa Lontoossa 1935. Sotien jälkeen hän jatkoi opintojaan Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa Tukholmassa vuonna 1948 sekä Académie Julianissa Pariisissa 1949–1950 ja 1954. Hän on toiminut opettajana ABC-piirustuskoulussa 1953–1965 sekä Imatran ja Lappeenrannan taidekouluissa 1955–1956.
Työskentely
Ensimmäisen kerran Kuusen töitä oli esillä näyttelyssä vuonna 1933. Ensimmäinen yksityisnäyttely avattiin tammikuussa 1946 Bäcksbackan Taidesalongissa Bulevardilla. Taiteilijan teoksia oli runsaasti esillä näyttelyissä Suomessa ja ulkomailla. Vaikka Kuusen maalauksia ei enää 1960-luvun jälkeen nähty näyttelyissä ja grafiikkaakin harvoin, hän kuitenkin työskenteli elämänsä viimeisiin vuosiin asti.
Helmi Kuusi opetti ABC-piirustuskoulussa vuosina 1953 - 1965, Imatran ja Lappeenrannan taidekoulussa 1955 - 1956 sekä toimi Imatran taidemuseon intendenttinä 1955-1956. Hän teki kuvituksia ja toimi taidearvostelijana.
Jäsenyydet
Helmi Kuusi oli Suomen Taidegraafikoiden jäsen ja sihteeri, Taidemaalariliiton jäsen, Suomen Taiteilijaseuran hallituksen varajäsen ja edustajiston jäsen, Suomen Pohjoismaisen Taideliiton hallituksen ja edustajiston jäsen sekä Kuvataiteilijaseniorien sihteeri.
Tuotanto
Helmi Kuusi halusi olla yhtä lailla taidemaalari kuin graafikkokin ja pitää nämä kaksi aluetta erillään, myös aihemaailmassa.
Piirtäjä
Helmi Kuusi tunnetaan ilmiömäisenä piirtäjänä. Täyteen piirrettyjä lehtiöitä on säilynyt yli 300 kappaletta. Ne ulottuvat 1950-luvulta 1990-luvulle, mutta piirroksia on myös edeltäviltä vuosikymmeniltä. Kuusi piirsi kaikkea mitä hän näki. Piirustuspaikkoja olivat muun muassa Helsingin katu- ja puistomaisemat ja Mäntyharjun rantamaisemat, Monissa luonnoksissa on itäsuomalaista vaaramaisemaa ja maanviljelysmiljöötä. Kuusen piirrosten maailmassa on 1950-luvun Suomen hiljaisuutta ja kiireettömyyttä.
Graafikko
Kuusi teki ensimmäiset grafiikkansa opiskellessaan Lontoossa, Chelsea Polytechnicum -opistossa 1934-35. Pääasiallisesti hän keskittyi kuivaneulatekniikkaan, mutta käytti myös muita syväpainomenetelmiä, kuten viivasyövytystä. Kuusen grafiikan vedokset syntyivät usein luonnospiirrosten pohjalta, joita hän kehitteli ja työsti teoksiksi joskus vasta vuosienkin jälkeen. Piirtäminen toimi tärkeänä apuvälineenä näköhavaintojen ja elämysten tallettamisessa. Keskeinen elementti Kuusen grafiikoissa on valo, jonka avulla hän loi teoksiinsa erilaisia herkkiä, valonhämyisiä tunnelmia. Kuusen kuivaneulatekniikalla tehdyille teoksille ominaista on ilmeikäs ja epäsystemaattinen pirustustekniikka sekä hennot ja hauraan tuntuiset viivat. 1970-luvulla Kuusi otti kuivaneulan tueksi mezzotintorouhimen, jonka seurauksena teosten viiva pehmeni edelleen ja lopulta melkein hävisi. 1930-luvulla Kuusi teki pääasiassa henkilöaiheista grafiikkaa. Teoksissa toistuivat usein muun muassa äiti ja lapsi -teema sekä erilaiset henkilösommitelmat.1940-luvulta lähtien Kuusi keskittyi grafiikassaan enemmän maisemakuvaukseen.
Taidemaalari
Maalauksissaan Kuusi korosti värien merkitystä tunteiden ilmentäjinä. Pääasiassa Kuusen maalaukset ovat maisemia, joissa taiteilija ei pyrkinyt realistiseen esitystapaan vaan tavoittamaan voimakkaiden värien avulla maisemien häneen jättäneen tunnelman, maisemakokemuksen. Toisinaan Kuusen maisemamaalauksissa esiintyy myös henkilöhahmoja.
Viitteet
<references group="Malme" />
Daymond Langkow
Daymond Langkow (s. 27. syyskuuta 1976 Edmonton, Alberta) on kanadalainen uransa päättänyt jääkiekkohyökkääjä, joka pelasi urallaan yli 1000 NHL-ottelua.
Ura
180-senttinen Langkow on Tampa Bay Lightningsin vuoden 1995 ensimmäisen kierroksen varaus. WHL:ssä hurjia pistemääriä tykittänyt keskushyökkääjä pääsi pelaamaan NHL:ssä kaudella 1995–1996, jolloin pääsi kentälle neljässä ottelussa. Seuraavalla kaudella hän kuului jo joukkueen vakiokokoonpanoon.
12. joulukuuta 1998 Langkowin uudeksi seuraksi tuli Philadelphia Flyers, kun Lightning vaihtoi hänet ja Mikael Renbergin Chris Grattoniin ja Mike Sillingeriin.
Kolmen onnistuneen Phoenix-kauden jälkeen Langkow siirtyi Calgary Flamesiin syksyllä 2005. Kaudeksi 2011–2012 hän palasi Phoenixiin, jossa päätti uransa keväällä 2012.
Muuta
Langkow on Jääkiekon SM-liigassakin pelanneen Scott Langkown pikkuveli.
Aegna
Aegna on saari Tallinnanlahdella Virossa 14 kilometriä Tallinnasta pohjoiseen. Aegna on myös Tallinnan Kesklinnan kaupunginosaan kuuluva asuinalue. Sen pinta-ala on 301 hehtaaria ja väkiluku 16 henkeä (1.1.2018).
