cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zouk
Zouk love
Zouk love on yksi zoukin alalajeista. Sen tunnusmerkki on zoukia hitaampi, pehmeämpi ja aistillisempi rytmi. Suurin osa zouk love -kappaleista on rakkauslauluja. Zouk lovea tanssitaan parin kanssa hyvin lähekkäin ja intohimoisesti.
Patrick Saint-Eloi on kiistattomasti zouk loven tärkein edelläkävijä Ranskan Antilleilta. Hän kirjoitti ensimmäiset suositut zouk love -kappaleet ja lauloi duettona Jocelyne Béroardin kanssa kappaleen ”Pa bizwen palé”, joka on yksi ensimmäisistä zouk love -hiteistä. Monia hittejä julkaissut Jean-Philippe Marthély on toinen tärkeä zouk love -musiikin pioneeri. Ranskassa zouk loven teki tunnetuksi Jocelyne Béroard hitillään ”Kolé Séré”. Zouk love on yhä suosituin zouk-tyyli Antilleilla.
Zouk béton eli zouk chiré
Zoukin alalaji zouk béton on zouk lovesta poiketen erittäin rytmikäs. Kreoliksi sitä kuvataan sanoilla Vréyé Monté, joka tarkoittaa paljon liikkuvaa. Samanlaista rytmikkyyttä voi kuulla karnevaalilauluissa. Zouk bétonia tanssitaan yleensä ilman paria. Kassav teki tästä musiikkityylistä tunnetun 1980-luvulla. Nykyään zouk love on paljon suositumpaa kuin zouk béton.
Zouk ja afrikkalainen musiikki
Zouk kehittyi hitaasti, aluksi rytmien ja melodioiden yksinkertaistumisella, minkä jälkeen musiikkiin lisättiin uusia rytmisiä, melodisia ja instrumentaalisia elementtejä. Tämä kehitys huipentui Kassavin viimeisimmässä tuotannossa kuultavaan hienostuneeseen orkesterin käyttöön. Ympyrä on sulkeutunut, sillä Kassavin menestys 1990-luvulla on vuorostaan vaikuttanut joidenkin Afrikan maiden populaarimusiikkiin.
Soulzouk, freestyle zouk tai brasilialainen zouk
Soulzoukia ei esiinny zoukin kotiseuduilla Antilleilla vaan ainoastaan Brasiliassa. Soulzouk tai freestyle zouk, joka on luotu 2000-luvun alkupuolella, on uusi brasilialainen tapa tanssia zoukia. Uusi tyyli eroaa perinteisestä zoukista tanssijan uudessa tavassa seurata musiikkia. Tämä uusi tanssityyli perustuu rytmin lisäksi laulun melodiaan, minkä vuoksi sitä voidaan tanssia zoukin lisäksi monien muiden musiikkityylien, kuten rapin tai R&B:n, tahtiin. Mies vie naista käsiensä ja käsivarsiensa lisäksi myös jalkojensa, hartioidensa ja päänsä avulla.
Steffen Fetzner
Steffen Fetzner (s. 17. elokuuta 1968 Karlsruhe) on saksalainen pöytätennispelaaja. Fetzner voitti olympiahopeaa Barcelonasta 1992 miesten nelinpelistä yhdessä Jörg Roßkopfin kanssa.
Hereafter
Hereafter on vuonna 2010 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen draama- ja fantasiaelokuva, jonka on ohjannut Clint Eastwood. Päätuottajana toimi Steven Spielberg ja käsikirjoituksesta vastasi Peter Morgan. Elokuvan teemana on kuolemanjälkeinen elämä. Elokuva kuvailee kolme rinnakkaista tarinaa kolmesta henkilöstä joihin kuolema on vaikuttanut eri tavoin.
Matt Damon näyttelee meediota, joka välitti kuolleiden viestejä näiden omaisille, mutta ryhtyi myöhemmin tehdastyöläiseksi. Cécile de France näyttelee ranskalaista televisiotoimittajaa, joka oli kuolla vuoden 2004 tsunamissa. Frankie ja George McLaren näyttelevät kaksosia, joista toinen jää auton alle ja kuolee.
Preeriakoirat
Preerikot eli preeriakoirat (Cynomys) ovat pieniä maan alla asustavia Amerikan ruohoarojen jyrsijöitä, jotka kuuluvat maassa asuviin oraviin (Marmotini) ja ovat sukua maaoraville ja murmeleille. Nimensä ne ovat saaneet koiran haukuntaa muistuttavista varoitushuudoistaan. Preeriakoiria on viisi lajia. Täysikasvuiset preeriakoirat ovat 30–40 cm korkeita ja painavat 0,5–1,5 kg. Niitä tavataan Pohjois-Amerikassa Meksikosta Kanadaan. Yhdysvalloissa niiden alue sijaitsee lähinnä Mississippistä länteen. Ne ovat kaikkiruokaisia kasvinsyöjiä. Perheyhteisöjen rakentamat kolot ovat tärkeitä preerian ekologiselle systeemille, vaikka maanviljelijät pitivät niitä vuosikausia tuholaisina.
Juha Nabb
Juha Erik ”Nappi” Nabb (25. heinäkuuta 1965 – 31. tammikuuta 2011) oli tamperelainen punkmuusikko. Hän soitti muun muassa yhtyeissä Kaaos, Riistetyt, Pyhät nuket ja Kuolleet kukat.
Sola fide
Sola fide (latinaa, "yksin uskosta") on yksi viidestä protestanttisen uskon­puhdistuksen pää­periaatteesta. Se tarkoittaa protestanttisessa uskonpuhdistuksessa sitä, että ihminen on vanhurskas eli kelpaa Jumalalle, kun hän uskoo (Jeesuksen sovitustyöhön ja synnittömään elämään), ei omien hyvien tekojensa perusteella. Hyvät työt ovat lähimmäisiä, ei pelastusta varten. Periaate eroaa katolisesta näkemyksestä, jonka mukaan ihminen tulee vanhurskaaksi "rakkautena vaikuttavan uskon" (Gal. 5:6) kautta. Katolisen näkökulman mukaan ihminen ei voi ansaita omaa pelastustaan, mutta ihminen ei silti ole vapaa tekemästä hyvää.
Sola gratia (latinaa, "yksin armosta") on myös yksi samoista pääperiaatteista. Siinä vastapuoleksi asettuu ansio (lat. meritum). Uskonpuhdistajat katsoivat, että katolisessa kirkossa pyrittiin ansaitsemaan vanhurskaus, ja he opettivat sitä vastaan, että ihminen pelastuu yksin armosta (ja yksin Kristuksen ansiosta), ei omista tai pyhimysten ansioista. Katolinen kirkko opettaa myös pelastumista yksin armosta, sillä armon katsotaan synnyttävän ihmisessä sekä uskon että rakkauden, jotka yhdessä tekevät vanhurskaaksi.
Solus Christus tai solo Christo (lat. "yksin Kristus") on myös yksi samoista pääperiaatteista. Se asettaa vastakohdakseen pyhimykset, ja väittää, että ihminen tulee vanhurskaaksi yksin Kristuksen ansion, ei pyhimysten ansioiden saatikka omien ansioidensa tähden.
Lause sola fide, sola gratia, solus Christus esiintyy usein yhdessä.
Yuki Kobayashi (maastohiihtäjä)
Yuki Kobayashi (, s. 1. marraskuuta 1987 Tsunan, Niigatan prefektuuri) on japanilainen maastohiihtäjä.
