cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ohjauspaneeli (Windows)
Windows 10 -käyttöjärjestelmässä ohjauspaneelin roolia on vähennetty, ja sen on osittain korvannut asetukset-sovellus, joka julkaistiin alun perin Windows 8 -käyttöjärjestelmälle.
Pomokaira
Pomokaira on ollut historiallisesti eränkäyntialuetta eikä siellä ole ollut pysyvää asutusta. Alueella on nykyisin harva tieverkko. Alueen ainoat rakennukset ovat olleet eräkämppiä ja turvekammeja. Pomokairassa sijaitsevan Natura 2000 soidensuojelualueen pinta-ala on noin 92 000 hehtaaria.
Amadeus (nimi)
Amadeus on miehen etunimi. Suomessa nimi Amadeus on kesäkuun 2019 loppuun mennessä annettu alle 300 miehelle. Nimen muotoja muissa kielissä ovat ainakin Amadeo ja Amedée
Raymond Flacher
Raymond Mathieu Pierre Flacher (24. lokakuuta 1903 Pariisi – 4. syyskuuta 1969 Neuilly-sur-Seine) oli ranskalainen miekkailija. Hän kilpaili vuoden 1928 kesäolympialaisissa Amsterdamissa ja kuului siellä hopeaa floretin joukkuekilpailussa saaneeseen joukkueeseen.
Mulatti
Ihonväri on polygeeninen ominaisuus. Kahden ihonväriltään äärimuodon (musta ja valkoinen) jälkeläisen ihonväri on lähes poikkeuksetta täsmälleen keskiarvo tummanruskean negridin ja vaaleanpunertavan europidin ihonväreistä, sillä polygeenisessä periytymisessä mikään geeni tai alleeli ei ole toiseen nähden dominoiva, vaan vaikutus on summautuvaa. Kun kaksi ääripään tyyppiä lisääntyy keskenään, syntyy yksilöitä, jotka edustavat keskiarvotyyppiä.
Mulatin ja valkoihoisen jälkeläinen on tertseroni, ja tertseronin sekä europidin jälkeläinen kvarteroni. Näiden ryhmien ihonväri sen sijaan vaihtelee suuresti. Tämä aiheutuu siitä, että ihonväriin vaikuttavia geenejä on ainakin neljä.
Varsinkin väestökirjanpidossa mulateiksi lasketaan monissa maissa muun muassa myös tertseronit ja kvarteronit. Latinalaisessa Amerikassa mulatit muodostavat valtaosan väestöstä Dominikaanisessa tasavallassa (73 %) ja Kuubassa (51 %). Muita merkittäviä mulattiväestönosuuksia on Brasiliassa (noin 38 %), Kolumbiassa (14 %) ja Panamassa (14 %). Meksikossa ja Hondurasissa mulatit ja jopa täysveriset negridit luokitellaan yleisesti mestitseiksi, vaikka sana varsinaisesti tarkoittaa europidin ja intiaanin jälkeläistä.
Haitissa mulatit, jotka siellä olivat pääasiassa ranskalaisten kartanonherrojen ja mustien sisäorjatyttöjen jälkeläisiä, muodostivat itsenäistymisen jälkeen eräänlaisen eliittiryhmän, joka kohteli erittäin huonosti alempina pitämiään mustia maatyöläisorjien jälkeläisiä. Tästä tilanteesta johtui lopulta maaorjasukua olleen lääkäri François Duvalierin valtaannousu, joka lopulta suistui terroriin koska mulattieliitti ei hevin suostunut luopumaan etuoikeuksistaan.
Rodulliseen perimään perustuvina nämä luokittelevat termit koetaan usein loukkaaviksi, etenkin niiden rasistisen historian vuoksi. Erityisesti Yhdysvalloissa tertseronin ja kvarteronin kaltaisia termejä käytettiin historiallisesti määrittämään, kuinka paljon negridiperimä oli ”puhdistunut” ja montako sukupolvea vielä tarvittiin, ennen kuin jälkeläisten voitiin katsoa olevan ”riittävän valkoisia” tullakseen luokitelluiksi valkoihoisiksi edes teoriassa. Rajapyykkien saavuttaminen ei ollut tae orjuudesta vapautumiselle, ja eräiden luokitusten mukaan valkoihoisuutta ei voitu koskaan saavuttaa. Termiin mulatti liitettiin 1700-luvun lopulla myös väitteitä hedelmättömyydestä ja mahdollisten jälkeläisten elinkelvottomuudesta tukemaan ja oikeuttamaan rotuerottelua sekä todistamaan musta- ja valkoihoisten ihmisten kuulumisesta eri lajeihin. Vastakkaisista todisteista ja argumenteista huolimatta näillä teorioilla oli Yhdysvalloissa runsaasti kannatusta vielä 1900-luvulla.
Jorge de Paiva
Jorge de Paiva (13. toukokuuta 1887 – 12. toukokuuta 1937) oli portugalilainen miekkailija. Hän oli mukana saamassa pronssia kalvan joukkuekilpailussa vuoden 1928 kesäolympialaisissa Amsterdamissa.
De Paiva sijoittui vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä kalvan joukkuekilpailussa neljänneksi ja yksilökilpailussa kahdenneksitoista. Vuoden 1924 kesäolympialaisissa Pariisissa hän sijoittui jälleen kalvassa joukkueen kanssa neljänneksi.
RN Emanuele Filiberto Duca d’Aosta (1934)
RN Emanuele Filiberto Duca d'Aosta oli Italian kuninkaallisen laivaston Duca d'Aosta -luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa. Sodan jälkeen alus luovutettiin maaliskuussa 1949 sotakorvauksena Neuvostoliitolle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Z15. Myöhemmin alus nimettiin ensin Stalingradiksi ja edelleen Kerchiksi ennen palveluksesta poistoaan 20. helmikuuta 1959. Alus romutettiin Neuvostoliitossa 1960-luvulla.
Valmistus
Alus tilattiin Livornosta OTO:lta, missä köli laskettiin 22. lokakuuta 1932. Alus laskettiin vesille 22. huhtikuuta 1934 ja valmistui 13. heinäkuuta 1935. Alus oli nimetty marsalkka, Aostan herttua Emanuele Filiberton mukaan.
Palvelus
Alus muodosti vuoden 1940 alussa sisaraluksensa kanssa 2. viirikön. Italian julistettua sodan liittoutuneille alus osallistui Calabrian taisteluun 6.-10. heinäkuuta, suojasi kesän Pohjois-Afrikan saattueita ja lokakuun lopulla pyrki laivaston mukana estämään brittien Maltan huoltamisen.
Emanuele Filiberto Duca d'Aosta kuului 16. helmikuuta 1941 alkaen 8. viirikköön, jossa se oli 28. marraskuuta saakka. Alus laski miinoja laivueensa mukana Cape Bonin edustalle 19.-24. huhtikuuta, jonka jälkeen se suojasi saattueita pari seuraavaa kuukautta. Kesäkuussa alus palasi miinoitustehtäviin tällä kertaa Tripolin edustalle 3. kesäkuuta alkaen ja Sisilian kanavaan 28. kesäkuuta sekä 7. heinäkuuta, jolloin laskettiin kentät S2, S31 ja S32. Lokakuussa suunniteltu miinanlasku peruutettiin, kun saatiin tieto Brittiläisen Välimeren laivaston merellä olosta.
Marraskuun lopulla suojasi jälleen saattueita operaatiossa, jossa useasta Italian satamasta lähteneitä rahtialuksia saatettiin Benghaziin. Alus suojasi 13.-19. joulukuuta vielä kaksi saattuetta M41 ja M42 Pohjois-Afrikkaan. Operaation aikana myös liittoutuneet pyrkivät saamaan saattueensa Maltalle, minkä seurauksena osastojen kohdatessa syntyi ensimmäinen Syrtinlahden taistelu.
