cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viron vasemmistopuolue
Viron vasemmistopuolue oli Virossa vuosina 1990–2008 toiminut puolue. Vuonna 2008 puolue yhdistyi Perustuslakipuolueen kanssa muodostaen Viron yhdistyneen vasemmistopuolueen.
Ennen viimeiseksi jäänyttä nimeään puolue tunnettiin nimillä Viron kommunistinen puolue (1990–1992), Viron demokraattinen työväenpuolue (Eesti Demokraatlik Tööpartei) (EDTP) (28.11.1992–17.12.1997) ja Viron sosiaalidemokraattinen työväenpuolue (Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööpartei) (ESDTP) (17.12.1997–18.12.2004).
Vuonna 2004 vasemmistopuolue oli perustamassa Euroopan vasemmistopuoluetta. Puolue oli mukana myös Uuden eurooppalaisen vasemmistofoorumin (NELF) toiminnassa vuodesta 1995.
Historia
Kesäkuussa 1988 Viron kommunistisen puolueen johtaja Karl Vaino luovutti pääsihteerin paikkansa Neuvostoliiton Nicaraguan-suurlähettiläälle, Vaino Väljakselle, joka oli entinen EKP:n ideologinen sihteeri. Virossa ja koko Neuvostoliitossa tapahtunut sisäpoliittinen myllerrys johti 1990 kommunistisen puolueen kahtiajakautumiseen, jossa toinen puoli asettui virolaisten tueksi ja toinen pitäytyi tiukasti neuvostolinjassa. Viron kommunistinen puolue oli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen Viron haaraosasto. 25. maaliskuuta 1990 se julistautui itsenäiseksi Viron kommunistiseksi puolueeksi, jolla nimellä se rekisteröitiin 19. joulukuuta. Neuvostomieliset kovan linjat kommunistit perustivat puolueen nimeltä Viron kommunistinen puolue (NKP:n ohjelmalla) (Eestimaa Kommunistlik Parte (NLKP platvormil)).
Viron vasemmistopuolue profiloitui vironvenäläisten ja neuvostohistorian puolustajana erityisesti Pronssisoturi-kiistan aikana. Talouden osalta se vaati suurempaa valtion kontrollia ja julkista taloutta. Vuonna 2004 sillä oli 1 100 jäsentä, joista vain 10 prosenttia oli alle 35-vuotiaita.
13. kesäkuuta 2007 puolue jäi ilman johtajaa, kun vuoden 2004 lopusta lähtien puheenjohtajana toiminut Sirje Kingsepp erosi puolueesta. Lokakuussa 2007 puolue aloitti yhdistymisneuvottelut vasemmistolaisen vironvenäläisen Perustuslakipuolueen kanssa, joka samalla kävi yhdistymisneuvotteluja Viron venäläisen puolueen kanssa. 1. joulukuuta Perustuslakipuolueen puoluekokous päätti yhdistyä kummankin puolueen kanssa, mutta kun ei-vasemmistolainen venäläisnationalistinen Viron venäläinen puolue ei halunnut yhdistyä vasemmistopuolueeseen, päätti Perustuslakipuolue yhdistyä vasemmistopuolueen kanssa. 12. toukokuuta 2008 yhdistymissopimus allekirjoitettiin ja se astui voimaan 28. kesäkuuta, jolloin puolueiden johdot yhdistettiin. Puolue sai nimen Viron yhdistynyt vasemmistopuolue.
Jakes
Jakes tai Jakeš on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Munsalan vaakuna
thumb|150px|Munsalan vaakuna (1965–1974) Munsalan vaakuna oli Munsalan kunnan tunnus. Sen joutsenaihe viittaa rannikkoseudun luontoon kuin myös vapauteen ja kaukokaipuuseen.
Vaakunan selitys kuuluu ”sinisessä kentässä kultainen alainen hirsi ja sen yläpuolella kaksi lentävää hopeajoutsenta.” Vaakunassa joutsenet edustavat maastamuuttoa ja kaukokaipuuta, kultainen kenttä sinisellä pohjalla valkoisella viivalla  edustaa peltoja ja vaahtoavaa sinistä merta. Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, se perustuu ehdotetun ajatuksen kansalaiskoulunopettajan Lars Pensarilta. Munsalan kunnanvaltuusto hyväksyi sen 16. maaliskuuta 1965 ja Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 4. marraskuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1975, kun Munsala yhdistyi Uudenkaarlepyyn kaupunkiin yhdessä Uudenkaarlepyyn maalaiskunnan ja Jepuan kanssa.
Vesna Dolonc
Dolonc on päässyt Grand Slam -turnauksessa parhaimmillaan kolmannelle kierrokselle Australian avoimissa 2011 ja Wimbledonissa 2013.
Arthur Rosenkampff
Arthur Henry ("Art") Rosenkampff (3. marraskuuta 1884 New York – 6. marraskuuta 1952 Newark) oli yhdysvaltalainen voimistelija. Hän kilpaili New York Turnverein -joukkueen jäsenenä vuoden 1904 kesäolympialaisissa Saint Louisissa ja oli mukana saamassa joukkuekilpailussa hopeaa. Hän osallistui lisäksi kolmeen yksilökilpailun lajiin.
Rosenkampff pääsi laskentatoimen professoriksi New Yorkin yliopistoon ja julkaisi kirjat Bookkeeping – Theory and Practice sekä The Theory of Accounts.
Matkuslampi (Parkano)
Matkuslampi on suoksi kuivatettu järvi Pirkanmaalla Parkanossa Kuivasjärven kylässä. Entinen järvi on nykyään kosteikko ja se kuului Ikaalisten reitin Kuivasjärven valuma-alueeseen, joka on osa Kokemäenjoen vesistöä. Matkuslammen laskuojana oli Vääräjokeen eli Luomaan yhtyvä Myllyluoma.
Maantietoa
Matkuslammen vedenpinta oli 141,8 metriä merenpinnan yläpuolella ja se oli matala ja ruohottunut lampi. Nykyään se on tasaista avosuota, joka jää Hakavuoren ja viereisen hiekkaisen harjanteen väliin. Myllyluoma, joka lähti Hangasnevan reunalla sijainneesta Hangaslammesta, on nykyään kaivettu ohittamaan lammen suon kummaltakin puolelta. Hangaslampi oli matala ja umpeen kasvava lampi ja on nykyään tiheästi ojitettua ja metsittynyttä suota. Liesilammen kaivettu laskuoja vetää kohti Myllyloumaa. Matkuslammen ojat on kaivettu lammen rantoja seuraten, joten niistä voi nykykartoista päätellä lammen enimmäismitat. Lampi oli siten 600 metriä pitkä ja 170 metriä leveä. Matkuslammen kierto-ojat yhtyvät lopuksi Vääräjokeen eli Luomaan. Matkuslammen rannat ovat autiot ja ympäristön tiet kulkevat joko läheiselle pellolle tai ohittavat sen eteläpuolelta matkallaan kylälle. Valtatie 3 ohittaa lammen 400 metrin etäisyydeltä.
Historiaa
Vanhoissa Parkanon tai Kihniön pitäjänkartoissa (tehtiin yleensä 1840–1870-luvuilla) Matkuslampi on piirrettu näkyviin ja merkitty samannimisenä kuin se on nykyäänkin. Kuivaston maatila on silloin sijainnut nykyisellä paikallaan, vaikka peltoala olikin vielä pieni. Lampeen laski oja, joka sai alkuunsa "Hongaslammesta", joka oli tuolloin suuri järvi. Liesilampi oli tuolloin vielä laskuojaton suolampare. Vääräjoen rantaniittyjä käytettiin heinäntekoon ja siksi kartassa ne on varattu Kuivasjärven kylälle. Kuivasjärven länsirantaa seuratsi tie, joka kääntyi lievästi Matkuslammen kohdalla ja jatkoi nykyiselle Jylhänkylän suuntaan.
