cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luettelo Nintendo Entertainment System -peleistä
thumb|250px|NES-pelejä. Tämä on luettelo Nintendo Entertainment System -peleistä.
Lisensoimattomat pelit
Lisensoimattomat pelit ovat pelejä, joiden julkaisua Nintendo ei hyväksynyt.
Lähteet
FC游戏
Dustin Johner
Dustin Johner (s. 6. maaliskuuta 1983) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Djurgårdens IF:ssä. Hän on Florida Panthersin kuudennen kierroksen varaus vuodelta 2001.
Ariège (joki)
Ariège on joki Andorrassa ja Ranskassa. Sen alkulähde on Portan kunnassa, ja se virtaa 163 kilometrin matkan Portet-sur-Garonneen, missä se laskee Garonnejokeen. Ariègen valuma-alue on 4 120 neliökilometriä. Ariège muodostaa osan Andorran ja Ranskan välisestä rajasta.
2243 Lönnrot
Lönnrotin likimääräinen läpimitta on 12 kilometriä. Kohde sijaitsee Auringosta suunnilleen 2,25 kertaa niin kaukana kuin Maa, ja sen kierros Auringon ympäri kestää noin 3 vuotta ja 4 kuukautta.
Patrik Lostedt
Patrik Lostedt (s. 19. maaliskuuta 1981 Helsinki) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, joka pelasi urallaan 174 SM-liigaottelua HIFK:ssa ja Bluesissa, missä hän voitti kahdesti SM-hopeaa. Mestis Lostedt pelasi 193 ottelun ajan KJT:ssä, Kiekko-Vantaassa, HC Salamissa ja Jukureissa, missä hän voitti keväällä 2013 Mestis-mestaruuden. Pienikokoinen Lostedt ei tehnyt urallaan paljokaan pisteitä, mutta hänet tunnettiin erityisesti fyysisestä pelityylistään ja jopa tappeluista.
Junioriura ja ensimmäiset Mestis-kaudet
Lostedt on Helsingin IFK:n kasvatti. Hän voitti B-nuorten SM-pronssia vuonna 1999 sekä A-nuorten SM-hopeaa vuonna 2001 ja pronssia vuonna 2002. Lostedt sijoittui kaudella 1999–2000 A-nuorten SM-liigan jäähypörssissä toiseksi 96 minuutillaan. Hän sijoittui siinä kolmanneksi sekä kaudella 2000–2001 126 minuutillaan että kaudella 2001–2002 115 minuutillaan. Viimeisimmällä A-juniorikaudellaan Lostedt pelasi myös ensimmäisen SM-liigaottelunsa HIFK:ssa.
Kaudeksi 2002–2003 Lostedt siirtyi Mestis-joukkue KJT:n puolustukseen. Hänen tulokaskautensa toi siellä 38 runkosarjaottelussa tehot 2+7=9 sekä kymmenessä karsintasarjan ottelussa yhden maalin. Lostedt jakoi runkosarjan jäähypörssin viidennen sijan Hokin Sami Siltavirran kanssa 94 minuutillaan. Kaudeksi 2003–2004 hän siirtyi Kiekko-Vantaan riveihin. Lostedt sijoittui 123 minuutillaan Mestiksen jäähypörssissä kolmanneksi. Kaudella 2004–2005 hän keräsi sarjan kaikkien aikojen jäähyennätyksensä 159 minuutillaan, joilla Lostedt voitti myös koko Mestiksen jäähypörssin. Hänen jäähymääränsä on myös Kiekko-Vantaan yhden kauden seuraennätys. Lostedt on myös 345 minuutillaan joukkueen kaikkien aikojen jäähypörssin toinen Jukka Hakkaraisen jälkeen.
Ensimmäiset SM-liigakaudet HIFK:ssa
Lostedt palasi kaudeksi 2005–2006 try-outin kautta kasvattajaseuraansa Helsingin IFK:hon. Hänen pelipaikkansa roolipelaajana sopi päävalmentaja Doug Sheddenin fyysiseen pelitapaan ja näin ollen Lostedt sai sopimuksen joukkueeseen. Hänen SM-liigan tulokaskautensa toi 48 runkosarja- ja kahdeksassa playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen, mutta runkosarjassa Lostedtille kertyi 120 jäähyminuuttia. HIFK joutui tappeluidensa vuoksi myös ongelmiin; lokakuussa 2005 Lostedtille määrättiin kolmen ottelun pelikielto ja HIFK:lle 20 000 euron sakko epäurheilijamaisesta käytöksestä. Lostedtille raskauttavaksi tekijäksi katsottiin hänen oma-aloitteisuus Lostedtin kauden kahteen ensimmäiseen tappeluun, joihin myös Sheddenin epäiltiin käskyttäneen hänet. Käskyttämiselle ei lopulta löytynyt näyttöä. Lostedtin vakituinen pelipaikka vaihtui Sheddin alaisuudessa myös lopullisesti puolustajasta hyökkääjäksi. Kesäkuussa 2006 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen HIFK:n kanssa.
Syyskaudella 2006–2007 Lostedt kärsi pitkään sormivammasta. Hän sai HIFK:ssa pienessä roolissa tililleen 25 ottelua, joissa Lostedt teki myös liigauransa avausmaalin 4. marraskuuta 2006 Tapparaa vastaan. Hänen osumansa jäi HIFK:n 4–1-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi. Tammikuussa 2007 Lostedt lainattiin yhden ottelun ajaksi Mestis-joukkue Kirkkonummen Salamoiden puolustukseen. Saman kuun lopulla, siirtotakarajalla hän siirtyi HIFK:sta suuremman peliajan perässä loppukaudeksi Espoo Bluesiin. Lostedt onnistui loppukaudella maalinteossa kerran sekä runkosarjassa että pudotuspeleissä. Hän myös voitti pudotuspelien jäähypörssin 46 minuutillaan. Toukokuussa 2007 Lostedt teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Bluesin kanssa.
Blues-vuodet
Lostedt oli alkukauden 2010–2011 ilman sopimusta, kunnes hänen uusi osoitteensa löytyi lopulta try-outilta Kiekko-Vantaasta marraskuussa 2010. Lostedt palasi puolustajan tontille ja sopi vuodenvaiheessa jatkostaan toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella. Siirtotakarajalla hän palasi loppukaudeksi Bluesiin, jossa Lostedt voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa.
Bewen kautta Jukureihin
Lokakuussa 2011 Lostedt siirtyi vapaana agenttina II-divisioonajoukkue Bewe Hockeyn riveihin. Kaudella 2012–2013 hän pelasi Bewen ja KJT-TuusKin yhdistelmäjoukkue Bewe TuusKissa Suomi-sarjaa. Lostedt kuului myös joukkueen kapteenistoon, kunnes hän siirtyi siirtotakajalla ensimmäistä kertaa urallaan Uudenmaan ulkopuolelle Mestis-joukkue Mikkelin Jukureihin. Lostedt voitti kauden päätteeksi Mestiksen-mestaruuden, mutta Tampereen Ilves vei liigakarsinnat kuitenkin otteluvoitoin 4–1. Toukokuussa 2013 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Jukureiden kanssa. Kaudella 2013–2014 Lostedt nousi joukkueen varakapteeniksi ja sijoittui Mestiksen jäähypörssissä viidenneksi 98 minuutillaan. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-hopeaa.
