cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Volkswagen Derby
Volkswagen Derby (Typ 87) on Volkswagenin vuosina 1977–1985 valmistama henkilöautomalli, joka oli Volkswagen Polon sedan-korinen rinnakkaismalli. Vuonna 1985 mallin nimi muutettiin Poloksi, minkä nimisenä autoa valmistettiin vuoteen 1994 saakka. Derby-nimi otettiin myöhemmin Meksikossa uudelleen käyttöön Polo III:n sedan-mallista.
Volkswagen Derby I (1977–1981)
Ensimmäisen sukupolven Derby esiteltiin vuonna 1977 rinnakkaismalliksi hieman aikaisemmin markkinoille tulleelle Pololle. Kaksiovisen sedanin 515-litrainen tavaratila oli luokassaan suuri. Moottoriksi oli valittavissa 1,1- (40/50 hv) tai 1,3-litrainen (60 hv). vasen|pienoiskuva|Ensimmäisen sukupolven facelift-malli. Derby koki vuonna 1979 kasvojenkohotuksen, jossa se sai muovipuskurit, erilaisen etusäleikön ja neliskulmaiset ajovalot, jotka erottivat sen Polosta.
Volkswagen Derby II (1981–1985)
Toisen sukupolven Derby esiteltiin syksyllä 1981 samaan aikaan Polo II:n kanssa. Autot olivat käytännössä identtiset B-pilariin saakka, lukuun ottamatta Derbyn neliskulmaisia ajovaloja. Moottorivaihtoehdot olivat 1,0- (40 hv), 1,1- (50 hv) ja 1,3-litraiset (60 hv).
Vuonna 1983 50- ja 60-hevosvoimaiset moottorit korvattiin uudella 1,3-litraisella, jossa oli tehoa 55 hevosvoimaa.
Vuoden 1985 alussa mallisto yhdistyi ja Derby tunnettiin vastedes Polona. Malli koki vuonna 1990 kasvojenkohotuksen samaan aikaan hatchbackin kanssa, ja valmistus jatkui vuoteen 1994 saakka.
Suomen jääkiekkomaajoukkue
Suomen jää­kiekko­maa­joukkue on Suomen Jää­kiekko­liiton hallinnoima joukkue, joka edustaa Suomea kansain­välisissä miesten jääkiekko-otteluissa. Lempinimensä Leijonat joukkue on saanut Suomen vaakunassa olevan leijonan mukaan. Joukkue on vuonna 2023 Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n hallinnoimalla ranking-listalla toisella sijalla. Joukkueen suurimpia saavutuksia ovat olympiakulta, neljä maailman­mestaruutta, yhdeksän maailman­mestaruus­hopeaa, kaksi olympia­hopeaa ja maailmancup-hopea. Suomen joukkue kuuluu jääkiekon suurmaihin. Vuonna 2021 Suomessa oli 28 000 rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa ja 282 jäähallia. Vuodeksi 2023 pelaajien määrä oli pudonnut 25 000 jääkiekkoilijaan ja hallien määrä kasvanut 289:ään.
Suomen pää­valmentajana toimii Jukka Jalonen. Maa­joukkueen manageri on Jere Lehtinen.
Ensimmäiset ottelut
Suomen ensimmäinen maa­ottelu ulko­mailla käytiin 17. helmikuuta 1933. Ruotsiin suuntautuneella peli­matkalla joukkue pelasi kolme ottelua. Niistä ensimmäinen oli virallinen maa­ottelu Ruotsia vastaan. Ottelu päättyi Ruotsin voittoon lukemin 11–1. Tämän jälkeen maa­joukkueen kansain­välinen toiminta oli pitkään olematonta, kunnes se vuonna 1937 vilkastui. Suomessa haaveiltiin jopa vuoden 1936 olympialaisiin osallistumista, mutta haave ei toteutunut. Suomen ensimmäinen maa­ottelu­voitto tuli 20. helmikuuta 1937, kun joukkue voitti Viron lukemin 2–1. Viron jälkeen aukesi myös maa­ottelu­yhteys Romaniaan, jota vastaan Suomi pelasi 22. helmi­kuuta 1938 tasan maalein 6–6.
Romania-ottelun rohkaisemana Jää­kiekko­liitto päätti osallistua vuoden 1939 maailmanmestaruuskilpailuihin. Päätöksen myötä perustettiin myös valmennus­hanke, joka tähtäsi vuoden 1940 olympialaisiin. Vuoden 1939 kisat piti alkujaan järjestää Ruotsissa, mutta maan luovuttua isännyydestä kisat siirrettiin Sveitsiin. Jää­kiekko­liitto päätti silti osallistua turnaukseen, vaikka matka kallistuikin huomattavasti. Suomi hävisi kisoissa kaikki viisi otteluaan. Suomen pää­valmentajana toimi tuolloin Erkki Saarinen, joka oli myös Suomen jää­kiekko­maa­joukkueen ensimmäinen pää­valmentaja.
Talvisodan takia jää­kiekko­toiminta hiljeni hetkellisesti, mutta vuonna 1941 taistelujen tauottua Suomi pelasi useita otteluita. Helmi­kuussa maa­joukkue lähti kuukauden kestäneelle Keski-Euroopan-kiertueelle, jonka aikana se kohtasi maa­joukkueita ja useita seura- ja kaupunki­joukkueita. Jatkosota pysäytti maajoukkueen toiminnan, ja seuraava maa­ottelu pelattiin vasta vuonna 1945.
Toisen maailmansodan jälkeen
Kauden 1947–1948 Jää­kiekko­liitto teki suunnitelmia vuoden 1948 olympialaisia varten. Liitto pyrki edes­auttamaan jää­kiekkoilijoiden kisa­matkan toteutumista. Se yritti vakuuttaa Olympialaisen komitean järjestämällä 6. tammi­kuuta 1948 ottelun Ruotsin mestari­joukkuetta Södertäljeä vastaan. Suomi voitti ottelun lukemin 5–4, mutta olympialaisiin joukkue ei päässyt. Olympia­hankkeen kariuduttua liitto alkoi järjestää maa­otteluita. Helmi­kuun 16. päivänä pelatussa ottelussa Tšekkoslovakiaa vastaan Suomi käytti ensimmäisen kerran peli­paitaa, jossa oli leijona­tunnus.
Arvo­turnauksiin Suomi palasi vuoden 1949 maailmanmestaruuskilpailuiden myötä. Sitä ennen maajoukkue pelasi myös maa­ottelun Kanadaa vastaan. Hesperian jää­kiekko­radalla pelattua ottelua seurasi noin 5 000 katsojaa. Kanada, jota edusti seura­joukkue Sudbury Wolves, voitti ottelun lukemin 5–4. Maailmanmestaruuskisoissa Suomi sijoittui seitsemänneksi. Samalla Suomi otti ensimmäiset voitot kisoissa, kun se voitti Norjan ja Belgian. Suomen paras pelaaja oli tuolloin hyökkääjä Aarne Honkavaara, joka oli Leijonien tehokkain pelaaja turnauksessa. Suomen pää­valmentajina 1940-luvulla toimivat Risto Lindroos (vuosina 1945–1946 ja 1949–1954) ja Henry Kvist (vuosina 1946–1949).
