cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jordan EJ15
Talli aloitti kauden 2005 Midland Groupin omistuksessa. Midland oli ostanut tallin jo tammikuussa, mutta talli sai kilpailla vielä Jordan Grand Prix -nimellä. Autoon moottorit valmisti japanilainen Toyota ja renkaat toimitti viime kauden tapaan Bridgestone.
Ketokurho
Levinneisyysalue
Ketokurhon levinneisyysalue ulottuu Länsi-Euroopasta Kaukasukselle ja Keski-Itään. Pohjoismaissa ketokurhoa tavataan Norjassa, Tanskassa sekä yleisenä Ruotsissa erityisesti Gotlannissa ja Öölannissa. Se on yleinen myös Länsi-Viron saarilla. Suomessa laji oli aikaisemmin yleinen Ahvenanmaalla sekä paikoin lounaissaaristossa. Nykyisin lajin esiintymiä tunnetaan vain Ahvenanmaalta, missä se on harvinaistunut laiduntamisen vähentymisen myötä. Laji on luokiteltu Suomessa vaarantuneeksi.
Jordan EJ15
Kauden alussa ilmeni jälleen se, että EJ15-auto ei ollut tarpeeksi nopea. Talli kamppaili pääasiassa häntäpään sijoituksista yhdessä Minardin kanssa. Toyota-moottoreiden luotettavuus oli kuitenkin hyvä, joten tallille kertyi koko kauden aikana vain kuusi keskeytystä.
Ketokurho
Elinympäristö
Ketokurho esiintyy tyypillisesti kivisillä luonnonlaitumilla ja merenrannoilla. Nykyään lajia tavataan yhä useammin myös tienvarsilta.
Jordan EJ15
Kauden kahdeksassa ensimmäisessä kilpailussa talli sijoittui kymmenen parhaan joukkoon vain kaksi kertaa, kun Monteiro ylsi kymmenenneksi Bahrainin ja Kanadan GP:ssä. Yhdysvaltain GP:ssä Michelinin renkaita käyttäneet kuljettajat joutuivat turvallisuussyistä johtuen vetäytymään kilpailusta, joten vain Bridgestonen renkaita käyttäneet tallit, joihin myös Jordan kuului, ajoivat keskenään kilpaa. Jordan saavutti historiansa viimeisen palkintopallisijoituksensa Monteiron ajettua kolmanneksi Ferrareiden perään. Karthikeyan täydensi päivän neljännellä sijallaan ennen Minardi-kaksikkoa Christijan Albers-Patrick Friesacher.
Talli toi Saksan GP:hen päivitysversion autostaan. EJ15B:ksi nimetyn auton piti alun perin debytoida Ranskan GP:ssä, mutta talli ei kerennyt saamaan autoaan valmiiksi ajoissa. Tulokset eivät kuitenkaan parantuneet uudella autolla kovinkaan merkittävästi, mutta sillä saavutettiin tallin viimeiseksi jäänyt pistesija, kun Belgian GP:ssä Monteiro saavutti kahdeksannen tilan ja yhden pisteen.
Talli sijoittui valmistajien MM-sarjassa toiseksi viimeiseksi sijalle yhdeksän. Taakse jäi ainoastaan Minardi. Pisteitä Jordan onnistui keräämään viimeisellä kaudellaan 12 kappaletta, joista 11 saavutettiin Yhdysvaltain GP:stä.
Tuure Junnila
Tuure Jaakko Kalervo Junnila (24. heinäkuuta 1910 Kiikka – 21. kesäkuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen pankkimies, taloustieteilijä ja kokoomuspoliitikko, joka tuli tunnetuksi Urho Kekkosen ulkopoliittisen linjan, kommunismin ja Neuvostoliiton arvostelijana sekä taitavana puhujana ja kirjoittajana.
Junnila toimi kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1951–1962, 1966–1979, 1983–1987 ja 1990–1991. Kansanedustajana hän edusti Turun läänin pohjoista vaalipiiriä sekä vuodesta 1983 Helsingin kaupungin vaalipiiriä. Hänen ainoaksi ministerintehtäväkseen jäi toimiminen valtiovarainministerinä Tuomiojan virkamieshallituksessa vuosina 1953–1954. Junnila toimi uransa aikana myös johtotehtävissä muun muassa Kansallis-Osake-Pankissa ja Suomen Pankissa.
Nuoruus ja opinnot
Tuure Junnila syntyi Satakunnan Kiikassa 24. heinäkuuta 1910 vanhaan talonpoikaissukuun, jonka omistaman Junnilan tilan varhaisimmat asiakirjamaininnat ulottuvat aina 1400-luvulle asti. Junnilan vanhemmat olivat maanviljelijä Nestori Ferdinand Junnila ja Selma Maria Niemi. He olivat uskonnollisia ja korostivat kristillisiä arvoja kasvatuksessa. Nestori Junnilasta oli tullut tilan isäntä vuonna 1901. Hän oli poliittiselta kannaltaan nuorsuomalainen ja ryhtyi vuonna 1918 vastaperustetun Kansallisen Kokoomuspuolueen kannattajaksi.
Tuure Junnila seurasi Arvo-veljeään ja Aune-sisartaan Tyrvään Yhteiskouluun Vammalaan, josta hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1930. Junnila valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1936. Yliopistossa Junnila valitsi taloustieteen opinnot. Valintaan vaikutti hänen mukaansa ratkaisevasti Junnilan Arvo-veljen kertomat tiedot silloisen Helsingin yliopiston finanssiopin professorin Ernst Nevanlinnan "loistavasta toiminnasta". Junnila suhtautui opiskeluaikoinaan kielteisesti niin Akateemisen Karjala-Seuran kuin Isänmaallisen kansanliikkeen toimintaan.
Junnila oli aikoinaan joutunut jättämään asepalveluksen kesken terveydellisten syiden vuoksi, eikä täten saanut liikekannallepanomääräystä talvisodan syttyessä 1939. Jatkosodan alkaessa hän työskenteli toimistopäällikkönä Liikevaihtoverokonttorissa, jonka virkamiehet oli vapautettu asepalveluksesta. Vuonna 1942 Junnila aloitti Suomen Pankin taloustieteellisen tutkimuslaitoksen tutkijana ja Finanssitoimikunnan sihteerinä.
Sotien jälkeen
Keväällä 1945 Junnila väitteli filosofian tohtoriksi teoksellaan "Omaisuusvero vakautetun tulon lisäverotuksen toteuttajana". Samana vuonna hän luopui Finanssitoimikunnan sihteerin tehtävistä. Väitöskirjansa jälkeen Junnilan mielenkiinto alkoi suuntautua ajankohtaisempia talouspoliittisia aiheita kohti. Hän julkaisikin vuonna 1947 teoksen inflaatiosta, jota pidettiin varsin ansiokkaana ja siteerattiin laajasti. Junnila alkoi ottaa kantaa talouspolitiikan ajankohtaisiin aiheisiin ja hän toimikin Talouselämä-lehden päätoimittajana 1946–1947.
Junnila luopui työstään tutkijana Suomen Pankissa ja hänet nimitettiin Kansallis-Osake-Pankin (KOP) johtokunnan jäseneksi vuonna 1948. Samana vuonna hän toimi Turun yliopiston taloustieteen vt. professorina. Helsingin yliopiston kansantaloustieteen vt. professorin tehtäviä Junnila hoiti 1949 ja myöhemmin vuosina 1956–1959. Poliittisen toimintansa ohella Junnila toimi myös Helsingin yliopiston kansantaloustieteen dosenttina vuosina 1951–1977 ja KOP:n johtokunnan jäsenenä vuoteen 1975 saakka.
