cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arlong
Voimat
Arlong on rotua, jota kutsutaan nimellä merenmies. Merenmiehet ovat paljon voimakkaampia kuin tavalliset ihmiset. Arlong kääntää kokonaisen talon nurin näyttääkseen Usoppille voimansa. Lisäksi merenmiesten ruumiinrakenteissa esiintyy monesti merenelävien piirteitä. Arlong on sahahai, jolla on sahalaitainen nokka.
Arlongin nokka tuntuu myös olevan hänen lempiaseensa. Hän voitti jopa Roronoa Zoron miekkataistelussa (Zoro tosin oli saanut Mihawkilta pahan haavan joka vei Zorolta paljon voimia ja Zoro taisteli jo Hacchia vastaan). Lisäksi Arlong käyttää uudelleen kasvavia teräviä hampaitaan aseinaan. Kun ne hajoavat, Arlongille kasvaa uudet vahvemmat hampaat todella nopeasti ja niitä syntyy loputtomasti. Maanpäällä taistellessaan Arlong ei ole voittamaton, mutta vedessä on lähestulkoon. Jos Arlong ei olisi lahjonut kapteeni Nezumia antamaan hänelle matalaa profiilia olisi Arlongin kiinniottopalkkio enemmän kuin 20 000 000 berryä.
Daftar karakter One Piece Llista de personatges de One Piece Équipage d'Arlong
Dmitri Hvorostovski
thumb|Dmitri Hvorostovski Dmitri Hvorostovski (, ääntämys: []; 16. lokakuuta 1962 Krasnojarsk – 22. marraskuuta 2017 Lontoo ) oli venäläinen baritonilaulaja. Hän nousi kansainväliseen tietoisuuteen voitettuaan Cardiffissa BBC:n Singer of the World -laulukilpailun vuonna 1989.
Hvorostovski tunnettiin erityisesti italialaisten ja venäläisten baritoniroolien esittäjänä. Hänen repertuaariinsa kuului muun muassa Rigoletto, Don Carlon Rodrigo, Patarouvan Jeletski, Jevgeni Onegin, Figaron häiden kreivi sekä Don Giovanni. Hän esitti ja levytti myös venäläisiä kansanlauluja ja laulelmia.
Lyöttilä
Lyöttilä on kylä Iitissä. Se sijaitsee Pyhäjärven ja Urajärven välissä, Iitin kunnan itäosassa Kirkonkylän koillispuolella. Lyöttilän rekisterikylään kuuluvat myös Metsäkylän, Anjavaisen ja Nirvisen kylät, ja se ulottuu etelässä Valtatielle 12 saakka. Lyöttilä rajautuu lounaassa Iitin kirkonkylään, lännessä Kauramaahan, Sitikkalaan ja Väärttiin, etelässä Niinimäkeen ja Radansuuhun sekä idässä ja pohjoisessa Kouvolan kaupunkiin, Kuusankosken ja Jaalan suuralueisiin. Lyöttilä on pääosin maaseutumaista aluetta, jossa on jonkinverran maataloutta. Kylässä sijaitsee Kuusankosken seurakunnan Pytynlahden kesäkoti. Lyöttilän postinumeroalueen (47540 Lyöttilä) väkiluku oli 186 vuonna 2020.
Roihuvuoren kirkko
Roihuvuoren kirkko on Roihuvuoren seurakunnan pääkirkko Helsingissä. Helluntaina 1970 käyttöön vihityn kirkon on suunnitellut arkkitehti Lauri Silvennoinen. Kirkon rakennusmateriaali on Saksasta tuotuja isoja ikkunoita ja itävaltalaisia kirkonkelloja lukuun ottamatta Suomesta. Roihuvuoren kirkon kuusikulmainen muoto on peräisin 300-luvun kastekappelista. Varsinaisen kirkkosalin katossa on Daavidin tähti. Kirkossa on myös kastekappeli, seurakuntasali ja muita tiloja. Kirkkosalin pinta-ala on 430 m², ja sinne mahtuu enintään 600 henkilöä, heistä noin 450 istumaan.
Kuurosokeus
Kuurosokeus on moniaistivamma. Kuurosokealla on sekä vakava-asteinen näkö- että kuulovaurio. Kuurosokea henkilö ei silti välttämättä ole täysin kuuro ja sokea, vaan hänellä voi olla toiminnallisia jäänteitä toisessa tai molemmissa aisteissa. Kuurosokeuden määritelmän mukaan kuurosokeus aiheuttaa huomattavia ongelmia kommunikoinnissa, ympäristöön orientoitumisessa ja tiedon saannissa. Alan pohjoismaiset järjestöt ovat julkaisseet yhteisen pohjoismaisen kuurosokeuden määritelmän.
Kuurosokeiden lukumäärä
Arviot kuurosokeiden lukumäärästä ovat vaihtelevia. Erään tiedon mukaan kolme 100 000:sta syntyvästä lapsesta on vaikea-asteisesti kuulo- ja näkövammaisia. Arvioiden vaihtelevuutta selittävät muun muassa epäselvyydet kuurosokeuden määritelmässä. Myöskään suomalaisten kuurosokeiden määrästä ei ole varmaa tietoa. Suomen Kuurosokeat ry:n palveluja käyttää noin 800 kuurosokeaa. Vuonna 1996 Suomen Kuurosokeisiin kuului 700 kuurosokeaa henkilöä, joista suunnilleen sata oli alle 18-vuotiaita.
Kuurosokeudesta Suomessa tehtiin ensimmäinen kartoitus vuonna 1960. Silloin kuurosokeina pidettiin ainoastaan 46 ihmistä. Tieto kuurosokeudesta erillisenä vammanaan alkoi levitä Suomessa samoihin aikoihin, ja Näkövammaisten Keskusliitto sai kuurosokeiden kuntoutusta suunnittelevan huoltosihteerin toimen jo vuonna 1969. Kuurosokeille perustettiin vuonna 1971 oma järjestönsä, Suomen Kuurosokeat ry.
Britanniassa on arvioitu olevan noin 24 000 kuurosokeaa. Määrä saattaa olla myös suurempi, kuurosokeiden Sense-järjestön mukaan peräti 250 000. Yhdysvalloissa puolestaan on arvioitu olevan 11 000 alle 21-vuotiasta kuurosokeaa, mutta kokonaismäärästä ei ole luotettavaa tietoa.
Syyt
Kuurosokeus voi olla perinnöllistä, muun sairauden aiheuttamaa, tapaturmaisesti aiheutunutta tai ikääntymisestä johtuvaa. Vammautumiselle tunnetaan monia erilaisia syitä. Yleisimpiä kuurosokeutumista aiheuttavia sairauksia on peittyvästi perinnöllinen etenevä sairaus Usherin oireyhtymä.
Osa syntyy kuurosokeina. Toiset ovat syntyessään joko vaikeasti kuulo- tai näkövammaisia, ja toinen aisti vammautuu myöhemmällä iällä. Kuurosokeat voidaan karkeasti jakaa synnynnäisesti kuurosokeisiin ja kuurosokeutuneisiin.
Synnynnäinen kuurosokeus
Aikaisemmin varsin tavallinen synnynnäisen kuurosokeuden aiheuttaja on ollut vihurirokkovirus. Äidin raskauden aikana kärsimä vihurirokko voi vahingoittaa sikiötä, jolloin lapsella sanotaan olevan synnynnäinen vihurirokko-oireyhtymä. Rokotusohjelman ansiosta vihurirokko-oireyhtymä on kuitenkin nykyisin käynyt varsin harvinaiseksi.
