cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Velipuolikuu
Balle Ramstedts Pannkaka-show
Balle Ramstedt on pelle-esiintyjä, joka kertoilee ruotsin kielellä erilaisia puujalkavitsejä, ja haastattelee vieraita. Sketsit loppuvat lähinnä vieraan nöyryyttämiseen esimerkiksi piikillä takapuoleen tökkimällä tai heittämällä kakku naamaan. Petelius kertoo hahmon syntyneen riikinruotsalaisesta hokemasta ”God fredagafton mina damer och herrar”.
Fylli-täti
Fylli-täti on parodia Kylli Kosken pitämistä satuohjelmista. Fylli piirtelee fläppitaululle tussilla ja kertoilee samalla tarinaa.
Kaikkitietävä autonkorjaaja Toni Piirainen
Toni Piirainen on autonkorjaaja, jonka erikoispiirre on kaiken maailman asioiden tietäminen. Hän on toiminut autonkorjaajan töiden lisäksi Eduskuntatalon talonmiehenä. Kyseinen sketsi oli ensimmäisiä Kari Heiskasen kirjoittamia tekstejä.
Pontsan perhe ja laskiämpäri
Pontsan perhe on viettämässä kahvihetkeä, kunnes perheen pojan Arvin vaimo (Litmanen) pyytää miestään (Heiskanen) viemään laskiämpärin ulos mennessään. Kommunikointi tuottaa ongelmia kahvipöydässä. Keskustelun lopuksi vaimo päättää viedä ämpärin itse ulos.
Pääsiäishanukas
pienoiskuva|Pirkka-Pekka Petelius valmistamassa muinaissuomalaista pääsiäisajan perinneruokaa pääsiäishanukasta. Taikinan alla Kari Heiskanen. Sketsissä näytetään miten muinaissuomalainen pääsiäisenä syötävä perinneruoka valmistetaan.
Petelius ja Heiskanen saivat idean sketsin tekoon kuvausten lounastauolla. He päättivät valmistuttaa ”helvetinmoisen” taikinan, jonka sisään leivotaan ihminen. Heiskanen teki kuvauksissa kaikkensa saadakseen Peteliuksen nauramaan. Hän hetkuili hanuna vielä taikinan allakin, jotta Peteliuksen pokka pettäisi. Petelius kertoo, että ruokalajin nimi juontui Ryhmäteatterin viljellystä sanaleikistä. Petelius toteaa, että kyseinen sketsi on ollut hänen uransa näkyvin, selkein ja hienoin teos.
Sarjassa esitettyä musiikkia
Pirkka-Pekka Petelius lauloi sarjan jokaisessa jaksossa 1920–1930-luvun haitarijatsisävelmiä Pedro Hietasen uusina sovituksina. Osa kappaleista julkaistiin Peteliuksen albumilla Muistan sua Elaine.
Kappaleet
Jokaisen jakson lopussa "Muistan sua Elaine" (paitsi englanninkielisessä erikoisjaksossa Raw War)
Korntal-Münchingen
Korntal-Münchingen on kaupunki Saksassa Baden-Württembergin osavaltiossa. Se sijaitsee Stuttgartin luoteispuolella Ludwigsburgin piirikunnassa. Kaupungissa oli kesäkuun 2022 lopussa 19 746 asukasta.
Kaupunki muodostuu kolmesta kaupunginosasta, jotka ovat Korntal, Münchingen ja Kallenberg. Kaupunginosien väkiluvut olivat tammikuussa 2022 seuraavat: Korntal (9 729), Münchingen (8 500) ja Kallenberg (1 387).
Korntal-Münchingen syntyi vuonna 1975 Korntalin kaupungin ja Münchingenin kunnan yhdistyessä. Korntalista löytyy maininta jo vuodelta 1297 ja Münchingenistä vuodelta 1130.
John Attard-Montalto
John Attard-Montalto (s. 7. helmikuuta 1953) on maltalainen Työväenpuolueen poliitikko. Hän oli vuosina 2004–2014 Euroopan parlamentin jäsen sen sosiaalidemokraattisessa ryhmässä. Attard-Montalto syntyi Sliemassa ja opiskeli lakia ja historiaa Maltan yliopistossa. Hän toimi vuosina 1996–1998 saarivaltionsa teollisuus- ja taloussuhdeministerinä.
Attard-Montalto on Maltan yliopiston vieraileva luennoitsija ja saanut maltalaisen kirjallisuuspalkinnon teoksellaan The Nobles of Malta.
Brasilian yleisvaalit 2022
Brasilian yleisvaalit 2022 järjestettiin 2. lokakuuta ja 30. lokakuuta 2022. Istuva presidentti Jair Bolsonaro haki jatkokaudelle. Hänet nimitettiin virallisesti puolueensa presidentinvaaliehdokkaaksi 24. heinäkuuta 2022. Hän kuitenkin hävisi toisella kierroksella maan entiselle presidentille Luiz Inácio Lula da Silvalle.
Samaan aikaan pidetään useammat erilliset vaalit, joissa valitaan Brasilian presidentti, edustajainhuoneen ja senaatin edustajat, osavaltioiden kuvernöörit ja osavaltioiden paikallisparlamenttien edustajat. Brasilian ylin vaalikomissio ilmoitti heinäkuussa, että äänioikeutettuja on 156 454 011, mikä on suurin koko maan historiassa. Ulkomailla asuvia äänioikeutettuja brasilialaisia ilmoitettiin olevan 679 188, mutta nämä saavat äänestää ainoastaan presidentinvaaleissa.
Äänioikeus
Laki takaa äänioikeuden kaikille vähintään 16-vuotiaille Brasilian kansalaisille. Kansalaisten tulee rekisteröityä äänestäjiksi.
Brasiliassa on käytössä äänestyspakko, joka koskee kaikkia 18–70-vuotiaita rekisteröityneitä ja lukutaitoisia äänestäjiä. Henkilöille, jotka eivät äänestä ilman hyväksyttävää syytä, määrätään sakkoja 3,51 realia jokaista vaalia, ja niiden kierrosta, kohden, jossa henkilö jätti äänestämättä. Äänestyspakko koskee myös ulkomailla oleskelevia brasilialaisia, joille voidaan myös määrätä sakkoja äänestämättä jättämisestä. Maksamattomat sakot saattavat johtaa esim. passin tai henkilökortin saamisen rajoittamiseen tai palkkauskieltoon julkisella sektorilla.
Tulokset
Toiselle kierrokselle selviytyivät Bolsonaro (51 072 345 ääntä) ja Lula (57 259 504 ääntä).
Al Bayda (maakunta)
right|thumb|Al Baydan maakunnan sijainti Al Baydan maakunta (myös Beidan maakunta; ) on Jemenin maakunta maan keskiosassa. Sen pinta-ala on noin 9 300 neliökilometriä ja sen asukasluku noin 715 000. Maakunnan hallinnollinen keskus on Al-Bayda.
Maakunta on perustettu vuonna 1973 jakamalla Ridan maakunta Al Baydaksi ja Dhamariksi. Al Bayda jakautuu 20 piirikuntaan.
Maakunnan luontoa hallitsevat vuoristot, joiden väleissä olevissa laaksoissa voi viljellä maata. Al Baydan länsiosassa on laaja kuiva ylänköalue. Maakunnassa on laajoja heimoalueita, joissa maan keskushallinnolla on hyvin vähän vaikutusvaltaa.
Saunalahden kirjasto
Saunalahden kirjasto on Espoon Saunalahden kaupunginosassa toimiva yleinen kirjasto. Kirjaston tilat avattiin elokuussa 2012 Saunalahden koulun avaamisen yhteydessä. Saunalahden koulu- ja kirjastorakennuksen pääarkkitehtina oli Ilkka Salminen apunaan arkkitehdit Riina Palva, Jussi Palva ja Väinö Nikkilä (Verstas Arkkitehdit Oy).