Tykkipatterien kunnostus 1910-1920-lukujen vaihteessa
Bolševikkijoukot joutuivat vetäytymään Virosta helmikuussa 1918 saksalaishyökkäyksen pelossa, tuhoten poistuessaan Aegnan saarelle sijoitetut järeät tykkiasemat. Järeän patterin ammusvarastot räjäytettiin, upseerien asuintilat tuhottiin ja kasarmitilat poltettiin.
Virolaiset näkivät patterien käyttökuntoon palauttamisen erittäin tärkeänä niiden Tallinnalle antaman suojan takia. Saarelle lähti 11. marraskuuta 1918 ryhmä kartoittamaan ja luetteloimaan jäljelle jäänyttä sotilasmateriaalia. Viron asevoimien ensimmäiset sotilaat saapuivat Aegnalle paria päivää myöhemmin 13. marraskuuta. Saarella tehdyt materiaalikartoitukset antoivat karun kuvan alueen tilasta: patterit oli tuhottu ja muut rakennukset poltettu. Irtaimistoa oli ryöstetty merkittävissä määrin.
Saaren puolustus jäi alkuun pääasiassa kodinturvajoukkojen muodostamien pienten osastojen vastuulle. Infrastrkstuurin puuttuessa saarelle sijoitetut asevoimien sotilaat majoitettiin maatilarakennuksiin ja maakellareihin.
Tallinnan puolustuksen kannalta oleellisimpana nähtiin saaren 12 tuuman patterin (entiseltä nimeltään rannikkopatteri 15) kunnostaminen. Tehtävä asettui patterin päällikön sijaiseksi 10. huhtikuuta 1919 määrätylle Jaak Feldmannille. Hän kartoitti järeän patterin tilan, mikä osoittautui huonoksi. Oikea tykkitorni oli rikkoutunut ja ampumatarviketila romahtanut. Vasemman tornin betonirakenteet olivat halkeilleet. Molempien tornien sisällä olleet järjestelmät olivat osittain vaurioituneet.
Feldmann palasi saarelle muutamia päiviä katselmuksensa jälkeen 14. huhtikuuta mukanaan tykistöasiantuntijana tunnettu 2. arvoluokan kapteeni Gebhardt, telakkainsinööri Hendrikson, sekä joukko kunnostukseen tarvittuja ammattimiehiä. Kunnostustyöt aloitettiin poistamalla räjähtämättömät ampumatarvikkeet tykkiasemista. Saaren voimalaitos oli tuhottu, minkä takia Aegnalle varavoimaksi lokomobiili. Aegnalle sijoitettu työvoima kohdistettiin alkuun pääasiassa 12 tuuman patterin oikeanpuolimmaisen panssaritornin kunnostamiseen.
Patterin keskiosassa sijainnut komentopaikka sai uuden kupolin Naissaaresta ja tykkiasemia ja niiden järjestelmiä korjattiin Hiidenmaan Tahkunassa sijainneesta 12 tuuman patterista puretuilla osilla. Kunnostustyöt etenivät hyvin, ja 12 tuuman patterin ensimmäisen tykin koelaukaus päästiin ampumaan 1. toukokuuta 1919. Järeän patterin kunnostaminen jatkui juhannukseen 1919.
Luettelo eurooppateistä
Tämä on luettelo eurooppateistä.
Aegna
Tykkipatterien kunnostus 1910-1920-lukujen vaihteessa
Saksalaisten aikaan rakentamiin kevyempiin tykkipatterieihin sijoitettiin kaksi kuusituumaista tykkiä, joiden komentajaksi määrättiin 16. kesäkuuta 1919 aliupseeri Sinisoff. Kuuden tuuman patterista tuli 10. lokakuuta 1919 rannikkopatteri 2 (rannapatarei nr 2).
Entinen rannikkopatteri 14 oli selvinnyt liki kunnossa, mutta oli aseistamaton. Patteri varustettiin kahdella 130 mm tykillä ja sai päällikökseen 1. toukokuuta 1919 luutnantti Ernst Koggerin. Päällikön tehtävät siirtyivät 3. kesäkuuta aliupseeri Järvelle ja 20. elokuuta kapteeni Melkoville. 130 mm patteri uudelleennimettiin 10. lokakuuta 1919 rannikkopatteri 3:ksi (rannapatarei nr 3).
Aegnan saaren kommendanttina toimi alkuun luutnantti Arro, ja 13. toukokuuta 1919 alkaen luutnantti Paulson.
thumb|left|Saaren rantaa.
Belgian naisten jääkiekkomaajoukkue
Belgian naisten jääkiekkomaajoukkue edustaa Belgiaa naisten kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa. Vuonna 2022 maassa oli 141 rekisteröitynyttä naisjääkiekkoilijaa. Vuodesta 2007 vuoden 2018 huhtikuuhun joukkue ei onnistunut kertaakaan parantamaan ranking-sijoitustaan. Vuonna 2016 se romahti listalla jopa viisi sijaa verrattuna vuoden 2015 sijoitukseen. Vuoden 2022 alussa joukkue putosi kaikkien aikojen heikoimpaan sijoitukseensa, eli 39. sijalle.
Pasieka
Pasieka on ainakin seuraavien alueiden nimi Puolassa:
Kovaa aikaa
Järvinen tarjosi tekstiään ainakin Karistolle ja WSOY:lle, mutta ne eivät kiinnostuneet julkaisusta. Kirjaan esipuheen kirjoittanut Tuomas Hoppu pitää kirjaa ansiokkaana paitsi kaunokirjallisesti, ennen kaikkea myös historiallisesti mielenkiintoisena. Hän vahvistaa, että tapahtumat voi paljolti historiallisesti tarkistaa, ja hän on lisännyt tekstiin alaviitteisiin tarkentavia tietoja. Hoppu huomauttaa, että käsikirjoitus jätettiin valmiina kustantajalle ennen Väinö Linnan Pohjantähti-trilogian ensimmäisen osan julkaisua, ja se poikkeaa sodan syiden ja seurausten osalta Linnan kuvauksesta, joka on Hopun mukaan muuttunut lähes historialliseksi totuudeksi.
