cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Länsimetro
Ensimmäinen rakennusvaihe
Metrohankkeen kustannusten nousuun ovat vaikuttaneet merkittävästi pitkittyneen hankkeen aikana noussut hintataso, louhintatöissä paljastunut huonolaatuinen kallioperä, maanalaisten asemien odotettua korkeammat rakennuskustannukset, erilaiset kaavavalitukset, viranomaisten poikkeustilanteiden varalle asettamat vaatimukset sekä vaatimus kaikkien sisäänkäyntien toteuttamisesta esteettöminä. Niittykummun asemasta, jonka rakentamisesta päätettiin vasta töiden ollessa käynnissä, koitui noin 45 miljoonan euron lisäkustannukset. Matinkylän aseman yhteyteen tulevan terminaalin toteutus nosti kustannuksia noin 18 miljoonalla.
Toinen rakennusvaihe
Metrohankkeen toisen vaiheen kuluja arvioitiin ilman arvonlisäveroa vuoden 2012 hankesuunnitelmassa. Hankkeen noin 767 miljoonan hinta-arviossa suurin kuluerä oli metroasemat, joihin arvioitiin tarvittavan noin 307 miljoonaa euroa, noin 40 prosenttia koko hankkeen kustannuksista. Asemien yhteyteen rakennettavat liityntäpysäköintitilojen arvioitiin muodostavan noin 23 prosenttia asemien kokonaiskustannuksista, jotka maksaisivat noin 72 miljoonaa euroa. Koko hankkeen kustannusosuuksissa asemien jälkeen suurin erä olivat metron tunnelit, joihin arvioitiin kuluvan noin 214 miljoonaa euroa, hieman alle kolmasosa koko hankkeen hinta-arviosta. Tunnelien kustannuksista noin 49 miljoonaa arvioitiin kuluvan työmaiden ajotunneleihin. Metrotunnelien jälkeen seuraavaksi hintavin osa oli Sammalvuoreen sijoitettu metrovarikko, johon arvioitiin kuluvan noin 88 miljoonaa euroa eli hieman yli kymmenesosa hankkeen budjetista. Arvaamattomiin kustannuksiin varauduttiin noin 66 miljoonalla, ja hankkeen hinta-arvion loput 12 prosenttia muodostivat suunnittelu (6,04 %) ja rakennuttaminen (5,98 %). Rakennustöiden alkaessa metron jatkeen kustannuksiksi arvioitiin hankesuunnitelman hinta-arviosta poiketen 800 miljoonaa euroa.
Toinen vaihe otettiin käyttöön 3. joulukuuta 2022.
Liityntälinjasto
HSL vastaa toiminta-alueensa matkustajaliikenteestä ja liityntäyhteyksistä. Ruoholahti-Matinkylä-osuuden valmistuminen muutti merkittävästi Etelä-Espoon ja Lauttasaaren bussilinjoja. Vaikutukset näkyivät myös Espoossa ja Kauniaisissa rantaradan ympäristön linjoissa sekä Helsingissä Lehtisaaren ja Kuusisaaren bussiyhteyksissä. Muutoksia tuli elokuussa 2016 myös Veräjälaakson, Länsi-Pakilan ja Maunulan alueiden bussilinjoihin. Bussilinjojen uusimisen yhteydessä vanhaa linjastoa on pyritty selkeyttämään, minkä seurauksena bussilinjojen ja reittivaihtoehtojen määrä vähenee jonkin verran. Linjojen muuttumisen on arvioitu myös hidastavan bussimatkoja.
Yksi näkyvimmistä muutoksista metron liikennöinnin alkaessa oli Länsiväylää pitkin Kamppiin kulkevien seutulinjojen korvaaminen metroon yhdistyvillä liityntälinjoilla. Seutulinjat päätettiin lopettaa, sillä ne olisivat päällekkäistä palvelua metron kanssa. Metron keskeisimmät liityntäasemat ovat Tapiolaan ja Matinkylään. Länsimetron avautuessa Tapiolassa käytettiin väliaikaisia pysäkkejä Pohjantiellä. Tapiolan bussiterminaali avattiin matkustajille alkuvuodesta 2019 samanaikaisesti aseman eteläisen sisäänkäynnin kanssa.
Liityntälinjaston kehittämisessä huomioitiin myös jossain määrin yleinen kansalaismielipide, sillä ehdotuksesta kerättiin alkuvuodesta 2014 kommentteja asukastilaisuuksissa ja HSL:n verkkosivujen kautta. Vastauksia saatiin kaikkiaan 1 707 HSL:n kommenttilomakkeen kautta.
Elokuussa 2020 HSL käynnisti bussilinjojen, liityntälinjojen, aikataulujen ja pysäkkien suunnittelun eteläiseen Espooseen silmällä pitäen Matinkylä–Kivenlahti-osuuden valmistumista vuonna 2022. HSL:n tavoitteena on, että HSL:n hallitus hyväksyy uuden bussilinjaston vuonna 2021. Lisätietoja suunnittelusta HSL:n Metro Kivenlahteen-sivustolla.
Metroasemat ja metroarkkitehtuuri
pienoiskuva|[[Urheilupuiston metroasema marraskuussa 2017.]] Ruoholahti–Matinkylä-välille suunniteltiin kahdeksan erillistä poikkeuksellisen vaativaa asemakokonaisuutta ja 33 kilometriä metrotunnelia, johon sijoittuu muun muassa 15 poistumisteiden ja paineentasauskuilujen sekä tekniikkatilojen kokonaisuutta. Muita merkittäviä rakenteita ovat 55 yhdystunnelia, isot pumppaamot, palovesialtaat, raiteenvaihtopaikat ja huoltotunnelit sekä huoltoraide. Länsimetron asemat erottaa Helsingin vanhemmista tunneliasemista (pois lukien Hakaniemi) niiden yksilaivaiset ja avarammat asemahallit. Asemien suunnittelussa pyrittiin ottamaan huomioon muun muassa matkustajaturvallisuus, palo- ja poistumisteiden toimivuus, esteettömyys, liityntäliikenteen sujuvuus ja taloudellisuus. Uusista asemista tulee ulkonäöltään toisistaan erottuvia, mutta niiden laiturimallit ja opasteet ovat hyvin samankaltaisia. Laiturit ovat 90-metriset, poiketen vanhempien metroasemien 135 metristä, joten ensimmäisen vaiheen valmistuttua metroliikennettä on ajettu kahden vaunuparin junilla aiemman kolmen vaunuparin sijasta.
Metroradan varrella on 23 pinnalle ulottuvaa poistumistie-, paineentasaus-, savunpoisto- ja ilmanvaihtokuilua, jotka ovat keskimäärin 400–600 metrin etäisyydellä toisistaan. Ratatunnelissa on betoni- ja teräsritilärakenteinen 1,2–1,6 metriä leveä kulkukäytävä matkustajien poistumistienä. Poistumistien ja metrojunan väliin jää noin 30–40 senttimetriä tilaa riippuen junan kallistuksesta. Metro saa sähkönsä Keilaniemessä sijaitsevalta sähköasemalta.
Metron toiminnallisuuden ja turvallisuuden takaavien modernien teknisten järjestelmien lisäksi Länsimetron metroasemien arkkitehtonisessa suunnittelussa otettiin alusta alkaen huomioon asemien erilaiset käyttäjäryhmät, aseman sijainti ja valaistus. Jokainen Ruoholahti-Matinkylä-osuuden kahdeksasta metroasemasta on oma uniikki kokonaisuutensa, jonka maanalaiset tilat käyvät vuoropuhelua maanpäällisen asemaympäristön ja sen ominaispiirteiden kanssa. Länsimetro Oy ja Espoon Kaupunkitapahtumat ovat tuottaneet metroarkkitehtuuriin syventyvän kahdeksanosaisen [https://www.youtube.com/playlist?list=PLt-v2e9MJaze7Xry_PHukoWAVbwOFRdjC DESIGN.TUNNE.METRO. -videosarjan], joka vie katsojan inspiroivalle metromatkalle Lauttasaaresta Matinkylään. Toimittaja Riku Rantala kertoo videoilla muun muassa, miten Otaniemen kulttuurihistoriallisesti merkittävä lehmuskuja huomioitiin suunnittelussa, kuinka Lauttasaaren purettu ikoninen vesitorni näkyy metroasemalla ja miksi Tapiolan asema on hohtavan valkoinen.
