cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Abraham ibn Ezra
Elämä ja ura
Hän lähti kotimaastaan muslimien Espanjasta ennen vuotta 1140 ja vietti kuolemaansa saakka vaelluselämää, joka vei hänet Pohjois-Afrikkaan, Egyptiin, Roomaan, Luccaan, Mantovaan, Veronaan, Narbonneen, Béziersiin, Dreux’hön, Lontooseen ja takaisin Etelä-Ranskaan. Useissa edellä mainituissa paikoissa hän viipyi jonkin aikaa ja harjoitti runsasta kirjallista toimintaa. Häntä kutsuttiin "Viisaaksi, Suureksi, Loistavaksi Tohtoriksi". Kotimaassaan hän oli jo saavuttanut arvostetun runoilijan ja ajattelijan maineen; mutta runojensa lisäksi hänen teoksensa, jotka olivat kaikki heprean kielellä, syntyivät hänen matkoillaan. Näillä teoksilla, jotka kattavat ensisijaisesti heprealaisen filologian ja raamatun eksegetiikan, hän halusi tuoda kristityn Euroopan juutalaisten saataville tietoa, joka sisältyi hänen Espanjasta mukanaan tuomiinsa arabiankielisiin teoksiin. Hänen kieliopilliset kirjoituksensa ja käännöksensä arabiasta olivat ensimmäisiä hepreankielisiä heprean kieliopin selityksiä. Hänen raamatunkommentteihinsa kuuluvat Jobin kirjan, Danielin kirjan ja psalmien selitykset sekä Pentateukin kommentaari. Vaikka hänen eksegeesinsä ovat pohjimmiltaan filologisia, hän lisäsi niihin paljon filosofisia huomautuksia. Kommentaarissaan Abenezra pitää kiinni pyhien kirjojen kirjaimellisesta merkityksestä ja välttää rabbiinisia allegorioita ja kabbalistisia liiallisuuksia, vaikka hän pysyykin uskollisena juutalaisille perinteille. Hän kuitekin harjoittaa itsenäistä kritiikkiä, joka joidenkin mukaan lähentelee jopa rationalismia. Hänen filosofisessa ajattelussaan näkyvät uusplatoniset ajatukset, ja myös astrologia vaikutti hänen maailmankuvassaan. Hän kirjoitti myös useita teoksia matemaattisista ja tähtitieteellisistä aiheista.
Keijo Komppa
Keijo Kalervo Emil Komppa (10. huhtikuuta 1928 Helsinki – 22. kesäkuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Hän esiintyi televisiosarjassa Sodan ja rauhan miehet J. K. Paasikivenä sekä televisiosarjassa Naapurilähiö. Hän toimi Suomen Kansallisteatterissa 1982–1995 ja sitä ennen monissa muissa teattereissa.
Komppa valmistui Teatterikoulun korkeakouluosastolta 1967 suoritettuaan ohjaaja-dramaturgitutkinnon.
Komppa esiintyi jo 1930-luvulla lapsinäyttelijänä, mutta varsinaisesti ura alkoi Helsingin teiniteatterista 1940-luvun lopulla ja Ylioppilasteatterista, jonka johtaja hän oli 1952–1954. 1950-luvulta alkaen hän näytteli elokuvissa ja toimi radioteatterissa ohjaajana ja näyttelijänä, elokuvassa, sittemmin televisiossa ja teki pitkän uransa aikana myös valistusfilmejä ja lyhytelokuvia. Hän lainasi äänensä useihin piirroselokuviin ja esiintyi Knalli ja sateenvarjo -radiokuunnelmissa.
Komppa sai Pro Finlandia -mitalin 1991 ja teatterineuvoksen arvonimen 1997. Hänelle myönnettiin ylimääräinen taiteilijaeläke.
Romans Sauss
Romans Sauss (s. 27. kesäkuuta 1989 Krāslava) on latvialainen lentopalloilija, joka edustaa Suomen Mestaruusliigassa pelaavaa Kokkolan Tiikereitä. Pelipaikaltaan Sauss on hyökkääjä tai vastaanottaja. Hän on 192 senttimetriä pitkä ja painaa 85 kilogrammaa.
Vieno Orre
Vieno Anselm Orre (19. marraskuuta 1920 Hanko – 2. kesäkuuta 1984 Turku) oli erityisesti seinämaalauksistaan tunnettu suomalainen taidemaalari. Hän kävi Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1947–1950. Ensimmäisen kerran hänen töitään oli esillä 1950. Vuosien varrella hän osallistui lukuisiin yhteisnäyttelyihin kotimaassa ja ulkomailla. Orre toimi Turun piirustuskoulun opettajana 1971–1972 ja rehtorina 1974–1981. Orren maalauksia on monen taidemuseon kokoelmissa.
Orre voitti 1960-luvun alussa Turun kaupungin monumentaalimaalausten kilpailussa mahdollisuuden toteuttaa Pääskyvuoren koulun juhlasaliin 18 metriä pitkä ja puolitoista metriä korkea maalaus Väri ja rytmi. Yhä paikoillaan oleva teos kuvaa nuoria eri liikuntalajien parissa. Vaikutteita työhönsä Orre sai ruotsalaisen Norrköpingin kaupungin Klingsborgin koulun samantapaisesta maalauksesta, jonka aiheena on juhlakulkue.
Kasuariinakasvit
Kasuariinakasvit (Casuarinaceae) on pieni kasviheimo koppisiemenisten Fagales-lahkossa. Sen läheisiä sukulaisia ovat koivukasvit (Betulaceae).
Tuntomerkit
vasen|pienoiskuva|[[Gymnostoma poissonianum -lajin käpymäisiä hedelmystöjä.]] Kasuariinakasvit ovat tunnettuja häkellyttävästä yhdennäköisyydestään havupuiden kanssa, mikä johtuu surkastuneista lehdistä (kärkioksat näyttävät pitkiltä neulasilta) ja käpymäisistä emikukinnoista ja hedelmistöistä. Juurten kasvussaan ehkäistyneissä haarakimpuissa on ilmakehän typpeä sitovia bakteereja. Pienet suomulehdet sijaitsevat kiehkuroissa ja ovat ehytlaitaisia ja korvakkeettomia. Kukat ovat yksineuvoisia, ja kasvit yksi- tai kaksikotisia. Kukinto on pallomainen tai tähkämäinen, ja kukat sijaitsevat siinä kukin oman tukilehtensä hangassa. Hedekukissa on kaksi kehälehteä ja yksi hede, jonka ponsi on vaihtelevissa määrin lokerosidettä pidempi. Emikukissa on kookkaat esilehdet ja sikiäin, jossa on vain yksi fertiili emilehti. Siitä kehittyy samara eli siivellinen pähkylä, joka näyttää suojuslehtensä ansiosta siemeneltä käpysuomussa; samarat vapautuvat, kun suojukset avautuvat.
Levinneisyys
Kasuariinakasveja tavataan Madagaskarilla ja muilla Intian valtameren saarilla, Malaijien saaristossa, Australiassa ja Tyynenmeren lounaisosien saarilla. Lajien keskittymä on Australiassa.
Luokittelu
oikea|pienoiskuva|[[Allocasuarina decaisneana]] Heimoon kuuluu neljä sukua ja 95 lajia. Niiden lähimpiä sukulaisia ovat koivukasvit ja heimo Ticodendraceae.
Käyttö
Monien lajien kovaa puuta käytetään raaka-aineena muun muassa huonekaluteollisuudessa, ja joitakin pidetään koristepuina kuivilla seuduilla.
Ilmari Salpakari
Ilmari Salpakari on Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -romaanisarjassa esiintyvä fiktiivinen sotilas. Hän on Ellen ja Lauri Salpakarin ainoa poika.