Poliittinen ura
Ensimmäisen kerran Junnila oli ehdolla vuoden 1947 kunnallisvaaleissa. Häntä ei kuitenkaan vielä tuolloin tunnettu talouspiirien ulkopuolella eikä hän itse juurikaan panostanut kampanjointiin, joten paikka Helsingin kaupunginvaltuustossa jäikin saavuttamatta. Junnila valittiin kuitenkin keväällä 1949 kokoomuksen valtuuskunnan ja työvaliokunnan jäseniksi. Hän alkoi hoitaa myös kokoomuksen rahastonhoitajan tehtäviä ja toimia puolueen talousvaliokunnassa.
Vuoden 1951 eduskuntavaaleissa Junnila lähti tavoittelemaan kansanedustajan paikkaa Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Vaalikampanja oli tällä kertaa määrätietoinen ja Junnilaa mainostettiin "yrittäjäehdokkaana". Vaaleissa hän keräsi 5 408 ääntä, mikä riitti kirkkaasti läpimenoon.
Marraskuussa 1953 Junnila nimitettiin valtiovarainministeriksi pääministeri Sakari Tuomiojan hallitukseen. Hänen tehtäväkseen jäi edeltäjänsä Juho Niukkasen kireän ja epäsuositun budjettiesityksen puolustaminen. Junnila pyrki ajamaan säästäväisen budjettipolitiikan linjaa, johon saikin tukea valtiovarainvaliokunnan puheenjohtajana toimineelta Väinö Tannerilta. Tuomiojan hallituksen aikana säännöstelytalous purettiin lopullisesti ja esimerkiksi kahvin säännöstely päättyi 1. maaliskuuta 1954. Junnila oli itse pitkään puhunut säännöstelyn purkamisen puolesta.
Vuonna 1979 Junnila teki eduskunnassa aloitteen valtakunnanoikeuden kutsumiseksi koolle tutkimaan pääministeri Kalevi Sorsan osuutta ns. Salora-jutussa ja seuraavana vuonna Valcon tapauksessa, mutta molemmat raukesivat. Vaalikaudella 1983−1987 Junnila teki kolmesti eduskuntakyselyn Sorsan lausunnoista, joiden hän katsoi olleen ristiriidassa Suomen noudattaman puolueettomuuspolitiikan kanssa. Sorsa oli tällöin arvostellut Yhdysvaltain presidentin Ronald Reaganin ulkopolitiikkaa. Erityisesti Junnila kritisoi Sorsan vappupuhetta Käpylän työväentalossa vuonna 1985, jolloin Sorsa oli nimittänyt Reaganin Strategic Defense Initiative- eli Tähtien sota -suunnitelmaa "mielettömäksi" ja moittinut Reaganin hallituksen avointa tukea Nicaraguan hallitusta vastaan taistelleille contra-sisseille. Junnila arvosteli myös Keskustapuolueen ns. K-linjaa ja erityisesti valtiovarainministeri Ahti Pekkalaa yrityksistä saada Neuvostoliitto puuttumaan vuoden 1982 presidentinvaaliin Ahti Karjalaisen ehdokkuuden tukemiseksi.
Junnila puuttui myös Suomen hänen mielestään epäjohdonmukaiseen äänestyskäyttäytymiseen Yhdistyneiden Kansakuntien yleiskokouksessa vuoden 1983 aikana, kun Suomi oli ollut mukana tuomitsemassa Yhdysvaltain hyökkäystä Grenadaan, mutta samaan aikaan äänestänyt tyhjää Neuvostoliiton miehitettyä Afganistanin.
Kirjassaan Etelä-Afrikka – Ihmisoikeudet – Suomen ulkopolitiikka Junnila hämmästeli Suomen tuomitsevaa suhtautumista Etelä-Afrikassa harjoitettua apartheid-politiikkaa kohtaan, kun Suomi samaan aikaan antoi kehitysapua monelle sellaiselle maalle, jonka suhtautuminen ihmisoikeuksiin oli "vielä paljon epäilyttävämpää kuin Etelä-Afrikan". Junnilan ulkopoliittinen kritiikki oli hallituksen kannalta varsin kiusallista paitsi siksi, että sitä oli miltei mahdotonta osoittaa pätemättömäksi, myös siksi, että kun Junnila käytti puheenvuoroja eduskunnassa, häntä tultiin kuuntelemaan; istuntosalin yleisölehterit olivat täynnä ja eduskuntatoimittajat valmiina kirjoittamaan raporttejaan.
Vuoden 1987 eduskuntavaaleissa Junnila jäi varasijalle ja joutui seuraamaan sivusta hallitusneuvotteluja, joiden myötä kokoomuksen 21 vuotta kestänyt oppositiokausi vihdoin päättyi. Hän nousi vielä viimeisen kerran kansanedustajaksi helmikuussa 1990 Eeva-Riitta Siitosen siirryttyä saman vuoden alussa Uudenmaan läänin maaherraksi. Vuoden 1991 eduskuntavaaleissa Junnila ei onnistunut enää uusimaan kansanedustajan valtakirjaansa, muttei jäänyt murehtimaan putoamistaan, vaan piti sitä melkeinpä helpotuksena.
"Tulitikkuäänestys"
Tuure Junnila aiheutti yhdessä puoluetoverinsa Niilo Kosolan ja Maalaisliiton Lauri Sollan kanssa ns. tulitikkuäänestyksellä vuoden 1954 eniten huomiota herättäneen eduskuntaskandaalin. Junnila toimi tuolloin, helmikuussa 1954, valtiovarainministerinä. Helmikuun 12. ja 13. päivien välisen yön kestäneessä täysistunnossa, äänestettäessä SKDL:n budjetin sosiaalimenoihin tekemistä lukuisista muutosesityksistä kolmikko kiilasi tulitikulla äänestysnappinsa näyttämään jatkuvasti ei-ääntä, jolloin he saattoivat poistua istuntosalista eduskunnan kahvilaan kyllästyttyään "äänestysmaratoniin".
SKDL vaati tapauksen vuoksi myös Junnilan erottamista hallituksesta, mitä myös presidentti J. K. Paasikivi oli harkinnut. Paasikivi kuitenkin pidättyi tästä keskusteltuaan pääministeri Sakari Tuomiojan − joka kylläkin oli luonnehtinut kolmikon toimintaa "uskomattomaksi" − ja Fagerholmin kanssa, koska nämä pitivät julkisia nuhteita jo hyvin ankarana rangaistuksena. Osaltaan asiaan vaikuttivat myös lähestyneet eduskuntavaalit. Junnila sai tempauksensa vuoksi poliittisilta vastustajiltaan pitkäksi aikaa haukkumanimen "Tulitikku-Junnila".
Suhtautuminen Kekkoseen
Junnila tuli tunnetuksi Kekkosen politiikan näkyvänä arvostelijana ja Suomen virallisen ulkopoliittisen linjan kriitikkona. Hän otti ensimmäisen kerran kantaa Kekkosen harjoittamaan politiikkaan vuonna 1950 ilmestyneessä teoksessaan "Länsimaailman keskuksista kotoisiin huoliin". Pääministeri Kekkosen johtama punamultahallitus oli syksyllä 1951 esittänyt ns. vakauttamisohjelman, jonka tarkoituksena oli suitsia inflaatiota ja saattaa Suomen talous uudelleen kestävälle pohjalle. Eduskunnassa vasta valittu kansanedustaja Junnila kritisoi voimakkaasti ohjelmaa ja väitti Maalaisliiton alistuneen sosialidemokraattien tahtoon. Kekkonen raivostui suunnattomasti ja myöhemmin miesten kohdattua sattumalta eduskunnan hississä Kekkonen uhkasi Junnilaa käyden miltei tämän kimppuun. Kekkosen ja Junnilan kiistat käytiin lähinnä talouspoliittisista aiheista. Ulkopoliittisen linjan kritisointi alkoi vasta Kekkosen tultua presidentiksi vuonna 1956.