Lostedt ilmoitti syksyllä 2014 lopettavan todennäköisesti aktiiviuransa. Syyksi hän ilmoitti, ettei kahden lapsen isänä enää halua lähteä kovin kauaksi Helsingistä pelaamaan eikä pääkaupunkiseudulla ole juurikaan vapaita pelipaikkoja.
Lostedt pelais urallaan SM-liigassa yhteensä 174 runkosarjaottelua, teki niissä tehopisteet 5+7=12 ja sai 501 jäähyminuuttia. Pudotuspeleissä Lostedt pelasi 33 playoff-ottelua, teki niissä yhden maalin ja keräsi 99 jäähyminuuttia. Hän keräsi Mestiksessä 193 pelaamassaan runkosarjaottelussa 543 jäähyminuuttia, joilla Lostedt oli lopettaessaan sarjan kaikkien aikojen jäähypörssissä viidentenä.
Perhe
Lostedtilla on kaksi lasta.
Venäläinen ruletti
thumb|Venäläisessä ruletissa käytetään [[revolveria.]] Venäläinen ruletti on alkujaan kaksintaistelutapa mutta myös uhkapeli, jota pelataan asettamalla yksi tai useampi patruuna revolverin panosrumpuun eli sylinteriin, minkä jälkeen sylinteriä pyöräytetään ja hana viritetään katsomatta panoksen paikkaa. Sen jälkeen piippu suunnataan omaa päätä kohti ja vedetään liipaisimesta.
Kaksintaistelussa perusteena oli, että koska vainaja oli ampunut itsensä, ei muita asiaan osallisia voitu rangaista.
Koska rullassa on vain yksi luoti, mahdollisuus osua luodin kohdalle on 1: n, missä n on rullan sylintereiden lukumäärä. Kuusisylinterisessä mahdollisuus on siis 1/6 eli ~ 16,7 %.
Myös aseen mekaniikka vaikuttaa mahdollisuuksiin. Hyvin pyörivä rulla, jossa on yksi luoti, noudattaa painovoiman lakeja: painava luoti vaikuttaa siihen, että rulla voi pysähtyä useimmin siten, että luoti on rullan alaosassa pysähtyessään, täten parantaen pelaajan mahdollisuuksia – mutta vain, jos rullan annetaan pyöriä vapaasti pysähtymiseen asti.
Venäläinen ruletti tuli suurelle yleisölle tunnetuksi elokuvasta Kauriinmetsästäjä. Elokuva innoitti monia ihmisiä kokeilemaan venäläistä rulettia kohtalokkain seurauksin.
Käsitteenä venäläinen ruletti esiintyi tiettävästi ensimmäisen kerran vuonna 1937 amerikkalaisessa aikakauslehdessä julkaistussa novellissa, jossa venäläinen kersantti kertoo siitä. Erilaisista tarinoista huolimatta ei ole näyttöä, että peli olisi todellisuudessa ollut erityisen tunnettu tai pelattu juuri Venäjällä.
Suomalainen esiintyvä taiteilija Aimo Leikas kuoli venäläiseen rulettiin esiintyessään tempussa, jossa revolveriin ladattiin satunnaisesti paukkupatruunoita ja oikeita patruunoita.
Puhekielessä riskialtista toimintaa verrataan monesti venäläiseen rulettiin, vaikka riskin toteutumisen todennäköisyys olisi täysin erilainen kuin venäläisessä ruletissa.
SOHO
SOHO (Solar and Heliospheric Observatory) on ESAn ja NASAn avaruusobservatorio, joka tutkii Aurinkoa Maan ja Aurinkon välissä L1-lagrangen pisteessä. Se laukaistiin 1. joulukuuta 1995 NASAn Atlas II -kantoraketilla Kennedyn avaruuskeskuksesta Floridasta. Alun perin luotaimen oli tarkoitus toimia vain kaksi vuotta, mutta se jatkaa yhä toimintaansa 25 vuoden jälkeen; missiota on jatkettu vuoden 2020 loppuun ja mahdollisesti vuoteen 2022.
SOHOssa on 12 mittalaitetta, joilla tutkitaan Aurinkoa. Kiinnostuksen kohteita ovat muun muassa Auringon sisäosat ja seismologia, purkaukset ja niiden aikaansaamat partikkelit, pilkut, korona ja aurinkotuuli sekä sen käyttäytyminen avaruudessa.
Auringon tarkkailun ohella SOHOa on käytetty myös muiden muassa komeettojen havaitsemiseen. SOHOn instrumenteilla on löydetty lähes 3 000 komeettaa ja pystytty selvittämään niiden rakennetta ja koostumusta, kuten vesipitoisuutta. Esimerkiksi Auringon hyvin läheltä ohittanutta komeetta ISON ia voitiin seurata sillä yötä päivää. Tieteellisen toiminnan lisäksi SOHOa käytetään avaruussään ennustamiseen.
SOHOn havaintojen perusteella on tehty yli 5 000 tiedejulkaisua. SOHOn havaintojen myötä yleiskuva Auringosta staattisena objektina muuttui, kun sen dynaaminen luonne paljastui.
Avaruusalus
SOHO on 3-akselistabiloitu avaruusalus. Se kiertää Aurinkoa 1,5 miljoonaa kilometriä lähempänä kuin Maa sijaiten Maa-Aurinko-akselilla olevassa ns. L1-Lagrangen pisteessä halo-kiertoradalla. Täten se ei ole Maan satelliitti vaan avaruusluotain, joka kiertää Aurinkoa.
SOHO painoi laukaistaessa 1 850 kg, josta hyötykuormaa on 650 kg. Avaruusaluksen laatikkomaisen rungon koko on 3,7 × 2,4 × 2,3 m. Se koostuu hyötykuormamoduulista (PLM, payload module), joka sisältää kaikki tieteelliset laitteet, ja ”huolto”moduulista (SVM, service module), joka sisältää aluksen muut järjestelmät mukaan lukien kärkiväliltään 9.3 m olevat aurinkopanelit.
Mittalaitteet
SOHO:ssa on 12 eri mittalaitetta:
ERNE-partikkeli-instrumentti on Turun yliopiston ja SWAN-aurinkotuuli-instrumentti on Ilmatieteen laitoksen Ranskan kanssa yhteistyössä toteuttama. Niiden valmistajia olivat muiden muassa VTT ja Patria. ERNE ja ranskalais-suomalainen SWAN olivat Suomen avaruusteollisuuden alkuajan suurponnistuksia.
Suwarrow
Suwarrow on atolli Cookinsaarten pohjoisosassa, Tyynellä valtamerellä. Se sijaitsee 1 300 kilometriä päiväntasaajalta etelään ja 825 kilometrin päässä Rarotongalta, Cookinsaarten pääsaarelta. 0,4 neliökilometrin saarella asuu vain kaksi valtion palkkaamaa hoitajaa. Saarella 1950–1970-luvuilla asuneen Tom Nealen kirjoittaman omaelämäkerran An Island to Oneself (1966) takia Suwarrow on pienuudestaan huolimatta ehkä tunnetuin Cookinsaarista.
Historia
230px|thumb|vasen|Anchoragen luotoa. Ennen eurooppalaisten tuloa saarella kävi polynesialaisia merenkulkijoita, mutta he eivät perustaneet sinne vakituista asutusta. Heidän tiedetään kuitenkin oleskelleen saarella väliaikaisesti, koska sieltä on löydetty leiripaikkoja. Saari on mahdollisesti lähisaarten asukkaiden legendoissa mainittu Malo.