Ilmarin isän Lauri Salpakarin tultua valituksi kirkkoherraksi poika on noin 5–6-vuotias. Pappilan torppari Jussi Koskela käy noutamassa Ellen Salpakarin sekä lapset Ilmarin ja Ainon pitäjän rautatieasemalta, kun perheen isä on saanut välttämättömät muuttoon liittyvät valmistelut pappilassa tehdyiksi. Jo matkalla asemalta pappilaan Jussi panee merkille Ilmarin levottoman käytöksen ja sen, ettei äidin käskyillä ja kielloilla ole poikaan juuri minkäänlaista vaikutusta. Myöhemmin Ilmari ja Aino käyvät oppikoulua Helsingissä ja asuvat enonsa luona. Ennen ensimmäistä maailmansotaa Ilmari ehtii aloittaa opinnot Helsingin yliopistossa, ja vaikka hänen lukunsa ovat kesällä 1914 vielä pahasti kesken, pappilan palvelusväki kutsuu häntä "maisteriksi".
Helmikuussa 1915 Ilmari ilmestyy yllättäen kotiinsa ja ilmoittaa lähtevänsä jääkärikoulutukseen Saksaan. Vanhempiensa epäilyihin ja varsinkin isänsä estelyyn Ilmari vakuuttaa päätöksensä olevan peruuttamaton. Hän palaa Suomeen sisällissodan lopulla luutnanttina ja hänet nimitetään Artturi Yllön ehdotuksesta pitäjän komendantiksi. Aluksi Ilmari kieltäytyy tehtävästä jyrkästi, koska se saattaisi haitata hänen etenemistään sotilasuralla, mutta lopulta hän suostuu tehtävään, kun hänelle on luvattu sen olevan mahdollisimman lyhytaikainen.
Komendanttina hän johtaa pitäjän punaisten teloituksia. Hän on teloituskomennuskunnan johtajana mukana valkoisten kenttäoikeuden kuolemaan tuomitsemien Halmeen, Koskelan Aleksi ja Aku -veljesten, Laurilan Anttoon, Ylöstalon, Silanderin sekä muiden Pentinkulman punaisten teloituksissa. Suhtautumisessaan punakaartilaisten rankaisemiseen Ilmari on kylmän suoraviivainen: "Heihin on tarttunut ryssän haju ja se riittää. En ole juossut pitkin Lockstedtin nummia ja kyhjöttänyt Kuurinmaan suossa sen vuoksi että tulisin tänne pohtimaan maanpettureiden armahtamista." Toisaalta Ilmari pelastaa Susi-Kustaan hengen, vaikka valkoisten esikunnassa on oltu vahvasti sitä mieltä, että Kustaa olisi ammuttava varoitukseksi muille, varsinkin siksi, että hän on tehnyt pidätettäessä aseellista vastarintaa. Toisin kun esikunnan jäsenet, Ilmari näkee Kustaan asiassa koomisen puolen, ja Kustaa määrätään kaivamaan hautaa teloitetuille Preeti Leppäsen ja Otto Kivivuoren kanssa.
Sodan jälkeen Ilmari menee naimisiin; häät pidetään samana päivänä, jolloin Jussi Koskela haudataan. Perhe-elämä osoittautuu vaikeaksi ja miestään huomattavasti nuoremmalle Laura-vaimolle tuskalliseksi; jäätyään kerran kiinni syrjähypystä Ilmari ei osoita pienimpiäkään merkkejä katumuksesta. Varusmiesten kouluttajana Ilmari on kova ja tunteeton, ja hänen määräämänsä rangaistukset hipovat säännöllisesti hänen valtuuksiensa ylärajoja. Ilmari käy syömässä upseerikerholla, mutta oleskelee siellä muutoin hyvin vähän. Kieltolaista huolimatta kerhossa nautitaan runsaasti alkoholia. Ilmari juo harvoin, mutta alkuun päästyään hän juo uskomattomia määriä ja muuttuu humaltuessaan entistäkin koppavammaksi ja riidanhaluiseksi. Toisten upseerien suuttuessa Ilmari vastaa kylmästi: "Ken on loukkaantunut, valitkoon aseet." Nils-Börje Stormbomin mukaan Väinö Linna on piirtänyt Ilmari Salpakarissa vakuuttavan kuvan suomalaisesta fasistista, joka näkee ihanteensa Benito Mussolinissa ja myöhemmin myös Adolf Hitlerissä. 1920-luvun sisäpoliittisen kuohunnan aikana Ilmari julistaa huolestuneelle isälleen ja ihailevalle äidilleen, että maa on hunningolla ja että turmeltunut demokratia – etunenässään presidentti K. J. Ståhlberg, josta Ilmari poikkeuksetta käyttää äärioikeiston antamaa haukkumanimeä "herra Plootuvuori" – on hyvää vauhtia tuhoamassa kaiken sen pyhän, jonka puolesta jääkärit ja Suomen valkoinen armeija olivat taistelleet. Ilmari on sen kehityksen henkilöitymä, joka johti Lapuanliikkeeseen ja Mäntsälän kapinaan. Ilmari hyväksyy varauksetta K. J. Ståhlbergin kyydityksen lokakuussa 1930. Mäntsälän kapinan jälkeen Ilmari erotetaan suojeluskuntajärjestöstä ja siirretään takaisin armeijaan. Hieman ennen talvisodan syttymistä Ilmari ylennetään everstiluutnantiksi.
Jaakko Rinteen mukaan Ilmari Salpakarin elämänvaiheissa on yhtäläisyyksiä jääkärikenraalimajuri Einar Vihman elämään, joka myös oli papin poika ja kaatui Talin–Ihantalan taistelussa. Matti Lukkari taas on huomannut Salpakarin ruhjoutuneen jalan irtileikkaamisen muistuttavan jääkärieverstiluutnantti Viljo Laakson haavoittumisesta kerrottua tarinaa.
Paistinpannu
thumb|288px|Valurautainen paistinpannu Paistinpannu on ruoanlaittoväline ruoan paistamiseen, ruskistamiseen ja kuullottamiseen. Kun ruoan valmistuksessa keskitytään lämmön säilyttämiseen suhteellisen alhaisella lämmöllä, voidaan paistinpannun kanssa käyttää myös kantta. Paistinpannun halkaisija on tavallisesti noin 20–30 cm. Muodoltaan se on laakea ja matalalla reunalla varustettu. Valmistusaineena voi olla muun muassa valurauta, teflonilla pinnoitettu teräs tai alumiini tai kupari.
Materiaali ja ominaisuudet
Paistinpannuja valmistetaan useasta eri materiaalista. Paistinpannu voikin olla valurautaa, teflonilla pinnoitettua terästä tai alumiinia, lasia, keraamista massaa tai emaloitua terästä. Valurautaisiin, teräksisiin, lasisiin, emaloituihin ja keraamisiin pannuihin ruoka tarttuu helposti kiinni, jos paistettaessa ei käytetä rasvaa. Sen sijaan pinnoitetussa pannussa ei tarvitse käyttää aina rasvaa ollenkaan. Käytön jälkeen se pitää kuitenkin pestä huolellisesti. Valurautapannujen etuna puolestaan on kestävyys, ja hyvälaatuinen valurautapannu voi kestää todella pitkään.
Muoto ja paistinpannutyypit
thumb|Pohjastaan uurteinen grillipannu. Paistinpannut ovat usein pyöreitä, mutta kulmikkaita pannuja käytetään esimerkiksi kalan paistamiseen. Pannujen muoto riippuu hieman myös käyttötarkoituksesta. Muurinpohjapannut ovat isokokoisia ja reunattomia pannuja. Niitä käytetään avotulella, ja ne on valmistettu yleensä valuraudasta. Ohukais- ja kreppipannut ovat matalareunaisia. Niitä on myös kahdenlaisia: toisissa pannuissa voi paistaa yhden suuren ohukaisen ja toisissa monta pienempää. Blinipannut ovat puolestaan pieniä, halkaisijaltaan vain 8–12 senttimetriä. Valurautaisia parilapannuja puolestaan käytetään lihan tai kalan nopeaan kypsentämiseen. Niiden sisäpinta on uurteinen, jotta ruoka-aineet eivät tarttuisi pohjaan kiinni.