Maailmancupissa Kobayashi kilpaili ensimmäisen kerran Bormiossa maaliskuussa 2008. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti La Clusaz'ssa joulukuussa 2010 oltuaan 15 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 28:s. Parhaimmillaan hän on sijoittunut maailmancupissa 19:nneksi Oslon 30 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa maaliskuussa 2013.
Oslon MM-kilpailuissa 2011 Kobayashi sijoittui 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 27:nneksi, 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 42:nneksi ja Japanin viestijoukkueen mukana kymmenenneksi. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 35:nneksi, 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 44:nneksi ja 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 47:nneksi. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän oli 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa yhdestoista ja 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 34:s.
Simon Sundsten
Simon Andreas Sundsten (s. 27. toukokuuta 1978 Pietarsaaren maalaiskunta) on suomalainen pituushyppääjä. Hän edustaa IK Falkenia ja häntä valmentaa Karl Sundsten.
Sundsten voitti 22-vuotiaiden Pohjoismaiden mestaruuden Göteborgissa 2000. Hän on edustanut Suomea aikuisten maaotteluissa ja Euroopan cupin kilpailuissa vuodesta 1999 lähtien. Hän hyppäsi ennätyksensä 796 cm Lahdessa 2004. Halliennätyksensä 760 cm hän hyppäsi voittaessaan sisäratojen Suomen mestaruuden Oulussa 2001.
Debora Agreiter
Debora Agreiter (s. 25. helmikuuta 1991) on italialainen maastohiihtäjä.
Maailmancupissa Agreiter kilpaili ensimmäisen kerran Lahdessa maaliskuussa 2011. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Sjusjøenissä marraskuussa 2011 oltuaan 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 26:s. Parhaimmillaan hän on sijoittunut maailmancupissa 13:nneksi Canmoren 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa joulukuussa 2012.
Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 Agreiter sijoittui 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 16:nneksi, 30 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa 24:nneksi ja 15 kilometrin yhdistelmäkilpailussa 31:nneksi. Italian viestijoukkueessa hän sijoittui kahdeksanneksi. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli vapaan hiihtotavan 30 kilometrin yhteislähtökilpailussa 16:s ja yhdistelmäkilpailussa 30:s.
Ljubša
Historia
Ljubša on muinaisen Venäjän Olhavanjoen varrella sijaitsevista linnoituksista vanhin. Se oli kivi-ja maavallin ympäröimä. Se on tehty 500-700-luvuilla. Sen olemassaolosta tiedettiin pitkään, mutta ensimmäiset arkeologiset kaivaukset aloitti pietarilainen arkeologi E. A. Rjabin 1997.
Samantyyppisiä linnoituksia on löydetty myös Keski-Euroopasta läntisten slaavilaisheimojen vanhoilta asuinalueilta Tonavalta puolalaisten Pomorjen alueelle asti. Linnoituksen muuri on ilmeisesti ollut savinen ja noin kolme metriä korkea. Se oli molemmin puolin vahvistettu luonnonkivillä. Sen päällä on ollut puinen hirsimuuri. Puolustusrakennelman kokonaiskorkeus arkeologien mukaan oli noin seitsemän metriä. Linnoituksen paikalta on löydetty jälkiä 200-luvulta suomalais-ugrilaisten kalastajien asuinpaikasta. 500 – 600-lukujen vaihteessa puisen rakennelman tilalle tuli puulinnoitus. Suunnilleen 700-luvulla sen polttivat ilmeisesti sinne hyökänneet Ilmajärven sloveenit. 700-luvun alussa suomalaisheimon puulinnoituksen tilalle rakennettiin Ljubšan linnoitus, joka oli paljolti länsislaavilaisten linnoitusten tyyppinen.
Viikingit rakensivat vuonna 753 Olhavajoen vastarannalle kahden kilometrin päähän Ljubšasta Olhavajokea ylävirtaan oman kylänsä (Aldeigjuborg). Oletetut rakentajat tulivat ilmeisesti Gotlannista. 760-luvulla sloveenit tuhosivat sen ja rakensivat uudelleen.
Ljubšan linnoituksen tarkoitus oli ennen kaikkea olla puolustuslinnoitus sekä Olhavajoen suun sotilaallinen ja hallinnollinen valvonta. Ljubšan alueella jatketaan tarkempia arkeologisia tutkimuksia.
Aldeigjuborg
800-luvun puolivälissä Ljubša on jo kadonnut. Erään teorian mukaan se hylättiin, koska Laatokan pinta laski maankohoamisen seurauksena ja ranta siirtyi kauemmaksi pohjoiseen ja Ljubšajoki mataloitui purjehduskelvottomaksi. Sen vuoksi Olhavanjoen uudeksi vartiointipaikaksi muodostui Aldeigjuborg eli Laatokanlinna.
Kastanjaluikka
Kastanjaluikka eli vesikastanja (Eleocharis dulcis) on ruohomainen sarakasveihin kuuluva kosteikkokasvi, jonka mukulat ovat syötäviä. Marskimaalla kasvavan kasvin putkimaiset, lehdettömät korret kasvavat noin 1,5 metrin korkuisiksi. Vesikastanja kasvaa luonnonvaraisena Kiinassa, ja sitä viljellään laajalti eteläisen Kiinan ja Filippiinien riisipelloilla.
Vesikastanjaa ei pidä sekoittaa vesipähkinään.
Käyttö
Vesikastanjan mukuloita käytetään paljon aasialaisissa keittiöissä. Kasvin pienillä, pyöreillä mukuloilla on rapea ja valkoinen malto, ja ne voidaan syödä kypsentämättömänä, keitettynä, grillattuna tai säilöttynä. Kiinassa se kuuluu esimerkiksi kantonilaiseen keittiöön kuuluviin dim sum -alkupaloihin, kuten vesikastanjakakkuihin.
Vesikastanjat ovat yksiä harvoista vihanneksista, jotka säilyvät rapeina kypsentämisen ja säilönnänkin jälkeen. Tämä johtuu eräistä fenoliyhdisteistä, jotka kiinnittävät mukulan soluseinät yhteen ristisidoksilla. Sama ominaisuus on esimerkiksi maakastanjalla ja intialaisella lootuskukalla.
Mukulat sisältävät 90 % kuivapainostaan hiilihydraatteja, joista tärkkelystä on 60 %. Kasvi on myös ravintokuidun, riboflaviinin, B6-vitamiinin, kaliumin, kuparin ja mangaanin lähde.
Ockelbon kunta
Ockelbon kunta on Gävleborgin läänissä sijaitseva Ruotsin kunta. Maakuntajaossa se kuuluu Gästriklandiin ja Hälsinglandiin. Kunnan keskustaajama on Ockelbo.
Kunnan maapinta-ala on 1 064,76 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 5 865 henkeä (31.12.2021).
Ockelbolla on ystävyyskunta Suomessa, Kurikka.
Vuonna 2007 kunnassa oli 30,72 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 2,9 prosenttia kunnan maapinta-alasta.
Kuntajaon kehitys
Vuoden 1952 kuntauudistus ei vaikuttanut Ockelboon maalaiskuntaan. Vuonna 1971 maalaiskunnasta sekä jaettuun Skogin maalaiskuntaan kuuluneesta Lingbon seurakunnasta muodostettiin nykyinen Ockelbon kunta.
Väestönkehitys
Kunnan väestö taustan mukaan on esitetty seuraavassa taulukossa.
Vielä vanhempien vuoden 1984 lopun tietojen mukaan 2,2 prosenttia kunnan asukkaista oli ulkomailla syntyneitä. Tuolloin kunnassa asui 82 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 1,2 prosenttia kunnan väestöstä.