Saunalahden kirjasto on kouluun kytkeytyvä, noin sadan neliömetrin suuruinen niin kutsuttu kioskikirjasto, joka palvelee muita käyttäjiä kouluajan jälkeen. Se kuuluu Espoon kaupunginkirjaston toimipisteiden joukkoon ja osa pääkaupunkiseudun Helmet-kirjastoverkkoa. Kirjasto on toiminut myös itsepalvelukirjastona.
Talence
Talence on Ranskan kunta ja runsaan 41 000 asukkaan kaupunki Bordeaux’n eteläpuolen esikaupunkivyöhykkeellä. Se kuuluu Gironden departementtiin Akvitanian hallintoalueella.
Pohjoispuolen Bordeaux’n lisäksi Talencen naapurikuntia ovat idässä Bègles, kaakossa Villenave-d’Ornon, lounaassa Gradignan ja lännessä Pessac.
Talence tunnetaan viininvalmistamoistaan sekä monista oppilaitoksistaan, joihin kuuluvat eräät Bordeaux’n yliopiston tiedekunnat, eri alojen insinöörejä kouluttavat Arts et Métiers ParisTech, Institut polytechnique de Bordeaux, École nationale supérieure d'électronique, informatique, télécommunications, mathématiques et mécanique de Bordeaux (ENSEIRB-MATMECA), arkkitehtuurikoulu 	École nationale supérieure d'architecture et de paysage de Bordeaux ja liiketaloustieteellinen korkeakoulu KEDGE.
Urakaze
Urakaze oli keisarillisen Japanin laivaston Kagerō-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin vuoden 1937 hankinnoissa Fujinagata Shipbuildingilta, missä köli laskettiin 11. huhtikuuta 1939. Se laskettiin vesille 19. huhtikuuta 1940 ja otettiin palvelukseen vielä saman vuoden lopulla 15. joulukuuta.
Tristan
Tristan tai Tristram oli kelttiläinen tarusankari ja yksi pyöreän pöydän ritareista. Yleensä Tristan kuvataan jaloksi ja oikeamieliseksi ritariksi, mutta hänen kuvauksensa vaihtelevat eri kirjoittajilla. Alkuperäisissä kelttiläisissä taruissa keskityttiin Tristanin ja Isolden (Iseult) rakkaustarinaan. Tarujen mukaan Tristanin äiti kuoli synnytykseen, ja nuorukaisena Tristan oli setänsä, Cornwallin kuningas Markin palveluksessa. Irlannin kuningas Anguish ja Mark sopivat, että Mark menisi naimisiin Irlannin kuninkaan tyttären Iseultin kanssa. Mark lähetti veljenpoikansa hakemaan morsiantaan. Matkalla Tristan ja Iseult rakastuivat kuitenkin toisiinsa. Lopulta he lähtivät pakomatkalle, ja joidenkin versioiden mukaan Mark löysi heidät myöhemmin ja surmasi Tristanin.
Tristan on myös Richard Wagnerin oopperan Tristan ja Isolde (Tristan und Isolde) päähenkilö. Oopperassa Tristan on tyypillinen traaginen sankari.
Oleg Kotov
thumb|300px|Oleg Kotov avaruuskävelyllä. Oleg Valerijevits Kotov (27. lokakuuta 1965 Simferopol) on venäläinen kosmonautti.
Kotov lensi huhtikuussa 2007 Sojuz TMA-10-lennolla ISS-avaruusasemalle liittyen Retkikunta 15:n jäseneksi. Hän palasi samalla aluksella lokakuussa 2007 Maahan.
Seuraavaksi hän liittyi joulukuussa 2009 lennolla Sojuz TMA-17 ISS:n Retkikunta 22:n jäseneksi. Hän toimi Retkikunta 23:n komentajana. Kotov palasi 2. kesäkuuta 2010 Maahan lennolla Sojuz TMA-17.
General MIDI
General MIDI (GM) on syntetisaattoreita ja muita MIDI-soittimia varten tehty luokitus, joka on tarkoitettu MIDI-standardin jatkeeksi. MIDI itse antaa protokollan, jonka avulla soittimen antamat nuotit yhdistyvät äänilaitteen tietynkorkuisiin ja pituisiin nuotteihin, ja General MIDI lisää standardiin vaatimuksen 24 nuotin samanaikaisesta polyfoniasta, sekä muita data-viestien määrittelyjä, joista tärkeimpänä 128 soitinäänen standardivalikoima.
General MIDIn standardoi vuonna 1991 MIDI laitteiden kehittäjien yhdistys (MIDI Manufactures Association) ja Japanin MIDI-standardikomitea, ja siitä on sen jälkeen tullut johtava MIDI-laitteiden standardi.
Eri valmistajat ovat tehneet omia GM-äänimoduuleitaan, joista selvästi tunnetuin on Roland Sound Canvas moduuli. Roland ja Yamaha ovat myös kehittäneet laajennuksia GM-standardiin (Roland GS ja Yamaha XG). GM-standardin vuonna 1999 hahmoteltuun seuraavaan vaiheeseen on otettu muutamia GS:n ja XG:n jakamia ominaisuuksia.
GM-standardin minimivaatimukset
General MIDI Level 1 yhteensopivien laitteiden on täytettävä seuraavat vaatimukset:
MIDI-datan parametrien merkitykset
GM yhteensopivien soittimien täytyy myös sisältää seuraavat komennot:
Perkussioäänet
Kanava 10 on varattu perkussiosoittimille; kanava soi aina perkussioina riippumatta siitä mitä ohjelmanumeroita siihen lähetetään ja eri nuotit tulkitaan omina instrumentteinaan:
Controller events
GM also specifies which operations should be performed by several controllers:
RPN
Setting Registered Parameters requires sending (numbers are decimal):
Kiilavaanija
Kiilavaanija (Epiplatys dageti dageti, entinen juovavaanijakala) on pitkänomainen, Afrikasta kotoisin oleva Nothobranchiidae-heimon hammaskarppikala.
General MIDI
RPN
The following global Registered Parameter Numbers (RPNs) are standardised (the parameter is specified by RPN LSB/MSB pair and the value is set by Data Entry LSB/MSB pair):
Kiilavaanija
Koko ja ulkonäkö
Kiilavaanija kasvaa noin kuusi senttiä pitkäksi. Se on vartaloltaan pitkulainen, voimakkaan pystyraitainen. Raidat eivät ulotu selkään asti.
General MIDI
RPN
For example: RPN control sequence to set coarse tuning to A440 (parm 2, value 64): 101:0, 100:2, 6:64, 101:127, 100:127
Kiilavaanija
Alkuperä
Kiilavaanija on kotoisin Länsi-Afrikasta: Liberiasta ja Ghanasta. Kaupoissa myytävät Kiilavaanijat ovat kasvatettuja eivätkä luonnosta pyydystettyjä.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Kiilavaanija on pieni ja vilkas petokala.
Vesiolot ja ravinto
Kiilavaanija on peto, ja syö lihapitoista ruokaa, johon voi kuulua myös hiutaleita. Lämpötilaksi suositellaan 20–23 °C, pH:ksi 6–7 ja kovuudeksi dGH 4.0 - 12.0 N.
Andie MacDowell
Rosalie Anderson ”Andie” MacDowell (s. 21. huhtikuuta 1958 Gaffney, Etelä-Carolina) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ura
Andie MacDowell aloitti uransa mallina ja siirtyi sitten elokuviin. Hänen uransa kulta-aikaa oli 1990-luvun alkupuoli. Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat muun muassa Seksiä, valheita ja videonauhaa (1989), Green Card (1990), Hudson Hawk – varkaista parhain (1991), Päiväni murmelina (1993), Short Cuts – oikopolkuja (1993), Bad Girls – naiset satulassa (1994), Neljät häät ja yhdet hautajaiset (1994), Sodan kukat (2000) ja Talo Dublinissa (2005).