Vuonna 1880 haki kruunun torppari Michel Michelsson Kuivaston maatilalta lupaa saada kuivattaa "Matkulammenjärven" ja saada käyttöönsä siitä syntyvät vesijättömaat. Päätö asiaan on annettu 10.12.1883. Vanhassa vuoden 1959 painetussa peruskartassa Matkuslampi on vielä piirretty sinisellä ruohottuneeksi lammeksi, johon Myllyluoma laski Hangassuolla olleesta umpeen soistuneesta Hangaslammesta. Myös Liesilammesta oli jo kaivettu laskuoja, joka yhtyi Myllyluomaan. Vääräjoki oli tuolloin piirretty pääuomaksi, joka lähti virtaamaan Matkuslammesta. Lammen ympärillä sijaitsivat Kuivaston maatilan peltoja.
Vuoden 1982 painetussa peruskartassa lammen ympärille oli kaivettu kokoavat ojat, joiden kautta Myllyluoman vedet ohjattiin ohi Matkuslammen suoraan Vääräjokeen. Kuivaston pelloista osa olivat tuolloin metsittyneitä, mutta kuistinkorven pelto on vielä nykyäänkin olemassa. Tämä tilanne on edelleen voimassa. Matkuslampi on edelleen puutonta avosuota eikä kuivattaminen ole edistynyt 1980-luvun tilanteesta.
Jade (yhtye)
Jade on yhdysvaltalainen hip hop soul -yhtye, joka oli alun perin toiminnassa vuosina 1991–1997, mutta joka on jälleen ollut toiminnassa vuodesta 2014 alkaen. Yhtye koostui alun perin Tonya Kellystä, Joi Marshallista ja Di Reedistä. Lyhyen mutta menestyksekkään uransa aikana Jade on julkaissut kaksi studioalbumia, yhden livealbumin sekä useita R&B-singlejä.
Bouquemont
Bouquemont on kunta Koillis-Ranskassa Meusen departementissa Grand Estin alueella. Kunnassa asui 111 asukasta vuonna 2017 ja sen pinta-ala on 7,49 neliökilometriä.
Kekrola
Kekrola oli kylä Kivennavan pitäjässä Karjalankannaksella. Kylän keskustasta oli matkaa rajalle nelisen kilometriä, Kivennavan kirkonkylään Seppälän kylän ja Ronnunkylän kautta 12 kilometriä.
Kekrolassa oli talvisodan syttyessä 63 tilaa. Kekrolan tilat olivat pieniä, vain kolmasosa tiloista oli elinkelpoisia ilman muualta hankittuja sivuansioita. Monet pikkutilalliset olivat käsityöammatin harjoittajia. Ennen Suomen itsenäistymistä kekrolalaiset elivät kaupankäynnillä Pietariin. Sinne ja pietarilaisille Kivennavalla ja Terijoella asuville huvila-asukkaille maa- ja karjataloustuotteita sekä kaikkea muuta, marjoja, sieniä, metsälintuja, saunavastoja. Kekrolan kansakoulu aloitti toimintansa vuonna 1902 vuokrahuoneistossa ja omassa koulurakennuksessa v.1906. Kekrolassa kävivät koulua Seppälän kylän ja Ronnunkylän lapset kunnes Seppälän koulu valmistui vuonna 1925.
Nykyisin Kekrolan kylän paikkeilla on muutama talo peltojen ja metsän keskellä tien A120 varrella.
Simson Shituwa
Simson Tetinge Haivela Shituwa (s. n. 1871, Oilambo, Oukwanyama, Portugalin Länsi-Afrikka — 30. tammikuuta 1969 ) oli yksi ensimmäisestä seitsemästä ambolaisesta, jotka lähetysjohtaja Matti Tarkkanen vihki 27.9.1925 Oniipassa Ambomaalla papiksi Tampereen piispan antamalla valtuutuksella.
Shituwa syntyi n. 1871 Shituwa shaHaivelan ja Namutenyan poikana. Hänet kastoivat saksalaiset lähetyssaarnaajat 16. maaliskuuta 1902. Hän kävi Oniipan pappisseminaarin vuosina 1922–25.
Hän työskenteli Endolassa vuosina 1925–40 ja 1945–69 ja Eenhanassa vuosina 1941–44.
Shituwa oli paikallinen suurmies, jonka kanssa monet valkoiset Lounais-Afrikan hallitusmiehet usein neuvottelivat. Hän näyttäisi kääntyneen kristityksi Ondjivassa Reinin Lähetysseuran toiminnan tuloksena.
Shituwa oli raajarikko, mutta sellaisenakin hänen sanotaan olleen ”voimakkaampi kuin muinoinen kaimansa. Tällä Simsonilla ei ollut voima hiuksissa eikä lihaksissa, vaan sydämessä, jossa Jumala asui.”
Kun saksalaiset joutuivat vuonna 1916 jättämään lähetysasemansa Angolassa ensimmäisen maailmansodan seurauksena, Shituwa muutti Lounais-Afrikan puolelle. Hän oli tuosta lähtien, jo ennen pappisvihkimystään Oukwanyaman kirkon kantavia voimia. Shituwa hoiti tuolloin eteläisen Oukwanyaman länsiosaa, kun taas itäisestä osasta piti huolta Wilhelm Kafita. Ilmeisesti he hoitivat alueen seurakuntia riippumatta siitä, olivatko asukkaat Angola vai Lounais-Afrikan puolella. Suomalaiset perustivat tälle alueelle, Lounais-Afrikan puolelle ensimmäisen lähetysaseman, Engelan, vasta 1921.
Vuonna 1918 Shituwa joutui Omafossa Lounais-Afrikan puolella tekemisiin katolisen lähetyssaarnaajan kanssa. Tämä oli ilmaantunut paikalle ja halusi kastaa ihmisiä. Shituwa epäröi, ja kun sitten katolinen isä olisi halunnut kokonaisen punnan jokaisesta kastetusta, Shituwan oli helppo vastata kieltävästi tämän isän tarjoukseen. Näin tämä pappi sai jatkaa matkaansa tyhjin toimin.
Vuonna 1921 Shituwa avusti suomalaista August Hännistä Engelan lähetysaseman perustamisessa. Hän osoitti uudelle asemalle paikan pari kilometriä Omafon länsipuolella olevan laajan laakson (oshanan) vastarannalta, jossa maa on hieman ylevämpää kuin ympäristössä.
Vuonna 1922 Shituwa aloitti opintonsa Oniipan seminaarin pappisluokalla. Saatuaan pappisvihkimyksen Shituwa toimi pappina kotiseudullaan Endolassa, joka muodosti Engelan kappeliseurakunnan 30 km Engelasta lounaaseen. Sinne vihittiin kirkko vuonna 1927. Kirkonkirjoista pidettiin kuitenkin tässä vaiheessa huolta Engelassa.
1950-luvun lopulla Shituwa oli “korkeasta iästään huolimatta säilynyt henkisesti harvinaisen virkeänä ja paloi halusta palvella edelleenkin evankeliumin asiaa”, kirjoittaa hänestä Elias Pentti vuonna 1958.
Shituwa oli naimisissa kolme kertaa, ensin Katrina kaShikongon kanssa, sitten Hulde yaAmitin kanssa, joka kuoli vuonna 1921, ja viimeiseksi Miriam gaHamunyelan kanssa, jonka kanssa hänet vihittiin vuonna 1921.
Saksanturilas
Saksanturilas (Melolontha melolontha) on lehtisarvisiin (Scarabaeidae) kuuluva kovakuoriaislaji.
Tuntomerkit
Naarailla on koiraisiin verrattuna lyhyemmät liuskat tuntosarvissa.
