cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luettelo kirjasarjojen Eleniumin taru ja Tamulin taru henkilöhahmoista
Talen
Platimelle sivutyötä tekevän ilotytön Naweenin avulla Sparhawk pääsee seinän taakse kuuntelemaan mitä Harparin puhuu. Ja aivan oikein: Kragerhan se talossa piileksi ja hänen kanssaan Harparin punoi juoniaan. Sparhawk kuulee juonet jokseenkin viimeistä sanaa myöten - mutta Naween pettyy katkerasti kun ritari ei haluakaan hänen palveluitaan vaikka on maksanut niistä etukäteen.
Häpäisyhanke epäonnistuu mutta Talen paljastuu ja ritarit ottavat hänet matkaansa suojatakseen.
Poika toteaa että olisi sittenkin ollut parempi jäädä kouluun: opettajaksi määrätään nuori ritarinoviisi Berit, joka onkin ankarampi opettaja kuin entiset. Karkaaminenkaan ei onnistu, ja lopulta poika ei voi kuin alistua.
Teini-ikäisenä Talen joutuu aloittamaan noviisina Pandioneissa, ja hänen kauhukseen kuningasparin tytär Danae kiinnostuu hänestä.
Erikoisin asia on, että Kurikin hautajaisten jälkeen hänen leskensä Aslade käskee Talenin hakea äitinsä Elys tilalle: Aslade on tiennyt asian koko ajan, mutta suurisydämisenä naisena hän oli vähät välittänyt, koska tiesi että Talenin olemassaolo takaisi sen ettei mies enempää loikkisi yli aisan.
Tynian
Tynian on kookas, kuukasvoinen, hilpeä ja puhelias alcionelaisritari. Hänen olemuksensa on kasvanut erityisesti siksi, että hän on koko ikänsä käyttänyt deiralaisia haarniskoja, jotka ovat painavimpia olemassa olevia. Alcionen ritarikunnan päällyspuku on taivaansininen. Aatelisarvoltaan Tynian on herttua.
Tynian on loitsujen ja erityisesti nekromantian asiantuntija, minkä takia hän on tosin kerran saada surmansa, kun hän erehtyy avaamaan haudan, jossa onkin yksi Azashin demoneista - jonka Sparhawk kylläkin karkottaa ajoissa keihään ja maagisten sormustensa avulla.
Tynian on lapsijumalatar Aphraelin ehdottomia suosikkeja.
Wargun
Wargun on Thalesian kuningas ja autuaan yksinkertainen mies: hänen tärkein ilonsa on juopotteleminen. Hänen ritarinsa sanovatkin että jos he haluavat ylennyksiä he odottavat kunnes kuningas on kyllin huimassa humalassa ja sitten vievät paperit hänelle - ja kuningas vahvistaa ne edes lukematta.
Häntä kutsutaankin "maistelevaksi monarkiksi" tai "hiprakkaiseksi hallitsijaksi".
Wargun on tärkeässä asemassa kirjassa Safiiriruusu: hän ajaa takaa rendoreita ympäri Eleniumia ja siinä tarkoituksessa kaappaa käyttöönsä Sparhawkin ja tämän ystävät juuri kun näiden pitäisi käydä voittamassa peikkokääpiö Ghwerig ja takavarikoimassa safiiriruusu Bhelliom: Wargun huitaisee että se voi odottaa kunnes rendorit on tuhottu. Sparhawk haastaa Wargunin kaksintaisteluun, mutta Emsatin patriarkka Bergsten keskeyttää juuri kun tilanne on muuttumassa pahaksi käskemällä kirkonritarit tulemaan mukaansa.Sparhawkin ja muiden on pakko totella Bergstenin käskyä ollessaan kirkonritareita. Sparhawk ja Kurik onnistuvat livistämään ja saavat tehtävän suoritettua. Sillä välin suurmestarit onnistuvat taivuttamaan kuninkaan luovuttamaan neljäsataa ritaria heidän turvakseen kun he menevät pyhään kaupunkiin huolehtimaan siitä ettei Anniasia valita arkkiprelaatiksi.
Pyhässä kaupungissa Chyrelloksessa syntyy tiukka tilanne kun Martelin rendorit uhkaavat jo tulvia sisimpäänkin kaupunkiin - mutta viime hetkessä pitkään muualla joutavan jäljillä pitämään onnistuttu Wargun rynnistää joukkoineen paikalle, ja näiden joukkojen mahti jyrää hyökkääjät jopa pysähtymättä.
Tamulin tarussa kerrotaan että Wargun on teljetty raivoavana mielipuolena tornivankilaan koska hänen aivonsa ja maksansa alkavat valtavan juopottelun johdosta suorastaan hajota. Aivan tarun lopussa on maininta että hän on silloin jo kuollut.Wargunilla on poika, joka seuraa häntä valtaistuimelle.
Ulath
Ulath on ritari, joka on kotoisin Thalesiasta eli pohjoisimmasta eleenivaltiosta. Ritarikunta on Genidiaanit ja arvo jaarli.
Ulath on siis varsin yksinkertainen, pienistä asioista ilonsa saava veikko, joka taistelukentällä tai syvällisissä neuvotteluissa on ehdottomasti mies paikallaan.
Malliesimerkki hänen huumorintajustaan oli se, että kun seurue kuljetti mukanaan vangittua Lycheasta, Ulath katkoi vangin nähden tapparallaan kohdalle osuvia kaulanvahvuisia puunvesoja samaan aikaan kun Kalten heilutteli tämän edessä valmista hirttosilmukkaa ja osoitteli hirttopaikaksi sopivia puiden oksia....
Aidon kehityksen mittari
GPI (Genuine Progress Indicator) eli aidon kehityksen mittari on yksi uusista kehityksen mittauksen menetelmistä. Se keskittyy enemmän yksityiseen ihmiseen ja ottaa huomioon myös kotona tehdyn työn. Siinä missä BKT ohjaa seuraamaan teollisuutta ja tuotantoa, GPI ohjaisi erilaiseen politiikkaan ja kiinnittäisi huomiota ihmisten ja luonnon hyvinvointiin.
Tausta
Kansantalouden tilinpito ja bruttokansantuote eivät enää anna oikeaa kuvaa hyvinvoinnin kehityksestä. Kansantalouden tilinpito ja sen tärkein mittari bruttokansantuote (BKT) on tarpeen korvata uudella, kehittyneemmällä tilastojärjestelmällä, joka antaa paremman kuvan ihmisten hyvinvoinnin kehityksestä. Kehittämistarpeen ydin tiivistyy nobelisti Joseph Stiglitzin toteamukseen, että ”BKT on vanhentunut mittari, jonka käyttö johtaa huonoihin päätöksiin”. Ranskassa pääministeri Dominique de Villepin ehdotti keväällä 2007 Ranskan kansalliselle tilastovirastolle sellaisten talouden kasvuindikaattorien kehittämistä, jotka ottaisivat huomioon kestävän kehityksen vaatimukset.
Marraskuussa 2007 Brysselissä järjestettiin Beyond GDP -konferenssi, jossa mietittiin BKT:n jälkeisten, nykyiseen yhteiskuntaan paremmin sopivien mittareiden kehittämistä. Konferenssin järjestivät Euroopan komissio, Euroopan parlamentti, OECD ja Maailman luonnonsäätiö (WWF). Konferenssin yhteydessä Euroopan unionin talouskomissaari Joaquin Almunia totesi, että ”nyt on oikea aika ottaa seuraava askel todellisen kehityksen mittaamisen suuntaan”. Komission puheenjohtaja Manuel Barroson mukaan ”emme voi mitata tulevaisuuden haasteita menneen maailman työkaluilla”. Myös OECD on vauhdittanut asiaa käynnistämällään kehityksen mittaamishankkeella.