Tammikuussa alus suojasi saattueen T18 Tripoliin ja helmikuussa se osallistui peruutettuun Maltan saattueen torjuntayritykseen. Kesäkuussa alus osallistui liittoutuneiden operaatioiden Vigorous ja Harpoon torjuntaan. Vuoden lopun alus oli pääosin Napolissa, jossa se oli Yhdysvaltain ilmavoimien iskiessä satamaan 4. joulukuuta. Vuoden 1943 alus ei ollut juurikaan merellä heikon polttoainetilanteen vuoksi ennen kuin liittoutuneet olivat nousseet maihin Sisiliassa. Alus lähti merelle tulittaakseen liittoutuneiden sillanpäässä olevia joukkoja, mutta operaatio peruutettiin osaston tultua havaituksi.
Italian antauduttua alus oli huollettavana, jonka jälkeen se lähti 27. lokakuuta 1943 Tarantosta Atlantille Abruzzin ja Garibaldin kanssa. Osaston tehtävänä oli etsiä saksalaisia saarronmurtajia tukikohtanaan Freetown. Alus teki 19. marraskuuta 1943 - 15. helmikuuta 1944 seitsemän purjehdusta keskisellä ja eteläisellä Atlantilla ennen paluutaan Italiaan 3. huhtikuuta. Alus oli tämän jälkeen lähinnä kuljetusaluksena.
Maattuaan jo jonkin aikaa lähinnä ankkurissa alus luovutettiin 2. maaliskuuta 1949 sotakorvauksena Neuvostoliitolle nimettynä Z15:ksi ja se nimettiin uudelleen Stalingradiksi ja Kerchiksi.
Yleisurheilun sisäratojen Suomen-mestaruuskilpailut 2014
Yleisurheilun sisäratojen Suomen-mestaruuskilpailut 2014 järjestettiin Rovaniemellä 22.–23. helmikuuta 2014.
Tankar
thumb|200px|[[Tankarin majakka elokuussa 2010.]] thumb|250px|[[Tankarin kirkko heinäkuussa 2006.]] Tankar on majakkasaari Perämerellä Kokkolan edustalla. Saarella sijaitsevat Tankarin majakka, ympäri vuoden toimiva luotsiasema, sekä yksi Ilmatieteen laitoksen rannikkosääasemista. Kokkolasta Tankariin on matkaa noin 17 kilometriä.
Historia
Saari nousi merestä noin 1200-luvulla maankohoamisen seurauksena. Saaren ensimmäisten asukkaiden uskotaan olleen hylkeenpyytäjiä, joita liikkui alueella runsaasti. 1500-luvulla hylkeenpyytäjien ja kalastajien tukikohdaksi vakiintunut karu luoto sai jo varhain tunnuksekseen merimerkin. Merenkulkijoiden oppaaksi rakennettiin kivikummeli, jonka näkyvyyttä lisäsi kummelista esiin pistävien rautatankojen päihin kiinnitetyt tynnyrit. Aiemmin Klippan-nimisenä tunnettu saari sai merimerkkinsä ansiosta nimen Tankokari, josta myöhemmin muotoutui saaren nykyinen nimi Tankar. Kalastuksen kasvaessa saarelle rakennettiin pieniä mökkejä, joissa kalastajat asuivat pyyntiajan ja heillä oli saarella myös omia kotieläimiään. Etenkin lampaat aiheuttivat saaren luonnolle suurta tuhoa syömällä saaren miltei paljaaksi. Majakka rakennettiin 1889 ja sähköistettiin 1961, jota ennen saarella toimi valokoppi eli lyysi.
Luonto
Tankarin luonto on monipuolinen. Pohjoispuolen kivikko tarjoaa lintuharrastajille lintujen seurantamahdollisuuksia. Saarella kulkee noin kilometrin pituinen luontopolku, jonka varrella kerrotaan Tankarin luonnosta.
Saarella toimii BirdLife Keski-Pohjanmaan ylläpitämä Tankarin lintuasema. Aseman vapaaehtoiset lintuharrastajat tarkkailevat lintujen muuttoa, sekä rengastavat pesiviä ja muuttavia lintuja. Keskimäärin vuodessa rengastetaan 1500 lintua. Lintuasema toimii vanhan hiilipajan tiloissa.
Rakennukset
Tankarin vanhin yksityinen rakennus, kalastajamökki ”Sjöbloms bastu”, on vuodelta 1768. Saaren keskiosassa sijaitseva Tankarin kirkko on rakennettu vuonna 1754. Suurin osa saaren vanhoista rakennuksista suojeltuja. Mökkien lisäksi Tankarissa on myös muutama vanha huvila ja nykyaikainen luotsiasema.
Matkailu
Tankarissa toimii hylkeenpyyntimuseo, joka on auki sopimuksen mukaan. Matkailijoita varten on vierasvenelaituri, vierasmaja, kahvio ja grillikatos. Kesällä saarelle järjestetään päivän mittaisia retkiä m/s Jennyllä ja joinakin talvina saarelle on päässyt autolla aurattua uraa pitkin.
Postdoc
Postdoc on akateemisen uran vaihe, jossa tehdään väitöskirjan jälkeisiä jatko-opintoja. Tyypillisesti postdoc-vaihe ajoittuu alle viisi vuotta tohtorin tutkinnon suorittamisen jälkeen. Tyypillisesti niitä lähdetään tekemään muuhun korkeakouluun kuin siihen, jossa oma tutkinto on suoritettu. Postdoc-vaiheessa uransa alussa oleva tohtori tekee tutkimusta joko melko itsenäisesti, mutta yleensä vanhemman tutkijan opastuksessa kehittäen oman alansa ammattitaitoa. Postdoc-vaihe voidaan rahoittaa isäntälaitoksen maksamalla palkalla, säätiöiden tai muiden vastaavien tahojen maksamalla apurahalla tai projektirahoituksella.
Euroopan kansanpuolue
Euroopan kansanpuolue  (, lyh. EPP) on vuonna 1976 perustettu eurooppalainen puolue. Sen perustivat kristillisdemokraattiset puolueet. Myöhemmin puolue on laajentanut jäsenkenttäänsä myös konservatiivisiin ja keskusta-oikeistolaisiin puolueisiin. Puolueen puheenjohtajana on toiminut toukokuusta 2022 lähtien saksalainen Manfred Weber.
Euroopan kansanpuolue on “Euroopan keskustaoikeistolainen poliittinen perhe. Se pyrkii luomaan ihmisiä lähellä olevan arvojen Euroopan, joka perustuu demokratiaan, avoimuuteen ja vastuullisuuteen, sekä vaurauteen, johon päästään edistämällä sosiaalista markkinataloutta.”
Euroopan kansanpuolue on kahden globaalin keskustaoikeistolaisen verkoston Euroopan siipi: International Democrat Unionin ja Centrist Democrat Internationalin.
Tausta
Kristillisdemokraattisen liikkeen synty liittyy kansallisvaltioiden ja demokratioiden kehitykseen. Kun kansallisia puolueita syntyi, oli luonnollista että vahvasti kristillisissä kulttuureissa monet puolueet ottivat kristillisyyden puolueensa perustaksi. Tähän vaikutti erityisesti se, että vastassa olivat uskonnonvastaiset ja sosialistiseen vallankumoukseen pyrkivät puolueet. Kirkon ja kristillisyyden asema, sodat ja Ranskan vallankumous vaikuttivat kuitenkin hyvin eri tavalla eri maissa.
