cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Etelä-Ayrshire
Etelä-Ayrshire on yksi Skotlannin 32:sta hallintoalueesta (council area). Siellä on arviolta 112 400 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 1 222 neliökilometriä. Sen pääkaupunkina toimii Ayr.
Joseph-Amand Passerat
pienoiskuva|396x396px|Joseph-Amand Passerat Joseph-Amand Passerat (30. huhtikuuta 1772 Joinville, Val-de-Marne, Ranska – 30. marraskuuta 1858 Tournai, Hainaut, Belgia), kunnianarvoisa, oli redemptoristi ja pyhän Klemens Maria Hofbauerin oppilas. Hänellä oli suuria vaikeuksia seurata kutsumustaan papiksi, ja hänet pakotettiin palvelemaan armeijassa 1788–1792.
Passerat liittyi redemptoristeihin, toimi sääntökunnan johtotehtävissä ja perusti uusia taloja Yhdysvalloissa, Baijerissa, Preussissa, Sveitsissä, Belgiassa, Ranskassa, Portugalissa, Alankomailla ja Englannissa. Hänet karkotettiin Wienistä 6. huhtikuuta 1848, ja monien vastoinkäymisten jälkeen hän pääsi Belgiaan ja toimi siellä redemptoristien ohjaajana. Hän vietti viimeiset vuotensa Belgian Bruggessa.
Ansiibeli
thumb|180px|[[Sillage|Nävis kiipeää pelaamaan virtuaalipeliä tietämättään ansiibelin päälle (Princesse Nävis 2009)]] Ansiibeli on hypoteettinen laite, jonka avulla voi viestiä valon nopeutta suuremmalla nopeudella. Se esiintyy tieteisfiktiossa juonielementtinä.
Sanaa käytti ensi kerran Ursula K. Le Guin kirjassaan Rocannonin maailma (1966) . Le Guin sanoo johtaneensa sen sanasta "answerable" ("kykenevä vastaamaan"), koska laitteen tulisi sallia sen käyttäjiä saamaan vastauksen viesteihinsä järkevässä ajassa, jopa tähtienvälisessä viestinnässä. Hänen vuoden 1974 kirjansa Osattomien planeetta kertoo ansiibelin keksimisestä.
Käyttö
Ansiibelia käyttävät teoksissaan muutkin kirjailijat, kuten Orson Scott Card, Vernor Vinge, Elizabeth Moon, Jason Jones, L.A. Graf, ja Dan Simmons. Vastaavanlaisia mutta erinimisinä käyttävät lukemattomat muut, muun muassa Frank Herbert ja Philip Pullman. <!-- Anne McCaffery Crystal Singer series posited an instantaneous communication device powered by rare, 'Black Crystal' from the planet Ballybran. Black Crystals cut from the same mineral deposit could be "tuned" to sympathetically vibrate with each other instantly, even when separated by interstellar distances, allowing instantaneous telephone-like voice and data communication. Similarly, in Gregory Keyes' series The Age of Unreason, "aetherschriebers" use two halves of a single "chime" to communicate, aided by scientific alchemy. The series is set on an alternate 18th-century Earth. While the speed of communication is important, so is the fact that the messages cannot be overheard except by listeners with a piece of the original crystal.
Stephen R. Donaldson, in his Gap Series, proposed a similar system, Symbiotic Crystalline Resonance Transmission, clearly ansible-type technology, but was very difficult to produce and limited to text messages.
Some hard science fiction stories use small (possibly nano-sized) paired wormholes dedicated to communication by means of a laser which traverses the wormhole.
Charles Stross's books Singularity Sky and Iron Sunrise make use of "causal channels" which use entangled particles for instantaneous two-way communication. The technique has drawbacks in that the entangled particles are expendable and the use of faster-than-light travel destroys the entanglement, so that one end of the channel must be transported below light speed. This makes them expensive and limits their usefulness somewhat.
One ansible-like device which predates Le Guin's is the Dirac communicator in James Blish's 1954 short story "Beep". As the title implies, any active device received the sum of all transmitted messages in universal space-time, in a single pulse, so that demultiplexing yielded information about the past, present, and future. --> Isaac Asimov ratkaisi tähtienvälisen viestinnän ongelman hyperaalto-releellä Robotti- ja Säätiö -sarjoissaan. Le Guinin ansiibeli kykenee välittömään kommunikaatioon, mutta toisten teoksissa ansiibelilla voi olla rajallinen nopeus, vaikkakin silti valoa nopeampana.
Star Trek käyttää aliavaruusradiota viestinnässä.
Tähtiportti-televisiosarjassa viestintä tapahtuu madonreiän kautta.
Orson Scott Card
Orson Scott Cardin Ender-universumissa ansiibeli on tärkeä osa juonta. "Sen virallinen nimi on Filoottinen Parallaksinen Välitön Viestin (Philotic Parallax Instantaneous Communicator)," selittää yksi päähenkilö kirjassa "Ender" (Ender's game), "mutta joku näki nimen ansiibeli jossain vanhassa kirjassa."
Card selittää ansiibelin toimivan fiktiivisen subatomisen partikkelin "filootin" avulla. Cardin universumissa aika hidastuu avaruusaluksissa, mutta niihin voidaan olla yhteydessä ansiibelin välityksellä. Ajan hidastumista käsitellään kuitenkin eri tavalla kuin normaaliavaruudessa.
Kirjasarjassa esiintyy myös ansiibelin välityksellä elävä tietoinen äly nimeltä Jane, joka viestii Enderin kanssa, ja jonka pelastaminen on yksi osa juonta kirjassa Children of the Mind (1996).
<!--
In reality
There is no currently known way to build an ansible. The theory of special relativity predicts that any such device would allow communication from the future to the past, which raises problems of causality, unless the device used general relativistic curved spacetimes as an integral part.
Quantum nonlocality is often proposed as a mechanism for superluminal communication. A 2008 quantum physics experiment performed in Geneva, Switzerland has determined that in any hypothetical nonlocal hidden-variables theory the speed of the quantum non-local connection would have to be at least 10,000 times the speed of light. Practical applications are made impossible due to the no-cloning theorem, and the fact that quantum field theories preserve causality, so that quantum correlations cannot be used to transfer information.
Nevertheless, consider the EPR thought experiment, and suppose quantum states could be cloned. Assume parts of a maximally entangled Bell state are distributed to Alice and Bob. Alice could send bits to Bob in the following way: If Alice wishes to transmit a "0", she measures the spin of her electron in the z direction, collapsing Bob's state to either |z+> or |z->. To transmit "1", Alice does nothing to her electron. Bob creates many copies of his electron's state, and measures the spin of each copy in the z direction. Bob will know that Alice has transmitted a "0" if all his measurements produce the same result; otherwise, his measurements will have outcomes +1/2 and −1/2 with equal probability. This would allow Alice and Bob to communicate near instantly across space-like separations.
See time travel and faster-than-light for more discussion of these issues. -->
Savupääsky
Savupääsky (Progne tapera syn. Phaeoprogne tapera) on laajalla alueella Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava pääskyihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Savupääsky on suurehko pääsky, kooltaan noin 17,5 cm. Selästään ja päästän laji on väritykseltään harmahtavan ruskea. Kapeat siivet ja hivenen haarapäinen pyrstö ovat muuta yläruumista harmaammat. Kurkku on valkoinen ja rinnan poikki kulkee harmaanruskea juova. P.t. fusca -alalajilla juova jatkuu vatsaan päin tummien pilkkujen muodostamana juovana. Vatsa on väriltään valkoinen.