Kansantalouden tilinpidon tapaan laadittava hyvinvoinnin tilastointijärjestelmä edellyttää järjestelmällistä, luotettavaa, kansainvälisesti vertailukelpoista ja standardoitua tilinpitojärjestelmää. Uusien hyvinvoinnin seurantavälineiden kehittämisen keskeisinä haasteina ovat erityisesti hyvinvoinnin käsitteen moniulotteisuus ja subjektiivisuus. Uudet mittarit olisi saatava yleiseen käyttöön 2010-luvun aikana, vaikka niiden laatiminen on osoittautunut ennakoitua haasteellisemmaksi.
Talousteoreettiset lähtökohdat
Taloustieteen yksilöiden käyttäytymistä mallintava ajattelu perustuu yhä edelleen teollistumisen alkuvuosilta 1870-luvulta peräisin olevaan periaatteeseen, että ihmisten taloudellista käyttäytymistä ohjaa pyrkimys mahdollisimman suureen omien tarpeiden tyydytykseen. Ihmisten tarpeet oletetaan rajattomiksi, kun taas keinoja tarpeiden tyydyttämiseen on ihmisten haluihin ja toiveisiin nähden vain rajallinen määrä. Tämän niukkuuden myötä määrittyvät kysyntään ja tarjontaa pohjautuvat markkinahinnat. Markkinahinnat määräävät viime kädessä, mitä ja kuinka paljon yhteiskunnassa tuotetaan, eli voimavarojen kohdistaminen tapahtuu hintasignaalien avulla. Hintainformaation toiminta voimavarojen tehokkaasta allokoinnista päätettäessä on taloustieteen keskeinen oletus. Huomattavia poikkeamia tähän logiikkaan aiheuttavat ulkoisvaikutukset eli yleensä negatiiviset hyödykkeet, joita markkinat ja markkinahinnoittelu eivät yksinkertaisesti ota huomioon.
Käytännössä monien yksilön hyvinvoinnin kannalta tärkeiden sosiaalisten asioiden ja ympäristön hintojen puuttuminen on johtanut talouden tuotannon ja sitä edistävien arvojen korostumiseen ihmisten mielissä ja koko yhteiskunnassamme. Tällöin ei myöskään hintamekanismi toimi teorian mukaisella tavalla. Puuttuvien hintojen vuoksi talous toimii tehottomasti ja haaskaa resursseja, eikä sen toiminta johda mahdollisimman suureen hyvinvointiin.
Aidon kehityksen indikaattori GPI
Kestävän taloudellisen hyvinvoinnin indeksi (Index of Sustainable Economic Welfare, ISEW) on Herman Dalyn ja John B. Cobb Jr:n vuonna 1989 kehittämä kestävän taloudellisen hyvinvoinnin mittari. Aidon kehityksen indikaattori (Genuine Progress Indicator, GPI) on ISEW:n jatkokehitelmä, joka painottaa aitoa, todellista kehitystä. Se soveltuu erityisesti kestävän taloudellisen hyvinvoinnin ja talouden kestävyyden kuvaamiseen. ISEW ja GPI ovat uusklassiseen talousteoriaan sisältyvän hyvinvoinnin taloustieteen teorioiden mukaisia aggregaatti-indikaattoreita, jotka tiivistävät hyvinvoinnin yhteen mittariin. Niitä voidaan käyttää politiikan suuntaamisessa samaan tapaan kuin BKT-mittaria. Ne ottavat huomioon kuluttajien hyvinvoinnin tasoon vaikuttavat tekijät kattavasti rahamääräisinä ja ohjaavat päätöksentekijöiden huomiota talouden lisäksi sosiaalisiin ja ekologisiin tavoitteisiin. Ne myös erottavat taloudellisen toiminnan myönteiset vaikutukset sen ympäristön ja yhteiskunnan tilaa heikentävistä vaikutuksista sekä ottavat huomioon ympäristövaikutusten keston.
ISEW ja GPI ovat uusklassiseen talousteoriaan sisältyvän hyvinvoinnin taloustieteen teorioiden mukaisia aggregaatti-indikaattoreita, jotka tiivistävät ihmisten komean taloudellisen hyvinvoinnin yhteen mittariin. Niitä voidaan käyttää politiikan suuntaamisessa samaan tapaan kuin BKT-mittaria.
GPI:n laskentakaava
GPI:n laskentakaava voidaan esittää yksinkertaistettuna seuraavasti:
GPI = A + B - C - D + I
A = tulonjaolla painotettu yksityinen kulutus
B = hyvinvointia tuottavien markkinattomien palveluiden arvo
C = yksityiset, tuotannon haitoista aiheutuvat menot
D = luonnon heikentymisestä ja luonnonvarojen kulumisesta aiheutuvat kustannukset
I = pääomakannan kasvu ja kansainvälisen kaupan tasapaino
GPI-mittarin taustalla on John Hicksin (1948) esittämä määritelmä kestävästä tulosta suurimpana mahdollisena määränä, jonka henkilö tai talous voi kuluttaa yhden periodin aikana vähentämättä seuraavan periodin kulutustaan. GPI:n tarkoituksena on kertoa yhteiskunnan hyvinvoinnin tilasta sekä hyvinvoinnin tuottamisen kestävyydestä, eli mahdollisuuksista ylläpitää vastaavaa hyvinvoinnin tasoa tulevaisuudessa.
GPI:n komponentit
Yksittäiset GPI:n arvoa lisäävät (+) ja vähentävät (–) komponentit ovat tarkemmin eriteltyinä seuraavat:
+ Painotettu yksityinen kulutus
+ Korkeakoulutuksen arvo
+/– Vapaaehtoistyön arvo
+ Kestokulutushyödykkeiden tuottamat palvelut
+ Maanteiden tuottama hyöty
– Vajaatyöllisyyden kustannukset
– Kestokulutushyödykkeiden hankinta
– Työmatkakustannukset
– Kotitalouksien saasteiden torjunta
– Liikenneonnettomuuksien kustannukset
– Vesistöjen pilaantumisen kustannukset
– Meluhaittojen kustannukset
– Soiden ja kosteikkojen häviäminen
– Maatalousmaan häviäminen
– Luonnontilaisten metsien häviäminen
– Luonnonvarojen käyttö
– Hiilidioksidipäästöjen aiheuttamat vahingot
– Otsonikerroksen ohentumisen kustannukset
+/– Pääoman nettokasvu
+/– Nettolainananto
Yhdysvaltojen GPI:n kehitys
GPI:n laskentametodologiaa sovellettiin ensiksi Yhdysvaltoihin 1990-luvun lopulla. Tulosten mukaan Yhdysvalloissa bruttokansantuote on 1980-luvulta lähtien noussut reilusti, mutta GPI on pysynyt lähes entisellä tasollaan. Yhdysvalloissa BKT:n kasvu ei siis ole enää reiluun pariinkymmeneen vuoteen lisännyt kansalaisten hyvinvointia.