Maantiede
230px|thumb|oikea|[[NASA:n ottama kuva Suwarrowista.]] Pinta-alaltaan 0,4-neliökilometrinen Suwarrow on Cookinsaarten ainoa kansallispuisto. Saarella onkin tuhansia merilintuja ja sitä ympäröivissä vesissä on runsaasti merieläimiä, joihin lukeutuvat muun muassa erilaiset trooppiset kalat, hait, merikilpikonnat ja kookosravut. Saari on pääasiallinen pesimäpaikka pikkufregattilinnulle, valkotropiikkilinnulle, ruskosuulalle ja yhdeksälle muulle lintulajille. Se on lisäksi tärkeä levähdyspaikka vaarantuneelle alaskankuoville. Suwarrow ympäröi suurta laguunia, jolle pääsee useimmista pohjoisten Cookinsaarten laguuneista poiketen laivallakin. Saaren muodostaman kehän pituus on 80 kilometriä. Saaren mataluuden takia myrskyjen aikaan aallot saattavat ylittää koko saaren. Saaren kaksi hoitajaa asuvat Anchoragen luodolla. Heidän tehtävänään on muun muassa vahtia, että vierailevat laivat eivät häiritse merilintuja.
Ranskan Grand Prix 2007
Ranskan Grand Prix 2007 (virallisesti Formula 1 Grand Prix de France 2007) oli Formula 1 -kauden 2007 kahdeksas osakilpailu, joka ajettiin 29. kesäkuuta.–1. heinäkuuta Magny-Coursin moottoriradalla Ranskassa. Kilpailun voitti Ferrarin suomalaiskuljettaja Kimi Räikkönen, jolle voitto oli kauden toinen ja uran 11:s. Kyseessä oli samalla ensimmäinen suomalaisvoitto Ranskassa.
Ennakkotunnelmat
Kanadan GP:ssä rajusti ulos ajanut BMW Sauberin Robert Kubica sai torstaina lääkäreiltä ajoluvan osallistua Ranskan GP viikonloppuun.
Vapaat harjoitukset
Ensimmäiset vapaat harjoitukset ajettiin perjantaina kello 10 paikallista aikaa (kello 11 Suomen aikaa). Harjoitusten aluksi McLarenin Lewis Hamiltonin jäi radan varteen, kun auton varojärjestelmä sammutti moottorin sen lämpötilan ollessa liian alhainen. Hamilton pääsi myöhemmin takaisin radalle ajaen kuudenneksi nopeimman ajan. Nopeinta vauhtia piti yllä Ferrarin Kimi Räikkönen ennen tallikaveri Felipe Massaa.
Toiset vapaat harjoitukset ajettiin perjantaina kello 14 paikallista aikaa (kello 15 Suomen aikaa). Harjoitusten aluksi nähtiin erikoinen yhteenajo kun Super Agurin Anthony Davidson törmäsi varikkosuoralla Toro Rosson Vitantonio Liuzzin auton vasempaan takarenkaaseen menettäen etusiiven. Red Bullin Mark Webber jäi radan varteen auton vaihdelaatikkovian takia. Ferrarit olivat jälleen kärjessä, tällä kertaa Massa nopeampana, ennen kolmanneksi ajanutta yllättäjää Toro Rosson Scott Speediä.
Kolmannet vapaat harjoitukset ajettiin lauantaina kello 11 paikallista aikaa (kello 12 Suomen aikaa). McLarenin Fernando Alonso kärsi ongelmia auton jousituksen ja hydrauliikan kanssa. Harjoitukset keskeytettiin hetkeksi, kun rataa reunustava keinonurmimatto alkoi repsottaa. Nopein oli Hamilton ennen Ferrareita. Kovalainen oli neljäs.
Aika-ajot
Aika-ajojen jälkeen tapahtui helikopterionnettomuus Magny-Coursin radan lähettyvillä, kun helikopteri oli poistumassa illalla rata-alueelta. Turmassa kuoli yhteensä kolme henkilöä, joista yksi oli Alonson hyvä ystävä Emmanuel Longobardi.
Kierrokset 1–26
Kilpailu alkoi sunnuntaina klo 14 paikallista aikaa (kello 15 Suomen aikaa). Kilpailusta luvattiin sateista ja ennen kilpailua rata oli märkä, mutta kuivui ennen lämmittelykierroksen alkua. Radalle jouduttiin laittamaan myös hiekoitushiekkaa Porsche Supercup -kilpailussa sattuneen öljyvuodon takia.
Ennen kilpailun starttia Adrian Sutilin auto hyytyi lähtöruudukkoon sähkövian takia, jonka vuoksi hän joutui vaihtamaan vara-autoon. Startissa Felipe Massa piti paikkansa, mutta Kimi Räikkönen ohitti Lewis Hamiltonin, joka joutui ensimmäistä kertaa ohitetuksi lyhyellä F1-urallaan. Letkan keskivaiheilla tapahtui paljon kolarointia, muun muassa Jarno Trulli ajoi hiusneulamutkassa Heikki Kovalaisen perään. Trulli joutui keskeyttämään varikolle, mutta Kovalainen pääsi jatkamaan kilpailua, vaikka se olikin täysin pilalla. Hieman taempana myös Anthony Davidson ja Vitantonio Liuzzi joutuivat keskeyttämään edellä mainitun ajettua Liuzzin perään. Ruudusta 10 vaihdelaatikko-ongelmien vuoksi lähtenyt Fernando Alonso nousi lähdössä kahdeksanneksi.
Ennen ensimmäisiä varikkokäyntejä paras kaksintaistelu nähtiin sijasta seitsemän kamppailevien Nick Heidfeldin ja Alonson välillä. Selkävaivoista kärsinyt Heidfeld piti sitkeästi paikkansa, vaikka Alonso oli mutkissa vähällä tulla ohi, mutta leveäksiajo tuhosi kuitenkin espanjalaisen ohitusmahdollisuuden.
Massa jatkoi kärjessä ensimmäiseen varikkopysähdyksensä, kierrokselle 19 asti. Kierroksella 15 ero hänen ja toisena olleen Räikkösen välillä oli jäänyt viiteen sekuntiin. Molemmat McLarenit (Hamilton ja Alonso) kävivät kahta kierrosta aikaisemmin varikolla palaten radalle sijoille seitsemän ja yhdeksän Massan kanssa samalla kierroksella varikolle tulivat myös sijoilla kolme ja neljä olleet Robert Kubica ja Giancarlo Fisichella. Nico Rosberg teki pysähdyksensä kierrosta myöhemmin. Kilpailun johtoon noussut Räikkönen teki stoppinsa kierroksella 22 palaten radalle toisena, Massan noustua takaisin kärkeen. Varikkopysähdyksien ansiosta kolmanneksi noussut Heidfeld tuli myös varikolle. Alonso puolestaan nousi samalla kierroksella seitsemännelle sijalle ohitettuaan Fisichellan.