Nykyisin synnynnäisen kuurosokeuden tavallisimpia aiheuttajia ovat erilaiset harvinaiset oireyhtymät. Niiden vaikutukset eivät välttämättä rajoitu kuulonäkövammaan, vaan ne voivat vaikuttaa muihinkin elimiin. Yksi mahdollinen syy on vuonna 1977 kuvattu monimuotoinen CHARGE-oireyhtymä. CHARGE-syndroomaisista arviolta 75 prosenttia on näkövammaisia ja 92 prosenttia kuulovammaisia. Siksi on yleistä, että CHARGEen sairastunut kärsii molempien aistien vajavuudesta. CHARGE on kuitenkin harvinainen sairaus, josta kärsii arviolta yksi 12 000:sta elävänä syntyneestä lapsesta.
Muita syitä, jotka saattavat aiheuttaa lapsen syntymisen kuurosokeana, ovat esimerkiksi raskauden aikaiset häiriöt, äidin jatkuva alkoholin ja huumausaineiden käyttö tai tietyt trisomiat, kuten Pataun oireyhtymä tai Edwardsin oireyhtymä. Myös muita synnynnäistä kuurosokeutta aiheuttavia harvinaisia oireyhtymiä tunnetaan. Näitä on muun muassa varhaiseen kuolemaan johtava Artsin oireyhtymä, joka kuvattiin vasta vuonna 1993. Arts aiheuttaa myös ataksian sekä sen lisäksi joskus neliraajahalvauksen, infektioalttiuden ja henkisen kehitysvammaisuuden. Jotkut lapset syntyvät elävinä anenkefalian kanssa (aivot puuttuvat tai ovat erittäin vajavaisesti kehittyneet), jolloin kuulo- ja näköaisteja ei luonnollisesti ole. Hermostoputken sulkeutumishäiriön aiheuttama anenkefalia johtaa tavallisesti kuolemaan pian syntymän jälkeen.
Synnynnäisesti kuurosokeilla esiintyy tavanomaista enemmän myös muita neurologisia poikkeavuuksia. Lisävammoja ilmenee varsinkin, jos vammautuminen tapahtuu ennen syntymää. Monesti synnynnäisesti kuurosokeilla on lisänä erityisvaikeuksia persoonallisuuden kehityksessä ja käyttäytymisessä. Synnynnäinen kuurosokeus haittaa merkittävästi kommunikointikykyjen ja sosiaalisuuden kehitystä. Noin 90 prosentilla synnynnäisistä kuurosokeista arvioidaan olevan yhdistelmävamman lisäksi jonkinlaisia aivovaurioita.
Kuurosokeilla nuorilla esiintyy huomattavan runsaasti kliinistä masennusta ja itsetuhoajatuksia. Carvill havaitsi tutkimuksessaan vuonna 2001 kuurosokeiden taipumuksen vahingoittaa itseään.
Perinnöllinen kuurosokeus
Yleisin kuurosokeutta aiheuttava sairaus on Usherin oireyhtymä. Se on peittyvästi periytyvä synnynnäinen oireyhtymä, jonka lapsi saa, jos molemmat vanhemmat kantavat sitä aiheuttavaa samaa geeniä. Usherin syndrooma jaetaan kolmeen eri Usher-tyyppiin I, II ja III, joista kaikille on ominaista vamma sekä näössä että kuulossa. Jos kuulonäkövamma kehittyy hitaasti, henkilö saattaa tottua aistiensa heikkenemiseen eikä edes huomaa vammaansa. Verkkokalvorappeuma on II- ja III-tyypeissä monesti hitaammin etenevä kuin I-tyypin potilailla. Usher III:n esiintyvyys on poikkeuksellisen suuri Suomessa. Siksi sen katsotaan yleisesti kuuluvan suomalaiseen tautiperintöön.
On myös muita kuulo- ja näkövammaisuutta aiheuttavia harvinaisia oireyhtymiä, kuten munuaisvaurion ja kaksoisaistivammautumisen aiheuttava Alportin oireyhtymä sekä etenevä Alströmin oireyhtymä. Alströmin oireyhtymästä kärsiviä tunnetaan maailmalla ainoastaan muutama sata.
Muita syitä kuurosokeuteen
Myös tapaturman pään alueelle aiheuttamat vammat saattavat vaurioittaa kuuloa ja näköä. Silmät ja korvat voivat pysyä täysin vahingoittumattomina, mutta aivojen vaurioituminen estää niiden kautta tulevan informaation käsittelemisen. Koska voimakas isku korvaan tai silmään saattaa aiheuttaa elimen pysyvän vammautumisen, ennestään kuulo- tai näkövammainen ihminen voi sen seurauksena kuurosokeutua.
Aistit heikentyvät myös ihmisen ikääntyessä, joillakin niin paljon, että vamma alkaa haitata vanhuksen jokapäiväistä elämää. Erään arvion mukaan 5 000 suomalaista vanhusta on luokiteltavissa kuulonäkövammaisiksi. Tutkimusten mukaan ikääntymisprosessi on erittäin yleinen, todennäköisesti yleisin kuulonäkövammautumisen syy: muun muassa Britanniassa, Alankomaissa ja Tanskassa suurin osa kuurosokeista on vanhuksia. Vanhuuden kaksoisaistivammaiset ovat kuurosokeiden joukossa suuri ryhmä, jonka ongelmiin ja tarpeisiin on kuitenkin alettu keskittyä vasta viime vuosina.
Refsumin tauti voi johtaa kuurosokeuteen myöhemmälläkin iällä, samoin kuin Norrien tauti, jossa sokeus ilmenee varhain ja kuulovammautuminen yhdellä kolmesta potilaasta myöhemmässä elämän vaiheessa. Lisäksi kuulo- ja näkövammat ovat varsin tavallisia Down-henkilöillä. Kuurosokeutumista voivat aiheuttaa myös pään alueen kasvaimet ja keskushermoston vaurioituminen huumausaineiden väärinkäytön seurauksena. Joskus diabetes rappeuttaa aistinjärjestelmiä niin, että seurauksena on kaksoisaistivamma. Valmiiksi kuulo- tai näkövammaiselle mikä tahansa aistivamman syy (melu, kaihi , jokisokeus , sisäkorvaan leviävä aivokalvontulehdus , monet silmä- ja korvavauriot jne.) aiheuttaa kuurosokeutumisen riskin.
Lääketiede tuntee muutaman tapauksen, jossa henkilö on teeskennellyt kuurosokeutensa tai aiheuttanut sen tarkoituksellisesti. Tällaista käytöstä saattaa kuulua Münchhausenin oireyhtymään, josta kärsivän keskeiset tavoitteet ovat hoidon, sympatian ja huomion saaminen muilta.
Kuurosokeuden muodot
Kuulonäkövamma voidaan jakaa neljään ryhmään:
Harvat kuurosokeat ovat täydellisen kuuroja ja sokeita. Kansainvälisten tutkimusten perusteella he muodostavat synnynnäisesti kuurosokeista noin kymmenisen prosenttia, mahdollisesti tätäkin vähemmän. Täysin kuurosokeilla ainoa kommunikaatiokeino on kosketuksen kautta tapahtuva kommunikointi. Heidän arjesta selviytymisensä kannalta avustajan läsnäolo tarvittaessa on erittäin tärkeää.
Noin joka kolmas syntymästään kuurosokea on täysin sokea. Suurimmalla osalla näistä on jäljellä kuuloaistin toimintoja. Jotkut saattavat olla myös syntyessään kuuroja.
Toinen kuurosokeiden jaottelutapa:
Tämänkaltaisessa ryhmittelyssä huomattavia eroja ilmenee juuri kuulonäkövammaisen kommunikaatiomenetelmissä.