GPI-aikasarjoja on laskettu muun muassa Yhdysvalloille ja Australialle sekä muutamille näiden maiden osavaltioille. Myös Skotlannille, Ranskalle, Itävallalle, Kanadalle, Chilelle, Italialle, Hollannille, Skotlannille, Iso-Britannialle sekä Suomelle on laskettu omansa. GPI on herättänyt laajaa kansainvälistä mielenkiintoa. Se nähdään kattavana ja nyky-yhteiskuntaan BKT:tta paremmin soveltuvana yhteiskunnan tilan kuvaajana.
Suomen GPI:n kehitys
Suomelle on laskettu GPI:n aikasarja vuosilta 1945–2010 Tilastokeskuksessa. Tutkimus on myös hyväksytty opinnäytteenä Helsingin yliopiston kansantaloustieteen laitoksessa. Suomen GPI:n laskennassa on noudatettu Yhdysvaltoja varten kehitettyä GPI:n laskentametodologiaa.
Tulosten mukaan Suomessa hyvinvoinnin ja talouskasvun kehitykset erkanivat toisistaan 1990-luvun alun laman myötä: kun BKT kääntyi jo 1990-luvun alkupuolella takaisin nousevalle kehitysuralleen, jäivät ISEW- ja GPI-mittarit alhaiselle tasolleen. Kun vielä 1970- ja 1980-luvulla BKT:n kasvulla mitattu talouskasvu kohensi selkeästi ihmisten hyvinvointia, ei talouskasvu ole enää 1990-ja 2000-luvulla juurikaan edistänyt tavallisen suomalaisen hyvinvointia. GPI:llä mitattu suomalaisten kestävä taloudellinen hyvinvointi on luontoon kasautuvien ympäristöhaittojen vuoksi jopa laskenut.
Suomen alueellisen GPI:n kehitys
GPI -aikasarjat on FRESH -nimisen EU-tutkimusprojektin puitteissa laskettu Päijät-Hämeen ja Kainuun maakunnille sekä Etelä-Pohjanmaan ELY-alueelle.
GPI:n kehittäminen Euroopan unionin käyttöön
Center for Sustaibale Economy on aloittanut hankkeen "Program on Genuine Progress Accounts for the European Union" GPI:n saamiseksi EU:n käyttöön.
Arvostelua
GPI-mittarin mukaan 1970-luvun alussa Suomessa meni paremmin kuin nyt. Kuitenkin suomalaiset pitäisivät nykytilannetta paljon parempana aivan kuten kuubalaiset pyrkivät vimmatusti siirtolaiseksi Yhdysvaltoihin.
BKT on arvovapaa ja kertoo siitä, mihin pystymme, mutta ei sitä, mitä pitäisi tehdä. Tämä on yhteensopivaa sen kanssa, että eri ihmisillä on erilaiset preferenssit ja tavoitteet ja erilainen näkemys siitä, mikä on hyvinvointia. Esitetyt BKT:n kanssa kilpailevat mittarit määrittelevät hyvinvoinnin tarkoittamaan asioita, joita määrittelijät ideologisesti kannattavat, joten nämä mittarit eivät kelpaa moniarvoisen yhteiskunnan tavoitteeksi. Lisäksi niiden antamat ovat helpommin alttiita poliittiselle manipulaatiolle.
GPI yhdistää yhteismitattomia suureita. Se on siten verrattavissa auton kojetaulun mittariin, joka näyttäisi nopeuden ja polttoainemäärän keskiarvon, ja näin sen lukemia on vaikea ymmärtää. Lisäksi sen käyttäminen ulkoistaa poliittista valtaa tilastonikkareille sen sijaan, että poliitikot käyttäisivät useita eri indikaattoreita ja suhteuttaisivat näitä toisiinsa omien arvojensa mukaisesti.
Nytkään poliitikot eivät tee päätöksiä yksin talouskasvun maksimoimiseksi vaan antavat rahaa myös mm. maanpuolustukseen, ympäristösuojeluun, vanhustenhuoltoon ja kehitysapuun.
Arviota arvostelusta
Aggregaatti-indikaattorina GPI ja BKT ovat samantapaisia makrotaloudellisia mittareita, joiden laatimisen ongelmat ja haasteet ovat hyvin samantapaisia. Muun muassa BKT:n tapaan GPI on arvovapaa mittari, eikä se suoraan ota kantaa siihen mitä pitäisi tehdä. Lisäksi BKT ja GPI summaavat molemmat yhteen näennäisesti yhteismitattomia hyödykkeitä (tavaroita ja palveluita). Käytännössä tämä tehdään täysin talousteorian mukaisesti hinnoittelemalla hyödykkeet, jolloin niiden arvot ovat yhteismitallisia. Hinnoittelun kautta voimme verrata toisiinsa näennäisen yhteismitattomia asioita, kuten käytännössä yhteiskuntapoliittisessa päätöksenteossa teemme jo nyt. Merkittävin ero on, että GPI suuntaa huomion BKT:n edustaman tuotantonäkökulman sijasta nimenomaan kuluttajien taloudelliseen hyvinvointiin ja tarjoaa seurantavälineitä sen parantamiseksi.
Kordieriitti
Kordieriitti on inosilikaatteihin kuuluva mineraali, joka sisältää magnesiumia ja alumiinia. Myös rautaa esiintyy mineraalissa lähes aina, ja erityisen rautapitoista muunnosta kutsutaan sekaninaiitiksi. Kordieriitin kemiallinen koostumus on (Mg,Fe)2Al4Si5O18 ja sen kidejärjestelmä on rombinen. Kovuus Mohsin asteikolla on 7–7,5 ja ominaispaino 2,5–2,6. Kordieriittia esiintyy sinisenä, violettina ja kellanruskeana, läpinäkyvästä läpinäkymättömään. Läpinäkyvää siniviolettia kordieriittia kutsutaan myös ioliitiksi, ja sitä käytetään jalokivenä.
Kordieriitin silmiinpistävin ominaisuus on sen voimakas pleokroismi. Läpinäkyvää kiveä käännettäessä sen väri vaihtelee sinisestä tai violetista vaaleansiniseen tai kellanharmaaseen. Sen perusteella kiveä on nimitetty myös dikroiitiksi (kreikasta, ’kaksivärinen kivi’). Jaloa kordieriittia esiintyy Sri Lankassa, Myanmarissa, Namibiassa, Brasiliassa, Tansaniassa, Madagaskarilla, Connecticutissa Yhdysvalloissa, Yellowknifen alueella Kanadan Luoteisterritorioissa sekä Suomessa ja Ruotsissa.
Stian Aarstad
Stian Aarstad oli sinfonista black metalin soittavan Dimmu Borgirin vuosina 1993–1997 soittanut kosketinsoittaja ja pianisti. Jouduttuaan lähtemään yhtyeestä selvittääkseen asioitaan Norjan armeijakutsuntojen kanssa, hän liittyi, ennen yhtyeen ensimmäistä täyspitkää, black metalia soittavaan Enthral-yhtyeeseen, mutta erosi yhtyeestä kolmannen albumin tuotantoaikoihin. Hän työskentelee nykyään ääniteknikkona.
Henri Rousseau
Henri Julien Félix Rousseau (21. toukokuuta 1844 Laval, Mayenne – 2. syyskuuta 1910 Pariisi) oli ranskalainen itseoppinut naivistinen taiteilija. Kuuluisat avantgarde-taiteilijat, kuten Gauguin ja Picasso huomasivat hänen maalauksensa hänen taiteilijauransa viimeisessä vaiheessa, kun hän maalasi päätoimisesti. Hänet tunnetaan myös nimillä Le Douanier tai Tullimies Rousseau päivätyönsä mukaan.