Levinneisyys ja elinympäristö
Keski-Amerikassa lajia tavataan Costa Ricassa ja Panamassa. Etelä-Amerikassa lajia tavataan alueelta, joka ulottuu Venezuelasta Argentiinaan. Lajia tavataan pääosin Andien itäpuolelta. Lajin elinympäristöä ovat avoimet paikat, kuten savannit, joilla kasvaa yksittäisiä puita. Savupääskyt elävät usein vesialueiden lähettyvillä.
Elintavat
Eteläisemmän P.t. fusca -alalajin linnut muuttavat talvehtimaan pohjoisemmaksi Etelä-Amerikan pohjoisosiin ja Karibialle asti. Laji on tavattu muuttoaikoina kaksi kertaa Yhdysvalloista.
Laji pesii pääasiassa vanhoissa orneerojen pesissä. P.t. tapera -alalajin linnut voivat pesiä myös muissa koloissa tai rakentaa pesänsä termiittikekoihin, mutta ne suosivat vanhoja orneerojen pesiä. Laji ei pesi kolonioissa toisin kuin monet muut pääskylajit.
Oerlikon
Oerlikon tarkoittaa muun muassa seuraavaa:
Erik Fosnes Hansen
thumb|[[Auður Ava Ólafsdóttir ja Erik Fosnes Hansen (maaliskuussa 2011)]] Erik Fosnes Hansen (s. 6. kesäkuuta 1965 New York, Yhdysvallat ) on norjalainen kirjailija.
Hansen on syntynyt New Yorkissa ja julkaisi esikoisteoksen Falketårnet. 20-vuotiaana. Hänen tunnetuin teoksensa on hänen toinen romaaninsa Viimeiseen soittoon, joka itsenäisissä mutta koko ajan tiiviimmin toisiinsa liittyvissä seuraa yksittäisten muusikoiden elämää, joiden ura ja elämä päättyy Titanicilla. Kirja on käännetty ainakin kolmellekymmenelle kielelle. Sen tarinaa jatkaa ''Kertomuksia suojeluksesta. 1, Yö''.
Hansen on julkaissut myös runoja ja osallistuu aktiivisesti kulttuurikeskusteluihin.
Hansen on Norjan akatemian jäsen. Fosnes Hansen on saanut Kirjanorjan seuran kirjallisuuspalkinnon vuonna 1990.
Hansen sai norjalaisessa lehdistössä huomiota heitettyään paperilla Edistyspuolueen norjalaisella radiokanavalla NRK P2:lla käydyn kiivaan keskustelun aikana.
Dariush Mehrjui
Dariush Mehrjui (s. 8. joulukuuta 1939 Teheran, Iran) on iranilainen elokuvaohjaaja. Mehrjui muutti vuonna 1959 Yhdysvaltoihin, jossa hän opiskeli elokuvataidetta Kalifornian yliopistossa. Valmistuttuaan vuonna 1964 Mehrjui perusti yhdessä muiden iranilaisten kanssa kirjallisuuslehden, jonka tarkoituksena oli tehdä iranilaista nykykirjallisuutta tunnetuksi länsimaissa. Mehrjui palasi Iraniin kirjoitettuaan ensimmäisen elokuvakäsikirjoituksensa. Alkuperäinen iranilaiseen kansantarustoon pohjautuva elokuvaprojekti kaatui ja hän päätyi ohjaamaan kaupallisesti epäonnistuneen James Bond -parodian Almaas 33.
Mehrjuin toinen pitkä elokuva oli vuonna 1969 valmistunut Lehmä. Se oli Iranin valtion rahoittama, mutta siitä huolimatta se kiellettiin kotimaassaan synkän maaseutukuvauksen johdosta. Elokuva palkittiin Venetsian elokuvajuhlien kriitikkopalkinnolla. Myöhemmin elokuva on valittu parhaaksi iranilaiseksi elokuvaksi useissa iranilaisten kriitikoiden järjestämissä äänestyksissä. Mehrjuin Lehmän jälkeisiin palkittuihin elokuviin kuuluu muun muassa vuonna 1993 valmistunut Sara, joka pohjautuu Henrik Ibsenin näytelmään Nukkekoti.
Unto Laakso
Laakso oli kiinnitettynä Satakunnan Maaseutunäyttämöllä näyttelijänä ja taloudenhoitajana 1945–1947, näyttelijänä Vaasan Näyttämöllä 1947–1948, Uudenkaupungin Teatterissa 1948–1949, näyttelijänä ja järjestäjänä Joensuun Kansanteatterissa 1949–1950, Rauman Kansanteatterissa 1950–1952, näyttelijänä Kuusankosken Teatterissa 1952–1953, ohjaajana Etelä-Karjalan Näytelmäseurassa 1953–1954, ohjaajana Kokkolan Maakuntateatterissa 1954–1957, ohjaajana Ykspihlajan Työväen Näyttämöllä 1957–1960, näyttelijänä ja järjestäjänä Tampereen Teatterissa 1960–1963, Teatteri Jurkassa 1963, sekä ohjaajana ja näyttelijänä Lappeenrannan Kansanteatterissa 1965–1967.
Dariush Mehrjui
Iranin ulkopuolella Mehrjuin elokuvia on nähty pääasiassa elokuvafestivaaleilla. Hänen elokuvansa ovat saaneet 49 kotimaista ja kansainvälistä palkintoa.
Unto Laakso
Laakso kävi kansakoulun. Hän opiskeli viulunsoittoa Urho Koskisen ja Rudolf Niestedtin ohjauksessa. Laulua hän oppi Elbe Nissisen johdolla. Laakso teki opintomatkoja Ranskaan 1951, Ruotsiin 1956 ja 1958, ja Neuvostoliittoon 1962. Laakson luottamustehtäviä olivat näyttelijäyhdistyksen puheenjohtajana ja rahastonhoitajana sekä matkanjohtajana vierailuilla.
Laakson vanhemmat olivat puuseppä Johan Emil Laakso ja Mandi Josefiina (o.s. Kujanpää). Laakson ensimmäinen puoliso oli kauppateknikko Maila Marjatta Heinonen 1947–1951.
Andrei Rein
Andrei Rein (ven. Андрей Викторович Рейн), synt. 9. kesäkuuta 1982 Krasnoturjinsk, Neuvostoliitto) on venäläis-kazakstanilainen jääpallomaalivahti, joka pelaa Moskovan Dynamossa.
Krasnoturjinskissa syntynyt ja sen paikallista Majak-seuraa 2000-luvulla edustanut Rein siirtyi syksyllä 2007 Moskovan Dynamo riveihin. Kauden 2009-2010 hän edusti Novosibirskin Sibselmašia, mutta palasi Moskovan Dynamoon. Dynamon riveissä hän on saavuttanut Venäjän mestaruussarjassa neljä kultaa ja hopean.
Alun perin Reinillä oli Venäjän passi, mutta hän otti 2010 kaksoiskansalaisuuden ja aloitti Kazakstanin maajoukkueen maalissa. Kazakstanin joukkueessa hän on ollut saavuttamassa kolme MM-pronssimitalia.
Saavutukset
Seurajoukkueissa
Maajoukkueessa
Henkilökohtaisesti
Legenda suojelijoista
Legenda suojelijoista (Legend of the Guardians - The Owls of Ga’Hoole) on Warner Bros'n tekemä animaatioelokuva. Elokuva perustuu Kathryn Laskyn suosittuun, muttei suomeksi käännettyyn kirjasarjaan. Elokuva kattaa sarjan kolme ensimmäistä kirjaa. Elokuvan ohjasi Zack Snyder ja päärooleissa (englanniksi) kuullaan muun muassa Helen Mirren, Sam Neill ja Hugo Weaving. Elokuvan soundtrackilla on Owl City -yhtyeen musiikkia.