Eurooppalaisten kristillisdemokraattien yhteistyö alkoi ensimmäisen maailmansodan jälkeen vastapainona kommunistiselle internationaalille. Aloitteen yhteistyöstä teki Italian kansanpuolueen johtaja, katolinen pappi Luigi Sturzo. Vuonna 1921 PPI:n delegaatio Alcide de Gasperin johdolla tapasi Saksan keskustapuolueen johtoa, johon kuului mm. Konrad Adenauer. Yhteistyötä valmistelemaan perustettiin vuonna 1926 Kristillisyydestä inspiraationsa saaneiden demokraattisten puolueiden kansainvälinen sihteeristö (, SIPDIC).
Järjestäytyminen toisen maailmansodan jälkeen
Ranskalaisen MRP:n puoluekokouksen yhteydessä muodostettiin vuonna 1945 kansallisten kristillisdemokraattisten puolueiden, järjestöjen ja yksilöiden väljä yhteistyöverkosto Nouvelles Équipes Internationales eli NEI. Isoissa Länsi-Euroopan maissa keskustaoikeistolaiset järjestäytyivät toisen maailmansodan jälkeen yhteisten sateenvarjopuolueiden alle. Kristillisdemokraattisten puolueiden ohella muodostui muutama suuri puolue (mm. Saksan CDU, Ranskan UMP, Espanjan kansanpuolue sekä Italian kristillisdemokraattinen puolue), jotka keräsivät kristillisdemokraattien ympärille myös konservatiivit, liberaalit ja muut keskustaoikeistolaiset ryhmät. Usein taustalla oli tarve estää sosialistien valtaan nousu.
Kristillisdemokraattisten johtajien aloitteesta perustettiin Euroopan hiili- ja teräsyhteisö, jonka päätöslauselma vuonna 1953 mahdollisti poliittisten ryhmien muodostamisen. NEI perusti EHTY:n yleiskokoukseen kristillisdemokraattisen ryhmän. Vuonna 1961 NEI perusti Maailman kristillisdemokraattien liiton WUCD:n. Vuonna 1982 WUCD otti käyttöön nimen Christian Democrat International ja vuonna 1999 nykyisen nimen Centrist Democrat International.
Joulukuussa 1965 NEI:sta muodostettiin Euroopan kristillisdemokraattien liitto EUCD, mikä kiinteytti kristillisdemokraattista ryhmää hiili- ja teräsyhteisön yleiskokouksessa, johti poliittisen ohjelmatyön käynnistämiseen sekä kristillisdemokraattisen ajattelun perusteiden selventämiseen.
Euroopan kansanpuolueen perustaminen
Euroopan kansanpuolue perustettiin 8. heinäkuuta 1976 Euroopan kristillisemokraattien liiton rinnalle. Euroopan kansanpuolueen tuli määrä olla niiden maiden kristillisdemokraatisten puolueiden liitto, jotka kuuluivat Euroopan Yhteisöihin eli myöhempään Euroopan unioniin. Euroopan kansanpuolueen peurstivat puolueet Benelux-maista, Saksasta, Ranskasta, Irlannista ja Italiasta. Aloitteen perustamisesta tekivät Jean Seitlinger, Belgian pääministeri Leo Tindemans sekä Wilfried Martens. Tindemansista tuli kattopuolueen ensimmäinen puheenjohtaja ja Martens toimi myöhemmin sekä Belgian pääministerinä että EPP:n pitkäaikaisena puheenjohtajana. Euroopan kansanpuolueesta tuli ensimmäinen EY:n uusien sääntöjen mukainen Eurooppa-puolue.
Euroopan kansanpuolue jakautui sisäisesti kysymykseen, tulisiko jäseneksi hyväksyä myös muita kuin kristillisdemokraattisia puolueita. Benelux-maat, Ranska ja Italia vastustivat ajatusta kun Saksan CDU ja Baijerin CSU kannattivat keskustaoikeistolaisten puolueiden jäsenyyttä. CDU/CSU perusteli kantaa sillä, että kristillisdemokraattisen puolueen uupuminen Iso-Britanniasta ja Tanskasta teki vaikeaksi aikeen estää sosialistiryhmän nousun suurimmaksi Euroopan parlamentissa. Vuonna 1978 CDU:n Helmut Kohl, Ison-Britannian Margaret Thatcher ja Ranskan Jacques Chirac sopivat EDU:n perustamisesta Euroopan konservatiivipuolueiden yhteenliittymäksi, johon kuuluin CDU/CSU:n lisäksi kymmenkunta oikeistolaista ja talousliberaalia puoluetta, Suomesta Kokoomus.
Keskustaoikeiston yhteinen järjestö
Seurauksen oli kolme Euroopan laajuista yhteistyöjärjestöä, joissa oli päällekkäisiä jäsenyyksiä: EUCD, EPP ja EDU. Vuoden 1980 vaaleissaa valta siiryi Euroopan parlamenteissa sosialisteille eikä uusissa jäsenmaissa Espanjassa, Portugalissa ja Kreikassa ollut kristillisdemokraattisia puolueita. Näin ollen EPP lähestyi näiden maiden keskustaoikeistolaisia puolueita. Rautaesiripun murruttua EPP hyväksyi 1990- ja 200-luvuilla useita keskustaoikeistolaisia jäseniä entisistä sosialistisista maista. Euroopan kansanpuolueen identiteettiä on määritelty muun muassa Ateenan periaateohjelmassa (1992) rautaesiripun murruttua sekä Berliinin konferenssissa (2001), kun EPP laajeni Keski- ja Itä-Euroopan keskustaoikeistolaisiin puolueisiin.
Saksa ryhtyi ajamaan keskustaoikeistolaisia kattopuolueita yhdentävää linjaa. Euroopan kansanpuolueesta tuli niin laaja, että EUCD menetti vähitellen merkityksen ja vuonna 1999 se sulautettiin Euroopan kansanpuolueeseen. Samalla Suomen Kristillisdemokraatit tuli EPP:n tarkkailijajäseneksi ja myöhemmin jäseneksi. Kokoomuksesta tuli EPP:n täysjäsen, kun EDU sulautettiin Euroopan kansanpuolueeseen. Tuolloin kokoomuksen puheenjohtaja Sauli Niinistö oli myös EDU:n puheenjohtaja. EDU lopetti toimintansa lokakuussa 2002 ja sulautui virallisesti EPP:hen. Niinistöstä tuli samalla Euroopan kansanpuolueen kunniapuheenjohtaja.
EPP:n kristillisdemokraattinen identiteetti on kuitenkin jakautunut entistä enemmän, kun EPP-ryhmässä lähes puoluet on jo muita keskustaoikeistolaisia puolueita kuin kristillisdemokraatteja. EPP:n ryhmä on hajonnut kahtia monissa perinteisissä arvokysymyksissä eikä näitä aihepiirejä koskevissa äänestyksissä tehdä ryhmäpäätöksiä. EPP:n periaateohjelma uusittiin jälleen 2012 Bukarestissa, jolloin määriteltiin puolueen perusarvot yhä pääosin perinteiseltä kristillisdemokraattiselta pohjalta.
Poliittinen manifesti ja puolueohjelma
EPP päivitti puolueohjelmansa Bukarestissa vuonna 2012 järjestetyssä puoluekokouksessa 20 vuoden jälkeen (EPP puoluekokous Ateenassa 1992) ja hyväksyi poliittisen manifestin, joka sisältää puolueen pääarvot ja politiikan tiivistetysti.