Ura
Rousseau toimi tullivirkailijana 1871–1893. Ollessaan virassaan hän alkoi opettaa itseään maalaamaan ja maalasi myös työaikanaan. Rousseaun työajan käytöstä maalaamiseen on useita tarinoita. ”Hän saattoi etsiä jostain paikan, jossa saattoi istua yksin, maalata ja piirtää”, muisteli eräs hänen tuttavansa. Yksi tämän kauden mestariteoksista on Tulliportti (noin 1890), joka esittää luultavasti hänen työpaikkaansa Porte de Vanvesissa.
Teokset
Elämänsä ajan häntä viehätti järjestys, rakenne ja säännöllisyys. Samanaikaisesti hän tunsi vahvaa vetoa villiä vapautta kohtaan. Tämä vapaus näkyy parhaiten Rousseaun kuuluisissa viidakkokuvissa, jotka yhdistävät eläimellisen vapauden esityksen rajoittamattoman mielikuvituksen ja psykologisen draaman näyttöön.
Pablo Picasso ja Rousseau tunsivat toisensa, ja Picasso piti Rousseaun töitä suuressa arvossa.
Rousseaun teoksia on muun muassa Lavalin, Ranskassa sijaitsevassa naivistisen taiteen museon, kokoelmissa.
Brahenkenttä
Brahenkenttä on urheilukenttä ja talvisin tekojäärata Helsingin Alppiharjussa. Se tunnetaan myös nimellä Kallion urheilukenttä, vaikka itse asiassa se sijaitsee Kallion ulkopuolella (rajana on kentän ohi kulkeva Helsinginkatu). Kenttä toimii esimerkiksi Helsinki Wolverines:in amerikkalaisen jalkapallojoukkueen ja HIFK:n jääpallojoukkueen kotikenttänä, ja katettuun pääkatsomoon mahtuu 400 katsojaa. Lisäksi kentällä on siirrettäviä katsomoita, joten katsomopaikkoja jalkapallo-otteluissa on yhteensä noin 1 200. Kenttää hallinnoi Helsingin kaupungin liikuntavirasto, joka kutsuu paikalla talvisin olevaa tekojäärataa nimellä Kallion tekojäärata. Siellä on talvisaikaan kahvio ja luistinten vuokraus- ja teroituspalvelu.
Talvikäyttö
pienois|vasen|Brahenkenttä talvella.
Brahenkentän luistelukausi alkaa 17. marraskuuta ja päättyy 16. maaliskuuta.
Historia
Molemmat Brahenkadut sekä myöhemmin myös Brahen­kenttä saivat nimensä kenraalikuvernööri Pietari Brahen mukaan. Lähellä sijaitsevien Sturenkadun ja Fleminginkadun tavoin ne kuuluvat Kalliossa ja Alppiharjussa olevaan historiallisten merkkihenkilöiden mukaan nimensä saaneiden katujen ryhmään.
Ennen ensimmäisen maailmansotaa alueen kadut olikin pitkälti jo rakennettu, mutta niiden varsilla olevat tontit olivat vielä suurelta osin tyhjillään. Esimerkiksi Itäisellä Brahenkadulla oli rakennuksia vain sen pohjoisimmassa korttelissa.
Kun ympäröivien alueiden väkiluku ja varsinkin lapsiperheiden lukumäärä oli nopeasti kasvussa, päätettiin alueen asemakaavaa vuonna 1921 kuitenkin muuttaa. Lähinnä esteettisiä ja edustusnäkökohtia ajatellen suunnitellusta puistokadusta luovuttiin ja paikalle päätettiin perustaa urheilukenttä. Sen tieltä poistettiin tori, puistovyöhyke, suurin osa jo rakennetusta Itäisestä Brahenkadusta sekä sen varrella olevat, vielä silloin tyhjät tontit. Viimeksi mainitusta kadusta jäi jäljelle vain sen lyhyt pohjoisosa. Läntinen Brahenkatu sitä vastoin kulkee yhä kentän ohi.
Alkujaan kenttä oli lähinnä yleisurheilukenttä, jota ympäröi myös juoksurata. Myöhemmin se on muutettu pallokentäksi ja juoksurata on poistettu.
Suunniteltua Helsingintoria reunustavista julkisten rakennusten tonteista kahdelle on myöhemmin rakennettu Helsingin työväenopiston rakennus sekä Urheilutalo. Kolmas suunnitelluista tonteista jäi sekin kentän alueelle. Toiseen paikkaan aivan urheilukentän viereen sen itäpuolelle rakennettiin 1930-luvulla Aleksis Kiven koulu.
Suomen kronikka
pienoiskuva|249x249px|Suomen kronikan mahdollinen kirjoittaja, [[Elias Brenner.]] Suomen kronikka on 1670-luvulla syntynyt Suomen keskiaikaa ja sitä edeltävää ajanjaksoa kuvaava teos. Teos edustaa Ruotsin niin sanottua gööttiläistä historiankirjoitusta, jonka tavoite oli luoda kansalle suurenmoinen menneisyys. Siinä luetellaan esimerkiksi viisitoista Suomen muinaiskuningasta.
Kronikan kirjoittajaa ei tunneta, mutta joskus on arveltu, että kyseessä olisi taidemaalari Elias Brenner. Vaikka teos on latinankielinen, on sen kirjoittaja osannut suomea sekä mahdollisesti myös viroa. Tästä on päätelty, että kirjoittaja olisi ollut Baltiassa oleva suomalainen virkamies tai pappi.
Henrik Gabriel Porthanista (1739–1804) lähtien Suomen kronikkaan on suhtauduttu kriittisesti. Suomen kronikkaa ei voidakaan pitää pätevänä tietolähteenä Suomen esi- ja varhaishistoriasta. Se on kuitenkin arvokas dokumentti 1600-luvun esitieteellisestä historian ja kansanrunouden tutkimuksesta ja suomalaisen kansallistunteen varhaisimmasta ilmenemisestä ennen varsinaisen nationalismin aikaa. Teoksessa korostetaan suomalaisten ansioita esimerkiksi Ruotsin suurvallan luomisessa.
Kronikka käyttää lähteenään pohjoismaisia saagoja (Snorri Sturluson: Kuinka Norja asutettiin), Saxo Grammaticusta ja suomalaista kansanrunoutta. Erityisesti kronikka on tunnettu siitä, että se luettelee Suomen muinaiset kuninkaat. Suomi-sanan alkuperä johdetaan kalansuomusta ja ulkomaalaisten käyttämä finn-sana vennoon, joka viroksi vend-muodossa tarkoittaa veljeä. Kronikka on julkaistu vuoden 1728 julkaisussa Swedische Bibliothek, mutta se oli oppineiden tiedossa jo 1600-luvun jälkipuoliskolla esimerkiksi Daniel Jusleniuksen tuotannosta päätellen.
Forsiuksen kronikka
Toisen Suomen kronikka -nimisen historiateoksen kirjoitti helsinkiläissyntyinen pappi ja tieteilijä Sigfridus Aronus Forsius vuosien 1611 ja 1616 välillä. Forsiuksen käsin kirjoitetusta teoksesta on jäljellä kopioina säilyneitä katkelmia, joista päätellen 'Suomen kronikan' lähdeaineistona oli käytetty ainakin osittain kirkollisia kronikoita, kuten piispojen elämäkertoja.