Kartanonmäki
Kartanonmäki tarkoittaa suomen kielessä useissa tapauksissa paikkaa, jolla kartanon päärakennus mahdollisine talousrakennuksineen on sijainnut tai jonka jäänteet siellä edelleen sijaitsevat. Kartanonmäkiä on muun muassa Jämsässä, Seinäjoella, Sysmässä, Padasjoella, Tammelassa, Myrskylässä, Hollolassa ja Asikkalassa.
Fredrik Ulrik Bernt Otto Stackelberg
Fredrik Ulrik Bernt Otto Stackelberg (8. tammikuuta 1745 Brollsta, Ruotsi – 6. syyskuuta 1810 Vehmaa) oli suomalainen vapaaherra, sotilas ja valtiopäivämies.
Stackelbergin vanhemmat olivat vapaaherra, sotamarsalkka Berndt Otto Stackelberg ja Amalia Elisabet von Ellrichshausen ja puoliso vuodesta 1775 Johanna Gustava Blomcreutz (k. 1807). Stackelberg oli kersantti Turun läänin jalkaväkirykmentissä 1753 ja Länsipohjan rykmentissä vänrikki 1756 ja luutnantti 1760. Hän palveli luutnanttina Turun läänin jalkaväkirykmentissä 1766, jossa hän tuli alikapteeniksi 1770, kapteeniksi 1773, majuriksi 1777 ja everstiluutnantiksi 1787. Palveluksesta hän erosi 1795. Stackelberg oli edustaja aatelissäädyssä Porvoon valtiopäivillä 1809.
Kartanonmäki
Kartanotalouden päättymisen jälkeen on kartanonmäestä voinut tulla kylä tai merkittävä kulmakunta, kun maita jaettiin siirtoväelle, jolloin alueen väkiluku kasvoi pienen kylän mittoihin.
Länsimetro
Metroasemien taide
pienoiskuva|Tapiolan metroasema marraskuussa 2017. Etualalla Emma jättää jäljen -taideteos. Jokaiselle uudelle Matinkylä-Kivenlahti-osuuden metroasemalle tulee asemataidetta osaksi aseman arkkitehtuuria. Taiteen avulla halutaan lisätä asemien vetovoimaisuutta, viihtyisyyttä ja tunnistettavuutta.
Länsimetron Ruoholahti-Matinkylä-osuuden kaikille kahdeksalle asemalle suunniteltiin alun perin taideteokset. Alustavissa teosluonnoksissa oli ehdotuksia muun muassa Marja Kanervolta, Tuula Närhiseltä ja Kari Cavénilta. Syksyllä 2016 kävi ilmi, että ehdotuksista on toteutettu kolme, Tapiolan metroasemalla Kim Simonssonin teos, Niittykummun asemalla Mari Rantasen teos ja Keilaniemessä Tommi Grönlundin ja Petteri Nisusen teos.
Länsimetron toteutuksessa ei noudatettu prosenttiperiaatetta. Kuvataiteilija Jaakko Niemelä, joka toimi Länsimetron taidekoordinaattorina vuosina 2010–2015, sanoi olevansa pettynyt tulokseen: ”Kun on kyseessä näin iso hanke jossa on julkisia rahoittajia, niin prosenttiperiaate pitäisi ottaa huomioon. Jos edes puoli prosenttia olisi laitettu taiteeseen, niin oltaisiin saatu komeita teoksia. Mutta jos tilaajalla ei ole minkäänlaista tahtoa tai kiinnostusta taiteeseen, eikä siihen ole velvoitetta, niin sitten voi käydä näin.”
Koneen Säätiö tarjoutui vuonna 2015 rahoittamaan taideteosta Lauttasaaren asemalle. Säätiön hallituksen puheenjohtaja Hanna Nurmisen mukaan Länsimetro ei ollut asiasta innostunut.
Mary Garden
thumb|right|Mary Garden Mary Garden (20. helmikuuta 1874 – 3. tammikuuta 1967) oli skotlantilainen sopraano. Hän oli aikansa oopperataiteen suurimpia nimiä myös kansainvälisellä tasolla.
Garden muutti 9-vuotiaana perheineen Chicagoon, Illinoisiin. Hän suoritti jatko-opintojaan Pariisissa, jonka Opéra-Comiquessa hän teki julkisen ensiesiintymisensä huhtikuussa 1900. Esitetty osa oli Gustave Charpentierin Louisen päärooli. Myöhempiä rooleja oli mm. Claude Debussyn Pelléaassa ja Mélisandessa ja Richard Straussin Salomessa.
Gardenin ensimmäinen esiintyminen Yhdysvalloissa tapahtui vuonna 1907 roolilla Jules Massenet'n teoksessa Thaïs. Hän jatkoi uraansa Chicagossa, kunnes vetäytyi lavalta vuonna 1931. Hänen omaelämäkertansa Mary Garden's Story on vuodelta 1951.
Garden vietti vanhuusvuotensa Inveruriessa, Skotlannissa, jossa hän kuoli 92-vuotiaana.
Rengon vaakuna
thumb|150px|Rengon vaakuna (1953–2008) Rengon kunnanvaakuna on saanut aiheensa kunnan keskiaikaisesta historiasta. Vaakunan härkä viittaa Hämeen härkätiehen, joka kulkee kunnan kautta. Härän kantamassa lipussa esiintyvä simpukka on pitäjän silloisen suojeluspyhimyksen apostoli Jaakobin tunnus, jonka paikkakunnalla sijaitsevaan nimikkokirkkoon tehtiin pyhiinvaellusmatkoja Hämeen härkätietä pitkin.
Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja se vahvistettiin käyttöön 1. heinäkuuta 1953. Vaakunan selitys on ”kultakentässä kävelevä punainen härkä, kantaen oikealla etujalallaan punaista lippua, jossa hopeasimpukka; härän sarvet, sorkat ja nenärengas sekä lipputangon nuppi hopeaa”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2009 Rengon liityttyä Hämeenlinnan kaupunkiin.
Sinophoneus
Sinophoneus (nimen merkitys: ”kiinalainen murhaaja/metsästäjä”) on sukupuuttoon kuollut keskisellä permikaudella elänyt terapsidisuku. Se on Dinocephaliaan ja Anteosauridaeen kuuluva lihansyöjä. Sukuun kuuluu laji Sinophoneus yumenensis.
Sinophoneus oli noin kaksi metriä pitkä, ja sen kallon pituus on 35 cm. Se eli nimensä mukaisesti nykyisen Kiinan alueella. Sen fossiileja on löydetty Gansun maakunnasta. Sinophoneus oli läheistä sukua Titanophoneus- ja Anteosaurus-suvuille.
Fylogenia
Cisneros et al., (2012):
Bruniquel
Bruniquel [bʁyni.kel] on Ranskan kunta Occitanien alueella Tarn-et-Garonnen departementin kaakkoisrajalla. Kunnan asukasluku vuonna 2014 oli 611. Se kuuluu Tarn-Tescou-Quercyn kantoniin Montaubanin arrondissementissa. Bruniquel sijaitsee noin 40 kilometriä Montaubanista itään.