Kierrokset 27–51
Ferrari jatkoi tukevassa kaksoisjohdossa. Kolmantena ollut Hamilton oli jäänyt toisena olleesta Räikkösestä 8,3 sekuntia. Kierroksella 27 Kovalainen tuli tekemään toisen, ja ensimmäisen suunnitellun pysähdyksensä. Alonso joutui taas yrittämään ohitusta edelleen sattuneesta Heidfeldistä, mutta edelleen onnistumatta. Kierroksella 29 varikkopysähdystään tehnyt Spykerin Christijan Albers lähti liikkeelle varikolta liian aikaisin, bensaletkun jäädessä kiinni hänen autoonsa. Matka päättyi kuitenkin jo varikkosuoralta lähdettäessä nurmikolle. Albers sai tilanteesta 6 800 dollarin (eli noin 5 100 euron) sakot. Alonson yrittäessä edelleen ohitusta Heidfeldistä, viidenneksi noussut Jenson Button tuli ensimmäiselle stopilleen, kun Adrian Sutil sai varikonläpiajorangaistuksen ajettua ylinopeutta varikolla.
Räikkösen kutistaessa eron Massaan 1,4 sekuntiin, pääsi kierroksella 33 Alonso viimein ohi Heidfeldistä eräässä radan shikaaneista.
Toinen varikkoruljanssi alkoi kierroksella 37 kun kolmantena ollut Hamilton tuli tekemään pysähdyksensä, samoin kuin Alonso. Palattuaan radalle, Hamilton joutui taistelemaan kolmossijastaan Kubican kanssa, onnistuen lopulta voittamaan niukasti. Alonson epäonninen viikonloppu jatkui hänen ajettuaan leveäksi kierroksella 39 päästen kuitenkin palaamaan radalle.
Kierrokset 52–70
Joukon hännille alkukolaroinnin vuoksi pudonnut Kovalainen taisteli sijasta 15 Alexander Wurzin kanssa, joka päättyi molempien ajettua mutkan leveäksi, Wurzin pysyessä edellä. Fisichellan taakse toisen kerran pudonnut Alonso yritti ohitusta viimevuotisesta tallikaveristaan, mutta ei koskaan onnistunut siinä. Kovalainen tuli kolmannelle pysähdykselleen kierroksella 55. Kierroksella 57 sijalla 16 ajaneen Scott Speedin autoon iski vaihdelaatikkovika ja tuloksena keskeytys.
Tämän jälkeen sijoitukset eivät muuttuneet, Räikkönen sai kunnian voittaa F1-kilpailun Magny-Coursin radalla, ensimmäisenä suomalaisena. Massa oli toinen ja Hamilton kolmas. Muut pistesijat menivät Kubicalle, Heidfeldille, Fisichellalle, Alonsolle ja Buttonille, joka avasi Hondan pistetilin kyseisellä kaudella.
Tilanne kuljettajien ja valmistajien MM-sarjassa
{|
Irakin hašemiittinen kuningaskunta
Irakin hašemiittinen kuningaskunta oli nykyisen Irakin alueella vuosina 1932–1958 sijainnut valtio. Sitä edelsi Ison-Britannian entisen Osmanien valtakunnan alueelle perustama Kansainliiton mandaatti, joka perustettiin vuonna 1920.
Irakin mandaatin ja kuningaskunnan perustaminen merkitsi valtavaa muutosta alueen politiikassa ja ihmisten elämässä. Se vaati ihmisiltä uudenlaista identiteettiä ja uusia stategioita siinä, miten hallinnosta saattoi hyötyä. Uuden valtion perustavana heikkoutena oli se, että Iso-Britannia rakensi sen pienen väestöpohjan varaan. Hallintoon otettiin väistyneen Osmanien valtakunnan huippuvirkamiehiä, joiden sosiaalinen status joko pysyi ennallaan tai nousi uuden hallinnon myötä. Lisäksi mukaan otettiin varakkaita maanomistajia, jotka hyötyivät poliittisesta vakaudesta. Nämä ryhmät olivat yleensä sunniarabeja, jotka edustivat lähinnä 20% koko väestöstä.
Monarkia päättyi Irakissa 14. heinäkuuta 1958 tapahtuneessa sotilasvallankaappauksessa, jolloin lähes kaikki hallitsijasuvun jäsenet surmattiin. pienoiskuva|[[Faisal I (1885–1933), Irakin ensimmäinen kuningas]] pienoiskuva|Bagdad vuonna 1932.
Irakin mandaatti
Ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheessa Iso-Britannia otti haltuunsa Osmanien valtakunnan Basran, Bagdadin ja Mosulin provinssit.Basra ja sen ympäristö tosin vallattiin jo vuoden 1914 lopussa. Basran kauppiaat jotka olivat tottuneet brittien läsnäoloon Persianlahdella tervehtivät brittejä vapauttajina. Kun Osamanit lopettivat sodan vuoden 1918 lokakuussa, piti tulitaukosopimuksen mukaan kaikkien Mesopotamian alueen varuskuntien antautua briteille. Mosulin komentaja vastusti, sillä hänen mukaansa Mosul ei ollut Mesopotamiaa.
Bagdadissa olivat varakkaat perheet pohtineet vuodesta 1915 alkaen, miten ryhdyttäisiin avoimeen kansannousuun Osmaneja vastaan. Osmanien joukkojen läsnäolo oli kaupungissa kuitenkin niin vahva, että vastarinnan ei katsottu voivan menestyä. Moni armeijaikäinen mies vetäytyi autiomaahan jossa joko antautui briteille tai liittyi alueella Osmaneja vastaan taistelleisiin pieniin joukkoihin. Näistä pienistä joukoista muodostui myöhemmin itsenäisen Irakin armeija. Kirkukissa kurdit ottivat kaupunkiin toukokuussa 1918 saapuneet britit vastaan vapauttajina.
Sodan jälkeen piti harkita millainen hallinto piti alueelle muodostaa. Toinen suuntaus kannatti alueen ottamista suoran brittihallinnon alaisuuteen ja muodostaa siitä siirtomaan. Toinen koulukunta toivoi, että nousussa oleva arabinationalismi auttaisi muodostamaan epäsuoran hallinnon.
Brittien kiistellessä alueen hallintotavasta nousi kansa kapinaan brittivaltaa vastaan vuonna 1920. Se levisi kaikkialle paitsi brittien miehittämiin suurimpiin kaupunkeihin. Samaan aikaan emiiri Faisal, joka oli hašemiittien sukua, julistautui Damaskoksessa Syyrian kuninkaaksi. Irakilaiset nationalistit toivoivat hänen veljestään kuningasta maalleen. Ranskalaiset torjuivat Faisalin vaatimukset, joka kääntyi nyt brittien puoleen.
Kapina Irakissa saatiin kukistettua, mutta Britanniassa kansan yleinen mielipide vaati "poistumista Mesopotamiasta". Irakissa nationalistit vaativat itsenäisyyttä ja britit päätyivät tarjoamaan Faisalille mandaattia. Faisal suostui sillä ehdolla, että kansa pyytää hänet kuninkaakseen. Lisäksi hän vaati mandaatin tilalle liittosopimuksen. Brittien hallituksesta Winston Churchill päätyi tukemaan ajatusta kuunneltuaan T. E. Lawrencea, joka oli arabien sympatisoija ja tunnettiin nimellä "Arabian Lawrence".
Uusi hallitus aloitti toimintansa vuoden 1920 marraskuussa. Siihen kuului kaksikymmentäyksi ansioitunutta irakilaista, jotka olivat kotoisin kaikista kolmesta entisestä Osmanivaltakunnan provinssista. Suurin osa jäsenistä oli sunniarabeja, mutta edustuksensa olivat saaneet myös šiialaiset, kristityt ja juutalaiset.