Hoppu korostaa, että sisällissota oli, toisin kuin Linnan teoksesta saa käsityksen, pitkälti kaupunkilaisten sota. Kaatuneista punakaartilaisista oli runsaat 12 prosenttia helsinkiläisiä. Järvinen oli kansanopiston jälkeen muuttanut Helsinkiin, ja sisällissodassa hän kuului helsinkiläiseen komppaniaan. Siltä pohjalta hän on romaanin kirjoittanut. Alkuperäisestä käsikirjoituksesta on ajan myötä kadonnut loppupuolelta viisi liuskaa, ja tästä muodostuu kertomukseen katkos, jolla ei Hopun mukaan ole kuitenkaan erityistä merkitystä.
Teos on ollut kustantajansa Warelian tähänastisista julkaisuista myydyin.
Arviot
Jouko Juonala luonnehtii Ilta-Sanomissa kirjaa väkeväksi romaaniksi. Hän pitää kirjoittajaa tasapuolisena ja sovinnollisena, mikä tulee esiin muissakin arvioissa.
Sirpa Koskinen (Kansan Uutiset) muistuttaa, että tekijä kypsytti kertomusta neljäkymmentä vuotta, ja Koskisen mukaan se näkyy tekstissä.
Lomaiviti
Lomaiviti on saariryhmä Fidžillä. Saariryhmä muodostuu yhdeksästä pääsaaresta ja useista pienemmistä saarista, joiden yhteenlaskettu pinta-ala on 411 neliökilometriä. Saarilla asui yhteensä 15 657 henkeä vuoden 2017 väestönlaskennassa.
Lomaivitin pääsaari on Ovalau, jonka suurin kaupunki Levuka kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Eurooppalaiset valaanpyytäjät asuttivat saaren alun perin 1830-luvulla. 1860-luvulla saarille perustettiin puuvillaplantaaseja ja saariston asukasluku kasvoi huomattavasti. Levukasta tuli Fidžin ensimmäinen pääkaupunki vuonna 1871.
Fidžin hallinto siirrettiin Suvaan vuonna 1880-luvulla sen paremman sijainnin vuoksi. Saariston taloudellinen merkitys Fidžille on sittemmin vähentynyt, ja saariryhmä elää turismista ja alkutuotannosta.
Pyhä Sebastianus
thumb|Puuhun sidottu ja nuolten lävistämä Sebastianus.
Pyhä Sebastianus tai Pyhä Sebastian (k. noin 288 jaa.) eli legendan mukaan 200-luvulla Roomassa. Hän oli kristitty keisarillisen henkivartioston upseeri, jonka kerrotaan salassa käännyttäneen monia ihmisiä kristityiksi. Sebastianus jäi kiinni uskostaan, jolloin keisari Diocletianus määräsi hänet surmattavaksi nuolin. Hän selvisi teloituksesta hengissä ja leski Irene hoiti hänet terveeksi, mutta myöhemmin Sebastianus tuomittiin uudelleen ja nuijittiin hengiltä. Hänet haudattiin Rooman katakombeihin ja haudan päälle rakennettiin kirkko nimeltä San Sebastiano fuori le mura (tai San Sebastiano ad catacumbas).
Keskiajalle asti Sebastianusta pidettiin ruttotautisten parantajana ja jousiampujien suojelijana, mutta renessanssiaikana häntä alettiin pitää mieluummin marttyyrina. Sebastianusta pidetään myös äkäisten lasten pyhimyksenä.
Suomen maakunnat
480x480px| Suomen maakunnat ja maakuntakeskukset vuodesta 2021 alkaen |alt=|pienoiskuva
Maakunta voi tarkoittaa Suomessa 1900-luvulla muodostuneita nykymaakuntia tai historiallisia maakuntia. Nykymaakuntien rajat olivat epävirallisia ja osin rajoiltaan epäselviä, kunnes vuoden 1994 aluehallintouudistuksen yhteydessä yhdistettiin aiemmat maakuntaliitot ja seutukaavaliitot. Lisäksi on olemassa maisema-alueita koskeva jako Suomen maisemamaakuntiin ja luonnontieteissä käytettävät Suomen luonnontieteelliset maakunnat.
Historialliset maakunnat
Suomen yhdeksän historiallista maakuntaa olivat Ahvenanmaa, Häme, Karjala, Lappi, Pohjanmaa, Satakunta, Savo, Uusimaa ja Varsinais-Suomi. Keskiajalla syntynyt hallinnollinen jako linnalääneihin vastasi melko pitkälle maakuntien rajoja. Linnaläänit korvattiin vuonna 1634 maaherrajohtoisilla siviililääneillä, jotka eivät enää täysin noudatelleet vanhaa maakuntajakoa. Sen jälkeen historiallisilla maakunnilla ei enää ole ollut hallinnollista merkitystä, mutta niiden perinteet ovat säilyneet monin tavoin.
Sininaamamesikko
Sininaamamesikko (Entomyzon cyanotis) on mesikoihin kuuluva varpuslintu. Lajin nimesi John Latham 1802.
Suomen maakunnat
Nykymaakuntien muodostuminen
Etenkin taloudellisilla ja liikenteellisillä perusteilla muotoutui Suomeen 1900-luvulla uusi maakuntajako, niin sanotut uudet maakunnat tai nykymaakunnat. Maakuntien syntyyn vaikuttivat myös kotiseutuhengen herääminen, yhdistystoiminnan järjestäytyminen sekä alueellisen lehdistön synty. Nykymaakunnat ovat yleensä historiallisten maakuntien pienempiä osia kuten Etelä-Savo ja Pohjois-Savo, tai ne ovat syntyneet kahden tai useamman historiallisen maakunnan raja-alueista kuten Kymenlaakso ja Pirkanmaa tai yhdistämällä, kuten Lappi (Lappi ja Peräpohjola, osa Pohjanmaata). Ennen vuotta 1994 niillä ei ollut selvää hallinnollista merkitystä eivätkä niiden rajat olleet kaikilta osin täsmällisiä. Maakuntahengen kasvaessa alettiin 1920-luvulta lähtien perustaa maakuntaliittoja, ensin Varsinais-Suomessa vuonna 1927 ja viimeisimpänä Päijät-Hämeessä vuonna 1967. 1960-luvulta alkaen maakuntiin muodostettiin alueellista suunnittelua varten erikseen myös seutukaavaliittoja.
