cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksanteri Ahola-Valo
Ihmiskunnan kärsimysten historian paviljonki 1930
Heti paviljongin valmistumisen jälkeen Ahola-Valo riitautui paikallisen kommunistisen puolueen komissaarin kanssa ja lähti vihoissaan Minskistä. Hän heitti omaisuuttaan kadulle ja poistui kaupungista. Tämä oli kuitenkin Ahola-Valon onni, sillä melkein heti tämän jälkeen Minskissä alkoivat Stalinin vainot, jotka Ahola-Valon mukaan tuhosivat silloisen Valko-Venäjän sivistyneistön lähes täysin. Paviljongista ei ole enää mitään jäljellä. Ahola-Valo oletti, että se tuhoutui toisessa maailmansodassa, mutta ilmeisesti se tuhoutui jo aiemmin.
Pako Neuvostoliitosta
Sosialistisen realismin tullessa viralliseksi ja ainoaksi hyväksytyksi suuntaukseksi taide oli muuttunut kaavamaiseksi, kontrolloiduksi ja ahdasmieliseksi. Taiteilijan piti työskennellä sosialistisen realismin metodin mukaisesti, mutta siitä Ahola-Valo kieltäytyi. Sen sijaan hän oli mukana arkkitehtuuriprojektissa, jonka tarkoituksena oli rakentaa Moskovan ympärille vihreä kaupunkirengas. Ahola-Valo kertoo, että tämäkin projekti keskeytyi, kun varat siirrettiin sotavarusteluihin.
Tämän jälkeen hän siirtyi Äitiyden ja lastensuojelun instituutin palvelukseen johtamaan sen vakioittamisosastoa. Laitoksen johtajan prof. Federin kanssa Ahola-Valo teki mielestään äärimmäisen arvokasta työtä uuden sukupolven kasvattamiseksi. Hän tutki lapsen kehitystä ja valmisti erilaisia huonekaluja nimenomaan lapsille. Näitä huonekaluja oli sitten tarkoitus Ahola-Valon mukaan tuottaa teollisena sarjatuotantona. pienoiskuva|Aleksanteri Ahola-Valo vuonna 1938 Suomalaisena Ahola-Valo tunsi elämänsä turvattomaksi Stalinin Neuvostoliitossa, sillä kaikki valtion laitoksissa työskentelevät ulkomaalaiset olivat tuolloin hengenvaarassa. Hän meni keskustelemaan asemastaan Valtion suunnittelukomitean puheenjohtaja Radekin luokse. Radek neuvoi Ahola-Valoa poistumaan maasta säilyttääkseen henkensä. Suomen kansalaisena Ahola-Valo onnistui pakenemaan Suomen lähetystön avulla. Suomen lähetystö myös huolehti siitä, että Ahola-Valo sai tuotua mukanaan muun muassa kirjoituksiaan ja taideteoksiaan.
Sota-aika Suomessa
pienoiskuva|vasen|Ahola-Valo kaivertaa presidentti Risto Rytin muotokuvaa 1942. Talvisodan puhjettua Ahola-Valo pidätettiin turvasäilöön ja siirrettiin Tammisaaren pakkotyölaitokseen. Häntä kuulusteltiin, mutta Ahola-Valo välttyi maanpetossyytteeltä. Hän kertoi vapautuneensa Tammisaaresta talvisodan päätyttyä nälkiintyneenä ja huonokuntoisena. Jatkosodan aikana hän sai olla vapaana ja pääsi kaivertamaan presidentti Risto Rytin muotokuvaa. Presidentti Risto Ryti luki rintamaraportteja samalla kun oli presidentinlinnassa Ahola-Valon mallina. Muotokuvaa ei milloinkaan paljastettu, sillä rouva Gerda Rytin mielestä hänen miehensä ilme oli liian vakava. Palkkion työstään Ahola-Valo kertoo kuitenkin saaneensa. Teos on edelleen Ahola-Valon jäämistössä.
Ennen sotaa ja sodan jälkeenkin taide oli ainoa tapa, jolla Ahola-Valo sai yhteyden suomalaiseen yhteiskuntaan. Hän yritti luoda kontakteja suomalaisiin kulttuuripiireihin. Hänet mainitaan muun muassa Kiilan, Tulenkantajien sekä Kirjallisuuslehden yhteydessä. Ahola-Valo mainitaan myös kirjallisen Mäkelän piirin perustamisvaiheissa.
Ruotsin aika
Ahola-Valon epäonnistunut avioliitto oli purkautunut jo Suomessa järjestettyihin ”jäähyväishäihin”, jotka Ahola-Valo järjesti ihmisyyden kunniaksi. Häitä juhlittiin ystävien kesken, lahjoja jaettiin ja kaikessa sovussa todettiin, etteivät aviopuolisot olleet sopineet toisilleen. Ruotsissa hän solmi uuden avioliiton Taru Salmion kanssa, joka oli tullut hänen näyttelyavustajakseen Ruotsiin.
Ruotsin aika oli Ahola-Valon elämän seesteisintä aikaa. Uuden aviopuolison kanssa hän sai rauhassa työskennellä ja rakentaa Tågarpia omaksi kodikseen, josta hän suunnitteli kasvattavansa ajatustensa mukaisen kasvatuksellisen opiston.
Elantonsa he hankkivat taiteella; he maalasivat paljon kukkia, maisemia ja muotokuvia. Vaikka he nauttivatkin olostaan Skånessa, he olivat kuitenkin vieraassa kulttuurissa.
Suomessa Ahola-Valo unohdettiin tänä aikana lähes kokonaan. Vasta vuonna 1977 julkaistiin Taide-lehdessä artikkeli ”Taiteilijan pitkä marssi”.
Huoli elämäntyön säilymisestä
Hankkiessaan Tågarpin elämäntyönsä tyyssijaksi vuonna 1970 Ahola-Valo oli täyttänyt jo 70 vuotta. Kunnostaessaan Tågarpia opistoksi hän toivoi löytävänsä Skånesta ihmisiä, jotka olisivat vieneet eteenpäin hänen kasvatustieteellistä ajatteluaan ja säilyttäneet hänen elämäntyönsä kokonaisuutena. Kun tämä ei Ruotsissa onnistunut, niin hän ryhtyi etsimään muualta ihmisiä, jotka olisivat kiinnostuneita hänen elämäntyöstään. Hämeenlinnasta hän löysi tukijoita. pienoiskuva|Aleksanteri Ahola-Valon kokoelma Ahola-Valo perusti vuonna 1983 ajatustensa ja työnsä eteenpäin viemiseksi Elpo ry:n ja siirsi pääosin omaisuutensa vuonna 1990 perustamalleen Valola-säätiölle. Tämän jälkeen Hämeenlinnan kaupunki luovutti säätiön käyttöön pysyvän tilan, jota käytettiin myös museo- ja näyttelytilana Ahola-Valon taiteen ”opinnolliselle näyttelylle”. Tämä päätös mahdollisti Ahola-Valon elämäntyön fyysisen säilymisen kokonaisuutena. Hänen elämäntyönsä on edelleen varastossa odottamassa tutkimista, tallentamista ja esillepanoa. Ahola-Valon perintöä on luonnehdittu arvaamattomaksi aarrearkuksi, joka odottaa löytäjiään ja aktivoijiaan.
Kesällä 1997 Ahola-Valo kutsuttiin Oulun yliopiston kasvatustieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi. Ahola-Valo suostui ja kirjoitti oululaisille tukijoilleen kirjelmän, jossa hän totesi:
pienoiskuva|Aleksanteri Ahola-Valo esittelemässä tauluaan, joka kuvaa siirtymää vanhasta maailmasta uuteen (Tulevan maailman ihmisen monumentti 1975) Syvä huoli ihmiskunnan kehityksestä ja oman elämäntyön säilymisestä leimasi hänen viimeisiä vuosiaan.