Yksityiselämä
MacDowell on ollut kaksi kertaa naimisissa, mutta kumpikin avioliitto on päättynyt eroon. Ensimmäisestä liitostaan hänellä on kolme lasta.
Virtuoso
Virtuoso on suomalainen lauluyhtye, joka laulaa tunnettuja pop- ja klassikkokappaleita. Yhtyeessä on neljä miestä: baritoni Riku Pelo, tenori Roope Pelo, tenori Juhana Suninen ja baritoni Topi Lehtomäki. Heistä Lehtomäki liittyi Virtuosoon baritoni/kontratenori Jouko Enkelnotkon (ent. Uusipaasto) erottua yhtyeestä vuonna 2011.
Virtuoson juuret juontavat Helsingin Kaupunginteatterin Miss Saigon -musikaaliin. 2005 perustettu lauluyhtye sai kutsun levy-yhtiö Emiin saman vuoden kesällä. Tavoitteena oli tuottaa levy jolla klassisilla äänillä varustettu kvartetti tulkitsee romanttista viihdemusiikkia suomeksi.
Yhtyeen debyyttialbumi Virtuoso julkaistiin 2. marraskuuta 2005. Ensimmäinen konserttiesiintyminen toteutui Porin Promenadisalissa Pori Sinfoniettan säestämänä maaliskuussa 2006. Virtuoso-levyä myytiin kuukauden aikana n. 28 000 kappaletta. Joulukuussa 2005 Virtuoso vieraili Espoon Länsiautoareenalla belgialaisen laulajan Helmut Lottin konsertissa jossa Helmut Lotti luovutti Virtuosoille Virtuoso-levystä kultalevyt ja vuonna 2009 se saavutti platinalevyrajan joka luovutettiin Palatsiteatterissa Tampereella.
Toinen levy Suuren Meren Suolaa julkaistiin lokakuussa 2006. 2007 jouluksi julkaistiin kolmas levy Yö Enkelten - kauneimmat joululaulut, jonka yhteydessä yhtye teki 16 keikkaa ympäri Suomea. Seitsemällä keikalla Virtuosoa säesti Juha Untalan Pop Orchestra, joka soittaa joululevyllä ja johon kuului suurimmissa konserteissa lähes 20 muusikkoa.
2015 Virtuoso julkaisi musiikkivideon Natalie. Kappaleen on säveltänyt, sovittanut ja tuottanut Riku Pelo. Sanoituksesta ja sopraanoäänestä vastaa hänen vaimonsa Riikka Pelo. Juhanan vaimo Nora Honko-Suninen tanssii. Studiotyöskentelystä vastaavat Juhana ja hänen veljensä Kristian Suninen. Videon ohjaajaksi valikoitui kotkalainen Thomas Freundlich.
2016 Virtuoso julkaisi Natalie levyn. Levy on kokonaan Virtuoson itse tuottama. Levyllä kuullaan sekä cover-versioita tunnetuista kappaleista sekä Sunisen, Riku Pelon ja Roopen Pelon omia sävellyksiä.
Pianotaiteilija Kimmo Ruotsala on toiminut Virtuoson säestäjänä.
Luettelo televisiosarjan Buffy, vampyyrintappaja jaksoista
Muuta
Yhdysvalloissa 20. huhtikuuta 1999 tapahtuneen Columbinen verilöylyn takia, samaa aihetta sivuava jakso Kuulolla siirrettiin esitettäväksi myöhempään ajankohtaan. Sen alkuperäinen esitysajankohta olisi ollut noin viikko kouluammuskelun jälkeen. Lopulta se esitettiin saman vuoden syyskuussa. Myös jakson Päättäjäiset, osa kaksi esityspäivää siirrettiin samasta tapahtumasta johtuen.
The Curse of Monkey Island
Juoni
Pelin juoni keskittyy päähenkilö Guybrush Threepwoodiin ja tämän yritykseen murtaa kirous rakkaansa Elaine Marleyn yltä. Edellisien osien tapaan vastaan asettuu myös tuttu päävihollinen, epäkuollut merirosvokapteeni LeChuck. The Curse of Monkey Island esitteli pelaajille myös suosituksi nousseen Murray -hahmon, joka on puhuva pääkallo ja yrittää aina levittää pahuuden sanomaa ja kauhua kaikkialla missä onkaan. Murray on sittemmin esiintynyt kaikissa The Curse of Monkey Islandin jälkeen julkaistuissa Monkey Island -sarjan peleissä.
Kehitys
thumb|left|Kuvakaappaus pelistä The Curse of Monkey Island. Peli on sarjan ensimmäinen, joka suunniteltiin CD-ROMille ja sisältää puhuttua dialogia, SVGA-tason grafiikkaa sekä välikohtauksia videokuvana. Hahmojen taide on skannattu kalvoista ("cel") ja käyttää tarkoituksellisen hauskaa tyyliä. Spritet ovat suuria ja täysin animoituja. Dominic Armato on Guybrush Threepwoodin ääninäyttelijä, Earl Boen on LeChuckin ääninäyttelijä ja Alexandra Boyd on Elaine Marleyn ääninäyttelijä.
Pelin visuaalinen ilme oli erilainen sarjan aiempiin peleihin verrattuna johtuen käytettyjen työkalujen muuttumisesta. Uusi tekniikka käytti vektoroituja piirroksia, joka tuotti sulavampia linjoja. Pelin animaatioiden jokainen kuva piirrettiin ensin käsin paperille, jonka jälkeen voitiin tehdä digitaalista korjausta interaktiivisien animaatioiden kohdistamiseen. Lisäksi veden korostukset tehtiin kolmiulotteisella grafiikalla.
Pelin kehityksestä vastasivat Jonathan Ackley ja Larry Ahern, jotka aiemmin olivat työskennelleet LucasArtsin Maniac Mansion: Day of the Tentacle ja Sam & Max Hit the Road -pelien parissa. Sarjan aiemmissa osissa mukana ollut Ron Gilbert oli jo lähtenyt LucasArtsilta. Ackley ja Ahern olivat aiemmin olleet tekemässä Tim Schaferin Full Throttle -peliä. Michael Land vastasi sarjan edellisten osien tapaan pelin musiikista, joka oli nyt valmiiksi nauhoitettu ja oikean orkesterin esittämää.
Peli on omistettu ohjelmoija Brett Barretille joka kuoli moottoripyöräonnettomuudessa vuotta ennen pelin julkaisua.
Vastaanotto
Peli on saanut GameSpotin arvostelussa arvosanaksi 9/10. Arvostelun mukaan pelissä ei ole paljoa huonoja kohtia poislukien päätös, joka on äkkinäinen ja antiklimaattinen.
Daniel Välitalo
Daniel Välitalo (s. 23. elokuuta 1976) on ruotsalainen uransa lopettanut jääpalloilija. Hän pelasi kaikkiaan 18 kautta Ruotsin pääsarjan Edsbyns IF:ssä voittaen seitsemän Ruotsin mestaruutta.
Välitalo aloitti uransa kotiseutunsa IFK Kalixin riveissä, jonka jääpalloilijoista tuli myöhemmin 1990-luvulla jääpallon erikoisseura Kalix Bandy. Kaudesta 2000-2001 alkaen Välitalon pelasi Ruotsin ylintä jääpallosarjaa Edsbyns IF:n riveissä. Edsbyn riveissä hän oli mukana vuosien 2004-2008 mestarijoukkueessa saavutuksena viisi Ruotsin mestaruutta. Syksyllä 2008 saavutuksena oli vielä Maailmancupin voitto. Edsbyn-uraa jatkoi 13 kautta aina kevääseen 2013 asti. Sen jälkeen hän siirtyi Venäjän liigan Dynamo Kazaniin. Kazanissa vietetyn kauden jälkeen Välitalo palasi Edsbyns IF:ään jatkaen vielä viisi kautta aina kevääseen 2019 asti. Näin Välitalo edusti Edsbyns IF:ää kaikkiaan 18 kautta.
