cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Babar (animaatiosarja)
Arthur
Celesten veli, joka matkailee usein maailmalla. Hän on myös Babarin lasten eno ja kertoo heille usein tarinoita.
Kari Peitsamo
Myöhemmät vaiheet
25. elokuuta 2007 Peitsamo järjesti Toijalan Kellariteatterissa 50-vuotisjuhlakonserttinsa, joka myös äänitettiin. Tämä äänitys julkaistiin tupla-CD:nä 9. tammikuuta 2008 nimellä From Toijala With Love. Kyseessä on Peitsamon ensimmäinen livejulkaisu.
Kesä-heinäkuussa 2008 Kari Peitsamon Skootteri -yhtye palasi viidentoista vuoden tauon jälkeen lavalle kolmen festivaalikeikan muodossa.
Babar (animaatiosarja)
Konsuli Ratakses
Sarvikuonojen valtakunnan kuningas, jolla tulee usein erimielisyyksiä Babarin kanssa. Ajoittain hän ajattelee vain omaa etua, mutta toisinaan joutuu yhteistyöhön kuningas Babarin kanssa. Ratakseella on vaimo ja poika nimeltä Victor. Ratakseen neuvonantajan nimi on Pamir.
Vanha rouva
Ensimmäinen henkilö, johon Babar tutustui kaupungissa. Hän otti Babarin hoiviinsa ja opetti ihmisten tavoille. Myöhemmin hän muuttaa Celestenkylään.
Kari Peitsamo
Myöhemmät vaiheet
Syyskuussa 2014 julkaistiin Peitsamon 65. albumi Sokea Joe.
Kesällä 2016 Peitsamo perusti yhdessä Peer Günt -yhtyeen muusikoiden Pete Pohjanniemen ja Sakke Koivulan kanssa rockyhtye Shöcking Blün. Yhtye julkaisi esikoisalbuminsa Enemmän kuin elämä on lempi, enemmän kuin lempi moinen kuolo maaliskuussa 2017. Bändi hajosi toukokuussa 2017, ja Peitsamo perusti Peer Güntin ns. klassisen kokoonpanon muusikoiden Teijo ”Twist Twist” Erkinharjun ja Teijo "Tsöötz" Kettulan kanssa Devil’s Milk -yhtyeen.
Vuonna 2019 Kari Peitsamolle myönnettiin taiteilijaeläke. Vuonna 2020 julkaistiin uuden Kari Peitsamo & Rankkurit -yhtyeen albumi Jatsin uusin olemus suoratoistopalveluissa.
Babar (animaatiosarja)
Jaksot
Jaksojen alkuperäiset englanninkieliset nimet ovat suluissa. Perässä on jaksojen ensimmäiset esityspäivät Suomessa.
Kari Peitsamo
Myöhemmät vaiheet
Vuonna 2022 Peitsamo on ilmoittanut twitterissä jääneensä eläkkeelle, ja lopettaneensa keikkailun sekä levyttämisen. Hän soitti viimeisen keikkansa Riihimäellä joulukuussa 2021.
Yksityiselämä
Peitsamo oli vuosina 1987–1993 avioliitossa laulaja Kikka Laitisen kanssa. Vuonna 2007 Peitsamo avioitui Tiina-etunimisen naisen kanssa, joka otti sukunimekseen Peitsamo. Syyskuussa 2018 Kari Peitsamo haki avioeroa käräjäoikeudesta. Peitsamon isä Pentti Peitsamo oli pelimannimuusikko.
Babar (animaatiosarja)
Suomenkieliset ääninäyttelijät
Sarjan suomenkieliset ääninäyttelijät koostuivat KOM-teatterin näyttelijöistä.
Kari Peitsamo
Politiikka ja maailmankatsomus
Peitsamosta tuli omien sanojensa mukaan kommunisti ja uskovainen vuonna 2000, jota ennen hän "ei ymmärtänyt mistään mitään". Peitsamo on myös julistautunut Donald Trumpin ja Jussi Halla-ahon kannattajaksi.
Babar (animaatiosarja)
Suomenkieliset ääninäyttelijät
Listassa on vain osa roolihahmoista.
Suomennos ja ohjaus: Satu Milonoff ja Marjatta Sario
Kari Peitsamo
Politiikka ja maailmankatsomus
Peitsamo oli SKP:n kunnallisvaaliehdokkaana Helsingin vaalipiiristä syksyn 2008 vaaleissa, saaden 478 ääntä, mikä oli 3. eniten SKP:n listalla.
Babar (animaatiosarja)
TV-elokuva
Babarin joulu TV-elokuva vuodelta 1986 - kolme vuotta ennen Babar tv-sarjan alkuperäistä esitystä. Babarin lasten lähettämä kirje Joulupukille joutuu hukkaan ja Babar itse lähtee etsimään Joulupukkia tuodakseen hänet Celestenkylään ennen jouluaattoa. TV-elokuva esitettiin Suomessa TV2:lla joulupäivänä 1997. Suomenkielisissä äänissä Eero Aho, Kari Hietalahti, Tiina Lymi, Pekka Milonoff, Sari Mällinen, Marja Packalén ja Pekka Valkeejärvi. Laulut toteutti Monna Kamu, äänityksestä ja miksauksesta vastasi Matti Nuotio sekä suomenkielisenä ohjaajana toimi Satu Milonoff.
Kari Peitsamo
Politiikka ja maailmankatsomus
Peitsamo pyrki SKP:n listalta Euroopan parlamentin jäseneksi vuoden 2009 vaaleissa ja sai 2 487 ääntä.
Peitsamo oli ehdokkaana SKP:n listalla Helsingissä myös vuoden 2011 eduskuntavaaleissa. Peitsamo perusteli ehdokkuuttaan näin: "Koska pörssitalouden kriisi on lopullinen, järjestelmä romahtaa. Mutta uusi sosialistinen yhteiskuntajärjestys on nyt mahdollinen. Siksi SKP".
Babar (animaatiosarja)
Animaatioelokuva
Babarista on tehty animaatioelokuva Babar ja sarvikuonot vuonna 1989 ja Yle TV2 on esittänyt sen suomeksi jälkiäänitettynä. Elokuva kertoo Babarin alkuvaiheista kuninkaana ja siitä kuinka Ratakses yrittää tehdä norsuista orjiaan. Jatko-osa Babar – elefanttien kuningas ilmestyi vuonna 1999.
Kari Peitsamo
Politiikka ja maailmankatsomus
Vuonna 2009 Sana-lehden haastattelussa Peitsamo kertoi olevansa kristitty. Black Album -levyllään Peitsamo esittää myös gospelmusiikkia. Peitsamo vastustaa naispappeutta, eikä usko Jeesuksen koskaan eläneen.
Vuoden 2012 presidentinvaaleissa Peitsamo tuki Paavo Väyrystä.
Vuonna 2013 Peitsamo pääsi Helsingin yliopistoon opiskelemaan teologiaa. Tavoitteena Peitsamolla oli pappeus, mutta hän on sittemmin tullut siihen tulokseen, että viran saaminen seurakunnista on mahdotonta.
Vuonna 2014 seurakuntavaaleissa Peitsamo valittiin Helsingin Tuomiokirkkoseurakunnan seurakuntaneuvostoon ja Helsingin yhteiseen kirkkovaltuustoon.
Maaliskuussa 2019 Peitsamo kirjoitti Twitterissä, ettei ”usko monikulttuurillisuuteen siinä mielessä, miten sitä meille nyt ajetaan” ja että Christchurchin moskeijaiskut ”ovat suora seuraus pakotetusta monikulttuurillisuudesta”. Hän sanoi ainoan ratkaisun olevan ”rajat kiinni”. Peitsamon mielipiteiden vuoksi hänet tiputettiin pois hämeenlinnalaisen Ämyrock-festivaalin esiintyjälistalta. Vuodesta 1979 lähtien Peitsamo on esiintynyt lähes jokaisessa Ämyrockissa. Lausuntojen vuoksi peruttiin Peitsamon esiintyminen myös elokuun Pyhä Unplugged -festivaalilla Pyhätunturilla, jonka yleinen esiintyjä hän oli aiemmin ollut.