Sininaamamesikko
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 26–32 cm ja paino noin 105 g, eli se on suunnilleen räkättirastaan kokoinen. Höyhenpuku on selkäpuolelta oliivinruskea ja alapuolelta valkoinen. Rinnassa on tumma pystyjuova. Niska ja päälaki ovat mustat ja naama sininen. Nokka on tukeva ja hieman kärjestään alaspäin taipunut. Sukupuolet ovat samannäköisiä. Nuori lintu muistuttaa vanhaa, mutta sen naama on kellanvihreä.
Suomen maakunnat
Toiminnallis-taloudelliset maakunnat vuodesta 1994
Vuoden 1994 alusta voimaan astuneen aluekehityslainsäädännön uudistuksen yhteydessä Suomi jaettiin 20:een niin sanottuun toiminnallis-taloudelliseen maakuntaan. Samalla aiemmat seutukaavaliitot ja maakuntaliitot yhdistettiin maakuntien liitoiksi. Kuntayhtymiä kutsutaan maakuntien liitoiksi, koska kaikkia yhdistysmuotoisia maakuntaliittoja ei lakkautettu. Tästä huolimatta Etelä-Savo ja Pohjois-Karjala ovat ottaneet käyttöön maakuntaliitto-termin. Vuoden 1997 lääniuudistuksen ansiosta näiden uusien maakuntien rooli vahvistui entisestään. Esimerkiksi syksyllä 1997 lääniuudistuksen yhteydessä maanteiden rajakylteissä läänitunnukset vaihdettiin maakuntatunnuksiin. Lopullisesti nykyään voimassa oleva maakuntajako ja maakuntien nimet määriteltiin vuonna 1998 Valtioneuvoston päätöksessä maakunnista. Vuonna 2011 maakuntajakoa muutettiin yhdistämällä alun perin seutukaavaliittojen aluejakojen perusteella muodostunut Itä-Uudenmaan maakunta Uudenmaan maakuntaan. Tämän jälkeen maakuntia on Suomessa 19.
Maakunnan alueella sijaitsevat kunnat muodostavat yhdessä maakunnan liiton, joka on luonteeltaan kuntien autonomiseen päätöksentekovaltaan perustuva yhteishallinnollinen yksikkö, joka ilmentää paikallista demokratiaa aluetasolla valtion suuntaan. Lain mukaan maakuntajohtajan johtama Maakunnan liitto vastaa maakunnan yleisestä kehittämisestä ja suunnittelusta. Valtionhallinnon alueellinen toimeenpanovalta ja kunnallishallinnon alueellinen päätösvalta kohtaavat Suomessa elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskusten (ely-keskus) ja maakuntien liittojen tasolla. Näiden aluejaot ovat yhtenevät siten, että jokainen nykymaakunta kuuluu yhden aluehallintoviraston toimialueeseen joko yksin tai yhdessä toisten maakuntien kanssa.
Sininaamamesikko
Koko ja ulkonäkö
Sininaamamesikko on sukunsa ainoa laji. Lajista tunnetaan 3 alalajia: E. c. cyanotis, E. c. albipennis ja E. c. griseigularis.
Suomen maakunnat
Toiminnallis-taloudelliset maakunnat vuodesta 1994
Suomen 19 maakunnasta vain Ahvenanmaan autonomisella maakunnalla on vaaleilla valittu maakuntaneuvosto (Kainuussa kokeiltiin mallia 2004–2012). Muissa maakunnissa maakunnan liiton ylin päättävä elin maakuntavaltuusto on kunnanvaltuustojen nimittämä.
Maakuntien tunnukset
Suomen maakunnilla on joukko enemmän tai vähemmän virallisia ja vakiintuneita maakuntatunnuksia. Näistä vanhimpia ja ehkä tärkeimpiä ovat maakuntavaakunat (joillain maakunnilla on myös maakuntalippuja) ja maakuntalaulut. Näiden ohella maakunnille on valittu muun muassa nimikkolajeja kuten maakuntakukkia, -eläimiä ja -kaloja sekä lisäksi muun muassa maakuntakivet, maakuntajärvet ja maakuntaruokia. Jokaisella maakunnalla on myös oma isännänviiri.
Sininaamamesikko
Esiintyminen
Sininaamamesikko elää Australian pohjois- (E. c. albipennis) ja itäosissa (E. c. cyanotis) sekä Uuden-Guinean lounaisosissa (E. c. griseigularis). Lajin kanta on elinvoimainen. Eteläiset populaatiot ovat osittain muuttolintuja.
Suomen maakunnat
Taulukko nykymaakunnista
pienoiskuva|Suomen maakunnat vuonna 2000.
Sininaamamesikko
Elinympäristö
Avoimet ja harvat metsät, etenkin eukalyptusmetsiköt, sekä myös puutarhat, puistot ja viljeysmaiden reunaosat.
Suomen maakunnat
Maakuntarajojen muutokset
Yksi kokonainen maakunta on vuoden 1994 jälkeen hävinnyt, kun Itä-Uudenmaan maakunta vuoden 2011 alusta liitettiin Uudenmaan maakuntaan.
Sininaamamesikko
Lisääntyminen
Maljamainen suurehko pesä on tehty puunkuoresta puun oksanhaaraan. Tavallisimmin laji kuitenkin käyttää muiden lintujen vanhoja pesiä. Useampi pari, tai parin poikaset edellisistä pesinnöistä, voi pesiä yhdessä siten, että ne vuorottelevat hautomisessa ja poikasten hoidossa. Munia on tavallisesti 2, joskus 3. Pesii usein kaksi kertaa heinä-tammikuussa. Variskäki on tavallinen sininaamamesikon pesäloinen.