Välitalon maajoukkueura alkoi marraskuussa 2008. Hän on pelannut sen jälkeen seitsemät MM-kisat ja saavuttanut niissä kolme maailmanmestaruutta (2009, 2010, 2012).
Latvajärvi (Rovaniemi)
Latvajärvi on Kemijoen vesistöön kuuluva järvi Norvajärven kylässä Rovaniemellä. Se sijaitsee noin 17 kilometrin etäisyydellä kaupungista.
Latvajärvi laskee kaakkoispäästään Latvajokeen ja edelleen Toramojärveen.
Daniel Välitalo
Saavutukset
Seurajoukkueissa
Aati
Aati on suomalainen miehen etunimi. Vuoden 2021 loppuun mennessä nimi Aati on annettu 606 henkilölle.
Korfun julistus
thumb|Korfun julistuksen teksti, toinen kahdesta sivusta ja allekirjoitukset. Korfun julistus oli 20. heinäkuuta 1917 allekirjoitettu julistus, joka loi pohjan Jugoslavian valtion perustamiselle ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Julistuksessa vaadittiin yhteisen eteläslaavien valtion perustamista serbien, kroaattien ja sloveenien liiton pohjalta. Julistuksen allekirjoittivat Serbian pääministeri Nikola Pašić ja Jugoslavian komitean puheenjohtaja Ante Trumbić. Allekirjoitus tapahtui Kreikan Korfussa, jossa Serbian hallitus tuolloin oli maanpaossa.
Julistus oli suuri voitto Jugoslavian komitean johtaja Trumbićille, joka oli kannattanut ajatusta serbien, kroaattien ja sloveenien liittovaltiosta. Lontoosta käsin toiminut Jugoslavian komitea edusti Itävalta-Unkarin eri slaavilaisia kansallisuuksia. Serbian pääministeri Pašić oli sen sijaan suhtautunut ajatukseen Jugoslaviasta epäluuloisesti, sillä hän oli ensisijaisesti kiinnostunut vain laajentamaan Serbian alueita. Kun Serbia menetti helmikuun vallankumouksen myötä tärkeimmän tukijansa Venäjän, Trumbić sai taivuteltua Pašićin suostumaan yhteiseen julistukseen, joka edusti kompromissia heidän tavoitteistaan. Kulissien takana Pašić kuitenkin pyrki varmistamaan, etteivät ympärysvallat ryhtyisi sodan jälkeen asioimaan Jugoslavian komitean kanssa Serbian hallituksen sijasta. Johtavat ympärysvallat Iso-Britannia ja Ranska siunasivat Itävalta-Unkarin hajottamiseen tähdänneen Korfun julistuksen.
Korfun julistuksessa suositeltiin tulevasta Jugoslavian valtiosta perustuslaillista monarkiaa, jota hallitsisi Karađorđević-suku, ja jossa eri kansallisuuksille ja uskonnollisille ryhmille taattaisiin tasavertaiset oikeudet. Tasaveroiset oikeudet luvattiin jopa kyrillisille ja latinalaisille aakkosille sekä serbien, kroaattien ja sloveenien omille lipuille ja vaakunoille. Julistuksessa luvattiin myös, että äänioikeus tulevassa valtiossa tulisi olemaan yleinen ja yhtäläinen, ja siinä esitettiin suunnitelma perustuslakia säätävän kansalliskokouksen valinnasta ja toiminnasta. Julistuksen mukaan gregoriaaninen kalenteri piti ottaa käyttöön koko valtakunnassa mahdollisimman pian.
Tunkua
Tunkua on kylä ja entinen volosti Karjalan tasavallan Belomorskin piirin Sosnavitsan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Tunkuanjoen muodostaman pienen järven rannalla 70 kilometriä Sosnavitsasta länteen. Kylässä on 50 asukasta (vuonna 2013).
Historia
Suikujärven pogostaan kuulunut Tunkuan kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1500-luvun lopun verokirjoissa. Vuonna 1848 perustettiin Tunkuan seurakunta, jonka Kristuksen käsittätehdylle ikonille omistettu puukirkko valmistui vuonna 1868. Tunkuassa oli myös vanha tsasouna, joka tarinan mukaan oli pystytetty jo ennen kylän perustamista. Seudun asukkaat olivat karjalaisia, joiden joukossa oli paljon vanhauskoisia. He harjoittivat maanviljelyä, pienimuotoista karjanhoitoa, kalastusta ja metsästystä. Myöhemmin käytiin metsä- ja uittotöissä, Murmannin rannalla kalastamassa ja laukkukaupalla Suomessa. Vuonna 1889 Tunkuaan perustettiin seurakuntakoulu.
Tunkuan volosti lakkautettiin vuonna 1927 ja sen alue liitettiin pääosin Tunkuan piiriin sekä osittain Rukajärven piiriin Vuoteen 1955 saakka toimineen piirin keskuspaikka oli Lehdon kylässä. Tunkua lähikylineen muodosti piiriin kuuluneen kyläneuvoston. Vuonna 1933 sen kahdeksassa asutuksessa oli 600 asukasta, joista lähes kaikki olivat karjalaisia.
Suurin osa Tunkuan kylistä lakkautettiin 1950- ja 1960-luvuilla ”perspektiivittöminä”. Nykyisin asuttuja ovat Tunkuan lisäksi vain Kevättämäjärvi ja Maasjärvi. Suuri osa lakkautettujen kylien asukkaista siirrettiin Tunkuan itäpuolelle vuonna 1958 perustettuun Uuden Maasjärven taajamaan. Vuonna 1960 Tunkuan kyläneuvostoon liitettiin Uskelan kyläneuvosto ja sen keskukseksi tuli Uusi Maasjärvi. Vuonna 1987 kyläneuvostossa oli noin tuhat asukasta. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen perustettiin Tunkuan kylähallintoalue, joka 2000-luvun alun kunnallishallintouudistuksessa yhdistettiin Sosnavitsan maalaiskuntaan.
Nykypäivä
Lähellä sijaitsevan Tungutjärven rannoilta on löydetty lukuisia muinaisia asuinpaikkoja. Tunkuan kylän nähtävyys on 1800–1900-lukujen vaihteessa pystytetty tsasouna.
Laika (koiratyyppi)
thumb|Itäsiperianlaika Laika on monikäyttöinen venäläinen metsästyskoiratyyppi. Se on alkujaan venäläisten ammattimetsästäjien käytössä ollut koira, mutta on levinnyt esimerkiksi Suomeen. Siitä on jalostettu kolme rotua. Alun perin metsästyslaikoja oli neljä, mukaan lukien karjalais-suomalainen laika, mutta se on sittemmin yhdistetty samaksi roduksi suomenpystykorvan kanssa.
Laikan käsitys laajemmin
Venäjällä tiettyjä rotuja, joita käytetään mm. veto- ja paimenkoirina, kutsutaan myös laikoiksi. Lisäksi Desmond Morris on luokitellut Venäjän eri alueiden laikat omiksi roduikseen.
thumb|Tunguusinlaika
Breaking Bad (5. tuotantokausi)
Yhdysvaltalaisen televisiosarjan Breaking Badin viides tuotantokausi alkoi Yhdysvalloissa AMC-kanavalla 15. heinäkuuta 2012 ja päättyi 29. syyskuuta 2013. Kausi on 16-osainen ja se jaettiin kahtia siten, että kesällä 2012 esitettiin sen ensimmäiset kahdeksan jaksoa, ja seuraavana kesänä loput kahdeksan. Britanniassa ja Irlannissa jaksot oli saatavilla Netflixissä vuorokausi sen jälkeen, kun ne Yhdysvalloissa esitettiin. Sarja voitti parhaan draamasarjan Primetime Emmy -palkinnon vuonna 2013.