Kommunikaatio
Kuurosokeilla on lukuisia kommunikaatiomenetelmiä, jotka riippuvat aistivammojen vaikeusasteesta. Jos sekä näön että kuulon jäänteitä on jäljellä, kosketuksen kanssa voidaan käyttää sekaisin kuulo- ja näköaistilla vastaanotettavia menetelmiä. Viestien tuottamiseen ja vastaanottamiseen saatetaan jopa käyttää eri menetelmiä: jos henkilö on oppinut kielen ennen kuulon menetystä, hän saattaa itse puhua, mutta ottaa viestejä vastaan viittomina.
Kuulo- ja näkövamman asteesta riippuen käytettäviä kommunikaatiomenetelmiä voivat olla muun muassa viitottu puhe, puhe ja kuulolaite, huulioluku, sormiaakkoset ja pistekirjoitus. Kosketuksella on aina olennainen merkitys kuurosokean henkilön kommunikaatiossa. Ympäristön visuaalista tietoa saatetaan antaa kuurosokealle myös "piirtämällä" käsin tämän keholle. Kuurosokeille henkilöille on lisäksi tarjolla tulkkauspalvelua.
Kuurosokealle voi toki myös puhua, jos hänellä on käytössään kuulon apuvälineitä. Tällöin puhujan on hyvä käyttää rauhallista ja selkeää puherytmiä, kuulijalle sopivaa äänen voimakkuutta sekä normaalia, selkeää huuliota. Taustahäly saattaa vaikeuttaa kuulokojeilla kuulemista. Silloin vuorovaikutuksen tueksi on hyvä käyttää myös näköön tai kosketukseen perustuvia kommunikaatiomenetelmiä.
Näköaistilla vastaanotettavia menetelmiä ovat huuliltaluku, viittomakieli ja viitottu puhe. Vaikean näkövamman vuoksi on tärkeää viittoa rajoittuneeseen näkökenttään tai lähelle. Jos huuliltaluku on mahdollista, sitä voidaan tukea käyttämällä lisänä sormiaakkosia. Viestit voidaan vastaanottaa myös kirjoitettuina. Kuurosokea voi käyttää myös Louis Braillen pistekirjoitusta.
Mikäli toiminnallista näköä ei ole riittävästi, kuurosokea saattaa yhä käyttää taktiilia eli kädestä käteen viittomista. Taktiili viittominen ja sen ymmärtäminen saattavat kuitenkin tuottaa niihin tottumattomalle vaikeuksia, jolloin väärinkäsitykset ovat mahdollisia. Taktiilissa viittomisessa hyödynnetään tunto- ja liikeaisteja. Taktiiliin viittomiseen on erilaisia menetelmiä, joista eräs on yksinkertaisesti manuaalinen aakkosto. Sanat voidaan kirjoittaa tikkukirjaimilla tai sormittaa kuurosokean kämmeneen kirjain kerrallaan. Kielellistä tietoa voidaan tukea keholle tehtävillä sosiaalisilla pikaviesteillä. Lisäksi kuurosokea voi vastaanottaa tietoa tutkimalla itse eri kohteita tuntoaistin avulla.
Taktiilin viittomisen rinnalle on kehitetty toisinaan käytetty tadoma. Se on käytännössä "taktiilia huuliltalukua", jossa kuurosokea henkilö asettaa kätensä puhujan huulille tai kurkulle "lukeakseen" asian.
Apuvälineet
Kuurosokeat voivat käyttää monenlaisia apuvälineitä sekä näkemiseen että kuulemiseen.
Valkoinen keppi on monelle kuurosokealle tärkeä apuväline. Toisinaan kuurosokeus saatetaan ilmoittaa punaisella lisävärillä. Muun muassa Englannissa kuurosokeat tunnistaa punavalkoraidallisesta kepistä. Kaikkialla tällaista käytäntöä ei ole. Valkoisen kepin lisäksi liikkumisen apuna saatetaan käyttää opaskoiraa. Ulkona liikkuminen aiheuttaa kuurosokealle huomattavia hankaluuksia, ja monet tarvitsevat avukseen ihmisoppaan, joka saattaa kuvailla kuurosokealle ympäristöä ja kertoa sen tapahtumista.
Näkemisen apuvälineitä ovat esimerkiksi silmälasit, erikoislinssit, suodatinlasit, suurennuslasit, luupit, kiikarit ja television elektroniset lukulaitteet. Kuulemisen parantamiseksi käytetään tavallisesti kuulokojetta tai sisäkorvaistutetta. Kuurosokea voi käyttää tietokonetta suurennusohjelman, ruudunlukuohjelman, tekstintunnistusohjelman, puhesyntetisaattorin tai pistenäytön avulla. Osittain kuuleva kuurosokea voi käyttää myös puhelinta, johon on liitetty ääntä vahvistava koje.
Koulutus ja kuntoutus
Kuurosokeat voivat opiskella kuuroille tai sokeille suunnatuissa oppilaitoksissa. Haukkarannan koulussa Jyväskylässä aloitettiin kuulonäkövammaisten lasten opetus vuonna 1961. Monia kuurosokeita lapsia saatetaan opettaa muunlaisessa erityisopetuksessa, kuten kehitysvammaisten luokilla.
Tampereen Hervannassa sijaitsee Kuurosokeiden Toimintakeskus. Kuurojen Palvelusäätiö on vuodesta 1980 kehittänyt useita asumispalveluja synnynnäisesti kuurosokeille ihmisille. Kuurosokeat voivat tavalliseen tapaan hankkia ammatillisen koulutuksen, ja Suomessa kuurosokeiden tiedetään työskennelleen muun muassa hierojan, kuntohoitajan, lehdenjakajan, keksijän, eläintenhoitajan, konepuusepän, kirjailijan ja lakimiehen ammateissa.
Tunnettu kuurosokea aktivisti Helen Keller (1880–1968) kävi yliopiston ja valmistui kandidaatiksi vuonna 1904. Muita varhaisia esimerkkejä menestyksekkäästi koulutetuista kuurosokeista olivat Laura Bridgman (1829–1889) ja Ragnhild Kåta (1873–1947). Suomalaisista esimerkeistä tunnetuimpiin kuuluu Frans Lejon (1879–1947), joka saavutti vammastaan huolimatta menestystä käsitöillään.
Britannian ensimmäinen kuurosokeiden erityiskoulu perustettiin vuonna 1900 Lontooseen.
Tunnettuja kaksoisaistivammaisia
thumb|right|Kuurosokea vammaisaktivisti, luennoitsija ja kirjailija Helen Keller vuonna 1905
Future Nostalgia Tour
Future Nostalgia Tour on brittiläisen laulaja-lauluntekijä Dua Lipan viides kiertue, jolla hän konsertoi ympäri Eurooppaa, Pohjois-Amerikkaa ja Oseaniaa. Kiertueella kuullaan pääosin Future Nostalgia -albumin kappaleita. Konsertteja järjestetään yhteensä 83, joista 37 Euroopassa, 30 Pohjois-Amerikassa, 7 Latinalaisessa Amerikassa ja 9 Oseaniassa. Dua Lipa konsertoi kiertueellaan myös Helsingin Hartwall Arenalla.
Tausta
Dua Lipa julkisti 2. joulukuuta 2019 aloittavansa viidennen kiertueensa, jossa hän konsertoisi ympäri Iso-Britanniaa ja Eurooppaa vuoden 2020 huhtikuusta kesäkuuhun. Maaliskuussa 2020 Lipa ilmoitti lykkäävänsä kiertueen koronaviruspandemian vuoksi. Kiertueen päivämäärät siirrettiin vuodelle 2021, mutta kiertuetta jouduttiin lykkäämään toisen kerran. Vuonna 2021 kiertuetta siirrettiin kolmannen kerran vuodelle 2022.
Kiertueella lämmittelijänä toimii Griff, Tove Lo, Angèle, Megan Thee Stallion, Caroline Polachek and Lolo Zouaï.