Suomenkielelle dubatun version ääninäyttelijöinä toimii muun muassa Petrus Kähkönen, Markku Huhtamo ja Markus Blom.
Juoni
Elokuva kertoo nuoresta tornipöllöstä, Sorenista, joka kidnapataan veljensä kanssa Tuomiovuorille, jossa hirmuinen Rautanokka (Metalbeak) kokoaa hirveää pöllöarmeijaa. Soren pakenee ja lähtee etsimään tietä Suurelle Puulle, jossa legendan mukaan mahtavat Suojelijat asuvat. Matkalla Soren tapaa uusia ystäviä, muun muassa kaktuspöllö Gylfien. Soren haluaa löytää Suojelijat ja taistella heidän rinnallaan pahoja pöllöjä vastaan, vaikka tietää joutuvansa taistelemaan pahalle puolelle kääntynyttä veljeään vastaan.
Elokuvan alussa tornipöllö Soren ja tämän veli Kludd tipahtavat kotipuustaan ja heidät nappaa kaksi suurta pöllöä, lähtien kuljettamaan tornipöllöparkoja kauas kotoa. Soren ja Kludd kuljetetaan hirveille Tuomiovuorille, jossa legendan mukaan asuu hirveä Rautanokka (Metalbeak). Kaunis valkoinen tornipöllö Nyra haluaa kouluttaa kidnapatuista pöllöistä sotilaita armeijaansa, jota Rautanokka kokoaa tuhotakseen Suojelijat ja noustakseen pöllövaltakunnan kuninkaaksi. Soren ja tämän uusi ystävä kaktuspöllö Gylfie joutuvat poimijoiksi, kun taas Kludd lähtee harjoittelemaan taistelemista armeijassa.
Seututie 213
Seututie 213 alkaa Turun ja Hämeenlinnan väliseltä valtatieltä 10 Ypäjällä Kanta-Hämeessä, kulkee Varsinais-Suomen maakunnassa pääasiassa Loimaan alueella ja päättyy seututielle 204 Säkylän Huovinrinteen luona Satakunnan maakunnassa. Tien pituus on 61 kilometriä.
Legenda suojelijoista
Juoni
Kaikki poimijapöllöt saavat kuunpistoksen, nukahtaessaan kuunvaloon, paitsi Soren ja Gylfie. Heidän täytyy kerätä toisten pöllöjen jätöksistä pieniä hohtavia siruja ja viedä niitä lepakoille. Yksi vanha ilkityöhön kyllästynyt pöllö ottaa Sorenin ja Gylfien oppipojikseen ja opettaa heidät lentämään. Taitoa tarvitaankin, sillä Sorenin ja Gylfien on paettava Tuomiovuorilta.
Seututie 213
Tien kulku
Ypäjän kirkonkylän kohdalla tie risteää Koskelta Ypäjälle johtavan yhdystien 2805 kanssa ja ylittää tämän jälkeen Ypäjän Mannisissa Loimijoen sivujoen Kuusjoen. Loimaan Kauhanojalla tiestä erkanee Ypäjänkylään johtava yhdystie 2815, ja Loimaan keskustassa tie ylittää valtatien 9. Loimaan Hirvikoskella tien uusi oikaisu ylittää Loimijoen, ja tiestä erkanevat Metsämaalle yhdystie 2292 ja Oripään ja Yläneen kautta kantatielle 43 Hinnerjoella johtava seututie 210, minkä jälkeen oikaistu tie ylittää Loimijoen uudelleen. Alastarolla tie ylittää Loimijoen sivujoen Niinijoen, ja tien kanssa risteää Loimaan Haaroisissa seututieltä 210 alkunsa saava, Alastaron ja Vampulan kautta Köyliön Vuorenmaalle johtava yhdystie 2101 ja siihen yhtyy valtatieltä 2 Punkalaitumen Kanteenmaalla alkunsa saava seututie 231. Alastaron keskustan jälkeen tie ylittää Loimijoen sivujoen Hanhijoen, risteää Virttaan luona Auran ja Huittisten välisen kantatien 41 kanssa, kulkee halki Alastaron Virttaankankaan ja seurailee lopuksi Säkylässä Säkylän Pyhäjokea Korven ja Löytäneen kylien luona.
Legenda suojelijoista
Juoni
He pääsevät pakoon ja lähtevät etsimään Suojelijoita ja heidän Suurta Puutaan. Matkan varrella he tapaavat uusia ystäviä, harmaapöllö Yönkajon (Twilight) ja tämän hyvän ystävän Tonkijan (Digger). Myös Sorenin lapsenvahti Mrs. P, joka on violetti käärme, liittyy pöllöjen seuraan.
Seututie 213
Tien kulku
Osoitenimenä tiellä on Ypäjällä Forssantie ja Loimaantie, Loimaalla Hämeentie, Pikatie, Lännentie, Vakkatie, Virttaantie ja Säkyläntie ja Säkylässä jälleen Virttaantie.
Legenda suojelijoista
Juoni
Lopulta he saapuvat Suojelijoiden luokse ja alkavat harjoittelemaan itselleen sopivia taitoja, voidakseen kohota itsekin Suojelijoiksi. Samaan aikaan Rautanokan armeija on valmis ja he ovat valmiita näin ollen taistelemaan Suojelijoita vastaan. Suojelijat lähtevät taistoon, mutta yksi heistä onkin petturi ja toimii Rautanokan leivissä. Kun Suojelijat saapuvat Tuomiovuorille, poimijoiden keräämät sirut ovat yhdessä kasassa ja saavat aikaan hirveää sähköistä säteilyä, joka saa Suojelijat tuskiinsa.
Seututie 213
Historiaa
Ennen nykyisen valtatien 2 valmistumista 1960-luvulla osat tiestä tien alusta Alastarolle kuuluivat valtatiehen 2. Tienoikaisujen johdosta nykyinen tie noudattaa vanhan tien kulkua kuitenkin enää vain paikoin.
Legenda suojelijoista
Juoni
Suurella Puulla Soren kuulee pikkusiskoltaan, joka myös joutui napatuksi Tuomiovuorille, mutta tuli petturisuojelijan kanssa takaisin, että yksi Suojelijoista onkin Rautanokan armeijassa ja että koko sota oli vain suuri ansa. Soren ystävineen lähtee pelastamaan Suojelijoita ja pitkän taiston jälkeen Suojelijat nousevat jälleen siiville ja Rautanokan armeija on tuhottu. Taistellessaan Soren joutui näkemään oman veljensä Kluddin kuoleman ja samoin Rautanokan, jonka hän itse sai surmattua.
Seututie 213
Historiaa
Ypäjän ja Loimaan välinen osuus on parannettu 1980-luvulla. Loimaan ja Alastaron välillä tie on rakennettu kokonaan uudelle linjaukselle 90-luvun lopulla. Samoihin aikoihin tie on rakennettu uudelle linjaukselle myös Alastarolla, Virttaalla ja Huovinrinteellä.
Legenda suojelijoista
Juoni
Lopulta sota on ohi ja kaikki hyvin. Suojelijat palaavat Suurelle Puulle ja Soren, Gylfie, Yönkajo sekä Tonkija pääsevät Suojelijoiksi ja sitä juhlitaan kunnolla.
Seututie 213
Historiaa
Loimaan Kauhanojalla käytöstä jäänyt vanha tie on suoralta mutta mäkiseltä osuudeltaan kunnostettu valaistuksi hiihtoladuksi.
Kaavailuja tulevaisuudesta
Maakuntakaavassa seututie 213 on merkitty Loimaan ja Hirvikosken välillä uudelle linjaukselle (Loimaan ohikulkutie).