Eräässä vaiheessa kokoomusta jakoi kiista siitä, miten Kekkosen idänpolitiikkaan pitäisi suhtautua. Junnila kuului siihen kokoomuksen ryhmittymään, joka ei asettunut Kekkosen taakse. Kokoomus oli ulkopoliittisessa paitsiossa siksi, että se oli pyrkinyt estämään Urho Kekkosen uudelleenvalinnan tasavallan presidentiksi toiselle kaudelle 1962 osallistumalla Honka-liittoon, joka raukesi 1961 noottikriisissä.
Vielä vuoden 1968 vaaliin kokoomus asetti oman presidenttiehdokkaan, Matti Virkkusen. Vasta puheenjohtaja Juha Rihtniemen aikana kokoomus alkoi muuttua Kekkos-puolueeksi muiden suurten puolueiden tapaan kannattaen jo 1973 Urho Kekkosen valintaa neljännelle kaudelle ilman presidentinvaalia poikkeuslailla vuosiksi 1974–1978 ETYKin varmistamiseksi. Junnila vastusti vuoden 1973 poikkeuslakia ja julkaisi "Vallankaappaus lain ja oikeuden varjolla – Poikkeuslakitaistelu lain vastustajan näkökulmasta" -pamfletin, missä hän kävi läpi poikkeuslakimenettelyn eri vaiheita.
Kokoomuksen sisällä alkoi 1970-luvulla olla kova halu päästä hallitukseen. Rihtniemen yllättävän kuoleman jälkeen vuonna 1971 puheenjohtajaksi valittu Harri Holkeri ja remonttimiehet halusivat poistaan kokoomuksen Kekkos-vastaisen leiman, mikä johti Junnilan ja muiden kokoomuksen Kekkos-kriittisten aseman vaikeutumiseen. Remonttimiehiin kuulunut Juha Vikatmaa vaati keväällä 1973 erityisen kiivaasti Harri Holkeria erottamaan Junnilan, Raimo Ilaskiven, Pentti Mäki-Hakolan ja muut oikeistosiiven edustajat puolueesta ja uhkasi Holkeria muussa tapauksessa taloudellisilla seuraamuksilla. Painostus ei kuitenkaan tehonnut Holkeriin, joka oli jo muutoinkin kyllästynyt Vikatmaan sooloiluun. Holkerin mielestä Vikatmaa oli jopa myymässä kokoomusta keskustan K-linjalle.
Vuoden 1978 presidentinvaaleissa kaikki merkittävimmät puolueet, mukaan lukien kokoomus, tukivat presidentti Urho Kekkosen uudelleenvalintaa. Junnila ei halunnut olla tässä näytelmässä millään tavoin mukana ja kieltäytyi asettumasta kokoomuksen valitsijamiesehdokkaaksi. Ilkka Kanervan johtamat kokoomusnuoret pitivät Junnilan menettelyä kekkosvastaisena toimintana, jollaisen kokoomuksen puoluevaltuusto oli syksyllä 1977 kieltänyt, ja vaativat Junnilan erottamista puolueesta. Puheenjohtaja Harri Holkeri kävi puhumassa Junnilan asiasta Kekkosen kanssa Tamminiemessä, mutta Kekkonen esti Junnilan erottamisen, koska muutoin tästä saattaisi tulla eräänlainen ulkopoliittinen marttyyri.
Junnila oli ehdolla vuoden 1979 eduskuntavaaleissa saaden 4 642 ääntä, mikä ei riittänyt kansanedustajan paikan uusimiseen. Kokoomuksen puoluevaltuuston keväällä 1978 tekemän päätöksen mukaan puolueen kansanedustajaehdokkaiksi aikovat joutuivat allekirjoittamaan sitoumuksen Paasikiven-Kekkosen linjan mukaisen politiikan noudattamisesta. Uhkauksen edessä Junnila allekirjoitti sitoumuksen huomauttaen kuitenkin painokkaasti sen olevan vaalilakien ja valtiopäiväjärjestyksen vastainen. Satakunnan kokoomusnuoret levittivät eduskuntavaalien alla ainakin Porissa ja Raumalla monistetta, jossa äänestäjiä kehotettiin huolehtimaan siitä, ettei Junnilan kaltaista "vaalipiiristään vieraantunutta kansanedustajaa" enää valittaisi eduskuntaan. Satakunnan kokoomuslaisista ehdokkaista eduskuntaan pääsivät Aila Jokinen, Matti Pelttari ja Toivo T. Pohjala, ja Junnila jäi neljännelle sijalle. Junnila itse arveli pelottelua suuremmaksi syyksi putoamiselleen kuitenkin biologiset syyt, sen kylmän tosiasian, että hänen vanhat äänestäjänsä alkoivat kuolla ja nuoret äänestivät nuorempia ehdokkaita. Toisaalta eduskunnasta putoamisen myötä Junnilalla oli jälleen aikaa kirjallisille töille, ja niinpä hän alkoi laatia muistelmiaan ja kokonaisvaltaista esitystä Venäjän vallan laajenemisen historiasta.
Seuraavissa vuoden 1983 vaaleissa Junnila teki paluun eduskuntaan. Tuona aikana presidentti Kekkonen oli ehtinyt poistua politiikan näyttämöltä ja tasavallan presidentiksi oli valittu sosialidemokraattien Mauno Koivisto. Vaalikaudella 1983–1987 Junnilan kritiikki suuntautuikin enemmän sosialidemokraatteihin. Vaikka Junnila ei pitänytkään Koivistoa erityisen suurena kokoomuksen ystävänä, hän antoi tälle tunnustuksen siitä, että äänestäjien vuoden 1987 eduskuntavaaleissa ilmaisema tahto tunnustettiin ja kokoomus kelpasi hallitukseen siinä missä muutkin puolueet.
1990-luvulla Junnila tuki valtiovarainministeri Iiro Viinasen ajamaa tiukkaa talouspolitiikkaa; tosin hänen mielestään julkisen talouden rönsyjä olisi ollut varaa karsia vieläkin kovemmalla kädellä. Suomen jäsenyyttä Euroopan unionissa Junnila kannatti voimakkaasti niin taloudellisista kuin turvallisuuspoliittisistakin syistä. Suomen mahdolliseen jäsenyyteen sotilasliitto Natossa Junnila ei ottanut suoraan kantaa, mutta myönsi kaipaavansa Suomelle jonkinlaista selkänojaa, "ettei oltaisi niin hirvittävän yksin kuin 30. marraskuuta 1939, jolloin Stalinin armeijat hyökkäsivät".
Yksityiselämä
Tuure Junnilan puoliso vuodesta 1942 oli filosofian maisteri Kaija Junnila o.s. Ojansuu (1916–2010), joka oli suomen kielen ja sen sukukielten professorin Heikki Ojansuun tytär. Parille syntyi neljä lasta: Marikki (s. 1943), Suvi (1945–1949), Heikki (s. 1946) ja Sini (s. 1949). Tuure Junnila oli pituushyppääjä Ringa Ropon puolison Juha Junnilan isosetä. Kaija Junnilan eno oli arkkiatri Arvo Ylppö.
Teokset
Junnila kirjoitti kansantaloustieteellisiä tutkimuksia ja mielipidekirjoja, muun muassa ulkopoliittisia pamfletteja, joissa käsitteli yhteenvetomaisesti muun muassa Neuvostoliittoa ja kommunismia sekä Suomen ulkopolitiikkaa ja vallankäyttöä Suomessa.
Braunschweig
Braunschweig on kaupunki Ala-Saksin osavaltiossa Saksassa. Kaupunki sijaitsee Harz-vuoristosta pohjoiseen Okerjoen varrella. Vuoden 2011 väestönlaskennassa siellä oli 242 537 asukasta.