Suomen maakunnat
Maakuntarajojen muutokset
Maakuntien rajoissa on vuoden 1994 jälkeen tapahtunut myös muita vähäisiä muutoksia lähinnä yksittäisten kuntien kohdalla, jos esimerkiksi kuntaliitos on tapahtunut toisessa maakunnassa olevaan kuntaan:
Sininaamamesikko
Ravinto
Laji on tunnettu banaaniviljelmien tuholainen, joka syö kypsiä banaaneja. Syö kuitenkin enimmäkseen hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia sekä mettä ja muita hedelmiä. Ruokaillessaan liittyy pieniksi muutaman yksilön parviksi, jotka usein ajavat muut linnut pois alueelta.
Miehittämätön sotilaallinen ilma-alus
thumb|Yhdysvaltalainen [[RQ-1 Predator]] Miehittämätön sotilaallinen ilma-alus on sotilaskäyttöön suunniteltu miehittämätön ilma-alus, jolla voi olla useita eri käyttökohteita kuten tiedustelu- ja taistelutehtävät. Tiedustelutehtävissä ne on varustettu erilaisilla kameroilla ja antureilla (esim. kamera, lämpökamera, säteilymittari). Niitä voidaan käyttää alueilla, joille perinteisten miehitettyjen lentokoneiden lähettäminen olisi liian riskialtista (esim. katastrofialueet, sota-alueet). Miehittämättömiä ilma-aluksia voidaan hyödyntää myös palontorjunnassa. Vuonna 2010 UAV-alusten myynti ylitti viisi miljardia dollaria. Sittemmin markkinat ovat kasvaneet, joidenkin arvioiden mukaan 10,7 miljardiin dollariin (2019) tai 14,3 miljardiin (2020). Markkinoiden kasvun on ennakoitu jatkuvan 2020-luvulla yli 10 prosentin vuosivauhdilla.
Historia
pienoiskuva|Maverick-ohjuksella varustettu Ryan BGM-34 asennettuna kuljetuskoneeseen.
Vuonna 1916 englantilainen Archibald Low kehitti radio-ohjauksen lennokkiin, jonka pohjalta hän kehitti maaliskuussa 1917 miehittämättömän, kauko-ohjatun lentokoneen Ruston Proctor Aerial Target, jota oli tarkoitus edelleen kehitettynä käyttää zeppeliinejä vastaan. Tätä eikä myöskään amerikkalaista lokakuussa 1918 menestyksellä testattua "ilmatorpedoa" Kettering Bug:ia ehditty käyttää itse sotatoimissa.
Sotien välillä alkaen 20-luvulta, mutta varsinkin 30-luvulla englantilaiset kehittelivät radio-ohjattavia lennokeita. 40-luvulla lennokkeja käytettiin ilmatorjunnan harjoitusmaaleina. 1960-luvulla Ryan Aeronautics kehitti Model 147-lennokin, joka lähetettiin kuljetuskoneesta ja laskeutui laskuvarjolla. Sitä käytettiin tiedusteluun. Lasikuituisessa lennokissa saattoi olla kamera tai signaalitiedustelutaitteisto. Lennokki lensi 1100 km/h. Vietnamin sodassa lennokeiden hankkimien tietojen pohjalta kehitettiin häirintäjärjestelmä, joka esti tehokkaasti tutkaohjautuvan SA 2-ohjuksen osumista.
Yhdysvaltain laivasto kehitti 50-luvulla miehittämättömän helikopterin, joka pystyi kantamaan torpedoa. Se jäi käytöstä jo 60-luvun lopulla. Ilmavoimat alkoivat kehittää lennokkia, joka tuhoaisi vihollisen ilmatorjunnan. Tuloksena oli BGM-34A, B ja C vuosina 1971-1974. Nämä kuljettivat joko ohjuksia tai TV-ohjattuja pommeja. Muutkin maat kehittivät lennokeita. Israel käytti lennokeita tiedusteluun Jom Kippur-sodassa.
Vuonna 1986 Yhdysvaltain aselajit ottivat käyttöön Pioneer-lennokin. Armeija teki sillä tiedustelutehtäviä muun muassa Persianlahden sodassa vuonna 1991.
Yhdysvallat alki kehittää Predator-lennokkia tiedusteluun vuonna 1994. Koelennot tehtiin vuoteen 1996 mennessä. Aseistus asennettiin Predatoriin ensi kertaa vuonna 2000. Tämän jälkeen Yhdysvallat kehitteli suurempia malleja. Yhdysvallat on käyttänyt taistelulennokkeja paljon terrorismin vastaisessa sodassa. Toisaalta myös terroristit ovat alkaneet käyttää niitä. Tämä on johtanut lennokkitorjunnan parantamiseen.
Kiinnostus pienten lennokkien tai eläinten kaltaisiin MAV-drooneihin on noussut 2000-luvulla lähinnä kameroiden koon kutistumisen vuoksi. Lennokeiden lennätys on monissa maissa tarkoin säänneltyä.
Armenian ja Azerbaidžanin vuonna 2020 käymässä sodassa azerit voittivat sodan lennokeiden antaman tiedustelutiedon ja tulivoiman ansiosta.
Venäjän--Ukrainan sodassa droonien elinikä on osoittaunut suhteellisen lyhyeksi. Ukrainan kiinteäsiipisten lennokkien elinikä oli kuusi lentoa, quadkopterin kolme.
Yleistä
Sotilaskäytössä UAV-alukset voivat olla täysikokoisia lentokoneita, joita lennetään etäohjauksen avulla. Hyvin korkealla lentävillä HALE-aluksilla (Hight Altitude Long Endurance) voi olla hyvinkin suuri kärkiväli, mutta niiden kuormankantokyky on pieni. Siviilipuolen miehittämättömät ilma-alukset eivät usein eroa perinteisestä lennokista muussa kuin ohjaustavassaan.