Ensimmäinen olympiaturnaus ja kanadansuomalainen valmentaja
Kaudella 1951–1952 Suomi osallistui ensimmäiseen olympia­turnaukseensa ja sai ensimmäisen ulko­mailla syntyneen valmentajansa, kun kanadan­suomalaista syntyperää ollut Joe Wirkkunen palkattiin Jää­kiekko­liiton avustajaksi. Suomi hävisi neljä ensimmäistä otteluaan mutta otti ensimmäisen olympia­voittonsa viidennessä ottelussa isäntä­maa Norjasta lukemin 5–2. Suomi voitti lopulta kaksi ottelua ja sijoittui seitsemänneksi. Suomi osallistui 1950-luvulla maailman­mestaruus­kilpailuihin seitsemästi eli enemmän kuin koskaan ennen. Maailman­mestaruus­kilpailuissa vuonna 1955 Suomi esiintyi vaisusti ja sijoittui viimeiseksi. Huono menestys herätti paljon keskustelua jää­kiekon tilasta. Leijonien paras sijoitus siihen mennessä oli maailman­mestaruus­kilpailujen kuudes sija vuodelta 1954. Tuolloin pää­valmentajana toimi Aarne Honkavaara, josta tuli miltei heti peli­uransa päättymisen jälkeen Suomen maa­joukkueen valmentaja.
Ensimmäiset voitot suurmaista
1960-luvulla Suomi voitti ensi kertaa Kanadan, vieläpä selvin luvuin 8–2. Suomen maa­joukkue otti osaa kaikkiin 1960-luvulla järjestettyihin jää­kiekon maailman­mestaruus­kilpailuihin. Olympialaisiin se osallistui kolmesti. Suomen joukkueen taso oli parantunut, ja se voitti Yhdysvallat jopa lukemin 11–3 ja lähes voittamattomana pidetyn Tšekkoslovakiakin lukemin 3–1. Suomen ensimmäinen jää­halli rakennettiin Tampereelle vuonna 1965, ja samana vuonna järjestettiin ensimmäiset MM-koti­kisat Tampereella. Tuolloin Suomen pää­valmentajana toimi jälleen kanadan­suomalainen Joe Wirkkunen. Suomen puolustuksessa pelasi varma­otteisesti nuori Jarmo Wasama. Wasama kuoli myöhemmin 22-vuotiaana auto-onnettomuudessa vuonna 1966.
Kuitenkin 12. joulu­kuuta 1971 Izvestija-turnauksessa Suomen maa­joukkue voitti ensimmäistä kertaa Neuvosto­liiton maa­joukkueen. Maalin­tekijöinä Suomen joukkueessa olivat Juhani Tamminen kahdella maalilaan sekä Matti Murto ja Juha Rantasila. Voitto oli suuri yllätys, sillä aikaisemmin samana vuonna Suomen joukkue oli hävinnyt maailman­mestaruus­kilpailuissa Neuvosto­liitolle lukemin 1–8 ja 1–10 sekä vuotta aiemmin 1–2 ja 1–16. Kuitenkin Sapporon talvi­olympialaisissa vuonna 1972 Neuvosto­liitto voitti Suomen jälleen, maalein 9–3.
Suomen joukkue olisi voittanut koti­kisoissaan 1974 jää­kiekon maailman­mestaruus­kilpailuista pronssia tai ehkä hopeaakin, ellei Stig Wetzell olisi jäänyt kiinni kiellettyjen aineiden käytöstä. Suomi menetti tämän takia mitalin, vaikka monet vakuuttivat Wetzellin syyttömyyttä ja protestoivat. Suomi jäi neljänneksi.
Vuonna 1976 Suomen maa­joukkue osallistui ensimmäiseen Kanada-cupiin mutta jäi kuudenneksi eli viimeiseksi voitettuaan vain Ruotsin joukkueen. Turnauksessa maa­joukkueessa esiintyi ensi kertaa ammattilais­pelaajia. Vuonna 1980 Suomi otti osaa Lake Placidin olympia­kisoihin ja säilytti mahdollisuutensa olympia­mitaliin viimeiseen otteluun asti mutta jäi lopulta neljänneksi. Suomi oli kolmatta kertaa järjestäjänä jää­kiekon maailman­mestaruus­kilpailuissa vuonna 1982 ja sijoittui viidenneksi.
Calgaryn olympiahopeasta maailmanmestaruuteen
Suomen joukkue voitti vuonna 1988 Calgaryn talvi­olympialaisissa ensimmäisen arvo­kisa­mitalinsa. Ennen viimeistä otteluaan Neuvosto­liiton joukkuetta vastaan Suomen joukkue oli jo varmistanut itselleen pronssi­mitalin. Suomi voitti kuitenkin Neuvosto­liiton lukemin 2–1 ja ohitti Ruotsin joukkueen nousten hopealle. Näin Leijonat voitti pää­valmentaja Pentti Matikaisen johdolla ensimmäisen arvo­kisa­mitalinsa, jos Euroopan-mestaruusmitaleja ei oteta lukuun.
Vuonna 1991 Suomi oli Kanada-cupissa kolmas.
1990-luvulla Suomi otti osaa kaikkiin jää­kiekon maailman­mestaruus­kilpailuihin sekä olympialaisiin. Vuoden 1992 Prahan maailman­mestaruus­kilpailuissa Suomi sai ensimmäisen maailman­mestaruus­mitalinsa eli hopean edettyään loppu­otteluun asti. Siellä Leijonat koki turnauksen ainoan tappionsa Ruotsin joukkueelle. Suomen sankari oli maalin­teko­vireeseen päässyt Jarkko Varvio.
Vuonna 1993 Suomen maa­joukkueen pää­valmentajaksi tuli ruotsalainen Curt Lindström. Suomi saavutti pronssia Lillehammerin olympialaisista ja pelasi vuonna 1994 toista kertaa jää­kiekon maailman­mestaruuskisojen loppu­ottelussa. Suomi hävisi ottelun Kanadaa vastaan rangaistus­laukaus­kilpailussa. Suomen joukkue johti Milanossa pelattua ottelua pitkään, ja joukkueessa oli myös menestyviä NHL-pelaajia, kuten Los Angeles Kingsin Jari Kurri.
1990-luvulla Suomi sai arvo­kisoista yhden kulta­mitalin, neljä hopea­mitalia ja kaksi pronssi­mitalia. Ville Peltosella ja Raimo Helmisellä on näistä kuusi. Vuoden 1998 olympialaisissa Suomi saavutti pronssia Hannu Aravirran valmentamana. Saavutus oli erittäin merkittävä, sillä kyseessä oli ensimmäinen kerta kun NHL-pelaajat ja samalla kaikki maailman parhaat pelaajat pääsivät pelaamaan olympialaisissa. Suomi voitti pronssi­ottelussa Kanadan, ja ottelun jälkeen Suomen pitkä­aikainen johto­tähti Jari Kurri lopetti maa­joukkue­uransa.