Vuoden 2010 tietojen mukaan 20 vuotta täyttäneiden kuntalaisten mediaaninettotulot olivat 172 681 kruunua. Vuodelta 2007 olevan tiedon mukaan kuntalaisten nettovarallisuuden mediaani oli 74 000 kruunua.
Vuoden 2011 lopussa kunnan väestö jakautui eri ikäryhmiin seuraavasti:
Elinkeinot
Seuraava taulukko kuvaa työpaikkojen ja työllisten jakautumista eri elinkeinojen kesken. Luvut on laskettu kahdessa eri Statistiska centralbyrånin tilastossa ilmoitettujen perusteellisempien tietojen pohjalta. "Päiväväestö" (ruots. dagbefolkning) kertoo kunnassa sijaitsevista työpaikoista ja "yöväestö" (ruots. nattbefolkning) puolestaan kunnassa asuvien elinkeinosta. Työpaikkaomavaraisuus on laskettu päivä- ja yöväestön suhteena. Alkutuotanto tarkoittaa maa- ja metsätaloutta sekä kalastusta. Jalostuksen kohdalla on laskettu yhteen tavaranvalmistus- ja kierrätysteollisuus, energia- ja ympäristöyritykset sekä rakennusteollisuus. Muut toimialat on laskettu palveluihin lukuun ottamatta niitä, joiden elinkeino on tuntematon.
Taajamat
Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Pientaajamat
Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös seuraavat 50–199 asukkaan pientaajamat:
Entiset pientaajamat
Ruotsissa on tehty tilastoja pientaajamista aikaisemmin myös vuosina 1990, 1995, 2000 ja 2005. Seuraavat paikkakunnat ovat olleet pientaajamia jonakin tai joinakin vuosina vuosien 1995, 2000 ja 2005 aikana, mutta ne eivät olleet pientaajamia vuonna 2010:
Kunnanvaltuusto
Ruotsissa valitaan joka neljäs vuosi edustajat valtiopäiville, aluevaltuustoihin ja kunnanvaltuustoihin. Seuraavassa taulukossa on esitetty valtiopäivillä edustettuina olevien puolueiden saamat valtuustopaikat Ockelbon kunnanvaltuustossa vuodesta 1973 lähtien.
Piirit
thumb|right|250px|Kartta Ockelbon kunnan piireistä.
Vuodesta 2016 alkaen kunta on jaettu seuraaviin piireihin:
Historialliset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri", joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
Tunnettuja ockelbolaisia
Ruotsin prinssi Daniel on kotoisin Ockelbosta.
Yhdysvaltain kongressitalo
thumb|Edustajainhuoneen istuntosali on yksi kongressitalon tunnetuimmista tiloista. Yhdysvaltain kongressitalo on Yhdysvaltain kongressin rakennus, joka sijaitsee maan pääkaupungissa Washingtonissa Capitol Hill -kukkulalla National Mall -puiston ja Pennsylvania Avenue -kadun itäisessä päässä. Siellä kokoontuvat Yhdysvaltain edustajainhuone ja senaatti. Talo on valmistunut useassa vaiheessa 1800-luvulla, ja sen uusklassinen arkkitehtuuri heijastaa antiikin Kreikan ja Rooman tyyliä. Rakennuksessa on merkittävä taidekokoelma.
Kongressitalo on osa Washingtonin laajaa United States Capitol -kompleksia.
Rakenne
Kongressitalossa on nykyisin käytössä viisi kerrosta. Talon pituus on 229 metriä, suurin leveys 107 metriä ja pohjapinta-ala noin 1,6 hehtaaria. Kerrosalaa on lähes 7 hehtaaria ja huoneita 540. Talon korkeus katolla oleva patsas mukaan lukien on 88 metriä.
Rakennuksen ensimmäisessä kerroksessa sijaitsevat valiokuntien kokoustilat sekä kongressissa työskentelevien virkamiesten toimitilat. Lisäksi kerroksessa on lukuisia nykyisin lähinnä turistikohteina toimivia tiloja. Hall of Columns (”pylväiden käytävä”) on nimensä mukaisesti käytävä täynnä suuria marmoripylväitä ja Brumidin käytävät ovat koristeellisia käytäviä, jotka on nimetty niiden seinämaalaukset toteuttaneen italialaisen Constantino Brumidin mukaan. Ensimmäisessä kerroksessa on myös Yhdysvaltain korkeimman oikeuden vanha oikeussali (Old Supreme Court Chamber), joka oli oikeuden käytössä vuosina 1810–1860, sekä talon krypta, jonka lattiaan on kuvattu kompassi sen merkiksi, että kongressitalo on Washingtonin katunumeroinnin keskipiste.
Toisessa kerroksessa sijaitsevat edustajainhuoneen (eteläinen siipi) ja senaatin (pohjoinen siipi) istuntosalit sekä kongressin ylimpien toimihenkilöiden toimistot. Rotunda on talon keskellä pääkupolin alapuolella sijaitseva pyöreä huone, jossa on useita tunnettuja maalauksia Yhdysvaltain historiasta. National Statuary Hall (”kansallinen patsassali”) on entinen edustajainhuoneen istuntosali, jossa on nykyään esillä osavaltioiden kongressille lahjoittamia patsaita eri merkkihenkilöistä. Tähän National Statuary Hall Collection -kokoelmaan kuuluu yhteensä 100 patsasta, kaksi jokaista osavaltiota kohden. Patsaista nykyään vain 35 on itse patsassalissa ja muut on sijoitettu muualle rakennukseen. Alkuperäisen 13 siirtokunnan 26 patsasta ovat nykyään kryptassa. Toisessa kerroksessa on myös senaatin vanha istuntosali (Old Senate Chamber), joka on nykyisin museoitu.
Kongressitalon kolmannessa kerroksessa sijaitsevat tasanteet, joilta kansalaiset ja toimittajat voivat seurata edustajainhuoneen ja senaatin kokoontumisia. Lisäksi kerroksessa on lukuisia toimistoja ja valiokuntien kokoushuoneita.
Kongressitalon neljännessä kerroksessa sekä kellarikerroksessa on pelkkiä toimistoja, konehuoneita ja muita vastaavia tiloja.
Kongressitalolla on oma pieni metro Capitol Subway System, jolla senaattorit ja edustajainhuoneen jäsenet voivat turvallisesti kulkea kongressin käytössä olevista viereisten kortteleiden toimistorakennuksista istuntosaleihin. Vuonna 1909 käyttöön otettu vanhin linja yhdistää kongressitalon ja Russell Senate Office Buildingin. Toinen linja yhdistää talon Dirksen ja Hart Senate Office Buildingeihin ja kolmas Rayburn House Office Buildingiin.