Vuonna 1921 pidetyssä Kairon konferenssissa sovittiin, että Irakin hallitus perustuu parlamentarismiin ja maalle laaditaan perustuslaki. Kansanäänestys vahvisti Faisalin vallan, ja hänet julistettiin Irakin kuninkaaksi 23. elokuuta 1921. Lokakuussa 1922 laadittiin sopimus Ison-Britannian kanssa ja Irakin hallitus lupasi kunnioittaa uskonnonvapautta ja tehdä yhteistyötä Kansainliiton kanssa. Iso-Britannia velvoitettiin auttamaan armeijan ja oikeuslaitoksen perustamisessa sekä talousasioissa. Sopimuksen piti kestää 20 vuotta ja Iso-Britannia lupasi valmistella Irakin Kansainliiton jäsenvaltioksi mahdollisimman pian.
Uusi hallinto ryhtyikin heti työhön. Irakin armeija perustettiin vuonna 1921 ja 600 irakilaista Osmanien armeijassa palvellutta irakialaista upseeria tuli sen palvelukseen. Vaalilaki astui voimaan toukokuussa vuonna 1922. Maahan tuli heti kaksi puoluetta, "Watani" (Isänmaalliset) ja "Nahda" (Herääminen). Puolueet koostuivat lähinnä ylemmän keskiluokan bagdadilaisista. Ne järjestivät kokouksia, mielenosoituksia ja julkaisivat lehtiä. Perustuslakia säätänyt kokous aloitti työnsä vuonna 1924.
Vuosien 1923- 1927 välissä brittien roolia Irakissa voi kuvailla neuvoa-antavaksi. Lontoon poliitikot ja ja Bagdadiin lähetetyt virkamiehet tajusivat, että maa tulee itsenäistymään ennemmin kuin oli kaavailtu. Näin ollen päädyttiin politiikkaan, jolla haluttiin rakentaa toimiva valtio nopeasti ja tehokkaasti, mutta mahdollisimman halvalla. Vuoden 1927 tienoilla britit päättivät nopeuttaa vetäytymisaikatauluaan ja kaunistelivat Kansainliitolle annettuja raportteja maan kehityksestä. Niiden irakilaisten ääntä, jotka valittivat virkamiesten epäpätevyydestä, ei niissä kuultu.
Mandaattiaikana Irakissa käytti korkeinta valtaa brittiupseeri, joita ehti olla mandaattiaikana kaikkiaan neljä. Kaikki joutuivat luovimaan läpi hankailien aikojen ja noudattamaan Lontoosta saatua huonoa ja usein ristiriitaista ohjeistusta. Maahan alkoi muodustua sunnimuslimeista hallinnollinen eliitti, joka tunsi toisensa Osmanien valtakaudelta upseerikoulusta ja alkoi yhdistyä avioliittojen kautta. Tästä joukosta löytyi maalle sen sen pitkäaikainen pääministeri Nuri al-Said. Kaiken huipulla oli luonnollisesti kuningas Faisal I.
Pohjustuksena itsenäisyydelle, solmittiin vuonna 1930 Irakin ja Ison-Britannian välillä liittosopimus. Sopimuksen mukaan Irakin tuli yhteisissä ulkopoliittisissa asioissa konsultoida ensin Isoa-Britanniaa ja jos sitä uhkasi sota naapurimaiden kanssa olisi ensiksi pyydettävä neuvotteluapua Kansainliitolta. Ison-Britannian ilmavoimille annettiin oikeus pitää tukikohtia lähellä Basraa ja Eufrates-joen länsipuolella, mutta korostettiin, että kyse ei ole miehitysjoukoista. Sopimuksen voimassaoloajaksi sovittiin 25 vuotta ja se astuisi voimaan heti kun maa liittyisi Kansainliittoon. Tulevia ongelmia pohjusti Kuwaitin kysymys. Hallitukset vahvistivat kirjeillä Kuvaitin eron Irakista, mutta sopimusta ei koskaan ratifioitu Irakin parlamentissa. Osa Kuwaitista oli aikoinaan kuulunut Osmanien valtakunnan Basran provinssiin.
Heti mandaattiajan alettua ryhdyttiin tutkimaan ja kehittämään Irakin taloudellista potentiaalia. Talous oli Osmanien valtakaudella perustunut lähinnä viljan ja taateleiden viljelyyn. Puuvillan kasvatusta oli yritetty, tosin laihoin tuloksin. Brittiläiset asiantuntijat osoittivat, että Irakin maaperä ja ilmasto sopivat hyvin puuvillan kasvatukseen ja osa irakilaisista yrittäjistä investoi sen kasvatukseen. Puuvillan vientiponnistelut käynnistyivät kuitenkin kun sen hinta alkoi 1920-luvulla laskea ja se romahti kun talouskriisi alkoi vuonna 1929.
Teollisuutta uudessa valtiossa oli vain vähän. Lähes kaiken tarvittavan valmistivat perinteiset käsityöläiset. Joitakin teollisuusyrityksiä perustettiin tekstiili- ja rakennusalalle yksityistyisten investointien turvien. Niiden ongelmana oli, että niiden lähes ainoa asiakas oli Irakin valtio. Kun valtio joutui talousvaikeuksiin, joutuivat teollisuusyritykset irtisanomaan henkilöstöään.
Vuonna 1930 hallitus palkkasi Sir Hilton Youngin tutkimaan maan heikkoa taloutta ja ehdottamaan muutoksia. Verotulot olivat maassa heikentyneet. Syinä tähän olivat hänen mukaansa viljelysmaan suolaantuminen ja maatilojen työvoimapula. Hänen mukaansa maan talouseliitti tarvitsi radikaalia muutosta ajattelussaan jotta asia saataisiin kuntoon. Sen olisi katkaistava suhteitaan hallitsijoihin ja käynnistettävä uudistukset maanomistusoloissa. Maanomistus oli tuolloin pääsylippu yhteiskunnan yläkerroksiin.
Kesäkuussa vuonna 1931 Kansainliitto oli sitä mieltä, että Irak voi itsenäistyä seuraavan vuoden aikana. Esitettiin kuitenkin huomio, että vähemmistöjä, etupäässä kurdeja ja assyrialaiskristityyjä pitää suojella. Assyrialaiskristityt olivat niin huolestuneita, että kokouksessaan lokakuussa 1931 he pyysivät Kansainliitolta lupaa muuttaa joko Syyriaan tai kokonaan pos Lähi-Idästä.