Keväällä 2022 Peitsamo kirjoitti Twitterissä, että Vladimir Putin, patriarkka Kirill ja hän itse ovat viimeiset terveen seksuaalisuuden ja perhearvojen puolustajat. Hän kritisoi suomalaisia rock-muusikoita pelkureiksi, koska nämä eivät ole ottaneet kantaa Putinin puolesta.
Esikuvana punkkareille
Kari Peitsamo ei itse ole punkmuusikko, mutta hänet on usein mainittu esikuvana punk-yhtyeille. Muun muassa Pää Kii -yhtyeen solisti Teemu Bergman on yksi Peitsamon ihailijoista. Suomalaisen ramopunk-genren parissa hän on jopa ollut yksi merkittävistä esikuvista. Näin erityisesti Retkibanaani-yhtyeen kohdalla, jonka kanssa Kari Peitsamo on tehnyt Blitzkrieg Boogie - Highway 61 Revisited -albumin, joka sisältää punk-versioita Peitsamon kappaleista. Retkibanaanin lisäksi Peitsamon kappaleita ovat levylle saakka versioineet ramopunk-yhtyeistä James Puhto-Ren, Rehtorit ja Häiriköt. Lisäksi Peitsamoa on kunnioitettu ainakin viidellä levytetyllä kappaleella; Isopäärami ystävineen (eli Se-yhtye): Kari Peitsamo, Retkibanaani: Kari tulee kaupunkiin, Koiran Näköinen Nainen: Kari Peitsamo, sekä Joey Luumäki & 70-luvun Vihannekset: Minä diggaan Peitsamoa sekä kenties kuuluisimpana kaikista maininta Kollaa Kestää-yhtyeen kappaleessa Kollaa Kestää go go: ”Me oltiin päästy radioon ja tutustuttu Peitsamoon”.
Diapaussi
Diapaussi on lepotila, jonka aikana eliön elintoiminnot ovat erittäin hitaat. Diapaussin aikana ei oteta ravintoa ja eliö on erittäin vastustuskykyinen erilaisia luonnonilmiöitä kuten kuivuutta ja alhaisia lämpötiloja vastaan. Hyönteiset voivat olla lepotilassa kaikissa kehitysasteissaan (munana, toukkana, kotelona ja aikuisena) mutta normaalisti se on rajoittunut vain yhteen kehitysasteeseen.
Diapaussin laukaisevat Suomen leveysasteilla useimmiten myöhäiskesän lyhenevät päivät ja valon määrä eikä vain olosuhteiden huonontuminen. Diapaussin ansiosta esimerkiksi hyönteiset selviytyvät talven yli.
Udai Hussein
pienoiskuva|Udai Hussein Udai Saddam Hussein al-Tikriti (arabiaksi: عُدي صدّام حُسين‎, 18. kesäkuuta 1964 Bagdad – 22. heinäkuuta 2003 Mosul) oli Saddam Husseinin vanhin poika. Udaita pidettiin Saddamin seuraajana Irakin johtoon, kunnes isä vangitutti Udain tämän pahoinpideltyä ja puukotettua Saddamin suosiman palvelijan hengiltä 1988. Saddam Hussein alkoi suosia nuorempaa poikaansa, Qusaita, Udain jatkaessa julman ja säälimättömän maineensa vaalimista ja kasvattamista. Hänen äitinsä on Saddamin ensimmäinen vaimo Sajida Talfa. Hänellä oli kolme sisarta: Rana, Raghad ja Hana. Vuoteen 2003 asti hän oli Irakin olympiakomitean johtaja. Häntä sanottiin Irakin mediakeisariksi, koska hän johti useita lehtiä ja TV-kanavia.
Udai menetti ”kruununprinssin” asemansa vuonna 1988, kun hän oli Egyptin presidentin Hosni Mubarakin vaimon Suzanne Mubarakin illallispöydässä. Udai murhasi isänsä palvelijan Kemal Hana Gegeon, joka toimi Saddamin koemaistajana. Koemaistaja juotettiin humalaan ja puukotettiin sähköisellä veitsellä. Mubarak kuvaili Udaita psykopaatiksi.
Rangaistukseksi isä vangitsi pojan kahdeksaksi vuodeksi. Jordanian kuninkaan Husseinin kehotuksella Saddam vapautti pojan ja nimitti tämän Irakin suurlähettilääksi Sveitsiin. Sveitsin hallitus karkotti Udain, kun tämä oli yrittänyt puukottaa erästä henkilöä ravintolassa. Samana vuonna Udai oli ostanut salaa uraania Etelä-Afrikasta, minkä vuoksi Yhdysvallat katkaisi välit Irakiin.
Udai Husseinia on usein kuvattu psykopaatiksi, ja hänen sanotaan tappaneen, kiduttaneen ja raiskanneen lukuisia ihmisiä Irakissa. Hän johti myös Irakin olympiakomiteaa, ja hän kidutti heikosti menestyneitä urheilijoita. Häntä vastaan tehtiin vuonna 1996 murhayritys, jossa hän haavoittui vakavasti ja joutui loppuelämänsä käyttämään kävelykeppiä.
Hän oli Yhdysvaltojen julkaisemalla etsityimpien irakilaisten listalla kolmannella sijalla. 22. heinäkuuta 2003 Yhdysvaltain 101. laskuvarjodivisioonan joukot ampuivat hänet ja hänen veljensä Qusain Mosulissa kuusituntisessa tulitaistelussa. Myös Qusain 14-vuotias poika sekä kolmikon mukana ollut henkivartija kuolivat taistelussa. Veljeksistä maksettiin 30 miljoonan dollarin palkkio.
Minun majesteettini
Minun majesteettini (myös DuBarry Was a Lady) on vuonna 1943 ensi-iltansa saanut Roy Del Ruthin ohjaama yhdysvaltalainen Technicolor-musikaalikomediaelokuva, jonka pääosissa ovat Red Skelton, Lucille Ball ja Gene Kelly. Minun majesteettini kertoo yökerhon työntekijästä, joka unelmoi olevansa kuningas Ludvig XV, ja että hänen ihailemansa yökerhon tähti on hänen rakastettunsa.
Minun majesteettini perustuu Herbert Fieldsin ja Buddy DeSylvan kirjaan ja Cole Porterin Broadway-musikaaliin Du Barry Was a Lady (1939), jonka pohjalta Nancy Hamilton, Irving Brecher ja Wilkie C. Mahoney laativat elokuvan käsikirjoituksen. Minun majesteettini -elokuvan tuottajana oli Arthur Freed ja tuotanto- ja levittäjäyhtiönä Metro-Goldwyn-Mayer.
Laulut
Martha Mears dubbasi Lucille Ballin lauluäänen suurimmaksi osaksi, mutta ”Friendship”-laulussa Ball laulaa omalla lauluäänellään.
Tausta ja tuotanto
Alkuperäinen Cole Porterin säveltämä ja sanoittama ja Herbert Fieldsin ja Buddy DeSylvan kirjaan perustuva Broadway-musikaali Du Barry Was a Lady sai ensi-iltansa 46th Street Theatressa 6. joulukuuta vuonna 1939. Musikaalin 408. ja viimeinen esitys oli Royale Theatressa 12. joulukuuta vuonna 1940. Musikaalin pääosissa olivat Bert Lahr, Ethel Merman ja Betty Grable.