Alkuperäinen rakennus
thumb|upright=1.1|[[William Thorntonin alkuperäinen suunnitelma 1790-luvulta.]] Kongressitalon sijaintipaikan, silloisen Jenkins Hill -kukkulan, valitsi vuonna 1791 Washingtonin asemakaavan suunnitellut ranskalainen arkkitehti Pierre Charles L’Enfant, jonka oli alkujaan tarkoitus suunnitella myös itse rakennus. Presidentti George Washington kuitenkin erotti L’Enfantin vuonna 1792 tämän kieltäydyttyä yhteistyöstä hallintorakennusten toteuttamisesta vastanneen komission kanssa. Presidentti Washingtonin ja ulkoministeri Thomas Jeffersonin aloitteesta kongressitalosta järjestettiin samana vuonna suunnittelukilpailu, jonka voittajalle luvattiin palkinnoksi 500 dollaria ja tontti pääkaupungista. Määräaikaan mennessä saapuneista 17 ehdotuksesta yhtäkään ei pidetty soveliaana. Lokakuussa 1792, neljä kuukautta kilpailuajan päättymisen jälkeen, saapui kuitenkin vielä yksi ehdotus Brittiläisellä Länsi-Intialla asuneelta lääkäriltä William Thorntonilta, jolla ei ollut arkkitehdin koulutusta. Jefferson piti Thorntonin suunnitelmaa vaikuttavana, joten presidentti Washington ja rakennuskomissio valitsivat sen toteutettavaksi. Jefferson halusi talon keskukseksi kupolikattoisen pyöreän rotundan Rooman Pantheon-temppelin tapaan, mitä jo L’Enfant oli kaavaillut. Talon peruskivi muurattiin presidentti Washingtonin läsnäollessa 18. syyskuuta 1793.
Koska pääsuunnittelija Thorntonilla ei ollut kokemusta tai tietämystä rakennustekniikasta, kongressitalon rakennustöitä valvomaan oli asetettava toinen arkkitehti. Ensin tehtävää hoiti suunnittelukilpailussa toiseksi tullut Stephen H. Hallet, mutta hänet erotettiin jo vuonna 1794, koska hän yritti muuttaa Thorntonin suunnitelmaa omin päin. Halletin seuraajana vuosina 1795–1798 toiminut George Hadfield erotettiin lopulta samasta syystä, minkä jälkeen tehtävään astui Valkoisen talon suunnitellut irlantilainen James Hoban, joka oli jo sitä ennen valvonut Halletin ja Hadfieldin toimia. Hobanin johdolla saatiin valmiiksi senaatin käyttöön tarkoitettu pohjoissiipi, jossa kongressi kokoontui ensi kerran 17. marraskuuta 1800. Rakennustöitä jatkettiin arkkitehti Benjamin Henry Latroben johdolla vuosina 1803–1813. Edustajainhuoneen tiloina toimiva eteläsiipi valmistui vuonna 1807. Latrobe noudatti ulkoisesti Thorntonin suunnitelmaa, mutta muutti sisätiloja. Pohjoissiipi kärsi rakennusvirheistä, joten Latrobe rakennutti sen sisäosat pääosin uudelleen ja puratti samalla alkuperäisen senaatin istuntosalin. Latroben pohjoissiipeen suunnittelemat korkeimman oikeuden ensimmäinen istuntosali ja senaatin uusi sali (nykyinen vanha sali) valmistuivat vuonna 1810. Hän suunnitteli eräisiin tiloihin korinttilaisia pylväitä, joiden veistoskoristelu jäljittelee tupakanlehtiä ja maissintähkiä.
thumb|upright=1.1|Kongressitalo vuonna 1846. Brittijoukot ryöstivät kongressitalon ja sytyttivät sen tuleen vuoden 1812 sodan aikana 24. elokuuta 1814, mutta rankkasade sammutti liekit ja pelasti rakennuksen täydelliseltä tuholta. Korkeimman oikeuden sali säilyi vahingoittumattomana, mutta muut tilat piti rakentaa uudelleen. Latrobe palasi johtamaan uudelleenrakennustöitä vuonna 1815, mutta erosi kaksi vuotta myöhemmin viivästysten ja kasvavien kustannusten vuoksi. Seuraavana arkkitehtina oli vuosina 1818–1829 Charles Bulfinch. Latroben suunnitelmien mukaan uudelleenrakennetut istuntosalit valmistuivat vuonna 1819, missä yhteydessä senaatin vanha sali sai nykyisen kokonsa ja muotonsa. Latrobe oli yhdistänyt talon etelä- ja pohjoissiivet väliaikaisella puukäytävällä, jonka tilalle Bulfinch suunnitteli uuden keskiosan. Talon keskikohtaan rakennettiin Thorntonin alkuperäisen idean mukaisesti vuosina 1818–1824 Bulfinchin suunnittelema rotunda, jonne sijoitettiin neljä taiteilija John Trumbullilta tilattua maalausta Yhdysvaltain historian tärkeistä hetkistä. Rotundan päälle valmistui vuonna 1824 kuparilla verhoiltu puinen kupoli. Bulfinchin aikana valmistui myös talon krypta vuonna 1827.
Myöhemmät laajennukset ja muutokset
Walterin laajennukset yli kaksinkertaistivat rakennuksen pituuden, joten mittasuhteiden muuttumisen vuoksi hän halusi korvata kupolin suuremmalla. Hänen joulukuussa 1854 laatimansa suunnitelma paljon korkeammasta kupolista herätti niin paljon innostusta, että kongressi myönsi pikavauhtia määrärahan sen toteuttamiseen. Valurautainen kupoli rakennettiin vuosina 1856–1866. Rakennustyöt keskeytettiin sisällissodan alkuvaiheessa vuonna 1861, jolloin rakennus muutettiin pääkaupunkia suojelleiden sotilaiden kasarmiksi ja sairaalaksi, mutta töitä jatkettiin presidentti Abraham Lincolnin vaatimuksesta jo seuraavana vuonna sodasta huolimatta. Walter käytti kupolin esikuvana Rooman Pietarinkirkkoa ja sisäpuolen osalta Pariisin Panthéonia, jossa on päällekkäin sisempi ja ulompi kupoli. Kupolin katolle lisättiin vuonna 1863 kuvanveistäjä Thomas Crawfordin kuusimetrinen pronssiveistos Statue of Freedom (”Vapaudenpatsas”). Walterin erottua vuonna 1865 työn saattoi päätökseen Edward Clark.
Laajennuksen yhteydessä kongressitaloon hankittiin uusia näyttäviä taideteoksia. Constantino Brumidi maalasi pohjoissiiven laajennusosan käytävien eli nykyisten Brumidin käytävien seinille vuosina 1857–1859 koristeelliset seinämaalaukset rakennustöitä johtaneen Montgomery C. Meigsin pyynnöstä. Käytöstä pois jäänyt edustajainhuoneen vanha istuntosali muutettiin vuonna 1864 patsassaliksi (National Statuary Hall), johon sijoitettiin kahden jokaista osavaltiota edustaneen kuuluisan henkilön patsaat (1930-luvulla osa suureksi kasvaneesta patsaskokoelmasta siirrettiin muihin tiloihin). Kupolin sisäkattoon valmistui vuonna 1865 Brumidin maalaama suuri fresko Apotheosis of Washington (”Washingtonin apoteoosi”). Kupolin rakentamisen yhteydessä rotundaa korotettiin, ja Brumidilta tilattiin seinän yläosaa kiertävä veistosmainen seinämaalaus Frieze of American History (”Amerikan historian friisi”). Hän aloitti sen vuonna 1877, mutta kuoli kolme vuotta myöhemmin, jolloin työtä jatkoi Filippo Costaggini. Friisi valmistui vuonna 1889, mutta siihen jäi vielä yhdeksän metrin aukko, jonka taiteilija Allyn Cox täytti uusilla maalauksilla vuonna 1953. Cox maalasi vielä 1970-luvulla lisää historiallisia tapahtumia esittäviä seinä- ja kattomaalauksia eteläsiiven käytäville, jolloin Brumidin käytävien vastinpariksi saatiin Coxin käytävät.