Oradour-sur-Glane
Oradour-sur-Glane on kunta keskisessä Ranskassa Haute-Viennen departementissa Uuden-Akvitanian alueella.
Historia
Toisessa maailmansodassa Waffen-SS:ään kuulunut yksikkö tuhosi Oradour-sur-Glanen maalaiskylän 10. kesäkuuta 1944. 642 kylän asukasta tapettiin, joukossa naisia ja lapsia.
Taustoja
Kun liittoutuneet nousivat maihin Normandiassa 6. kesäkuuta 1944, Ranskan vastarintaliike auttoi sotilaallista toimintaa häiritsemällä liikenne- ja viestiyhteyksiä. Waffen-SS:n 2. panssaridivisioona Das Reich oli etenemässä kohti rannikkoa ottaakseen osaa Normandian taisteluihin, mutta kohtasi jatkuvasti vastarintaliikkeen häirintää.
Päivää ennen Oradourin joukkomurhaa, samainen divisioona syyllistyi 99 siviilin hirttämiseen Tullen kaupungissa kostona vastarintaliikkeen iskuista.
SS-upseeri Adolf Diekmannin mukaan kaksi ranskalaista siviiliä oli väittänyt, että Oradourissa olisi yksi vastarintaliikkeen pesistä ja että siellä pidettäisiin vankina korkea-arvoista saksalaista upseeria. SS-miehet uskoivat kysymyksessä olevan kadonneen Sturmbannführer Helmut Kämpfen, 2. SS-panssaritiedustelupataljoonan komentajan. Kämpfeä ei koskaan löytynyt ja hänet on listattu kadonneeksi Ranskassa.
Joukkomurha
4. Waffen-SS panssarikrenatöörirykmentti Der Führerin komentaja Adolf Diekmann piiritti Oradourin ja komensi kylän väen kokoontumaan torille papereiden tarkastusta varten. Naiset ja lapset kuljetettiin kirkkoon, samalla kun talot ryöstettiin. Samaan aikaan kylän miehet vietiin kuuteen latoon, joiden ulkopuolella konekiväärimiehet jo odottivat asemissaan.
Konekiväärit avasivat tulen tähdäten jalkoihin, jotta miehet jäisivät henkiin eivätkä pääsisi pakoon. Seuraavaksi SS-miehet levittelivät avuttomina makaavien haavoittuneiden päälle haketta ja sytyttivät ladot palamaan. Viisi miestä pääsi pakenemaan, 190 kuoli.
Seuraavaksi SS-miehet sytyttivät palopommin kirkossa. Osa naisista ja lapsista yritti paeta ikkunoista, törmäten konekiväärituleen. 247 naista ja 205 lasta kuoli. Yksi nainen, 47-vuotias kotirouva Marguerite Rouffance jäi henkiin. Hän oli paennut pienestä ikkunasta ja piileskellyt puskissa, kunnes saksalaiset lähtivät tuhottuaan kylän jäännökset yön aikana.
Kuuden joukkoteurastuksesta selviytyneen lisäksi noin kaksikymmentä kyläläistä oli paennut heti saksalaisten ilmaannuttua. Vajaan seitsemän sadan kyläläisen yhteisöstä 642 oli murhattu parin tunnin aikana.
Seuraukset
thumb|240px|Oradour-sur-Glanen keskustaa. Diekmannin käsky oli kuulunut vaatia kylästä panttivankeja Kämpfen vapauttamiseksi. Diekmann oli toiminut kylässä oma-aloitteisesti, tosin divisioonan komentaja Heinz Lammerding oli määrännyt, että vastarintaa vastaan tulee käyttää kovia otteita.
Vastalauseita joukkomurhan johdosta esittivät muun muassa sotamarsalkka Erwin Rommel, alueen komentaja kenraalimajuri Walter Gleiniger ja Vichyn hallitus. Asiasta määrättiin tutkinta, mutta Diekmann ja suuri osa mukana olleista kaatuivat pian Normandian taistelun aikana. Saksan asevoimat tai natsi-Saksan hallinto ei rankaissut yhtäkään joukkomurhaan osallistunutta.
Oradour-sur-Glane ei ollut ainutlaatuinen tapahtuma natsi-Saksan valtaamilla alueilla. Vastaavia kostotoimia harjoitettiin Ranskan lisäksi myös Kreikassa, Jugoslaviassa, Italiassa, Puolassa ja varsinkin Neuvostoliitossa.
Sodan jälkeen
Kenraali Charles de Gaulle kielsi kylän jälleenrakentamisen ja vaati sen säilyttämistä sellaisenaan. Oradour-sur-Glane toimii vieläkin muistomerkkinä natsimiehittäjien julmuudesta. Sen läheisyyteen on rakennettu uusi kylä.
Sodan jälkeen 1953 Bordeaux’ssa käytiin sotaoikeudenkäynti, jossa oli 21 noin 65 sodasta selvinneestä joukkomurhaan osallistuneesta noin 200 SS-miehestä. Syytetyt tuomittiin, mutta 14 heistä oli elsassilaisia, Ranskan kansalaisia, jotka sodan aikana oli käsitetty kuuluvaksi suur-Saksaan. Heille myönnettiin täysi armahdus, vastoin yleistä mielipidettä. Vuoteen 1958 mennessä saksalaisetkin tuomitut oli vapautettu. Myös SS-divisioona Das Reichin komentaja Heinz Lammerding loi menestyksekkään uran liikemiehenä ja kuoli 1971.
Vaikka maata kesästä 1940 miehittäneet saksalaiset olivat suhtautunut ranskalaisiin verrattain lempeästi, Oradour-Sur-Glanen joukkomurha osoitti, kuinka sotatilanteen kiristyminen lisäsi natsi-Saksan sotilasyksiköiden väkivallan kovuutta myös lännessä. Itärintamalla saksalaisten suorittamat joukkomurhat ja siviilien teloitukset olivat tavallisia sodan alusta asti. Myös Oradourin joukkomurhaan syyllistynyt yksikkö oli kahden ja puolen vuoden itärintamapalveluksen raaistama.
Reichenau
Reichenau tarkoittaa seuraavia:
Katso myös
Aihepiiriin liittyvät myös seuraavat:
Columbia (avaruussukkula)
thumb|Avaruussukkula Columbia lähtöalustalla. Columbia (Nasan avaruussukkuloiden (orbital vehicle) luokituksessa OV-102) oli Nasan sukkulalaivaston ensimmäinen avaruuskelpoinen avaruussukkula. Ennen Columbiaa oli valmistunut testisukkula Enterprise, mutta se pystyi ainoastaan ilmakehässä tapahtuviin koelentoihin. Sukkulan rakennustyöt aloitettiin vuonna 1975. Columbian ensimmäinen lento (STS-1) tapahtui 12. – 14. huhtikuuta 1981 ja viimeinen (STS-107) 16. tammikuuta – 1. helmikuuta 2003. Sukkula tuhoutui palatessaan Maan ilmakehään, surmaten samalla sen koko seitsenhenkisen miehistön.
Lennot
Avaruussukkula Columbia lensi, oli avaruudessa , kiersi kiertoradan ja lensi kaikkiaan. Se ei kertaakaan vieraillut aikanaan toiminnassa olleilla avaruusasemilla eli Mirillä tai ISS:llä.
thumb|Columbian laukaisu lennolle [[STS-1. Valkoiseksi maalattu ulkoinen tankki erottuu selvästi.]] thumb|Columbian laukaisu sen viimeiseksi jääneelle lennolle.