Ilma-aluksen lisäksi UAV:ssä on yleensä laukaisujärjestelmä, ellei alus nouse ilmaan lentokentältä, kuten lentokone, tai pystysuoraan, kuten helikopteri. Maajärjestelmään kuuluu myös UAV:n ohjauskeskus. Viitattaessa kokonaisuuteen, jossa maa-asema on mukana, käytetään lyhennettä UAS, missä S viittaa järjestelmään (system). Koska UAV-toiminta on monessa maassa vielä kokeellista, niiden lentoja varten on varattu ilmatilaa. Esimerkiksi Suomessa Kemijärvellä on UAV-koelentoalue. Sen lisäksi järjestelmään kuuluu UAV:n ohjaajien koulutusjärjestelmät.
Eräs tapa torjua UAV-koneita on seurata UAV-konetta esimerkiksi UCAV-koneella, ja tuhota maa-asema.
On myös kehitetty miehittämättömien ilmalaitteiden (UAS) torjuntalaitteistoja (C-UAS, ) erilaisilla kantamilla ja muilla ominaisuuksilla.
Trikorythos
Trikorythos, joskus myös Trikorynthos tai Trikorinthos , oli antiikin aikainen alun perin Aiantis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen paralia-trittykseen eli Attikan rannikkoalueiden demoksiin.
Trikorythos sijaitsi Marathonin tasangolla suunnilleen nykyisen Marathónaksen kunnan Káto Soúlin tienoilla.
Trikorythos, Marathon, Probalinthos ja Oinoe muodostivat vanhastaan Tetrapolis-nimisen liiton. Kaikki nämä neljä demosta sijaitsivat Marathonin tasangolla Parnes- ja Pentelikon-vuorten (nyk. Párnitha ja Pentéli) välisellä alueella. Niihin viitattiin yleensä yhdessä Marathonin nimellä. Perinteen mukaan Tetrapolis oli yksi Kekropsin ajan Attikan kahdestatoista vanhasta kaupungista (polis) tai kylästä (kōmē), jotka Theseus myytin mukaan yhdisti (synoikismos) Ateenaksi.
Tuulikki Korpinen
Taimi Tuulikki Korpinen (o.s. Syväniemi; 29. huhtikuuta 1912 Padasjoki – 27. huhtikuuta 1998 Heinola) oli suomalainen lehtori ja kielitieteen sekä Kalevalan tutkija.
Korpinen tuli ylioppilaaksi Kallion yhteiskoulusta (Helsinki) ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1938. Hän oli Forssan yhteiskoulussa suomen ja historian tuntiopettajana 1946–1948. Korpinen toimi äidinkielen opettajana Heinolan yhteislyseossa, vanhempana lehtorina vuodesta 1951. Hän on julkaissut Kalevalaa ja suomen kielen ja indo-eurooppalaisten kielten suhteita käsitteleviä teoksia.
Korpinen asui vuosina 1939–1946 Japanissa. Hänen lähetystyöntekijänä toiminut miehensä kuoli Japanissa 1939 ja Korpinen joutui toisen maailmansodan puhkeamisen vuoksi jäämään Japaniin. Hän pääsi palaamaan Suomeen vasta 1946 ja kirjoitti Japanissa viettämistään vuosista kirjan Seitsemän vuotta sotaisessa Japanissa.
Tuulikki Korpisen poika Arto Korpinen muistelee, että Korpinen korosti uudelleen kertoneensa sadut, ei kääntäneensä niitä.
Fénix (1749)
Fénix oli Espanjan laivaston vuonna 1749 vesille laskettu 80-tykkinen kaksikantinen linjalaiva.
Valmistus
Havannasta Kuubasta tilatun aluksen valmistukseen käytettiin mahonkia. Alus laskettiin vesille vuonna 1749, jolloin sen tykkikannen pituus oli 54,5 ja kölin 44 metriä. Aluksen leveys oli 16,1 metriä ja syväys 6,8 metriä.
Vuonna 1792 kaksikantiseksi 80-tykkiseksi linjalaivaksi luokitellun aluksen alemmalla tykkikannella oli 30 kappaletta 24 naulan tykkiä ja ylemmällä 32 kappaletta 18 naulan tykkiä. Aseistuksen täydensivät puolikannen kaksitoista ja etukannen kuusi yhdeksän naulan tykkiä.
Palvelus
Alus kuului 1759 yhdentoista linjalaivan, kahden fregatin ja kahden tartanin muodostamaan osastoon, joka lähetettiin Espanjasta noutamaan uusi hallitsija Kaarle III Napolista. Kenraaliluutnantti Juan Jose Navarron lippulaivana olleen aluksen päällikkönä oli Gutierra de Hevia y Valdés. Osasto lähti 29. elokuuta Cádizista ja läpäisi 2. syyskuuta Gibraltarinsalmen, minkä jälkeen osasto pysähtyi 10. syyskuuta Cartagenaan. Osasto saapui 28. syyskuuta Napoliin, jossa siihen liittyi viisi alusta. Hallitsija nousi 7. lokakuuta alukseen. Osasto saapui 17. lokakuuta Barcelonaan.
Tammikuussa 1762 alus oli Cádizissa ja kaksi seuraavaa vuotta Välimerellä, Gibraltarin salmen alueella ja Atlantilla. Alukselle tehtiin 1764-1765 joitakin suurempia korjauksia Arsenal de la Carracassa, minkä jälkeen se oli aseistamattomana satamassa aina vuoteen 1769 päällikkönään Francisco Cotella.