Hornindal
Hornindal on kunta Sognin ja Fjordanen läänissä Norjassa. Hornindalissa sijaitsee Euroopan syvin järvi, Hornindalsvatnet. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan kunnassa oli 1 238 asukasta.
Fontcouverte-la-Toussuire
Fontcouverte-la-Toussuire on kunta itäisessä Ranskassa Savoien departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Kunnan alueella sijaitsee La Toussuiren hiihtokeskus, joka on osa laajempaa Les Sybellesin hiihtokeskusaluetta.
Ekopop
Ekopop: Ekologisen ja onnellisen elämän opas on Tom Henrikssonin ja Leo Straniuksen kirja vuodelta 2011. Teoksen on julkaissut Avain. Kirja rakentuu helsinkiläisen opiskelijan Henrikssonin tarinana ympäristöaktivisti Straniuksen oppien seuraamisesta.
Syre
Syre (tyyliteltynä SYRE) on yhdysvaltalaisen hip-hop artistin ja näyttelijän, Jaden Smithin esikoisalbumi, jonka julkaisi MSFTSMusic ja Roc Nation 17. marraskuuta 2017. Kappaleille Icon ja Fallen on julkaistu musiikkivideot.
Albumin nimi tulee Jaden Smithin toisesta nimestä, Jaden Christopher "Syre" Smith ja hän julkaisi albumista ensimmäistä kertaa tietoa 24. lokakuuta 2017 Twitterissä paljastamalla albuminsa nimen ja julkaisupäivän.
Jaden aikoo ohjata elokuvan perustuen esikoisalbumiinsa, joka kertoo hänen elämästään Syre - hahmon kautta. Elokuvan on tarkoitus valmistua vuonna 2018
Hossan kansallispuisto
Hossan kansallispuisto on Suomussalmen kunnan pohjoisosassa, Hossan kylästä länteen sijaitseva kansallispuisto.
Historia
Ennen kansallispuiston perustamista (2017) Hossa oli valtion retkeilyalue. Hossassa on paljon järviä ja hyvät kalavedet. Hossassa toimii useita matkailualan yrityksiä. Retkeilyalue perustettiin vuonna 1979, ja sen pinta-ala oli 90 km². Kuten muutkaan Metsähallituksen ylläpitämät retkeilyalueet, Hossa ei ollut varsinainen luonnonsuojelualue. Vaikka Hossa kuuluu Natura 2000 -verkostoon, sen metsistä noin kolmasosa oli Metsähallituksen hakkuiden kohteena. Joulukuussa vuonna 2011 laajat hakkuusuunnitelmat Hossan lounaisosassa herättivät vastustusta alueen matkailuyrittäjien ja luonnonsuojelujärjestöjen keskuudessa.
Tammikuussa vuonna 2016 Suomussalmen Hossaa, Moilasenvaaraa sekä Kuusamon Julman-Ölkyn aluetta esitettiin nimettäväksi Suomen 100-vuotisjuhlavuoden kansallispuistoksi. Perusteena alueen valintaan olivat muun muassa alueen merkittävyys Suomen itsenäisyyden aikaisessa historiassa, kansallispuiston asema alueen matkailutaloutta piristävänä tekijän ja paikallisten toimijoiden yksimielisyys alueen luonnonsuojelusta.
Kansallispuisto avattiin 17. kesäkuuta 2017.
Luonto
thumb|Huosivirta Hossan luonto on monipuolista ja vaihtelevaa. Alueella on paljon pieniä järviä, soita, lyhyitä jokia ja puroja. Kaikkiaan järviä ja lampia on alueella noin 130 kappaletta (muun muassa Julma-Ölkky, Iso-Valkeainen, Pitkä-Hoilua, Huosiusjärvi, Aittojärvi). Niitä erottavat toisistaan useat harjut. Metsät ovat etupäässä männiköitä: kuusta kasvaa lähinnä vaarojen ylärinteillä. Metsissä kasvaa puolukkaa ja mustikkaa, soilla hillaa. Hossan lajistoon kuuluu myös karujen metsien sieniä, kuten herkkutatti.
Alueella liikkuu paljon poroja ja hirviä. Kaikkia Suomen suurpetoja on myös tavattu Hossassa, näistä karhua useimmin. Lintulajisto on erämaista. Alueella liikkuja kohtaa usein kuukkeleita, metsoja ja laulujoutsenia.
Reitit
Hossaan on merkitty retkeilijöiden käyttöön laaja polkuverkosto, kaikkiaan noin 90 kilometriä. Polut kiertelevät alueen harjuilla ja järvien rantamilla. Polut muodostavat useita lenkkejä, jotka on erotettu toisistaan eri värisillä maalimerkeillä puissa. Luontokeskuksen lähellä on kolmen kilometrin mittainen luontopolku, joka esittelee Hossan luontoa, historiaa ja kulttuuria. Hossassa on 4 maastopyöräilyreittiä. Poluista kolme on esteettömiä reittejä, joita voi kulkea pyörätuolilla. Myös UKK-vaellusreitti kulkee Itärajan retkeilyreittiä myöten Hossan läpi ja edelleen Kylmäluomaan.
Valtatie 5:ltä Perangasta pääsee Hossan alueen lounaiskolkkaan Kukkurin autiotuvan tienoille 9,5 kilometrin mittaista yhdyspolkua pitkin. Kansallispuiston luoteiskulmasta Somerjärveltä lähtee puolestaan 30 km:n yhdysreitti Kylmäluoman retkeilyalueelle. Reitillä täytyy ylittää tai kiertää Irnijärvi, jonka ylitse järjestetään myös venekuljetuksia. Hossan kylässä taas on Kuhmoon jatkuvan, 160 kilometrin pituisen Itärajan retkeilyreitin toinen päätepiste.
Hossa on Suomen parhaita vesiretkeilyalueita. Alueen järvet soveltuvat hyvin melontaan ja soutamiseen, ja kosket ovat verrattain helppoja.
Retkeilypalvelut
thumb|Hossan luontokeskus toukokuussa 2007 thumb|Alavalkeisen autiotupa Alueelle saapuvia matkailijoita opastaa Hossan luontokeskus. Neuvonnan lisäksi keskuksessa on kahvila-ravintola ja aluetta esittelevä näyttely sekä myytävänä matkamuistoja ja joitain peruselintarvikkeita. Keskuksessa toimii myös läheisen Karhunkainalon leirintäalueen vastaanotto, ja siellä myydään kalastus-, metsästys- ja moottorikelkkailulupia sekä vuokrataan kämppiä, veneitä, polkupyöriä ja kalastus- ja retkeilyvälineitä.
Hossan kansallispuistossa on kaikkiaan 14 hirsilaavua ja viisi autiotupaa. Laavujen ja tupien sekä tulentekopaikkojen läheisyydessä saa myös telttailla. Alueella on myös 12 Metsähallituksen vuokrakämppää.
Nähtävyydet
thumb|Värikallio Hossan tunnetuimpia nähtävyyksiä ovat jääkauden muokkaamien harjumaisemien lisäksi Värikallion 4 000 vuotta vanhat kalliomaalaukset Somerjärven rantakalliossa alueen pohjoisosassa.
Muita nähtävyyksiä alueella ovat erilaiset poronhoitoon liittyvät rakennelmat kuten vanhat poroerotteluaidat ja pororysät sekä porotallit. Lounatkoskella on vanha, toimintakuntoinen vesimylly. Keihäslammen kohdalla Hossanjärven rannassa on Papinpetäjäksi kutsuttu kuollut mänty, jonka kylkeen tehdyistä merkinnöistä vanhimmat ovat 1750-luvulta.