Aleksanteri Ahola-Valo numeroi taideteoksensa kronologisesti; ensimmäinen numeroitu teos oli hänen isänsä muotokuva vuodelta 1910. Hänen kuvataiteellisen tuotantonsa kokonaismäärä on lähes 10 000 teosta. Vuonna 1923 hän otti taiteilijanimekseen ”Valo”, jolla hän signeerasi kaikki Neuvostoliiton aikaiset työnsä; Suomeen tultuaan hän ryhtyi käyttämään nimeä Ahola-Valo.
Vuonna 1946 Aleksanteri Ahola-Valolla oli taidenäyttely silloisessa Tampereen kaupunginkirjastossa, jonka johtajana oli Mikko Mäkelä. Taidenäyttelyn näki viipurilainen kartanpiirtäjä ja kuvataiteen harrastaja A. Walmari, jonka tiedetään näyttelyn varsin vahvoja tunteita välittäviä teoksia katsoessaan tokaisseen: "Aina poljetaan!". Ahola-Valo oli sitten jonkin aikaa mukana kirjastonjohtajan kirjallisen ryhmän - Mäkelän piirin - alkuvaiheissa "kunnes hävisi paikkakunnalta". .
AE-evohomologia
Kušminan kannustavassa ja tukevassa ohjauksessa Alista kehittyi jo lapsuudessa itseensä ja taitoihinsa uskova itsevarma tutkija. Koko ikänsä hän katsoi olevansa myös tiedemies.
Antony and the Johnsons
Antony and the Johnsons on yhdysvaltalainen kokeellista musiikkia esittävä yhtye. Se voitti arvostetun Mercury Prize -musiikkipalkinnon vuonna 2005. Lehdistö on maininnut Antonyn olevan osa New Weird America -liikettä.
Yhtye on periaatteessa androgyynin laulajan Antony Hegartyn oma ilmaisukanava. Yksi teema yhtyeen musiikissa on henkilökohtainen sukupuolinäkökulma. Tämän huomaa esimerkiksi kappaleessa ”For Today I Am a Boy”, jossa nuori poika uneksii kasvavansa naiseksi.
Ura
Brittiläinen kokeellista musiikkia tekevä Current 93:n David Tibet kuuli yhtyeen demon ja tarjoutui julkaisemaan Antonyn musiikkia Durtro-levy-yhtiönsä kautta. Debyyttialbumi Antony and the Johnsons ilmestyi vuonna 2000. Vuonna 2001 Antony julkaisi jatkoksi lyhyen EP-levyn, I Fell in Love with a Dead Boy, joka sisältää nimikappaleen lisäksi coverin David Lynchin ja Angelo Badalamentin kappaleesta ”Mysteries of Love” sekä Current 93 -coverin ”Soft Black Stars”.
Tuottaja Hal Willner kuuli EP:n ja soitti sen Lou Reedille, joka värväsi Antonyn mukaan kiertueelleen ja kahdelle albumilleen. Tätä kautta yhtye saavutti enemmän huomiota, ja kirjoitti sopimuksen yhdysvaltalaisen Secretly Canadian -levy-yhtiön kanssa. Se julkaisi toisen EP:n The Lake, jolla Lou Reed vierailee yhdellä raidalla. Secretly Canadian julkaisi myös uudelleen Antony and the Johnsonsin debyyttialbumin Yhdysvalloissa laajemmalla levityksellä vuonna 2004.
Antonyn toinen kokopitkä albumi, I Am a Bird Now, sai ylistäviä arvosteluja ja huomattavasti enemmän huomiota valtavirrassa voitettuaan Mercury Prize -palkinnon vuoden 2005 parhaana albumina.
Aleksanteri Ahola-Valo
AE-evohomologia
Ahola-Valon AE-evohomologiselle järjestelmälle perustui koko hänen elämänsä, niin taide, arkkitehtuuri, arkiaskareet kuin ihmissuhteetkin.
Ahola-Valo tilastoi ajankäyttönsä 15 minuutin tarkkuudella. Hän sanoi: "Aika on ihmisen tärkein pääoma." Toinen hänen usein käyttämänsä tunnuslause oli: "Meidän on luotava terveyttä ja terveyden kautta kauneutta. Meidän on luotava elämää, joka on itsessään taidetta."
Näyttelyt
Viimeisimmät näyttelyt
Egyptin jalkapallomellakka
Egyptin jalkapallomellakka oli 1. helmikuuta 2012 tapahtunut mellakka, joka syttyi Port Saidissa Egyptin valioliigan Al-Masry Clubin ja Al-Ahlin välisen ottelun jälkeen. Mellakoissa kuoli ainakin 74 ihmistä ja useita satoja haavoittui.
Tapahtumat
Väkivaltaisuudet alkoivat vain muutamia sekunteja Al-Masryn ja Al-Ahlin välisen ottelun päätyttyä. Kotijoukkue Al-Masry oli voittanut ottelun yllättäen 3–1. Silminnäkijöiden mukaan ilmapiiri katsomossa oli ottelun aikana ollut kiihkeä, kun vierasjoukkueen kannattajat olivat nostaneet kotijoukkueen kannattajia halveksineen bannerin. Al-Ahlin ultrat ovat tunnettuja väkivaltaisuudestaan.
Al-Masryn kannattajat ryntäsivät kentälle heti ottelun päätyttyä ja alkoivat kivittää ja pahoinpidellä sekä Al-Ahlin pelaajia että kannattajia. Kentälle ryntäsi tuhansia molempien joukkueiden kannattajia. Fanit heittelivät toisiaan ja pelaajia kohti kiviä, ilotulitteita ja pulloja. Pelaajat vietiin pukuhuoneisiin turvaan, ja myöhemmin illalla Egyptin armeijan helikopterit evakuoivat vierasjoukkueen pelaajat ja faneja katsomolta.
Väkivaltaisuuksissa kuoli ainakin 74 ihmistä, joista suurin osa tallautui kuoliaaksi. Egyptin valtiollinen televisio arvioi loukkaantuneiden määräksi noin tuhat, mutta sisäministeriön mukaan loukkaantuneita oli noin 250. Samaan aikaan Kairon kansainvälisellä stadionilla pelattu Zamalek SCin ja Ismailyn välinen ottelu keskeytettiin, kun tiedot mellakasta päätyivät sinne. Keskeyttämisestä raivostuneet Zamalekin kannattajat sytyttivät osia stadionista tuleen. Palot saatiin kuitenkin sammutettua nopeasti.
Reaktiot
Fifan pääjohtaja Sepp Blatter antoi lausunnon kutsuen tapahtunutta jalkapallon ”mustaksi päiväksi”. Egyptin jalkapalloliitto ilmoitti peruuttuvansa kaikki pelit toistaiseksi, ja Al-Ahli ilmoitti pitävänsä kolmen päivän suruajan ja keskeyttävänsä siksi aikaa kaiken urheilutoimintansa.
Tammikuussa 2013 oikeusistuin langetti mellakkaan liittyen 21 kuolemantuomiota kotijoukkue al-Masryn kannattajille. Tuomio synnytti uusia väkivaltaisuuksia, joissa kuoli ainakin 30 ihmistä ja loukkaantui 300. Välituomioistuimen uudelleenkäsittelyssä vuonna 2015 kuolemantuomioiden määrä laski 11:een. Lisäksi langetettiin 40 vankeustuomiota, joista pisimmät olivat 15 vuoden mittaisia.