Tuotantoyhtiö Metro-Goldwyn-Mayer osti musikaalin elokuvaoikeudet 80 000 dollarilla. Ostaessaan musikaalin elokuvaoikeuksia MGM suunnitteli elokuvamusikaalin päätähdeksi Ann Sothernia. Kun Sothern kieltäytyi elokuvamusikaalin pääroolista, MGM päätti palkata Lucille Ballin Sothernin tilalle. Broadway-musikaalin elokuvaversiosta karsittiin paljon Cole Porterin alkuperäisiä sävellyksiä, ja elokuvaversioon lisättiin henkilöhahmoja ja nimiä muutettiin, mutta juoni säilytettiin pääasiassa samana.
Minun majesteettini kuvattiin Technicolor-elokuvausmenetelmällä työnimellä Gentleman’s Choice MGM:n studioilla Kalifornian Culver Cityssä noin 1,3 miljoonan dollarin budjetilla. Elokuvan kuvaukset kestivät elokuun lopusta marraskuun alkuun 1942.
Julkaisu ja vastaanotto
Minun majesteettini on julkaistu VHS:nä ja DVD:nä.
Mihail Jangel
Mihail Kuzmitš Jangel (, s. 7. marraskuuta 1911 – k. 25. lokakuuta 1971 Moskovassa) oli Neuvostoliiton johtava ohjussuunnittelija.
Jangel aloitti lentokoneinsinöörinä, joksi hän valmistui Moskovan ilmailuinstituutista vuonna 1937. Hän toimi ensin Nikolai Polikarpovin ja myöhemmin Artem Mikojanin alaisena Neuvostoliiton lentokoneteollisuudessa.
Mihail Jangel sai Lenin-palkinnon vuonna 1960 ja Neuvostoliiton valtionpalkinnon vuonna 1967.
Hänen nimeään kantaa
W Series Hockenheimin Grand Prix 2019
W Series Hockenheimin Grand Prix 2019 oli W Series -kauden 2019 ensimmäinen osakilpailu, joka ajettiin 4. toukokuuta Hockenheimringin moottoriradalla Saksassa.
Anja Juvonen
Juvonen kävi kansakoulun ja suoritti ammattikoulun 1947–1949. Jamilahden kansanopiston hän kävi 1945–1946 ja Viittakiven opiston 1975-1976. Juvonen toimi taidekutojana ja yksityisyrittäjänä. Juvosen vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Juvonen ja Olga (o.s. Varsa).
RN Ghibli
RN Ghibli oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1943 valmistunut Ciclone-luokan torpedovene.
Valmistus
Alus tilattiin Castellammare di Stabiasta Navalmeccanicalta, missä köli laskettiin 30. elokuuta 1941. Alus laskettiin vesille 28. helmikuuta 1943 ja liitettiin laivastoon vielä samana vuonna 24. heinäkuuta.
Palvelus
Saksalaiset valtasivat 1943 aluksen. Sitä ei kuitenkaan liitetty Saksan laivastoon, vaan alus upotettiin 25. huhtikuuta 1945.
Matti Kuusimäki
thumb|200 px|Matti Kuusimäki Matti Jyrki Johannes Kuusimäki (s. 3. toukokuuta 1943 Turku) on suomalainen juristi. Hän toimi Suomen ensimmäisenä valtakunnansyyttäjänä vuosina 1997–2010. Hänen seuraajakseen tuli Matti Nissinen. Ennen valtakunnansyyttäjän virkaa hän toimi kanneviskaalina ja hovioikeudenneuvoksena Vaasan ja sittemmin Helsingin hovioikeudessa sekä oikeusministeriön kehitysjohtajana. Nuorempana hän on toiminut lisäksi Poliisiopiston (nykyinen Poliisiammattikorkeakoulu) opettajana 1968–1969.
Kuusimäki on koulutukseltaan oikeustieteen lisensiaatti. Tasavallan presidentti myönsi hänelle kesäkuussa 2009 professorin arvonimen.
Musta madonna
thumb|250px|[[Częstochowan Musta madonna.]]
Musta madonna tai Musta neitsyt on maalaus tai veistos mustaihoisesta Neitsyt Mariasta. Sanaa käytetään varsinkin Euroopassa keskiajalla tai aikaisemmin tehdyistä Mustista madonnoista.
Musta madonna tarkoittaa erityisesti myös Neitsyt Mariaa, joka kuvataan mustaihoisena afrikkalaisena, joka on suosittu kuvatyyppi Afrikassa ja alueilla, joissa on suuria mustaihoisia väestöjä, kuten Brasiliassa ja Yhdysvalloissa.
Veistokset voivat olla tehty eebenpuusta tai muusta tummasta puusta, mutta materiaalin valinnan merkityksestä on myös kiistelty. Toisten teosten on arveltu olleen alun perin vaaleaihoisia, mutta tulkittu niiden tummentuneen ajan kuluessa, esimerkiksi kynttilöiden aiheuttaman karstan takia. Tätä on tarjottu useimpien keskiaikaisten ”mustien” Marian kuvien selitykseksi, mutta tämän tulkinnan ovat haastaneet ne, jotka uskovat Mustien madonnien värin olevan tarkoituksellinen siksi, että Neitsyt Maria oli tummaihoinen. Mustia madonnia tavataan tavallisesti katolisilta alueilta. Veistokset ovat useimmiten puuta, mutta toisinaan myös kivisiä, usein maalattuja ja ne ovat noin 75 senttimetriä korkeita ja peräisin 1000–1400-luvuilta. Veistostyypissä on kaksi pääryhmää, vapaana seisovat ja valtaistuimella istuvat. Kuvat ovat tavallisesti bysantin tyylisiä ikoneita, jotka on usein tehty Italiassa 1200- tai 1300-luvuilla. Euroopassa on noin 450–500 Mustaa madonnaa, riippuen luokittelusta. Ranskassa on ainakin 180 vierge noire -veistosta, sekä satoja ei-keskiaikaisia kopioita. Jotkut niistä ovat museoissa, mutta useimmat sijaitsevat kirkoissa tai pyhäköissä ja uskovaiset kunnioittavat niitä. Muutamat yhdistetään ihmetekoihin ja ne vetävät puoleensa melko suuria joukkoja pyhiinvaeltajia.
Częstochowan Jumalanäidin ikoni
Erityisen tunnettu ihmeitätekevä ikoni on puolalaisen Częstochowan pauliinilaisluostarin Jumalanäidin ikoni. Tätä ikonia kunnioittavat kymmenet tuhannet ihmiset vuosittain; paikka on yhä nykyäänkin Puolan tärkein pyhiinvaelluskohde. Kuvaan liitetään useita ihmetekoja. Ikonissa kuvatun tumman Jumalanäidin poskessa näkyy kaksi miekaniskua, jotka on tapana esittää myös kuvasta tehtävissä ikonikopioissa. Jäljet syntyivät ihmelegendan mukaan vuonna 1430, kun luostarista ikonin siihen liittyvine koruineen varastaneet rosvot eivät päässeet liikkeelle ikonin kanssa hevosvaunuillaan, sillä hevoset eivät suostuneet lähtemään eteenpäin. Varkaat suuttuivat, iskivät kimmastuksissaan kuvaa miekalla ja heittivät sen maahan.
Tunnetuimpana ihmeenä, johon kuva liitetään, pidetään vuonna 1655 lopussa tapahtunutta protestanttisen Ruotsin kuningas Kaarle X Kustaan 3 000 miehen piirityksen epäonnistumista. Kun vahva piiritysjoukko 40 päivän kuluttua luopui vain 160 sotilaan ja 70 munkin vahvuisen, mutta muurien suojaaman luostarin piirityksestä, pidettiin voittoa Jumaläidin huolenpidon merkkinä luostarista, kaupungista ja koko katolisesta valtakunnasta. Puolalaisten laaja mielipide ja sotaonni kääntyi yleisestikin ruotsalaisvastaiseksi piirityksen jälkeen. Pian Ruotsin kuninkaan kaikkiaan 17000 miehen sotajoukot oli häädetty maasta. Huhtikuussa 1656 ruotsalaista sukujuurta oleva Puolan kuningas Juhana II Kasimir julisti Neitsyt Marian Puolan kuningattareksi. Ikonin maine kasvoi. Kasimir teki pyhiinvaellusmatkan kaupunkiin ja osallistui puolisoineen symbolisesti myös korjaustöihin.