Levinneisyys
Saksanturilaat elävät lehtimetsissä. Lajia ei tavata luonnonvaraisena Suomessa. Kuitenkin joitakin saksanturilasyksilöitä on kulkeutunut Suomeen tuontitavaroiden mukana. 1900-luvun alussa laji oli Ruotsissa hyvin yleinen ja niitä tapettiin silloin paljon, koska siitä sai vastineeksi rahaa.
Elintavat
Turilaat syövät lehtiä. Toukat syövät monien eri kasvien juuria, ja niitä pidetään viljelykasvien tuholaisina. Toukat elävät yleensä maassa neljä vuotta ennen koteloitumistaan.
Milena Blahoutová
Milena Vecková (o.s. Blahoutová, 30. tammikuuta 1933 – 1. toukokuuta 2018 Saksa) oli Tšekkoslovakiaa edustanut koripalloilija ja käsipalloilija.
Euroopansuokilpikonna
Euroopansuokilpikonna eli suokilpikonna (Emys orbicularis) on suokilpikonnien heimoon kuuluva kilpikonnalaji.
Euroopansuokilpikonnalle kertyy pituutta 20–35 cm. Sen kilpi on pehmeä ja ovaalin muotoinen ja väriltään musta tai tummanruskea keltaisin pistein ja raidoin. Pää ja jalat ovat saman väriset. Plastronin saranan avulla kilpikonna voi sulkea kilven etuosan. Eläin lekottelee mielellään kaatuneiden puiden ja kivien päällä, mutta tuntiessaan itsensä uhatuksi se sukeltaa nopeasti veteen. Euroopansuokilpikonna munii 10–16 munaa. Lajin levinneisyys kattaa Euroopan Tanskaan saakka pohjoisessa sekä Afrikan ja Aasian luoteisosat. Se elää seisovissa tai hitaasti virtaavissa makeissa vesissä, joissa on tiheä kasvillisuus ja liejupohja. Joskus lajin olemassaolosta kertovat vain veden pinnalle nousseet, saaliiksi saatujen kalojen uimarakot. Euroopansuokilpikonnan ravintoon kuuluvat kalat, sammakkoeläimet, madot, kotilot ja joskus myös pienet jyrsijät ja linnut sekä kasvit ja raadot.
Euroopansuokilpikonna on nykyään äärimmäisen harvinainen, joten vain harva ihminen on nähnyt tämän lajin luonnossa. Viime aikoina kantaa on pyritty palauttamaan takaisin siirtoistutuksin. Kun euroopansuokilpikonna oli Keski-Euroopassa vielä yleinen, sitä syötiin paastonaikaan, jolloin tuli pidättäytyä liharuoasta. Kala kun oli sallittua, joten pieni sääntöjen kiertäminen ei kaikkia haitannut. Tämä ei kuitenkaan ole ollut kilpikonnan voimakkaan vähenemisen taustalla. Suurin syypää on sopivien elinympäristöjen tuhoutuminen. Laji on ollut Saksassa ja sen naapurimaissa erityisen suojelun kohteena jo vuosia.
Nabot Manasse
Nabot Manasse tai Nabot Shiyoma (s. Ambomaa, Saksan Lounais-Afrikka — k. 30. tammikuuta 1958 ) oli yksi ensimmäisestä seitsemästä ambolaisesta, jotka lähetysjohtaja Matti Tarkkanen vihki 27. syyskuuta 1925 Oniipassa Ambomaalla papiksi Tampereen piispan antamalla valtuutuksella.
Manassen syntymäaikaa ei tiedetä. Hänet kastettiin 25. joulukuuta 1908.
Manasse opiskeli Oniipan seminaarissa vuosina 1922–25. Hän työskenteli pappina Onayenassa vuosina 1925–50 ja 1953–58 ja Okankolossa vuosina 1950–53.
Manasse oli naimisissa kahdesti, ensin Helena yaKalundukan kanssa vuosina 1909–33 ja sitten Kristina kaNambulin kanssa vuodesta 1933. Hänellä ei ollut lapsia.
Kritsán rotko
Kritsán rotko on rotko Lasíthi- eli Díkti-vuorilla Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee Lasíthin alueyksikössä noin 9,5 kilometriä lounaaseen Ágios Nikólaoksesta.
Rotkon pituus on noin 13 kilometriä. Se saa alkunsa läheltä Kritsán kylää, josta se on saanut nimensä, ja päättyy Tápesin kylään. Kapeimmillaan rotko on vain noin 1,5 metriä leveä. Rotkovaellus on keskivaikea ja vaatii jonkin verran kiipeilyä rotkon pohjan suurilla kivillä. Vaelluksen voi tehdä 5–6 kilometrin tai 10–12 kilometrin mittaisena.
Calpen ketunmetsästys
thumb|George Cole, Calpen metsästysseurue kokoontuu Cork Woodsissa, 1800-luku
Calpen ketunmetsästys oli Gibraltarilla yli sadan vuoden ajan järjestetty kettujahtitapahtuma. Se oli merkittävä seurapiiritapahtuma ja brittiläisen kulttuurin ilmentymä kaukaisella Britannian merentakaisella alueella. Se oli harvinainen myös siviilihenkilöiden järjestämänä tapahtumana Gibraltarilla, joka toimi lähinnä laivastotukikohtana.
Metsästysseurue järjesti kettujahteja kaksi kertaa viikossa metsästyskauden ajan eli marraskuusta maaliskuuhun. Jahdit järjestettiin Espanjan puolella Gibraltarin lähistöllä. Pisimmät matkat olivat 14 mailia (noin 22 km). Metsästys oli sosiaalinen ja urheilutapahtuma, ei enää haittaeläinten tuhoamista. Itse asiassa ketut kävivät alueella ajoittain niin harvinaisiksi, että niitä piti tarhata tai tuottaa Englannista jotta metsästysretkiä voitiin järjestää. Joidenkin espanjalaisten silmissä rajan yli suuntautuneilla retkillä nähtiin myös sotilaallista merkitystä.
Per Åke Laurén
Per Åke Laurén (20. toukokuuta 1879 Helsinki – 13. tammikuuta 1951) oli suomalainen Septem-ryhmään kuulunut taidemaalari. Hän oli myös opettaja, kirjailija ja kotiseutuharrastaja.
Calpen ketunmetsästys
Jahdit jatkuivat vuoteen 1939 asti.
Per Åke Laurén
Laurénin vanhemmat olivat varatuomari Albert Verner Laurén ja Albertina Sofia Wasz. Hän kävi lyseota ja opiskeli sitten Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1899–1901. Laurén osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin 1900-1908 sekä myöhemmin 1936 ja 1943.
Laurén toimi opettajana Taideteollisessa keskuskoulussa 1926–1951 sekä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1937–1944. Hän oli jälkimmäisen koulun johtajana 1938–1941.
Laurén maalasi 1900-luvun alussa vielä humoristissävyisiä kuvia kansanelämästä, mutta oleskeltuaan Pariisissa hän alkoi siirtyä kohti modernimpaa ilmaisua. Hän kuului 1910-luvulla Septem-taiteilijaryhmään joka lähti uudistamaan Suomen maalaustaidetta neoimpressionismin hengessä. Myöhemmässä tuotannossaan Lauren keskittyi lähinnä yleensä Uudenmaan viljelysseuduilta maalattuihin värikkäisiin maisemamaalauksiin.
Jääkiekon 1. divisioonan maailmanmestaruuskilpailut 2005
'''Jääkiekon 1. divisioonan maailmanmestaruuskilpailut 2005''' pelattiin Unkarissa (Lohko A) ja Alankomaissa (Lohko B) 17.-23. huhtikuuta.
Lopulliset sijoitukset
IIHF:n rankingpisteet määräytyvät sijoitusten perusteella.