Arvoista manifesti korostaa seuraavia:
Manifestissa esitellään myös EPP:n tärkeimmät tavoitteet EU:ssa:
Puheenjohtajisto
Puheenjohtajisto on puolueen korkein päättävä elin. Se päättää puolueen poliittisesta linjasta ja johtaa puhetta puoluevaltuustossa. Puheenjohtajiston muodostavat puolueen puheenjohtaja, 10 varapuheenjohtajaa, kunniapuheenjohtajat, pääsihteeri ja taloudenhoitaja. Euroopan parlamentin EPP-ryhmän puheenjohtaja, Euroopan komission, Euroopan parlamentin ja Eurooppa-neuvoston puheenjohtajat sekä EU:n korkea edustaja (jos he kuuluvat EPP:n jäsenpuolueeseen) ovat puolueen varapuheenjohtajia virkansa puolesta.
Puoluevaltuusto
Puoluevaltuusto määrittelee puolueen poliittiset kannat jokaisen puoluekokouksen välillä, päättäen jäsenyyshakemuksista, poliittisista linjoista ja budjetista. Puoluevaltuuston delegaatit tulevat EPP:n jäsenpuolueista, liitännäispuolueista, jäsenjärjestöistä ja ryhmistä. Puoluevaltuusto kokoontuu vähintään kolme kertaa vuodessa.
Puoluekokous
Puoluekokous on Euroopan kansanpuolueen ylin päätöksentekoelin. Puoluekokouksen delegaatit tulevat EPP:n jäsenpuolueista, liitännäispuolueista, jäsenjärjestöistä ja ryhmistä.
Puolueen sääntöjen mukaan puoluekokous järjestetään joka kolmas vuosi. Tämän lisäksi puoluekokous järjestetään vuosina, jolloin pidetään europarlamenttivaalit (joka viides vuosi). Myös ylimääräisiä puoluekokouksia voidaan järjestää (ja on myös järjestetty). Todellisuudessa puoluekokous kokoontuu siis useammin kuin joka kolmas vuosi.
Puoluekokous valitsee puolueen puheenjohtajiston (joka kolmas vuosi) sekä päättää tärkeimmistä politiikkaohjelmista, vaaliohjelmista ja periaateohjelmasta.
Ministerikokoukset
Ministerikokouksia järjestetään 12 eri aiheen ympärillä:
Muu toiminta
EPP:llä on useita työryhmiä eri aihealueiden ympärillä sekä tarpeen mukaan. Puolue myös järjestää tapaamisia EPP-taustaisten Euroopan komission jäsenten kanssa, sekä kutsuu komissaareja huippukokouksiinsa ja ministerikokouksiinsa.
Vuoden 2007 Euroopan tason poliittisia puolueita sääntelevän regulaation muutoksen jälkeen EPP, kuten muutkin europuolueet, ovat vastuussa Euroopan laajuisen vaalikampanjan järjestämisestä europarlamenttivaalien yhteydessä. Lissabonin sopimuksen mukaan EPP:llä, kuten muillakin europuolueilla, on oltava kampanjan yhteydessä ehdokas Euroopan komission puheenjohtajaksi.
Euroopan neuvostossa
Euroopan kansanpuolueen ryhmä Euroopan neuvoston parlamentaarisessa yleiskokouksessa puolustaa sananvapautta, ideoiden vapaata liikkuvuutta ja uskonnollista suvaitsevaisuutta. Ryhmä edistää läheisyysperiaatteen käyttöä, paikallista autonomiaa, sekä puolustaa kansallisia, sosiaalisia ja muita vähemmistöjä. Ryhmän puheenjohtajana toimii espanjalainen Pedro Agramunt.
Euroopan kansanpuolueen ryhmään Euroopan neuvoston parlamentaarisessa yleiskokouksessa kuuluu myös jäseniä muista kuin EPP-jäsenpuolueista, kuten Patriotic Union (Liechtenstein), the Progressive Citizens' Party (Liechtenstein), the National and Democratic Union (Monaco) sekä Serbian Progressive Party.
EPP:n toiminta ETYJissä
"EPP:n ja samanmielisten" ryhmä Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön (ETYJ) parlamentaarisessa yleiskokouksessa on järjestön aktiivisin poliittinen ryhmä ja kokoontuu säännöllisesti. EPP-ryhmän jäsenet osallistuvat vaalitarkkailutehtäviin ja ovat sitoutuneet edistämään demokraattisia arvoja ja käytäntöjä.
Ryhmään kuuluu myös jäseniä EPP:n ulkopuolisista puolueista. Näihin lukeutuvat muun muassa Britannian Konservatiivipuolue, Kanadan konservatiivipuolue sekä Yhdysvaltain Republikaaninen puolue.
Natossa
EPP:llä on ryhmä Naton parlamentaarisessa yleiskokouksessa. Aktiiviseen ryhmän puheenjohtajana toimii saksalainen Karl Lamers, joka toimii myös Naton yleiskokouksen puhemiehenä. Ryhmään kuuluu myös jäseniä Kanadan konservatiivipuolueesta ja Yhdysvaltain republikaanisesta puolueesta.
Puheenjohtajat
EPP:llä on ollut seitsemän puheenjohtajaa:
Kansainvälinen designsäätiö
Kansainvälinen designsäätiö on vuonna 2010 Helsingin kaupunginvaltuuston päätöksellä perustettu säätiö, jonka tehtävänä oli vastata World Design Capital Helsinki 2012 -hankkeen toteuttamisesta ja hallinnoinnista. Säätiö on määräaikainen ja sen toiminta jatkuu vuoden 2017 loppuun.
Säätiön sääntöjen mukaan sen tehtävänä on edistää ja tukea designin kulttuurista, sosiaalista ja taloudellista hyödyntämistä Helsingin seudulla, kansallisesti ja kansainvälisesti. Sen toinen tarkoitus oli edistää Helsingin, Espoon, Vantaan, Kauniaisten ja Lahden toimintaa World Design Capital -kaupunkina vuonna 2012.
Säätiö kokosi, edisti ja koordinoi Maailman muotoilupääkaupunki Helsinki 2012 -hankkeen tavoitteita, toimintoja ja ohjelmakokonaisuutta. Kansainvälisen designsäätiön johtajana toimi Pekka Timonen. WDC-organisaation toiminta loppui vuonna 2013, mutta säätiön johto teki toukokuussa 2013 päätöksen jatkaa säätiön toimintaa määräaikaisena vuoteen 2015.
Säätiön hallitus huolehtii muun muassa säätiön asianmukaisesta järjestämisestä, hoitaa säätiön varoja ja päättää säätiön toimintaperiaatteista. Hallituksen toimintakausi on kaksi vuotta ja se kokoontuu kerran kuukaudessa. Puheenjohtaja on Tero Vähäkylä. Hallituksen lisäksi säätiöllä on laaja-alainen valtuuskunta, jonka tehtävänä on hankkeen toiminnan tukeminen ja yhteiskunnallisen edustavuuden varmistaminen. Valtuuskunnan puheenjohtaja on Olli-Pekka Kallasvuo.
Albert Scherrer
Albert Scherrer (28. helmikuuta 1908 – 5. heinäkuuta 1986) oli sveitsiläinen F1-kuljettaja. Hän osallistui yhteen F1-osakilpailuun kaudella 1953, Sveitsin GP:hen. Hän oli kilpailussa 16 kierrosta kärjen takana ollen 9. Aika-ajoissa Scherrer oli kahdeksastoista. Hän ei saavuttanut pisteitä. Hän ajoi Hersham and Walton Motors -tallissa.
Lusikkahaarukka
thumb|200px|Lusikkahaarukka Lusikkahaarukka eli luha on kenttäoloissa tarkoitettuun ruokailuun valmistettu lusikan ja haarukan yhdistelmä, jossa lusikka ja haarukka on yhdistetty toisiinsa taittonivelenä toimivalla niitillä.