VEGFR-1
thumb|Malli VEGFR-1:n rakenteesta VEGFR-1 on verisuonten pinnalla ilmentyvä reseptori, joka välittää erilaisia verisuonten kasvuun ja kehitykseen liittyviä signaaleja. VEGFR-1:een tarttuvia kasvutekijöitä ovat VEGF, VEGF-B, VEGF-C, VEGF-D ja PlFG ( eli istukkaperäinen kasvutekijä). VEGFR-1:n tarkka rooli verisuonten uudismuodostuksessa eli angiogeneesissa on kuitenkin edelleen epäselvä.
Broomen piirikunta
Broomen piirikunta on Yhdysvaltojen New Yorkin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 190 488 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Binghamtonin kaupunki. Piirikunta on perustettu vuonna 1806.
Yvelines
Yvelines (ääntäminen IPA: ) on Ranskan departementti numero 78. Se sijaitsee Pariisin länsipuolella Île-de-Francen alueella, ja sen itä- ja pohjoisosat kuuluvat Pariisin esikaupunkialueeseen. Departementissa on 1 413 635 asukasta (2011) ja sen väestötiheys on 618,9 asukasta neliökilometrillä. Departementti on jaettu 262 kuntaan, ja sen pääkaupunki on Versailles.
Coop
Coop voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Yvelines
Yvelinesissä sijaitsevat Versailles’n ja Saint-Germain-en-Layen linnat ovat merkittäviä turistikohteita. Versailles’n linnassa vierailee vuosittain yli kuusi miljoonaa turistia. Bazoches-sur-Guyonnessa sijaitseva Maison Louis Carré on yksi merkittävimmistä Alvar Aallon suunnittelemista yksityiskodeista.
Yvelinesissä sijaitsee myös Mantes-la-Jolien esikaupunki, joka on tunnettu hyvin maahanmuuttajavoittoisena ja jonka asukkaista 75 prosenttia on muslimeja.
Coop
Henkilöitä:
Muita merkityksiä:
New Orleansin taistelu
New Orleansin taistelu oli 8. tammikuuta 1815 käyty taistelu Yhdysvaltojen ja Yhdistyneen kuningaskunnan välillä hieman New Orleansin kaupungin ulkopuolella Yhdysvaltojen Louisianassa. Taistelu oli osa vuoden 1812 sotaa, joka oli varsinaisesti kuitenkin jo päättynyt Gentin rauhaan ennen taistelun alkua. Tieto rauhasta kulki kuitenkin hitaasti valtameren yli. Yhdysvaltalaisia New Orleansissa johti Andrew Jackson ja brittejä Edward Pakenham. Brittien vahvuus oli 7 000–8 000 ja yhdysvaltalaisten noin 4 000. Brittien hyökkäykset yhdysvaltalaisten puolustusvarustuksia vastaan kuitenkin epäonnistuivat ja Pakenham sai surmansa taistelun aikana. Lopulta britit keskeyttivät hyökkäyksensä ja joitakin päiviä myöhemmin sotatoimet päättyivät uutisen rauhasta viimein saapuessa. Andrew Jacksonistä tuli sotasankari, joka valittiin sittemmin maansa presidentiksi.
Tausta
thumb|vasen|Taistelukenttää nykyisin. Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta olivat ajautuneet sotaan keskenään vuonna 1812. Molemmat osapuolet olivat väsyneitä sotaan vuoden 1814 loppupuolella ja neuvottelut sodan päättämiseksi olivat alkaneet syksyllä Belgian Gentin kaupungissa. Gentin rauha päätti sodan virallisesti 24. joulukuuta 1814, Uutinen sopimuksen allekirjoittamisesta kulki Atlantin valtameren yli vasta New Orleansin taistelun jälkeen. Ennen New Orleansia britit olivat kasvattaneet joukkojensa määrää Amerikassa ja yhdysvalloista oli otettu joitakin merkittäviä voittoja. Britit päättivät yrittää Louisianan osavaltiossa sijainneen New Orleansin kaupungin valtausta, koska näin estettäisiin yhdysvaltalaisia käyttämästä Mississippi-jokea joukkojen ja tarvikkeiden kuljetukseen,. Kaupunki oli myös huomattavat puuvilla- ja sokerivarastot.
Seuraukset
Britit olivat menettäneet Mississippijoen itäpuolen taisteluissa 285 miestä kuolleina ja 1 265 haavoittuneina. Yhdysvaltalaisten tappiot jäivät 13 kuolleeseen, 30 haavoittuneeseen ja 19 kadonneeseen tai vangiksi jääneeseen. Britit vetäytyivät Lambertin johdolla laivoillaan Biloxiin, josta käsin he valtasivat vielä kolmepäiväisen piirityksen jälkeen yhdysvaltalaisen Fort Bowyerin. Britit aikoivat vielä jatkaa sotatoimiaan, mutta nyt uutinen Gentin rauhasta saapui viimein Amerikkaan ja sotatoimet päättyivät. Taistelulla ei ollut varsinaista merkitystä sodan lopputulokseen, kun rauha oli solmittu jo aikaisemmin. Kenraali Andrew Jackson sai kuitenkin sotasankarin maineen New Orleansin puolustuksen johtamisesta. Osittain tämän maineen avulla hän nousi vuonna 1828 Yhdysvaltain presidentiksi.
Kona (yritys)
pienoiskuva|Konan logo Kona on polkupyörävalmistaja, joka on erikoistunut maastopyöriin. Konan valikoimaan kuuluu myös maantiepyöriä, kuten 'Zing Zing', cyclocrosspyöriä, 'Jake the Snake' ja retkeilypyöriä, kuten 'Kona Sutra'.
Jacob "Jake the Snake" Heilbron, Dan Gerhard ja Joe Murray perustivat yrityksen vuonna 1988.
Kona tunnetaan yhtenä ensimmäisistä valmistajista, jotka huomasivat freeride-maastopyöräilyn suosion kasvun. Kona ryhtyikin valmistamaan pyöriä, jotka olivat aiempaa raskaampia ja joissa oli pitkä joustomatka sekä edessä että takana.
Konan täysjoustopyörissä käytetään 4-linkkujärjestelmää, joka voidaan tunnistaa mustan- (ennen vuotta 2005) tai hopeanvärisistä (vuodesta 2006) keinuvarsista, jotka kiinnittyvät rungon pystyputkeen.
Kona toimii yhteistyössä useiden polkupyöräpuistojen kanssa. Esimerkkinä voidaan mainita Whistler Blackcomb Bike Park Whistlerissä, Brittiläisessä Kolumbiassa, jossa ajajat voivat vuokrata Konan valmistaman kustomoidun "Park Bike" -pyörän. Myös Kittilän Levillä on Konan Bike Park.
Aurinkotuli
Aurinkotuuli oli hetken voimaton Roguen vietyä hänen voimansa kokonaan. Tämän tarinan aikana hän myös menetti jalkansa ja masentui tunnettuaan olevansa hyödytön ilman voimiaan. X-ryhmän arkkivihollinen Tuho löysi hänet ja taivutteli Aurinkotulen Ratsumiehekseen Nälkä. Tuho palautti Aurinkotulen voimat ja paranteli niitä. Aurinkotuli esiintyy myös pelissä nimeltään X-Men Legends II: Rise of Apocalypse.
Kuutoset (seurakuntaryhmä)
Kuutoset oli kuuden ortodoksisen Karjalan hiippakunnan alueella toimivan yhteistyöseurakunnan muodostama yhteistyöryhmä. Siihen kuuluivat:
Kuutoset julkaisivat yhteistä tiedotuslehteään, jonka nimi on Solea. Lehti ilmestyi kuusi kertaa vuodessa ja oli luettavissa myös Internetistä.