Sofia
Sofia on Bulgarian pääkaupunki ja maan suurin kaupunki. Vuoden 2011 laskennassa asukasluku oli 1,2 miljoonaa, arvio vuodelle 2015 oli 1,23 miljoonaa.
Historia
Sofialla on historiansa aikana ollut monia nimiä. Sofia oli alun perin traakialaisasutus nimeltään Serdica, traakialaisen Serdi-heimon mukaan. Roomalaiset valtasivat sen vuonna 29 ja siitä tuli Dacia Mediterranea -provinssin pääkaupunki keisari Diocletianuksen aikana. Hunnit tuhosivat kaupungin vuonna 447. Bysantin keisari Justinianus I rakensi sen uudelleen ja antoi sille nimen Triaditsa. Bulgaarit kutsuivat sitä nimellä Sredets, kunnes se nimettiin Sofiaksi vuonna 1376. Ottomaanit valtasivat kaupungin vuonna 1382 ja tekivät siitä osan turkkilaista Rumelian provinssia. Venäläiset ottivat Sofian haltuunsa vuonna 1878, ja seuraavana vuonna Sofiasta tuli itsenäisen Bulgarian pääkaupunki. Toisen maailmansodan aikana neuvostoliittolaiset valtasivat kaupungin sen saksalaismieliseltä hallinnolta.
Sijainti
Kaupungin läpi virtaa useita vähäisiä jokia ja vuoristopuroja. Kaupunki tunnetaan useista mineraalilähteistään, joista osa on kuumia lähteitä.
Liikenne
Kaupungin sisäistä liikennettä palvelevat useat linja-auto-, johdinauto- ja raitiovaunulinjat. Sofian metro avattiin vuonna 1998. Vuonna 2016 sillä oli 35 asemaa, ja sen pituus oli 40 kilometriä. Kaupungissa on myös lentoasema. Sen kiitotiet on uusittu vuonna 2006. Lentoasemaa käyttää vuosittain 4,4 miljoonaa matkustajaa ja lentojen määrä on kasvussa.
Matkailu
Sofiassa on useita kirkkorakennuksia, esimerkiksi Pyhän Nikolain kirkko. Kaupungissa on myös ottomaanien aikaisia moskeijoita ja puna-armeijan monumentteja. Vuonna 1888 avattu Sofian eläintarha on Balkanin niemimaan vanhin eläintarha.
Vuosittain Sofiassa järjestetään naisten markkinat. Sofiasta on hyvät yhteydet muualle Bulgariaan.
Ystävyyskaupungit
Sofian ystävyyskaupunkeja ovat:
La Chapelle-Janson
La Chapelle-Janson on kunta läntisessä Ranskassa Ille-et-Vilainen departementissa Bretagnen alueella.
Tarso Marques
Marques on ajanut myös Champ Car -sarjassa ja ajaa nykyään Brasiliassa vakioautoilla.
La Chapelle-Janson
Tunnettuja kuntalaisia
Tunnettuja kuntalaisia ovat 1950- ja 1960-luvuilla kilpapyöräilleet veljekset Joseph Groussard ja Georges Groussard.
Tarso Marques
Uran alku
Viiden karting-vuoden jälkeen Marques kilpaili Formula Chevrolet -sarjassa kotimaassaan Brasiliassa ollessaan vasta 16-vuotias. Hän voitti mestaruuden heti ensi yrittämällään. Kaudeksi 1993 hän siirtyi Formula 3 Sudamericana -sarjaan ja myöhemmin Euroopan Formula 3000 -sarjaan. Hänestä tuli nuorin molemmissa sarjoissa voittanut kuljettaja.
Formula 1 -ura
Marques pääsi kaudella 1996 kilpailemaan ensimmäistä kertaa Formula 1 -sarjassa. Kyseisellä kaudella hän ajoi osallistui kahteen osakilpailuun Minardin ratissa. Lisäksi kaudella 1997 hän korvasi Prost-talliin siirtynyttä Jarno Trullia Kanadan GP:stä lähtien. Vuodeksi 1999 Marques siirtyi kilpailemaan CART-sarjaan.
Kaudeksi 2001 Marques palasi F1-sarjaan. Hän ajoi Minardilla Fernando Alonson tallikaverina. Kausi loppui Marquesin osalta jo Belgian GP:n jälkeen, kun malesialainen Alex Yoong korvasi hänet. Kyseisellä kaudella Marques oli kahdesti yhdeksäs, jotka jäivät hänen parhaaksi sijoikseen. Kausi jäi Marquesin viimeiseksi F1:ssä, eikä hän näin ollen ajanut yhtään kokonaista kautta sarjassa.
Ura F1:n jälkeen
Marques ajoi vuosina 2004 ja 2005 Champ Car -sarjassa, jota edeltäneessä CART-sarjassa hän oli ajanut jo vuosina 1999 ja 2000. Hän ajoi FIA GT Championship -sarjassa Ferraria kolmessa kilpailussa. Hän saavutti kymmenen pistettä. Kaudesta 2006 lähtien Marques on ajanut Brasilian Touring car -sarjassa.
Turangalîla-sinfonia
Turangalîla-sinfonia on Olivier Messiaenin vuosina 1946–1948 säveltämä sinfonia, jonka tilasi Messiaenilta Serge Koussevitzky. Sinfonian ensiesitti Bostonin sinfoniaorkesteri vuonna 1949 Leonard Bernsteinin johdolla. Noin 80 minuuttia kestävä sävellys jakautuu kymmeneen osaan.
Esa-Pekka Salonen ja Philharmonia-orkesteri sekä Simon Rattlen johtama Birminghamin sinfoniaorkesteri levyttivät Turangalîla-sinfonian 1980-luvun lopulla, ja Helsingin Sanomien Jukka Isopuro piti molempia levytyksiä erinomaisina. Gramophone-lehden Richard Whitehousen mielestä hyviä levytyksiä ovat tehneet myös Seiji Ozawa ja Toronton sinfoniaorkesteri (RCA 1967), Kent Nagano ja Berliinin filharmonikot (Teldec 2001), Juanjo Mena ja Bergenin filharmoninen orkesteri (Hyperion 2012) sekä Hannu Linnun johtama Radion sinfoniaorkesteri (Ondine 2014).
Mansikkatorttu
thumb|220px|Pala mansikkatorttua
Mansikkatorttu on eräs leivonnaisiin kuuluva lajike, jonka sesonki on kesällä, kun mansikoita on saatavilla runsaasti ja ne ovat parhaimmillaan. Ulkomailta tuotuja tai pakastemansikoita voi myös käyttää muina vuodenaikoina. Pakastemansikat tosin menettävät muotonsa ja niistä tulee vetisiä, koska pakastettaessa jääkiteet murtavat solukalvojen seinämät, varsinkin jos pakastetaan suuri määrä marjoja kerralla. Torttupohjan päälle laitetaan mansikoita ja kermaa. Myös liivatetta voi lisätä leivoksen päälle, se pitää mansikat paremmin paikallaan.
Joskus torttupohjaa saatetaan kostuttaa mehulla tai lisätä hieman hilloa.