Rafael Leónidas Trujillo
Rafael Leónidas Trujillo Molina (24. lokakuuta 1891 – 30. toukokuuta 1961) oli Dominikaanisen tasavallan johtaja vuosina 1930–1961. Trujillo toimi maansa presidenttinä vuosina 1930–1938 ja myöhemmin 1942–1952, mutta todellisuudessa hän oli Dominikaanisen tasavallan de facto johtaja kuolemaansa saakka.
Trujillo aloitti uransa Dominikaanisen tasavallan kansalliskaartin päällikkönä, mutta vuonna 1930 hän osallistui demokraattisesti valitun presidentti Horacio Vasquésin syrjäyttämiseen. Hän järjesti vallankaappausta seuranneissa vaaleissa itsensä presidentiksi ja käytti uutta valta-asemaansa saadakseen rahallista ja taloudellista vaikutusvaltaa. 31-vuotisen valtakautensa aikana Trujillo harjoitti totalitarismiin pohjautuvaa diktatuuria, joka sai Yhdysvaltojen tuen Trujillon antikommunististen ja oikeistolaisten aatteiden ansiosta. Dominikaanisen tasavallan yläluokka kuitenkin kyllästyi Trujillon sortovaltaan ja järjesti salaliiton, mikä johti diktaattorin salamurhaan sekä epäonnistuneeseen vallankaappausyritykseen.
Varhainen elämä
Rafael Leónidas Trujillo syntyi 24. lokakuuta 1891 San Cristóbalin kaupungissa köyhään mulattiperheeseen. Hänen vanhempansa olivat José Trujillo Valdez ja Altagracia Julia Molina Chavalier. Trujillolla oli myös kahdeksan sisarusta: Rosa María Julieta, José "Petán" Arismendy, Amable "Pipi" Romero, Aníbal Julio, Nieve Luisa, Pedro Vetilio, Ofelia Japonesa ja Héctor Bienvenido. Hän sai peruskoulutuksen ja koulusta valmistumisen jälkeen hän työskenteli sokeriruokoplantaasin vartijana ja myöhemmin lennätinoperaattorina.
Sotilasura
1900-luvun alkuvuosina Yhdysvallat ryhtyi tarkkailemaan Dominikaanisen tasavallan poliittista ja taloudellista kehitystä, kunnes vuonna 1916 Yhdysvaltain merijalkaväki miehitti koko saarivaltion presidentti Woodrow Wilsonin käskystä. Miehityksen aikana yhdysvaltalaiset perustivat kansalliskaartin, jonka tarkoituksena olisi ylläpitää rauhaa ja järjestystä sen jälkeen, kun yhdysvaltalaisjoukot olisivat vetäytyneet Dominikaanisesta tasavallasta. Vuonna 1918 Trujillo liittyi kaartiin ja koska yhdysvaltalaiset pitivät häntä lupaavana sotilaana, vuonna 1921 Trujillo siirrettiin sotilaskouluun upseerikoulutukseen. Trujillo kohosi nopeasti kaartin arvoasteikossa ja vuonna 1922 hänen sotilasarvonsa oli jo kapteeni. Vuonna 1923 hänet nimitettiin ”ensimmäisen piirikunnan tarkastajaksi”. Trujillon nopea nousu sotilasarvoissa on selitetty sillä, että useimmista dominikaaneista poiketen hän teki vapaaehtoisesti yhteistyötä yhdysvaltalaisten kanssa.
Kun yhdysvaltalaismiehitys päättyi vuonna 1924, Trujillosta oli tullut everstiluutnantti. Vuonna 1925 hänet ylennettiin everstiksi ja nimitettiin Dominikaanisen tasavallan poliisivoimien päälliköksi. Vuoden 1927 aikoihin yhdysvaltalaisten perustama kansalliskaarti uudelleenjärjestettiin Dominikaanisen tasavallan armeijaksi ja samalla Trujillosta tuli sekä prikaatikenraali että asevoimain päällikkö. Trujillo kuitenkin alkoi salaa suunnitella vallankaappausta ja vuoden 1930 alussa hän muodosti poliittisen liittolaisensa Rafael Estrella Ureñan kanssa salaliiton, jonka tarkoituksena oli syöstä vallasta presidentti Horacio Vasqués. 3. maaliskuuta 1930 Estrella syrjäytti Vasquésin. Koska Trujillo julisti armeijan olevan ”puolueeton”, armeijalla ei ollut valtuuksia puuttua vallankaappaukseen ja palauttaa Vasquésia takaisin valtaan.
Kun Estrella oli noussut valtaan, julistautunut uudeksi presidentiksi ja luvannut Dominikaanisen tasavallan asukkaille järjestävänsä myöhemmin samana vuonna vapaat vaalit, Trujillo petti liittolaisensa. Hän aloitti väkivaltaisen terrorikampanjan, jossa hänen kannattajansa pahoinpitelivät muita vaaliehdokkaita ja uhkailivat saarivaltion kansalaisia äänestämään Trujilloa. 16. elokuuta 1930 Trujillo valittiin vaaleissa Dominikaanisen tasavallan presidentiksi, joskin hän oli ainoa jäljellä oleva vaaliehdokas.
Valtakausi
Vuoden 1930 loppupuolella pääkaupunki Santo Domingo joutui odottamattoman hurrikaanin raunioittamaksi. Trujillo kustansi kaupungin kärsimien tuhojen korjaukset ja antoi uudelleenrakennetulle Santo Domingolle itsensä mukaan uuden nimen ”Ciudad Trujillo”. Hän myös nimesi Dominikaanisen tasavallan korkeimman vuoren Pico Duarten ”Pico Trujilloksi” ja pystytti itseään esittäviä patsaita ympäri saarivaltiota. Trujillon ympärille sittemmin rakennettiinkin henkilökultti, jossa hänelle annettiin lukuisia mahtipontisia kutsumanimiä, kuten ”Valtion suuri hyväintekijä”, ”Uuden vallan isä”, ”Kaikkien työläisten suojelija” ja ”Kotimaan vapahtaja”. Trujillo jopa antoi määräyksen, että kaikkien koululasten oli aloitettava koulupäivänsä rukoilemalla ”Jumalan, valtion ja Trujillon puolesta”. Trujillo otti itselleen espanjankielisen lempinimen El Jefe eli ”päällikkö”, joskin kansan keskuudessa hänet tunnettiin pilkallisella kutsumanimellä El Chivo eli ”vuohipukki”.
Trujillon hallinnon alaisuudessa Dominikaanisen tasavallan kaikkien aikuisikäisten kansalaisten oli kuuluttava Trujillon johtamaan oikeistopuolueeseen, Partido Dominicanoon, joka samalla oli saarivaltion ainoa sallittu puolue. Hän myös perusti SIM-nimisen salaisen poliisin, jonka tarkoituksena oli vakoilla, pidättää, vangita ja murhata poliittisia toisinajattelijoita sekä Trujillon hallintoon tyytymättömiä kansalaisia. Hän myös käytti salaista poliisiaan lahjoakseen liikemiehiä ja kontrolloidakseen maan lehdistöä. Trujillo oli tunnettu erityisen julmista kidutus- ja teloitusmenetelmistään ja hänellä oli tapana paiskata poliittisten vastustajiensa ruumiita Karibianmereen haiden ruoaksi. Trujillo ihaili suuresti Espanjan diktaattori Francisco Francoa ja mallinsi diktatuurinsa Francon mukaan. Hänen poliittinen ideologiansa muistutti fasismia ja hän laillisti hallintonsa uudistamalla Dominikaanisen tasavallan perustuslain.