Pehr Kalm
Kalm teki tutkimusmatkan Pohjois-Amerikkaan. Hänestä tuli Turun akatemian ensimmäinen talousopin professori ja akatemian rehtori.
Nuoruus
Kalmin isä oli Korsnäsin kappalainen Gabriel Kalm ja äiti vaasalaista kauppiassukua oleva Katarina Ross. Pehr Kalm syntyi Ruotsissa, minne perhe oli muuttanut Suomesta pakoon isonvihan venäläismiehitystä. Isä kuoli evakkomatkalla, ja isonvihan päätyttyä äiti toi perheen takaisin Suomeen.
Kalm kävi triviaalikoulua Vaasassa vuodesta 1730 ja aloitti yliopisto-opinnot Turun akatemiassa vuonna 1735. Hän kirjoittautui Uppsalan yliopistoon vuonna 1740 ja opiskeli luonnontieteitä muun muassa Carl von Linnén ohjauksessa. Kalm jätti kuitenkin opintonsa kesken ja ryhtyi tutkimusmatkailijaksi.
Tutkimusmatkailija
Ensimmäiset tutkimusmatkat Kalm teki vapaaherra Sten Carl Bielken kustantamana Suomessa ja Ruotsissa. Vuonna 1744 hän matkusti Bielken kanssa Moskovaan ja Ukrainaan, mistä hän toi mukanaan Linnén käyttöön kasvinäytteitä ja käsikirjoituksia.
Kesällä 1749 Kalm teki apulaisensa Lars Jungströmin ja kahden oppaan kanssa pitkän tutkimusmatkan Montrealiin ja Quebeciin. Seuraavana kesänä hän matkasi Niagaran putouksille, jonne hän saapui 24. heinäkuuta 1750. Kalmin kuvaus putouksista julkaistiin muun muassa Benjamin Franklinin toimittamassa Pennsylvania Gazette -lehdessä. Kalmin Amerikan matkasta julkaisemansa retkikertomus En resa till Norra America on ilmestynyt monella kielellä; ruotsiksi se julkaistiin vuonna 1753. Matkan aikana Kalm lähetti Linnélle sieniä ja siemeniä. Palatessaan Tukholmaan 1751 hän toi Pohjois-Amerikasta Linnélle kasvinäytteitä ja lisää siemeniä.
Kalm teki myös tutkimuksen nyttemmin sukupuuttoon kuolleesta muuttokyyhkystä. Se oli ensimmäinen kyseisen lajin pesimäbiologiasta tehty tutkimus ja on yhä käyttökelpoinen. Sitä pidetään Turun akatemian kansainvälisesti arvokkaimpana ja tieteellisesti merkittävimpänä julkaisuna.
Kuultuaan Pierre La Vérendryeltä tämän löytämästä ”riimuja” sisältävästä kivestä Kalm innostui viikinkien matkoista Pohjois-Amerikkaan. Hän antoi tämän oppilaalleen Georg A. Westmanille maisteritutkimuksen aiheeksi. Westmanin aihetta käsittelevä 23-sivuinen pro gradu julkaistiin vuonna 1757.
Kasviasiantuntija
Kalmin keräämiä kasveja kokeiltiin Hirvensalon Sipsalossa ja Kalmin perustamassa Turun kasvitieteellisessä puutarhassa, nykyisellä Sibelius-museon tontilla. Liian suurten ilmastoerojen vuoksi kaikki kokeet eivät kuitenkaan vastanneet odotuksia. Tuoduista kasveista viljellään Suomessa edelleen yleisesti vain aitaorapihlajaa, villiviiniä ja tuoksuvatukkaa. Osa Kalmin näytteistä tuhoutui Turun palossa 1827, osa on Lontoossa ja loput yli 400 kasvinäytettä ovat Kalmin kuningatar Loviisa Ulriikalle lahjoittamassa kokoelmassa, jota säilytetään Uppsalassa.
Sipsalon tilalla keskityttiin myös kotimaisten kasvien viljelyyn. Erityisesti pyrittiin saamaan maaperä niin omavaraiseksi, että hyötykasvit ja hedelmäviljely menestyisivät. Kalm onkin saanut epävirallisen "Suomen puutarhatalouden isän" arvonimen yhdessä toisen Akatemian professorin Pehr Adrian Gaddin kanssa.
Siementen lisäksi Kalm toi Amerikasta kaksi opossumia, joista toinen kuoli jo kuljetuksessa Atlantin yli. Toinen opossumi eli Kalmin kirjastohuoneen kakluunissa oljissa tehdyssä pesässä. Se kuitenkin pureskeli kirjoja, pöydän- ja tuolinjalkoja ja säikytteli piikoja keittiössä. Kalm olisi halunnut lahjoittaa opossumin Carl von Linnélle, joka ei kuitenkaan halunnut opossumia, sillä hänellä oli jo amerikkalainen pesukarhu. Opossumi kuoli inhottuna "liikalihavuuteen".
Professori ja pappi
Hyödyn aikakauden innoittamana Turun akatemiaan päätettiin perustaa luonnonhistorian ja talousopin oppituoli vuonna 1747. Professuuri rahoitettiin lakkauttamalla runousopin oppituoli. Uudeksi talousopin professoriksi nimitettiin Kalm, vaikkei hänellä ollut yliopistollista loppututkintoa. Samana vuonna Kalm aloitti Amerikan-matkansa. Hän oli virassa kuolemaansa saakka vuoteen 1779. Hänen seuraajansa professorina oli Salomon Kreander.
Yliopistonopettajana Kalm oli suosittu. Häntä pidetään eräänä taloudellisen hyödyn ajan keskeisimpänä henkilönä Turun akatemiassa. Kalmin johdolla valmistui 146 väitöskirjaa, joista valtaosa ruotsinkielisiä, muut latinaksi. Turun akatemian rehtorina hän toimi 1756–1757, 1765–1766 sekä 1772–1773. Kalm oli Ruotsin tiedeakatemian jäsen vuodesta 1745.
Kalm vihittiin papiksi vuonna 1757. Hän toimi Piikkiön ja Maarian seurakunnan kirkkoherrana ja oli myös Turun tuomiokapitulin jäsen. Kalmin näkemyksen mukaan papiston tehtävänä oli hyödyttää valtakuntaa parhaalla mahdollisella tavalla.
Perhe
Kalm avioitui Amerikassa Anna Margaretha Sjömanin kanssa helmikuussa 1750. Vaimon kahden edellisestä avioliitosta syntyneiden lasten lisäksi heille syntyi ainakin kaksi poikaa. Pojista toinen kuoli pienenä, toinen, majuri Petter Gabriel Kalm, osallistui Anjalan liittoon. Kalmin tytärpuoli Johanna Margareta meni naimisiin maaherra Johan Herman Loden kanssa.
Huomionosoituksia
thumb|220px|Pehr Kalmin 200-vuotismuiston kunniaksi julkaistu postimerkki. Vuonna 1768 Kalm vihittiin teologian kunniatohtoriksi Lundissa, ja vuonna 1772 hänet valittiin Vaasa-ritarikunnan jäseneksi. Kalmin kunniaksi on nimetty useita kasvi- ja hyönteislajeja. Linné nimesi vuorilaakerin suvun Kalmia hänen mukaansa. Kalmia latifolia on Pennsylvanian ja Connecticutin kansalliskukka.
Tähtitieteilijä Liisi Oterman vuonna 1940 löytämä pikkuplaneetta 2332 Kalm on nimetty Pehr Kalmin mukaan.