Tumba
Tumba voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita ja henkilöitä:
Alberto Gilardino
Alberto "Il Gila" Gilardino (s. 5. heinäkuuta 1982 Biella, Piemonte, Italia) on italialainen jalkapalloilija. Parhaat pelivuotensa hän edusti seuratasolla Parmaa, Milania ja Fiorentinaa. Hän pelasi hyökkääjänä.
Ura ja kuuluisuus
Gilardino tunnetaan puhtaista laukaisuista,reilusta pelistä ja harhautuksista. Gilardinon kasvattajaseura on Piacenza Calcio, jossa hän pelasi vuoteen 2001 asti. Tuolloin hän siirtyi Hellas Veronaan, jonka paidassa hän pelasi 39 ottelua ja teki viisi maalia. Vuonna 2002 Gilardinoa jo Veronassa valmentanut Cesare Prandelli osti lupaavan kärkimiehen Parmaan. Varsinaisen läpimurtonsa hän teki kauden 2003/2004 aikana, kun joukkueen ykköshyökkääjä Adriano kärsi loukkaantumisista. Gilardino iski peräti 22 maalia ja oli sillä serie A:n toiseksi paras maalintekijä. Seuraavalla kaudella Gilan maalisaldo oli jälleen 22 ja hän kantoi putoamistaistelussa ollutta Parmaa välillä lähes yksinään. Viimeistään tämä herätti suurseurojen mielenkiinnon ja heinäkuussa 2005 AC Milan osti hänet 18 miljoonalla punnalla. Ensimmäisellä kaudellaan Rossonerissa hän teki 17 liigamaalia, mikä on varsin hyvä suoritus. Gilardino ei kuitenkaan tehnyt yhtään maalia Mestarien liigassa ja lähes kaikki hänen liigamaalinsa syntyivät heikompia joukkueita vastaan. Kriitikot ovatkin sanoneet ettei miehestä ole ratkaisijaksi suuriin otteluihin.
25. toukokuuta 2008 Fiorentina varmista tehneensä sopimuksen Gilardinon kanssa, jonka siirto summaksi julkaistiin olevan 15 miljoonaa euroa. Sopimus on 5-vuotinen, jonka myötä Gilardino saa 1.5 miljoonaa euroa yhdestä kaudesta, sekä lisäksi bonukset.
Maajoukkueessa
Gilardinolla on Italian juniorimaajoukkueista lukuisia saavutuksia, muun muassa alle 21-vuotiaiden Euroopan mestaruus ja lisäksi olympiapronssi 2004 Ateenasta. A-maajoukkueessa hän on pelannut 57 ottelua ja tehnyt niissä 19 maalia. Gilardino oli voittamassa maailmanmestaruutta 2006 MM-kisoissa.
Masanori Yusa
Masanori Yusa (遊佐正憲 Yusa Masanori, 8. tammikuuta 1915 – 8. maaliskuuta 1975) oli japanilainen uimari ja olympiavoittaja.
Yusa voitti kultamitalin Japanin viestijoukkueen toisen osuuden uimarina Los Angelesin 1932 olympiakisojen 4 x 200 metrin vapaauintiviestissä ja ensimmäisen osuuden uimarina Berliinin 1936 olympiakisojen samassa lajissa. Kummallakin kerralla Japanin joukkue ui maailmanennätyksen, jota se paransi kisojen välilläkin. Berliinin kisoissa Yusa sijoittui 100 metrin vapaauinnissa hopealle. Hän sivusi välierässä maanmiehensä Masaharu Taguchin alkuerässä uimaa olympiaennätystä 57,5, mutta finaalin voitti selvästi Unkarin Ferenc Csik.
Mothman
Mothman on merkillinen, aavemainen olento, jonka kerrotaan ilmestyneen vuosina 1966–1967 yli sadalle ihmiselle Point Pleasantin pikkukaupungin alueella Länsi-Virginiassa, Yhdysvalloissa.
Nimi
Hirviön ilmestymisen aikana ilmestymispaikan alueen eräs lehtimies risti hirviön Mothmaniksi. Nimi Mothman juontuu Batmanissa esiintyvästä Killer Moth -nimisestä konnasta.
Olennon kuvaus
Olennon kuvauksissa on ollut jonkin verran eroja, mutta kaikki tunnetut silminnäkijät ovat kertoneet kauhistuttavasta, noin kaksi metriä pitkästä ihmistä muistuttavasta oliosta, jolla oli selässä valtavat siivet, joiden kärkivälin sanotaan olleen jopa kolme metriä. Olennon kerrotaan kyenneen liikkumaan sekä kävellen että lentäen, jolloin se, toisin kuin linnut, liiteli siipiään räpyttämättä. Eräiden huomioitsijoiden mukaan olento muistutti muodoltaan valtavaa pöllöä; sillä ei ollut selkeää kaulaa eikä päätä. Suuren koon ja siipien lisäksi kaikki olennon havainneet raportoivat suurista, ihmeellisistä silmistä, jotka hehkuivat kirkkaanpunaista valoa ”kuin pyörän heijastimet”. Lentäessään olennon on sanottu päästäneen ”kirkuvaa ääntä, kuin iso hiiri”. Eräs silminnäkijä kuvasi ääntä ”naisen huudoksi”.
Havainnot
Yhden ensimmäisistä Mothmania koskevista havainnoista teki autoajelulla illalla 15. marraskuuta 1966 ollut neljän nuoren ryhmä, jonka auton perään olio oli heidän kertomansa mukaan lähtenyt pysyen vaivattomasti sen kintereillä, vaikka he ajoivat niin kovaa kuin vain pääsivät lähimmälle poliisiasemalle. Nuoret tuntuivat olevan niin aidosti kauhuissaan, että poliisit uskoivat heitä ja lähtivät tutkimaan hylättyä varastoaluetta, jolla nuoret olivat olion kohdanneet. Mitään ei kuitenkaan löytynyt. Tämän jälkeen ilmoituksia olennosta alkoi tulla tuhkatiheään, samoin kertomuksia ufohavainnoista, merkillisistä tietoliikenneongelmista, kuten radioitten ja radiopuhelimien äkillisistä, selittämättömistä äänihäiriöistä ja niin edelleen. Monet olennon nähneistä ja muistakin ihmisistä raportoivat myös oudoista, mustiin vaatteisiin pukeutuneista miehistä, jotka tulivat esimerkiksi soittelemaan ovikelloa mitä merkillisimpiin vuorokauden aikoihin ja kyselemään heiltä ties mitä olennosta ja muistakin asioista.
Olennon väitetyt havainnot jatkuivat hitaasti laantuen noin vuoden ajan. 15. joulukuuta 1967 Ohiojoen ylitse johtava Silver Bridge -silta romahti liian raskaassa kuormituksessa ruuhkaliikenteen aikana, ja onnettomuudessa kuoli 46 ihmistä. Monet pitivät tätä onnettomuutta Mothmanin aiheuttamana tai uskoivat, että olennon havainto-aalto liitännäisilmiöineen oli jonkinlainen mystinen varoitus tulevasta katastrofista. Tähän tapaukseen Mothman-havainnot joka tapauksessa loppuivat joksikin aikaa. Olennosta on tehty ilmoituksia myöhemminkin, esimerkiksi heinäkuussa 2001 se väitettiin nähdyn Etelä-Dakotassa – ”mahdollisesti ennakoiden WTC-iskuja”, kuten toiset uskoivat.