Viimeinen lento
Avaruussukkula Columbia tuhoutui 1. helmikuuta 2003 28. lennollaan. Sukkula hajosi ilmakehään palaamisen aikana Texasin yläpuolella lennolla STS-107. Onnettomuudessa sai surmansa sukkulan koko seitsemän hengen miehistö. Onnettomuuden jälkeen kaikki sukkulat olivat kaksi vuotta lentokiellossa.
Vaurio aiheutui todennäköisimmin siitä, että polttoainetankin ulkoisesta lämpöeristeestä irtosi vaahtomuovin palanen nousun aikana sukkulan jo lentäessä suurella nopeudella ja että tämä pala iskeytyi sukkulan vasemman siiven etureunaan. Asia havaittiin onnettomuuden jälkeen, kun onnettomuutta pyrittiin selvittämään tutkimalla laukaisun aikana kuvattua videomateriaalia. Lennon aikana tuumailtiin, että muovin osuminen sukkulaan ei olisi aiheuttanut vaarallisia vauriota. Siiven etureunan lämpöeriste kuitenkin rikkoutui, ja kun sukkula palasi takaisin ilmakehään, siiven lämpöeristeeseen tulleesta reiästä sisään päässeet kuumat kaasut hajottivat siiven.
Columbian lento ei ollut varautunut normaaliin avaruuskävelyyn, eikä mahdollisten vaurioiden tarkastus olisikaan tällä lennolla onnistunut. Kaikki sukkulat ovat kuitenkin varautuneita hätätapauksessa sulkemaan lastiruuman ovet tai irrottamaan tietoliikenneantennin avaruuskävelyn avulla, eli tarvittavat varusteet avaruuskävelyn suorittamiseen olivat mukana. Myöskään ISS:n kiertoradalle siirtyminen ja asemaan telakoituminen ei olisi ollut mahdollista. Toista sukkulaa (seuraavana vuorossa ollut Atlantis) ei olisi voitu lähettää ajoissa pelastamaan Columbian miehistöä. Tuhon jälkeen Nasa teki pitkällisen tutkimuksen (CAIB, Columbia Accident Investigation Board – sen raportti on Nasan sivuilla) onnettomuuden syistä.
thumb|Columbian viimeinen miehistö
Västmanland
thumb|right|150px|Misteli on Västmanlandin maakuntakukka. thumb|right|150px|Metsäkauris on Västmanlandin maakuntaeläin.
Västmanland (joskus myös  ) on yksi Ruotsin maakunnista. Se sijaitsee Keski-Ruotsissa Sveanmaan pääalueella. Västmanlandin pinta-ala on 8 363,1 km². Vuoden 2011 lopussa maakunnassa oli 292 019 asukasta, joten väestötiheys oli 34,9 asukasta neliökilometriä kohti.
Västmanlandin rajanaapureita ovat Södermanlandin, Närken, Värmlannin, Taalainmaan ja Uplannin maakunnat. Suurin ja myös vanhin kaupunki alueella on Västerås. Maakunnan korkein kohta on Fjällberget, joka kohoaa 466 metrin korkeuteen. Suurin järvin on puolestaan Mälaren. Västmanlandin maakuntalintu on töyhtötiainen.
Viimeksi Västmanlandin herttuana on toiminut prinssi Eerik (Erik Gustav Ludvig Albert Bernadotte, 1889–1918).
Väestö lääneittäin
Kaikki läänit kuuluvat maakuntaan vain osittain.
John Hans Krebs
pienoiskuva|John Hans KrebsJohn Hans Krebs (17. joulukuuta 1926 Berliini, Saksa – 10. marraskuuta 2014 Fresno, Kalifornia, Yhdysvallat ) oli poliitikko. Hän muutti Israeliin vuonna 1933 ja Yhdysvaltoihin 1946; maan kansalaisuuden hän sai vuonna 1954. Hän palveli Yhdysvaltain armeijassa vuosina 1952–1954 ja ryhtyi sittemmin lakimieheksi. Hän valmistui Kalifornian yliopistosta, Berkeleystä vuonna 1950 (Bachelor of Arts) ja Kalifornian yliopiston Hastings College of the Law’sta 1957 (Bachelor of Laws).
Krebs oli Fresnon piirikunnan suunnittelukomission (Fresno County Planning Commission) jäsen vuosina 1965–1969 ja tarkkailijalautakunnan (Fresno County Board of Supervisors) vuosina 1970–1974. Vuonna 1966 hän oli delegaattina Kalifornian osavaltion demokraattisessa kokouksessa. Krebs tuli valituksi demokraattina Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen, ja hän istui 94. ja 95. kongresseissa tammikuusta 1975 tammikuuhun 1979. Hän oli uudelleen epäonnistuneesti ehdolla vuonna 1978.
Krebs asui Fresnossa ja kuoli siellä 87-vuotiaana 10. marraskuuta 2014.
Yhdystie 2812
Yhdystie 2812 on valtatieltä 9 Metsämaan Korvenkylässä Loimaalla Varsinais-Suomen maakunnassa yhdystielle 2804 Jokioisten Vaulammille Kanta-Hämeen maakunnassa johtava yhdystie. Osoitenimenä tiellä on Loimaalla Koskenrannantie, Ypäjällä Ypäjänkyläntie ja Varsanojantie ja Jokioisilla Hauniontie.
Metsämaan Korvenkylästä tie jatkuu Ypäjänkylään Ypäjällä ja ylittää siellä Turku–Toijala-radan. Ypäjänkylän Katinhännässä siihen yhtyy seututieltä 213 Loimaan Kauhanojalla alkunsa saava yhdystie 2815 ja Ypäjän Perttulassa Ypäjän kirkon luona Koskelta alkunsa saava yhdystie 2805. Ypäjän keskustaajaman jälkeen tie seurailee Loimijokea Ypäjän Kartanon ja Varsanojan kylissä ja ylittää Loimijoen Jokioisten Vaulammin kylän luona.
Tien varrelle jääviä kohteita ovat muun muassa MTT:n hevostutkimus ja Ypäjän hevosopisto Ypäjän Kartanonkylässä ja Varsanojalla.
Cassoulet
Cassoulet on toulouselainen ruoka. Se on papupata, jonka pääraaka-aineet ovat valkoiset pavut, siankylki, yrttinippu ja valkosipuli.
Kansiproomu
Kansiproomu on hinaajan vetämänä tai työntämänä liikkuva alus, jonka rakenne muistuttaa ponttonia. Lasti kuljetetaan vesirajan yläpuolella olevalla kannella, jossa ei yleensä ole lastin suojaksi mitään kansirakenteita. Lastin kiinnitykseen tarvittavat rakenteet toki tarvitaan. Kansiproomun koko ja rakenne määräytyy paljolti käyttötarkoituksen mukaan. Kansiproomuja käytetään mitä moninaisimpien tavaroiden kuljettamiseen, työalustoina, työkoneiden alustoina tai vaikkapa rannan jatkeena. Joissakin kansiproomuissa on kannen alla säiliöitä veden tai öljyn kuljettamista varten.
Vesiskorpioni
Vesiskorpioni (Nepa cinerea) on lieju- ja hiekkapohjaisissa järvissä ja lammissa elävä vesiskorpioneihin kuuluva hyönteinen. Vesiskorpionit saalistavat muita hyönteisiä, esimerkiksi pinnalla kelluvia muurahaisia, malluaisia tai muita vesihyönteisiä. Joskus eläin voi syödä jopa kalan poikasia, sammakon toukkia sekä muita veden pieneläimiä. Ne osaavat myös lentää, mutta turvautuvat siihen erittäin harvoin. Vesiskorpionit ovat yleensä liikkeellä kesällä ja viettävät talven pohjamudissa. Suomessa lajia esiintyy Etelä-Lapista aivan Suomen eteläisimpiin osiin.