Braunschweig lienee perustettu vuoden 1000 tienoilla, mutta tuli kuuluisaksi Baijerin ja Saksin ruhtinas Henrik Leijonan tehtyä siitä osavaltionsa pääkaupungin. Henrik rakennutti kaupunkiin myös Braunschweigin katedraalin sekä itselleen linnan. Molemmat ovat edelleen kaupungin nähtävyyksiä.
Kaupungista tuli Hansaliiton jäsen 1200-luvulla.
Braunschweig on rautateiden risteysasema ja siellä on lentoasema.
thumb|left|250px|Burg Dankwarderode
Pelikaanipiippuköynnös
Pelikaanipiippuköynnös kasvaa Panamasta Brasiliaan ulottuvalla alueella. Sitä on käytetty kansanlääkinnässä rohdoksena, Costa Ricassa sillä on lääkitty käärmeenpuremia. 2000-luvun tutkimuksissa on osoitettu että siinä on aineita, jotka hillitsevät keihäskäärmeen pureman aiheuttamaa verenvuotoa. Kasvi itse on kuitenkin myös myrkyllinen, ja sen rohdoskäytöstä varoitellaan, sillä se voi aiheuttaa parantumattomia munuaisvaurioita.
thumb|none|250px|Pelikaanipiippuköynnöksen kukinto.
Erkki Valkeila
Erkki Valkeila (sukunimi vuoteen 1935 Wallenius; 21. lokakuuta 1896 Kuusankoski – 4. heinäkuuta 1964 Hämeenlinna) oli suomalainen kirjailija ja kääntäjä joka käytti myös nimimerkkiä Erkki Valkeala.
Suomennoksia
Nimimerkillä Erkki Valkeala: Omalla nimellä:
Riku Tainio
Riku Tainio (s. 14. toukokuuta 1982 Hyvinkää) on suomalainen pesäpalloilija, joka edusti kaudella 2012 Jokioisten Koetusta. Tainio voitti SM-kultaa kaudella 2007 Hyvinkään Tahkon riveissä.
Hyvinkään Tahkon kasvatti Tainio pelasi ennen uraansa Superpesiksessä Riihi-Pesiksessä kaudet 2001-2003. RiiPestä Tainio siirtyi Vihdin Palloon, josta hän siirtyi yhden kauden jälkeen Järvenpään Pesikseen. Yhden Järvenpäässä pelatun kauden jälkeen hän kuitenkin palasi kasvattajaseuraansa Tahkoon. Tainion ura Superpesiksessä alkoi 2006 Hyvinkään Tahkossa. Hän voitti seuraavana kautena Suomen mestaruuden seuran riveissä. Tainio edusti Tahkoa kauteen 2009 asti, jolloin hän siirtyi Jokioisten Koetukseen. Hän kuitenkin palasi takaisin Tahkoon vuoden visiitin jälkeen. Kauden 2011 jälkeen Tainio siirtyi takaisin Jokioisiin, koska hän ei halunnut käyttää pesäpalloon niin paljoa aikaa.
Tainio pelasi ensimmäiset ottelunsa Suomensarjassa 2001. Hän pelaa jokerina.
Charlesin piirikunta
Charlesin piirikunta on Yhdysvaltojen Marylandin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 163 257 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on La Platan kunta. Piirikunta on perustettu 6. kesäkuuta 1658.
Charl Schwartzel
Charl Adriaan Schwartzel (s. 31. elokuuta 1984 Johannesburg) on eteläafrikkalainen ammattilaisgolfaaja.
Schwartzelin uran paras saavutus on vuoden 2011 Masters-turnauksen voitto. Hän on vuonna 2002 alkaneella ammattilaisurallaan voittanut yhteensä 12 turnausta.
KV40
pienoiskuva|KV40 pohjapiirros. KV40 on hauta Kuninkaiden laaksossa. Sijaintinsa perusteella hauta on ajoitettu Uuden valtakunnan 18. dynastian aikaiseksi.
Haudan löysi ja ensimmäiset kaivaukset suoritti Victor Loret vuonna 1899. Kaivauksia jatkoi 2010-luvulla Baselin yliopisto, jonka tutkijat löysivät haudasta ainakin 50 ihmisen muumiot. Monet heistä ovat kirjoitusten perusteella kuninkaallisia, 18. dynastian faaraoiden Thutmosis IV:n ja Amenhotep III:n perheenjäseniä. Haudasta löydettiin myös runsaasti hautakalusteiden jäänteitä.
Toiseen maailmaan
Toiseen maailmaan on popyhtye Aikakoneen toinen studioalbumi. Se julkaistiin 12. lokakuuta 1996 levymerkillä BMG Finland.
Albumilta löytyvät muun muassa yhtyeen kappaleet "Neiti Groove", vuoden 1996 Eurovision laulukilpailun karsintoihin osallistunut "Ihan hiljaa", "Opettelen salaa" sekä kesähittinäkin tunnettu "Keltainen".
Albumi pysyi Suomen virallisella albumilistalla lokakuun 1996 ja maaliskuun 1997 välillä 19 viikkoa, joista parhain sijoitus oli viikolla 43/1996.
Ritarikunta
Ritarikunta voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Avaruusluotain
thumb|250px|Avaruusluotaimet [[Voyager 1 ja Voyager 2 ovat matkalla ulos Aurinkokunnasta.]] Avaruusluotain on mikä tahansa Maasta Maan kiertorataa edemmäs avaruuteen laukaistu miehittämätön avaruusalus, jonka on tarkoitus suorittaa mittauksia. Sitä ohjataan Maassa olevasta lennonohjauskeskuksesta mutta jo pelkästään väistämättömän viiveen takia niissä on myös runsaasti autonomista toimintakykyä. Luotain on tyypillisesti ohilento-, kiertolais- (ts. satelliitti) iskeytymis- tai laskeutumisluotain tai jokin näiden yhdistelmä.
Kun avaruusluotain laukaistaan avaruuteen, saa se raketilta tarpeeksi suuren pakonopeuden pystyäkseen poistumaan Maan painovoimakentästä. Avaruusluotaimet lähetetään yleensä tutkimaan yhtä tai muutamaa tiettyä kohdetta avaruudessa, joista tieteilijät haluavat lisää tietoa.
Ohilennon, kiertoradalle asettumisen ja iskeytymisen lisäksi luotain voi myös laskeutua tai sisältää erillisen laskeutuja-osan, joka kohteen lähellä irtoaa muusta luotaimesta ja laskeutuu tutkittavan kohteen pinnalle. Pinnalle laskeutunut tutkimuslaite yleensä välittää tietonsa kiertoradalle jääneeseen luotaimeen, joka edelleen välittää tiedon Maahan. Laskeutujan oma radiolähetin ei yleensä ole tarpeeksi voimakas välittämään tietoa suoraan Maahan. Hyvä esimerkki tällaisesta yhteistyöstä on Saturnusta ja sen kuuta Titania tutkimaan lähetetty Cassini-Huygens. Marsiin lähetetyt kulkijat Spirit ja Opportunity voivat viestiä Maahan jo aikaisemmin Marsin kiertoradalla lähetetyn Mars Global Surveyor -kiertolaisen kautta.
Avaruusluotaimia on lähetetty tutkimaan useita Aurinkokunnan planeettoja, pikkuplaneettoja, asteroideja sekä komeettoja. Ensimmäinen Aurinkokunnasta poistuva luotain on Voyager 1.
Avaruusluotainten perustyypit
Näiden yhdistelmät ovat tavallisia. Esimerkiksi Saturnusta kiertävä Cassini-Huygens on kiertolais-laskeutumisluotain.
Kalevan Lentopallo
Kalevan Lentopallo on 7. tammikuuta 1957 perustettu tamperelainen lentopallon erikoisseura. Seuran virallinen lyhenne on KaLe ja sen toiminta on junioripainotteista. Seurassa harjoittelee viikoittain noin 90 tyttöä ja poikaa E-junioreista A-junioreihin. Lisäksi seura toimii kilpa- ja veteraaniurheilun parissa.