Edward Clark jatkoi Capitolin arkkitehtina vuoteen 1902. Hänen aikanaan tehtiin vielä joitain muutoksia, joista tärkein oli marmoristen terassien rakentaminen talon pohjois-, etelä- ja länsisivuille vuosina 1884–1892, samalla kun ympäristöä muutettiin maisema-arkkitehti Frederick Law Olmstedin suunnitelmien mukaan. Korkein oikeus muutti pois kongressitalosta vuonna 1935, jolloin sen oma rakennus valmistui lähistölle. Kongressitalon itäistä julkisivua jatkettiin vuosina 1959–1960 kymmenmetrisellä laajennusosalla, jonka suunnitteli arkkitehti J. George Stewart. Tässä yhteydessä itäinen portiikki rakennettiin uudelleen jäljitelmänä alkuperäisestä. Alkuperäiseen portiikkiin kuuluneet pylväät pystytettiin vuonna 1984 United States National Arboretum -puistoon National Capitol Columns -nimiseksi ympäristötaideteokseksi. Kongressitalon pitkään käyttämättöminä olleet korkeimman oikeuden ja senaatin vanhat istuntosalit muutettiin museoiksi vuosina 1975 ja 1976. Vuonna 2008 talon yhteyteen valmistui maanalainen matkailijakeskus (Capitol Visitor Center).
Perinteet
Yhdysvaltain presidentin virkaanastujaiset pidettiin kongressitalon edustalla ensi kerran kolmannen presidentin Thomas Jeffersonin astuessa virkaan vuonna 1801, ja perinne on jatkunut näihin päiviin asti. Vuonna 1865 murhatun presidentti Lincolnin ruumis asetettiin ennen hautajaisia nähtäville rotundaan. Sama kunnia on myöhemmin annettu noin 30 henkilölle.
Flesheaters
Flesheaters on Scarecrow-yhtyeen kolmas studioalbumi. Se julkaistiin 1. helmikuuta 2013.
Levystä on julkaistu myös deluxe edition, joka sisältää neljä ylimääräiset neljä livekappaletta. Deluxe editionin julkaisi yhdysvaltalainen Horror Pain Gore Death Productions. Euroopan painos sisältää piilokappaleen ”Doom Misterss”.
Kappaleista ”Skullfuckers” ja ”Doom Mistress” kuvattiin musiikkivideot.
Raymond Tissot
Jacques Raymond Tissot (2. elokuuta 1919 Oyonnax, Ain, Ranska – 19. joulukuuta 1985) oli ranskalainen yleisurheilija, jonka päälajit olivat kiekon- ja keihäänheitto.
Ranskan mestaruuden 176-senttinen ja 82-kiloinen Tissot voitti keihäänheitossa vuosina 1945–1949 ja 1951. Hän paransi maansa keihäänheittoennätystä kolmasti: 62,98 m vuonna 1946 sekä 63,61 m ja 64,33 m seuraavana vuonna.
Tempietto
thumb|220px|Tempietto on osa San Pietro in Montorion kirkon kokonaisuutta.
Tempietto on pieni rotundan muotoinen muistokappeli (martyrium) Gianicolo-kukkulalla Roomassa. Huomaamaton rakennus on osa San Pietro in Montorion kirkkoa, jonka sisäpihalla se sijaitsee. Kappeli rakennettiin 1502–1510 Espanjan Isabellan ja Ferdinandin kruununperillisen syntymän kunniaksi paikalle, jossa Pyhän Pietarin uskottiin (virheellisesti) kärsineen marttyyrikuoleman. Rakennuksen suunnitteli Donato Bramante, ja se oli hänen ensimmäisiä töitään Roomassa.
Arkkitehtuuri
thumb|220px|Tempietton palkisto ja pylväät edustavat toskanalaista tyyliä, joka on johdettu [[Doorilainen pylväsjärjestelmä|doorilaisesta järjestelmästä.]]
Pietarinkirkon tabernaakkeli
Bernini käytti Tempiettoa esikuvanaan suunnitellessaan Pietarinkirkon Pyhän Sakramentin kappelin tabernaakkelia 1674.
Namibian lippu
200px|thumb|Namibian lippu. Sen suhde on 2:3.
Vladimir Mainov
Vladimir Nikolajevitš Mainov (1845–1888 ) oli venäläinen kansatieteilijä. Hän teki 1870-luvun lopulla Venäjän Maantieteellisen seuran toimeksiannosta tutkimusretkiä itäisten suomensukuisten kansojen keskuuteen. Hänen mordovalaisia käsitteleviä tapaetnologisia tutkimuksiaan on myös suomennettu.
Namibian lippu
Namibian lippu on Namibian tasavallan virallinen lippu, joka on hyväksytty ja otettu käyttöön 21. maaliskuuta vuonna 1990, jolloin Namibia itsenäistyi Etelä-Afrikan tasavallasta. Värit ovat SWAPOlta.
Deinocheirus
Deinocheirus oli Mongoliassa myöhäisliitukaudella elänyt strutsisauri. Se on tunnettiin pitkään yhdestä ainoasta fossiililöydöstä. Fossiiliin kuului vuonna 1965 löydetyt 2,4 metriä pitkät käsivarret, kylkiluita sekä osa selkärankaa. Vuonna 1970 löydöt kuvattiin ja se nimettiin Deinocheirus mirificukseksi. Niiden perusteella Deinocheiruksen arveltiin olleen pelottava petodinosaurus, muuta ei osattu sanoa.
Melkein 50 vuotta myöhemmin, vuonna 2014, kuvattiin kaksi lähes täydellistä Deinocheiruksen fossiilia. Mongolialaiset paleontologit olivat löytäneet ne muutaman vuoden aikaisemmin, mutta mustan pörssin fossiilikauppiaat olivat varastaneet kallot ja jalaat. Tutkijat onnistuivat kuitenkin jäljittämään fossiilit Euroopasta ja palauttamaan ne kotimaahansa.
Paljastui ettei Deinocheirus ollutkaan saalistaja. Se oli hampaaton 11 metriä pitkä strutsisauri, ja sillä oli kyttyrä selässä. Toisen luurangon vatsasta löytyi kalansuomuja. Niiden perusteella tutkijat ovat päätelleet sen eläneen rantavesissä, syöden sekä maalla että vedessä, lihaa ja kasveja. Terävillä kynsillään se saattoi repiä kasveja ravinnoksi, mutta myös puolustautua petoja vastaan.
Crouch Hillin rautatieasema
Crouch Hillin rautatieasema on London Overgroundin asema Islingtonin kaupunkipiirissä Lontoossa. Se sijaitsee Gospel Oak to Barking Linen varrella Upper Hollowayn ja Harringay Green Lanesin asemien välissä. Upper Hollowayn asema on Oyster-matkakortin vyöhykkeellä 3.
Crouch Hillin asema avattiin 21. heinäkuuta 1868, suljettiin 31. tammikuuta 1870 ja avattiin uudelleen jo 1. lokakuuta samana vuonna. Sitä käytti noin 470 000 matkustajaa kaudella 2017–2018.
Wang Nan (pöytätennispelaaja)
Wang Nan (s. 23. lokakuuta 1978 Fushun) on kiinalainen pöytätennispelaaja, joka vuonna 2008 päättyneellä urallaan voitti olympialaisissa neljä kultaa ja yhden hopean, mihin ei kukaan muu naispelaaja ole pystynyt (kaksi muuta naispelaajaa on voittanut neljä kultaa). Ilman mitalia hän jäi olympialaisissa vain vuoden 2004 kaksinpelissä hävittyään puolivälierissä Singaporen Li Jia Weille. MM-kilpailuissa hän on voittanut 15 kultamitalia, joista kolme naisten kaksinpelissä, viisi naisten nelinpelissä, yhden sekanelinpelissä sekä kuusi joukkuekilpailussa.