Vuonna 1778 alus palautettiin palvelukseen päällikkönään Félix Ignacio de Tejada, jonka tilalle tuli Francisco Javier de Melgarejo y Rojas Espanjan liittyessä Yhdysvaltain vapaussotaan kesäkuussa 1779. Alus lähti Englannin kanaaliin kenraaliluutnantti Luis de Córdova y Córdovan laivasto-osastossa, joka kohtasi Ranskan laivaston Sisgaran saarilla Espanjan pohjoisrannikolla. Yhdistynyt ranskalais-espanjalainen laivasto, johon kuuluisi yli 60 linjalaivaa, saattaisi maihinnousulaivaston Britteinsaarille. Maihinnousujoukon, johon kuului yli 40 000 miestä, piti vallata Portsmouth. Córdovan johtamat espanjalaiset myöhästyivät kohtaamispaikalta vastaisten tuulten pakottaessa laivaston lähelle Portugalin rannikkoa. Espanjalaiset saapuivat kohtauspaikalle vasta 22. heinäkuuta, jolloin ranskalaiset olivat jo poistuneet. Lopulta laivasto yhtyivät niin Félix lähti 23. heinäkuuta Azoreille suojaamaan ankkuripaikkaa Britannian kuninkaallisen laivaston osastolta kenraaliluutnantti Antonio de Ulloa laivueen mukana.
Alus oli 1780 amiraali Don Juan Lángaran lippulaivana. Yhdentoista linjalaivan ja kahden fregatin muodostama Lángaran johtama laivue kohtasi 16. tammikuuta Britannian kuninkaallisen laivaston amiraali George Brydges Rodneyn johtaman laivueen. Rodneyn nopeammat alukset saivat Lángaran osaston kiinni. Seuranneessa Cabo de São Vicenten taistelussa espanjalaiset kärsivät tappion. Ainoastaan neljä alusta pakeni loppuen tuhoutuessa tai antautuessa.
Fénix antautui jouduttuaan kolmen linjalaivan kanssa taisteluun, jossa Lángara haavoittui. Alus antautui HMS Bienfaisantille, joka saapui taistelupaikalle myöhemmin ampuen poikki Fénixin päämaston.
Amiraliteetin 20. maaliskuuta 1780 annetulla päätöksellä alus liitettiin laivastoon ja se sai nimen HMS Gibraltar. Alus oli huhtikuusta elokuuhun Plymouthissa varusteltava ja sen pohjan kuparoinnissa.
HMS Gibraltar
Fénix liitettiin helmikuussa Britannian kuninkaalliseen laivastoon päällikkönään John Carter Allen. Alus liitettiin Kanaalissa toimineeseen George Darbyn laivastoon 29. marraskuuta asti, jolloin Gibraltar lähti Samuel Hoodin laivastoon Länsi-Intiaan päällikkönään Walter Stirling.
Hollannin tasavallan ja Englannin välinen sota alkoi joulukuussa 1780. Vuonna 1781 aluksen päällikkönä oli Charles Knatchbull, kun aluksesta tehtiin kontra-amiraali Francis Samuel Draken lippulaiva. Rodney sai Lontoosta ohjeet vallata St. Eustatiuksen. St. Luciasta lähti kenraaliluutnantti Sir John Vaughanin johtamat 3 000 sotilasta, jotka saapuivat St. Eustatiukselle 3. helmikuuta. Merivoimien komentaja Rodney sijoitti aluksensa neutraloimaan rannikkopatterit, mutta aloittamatta hyökkäystä hän lähetti viestin kuvernööri Johannes de Graaffille ehdottaen antautumista verenvuodatuksen välttämiseksi. De Graaff hyväksyi ehdot antautuen joukkoineen. Ainoat laukaukset ampuivat Gibraltar ja HMS Prince William ainoata redillä ollutta Alankomaiden laivaston alusta Marsia kohden.
Alus kuului 17 linjalaivan laivastoon, joka esti neljän Ranskan laivaston linjalaivan merelle pääsyn Fort Royalista Martiniquelta. Kontra-amiraali Francois de Grassen johtama 20 linjalaivan ja joukkoja kuljettaneiden kauppa-alusten saattue saapui Brestistä 29. huhtikuuta saaren lähistölle. Brittien näköpiirin ulkopuolelta de Grasse lähetti viestin sopimaan yhteishyökkäyksestä piirittäjiä vastaan. Saattue valmistautui taisteluun ja aamulla lähti liikkeelle kohti Fort Royalia. Saattueen toisella puolella oli rannikko ja toisella linjassa olleet sotalaivat.
Noin kello 11 ranskalaisten etuosasto avasi tulen kaukaa ilman merkittäviä tuloksia. Kello 12.30 laivastot olivat rinnakkain, mutta de Grasse kielsi lähestymästä Hoodin laivastoa. Laivastot tulittivat toisiaan seuraavan tunnin. Brittien linjan eteläpäässä olleet neljä alusta kärsivät eniten jouduttuaan kahdeksan ranskalaisaluksen tuleen. Gibraltarin miehistöstä sai surmansa kuusi ja haavoittui kuusitoista miehistönjäsentä.
Seuraavana päivänä Hood pyrki uudelleen taisteluun, mutta kaksi kuninkaallisen laivaston alusta ei kyennyt purjehtimaan tuuleen. Hood irtosi taistelupaikalta pohjoiseen. Aikaisemmin samana päivänä St. Eustatiukselta lähtenyt Rodney kohtasi Hoodin laivaston 11. toukokuuta St. Kittsin ja Antiguan välillä. Yhdistynyt laivasto kääntyi etelään saapuen Barbadokselle 18. toukokuuta.
Hoodin siirtyminen Barbadokselle jätti St. Lucian ilman suojaa ja Ranskan laivasto laski Grosin luodolla maihin 1 200 miestä. Samana päivänä kaksi ranskalaisalusta ja 1 300 miestä purjehti Tobagoon. Britit eivät kyenneet torjumaan ranskalaisten hyökkäystä St. Lucialla, joten de Grasse päätti lähettää lisää joukkoja Tobagolle jakaen joukkonsa 25. toukokuuta kolmeen osaan lähettämällä 3 000 miestä Martiniquelta.
Barbadoksella Rodney sai tiedon Tobagon tilanteesta ja lähetti 29. toukokuuta Draken Gibraltarilla ja viisi muuta linjalaivaa. Drake kohtasi ranskalaiset seuraavana päivänä, mutta selvästi alivoimaisena joutui vetäytymään Barbadokselle. Draken saapuessa 3. kesäkuuta lähti Rodney välittömästi merelle koko laivaston kanssa. Seuraavana päivänä Tobagolle todeten saaren puolustajien antautuneen kaksi päivää aiemmin.