Kalevan lentopallo järjestää vuosittain veteraaneille tarkoitetun Pirkka-turnauksen. Turnauksen pelipaikka on Tampereen Messu- ja Urheilukeskus. Pirkka-turnauksia on järjestetty vuodesta 1986 lähtien. Tämän lisäksi seura järjestää loppukesästä junioreille tarkoitetun kansainvälisen Kolibri-turnauksen Tampereen Messu- ja Urheilukeskuksessa. Kolibri-turnauksia on järjestetty vuodesta 2007 alkaen.
Kalevan Lentopallolle myönnettiin Nuori Suomi -sinettiseuran status vuonna 2006 tunnustuksena laadukkaasta junioritoiminnasta.
Kurtis Kraft
Kurtis Kraft oli yhdysvaltalainen kilpa-autojen suunnittelija ja valmistaja. Yrityksen perustaja oli Frank Kurtis.
Kurtis Kraft valmisti 120 Indianapolis 500 -kilpa-autoa, joista viisi voitti kyseisen kilpailun.
Indianapolis 500 -kisan Kurtis Kraftilla ajaneet voittajat
Vuosina 1950–1960 Indianapolis 500 -kisa oli osana Formula 1 -kisakalenteria.
Gaspar Núñez de Arce
Gaspar Núñez de Arce (1834 Valladolid, Espanja – 1903 Madrid, Espanja) oli espanjalainen kirjailija. Hän kirjoitti jo 15-vuotiaana näytelmän, joka päätyi esitettäväksi. 19-vuotiaana hän aloitti El Observadorin toimittajana ja jatkoi toimittajauraa edistyksellisessä lehdessä La Iberiassa ja melkein kaikissa suurissa madridilaisissa lehdissä. Sodan aikana Marokossa 1859–1860 hän seurasi kenraali Leopoldo O’Donnellia ja kirjoitti samalla La Iberiaan eloisia taistelukuvauksia, jotka toivat hänelle huomiota. 1865 Núñez de Arce aloitti työskentelyn synnyinkaupungissaan, toimi monissa hallintotehtävissä, oli muun muassa vuodesta 1868 kuvernööri Barcelonassa, oli 1882–1883 siirtomaaministeri Práxedes Mateo Sagastan hallituksessa, hypoteekkipankin johtaja 1897 ja senaattori kuolemaansa saakka.
Poliittisilta näkemyksiltään Núñez de Arce oli maltillis-liberaali (edistyksellinen), puolusti aluksi O’Donnellin, sitten Sagastan politiikkaa, pyrki demokratisoimaan vanhoja monarkistisia instituutioita, mutta järjestyksen ja kohtuuden ystävänä hän vihasi kaikenlaisia äkillisiä muutoksia. Hänen toimintansa hallinnon ja politiikan alalla oli kuitenkin merkitykseltään vähäistä, sen sijaan runoilijana hän oli Ramón de Campoamorin kuoleman (1901) jälkeen ainoa merkittävä aikansa runoilijoiden joukossa. Runoilijana Núñez de Arce kuului Salamancan koulukuntaan. Hänen runojaan leimaa syvä tunne, pikemminkin plastinen kuin koloristinen, miehekäs ja sointuisa, vailla synkeyttä, hienostunut ja pidättyväinen, ja juuri tämä pidättyvyys on ollut harvinaista myöhemmässä espanjalaisessa kaunokirjallisuudessa ja etenkin draaman alalla.
Osa hänen runoistaan koottiin kokoelmaksi Gritos de combate (1875; 10. p. 1891 sisältää muutamia uusia runoja ja Discurso sobre la poesian). Niistä vanhimpia leimaa hyväntahtoinen satiiri, mutta sitä mukaa kuin Espanjan poliittiset ja yhteiskunnalliset olot heikkenivät, tuli runoista taisteluhuutoja, jotka ilmentävät surua ja mielipahaa maan tilasta ("Á España", "Estrofas", "Las arpas mudas", "Pobre loca!"). Muissa taas ("En el monasterio de piedra", "Á Darwin", "Problema", "Velut umbra", "Tristezas", "La duda") runoilija taistelee materialismin rynnistystä, jumalankieltämistä, luonnontieteiden pöyhkeilyä vastaan. Niistä erityisen hieno on tyypillinen espanjalainen runo "Raimundo Lulio".
Vuonna 1879 näyttää Núñez de Arcen runosuoni pulpunneen runsaana, sillä silloin julkaistiin eeppiset laulut "La selva oscura", joka perustuu täydellisiin tertsiineihin ja päättyy Danten suureen allegoriaan; "La ultima lamentacion de Lord Byron", joka on Marcelino Menéndez Pelayon arvion mukaan Byron "ad usum Delphini"; "Un idilio", paimenruno, muistuma Frédéric Mistralin runosta "Miréio", täynnä herkkyyttä ja hermostuneisuutta nautinnollisen notkeina säkeinä; "Una elegia á la muerte de Herculano" ja" El vértigo", jossa Kainin ja Abelin tarina on sovitettu uuteen aikaan virheettömien "desiimien" muodostamana kuvana. Kolmesta ensimmäisestä julkaistiin 20–30 painosta ja viimeisestä 41 painosta, ja ne on "La pescan", joka on kuvaus kalastajaelämästä, "Marujan" ja "La vision de Fray Martin", jossa kuvataan myötätuntoisesti Lutherin luopumusta, ohella julkaistu kokoelmassa Poemas (1893; uusi p. 1898, johon on lisätty muutamia "Poemas cortas" ja "Sursum corda!", joiden lisäksi runoilijaa on inspiroinut epäonninen Kuuban sota).
Sekalaista aineistoa sisältää Miscelánea literaria, cuentos, articulos, relaciones y versos (1886), joka suurelta osin liittyy runoilijan nuoruuteen. Siinä on myös Núñez de Arcen Espanjan akatemiaan 1876 liittyessään pitämä huomiota herättävä puhe, joka käsittelee Espanjan kirjallisuuden rappiota ja lopullista perikatoa. Núñez de Arcen Obras dramáticas (1879) sisältää vain neljä teosta. Kolme niistä, Deudas de la honra, "drama intimo ó de conciencia", Quien debe paga, "comedia de costumbres" ja Justicia providencial, "drama de tendencias sociales", ilmentävät López de Ayalalta ja Manuel Tamayo y Bausilta saatuja vaikutteita, kun taas neljäs, El Haz de leña, josta runoilija itse sanoo, että hän ei ole siinä sidoksissa minkään tietyn koulukunnan ennakkoasenteisiin, on James Fitzmaurice-Kellyn mukaan 1800-luvun hienoin historiallinen draama ja pidättyvyydessään harvinaisuus silloisessa espanjalaisessa näytelmäkirjallisuudessa. Se käsittelee Don Carlosin vankeutta ja kuolemaa, ja runoilija käsittelee siinä Filip II:ta ja hänen poikaansa silloisen uudemman historiantutkimuksen valossa. Núñez de Arce teki näytelmäkirjailijana yhteistyötä myös Antonio Hurtadon kanssa näytelmissä El laurel de la Zubia, Herir en la sombra ja La jota aragonesa. Núñez de Arcen teoksista merkittävä on myös Sancho Gil, novela fantástica (1878). Se kertoo vanhan tarinan henkilöstä, joka herää 70-vuotisesta unesta ja toteaa kaiken muuttuneen.
Helvi Vasara on suomentanut Núñez de Arcen runon "Daavidin psalmit", ja se sisältyy antologiaan Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 7: Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja (WSOY 1954).
Raymond Poincaré
Raymond Poincaré (20. elokuuta 1860 Bar-le-Duc, Meuse – 15. lokakuuta 1934 Pariisi) oli ranskalainen konservatiivinen valtiomies, Ranskan presidentti ensimmäisen maailmansodan aikana vuosina 1913–1920 sekä pääministeri kolmeen kertaan (1912–1913, 1922–1924 ja 1926–1929).