Dominikaanisen tasavallan presidenttinä Trujillo laajensi vaikutusvaltaansa ostamalla maassaan toimivia yhtiöitä ja liiketoimia, joten 1950-luvulle mennessä hän omisti miltei jokaisen Dominikaanisen tasavallan yrityksen. Hänestä tuli nopeasti Dominikaanisen tasavallan varakkain asukas ja suurin osa valtion omaisuudesta oli hänen hallussaan. Hänellä oli maassa monopoliasema ja hän omisti muiden muassa meijereitä, teurastamoita, sanomalehtiä sekä kahvi- ja sokeriruokoplantaaseja. Vuonna 1958 tehdyn arvion mukaan Trujillon varallisuus olisi ollut noin 500 000 000 Yhdysvaltain dollaria.
Trujiillo onnistui nostamaan Dominikaanisen tasavallan hyvinvointia parantamalla koulutusjärjestelmää ja terveydenhuoltoa sekä laajentamalla viestintäjärjestelmiä ja liikenneyhteyksiä. Hän myös rakennutti uusia satamia ja lentoasemia. Trujillon toimien seurauksena maa koki nopean väestönkasvun, vastasyntyneiden kuolleisuuden laskemisen ja teollisuuden merkittävyyden nousun. Maan valuutan arvo oli vakaa ja maa maksoi ulkomaanvelkansa pois. Keskiluokkaan kuuluvaksi katsottavien kansalaisten määrä lähti nousuun. Vaikka Trujillo ei koskaan mittauttanut kansansuosiotaan vapaissa vaaleissa oli se ainakin hänen valtakautensa alkupuolella merkittävä.
2. lokakuuta 1937 Trujillo antoi Dominikaanisen tasavallan armeijalle käskyn teloittaa kaikki saarivaltion haitilaisasukkaat. Määräystä seurasi ympäri maata verilöylyjä, joissa dominikaanisotilaat surmasivat erinäisten arvioiden mukaan noin 10 000–26 000 haitilaista. Useimmat uhreista olivat Trujillon omistamilla sokeriruokoplantaaseilla työskenteleviä haitilaisia työmiehiä, jotka kuitenkin olivat rutiköyhiä ja käytännössä työskentelivät orjan asemassa. Joukkomurha sai sittemmin nimityksen "El Corte" eli "leikkaus", sillä useimmat haitilaisista surmattiin machete-puukoilla. Trujillo väitti tapahtuneen olevan oikeutettu kosto Haitille, jota hän oli syyttänyt poliittisten vastustajiensa suojelemisesta. Tapauksen todellisesta motiivista ei ole saatu varmaa tietoa, vaikka joukkomurhan syiksi ollaankin ehdotettu muiden muassa haitilaisten pakolaisten maahanmuuton lopettamista , dominikaanivakoojien paljastumista Haitissa tai sokerin hinnan laskua. Joukkomurhan jälkeen Trujillo aloitti aggressiivisen, antihaitianismo-nimisen politiikan, jossa Trujillo halusi "valkaista" koko Dominikaanisen tasavallan. Antihaitianismon seurauksena Dominikaanisessa tasavallassa levitettiin paljon vihamielistä haitilaisvastaista propagandaa, jonka mukaan dominikaanit olivat "ylempiarvoisempia" kuin haitilaiset.
Vaikka Trujillo tunnettiinkin Francon ohella Benito Mussolinin ja Adolf Hitlerin ihailijana, 1930-luvun loppupuolella, hän myönsi monille Euroopasta paenneille juutalaisille asuinpaikan Dominikaanisessa tasavallassa. Vuonna 1938 Trujillon presidenttikausi päättyi ja uudeksi presidentiksi valittiin vaaleilla Jacinto Bienvenido Peynado, mutta todellisuudessa Trujillo oli yhä Dominikaanisen tasavallan todellinen johtaja. Trujillo valittiin uudestaan presidentiksi 18. maaliskuuta 1948. Toisen presidenttikautensa aikana, 14. kesäkuuta 1949, pieni ryhmä kotimaastaan karkotettuja dominikaaneja yritti syöstä Trujillon vallasta, mutta heidän yrityksensä epäonnistui Dominikaanisen tasavallan armeijan ja ilmavoimien yhteistyön ansiosta. Trujillo luopui presidenttiydestään vuonna 1952, jolloin uudeksi presidentiksi valittiin hänen Hector-veljensä, mutta hän pysyi kuitenkin Dominikaanisen tasavallan de facto -johtajana.
Dominikaaninen tasavalta oli Trujillon johdolla tukenut liittoutuneita toisessa maailmansodassa (1939–1945) ja sodan päätyttyä hän oli alkanut lähestyä Yhdysvaltoja. Kun kylmä sota alkoi, Trujillo nousi Yhdysvaltain suosioon ilmaistuaan antikommunistisia mielipiteitään. Seuraavien vuosien aikana SIM pidätti ja teloitti satoja, mahdollisesti jopa tuhansia, kommunisteiksi epäiltyjä dominikaaneja. Trujillo toivotti yhdysvaltalaiset liikemiehet ja rahoittajat tervetulleiksi Dominikaaniseen tasavaltaan, ja hänestä tulikin pian yksi Latinalaisen Amerikan vaikutusvaltaisimmista antikommunisteista. Yhdysvaltain ulkoministeri Cordell Hullin luonnehdinta Trujillosta ja diktaattorin suhteesta Yhdysvaltoihin oli: ”Hän saattaa olla huoranpenikka, mutta hän on meidän huoranpenikkamme.”
Kun Fidel Castro nousi valtaan Kuubassa, hän tuki Trujilloa vastustavia vasemmistolaisia dominikaaneja ja 14. kesäkuuta 1959, tasan kymmenen vuotta edellisestä Trujilloa vastaan suunnatusta vallankaappausyrityksestä, dominikaanikapinalliset matkustivat Kuubasta Dominikaaniseen tasavaltaan, mutta heidän vallankaappausyrityksensä epäonnistui kesken maihinnousun ja Dominikaanisen tasavallan ilmavoimien hyökkäyksestä selviytyneet kapinalliset kidutettiin kuoliaaksi läheisessä sotilastukikohdassa.
Trujillon tunnetuimmat poliittiset vastustajat oli niin sanotut ”Mirabalin siskot”: Patria Mercedes, Maria Argentina Minerva, Antonia Maria Teres ja Bélgica Adela. Siskot olivat kotoisin vauraasta perheestä ja he osallistuivat Trujillon hallintoa vastustavien ryhmittymien toimintaan. Mirabalit pidätettiin ja vangittiin muutamia kertoja, mutta lopulta Trujillo antoi SIM:lle määräyksen murhata siskot. 25. marraskuuta 1960 SIM-agentit onnistuivat tappamaan Patrian, Marian ja Antonian aviomiehineen, mutta vastoin Trujillon odotuksia murha aiheutti suurta kansainvälistä paheksuntaa ja oli lopulta osana Trujillon hallinnon romahtamista. Yhdistyneiden kansakuntien kansainvälistä päivää naisiin kohdistuvan väkivallan lopettamiseksi vietetään Mirabal-siskojen kuolinpäivän muistoksi.
Kuolema
Trujillo yritti kesäkuussa 1960 salamurhauttaa Venezuelan presidentti Rómulo Betancourtin, joka oli hieman aikaisemmin pitänyt häntä jyrkästi arvostelevan puheen. SIM-agenttien järjestämä pommi-isku kuitenkin epäonnistui, ja Betancourtin sijasta siinä kuoli eräs presidentin sotilasneuvonantaja. Salamurhayrityksen seurauksena Yhdysvallat lakkasi tukemasta Dominikaanista tasavaltaa ja katkaisi diplomaattisuhteensa maan kanssa. Samoihin aikoihin Trujillon hallintoon kyllästynyt yläluokka alkoi suunnitella diktaattorin surmaamista.