Bruniquelin nähtävyyksiin kuuluu kukkulan huipulla sijaitseva linna, linnoitettu kylä ja siellä sijaitseva Maison Payrol 1200-luvulta peräisin olevine seinämaalauksineen. Bruniquel kuuluu kauneimpien ranskalaiskylien järjestöön Les Plus Beaux Villages de France, johon Tarn-et-Garonnen departementista kuuluu kaksi muutakin kylää, Auvillar ja Lauzerte, ja lisäksi Bruniquelin lähinaapuri Puycelsi Tarnin departementin puolella.
Diktaattori
thumb|Eräitä 1900-luvun tunnetuimpia diktaattoreita. Ylärivissä [[Josif Stalin, Neuvostoliitto ja Adolf Hitler, natsi-Saksa. Alarivissä Mao Zedong, Kiinan kansantasavalta, Benito Mussolini, Italia ja Kim Il-sung, Pohjois-Korea]] Diktaattori (, ’sanelija’) on johtaja, jolla on diktatuurissa rajaton hallintavalta usein vallananastuksen perusteella. Diktaattorit ovat usein karismaattisia, ja heidän ympärilleen on myös rakennettu johtajakultti. Moni diktaattori on perustanut valtansa tueksi väkivaltakoneiston, jonka avulla he pystyvät valvomaan kansaansa ja vainoamaan vihollisiaan.
Rooman diktaattori
Rooman tasavallassa diktaattori ei merkinnyt hirmuhallitsijaa, vaan hän oli konsulien hätätilassa määräajaksi nimittämä virkamies, jolla oli rajoittamaton valta. Hänet valittiin etenkin sotatilanteessa. Yleinen pituus diktaattorin toimikaudelle oli kuusi kuukautta. Esimerkiksi diktaattori Cincinnatusta pidettiin kansalaishyveiden ruumiillistumana. Julius Caesar sen sijaan kaappasi vallan sisällissodan jälkeen minkä jälkeen hänestä tuli dictator perpetuo, elinikäinen diktaattori. Hän täyttääkin monet diktaattorin nykymääritelmän merkeistä.
Muita historiallisia diktaattoreita
Rooman jälkeen diktaattoreina ovat hallinneet useiden monarkkien lisäksi myös esimerkiksi Oliver Cromwell Englannissa 1600-luvulla ja Napoleon Bonaparte Ranskassa 1800-luvulla.
Nykyajan diktaattorit
Nykyajan diktaattoreita alkoi nousta Euroopassa valtaan ensimmäisen maailmansodan jälkeen, kun monet Euroopan monarkioista luhistuivat. Toisen maailmansodan jälkeen diktaattoreita on noussut valtaan myös muualla maailmassa.
1900- ja 2000-lukujen tunnetuimpia diktaattoreita ovat olleet Euroopassa Adolf Hitler, Josif Stalin, Benito Mussolini, Francisco Franco, António Salazar, Josip Broz Tito, Nicolae Ceaușescu ja Enver Hoxha, Aasiassa Mao Zedong, Pol Pot, Kim Il-sung, Kim Jong-il, Kim Jong-un, Ferdinand Marcos ja Suharto, arabimaailmassa Gamal Abdel Nasser, Saddam Hussein, Muammar Gaddafi, Hafiz al-Assad ja Bašar al-Assad, Afrikassa Idi Amin, Jean-Bédel Bokassa ja Mobutu Sese Seko, ja latinalaisessa Amerikassa Juan Perón, Augusto Pinochet, Getúlio Vargas, Rafael Trujillo, François Duvalier, Jean-Claude Duvalier ja Fidel Castro.
Valtaannousu
Diktaattori nousee usein valtaan, kun vallan ottanut ryhmä valitsee hänet keskuudestaan johtajakseen. Diktaattorin tehtäväksi tulee puhua uuden hallinnon puolesta, edustaa sitä kansalle ja muulle maailmalle, organisoida ryhmän politiikan toteutus, koordinoida heidän toimintansa hallinnossa ja virastoissa, sovitella sisäpiirin sisäisiä konflikteja, toimia hätätilanteissa ja sanoa viimeinen sana erimielisyyksissä. Samalla kun ryhmä pyrkii aluksi pitämään diktaattorin kontrollissaan, diktaattorin oman edun mukaista on varmistaa oma valtansa, mikä johtaa eturistiriitaan. Pelkäksi keulakuvaksi tarkoitettu ja alussa heikolta vaikuttanut johtaja pystyykin usein irtautumaan hänet valtaan nostaneen ryhmän kontrollista ja ottamaan kaiken vallan maassa, koska hänellä on käytössään kaikki valtion taloudelliset ja hallinnolliset resurssit.
Moni diktaattori on noussut valtaan demokraattisissa vaaleissa, ja heillä on myöhemminkin ollut kansan tuki takanaan ainakin jonkin aikaa.
Hallintatapa
Diktaattorit ryhtyvät usein hallitsemaan massoja valvonnalla, uhkailulla ja perustamalla ilmiantojärjestelmiä, ja he mobilisoivat massoja joukkokokouksilla tai järjestöjen tai puolueiden kautta. Diktaattorin vahvuus ja itseluottamus voivat auttaa häntä pysymään vallassa, mutta yletön terrori on joskus johtanut kapinoihin ja jopa diktaattorin syrjäyttämiseen. Tilastojen mukaan pisimpään diktaattoreina ovat kuitenkin hallinneet ne, jotka ovat käyttäneet voimakkaimpia tukahduttamiskeinoja. Eniten ruumiita diktaattoreista ovat sodissa ja vainoissa tehtailleet Mao, Hitler ja Stalin.
Diktaattorit perustelevat valtansa ja toimensa jollakin ideologialla, ja he edellyttävät kansaltaan johtajansa vision toteuttamista. Mussolini perusti fasismin, Hitler kansallissosialismin, Franco falangismin ja Mao maolaisuuden. Diktaattorin ideologia on usein yksinkertainen, ja se antaa massoille toivon uudesta alusta tai paluusta menneeseen loistoon. Johtaja itse on ideologiansa profeetta, ja usein hänen ideologiansa on koottu kirjaksi, jota jaetaan kansalle, kuten Gaddafin Vihreä kirja tai Maon Pieni punainen kirja. Monen diktaattorin ideologiaan on liittynyt militarismi, nationalismi, marxilaisuus, panarabialaisuus tai rodullinen ylivalta. Ideologiansa konkretisoimiseksi ja keskeiseksi työvälineekseen moni diktaattori on perustanut uuden puolueen, joka usein henkilöityy diktaattoriin itseensä. Diktaattori on myös yleensä valinnut jonkin ihmisryhmän syntipukiksi tai vihollisekseen, kuten juutalaiset, valkoiset tai jonkin vihollismaan asukkaat. Käynnistämällä sodan diktaattorit ovat usein pyrkineet yhdistämään massat.
Diktaattorit ovat harvoin tunteneet taloustiedettä, ja he ovatkin yleensä delegoineet taloussuunnittelun muille. Moni diktaattori on hyödyntänyt talouspolitiikassaan pakkotyötä, pakkolunastuksia, omavaraisuutta ja luonnonvarojen lyhytnäköistä ja pidäkkeetöntä hyväksikäyttöä. Usein diktaattori ja hänen lähipiirinsä rikastuvat samalla kun valtio ja kansa köyhtyvät. Toisaalta moni diktatuuri on myös kehittynyt joillain aloilla, vaikka demokratiat ovatkin diktatuureja menestyksekkäämpiä.