All That Remains
All That Remains on yhdysvaltalainen metalcore/melodinen death metal -yhtye, joka perustettiin Massachusettsissa vuonna 1998. Sillä on levytyssopimus Prosthetic Recordsin kanssa. Yhtye on julkaissut yhdeksän studioalbumia ja yhden live-DVD:n ja ovat myyneet maailmanlaajuisesti yli miljoona levyä.
Yhtyeen tunnetuimmat kappaleet ovat: "This Darkened Heart", "This Calling", "The Air That I Breath", "Chiron", "Two Weeks", "Forever in Your Hand", "Stand Up" ja "What if I Was Nothing?"
Yhtye julkaisi kahdeksannen albuminsa Madnessin huhtikuun 28. vuonna 2017
Historia
Yhtye aloitti Massachusettsissa vuonna 1998 laulaja Philip Labonten ja kitaristi Oli Herbertin sivuprojektina. Debyyttialbumi Behind Silence and Solitude ilmestyi vuonna 2002, ja kasvavan suosion takia All That Remainsista tuli kokoaikainen projekti. Mukaan pyydettiin toinen kitaristi Mike Martin, ja seuraavasta levystä This Darkened Heart tuli yhtyeen läpimurtoalbumi. Kuuluisuus toi keikkoja suurien nimien kuten Arch Enemyn, Shadows Fallin ja Lamb of Godin kanssa.
All That Remains piti taukoa keikkailusta ja vetäytyi nauhoittamaan seuraavaa, vuonna 2006 ilmestynyttä albumiaan The Fall of Ideals. Labonten mukaan tämä albumi oli "huipennus niille alkuperäisille ihanteille, ideoille ja elementeille, joiden vuoksi All That Remains alkujaan perustettiin", mihin albumin nimikin viittaa. Levyä seurasi kiertue, jolla yhtye esiintyi mm. Euroopassa ja Ozzfestillä. All That Remains julkaisi viidennen albuminsa, For We Are Many lokakuussa 2010. Marraskuussa 2012 yhtye julkaisi kuudennen albuminsa A War You cannot Win.
Yhtye aloitti seitsemännen albuminsa tekemisen tammikuussa 2014 ja on maininnut, että albumin tuottaa Josh Wilbur, joka on aikaisemmin tuottanut mm. Lamb of Godin ja Gojiran levyjä. Lokakuussa yhtye julkaisi uuden kappaleen "No Knock". Yhtye julkaisee uuden albuminsa The Order of Things 24. helmikuuta 2015. Syyskuun 24. päivä yhtye julkaisi tiedotteen yhtyeen basistin Jeanne Saganin jättävän yhtyeen. Hänen paikalle tuli Aaron Patrick, joka soitti aikaisemmin Bury Your Dead -yhtyeessä.
Yhtye julkaisi kahdeksannen albuminsa Madness 28. huhtikuuta 2017.
Trinemeia
Trinemeia, joskus myös Trinemeis , oli antiikin aikainen Kekropis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen mesogeios-trittykseen eli Attikan sisämaa-alueen demoksiin.
All That Remains
Historia
Yhtyeen albumit This Darkened Heart, The Fall of Ideals ja A War You Cannot Win on tuottanut Killswitch Engage -yhtyeen kitaristi Adam Dutkiewicz ja yhtyeen logon on suunnitellut Killswitch Engagen basisti Mike D'Antonio.
Trinemeia
Trinemeian oletetaan sijainneen suunnilleen nykyisen Kokkinaráksen tienoilla Kifisián kunnan itäosassa.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli ainakin alun perin kaksi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Trinemeus.
All That Remains
Historia
Maaliskuussa 2022 yhtyeen rumpali Jason Costa jätti yhtyeen henkilökohtaisten syiden vuoksi.
Musiikkityyli
Phil Labonte on kirjoittanut kaikkien kappaleiden sanoitukset, paitsi The Order of Things -albumin hän sanoitti albumin tuottajan Josh Wilburin kanssa. Phil Labonten sanoitukset kappaleissa käsittelevät mm. ihmissuhteita, henkilökohtaisia asioita, yhteiskuntaa ja toivoa.
Yhtyettä pidetään yhtenä vaikuttavimmista New Wave of American Heavy Metal -bändeistä.
Nykyiset jäsenet
thumb|Phil Labonte ja Jeanne Sagan esiintymässä.
Diskografia
thumb|right|Oli Herbert esiintymässä. {{Palstat
Fénix (1749)
HMS Gibraltar
Gibraltar kuljetti elokuussa Rodneyn Britteinsaarille, missä alus siirrettiin huollettavaksi Plymouthissa lokakuussa. Tammikuussa 1782 telakalta vapauduttuaan alus sijoitettiin Sir Richard Bickertonin lippulaivaksi päällikkönään Thomas Hicks. Helmikuussa alus lähti Itä-Intiaan.
Joulukuussa 1782 ranskalaisten liittolainen Hyder Ali sai surmansa, jolloin brittien Madrasissa olleet komentajat päättivät vallata takaisin Cuddaloren. Madrasista etelään marssinut armeija aloitti kaupungin piirityksen majoittuen kaupungin eteläpuolelle. Amiraali Sir Edward Hughes'n johtama Laivasto, johon kuului kahdeksantoista linjalaivaa mukaan lukien Gibraltar, ankkuroi eteläpuolelle suojatakseen armeijaa ja sen huoltoaluksia. Kesäkuun alussa 1783 Cuddaloren piiritys oli täydessä käynnissä.
Ranskan laivaston amiraali Pierre André de Suffrenin johtama viidentoista linjalaivan laivasto purjehti Trincomaleesta piiritetyn kaupungin tueksi 10. kesäkuuta. Ranskalaiset saapuivat 13. kesäkuuta, mutta britit välttelivät taistelua ankkuroituen viisi kilometriä kauemmas.