30. toukokuuta 1961 Trujillo oli ajelemassa omalla autollaan Ciudad Trujillon liepeillä, kun yhtäkkiä hänen henkivartiokaartinsa jäsenet ilmestyivät moottoritielle ja käskivät diktaattoria pysäyttämään autonsa. Kun Trujillo nousi autosta, henkivartijat paljastivat käsiaseensa ja ampuivat Trujilloa viidesti lähietäisyydeltä. Trujillon kuoltua hänen ruumiinsa päältä ajettiin henkivartijoiden autolla, minkä jälkeen salamurhaajat laittoivat ruumiin autonsa tavaratilaan ja lyhyen ajomatkan jälkeen jättivät sen makaamaan Ciudad Trujillon kadulle. Henkivartijat olivat olleet liitossa salaliittolaisten kanssa, ja heidän aseidensa toimituksesta vastasi CIA-yhteyksistään tunnettu yhdysvaltalainen, Dominikaaniseen tasavaltaan asumaan asettunut asekauppias Simon Thomas Stocker. Onkin uskottu, että CIA olisi ollut mukana salaliitossa, sillä Betancourtin salamurhayrityksen jälkeen CIA oli alkanut suunnitella Trujillon syrjäyttämistä ja lähestynyt Trujilloa vastustanutta yläluokkaa.
Kun Trujillo oli kuollut, hänen vanhin poikansa Ramfis nousi valtaan heti isänsä kuoleman jälkeisenä päivänä ja esti salaliittolaisten vallankaappausyrityksen, minkä jälkeen useimmat salaliittolaisista paljastettiin ja teloitettiin. Ramfis osoittautui kuitenkin heikoksi hallitsijaksi, ja jo muutaman kuukauden kuluttua isänsä salamurhasta hän joutui pakenemaan maasta, kun Santo Domingossa puhkesi väkivaltaisia mellakoita. Nykyisin Rafael Leónidas Trujillon jälkeläisiä elää maanpaossa Espanjassa, Kanadassa ja Ranskassa. Trujillo itse haudattiin sukulaistensa toiveen mukaisesti Dominikaanisen tasavallan sijasta Pariisin kuuluisalle Père-Lachaisen hautausmaalle.
Hattujen sota
Hattujen sota oli Ruotsin ja Venäjän keisarikunnan välinen sota 1741–1743. Sodan seurauksena Venäjän joukot miehittivät Suomen. Miehitysaikaa kutsutaan pikkuvihaksi. Sota päättyi 7. elokuuta 1743 Turun rauhaan, jossa Ruotsi menetti alueita Uudenkaupungin rauhan rajasta Kymijokeen.
Sodan taustat
pienoiskuva|vasen|Lorenz Pasch vanhempi, Arvid Horn. Ruotsin suurvalta-aika päättyi suureen Pohjan sotaan (1700–1721), jossa se kärsi murskaavan tappion naapureilleen ja joutui myöntymään mittaviin aluemenetyksiin. Suurimmat alueluovutukset se teki Venäjälle: vuonna 1721 solmitussa Uudenkaupungin rauhassa Ruotsi joutui luovuttamaan sekä Inkerinmaan, Viron ja Liivinmaan että Suomen kaakkoisimmat osat, eli Käkisalmen läänin ja Viipurin ympäristön.
Syyskuussa 1741 ruotsalaiset joukot levittivät armeijan heinän keruuseen liittyvänä peiteoperaationa kaakkoisrajan kummallekin puolelle talonpoikien keskuuteen manifestia, jossa kehotettiin kaikkia venäläisiä liittymään ruotsalaisten puolelle ja vapauttamaan Venäjä vieraan vallan ikeestä. Poliittinen tilanne oli Pietarissa jännittynyt, ja manifestilla Ruotsi pyrki syrjäyttämään Venäjän sijaishallitsijan Annan ja nostamaan Elisabetin Venäjän hallitsijaksi. Sota nopeuttikin vallanvaihdosta, ja Elisabet huudatti itsensä Venäjän keisarinnaksi. Tämän jälkeen hän ilmoitti suullisesti ruotsalaisille pitävänsä sotaa tarpeettomana maiden välillä. Lewenhaupt taas uskotteli venäläisille, että Pietariin kohdistui välitön hyökkäysuhka, ja samalla neuvotteli turvallisesta vetäytymisestä omalle puolelle rajaa.
Kansliapresidentti Arvid Hornin aikakausi 1719–1738
Ruotsin surkean sotamenestyksen katsottiin aiheutuneen kuningas Kaarle XII:n yksinvaltaisesta politiikasta. Tämän vuoksi valtakunnan säädyt ryhtyivät määrätietoisesti rajoittamaan hallitsijan valtaa. Vuonna 1719 astui voimaan Ruotsin uusi hallitusmuoto, jossa kaikki korkein päätösvalta siirrettiin valtiopäiville. Myös valtakunnan ylimmän hallintoelimen valtaneuvoston toiminta alistettiin valtiopäiville. Hallitsija sidottiin niin tiukasti valtiopäivien päätöksiin, ettei hänellä ollut käytännössä lainkaan itsenäistä valtaa. Kun kuningas oli työnnetty syrjään, Ruotsin tärkeimmäksi poliittiseksi toimijaksi muodostui kansliapresidentti, joka oli valtaneuvoston puheenjohtaja. Tätä virkaa hoiti vaikutusvaltainen Arvid Horn, jonka politiikan päämääränä oli pitää Ruotsi puolueettomana ja eurooppalaisten suurvaltakiistojen ulkopuolella.
Hornin politiikka jakoi valtiopäiväedustajat kahteen leiriin; hänen kannattajiinsa ja vastustajiinsa. Aluksi valtiopäivien enemmistö kannatti Hornia, mutta 1730-luvun mittaan häntä vastustanut oppositio tuli yhä suuremmaksi ja äänekkäämmäksi. Tämän opposition mielestä Hornin politiikka oli liian varovaista ja saamatonta, ja se ajoi revanssipolitiikkaa Venäjää vastaan, pyrkimyksenä korvata suuren Pohjan sodan arvovaltatappio ja Uudenkaupungin rauhan aluemenetykset uudella sodalla. Oppositio antoi Hornin kannattajille pilkkanimen ”yömyssyt”, joka lyheni myöhemmin pelkiksi myssyiksi. Tämän vastapainoksi oppositiota alettiin kutsua hatuiksi. Myssyt saivat politiikalleen tukea Venäjältä ja Britannialta, hatut puolestaan Ranskalta.
pienoiskuva|Carl Gyllenborg
Hattujen valta 1738
Vuoden 1738 valtiopäivillä valtasuhteet kääntyivät: hatut saivat enemmistön aatelissäätyyn sekä porvarissäätyyn, ja myssyt joutuivat vähemmistöön. Arvid Horn joutui eroamaan kansliapresidentin virasta, ja myös häntä kannattaneet valtaneuvoston jäsenet erotettiin. Uudeksi kansliapresidentiksi nousi hattujen politiikan kannattaja Carl Gyllenborg. Valtiopäivien salainen valiokunta laati valtaneuvostolle asiakirjan, jossa määriteltiin Ruotsin uuden ulkopolitiikan suuntaviivat: asiakirjan mukaan uusi sota Ruotsin ja Venäjän välillä olisi väistämätön, joten Ruotsin olisi pidettävä aloite käsissään ja aloitettava hyökkäyssota Venäjää vastaan heti olosuhteiden ollessa suotuisat. Koska Venäjä oli parhaillaan sodassa Turkkia vastaan, tilanne näytti otolliselta, ja valtiopäivät ryhtyivät tekemään valmisteluja tulevaa sotaa silmällä pitäen.