Käytännön hallintoa diktaattorin puolesta hoitaa tukijoukko, joka usein pysyy johtajalleen lojaalina. Monet diktaattorit ovat joko rajanneet lähimpien apuriensa määrän pieneksi tai jakaneet valtaa pieninä annoksina laajemmalle joukolle. Joidenkin diktaattoreiden taustajoukot koostuvat omista sukulaisista, mikä on yleistä klaaniyhteiskunnissa mutta harvinaisempaa kehittyneissä maissa. Sotilasdiktatuurissa johtajan lähipiiri koostuu juntan tai sotilashallituksen miehistä, yksipuoluediktatuurissa puolueen johdon jäsenistä, monarkkisessa diktatuurissa perheestä ja sukulaisista. Lähipiirin lisäksi diktaattoria tukee suuri joukko liehittelijöitä.
Joskus diktaattori eliminoi sellaiset eliitin jäsenet ja apurinsa, jotka hän kokee uhkaksi itselleen. Sotilasdiktaattorit ovat myös joutuneet usein raivaamaan tieltään kilpailijoitaan tai syrjäyttämään nämä saadakseen vallan kokonaan itselleen.
Karisma ja henkilökultti
Diktaattorien ympärille on yleensä rakennettu henkilökultti, joskus jopa messiaaninen mytologia, johon liittyy yliluonnollisia tapahtumia. Matalaa profiilia ilman henkilökulttia diktaattoreista ovat pitäneet esimerkiksi Salazar ja Pol Pot.
Moni diktaattori on ottanut itselleen ainutlaatuisen arvonimen. Hitler oli Führer, ’johtaja’, Mussolini Duce, Franco Caudillo, ja Idi Amin muun muassa "Brittiläisen imperiumin valloittaja".
Elämäntyyli
Päästyään valtaan monet diktaattorit ovat alkaneet elää pröystäilevästi, kuten Mobutu, Bokassa ja Marcos. Kohtuullisemmin elivät esimerkiksi Salazar, Hitler, Mussolini, Stalin ja Franco, vaikka useimmat heistä asuivatkin palatsissa. Lähes kaikilla diktaattoreilla on ollut yksi tai useampi vaimo sekä lapsia – lapsettomiksi ovat jääneet vain Hitler ja Salazar. Useimmat diktaattorien vaimot eivät ole osallistuneet politiikkaan, mutta etenkin Eva Perón, Elena Ceaușescu ja Nexhmije Hoxha saivat paljon vaikutusvaltaa. Moni diktaattori on ollut seksihurjastelija, mutta seksuaalisista perversioista tunnetaan lähinnä vain Gaddafi.
Pukeutumistyyliltään diktaattorit ovat vaihdelleet laidasta laitaan koreilevasta vaatimattomaan. Sotilasunivormut ovat olleet yleinen pukeutumistyyli, sillä moni diktaattori tuli valtaan sotilasvallankaappauksessa. Sotilasunivormua käyttivät myös esimerkiksi Mussolini ja Hitler, vaikka eivät ammattisotilaita olleetkaan.
Vallan loppu
Diktaattorit hyvin harvoin luopuvat vallasta vapaaehtoisesti. Moni diktaattori onnistuu pysyttelemään vallassa koko elämänsä ajan. Tilastojen mukaan neljännes diktaattoreista on kuollut virassaan, kymmenen prosenttia on tapettu valtakautensa jälkeen, viidesosa on lähtenyt maanpakoon ja kymmenen prosenttia on joutunut vankilaan. Diktaattorien salamurhayritykset ovat yleisiä, mutta merkittävistä diktaattoreista salamurhan uhriksi on joutunut vain Trujillo. Oikeudenkäynti on järjestetty muun muassa Saddamille, Bokassalle ja Pol Potille. Diktaattorin syrjäyttää joko maan poliittinen eliitti, armeija, tai ulkopuolinen valta esimerkiksi hävityn sodan seurauksena. Lähes joka toinen kerta diktaattoria on seurannut toinen diktaattori, joka on joissain tapauksissa ollut kuolleen diktaattorin nimeämä seuraaja. Kuollut diktaattori jättää usein muistokseen näyttävän hautamuistomerkin, liudan patsaita sekä kuvia, joita pidetään julkisten rakennusten seinillä.
Hannes Eskola
Anders Johannes (Hannes) Eskola (24. kesäkuuta 1885 Paavola – 26. huhtikuuta 1951 Raahe) oli suomalainen poliitikko. Eskola toimi Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1930–1933 edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä. Eskola toimi myös Paavolan kunnanvaltuuston jäsenenä. Siviiliammatiltaan Eskola oli maanviljelijä ja hän toimi viljelijänä Paavolassa. Hän toimi myös Paavolan säästöpankin johtajana 1909–1935 sekä Pohjolan Osake-Pankin Raahen konttorin johtajana 1935–1951. Eskolan vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Eskola ja Maria Turunen. Eskolan puoliso vuosina 1906–1941 oli Maria Laru, vuosina 1943–1948 Lyydia Lautiainen sekä vuodesta 1950 Anna Magdaleena Räinä (e. Tapanila). Eskola toimi presidentin valitsijamiehenä vuosina 1937, 1940 ja 1943.
Diktaattori
Persoonallisuus ja motivaattorit
Psykologian professori Fred Coolidge arvioi, että monia diktaattoreita ajaa yhdistelmä geeniperäisiä persoonallisuushäiriöitä kuten narsismi, vainoharhaisuus ja antisosiaalisuus. Piirteet voivat myös auttaa pysymään vallassa, esimerkiksi vainoharhainen François Duvalier vältti ainakin kuusi murhayritystä.
Psykopaattiset piirteet
Psykologian tutkimus on löytänyt erilaisia selityksiä diktaattoreiden mielenlaadulle. Esimerkiksi diktaattoreilla on paljon psykopaattien piirteitä, mutta he eivät näytä yleensä olevan psykopaatteja. Oikeat psykopaatit eivät näytä tuntevan mitään, mutta diktaattorit näyttäisivät tuntevan. Psykologi Scott Atranin tutkimusten mukaan vahvoja johtajia näyttää ajavan pikemminkin periaatteellisuus kuin ahneus tai sadismi.
Epärealistinen kupla
Diktaattorit alkavat nähdä maailman epärealistisesti ja yksinkertaistetusti, elävät kuplassa, saattavat kuvitella useimpien kannattavan heitä, eikä ympärillä ole arvostelijoita kuplaa rikkomassa. Tästä syystä heidän käyttäytymisensä muuttuu vuosi vuodelta hullummaksi. He elävät fantasiassa, jossa he ovat sankareita, Saddam Hussein vielä vihollisen lähestyessä Bagdadia, mutta diktaattorit saattavat taistella loppuun asti, vaikka olisi järkevämpää paeta tai neuvotella sopimus ajoissa.
Valta muuttaa ihmistä
Zimbabwen Robert Mugaben kerrotaan olleen nuorempana askeettinen, kohtelias ja tarkasti muita kuunteleva, mutta valta lienee muuttanut häntä. Valta saa ihmisen vähitellen huonommaksi kuuntelemaan muita ja taipuvaksi uskomaan saavutuksikseen asioita, jotka johtuivat sattumista.
Artikkelissaan “How Power Corrupts” tutkijaryhmä arvelee vallan vähentävän stressiä ja siten kortisolin eritystä. Siksi diktaattoreilla on kapasiteettia erityisen stressaaviin asioihin kuten moraalittomat teot, ja vähemmän taipumusta katua.
Mulperikasvit
Mulperikasvit (Moraceae) on kasviheimo, johon kuuluu noin 40 sukua ja yli 1 400 lajia. Lajit esiintyvät pääasiassa trooppisilla ja subtrooppisilla seuduilla. Tunnettuja lajeja ovat aitoviikuna ja malaijienleipäpuu.