Jyrki Juhani Mäki
Jyrki Juhani Mäki (s. 8. elokuuta 1962 Helsinki) on Atoy Groupin hallituksen puheenjohtaja ja omistaja. Mäki harrastaa avomeripurjehdusta.
Ura
Jyki Mäki on työskennellyt perheyritys Atoy Groupin palveluksessa koko uransa. Hän aloitti Atoy Groupissa ensimmäisen kerran vuonna 1977 kesätöissä, jonka jälkeen jo iltalukion aikana hän on työskennellyt päätoimisesti perheyhtiön palveluksessa. Hän on päätoiminen yritysryhmän hallituksen puheenjohtajaja ja vastaa kansainvälistymisestä ja uuden liiketoiminnan kehittämisestä. Yli puolet Atoy-yritysryhmän liiketoiminnasta on Suomen ulkopuolella. Vuodesta 2013 lähtien Mäki on asunut Tallinnassa. Hän on toiminut Atoyssa tuotepäällikkönä, osastopäällikkönä, myyntijohtajana ja ennen päätoimiseksi hallituksen puheenjohtajaksi siirtymistään Atoy Groupin toimitusjohtajana vuoteen 2015 asti.
Atoyn omistajasuvun kesken toteutettiin vuonna 2013 yritysjärjestely, jossa puolet omistuksesta keskittyi Mäelle ja loput osakkaista vaiheittain.
Atoy
Vuonna 2016 Atoy Groupin liikevaihto oli 113 miljoonan euroa ja kansainvälinen yritys työllistää 550 työntekijää. Talouselämä 500 –suurimpien yritysten listalla vuonna 2016 Atoy oli sijalla 446. Atoy toimii autokorjaamo- ja varaosatoimialoilla Suomessa, Ruotsissa ja Baltian maissa.
Atoyn perusti Adolf Helenius vuonna 1930. Adolf Helenius on Jyrki Mäen isoisä. Neljäs polvi, Jyrki Mäen poika Janne vastaa Atoy Autohuolto –ketjun liiketoiminnasta. Mäen aikakaudelle Atoy Groupin liikevaihto on kasvanut 113 miljoonaan euroon (2016), työntekijämäärä on yli 500 ja kumppanuuksia on 550 yrityksen kanssa Suomessa, Ruotsilla, Virossa, Latviassa sekä Liettuassa.
Atoy toi Suomeen kansainvälisen yrittäjävetoisen Autofit-monimerkkihuoltoketjun ja vastaa sen tukitoiminnoista ja kehittämisestä.
Mäki kehitti strategisen yhteistyömallin yksityisten varaosakauppiaiden muodostaman Osaset-ketjun kanssa. Osaset on Suomen ensimmäisen autovaraosa- ja tarvikekaupan ketju. Atoy Automotive Finland vastaa yrittäjävetoisen Osaset-ketjun palveluiden tuottamisesta sekä markkinoinnista.
Atoy Group, tärkeimmät konseptit ja liiketoiminnat:
Näkemyksiä
Yhtiön strategisena tavoitteena on tuhat työntekijää vuoteen 2020.
Mäkeä harmitti että hän joutui kartellin vuoksi irtisanomaan työntekijöiä, ja vahinko kaatuu hänen mukaansa kuluttajan niskaan. mutta hän harkitsi oikeuden päätöksestä valittamista, sillä kartellitukkurit eivät joutuneet korvausvastuuseen Atoylle aiheutuneista vahingoista.
Kilpapurjehdus
TV5:n Atlantin yli –tv-sarjan purjehduksella Jyrki Mäki toimi ensimmäisenä vahtipäällikkönä. Sarjassa veneen kipparina toimi Harry ”Hjallis” Harkimo.
Mäki on purjehtinut lapsesta asti. Nykyisin oman 57-jalkaisen Lintu-purjeveneen kipparina hän keskittyy kansainvälisiin valtameripurjehduskilpailuihin. Vuonna 2016 hän osallistui Lintu-veneellään ARC-kilpapurjehdukseen Atlantin yli ja sijoittui kilpasarjassa luokkansa toiseksi. Suunnittelimissa oli Rolex Middle Sea Race lokakuulle 2017 ja Rolex Sydney Hobart Yacht Race vuodelle 2020.
Sumburghin lentoasema
Sumburghin lentoasema (IATA: LSI, ICAO: EGPB) on Shetlandinsaarien päälentoasema. Se sijaitsee Mainlandin eteläkärjessä, 31 kilometriä Lerwickistä etelään.
Lentoaseman erikoisuus on 550 metrin pituinen helikopterikiitotie 06/24. Kiitotien 09 länsipää risteää A970-tien kanssa. Autojen pääsy kiitotielle estetään tasoristeyspuomein, kun lentokone on nousemassa tai laskeutumassa.
Historia
Ensimmäisen ruohokiitotien alueelle raivasi kapteeni E. E. Fresson vuonna 1936. Kenttä avattiin 3. kesäkuuta samana vuonna. Ensimmäisen lennon Aberdeenista suoritti Fresson itse De Havilland D.H.89 Dragon Rapide -koneella. Fressonin ansiosta kiitotiet myös päällystettiin: hän sai laivaston vakuuttumaan siitä, että ympärivuotisessa käytössä oleva lentokenttä on välttämätön.
Matkustajamäärä kohteittain
thumb|250px|Loganairin [[Saab 340 Sumburghissa]] thumb|250px|Pelastushelikopteri Sumburghissa
Sōke
thumb|200px|[[Suiō-ryū iai kenpōn 15. sōke Yoshimitsu Katsuse Kagehiro (iaidō kyōshi 7. dan, kendō kyōshi 7. dan, jōdō renshi 6. dan), (12. soke Masaki ryu Fukuhara-ha kusarigamajutsussa]]  Sōke  on japanilainen arvonimi, joka tarkoittaa perinteen (nykyisin useimmiten perinteisen kamppailutyylin) päämiestä. Sōke ei välttämättä aina ole perimänsä taidon taitaja, vaan hän voi olla myös sukuperimyksen muodollinen säilyttäjä. Tällöin perinteen pääopettajana toimii sōken valtuuttama pääopettaja, jota joissain perinteissä kutsutaan nimellä shihanke.
Sōke on yleensä perinteensä suurin auktoriteetti, joka päättää oppiarvojen ja sertifikaattien myöntämisestä sekä opetusluvista. Esimerkiksi täyden perimyksen lisenssin (menkyo kaiden) ja opetusluvan myöntäminen on usein vain sōken vallassa. Vaikka puhutaan sukuperimyksestä, ei sōke-linja ole välttämättä samalla sukulaislinja biologisessa merkityksessä. Japanissa aikuisten ihmisten adoptointi oli kulttuurinomaista ja adoptoitu saattoi olla suvun ulkopuoleltakin. Sōke saattoi esimerkiksi adoptoida sukuunsa seuraajakseen jonkun lahjakkaan oppilaan.
VEGF
thumb|300px| VEGF [[reseptorit ja ligandit]] VEGF, myös VEGF-A, eli verisuonen endoteelin kasvutekijä-A on tärkein verisuoniston sikiön aikaista kasvua ja kehitystä säätelevä kasvutekijä. Se on elintärkeä myös aikuisissa yksilöissä ja saa aikaan verisuonten kasvua muun muassa haavojen parantumisessa, luutumisessa ja naisten kuukautiskierron aikana.
VEGF sitoutuu kahteen reseptoriin, VEGFR-1:een ja VEGFR-2:een, jotka ilmentyvät lähinnä verisuonten endoteelisoluissa. Koska verisuonten kasvu on elintärkeää myös syöpäkasvainten kasvulle ja leviämiselle, VEGF:n estosta eli anti-angiogeneesista, ajatellaan tulevan tärkeä syövän hoitomuoto.