Elämäkerta
Poincaré oli kotoisin Bar-le-Ducista, Meusen departementista. Hän oli virkamies ja meteorologi Nicolas Antoinin Hélène Poincarén poika. Hän opiskeli Pariisissa lakia. Lapsena hän todisti Ranskan–Preussin sodan aikaisen kotiseutunsa saksalaismiehityksen.
Hänet valittiin edustajainhuoneeseen vuonna 1887 Lorrainesta. Hän saavutti mainetta talouden asiantuntijana ja istui budjettineuvotteluissa 1890–1891 ja 1892. Hän oli Charles Dupuyn ensimmäisessä hallituksessa huhti–marraskuun 1893 koulutus-, taide- ja uskontoministerinä ja toisessa ja kolmannessa hallituksessa toukokuun 1894–tammikuun 1895 ajan talousministerinä. Alexandre Ribotin hallituksessa Poincaré oli jälleen koulutusministeri.
Syksyllä 1895 hänet nimitettiin parlamentin varapuhemieheksi. Radikaalipuolueen kovasta vastustuksesta huolimatta hän toimi tässä tehtävässä 1897 saakka. Vuonna 1906 hän palasi talousministeriksi lyhytaikaiseen Sarrienin ministeriöön. Hän oli perustamassa keskustaoikeistolaista ARD-puoluetta (Alliance républicaine démocratique) vuonna 1901. Puolue muutti nimensä PRD:ksi vuonna 1911. Poincaré kirjoitti ja julkaisi tänä aikana seitsemän nidettä esseitä kirjallisuudesta ja politiikasta.
Poincarésta tuli pääministeri tammikuussa 1912. Hän alkoi ajaa tiukkaa saksalaisvastaista politiikkaa ja solmi uudelleen liittolaissuhteet Venäjään. Hän ajoi asevelvollisuuden pidentämistä kahdesta kolmeen vuoteen. Hänet valittiin Ranskan presidentiksi 17. tammikuuta 1913 Armand Fallièresin jälkeen. Hän yritti tehdä presidentinvirasta poliittisen voimatekijän ensi kertaa sitten 1870-luvun marsalkka Mac-Mahonin. Poincaré onnistui toteuttamaan jyrkkää ulkopolitiikkaansa, ja maailmansodan syttyessä hän otti tehtäväkseen tukea Ranskan sotaponnistelua tukemalla kansan taistelutahtoa. Hän jäi kuitenkin politiikasta sivummalle nimittäessään entisen vastustajansa Georges Clemenceaun pääministeriksi marraskuussa 1917.
Vuonna 1920 Poincarén kausi presidenttinä päättyi. Hän palasi senaattiin, mutta seurasi tarkasti ulkopolitiikkaa ja ajoi Versailles’n rauhan ehtojen tarkkaa noudattamista. Tämä sai presidentti Alexandre Millerandin nimittämään hänet jälleen pääministeriksi vuonna 1922 tavoitteena jyrkentää Aristide Briandin harjoittamaa myönnyttelypolitiikkaa Saksaa kohtaan. Poincaré noudatti tiukkaa linjaa saksalaisia kohtaan ja määräsi Ruhrin alueen miehityksen vuonna 1923, kun Saksan Wilhelm Cunon hallitus oli kykenemätön maksamaan sotakorvauksia. Vastarinnan ja miehityksen aiheuttamat kustannukset johtivat kuitenkin radikaalien ja sosialistien voittoon vuoden 1924 parlamenttivaaleissa ja Poincaréen eroon.
Kaksi vuotta myöhemmin, vuonna 1926, Poincaré kutsuttiin uudelleen pääministeriksi ja talousministeriksi talouskriisin vuoksi. Poincaré sai vakautettua frangin arvon yhteen viidennekseen sen sotaa edeltäneestä arvosta. Saksaan hän suhtautui jo myöntyvämmin, mutta katkaisi diplomaattisuhteet Neuvostoliittoon. Hän johti keskusta-oikeiston voittoon 1928 vaaleissa, mutta vetäytyi eläkkeelle seuraavana vuonna. Viimeisinä vuosinaan hän kirjoitti laajat muistelmansa. Poincaré kuoli vuonna 1934.
Ammianus Marcellinus
Ammianus syntyi melko varakkaaseen perheeseen Syyrian Antiokiassa. Hän suuntautui aluksi sotilasuralle ja osallistui muun muassa keisari Julianuksen Persian vastaiselle sotaretkelle vuonna 363. Historioitsijaksi hän ryhtyi viimeistään 380-luvulla.
Ammianuksen historiateos Res gestae (”Urotyöt”) oli alun perin 31-osainen, mutta ensimmäiset 13 osaa ovat kadonneet. Säilyneet osat kertovat vuosista 353–378. Vaikka Ammianus oli äidinkieleltään kreikankielinen, kirjoitti hän historiateoksensa latinaksi.
Ammianuksen historiateos on tärkeä lähde Rooman keisariajan loppuaikaan.
Nissinen
Nissinen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Belus
Belus on norjalaisen yhden miehen black metal -yhtye Burzumin 8. maaliskuuta 2010 julkaistu albumi. Se on ensimmäinen Vikernesin vapautumisen jälkeen tuotettu. Levyn alkuperäinen nimi oli Den Hvite Guden (Valkoinen jumala), mutta ettei nimeä olisi luultu rasistiseksi Vikernes nimesi levyn uudelleen. Albumi ylsi Suomen virallisella albumilistalla sijalle 8.
Sofia Magdalenan kirkko
Sofia Magdalenan kirkko voi tarkoittaa ainakin seuraavia rakennuksia:
Ernst Tristan Kurtzahn
Ernst Tristan Kurtzahn (29. marraskuuta 1879 Königsberg − 1939 Hampuri) oli laivainsinööri, opettaja, kirjailija, vapaamuurari, kabbalisti sekä Ordo Templi Orientisin jäsen.
Kurtzahn tunnetaan erityisesti Tarot-kirjallisuudesta, jota hän julkaisi ensimmäisenä saksan kielellä.
Thine Eyes Bleed
Thine Eyes Bleed on kanadalainen melodista death metalia soittava yhtye, joka on perustettu vuonna 2005. Yhtye julkaisi ensimmäisen albuminsa In the Wake of Separation vuonna 2005, jota seurasi levy Thine Eyes Bleed vuonna 2008.
Ian Poulter
240px|thumb|Ian Poulter vuonna 2007 Ian James Poulter (s. 10. tammikuuta 1976 Hitchin, Hertfordshire) on englantilainen ammattilaisgolfaaja.
Poulter aloitti ammattilaisuransa vuonna 1996, ja on huhtikuuhun 2015 mennessä voittanut yhteensä 16 ammattilaisturnausta.
Major-turnauksissa Poulterin paras sijoitus on toinen sija vuoden 2008 British Openissa.
Mika Walkamo
pienoiskuva|pysty|Mika Walkamo Vanajanlinnassa vuonna 2018 Mika Matti Valdemar Walkamo (s. 1962 Helsinki) on suomalainen yritysomistaja ja poliitikko. Nykyisin Walkamo on Vanajanlinna Oy:n osakas ja vuoteen 2021 hallituksen puheenjohtaja. Vanajanlinna Oy omistaa Vanajanlinna Groupin, johon kuuluvat Vanajanlinna ja Linna Golf Hämeenlinnassa, Metsänvartijan Tila Janakkalassa, Mukkulan Kartano Lahdessa ja Levi Spirit Levillä. Vanajanlinna on palkittu useana vuonna Suomen laadukkaimpana kokoushotellina ja Linna Golf Suomen parhaana golfkenttänä.