Helsinkiin yliopiston Kumpulan kampukselle nimettiin Pietari Kalmin katu vuonna 1985. Kadun ruotsinkielisessä nimessä on Kalmin etunimi sen ruotsalaisessa muodossa (Pehr). Tukholmassa on Kalmgatan ja Turussa Kalminkuja sekä Pietari Kalmin puisto. Kalmista tehtiin Suomessa postimerkki vuonna 1979, kun hänen kuolemastaan oli kulunut kaksisataa vuotta. Kalmin muistolaatta on kiinnitetty Turun Maarian kirkon seinään.
Barbara Bush
Barbara Pierce Bush (8. kesäkuuta 1925 New York, New York – 17. huhtikuuta 2018 Houston, Texas ) oli Yhdysvaltain 41. presidentin George H. W. Bushin vaimo. Yhdysvaltain 43. presidentti George W. Bush ja Floridan kuvernöörinä toiminut Jeb Bush ovat heidän poikiaan. Barbara Bush oli Valkoisen talon emäntänä vuodet 1989–1993.
Elämäkerta
Barbara Pierce syntyi New Yorkissa ja oli kolmas Marvin Piercen ja Pauline Robinson Piercen neljästä lapsesta. Perhe oli hyvin toimeentuleva. Äiti kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 1949. McCall Corporation -julkaisuyhtiön puheenjohtajaksi noussut Marvin Pierce kuoli vuonna 1969. pienoiskuva|vasen|Bush vierailemassa Washington DC:n lastensairaalassa joulukuussa 1990. Vuonna 1941 16-vuotias Barbara tapasi tanssiaisissa George Herbert Walker Bushin, joka opiskeli Phillips Academyssa Massachusettsin osavaltiossa. Toisessa maailmansodassa Bush oli laivaston torpedolentäjä, ja hän nimesi lentokoneensa Barbaran mukaan. Kun Bush palasi Yhdysvaltoihin, Barbara keskeytti opiskelunsa Smith Collegessa, ja pari meni naimisiin 6. tammikuuta 1945. Sodan jälkeen George Bush valmistui Yalen yliopistosta, ja pari muutti Texasin Midlandiin. Heille syntyi kuusi lasta: George W. Bush (s. 1946), Pauline Robinson "Robin" Bush (1949–1953, kuoli leukemiaan), Jeb Bush (s. 1953), Neil Mallon Bush (s. 1955), Marvin Pierce Bush (s. 1956) ja Dorothy Bush Koch (s. 1959).
Vaikka Bush tuki miehensä ja poikiensa vaalikampanjoita, hän vältti ottamasta julkisesti kantaa politiikkaan. Ensimmäisenä naisena hän keskittyi taloudenhoitoon, lukutaitokampanjoihin ja Valkoisen talon historian vaalimiseen. Bush kirjoitti satukirjoja ja oli mukana useissa lukutaitokampannjassa. Hänen perustamansa Barbara Bush Foundation for Family Literacy -säätiö tukee yli 1 500 lukutaitoa edistävää kampanjaa Yhdysvalloissa.
Terveys
Barbara Bush sairasti kroonista autoimmuunisairautta Basedowin tautia, joka vaikuttaa kilpirauhaseen.
Igor Malkov
Igor Malkov (s. 9. helmikuuta 1965) on entinen Neuvostoliittoa urallaan edustanut pikaluistelija.
Maaliskuussa 1984 Malkov luisteli 10 000 metrillä uuden maailmanennätyksen 14.21,51. Myöhemmin hänen ilmoitettiin luistelleen alle 14 minuutin, mutta kansainvälinen luisteluliitto ei hyväksynyt ennätystä.
Euramerikka
thumb|Euramerikka, joka koostui lähinnä [[Pohjois-Amerikka|Pohjois-Amerikasta ja Pohjois-Euroopasta.]] Euramerikka eli Laurussia oli muinainen pienen luokan jättiläismanner, joka koostui Pohjois-Amerikasta eli Laurentiasta ja Pohjois-Euroopasta eli Balticasta. Manner syntyi devonikauden alussa, kun Laurentia ja Baltica törmäsivät. Euramerikan ja eteläisen jättiläismanner Gondwanan välissä oli Rheanmeri. Euramerikka törmäsi permikaudella Gondwanaan, jolloin syntyi Pangea.
Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus
Itsenäisyysjulistusta pidetään Amerikan vallankumouksen (1775–1783) kohokohtana ja Yhdysvalloissa lähes myyttisenä kansakunnan perustamistapahtumana. Julistuksen alkuun sisältyvä luettelo ihmisoikeuksista innoitti myöhemmin monia muita liberaaleja vallankumouksia ja ihmisoikeusjulistuksia. Erityisen kuuluisa on julistuksen toinen virke, jonka mukaan kaikki ihmiset (men) on luotu tasa-arvoisiksi ja heillä on luovuttamaton oikeus elämään, vapauteen ja onnen tavoitteluun (Life, Liberty and the pursuit of Happiness).
Itsenäiseksi julistautuneet kolmetoista entistä Britannian siirtokuntaa ja tulevaa Yhdysvaltain osavaltiota olivat Georgia, Pohjois-Carolina, Etelä-Carolina, Massachusetts, Maryland, Virginia, Pennsylvania, Delaware, New York, New Jersey, New Hampshire, Rhode Island ja Connecticut.
Tausta
Ison-Britannian ja Pohjois-Amerikan kolmentoista siirtokunnan väliset suhteet alkoivat kiristyä 1760-luvulla ja 1770-luvulla. Suhteiden kiristyminen johti aseelliseen selkkaukseen 19. huhtikuuta 1775 Lexingtonissa ja Concordissa. Taistelu oli alkusysäys Yhdysvaltain vapaussodalle.
Vielä vapaussodan alkuvaiheessa pääosa siirtokuntalaisista katsoi taistelevansa vain perinteisten oikeuksiensa puolesta osana brittiläistä imperiumia, ja vain harvat tavoittelivat täydellistä irtautumista emämaasta. Sodan edetessä ja sovitteluyritysten kariutuessa itsenäisyysajatus alkoi kuitenkin voittaa alaa. Vuoden 1776 alussa ilmestynyt Thomas Painen pamfletti Common Sense onnistui vakuuttamaan monet täyden itsenäisyyden välttämättömyydestä. Philadelphiassa kokoontunut siirtokuntia edustanut toinen mannermaakongressi keskusteli itsenäisyysajatuksesta pitkin kevättä. Jo 6. joulukuuta 1775 kongressi ilmoitti kiistävänsä Britannian parlamentin suvereniteetin siirtokuntien alueella ja 10. toukokuuta 1776 se kyseenalaisti myös kuninkaan auktoriteetin ja kehotti siirtokuntia muodostamaan itselleen riippumattomat hallitukset.
Julistuksen laatiminen, hyväksyminen ja allekirjoittaminen
thumb|300px|[[John Trumbull: Itsenäisyysjulistuksen allekirjoitus (1819). Todellisuudessa maalaus kuvaa luonnoksen esittelyä kongressille 1. heinäkuuta 1776. Tämän maalauksen kuva on myös Yhdysvaltain kahden dollarin setelin kääntöpuolella.]] Pohjois-Carolinan edustajakokous valtuutti 12. huhtikuuta edustajansa äänestämään mannermaakongressissa itsenäisyyden puolesta ja 15. toukokuuta Virginian vastaava kokous neuvoi edustajiaan tekemään aloitteen. Tämän rohkaisemana virginialainen Richard Henry Lee esitti 7. kesäkuuta mannermaakongressille itsenäisyysjulistuksen antamista. Päätöksen hyväksyminen viivästyi vielä kuukaudella, sillä osa edustajista epäröi sitä edelleen, osa odotti valtuutusta omalta siirtokunnaltaan ja osan mielestä olisi ensin perustettava keskushallitus ja varmistettava ulkomainen apu sodassa.