Live (Alice in Chains)
Live on grunge-yhtye Alice in Chainsin livealbumi, joka julkaistiin 5. joulukuuta 2000 levy-yhtiöstä Columbia Records. Se on yhtyeen ainoa live-albumi akustisen albumin Unplugged kanssa. Kaikki muut albumin kappaleet on julkaistu yhtyeen aikaisemmilla albumeilla, paitsi "Queen of the Rodeo", vaikkakin koko konsertti oli julkaistu jo aikaisemmin kokoelmaboksilla Music Bank.
Kokoonpano
Tuotanto
Alex Barros
thumb|Alex Barros Alex Barros (s. 18. lokakuuta 1970 São Paulo, Brasilia) on brasilialainen ratamoottoripyöräilijä. Pitkän MotoGP-uran jälkeen hän meni ajamaan Superbike World Championship-sarjaan kaudella 2006. Hän palasi MotoGP-sarjaan kaudeksi 2007, mutta lopetti kauden jälkeen.
Uran alku
Barros aloitti kilpailemisen 8-vuotiaana, kun hän voitti heti ensimmäisen kilpailunsa Brasilian minimotomestaruuskilpailussa. Vuonna 1981 hän kilpaili Brasilian 50cc-luokassa, ja 1985 hän voitti Brasilian 250cc-luokan mestaruuden. Vuonna 1986 hän debytoi kansainvälisessä 80cc-luokassa -- hän valehteli ikänsä, jotta hän voisi kilpailla Espanjan GP:ssä 15-vuotiaana. Hän sijoittui loppupisteissä 13. sijalle saatuaan 6 pistettä. Vuonna 1987 hän kilpaili jälleen 80cc-luokassa sijoittuen 17. sijalle saatuaan 8 pistettä.
250cc
Vuonna 1988, Barros debytoi kansainvälisessä 250cc-luokassa, eikä saanut ainuttakaan pistettä. Seuraavana vuonna hän sijoittui 18. sijalle saatuaan 30 pistettä.
500cc ja MotoGP
Vuonna 1993 hän teki todellisen läpimurron mentyään Suzuki-talliin. Hän saavutti Yhdysvaltain GP:n aika-ajoissa kolmannen lähtöpaikan. Sen jälkeen Espanjassa hän otti ensimmäisen osakilpailuvoittonsa ja sijoittui maailmanmestaruuspisteissä kuudenneksi tallikaveri Kevin Schwantzin voittaessa maailmanmestaruuden. Seuraavana vuonna Barros sai pisteitä yhtä lukuun ottamatta kaikista kilpailuista. 1996 Barros sijoittui maailmanmestaruuspisteissä neljänneksi, ja toisti saavutuksen vuosina 2000-2002. Ensimmäisenä MotoGP-kautenaan (kun kuutiosenttirajoitusta nostettiin 990 kuutioon) hän sai 206 pistettä ja jäi vain 11 pistettä kakkostilasta. 2003 oli vaikea kausi Barrosille loukkaantumisten takia, mutta vuonna 2004 hän sijoittui jälleen neljänneksi kaudella, jota dominoivat Valentino Rossi, Sete Gibernau ja Max Biaggi. Vuonna 2005 Barros saavutti ensimmäisen MotoGP-luokkansa voiton Portugalin GP:ssä, mutta sijoittui vasta 8. sijalle MM-pisteissä, eikä kisannut seuraavalla kaudella MotoGP-luokassa. Vuonna 2007 hän palasi MotoGP-luokkaan Ducati-tallin väreihin.
Kausi Superbikessä
Kaudeksi 2006 Barros meni Superbike-sarjaan Klaffi Honda-talliin. Hän nappasi Phillip Islandin lähdöistä kaksi palkintopallipaikkaa, sekä toisen ja neljännen sijan Monzasta. Hän sijoittui sarjassa kuudennelle tilalle.
Hugo Heyrman
Hugo Heyrman (tunnetaan myös nimellä Dr. Hugo Heyrman), (s. 20. joulukuuta, 1942) on belgialainen taidemaalari ja multimediataiteilija. Heyrman kuvailee itseään uusmedian teoreetikoksi.
Hugo Heyrman syntyi Antwerpenissä, jossa hän elää ja työskentelee.
Porrasturvat – Stair Dismount
Porrasturvat – Stair Dismount on suomalaisen demoskeneryhmän tAAtin vuonna 2002 julkaisema tietokonepeli. Se voitti Assembly-tapahtumassa järjestetyn pelinkehityskilpailun ylivoimaisesti ja on saavuttanut runsaasti huomiota myös ulkomailla erikoisen ideansa ansiosta.
Pelin idea on poikkeuksellinen – tavoitteena on tyrkätä portaiden yläpäässä seisova mies portaita alas niin, että miehelle koituu kaatumisesta mahdollisimman paljon vammoja. Tälle erikoiselle idealle on jopa taustatarina – supersankari Spector havaitsee, että hän ei voi tehdä verovähennyksiä kaupungille tehtäviensä lomassa aiheuttamistaan vaurioista, ellei hän voi todistaa saaneensa vammoja myös itse. Pelaajan tehtävä on siis aiheuttaa hänelle nämä vammat.
Pelin 3D-grafiikka on minimalistista, mutta selkeää. Pelaajalla on mahdollisuus kohdistaa iskunsa miehen eri ruumiinosiin, esimerkiksi jalkaan tai päähän, mutta itse kaatumisen tulokseen tällä ei ole merkittävästi vaikutusta. Äänitehosteet koostuvat huudoista, luiden katkeamisista ja tömähdyksistä, mutta pelissä on myös letkeä taustamusiikki.
Pian pelin ilmestymisen jälkeen huomattiin, että pelin bugeja hyödyntämällä oli mahdollista saada valtavia pistemääriä.
Porrasturvat oli yksi ensimmäisiä ragdoll-fysiikkaa hyödyntävistä tietokonepeleistä, myöhemmin tätä tekniikkaa ovat käyttäneet muun muassa suomalaiset Max Payne 2 ja FlatOut (nykyään tekniikkaa käytetään lähes kaikissa räiskintäpeleissä). Pelin tekijöillä on suuri kiinnostus fysiikan mallinnusta kohtaan, mikä on näkynyt ryhmän muissakin peleissä kuten jatko-osa Rekkaturvat sekä Pogo Sticker.
Jatko-osat
Pelin tekijät tekivät Porrasturville kolme jatko-osaa: Rekkaturvat – Truck Dismount (2003), Dismount Levels (2004) sekä Kiuasturvat – Sauna Dismount (2008), joista myös ensimmäinen voitti Assemblyn pelinkehityskilpailun. Peliä parodioiva lyhytelokuva palkittiin niin ikään Assembly-tapahtumassa vuonna 2005.
Rekkaturvat
Rekkaturvat – Truck Dismount on tAAtin tekemä jatko-osa Porrasturville. Kuten edellisessä osassa, niin tässäkin on tarkoitus tuottaa supersankari Spectorille mahdollisimman paljon vahinkoa. Pelissä mies laitetaan rekan kyytiin ja rekka laitetaan liikkeelle kohti seinää. Matkan varrelle voi laittaa hyppyreitä. Peli on voittanut Assembly-tapahtuman pelinkehityskilpailun vuonna 2003.
Mobiiliversiot
Pelistä on julkaistu versiot myös iOS:lle (2014) ja Androidille (2014) jotka on julkaistu Secret Exit yrityksen nimellä.
Classic versiot
Aiemmat versiot ovat jaossa ilmaisena Stair Dismount Classic ja Truck Dismount Classic nimisinä.