Itsenäisyyden alkutaival
Irakin hašemiittinen kuningaskunta sai itsenäisyytensä vuonna 1932. Valtio oli tuolloin vielä melko huteralla pohjalla. Itsenäistyminen johtui kahdesta vaatimuksesta; britit halusivat "pojat pois Mesopotamiasta" ja kuningas Faisal I oli vaatinut joka vuosi itselleen suurempaa itsenäisyyttä. Tilanne oli myös sikäli ristiriitainen, että Irakin piti olla mahdollisimman itsenäinen, mutta samalla tuli turvata Ison-Britannian edut lähi-idässä. Maan armeija oli itsenäistymisen hetkellä niin heikko, että se ei olisi pystynyt puolustamaan valtion rajoja ja lisäksi se oli riippuvainen brittien taloudellisesta tuesta. Itsenäistyessään lokakuussa vuonna 1932 se otettiin Kansainliiton jäseneksi. thumb|240px|Kirkukin lähistöllä sijainnut öljylähde vuonna 1932. Itsenäistymisen yhteydessä oli kuningas kutsunut pääministeriksi oppositiojohtaja Rashid Ali al-Gaylanin ja näytti siltä, että maa kehittyy vakaana valtiona. Uudella hallituksella oli suunnitteilla uudistuksia. Ensimmäiset ongelmat ilmenivät jo vuonna 1933, kun maan pohjoisosissa asuva kristittyjen assyrialaisten vähemmistö huolestui turvallisuudestaan. Assyrialaisille oli annettu turvatakuut jo mandaatin aikana, mutta nyt he vaativat uusia. Kuningas oli Euroopassa ja pääministeri päätti, että nyt käytetään voimaa. Irakin joukot surmasivat tuhansia assyrialaisia. Asiasta nousi kysely Kansainliitossa ja kuningas Faisal I palasi nopeasti maahan. Kotiinpalatessaan hän huomasi, että osa armeijasta ei totellut häntä ja se palautettiin kovalla kädellä ruotuun. Kuningas, joka oli aina nauttinut oikeudenmukaisen ja neuvottelevan hallitsijan mainetta, sai nyt maineelleen kovan kolauksen.
Assyrian ongelmia käsiteltyään kuningas palasi Eurooppaan hoitamaan terveyttään. Sydänvaivoista kärsinyt kuningas kuoli Sveitsissä vuonna 1933. Assyrian joukkomurhat merkitsivät loppua Rashid al-Gaylanin hallitukselle ja tilalle nimitettiin maltillisista poliitikoista koostunut hallitus.
Kun muodollinen itsenäisyys oli saatu, ryhtyi älymystö keskustelemaan maan identiteetistä. Osa halusi maasta arabimaan ja osa ryhtyi luomaan erityistä irakilaista identiteettiä. Kumpikaan ryhmittymä ei kannattanut demokratiaa, heidän mielestään asia ei ollut kansan päätettävissä. Sen sijaan tarvittaisiin vahva hallitus. pienoiskuva|[[Ghazi (1912–1939), Irakin toinen kuningas]] Uudeksi kuninkaaksi nousi Faisal I:n kuoleman jälkeen hänen poikansa Ghazi I, joka oli vasta 21- vuotias ja poliittisesti kokematon. Uudella hallitsijalla oli playboyn ja nopeiden autojen rakastajan maine. Hän ei pitänyt siitä, että Iso-Britannia piti joukkojaan maassa ja hänen sanotaan sympatisoineen kansallissosialistista Saksaa. Lisäksi häneltä puuttui isän kyky kuunnella eri kansalaisryhmiä ja sovitella näiden välisiä ristiriitoja.
Tammikuussa 1935 Eufrat-joen keskivarrella syttyi vakavia mellakoita. Se sai alkuunsa Shia-johtajien ja ajatollah Muhammed Kashif al-Ghitan tapaamisesta. Heimojen ristiriidoista keskusteltiin samoin peltojen kasteluun liittyneistä ongelmista. Heimojohtajat ja hengenmiehet hyväksyivät Irakin valtiovallan, mutta shiat halussivat luonnollisesti enemmän vaikutusvaltaa kuin heille oli suhteessa väkilukuunsa annettu. Lisäksi vaadittiin verojen alentamista. Tapahtumat johtivat parlamentin hajottamiseen, minkä shiat ottivat loukkauksena ja lopulta viikon sisällä armeija lähetettiin tukahduttamaan mellakat. Kuninkaan arvovalta kärsi kolauksen.
Maahan syntynyt eräänlainen valtatyhjiö nostatti maassa poliittista myrskyä. Sitä oli jo ennestään lietsottu muun muassa lehdistön esiinnostamilla skandaaleilla, palatsijuonilla ja niiden aiheuttamilla vaatimuksilla pääministerin erosta, jotka toteutuivat vuosina 1932 ja 1934. Lisäaineksensa toivat perinteiset vallastaan huolestuneet heimopäälliköt, jotka eivät halunneet alistua kilpailevan heimon edustajien johtajiksi. Levottomissa oloissa tapahtui maan ensimmäinen sotilasvallankaappaus vuonna 1936.
Poliittista epävakautta
Ensimmäisen sotilasvallankaappauksen takana oli kaksi kilpailevaa ryhmittymää. Ensimmäiseen ryhmittymään kuului vanhoja poliitikkoja, jotka halusivat säilyttää valtansa vaikka väkivaltaa käyttämällä. Toiseen ryhmään, nimeltään Ahali, kuului nuoria upseereita, joita elähdytti ajatus sosialismista ja sosiaalisista uudistuksista.
Vanhoja poliitikkoja edustanut ryhmä yllytti kenraali Bakr Sidqin kaappaamaan vallan. Tämän johtamat joukot ottivat Bagdadin haltuunsa ja vaativat hallituksen eroa. Myös kuningas vaati sitä ja hallitus erosi. Kaappauksen seurauksena Hikmet Suleimanista tuli pääministeri ja Siddiqistä yleisesikunnan komentaja. Siddiqi murhattiin, mutta maa ei palannut siviilivaltaan. Sosiaalisiin uudistuksiin ei ryhdytty, mutta tietynlaisena myönnytyksenä shiat saivat lisää ministeripaikkoja hallituksesta. Siddiqin murhan jälkeen armeijalla ei ollut johtajaa eikä se ollut yhtenäinen ja kilpailevat upseerit hakeutuivat kalastelemaan siviilipoliitikkojen huomiota.
Poliittisesta epävakaudesta huolimatta Irak kehittyi 1930-luvulla. Kirkukin lähettyviltä löydettiin öljyä vuonna 1927 ja Al-Kut niminen keinokasteluprojekti saatiin valmiiksi vuonna 1934. Öljyputki Välimerelle saatiin rakennettu vuonna 1935 ja rautatielinja Persianlahdelle saatiin valmiiksi. Rautatiet kansallistettiin brittiläisiltä yhtiöiltä vuonna 1935. Maassa rakennettiin paljon ja ulkomaankauppa ja koulutussektori kasvoivat. Uusia projekteja suunniteltiin ja niiden rahoitus ajateltiin hankkia öljytuloilla. Ulkopolitiikassa koettiin onnistuminen, kun aluekiista Syyrian kanssa päättyi Irakin eduksi.
Syyrian suunnalla tapahtunut ulkopoliittonen menestys ei peittänyt alleen jatkuvaa huolta Iranin kanssa olleista rajakiistoista. Shatt al-Arab -joki oli ja on Irakin ainoa pääsy merelle ja raja oli merkitty epämääräisesti. Iran muutti sopimusta yksipuolisesti vuonna 1932, esittäen, että raja menee joen syvimmästä kohdasta, mikä oli Irakille erittäin epäedullista. Irak vei asian Kansainliiton ratkaistavaksi. Kansainliitto ei osannut asiaa päättää, joten maat kävivät kahdenkeskiset neuvottelut. Lopputulos oli kompromissi, jossa kumpikin osapuoli sai käyttää virtaa ja turvasi kummankin valtion edut.