Tutkimukset
Mothman-ilmiö herätti aikanaan suurta huomiota ja sitä tutki muun muassa John Keel, joka kirjoitti aiheesta teoksen The Mothman Prophecies. Siinä hän tuo esiin näkemyksensä eräänlaisesta ”rinnakkaisulottuvuudesta”, josta Mothmanin kaltaiset ”ultraterrestriaalit” olennot olisivat peräisin. Keelin uskomuksen esimerkiksi Mothmanin tarkoitus oli juuri varoittaa Silver Bridgen romahduksesta.
Mothmanille löydettiin tai yritettiin löytää myös luonnollisia selityksiä. Monet aiheeseen skeptisemmin suhtautuvat arvelevat, että kyseessä on saattanut olla esimerkiksi hietakurki, joka olisi suunnilleen Mothmanin kokoinen ja joka on noilla alueilla erittäin yleinen lintu. Punaiset silmät selitettäisiin tässä tapauksessa hietakurjen pään punaisiksi täpliksi. Vuonna 1967 kaksi poikaa löysi lisäksi suuren korppikotkan ruumiin. Muunkinlaisia teoriota muun muassa erilaisista linnuista on esitetty.
Mothman esiintyy myös Shin Megami Tensei -pelisarjassa yhtenä demoneista, jonka pelaaja voi tehdä liittolaisekseen.
Yvonne Hoffman
Yvonne Hoffman (s. 17. helmikuuta 1941 Helsinki) on suomalainen kirjailija. Hän kirjoittaa lähinnä lapsille ja nuorille, mutta myös aikuisille lukijoille. Hän on koulutukseltaan filosofian maisteri, ja hän toimi ruotsin kielen lehtorina Vaasan kauppakorkeakoulussa ja Vaasan yliopistossa vuosina 1970–1998.
Hoffmanilla on kolme lasta ja viisi lastenlasta.
Gruffudd ap Llywelyn
Gruffudd ap Llywelyn tai Gruffydd ap Llywelyn (k. 1063) oli Gwyneddin ja Powysin kuningaskuntien kuningas 1039–1063 sekä koko Walesin kuningas 1055–1063.
Vuonna 1039 Gwyneddin kuningas Iago ab Idwal murhattiin, ja Gruffudd ap Llywelynistä tuli Gwyneddin ja Powysin kuningas. Heti valtaan noustuaan Gruffudd löi Mercian joukot Rhyd-y-groesin taistelussa ja ajoi heidät pakoon. Tämä voitto loi Gruffuddille pysyvän maineen kansansa uljaana puolustajana ja vihollistensa kauhuna.
Lyötyään Mercian saksit Gruffudd soti Deheubarthin kuningasta Hywel ab Edwiniä vastaan vaihtelevalla menestyksellä. Hywel sai lopulta surmansa vuonna 1044, mutta Gruffudd ei kyennyt valloittamaan Deheubarthia sen seuraavilta hallitsijoilta.
Kesällä vuonna 1052 Gruffudd ap Llywelyn valloitti Herefordin ja löi saksien ja normannien armeijan lähellä Leominsteriä. Vuonna Gruffudd 1055 tappoi Gruffydd ap Rhydderchin ja sai viimein valloitettua Deheubarthin. Vuonna 1056 Herefordin piispa Leofgarin johtama armeija marssi Gruffuddia vastaan. Gruffudd voitti heidät 16. kesäkuuta 1056 käydyssä taistelussa.
Herefordin jaarli Harald Godwininpoika, Mercian jaarli Leofric ja Worcesterin piispa Ealdred saivat lopulta tehtyä rauhansopimuksen, ja Gruffudd vannoi uskollisuudenvalan Englannin kuninkaalle Edvard Tunnustajalle. Loppuvuodesta 1062 Harald Godwininpoika teki yllätyshyökkäyksen Gruffuddin hoviin Rhuddlanissa. Gruffudd onnistui pakenemaan, mutta hänen omat miehensä surmasivat hänet seuraavana vuonna.
Pietro Garlato
Pietro Garlato (10. tammikuuta 1928 Udine – 29. huhtikuuta 2013) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 1. heinäkuuta 1951 ja nimitettiin Palestrinan piispaksi 2. huhtikuuta 1986. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ugo Poletti, jota avustivat Ennio Appignanesi ja Plinio Pascoli.
Garlato sai 30. joulukuuta 1991 nimityksen Tivolin piispaksi. Hän jäi eläkkeelle 5. heinäkuuta 2003.
Tumba (Botkyrka)
thumb|350px|[[Tumban rautatieasema ja linja-autoasema vasemmalla. Sen vieressä on Tumban liikekeskus.]] Tumba on Tukholman suurkaupunkialueella sijaitseva taajama, joka ulottuu Botkyrkan ja Salemin kuntien alueelle. Tumba on myös Botkyrkan kunnan keskustaajama. Se sijaitsee Tukholman läänissä ja Södermanlandin historiallisessa maakunnassa Keski-Ruotsissa. Tumban taajama kuuluu pääosin Botkyrkan kuntaan, mutta länsiosa siitä kuuluu myös Salemin kuntaan. Koko taajamassa oli vuoden 2010 lopussa 37 852 asukasta. Siitä 22 647 asui Botkyrkan kunnassa ja 15 205 Salemin kunnassa. Kyseessä on Ruotsin suurin taajama, joka ei ole entinen kaupunki.
Tumba sai alkunsa rautatiepaikkakuntana joka kasvoi tiiviisti radan varteen. Vanha asemarakennus säilyi 1990-luvun puoliväliin kunnes se purettiin uuden matkakeskuksen tieltä. Tumban asemalla pysähtyvät Tukholman paikallisjunat. Tumbasta on 23,4 kilometriä Tukholman keskustan rautatieasemalle.
Tumbassa toimii oma syyrialais-ortodoksinen seurakunta, mikä viittaa merkittävään syyrialaistaustaiseen väestöryhmään.
Tumbassa toimivassa Tumba gymnasiumissa on 1 000 oppilasta. Kuninkaallisella teknisellä korkeakoululla ja Södertörns högskolalla on myös toimintaa Tumbassa.
Tumbassa on sijainnut vuodesta 1755 Ruotsin valtionpankin setelipaperitehdas, joka myytiin vuonna 2001 Crane AB -yritykselle. Paikkakunnan toinen suuryritys on Alfa Laval. Tumbasta tulee maailmallakin mainetta saanut metalliyhtye Amon Amarth.
Suomen Punainen Kaarti
Suomen Punainen Kaarti (lyh. SPK, ) oli 26. tammikuuta 1918 muodostettu puolisotilaallinen joukko. Se toimi Suomen sisällissodassa sodan punaisen puolen eli kansanvaltuuskunnan armeijana. Yleiskielessä siitä käytetään nimitystä punakaarti. Suomessa toimi 1900-luvun alussa myös muita samalla nimellä kutsuttuja joukkoja. SPK:n toiminta päättyi viimeisten punakaartilaisten antautuessa saksalaisille joukoille 5. toukokuuta 1918. Käytännössä sen rippeet olivat kuitenkin taistelleet ilman sodanjohtoa jo 25. huhtikuuta lähtien, jolloin ylipäällikkö Kullervo Manner ja suurin osa yleisesikunnasta pakeni Neuvosto-Venäjälle.