Elämäjärvi
Elämäjärvi on Pihtiputaan kunnan kylä. Elämäjärvi sijaitsee valtatie 4:n varrella Pihtiputaan pohjoisosassa 15 kilometrin päässä kuntakeskuksesta. Kylä sijaitsee Elämäjärven rannalla. Tunnettuja Elämäjärveltä lähtöisin olevia ovat kuvanveistäjä Esko Kananen sekä laulaja Pete Parkkonen.
Väestö
Elämäjärvellä on nykyisin hieman yli 300 asukasta. Kylän asukastiheys on noin viisi asukasta neliökilometriä kohden. Elämäjärvellä on noin 130 taloutta, joissa asuu keskimäärin 2,6 henkilöä kussakin. Asuntoja kylässä on yhteensä 144.
Tenczynek
Tenczynek on kylä Krzeszowicen kunnassa Vähä-Puolan voivodikunnassa Puolassa. Se sijaitsee noin 25 kilometriä Krakovasta länteen. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kylässä oli 3 613 asukasta.
Tuomas Nissinen
Tuomas Nissinen (s. 17. heinäkuuta 1983 Kuopio) on suomalainen jääkiekkomaalivahti. Nissinen pelasi kaudella 2005–2006 Porin Ässissä voittaen SM-hopeaa. Hän on pelannut myös Tampereen Ilveksessä ja Kuopion KalPassa. Hän on 188 cm pitkä ja painaa 86 kg.
Sergei Toltšinski
Sergei Aleksandrovitš Toltšinski (s. 3. helmikuuta 1995 Moskova, Venäjä) on venäläinen jääkiekkoilija, joka pelaa KHL-joukkue SKA Pietarissa. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Seuraura
Toltšinski pelasi kauden 2011–2012 MHL-junioriliigan Krasnaja Armijassa, jonka jälkeen TsSKA Moskova varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 28. pelaajana KHL:n varaustilaisuudessa 2012. Samana kesänä myös OHL-joukkue Sault Ste. Marie Greyhounds varasi Toltšinskin 12. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa. Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2012–2013, jolloin Toltšinski teki runkosarjassa 51 tehopistettä.
Toltšinskia ei missään vaiheessa varattu NHL:ään. Hän osallistui kesällä 2013 sekä New York Rangersin että Carolina Hurricanesin tulokasleireille. Elokuussa Toltšinski teki lopulta kolmivuotisen tulokassopimuksen Carolina Hurricanesin kanssa. Kaudella 2013–2014 hän oli Greyhoundsin paras pistemies, maalintekijä ja syöttäjä tehoilla 31+60=91, joilla Toltšinski jakoi koko OHL:n pistepörssin yhdeksännen sijan Kingston Frontenacsin Sam Bennettin kanssa. OHL-kautensa päätteeksi Toltšinski liittyi huhtikuussa 2014 AHL-joukkue Charlotte Checkersin vahvuuteen runkosarjan viimeisen kierroksen ajaksi. Syksyn 2014 harjoitusleirin päätteeksi Hurricanes lähetti hänet takaisin Greyhoundsiin, jonka varakapteeniksi Toltšinski nousi. Hän voitti joukkueen sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 30+65=95. Toltšinski valittiin kauden päätteeksi OHL:n kolmanteen tähdistökentälliseen.
Kauden 2015–2016 Toltšinski aloitti AHL-joukkue Charlotte Checkersin vahvuudessa. Hän debytoi Hurricanesin NHL-joukkueessa 31. maaliskuuta 2016 New York Rangersia vastaan. Toltšinski sai ottelussa jääaikaa 10.53 minuuttia ja hän keräsi myös yhden syöttöpisteen Justin Faulkin tekemään maaliin.
Maajoukkueura
Toltšinski pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2015, jolloin hän voitti hopeaa. Toltšinski jakoi neljällä osumallaan Venäjän sisäisen maalipörssin voiton Aleksandr Šarovin kanssa. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2013 sekä Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2012, jolloin Toltšinski voitti Venäjän sisäisen piste- ja maalipörssin tehoilla 3+1=4. Hän pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2012 voittaen kultaa.
Paul R. Ruzoka
Paul R. Ruzoka (s. 1948) on tansanialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihki papiksi Kigoman hiippakuntaan Alphonse Daniel Nsabi 20. heinäkuuta 1975, ja hänet nimitettiin Kigoman piispaksi 10. marraskuuta 1989. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 1990. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Giovanni Battista Re ja Miroslav Stefan Marusyn.
Ruzoka sai 25. marraskuuta 2006 nimityksen Taboran arkkipiispaksi, ja hänet asetettiin tähän virkaan 28. tammikuuta 2007.
Etelännäpsijä
Etelännäpsijä on kooltaan noin 10 cm. Lajin selkä ja pään laki ovat väriltään tumman oliivinvihreät. Silmänympärys etelännäpsijällä on keltainen ja rinta punainen. Vatsa linnulla on väriltään valkoinen. Hemitriccus orbitatum on saman näköinen, mutta sillä on valkeahko silmärengas. Lajin äänet ovat kimeitä sarjoja nasaalisia kuit-ääniä.
Etellännäpsijä elää Mata Atlântican metsissä. Ravintonaan lintu käyttää hyönteisiä. Lajin kannan kooksi arvioidaan 9 000–18 500 yksilöä. Suurin etelännäpsijäkantaan kohdistuva uhka on sen elinympäristön tuhoutuminen.
Atte Willberg
Albert Valdemar (Atte) Willberg (30. joulukuuta 1884 Helsinki – 14. helmikuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Atte Willbergin vanhemmat olivat isännöitsijä Johan Albert Willberg ja Anna Helga Emilia Lindfors. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta reaalilyseosta 1904 ja hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta diplomiarkkitehdiksi. Hän teki useita opintomatkoja muun muassa Ruotsiin, Saksaan, Italiaan ja Sveitsiin sekä työskenteli Amerikassa. Willberg oli sitten ensimmäisen maailmansodan aikana 1915-1917 rakentamassa Jusovkan teollisuusyhdyskuntaa Ukrainassa yhdessä eräiden muiden suomalaisten arkkitehtien kanssa. Venäjän vallankumouksen jälkeen Willberg pakeni Venäjän halki Suomeen ja hän osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten joukoissa. Sodan jälkeen hän perusti oman arkkitehtitoimiston Helsinkiin. Hän suunnitteli rakennuksia muun muassa Helsinkiin, Käpylään ja Kotkaan. Vuodesta 1929 lähtien hän oli arkkitehtinä yleisten rakennusten ylihallituksessa.
Doom Days
Doom Days (tyyliteltynä DOOM D∆YS) on englantilaisen yhtyeen Bastillen kolmas studioalbumi. Albumi julkaistiin 14. kesäkuuta 2019.
Fight of the Century
Fight of the Century oli nyrkkeilyottelu, joka käytiin 8. maaliskuuta 1971 New Yorkin Madison Square Gardenissa Yhdysvalloissa maailmanmestari Joe Frazierin ja haastaja Muhammad Alin välillä. Panoksena oli raskaansarjan maailmanmestaruus. Ensimmäistä kertaa nyrkkeilyhistoriassa vastakkain oli kaksi voittamatonta raskaansarjan maailmanmestaria, sillä Ali oli vuonna 1967 menettänyt mestaruutensa häviämättä otteluakaan kieltäydyttyään osallistumasta Vietnamin sotaan.
Ottelu kesti täydet 15. erää. Ali hallitsi ottelun alkua liikkumalla, mutta Frazier onnistui ottamaan kamppailun hallintaansa puolessa välissä ja kaatamaan Alin kanveesiin viimeisessä erässä. Joe Frazier julistettiin voittajaksi pistein.