Suomeen lähetettiin kaksi ruotsalaista rykmenttiä (noin 6 000 miestä) rajapuolustuksen vahvistamiseksi. Ranskan kanssa solmittiin liittosopimus, jossa Ruotsi sitoutui olemaan solmimatta sitoumuksia muiden maiden kanssa ilman Ranskan lupaa, ja sai vastineeksi uuden sodan käymiseen tarvittavaa rahallista tukea.
pienoiskuva|vasen|Charles Emil Lewenhaupt, [[David Klöcker Ehrenstrahlin maalaus.]] Tilanne muuttui 1739, kun Venäjä ja Turkki solmivat rauhan. Uudet valtiopäivät kutsuttiin koolle 1740 päättämään, tulisiko sotasuunnitelmaa jatkaa vai kotiuttaa Suomeen sijoitetut joukot. Tilanne kuitenkin muuttui nopeasti uudelleen, kun Venäjän keisarinna Anna kuoli. Keisariksi valittiin hänen sisarentyttärensä Anna Leopoldnovan alle yksivuotias poika Iivana VI, ja todellista valtaa käytti tämän äiti neuvonantajineen. Kruunua tavoitteli kuitenkin myös prinsessa Elisabet, kruununperimyksestä syrjäytetty keisarinna Annan serkku ja Pietari Suuren tytär, joka sai opposition kannatuksen. Ruotsi päätti auttaa Elisabetin valtaistuimelle sodan avulla, toivoen että tämä suostuisi vastapalvelukseksi luovuttamaan Uudenkaupungin rauhassa menetetyt alueet. Elisabet antoi Tukholmalle vain epämääräisiä lupauksia, mutta niihin tartuttiin innolla.
Uusien valtiopäivien maamarsalkaksi, aatelissäädyn puhemieheksi, nimitettiin kenraali Charles Emil Lewenhaupt, yksi hyökkäyssodan innokkaimpia puolestapuhujia, josta tehtiin tulevan sodan ylipäällikkö. Salainen valiokunta esitteli heinäkuun lopulla 1741 sotasuunnitelmansa. Tavoitteena oli saada takaisin kaikki Uudenkaupungin rauhassa menetetyt alueet sekä Vienanmeren ja Laatokan välinen kannas. Minimitavoite oli Kaakkois-Suomi ja Inkerinmaa. Suunnitelmat olivat sangen suurellisia, varsinkin kun Uudenkaupungin rauhassa menetetylle alueelle oli tällä välin rakennettu Venäjän uusi pääkaupunki Pietari. Valtiopäivät siunasivat suunnitelmat ja valtaneuvosto äänesti sodan puolesta kuningas Fredrik I:n äänen ratkaistessa. Suomen sotilasylipäällikkö, kenraaliluutnantti Henrik Magnus von Buddenbrock määrättiin kokoamaan joukot Venäjän rajalle, ja muodollinen sodanjulistus annettiin heinäkuussa 1741.
Lappeenrannan taistelu ja hyökkäys kohti Pietaria
Sodan valmistelu oli ollut puolinaista ja yksityiskohtaisia sotasuunnitelmia ei koskaan pantu paperille. Hatut ilmeisesti uskoivat armeijan olevan vielä samanlaisessa kunnossa kuin suuressa Pohjan sodassa, jossa ruotsalaiset olivat pienellä mutta tehokkaalla armeijallaan ottaneet voittoja ylivoimaisista vihollisista. Ruotsin armeija oli kuitenkin rapistunut Kaarle XII:n ajoista ja oli heikosti varustettu. Maavoimia oli Venäjän vastaisella rajalla yhteensä noin 18 000 miestä, joista pääosa koottiin asemiin Haminaan ja loput Lappeenrantaan. Laivastosta, joka oli koottu Kymijoen suulle, tuli taistelukyvytön jo ennen varsinaisen sodan alkua, kun laivoissa alkoi levitä tappava punatauti.
Lewenhaupt ei katsonut voivansa lähteä rintamalle ennen valtiopäivien päättymistä, joten armeijan johdon otti sodanjulistuksen jälkeen von Buddenbrock. Elokuussa 1741 venäläiset aloittivat sotatoimet hyökkäämällä rajan yli kohti Lappeenrantaa. Von Buddenbrock ei siirtänyt pääjoukkojaan Lappeenrannan avuksi, joten sinne sijoitetut ruotsalaiset joukot joutuivat puolustautumaan lähes kolminkertaista ylivoimaa vastaan. Ruotsalaiset lyötiin nopeasti sekasortoisessa ja verisessä Lappeenrannan taistelussa. Venäläiset valtasivat Lappeenrannan linnoituksen ja tuhosivat kaupungin, mutta vetäytyivät sitten takaisin omalle puolelleen rajaa.
Sotatoimien tauottua väliaikaisesti Ruotsista lähetettiin lisäjoukkoja, niin että armeijan vahvuus kohosi noin 23 000 mieheen. Heidän mukanaan saapui syyskuun alussa Lewenhaupt, joka otti sodanjohdon käsiinsä. Marraskuussa Lewenhaupt hyökkäsi pääarmeijalla rajan yli ja alkoi edetä kohti Pietaria. Vaikeissa syystalven olosuhteissa aloitetun hyökkäyksen tarkoituksena oli aiheuttaa sekasortoa Pietarissa ja auttaa Elisabetia nousemaan valtaistuimelle. Elisabet kaappasikin vallan sodan aiheuttaman hämmennyksen turvin, ja joulukuun alussa hän tarjosi Ruotsille aselepoa. Lewenhaupt suostui tähän ja veti joukkonsa takaisin Ruotsin puolelle rajaa.
Elisabetin manifesti ja Ruotsin armeijan perääntyminen
pienoiskuva|Charles-André van Loo, [[Elisabet (Venäjä)|Keisarinna Elisabet, 1760.]] Elisabet ei kuitenkaan aikonut luovuttaa Ruotsille maa-alueita, päinvastoin. Jo aselevon aikana venäläiset joukot terrorisoivat ja ryöstelivät Savoa ja Karjalaa. Kun Elisabet oli vakiinnuttanut asemansa hallitsijana, hän yllätti ruotsalaiset helmikuussa 1742 sanomalla aselevon irti. Lewenhaupt yritti turhaan anoa aselevon solmimista uudelleen.
Maaliskuussa Elisabet julkaisi kuuluisan manifestinsa, joka levitettiin suomeksi ja ruotsiksi painettuna Suomen puolelle. Manifestissa keisarinna syytti Ruotsia sodan aloittamisesta ja vakuutti suomalaisille hyväntahtoisuuttaan, jos nämä lakkaisivat auttamasta Ruotsin armeijaa. Keisarinna myös lupasi tukea suomalaisia, jos nämä haluaisivat irtautua Ruotsista ja itsenäistyä. Elisabetin manifestilla on perinteisesti ollut keskeinen osa kansallisessa historiankirjoituksessa, koska se on ensimmäinen kirjallinen lähde, jossa ehdotetaan Suomen itsenäistymistä. Ruotsin hallitus julkaisi oman vastamanifestinsa, jossa suomalaisia muistutettiin vuosisataisesta uskollisuudesta Ruotsin kruunulle.
Kesäkuussa 25 000 venäläistä sotilasta, joita suojasi meren puolelta laivasto-osasto, hyökkäsi rajan yli ja alkoi edetä rantatietä pitkin kohti Haminaa. Lewenhauptin armeijassa oli noin 17 000 miestä, ja sen asemat Haminassa olivat hyvät. Armeijan etuvartio oli kaupungin itäpuolella Mäntlahdessa, jossa rantatie kulki meren ja suon välissä kapeaa harjua pitkin tarjoten loistavan puolustusaseman. Lisäksi Haminan kaupunki oli sodan aikana linnoitettu ja aseistettu. Lewenhaupt kuitenkin veti joukkonsa taisteluitta pois ensin Mäntlahdesta ja sitten koko Haminasta lähtien vetäytymään kohti Porvoota. Vastarintaa odottaneet venäläiset joukot löysivät vain hylätyt puolustusasemat ja palamaan sytytetyn Haminan kaupungin.