Nopeista autoista pitänyt hallitsija kuoli 5. huhtikuuta 1939 auto-onnettomuudessa. Kuningas oli ajanut autoa itse. Yhä edelleen esiintyy spekulaatioita siitä, oliko kuolema onnettomuus vai murha.Hänen valtakaudellaan kuninkaan osuus politiikassa oli vähentynyt ja merkittävintä osaa politiikassa näyttelivät siviilipoliitikot ja armeija. Uusi kuningas, Faisal II oli vain neljävuotias ja sijaishallitsijaksi nimitettiin hänen setänsä Abdulilah, joka toimi tehtävässä 14 vuotta.
Sijaishallitsija Abdulilah oli ulkopoliittiselta ajattelultaan brittiläismielinen ja suhtautui torjuvasti panarabialaisuuteen. Sisäpoliittisesti hänen valtaantulonsa horjutti herkkää tasapainoa armeijan ja siviilipoliitikoiden välillä.
Samoihin aikoihin alkoivat tunnelmat Euroopassa kiristyä kansallissosialisten Saksan noustessa uhmaamaan Ranskaa ja Iso-Britanniaa. Iso-Britannia alkoi painostaa Irakia tiiviimpään liittosuhteeseen kanssaan. Samaan aikaan Saksan suurlähetystö Bagdadissa teki kiivasta propagandaa omasta asiastaan. Sijaishallitsija ja poliitikot yrittivät tasapainoilla näiden välissä.
Toisen maailmansodan aika
Toinen maailmansota alkoi 1. syyskuuta 1939. Pääministeri Nuri al-Said piti liittosuhdetta Ison-Britannian kanssa Irakin turvallisuuden takeena ja olisi halunnut julistaa sodan Saksalle. Hänen ministerinsä kieltäytyivät, sillä ajattelivat, että Saksa saattaa voittaa sodan. Irak ei julistanut sotaa Saksalle eikä myöhemmin Italialle. Kun Ranska kärsi vuonna 1940 tappion, alkoi yleinen mielipide kääntyä brittejä vastaan. Ranskaa ja Isoa-Britanniaa pidettiin arabien miehittäjinä ja Saksaa arabien itsenäisyyden ja yhtenäisyyden takaajana. Maan upseerikunta ei enää halunnut tehdä yhteistyötä brittiupseerien kanssa. Uusi pääministeri Rašid Ali al-Kailani, joka oli sallinut brittien vahvistaa joukkojaan tukikohdissa pakotettiin eroamaan. Vuonna 1941 armeija palautti hänet pääministeriksi, sillä hän oli nyt kääntynyt tukemaan arabinationalistien asiaa. Tilanne alkoi kriisiytyä.
Kriisiytynyt tilanne johti lopulta vuonna 1941 sotaan. Ennen sitä, vuosina 1940–1941, Irakin pan-arabiliikkeen johtajat olivat käyneet salaisia neuvotteluja akselivaltojen kanssa. Armeija kaappasi vallan ja asetti pääministeriksi Rašid Ali al-Kailanin. Sijaishallitsija ja Nuri al- Said katsoivat viisaammaksi poistua maasta. Kuningas Faisal II jäi maahan, mutta hänelle nimettiin uusi sijaishallitsija. pienoiskuva|hochkant|Nuri al-Said, Irakin pitkäaikainen pääministeri. Vuonna 1941 britit lähettivät ilmavoimensa tukikohtaan myös maajoukkoja.Irakin kansallismielisiä tämä raivostutti, mutta siinä nähtiin myös tilaisuus iskeä brittejä.Tämä aiheutti huhtikuussa 30 päivää kestäneen sodan, jonka aikana Irak yritti saada apua Saksalta ja Italialta. Nämä toimittivat maahan pienen aselastin. Sota päättyi toukokuussa Irakin armeijan tappioon ja britit miehittivät maan. Nyt maanpakoon lähtivät Rashid Ali al-Guylani ja pan-arabiliikehdinnän kärkinimet. Sijaishallitsija ja maltilliset poliitikot palasivat Bagdadiin ja antoivat briteille mitä he halusivat, kuljetuspalveluita ja tietoliikenneyhteyden sekä sodanjulistuksen akselivalloille vuonna 1942. Neljä sotasyyllisiksi nimettyä irakilaista upseeria teloitettiin. Britannian interventio lopetti Irakissa ajan, joka oli vallankaappausten leimaamaa.
Sodan aikana Bagdadiin syntyi pieni valtatyhjiö. Ennen hallituksen ja brittijoukkojen saapumista kaupunkiin, sinne oli jäänyt pelkästään kaupungin johtaja. Hänellä ei ollut keinoa estää kaupungissa alkaneita juutalaisvainoja, jotka vaativat 200 juutalaisen hengen. Juutalaisten omistamien liikkeiden hävittäminen kesti kaksi päivää ja loppui vasta kun brittijoukot puuttuivat asiaan. Irakin juutalaisyhteisö pitää näitä tapahtumia historiansa käännekohtana.
Toisen maailmansodan aikana liberaalit ja maltilliset virtaukset vahvistuivat Irakin politiikassa. Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton liittyminen sotaan ja liittoutuneiden lupaukset vapaudesta ja demokratiasta sai monet odottamaan parempaa tulevaisuutta sodan jälkeen. Sijaishallitsija kutsui maan poliittiset johtajat vuonna 1945 kokoukseen, jossa toi esille suuren yleisön tyytymättömyyden tilanteeseen. Hän vaati toimivaa parlamentarismia ja maahan piti muodostaa toimivia poliittisia puolueita. Lisäksi luvattiin sosiaalisia ja uudistuksia. Maa oli myös ulkopoliittisesti aktiivinen ja oli vuonna 1945 perustamassa arabiliittoa.
Sodan jälkeinen nousukausi
Sijaishallitsijan puhe otettiin innostuneesti vastaan ja ensimmäiset puolueet syntyivät. Niistä merkittävimmät olivat Kansallinen demokratiapuolue ja Itsenäisyyspuolue. Ensimmäinen oli tavallaan vastine eurooppalaisille sosiaalidemokraateille, sen jäsenet halusivat maahan sosiaalisia muutoksia parlamentarismilla. Jälkimmäinen puolue oli kiinnostunut panarabialaisista aatteista, eikä kovinkaan kiinnostunut sosiaalisista uudistuksista. Myös ensimmäiset sosialistiset puolueet perustettiin. Niiden aatteet eivät saaneet juurikaan kannatusta muualta kuin kaupunkien yläluokasta. Uusi hallitus muodostettiin tammikuussa vuonna 1946 ja pakotettiin eroamaan muutamaa kuukautta myöhemmin, sillä vanhat poliitikot olivat huolissaan asemastaan. Nuri al-Said muodosti jälleen hallituksen, mutta hallitus ei ollut suosittu. Päätettiin järjestää vaalit, mutta oppositio boikotoi niitä, sillä se epäili vaalien rehellisyyttä. Nuri al-Said erosi ja uuden hallituksen muodosti maan ensimmäinen šiiataustainen pääministeri Salih Jabr vuonna 1947. Uusi hallitus koostui nuorista ja innokkaista miehistä, mutta nationalistit eivät olleet antaneet pääministerille anteeksi miten hän oli kohdellut heitä sota-ajan sisäministerinä.
Sota-aikaina maassa oli kielletty poliittiset kokoukset ja lehdistöä oli sensuroitu. Uusi pääministeri poisti molemmat ja poliittinen elämä vilkastui. Valtaapitävät saivat kohdata tyytymättömyyden aallon.