Tuntomerkit
Mulperikasvit ovat enimmäkseen puuvartisia. Kaikissa kasvinosissa on maitomaista maitiaisnestettä. Lehdet sijaitsevat kierteisesti ja ovat tavallisesti korvakkeellisia. Kukat ovat yksineuvoisia ja sijaitsevat kaksikotisesti tiheissä kukinnoissa; hedekukinnot ovat tähkämäisiä, emikukinnot enemmän tai vähemmän pallomaisia. Kukat ovat nelilukuisia, joskin kehälehtiä voi joskus olla jopa kymmenen. Hedekukkien kehä on erilehtinen, emikukkien yhdislehtinen. Sikiäin on tavallisesti kehänpäällinen, ja vartaloita on yksi tai kaksi usein erimittaista. Hedelmä on tavallisesti pähkylä, joskus luumarja, ja hedelmät sijaitsevat usein laajentuneessa pohjuksessa.
Autoritarismi
Määrittely
Autoritarismin määritelmiä on useita, eikä autoritaariselle hallinnolle ole vain yhtä ja ainoaa mallia.
Politiikan tutkija Juan Linz määritteli autoritaarisuuden vuonna 1964 seuraavilla neljällä ominaisuudella:
Piirteitä
Autoritaarista maata johtaa yksi hallitseva johtaja, tai eliitti, joka kilpailee keskenään vallasta. Hallinto on keskitettyä, ja sen toiminnalle on asetettu vain vähän rajoja. Poliittiset instituutit ja prosessit ovat heikkoja tai huonosti määriteltyjä. Oppositiota tukahdutetaan ja joskus vainotaan väkivaltaisesti. Vaaleja ei aina järjestetä, ja jos järjestetään, niihin liittyy usein vilppiä, manipulaatiota ja väkivaltaa. Kansalaisten mahdollisuudet osallistua ja vaikuttaa ovat heikot, ja niitä pyritään rajoittamaan.
Autoritaarinen hallinto nojaa usein neljään kontrollikeinoon: armeijaan, pakottamiseen, tukijoiden palkitsemiseen sekä mediaan. Autoritaarisen valtion lainsäädäntö on epämääräistä ja ristiriitaista. Oikeuslaitos on epäitsenäinen, aliresursoitu, epäammattimainen ja tehoton. Tiettyjä oikeustapauksia käsitellään usein sotilastuomioistuimissa tai muissa erityisissä tuomioistuimissa. Yksilönoikeuksia ja yksilönvapautta ei välttämättä suojella. Yksityisiltä organisaatioilta vaaditaan usein lisenssit. Heikossa asemassa olevia vähemmistöjä, naisia, ulkomaalaisia ja vankeja saatetaan kohdella huonosti. Talous on usein taantunut, sillä omistusoikeuksia ei pystytä suojelemaan, ja usein myös hallitsija ottaa oman osuutensa valtionkassasta. Korruption eri muodot ovat yleisiä. Mediaa rajoitetaan ja kontrolloidaan, ja se saa julkaista vain virallisesti hyväksyttyjä mielipiteitä.
Autoritaarisen hallinnon legitimiteetti on riippuvainen sen suorituskyvystä. Haasteiden tullen hallinto usein tiukentaa otettaan, jolloin sen on usein vaikea tyydyttää kansan tarpeita. Tämä voi viedä legitimiteetin ja kaataa autoritaarisen hallinnon.
Muodot
Autoritaariset hallinnot voidaan jakaa viiteen muotoon:
Autoritarismin äärimmäinen muoto on totalitarismi. Totalitarismi pyrkii ihmiselämän kaikkien osa-alueiden täydelliseen hallintaan ja alistamiseen. Autoritarismi eroaa totalitarismista ensisijaisesti siinä, että autoritarismissa on totalitarismista poiketen myös sellaisia yhteiskunnallisia ja taloudellisia instituutioita, jotka eivät ole hallituksen valvonnassa.
Jotkin maat ovat demokratian ja autoritarismin sekamuotoja. Niissä instituutit, prosessit, lait ja politiikat on kuitenkin manipuloitu niin, että hallitsijat ja eliitti säilyttäisivät valtansa. Tällaisissa maissa järjestetään vaaleja, mutta vaalit eivät useinkaan ole reilut ja vapaat.
Eri maissa
Valtioiden autoritaarisuutta mitataan muun muassa Economist Intelligence Unitin demokratiaindeksillä. Se perustuu 60 kohtaan, joilla arvioidaan valtioiden vaalijärjestelmää, pluralismia, hallinnon toimivuutta, poliittista osallistumista, poliittista kulttuuria ja kansalaisvapauksia.
Kartassa maailman valtiot jatkumolla demokraattinen–autoritaarinen vuoden 2022 demokratiaindeksin mukaan:
[[Tiedosto:Democracy Index 2022.svg|thumb|left|700px|
Täysin demokraattinen {{legend|#006837|9.01–10.00}} {{legend|#1a9850|8.01–9.00}}
Puutteellinen demokratia {{legend|#66bd63|7.01–8.00}} {{legend|#a6d96a|6.01–7.00}}
Sekamuoto {{legend|#fee08b|5.01–6.00}} {{legend|#fdae61|4.01–5.00}}
Autoritaarinen hallinto {{legend|#f46d43|3.01–4.00}} {{legend|#a8261f|2.01–3.00}} {{legend|#660018|1.01–2.00}} {{legend|#240011|0.00–1.00}}
Lähde: Democracy Index 2022 / Economist Intelligence Unit
]] Economist Intelligence Unitin mukaan vuonna 2022 maailman autoritaarisimmat maat olivat Afganistan, Myanmar, Pohjois-Korea, Keski-Afrikan tasavalta, Syyria, Kongon demokraattinen tasavalta, Turkmenistan, Laos, Tšad ja Päiväntasaajan Guinea. Autoritaarisiksi maiksi määriteltiin myös esimerkiksi Valko-Venäjä, Venäjä, Kiina, Vietnam, Iran, Saudi-Arabia, Egypti, Kuuba ja Venezuela. Maailman väestöstä autoritaarisen hallinnon alla eli 36,9%. Täysin demokraattisessa hallinnossa eli 8,0%, puutteellisessa demokratiassa 37,3% ja sekamuotoisen hallinnon alla 17,9%.
Vuoden 2020 tilastossa autoritaaristen valtioiden määrä oli noussut edellisvuoden 54:stä 57:ään, mutta demokratiaa ja autoritaarisuutta yhdistelevien valtioiden määrä laskenut kahdella 35:een. Useimpien maiden pistemäärä oli laskenut, koska koronaviruspandemian varjolla monet valtiot olivat heikentäneet sananvapautta ja kansalaisvapauksia rauhanajalle ennennäkemättömin tavoin.
Outi Kirves
Outi Kirves (s. 27. tammikuuta 1960 Turku) on suomalainen taidegraafikko, joka tunnetaan suomalaista luontoa eri vuodenaikoina kuvaavista puupiirroksistaan. Kirves valittiin Vuoden nuoreksi taiteilijaksi 1988.
Outi Kirves pääsi ylioppilaaksi Joensuun yhteiskoulusta 1978 ja opiskeli sitten Kankaanpään taidekoulussa ja Lahden taidekoulussa. Hän on pitänyt yli 50 yksityisnäyttelyä gallerioissa ja museoissa ympäri Suomen ja vuonna 2000 Saksan Ahausissa. Yhteisnäyttelyosallistumisia hänellä on parikymmentä Suomesta ja saman verran ulkomailta. Hänen teoksiaan on ollut esillä muun muassa Skotlannin Aberdeenissa, Ruotsin Södertäljessä, Norjan Askerissa, Saksan Berliinissä ja Heidelbergissa, Slovenian Ljubljanassa, Moskovassa, Japanin Sapporossa ja Yhdysvaltojen Seattlessa. Hänen töitään on monien suomalaiskaupunkien ja niiden taidemuseoiden kokoelmissa.