Maajoukkueelle saavutti toisen peräkkäisen hopean maailman­mestaruuskisoista Norjasta. Suomi hävisi kaksiosaisen loppuottelusarjan Tšekille jatkoajan jälkeen.
Amodiakiini
Amodiakiini (C20H22N3ClO) on kinoliinin aminojohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä malarian hoitoon. Amodiakiini kuuluu Maailman terveysjärjestön (WHO) ylläpitämään luetteloon tärkeimmistä lääkeaineista.
Suomen jääkiekkomaajoukkue
2000-luvun alku: Aravirran, Summasen, Westerlundin ja Sheddenin ajat päävalmentajina
Aravirtaa seurasi pää­valmentajana Raimo Summanen. Hänen johdollaan Suomen joukkue muutti peli­tapaansa, ja joukkueessa alettiin käyttää meidän päivä -ajattelu­tapaa. Peli­tapaa alettiin kehittää yhä enemmän joukkueen avain­pelaajien ympärille. Suomen maa­joukkue sijoittui Summasen johdolla kuudenneksi maailman­mestaruus­kilpailuissa vuonna 2004. Syksyllä 2004 Suomen joukkue otti osaa Jää­kiekon maailman­cupiin. Turnaukseen saivat ottaa osaa kaikki NHL-pelaajat – samaan tapaan kuin tuon ajan olympialaiset. Suomi venyi kisoissa erinomaiseen suoritukseen ja sijoittui turnauksessa toiseksi. Suomi hävisi tasaisen loppu­ottelun Kanadalle 3–2.
Amodiakiini
Ominaisuudet ja käyttö
Huoneenlämpötilassa amodiakiini on väriltään keltaista kiteistä ainetta. Amodiakiinin vaikutusmekanismi on samankaltainen klorokiinin kanssa. Yhdiste metaboloituu ihmiselimistössä aktiiviseksi metaboliitiksi desetyyliamodiakiiniksi, joka kerääntyy malarialoisioon ja vaikuttaa muun muassa hemin aineenvaihduntaan. Amodiakiini on tehokas Plasmodium falciparum- ja P. vivax-loisioita vastaan, joskin myös resistenttiyttä esiintyy. Amodiakiinia käytetään tyypillisesti yhdistelmävalmisteena artesunaatin kanssa.
Suomen jääkiekkomaajoukkue
2000-luvun alku: Aravirran, Summasen, Westerlundin ja Sheddenin ajat päävalmentajina
Summasen aika jäi vuoden pituiseksi, ja hänet korvasi pää­valmentajana Erkka Westerlund. Hän aloitti pää­valmentajana Itä­vallan maailman­mestaruus­kilpailuissa vuonna 2005, joissa Suomi sijoittui vasta seitsemänneksi. Westerlund valmensi Leijonia myös Torinon olympialaisissa vuonna 2006. Hänen pelaaja­valintojaan olympia­joukkueeseen vaikeuttivat useat loukkaantumiset, sillä niin Miikka Kiprusoff, Kari Lehtonen, Joni Pitkänen, Antti Miettinen kuin Sami Kapanenkin joutuivat jäämään pois kisoista, vaikka heidät oli valittu alku­peräiseen joukkueeseen. Suomi selvisi kuitenkin tähtiensä Saku Koivun, Olli Jokisen, Kimmo Timosen, Ville Peltosen ja Teemu Selänteen johdolla olympia­turnauksen loppuotteluun asti. Suomi kuitenkin hävisi Ruotsille tasaisen ottelun jälkeen lukemin 3–2. Turnauksen pistepörssin voitti Suomen Teemu Selänne ja toiseksi piste­tilastossa sijoittui Saku Koivu. Turnauksen tähdistö­kentälliseen valittiin Suomen joukkueesta Antero Niittymäki, Kimmo Timonen, Saku Koivu ja Teemu Selänne. Niitty­mäki valittiin kisojen arvokkaimmaksi pelaajaksi ja parhaaksi maali­vahdiksi. thumb|right|[[Ville Peltonen maailmanmestaruuskisoissa vuonna 2008.]] Westerlundin pää­valmentaja-aika päättyi vuonna 2006 Latvian maailman­mestaruus­kilpailuihin. Niissä Suomi voitti pronssia kukistettuaan pronssi­ottelussa Kanadan maalein 5–0. Venäjän maailman­mestaruus­kilpailuissa vuonna 2007 Suomi eteni loppu­otteluun. Joukkue kuitenkin kärsi tappion Kanadalle ja saavutti näin kisoista hopeaa.
Amodiakiini
Haittavaikutukset
Amodiakiini on pääsääntöisesti hyvin siedetty lääkeaine. Tyypillisimpiä haittavaikutuksia ovat huonovointisuus, oksentelu, pääkipu, vatsakipu, yskä, anoreksia ja heikkouden tunne. Vakavampia haittavaikutuksia ovat maksatoksisuus, joka ilmenee pitkäaikaisessa käytössä, ja neutropenia. Nämä haittavaikutukset johtuvat todennäköisesti amodiakiinin aineenvaihduntatuotteena muodostuvasta kinoni-imiinistä.
Suomen jääkiekkomaajoukkue
2000-luvun alku: Aravirran, Summasen, Westerlundin ja Sheddenin ajat päävalmentajina
Vuoden 2008 Kanadan maailman­mestaruus­kilpailuhin Suomen johdatti uusi pää­valmentaja Doug Shedden, joka valitsi joukkueeseen useita NHL- ja AHL-pelaajia. Suomen joukkueen tärkeimmiksi pelaajiksi nousivat maali­vahti Niklas Bäckström, Mikko Koivu ja Antti Pihlström, joiden avulla Suomi eteni aina turnauksen väli­eräotteluun, jossa se hävisi mestaruuden voittaneelle Venäjälle. Pronssi­ottelussa Suomen joukkue voitti Ruotsin 4–0.
Jukka Jalosen aika ja toinen maailmanmestaruus
Sheddenin jälkeen Leijonien pää­valmentajaksi valittiin Jukka Jalonen, joka aloitti pää­valmentaja­kautensa vuoden 2009 maailman­mestaruus­kilpailuista. Jalosen valmentama joukkue pelasi ajoittain erinomaisesti ja ajoittain epä­tasaisesti. Leijonien turnaus päättyi pudotus­pelien ensimmäisellä kierroksella puoli­väli­erässä, jossa se hävisi Yhdysvalloille maalein 2–3 jääden viidenneksi. Eniten pisteitä Suomen joukkueessa vuoden 2009 kisoissa teki Niko Kapanen.