Geeniterapian avulla voidaan VEGF:aa eläinkokeissa ilmentää hapenpuutteesta kärsivissä kudoksissa, muun muassa sydänlihaksessa sepelvaltimotaudin yhteydessä ja alaraajoissa valtimokovettumataudin yhteydessä, jolloin lisääntyvä verisuonitus parantaa kohdekudoksen verenkiertoa. Kliiniset tutkimukset ovat käynnissä akatemiaprofessori Seppo Ylä-Herttualan johtamassa tutkimusryhmässä.
Cattaraugusin piirikunta
Cattaraugusin piirikunta on Yhdysvaltojen New Yorkin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 76 117 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Little Valleyn kunta. Piirikunta on perustettu 28. maaliskuuta 1817.
Ala-Miikkulainen
Ala-Miikkulainen (usein muodossa Alakylä) oli inkeriläinen kylä entisessä Miikkulaisen kunnassa Inkerissä, Venäjällä. Kylä sijaitsi Vuoleenjoen varsilla ja Laatokan rannalla. Välittömässä läheisyydessä oli Ylä-Miikkulaisen kylä, siksi usein käytettiin yhteisnimeä "Miikkulaisten kylät". Kylän alue sijaitsee nykyisin Leningradin alueen Seuloskoin piirissä. Venäjän keisarikunnan puitteissa se kuului Pietarin kuvernementin Pähkinälinnan kihlakuntaan.
Alueen alkuperäisväestö lienee ollut inkerikkoja, mihin viittaa kylän nimi (Miikkula on karjalaismurteiden muoto ortodoksisesta nimestä Nikolai) ja muu paikannimistö. 1800-luvun puolivälissä joen suussa oli vielä pystyssä vanha ortodoksinen tsasouna. Perimätiedon mukaan Ruotsin vallan alkuaikoina Alakylän alue oli niin autio, että kylässä oli ainoastaan kolme taloa, kaikki kuuluivat Mylläri-suvulle, joka luultavasti oli kylän vanhin. Muut isot suvut oli Tarssina, Virolainen (kotoisin Pyhäjärveltä), Rännäli, Makara ja Kaasalainen.
Ainakin 1700-luvun lopussa väestö oli kokonaan luterilaisia suomalaisia. Kylä kuului Ruotsin vallan aikana Lempaalan seurakuntaan, Vuole-Miikkulaisten seurakunta perustettiin vuonna 1708. Kirkko sijaitsi Ylä-Miikkulaisessa.
Miikkulaisten elämäntapa ja elinkeinot poikkesivat sisämaan pitäjistä. Väki kävi kalassa Laatokalla ja harjoitti rahtiliikennettä. Pääelinkeino oli kuitenkin maatalous (maanviljelys ja karjanhoito). Metsien hyötykäyttö kutistui sienestykseen, sillä maat kuuluivat keisariperheelle, eikä metsistä saanut kaataa puita. Myös metsästys oli kielletty.
Kylän taloryhmät joen varsilla muodostivat mäkikuntia, joista tiheämmin asuttuja olivat Vironmäki, Makaran-mäki, Myllyn-mäki, Heikkilänmäki sekä Tarssinanmäki. Näissä mäkikunnissa asukkaat olivat melkein poikkeuksetta keskivarakkaita, omillaan toimeen tulevia talollisia. Harvemmin asutuille mäkikunnille keskikylästä syrjemmässä oleville taloille oli annettu lisänimeksi "kolkka". Alakylässä niitä oli Joensuun-kolkka, Räiskeen-kolkka, Polankolkka ja Perälahenkolkka. Kolkka-mäkikunnissa asui sekä rikkaita ja keskivarakkaita että köyhiä perheitä. Joen suussa sijaitsi aallonmurtajalla varustettu laivasatama sekä venevalkama verkkosaunoineen, kalakellareineen ja laivamiesten kalustovarastoineen.
Vuonna 1849 Ala- ja Ylä-Miikkulaisessa asui 772 ihmistä (383 miestä, 389 naista), kaikki inkeriläisiä (äyrämöiset).
Alakylän ensimmäinen kansakoulu avattiin vuonna 1886 Vironmäessä. Kylässä toimi muutama kauppa.
Neuvostoajan alkuaikoina alkoivat elintarvikkeiden pakkoluovutukset ja "punainen terrori". Vuonna 1919 Inkeriläisten kansannousun aikana Miikkulaisten alueella alkoi sotatoimet. Siviiliväestö pakeni lähes kokonaan Suomeen. Inkeriläisten erillinen osasto valtasi Ala- sekä Yläkylän iltaan 28.7.1919 mennessä. Valtaosa puna-armeijalaisista antautui, ja muutamat kaatuivat tulitaistelussa. Hyökkääjät saivat sotasaaliksi aseiden ohella hinaajalaivan miehistöineen. Noin 20 kommunistia oli teloitettu (ja muitakin inkeriläisiä). Punaiset joukot valtasivat kylät takaisin 02.08.1919. Toinen yritys vallata alue tehtiin 22.10.1919. Alakylä miehitettiin vaivattomasti, mutta joukot vetäytyivät Suomen puolelle 28.10.1919 punaisten hyökätessä. Miikkulaisten kylät kärsivät vahinkoja jo taistelujen aikana, mutta pahin seurasi vasta jälkeenpäin. Pitkälle marraskuulle 1919 asti bolševikit polttivat rajaseutua kostoksi ja aution turvallisuusvyöhykkeen luodakseen. Miikkulaisten kylissä 340 talosta poltettiin lähes 300. Alakylä oli poltettu lähes kokonaan, myös Yläkylän kirkko oli poltettu. Vain ani harva mökki kylän laidalla jäi polttamatta.
Tarton rauhan jälkeen suurin osa väestöä palasi takaisin rajan taakse, mutta monta perhettä jäi pysyvästi Suomeen. NEPin aikana poltetut talot rakennettiin uudelleen ja talouselämä muutenkin virkosi eloon. 1920-luvulla oli perustettu kalastusartelli "Punainen Aulogi" ja vuonna 1931 kolhoosi "Rajantuki". Vuonna 1926 Alakylässä oli 137 taloa ja 548 asukasta, niistä 539 inkeriläisiä.
Kansalaissodan jälkeen neuvostovalta suhtautui aina epäilevästi alueen suomalaiseen väestöön. Karkotuksia alkoi vuonna 1931, kun "kulakkeja" lähetettiin Hiipinään ja Siperiaan ja jatkui vuosina 1933 ja 1935 (Keski-Aasiaan). Täystyhjennys toimeenpantiin kesäkuussa 1936, kun koko suomalaisväestö pakkosiirrettiin kodeistaan Vologdan alueelle, kalastajat vietiin Ääniselle Voznesenjaan. Nykyään Miikkulaisten paikalla on suljettu sotilasalue.
Looginen harmonia
Loogisella harmonialla tarkoitetaan yleisesti ehtoja, jotka rajoittavat uusien konnektiivien lisäämistä loogiseen päättelysysteemiin. Ehdot koskevat uusia konnektiiveja määritteleviin päättelysääntöihin. Luonnollisessa päättelyssä tämä tarkoittaa konnektiivin tuonti- ja eliminointisääntöjä, mutta loogista harmoniaa voidaan vaatia myös muunlaisilta päättelysysteemeiltä, kuten sekvenssikalkyyliltä.
Historia
Harmonian alkuperä löytyy Gerhard Gentzenin työstä totuusteoreettisen semantiikan parissa 1930-luvulla, jossa kantavana ajatuksena oli, että konnektiivin päättelysäännöt määräävät täydellisesti sen merkityksen. Ajatuksen esikuvana voidaan nähdä Ludwig Wittgensteinin näkemys, että sanat ylipäänsä saavat merkityksensä niiden käytön kautta. Gentzen ei kuitenkaan asettanut mitään rajoitteita sille, millaiset päättelysäännöt olisivat hyväksyttäviä; hän vain katsoi merkityksen ikään kuin "sijaitsevan" säännöissä.