Outi Kirves on toiminut keskeisesti nastolalaisessa kehitysvammaisille tarkoitetussa Taide- ja kulttuurikeskus Kaarisilta ry:ssä, joka palkittiin vuonna 2014 Suomi-palkinnolla. Asikkalassa asuva ja työskentelevä Kirves sai samana vuonna Hämeen taidepalkinnon. Sen luonnehditaan taiteilijan tyyliä ja ansioita: "Kirveen teokset ovat suuria ja tyyli omintakeista ja tunnistettavaa. Ohuet kahdelle päällekkäiselle japaninpaperille painetut värikerrokset saavat värit hehkumaan maalauksellisina ja voimakkaina. – – Kirves on oman tuotantonsa ohella kouluttanut erityistä tukea tarvitsevia opiskelijoita kuva-artesaaneiksi Kaarisillan ammattikoulussa Nastolassa. Kymmenvuotinen työ on tuottanut tulosta, ja myös hänen oppilaansa ovat saavuttaneet mainetta."
Kevojärvi
Kevojärvi on Suomen järvi, joka sijaitsee Lapin maakunnassa, Utsjoen kuntakeskuksesta noin 25 kilometriä etelään. Järvi kuuluu Tenon vesistöön. Valtatie 4 kulkee järven sivuitse sen itäpuolelta. Turun yliopiston Lapin tutkimuslaitos Kevo sijaitsee Kevonniemen kärjessä järven etelärannalla. Tutkimusaseman yhteydessä sijaitsevat myös Ilmatieteen laitoksen mittausasemat Utsjoki-Kevo sekä Kevojärvi. Näistä jälkimmäinen otettiin käyttöön vuonna 2010 ja se sijaitsee matalammalla, lähellä järven pintaa.
Järven suurin syvyys on 35 m ja keskisyvyys 11,1 m. Järven pintalämpötila on korkeimmillaan heinäkuussa, jolloin se on keskimäärin 14 astetta. Talvisin keskimääräinen jään paksuus on 75 cm. Kevojärvi jäätyy loka-marraskuussa ja jäät lähtevät touko-kesäkuussa.
Kalalajistoon kuuluvat ahven, harjus, lohi ja nieriä.
Kevojärveen laskevat Utsjoen yläjuoksu järven eteläpäässä sekä Kevojoki ja Čársejohka järven länsipäässä. Laskujokena toimii Utsjoen alajuoksu järven pohjoispäässä. Kapean luusuan vuoksi Kevojärvi on altis vedenkorkeuden vaihteluille ja sen vedenkorkeutta on mitattu vuodesta 1962 alkaen. Keskivedenkorkeus on 74,86 m ja keskimääräinen vuotuinen vaihtelu 274 cm. Ylin mitattu vedenkorkeus on ollut 78,89 m toukokuussa 1978 ja alin 74,42 m maaliskuussa 1998. Näiden erotus, 447 cm, on suurin Suomessa mitattu luonnontilaisen järven vedenkorkeuden vaihtelu.
Lumme-kirjastot
Lumme-kirjastot on kunnallisten kirjastojen muodostama yhteistyöverkosto eli kirjastokimppa Etelä-Savossa ja Pohjois-Savon eteläisimmässä osassa. Kunnan- ja kaupunginkirjastoista mukana ovat Mikkelin seutukirjasto (Hirvensalmi, Mikkeli, Pertunmaa ja Puumala) sekä Enonkosken, Juvan, Mäntyharjun, Pieksämäen, Toenperän (Joroinen ja Rantasalmi), Savonlinnan ja Varkauden kirjastot. Kirjastokimppa aloitti toimintansa vuonna 2014. Kirjastojen kotikunnista Joroinen ja Varkaus ovat Pohjois-Savon maakunnassa, muut sijaitsevat Etelä-Savossa.
Lumme-kortilla voi lainata ja tehdä varauksia Lumme-kirjastoverkon toimipisteestä. Aineiston voi palauttaa mihin tahansa kimpan kirjastoon.
Kirjastojen toimipisteet
Toukokuussa 2021 Lumme-kirjastot palvelivat 24 kiinteän toimipisteen ja kolme kirjastoauton sekä verkkokirjaston välityksellä. Toimipisteiden joukkoon kuuluvat:
Etelä-Savon kunnankirjastoista Kangasniemen kirjasto ja Sulkavan kirjasto ovat järjestäneet toimintansa itsenäisesti ilman Lumme-kirjastokimppaa (toukokuussa 2021).
75 mm Reșița Model 1943
75 mm Reșița Model 1943 oli toisen maailmansodan aikana suunniteltu ja valmistettu romanialainen panssarintorjuntatykki. Tykki suunniteltiin 1942–1943 ja ensimmäiset valmistuneet luovutettiin vuonna 1944. Se perustui neuvostoliittolaisen M1942-tykin, saksalaisen Pak 40-tykin ja Romaniassa valmistetun ilmatorjuntatykin Reșița 75 mm M1936 osiin. Suorituskyvyltään tykki osoittautui monipuoliseksi, mutta niitä valmistettiin vain vähän ja ne otettiin käyttöön vasta sodan lopulla.
Suunnittelu
thumb|vasen|Sivutakaa kuvattuna. Romania oli liittynyt Saksan puolella sotaan Neuvostoliittoa vastaan. Pian kävi selväksi, että Romanialla ei ollut tehokasta aseistusta Neuvostoliiton raskaita ja keskiraskaita panssarivaunuja vastaan. Periaatteessa toimiva tykki oli ilmatorjuntatykki Reșița 75 mm M1936. Tykkiä oli alettu kokeilla vuoden 1942 puolivälillä panssarintorjunnassa, mutta sen 2,5 tonnin paino teki sen käyttämisestä epäkäytännöllistä. Panssarintorjuntatykin puutteen ohella Romanian asevoimat tarvitsivat kipeästi uusia tavallisia kenttätykkejä. Asevoimien kenttätykit olivat pääsääntöisesti peräisin vuosisadan alulta. Kaksikäyttöisen panssarintorjunta- ja kenttätykin mahdollisuudesta keskusteltiin kesäkuussa 1942 huoltoministeriön ja pääesikunnan tapaamisessa. Eversti Valerian Nestorescu ehdotti ulkomaisen tykin kopiointia koekäytön tarpeen sivuttamiseksi.
Nestorescun ehdotus eteni ja sitä jatkoi huoltoministeriön tekninen osasto. Nestorescu johti hankkeen suunnittelua. Valmistajaksi valittiin Reșița, jolla oli jo kokemusta ilmatorjuntatykeistä. Nestoresculle esiteltiin useita saksalaisia, romanialaisia ja Neuvostoliitolta vallattuja tykkejä. Lopputuloksena oli kolme prototyyppiä, jotka rakennettiin saksalaiseen 75 mm Pak 40-tykkin, neuvostoliittolaisten M1936 ja M1942 tykkien ja romanialaisen ilmatorjuntatykin osista. Kolmannen prototyypin liekinvaimennin, rekyylinvaimennus, laukaisumekanismi ja lavetti perustuivat M1942-tykkiin, piippu, rihlaus ja patruunapesä Reșițan ilmatorjuntatykkiin, sekä panoskammio Pak 40-tykkiin. Tykissä oli 680 osaa, eli enemmän kuin 610 osaisessa M1942-tykissä, mutta vähemmän kuin 1 200-osaisessa Pak 40-tykissä. Ammuksen lähtönopeus oli 1 030 m/s verrattuna vastaaviin lukemiin 745 m/s (M1942) ja 990 m/s (Pak 40). Lavetti oli hyvin vakaa, joten laukauksia voitiin tehdä kolme ennen kulman korjaussäätöjä. Ammukset olivat yhdistelmä Pak 40:n ja ilmatorjuntatykin ammusta. Tykin panssarikilven paksuus oli 6 mm.