Peräseinäjoen Toive
Peräseinäjoen Toive (PeTo), viralliselta nimeltään Voimistelu- ja Urheiluseura Peräseinäjoen Toive r.y., on seinäjokelainen urheiluseura, jolla on nykyään toimintaa lentopallossa, painissa, pesäpallossa ja salibandyssa. Seura perustettiin vuonna 1927 Peräseinäjoella, mutta vuoden 2005 kuntaliitoksen myötä seuran nykyinen kotipaikkakunta on Seinäjoki.
Pesäpallossa Toive pelasi Suomen naisten pääsarjassa Superpesiksessä seitsemän kauden ajan, mutta naisten pesäpallo siirtyi vuonna 2005 erikoisseura Petojussien alaisuuteen. Miesten pesäpallossa Toive pelaa kaudella 2011 Suomensarjaa. Toiveen jäsenmäärä on 550.
Toiveen menestyneimpiä urheilijoita ovat painijat Keijo Manni ja hänen poikansa Jani Manni sekä kymmenottelija Jaakko Ojaniemi.
Historia
Voimistelu- ja urheiluseura Peräseinäjoen Toive perustettiin 19. marraskuuta 1927 seuran ensimmäisen puheenjohtajan Kalle Kivistön koolle kutsumassa kokouksessa. Seuraa perustettaessa oli kolme vaihtoehtoa: itsenäinen seura tai toimiminen suojeluskunnan tai nuorisoseuran yhteydessä. Näistä vaihtoehdoista Kivistö piti parhaana itsenäistä seuraa erityisesti taloudellisten resurssien jakamisen takia. Varoja seuran toimintaan Toive hankki järjestämällä iltamia ja huvitilaisuuksia Kalajärvellä, kuten juhannuksena 1931 ja heinäkuussa 1932. Yritysrekisteriin seura kirjattiin 1. huhtikuuta 1954.
Jo ensimmäisinä vuosinaan Toive järjesti useita piirinmestaruuskilpailuja ja osallistui joukkueina SNLL:n ja SVUL:n voimistelujuhlille. Urheilumuodoista etualalla Toiveella oli yleisurheilu sekä erityisesti pesäpallo. Muita lajeja Toiveella olivat 1930-luvulla lähinnä voimistelu ja hiihto, joiden piirinmestaruuskilpailuja Peräseinäjoki saikin järjestettäväkseen. Sotavuosien aikana Toiveen toiminta taantui. 3. joulukuuta pidetyssä ”herättävässä kokouksessa” päätettiin kuitenkin, että toimintaa jatketaan.
Toiveen toiminta vilkastui jälleen 1950-luvulla, kun urheiluohjaajaksi palkattiin vuonna 1954 seuran ja urheilulautakunnan yhteistyöllä Veikko Lähdesmäki, jonka ohjaamaan toimintaan osallistui yhteensä yli 300 poikaa. Kesällä 1954 Toive osallistui Lakeuden Suurkisoihin suurimmalla joukkueella, johon kuului yhteensä 284 tyttöä ja poikaa. Esa Riihimäen puheenjohtajakausi oli kokonaisuudessaan eteenpäin menoa, mutta silti kunnan tuki jäi 1950-luvulla vielä vähäiseksi. Kun muualla Vaasan läänissä kunnan urheilutoimintaan jakama tuki oli keskimäärin 210 markkaa asukasta kohden, Peräseinäjoella vastaava summa jäi 11 markkaan, joten Toive joutui rahoittamaan toimintansa pitkälti itse.
Hågahögen
pienoiskuva|Hågahögen kesäkuussa 2005 pienoiskuva|ja mäki toiselta puolelta syyskuussa 2013 pienoiskuva|Hågahögenin hauta-antimet, Tukholman Historiallinen museo Hågahögen (myös Björns hög tai Kung Björns hög) on hautakumpu Hågadalenissa Uppsalan kaupungin itäpuolella Uplannissa Ruotsissa. Siihen on haudattu aikanansa merkittävä henkilö, joka vaikutti Uplannissa Skandinavian pronssikaudella noin 1000 eaa. eli Monteliuksen periodilla IV.
Peräseinäjoen Toive
Historia
1950-luvun lopulla Toiveen kyläjaostoja oli jo seitsemän ja jaostoja kahdeksan. Valistus- ja raittiusjaostoa johti Liisa Viiru, yleisurheilua A. Arponen, painia A. Aho, pesäpalloa E. Kilpi, hiihtoa E. Haapala, voimistelua A. Haapala ja suunnistusjaostoa J. Piuhola. Seuran puheenjohtajana toimi E. Kanto. Urheilukentän keskeneräisyydestä huolimatta peräseinäjokelaiset saavuttivat 1950-luvulla kohtalaisen hyviä tuloksia, ja vuosikymmenen lopulla seuran parhaita yleisurheilijoita olivat kuulassa Jussi Mäki-Hukkala ja korkeudessa Toivo Mäkimantila. 1960-luvun alussa toiminnassa tapahtui käännekohta, kun yleisurheilussa alkoi laskukausi ja tilalle tuli vilkas painiharrastus. Yleisurheilu alkoi kuitenkin vielä 1960-luvun lopulla näyttämään jaoston piristymisen merkkejä, mutta vasta 1970-luvulla alkanut Pentti Koskiahon systemaattinen valmennus alkoi tuottaa laajempaa tulosta suomenmestaruustasolla. Toiveen urheilijat saavuttivat vuoden 1974 aikana kahdeksan SM-mitalia ja 23 piirimitalia. Toiveen menestyslajeja olivat yleisurheilu ja paini.
Hågahögen
Tutkimushistoriaa
Hågahögen kaivettiin kahteen otteeseen vuosina 1902–1903. Kaivauksia johti Oscar Almgren ja hänellä oli apunaan Uppsalaseminarietin arkeologian opiskelijat, joista Gustav Adolf toimi kaivauksien järjestelijänä. Ensimmäinen kaivaus suoritettiin loka-marraskuussa vuonna 1902 ja toinen huhti-toukokuussa vuonna 1903. Kaivauksien rahoitus tuli monesta lähteestä, mutta rahaa saatiin myös kuninkaalliselta perheeltä. Tutkimuksissa paljastui, ettei hauta ollutkaan kansainvaellusajalta vaan pronssikaudelta. Kaivauksissa havaittiin, että hautakumpu oli rakenteeltaan mutkikas, mikä herätti monia tutkimuskysymyksiä. Itse haudan löydöt olivat rikkaat ja ne ovat esillä pysyvässä näyttelyssä Historiallisessa museossa Tukholmassa.
Peräseinäjoen Toive
Historia
1980-luvulla Toiveen toimintaa kavensi jatkuva puute rahasta, joten kesällä 1989 Toive esitti kunnalle 15 000 markan lisäavustusta ja seuraavalle vuodelle 150 000 markkaa. Peräseinäjoen kunta totesi, ettei ylimääräiseen avustukseen olisi varaa, mutta lopulta Toiveelle kuitenkin myönnettiin marraskuussa 20 000 markkaa erillisenä kohdeavustuksena. 1980-luvulla yleisurheilutoiminta heikkeni ja painin rinnalle nousi takaisin pesäpallo.
Hågahögen
Tutkimushistoriaa
Kun Ruotsissa alettiin kerätä talteen kansan suussa käytettyjä tarinoita, kerrottiin tutkijoille Hågahögenistä vuonna 1704, että sinne on haudattu kuningas Björn. Tarinan mukaan hän olisi elänyt rautakauden lopulla ja sen vuoksi hautakumpua kutsuttiin juuri nimellä ”Kung Björns hög”. Nimitys Hågahögen on tullut käyttöön nykyaikana.
Peräseinäjoen Toive
Paini
Painista tuli muutaman vuoden kuluessa seuran perustamisesta Toiveen menestynein urheilulaji. Sen edistymistä häiritsi kuitenkin kunnollisten harjoitustilojen puute, joten seura ehdotti syksyllä 1935 painikämpän rakentamista Jukolan nuorisoseurantalon vintille. Nuorisoseura vastusti esitystä vedoten tilojen ahtauteen, mutta Toive otti asian uudestaan käsittelyyn helmikuussa 1936 sitoutuen maksamaan 3 000 markkaa rakentamiskustannuksia, minkä jälkeen hanketta ei enää vastustettu.