Jussi Kirjavainen
Jussi Kirjavainen (9. helmikuuta 1901 Kivennapa – 11. huhtikuuta 1983 Tampere) oli suojeluskunta-aktiivi ja sotien jälkeen Aamulehden urheilutoimittaja ja pakinoitsija.
Lapsuus ja nuoruus
Kirjavaisen vanhemmat olivat asioitsija Tuomas Paavonpoika Kirjavainen ja Katri Matintytär Henttinen. Hän syntyi Karjalan Kannaksella Kivennavalla Pihlaisten kylässä, josta perhe muutti 1913 Terijoelle. Paikalliseen suojeluskuntaan Kirjavainen liittyi 1918. Pian sen jälkeen hän suoritti asevelvollisuutensa ja jatkoi vuonna 1921 kotiseudullaan Kannaksen rajavartiostossa.
Vuonna 1932 Kirjavaisesta tuli Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin ohjaaja Tampereella, esimiehenään everstiluutnantti Aaro Pajari. Sotilasohjaajan työssä hän innosti nuoria miehiä fyysisen kunnon kohottamisessa. Suunnistuskoulutuksen vuonna 1937 suunnistuksen Suomen mestaruuskisoissa viidenneksi tullut Kirjavainen aloitti Tampereella Tahko Pihkalan kanssa. Hän oli myös aktiivi hiihdon ystävä. Hän kirjoitti useampiosaisia tietokirjoja Suomen hiihdosta 1930-luvun lopulla ja vuodesta 1934 alkaen urheilupakinoita tamperelaiseen Aamulehteen nimimerkillään "Jii".
Sota-aika ja asekätkentä
Kirjavaisen kouluttamat suojeluskuntayksiköt olivat runkona liikekannallepanon aikana sodanaikaisen kenttäarmeijan luomisessa pohjois-hämäläisistä joukoista. Niistä muodostettiin JR16 komentajanaan Pajari. Kirjavainen toimi ensin I pataljoonan adjutanttina, mutta hänet siirrettiin pian komppanian päälliköksi. Hän osallistui Tolvajärven ja Aittojoen taisteluihin ja haavoittui sodan viimeisenä päivänä 13. maaliskuuta 1940. Välirauhan aikana Kirjavainen palasi suojeluskunnan esikunnan sotilasohjaaksi. Hänet ylennettiin välirauhan aikaan kapteeniksi. Jatkosodan alla kesäkuussa 1941 Kirjavaisesta tuli komppanianpäällikkö JR 27:n III pataljoonaan. Sodan alkuvaiheessa kuoreveteläisistä koottu Kirjavaisen komentama pataljoona osallistui eversti Pajarin 18. Divisioonan läpimurtohyökkäykseen. Sen yhteydessä tapahtui Kirjavaisen johdolla Antrean valtaus. Hänet ylennettiin komppanianpäällikkönä majuriksi.
Jatkosodan päätyttyä syyskuussa 1944 Kirjavainen oli mukana asekätkennässä. Siitä hän kertoi myöhemmin 1970-luvulla seuraavasti :
Kirjavainen ei paennut heti maasta, vaan piileskeli ystäviensä avustuksella aina kesään 1946, jolloin hän siirtyi Pohjalahden yli Gävleen. Siellä hän ilmoittautui viranomaisille ja hänet sijoitettiin Långholmenin tutkintovankilaan. Ruotsalaisen urheilujohtajan Bertil Nordenfeltin avustuksella Kirjavainen pääsi vankeudesta ja sai työpaikan Sandvikenin Åshammarista. Hänelle oli hyötyä sotia edeltävän ajan urheilusuhteistaan Ruotsiin.
Paluu Suomeen
Vaikka Kirjavainen oli maanpaossa, hänestä tuli näkyvä henkilö myös Suomessa, sillä hän kirjoitti ahkerasti Aamulehteen, Urheilulehteen ja aikakauslehtiin. Hän oli mm. vuoden 1952 Oslon talviolympialaisissa Aamulehden toimittajana. Vuonna 1957 Kirjavainen palasi päätoimittaja Jaakko Hakalan kutsusta Aamulehden urheilutoimittajaksi päälajeinaan hiihto, suunnistus ja yleisurheilu. Viimeiset urheilupakinansa Aamulehteen Kirjavainen kirjoitti vuonna 1970, jolloin hän jäi eläkkeelle. Yhteensä niitä ehti karttua yli kaksituhatta.
Kirjavaisen ensimmäinen puoliso vuodesta 1965 oli Eveliina Mustala ja toinen vuodesta 1972 Sirkka Sylvi Koskenranta (aiemmin Lehtinen).
Pirkanmaan Sotilaspiirien perinneyhdistys julkisti joulukuussa 2013 kirjan Jussi Kirjavaisesta nimellä "Jussi kesti Valpon vainon", kirjoittajana Pekka Ruusukallio.
Kirjallinen tuotanto
Kirjavaisen suurin kirjallinen työ oli kolmiosainen suurhiihtäjäteos (1938, 1941, 1955), jota varten hän kiersi aluksi keräämässä aineistoa polkupyörällä ympäri Suomea. Suomen hiihdon historiasta hän julkaisi teoksen Harri Eljangon kanssa vielä vuonna 1969.
Taonta
thumb|Tyypillinen [[seppä|sepänpaja]] Taonta eli takominen tarkoittaa metalliesineiden muokkaamista iskemällä toistuvasti esimerkiksi vasaralla tai käyttämällä muuta puristusvoimaa. Kuumataonnassa metalli kuumennetaan hehkuvaksi, mutta ei kuitenkaan nestemäiseksi, jolloin metalli on muokattavissa helposti ilman suurta murtumisen vaaraa. Kylmätaonta suoritetaan huoneenlämmössä tai lähellä sitä, lämmintaonta puolestaan näiden lämpötilojen välisellä alueella. Taottavien kappaleiden massa voi vaihdella muutamista grammoista 170 tonniin. Takomalla valmistetut kappaleet tarvitsevat useimmiten jatkomuokkausta ennen lopullista käyttövalmiutta.
Historia
Taonta on eräs vanhimmista tunnetuista metallin työstömenetelmistä. Perinteisesti sepät ovat harjoittaneet taontaa käyttäen ensisijaisina työkaluina pajavasaraa ja alasinta. Metallin kuumentamiseen on puolestaan käytetty ahjoa, joka lämmitetään joko kivi- tai puuhiilellä. Vesivoimaa hyödyntäviä sepänpajoja alettiin rakentaa keskiajalla 1100-luvulla. Nykyisin käsityösepät käyttävät hiiliahjon lisäksi myös sähkö- ja kaasukäyttöisiä ahjoja.
pienoiskuva|Kuumana hehkuva metalli ladattuna vasaraprässiin. Teollistumisen myötä perinteistä sepän ammattia harjoittavien määrä kuitenkin romahti, mutta sepän ammatti on viimeisten vuosikymmenten aikana elpynyt merkittävästi käsityöläisammattien arvostuksen kasvaessa. Nykyisin Suomessa on noin 300 ammattiseppää ja muutama sata harrastelijaa. Tonneissa mitattuna käsityönä tehdyn taonnan määrä on silti edelleen marginaalinen verrattuna teollisen taonnan tuotantomääriin. Teollisuuden tarpeisiin taottavien tuotteiden tekoon käytetään prässejä tai vasaroita, jotka voivat toimia paineilmalla, sähköllä, tai höyryllä tai olla hydraulisia. Höyrykäyttöiset laitteet ovat tosin vähitellen poistumassa käytöstä. Nämä vasarat ovat suurikokoisia, edestakaisin liikkuvat osat voivat painaa useita satoja kiloja. Pienikokoisemmat konevasarat ovat teollisuuslaitosten lisäksi yleisiä myös taide- ja hopeaseppien käytössä.