Ali ja Frazier kohtasivat Fight of the Centuryn jälkeen vielä kahdesti Super Fight II- ja Thrilla in Manila -nimillä tunnetuissa otteluissa. Heidän kolmen ottelun sarjaansa pidetään yleisesti nyrkkeilyhistorian klassikkona.
Järjestäminen ja mediahuomio
Alin kieltäydyttyä lähtemästä sotaan vuonna 1967 häneltä otettiin nyrkkeilylisenssi pois lähes 3 vuoden ajaksi. Alin saatua lisenssinsä takaisin vuonna 1970 hän oli kukistanut kaksi helpompaa vastustajaa, Jerry Quarryn kolmieräisessä kamppailussa, sekä Oscar Bonavenan, joka kesti Alia vastaan viidenteentoista erään asti. Frazier taas oli noussut molempien liittojen (WBA:n ja WBC:n) kiistattomaksi maailmanmestariksi kukistettuaan WBA:n mestaruusottelussa Jimmy Ellisin. Tätä ennen hän oli pitänyt hallussaan WBC:n tunnustamaa NYSBC:n maailmanmestaruutta.
Frazierin ja Ellisin välisen ottelun jälkeen Muhammad Ali luovutti Frazierille WBC:n maailmanmestaruusvyönsä ilmoitettuaan juuri lopullisesta vetäytymisestään kehistä. Hän kuitenkin pyörsi päätöksensä ja parin välinen ottelu päätettiin järjestää. Ottelua Alin ja Frazierin välillä oli suunniteltu jo ennen Alin paluun varmistumista, jolloin ottelupaikan valinnalla oli aiottu kiertää hänen lisenssittömyyttään. Mahdollisia ottelupaikkoja etsittiin Yhdysvaltojen ulkopuolelta ja ottelun käymistä lentokoneessa ehdotettiin myös jossakin vaiheessa. Molemmille kamppailijoille maksettiin 2,5 miljoonan dollarin ottelupalkkiot, joita pidettiin omana aikanaan ennenkuulumattoman suurina. Esimerkiksi New York Postin kolumnisti Milton Gross kuvaili ihmetystään toteamalla, ettei viihdemaailman historiassa ole "koskaan aiemmin maksettu viittä miljoonaa yhden illan työstä".
Kyseessä oli ensimmäinen kerta nyrkkeilyhistoriassa, kun kaksi voittamatonta raskaansarjan ottelijaa kohtasi maailmanmestaruusottelussa ja ottelu olikin näkyvästi esillä mediassa. Kamppailulla itsellään oli symbolista arvoa kansalle. Ennen ottelua Ali, joka ei ollut lähtenyt Vietnamin sotaan, nousi sodanvastaisen, nuoren ja mustan kansakunnan edustajaksi, kun taas Frazier toimi symbolina konservatiivisille, isänmaallisille ja valkoisille, jotka puolustivat sotaa. Haastaja Ali vaikutti vastakkainasettelun syntyyn nimittelemällä Frazieria "Setä Tuomoksi" (eng. Uncle Tom), mikä tarkoittaa valkoisia nöyristelevää mustaa, ja on yksi pahimpia nimityksiä, joilla musta voi toista mustaa solvata. "Setä Tuomon" lisäksi Ali sanoi Frazierin olevan Jerry Quarrya helpompi vastustaja ja nimitteli häntä "sivistymättömäksi" sekä "gorillaksi".
Henkilökohtaisuuksiin mennyt hyökkäys huomattiin myös mediassa. Esimerkiksi New York Daily Newsin toimittaja Dick Young tuomitsi sen yrityksenä "valkopestä" Frazier.
Ottelua edeltävinä päivinä Alin suosio kasvoi ja hän joutui New Yorkin kaduilla liikkuessaan usein ihailijoidensa piirittämäksi. Nyrkkeilijän turvallisuuden taatakseen ottelun järjestäjät määräsivät haastajan pysyttelemään koko ottelupäivän ajan Madison Square Gardenin pukuhuoneessaan, mikä Alin valmentaja Angelo Dundeen mukaan lannisti hänet. Tämä ei kuitenkaan näkynyt ulospäin, sillä ottelua edeltäneessä lääkärintarkastuksessa Ali tyylilleen uskollisena vastasi vitsaillen lääkärin esittämiin kysymyksiin.
Ottelu
Maailmanmestari Joe Frazier lähti otteluun ennakkosuosikkina kertoimin 6 : 5. Liput otteluun maksoivat 25 - 250 dollaria ja ne myytiin loppuun jo ensimmäisenä myyntipäivänä, mikä nosti lipputulot 1 352 951 dollariin. Ottelussa tehtiin Madison Square Gardenin uusi yleisöennätys 20 455 katsojalla ja sitä seurasi 300 miljoonaa televisionkatsojaa 46 maassa. Katsojien joukossa oli monia aikansa julkisuuden henkilöitä, kuten baseball-pelaaja Joe DiMaggio, astronautti Alan Shepard sekä televisio-esiintyjä David Frost. Laulaja Frank Sinatra työskenteli Life-lehden valokuvaajana.
Haastaja Ali aloitti ottelun aggressiivisesti ilmeisen tietoisena siitä, että Frazier on heikoimmillaan kamppailun alussa. Hän yritti saada Frazierin turhautumaan tanssimalla aivan tämän edessä hymy kasvoillaan, ja provosoi tätä heiluttamalla päätään leikillisesti aina, kun Frazier sai vasemman koukkunsa perille. Muutamien erien ajan haastaja pystyi iskemään mestaria jabeillaan ja välttämään tämän hyökkäyksiä, mutta ottelun puolivälissä hän joutui lopettamaan liikkumisen väsymyksen iskettyä. Ali yritti säästää voimiaan nojaamalla köysiin, jolloin Frazier alkoi iskemään häntä vartaloon.
Läpi ottelun Frazier nousi kumarasta asennostaan astettain ylemmäs voidakseen vastata paremmin Alin jabeihin. Ottelu kääntyikin vähitellen mestarin hallinnaksi: 11. erässä Frazier iski Alia kahdella koukulla kasvoihin ja vartaloon, saaden tämän polvet notkahtelemaan. Tokkuraisena esiintynyt Ali käytti lähes koko 13. erän otellen epäaktiivisesti kulmasta käsin. 14. erässä hän yritti kääntää kamppailun takaisin hallintaansa ja vei erän nimiinsä aktiivisuudellaan. 15. erässä Ali yritti pakon edestä hakea tyrmäystä, jolloin Frazier onnistui kaatamaan hänet kanveesiin voimakkaalla vasemmalla koukullaan. Iskua on kutsuttu yhdeksi kuuluisimmista yksittäisistä iskuista nyrkkeilyhistoriassa ja se pääsi Sports Illustratedin kanteen.
Viisi minuuttia kamppailun jälkeen Frazier julistettiin maailmanmestaruusottelun voittajaksi yksimielisesti pistein 8 - 6 - 1, 11 - 4 ja 9 - 6. Kyseessä oli Alin uran ensimmäisen tappio.
Ottelun jälkeen
Ennen ottelun alkua Muhammad Ali oli luvannut ryömiä kehän läpi kontallaan ja julistaa Frazierin kaikkien aikojen suurimmaksi nyrkkeilijäksi, jos häviäisi tälle. Kun haastaja ei antamastaan lupauksesta huolimatta tehnyt tätä, pyysi Frazier apulaisiaan hakemaan haastajan paikalle.