Politiikka
Walkamo on toiminut Hämeenlinnan kaupunginvaltuustossa kokoomuksen edustajana vuosina 1992–2000. Hän oli myöhemmin ehdolla vuoden 2019 eduskuntavaaleissa kokoomuksen ehdokkaana Hämeen vaalipiirissä saaden 3097 ääntä, muttei tullut valituksi.
Cindy Sherman
pienoiskuva|Cindy Sherman vuonna 2016. Cynthia ”Cindy” Morris Sherman (s. 19. tammikuuta 1954) on yhdysvaltalainen nykytaiteilija. Hänet tunnetaan erityisesti valokuvistaan, joilla hän pyrkii herättämään keskustelua naisen asemasta yhteiskunnassa ja mediassa.
Varhaiset vuodet
Cindy Sherman syntyi 19. tammikuuta 1954 Glen Ridgessä, New Jerseyn osavaltiossa viisilapsisen perheen nuorimmaiseksi. Pian hänen syntymänsä jälkeen perhe muutti Huntingtoniin New Yorkin Long Islandille.
Buffalossa oli vireä taidekenttä 1970-luvulla, ja opintojensa aikana Sherman tutustui monta kautta käsitteelliseen nykytaiteeseen sekä eri medioiden välisiin taidekokeiluihin.
Taide
Sherman kuvaa tyypillisimmin itseään erilaisissa asuissa, ja hänen kuvansa ovat voimakkaasti intertekstuaalisia viitaten esimerkiksi popkulttuuriin tai elokuviin. Hänen tunnetuimmat teossarjansa ovat Untitled Film Stills (1977–1980), jossa Sherman pyrkii imitoimaan 1940–1960-lukujen amerikkalaisten film noir -elokuvien kuvastoa tuoden esiin siihen kuuluvia kliseitä, sekä Sex Pictures (1997), jossa esiintyy mallinukkeja voimakkaasti seksuaalisissa asennoissa peilaten naisen passiivista asemaa pornografisessa kuvastossa.
Sherman on myös työskennellyt muotikuvaajana ja elokuvaohjaajana.
Viimeinen voitelu (albumi)
Viimeinen voitelu on Lyijykomppanian vuonna 1996 julkaistu toinen studioalbumi. Viimeinen voitelu on konseptialbumi, jonka sanoitukset käsittelevät maailmanloppua. Levyn julkaisun jälkeen alkuperäinen kitaristi-laulaja Timo Rautiainen sekä basisti Arto Alaluusua poistuivat yhtyeen riveistä ja perustivat hiukan myöhemmin Trio Niskalaukauksen.
Kappaleet
Sanoitukset Esa Moilanen, sovitukset Lyijykomppania.
Pop eilen – toissapäivänä
Pop eilen – toissapäivänä oli Hectorin eli Heikki Harman vuosina 2009–2014 Radio Suomessa juontama musiikkiohjelma, jossa soitettiin etupäässä 1960- ja 1970-lukujen popmusiikkia. Ohjelmaa lähetettiin sunnuntaiaamuisin klo 10–11 ellei samalle ajankohdalle sattunut urheilulähetyksiä. Alun perin ohjelmaa piti lähettää vain kesän 2009, mutta suuren suosion myötä ohjelma jatkui yli viisi vuotta.
Heikki Harma ei kertomansa mukaan saanut kunnon perusteluja ohjelman lopettamiselle, mutta arveli että kyse oli säästöistä. Radio Suomen ohjelmapäällikkö Saila Mattila perusteli päätöstä julkisuudessa normaalina kehittämisenä ja ohjelmasuunnitteluna. Ohjelman korvasi Tarja Närhin Iskelmäradio. Ohjelman lopetuspäätöstä kommentoi jopa ulkoasiainministeri Erkki Tuomioja blogissaan sanomalla ”Miksi Yle ampuu taas itseään jalkaan?" ja ”Nyt protestiliike pystyyn!” Ohjelma jatkui myöhemmin Radio Novassa.
Zolotoretšensk
Zolotoretšensk on kaupunkimainen taajama Taka-Baikalian aluepiirin Olovjannajan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kukulbein harjanteen pohjoisrinteillä 121 kilometriä Olovjannajasta itään. Asukkaita on 1 600 henkeä (vuonna 2009).
Zolotoretšensk on perustettu vuonna 1988 amazoniittiesiintymän yhteyteen. Kaivoksen, rikastamon ja yhdeksän tuhannen asukkaan taajaman rakentaminen keskeytyi vuonna 1992. Vuonna 1999 otettiin käyttöön rikastamon ensimmäinen vaihe. Taajamassa on keskikoulu, lastentarha ja kerhotalo.
Preussinsininen
thumb|300px|Preussinsinistä|alt= thumb|180px|[[Ferrosyanidi ioni, joka löytyy 'berliininsinisessä'. Huomaa hapetusaste +II ja kokonaisvaraus 4-.]]thumb|180px|[[Ferrisyanidi ioni, joka löytyy 'turnbullinsinisessä'. Huomaa hapetusaste +III ja kokonaisvaraus 3-.]] Preussinsininen on epäorgaaninen kivennäisväri, joka keksittiin sattumalta Berliinissä vuosina 1704–1707. Värin syntetisoi kemisti Johann Jacob Diesbach. Preussinsininen on ensimmäisiä keinotekoisia väriaineita. Sen kemiallinen kaava on Fe4[Fe(CN)6]3
Väristä käytetään useita nimiä, suomeksikin muun muassa kiinansininen, englanninsininen ja Diesbachin sininen. Väri valmistettiin perinteisesti rautakloridista tai rauta-alunasta ja keltaisesta verilipeäsuolasta. Se on hyvin pysyvä.
Jo vuosisatojen ajan oli ollut puutetta sopivasta suhteellisen halvasta ja kestävästä sinisestä väripigmentistä, joten preussinsininen yleistyi nopeasti. Uutta väriä käytettiin suorastaan tuhlailevasti esineissä ja interiööreissä. Väri oli taiteilijoiden käytössä 1720-luvulla, ja kului vielä parikymmentä vuotta kunnes se oli käytössä kaikkialla Euroopassa.
Sendai-luokka
Sendai-luokka oli keisarillisen Japanin laivaston kolmen vuosina 1922-1925 valmistetun kevyen risteilijän muodostama alusluokka. Kaikki luokan alukset tuhoutuivat toisessa maailmansodassa. Suunnitelman mukaan luokkaan piti sisältyä kahdeksan alusta, mutta viiden tilaus peruutettiin.
Preussinsininen
Alkujaan 1700-luvulla teräväpartikkelinen väriaine oli täplikästä, mutta 1900-luvulla partikkelit olivat muuttuneet pyöreiksi ja väri tummemmaksi ja tasaisemmaksi. Preussinsininen on voimakas väriaine erityisesti öljyvärinä, ja sitä myydään lisäaineilla jatkettuna jo työskentelyn ja värien sekoittamisen helpottamiseksi.
Huolimatta siitä, että aineen molekyyli sisältää syanidi-ioneja, se on myrkytön, koska syanidi-ionit ovat sitoutuneet lujasti rautaioneihin. Aineesta tulee vaarallista, jos sitä käsitellään hapolla, koska silloin syanidi-ionit vapautuvat sidoksistaan.
Aikapommi (täsmennyssivu)
Aikapommi voi tarkoittaa seuraavia:
Siperiankärppä
Koiraan pituus on 28–39 senttimetriä, häntä 15–21 senttimetriä ja paino 650–820 grammaa. Naaraan vastaavat mitat ovat 25–30 senttimetriä, 13–16 senttimetriä ja 360–430 grammaa. Siperiankärppä asuu taigametsissä Venäjän Euroopan puoleisesta päästä aina Itä-Siperiaan, Koreaan, Kiinaan, Taiwaniin ja Japaniin saakka. Siperiankärpän ravintoon kuuluvat pikkujyrsijät, haaskat ja erilaiset kasvinosat. Keväällä syntyvässä pesueessa on 3-10 jälkeläistä.