Kaikkein eniten uuden pääministerin kannatusta vähensi hänen yrityksensä neuvotella Irakin ja Ison-Britannian välinen sopimus uudeksi ilman että hän olisi neuvotellut kaikkien puolueiden johtajien kanssa. Britannia esitti neuvotteluissa ehdoksi tukikohtiensa hallinnan, kun taas irakilaiset ehdottivat, että Iso-Britannia hallitsee tukikohtiaan vain sota-aikana. Jabr uhkasi erota paikaltaan, jos britit eivät hyväksy hänen ehtoaan. Maat pääsivät sopimukseen Portsmouthissa vuonna 1948. Sen mukaan sopimuspuolet kunnioittavat toistensa itsenäisyyttä ja Britannia vetää joukkonsa maasta. Se lupasi auttaa Irakin armeijaa aseiden hankinnassa ja pyytää Irakin hallitukselta lupaa tukikohtien käyttöön.Sopimuksen piti olla voimassa 20 vuotta. Sopimuksen vahvistuksen jälkeen maahan tuli uudenaikaisia aseita Britanniasta ja Yhdysvalloista.
Vaikka sopimus oli parannus, se ei kelvannut kansalle. Bagdadissa oli katumellakoita ja pääministerin piti erota. Valtaan tulivat jälleen vanhan polven poliitikot. Irak liittyi muiden arabimaiden ohella sotaan uutta Israelin valtiota vastaan ja se rauhoitti nationalistien mieliä.
Irak lähetti sotilaitaan Israelin itsenäisyyssotaan. Se lähetti yhteensä 18 000 miehen suuruisen joukon sotaan ja se taisteli muuten arabimaille tappiollisessa sodassa voitokkaasti. Toisin epäiltiin, että Transjordania käyttää niitä tehdäkseen aluelaajennuksen Palestiinan mandaatista. Egyptin joukot kärsivät sodassa murskatappion, mutta maan lehdistö keksi syyttää irakialaisia.
Toisen maailmansodan päätyttyä Irakilla oli talousvaikeuksia, jotka vaikeuttivat myös tavallisen kansan elämää. Säännöstely, huonot sadot ja se, että maassa olleilla brittijoukoilla oli suuri ostovoima, saivat inflaation laukkaamaan. Eniten nousivat elintarvikkeiden ja vaatteiden hinnat. Koska irakilaisten ostovoima oli heikentynyt, suurmaanomistajat myivät satonsa mielummin ulkomaille. Teollisuustyöläisten ja valtion virkamiesten palkat eivät pysyneet lainkaan inflaation perässä. Maassa oli tyytymättömien työläisten lakkoja, muun muassa rautatieläiset menivät lakkoon vuonna 1945.
1950-luvun alussa Irakiin alkoi saada entistä enemmän öljytuloja. Vuonna 1950 perustettiin kansallinen talousneuvosto joka teki pitkän tähtäimen suunnitelman. Neuvostossa oli kuusi irakilaista jäsentä ja kaksi ulkomaalaista asiantuntijaa, joiden piti kaikkien olla oman alansa perehtyneitä. Neuvoston piti olla päivänpolitiikan ulkopuolella. Neuvosto teki suunnitelman jonka mukaan maataloutta piti kehittää lisäämällä keinokastelua ja parantamalla tulvasuojelua, parantaa maan liikenneyhteyksiä ja tietoliikennettä. Kaikkiaan 70 % öljytuloista piti sijoittaa edellä mainittuihin kohteisiin. Talousneuvostoa on myöhemmin kehuttu, että se sijoitti öljytuloja infrastruktuuriin ja pääomasijoituksiin, mutta aliarvioi teollisuuden ja tavallisen kansan elinolojen kehityksen. Näin hallitus alkoi menettää työläisten ja kaupunkien älymystön kannatusta. Irakin talous oli kuningaskunnan aikana markkinataloutta, mutta sitä ei voi pitää täysin nykyaikaisena sillä siinä oli paljon vanhakantaisia ja feodaalisia piirteitä.
Vuonna 1952 maassa mellakoitiin jälleen. Mellakoijat koostuivat opiskelijoista ja ääriaineksista. Ne laajenivat niin suuriksi, että poliisi ei saanut niitä talttumaan. Sijaishallitsija pyysi armeijalta apua niiden hillitsemiseen. Maan johtoon nimitettiin yleisesikunnan johtaja ja sotilaat hallitsivat maata vuoden 1953 alkuun saakka. Tuolloin kuningas Faisal II täytti 18 vuotta, hänet julistettiin täysi-ikäiseksi ja ryhtyi nyt hoitamaan velvollisuuksiaan. Sijaishallitsijasta tuli nyt kruununprinssi. Monissa piireissä hänen toivottiin vetäytyvän politiikasta, mutta Abdulilah pysyi loppuun saakka poliittisena taustavaikuttajana.
Talouden nousukauden jatkuessa maahan rakennettiin sairaaloita, kouluja, uusi parlamenttitalo ja kuninkaallinen palatsi. Kaikkien investointien vaikutusta ei nähty heti ja niitä kritisoitiin. Osa kritisoijista huomautti aiheellisesti, että osa investoinneista hyödyttää entuudestaan varakkaita sekä vanhoja heimopäälliköitä. Monista vaatimuksista huolimatta öljyteollisuutta ei kansallistettu. Öljyn myyminen ulkomaille oli tehostunut vuonna 1952 valmistuneen uuden öljyputken ansiosta. Armeija pidettiin melko pienenä, sillä asevarustelun katsottiin vievän liikaa varoja.
Vuoden 1953 joulukuussa hallitus julkaisi maareformiin ja hallinnon parantamiseen tähdänneen ohjelmansa. Tämä pelästytti monarkian perinteiset tukijat, suurmaanomistajat. Hallinnon parantamiseen tähdännyt ohjelma taas suututti ne jotka olivat pitäneet valtionhallintoa keskinäisenä hyötysuhteiden verkostona. Nämä kampanjat onnistuivat yhdistämään varakkaat sunnit ja shiat ja saamaan heidät hetkeksi unohtamaan keskinäiset erimielisyytensä. Maareformi meni parlamentissa läpi, mutta suuresti heikennettynä. Hallintouudistuksesta ei tullut mitään. Tämä oli suuri pettymys sekä nuorelle kuninkaalle, että Abdulilahille, joka oli nyt kruununprinssi. Osoittautui, että Irakin yhteiskuntarakenteita on erittäin vaikea uudistaa.
Tunnelmat kiristyvät
Vaikka Irak kehittyi 1950-luvulla huomattavasti, oli sen nuoressa polvessa havaittavissa kasvavaa tyytymättömyyttä. Osasyynä oli ulkopolitiikka, jonka katsottiin vastaavan vain Iso-Britannian etuihin ja se, että osan öljytuloista nähtiin valuvan ulkomaille. Nuori kuningas Faisal II oli poliittisesti kokematon ja joutui usein tukeutumaan Abdulilahin neuvoihin, mikä heikensi hänen arvovaltaansa. Omia poliittisia aloitteita nuori kuningas ei ehtinyt tehdä. Nuoren polven poliitikot eivät pysyneet vallassa vaan heidät siirrettiin sivuun. Arabinationalistisia piirejä ärsytti se, että maan hallinto oli ilmaissut tukensa Isolle-Britannialle vuoden 1956 Suezin kriisissä, eivätkä he myöskään hyväksyneet vuonna 1955 solmittua Bagadadin sopimusta.