Frazier joutui ottelun jälkeen viettämään kolme viikkoa sairaalassa, kun taas Ali pääsi heti selittelemään medialle tappionsa syitä. Ali väitti ottelun jälkeen mm. hävinneensä "valkoisen miehen päätöksellä", ja kaikkien nähneen, että hän oli ottelun todellinen voittaja. Baltimore Sun -lehdelle antamassaan haastattelussa hän kuitenkin sanoi suovansa voittajalleen täyden kunnian saavutuksesta ja totesi: "Häviö tekee minusta luultavasti paremman miehen. En itke, eikä muidenkaan kannata itkeä". Hänen arveltiin joissakin veikkauksissa lopettavan nyrkkeilyuransa tappion jälkeen, vaikka Alia toisaalta pidettiinkin ainoana miehenä, josta löytyisi vastusta Joe Frazierille. Tästä syystä neuvottelut uusintaottelusta alkoivatkin melkein heti Fight of the Centuryn jälkeen.
Joe Frazier puolusti mestaruuttaan kamppailun jälkeen kahdesti, ennen kuin menetti sen George Foremanille Sunshine Showdown-nimellä tunnetussa kamppailussa. Muhammad Ali taas otti haltuunsa kansallisen NABF:n mestaruuden. Hän ja Frazier kohtasivat seuraavan kerran vuonna 1974 Super Fight II-nimellä tunnetussa kamppailussa, jossa ratkaistiin maailmanmestari George Foremanin haastaja. Ali voitti kamppailun ja maailmanmestaruuden Foremania vastaan käymässään Rumble in the Jungle-ottelussa, jonka jälkeen Frazier ja Ali kohtasivat vielä kolmannen kerran Thrilla in Manilaksi kutsutussa kamppailussa, jonka Ali myös voitti. Frazierin ja Alin käymää kolmen ottelun sarjaa pidetään yleisesti nyrkkeilyhistorian klassikkona.
Sergei Šnurov
Sergei Vladimirovitš Šnurov (ven. Серге́й Влади́мирович Шну́ров, s. 13. helmikuuta 1973 Leningrad, Neuvostoliitto), lempinimeltään Šnur, on venäläinen rockmuusikko, näyttelijä, tv-kasvo ja kuvataiteilija. Hänet tunnetaan etenkin Leningrad- ja Rubl-yhtyeiden keulahahmona.
Opinnot
Šnurov opiskeli yhtenäiskoulun käytyään Leningradin rakennusinsinööri-instituutissa. Hän opiskeli myös restaurointia ja erikoistui puuesineiden entisöintiin. Restaurointiopintojen jälkeen hän sai opiskelupaikan teologisen instituutin filosofian tiedekunnassa, jossa hän opiskeli kolme vuotta.
Musiikkiura
Ennen muusikon uraa Šnurov kokeili useita eri ammatteja: hän työskenteli esimerkiksi ahtaajana, lastentarhan vartijana, puuseppänä ja lasimestarina. Vuonna 1991 Šnurov päätti alkaa muusikoksi, sillä hän oli harrastanut rock-musiikkia kahdeksannelta luokalta asti. Hän perusti Alkorepitsan, joka oli ensimmäinen venäläinen hardcore hiphop -yhtye. Tämän jälkeen hän vaikutti elektronista musiikkia esittäneessä yhtyeessä Uho Van Goga (van Goghin korva). Vuonna 1997 Šnurov perusti Leningrad-yhtyeen ja vuonna 2008 kokoonpanon nimeltä Rubl (suom. rupla). Lisäksi hän on julkaissut kaksi sooloalbumia.
Šnurovin musiikkityylejä ovat garage rock, ska, punkrock ja venäläinen chanson. Kappaleissaan Shnurov käyttää epäsovinnaista kieltä, ja hän on jopa esiintynyt joillakin keikoillaan alasti.
Sergei Shnurov on tuottelias säveltäjä. Hän kirjoittaa Leningradin ja Rublin kappaleet ja lisäksi säveltää elokuvamusiikkia. Elokuvapiireissä hän tuli tunnetuksi tehtyään musiikin venäläiseen elokuvaan Bumer (ven. Бумер). Vuonna 2007 Shnurov esitti pääosan Mariinski-teatterin oopperassa Benvenuto Cellini.
Muu ura
Ŝnurov on esiintynyt myös monissa televisio-ohjelmissa ja elokuvissa. Lisäksi hän on toiminut ääninäyttelijänä ja lukenut äänikirjoja. Sergei Šnurov on myös kuvataiteilija, jonka maalauksia on ollut näytillä useissa näyttelyissä. Hänen omien sanojensa mukaan hänen tyylinsä on hänen itse keksimäänsä "brändirealismia".
Palkinnot
Sergei Šnurov on ollut monta kertaa ehdolla Pietarin kuuluisimmat ihmiset TOP 50 -palkinnon saajaksi, ja vuonna 2009 hän voitti musiikkikategoriassa tunnetuimman pietarilaisen tittelin. Vuonna 2016 Venäjän Gentlemen's Quarterly -lehti valitsi hänet vuoden henkilöksi ja vuoden muusikoksi.
Protase Rugambwa
Protase Rugambwa (s. 31. toukokuuta 1960) on tansanialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Rulengen hiippakuntaan paavi Johannes Paavali II 2. syyskuuta 1990. Hän sai 18. tammikuuta 2008 nimityksen Kigoman piispaksi. Hänet vihki piispaksi 13. huhtikuuta 2008 Polycarp Pengo, jota avustivat Robert Sarah ja Paul R. Ruzoka.
Aage Dons
Aage Dons (19. elokuuta 1903 - 20. lokakuuta 1993) oli tanskalainen romaanikirjailija, jonka teoksia on käännetty myös suomeksi. Hän opiskeli nuorena yliopistossa ja halusi tulla muusikoksi. Esikoisteoksensa Walpurgisnacht hän julkaisi vuonna 1931.
Dons kirjoitti yli 30 kirjaa. Teoksissaan hän kuvaa muun muassa yhteisön ulkopuolisten ihmisten elämää. Dons sai lukuisia palkintoja, kuten tanskalaisen Kriitikkopalkinnon vuonna 1973.
Dons on kääntänyt tanskaksi muun muassa Sally Salmisen ja Yrjö Kokon teoksia.
Tapani Rinne
Tapani Rinne (s. 2. helmikuuta 1962 Pori) on muusikko, säveltäjä, äänitetuottaja ja äänisuunnittelija, joka tunnetaan kokeellisesta ja innovatiivisesta klarinetin ja saksofonin soittotyylistään. Häntä pidetään tämän ansiosta yhtenä arvostetuimmista ja ainutlaatuisimmista pohjoismaisista muusikoista.
Rinne on parhaiten tunnettu elektronisen jazzin edelläkävijänä pidetyn RinneRadion nokkamiehenä, mutta hän on myös luonut merkittävän soolouran ja julkaissut useita omia levyjä. Äänitetuottajana hän on vastannut useiden levyjen musiikista saamelaisjoikaaja Wimme Saaren kanssa sekä kokeellisen harmonikansoittaja Kimmo Pohjosen albumien Kielo (1999) and Kluster (2002) tuotannosta. Soololevytystensä ja lukuisten artistikollaboraatioiden ohella Rinne on säveltänyt musiikkia ja suunnitellut äänimaisemia teatteriin, radiokuunnelmiin, dokumenttielokuviin, filmeihin, taidenäyttelyihin sekä nykysirkuksen ja nykytanssin esityksiin.