Hågahögen
Ajoitus
Hautakumpu ajoitettiin aluksi pronssikauden IV periodille esinelöytöjen tyylien avulla. Hiilenkappaleista 1960-luvulla tehdyt radiohiiliajoitukset vahvistavat esinetyylien avulla tehdyt arviot oikeiksi.
Peräseinäjoen Toive
Paini
Innostus painiin nousi vuonna 1948, kun mattoja alettiin hankkia eri kyliin. Tilojen puute säilyi ongelmana, mutta vuonna 1950 painimattoja oli kirkonkylän lisäksi viidessä kylässä, joiden välillä käytiin kilpailuja Peräseinäjoen mestaruudesta.
Hågahögen
Vainaja
Vainaja on poltettu suurella kokolla ennen hautaamista. Vainajan poltetut jäännökset oli asetettu vähintään 2,5 metriä pitkään puuarkkuun, ja kokosta talteen otetut hiilet ja muu tuhka oli kaadettu hautakummussa olevan hautakammion pohjalle. Kaivauskertomuksessa mainitaan arkun olleen tammiarkku. Tutkijat ovat kuitenkin alkaneet epäillä sitä, oliko vainaja mies vai nainen. Hauta-antimista päätellen hän olisi todennäköisesti ollut mies.
Peräseinäjoen Toive
Paini
Peräseinäjoki on saavuttanut painissa menestystä myös laajalla rintamalla. Ylikonstaapeli Erkki Mäki-Kihniä paini kolme poliisien Euroopan-mestaruutta, kaksi PM-hopeaa, neljä SM-hopeaa ja yhden pronssin 1950- ja 1960-luvulla. Myös lahjakas Jussi ”Hukka-Jussi” Mäki-Hukkala saavutti kreikkalais-roomalaisen painin SM-kisoissa pronssia vuonna 1961 ja vuonna 1963 vapaapainin Suomen-mestaruuden yli 97 kiloisten sarjassa. Samana vuonna Västeråsin MM-paineissa Mäki-Hukkala sijoittui neljänneksi ja oli tuolloin Peräseinäjoen kovin ja nimekkäin urheilija. Mäki-Hukkala hankki vielä vapaapainin Suomen-mestaruuden vuonna 1971 yli 100-kiloisten sarjassa. Jorma Talvitie oli junioreiden Pohjoismaiden mestari 70 kilon sarjassa vuosina 1967 ja 1968.
Hågahögen
Vainaja
Hautaan laitettiin mukaan polttamattomina hänen henkilökohtaisia esineitään. Niitä olivat osittain kullattu pronssimiekka, jonka puinen kahva oli lahonnut pois ja miekasta oli sen vuoksi irronnut 29 kultaniittiä. Miekan kahvaan on voinut kuulua myös kullasta valmistettu nuppi, jollainen on myös löytynyt haudasta. Lisäksi on löytynyt pronssinen partaveitsi, pienempi partaveitsi, kahdet pienet pinsetit, kaksi pronssista ripustinta vyöhön, kullattu pronssinen vaatesolki (silmälasisolki, josta on sen neula katkennut), kaksi kullattua pronssinappia, kaksi vaatteisiin kiinnitettävää pronssista kaksoisnappia (pitkillä piikkimäisillä ulokkeilla), neljä pitkää litteästä kultalangasta valmistettua kierteistä koristetta, sekä kolme pientä ja tiiviisti rullattua spiraalikoristetta samanlaisesta kultalangasta. Esineet oli valmistettu pronssista, jotka oli sitten kullattu tai koristeltu kultalangoilla. Metalliesineiden lisäksi löytyi keramiikan sirpale, 3 tai 4 hartsinkappaletta, joissa oli näkyvissä puun pinnan aiheuttamat painaumat, tuohenpalanen, ihmisen poltettuja luita ja vähäisiä tammiarkun jäänteitä.
Suurin esine oli pronssimiekka, joka oli osittain kullattu. Kahvan orgaaninen aine oli puuta, josta oli kahvassa jäljellä pienet jäänteet. Miekan terä on keskeltä vahvempi ja miekan molemmat sivut olivat terotettuja. Miekan kokonaispituus on 76,5 senttimetriä. Kahvan koristeina oli kummallakin sivulla viisi pyöreää ympyrää, joiden sisällä oli viisi tai kuusi samankeskistä rengasta aivan kuin puun vuosirenkaissa. Samoja ympyröitä oli käytetty vaatesoljen koristelussa.
Peräseinäjoen Toive
Paini
Vuonna 1979 valtuustoryhmä teki aloitteen painijoiden harjoittelumahdollisuuksien ja tilojen parantamisesta. Urheilulautakunnan mielestä vaihtoehtoina olivat painikämpän kunnostaminen tai tilojen varaaminen muualta. Kunnollisen painipaikan saaminen näytti etäiseltä, kun kunnalta ei meinannut saada avustusta edes vanhan salin korjauskustannuksiin. Toive uudisti anomuksensa vuonna 1983, minkä jälkeen määräraha myönnettiin. Uusi paini- ja voimailutila valmistui kesällä 1985.
Hågahögen
Vainaja
Haudasta löydetty vaatesolki, joka varastettiin vuonna 1986, oli yksinkertainen solki. Sen koristeena käytettiin pronssista valettuja pyöreitä koristeltuja levyjä, joiden halkaisijat olivat yli 4 senttimetriä. Koristelussa levyn keskelle oli kaiverrettu ympyrä, jossa oli renkaita kuin puun vuosirenkaissa. Sen ympyrän ympärillä kiersi symmetrisesti seitseman samanlaista ympyrää. Levyn uloin ornamentti muodostui viivojen välissä kulkevasta sik-sak-kuviosta, joka kiersi kaikkien ympyröiden ympäri. Molemmat levyt oli istutettu kierretyillä kultalangoilla koristellun kehyksen sisälle niin, että kokonaisuus muistutti pyöreitä silmälaseja. Soljen neulan päässä sijaitsi vielä yksi ympyrälevy, jossa koristeena oli vain samakeskisiä ympyröitä. Löydettäessä soljen neula oli katki. Vaateneulaa pidetään naisellisena ja sen takia on esitetty, että haudassa olisikin haudattuna nainen. Toisaalta partaveitsen takia on ehdotettu miehen ja naisen yhteishautaa, kahden partaveitsen takia kahden miehen hautaa ja tietenkin myös kahden miehen ja naisen yhteishautaa.
Hågahögen on siitä erikoinen tapaus Mälarenin laaksossa, etteivät tämän seudun asukkaat rakentaneet kuolleille enää hautakumpuja. Näin on kuitenkin tapahtunut juuri tälle yhdelle ihmiselle. Kun vielä hauta-antimet olivat runsaat, mikä on tälle ajalle harvinaista, vahvistuu erityistapauksen tunne selvästi. Keski-Ruotsissa ei ollut enää tapana laittaa hautaan aseitakaan, kuten oli tapana Tanskan alueilla vielä periodilla IV. Lähin Hågahögeniä muistuttava samanaikainen hautaus löytyy Tanskan alueelta. Siellä vertailuun voidaan ottaa Lusehøjn hautakumpu Fynin saarelta ja Seddlinin hautakumpu Mecklenburgista Saksasta. Toinen erikoisuus on ollut käyttää pitkää tammiarkkua, joka oli tapana varhaisella pronssikaudella ruumishautauksen yhteydessä, ja silti on poltettu vainaja, kuten oli tehty myöhäisellä pronssikaudella. Tässä hautauksessa on käytetty sekä vanhaa että uutta traditiota yhdessä.