SingStar
Vuoden 2012 marraskuussa Sony julkaisi uuden SingStar pelin SuomiHuiput PS3:lle samalla ilmoittaen, ettei PS2:lle olla julkaisemassa enää sarjan pelejä, vaan sarjaa jatketaan jatkossa vain PS3:lle ja PS4:lle.
Viimeisin SingStar -peli julkaistiin vuonna 2014 PS3:lle ja PS4:lle. Toistaiseksi uusia pelejä ei ole julkaistu, vaan uudet kappaleet ovat ostettavissa SingStore -kaupasta.
UltraStar on vapaa (ja ilmainen) Open Source -toteutus samasta peli-ideasta PC:lle.
Singstar Party
Singstar Party on SingStar-sarjan toinen osa, joka julkaistiin lokakuussa 2004.
Singstar Pop
Singstar Pop on SingStar-sarjan kolmas osa, joka julkaistiin toukokuussa 2005.
SingStar 80s
SingStar 80s on SingStar-sarjan neljäs osa, joka julkaistiin marraskuussa 2005.
SingStar Rocks
SingStar Rocks on SingStar-sarjan viides osa. Julkaistu huhtikuussa 2006.
SingStar Anthems
SingStar Anthems on SingStar-sarjan kuudes osa. Peli julkaistiin ainoastaan PlayStation 2:lle. Julkaistu elokuussa 2006.
SingStar Pop Hits
SingStar Pop Hits on SingStar-sarjan kahdeksas osa. Julkaistu huhtikuussa 2007.
Singstar `90 s
Sarjan yhdeksäs osa. Julkaistu elokuun 22. 2007
SingStar R&B
Kymmenes osa SingStar-sarjassa. Julkaistu lokakuussa 2007.
SingStar Rock Ballads
Yhdestoista osa SingStar-sarjassa. Julkaistu joulukuussa 2007.
SingStar Summer Party
Kahdestoista osa SingStar-sarjassa. Julkaistu huhtikuussa 2008.
SingStar ABBA
Neljästoista osa SingStar-sarjassa. Julkaistu marraskuussa 2008.
SingStar Boybands vs Girlbands
Julkaistu lokakuussa 2008.
SingStar Singalong with Disney
Julkaistu 30. lokakuuta 2008.
SingStar Queen
Julkaistu maaliskuussa 2009.
Singstar SuomiPop
Julkaistu 29. huhtikuuta PS3:lle ja kesäkuussa PS2:lle 2009.
SingStar Motown
Julkaistu elokuussa 2009.
SingStar SuomiHitit
Julkaistu 15. syyskuuta 2010.
SingStar SuomiSuosikit
Julkaistu 31. elokuuta 2011.
SingStar SuomiSuosikit kappaleet
PS3 ja PS2
SingStar SuomiHuiput
Julkaistu 28. marraskuuta 2012.
SingStar SuomiHuiput kappaleet
PS3
SingStar SuomiHelmet
Julkaistu 20. marraskuuta 2013.
SingStar SuomiHelmet kappaleet
PS3
SingStar SuomiBileet
Julkaistu 12. marraskuuta 2014.
SingStar SuomiBileet kappaleet
PS3 ja PS4
Vesivarat
Vesivarat ovat se osa maapallolla eri olomuodoissa olevasta vedestä, joka on potentiaalisesti ihmisen käytettävissä.
Maailman vedestä valtaosa on meriissä (97%). Lopuista kolmesta prosentista noin kaksi kolmannesta on napajäätiköissä ja loput eli jäljelle jäänyt kolmannes on pintavesissä sekä maaperässä, ilmakehässä, pohjavetenä ja suolajärvissä. Pohjaveden osuus kaikista maailman vesivaroista on noin 0,68 %.
Vesivarat ovat jakautuneet maantieteellisesti katsoen epätasaisesti maailman maiden kesken. Parhaat vesivarat ovat pohjoisella pallonpuoliskolla. Vesivaroja tarvitaan kaikkialla ja kaikkeen, sillä luonto tarvitsee vettä ja niin tarvitsee ihminenkin hankkiakseen itselleen ruokaa tai pitääkseen tehtaat käynnissä. Puhtaan juomaveden puute aiheuttaa monia ongelmia, kuten levittää tauteja. Juomaveden laatuvaatimukset ovat korkeita terveyshaittojen välttämiseksi ja samaa korkealaatuista vettä käyttävät myös teollisuus ja maatalous, vaikkeivät ne tarvitsikaan näin korkealaatuista vettä. Makeaa eli suolatonta vettä maapallolla on riittävästi, mutta jakauma on riittävän vedensaannin kannalta monilla alueilla ongelmallinen. Riittävyys pyritään turvaamaan vettä säästämällä ja sitä suojelemalla sekä erilaisin vesirakennusprojektein, joiden vaikutuksista alueen tilaan ei aina tiedetä. Monet tekijät uhkaavat juomavesivarojen käyttökelpoisuutta, mutta tilanne on paranemaan päin. Vesivarojen tutkimus on laaja-alaista ja pitkälti kansainvälistä. Suomessa vesivarannot ovat saastuneet vain paikoitellen ja muuten ne ovat riittoisat sekä hyvässä kunnossa.
Hydrologinen kierto
Hydrologinen kierto tarkoittaa veden kiertoa eli sitä miten vesi monien eri vaiheiden kautta palaa takaisin mereen. Aluksi vesi haihtuu merestä, sitten se tulee alas sateena tai sumuna joko merellä tai sitten maalla. Maalla vesi voi päätyä jokiin ja järviin ja sitä kautta takaisin mereen, tapahtuipa se sitten haihtumalla tai jokea pitkin. Myös maaperään päätynyt vesi valuu hiljalleen mereen, mutta se voi kestää satoja, jopa tuhansia vuosia, jos vesi päätyy syvälle kallioperään pohjavedeksi. Hydrologisen kierron merkitys kaikkien maaeliöiden elintoiminnoille sekä ihmiselle on suuri, sillä se tuo sateita. Jos hydrologista kiertoa ei olisi, mantereet olisivat hyvin kuivia. Ihminen on nykyisin yhä useammin "sotkemassa" veden kiertoa ottaessaan kierron jostain vaiheesta vettä suuriakin määriä omiin tarpeisiinsa.
Mihin ja missä käytetään?
Ihminen käyttää vesivaroja kahdella eri tavalla, jotka ovat vedenotto ja veden kulutus. Vedenotossa pinta- tai pohjavesilähteestä johdetaan pois vettä, mutta se palautuu sinne nopeasti. Tällaista käyttöä edustaa esimerkiksi lauhdevesi energiantuotannossa. Veden kulutuksessa vesi poistuu ainakin joksikin aikaa käyttökelpoisesta varannosta esimerkiksi laadun heikkenemisen takia, kuten raakaveden päätyminen käytön ja puhdistuksen jälkeen takaisin vesistöön.
Maailmassa suurin vedenkäyttäjä on maatalous, joka tarvitsee veden keinokasteluun. Suurimmat vedenkäyttäjämaat ovat Afrikan ja Aasian sekä Lähi-idän maatalousvaltaisia maita, jotka käyttävät paljon enemmän vettä kuin hydrologinen kierto vuosittain tuottaa. Uusimpien tietojen mukaan kaikesta käytetystä vedestä 69 % menee keinokasteluun. Ympäristönsuojelun perusteet -kirjan mukaan kaikesta käytetystä vedestä 65 % menee keinokasteluun, 25 % teollisuuden prosesseihin ja 10 % käytetään kunnissa ja kotitalouksissa. Ainoastaan joissakin läntisissä teollisuusmaissa teollisuus on suurin vedenkäyttäjä, kun taas Afrikassa maatalous vie kaikesta käytetystä vedestä keskimäärin 88 prosenttia.