Sega Master System
Sega Master System on videopeliyhtiö Segan 8-bittinen pelikonsoli. Se kilpaili Nintendon 8-bittisen konsolin kanssa videopelimarkkinoiden valtiaan asemasta 1980-luvulla.
Vesiskorpioni
Koko ja ulkonäkö
Vesiskorpioni on melko kookas ja litteä hyönteinen. Se on väritykseltään tasaisen ruskea värisävyn vaihdellessa yksilöittäin. Ulkonäkönsä vuoksi eläintä onkin erittäin vaikea havaita vesikasvillisuuden joukosta. Etummainen raajapari on muuntunut pihtimäisiksi, mikä mahdollistaa tehokkaasti ohikulkevan saaliin sieppaamisen ja kiinnipitelemisen ruokailun ajan. Takaruumiin kärjessä on ohut putki, jonka avulla lähes koko elämänsä vedenpinnan alla oleskeleva vesiskorpioni hengittää. Täysikasvuinen hyönteinen on ilman hengitysputkea 12–23 mm pitkä.
Sega Master System
Master System ilmestyi Japanissa vuonna 1985 (tuotiin Eurooppaan 1987). Teknisiltä ominaisuuksiltaan Master Systemissä oli kovinta kilpailijaansa 8-bittistä Nintendoa nopeampi prosessori ja hieman kehittyneempi grafiikka, mutta sen äänipiiri (Texas Instruments SN76489) oli yksinkertaisempi. Japanissa laitetta myytiin aluksi nimellä Sega Mark III, myöhemmin samalla nimellä kuin muualla eli Master System. Tässä Japanin versiossa oli myös toinen äänipiiri, Yamaha YM2413 (OPLL), joka oli riisuttu malli AdLib- ja Sound Blaster- äänikorteissa käytetystä FM-piiristä. Sega Mark III:ssa FM-piiri oli lisälaite, mutta Japanin Master Systemissä se oli valmiiksi mukana.
Tallenusmediana oli pelimoduulin lisäksi ohut "Sega-kortti" (Sega Card), jolle oli oma paikkansa. Näille ei kuitenkaan mahtunut kovin isoja pelejä, joten niiden käytöstä luovuttiin varhain. Lisäksi laitteissa oli usein jokin sisäänrakennettu peli (Suomessa myydyissä laitteissa Hang-On, Safari Hunt tai Alex Kidd in Miracle World).
Master System epäonnistui kilpailussa Nintendoa vastaan selvemmin Pohjois-Amerikassa ja kotimaassaan Japanissa. Sen sijaan se onnistui voittamaan Nintendon myyntiluvuissa joissakin Euroopan maissa, Etelä-Koreassa ja Australiassa. Suomessakin se oli varteenotettava vaihtoehto 8-bittiselle Nintendolle. Pitkäaikaisimman suosionsa laite saavutti Brasiliassa, jossa paikallisia versioita ja pelejä tehtiin vielä 1990-luvun lopulla. Menestyneillä alueilla myös laitteelle saatavilla oleva pelikirjasto oli laajempi.
Master Systemistä luotiin paranneltuja malleja 1990-luvulla. Master System II toi hiukan lisää rahaa Segan kassaan Japanissa ja Euroopassa mutta Yhdysvalloissa se ei kuluttajia kiinnostanut. Sen on sanottu kärsineen Nintendon lisensiointi-strategiasta, jossa yhtiöille annettiin lupa tehdä Nintendon pelejä sillä ehdolla, että he eivät käännä peliään Segan laitteelle. Tällaiset sopimukset myöhemmin kiellettiin Yhdysvaltain Liittovaltion oikeudessa.
Pelit
Osa Master Systemin peleistä, kuten Alex Kidd, ovat saaneet klassikon maineen. Varhaisempina aikoina isokorvainen Alex Kidd toimi Segan maskottina mutta siitä ei ollut Marion haastajaksi ja se sai myöhemmin väistyä Sonicin tieltä. Tunnetuin Alex Kidd -peli oli Alex Kidd in Miracle World. Suosituimpiin Master System pelehin kuuluivat esimerkiksi tasohyppelyt Wonderboy: The Dragon's Trap, Wonderboy in Monster World, Ninja Gaiden, Psycho Fox, Land of Illusion, Castle of Illusion, Sonic the Hedgehogit, Asterix-pelit; roolipelit Phantasy Star, Golvellius, Ys: Vanished Omens; ja ammuskelupelit R-Type, Fantasy Zone II, ''Powerstrike II.
Vesiskorpioni
Saalistus
pienoiskuva|vasen|250px|Vesiskorpioni kävelee Vesiskorpioni on passiivinen, mutta erittäin tehokas saalistaja. Se odottaa yleensä vesikasvien joukossa, että saalis tulisi lähemmäs. Kun saalis on tarpeeksi lähellä, vesiskorpioni suoristaa eturaajansa täyteen mittaan napatakseen saaliin. Tässä vaiheessa saaliilla ei yleensä ole enää mahdollisuutta päästä karkuun. Jos saalis kuitenkin karkaa, ei vesiskorpioni luultavasti yritä saada sitä uudelleen kiinni. Joskus vesiskorpioni ui pintaan hakemaan räpiköiviä hyönteisiä ravinnokseen. Saaliin napattuaan vesiskorpioni imee sen kuiviin eturaajojen välissä sijaitsevalla imukärsällään ja jättää raadon veteen. Käteen otettaessa vesiskorpioni voi nipistää myös ihmistä kipeästi imukärsällään.
Gonzalo Rojas
Gonzalo Rojas Pizarro (20. joulukuuta 1917 Lebu, Chile – 25. huhtikuuta 2011 Santiago de Chile Chile) oli chileläinen runoilija. Hänen tuotantonsa kuuluu yhä jatkuvan 1900-luvun latinalaisen avantgarde-kirjallisuuden perinteeseen.
Elämäkerta
Rojas oli hiilikaivostyöläisen seitsemäs poika. Myöhemmin hänestä tuli Santiago de Chilessä ilmestyvän Antarctica-lehden toimittaja ja opettaja Valparaisoon.
Vuosina 1938–1941 hän kuului surrealistiseen Mandrágora-ryhmään, jonka perustivat Braulio Arenas, Teófilo Cid ja Enrique Gómez Correa. Hänen ensimmäinen runokokoelmansa ilmestyi 1948 Santiagossa.
Chilen sotilasvallankaappauksen aikana 1973 hän lähti maanpakoon. Hän menetti diplomaatin asemansa, eikä hän saanut opettaa missään chileläisessä yliopistossa. DDR:n Rostockin yliopisto tarjosi hänelle opettajanpaikan. Hän opetti yliopistoissa Saksassa, Yhdysvalloissa, Espanjassa ja Meksikossa.
Alex Skolnick
Alex Skolnick (s. 29. syyskuuta 1968) on thrash metalia soittavan Testament-yhtyeen toinen kitaristi.
Gonzalo Rojas
Elämäkerta
Guggenheim-stipiendin ansiosta Rojas palasi 1979 Chileen Chillániin 400 kilometrin päähän pääkaupungista, tosin vieläkään hänelle ei sallittu opetustehtäviä.
Alex Skolnick
Hän eli nuoruutensa Berkeleyssä, Kaliforniassa. Skolnick tuli Testamentiin hieman sen perustamisen jälkeen Derrick Ramirezin tilalle ja soitti yhteensä viidellä Testamentin studioalbumilla ennen eroamistaan bändistä ja liittymistään väliaikaisesti Savatage-yhtyeeseen.