Peräseinäjoen Toive
Paini
Nykyisin Toiveen painijaoston parhaiten menestynyt kilpailija on Oskari Riihioja, joka on saavuttanut vuonna 2010 kreikkalais-roomalaisessa painissa SM-pronssia ja vapaapainissa SM-hopeaa.
Hågahögen
Hauta
Tammiarkku löytyi romahtaneesta hautakammiosta, joka oli rakennettu pystytetyistä ja määrämittaisista tammen puunrungoista. Hautakumpu oli rakennettu sen ensimmäistä hautausta varten ja tämä arkku sijoitettiin maan pinnalle sammuneen hiilloksen päälle. Joko paikka poltettiin ennen hautausta tai sitten rovion jätteet kuljetettiin hautapaikalle. Arkku sijoitettiin tukkipuista rakennettuun kammioon, jonka sivuille, päälle ja lopulta sen ympärille kasattiin neljä metriä korkea kiviröykkiö. Tutkijoita on kuitenkin askarruttanut hautakummun kerrokset, joiden seassa oli sekä ihmisten että eläinten luita. Joutuivatko ne sinne silloin, kun hautaa peitettiin ruohoturpeella?
Doris (nimi)
Doris on kansainvälinen naisen etunimi. Suomessa nimi Doris on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 2 266:lle ja Dooris alle 35 henkilölle. Suomen ruotsinkielisen almanakan mukaan Doris viettää nimipäiväänsä 15. tammikuuta. Nimelle on eri selityksiä. Se voi olla joko kreikan "doorilainen nainen" tai Dorotea-nimen lyhentymä. Kreikan mytologiassa Doris on merenneidon nimi.
Hågahögen
Hauta
Haudasta tehdystä pohjapiirroksesta näkyy keskustaa kiertävä kivistä ladottu reunus. Se on jäänyt turvetäytteen alle eikä sitä ole ollut näkyvissä muuten kuin haudan kiviröykkiövaiheen aikana. Pronssikaudelta tiedetään monia hautakumpuja, jossa ne on rakennettu vaiheittain ja vaiheiden välissä on ollut haudan ympärillä kivikehä. Tällainen vaihe on tutkijoiden mukaan ollut esimerkiksi Sagaholmin hautakummulla.
Jare Henrik Tiihonen
Jare Henrik Tiihonen on suomalaisen rap-artisti Cheekin viides, hänen omaa ristimänimeään kantava, studioalbumi, joka julkaistiin 13. toukokuuta 2009. Albumin julkaisi Rähinä Records -levy-yhtiö ja sen tuottivat Elastinen, MMEN , Joonas Jylhä , Coach Beats ja MGI. Levyllä vierailevat muun muassa J. Ahola Teräs­betonista, Mika Tauriainen Entwinestä sekä Lord Est.
Hågahögen
Hauta
Mitä hautariiteissä todellisuudessa tehtiin? Hautaamisen jälkeen on sen huipulla ollut runsaasti toimintaa ja sen huipulla on rakentamisen aikana poltettu monet kerrat nuotioita. Jokaisella kerralla sinne jäi runsaasti luita. Kaivauksissa otettiin talteen näitä luita ja niiden joukossa oli eläinlajeina lueteltuna metsäpeuraa, oravaa, jänistä, näätää, villihanhea, kettua ja haukea, sekä kasvatettuja eläimiä koiraa, nautaa, lammasta, vuohta, hevosta ja sikaa. Ihmeelliseksi toiminnan tekee löydöt ihmisluista, jotka löytyivät eläinluiden seasta. Ihmisluita on kuulunut useille henkilöille ja yhdestä reisiluusta on halkaisemalla otettu luuydintä esille, mikä tutkijoiden mukaan viittaisi kannibalismin mahdollisuuteen.
Ympäristö
Ajoituksen mukaisella pronssikaudella oli merenpinta niin paljon korkeammalla kuin nykyään, niin että Mälarenilta työntyi pitkä merensalmi hautakummulle saakka ja hautakumpu olisi silloin sijainnut salmeen työntyvällä niemellä. Haudan edestä kulki vanha tie, joka vei Fibyn muinaislinnoille, joita oli Fibysjönin ympärillä kolme. Noin kaksi kilometriä Hågahögistä ylävirtaan sijaitsee toinen kalmistoalue Lillängen. Siellä sijaitsee noin 50 pyöreää kivilatomusta ja noin 30 pystykiveä.
Hågan kalmistoalue
Hautakummun lähelle oli rakennettu kulttitalo jo 1300 eaa. Kun tämä kulttitalo vanheni, rakennettiin sen lähelle vielä suurempi kulttitalo noin 1200–1100 eaa. Suuremman talon kiviperusteet on tunnettu jo kauan ennen suurkummun tutkimista, mutta vanhemman talon perustukset paljastuivat vasta hiljattain. Kulttitaloksi kutsuttu rakennelma on nimestään huolimatta saattanut Stig Welinderin mukaan olla pelkkä avotaivaan alla sijaitseva kivillä reunustettu pyhä alue. Näitä rakennelmia on tutkittu eri puolilla Skandinavian pronsikauden kulttuuripiiriä. Kalmistoalueella sijaitsee lisäksi kolme pienempää hautakumpua, 24 pyöreää kivilatomusta ja kaksi pystyyn nostettua kiveä.
Peräseinäjoen Toive
Pesäpallo
Toiveen pesäpallojaosto on toiminut lähes koko ajan seuran perustamisesta saakka. Miesten puolella Toive on pelannut 1980-luvulle saakka lähinnä maakuntasarjaa ja tämän jälkeen pääasiallisesti Suomensarjaa sekä kolme kautta Ykköspesiksessä vuosina 1999–2001. 2000-luvulla Ykköspesiksestä putoamisen jälkeen miesten toiminnan sarjatasona on ollut pitkälti maakuntasarja sekä Suomensarja. Kaudeksi 2011 miesten joukkue nousi viiden kauden jälkeen takaisin Suomensarjaan. Samalle kaudelle tulee Toiveen toimintaan takaisin myös miesten kakkosjoukkue.
Naisten pesäpallojaosto on perustettu vuonna 1993. Superpesisaikanaan kausina 1998–2004 Toiveen naiset pelasivat Superpesiksessä seitsemän kauden ajan saavuttaen kaksi pronssimitalia sekä voittaen kerran runkosarjan. Lisäksi Superpesis-aikana joukkueesta valittiin useita pelaajia Itä–Länsi-otteluun. PeTo oli ilman naisjoukkuetta vuodesta 2004, koska naisten Superpesisjoukkue ja muu naisjaoston toiminta yhdistettiin Seinäjoen Maila-Jussien kanssa nimellä PeTo-Jussit. Naisten pesäpallo käynnistyi kuitenkin Toiveen piirissä uudelleen kaudella 2011, jolloin naisjoukkue pelasi piirisarjassa.
Junioritoiminnassa Toiveen pesäpallojuniorituotanto on ollut pitkään maan kärkitasoa varsinkin tytöissä, sillä ensimmäiset mitalit Toiveen D-tytöt saavuttivat vuonna 1991, kun he saavuttivat SM-hopeaa. Vuosina 1993 ja 1994 Toiveen tytöt saavuttivat SM-hopeaa. Vuonna 1995 B-tytöt saavuttivat Toiveen ensimmäisen SM-kullan. Viimeisimpänä saavutuksena Toiveen juniorityössä on D-tyttöjen vuonna 2009 saavuttama kilpasarjan Suomen mestaruus, sekä saman joukkueen saavuttama C-tyttöjen pronssi vuodelta 2010.