Edut ja haitat
Takomalla valmistetut tuotteet ovat kestävämpiä kuin valamalla tai koneistamalla tuotetut. Tämä johtuu taonnan synnyttämästä kuituisesta rakenteesta muokattavan kappaleen sisällä. Taottaessa metallin raerakenne muuttuu siten, että rakeet seuraavat kuidunomaisesti kappaleen muotoa. Tätä ominaisuutta käytetään hyväksi suunniteltaessa kappaleita, joiden lujuus/paino-suhteen tulee olla hyvä rakenteen suunnassa. Lujuus onkin usein jopa 20 prosenttia parempi kuin muilla menetelmillä valmistettuna.
Useita metalleja taotaan kylmänä, mutta rauta ja sen seokset taotaan lähes poikkeuksetta kuumataontana. Tähän on kaksi syytä: jos prosessin aikana pääsisi tapahtumaan muokkauslujittumista, jo valmiiksi lujat materiaalit kuten rauta ja teräs muuttuisivat nopeasti äärimmäisen hankalasti muokattaviksi. Toisekseen on huomattavasti taloudellisempaa ensin kuumatakoa kappale ja sen jälkeen lujittaa se lämpökäsittelyiden avulla, kuin tehdä käsittely kylmämuokkauksena. Seokset, jotka ovat erkaumakarkenevia, kuten useimmat alumiinin ja titaanin seokset, voidaan lujittaa erikseen kuumataonnan jälkeen. Muille materiaaleille lujittumisen on tapahduttava taonnan aikana.
Kuumataonta
Kuumataonnaksi on määritelty metallin työstäminen sen rekristallaatiolämpötilaa korkeammassa lämpötilassa. Ensisijainen etu kuumataonnassa on se, että kun metallia muotoillaan, muokkauslujittumisesta aiheutuva lujuuden kasvu kumoutuu rekristallaation vaikutuksesta.
Kylmätaonta
Kylmätaonnaksi määritellään metallin työstäminen lämpötilassa, joka on pienempi kuin sen rekristallaatiolämpötila. Kuitenkin taonta tehdään yleensä huoneenlämmössä. Mikäli työstölämpötila on korkeampi kuin 0,3 kertaa materiaalin sulamispisteen lämpötila (absoluuttisella asteikolla eli kelvineissä), puhutaan lämmintaonnasta.
Menetelmät
Perinteisen taonnan perustekniikoita on katsantokannasta riippuen 7-9. Näitä tekniikoita yhdistelemällä taonnan menetelmien määrä kasvaa entisestään.
Vapaataonta
thumb|Taideseppä käyttää välivasaraa ja lekamiehen avustusta vapaataonnassa.
Avotaonta tai vapaataonta tarkoittaa metallin muokkaamista taonnan perinteisen merkityksen mukaisesti. Vapaataonnassa kappaletta muotoillaan iskemällä sitä vasaralla paikalleen kiinnitettyä alasinta vasten. Menetelmän nimi tulee kuvaavasti siitä, että muokattava esine ei ole suljettuna muottien sisään, vaan materiaali pääsee vapaasti muotoutumaan muihin kuin vasaran ja alasimen kosketuspintojen suuntiin. Tämän vuoksi sepän tai teollisen taonnan tapauksessa koneenkäyttäjän on siirreltävä taottavaa kappaletta haluttuun paikkaan ja kulmaan alasimeen nähden, jotta haluttu muoto saavutetaan. Vapaataonnassa työkalujen iskupinnat ovat useimmiten sileitä, mutta erikoistyökaluja voidaan käyttää tarvittaessa. Meisti voi tällöin olla muodoltaan esimerkiksi kovera, kupera tai teräväreunainen katkaisuterä.
Vapaataonta soveltuu erityisesti taideseppien käyttöön sekä tilaustöiden tekoon. Muutoin vapaataontaa käytetään enimmäkseen kappaleiden esimuokkaukseen myöhempää käsittelyä varten tai lujuuden nostamiseen materiaalissa ennen varsinaista muokkausta.
Muottitaonta
Suurin osa teollisesti valmistetuista taoksista tuotetaan muottitaonnan avulla sen edullisuuden vuoksi. Muottitaonnassa muokattava metalli asetetaan halutun muodon mukaiseen muottiin, joka on kiinnitetty alasimeen. Yleensä myös vasara on vastaavasti muotoiltu. Kun kappaletta isketään vasaralla, materiaali muotoutuu täyttäen muotin onkalot. Taottavan esineen koosta ja muotojen monimutkaisuudesta riippuen kappaletta voidaan iskeä nopeasti useita kertoja halutun muodon varmistamiseksi. Kullakin kerralla vasara on kosketuksissa kappaleeseen yleensä vain muutamia millisekunteja. Liika metalli puristuu ulos muotin osien väliin jäävästä raosta muodostaen purskeen, joka jäähtyy huomattavasti muuta kappaletta nopeammin ja on näin ollen muotin sisään jäänyttä metallia kovempaa estäen näin purskeen kasvua. Purske myös lisää painetta muotin sisällä, mikä pakottaa jäljelle jääneen materiaalin täyttämään muotin onkalot kokonaan. Taonnan jälkeen purske poistetaan.
Teollisessa muottitaonnassa kappaleen taonta tehdään yleensä vaiheittain, jolloin kappaletta siirretään muotista toiseen aihion muovaamiseksi lähemmäs lopullista muotoa. Ensimmäinen muotti muotoilee kappaletta alustavasti haluttuun muotoon. Tämän jälkeen jokainen erilainen muotti tekee kappaleesta aina enemmän lopullista tuotetta muistuttavan version. Näin metalliin voidaan tehdä huomattavan suuria taivutuksia, jyrkkiä kulmia ja pyöristyksiä. Kappaleen viimeistelyyn voidaan käyttää omaa muottia, mutta usein on rahallisesti kannattavampaa tehdä viimeistely koneistamalla tai muilla keinoin.
Muottitaonnassa on tapahtunut huomattavaa kehitystä viime vuosina lisääntyneen automaation vuoksi. Nykyisin koneellisesti tehdyt lämpökäsittelyt ja kappaleiden asennon muuttaminen ja siirrot muotista toiseen sekä materiaalin syöttäminen laitteisiin on aiempaa helpompaa.
Eräs muottitaonnan muoto on suljettu muottitaonta, jossa muottionkalot ovat täysin suljettuja, jolloin purskeiden muodostuminen estyy. Menetelmä säästää materiaalia, sillä tavallisessa muottitaonnassa purskeina hukkaan menevän metallin osuus on yleensä 20–45 % tarvittavasta materiaalin kokonaismassasta. Haittapuolena on lisääntynyt voitelun tarve sekä muottien suunnittelun ja valmistuksen monimutkaisuudesta johtuva kulujen kasvu. Kuitenkin yksittäisen valmiin kappaleen tekeminen on muuttunut halvemmaksi tuotantomäärien kasvaessa. Tämän vuoksi suljettua muottitaontaa käytetään nykyään usein työkalu- ja autoteollisuuden tarpeisiin. Nämä teollisuuden alat käyttävät taoksia myös niiden hyvän lujuus/paino-suhteen vuoksi.