Sitoutumatta vielä itsenäistymispäätökseen mannermaakongressi asetti 11. kesäkuuta viisihenkisen komitean valmistelemaan julistusta, jossa esitettäisiin perustelut itsenäisyydelle. Komiteaan kuuluivat Thomas Jefferson, John Adams, Benjamin Franklin, Robert R. Livingston ja Roger Sherman. Julistuksen kirjoitti pääosin Jefferson. Hän kuitenkin otti siihen ainakin 48 muutosesitystä Franklinilta, ja myös Adams sai kommentoida luonnosta. Luonnos esiteltiin kongressille 28. kesäkuuta, jolloin siihen tehtiin eräitä muutoksia.
Heinäkuun ensimmäisenä päivänä pidetyssä käsittelyssä itsenäisyysjulistusta kannattivat yhdeksän siirtokunnan edustajat, mutta muun muassa John Dickinson vastusti edelleen. Seuraavana päivänä kongressi äänesti Richard Henry Leen kesäkuussa tekemästä aloitteesta ja hyväksyi lauselman, jonka mukaan ”nämä yhdistyneet siirtokunnat ovat ja oikeuden mukaan niiden pitääkin olla vapaita ja itsenäisiä valtioita”. Päätös oli muodollisen yksimielinen, joskin New Yorkin edustajat pidättäytyivät äänestämästä, sillä he eivät olleet vielä ehtineet saada omalta siirtokunnaltaan valtuuksia itsenäisyyden kannattamiseen. Jeffersonin laatima julistusteksti hyväksyttiin kaksi päivää myöhemmin, 4. heinäkuuta. Itsenäisyysjulistuksen hyväksyminen tapahtui mannermaakongressin kokouspaikassa, Philadelphian Pennsylvania State Housessa, joka nykyään tunnetaan nimellä Independence Hall (”Itsenäisyyden talo”). Rakennus, jossa Jefferson luonnosteli julistuksen (alkujaan muurari Jacob Graffin talo) tunnetaan puolestaan nimellä Declaration House. Alkuperäinen Declaration House purettiin vuonna 1883, mutta talo rakennettiin uudelleen kopiona alkuperäisestä vuonna 1975.
thumb|left|Itsenäisyysjulistuksen hyväksymispaikka, Philadelphian [[Independence Hall.]] New Yorkin edustajakokous asettui 9. heinäkuuta kannattamaan itsenäisyyttä, ja 15. heinäkuuta myös New Yorkin edustajat mannermaakongressissa äänestivät jälkeenpäin itsenäisyyden puolesta. Neljä päivää myöhemmin kongressi määräsi, että julistuksesta oli laadittava kirjallinen kappale otsikolla ”Kolmentoista yhdistyneen Amerikan valtion yksimielinen julistus” (The Unanimous Declaration of the Thirteen United States of America). Tekstin kirjasi pergamentille todennäköisesti philadelphialainen Timothy Matlack, joka oli kongressin sihteerin Charles Thomsonin avustaja. Läsnä olleet mannermaakongressin edustajat allekirjoittivat sen 2. elokuuta, ja muut myöhemmin. Ensimmäisenä oli kongressin puheenjohtaja (President of the Congress) John Hancock näyttävällä allekirjoituksellaan. Lopulta itsenäisyysjulistukseen tuli kaikkiaan 56 jäsenen nimi. Allekirjoittajien joukossa oli myös pennsylvanialainen John Morton, jonka juuret olivat Suomessa. Viimeisenä paperin allekirjoitti Delawaren Thomas McKean vasta seuraavan vuoden puolella. Jotkut mannermaakongressin edustajista eivät koskaan allekirjoittaneet julistusta. Tässä joukossa oli myös julistuksen valmistelleeseen komiteaan kuulunut Robert R. Livingston.
Ennen kuuluisan pergamenttiversion laatimista julistuksesta ehdittiin teettää siirtokuntien edustajakokouksille ja siirtokuntien armeijan komentajille useita kopioita, joissa oli vain Hancockin allekirjoitus ja Thomsonin varmennus. Nämä itsenäisyysjulistuksen ensimmäiset painetut kappaleet tunnetaan Dunlapin arkkeina (Dunlap broadsides), koska ne teetettiin kirjanpainaja John Dunlapilla, jonka paino oli Philadelphiassa parin korttelin päässä mannermaakongressin työtiloista. Dunlapin painamista noin 200 kopiosta 25 on tiettävästi säilynyt tähän päivään.
Britannia tunnusti Yhdysvaltain itsenäisyyden vapaussodan päätyttyä 3. syyskuuta 1783 Pariisin rauhansopimuksella.
Sisältö
thumb|200px|Thomas Jefferson Itsenäisyysjulistuksen tekstin voi jakaa viiteen osaan: esipuheeseen, asian esittelyyn, Britannian kuningas Yrjö III:n syytelistaan, Britannian kansan moittimiseen ja viimein lopetukseen, jossa osavaltiot julistautuvat itsenäiseksi.
Julistuksessa ilmenee vaikutteita englantilaisten poliittisten teoreetikkojen, erityisesti John Locken ajattelusta. Tuomitessaan kuningas Yrjö III:n julistus ei vetoa enää siirtokuntalaisten laillisiin oikeuksiin Britannian kansalaisina, vaan luonnonoikeuksiin ja yhteiskuntasopimusteorioihin. Myös Thomas Painen Common Sensen vaikutus on nähtävissä.
Kun mannermaakongressi käsitteli julistusta, Thomas Jeffersonin laatimaan alkuperäistekstiin tehtiin joitain poistoja ja täydennyksiä. ”Kaikki ihmiset ovat syntyneet vapaiksi ja tasa-arvoisiksi” sai jäädä, samoin useimmat ihmisoikeudet, mutta orjakaupan tuominnut kohta poistettiin, sillä monet edustajista pitivät sitä hyökkäyksenä itseään kohtaan. Kongressi poisti myös kohdan, jossa tuomittiin britit kansakuntana, mutta lisäsi kuninkaaseen henkilönä kohdistuneita syytöksiä. Lisäksi poistettiin lause, jossa skotit määriteltiin ulkomaalaisiksi. Kuuluisassa lauseessa, jossa puhutaan luovuttamattomista ihmisoikeuksista, sana inalienable vaihtui tuntemattomasta syystä muotoon unalienable, jota nykyään pidetään kieliopillisesti virheellisenä.
Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus vaikutti paljon sitä seuranneisiin vastaavanlaisiin julistuksiin. Vuonna 1789 laadittu Ranskan vallankumouksen ihmis- ja kansalaisoikeuksien julistus tarkastutettiin tuolloin suurlähettiläänä Pariisissa toimineella Jeffersonilla ennen sen hyväksymistä.
Itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajat
Itsenäisyysjulistuksen kaikki allekirjoittaneet olivat miehiä ja heitä oli 56. Itsenäisyysjulistuksen allekirjoittivat:
Allekirjoittajista Yhdysvaltain toinen presidentti John Adams ja kolmas presidentti Thomas Jefferson kuolivat tasan viisikymmentä vuotta myöhemmin 4. heinäkuuta 1826.
Itsenäisyysjulistus fyysisenä dokumenttina nykyään
Itsenäisyysjulistuksen pergamenttikappale on ollut vuodesta 1952 nähtävillä Yhdysvaltain kansallisarkiston näyttelyssä Washingtonissa. Se on sijoitettu arkistorakennuksen Rotunda for the Charters of Freedom -nimiseen näyttelytilaan. Dokumentin mitat ovat 75,5 × 62 cm. 1800-luvun huonojen konservointimenetelmien vuoksi teksti on nykyään pahasti haalistunut.