Siperiankärpällä on yli kymmenen alalajia.
CLG Chontae na Gaillimhe
CLG Chontae na Gaillimhe on yksi menestyneimpiä gaelilaisen jalkapallon ja myös hurlingin ja naisten pelaaman hurlingia vastaavan camogien organisaatioita Irlannissa, ja se on kotoisin Galwayn kreivikunnasta. Jalkapallojoukkueen kotikenttä on Pearse Stadium Galwayssa. Gaelijalkapallo- ja hurlingseurat toimivat Galwayssa eri organisaatioissa vuoteen 2013, jolloin ne yhdistyivät.
Miesten jalkapallojoukkue on perustettu vuonna 1880, ja se on voittanut mestaruuspokaalin, Sam Maguire Trophyn, kahdeksan kertaa; vain Kerryn joukkue sekä Dublinin joukkue ovat voittaneet enemmän. Naisten joukkue tavoittelee Brendan Martin Cupia, jonka se on voittanut kerran, vuonna 2004.
Mutenia
Mutenia on Sodankylän Sompiossa sijaitseva kylä, jonka muodostaa kolme asumatonta taloa. Se on yksi viidestä Sompion alueen kokonaan tai osittain Lokan tekojärven alle jääneestä kylästä. Alkuperäisestä Mutenian kylästä on tekoaltaan luoteisosassa nykyään jäljellä vain yksi 1800-luvun lopulla rakennettu talo piharakennuksineen. Lisäksi kylässä on kaksi toisen maailmansodan jälkeiseltä ajalta periytyvää pihapiiriä. Rakennukset ovat Lokan tekoaltaan rakentaneen Kemijoki Oy:n omistuksessa, eivätkä ne ole vapaasti tutustuttavissa.
Mutenia kuuluu yhdessä Purnumukan kylän kanssa Museoviraston määrittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin esimerkkeinä Sodankylän metsäsaamelaisesta asutuksesta.
Historia
Mutenian kylä sijaitsi alun perin Sompiojärvestä alkunsa saaneen Mutenianjoen varrella. 1840-luvulla paikalla vieraillut M. A. Castrén kuvaili 17 peräkkäisen katovuoden kurjistamia Mutenian oloja äärimmäisen köyhiksi. 1870–1890-luvuilla Sompioon muutti Ruotsin ja Norjan välisen rajasulun vuoksi Koutokeinon ja Enontekiön alueiden porosaamelaisia, joista osa asettui myös Muteniaan. Varsinainen maarekisterikylä syntyi vasta vuonna 1910 suoritetun isojaon myötä. Maantie kylään saatiin 1936, kun Lokasta Korvasen ja Mutenian kautta Vuotsoon johtanut yhteys valmistui.
Vuonna 1967 alkaneen tekoaltaan täyttämisen myötä kylä jäi osittain veden alle. Sen taloista suurin osa kuitenkin säilyi, mutta yhtä lukuun ottamatta kaikkien asukkaat muuttivat läheiseen Vuotson kylään. Nykyään Mutenian edustalla on Lokan tekojärven lahti.
Umpisolmu
thumb|250px|Esimerkkikuva kahden umpisolmun käytöstä pysäyttimenä. Umpisolmu eli päätesolmu on solmuista yksinkertaisin ja sitä on käytetty niin kauan kuin on ollut solmittavia materiaaleja.
Käyttötarkoitus
Umpisolmu on kätevä sekä kädensijana että pidäkesolmuna ja päätesolmuja tehdään säännöllisin välein pelastusköysiin estämään käsien liukumista. Se on perusta monille muille solmuille, erityisesti silmukoiden, kytkyjen ja sorkkien ryhmissä. Se on hyvin vaikea avattava kuormituksen jälkeen. Umpisolmulla on myös hyvä tutustua solmujen termeihin.
Solmiminen
Tee polvi viemällä köyden irtopää kiintopään taakse. Tuo irtopää solmun eteen ja vie sitten polven läpi. Kiristä solmu vetämällä irtopäästä ja kiintopäästä.
Andreas Katsulas
Andrew C. ”Andreas” Katsulas (18. toukokuuta 1946 St. Louis, Missouri – 13. helmikuuta 2006 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet muistetaan parhaiten roolistaan suurlähettiläs G'Karina tieteissarjassa Babylon 5. Hän on lisäksi näytellyt useissa elokuvissa sekä televisiosarjoissa, muun muassa Murhasta tuli totta, NYPD Blue sekä Star Trek: Enterprise.
Katsulas oli kreikkalais-amerikkalaisen työläisperheen lapsi, joka kiinnostui näyttelijäntyöstä ensi kerran nelivuotiaana, kun hänen äitinsä vei hänet paikalliseen teatteriin. Katsulas opiskeli teatteritaidetta Saint Louisin yliopistossa sekä Indianan yliopistossa. Vuosina 1971–1986 hän kierteli Peter Brookin kansainvälisen teatteriryhmän mukana, ja esiintyi sekä ohjatuissa että improvisaationäytelmissä, esiintyen useissa eri paikoissa aina Lincoln Centeristä pieniin venezuelalaisiin kyliin.
Alkuvuodesta 2005 Katsulasilla diagnosoitiin keuhkosyöpä, jota ei voitu leikata. Babylon 5:n tuottajan J. Michael Straczynskin mukaan Katsulas "rakasti tupakointia niin intohimoisesti ettei sitä voi sanoin kuvata". Katsulas menehtyi vuotta myöhemmin 59-vuotiaana. Hänen perheeseensä kuuluivat tuolloin vaimo ja kaksi lasta. Vuorokausi hänen kuolemansa jälkeen hänen vastanäyttelijänsä Jerry Doyle omisti suuren osan päivittäisestä radio-ohjelmastaan Katsulasin muistolle.
Slovakian miesten lentopallomaajoukkue
Slovakian miesten lentopallomaajoukkue edustaa Slovakiaa lentopallon kansainvälisissä otteluissa. Sen sijoitus maailmanrankingissa on 32. (syyskuussa 2015). .
Slovakia selviytyi EM-kisoihin ensimmäisen kerran vuonna 1997, jolloin kisat pelattiin Eindhovenissa, Alankomaissa. Se voitti alkulohkossaan Saksan, Venäjän ja Kreikan ja hävisi vain hallitseville olympia- ja EM-mitalisteille Italialle ja Jugoslavialle. Sijoitusotteluissaan se hävisi Tšekille ja Ukrainalle erin 0–3 ja sijoittui kahdeksanneksi.
Ostravassa, naapurimaa Tšekissä järjestetyissä vuoden 2001 EM-kisoissa Slovakia voitti vain Slovenian ja sijoittui yhdeksänneksi. Berliinin EM-kisoissa 2003 Slovakia hävisi kaikki alkulohkon ottelunsa ja sijoittui 11:nneksi.
Vuoden 2007 EM-kisoissa Venäjällä Slovakia hävisi alkulohkossaan Ranskalle 1–3 ja Espanjalle 0–3 mutta voitti tappioidensa välissä Slovenian 3–1 ja pääsi 12 parhaan jatko-otteluihin. Jatkolohkossa Slovakia hävisi niin Saksalle kuin Serbiallekin 0–3 ja viimeisessä ottelussaan Alankomaille 1–3 ja jäi lohkossaan viimeiseksi. Slovakia sijoittui turnauksessa 12:nneksi.
Vuoden 2009 EM-kisoissa Slovakia voitti alkulohkossa vain Slovenian, mutta sekin riitti jatkopaikkaan. Kuuden joukkueen jatkosarjassa joukkue jäi kuitenkin viimeiseksi ilman voittoja, saldonaan kolme 2–3 ja kaksi 1–3 -tappiota. Sijoitus 11.