Vesivarat strategisena hyödykkeenä
Vesi on kaikkein tärkein hyödyke ja sen takia saatetaan vielä lähteä sotaankin. Erityisesti useamman maan läpi virtaavat joet ovat hankalia tapauksia, mutta muitakin tapauksia löytyy. Vesivarantojen arvo nousee sitä mukaa kun veden tarve kasvaa. Kaikki maat yrittävät tietysti varmistaa oman vedensaantinsa, jolloin ei ennen otettu eikä aina nykyäänkään oteta huomioon sitä, että vaikka vesi onkin uusiutuva luonnonvara, niin se on myös samalla rajallinen.
Erityisesti entisten ja nykyisten kommunististen maiden suuret kasteluprojektit ovat ongelmallisia vedenottoalueen alkuperäisväestölle, jolloin ainakin Venäjällä on ilmeisesti ollut paikallisia konflikteja. Vesialueet ovat tärkeitä myös kulkuyhteyksien kannalta. Lähi-idässä on jo muutenkin vähän vettä ja rajallisista vesivaroista on syntynyt jo monia kriisejä. Näistä tuorein toi Israelin ja Libanonin välille sodanuhan, koska Libanon lisäsi vedenottoaan maiden halki virtaavasta Jordan-joesta ottamalla käyttöön uuden pumppaamon Etelä-Libanonissa. Koska Israelkin saa pääosan vedestään Jordan-joesta, sen saama maksimaalinen vesimäärä väheni. Useamman valtion alueen halki virtaavien jokien käytöstä on sovittu vuonna 1965 Helsingin sopimuksessa. YK:n tavoitteena onkin saada näissä tapauksissa kiistan osapuolet kiistelyn ja riitelyn sijasta hoitamaan yhteisiä vesivarantojaan yhteistyöllä.
Vesivarat energiantuotannossa
Vesivaroja tarvitaan myös energiaa tuottamaan. Vesivoiman perusteena on veden virtaama, joten voimalaitoksia varten rakennetaan patoja, jotta sähköä voitaisiin tuottaa tasaisesti vuodenajasta riippumatta. Jokiin voidaan rakentaa pienempiä voimaloita ilman patoamistarvetta, mutta voimaloiden sähkö ei riitä kuin pienelle alueelle. Monet kehitysmaat ovat riippuvaisia vesivoimalla tuotettavasta sähköstä.
Mikäli voimalaa varten tarvitaan pato, rakennetaan alueelle yleensä myös kastelujärjestelmiä. Vesivarojen kannalta vesienergiantuotanto ei ole ainakaan hyväksi vesiongelmia ajatellen. Norjassa ja Ruotsissa vesivoiman tuotantoon käytetään lähinnä vuorilta ja tuntureilta alkunsa saavia jokia, jotka on padottu suuremman energiantuotannon vuoksi. Patoaminen estää veden vapaan virtauksen ja saattaa siten heikentää jokien vettä juomavetenään käyttävien ihmisten talousveden laatua.
Pohjavesi
Maavedellä tarkoitetaan pohjavesivyöhykkeen yläpuolella olevaa vyöhykettä, jossa huokoset eivät ole jatkuvasti kokonaan veden kyllästämiä. Mikäli maaperässä on läpäisevän kerroksen keskellä tiivis kerrostuma, voi tämän päälle syntyä orsivedeksi kutsuttu irrallinen pohjavesiesiintymä, joka sijaitsee varsinaisen pohjaveden pinnan yläpuolella. Salpavesi puolestaan on tiiviin maakerroksen alle puristuksiin jäänyt pohjavesiesiintymä, siis tavallaan orsiveden vastakohta. Nykyisin pohjaveden uskotaan esiintyvän laattamaisina altaina suonimaisen verkoston sijaan.
Pohjavettä on syntynyt ja syntyy sadeveden suotautuessa maaperän läpi (kuva 3). Vain osa sadevedestä imeytyy maahan muodostaen pohjavettä. Suotautuvan/imeytyvän sadeveden määrä riippuu maaperästä. Karkeat ja huokoiset maa-ainekset kuten sora ja hiekka läpäisevät hyvin (60–75 % sateesta), kun taas hienojakoiset savi- ja hiesumaat läpäisevät vettä huonosti. Moreenimailla suotautuvan veden määrä riippuu maalajin koostumuksesta ja vaihtelu on suurta, yleensä vedestä suotautuu vain 10–20 %, mutta karkeilla mailla vedestä voi suotautua yli 50 %. Muodostumistapansa vuoksi pohjavesi on yleensä pintavesiä laadukkaampaa ja puhtaampaa, joten sitä voidaan käyttää juomavetenä yleensä ilman puhdistamista. Maanpinnan tiivistyminen ja päällystäminen vähentävät pohjaveden muodostumista. Pohjois-Afrikan ja Arabian pohjavedet ovat suurimmaksi osaksi uusiutumattomia.
Pintavesi
Juotavaksi kelpaavia pintavesiä ovat joet ja järvet. Ne ovat myös pohjavettä herkempiä saastumaan, sillä niillä ei ole minkäänasteista suojaa saasteita vastaan. Monilla alueilla pintavesi on ainoa juomavesilähde ja se on monin paikoin vielä hyvin saastunuttakin. Tämä ei ole ainoastaan kehitysmaiden ongelma, vaan se koskettaa Aasian, Afrikan sekä Etelä-Amerikan ja Latinalaisen Amerikan lisäksi myös entisen itäblokin maita. Tilanne on pääosin kansainvälisten vesihuoltoprojektien ansiosta kuitenkin paranemaan päin. Suurin osa järvistä sisältää makeaa vettä, mutta myös suolajärviä on olemassa, joista tunnetuin on Kuollutmeri Israelin ja Jordanian rajalla. Näiden järvien vesi on suolaisempaa kuin merivesi ja usein vielä huomattavan paljon.
Joki alkaa aina jostain vesilähteestä, joka voi olla vaikkapa järvi tai jäätikkö. Joen kuljettama vesimäärä riippuu joen valuma-alueen eli sen alueen, jolta joen vesi on peräisin koosta sekä jokiuoman koosta. Koska osa joista kuivuu kuivana kautena lähes kokonaan ja monet alueet ovat riippuvaisia niiden vedestä, niin tämä huonontaa vesipulaa ja vielä monien muidenkin alueiden vesitilannetta. Useat joet ovat ainakin osan vuodesta kuivia ennen kuin ne laskevat mereen, koska niiden varsilla harjoitetaan liiallista vedenottoa, suurimmat niistä ovat Keltainen joki Kiinassa ja Colorado Yhdysvalloissa.