Elokuvassa National Treasure – kansallisaarre (2004) julistuksen takana on näkymätön kartta, joka toimii johtolankana temppeliherrojen aarteeseen. Todellisuudessa takapuolella lukee vain ”Original Declaration of Independence, dated 4th July 1776”.
Tooga
thumb|Toogaan pukeutunut roomalainen Tooga (, peittämistä tarkoittavasta sanasta tegere) oli ylimysten ja virkamiesten vaate antiikin Roomassa. Sen käyttö oli vapaiden Rooman miesten erioikeus. Tooga koostui noin kuusi metriä pitkästä kankaanpalasta. Kangas oli kiedottu vartalon ympärille tietyllä tavalla ja se oli yleensä kääritty tunikan päälle. Toogan kangas oli lähes poikkeuksetta villaa ja sen alla pidetty tunika pellavaa. Suurimman osan Rooman valtakunnan historiaa tooga oli suosittu vaate erityisesti miesten keskuudessa naisten käyttäessä stolaa. Muut kuin kaupunkilaiset eivät saaneet käyttää toogaa. Ne, jotka tahtoivat näyttäytyä kansalle jonkun viran hakijoina, käyttivät valkoista toogaa, lat. toga candida, josta juontuu sana kandidaatti, ehdokas.
Ulf Andersson
Ulf Andersson (s. 27. kesäkuuta 1951 Västerås, Ruotsi) on ruotsalainen shakin suurmestari. FIDE myönsi hänelle kansainvälisen mestarin arvon vuonna 1970 ja suurmestarin tittelin vuonna 1972. Korkeimmillaan Andersson oli FIDE:n maailmanlistalla sijalle neljä.
Anderssonin suurin voittoihin kuuluvat ensimmäinen sija Göteborgissa 1971, Dortmundissa 1973, Camagüezissa 1974 ja Cienfuegosissa 1975. Tämän jälkeen Andersson meni naimisiin kuubalaisen naisen kanssa jääden samalla Kuubaan. Tämän jälkeen Andersson on voittanut Buenos Airesissa 1978, Lontoossa 1980, Johannesburgissa 1981, Lontoossa 1982, Torinossa 1982 ja Wijk aan Zeessa 1983.
Andersson on erittäin vakaa pelaaja, joka pelaa asemalliseen tyyliin. Useat hänen peleistään päättyvät tasan. Hänet tunnetaan erinomaisesta tekniikastaan erityisesti torniloppupeleissä. Hän on myös kuuluisa voittamistaan loppupeleistä, joiden voittamista pidettiin mahdottomana.
Dean Corll
thumb|Dean Corll kuvattuna asepalveluksen aikana. Dean Arnold Corll (24. joulukuuta 1939 – 8. elokuuta 1973) oli yhdysvaltalainen sarjamurhaaja ja pedofiili, joka kaappasi (osittain yhdessä henkilöiden David Brooks ja Elmer Wayne Henley, Jr. kanssa), raiskasi, kidutti ja lopulta surmasi uhrinsa vuosina 1970–1973 Houstonissa, Texasissa. Kaikki uhrit olivat miespuolisia, ja Corll itse kuoli rikostoverinsa ampumana.
Jukka Ahvenjärvi
Jukka Ahvenjärvi (s. 27. huhtikuuta 1965 Kemi) on suomalainen jääkiekkovalmentaja, joka toimii SM-liigassa pelaavan JYPin päävalmentajana. Hän toimi myös JYP-Akatemian päävalmentajana sen perustamisesta eli vuodesta 2008 alkaen. Ahvenjärvi valmensi yhteensä kahdeksan kautta peräkkäin Diskosta sekä D-Kiekkoa, jonka sarjapaikan vuonna 2008 uudelleen perustettu D Team peri. Diskosta hän valmensi myös Mestiksessä kaudella 2001–2002.
Dean Corll
Dean Corll tunnetaan myös nimellä Candy Man (suom. namusetä) ja Hamelnin pillipiipari, koska hän ja hänen vanhempansa omistivat makeistehtaan Houstonissa. Hän työskenteli nuorempana makeismyyjänä yrityksessä. Hänet tunnettiin siitä että hän usein työskennellessään jakoi paikallisille lapsille ilmaisia makeisia.
Jukka Ahvenjärvi
Ahvenjärvi on palkittu Suomen Jääkiekkoliiton myöntämällä Raimo Määttänen -palkinnolla kahdesti (2010–2011 sekä 2014–2015).
Valmentajauran alku Lämäreissä ja JYPin junioreissa
Ahvenjärvi pelasi jääkiekkoa Kemin Lämäreissä ja hänen valmentajauransa alkoi jo 21-vuotiaana Ahvenjärven toimittua joukkueen pelaaja-valmentajana II-divisioonassa kaudella 1986–1987. Kaudella 1988–1989 hän nousi Lämäreiden päävalmentajaksi ja oli keväällä 1990 nostamassa joukkuetta III-divisioonasta takaisin II-divisioonaan. Ahvenjärvi valmensi Lämäreitä vuoteen 1992 saakka. Joukkue pelasi Suomen alempien sarjojen lisäksi myös Ruotsin kanssa yhteistä "kalottiliigaa". Ahvenjärvi itse toimi myös Suomen Jääkiekkoliiton Lapin alueen maalivahtikouluttajana.
Vuonna 1994 Ahvenjärvi aloitti opinnot Jyväskylän liikuntatieteellisessä tiedekunnassa. Hän siirtyi samalla valmentamaan JYPin organisaatioon. Ahvenjärvi toimi kaudella 1994–1995 JYPin C2-joukkueen toisena maalivahtivalmentajana ja kaudella 1995–1996 hän toimi pääasiassa JYPin B-nuorten ja samalla myös kaikkien juniorimaalivahtien valmentajana. Ahvenjärvi toimi myös Suomen Jääkiekkoliiton Keskimaan aluevalmentajana. Kaudella 1996–1997 hän aloitti kolmivuotisen projektin JYPin 1982-ikäluokan junioreiden kanssa ja siirtyi joukkueen B-nuorten vastuuvalmentajaksi. Ahvenjärvi johdatti JYPin kauden päätteeksi B-nuorten SM-hopeaan, mutta hänen projektinsa ei lopulta jatkanut enää kauden jälkeen, sillä Ahvenjärvi jatkoi hänelle itselleen sopivimmissa tehtävissä Diskoksen junioreissa.
Hans Bauer
Hans Bauer (28. heinäkuuta 1927 München − 31. lokakuuta 1997) oli saksalainen jalkapalloilija, joka pelasi puolustajana.
Dean Corll
Teot
Vuoden 1970 tietämillä Corll lupasi maksaa rikoskumppanilleen 200 dollaria (vuoden 2016 valuutassa noin 1 000 €) jokaisesta pojasta jonka hän sai houkuteltua Corllin asunnolle tämän uhreiksi.
Jukka Ahvenjärvi
Diskos ja D-Kiekko (1999–2008)
Kaudella 1999–2000 Ahvenjärvi nousi Diskoksen I-divisioonajoukkueen apuvalmentajaksi Pertti Rastelan pariksi. Tuolloinen yllättäjäjoukkue sijoittui runkosarjassa kolmanneksi ja eteni SM-liigan karsintoihin saakka, joiden ensimmäisen kierroksen vei kuitenkin ylivoimaisesti Pelicans voitoin 3–0. Ensimmäisellä Mestis-kaudellaan 2000–2001 Diskos sijoittui runkosarjassa seitsemänneksi ja putosi jo puolivälierissä. Ahvenjärvi nousi joukkueen päävalmentajaksi kaudelle 2001–2002, mutta Diskoksen kausi jäi kuitenkin hyvin heikoksi, kun joukkue keräsi vain 13 sarjapistettä ja sijoittui runkosarjassa viimeiseksi. Diskos myös putosi kauden päätteeksi Suomi-sarjaan hävittyään kotonaan karsintasarjan uusintaottelun Kajaanin Hokkia vastaan lukemin 0–2.