Handful Of Rain ja Japan live '94 -julkaisujen jälkeen Skolnick erosi Savatagesta ja oli 1990-luvun puolivälistä eteenpäin mukana monissa pienemmissä yhtyeissä ja teki myös vierailuita muiden yhtyeiden levyillä. Skolnick muutti New Yorkiin hankkimaan itselleen tutkintoa New Yorkin New Schoolin yliopistosta.
Gonzalo Rojas
Elämäkerta
Rojas asui Yhdysvalloissa 1980–1994. Vuodet 1980–1985 hän oli Columbian yliopistossa Chicagon yliopistossa vieraileva professori, vuodet 1985–1994 professorina Brigham Young Universityssa. Myöhemmin hän palasi kotimaahan.
Alex Skolnick
Skolnick perusti basisti Nathan Peckin ja rumpali Matt Zebroskin kanssa jazz-yhtyeen Alex Skolnick Trio. Trio on julkaissut levyt Goodbye To Romance: Standards For A New Generation (2002) ja Transformation (2004), Last Day In Paradise (2007), Veritas (2011) ja Conundrum (2018).
Vuonna 2001 nauhoitettiin uudelleen Testamentin vanhempia biisejä First Strike Still Deadly -kokoelmalevyä varten johon Skolnick osallistui aktiivisesti. Keväällä 2005 Testament palasi klassiseen kokoonpanoonsa, johon Skolnick siis kuului, ja teki lyhyen Euroopan-kiertueen. Euroopan-kiertueella nauhoitettiin myös Testamentin live-dvd Live In London. Kiertue oli todella onnistunut ja yhtye jatkoi keikkojen tekemistä silloin tällöin ympäri maailmaa. Testament on kertonut mahdollisesta uudesta levystä kyseisen klassisen kokoonpanonsa kanssa.
Gonzalo Rojas
Elämäkerta
Häntä pidettiin Chilen merkittävimpiin kuuluvana kirjailijana.
Alex Skolnick
Alex Skolnick käyttää paljolti Gibsonin kitaroita, mutta alkuvuosinaan Testamentissa hänellä oli myös oma mallinsa Ibanezin kitaramerkillä. Nykyään hän käyttää Heritage-merkkisiä kitaroita. Heritage valmistaa Alex Skolnickin signaturemallia.
Gonzalo Rojas
Suomennettua tuotantoa
Rojasin runoja on ilmestynyt Jukka Koskelaisen suomennoksina antologiassa Aavistuksia rituaalipuvussa (WSOY, 2000)
Jason McCaslin
thumb|200px|Cone McCaslin Jason "Cone" McCaslin (s. 3. syyskuuta 1980 Kanada) on kanadalainen basisti, joka soittaa kanadalaisyhtyeissä Sum 41 ja The Operation M.D.
McCaslin sai 14-vuotiaana ensimmäisen bassokitaransa ja aloitti harjoittelunsa. Ennen liittymistään Sum 41:iin hän soitti monissa muissa yhtyeissä. McCaslin liittyi Sum 41:iin vuonna 1998. Sum 41 sai levytyssopimuksen vuoden sisällä hänen liittymisestään.
EGR
EGR voi viitata johonkin seuraavista:
Debi Gliori
Debi Gliori (s. 1959 Glasgow, Skotlanti) on brittiläinen lasten- ja nuortenkirjailija sekä kuvittaja. Suomessa Debi Gliori tunnetaan parhaiten lempeästä Karhuherra-lastenkirjasarjasta sekä Strega-Borgian perheen synkistä vaiheista kertovasta, mustan huumorin täyttämästä Magiaa-fantasiasarjastaan.
Elämä
Debi Gliori oli glasgowlaisen perheen ainoa lapsi. Hän kävi yksityistä katolilaista tyttökoulua. Koulunkäynti ei ollut menestys, ainoan lapsen ei ollut helppo sopeutua ja toverit välttelivät häntä. Hän viettikin enimmän aikansa piirrellen tai kirjoittaen tarinoita. Gliori uppoutui tarinoiden maailmaan, joista hän tuntui löytävän oman itsensä.
Gliori alkoi kirjoittaa lastenkirjoja vuonna 1976. Hän kävi taidekoulua Edinburghissa (Edinburgh College of Art) vuosina 1979–1984. Kouluaikana hän sai apurahan, jonka turvin saattoi opiskella vuoden Milanossa. Gliori sanoo taidekoulun olleen hyväksi hänen piirustustaidoilleen, muttei juuri itseluottamukselleen. Vuodesta 1984 eteenpäin Gliori on toiminut freelancerina.
Kahden epäonnistuneen avioliiton jälkeen Gliori on onnellisesti naimisissa ja hänellä on viisi lasta (vuoteen 2005 mennessä). Gliori kokkailee, käy kuntosalilla ja hänellä on kultainennoutaja.
Ura
Gliorin mukaan yksinäinen lapsuus kirjojen parissa valmisti häntä kirjailijan uraan: kirjailija viettää aikaa vuosikaudet yksinäisyydessä käyden keskusteluja ihmisten kanssa, joita ei ole olemassa. "Se on sellainen hulluuden muoto, josta maksetaan." Tosin uran alkupuolella palkkaa ei niinkään tullut. '"Söimme linssejä, katselimme talvisaikaan hengityksemme huuruamista talon sisäpuolella ja vedimme vain lisää villapaitoja yllemme." Gliori kertoo kärsineensä taiteensa vuoksi ahtautta, vilua ja nälkää.
Menestyksen karttuessa olot paranivat. Gliori työskentelee omassa studiossaan maaseudun hiljaisuudessa ja rauhassa. Studio sijaitsee puutarhassa ja sen ikkunoista on kuvauksellinen näköala. – Mutta ikkunoiden edessä on verhot, eikä ympärillä ole mitään, mikä veisi huomion työstä. Gliori vain odottaa, että näkisi tarinan hahmot päässään. Sitten hän kirjoittaa, lukee, kirjoittaa jälleen, pitkästyy, kirjoittaa ja jossakin vaiheessa tarinan hahmot tulevat ihmettelemään tätä touhua. Gliori omien sanojensa mukaan kuuntelee piirtäessään kovaäänistä musiikkia huojuen ympäriinsä, ja kirjoittaa kirjansa täytekynällä. Gliori on vastaanottanut teoksistaan palkintoja, mm. Karhuherran urotyö -kirjasta.
Teokset
Sarja on saanut hyviä arvosteluja ja palkintoehdokkuuksia. On muun muassa kuvattu, että Gliori on suodattanut Roald Dahlin ja Charles Addamsin omalaatuisen huumorinsa läpi ja tarjoilee kirjansa (Magiaa millin tarkkuudella) piikikkäänä ja hauskana farssina.
Magiaa-sarja
Sarja on tunnettu englanniksi nimellä Pure Dead series tai The Strega Borgia Chronicles. Sarjan (englanninkielisen version) katsotaan koostuvan kahdesta trilogiasta nimiltään Pure Dead ja Deep. Kuitenkin kolme jälkimmäistä teosta tunnetaan myös nimillä Pure Dead Trouble, Pure Dead Batty ja Pure Dead Frozen.
Haapamäki–Jyväskylä-rata
Haapamäki–Jyväskylä-rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Haapamäeltä Keuruun ja Petäjäveden kautta Jyväskylään. Rataosan pituus on noin 77 kilometriä, ja se on sähköistämätöntä yksiraiteista rataa. Rata avattiin vuonna 1897.
Tavaraliikenne on pääosin puunkuljetusta, mutta tavaraliikenne saattaa olla normaalia vilkkaampaa silloin, kun Orivesi–Jyväskylä-rata on korjaustöiden alaisena. Radan suurin nopeus on 100 km/h. Haapamäeltä Jyväskylään kulkee kolme edestakaista matkustajajunaa päivässä. Haapamäen ja Keuruun välillä kulkee kuusi junaa päivässä kumpaankin suuntaan. Rataosan liikenteenohjaus hoidetaan keskitetysti Seinäjoella sijaitsevasta liikenteenohjauskeskuksesta.