Musiikkitoimittaja-kirjailija Petri Silas kuvaili Tapani Rinnettä muusikkona seuraavalla tavoin FIMIC:in julkaiseman Finnish Jazz -teoksen viidennessä painoksessa vuonna 1998: “Yksi nykyjazzin kaikkien aikojen menestyneimmistä rajojen rikkojista, Tapani Rinne on huolellisesti ohjannut uraansa voitosta toiseen. Hänen eksentrinen yhdistelmänsä perinteistä jazzia, herkkiä ambient-äänimaisemia ja vimmaisesti kuljettavia tekno-, hiphop- ja drum’n’bass-rytmejä RinneRadiossa on raivannut tien tähtien joukkoon sekä kotimaassa että kansainvälisesti.”
Sooloura
8-vuotiaasta asti innokkaasti klarinetin- ja saksofoninsoittoa opiskellut Rinne aloitti muusikon uransa Pori Big Band in saksofonisektiossa vuonna 1974 ja opiskeli klarinettia Sibelius-Akatemia ssa vuosina 1981-1986. 1980-luvulla Rinne soitti Edward Vesala n yhtyeen Sound & Fury n jäsenenä levyllä Lumi (1986) ja Raoul Björkenheim in yhtyeessä Krakatau levyllä Ritual (1988). Hän hioi taitojaan myös UMO Helsinki Jazz Orchestra n, Espoo Big Bandin ja EBU Big Bandin riveissä. Näinä vuosina Vesala kannusti Rinnettä perustamaan oman yhtyeen ja RinneRadio sai alkunsa. Vesala vastasi myös RinneRadion vuonna 1988 julkaistun itsenimetyn ensilevyn tuotannosta.
Sooloura levyttävänä artistina sai alkunsa vuonna 1999, kun Rinne julkaisi ensialbuminsa Insider. Tapani Rinteeltä on ilmestynyt tämän jälkeen neljä soololevyä. Musiikillisesti ne kaikki ovat ambient-pohjaisia. Neljättä levyä Radioton (2019) kuvailtiin sukellukseksi suoraan minimalistisen ambientin syville tasoille, jossa rauhoittavia äänimaisemia luodaan pelkän bassoklarinetin ja efektipedaalin avulla. Rinteen viides levy Foghornia ilmestyi suomalaisella Signature Dark -levymerkillä lokakuussa 2020 jatkaen siitä, mihin edellinen jäi. Levyn on kuvailtu uppoutuvan entistäkin syvemmälle tummasävyisen ambientin melankolisiin äänimaisemiin.
RinneRadio
RinneRadio on edelläkävijänä pidetty, elektronista musiikkia soittava jazzvaikutteinen yhtye, jonka Tapani Rinne perusti vuonna 1988. Se tunnetaan parhaiten siitä, miten ryhmä on fuusioinut jazzia ambient- ja teknomusiikkiin ‒ vuosia ennen kuin siitä tuli maailmanlaajuinen trendi ‒ ja yhdistellyt maailmanmusiikin vivahteita siihen.
Yhtyeen maine uraauurtavana uudistajana johtaa juurensa RinneRadion albumeihin Dance and Visions (1990), Joik (1992), Unik (1994) ja Rok (1996), jotka veivät alati kehittyvän ryhmän tutkimusmatkoille uusiin äänimaisemiin jazzin, drum & bassin, ambientin ja teknon pohjalta. Vaikka RinneRadion kokoonpano on muuttunut useampaan kertaan vuosien varrella, Tapani Rinne luotsaa edelleen ryhmää ja toimii sen taiteellisena johtajana.
Katso myös: RinneRadio
Yhteistyö Wimme Saaren kanssa
Tapani Rinne ja saamelaisjoikaaja Wimme Saari ovat muodostaneet duon kahdella yhteisesti julkaistulla ja tehdyllä levyllään Soabbi (2013) ja Human (2017). Ennen tätä he työskentelivät yhdessä jo RinneRadio n albumeilla Dance and Visions (1990), Joik (1992) ja Unik (1994) , mikä johti Tapani Rinteen tuottamaan aktin ensialbumit Wimme (1995), Gierran (1997) ja Cugu (2000).
Jäätyään pois yhteistyöstä keskittyäkseen RinneRadioon Tapani Rinne palasi tuottamaan Wimmen levyn Mun (2009), joka toi heille myös arvostetun Teosto-palkinnon vuonna 2011 ja osoittautui uudeksi menestykseksi aiempien läpimurtolevyjen jälkeen. Mun nousi Euroopan maailmanmusiikin radiolistoilla 3. sijalle toukokuussa 2010 ja ylsi Top 20 -listalle viitenä kuukautena kyseisen vuoden aikana.
Vuodesta 2010 lähtien Wimme ja Rinne ovat esiintyneet eri puolilla maailmaa duona, mukaan lukien konsertit WOMEXissa Kööpenhaminassa 2011 ja Tampereella 2019. Songlines-musiikkilehti kuvaili Human-levyä “genrejä haastavaksi omistusteokseksi ihmisyyden raa’alle kauneudelle ‒ ja ajoittaiselle hulluudelle”. Albumi ammensi inspiraatiota luonnosta yhdistellen seestynyttä kauneutta, hyväksyntää ja holistista maailmankuvaa, kun edellinen levy Soabbi oli perustunut virsiin.
Katso myös: Wimme Saari
SlowHill
Viimeisimmällä projektilla SlowHillxEGS tehdään yhteistyötä helsinkiläisen nykytaiteilija EGS:n kanssa, joka tunnetaan maailmanlaajuisesti graffititaiteesta ja erilaisista kuvataideprojekteista. Trio ei esiinny perinteisessä muodossa vaan harvat esiintymiset perustuvat chillhop-musiikin ja visuaalisen taiteen samanaikaisen luomisen yhdistelemiseen. Kappaleissa kuuluvat vahvat vaikutteet aina lo-fi hiphopista hissimusiikkiin ja muihin rentoututtaviin äänimaisemiin. Konseptialbumin tai -esiintymisen tavoitteena on luoda uudenlaista hetkessä syntyvää dialogia livesoittimien, grooven, rytmien ja maalaustekniikoiden välille, jotka inspiroivat toisiaan loihtien kuulijoille yhdessä kokonaiselämyksen.
Muu musiikillinen yhteistyö
RinneRadion, Wimmen, SlowHillin ja sooloalbumiensa ulkopuolella puhallinsoittaja-säveltäjä Tapani Rinne on työskennellyt läheisessä yhteistyössä useiden muidenkin enimmäkseen suomalaisten artistien kanssa. Uransa alkuvaiheessa hän työskenteli arvostettujen jazz-muusikoiden, kuten Edward Vesalan ja Raoul Björkenheimin, kanssa heidän esiintyessä myös toistensa levyillä. Eräs toinen suomalainen jazz-suuruus, jonka kanssa Rinne teki tuolloin tiivistä yhteistyötä, oli pianisti Iro Haarla. Hän oli myös RinneRadion ensilevyn alkuperäiskokoonpanossa.
1990-luvun alkupuolella Tapani Rinne lyöttäytyi yhteen toisen epäsovinnaisen ja omaperäisyydestä tunnetun suomalaissaksofonistin Jimi Tenorin kanssa. He päätyivät tekemään yhteislevyn Suburban Sax, joka ilmestyi vuonna 1991.
Yhteistyö moni-instrumentalisti ja perkussionisti Teho Majamäen kanssa johti heidät tekemään kokeelliset yhteislevyt Inside the Temple (2012) ja Under The Ground (2015). Ensiksi mainittu äänitettiin pyhissä paikoissa, kuten temppeleissä, Intiassa. Jälkimmäinen toteutettiin puolestaan vasta räjäytetyissä ja louhituissa kivitunneleissa, joilla luotiin uusi junayhteys Helsingin keskustasta Helsinki-Vantaan lentokentälle. Molemmilla levyillä artistit improvisoivat musiikkia ympäristönsä inspiroimana säilyttäen samalla poikkeuksellisten tilojen erityisakustiikan kaikuineen. [8] All About Jazz -julkaisu antoi Inside The Temple -albumille täydet viisi tähteä levyarviossaan vuonna 2011.