Valmistus ja käyttö
Syyskuussa 1943 tehtiin kokeita kolmella prototyypillä ja niiden saksalaisilla ja neuvostoliittolaisilla vastineilla. Uudella romanialaisella tykillä (DT-UDR Nr.26) todettiin olevan tykeistä paras panssarin läpäisykyky. Tykki sai uuden virallisen nimen Tac-75-Nr.26, mutta se tuli tunnetuksi paremmin nimellä 75 mm Reșița, 1943 Md. Tykki vietiin tuotantoon ja 10. joulukuuta annettiin tilaus 1 100 tykin valmistamisesta Reșițan tehtailla Brașovissa ja Ploieștissa. Ensimmäiset 24 luovutettiin 1. panssaridivisioonalle keväällä 1944 ja myöhemmin kahdelle uudelle armeijan panssarintorjuntarykmentille. Edelleen niitä luovutettiin jalkaväen ja ratsuväen yksiköille. Kesään 1944 mennessä oli valmistettu 342 tykkiä ja elokuuhun 1944 mennessä useimmilla eturintaman divisioonilla oli vähintään 6 tykkiä. Käytössä oli elokuuhun 1944 asti RSO/1-tykkitraktoreja, mutta sittemmin suurin osa oli hevosvetoisia.
Tykkiä käytettiin Iașin (Jassy) ja Chișinăun (Kišinjov) taisteluissa neuvostojoukkoja vastaan. Asiakirjat niiden suorituskyvystä näissä taisteluissa ovat kuitenkin sittemmin kadonneet. Romanian vaihdettua puolia tykkejä käytettiin saksalaisia ja unkarilaisia vastaan, Ne tuhosivat esimerkiksi useampia Panzerkampfwagen IV-vaunuja. Tekniseltä suorituskyvyltään tykkiä pidettiin monipuolisempana, kuin ulkomaalaisia malleja. Se tuli kuitenkin rintamalle niitä paljon myöhemmin ja Romanian teollisuus kykeni valmistamaan niitä vain pienen määrän.
Tykkiä oli tarkoitus käyttää panssarintorjuntavaunu Mareșalissa, joka jäi lopulta prototyyppivaiheeseen.
Mimmi Larsson
Ann (Mimmi) Ellenore Larsson (s. 9. huhtikuuta 1994 Torsby, Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelaa nykyisin Damallsvenskan-joukkue Linköpings FC:n paidassa, ja hänellä on seuran kanssa sopimus vuoteen 2020. Larsson saavutti Elitettanin mestaruuden vuonna 2014 pelatessaan Mallbackens IF:ssa.
Ura
Larsson Torsby IF:n kasvatti. Hän pelasi seurassa vuoteen 2009 saakka, kunnes siirtyi 2010 Elitettanin Mallbackensiin. Vuonna 2016 Larssonin seura vaihtui Eskilstuna Unitediin. Vuonna 2018 hän siirtyi nykyiseen seuraansa Linköpingsiin. Larsson on edustanut Ruotsin naisten jalkapallomaajoukkuetta vuodesta 2016 alkaen. Hän on vuoden 2019 MM-kilpailujen päättyessä pelannut Ruotsin naisten maajoukkueessa 22 maaottelua ja tehnyt niissä kuusi maalia. MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti pronssia ja pääsi vaihtopelaajana kentälle kahdessa ottelussa.
Arrianos
Arrianos (, n. 90 – n. 175) oli roomalainen historioitsija ja sotilas. Hänen tunnetuin teoksensa on Aleksanteri Suuren elämää käsittelevä Anabasis.
Elämä
Arrianos syntyi Nikomedeiassa, Rooman Bithynian provinssin pääkaupungissa. Arrianos syntyi varakkaaseen perheeseen. Hänen isänsä oli saanut Rooman kansalaisuuden, kuten useat muut varakkaat kreikkalaiset. Arrianoksen isä sai kansalaisuuden joltain Flavius-suvun keisarilta, luultavasti Vespasianukselta. Arrianoksen syntymävuoden voi olettaa olleen ennen vuotta 90, koska hänen tiedetään olleen konsulina vuonna 129 tai 130 ja tämän viran haltija oli tuohon aikaan yleensä noin 42-vuotias. Arrianos vietti nuoruutensa kotikaupungissaan ja sai varmasti kreikkalaiseen yläluokkaan kuuluvalle tyypillisen koulutuksen retoriikassa ja kirjallisuudessa. Tämän jälkeen tyypillinen yläluokkaan kuuluva nuorukainen olisi yrittänyt luoda uraa Rooman valtakunnan palveluksessa. Arrianos päätti kuitenkin opiskella filosofiaa.
Teokset
pienoiskuva|200px|Alexandri anabasis, 1575.
Arrianos kirjoitti kreikan kielellä ja hänen tunnetuin teoksensa on nimellä Anabasis tunnettu Aleksanteri Suuren elämäkerta. Teoksen alkuperäistä nimeä ei tunneta. Arrianos käytti lähteenään Aleksanterin kenraalin Ptolemaioksen kirjoittamaa teosta. Muita lähteitä olivat Kallisthenes joka oli Aristoteleen siskonpoika, Aristobulos, Kleitarkhos, maantieteilijä Eratosthenes ja laivaston päällikkö Nearkhos.
Toinen Arrianoksen tunnettu teos on Indika, joka kertoo Aleksanteri Suuren laivaston matkasta Indukselta Persianlahdelle ja joka perustuu Nearkhoksen kertomukseen.
Muita teoksia, jotka ovat säilyneet nykypäivään, ovat Alanike, joka kertoo alaanien vastaisista taisteluista, Periplus Pontu Eukseinu (Mustanmeren ympäripurjehdus) sekä teos sotataidosta, joka kertoo ratsuväen taktiikasta. Arrianoksen esikuva oli hänen kaimansa Ksenofon, ja tätä matkien hän kirjoitti lyhyen kirjan nimeltä Kynegetikos metsästyksestä.
Teoksia, jotka eivät ole säilyneet kokonaisuudessaan nykypäivään, ovat muun muassa teos, joka kertoo tapahtumista Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen, sekä teokset Parthian ja Bithynian historioista.
Johannes Lyhyt
Pyhä Johannes Lyhyt (myös Johannes Colobus, Johannes Kolobos, Johannes Pieni tai Yoannis Pi Kolobos; ; ; 339 Basta, Egypti – 405 Quolzum-vuori) oli pappi, erakko ja pyhimys. Hän on yksi juhlistetuimmista egyptiläisistä yksineläjistä.
Johannes syntyi köyhään, mutta hurskaaseen perheeseen, eli 18-vuotiaasta eteenpäin itse kaivamassaan maanalaisessa luolassa Skiitan eli Sketen autiomaassa, oli pyhän Poimenin ja pyhän Ammoeen hengellinen oppilas ja toimi itse pyhän Arsenioksen hengellisenä opettajana. Pyhimyksen kerrotaan kastelleen maahan iskettyä keppiä hengellisen ohjaajansa käskystä ja kolmen vuoden päästä keppi kasvoi hedelmää. Hän pakeni berberien invaasiota noin vuonna 395 Sketestä Quolzum-vuorelle vuosiksi erakoksi ja kuoli siellä luonnollisista syistä, sekä hänen kehonsa vietiin takaisin Sketen autiomaahan vuonna 515.
Johannes eli kuuden paavin hallintokausien aikana: pyhä Julius I (337–352), Liberius (352–366), pyhä Damasus I (366–384), pyhä Siricius (384–399), pyhä Anastasius I (399–401) ja pyhä Innocentius I (401–417). Miehen viimeisten sanojen kerrotaan olleen: ”En ole koskaan seurannut omaa tahtoani, enkä ole opettanut muille mitä en ensin itse ole harjoittanut.” Hänen muistopäiväänsä vietetään 17. lokakuuta.