Suomen puolustusvoimien käyttämän, useiden eri valmistajien tekemän lusikkahaarukan lusikka ja haarukka oli alkujaan valmistettu alumiinista ja niitti ruostumattomasta teräksestä. Myöhemmät Hackmanin valmistamat luhat on tehty kokonaan ruostumattomasta teräksestä.
Monissa muissa armeijoissa lusikka ja haarukka ovat erilliset, mutta niiden kuljetusasennon kiinnitysmekanismi ei ole yhtä kestävä kuin lusikkahaarukan.
Lusikkahaarukka – sotilasslangissa ”mysteerio” – on mitoitettu siten, että se sopii taitettuna kenttäkeittoastian (pakin) ja sen kannen väliin. Näin sitä ei kuitenkaan juuri koskaan kuljeteta, sillä tällaisesta kuljetustavasta aiheutuu sotilaan helposti paljastavaa ääntä. Tämän vuoksi lusikkahaarukkaa on suositeltu kannettavaksi vasemmassa rintataskussa.
Muualla maailmalla
Cambridgessa sijaitsevan Fitzwilliam Museumin kokoelmiin on 1990-luvulta lähtien kuulunut lusikkahaarukkaa muistuttava työkalu, joka on ajoitettu 200–300-luvulle jaa. Hopeasta ja teräksestä valmistettu työkalu on luultavasti yksittäiskappale, joka on tehty rikkaan matkustelijan tilauksesta. thumb|200px|Spork
Jussi-palkinnot 2005
Yleisö-Jussi
Yleisö-Jussin voitti Keisarikunta.
Euroopan vihreä puolue
Euroopan vihreä puolue (EGP) on Euroopan laajuinen vihreiden puolueiden yhteistyöpuolue. Se perustettiin vuonna 2004, jolloin sen puheenjohtajiksi valittiin suomalainen Pekka Haavisto ja italialainen Grazia Francescato. Tällöin Euroopan vihreä puolue korvasi edeltäjänsä, vuonna 1993 perustetun Euroopan vihreiden federaation. Järjestöllä on 35 jäsenpuoluetta paitsi EU-maista myös muista Euroopan maissa. Suomesta jäsenenä on Vihreä liitto. EGP:n nuorisojärjestö on Euroopan vihreät nuoret.
Euroopan parlamentissa Euroopan vihreä puolue kuuluu Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmään (Greens/EFA) Euroopan vapaan allianssin kanssa. Ryhmällä oli vuoden 2019 vaalien jälkeen europarlamentissa 52 paikkaa. Ryhmällä on kaksi tasavertaista puheenjohtajaa, jotka ovat Mélanie Vogel ja Thomas Waitz.
Asynkroninen piiri
Asynkroninen piiri on digitaalipiiri, jonka osia ei ole synkronoitu kellopulssilla tai vastaavalla koko piirin laajuisella synkronointimekanismilla, vaan osat tahdistavat toimintansa toistensa avulla. Asynkronisen piirin vastakohta on synkroninen piiri. Valtaosa nykyään käytössä olevista digitaalipiireistä on edelleen synkronisia piirejä, mutta asynkronisia piirejä on tutkittu paljon, sillä ne mm. vähentävät piirien tehonkulutusta merkittävästi.
Mikko Leinonen (kansanedustaja)
Michel (Mikko) Leinonen (30. huhtikuuta 1874 Jaakkima – 19. marraskuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen liikemies ja poliitikko. Leinonen toimi kansanedustajana vuosina 1909–1911 ja uudestaan vuosina 1914–1919. Leinonen kuului Maalaisliiton eduskuntaryhmään.
Vuoden 1918 tynkäeduskunnassa Leinonen kuului tasavaltalaisiin. Hän oli mm. yksi, Helsingin Sanomissa toukokuun 27 p:nä 1918 julkaistun, tasavaltalaista hallitusmuotoa kannattaneen vetoomuksen allekirjoittajista.
Leinonen toimi puutavaraliikemiehenä Muolaassa, Käkisalmella ja Kirvussa sekä maanviljelijänä Jaakkiman Iijärvellä. Elämänsä aikana hän omisti useita sahaliikkeitä.
Seututie 834
pienoiskuva|Seututeiden 834 ja 833 risteys Ylikiimingin keskustaajamassa vuonna 1980. Kuva Muhoksen suunnasta katsottuna. Seututie 834 on Muhoksen ja Ylikiimingin välinen seututie, joka yhdistää seututien 833 valtatiehen 22. Aikaisemmin tiehen kuului myös Ylikiimingin keskustaajamasta Joloksen kylään valtatielle 20 johtanut tieosuus. Tämä tieosuus 1990-luvulla muutettin yhdystieksi numero 8341.
Tie alkaa Muhoksen kunnan Laukan kylästä Oulujoen etelärannalta, jossa se haarautuu valtatiestä 22. Tie ylittää Oulujoen ja johtaa Sanginjoen kylän, Ison Seluskanjärven sekä Karahkan kylän kautta Ylikiimingin taajamaan Ouluun. Tien pituus on noin 24,5 kilometriä. Sanginjokea seuraileva Sanginjoentie yhtyy siihen Sanginjoen kylällä.
Lähes koko matkalla nopeusrajoitus on 80 km/h, asutusalueilla kuitenkin 60 km/h. Tien alku- ja loppupää on valaistu. Tien rinnalle sen pohjoispäähän rakennettiin 1980-luvun lopulla kilometrin pituinen kevyen liikenteen väylä koululaisten turvallisuuden vuoksi.
Renan Lodi
Renan Augusto Lodi dos Santos (s. 8. huhtikuuta 1998 Serrana) on brasilialainen jalkapalloilija. Hän edustaa espanjalaista Atlético Madridia mutta pelasi kauden 2022–2023 lainalla Englannin valioliigassa Nottingham Forestin joukkueessa. Lodi on pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja.
Seurajoukkueura
Lodi pelasi ensimmäisen ottelunsa Brasilian pääsarjassa curitibalaisessa Athletico Paranaensessa kaudella 2016. Hän voitti seuran riveissa Etelä-Amerikan seurajoukkueturnauksen Copa Sudamericanan vuonna 2018.
Heinäkuussa 2019 Lodi siirtyi Espanjan pääsarjassa pelaavaan Atlético Madridiin, jossa hän voitti liigamestaruuden kaudella 2020–21. Lodi solmi elokuussa 2022 vuoteen 2026 ulottuvan jatkosopimuksen Atléticon kanssa mutta siirtyi samalla englantilaisseura Nottingham Forestiin yhden kauden mittaiselle lainajaksolle. Hän pelasi Valioliigassa 28 ottelua, joissa hän oli 26 kertaa avauskokoonpanossa.
Maajoukkueura
Lodi teki ensiesiintymisensä Brasilian A-maajoukkueessa lokakuussa 2019 Senegalia vastaan pelatussa ystävyysottelussa. Hän on pelannut toukokuun 2023 loppuun mennessä 16 maaottelua, joista 11 ottelua avauskokoonpanossa. Copa Américassa 2021 Brasilia saavutti hopeaa ja Lodi pelasi joukkueensa kaikki seitsemän ottelua ja kahta alkulohko-ottelua lukuun ottamatta avauskokoonpanossa.
Synkroninen piiri
Synkroninen piiri on digitaalipiiri, jonka toiminta on tahdistettu oskillaattorin tuottamalla kellopulssilla. Valtaosa nykyään käytössä olevista digitaalipiireistä on synkronisia piirejä. Synkronisen piirin vastakohta on asynkroninen piiri, jossa ulkopuolista tahdistusta ei ole vaan piirin eri osat tahdistavat itse itsensä.