Vuonna 1961 Arthur Prior esitti vastalauseensa ja konstruoi uuden tonk-konnektiivin, joka lainasi säännöikseen yleisesti hyväksytyt disjunktion tuontisäännön ja konjunktion eliminointisäännön, mutta jolla ei tuntunut kuitenkaan olevan mitään mielekästä merkitystä. Säännöt nimittäin johtivat katastrofaalisiin päättelyihin, kun mistä tahansa oletuksesta Asaatettiin tonkin avulla johtaa mikä tahansa lopputulos B, tähän tapaan:
Priorin argumentti oli, että koska tällaisia järjettömiä konnektiiveja voidaan luoda pelkillä päättelysäännöillä, merkitys ei voi syntyä yksin säännöistä.
Pari vuotta myöhemmin Nuel Belnap vastasi Priorin haasteeseen ja esitti, että merkitys voi kyllä määräytyä kokonaan päättelysääntöjen perusteella, mutta että näitä sääntöjä koskevat tietyt rajoitukset, kuten se, ettei uudella konnektiivilla tulisi voida päätellä uusia totuuksia, joissa uusi konnektiivi ei esiinny. Edellä kuvattu tonk-päättely rikkoo juuri tätä sääntöä. Belnap esitti muitakin rajoitteita, joita myöhemmin alettiin myös yhdessä kutsua loogisen harmonian vaatimukseksi.
KNM Roald Amundsen
KNM Roald Amundsen (runkonumero F311) on Norjan laivaston Fridtjof Nansen -luokan fregatti.
Valmistus
Alus tilattiin 23. kesäkuuta 2000 Navantian telakalta Ferrolista Espanjasta, missä köli laskettiin 3. kesäkuuta 2004 telakkanumeroll 306. Alus laskettiin vesille 25. toukokuuta 2005 ja luovutettiin telakalta tilaajalle 21. toukokuuta 2007 ja se otettiin palveluskäyttöön 21. toukokuuta 2008.
Mystras
Mystras tai Mistras (Μιστρᾶς, myös Mistra) oli bysanttilaisaikainen linnoituskaupunki Moreassa eli Peloponnesoksen niemimaalla Kreikassa lähellä antiikin Spartaa. Se oli keskiajalla Peloponnesoksen merkittävin kaupunki ja linnoitus, ja Bysantin valtakunnan viimeinen tukikohta alueella.
Mystras sijaitsee Taÿ́getos-vuoren jyrkässä pohjoisrinteessä Spártin kunnassa noin kuusi kilometriä länteen Spártin kaupungista, lähellä nykyistä Mystráksen kylää. Nykyään Mystras on raunioitunut arkeologinen kohde. Vuodesta 1989 se on Unescon maailmanperintökohde nimellä Mystraksen arkeologinen alue. Alueella toimii Mystraksen arkeologinen museo.
Historia
Mystras syntyi Kreikan frankkivallan aikana vuonna 1249, kun Akhaian prinssi Vilhelm II Villehardouin rakennutti sinne palatsinsa sekä linnoituksen. Paikasta tuli Latinalaiseen keisarikuntaan kuuluneen Akhaian ruhtinaskunnan hallinnollinen keskus. Kaupungin alkuperäinen nimi oli Myzethras eli Myzithras (Μυζηθρᾶς), mikä oli todennäköisesti alueen maat alun perin omistaneen henkilön sukunimi.
thumb|left|240px|Mystraksen raunioita. Vuonna 1261 latinalaiset luovuttivat Mystraksen ja muita linnoituksia kaakkoisella Peloponnesoksella lunnaina Vilhelm II:sta, joka oli jäänyt Pelagonian taistelussa nikaialaisten vangiksi. Keisari Mikael VIII Palaiologos teki Mystraksesta tämän jälkeen Morean despotaatin pääkaupungin. Mystraksessa hallitsi yleensä Bysantin keisarin poika tai veli. Vilhelm II:n palatsia eli Mystraksen palatsia laajennettiin ja se toimi paitsi despoottien asuinpaikkana ja myös keisareiden toisena asuinpaikkana. Ajan kuluessa Mystras vaurastui, ja linnoituksen ympärille kehittyi suuri kaupunki, sillä lähiseutujen asukkaat hakivat sieltä turvaa slaavien kansainvaelluksilta. Samalla muun muassa antiikin Spartan paikka jäi käytännössä asumattomaksi. Lopulta Mystraksesta tuli Bysantin toiseksi merkittävin kaupunki Konstantinopolin jälkeen, ja siellä oli bysanttilaisella ajalla enimmillään 25 000 asukasta.
Mystras oli myös bysanttilaisen oppineisuuden viimeinen keskus. Uusplatonilainen filosofi Georgios Gemistos Plethon asui kaupungissa kuolemaansa vuonna 1452 asti. Hän perusti sinne filosofisen koulun, johon tuli oppilaita eri puolilta valtakuntaa. Plethon ja muut oppineet vaikuttivat Italian renessanssiin etenkin sen jälkeen, kun monet näistä muuttivat Mystraksen valtauksen jälkeen Firenzeen ja Roomaan. Kaupungissa kukoistivat myös arkkitehtuuri ja taide, mikä näkyy muun muassa sen kirkkojen ja luostareiden seinämaalauksissa.
Bysantin viimeinen keisari Konstantinos XI Palaiologos oli ennen hallitsijaksi tuloaan Morean despootti. Hänet kruunattiin keisariksi Mystraksessa vuonna 1448. Morean viimeinen despootti oli Demetrios Palaiologos. Hänen aikanaan kaupunki antautui osmanien hallitsija Mehmed II:lle vuonna 1460. Vuonna 1464 Sigismondo Malatesta onnistui valloittamaan kaupungin, mutta ei linnoitusta. Venetsialaiset valtasivat kaupungin ja linnan vuonna 1687. Tämän jälkeen kaupunki kukoisti jälleen. Siellä oli noin 40 000 asukasta, mikä on huomattavasti enemmän kuin esimerkiksi nykypäivän Spártin kaupungissa. Mystras oli muun muassa paikallisen silkkiteollisuuden keskus.
Venetsialaiset pitivät Mystrasta vallassaan vuoteen 1715, jolloin se päätyi jälleen osmaneille. Venäläiset polttivat kaupungin vuonna 1770 ja albanialaiset vuonna 1780. Osmanit hallitsivat kaupungissa aina vuonna 1821 alkaneeseen Kreikan vapaussotaan asti. Vapaussodan alettua Mystras oli yksi ensimmäisiä turkkilaisvallan alta vapautettuja linnoituksia. Ibrahim pašša kuitenkin tuhosi kaupunkia vielä vuonna 1825. Mystras hylättiin vuonna 1834 kuningas kuningas Oton annettua määräyksen Spártin kaupungin perustamisesta antiikin Spartan paikalle.
Mystraksen rauniot liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1989. Alueella on suoritettu kunnostuksia 1950-luvulta lähtien, ja osa sen luostareista ja kirkoista on käytössä.
Rakennukset
Mystras muodostaa Kreikassa ainutlaatuisen kokonaisen keskiaikaisen kaupungin raunioalueen linnoineen, palatseineen, kirkkoineen ja luostareineen. Mystraksen alue jakaantuu kolmeen osaan, jotka ovat linna (Kástro), ylempi kaupunki (Chóra) ja alempi kaupunki (Káto Chóra). Alempi kaupunki on ympäröity muureilla. Rakennukset ovat pääosin peräisin 1200–1400-luvuilta. Monet kirkoista on koristeltu seinämaalauksin. Arkeologiselta alueelta tehtyjä löytöjä esittelee alueen yhteydessä toimiva Mystraksen arkeologinen museo.