Lewenhauptin omituisten päätösten takana oli hänen pelkonsa venäläisten saartamaksi joutumisesta. Kun Ruotsin laivasto samalla lähti perääntymään kohti länttä, hän pelkäsi selustansa joutuneen suojattomaksi ja piti nopeaa perääntymistä ainoana keinona piirityksen välttämiseksi. Ruotsin hallitus lähetti ylipäällikölle kirjeen Porvooseen ja määräsi tätä ryhtymään välittömästi taisteluun, mutta kun laivasto jatkoi perääntymistään ja venäläiset alkoivat lähestyä Porvoota, Lewenhaupt perääntyi armeijoineen Helsinkiin. Vetäytymiskierteen aikana armeijan rivit alkoivat rakoilla, kun suomalaisia sotilaita karkasi kotiseuduilleen ja myös ruotsalaisia upseereita lähti kohti Tukholmaa.
Helsingissä armeija asettui elokuussa Kampin kentälle Helsinginniemelle. Kun sotamarsalkka Peter de Lacyn komentamat venäläisjoukot saavuttivat Helsingin, niiden oli helppo saartaa ruotsalaiset joukot koukkaamalla pohjoisesta Huopalahteen. Tässä vaiheessa Lewenhaupt ja Buddenbrock kutsuttiin Tukholmaan selittämään sodanjohtoaan valtiopäiville. Helsingissä jäljellä olleet noin 16 000 miestä johtajanaan kenraalimajuri Jean Louis Bousquet antautuivat venäläisille 24. elokuuta 1742. Ruotsalaiset joukot lähetettiin laivoilla Ruotsiin. Suomalaisten oli luovutettava aseensa ja lippunsa, minkä jälkeen heidän annettiin palata koteihinsa. Tämän jälkeen venäläiset pystyivät helposti miehittämään koko Suomen. Sisämaan tärkeimmät linnoitukset Hämeenlinna ja Olavinlinna olivat antautuneet lyhyen piirityksen jälkeen jo ennen pääjoukon saapumista Helsinkiin.
Tukholmassa sotapäälliköt C. E. Lewenhaupt ja H. M. von Buddenbrock tuomittiin sotaoikeudessa kuolemaan ja teloitettiin.
Pikkuviha ja Turun rauha
right|pienoiskuva|Turun rauhan rajamuutokset Miehitys ei aiheuttanut samanlaista hallinnon lamaantumista kuin isoviha, vaan elämä jatkui olosuhteisiin nähden tavanomaisissa uomissaan. Venäläiset nimittivät Suomen kenraalikuvernööriksi Johan Balthasar von Campenhausenin. Ainut, mikä rasitti suomalaisia, oli venäläisten sotilaiden majoittaminen, kuljettaminen ja ruokkiminen.
Sota päättyi Turun rauhaan 7. elokuuta 1743. Uusi raja vedettiin etelässä Kymijokeen, ja se vei Ruotsilta koko sekä Etelä-Karjalan että Savonlinnaa ympäröivän alueen. Rajasta tuli entistä vaikeammin puolustettava, kun Haminan ja Lappeenrannan rajalinnoitukset ja vanha Olavinlinna jäivät Venäjän puolelle.
Ruotsi yritti Kustaan sodalla (kesäkuu 1788 – elokuu 1790) toisen kerran hankkia menetyksiään takaisin, mutta epäonnistui.
Glamour
Glamour (viehätysvoima, hohto, lumous) on englanninkielinen sana, ja sillä tarkoitetaan yleensä julkisuuteen ja parrasvaloihin liittyvää hohtoa, tavoittelemisen arvoista rikkautta, kauneutta ja kuuluisuutta korostavaa ominaisuutta.
Sana tulee skottienglannista, jossa se on alun perin tarkoittanut kielioppia (grammar).
Triviaa
Televisiosarja Kauniit ja rohkeat tunnetaan Norjassa nimellä Glamour.
Sana tarkoittaa myös sitä, että kaikki on mahdollista.
Lähteet
Glamour
Vuoroin vieraissa
Vuoroin vieraissa on vuonna 1997 TV1:llä esitetty suomalainen televisiosarja. Sarja on TV1:n Kotikatsomon ensimmäinen niin sanottu kausisarja. Sarjan on ohjannut teatteriohjaajana paremmin tunnettu Pekka Milonoff, joka on myös käsikirjoittanut sarjan yhdessä Anna-Leena Härkösen kanssa.
Juoni
Elinan mielestä nuoressa avioliitossa ei tapahdu enää yhtään mitään. Antilla ja Annelilla, Elinan vanhemmilla, ei loppujen lopuksi mene yhtään sen paremmin kuin tyttärellään, kunnes alkaa mennä aika lujaa, välillä vähän liiankin lujaa.
Sarjan alkujaksoissa seurataan enemmän Elinan ja Tonin (Tiina Lymi ja Eero Aho) avioliittoa, myöhempien jaksojen painotus on Annelissa ja Antissa (Marja Packalén ja Risto Tuorila). Sivuhenkilöistä merkittävimpiin kuuluu hyväsydäminen savolainen pakastinkauppias Reijo Remes (Kari Hietalahti). Kerronnan tyyli on mustalla huumorilla ryyditettyä melodraamaa.
Tuotanto
Alun perin Vuoroin vieraissa oli ajateltu Kom-teatterin näyttämölle. Anna-Leena Härkönen on sanonut todenneensa, että tarinan dialogista tuli liian ”naturalistista” teatterilavalle, ja niin yhteistyössä Pekka Milonoffin ja Sirpa Hyttisen kanssa tarina sovitettiin lopulta televisiosarjaksi. Myös päänäyttelijät olivat tuolloin Kom-teatterilaisia.
Käsikirjoitusta hiottiin vuosia. 12-osainen sarja kuvattiin Helsingissä syksystä 1995 kevääseen 1996, sisäkohtaukset Sörnäisiin rakennetussa studiossa.
Vastaanotto
Sarja sai ensiesityksellään tammi-maaliskuussa 1997 paljon katsojia ja myönteistä palautetta. Helsingin Sanomien televisiokriitikko Jukka Kajava sanoi sujuvan ja hauskan sarjan modernisoivan tarinaltaan Henrik Ibsenin Nukkekotia, jonka Nora on nyt sarjan Elina. Hänestä sarja on paitsi hyvää komediaa, myös harvinaisen täysipainoista taidetta verrattuna tuon ajan tyypillisiin televisiotuotantoihin. Hän kehuu myös Kom-teatterilaisten roolisuorituksia kauttaaltaan. Vuonna 2015 Helsingin Sanomien Martta Kaukonen kuvasi sarjaa mestarillisesti käsikirjoitetuksi.
Kanadan Grand Prix 1994
Kanadan Grand Prix 1994 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 12. kesäkuuta 1994 Circuit Gilles Villeneuve -radalla Kanadassa. Kilpailun voitti Michael Schumacher, joka johti kilpailua alusta loppuun. Voitto oli Schumacherille kauden viides. Christian Fittipaldi hylättiin alipainoisen auton takia. JJ Lehto saavutti uransa viimeiset pisteet, sillä hän nousi kuudenneksi Fittipaldin hylkäyksen jälkeen.
Radan takasuoralle oli rakennettu väliaikainen shikaani eli hidastemutka nopeuksien laskemiseksi.