Vuonna 2020 Tapani Rinne teki yhteistyötä helsinkiläisen elektronisen musiikin artisti Aleksi Myllykosken kanssa soittaen saksofonia tämän minimalistisella, melankolisella ja introspektiivisellä levyllä Dark Days. Musiikillisesti albumi liikkuu ambientin ja drone-tyylisen noir jazzin parissa yhdistäen vaikutteita teknosta jungleen ja kokeelliseen musiikkiin. Aleksi Myllykoski korvasi Konsta “DJ Muffler” Mikkosen RinneRadion virallisessa kokoonpanossa samana vuonna.
Tapani Rinne on tehnyt yhteistyötä myös suomalaisen elektronisen tanssimusiikin artisti Janjin kanssa käyttäen taiteilijanimeä TR useilla kappaleilla, kuten “Milky Stars Way” vuonna 2014. Viimeksi mainittu on kerännyt miljoonia kuuntelukertoja eri suoratoistopalveluissa.
Vuodesta 2016 lähtien Rinne on muusikkona osallistunut ylistetyn ja julkisuutta saaneen Classical Trancelations in Concert -konseptin konsertteihin, joissa yhdistellään klassista musiikkia ja teknokulttuuria. Hän on esiintynyt yhdessä näissä Helsingin kaupunginorkesterin ja monien tunnettujen suomalaisten artistien kanssa useissa eri yhteyksissä.
Vuosina 2022-2023 Rinne on esiintynyt useissa underground-henkisissä rave-tapahtumissa duona lahtelaislähtöisen dj:n, Papa Chillyn (alias Aki Rujala) kanssa.
Yhdessä RinneRadion kanssa Tapani Rinne on työskennellyt useiden artistien, kuten Pan Sonicin syntetisaattorimuusikko Mika Vainion, sekä maailmanlaajuisesti tunnustettujen tuottajien, kuten Jaakko “JS16” Salovaaran ja Jori Hulkkosen kanssa.
Pauli Saastamoinen on usein ollut studiossa päävastuussa Tapani Rinteen äänitysten laaduntarkkailusta ja lopullisesta masteroinnista vuosien aikana. Rinne on tehnyt yhteistyötä paljon lisäksi Tuomas Norvion kanssa, joka oli vuosina 2001-2009 virallisesti yksi RinneRadion jäsenistä. Yhteistyö on jatkunut aktiivisesti myös tämän jälkeen.
1980-luvulla Tapani Rinne soitti tenorisaksofonia suomalaisessa monia genrejä yhdistelleessä yhtyeessä The Bullworkers joitain vuosia ennen kuin perusti RinneRadion ja keskittyi sen musiikkiin.
Musiikkituotanto muille artisteille
Tapani Rinne toimi musiikkituottajana kokeellisen nykyharmonikkataiteilija Kimmo Pohjosen levyillä Kielo (1999) ja Kluster (2002). Pohjonen on palkittu muun muassa vuoden kansanmuusikkona Suomessa vuosina 1996-1998 sekä saavuttanut kansainvälistä menestystä ja tunnustusta maailmanlaajuisesti.
Rinteen tuotantoa voi kuulla lisäksi suomalaisen kansamuusikko Sanna Kurki-Suonion levyllä Huria, jolla hän myös soitti yhtenä muusikoista. Rockadillo Records julkaisi albumin vuonna 2007.
Elokuvamusiikki
Levyjen ohella Tapani Rinne on säveltänyt runsaasti musiikkia lukuisiin filmeihin dokumenteista ja fiktioista lyhytelokuviin. Elokuvan Koti-ikävä (2005) musiikki valittiin Suomen ehdokkaaksi Auxerren kansainväliselle elokuvamusiikin festivaalille Ranskassa. Tapani Rinne ja DJ Slow olivat myös ehdokkaina Jussi-palkinnon saajiksi parhaasta filmimusiikista samalla soundtrackilla vuonna 2005.
Rinne on säveltänyt musiikkia suomalaiseen dokumenttielokuvaan Pohjolan enkeli, jonka ensiesitys oli vuonna 2017 ja jonka ohjasi ranskalainen dokumentaristi Jean Michel Roux. Yksi myöhemmistä kansainvälisistä rooleista oli säveltäjänä toimiminen norjalaisessa tanssifilmissä Human Habitat vuonna 2019. Aiemmin urallaan Rinne on säveltänyt musiikkia myös esimerkiksi kansainvälisenä yhteisproduktiona syntyneeseen dokumenttielokuvaan Valkoisen vallan verkko, joka sai ensi-iltansa vuonna 2005.
Wimme & Rinne sekä RinneRadio vastasivat sävellyksistä saamelaisohjaaja Marja Helanderin kokeellisessa lyhytelokuvassa Maan sisällä linnut. Elokuva palkittiin Risto Jarva -palkinnolla vuonna 2018. Se esitettiin myös kuuluisilla Sundancen elokuvajuhlilla vuonna 2019 ja hankittiin lopulta Suomen Kansallisgallerian kokoelmiin.
RinneRadion kappaleet sävyttivät myös italialaisia elokuvia ''Cimap! Cento italiani matti a Pechino (Atomic! A train of mad Italians in China) (2008) ja Il pezzo mancante'' (The Missing Piece) (2010). Molemmat elokuvat on ohjannut Giovanni Piperno.
Muita merkittäviä elokuvia, joihin Rinne on säveltänyt musiikkia, ovat Arto Koskisen ohjaama dokumenttielokuva Nokia Mobile: Matkapuhelimen tarina vuonna 2017 sekä Arto Halosen ohjaamat Sinivalkoinen valhe (2012) ja Pavlovin koirat (2005).
Näyttämömusiikki
Rinnen ensimmäinen rooli teatterisäveltäjä oli Suomen Kansallisteatterissa esitetyn draaman Frankenstein yhteydessä vuonna 2013. Vuonna 2019 hän sävelsi musiikkia nykyteatteriesitykseen Tie Konyaan, jota esitettiin Kansallisteatterin Willensaunassa.
Pitkä yhteistyö Wimme Saaren kanssa on pitänyt sisällään myös sävellystyön fyysiseen ja elokuvalliseen Strømsteder // Sarfartuut -performanssiin Teater Grobissa, Kööpenhaminassa 2013. Esitys oli yhteistuotanto Grönlannin Kansallisteatterin kanssa.
2010-luvulla Rinne on säveltänyt ja esittänyt musiikkia suomalaisen nykysirkusryhmä Circo Aereon produktioissa. Esimerkiksi teoksessa Mano hän loi moniulotteisen äänimaiseman muokkaamalla innovatiivisesti soittamansa klarinetin ääntä. Rinne on työskennellyt myös nykymusiikkiyhtye Defunensemblen kanssa toimien yhdessä äänisuunnittelija-muusikko Tuomas Norvion kanssa säveltäjänä esityksissä, kuten Concerto Planos vuonna 2016 ja elektroakustisessa live-show’ssa ''Ko(o)dit Home Codes Gå dit! vuonna'' 2017.
RinneRadio soitti paikan päällä livenä musiikkia erikoisvieraina, kun helsinkiläinen Tanssiteatteri Hurjaruuth esitti vuoden 2016 Talvisirkus-esityksensä Parco della Musican auditoriossa Roomassa, Italiassa.