Yleiskuva
thumb|right|480px|Kaavakuva Mystraksen alueesta.
Mystraksen merkittävimpiä rakennuksia ja rakennelmia ovat (numerot viittaavat kaavakuvaan):
Linnoitteet ja palatsit
thumb|right|240px|[[Mystraksen linna ja muureja.]] thumb|right|240px|[[Mystraksen palatsi.]]
Mystraksen linna
Kaupunginmuurit
Mystraksen kaupunginmuurit rakennettiin myöhäisbysanttilaisella kaudella. Ne ympäröivät linnaa erityisesti sen haavoittuvaiselta luoteis-, pohjois- ja itäpuolelta, ja niitä oli vahvistettu korkeilla, suorakulmionmuotoisilla torneilla. Muureja oli kahdessa tasossa. Ylempi muuri alkaa linnan länsipuolelta ja kiertää sen pohjoispuolella palatsin alueen ja itäpuolella Pantánassan luostarin. Alempi muuri alkaa kaupungin luoteisosassa ja kiertää Vrontóchion luostarin ja seuraa kukkulan rinnettä Perivléptoksen luostarille.
Mystraksen palatsi
Kirkot ja luostarit
Pyhän Demetrioksen katedraali thumb|right|240px|[[Mystraksen katedraali|Metropolis eli Pyhän Demetrioksen katedraali.]]
Pyhälle Demetriokselle omistettu kirkko oli Mystraksen katedraali (Mitrópoli eli Metropolis), toisin sanoen piispanistuin. Kirkko edustaa Mystraksen kirkoille tyypillistä sekatyyliä. Alaosassaan se on kolmilaivainen basilika, jossa on nartheks ja kellotorni. Tämä osa rakennettiin 1200-luvulla. Basilikan päällä on risti-neliössä -mallinen kupoleilla varustettu kirkko, joka lisättiin 1400-luvun ensimmäisellä puoliskolla. Basilika on koristeltu seinämaalauksilla, jotka on tehty noin 1270–1280 sekä 1300-luvun alkupuolella, kun taas yläosan maalaukset ovat sen rakentamisajalta 1400-luvulta. Osmanivallan aikana katedraalin viereen rakennettiin kaksikerroksiset rakennukset, jotka toimivat piispan palatsina. Arkeologinen museo toimii nykyisin näissä rakennuksissa.
Hagia Sofian kirkko
Hagia Sofian kirkko eli Pyhälle Viisaudelle omistettu kirkko rakennettiin 1300-luvun puolessa välissä. Kirkko on ristinmuotoinen ja varustettu kupolilla, sivukappeleilla ja kellotornilla. Kirkossa on säilynyt huomattavia seinämaalauksia.
Vrontóchion luostari ja Odigítrian kirkko
Vrontóchion eli Brontokhionin luostarin pääkirkko eli katholikon on Odigítrian (Hodegetrian) kirkko eli Neitsyt Maria ”Tiennäyttäjälle” omistettu kirkko, joka rakennettiin vuonna 1310. Myös se edustaa sekatyyliä, ja siinä on nartheks ja erillisiä kappeleita. Kirkko on koristeltu konstantinopolilaisesta tyylistä vaikutteita saaneilla seinämaalauksilla, jotka ovat noin vuosilta 1312–1322.
Pantánassan luostari oli omistettu Neitsyt Marialle ”Kaiken kuningattarelle”. Luostarin katholikon yhdistelee eri tyylejä. Siinä on portiikit ja kellotorni. Luostari on koristeltu seinämaalauksin. Alkuperäisiä noin vuonna 1430 tehtyjä maalauksia on säilynyt yläkerrassa ja kirkossa, kun taas alakerran maalaukset ovat 1700-luvulta. Luostari on edelleen käytössä nunnaluostarina.
Perivléptoksen luostari
Perivléptoksen eli Peribleptoksen luostari oli omistettu ”Arvossapidetylle” Neitsyt Marialle. Sen katholikon on ristinmuotoinen ja siinä on kupoli. Kirkko on koristeltu seinämaalauksin, jotka ovat noin vuosilta 1350–1375.
Pyhien Theodorosten kirkko
L. Frank Baum
Lyman Frank Baum (15. toukokuuta 1856 New York, Yhdysvallat – 6. toukokuuta 1919 Hollywood, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja toimittaja. thumb|left|upright=0.5|Ozma of Oz -kirjan kansi (John R. Neill) vuodelta 1907.
Mystras
Kirkot ja luostarit
Pyhille Theodoroksille omistettu kirkko rakennettiin noin vuosina 1290–1295. Kirkko on kahdeksankulmainen, ja siihen on myöhemmin lisätty kappeleita. Kirkko on koristeltu seinämaalauksilla 1200-luvun lopulla.
Pyhän Nikolaoksen kirkko
L. Frank Baum
Baumin tunnetuin teos on Ihmemaa Oz. Baum kirjoitti kaikkiaan 15 Ozin maailmaan sijoittuvaa lastenkirjaa ja saman verran muita lastenkirjoja. Lisäksi hänen tuotantonsa sisältää runokirjoja ja muualle kuin Ozin maailmaan sijoittuvia fantasiakirjoja. Osan tuotannostaan hän kirjoitti salanimillä. Baumin kuoleman jälkeen muut kirjailijat ovat jatkaneet Oz-tarinoiden kirjoittamista, huomattavimpana heistä Ruth Plumly Thompson, joka on kirjoittanut 19 Oz-kirjaa.
Mystras
Kirkot ja luostarit
Pyhälle Nikolaokselle omistettu kirkko rakennettiin muita kirkkoja myöhemmin, vasta osmanivallan aikana 1600-luvulla. Kirkko on ristinmuotoinen ja varustettu kupolilla ja nartheksilla.
L. Frank Baum
Ihmemaa Ozin pohjalta on tehty useita elokuvia. Tunnetuin on Victor Flemingin ohjaama musikaali Ihmemaa Oz (, 1939), jonka pääosassa näyttelee Judy Garland.
Mystras
Muut rakennukset
thumb|right|240px|Mystraksen talojen raunioita.
L. Frank Baum
Kaikki Baumin englanninkieliset kirjat ovat nykyään public domainissa.
Antti Pehkonen
Antti Pehkonen (s. 4. maaliskuuta 1982 Mariestad, Ruotsi) on entinen suomalainen jalkapalloilija, joka päätti pelaajauransa kauden 2011 jälkeen. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja. Pehkonen on toiminut myös Oulun Luistinseuran valmennuspäällikkönä. Kaudelle 2017 hän nousi AC Oulun apuvalmentajaksi.
Westrayn lentoasema
Westrayn letoasema (IATA: WRY, ICAO: EGEW) on lentoasema, joka sijaitsee Aikernessissa Westrayn saarella Orkneysaarilla, Skotlannissa. Se tunnetaan parhaiten lentoyhteydestä Papa Westrayn lentoasemalle. Lentomatka on 2,8 kilometriä ja lentoaika on rullaus mukaan lukien kaksi minuuttia. Kyseessä on maailman lyhin säännöllinen lento. Papa Westrayn lisäksi Westraysta on lentoja myös Kirkwalliin.
Westaryn lentoasemaa ei ole valaistu, joten sitä ei käytetä yöaikaan.
The Sims: Superstar
The Sims: Superstar on EA Gamesin julkaisema The Sims-pelisarjaan kuuluva peli. Peli julkaistiin 15. toukokuuta 2003 ja se on saatavilla suomenkielisenä.
Jaakko Summanen
Jaakko Ilmari Summanen (1. syyskuuta 1922 Nilsiä – 25. lokakuuta 1990 Kuopio) oli suomalainen sotakirjailija.