Synkronisten piirien vahvuutena on niiden helposti ymmärrettävä toiminta- ja suunnitteluperiaate. Huonona puolena synkroninen piiri hukkaa tehoa, ja lisäksi suurimman mahdollisen kellotaajuuden määrää koko piirin hitain logiikkapolku. Synkroninen piiri vaatii myös huolella rakennetun kellopuun, jota pitkin kellopulssi viedään piirin eri osiin, sillä korkeilla kellotaajuuksilla signaalin etenemisviive johtimessa alkaa olemaan merkittävä. Tehonkulutusta voidaan yrittää hallita sammuttamalla kellopulssi sellaisista piirin osista, jotka eivät sillä hetkellä ole käytössä.
Ali ibn Umar
Ali ibn Umar eli Ali II, ‘Alī ibn ‘Umar) oli Keski-Marokkoa hallinneen Idrisidi-dynastian kahdeksas kuningas vuosina 866–874. Hän seurasi sukulaistaan Yahya ibn Yahyaa hallitsijana sen jälkeen, kun tämä oli ajettu pois Fèsistä huonon hallinnon vuoksi. Pian Alin valtaantulon jälkeen Abdull Razad nosti uuden kapinan ja valtasi suuren osan Idrisidien suvun hallitsemista maista, myös pääkaupunki Fèsin.
Bernard Schmetz
Bernard Jules Robert Schmetz (21. huhtikuuta 1904 Orléans – 11. kesäkuuta 1966 Pariisi) oli ranskalainen miekkailija. Hän oli vuoden 1932 kesäolympialaisissa Los Angelesissa mukana voittamassa kultaa kalvan joukkuekilpailussa. Lisäksi hän sijoittui samoissa kisoissa kalvan yksilökilpailussa viidenneksi.
Vuoden 1928 kesäolympialaisissa Amsterdamissa Schmetz sai kalvan joukkuekilpailussa hopeaa ja vuoden 1936 kesäolympialaisissa Berliinissä pronssia.
Waltteri Wuorelainen
Waltteri Wuorelainen, nimi alkuaan Valter Montin (23. kesäkuuta 1876 Tervola – 3. maaliskuuta 1922 Helsinki) oli suomalainen kirjakauppias ja päätoimittaja.
Wuorelaisen vanhemmat olivat Ylivieskan kirkkoherra, lääninrovasti Jonathan Montin (1846–1919) ja Amanda Gustava Frosterus (k. 1899). Hän pääsi ylioppilaaksi 1896 Oulun lyseosta ja opiskeli sitten jonkin aikaa Helsingin yliopistossa filologisia aineita.
Wuorelainen siirtyi 1905 lehtialalle ja oli toimittajana Louhi-lehdessä Oulussa, Perä-Pohjolainen-lehdessä Kemissä sekä Jyväskylässä Keski-Suomi-lehden päätoimittajana 1906–1910. Hän joutui jättämään lehtityön terveydellisistä syistä ja tutustui sitten kirjakauppa-alaan B. B. Bergdahlin kirjakaupassa Oulussa. Wuorelainen omisti sitten Keski-Pohjanmaan kirjakaupan Kokkolassa 1910–1911 ja Porin Uuden Kirjakaupan vuodesta 1911 alkaen. Hän toimi Kirjakauppiasyhdistyksen tilintarkastajana ja kirjoitti myös Kirjakauppalehteen. Hän kuului Porissa Satakunnan Kirjateollisuus Oy:n kirjainkustannusvaliokuntaan ja oli mukana Satakunnan Kansa-lehden julkaisutoiminnassa.
Yahya ibn Al-Qassim
Yahya ibn Al-Qassim eli Yahya III  oli Keski-Marokkoa hallinneen Idrisidi-dynasatian yhdeksäs kuningas vuosina 883–904. Hän seurasi sukulaistaan Ali ibn Umaria hallitsijana sen jälkeen, kun tämä oli ajettu pois Fèsistä. Suvun valta oli hänen kautenaan vain nimellistä.
Kalifin seuraaja oli hänen sukulaisensa Yahya ibn Idris ibn Umar eli Yahya IV (904–917), joka valtasi jälleen Fesin ja josta tuli yksi dynastiansa merkittävimpiä hallitsijoita.
Antero Selänne
Antero Selänne, nimi alkuaan Anders Selin (31. elokuuta 1880 Loimaa – 13. heinäkuuta 1919 Hanko) oli suomalainen agronomi ja Keskisuomalainen-lehden päätoimittaja.
Selänteen vanhemmat olivat kruununvouti Johan Gustaf Selin ja Suoma Lovisa Selin. Hän pääsi ylioppilaaksi 1902 Porin klassillisesta lyseosta. Hän suoritti eläinlääkäriopintoja Saksassa ja valmistui Mustialasta agronomiksi 1907.
Selänne oli jonkin aikaa tilanhoitajana Viipurin seudulla ja toimi sitten Somerolla Långsjön maanviljelyskoulun opettajana. Hän oli sen jälkeen Uusi Aura -lehden toimittajana ja oltuaan jonkin aikaa maanviljelijänä hän oli Keskisuomalainen-lehden päätoimittajana 1917–1918. Viimeksi Selänne oli Parviaisten maatilojen hoitajana Jyväskylässä.
Kenttäkeittoastia
thumb|200px|Suomen puolustusvoimien kenttäkeittoastia thumb|200px|[[Reichswehrin sotilaat ruokailemassa M.1910 Kochgeschirr -kenttäkeittoastioistaan vuonna 1932.]] thumb|200px|[[Bundeswehrin kenttäkeittoastia.]] thumb|200px|Bundeswehrin kenttäkeittoastia avattuna. Kenttäkeittoastia tai kenttäpakki, puhekielessä pelkkä pakki, on kenttäruokailuun tarkoitettu, yleensä alumiininen, suojavärillä maalattu soikea tai kaareva kattilan kaltainen astia, jossa on suljettava tiivis kansi. Keitto tai muu ateria nautitaan kenttäkeittoastiasta ja juomat sen kannesta. Jos käytettävissä on muu juoma-astia, pakin kannesta nautitaan jälkiruoka.
Heinz Schiller
Hän osallistui kaudella 1962 yhteen F1 osakilpailuun, joka oli Saksan Grand Prix. Hän keskeytti kilpailussa eikä saavuttanut pisteitä. Hän ajoi myös MM-sarjaan kuulumattomissa kilpailuissa ollen kahdeksas Brysselin GP:ssä, yhdeksäs Paun GP:ssä ja seitsemäs Belgian GP:ssä 1962. Hän oli vuoden 1963 Paun GP:ssä kolmas ja kymmenes vuoden 1964 Le Mansin 24 tunnin ajossa yhdessä Gerhard Kochin kanssa.
Kenttäkeittoastia
Saksalainen kenttäkeittoastia
Saksan armeija otti vuonna 1910 käyttöönsä alumiinisen, päältä mustaksi maalatun ja sisältä emaloidun, pohjamuodoltaan munuaisen muotoisen kaksiosaisen M.1910 Kochgeschirr -kenttäkeittoastian.
Suomalaiset jääkärit alkoivat käyttää näitä pakkeja myös kasarmioloissa Lockstedter Lagerissa siirtyessään kanttiiniruokailusta tuparuokailuun 13. syyskuuta 1915 lähtien.