2010-luvun Suomen maa­joukkue aloitti voittamalla pronssia vuonna 2010 Vancouverin olympia­kisoista. Kisoissa Suomella oli nimellisesti vahva joukkue täynnä NHL-pelaajia. Ihmetystä kuitenkin aiheutti Jalosen päätös jättää NHL:ssa erinomaisen alkukauden pelannut Jussi Jokinen pois joukkueesta. Suomi voitti kisoissa kaksi ensimmäistä otteluaan, mutta joukkueen sisäinen ilma­piiri oli heikko, ja pelaajien ja valmennus­johdon välillä oli riitoja. Heikon ilma­piirin on arveltu johtuen osittain Jalosen liian tiukasta peli­kirjasta ja Jussi Jokisen pois­jättämisestä joukkueesta, kuten myös kokeneen leijona­pelaaja Olli Jokisen kohtelusta. Ruotsin joukkue voitti Suomen alku­lohkon viimeisessä ottelussa lukemin 3–0. Puoli­väli­erässä Suomi kuitenkin voitti Tšekin lukemin 2–0. Väli­erässä Suomi kohtasi Yhdys­vallat mutta aloitti ottelun todella heikosti. Yhdys­vallat johti ottelua 4–0 kymmenen minuutin pelin jälkeen ja Suomen joukkueen maali­vahti vaihdettiin Miikka Kiprusoffista Niklas Bäckströmiin. Yhdys­vallat voitti ottelun lopulta maalein 6–1 ja eteni loppu­otteluun. Suomi pelaisi pronssi­ottelussa, jossa se kohtasi Slovakian. Ottelu oli tasainen, ja Slovakia johti sitä jo lukemin 3–1, mutta Niklas Hagman kavensi tilanteeksi 3–2, ja lopulta Olli Jokinen ratkaisi Suomelle voiton kahdella maalillaan. Suomi voitti ottelun 3–5. Kisojen jälkeen Teemu Selänne, Olli Jokinen ja Jere Lehtinen päättivät maa­joukkue­uransa, mutta kaksi ensiksi mainittua pyörsivät päätöksensä ja pelasivat vielä vuonna 2014 Sotšin olympialaisissa, Jokinen myös Minskin maailman­mestaruus­kilpailuissa.
Vuonna 2012 maailman­mestaruus­kilpailut järjestettiin Suomessa. Joukkueen pää­valmentajana toimi edellis­vuosien tapaan Jukka Jalonen. Suomi hävisi väli­erissä lopulta mestaruuden voittaneelle Venäjälle lukemin 2–6. Pronssi­ottelussa Suomi hävisi Tšekille lukemin 2–3 ja sijoittui neljänneksi. Suomen joukkue ei yltänyt kisoissa parhaalle tasolleen, mutta joukkueen ykkös­ketju, NHL-pelaajien muodostama Jussi Jokinen–Mikko Koivu–Valtteri Filppula pelasi erinomaisesti.
Vuonna 2013 Suomen maa­joukkuetta edusti joukkue, jota kutsuttiin usein tiedotusvälineissä ivallisesti puu­laaki­joukkueeksi, koska useat sen pelaajat olivat ensimmäistä kertaa maailman­mestaruus­kilpailuissa eikä joukkueessa alun perin ollut yhtään NHL-pelaajaa. Kesken maailman­mestaruus­kilpailujen joukkuetta kuitenkin saapuivat vahvistamaan NHL:stä Lauri Korpikoski ja Mikael Granlund. Ennen kisoja parjattu joukkue pelasi kuitenkin hyvin, ja kun parhaimmat NHL-pelaajat puuttuivat joukkueesta esiin astui ketju Janne Pesonen–Petri Kontiola–Juhamatti Aaltonen, joka pelasi varsinkin maailman­mestaruus­kilpailujen alussa erinomaisesti. Ketju auttoi maaleillaan Suomea saavuttamaan tärkeitä voittoja. Kontiola voitti turnauksen piste­pörssin, ja Aaltonen sijoittui piste­pörssissä kuudennelle sijalle. Ketjun pelin taso kuitenkin laski maailman­mestaruus­kilpailujen loppua kohden. Suomi eteni väli­eriin, jossa se hävisi tulevalle mestarille Ruotsille 0–3. Pronssi­ottelu oli tasainen, ja Lauri Korpi­kosken tekimästä kahdesta maalista huolimatta ottelu eteni rangaistus­laukaus­kilpailuun, jonka Suomi hävisi. Ottelun loppu­tulos oli Yhdyavaltain eduksi 2–3. Kisojen jälkeen Jukka Jalosen pää­valmentaja-aika päättyi.
Erkka Westerlundin paluu, Sotšin olympialaiset ja sukupolven vaihdos
Suomen jää­kiekko­liitto julkaisi 9. marraskuuta 2012 Leijonien uuden valmennus­johdon. Pää­valmentajaksi nimitettiin Erkka Westerlund, joka oli toiminut joukkueen valmentajana aiemmin menestyksekkäästi vuosina 2004–2007. Jää­kiekko­liitto tarjosi Westerlundille kahden vuoden työ­sopimusta, mutta Westerlund suostui vain vuoden sopimukseen. Apu­valmentajiksi valittiin Lauri Marjamäki ja Hannu Virta, joiden lisäksi valmennus­ryhmään kuuluivat Ari-Pekka Selin ja Ari Moisanen. Maa­joukkueen managerina jatkoi Jari Kurri ja joukkueen­johtajana Timo Jutila.
Westerlundin pää­valmentaja-ajan tärkein tapahtuma oli Sotšin talvi­olympialaiset vuonna 2014. Westerlund kokoksi olympialaisiin vahvan joukkueen, vaikka Leijonat kärsikin useista loukkaantumisista. Muun muassa Saku Koivu, Mikko Koivu ja Valtteri Filppula joutuivat jättämään olympialaiset väliin loukkaantumisten vuoksi. Kesken turnauksen myös joukkueen tärkein keskus­hyökkääjä Aleksander Barkov joutui keskeyttämään kisat loukkaannuttuaan Suomen toisessa ottelussa. Joukkueessa oli mukana eri pelaaja­suku­polven edustajia Teemu Selänteestä Mikael Granlundiin, ja vuoden 2014 olympia­joukkuetta kutsuttiinkin kolmen suku­polven joukkueeksi: vanhaa, "kultaista" sukupolvea edustivat muun muassa Teemu Selänne, Kimmo Timonen ja Sami Salo, toista suku­polvea edustivat muun muassa Jussi Jokinen ja Tuomo Ruutu ja nuorinta suku­polvea esimerkiksi Granlund, Sami Vatanen ja Olli Määttä.