Perustaminen
pienoiskuva|175px|Punaisen kaartin tunnuksena käytetty tulivuori. Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen Suomen suuriruhtinaskuntaan syntyi valtatyhjiö, jota vuoden 1917 aikana pyrkivät täyttämään porvariston suojeluskunnat ja työväenliikkeen piiriin syntyneet työväen järjestyskaartit. Lokakuussa eri puolilla maata toimineet järjestyskaartit organisoitiin Suomen Ammattijärjestön (SAJ) alaisuuteen valtakunnalliseksi Suomen Työväen Järjestyskaartiksi. Syksyn aikana yhteiskunnallinen tilanne kiristyi entisestään, ja samalla sosialidemokraattisen puolueen ja SAJ:n johto menetti kontrollinsa radikaaleihin työväenkaarteihin. pienoiskuva|Punaisen kaartin sotilas ja sairaanhoitaja.|299x299pxSuomen itsenäistymisen jälkeen 6. tammikuuta 1918 Helsingin työväen järjestyskaarti uudelleenorganisoitiin Helsingin punakaartiksi, joka samalla julistautui SDP:stä riippumattomaksi itsenäiseksi järjestöksi. Porvarillinen senaatti puolestaan julisti 25. tammikuuta suojeluskunnat hallituksen virallisiksi joukoiksi, mikä vasemmiston piirissä tulkittiin avoimeksi sodanjulistukseksi työväestöä vastaan. SDP:n puoluejohto oli tähän saakka vastustanut radikaalien työväen järjestyskaartien omavaltaisia toimia, mutta vuorokautta myöhemmin Helsingissä pidetyssä kokouksessa se lopulta päätti suostua vaatimuksiin vallankumouksen aloittamisesta säilyttääkseen työväenliikkeen yhtenäisyyden. Samalla eri puolilla maata toimineet työväen järjestyskaartit sekä Helsingin punakaarti yhdistettiin Suomen Punaiseksi Kaartiksi, josta tuli 28. tammikuuta perustetun vallankumoushallituksen armeija.
Organisaatio
pienoiskuva|[[Nakkilan punakaarti.]]
Sodanjohto
Punaisen kaartin sodankäyntiä johdettiin Helsingin Smolnassa toimineesta yleisesikunnasta, jonka alaisuudessa olivat rintamaesikunnat, ja niiden alaisuudessa edelleen suuri joukko piiri- ja paikallisesikuntia. Sodan käynnistyessä ylipäällikkönä toimi Ali Aaltonen, joka erotettiin jo kaksi päivää myöhemmin. Tilalle tuli Eero Haapalainen, joka puolestaan syrjäytettiin tehtävästä huonon sotamenestyksen vuoksi 20. maaliskuuta. Haapalaisen tilalle valittiin kolmikko Eino Rahja, Adolf Taimi ja Evert Eloranta, joista Rahja siirtyi jo parin päivän kuluttua päälliköksi Lempäälän rintamalle. Taimi ja Eloranta jatkoivat tehtävissään, kunnes punaisten sodanjohto siirtyi Viipuriin 9. huhtikuuta, ja ylipäälliköksi tuli kansanvaltuuskunnan johtoon valittu Kullervo Manner.
Punaisen kaartin esikuntapäälliköksi valittiin 16. helmikuuta amerikansuomalainen August Wesley, joka hoiti virkaa Mannerin nimitykseen saakka. Yleisesikunnan sotilasneuvonantaja oli helmikuun lopussa tehtävään nimitetty venäläinen eversti Mihail Svetšnikov. Hän oli vastuussa muun muassa punaisten sotasuunnitelmista, joita Svetšnikov laati yhdessä Ali Aaltosen kanssa. Viipurin taistelun aikana 24.–25. huhtikuuta Manner ja lukuisat muut punaisten johtohenkilöt pakenivat Neuvosto-Venäjälle, jonka jälkeen punainen kaarti taisteli viimeiset puolitoista viikkoa ilman sodanjohtoa. pienoiskuva|Helsingin punakaartin Portun pataljoonaan kuuluneen August Jokisen jäsenkortti.
Yksiköt
Sisällissodan käynnistyessä punakaartit olivat työväenjärjestöjen jäsenistä koostuneita pieniä paikallisia yksiköitä, joiden kokoaminen sodankäyntiin kykeneväksi kenttäarmeijaksi aloitettiin vasta helmikuun puolivälissä 5. helmikuuta pidetyn yleisesikunnan järjestämiskokouksen jälkeen. SPK organisoitiin muiden armeijoiden tapaan rykmenteiksi ja pataljooniksi, mutta käytännössä suurimmiksi toimiviksi yksiköiksi jäivät komppaniat, jotka muodostuivat edelleen paikallisten työväenyhdistysten tai ammattiosastojen jäsenistä kootuista punakaarteista. Isosta miesmäärästään huolimatta punainen kaarti ei pystynyt toimimaan suurina yksikköinä, koska niiden liikutteluun vaadittu sotakokemus ja johtamistaito puuttuivat. Esimerkiksi hyökkäysvaiheessa ylipäällikkönä toiminut Eero Haapalainen ohitti johtamisessaan rintamaesikunnat kokonaan, ja piti yhteyttä suoraan rintamilla olleisiin yksiköihin.
Punainen kaarti oli palkka-armeija, jonka jäsenyys perustui vapaaehtoisuuteen. Kaartin jäsenille maksettiin 450 markkaa kuukaudessa tai vaihtoehtoisesti 15 markkaa päivässä, mikä oli suurempi kuin tuolloinen työmiehen keskipalkka. Lisäksi he saivat ilmaisen muonituksen sekä vaatteita ja jalkineita. Huoltojoukoissa palvelleiden palkka oli kuitenkin jonkin verran pienempi. Palkanmaksu tuotti kuitenkin nopeasti ongelmia, sillä helmikuun jälkeen kansanvaltuuskunta pystyi maksamaan ainoastaan osan käteisenä, ja sodan loppuvaiheessa punakaartilaiset eivät usein saaneet palkkaansa edes sekkeinä.
pienoiskuva|vasen|Helsingin punakaartin taistelijoita [[Hakaniemi|Hakaniemessä Helsingin taistelun aikana.]]
Hyvä palkka ja huono työllisyystilanne lisäsivät aluksi punaisen kaartin vetovoimaa järjestäytyneen työväen keskuudessa, mutta sodan jatkuessa kansanvaltuuskunta ryhtyi värväämään myös työväenjärjestöihin kuulumattomia. Aivan viimeisinä viikkoina oli turvauduttava jopa pakko-ottoihin. Vapaaehtoisuus aiheutti usein kurittomuutta, jollaista ei ilmennyt ammattisotilaista ja asevelvollisista kootuissa armeijoissa. Yksiköitä johdettiin työväenliikkeen järjestöperiaatteiden mukaisesti, jolloin komppaniat valitsivat itse johtajansa ja pystyivät myös halutessaan erottamaan heidät. Päälliköiksi valikoitui työväenjärjestöjen johtohahmoja, joilla harvoin oli minkäänlaista sotilastaustaa. Miehet, jotka olivat palvelleet Venäjän keisarikunnan armeijassa tai Suomen vanhassa väessä, nimitettiinkin yleensä automaattisesti komppanianpäälliköiksi. Koska punaisessa kaartissa ei ollut sotilasarvoja, perustui päälliköiden auktoriteetti ainoastaan heidän henkilökohtaisiin ominaisuuksiinsa. Punainen kaarti järjesti erilaisia päällikkö- ja erikoiskursseja, mutta niiden merkitys jäi vähäiseksi. Lisäksi Kallion kansakoulun tiloissa Helsingissä toimi sotakoulu, jonka tarkoituksena oli kouluttaa punaiselle kaartille komentajia, mutta yksikään kurssilaisista ei ehtinyt valmistumaan.