Muottitaonta on myös osana useita muita metallien muokkausprosesseja. Kappale voidaan esimerkiksi esimuotoilla valamalla, jonka jälkeen vielä kuumaa metallia taotaan yksityiskohtien tuottamiseksi. Tämän jälkeen purskeet hiotaan pois ja kappale sammutetaan huoneenlämpöön, jolloin kovuus kasvaa.
Työkalut, joita muottitaonnassa käytetään, valmistetaan yleensä runsasseosteisesta tai työkaluteräksestä, sillä niiden on oltava hyvin kulumisenkestäviä, siedettävä nopeita, voimakkaita lämpötilan vaihteluita sekä kestettävä hyvin iskuja.
Tyssäys
Valmistettujen kappaleiden määrissä mitattuna yleisin teollisen taonnan käyttämä menetelmä. Tyssäyksessä kappaleen poikkileikkausta kasvatetaan lyömällä sitä kasaan päistään, jolloin kappaleen pituus lyhenee. Tyssäämällä valmistetaan esimerkiksi moottorien venttiileitä, kytkimiä, pultteja, ruuveja ja muita kiinnikkeitä.
Tyssäyksen lähtömateriaalina käytetään useimmiten metallilankaa tai -sauvoja, mutta jotkin työstöön käytettävät laitteet pystyvät käyttämään materiaalina jopa halkaisijaltaan 25 cm olevia ja massaltaan yli 1000 tonnin painoisia metallitankoja. Tyssättäviä esineitä suunniteltaessa on otettava huomioon, ettei muokattavan kappaleen halkaisijaa voida kasvattaa kohtuuttomasti. Prosentuaaliset rajat muokkaukselle ovat materiaalikohtaisia.
Prässitaonta
Prässitaonta poikkeaa muotti- ja vapaataonnasta lähinnä siten, että aika, jonka muotit ovat kosketuksissa työstettävään kappaleeseen, on huomattavasti pidempi: useita sekunteja millisekuntien sijaan. Tässä menetelmässä muotit pusertavat metallin vähitellen muotoonsa. Merkittävin etu prässitaonnasta onkin, että myös kappaleen sisäosissa tapahtuu muokkautumista ja lujittumista toisin kuin muottitaonnassa, jossa muokkautuminen tapahtuu lähinnä kappaleen pinnalla.
Välineet
thumb|Taideseppä käyttää konevasaraa. Tyypillisimmin taonnassa käytetään vasaraa ja alasinta. Samalle periaatteella toimivat myös nykyisin yleisessä käytössä olevat pudotusvasarat. Laitteen toimintaperiaate on hyvin yksinkertainen: kone nostaa vasaran, jonka se sitten pudottaa alasimelle sijoitetun kappaleen päälle. Laitteet ovat usein hyvin suurikokoisia sillä koneen ja sen perustusten on pystyttävä vaimentamaan käytön aiheuttamat voimakkaat iskut. Taontaan voidaan käyttää myös laitteita, joissa sekä vasaraa että alasinta vastaavat osat liikkuvat muokattavaa kappaletta vasten. Tämän vuoksi koneen on mahdollista toimia vaakatasossa, jolloin koneenperustusten ei tarvitse olla yhtä tukevat, sillä käytöstä aiheutuva värähtely ei ole yhtä voimakasta kuin pudotusvasaroissa. Ne tuottavat myös vähemmän ylimääräistä lämpöä ja melua.
Tämän lisäksi esimerkiksi tyssäyksessä ja rullataonnassa tarvitaan omia, erityisesti niitä varten suunniteltuja laitteita.
Anjit
thumb|upright|Anjitanssi. Anjit (myös agnit) ovat akaneihin kuuluvien kansojen ryhmä Norsunluurannikolla, Ghanassa ja Togossa. Heitä on yhteensä noin kaksi miljoonaa henkeä.
Kansan pääelinkeino on maanviljely. Tärkeimmät viljelykasvit ovat banaani, taaro, jamssi, maissi, maapähkinä, puuvilla, öljypalmu ja nykyään varsinkin kahvi ja kaakao. Lisäksi harjoitetaan käsityöammatteja. Asumuksena toimii nelikulmainen terassilla varustettu savitiilitalo, jossa on palmunlehdillä katettu harjakatto. Vaatetus on samanlainen kuin muilla akaneilla. Ruokavalion perustan muodostavat kasvikset.
Yhteiskunta perustuu kyläyhteisöihin, suurperheisiin, matrilineaarisiin sukuihin ja patrilineaarisiin ryhmiin. Avioliitto on virilokaalinen. Polygynia, leviraatti, sororaatti ja ostoavioliitto ovat yleisiä.
Noin puolet anjeista on protestantteja tai katolisia. Lisäksi on afrikkalaisten kirkkokuntien jäseniä, muslimeja ja perinteisen uskonnon harjoittajia. Ennen siirtomaa-aikaa anjit muodostivat ankaran hierarkkisia päällikkökuntia. Taide-esineitä ovat esi-isien palvontaan liittyvät puu- ja terrakottaveistokset. Anjeilla on rikas musiikki- ja tanssiperinne.
Bruno Pedron
Bruno Pedron (3. kesäkuuta 1944 Torreglia – 17. kesäkuuta 2022 ) oli Brasiliassa toiminut italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hän liittyi salesiaaneihin 16. elokuuta 1963 ja sai pappisvihkimyksensä 6. huhtikuuta 1974. Hänet nimitettiin Jardimin hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi 24. maaliskuuta 1999, ja piispaksi vihkiminen seurasi 21. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Vitório Pavanello, jota avustivat Juventino Kestering ja Onofre Cândido Rosa.
Pedronista tuli 4. elokuuta 1999 Jardimin piispa. Hän sai 11. huhtikuuta 2007 nimityksen Ji-Paranán piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 24. kesäkuuta.
Lihastautiliitto
Lihastautiliitto on valtakunnallinen vammaisjärjestö, jonka tehtävänä on toimia neuromuskulaarisia sairauksia sairastavien ihmisten hyväksi. Tämä toteutetaan oikeudenvalvonnan, tiedotuksen ja palvelutuotannon kautta. Lihastautiliittoon kuuluu 12 alueellista jäsenjärjestöä, joissa on yhteensä 3 000 jäsentä.
Executable and Linkable Format
Executable and Linkable Format lyhyesti ELF on yleinen tiedostomuoto suoritettaville ohjelmille, objektitiedostoille, jaetuille kirjastoille ja coredump-tiedostoille. Rakenteeltaan ELF on joustava, laajennettavissa oleva ja alustariippumaton tiedostomuoto.
ELF on määritelty System V ABI -määrittelyssä ja Tool Interface Standards (TIS) määrittelyssä: alkuperäisen ELF-muodon kehitti ja julkaisi Unix System Laboratories (USL).
Lihastautiliitto
Lihastautiliitto on SOSTEn jäsenjärjestö.
Mike Hoare
Mike Hoare (17. maaliskuuta 1919 – 2. helmikuuta 2020, oikealta nimeltään Michael Hoare, lempinimeltään Mad Mike) oli brittiläinen palkkasotilas, joka tuli kuuluisaksi lempinimellä "Wild Geese" tunnetun palkkasotilaiden joukon johtamisesta Kongossa ja myöhemmin epäonnistuneesta vallankaappausyrityksestä Seychelleillä vuonna 1984.