Leijonat pelasi olympialaisissa B-lohkossa, ja joukkue aloitti olympia­turnauksen kahdella voitolla. Ensin Suomi voitti Itävallan 8–4 ja sitten Norjan 6–1. Alku­sarjan viimeisessä ottelussa Suomi kamppaili B-lohkon voitosta Kanadaa vastaan. Leijonat hävisi tiukan ottelun jatko­ajalla maalein 1–2 mutta oli tappiosta huolimatta paras niistä joukkueista, jotka sijoittuivat lohkoissaan toiseksi. Näin joukkue eteni suoraan puoli­väli­eriin. Puoli­väli­erässä Suomi kohtasi kisojen isäntä­maan Venäjän. Suomen ykkös­ketju, jota johtivat Mikael Granlund ja Teemu Selänne, pelasi hyvin, samoin maali­vahti Tuukka Rask. Suomi voitti Venäjän maalein 3–1 Teemu Selänteen, Mikael Granlundin ja Juhamatti Aaltosen maaleilla ja eteni turnauksessa neljän parhaan joukkoon. Väli­erässä Suomi pelasi Ruotsia vastaan. Erinomaisesti edellisissä peleissä pelannut ykkös­maali­vahti Rask ei voinut pelata ottelussa kuumeen takia. Suomen maali­vahtina pelasi tästä johtuen Kari Lehtonen. Ottelu oli tasainen, eikä Suomi pystynyt parhaimpaansa Ruotsin jäädyttäessä pelin johto­asemassa. Ruotsi voitti lukemin 2–1 ja eteni loppu­otteluun, Suomi karsiutui pronssi­otteluun.
Pronssi­ottelussa Suomi pelasi Yhdys­valtoja vastaan. Suomi voitti ottelun 5–0. Teemu Selänne teki kaksi maalia. Tuukka Rask pelasi nolla­pelin ja torjui lisäksi Patrick Kanen kaksi rangaistus­laukausta. Suomi voitti historiansa neljännen olympia­pronssin. Ottelu oli olympia­pronssin saavuttamisen lisäksi tärkeä myös toisellakin tavalla, sillä kokeneista pelaajista Teemu Selänne, Kimmo Timonen ja Sami Salo pelasivat ottelussa viimeisen maa­joukkue­pelinsä ja lopettivat maa­joukkue­uransa. Suomea edustaneet Teemu Selänne ja Mikael Granlund valittiin turnauksen tähdistö­kentälliseen, ja Selänne valittiin lisäksi turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Olympialaisten jälkeen maa­joukkueeseen otettiin uusia pelaajia, mikä oli Westerlundin pää­valmentaja­kauden toinen pää­tavoite. Jo olympialaisissa Aleksander Barkov ja Olli Määttä pelasivat ensimmäiset maa­ottelunsa. Vuoden 2014 maailman­mestaruus­kilpailuissa Suomen joukkue koostui suurelta osin ensikertalaisista. Turnauksen aluksi Suomi hävisi Latvialle 2–3 ja Venäjälle 2–4. Joukkuetta arvosteltiin sen kokemattomuuden vuoksi, ja Westerlundin väitettiin kasanneen joukkueen suosien tulevia Jokereiden pelaajia. Suomen hävittyä Yhdys­valloille maa­joukkuetta uhkasi maailman­mestaruus­kilpailujen huonoin sijoitus 59 vuoteen, mutta Latvian hävittyä alku­sarjassa kaksi viimeistä peliään ja Suomen voitettua Kazakstanin Suomi selviytyi puoli­väli­eriin. Puoli­väli­erissä Suomi voitti Kanadan lukemin 3–2. Voitto­maalin teki Iiro Pakarinen ranne­laukauksellaan. Väli­erissä Suomi voitti Tšekin lukemin 3–0. Loppu­ottelussa Suomi kohtasi turnauksessa kaikki ottelunsa voittaneen Venäjän mutta hävisi maalein 2–5. Pelaajat, tiedotus­välineet ja myös Jää­kiekko­liiton puheen­johtaja Kalervo Kummola arvostelivat loppu­ottelun tuomareita. Suomi saavutti hopeaa. Kokematonta joukkuetta kiiteltiin ja ylistettiin tiedotus­välineissä. Maali­vahti Pekka Rinne valittiin turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi. Erkka Westerlund lopetti maa­joukkue­valmentaja­urakkansa näihin kisoihin.
Kari Jalosen aika
Suomen maajoukkue kärsi puolivälierätappioon toukokuussa Tšekissä pelatuissa maailman­mestaruus­kilpailussa.
Kari Jalonen valmensi Suomea vielä vuoden 2016 maailman­mestaruus­kilpailuissa. Niissä Suomi saavutti hopeaa. Kevään 2012 maailmanmestaruuskisoista lähtien käytössä oli ollut sarjajärjestelmä, jossa 16 maata pelaa kahdessa kahdeksan joukkueen alkulohkossa. Leijonien maaliero Venäjällä pelattujen kisojen alkulohkossa oli 29–6.
Lauri Marjamäen aika
Lauri Marjamäki aloitti Suomen pää­valmentajana kesällä 2016. Marjamäen ensimmäinen turnaus oli jää­kiekon maailmancup syksyllä 2016. Suomi ei voittanut turnauksessa yhtään ottelua ja sijoittui omassa lohkossaan viimeiseksi. Vuoden 2017 maailman­mestaruus­kilpailujen ensimmäisessä ottelussaan Suomi voitti Valko-Venäjän maalein 3–2 mutta hävisi seuraavan ottelun Ranskalle 1–5. Voitto oli Ranskalle Suomesta historian ensimmäinen. Suomi johti kolmatta ottelua Tšekkiä vastaan 3–0 mutta hävisi lopulta ottelun voitto­laukaus­kilpailun jälkeen 3–4. Suomi sijoittui alku­lohkossaan neljänneksi ja pääsi puoli­väli­eriin, jossa se kohtasi oman lohkonsa voittaneen Yhdys­vallat. Suomi voitti Yhdys­vallat lukemin 2–0 ja eteni väli­eriin, jossa vastaan asettui Ruotsi. Suomi hävisi väli­erä­ottelun Ruotsille maalein 1–4 ja joutui pronssi­otteluun Venäjää vastaan. Pronssi­ottelussa Suomi hävisi Venäjälle 3–5 ja sijoittui turnauksessa neljänneksi.
Marja­mäki jätti Suomen jää­kiekko­maa­joukkueen valmentajan tehtävät kauden 2017–2018 jälkeen.
Jukka Jalosen toinen aika
Jukka Jalonen palasi pää­valmentajaksi kaudelle 2018–2019. Vuonna 2019 maailman­mestaruus­kilpailut järjestettiin Slovakiassa. Turnaukseen osallistuvassa joukkueessa ei ollut juuri ollenkaan NHL-pelaajia, vaan paljon SM-liigassa pelanneita pelaajia. Joukkueessa oli peräti 18 ensikertalaista, eivätkä odotukset joukkueen menestyksestä olleet korkealla. Siitä huolimatta Suomi oli lohkonsa toinen ja kohtasi ensin puoli­väli­erissä Ruotsin, jonka voitti maalein 5–4 jatkoajalla. Ottelun ratkaisijoiksi nousivat kapteeni Marko Anttila, joka onnistui tasoittamaan pelin vain puolitoista minuuttia ennen varsinaisen peli­ajan loppumista Suomen pelatessa ilman maali­vahtia, ja Sakari Manninen, joka teki maalin jatko­ajalla. Väli­erissä Suomen joukkue pelasi Venäjää vastaan. Peli oli tiukka ja ratkesi vasta kolmannessa erässä Suomen 1–0-voittoon. Maalin teki jälleen Anttila. Loppu­ottelussa Suomen joukkue pelasi Kanadan joukkuetta vastaan. Kanada siirtyi johtoon ensimmäisessä erässä, mutta toisessa erässä Anttila tasoitti pelin Suomen pelatessa yli­voimalla. Anttila teki toisen maalin heti kolmannen erän alussa. Tämän jälkeen Kanada piti kiekkoa lähes koko erän Suomen puolustus­alueella. Suomi onnistui kuitenkin voittamaan ottelun maalein 3–1, kun Harri Pesonen laukoi kiekon Kanadan maaliin.