Livius
pienoiskuva|upright|Titus Livius. Titus Livius (noin 64 eaa. tai 59 eaa. – 17 jaa.) oli roomalainen historioitsija. Livius syntyi ja kuoli Pataviumissa, joka tunnetaan nykyisin nimellä Padova. Hän kuului keisari Augustuksen sisäpiiriin.
Teokset
pienoiskuva|upright|Titus Liviuksen teoksen Ab Urbe condita kansilehti, 1714.
Liviuksen teos Ab urbe condita kertoo Rooman historian alusta Liviuksen omaan aikaan saakka. Se koostui alkujaan 142 kirjasta, joita nykyään pidettäisiin lähinnä lukuina, mutta nykypäivään asti ovat säilyneet vain kirjat 1–10 ja 21–45 sekä katkelmia joistain myöhemmistä. Teos perustuu monelta osin myyttisiin aineksiin ja lienee jokseenkin tarkoitushakuinen. Se oli osa Augustuksen laajamittaista propagandaohjelmaa, joka tähtäsi Rooman menneisyyden glorifiointiin.
Culex abominator
Culex abominator on hyttysten (Culicidae) heimoon ja kaksisiipisten (Diptera) lahkoon kuuluva hyönteinen. Lajin kuvasi tieteelle ensimmäisen kerran Frederick Knab vuonna 1909.
Levinneisyys
Lajia tavataan Texasissa, Yhdysvalloissa.
Diktatuuri
Diktatuuri on itsenäisen valtion poliittinen järjestelmä, jossa valta on yhden ihmisen, ryhmän tai hyvin rajoitetun joukon käsissä. Diktatuurit ovat autoritaarisia, joskus lisäksi totalitaristisia. Diktatuurille on ominaista poliittisen opposition tukahduttaminen sekä sananvapauden ja muiden perinteisten demokraattisten vapauksien rajoittaminen.
Etymologia
Sana diktaattori tulee alun perin latinan kielen sanasta dicere, joka tarkoittaa sanomista. Siitä on johdettu edelleen verbi dictare, ’sanella’, johon puolestaan perustuu sana diktatuuri: diktaattori siis ”sanelee politiikan”.
Piirteitä
Diktatuurissa ei ole demokraattista järjestelmää eikä vapaita ja avoimia vaaleja. Diktatuurin kesto on hallitsijoiden päätettävissä, ei kansan. Valta ei ole läpinäkyvää, ja sen kritisointi on estetty. Tiedonvälitys on valvottua ja rajoitettua, koulutus hallinnon määrittelemää ja kansalaisvapaudet puutteelliset. Opposition valtaa rajoitetaan lainsäädännöllä tai turvallisuuselinten taholta, eikä sillä ole todellisia vaikutusmahdollisuuksia. Oikeusjärjestys ei yleensä edusta kansan tahtoa vaan valtaapitävän tahon haluja.
Vallanpitäjien valvonnassa olevat armeija ja poliisi varmistavat diktaattorin vallan, viime kädessä väkivaltaisesti. Pienen ryhmän käsiin keskittyneen väkivaltakoneiston toiminnan seurauksena valtiosta tulee autoritaarinen ja joskus myös totalitaristinen. Totalitaristisessa diktatuurissa valtakoneisto pyrkii kontrolloimaan kaikkea. Sillä on virallinen ideologia, jonka taakse massat pyritään mobilisoimaan, ja valtaa käytetään laajan terrorin avulla. Totalitaristisia diktatuureja ovat olleet esimerkiksi Pohjois-Korea, kansallissosialistinen Saksa, Stalinin Neuvostoliitto sekä jotkin islamilaiset valtiot. Autoritaarinen diktatuuri on lievempää kuin totalitarismi. Siinä ihmiset pyritään passivoimaan politiikan suhteen, ideologiaksi voivat riittää nationalismi ja militarismi, ja vainot kohdistuvat vain hallinnon todellisiin vastustajiin. Nykyajan diktatuureissa perinteinen autoritarismi saatetaan yhdistää liberaalikapitalistiseen talousjärjestykseen.
Tyyppejä
Diktatuurit voidaan jakaa persoonallisiin diktatuureihin, monarkkisiin diktatuureihin, sotilasdiktatuureihin ja yksipuoluediktatuureihin. Jotkin diktatuurit ovat yhdistelmä eri tyyppejä.
Persoonallisessa diktatuurissa valta on keskittynyt selkeästi yhdelle ihmiselle. Hän on karismaattinen, ja hänen ympärilleen on kehittynyt henkilökultti. Hän saattaa olla sotilasjohtaja tai puoluejohtaja, mutta niin armeija kuin puoluekin ovat hänen hallinnassaan, eikä maassa ole itsenäisiä poliittisia instituutioita. Diktaattori päättää siitä, ketkä ovat poliittisissa avainasemissa ja tekee tärkeimmät poliittiset päätökset. Hän varmistaa, että yksikään eliitin ryhmittymä ei vahvistu liikaa. Hallinnon rakenne riippuu diktaattorin henkilökohtaisista mieltymyksistä ja vaihtelee diktatuurista toiseen. Persoonallinen diktatuuri on erityisen altis sotaisuuteen, korruptioon ja mielivaltaan. Persoonallisia diktatuureja nousi toisen maailmansodan jälkeen etenkin Afrikan maihin ja muihin kehitysmaihin. Euroopassa sellaisia olivat Francon Espanja ja Salazarin Portugali. Muita esimerkkejä ovat Hastings Bandan Malawi, Marcosin Filippiinit ja Duvalierien Haiti.
Monarkkista diktatuuria johtaa valtansa perinyt monarkki.
Sotilasdiktatuurissa maata hallitsee armeija. Johdossa olevat, yleensä korkeat, upseerit muodostavat sotilasjuntan ja valitsevat keskuudestaan johtajan. Joskus johtajaksi nostetaan pelkkä keulakuva, jolla ei ole valtaa. Tästä esimerkki on 1980-luvun Panama, jota hallitsi todellisuudessa kenraali Manuel Noriega, vaikka presidentteinä oli siviilejä. Sotilasjuntan hallitseman maan hallintorakenne ja hierarkia otetaan yleensä suoraan armeijasta. Sotilasdiktatuureja nousi toisen maailmansodan jälkeen paljon etenkin Latinalaiseen Amerikkaan. Kylmän sodan aikana Yhdysvallat piti huolta siitä, että ne olivat antikommunistisia. Myös Afrikassa on ollut joitain sotilasdiktatuureja. Sotilasdiktatuurit ovat lyhytaikaisimpia diktatuureja, ja monesti ne on tarkoitettukin vain väliaikaisiksi.
Yksipuoluediktatuurissa maata hallitseva puolue valitsee johtajat ja politiikan. Maan avainpaikoilla on enimmäkseen vain puolueen jäseniä. Maata johtaa yleensä puolueen johtaja, ja maan eliitin muodostaa puolueen keskuskomitea. Muut puolueet saatetaan sallia, ja niillä saattaa olla myös paikkoja parlamentissa, kuten Singaporessa, mutta todellinen valta maassa on silloinkin valtapuolueella. Yksipuoluediktatuureja on toisen maailmansodan jälkeen ollut paljon etenkin Itä-Euroopassa, osissa Afrikkaa sekä Aasiassa. Niitä oli kylmän sodan aikana etenkin Neuvostoliiton valtapiiriin kuuluvissa maissa. Yksipuoluediktatuurit ovat kestävimpiä diktatuurin muodoista.
Sotilasdiktatuuri ja yksipuoluediktatuuri johtavat usein persoonalliseen diktatuuriin, jossa diktaattoriksi nousee juntan johtaja tai puolueen johtaja.