Vuonna 1931 Reichswehr otti käyttöönsä edeltäjäänsä hiukan pienemmän Kochgeschirr 31 (M31) -kenttäkeittoastian. Tilavuudeltaan 1,7-litrainen kenttäharmaaksi maalattu pakki oli alkujaan valmistettu alumiinista, mutta toisen maailmansodan kuluessa valmistusmateriaaliksi tuli enenevässä määrin sisältä emaloitu teräs. Pakin kannen etuosaan on niitattu alumiininen tai myöhemmin myös teräksinen saranoitu varsi, jonka liitososassa ja varren päässä on lenkit kiinnityshihnaa (Kochgeschirr-Riemen) varten. Varren suoraan kulmaan taivutettu pää lukitsee kootun pakin kannen keitto-osaan. Keitto-osan sivukylkiin on niitattu kiinnikkeet pakin kantamiseen ja ripustamiseen tarkoitetulle, paksusta rautalangasta taivutetulle kahvalle.
Bundeswehrin käyttämä kenttäkeittoastia on M31-mallin kaltainen, mutta sen kansi on hiukan korkeampi ja siinä on pakin keitto-osan sisään sopiva kolmas astia.
Myös Saksan demokraattisen tasavallan kansanarmeija käytti M31-mallin mukaista ja kokoista mutta kolmiosaista Essnapf-kenttäkeittoastiaa. Sen suurin ero muihin saksalaismalleihin on kiinnityshihnan lenkkien puuttuminen.
Suomalainen kenttäkeittoastia
Suomen puolustusvoimien käyttämä pakki perustuu saksalaiseen M31-malliin. Se on valmistettu syvävetämällä alumiinista teräksistä vartta ja sankaa lukuun ottamatta. Pakin tilavuus on 1,7 ja kannen 0,6 litraa. Kannessa on saranoitu teräsvarsi, jonka renkaaseen voidaan tarvittaessa työntää kepistä veistetty tilapäinen jatkovarsi keittämistä tai paistamista varten. Pakki on kätevä ripustaa kamiinan kylkeen. Useissa tapauksissa kohtuullisen määrän kuumaa vettä saa lämmitettyä siten, että kenttäkeittoastia asetetaan kamiinan päälle, jolloin alumiininen astia lämpiää pohjastaan. Taisteluliivissä kenttäkeittoastiaa kuljetetaan takalaukussa, aiemmin taisteluvyöhön kiinnitetyssä tai olkahihnassa kannetussa leipälaukussa. Lusikkahaarukkaa ei suositella laitettavaksi kenttäkeittoastiaan, koska se aiheuttaa irrallaan astiassa melua.
Ruotsalainen kenttäkeittoastia
Ruotsin puolustusvoimien Kokkärl m/1940 -pakki on pohjamuodoltaan soikea, ja sen kahvaan on kiinnitetty erillinen koukku, jolloin sitä ei tarvitse pujottaa keitto-orteen. Joidenkin pakkien sisällä on erillinen lautasosa, kun taas joissain on rautalangasta tehty kahva, ja joidenkin pakkien mukana tulee myös pakin alle kiinnitettävä spriipoltin, jonka avulla pakki muuttuu keittimeksi ilman nuotiotakin.
Huolto
Pakin suojana voidaan käyttää pakkipussia, joka on astian sisäpuolelle laitettava muovipussi. Tällöin pakkiin ei jää ruokaa, eikä sitä näin ollen tarvitse pestä. Pakkipussia ei kuitenkaan voi käyttää keittäessä vaan ainoastaan ruokaillessa. Kenttäkeittoastian kanssa Suomessa käytetään lusikkahaarukkaa ja puukkoa.
Aiheesta muualla
Escudilla
Tyrskyliitäjät
Tyrskyliitäjät (Bulweria) on ulappaliitäjien heimoon kuuluva ulappalintusuku. Tyrskyliitäjien sukuun kuuluu BirdLifen mukaan kaksi lajia.
Ruotomieli
Ruotomieli on Oulussa vuonna 1999 perustettu rock and roll -yhtye, jonka musiikissa on vaikutteita punk-rockista, psykedeliasta, bluesista, progesta ja countrysta. Yhtyeen debyyttialbumi ilmestyi 2003. Jäsenet ovat vaikuttaneet mm. yhtyeissä: EHKÄ, Liverbox, Wrestling, Fernet UG, The Blood Sausage Boys, Money & Gravy, The Botherers ja Embraze.
Peter Sturholdt
Peter Johnson Sturholdt (7. joulukuuta 1885 Minnesota – 27. kesäkuuta 1919 Saint Louis, Missouri) oli yhdysvaltalainen nyrkkeilijä. Hän kilpaili vuoden 1904 kesäolympialaisissa Saint Louisissa ja sai siellä pronssia kevytsarjassa.
Unkarin kuningaskunta
Unkarin kuningaskunta perustettiin vuonna 1000, kun vuonna 896 unkarilaisten valloittama alue tunnustettiin omaksi kuningaskunnakseen. Unkarin ensimmäinen hallitsija oli Tapani I Pyhä, joka kruunattiin 31. joulukuuta 1000. Keskiajalla kuningaskunta oli varteenotettava mahti Keski-Euroopassa. Siihen kuuluivat Unkarin ja Transilvanian lisäksi muun muassa Kroatia-Slavonia.
Unkarin kuningaskunta hajosi Osmanien valtakunnan valloitettua Unkarin keskiosat 1500-luvulla. Maan länsi- ja pohjoisosat joutuivat Habsburgien valtaan, vaikka kuningaskunta säilyikin muodollisesti. Kun osmanit karkotettiin Unkarista 1600-luvulla, Itävallan keisarista tuli koko Unkarin hallitsija. Vuoden 1867 kompromississa syntyi Itävalta-Unkarin kaksoismonarkia, ja keisari Frans Joosef kruunattiin myös Unkarin kuninkaaksi.
Unkarin kuningaskunnan synty
thumb|left|upright|Tapani ja kuningatar Gisella perustavat kirkon Óbudaan. Képes krónika, 1358. Unkarilaiset elivät 800-luvulla vielä nykyisen Ukrainan lounaisosissa, mutta he oppivat tuntemaan tulevan kotimaansa sotaretkillä. Kun petsenegit hyökkäsivät unkarilaisten kimppuun, nämä ylittivät Karpaatit päällikköjensä Árpádin ja Kurszánin johdolla, todennäköisesti keväällä 895, ja ottivat valtaansa harvaan asutetun Suuren alangon. Kun Kurszan kuoli 904, Árpád pääsi yksin johtoasemaan. Unkarilaiset tuhosivat Määrin valtakunnan, voittivat Baijerin rajakreivin vuonna 907 ja valtasivat myös Transdanubian. Vuonna 973 ruhtinas Géza lähetti lähetystön keisari Otto II:n luo, ja seuraavana vuonna hän kääntyi perheineen kristinuskoon. Hänen poikansa Vajk kastettiin Tapaniksi.
Paavi Sylvester III kruunasi Tapani I:n Unkarin kuninkaaksi joulupäivänä vuonna 1000 tai uutenavuotena 1001. Unkari liitettiin tasaveroisena kuningaskuntana Länsi-Euroopan yhteyteen ja se säilyi riippumattomana Saksan keisarista. Tapani perusti maahan kymmenen hiippakuntaa ja arkkipiispanistuimet Esztergomiin ja Kalocsaan. Hän rakennutti kirkkoja, velvoitti maksamaan kirkolle kymmenykset ja teki luostareille suuria maalahjoituksia. Vanhimpia luostareita olivat Pannonhalma (perustettu 996) ja Tihany (1055).
Tapanin hävitti lopullisesti vanhan heimo- ja klaanijärjestelmän ja loi pohjan sekä kirkolliselle että maalliselle hallinnolle. Maa jaettiin linnalääneihin (unk. megye), joita hallitsi kuninkaan nimittämä maaherra (ispán). Tapanin hallituskaudella läänejä oli 40–50. Korkein virkamies oli palatiini (nádor), joka oli kuninkaan uskottu ja aatelin edustaja hovissa.