Veden laatu
Veden laatu vaihtelee suurestikin eri lähteiden välillä. Pohjaveden laatu on kaikkein paras ja se on myös maukkainta vettä. Pintavesilähteiden vesi ei yllä pohjaveden tasolle, vaan sitä joudutaan käsittelemään ennen kuin sitä voidaan käyttää talousvetenä ja monissa teollisuuden prosesseissa. Melko usein pohjavettäkin pitää hieman käsitellä lähinnä happamuuden säätämiseksi. Veden laatuun vaikuttavat myös käytetyt käsittelymenetelmät ja väärin toteutettu veden käsittely voi heikentää veden laatua entisestään. Eräs käsittelymenetelmä on sadettaa pintavettä soraharjulle jolloin se suotautuu soran läpi ja siitä tulee laadukkaampaa. Täten käsiteltyä vettä kutsutaan tekopohjavedeksi ja tekopohjavesitekniikka on hyvä menetelmä veden laadun parantamiseen.
Laatuongelmat voivat heikentää veden makua tai tehdä siitä käyttökelvotonta nauttimisesta seuraavien terveyshaittojen vuoksi. Porakaivoveden ongelmana ovat korkeat radon-pitoisuudet alueilla, joiden kallioperässä on uraania tavallista runsaammin. Monien kehitysmaiden vesilähteiden vesi ei täytä juuri minkäänlaisia laatuvaatimuksia. Kehitysmaissa kuoli 1980-luvun loppupuolella vuosittain 25 miljoonaa ihmistä saastuneesta vedestä aiheutuviin sairauksiin ja heistä 60 % oli lapsia. Nykyisin näihin sairauksiin kuolee vuosittain 2,2 miljoonaa ihmistä saastuneen veden ja huonojen käymälöiden sekä alhaisen hygieniatason vuoksi.
Usein veden saastumisen yhteydessä voidaan puhua niin sanotusta hygieenisestä saastumisesta eli siitä, että vedessä on taudinaiheuttajamikrobeja ja alkueliöitä, koska veteen on päätynyt käymäläjätteitä. Kehitysmaissakin vettä käytetään uudelleen, mutta uudelleenkäyttötavat ovat kaikkea muuta kuin turvallisia, sillä usein vesi varastetaan viemäreistä ja käytetään raakoina syötävien vihannesten kasteluun.
Kastelu
Keinokastelu on suurin veden käyttösektori ja siten "syypää" monien vesivarantojen nopeaan hupenemiseen. Vesivarantojen ehtymisen myötä nousseet kasteluveden suolapitoisuudet aiheuttavat sen, että kaksikymmentä prosenttia niistä pelloista, jotka ovat keinokastelun piirissä ovat suolaantuneet ja siten eivät tuota kuin pienen osan siitä mitä kunnossa olevat pellot tuottavat. Köyhien alueiden viljelijöille vedensaanti on elämän ja kuoleman kysymys. Paras mahdollisuus vesivarojen suojeluun on kasteluveden määrän vähentäminen kastelua tehostamalla sekä käyttämällä puhdistettuja jätevesiä kasteluun. Tehostamiseen on paljon erilaisia menetelmiä, joista yksinkertaisin on nykyisten kastelukanavien huoltaminen ja parempi valvonta. Seuraavaksi tulevat uudet kastelutekniikat, jotka tosin ovat ilman rikkaiden maiden tukea liian kalliita kehitysmaiden köyhille viljelijöille.
Rikkaampien maiden viljelijöillä on mahdollisuudet käyttää uusia teknologioita, jotka ovat liian kalliita kehitysmaihin. Vesipiheimmäistä kastelujärjestelmästä eli tiputuskastelusta on jo kehitetty kymmenen kertaa nykyistä halvempi järjestelmä, sen kustannukset ovat 125 dollaria hehtaarilta joten tekniikan käyttömahdollisuudet paranevat huomattavasti avaten samalla tien tuottavuuden nostamiseen. Kehitysmaidenkin vedenkäyttö tehostuu, kun viljelijät sidotaan huolehtimaan kastelujärjestelmien kunnosta käyttämällä kannustimena vesimaksuja, jotka peritään käytön mukaan.
Kasteluun kelpaisi aivan hyvin myös sadevesi. Veden säästämiseksi sitä pitäisikin ottaa talteen kastelukäyttöä ajatellen. Joillakin alueilla voitaisiin luopua kastelusta kokonaan tai ainakin vähentää sitä merkittävästi ilman, että sadot laskisivat merkittävästi. Väestön jatkuvasti lisääntyessä tarvitaan entistä enemmän ruokaa, josta seuraa se, että satotasoa on nostettava ja kehitysmaissa se tarkoittaa kastelun lisäämistä yleensä jo ennestäänkin kestämättömältä tasolta.
Riittävyys nyt ja tulevaisuudessa sekä sen turvaaminen
Mikäli nykyinen kehityskulku jatkuu, teollisuuden vedenkäyttö tulee kolminkertaistumaan vuoteen 2025 mennessä huonoin seurauksin, sillä kaikki muukin vedenkäyttö lisääntyy. Maatalouden käyttämä vesimäärä on lisääntynyt yli 60 % 1960-luvulta ja tulee lisääntymään jatkossakin, sillä keinokastelu on köyhillä ja usein vielä kuivillakin alueilla ainut keino tuottaa riittävästi ruokaa kasvavalle väestölle, jota tosin on jo ennestäänkin liikaa alueen makean veden varoihin nähden.
Riittävyyden turvaamiseksi monilla alueilla on jouduttu ryhtymään rajuihin säästötoimiin käytetyn vesimäärän leikkaamiseksi. Maailmassa on makeaa vettä vielä noin miljoona kuutiokilometriä, mutta sitä ei riitä maailman kasvavalle väestölle ilman uusia keinoja. Riittävyyden turvaamiskeinojen löytämisellä alkaa olla kiire, sillä vuonna 2025 maailmassa arvioidaan olevan kolme miljardia ihmistä enemmän kuin nykyisin. Tällä hetkellä vakavasta vesipulasta kärsivillä alueilla elää noin 470 miljoonaa ihmistä.
Riittävyyden turvaamiseksi myös tulevaisuudessa insinöörit ehdottavat aina vain suurempia vesirakennusprojekteja, jotka ovat usein myös hintavia suhteessa rakentajamaan talouteen. Lähinnä rannikkoalueilla, joilla muutkin vedenhankintakeinot ovat kalliita, on käytössä joitakin menetelmiä meriveden muuntamiseksi makeaksi vedeksi. Koska menetelmät tulevat kalliiksi niiden suuren energiantarpeen vuoksi, niitä ei käytetä kuin Saudi-Arabiassa ja joillakin alueilla Kaliforniassa. Koska napajäätiköissä on suurin osa maailman makean veden varoista, on harkittu jäävuorien kuljettamista kuivuudesta kärsiville alueille, mutta nykytekniikalla sekin tulisi aivan liian kalliiksi. Itse operaation toteutuskin olisi ilmeisestikin turhan vaikeaa, vaikkei kustannuspuoli ongelmia aiheuttaisikaan.
Tulvavesiä voitaisiin ainakin jossain määrin hyödyntää vesivarantojen täyttäjinä, mutta ongelmaksi noussee toteutus, sillä tällöin putkistoihin pitäisi johtaa valtavia vesimääriä. Putkien täytyisi olla aivan valtavia kooltaan ja lisäksi tarvittaisiin pumppuja sekä energiaa pumppaukseen. Sieltä missä vettä riittää, voitaisiin siirtää vettä ongelma-alueille joko putkia pitkin tai laivoilla kuten öljyä. Molempia menetelmiä tullaan tarvitsemaan, mutta veden kuljetus laivoilla tulee todennäköisesti halvemmaksi ja se on myös helpompaa.