Suunnittelu ja rakentaminen
Keskisuomalaiset olivat kampanjoineet jo 1870-luvulta rautatien saamiseksi Tampereen–Vaasan radalta Jyväskylään. Pääratojen yhdistäminen poikittaisradoin tuli Suomessa ajankohtaiseksi 1880- ja 1890-lukujen vaihteessa Karjalan ja Savon ratojen rakennuksen edetessä. Jo vuoden 1885 valtiopäivillä päätettiin Vaasan ja Savon ratojen yhdistämisestä ja yhdysradan ratalinjan tutkimisesta. Vuoden 1888 valtiopäivien edustajien jouduttua anomaan ratalinjatutkimusta uudelleen valmistui selvitys yhdysradasta reitillä Keuruu (Haapamäki)–Jyväskylä–Laukaa–Rautalampi–Suonenjoki valmistui. Vuoden 1891 valtiopäivillä päätettiin, että radan rakentamista alettaisiin tutkia pääsääntöisesti Keski-Suomen paikallisratana Keuruulta Jyväskylään. Tähän näkökulmaan perustuen rataa harkittiin hetkellisesti rakennettavan kapearaiteisena.
Vuoden 1894 valtiopäivillä päätettiin rautatien rakentamisesta Haapamäeltä Jyväskylään ja siitä Suolahteen. Työt aloitettiin vuonna 1895 ja nopeasti edenneet työt saavuttivat Jyväskylän vuonna 1896. Ensimmäinen juna Jyväskylään saapui jo 6. lokakuuta 1896, mutta rata avattiin liikenteelle 1. marraskuuta 1897. Rautatie oli tärkeä Jyväskylän ja sen talouselämän kehitykselle sekä koko Keski-Suomen teollistumiselle.
Radan uudelleenrakentaminen
Rata tehtiin rakentamiskustannusten säästämiseksi suurilla nousuilla ja jyrkillä kaarteilla. Kuljetuskyky oli tämän vuoksi pieni ja junat saivat olla enintään 12 vaunun mittaisia ja usein tarvittiin kahta veturia. Radan uudelleenrakentamisesta päätettiin 1910-luvulla, mutta työt eivät juuri edenneet ja ne keskeytyivät kokonaan vuonna 1920 rahojen loputtua. Perusparannustyöt jatkuivat muutamaa vuotta myöhemmin ja uudistettu rata valmistui vuonna 1926. Uusi rata kulki monin paikoin eri linjalla kuin vanha ja asemienkin paikat siirtyivät Tiusalassa, Huttulassa, Koskensaarella, Kintaudella, Kuohulla ja Vesangassa. Rataosalle rakennettiin 350 metrin pituinen Möykynmäen tunneli Vesankaan. Vanha rata jäi tavalliseksi tieksi, joten jäljet alkuperäisestä radasta ovat yhä nähtävissä – esimerkiksi Keljonkatu Jyväskylässä kulkee melkein koko matkan vanhaa ratapenkkaa pitkin.
Uudelle radalle, Keski-Suomen mäkiseen maastoon, tehtiin korkeita penkkoja kaltevuuksien loiventamiseksi. Uusia siltoja rakennettiin teräsristikko- ja teräspalkkisiltoina sekä materiaaliltaan edullisempia kiviholvisiltoja ja kivirumpuja rakennettiin lukumääräisesti eniten. Merkittävin kivisilta on Koskensaaren kolmiaukkoinen silta, jänneväliltään 4,0 m + 14,0 m + 4,0 m. Kivisillat ylittivät teitä ja puroja tai molempia. Järvipenkereille niitä tehtiin yhdistämään järven osat toisiinsa.
Radan vilkasliikenteisimmät vuodet olivat 1940–1960-luvuilla, jolloin Jyväskylästä Helsingin–Tampereen suuntaan kuljettiin Haapamäen kautta. Nykyisin radalla kulkevat henkilöjunat pysähtyvät vain Keuruulla ja Petäjävedellä. Aiemmin pysähdyspaikkoja oli huomattavasti enemmän, esimerkiksi vuonna 1949 kuusitoista. Liikennepaikkoja tarvittiinkin, jotta radalle sijoitettu liikenne saatiin siihen mahtumaan.
Nykytila
Haapamäki–Jyväskylä-rata on 77,2 kilometriä pitkä kokonaan yksiraiteinen ja sähköistämätön rataosuus, jolla on viisi väliliikennepaikkaa: Keuruu, Kaleton, Petäjävesi, Vesanka ja Rautpohja. Rataosa luokitellaan vähäliikenteiseksi, sillä sen vuosittaiset tavarakuljetusmäärät jäävät alle 300 000 nettotonnin ja sillä kulkeva henkilöliikenne ei ole markkinaehtoista.
Kuuden tavaravaunun suistuttua kiskoilla Vesangassa heinäkuussa 2021 Onnettomuustutkintakeskus arvosteli radan tukikerroksen ja kiskotuksen huonoa kuntoa. Näiden puutteiden vuoksi rata on altis sivuttaissiirtymille, joiden takia kiskot saattavat raportin mukaan päästä liikkumaan. Pahimmassa tapauksessa nämä puutteet voivat aiheuttaa junan suistumisen erityisesti helteillä ja routa-aikaan.
Liikenne
Rataosan tavaraliikenne koostuu läpikulkevasta raakapuusta Alavuden kuormauspaikalta Metsä Fibren biotuotetehtaalle Äänekoskella. Lisäksi Valmetin Rautpohjan tehtaalle kulkee sivuraide.
VR:n ja liikenne- ja viestintäministeriön päätöksen mukaan henkilöliikenteen radalla piti loppua maaliskuussa 2016. Myöhemmin liikennettä päätettiinkin jatkaa vuoteen 2017, tosin harvemmilla vuoroilla. Vuonna 2022 radalla kulkee muutama edestakainen taajamajuna vuorokaudessa reiteillä Tampere–Keuruu, Tampere–Jyväskylä ja Seinäjoki–Jyväskylä.
Olli Korhonen (päätoimittaja)
Vilho Olavi (Olli) Korhonen (19. heinäkuuta 1915 Kiuruvesi – 2. toukokuuta 1995) oli suomalainen päätoimittaja ja näytelmäkirjailija.
Korhosen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Kaarlo Vilhelm Korhonen ja Aino Kristiina Auvinen. Hän oli naimisissa Aino Maria Peltosen kanssa.
Kalle Määttä (professori)
Kalle Erkki Tapani Määttä (s. 24. huhtikuuta 1959) on suomalainen oikeustieteilijä, joka on hoitanut Joensuun yliopiston oikeustieteen professuuria. Määttä väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1997.
Määttä toimi Liberaalisen Kansanpuolueen puheenjohtajana 1992–1993.
Entamoeba
Entamoeba on amebasuku. Sen eräät lajit aiheuttavat trooppisilla alueilla yleistä amebapunatautia, joka tunnetaan myös lyhyemmin nimellä punatauti.
Dirk Galuba
thumb|Dirk Galuba Dirk Galuba (s. 28. elokuuta 1940) on saksalainen näyttelijä. Galuba näyttelee Lemmen viemää -sarjassa hotellin johtajaa, Werner Saalfeldiä. Hän on näytellyt myös HBO:n sarjassa Taistelutoverit, saksalaista vartiosotilasta jaksossa, jossa Saksa on jo luhistunut.