Tapanin pitkä hallituskausi oli suhteellisen rauhallista aikaa, mutta hänen kuolemaansa vuonna 1038 seurasivat monivuotiset levottomuudet. Koska hänen ainoa poikansa Imre kuoli tapaturmaisesti ennen isäänsä, Tapani nimitti seuraajakseen sisarenpoikansa Pietarin, jonka isä oli Venetsian doge. Ylimykset nousivat kuitenkin kapinaan ja Pietari ajettiin maanpakoon. Pietari pääsi takaisin valtaan keisari Henrik III:n tuella mutta sai surmansa pakanallisessa kapinaliikkeessä 1046. Uusi kuningas Andreas I onnistui tukahduttamaan kapinan ja ajamaan keisarin joukot pois Unkarista.
Valtataistelut aiheuttivat Unkarille paljon harmia. Vallantavoittelijat hankkivat usein apua ulkomailta ja joutuivat tekemään poliittisia myönnytyksiä. Sekä Saksalais-roomalainen keisarikunta että Bysantin valtakunta yrittivät saada Unkarin vaikutuspiiriinsä. Vasta Ladislaus I (hallitsi 1077–1095) ja Kálmán (1095–1116) onnistuivat vakiinnuttamaan olot. Ladislauksen aikana kuningas Tapani, tämän poika Imre ja piispa Géllert julistettiin pyhimyksiksi. Myös Ladislaus kanonisoitiin sata vuotta myöhemmin.
Alueellinen ja yhteiskunnallinen kehitys
thumb|left|upright|Halotti beszéd, ensimmäinen tunnettu unkarinkielinen teksti 1100-luvun lopulta. Unkarin kuningaskunta laajensi aluettaan Karpaattien rinteille sekä pohjoisessa nykyisessä Slovakiassa että idässä Transilvaniassa. Transilvaniaan muutti maanviljelijöiksi saksalaisia siirtolaisia, joita kutsuttiin sakseiksi. Unkarinsukuiset székelyt asuttivat Transilvanian itäiset solat ja puolustivat niitä aron paimentolaisia vastaan. Kummallakin kansalla oli hallinnollinen erityisasema. Transilvaniaa hallitsemaan asetettiin kuvernööri eli voivodi (vájda). Etelässä Ladislaus valtasi Sava- ja Drava-jokien välisen alueen, ja Kálmánin aikana valloitettiin myös Kroatia ja Dalmatian pohjoisosa. Kroatialla oli autonominen asema ja siellä kuninkaan edustajana oli baani.
Kuningas Béla III (1173–1196) otti vaimokseen Ranskan prinsessan, ja hänen tulonsa olivat samaa luokkaa kuin Ranskan kuninkaalla. Hän omisti puolet kuningaskunnan maasta, ja hänellä oli monopoli rahanlyöntiin, tulleihin ja kaivoksiin. Kuninkaanhovi alkoi jäljitellä länsieurooppalaisia ja bysanttilaisia esikuvia, ja Béla rakennutti Esztergomiin loisteliaan linnan ranskalaisten mestarien avulla. 1100-luvun lopussa kuninkaallinen notaari, joka tunnetaan nykyään nimellä ”Anonymus”, kirjoitti ensimmäisen kronikkamuotoisen Unkarin historian Gesta Hungarorum. Samalta ajalta on peräisin myös ensimmäinen tunnettu unkarinkielinen teksti, Ruumissaarna ja rukous (Halotti beszéd). Vakituisille asuinpaikoille alettiin pystyttää kivisiä rakennuksia, kirkkoja, luostareita ja palatseja ensin romaaniseen, sitten goottilaiseen tyyliin.
Samaan aikaan myös taloudellinen ja yhteiskunnallinen rakenne muuttui. Maahan alkoi kehittyä feodaalinen yläluokka, joka sai viljeltäväkseen maata kuninkaalta ja sitoutui suorittamaan sotilaspalvelusta sitä vastaan. Osa ennen vapaista unkarilaisista joutui yhdessä entisten orjien kanssa maaorjiksi. Jotkut tilukset olivat hyvin suuria, ja niiden omistajat muodostivat oman magnaattien luokkansa. Alempi aatelisto syntyi vapaista talonpojista ja linnojen asemiehistä, jotka antautuivat suoraan kuninkaan palvelukseen välttääkseen joutumasta maanomistajien alaisiksi.
Mongolien hyökkäys ja viimeiset Árpád-suvun kuninkaat
thumb|Béla pakenee mongoleita Muhin taistelun jälkeen. Andreas II:n poika Béla IV (1235–1270) yritti palauttaa kuninkaan arvovallan, mutta sen keskeytti mongolien tuhoisa hyökkäys. Mongolit löivät Unkarin joukot hajalle Muhin taistelussa keväällä 1241, ja kuningas joutui pakenemaan Dalmatiaan asti. Kun mongolit vetäytyivät vuoden kuluttua, laajat alueet oli hävitetty ja jopa puolet, varovaistenkin arvioiden mukaan 15–20 prosenttia, väestöstä kuollut.
Béla IV:tä on pidetty Unkarin toisena perustajana. Hän palasi maanpaosta, järjesti armeijan uudelleen, rakennutti ketjun uusia linnoituksia ja kutsui uudisasukkaita autioituneille alueille. Hän kiinnitti erityistä huomioita kaupunkeihin ja perusti Budan kaupungin. Turkkilaissukuisia, pakanallisia kumaaneja asutettiin Suurelle tasangolle ja romanialaiset levittäytyivät Transilvaniaan. Bélan oli kuitenkin pakko jakaa lisää maalahjoituksia, ja jotkin mahtisuvut saavuttivat paikallisesti lähes itsenäisen aseman. Myös alempi aateli vahvistui ja se ryhtyi hoitamaan paikallista itsehallintoa.
Kuningas yritti vahvistaa asemaansa kumaanien avulla, ja hän naitti poikansa Tapanin kumaaniprinsessa Elisabetille. Tapani kuoli vain kaksi vuotta isänsä jälkeen 1272, ja maa jäi Elisabetin johtaman holhoojahallituksen valtaan, kunnes kruununperijä Ladislaus julistettiin kuninkaaksi 15-vuotiaana. Unkarilaiset vierastivat kuitenkin kuningasta, joka turvautui liiaksi äitinsä kumaanisukuun, ja hänet surmattiin salajuonen turvin vuonna 1290. Koska Ladislausilla ei ollut rintaperillisiä, vaatimuksia Unkarin kruunuun asetettiin eri puolilta. Lopulta kuninkaaksi tuli nuori Andreas III, joka osoittautui viisaaksi ja pystyväksi hallitsijaksi. Hänen kuollessaan 1301 Árpádien suvun miespuolinen linja sammui. Kuninkaiden ja suuraatelin välinen taistelu oli johtanut siihen, että laajat osat maata olivat paikallisten mahtisuvujen hallussa ja kuninkaalla oli määräysvalta vain maan keskiosassa.
Anjou-suvun kuninkaat
thumb|Anjou-suvun kuninkaiden palatsi Visegrádissa. Andreas III:n kuoleman jälkeen kruununtavoittelijat tulivat Árpádien naispuolisesta linjasta: Böömin Venceslaus, Baijerin Otto ja Anjou-suvun Napolin haaran Kaarle Robert. Kaarle Robert oli 13-vuotias, kun hänet valittiin paavi Bonifatius VIII:n tuella kuninkaaksi vuonna 1301. Hänen valtansa oli kuitenkin kiistanalainen, ja hänet kruunattiin lopulta virallisesti pyhällä kruunulla vasta 1310. Hän osoittautui pystyväksi kuninkaaksi, joka kykeni kukistamaan kapinalliset mahtimiehet ja lopettamaan sekasorron.