Sakari Manninen oli turnauksessa Suomen joukkueen paras pisteiden­tekijä kahdella maalillaan ja yhdeksällä maaliin johtaneella syötöllään. Joukkueen johtaviin hahmoihin kuuluivat myös Marko Anttila, Kevin Lankinen ja Kaapo Kakko.
2020-luku
Vuoden 2020 maailman­mestaruus­kilpailut Sveitsissä peruttiin korona­virus­pandemian seurauksena.
Vuoden 2021 maailman­mestaruus­kilpailuissa Suomi eteni puoli­väli­eristä mitali­peleihin, kun se voitti Tšekin ensimmäistä kertaa puoli­väli­erässä 2000-luvulla. Suomi eteni turnauksessa loppu­otteluun. Loppu­ottelussa Kanada voitti Suomen jatko­ajalla. Kyseessä oli myös ensimmäinen kerta, kun Suomi onnistui mestaruuden voitettuaan saavuttamaan mitalin heti seuraavissa maailmanmestaruuskisoissa.
Pekingin olympialaisissa vuonna 2022 Suomi eteni historiansa toisen kerran olympialaisten loppuotteluun. Loppuottelussa Suomi voitti Venäjän olympiakomitean joukkueen maalein 2–1. Suomi ei hävinnnyt turnauksessa otteluakaan, ainoa pistemenetys tuli alkulohkon jatkoajalle venyneessä ottelussa Ruotsia vastaan, jonka Suomi kuitenkin onnistui voittamaan maalein 4-3.
Vuoden 2022 maailmanmestaruuskilpailut olivat Suomen joukkueen kotikisat. Suomi osallistui kisoihin niiden vanhimmalla joukkueella, sillä Suomen joukkueen keski-ikä oli liki 30 vuotta. Joukkue oli samalla keski-iältään vanhin joukkue, jonka Suomi on lähettänyt maailmanmestaruuskilpailuihin 2000-luvulla. Joukkue rikkoi vuonna 2016 tekemänsä ennätyksen ja päästi alkusarjassa vain viisi maalia. Vuosina 2012–2022 Suomi on ollut kolmesti maailmanmestaruuskisojen vähiten maaleja päästänyt joukkue alkusarjassa. Loppuottelussa Suomi voitti Kanadan jatkoajalla, maalein 4–3. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun Suomi saavutti arvokisavoiton varsinaisen peliajan jälkeen. Ratkaisumaalin teki Sakari Manninen. Suomesta tuli viides maajoukkue, joka on voittanut mestaruuden kotikisoissaan. Samalla Suomen maajoukkueesta tuli Ruotsin ohella ainoa joukkue, joka on samana vuonna voittanut sekä olympiakultaa että maailmanmestaruuden.
Seuraavissa MM-kilpailuissa vuonna 2023 jälleen kotimaassaan pelannut Suomi sijoittui alkulohkossaan kolmanneksi ja hävisi puolivälierissä Kanadalle maalein 1–4, mikä tiesi sijoittumista seitsemänneksi. Kotimaassa Suomea pidettiin kisojen ennakkosuosikkina, ja esimerkiksi Yleisradio kirjoitti kolumninsa otsikossa ja ingressissä, että: "Leijonien pitää voittaa MM-kultaa, koska kilpailijoiden joukkueet ovat uskomattoman huonoja – Leijonille kaikki muu kuin MM-kulta kotikisoista olisi epäonnistuminen, sillä kilpailijamaiden ryhmät ovat todella heikkoja".
Kunnianumerot
Vuodesta 2018 alkaen numerot eivät enää ole jäädytettyjä, mutta ne on silti nostettu Hartwall Arenan kattoon kunnianumeroina. Paidat ja numerot siirretään uuteen paikkaan Venäjän aloittaman sodan takia.
Kaikkien aikojen pistepörssi
Tilanne 30. huhtikuuta 2017
Lihavoituna aktiivipelaajat, jotka pelasivat kaudella 2021–2022
Maailmanmestaruuskilpailuissa
oikea|pienoiskuva|[[Yhdysvaltain jääkiekkomaajoukkue|Yhdysvallat ja Suomi vastakkain vuoden 2005 maailmanmestaruuskisoissa]] *Vuodet jolloin Suomi on ollut kisaisäntä on lihavoitu.
Mami Mizutori
thumb|Mami Mizutori Mami Mizutori (s. 1960) on japanilainen virkamies. Hän on ollut maaliskuusta 2018 YK:n alaisen UNDRR:n pääjohtaja ja YK:n apulaispääsihteeri.
Aurele Sydney
Aurele Sydney (myös Aurèle Sidney, Aurelio Sidney ja muita kirjoitusasuja, oikealta nimeltään Aurèle Labat de Lambert, 1876 – 22. toukokuuta 1920 Sitges) oli ranskalaissyntyinen australialainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja, joka työskenteli Ranskassa, Britanniassa, Italiassa ja Espanjassa.
Australiassa Shakespeare-näyttelijänä aloittanut Sydney kävi teatteriseurueensa kanssa kiertueella Lontoossa ja Pariisissa. Seurueen hajottua hän otti vastaan elokuvaohjaaja Albert Capellanin tarjouksen työskennellä André Deedin Boireau-komedioissa. Vuonna 1915 Sydney esitti pääosia Abel Gancen jännityselokuvissa. Sittemmin hän siirtyi Britanniaan, jossa ohjaaja George Pearson loi Ultus-nimisen Fantomas-jäljitelmän. Sydney esitti Ultusta vuosina 1915–1917 toteutetussa suositussa elokuvasarjassa ja oli aikanaan Britannian parhaiten palkattu näyttelijä.
Brittiläinen Ceylon
Brittiläinen Ceylon (,, Brithānya Laṃkāva; , Birithaniya Ilangai), joka tunnettiin nimeltä Ceylon, oli Britannian kruununsiirtomaa vuosien 1802 ja 1948 välillä. Aluksi siihen ei lukeutunut mukaan Kandyn kuningaskuntaa, joka oli ollut Britannian protektoraattina vuodesta 1815, mutta vuosien 1817 ja 1948 välillä Britannian alusmaata oli koko Ceylonin saari, joka tunnetaan nykyään nimeltä Sri Lanka.