Lentopallo
1980-luvulla lentopallotoiminta laantui, kun muut lajit nostivat suosiotaan. Kaudella 1980–1981 Toiveella oli joukkueet miesten 4-sarjassa ja 5-sarjassa sekä naisten 3-sarjassa, kun seuraavalla kaudella oli vain miesten 4-sarjajoukkue. Mukana toiminnassa oli 55 henkilöä. Lentopallon kilpailutoiminta käynnistyi uudelleen muutaman vuoden tauon jälkeen vuonna 1990 miesten ja A-poikien joukkueilla, sekä miesten ja naisten 35v-joukkueilla. Miehet pelasivat 5-sarjassa ja A-pojat selvittivät tiensä ensimmäisellä kaudella aina piirin lopputurnaukseen asti.
Salibandy
thumb|right|Salibandyjaoston logo Salibandytoiminta alkoi Peräseinäjoella 1990-luvun puolivälissä ST Steelersin nimellä, perustajajäseninään Pasi Mantila, Janne Ojala, Tuomas Kujala sekä Marco Toivonen. Steelers sulautui kuitenkin 2000-luvun alussa osaksi Peräseinäjoen Toivetta. Ensimmäinen kausi salibandysarjoissa alkoi vuonna 2000 kun PeTo Salibandy pelasi ST Steelersiltä perimällä sarjapaikallaan Pohjanmaan alueen 3-divisioonassa. Toive voitti ensimmäisellä kaudellaan 18 ottelusta 10, pelasi tasan kaksi kertaa ja hävisi kuudesti. Tämä ei kuitenkaan riittänyt sarjanousuun sillä Toive sijoittui sarjassa kolmanneksi.
Kahden vahvan kauden jälkeen iski jälleen yksi heikompi kausi, joka tällä kertaa pudotti Toiveen sarjatason 3-divisioonasta neljänteen, sillä Toive jäi sarjassaan toiseksi viimeiseksi. Toive ei kuitenkaan viihtynyt 4-divisioonassa kautta 2005–2006 pidempään ja nousi takaisin 3-divisioonaan voittaen 14 pelistään 12. Kun nousujuhlan makuun oli kerran päästy, niin Peräseinäjoella päätettiin uusia sama temppu heti seuraavana keväänä. Toive nousi Suomen kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle yhdessä Himangan Pallon kanssa.
Toive onnistui pitämään kiinni saavutetusta 2-divisioona paikastaan sijoittuen ensimmäisellä sarjakaudellaan 2007–2008 heti viidenneksi. Sama tahti jatkui sarjasijoitusta myöten myös kausilla 2008–2009 ja 2009–2010, joten Toive olisi pelannut myös kaudella 2010–2011 II-divisioonassa.
Kauden 2010–2011 kakkosdivisioonan sarjapaikastaan PeTo luopui, koska salibandyliitto esti sitä pelaamasta kotipelinsä Ritola-hallissa. Ilmoitus tuli huonoon ajankohtaan eikä PeTolla ollut tiedossa uutta pelipaikkaa. Otteluiden siirtäminen Seinäjoelle olisi hankaloittanut myös varainhankintaa.
Johtokunta
Peräseinäjoen Toiveen toiminnasta vastaa Peräseinäjoen Toive ry, johon kuuluu kaikki Peräseinäjoen Toiveen jaostot. Toiveen puheenjohtajana toimii Martti Ahokas ja varapuheenjohtajana Matti Toivonen.
Toiveen urheilupaikat
Peräseinäjoen Toive pelaa sisälajeissa kotiottelunsa Ritola-hallissa, joka sijaitsee Peräseinäjoen keskustassa. Ritola-halli on valmistunut vuonna 1999 ja se on nimetty olympiavoittaja Ville Ritolan mukaan, joka oli kotoisin Peräseinäjoelta.
Ritola-hallin pääsalin pinta-ala on 1 000 m2 ja siihen kuuluu 250 hengen katsomo. Rakennukseen kuuluvat myös 80 metrin juoksusuora sekä kuntosali.
Toiveen pesäpallojaosto pelaa kotiottelunsa Peräseinäjoen pesäpallostadionilla Ritola-Hallin läheisyydessä. Kenttä on miesten viralliset mitat täyttävä ja siellä on muiden nykyaikaisten pesäpallokenttien tapaan hiekkatekonurmi, joka on asennettu vuoden 1998 aikana.
Toiveen yleisurheilujaosto käyttää urheilupaikkanaan Peräseinäjoen keskusurheilukenttää.
Urheilukentän vaiheet
Urheilukenttä Peräseinäjoelle saatiin vuonna 1924 kun se valmistettiin nuorisoseuran ja suojeluskunnan yhteistyönä, ja sen vihkiäiskilpailuissa elokuussa 1924 oli mukana paikkakunnalta kotoisin oleva Ville Ritola, joka juoksi 5 000 metriä 800 ihmisen edessä. Kun Toive perustettiin urheilukentän kunnostus helpottui, koska Toive sitoutui 1928 kentän pitkäaikaiseksi vuokralaiseksi 50 vuoden käyttöoikeudella ottaen vastuulleen kentän kunnossapidon suojeluskunnalta.
Urheilukenttä uusittiin syksyksi 1948, kun sen 250 metrin rata pidennettiin 300 metriin. Kenttää varten Toive otti 20 000 markan lainan, Toivettaret lahjoittivat 15 000 sekä kunnalta saatiin 50 000 markkaa avustusta. Uusitun urheilukentän vihkiäiset pidettiin elokuussa 1948. Vuonna 1952 kunta osti kentän Toiveelta, ja aloitti keskusurheilukentän muutostyöt tarkoituksenaan tehdä kentästään ajanmukainen. Työt jäivät kuitenkin kesken vuosien ajaksi ja se joutuikin opetusministeriön valvontalistalle, kun ministeriö katsoin Peräseinäjoen kunnan laiminlyöneen urheilukentän hoitoa. 1960-luvulla kentän työt pyrittiin viemään loppuun samalla kun eri puolille Peräseinäjokea rakennettiin uusia kenttiä.
1980-luvulla kentän kunnostus tuli jälleen ajankohtaiseksi, ja Toiveen johtokunta teki maaliskuussa 1980 esityksen urheilukentän ja sen ympäristön kunnostamisesta, johon sisältyi kentän salaojitus, puiden kaato ja kunnollisten pukutilojen rakennus. Liikuntalautakunta esitti taasen uutta huoltorakennusta, 750-paikkaista katsomoa ja 400 metrin radan rakentamista. Kunnanhallitus siirsi valtionavustusten haun vuodelle 1982 ja nimettiin toimikunta joka käsitteli urheilukentän peruskorjausta. Toimikunta esitti kuitenkin kokonaan uuden kentän rakentamista, mutta kunnanhallitus ei lämmennyt ajatukselle, joten päädyttiin peruskorjaamaan vanha kenttä, joka tuli tarpeeseen siellä lisääntyneen pesäpallon menestyksen ja siitä lisääntyneen käytön myötä. Kenttä valmistui keväällä 1983.
Kaavin majakka
Kaavin majakka sijaitsee Virossa Saarenmaalla Sõrvenniemellä Kaavin kylässä. Se on rakennettu vuonna 1954 ja maalattu ruskea-valkoraidalliseksi.
Historia
Majakka on rakennettu betonista. Se on maalattu punaruskeaksi sekä ylhäältä että alhaalta, ja keskellä on valkoinen raita. Majakka sijaitsee noin 300 metriä rannasta. Rakentamisen jälkeen majakan ympärillä oleva metsä on kasvanut, mikä on vaikeuttanut majakan näkymistä mereltä päin. Tilalle onkin suunniteltu uutta majakkaa, joka olisi lähempänä merta.
Robert Maysack
Robert Emil Maysack (25. marraskuuta 1872 Kirchardt, Baden-Württemberg – joulukuu 1960 Highlandsin piirikunta, Florida) oli yhdysvaltalainen voimistelija. Hän oli alun perin kotoisin Saksasta, mutta muutti maasta vuonna 1881 ja sai Yhdysvaltain kansalaisuuden kuusi vuotta myöhemmin. Hän kilpaili vuoden 1904 kesäolympialaisissa Saint Louisissa ja oli mukana saamassa pronssia joukkuekilpailussa. Maysack osallistui myös kolmeen yksilökilpailun lajiin.