Punainen kaarti taisteli normaalin työpäivän tavoin. Sotatoimet aloitettiin aamulla, ja illan tultua joukot palasivat jälleen majapaikkoihinsa. Päivän aikana vallatut alueet saatettiin jopa jättää kokonaan miehittämättä, jolloin ne joutuivat takaisin vihollisen haltuun. Joukot kuljetettiin junilla lähelle rintamaa, josta ne siirtyivät asemiinsa jalkaisin tai hevoskyydillä. Autoja oli käytössä ainoastaan esikunnilla. Sodankäynnille oli ominaista, ettei joukkoja yleensä voitu reservien puuttuessa irrottaa rintamalta käytettäväksi muualla. Heikkojen viestiyhteyksien vuoksi rintama- ja yleisesikunnat eivät aina tienneet käytössä olleiden joukkojen vahvuutta tai sijaintia, minkä vuoksi komppaniat usein päättivät liikkeistään omien puutteellisten tilannearvioidensa mukaan. Yleisenä ongelmana oli myös huono tiedustelu, mikä vaikutti koko sodankäyntiin. Punaisen kaartin yksiköillä oli organisaatiokaavioiden mukaiset esikunnat, mutta niiden tehtävät jäivät yleensä hallinnollisiksi. Varsinaisten sotatoimien johtamisen ja suunnittelun sijasta ne keskittyivät varuste- ja ruokahuollon, joukkojen majoituksen ja palkanmaksun kaltaisiin tehtäviin, sekä huolehtivat yleisestä järjestyksenpidosta.
Varusteet ja tunnukset
pienoiskuva|Helsingin punakaartin käsivarsinauha. Suomen Punaisen Kaartin epävirallisena symbolina oli purkautuvaa tulivuorta esittävä kuva, joka oli kirjailtuna myös joidenkin punakaartien käyttämiin punalippuihin. Yhtenäistä asustusta ei ollut, vaikka sellaista yritettiinkin sodan kuluessa saada aikaiseksi. Taistelijat pukeutuivat siviiliasuihin, joihin tunnukseksi oli kiinnitetty punainen nauha. Aluksi se oli päähineessä, mutta maaliskuun alussa nauha määrättiin kiinnitettäväksi vasempaan hihaan. Nauhaan oli usein kirjailtuna kantajan edustaman punakaartin tunnisteet. Joillakin punakaartilaisilla oli myös venäläisiltä saatuja sotilaspukuja sekä muita varusteita. Helsingin punakaartin jäsenillä oli jopa venäläismallisia sotilaskypäriä, joita he saivat kansanvaltuuskunnan käynnissä pitämältä G. W. Sohlbergin tehtaalta.
Punainen kaarti käytti valkoisen armeijan tavoin pääosin Venäjän keisarilliselle armeijalle kuulunutta aseistusta. Pietarista saapui helmikuun loppuun mennessä yhteensä 35 000 kivääriä, 80 konekivääriä ja 20 tykkiä sekä runsaasti panoksia ja ammuksia. Lisäksi Tallinnasta laivattiin lähes 18 000 kivääriä ja 96 konekivääriä. Enimmillään punaisella kaartilla oli käytössä noin 100 000 kivääriä, 300 konekivääriä ja 250 tykkiä, joten miesmäärään nähden aseiden lukumäärä oli riittävä. Huoltovaikeuksista johtuen rintamilla oli kuitenkin usein pulaa ammuksista. Yleisimmin taisteluissa käytetty ase oli venäläinen sotilaskivääri Mosin-Nagant M1891 ja yleisin konekivääri Maxim. Kenttätykeillä ammuttiin pääasiassa suorasuuntauksella, koska koulutettuja tykkimiehiä ei juurikaan ollut.
Aselajit
Punaisen kaartin aselajeina olivat jalkaväki ja tykistö. Lisäksi punaisilla oli käytössään kuusi panssarijunaa sekä muutamia Venäjältä saatuja lentokoneita, joita ohjasivat venäläiset pilotit. Lentokoneita käytettiin lähinnä tiedustelutehtäviin ja niiden merkitys jäi hyvin vähäiseksi. Koska sota käytiin pääosin talvella, olivat sisävesireitit jäässä, eikä laivastoa näin ollen käytetty, lukuun ottamatta sodan viime päivinä tehtyjä evakuointeja. pienoiskuva|Turun naiskaartin Helena Aalto (s. 1898) ja Elli Vuokko (s. 1890), jotka teloitettiin Lahdessa toukokuussa 1918. Huoltojoukkojen ohella rintamalla toimi myös lääkintähuollosta vastannut ambulanssiosasto. Sen päälliköksi määrättiin levyseppä F. A. Hyrsky, jolla ei ollut minkäänlaista lääkintäkoulutusta. Punaiseen kaartiin värväytyneille lääkäreille maksettiin palkkaa 1 200–2 000 markkaa kuukaudessa. Lääkintäjoukkojen tunnuksena oli Geneven sopimusten mukainen punainen risti valkoisella pohjalla, minkä vuoksi ambulanssiosastosta käytettiin usein nimitystä ”Punainen risti”. Sillä ei kuitenkaan ollut mitään tekemistä varsinaisen Punaisen Ristin kanssa.
Vahvuus
Suomen Punaisen Kaartin vahvuus oli liikekannallepanon alkaessa 27. tammikuuta noin 30 000 miestä, joista noin 5 000 oli aseistettuja. Punaisten oman ilmoituksen mukaan vahvuus oli tuolloin 20 000–25 000 miestä, joista aseistettuja oli vain 1 500. Samaan aikaan Pietarista oli kuitenkin junalla saapumassa Helsinkiin ja Tampereelle 15 000 kiväärin aselasti, jota jaettiin myös matkan varrella olleille punakaarteille. Helmikuun lopussa vahvuus oli noin 40 000 ja sodan loppuvaiheessa huhtikuun puolivälissä noin 75 000 miestä. Kun mukaan lasketaan vielä taisteluissa kaatuneet ja vangeiksi jääneet sekä viimeiset pakko-otot, nousi sodan aikainen kokonaisvahvuus todennäköisesti yli 100 000:n miehen. Samanaikaisesti rintamalla oli enimmillään noin 34 000 miestä maaliskuun jälkipuoliskolla Tampereen puolustustaistelun ollessa käynnissä. Punaisen kaartin suurimpia yksiköitä olivat Helsingin, Tampereen ja Viipurin punakaartit sekä Pietarin suomalainen punakaarti. Lisäksi punakaartien riveissä taisteli noin 2 600 naiskaartilaista.
Valtaosa Suomessa olleista venäläisistä eivät olleet halukkaita taistelemaan Suomen sisällissodassa. Punaisessa kaartissa heitä arvellaan olleen yhteensä 3 000–4 000, joista kerralla oli palveluksessa noin 1 000 miestä. Venäläisten merkitys oli suurimmillaan helmikuussa, mutta väheni olennaisesti maaliskuun aikana. Venäläiset joutuivat Saksan kanssa maaliskuun alussa solmitun rauhansopimuksen ehtojen mukaisesti poistumaan Suomesta, ja kokonaisuutena heidän apunsa jäi vähäiseksi. Suomen punakaartiin jäi kuitenkin venäläisiä vapaaehtoisia sotilaita, joiden päälliköksi nimitettiin eversti Svetšnikov.
Svetšnikovin lisäksi korkea-arvoisimpia venäläisupsereita olivat Tampereen esikunnassa toimineet everstiluutnantti Georgi Bulatsel ja ratsumestari V. V. Vinogradov. Alempia upseereita, aliupseereita ja rivimiehiä toimi neuvonantajina ja rintamakomentajina myös muualla. Kullervo Manner on myöhemmin maininnut nimeltä heistä Medvedskijn, Kiselevin, Aleksandrovin, Rosnatovskijn, Golubtsovin, Nikuletsin, Sudakovin, Eichen, Ebergardit ja Peresvetin. Mukana oli erikoismiehiä, kuten tykistöupseereita ja tykkimiehiä, sekä konekivääri- ja viestimiehiä, joiden avulla Helsingissä käynnistettiin konekivääri- ja tykistökurssit. Venäläiset kouluttivat vastaavia erikoismiehiä myös joissakin muissa suurimmissa kaupungeissa.