Planeettamme Maa
Planeettamme Maa (engl. Planet Earth) on brittiläisen BBC:n tuottama yksitoistaosainen luontodokumenttisarja. Se ensiesitettiin Britanniassa maaliskuussa 2006. Sen tuottamiseen osallistuivat myös yhdysvaltalainen Discovery Channel, Japanin NHK sekä Kanadan CBC. Se on ensimmäinen kokonaan teräväpiirtotelevisiota silmällä pitäen kuvattu luontodokumenttisarja. Suomessa sarja esitettiin Avaran luonnon ohjelmapaikalla uusintana kesällä 2008 ja uudelleen vuodenvaihteessa 2008-2009.
Sarjan jokainen osa keskittyy tiettyyn aiheeseen. Sarjassa liikutaan ympäri maapalloa ja nähdään kuvamateriaalia aiheista, joita ei ole ennen saatu kuvanauhalle. Yli 16 miljoonaa puntaa maksanut Planeettamme Maa on BBC:n kaikkien aikojen kallein faktasarja. Sarjan tuottaminen kesti neljä vuotta. Sarjan tuottajana toimi Alastair Fothergill ja musiikin sävelsi George Fenton. Sarjan juontaa BBC:n versiossa David Attenborough ja Suomessa Avaran luonnon vakiojuontajiin kuuluva Jarmo Heikkinen.
Sarjaan pohjautuva samanniminen elokuva sai ensi-iltansa vuonna 2007.
Bawinkel
Bawinkel on kunta Emslandin piirikunnassa Ala-Saksin osavaltiossa Saksassa. Asukkaita Bawinkelissä oli 31. joulukuuta 2008 2 385, joista naisia oli 1 171 ja miehiä 1 214. Kunnan pinta-ala on 20,35 neliökilometriä ja väestötiheys 117 as./km² (31.12.2008). Bawinkelin pormestari on Adolf Böcker. Vuonna 2006 pidetyissä kunnallisvaaleissa Saksan kristillisdemokraattinen unioni (CDU) sai 11 paikkaa Bawinkelin kunnanvaltuustossa. SPD ja FDP saivat molemmat yhden paikan.
Maantiede
Bawinkelin naapurikunnat ovat Geeste ja Haselünne pohjoisessa, Gersten idässä, Langen etelässä ja Lingen lännessä. Bundesstraße 213 -tie yhdistää kunnan koillisessa Haselünneen ja lounaassa Lingeniin.
Kolmonen (jalkapallo)
Kolmonen on miesten jalkapallon neljänneksi korkein sarjataso Suomessa. Kolmosta pelataan Palloliiton piirien järjestämissä sarjoissa. Kaudella 2020 Kolmosessa on yhdeksän lohkoa (kolme Uudenmaan piiristä), joiden voittajat saavat nousuoikeuden Kakkoseen.
Lohkovoittajat
'''1936–1972 Maakuntasarja, 3. korkein sarjataso'''
Lada (täsmennyssivu)
Lada tai LADA voi tarkoittaa seuraavia:
Pioneeripataljoonan määrävahvuus (jatkosota)
Pioneeripataljoonan kokoonpano ja määrävahvuus jatkosodan alussa oli seuraavanlainen.
Yksiköinä pioneeripataljoonaan kuului:
Muita kulkuvälineitä: 265 polkupyörää
Pioneerikomppania
Henkilöstöä: 4 upseeria, 26 aliupseeria ja 137 miestä Moottoriajoneuvoja: 1 henkilöauto, 4 kuorma-autoa, 3 erikoisajoneuvoa ja 1 moottoripyörä Muita kulkuvälineitä: 84 polkupyörää Hevosia: 12 vetohevosta
Natalia Duco
Duco voitti kuulantyönnön alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuden Bydgoszczissa 2008 tuloksella 17,23. Hän voitti samana vuonna Ibero-Amerikan-mestaruuden Chilen ennätystuloksella 18,65. Pekingin olympialaisissa hän karsiutui loppukilpailusta. Hän voitti 2008 myös alle 23-vuotiaiden Etelä-Amerikan-mestaruuden. Seuraavana vuonna hän voitti aikuisten Etelä-Amerikan-mestaruuden, mutta karsiutui loppukilpailusta Berliinin MM-kilpailuissa. Hän sai 2010 hopeaa Ibero-Amerikan-mestaruuskilpailuissa ja voitti alle 23-vuotiaiden Etelä-Amerikan-mestaruuden.
Duco voitti kuulantyönnön Etelä-Amerikan-mestaruuden 2011. Hän karsiutui samana vuonna loppukilpailusta Daegun MM-kilpailuissa ja sijoittui viidenneksi Guadalajaran Pan-Amerikan kisoissa. Hän oli toinen Ibero-Amerikan-mestaruuskilpailuissa 2012. Lontoon olympialaisissa hän sijoittui kahdeksanneksi Chilen ennätyksellä 18,80. Hän saavutti pronssia Kazanin universiadeissa 2013. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui kymmenenneksi. Seuraavana vuonna hän karsiutui loppukilpailusta Sopotin MM-hallikilpailuissa sekä voitti kultaa Etelä-Amerikan kisoissa ja Ibero-Amerikan-mestaruuskilpailuissa.
Duco saavutti 2015 hopeaa Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailuissa ja pronssia Toronton Pan-Amerikan kisoissa. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui yhdeksänneksi. Seuraavana vuonna hän oli kolmas Ibero-Amerikan-mestaruuskilpailuissa ja kymmenes Rio de Janeiron olympialaisissa. Hän karsiutui loppukilpailusta Lontoon MM-kilpailuissa 2017. Hän voitti kultaa Etelä-Amerikan kisoissa 2018.
Please Hammer Don’t Hurt ’Em
Please Hammer Don't Hurt 'Em on MC Hammerin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1990. Albumi pysyi sijalla #1 21 viikon ajan Yhdysvalloissa, ja siltä julkaistiin myös hittisingle "U Can't Touch This". Albumi sisältää tunnettujen artistien sämplejä, ja antoi näille artisteille myös lisää suosiota. Esimerkiksi "U Can't Touch This" sisälsi sämplen kappaleesta "Super Freak" (Rick James). Tämä albumi nosti rap-musiikin uudelle suosion tasolle. Se oli ensimmäinen   hip-hop-albumi joka sertifioitiin RIAA:n asteikolla timantiksi, joka tarkoittaa että sitä on myyty yli 10 miljoonaa kappaletta.
Beninin arrondissementit
Arrondissementit (arrondissements) ovat Beninin hallinnollisia yksiköitä departementtien (départements) ja piirikuntien (communes) jälkeen. Niissä voi olla kyliä (villages), kaupunginosia (quartiers), kaupunkilähiöitä (quartiers de ville) tai kaupunkialueita (quartiers urbains). Beninissä on tällä hetkellä on 545 arrondissementtia.