Maysack toimi konttoristina ja myöhemmin opettajana Chicagossa.
Omat koirat purivat
Omat koirat purivat (myös Kianto – omat koirat purivat'') on Mikko Niskasen televisiolle ohjaama elokuva vuodelta 1974.
Elokuva kertoo kirjailija Ilmari Kiannon joutumisesta maanpetossyytteeseen, kun hän oli kirjoittanut kotiinsa Turjanlinnaan pyynnön, etteivät venäläiset polttaisi hänen kotiaan. Todellisuudessa Kianto oli jättänyt sikarilaatikkoon lappusen, jossa pyysi venäläisiä olla polttamasta taloaan, mutta samalla neuvoi missä on lähimmät talot jossa voi lämmitellä. Suomalaiset ehtivät kuitenkin paikalle ensin, ja Kiantoa vastaan nostettiin syyte. Itse elokuva perustuu Kiannon teokseen Omat koirat purivat: pidätetyn päiväkirja vuodelta 1940, joka ilmestyi vuonna 1948.
Kritiikissä todetaan, että Niskanen esittää elokuvassa itseään, purkaa siinä kaiken aiemman kokemansa katkeran, muun muassa Kahdeksan surmanluodin yhteydessä. Niskanen oli alun perin valinnut pääosaan Kaarlo Wilskan, mutta päätyi kuitenkin rooliin itse, mitä on pidetty virheenä. Muuten elokuvaa pidetään onnistuneena kuvauksen korpikirjailijan kujanjuoksusta. Kriitikko toteaa myös, että lukemattomat henkilöhahmot, lukkoon loksahtelevat sellinovet, junamatkat kuvaavat osuvasti sitä julman ja kasvottoman byrokratian koneiston sekamelskaista sokkeloa, johon Kianto joutui.
Tämän ja Surmanluotien yhteyttä kuvastaa myös, että Surmanluodit alkaa Kiannon "Nälkämaan laulun" sanoilla "Kuulkaa korpeimme kuiskintaa..."
Rafa Usín
Rafael Usín Guisado (eli Rafa Usín, s. 22. toukokuuta 1987 Madrid) on espanjalainen futsalpelaaja, joka edustaa Primera División de Futsalissa pelaavaa Xota FS:ää ja Espanjan futsalmaajoukkuetta. Pelipaikaltaan Usín on kärki- tai laitapelaaja.
Usín on saavuttanut Espanjan futsalmaajoukkueen kanssa EM-kilpailuista kultaa vuosilta 2012 ja 2016 sekä pronssia vuodelta 2014.
Usín on edustanut nykyistä seuraansa Xota FS:ää vuodesta 2008 alkaen sekä jo vuosina 2006–2007. Kaudella 2014–2015 hän kävi lainalla FC Barcelona Futsalissa.
Dirham
Dirham voi tarkoittaa
Cornelio Sebastiano Cuccarollo
pienoiskuva|Cornelio Sebastiano Cuccarollo Cornelio Sebastiano Cuccarollo (5. heinäkuuta 1870 Casoni di Mussolente – 24. toukokuuta 1963) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin kapusiinien papiksi 23. syyskuuta 1893 ja nimitettiin Bovinon hiippakunnan johtoon 27. maaliskuuta 1923. Piispaksi vihkiminen seurasi 22. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Anselmo Rizzi, jota avustivat Andrea Giacinto Longhin ja Gherardo Sante Menegazzi.
Cuccarollo sai 24. lokakuuta 1930 nimityksen Otranton arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 28. helmikuuta 1931. Cuccarollo jäi eläkkeelle 10. heinäkuuta 1952 ja sai samana päivänä nimityksen Proconnesuksen titulaariarkkipiispaksi.
Australiankehrääjät
Australiankehrääjät (Aegothelidae) on Australaasiassa elävä kehrääjälintuheimo. Heimoon kuuluu BirdLifen mukaan yksi suku ja kymmenen lajia. Ne ovat harvoin nähtyjä lintuja, eikä useimpien lajien elintavoista tiedetä paljoakaan. Useimmat tästä linturyhmästä saadut tiedot on kerätty tunnetuimmasta ja laajimmalle levinneestä lajista, australiankehrääjästä (Aegotheles cristatus). Se on heimon ainoa laji jota tavataan avoimissa metsissä ja pensaikkoalueilla, muut elävät yksinomaan kosteissa trooppisissa metsissä. Kaikki lajit ovat yöaktiivisia hyönteissyöjiä, jotka viettävät päivänsä yleensä puunonkaloissa tai lehvästön suojissa. Pesäkin on yleensä puunonkalossa, johon naaras munii yhdellä kerralla 1-5 valkoista munaa.
Koko ja ulkonäkö
pienoiskuva|left|[[Arfakinvuorikehrääjä (Aegotheles albertisi) Papua-Uudessa-Guineassa.]] Australiankehrääjien tuntomerkit sijoittuvat kehrääjien ja pöllökehrääjien välille. Niillä on myös pöllöjen piirteitä. Eri lajit muistuttavat suuresti toisiaan. Pituus ja koko vaihtelevat lajeittain. Ne ovat kuitenkin pöllökehrääjiä pienempiä. Pienimmät lajit ovat kottaraisen, suurimmat kyyhkyn kokoisia. Pienin laji on 15 sentin pituinen, mutta suurimmat heimon jäsenet ovat 30 sentin pituisia. Paino on lajista riippuen 29-85 grammaa. Australiankehrääjien pää on suuri ja silmät ovat isot ja pyöreät. Litteä, kärjestä pyöristynyt nokka on sitä vastoin varsin pieni. Nokka onkin hennompi ja lyhyempi kuin pöllökehrääjillä ja useimmilla muilla kehrääjälinnuilla. Se on osittain pitkien otsahöyhenten peittämä ja sitä ympäröivät tuntoharjaksiksi muuttuneet melko pitkät höyhenet. Kita aukenee suureksi ja kitalakea peittää pehmeä nahka, josta tosin puuttuu varsinaisten kehrääjien kitalaelle ominainen runsassuoninen aistinkerros. Jalat ovat melko pitkät, mutta varpaat ovat pienet ja heikot. Pyrstö on pyöreäpäinen ja suhteellisen pitkä, siivet pitkät ja pyöristyneet. Pyrstörauhanen on hyvin kehittynyt. Australiankehrääjiltä puuttuvat puuterihöyhenet ja samoin umpisuoli.
Höyhenys on tummasävyinen. Sen väri vaihtelee harmaasta punertavanruskeaan. Vatsapuoli on yleensä vaaleampi. Useilla lajeilla on sekä harmaita, että punertavia värimuotoja. Saman lajin eri värimuodot elävät kumpikin sillä alueella, johon niiden väritys sopii paremmin. Usein niiden höyhenyksessä on myös sekavia juovia tai täpliä.
Levinneisyys ja elinympäristö
Australiankehrääjien levinneisyys rajoittuu nykyään Australaasiaan. Useimmat lajit elävät Uudessa-Guineassa, mutta niitä tavataan myös Australiassa, Tasmaniassa, Uudessa-Kaledoniassa sekä Molukeilla. Heimon pääasiallista elinympäristöä ovat luonnontilaiset trooppiset alankometsät. Australiankehrääjä elää myös avoimilla metsämailla ja pensaikkoalueilla. Uuden-Guinean lajeista jotkin, kuten sinettikehrääjä ja arfakinvuorikehrääjä ovat vuoristometsien asukkeja, kun taas toiset lajit kuten pikkusinettikehrääjä ja juovakehrääjä elävät alankometsissä.