Hans Bauer
Bauer voitti maailmanmestaruuden vuoden 1954 MM-kilpailuissa Sveitsissä; hän pelasi kahdessa Saksan kuudesta ottelusta mutta ei välierässä eikä loppuottelussa. Yhteensä hän pelasi Saksan maajoukkueessa viisi ottelua vuosien 1951 ja 1958 välillä. Suurimman osan urastaan hän edusti Bayern Müncheniä, jossa hän voitti vuonna 1957 Saksan cupin.
Dean Corll
Teot
Corllin tiedetään pakottaneen uhriensa soittamaan tai kirjoittamaan vanhemmilleen, jotta nämä eivät ihmettelisi heidän poissaoloaan. thumb|Sam Rayburn -järvi, jonka rannalle ja ympäristöön Corll rikoskumppaneidensa kanssa hautasi neljä uhriaan. Murhasarjan tullessa yleiseen tietoon, sitä pidettiin yhtenä pahimpana esimerkkinä Yhdysvaltojen historiassa tapahtuneista sarjamurhista.
Jukka Ahvenjärvi
Diskos ja D-Kiekko (1999–2008)
Diskos palasi jatkamaan toimintaansa omana joukkueenaan vuonna 2010, jolloin se aloitti III-divisioonassa.
D Team ja JYP-Akatemia (2008–2017)
D Team vaihtoi kaudeksi 2011–2012 nimensä JYP-Akatemiaksi. Ahvenjärvi ei onnistunut viemään joukkuetta pudotuspeleihin, kuten myös seuraavallakaan kaudella 2012–2013. Hänet palkittiin kauden päätteeksi kuitenkin Mestiksen Fair Play -valmentajana, kuten myös seuraavan kauden 2013–2014 päätteeksi, ja keväällä 2017 palkinto nimettiin Ahvenjärven mukaan. Kauden 2013–2014 päätteeksi Ahvenjärvi palkittiin taas Mestiksen parhaana valmentajana Raimo Määttänen -palkinnolla.
JYPin valmennustiimissä (2017–2019)
JYP-Akatemian toiminta loppuui kevääseen 2017. Ahvenjärvi sai tällöin yhden vuoden sopimuksen JYPin liigajoukkueen valmennustiimiin apuvalmentajaksi. Ahvenjärvi toimi joukkueen apuvalmentajana vuodelle 2019. Kaudella 2019–2020 Ahvenjärvi siirtyi JYPin U20-joukkueen päävalmentajaksi.
Paluu JYPin päävalmennukseen (2021–)
Jukka Ahvenjärvi valittiin huhtikuussa 2021 JYPin päävalmentajaksi liigakaudelle 2021–2022 1+1-vuotisella sopimuksella.
Vuoden kainuulainen kylä
Vuoden kainuulainen kylä valitaan Kainuussa, kuten joissakin muissa Suomen maakunnissa. Valinnan taustalla on Suomen Kylätoiminta, ja valinnan tarkoituksena on maaseudun elinvoimaisuuden kehittäminen.
Jackass: Number Two
Jackass: Number Two on 22. syyskuuta 2006 ensi-iltansa saanut jatko-osa vuonna 2002 julkaistulle komediaelokuvalle Jackass: The Movie. Alkuperäisestä Jackass-porukasta mukana ovat lähes kaikki, Johnny Knoxville, Bam Margera, Ryan Dunn, Chris Pontius, Steve-O, Dave England, Ehren McGhehey, Preston Lacy ja Jason "Wee-Man" Acuña. Ainoastaan Chris Raab ei ole mukana. Elokuvan kuvaukset aloitettiin tammikuussa 2006 ja se sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 22. syyskuuta 2006. Ensimmäisenä viikonloppunaan elokuva tuotti 29 miljoonaa dollaria ja vei ykkössijan Yhdysvaltojen Box Office -listalla. Elokuvan jälkeen julkaistiin Jackass 2.5, jossa on ylijäämämateriaalia Number Twon kuvauksista.
Juoni
Jackass: Number Two -elokuvassa ei ole keskeistä juonta, vaan se koostuu yksittäisistä stunteista ja piloista ykkösosan tapaan.
Elokuva alkaa Ennio Morriconen kappaleella The Ecstasy of Gold, jonka aikana pääosissa olevat Jackass-ryhmän jäsenet pakenevat autioitunutta asuinaluetta pitkin heidän perässään juoksevia härkiä. Yksitellen härät niittaavat Jackass-ryhmän jäsenet pois pelistä, kunnes jäljelle jää Johnny Knoxville, joka heittää ilmoille tutun fraasin “Hi, I’m Johnny Knoxville, welcome to Jackass!”, ja elokuvan otsikkoteksti “Jackass: Number Two” ilmaantuu kuvaan. Johnny ei pääse ikkunasta läpi ja härkä puskee hänet läpi.
Arvioita
Turun Sanomien Päivi Valotien mielestä tätä jatko-osaa ei maksa vaivaa yrittää arvioida normaaleilla kriteereillä, koska se on samanlainen törkyvitseistä ja temppukokeiluista koottu kimara kuin edeltäjänsä Jackass: The Movie (2002). ”Eritteitä ja kakkakeppostelua elokuvassa piisaa siinä määrin, että rainan voisi monimielisesti todeta olevan ihan perseestä.” Elokuvan parasta antia on Valotiestä piilokamerajakso Pahasta papasta, kyseenalaisinta taas eläinten kiusaaminen.
Svetozar Gligorić
Svetozar Gligorić (2. helmikuuta 1923 Belgrad – 14. elokuuta 2012 ) oli serbialainen shakin suurmestari. Hän oli Jugoslavian mestari ennätykselliset 12 kertaa, ja häntä pidetään kaikkien aikojen parhaana serbialaisena pelaajana.
1950- ja 1960-luvuilla Svetozar Gligorić oli maailman kymmenen parhaan pelaajan joukossa.
Lauri Pekuri
Kiinnostus lentämiseen
Lauri Pekuri harrasti lennokeja jo nuorukaisena 1930-luvun Helsingissä. Hän jätti koulun kesken lukion toisella luokalla, kun se haittasi suojeluskuntatyötä ja urheiluharrastuksia. Pyrkiminen asevelvolliseksi ilmavoimiin pysähtyi psykologisiin kokeisiin ja huonoon koulutodistukseen. Reservinupseeriksi Pekuri tuli Mikkelin ratsastavasta patterista. Hän pyrki sen jälkeen uudestaan ilmavoimiin ja pääsi 1939 ohjaajakurssille. Tänä aikana hän opiskeli ylioppilaaksi.
Sotalentäjänä
thumb|right|250px|BW-372 Keski-Suomen ilmailumuseossa. Talvisodassa Pekuri oli sijoitettuna Parolaan ja Tyrväntöön. Reserviläiset lensivät Gloster Gamecock, Bristol Bulldog ja Jaktfalken-hävittäjillä, joita ei voinut käyttää rintamalla. Pekurilla oli takanaan noin sata lentotuntia.
Talvisodan päätyttyä hän suoritti Kadettikoulun, jonka lentokoulutus oli kesken jatkosodan alkaessa.
Elokuussa 1941 Pekuri määrättiin Lentolaivue 24:ään, joka lensi Brewster B-239 hävittäjäkoneilla. Muuntokoulutus hävittäjälentäjäksi tapahtui Fokker D.XXI -koneilla. 4. lokakuuta 1941 Pekuri pääsi ensimmäiseen ilmataisteluunsa I-153-hävittäjää vastaan, joka putosi lähinnä venäläisen ohjaajan huonon lentotaidon takia. Ilmataistelujen määrä ei seuraavan vuoden aikana ollut suuri venäläisten välttäessä ilmataisteluja. Pekuri kasvatti pudotustiliään tasaista tahtia.