Departementtien ja piirikuntien mukaisessa järjestyksessä arrondissementit ovat seuraavat:
Banikoara
Banikoara, Founougo, Gomparou, Goumori, Kokey, Kokiborou, Ounet, Sompérékou, Soroko, Toura
Gogounou
Bagou, Gogounou, Gounarou, Ouara, Sori, Zoungou-Pantrossi
Kandi
Angaradébou, Bensékou, Donwari, Kandi I, Kandi II, Kandi III, Kassakou, Saah, Sam, Sonsoro
Karimama
Birni-Lafia, Bogo-Bogo, Karimama, Kompa, Monsey
Malanville
Garou, Guénè, Malanville, Mandécali, Tomboutou
Tryer
Tryer on suomalainen melodisen hardcoren yhtye, joka perustettiin Tampereella vuonna 2010. Yhtye yhdistelee musiikissaan useita tyylilajeja, kuten skate punkia, metallimusiikkia ja rockmusiikkia. Yhtyettä on verrattu usein kanadalaisyhtye Propagandhiin. YleX:n Juhani Kenttämaa on luonnehtinut laulajan Jussin ääntä ”suomipunkin Cartmaniksi”.
Beninin arrondissementit
Cobly
Cobly, Datori, Kountori, Tapoga
Kérou
Brignamaro, Firou, Kérou, Koabagou
Tryer
Yhtye on lainannut logonsa tyylin Stryperiltä.
Beninin arrondissementit
Kouandé
Birni, Chabi-Couma, Fô-Tancé, Guilmaro, Kouandé, Oroukayo
Tryer
Maaliskuussa 2023 yhtye ilmoitti lopettavansa.
Beninin arrondissementit
Matéri
Dassari, Gouandé, Matéri, Nodi, Tantéga, Tchianhoun-Cossi
Natitingou
Kotapounga, Kouaba, Koundata, Natitingou I, Natitingou II, Natitingou III, Natitingou IV, Perma, Tchoumi-Tchoumi
Péhunco
Gnémasson, Péhunco, Tobré
Tanguiéta
Cotiakou, N'Dahonta, Taiakou, Tanguiéta, Tanongou
Toucountouna
Kouarfa, Tampégré, Toucountouna
Abomey-Calavi
Abomey-Calavi, Akassato, Godomey, Glo-Djigbé, Hévié, Kpanroun, Ouédo, Togba, Zinvié
Allada
Agbanou, Ahouannonzoun, Allada, Attogon, Avakpa, Ayou, Hinvi, Lissègazoun, Lon-Agonmey, Sékou, Togoudo, Tokpa-Avagoudo
Kpomassè
Aganmalomè, Agbanto, Agonkanmè, Dedomè, Dekanmè, Kpomassè, Ségbeya, Ségbohoué, Tokpa-Domè
Ouidah
Avlékété, Djégbadji, Gakpè, Ouakpé-Daho, Ouidah I, Ouidah II, Ouidah III, Ouidah IV, Pahou, Savi
Sô-Ava
Ahomey-Lokpo, Dékanmey, Ganvié I, Ganvié II, Houédo-Agu suuri, Sô-Ava, Vekky
Toffo
Agué, Colli-Agbamè, Coussi, Damè, Djanglanmè, Houégbo, Kpomé, Sè, Séhouè, Toffo-Agué
Tori-Bossito
Avamè, Azohouè-Aliho, Azohouè-Cada, Tori-Bossito, Tori-Cada, Tori-Gare
Zé
Adjan, Dawe, Djigbé, Dodji-Bata, Hékanmè, Koundokpoè, Sèdjè-Dénou, Sèdjè-Houégoudo, Tangbo-Djevié, Yokpo, Ze
Bembèrèkè
Bembèrèkè, Béroubouay, Bouanri, Gomia, Ina
Kalalè
Basso, Bouka, Dèrassi, Dunkassa, Kalalè, Péonga
N'Dali
Bori, Gbégourou, N'Dali, Ouénou, Sirarou
Nikki
Biro, Gnonkourakali, Nikki, Ouénou, Sérékalé, Suya, Tasso
Parakou
1. arrondissementti, 2. arrondissementti, 3. arrondissementti
Pèrèrè
Gninsy, Guinagourou, Kpané, Pébié, Pèrèrè, Sontou
Sinendé
Fô-Bourè, Sèkèrè, Sikki, Sinendé
Tchaourou
Alafiarou, Bétérou, Goro, Kika, Sanson, Tchaourou, Tchatchou
Bantè
Agoua, Akpassi, Atokoligbé, Bantè, Bobè, Gouka, Koko, Lougba, Pira
Dassa-Zoumé
Akofodjoulè, Dassa I, Dassa II, Gbaffo, Kèrè, Kpingni, Lèma, Paouingnan, Soclogbo, Tré
Glazoué
Aklankpa, Assanté, Glazoué, Gomè, Kpakpaza, Magoumi, Ouèdèmè, Sokponta, Thio, Zaffé
Ouèssè
Challa-Ogoi, Djègbè, Gbanlin, Kèmon, Kilibo, Laminou, Odougba, Ouèssè, Toui
Savalou
Djaloukou, Doumè, Gobada, Kpataba, Lahotan, Lèma, Logozohoué, Monkpa, Ottola, Ouèssè, Savalou-Aga, Savalou-Agbado, Savalou-Attakè, Tchetti
Savé
Adido, Bèssè, Boni, Kaboua, Ofè, Okpara, Plateau, Sakin
Bassila
Alédjo, Bassila, Manigri, Pénéssoulou
Copargo
Anandana, Copargo, Pabégou, Singré
Djougou
Barei, Bariénou, Bélléfoungou, Bougou, Djougou I, Djougou II, Djougou III, Kolokondé, Onklou, Patargo, Pélébina, Sérou
Ouaké
Badjoudè, Kondé, Ouaké, Sèmèrè I, Sèmèrè II, Tchalinga
Aplahoué
Aplahoué, Atomè, Azovè, Dekpo, Godohou Kissamey, Lonkly
Djakotomey
Adjintimey, Bètoumey, Djakotomey I, Djakotomey II, Gohomey, Houègamey, Kinkinhoué, Kokohoué, Kpoba, Sokouhoué
Dogbo
Ayomi, Dèvè, Honton, Lokogohoué, Madjrè, Tota, Totchagni
Klouékanmè
Adjanhonmè, Ahogbèya, Aya-Hohoué, Djotto, Hondji, Klouékanmè, Lanta, Tchikpé
Lalo
Adoukandji, Ahondjinnako, Ahomadégbé, Banigbé, Gnizounmè, Hlassamè, Lalo, Lokogba, Tchito, Tohou, Zalli
Toviklin
Adjido, Avédjin, Doko, Houédogli, Missinko, Tannou-Gola, Toviklin
Cotonou
1. kaupunginosa, 2. kaupunginosa, 3. kaupunginosa, 4. kaupunginosa, 5. kaupunginosa, 6. kaupunginosa, 7. kaupunginosa, 8. kaupunginosa, 9. kaupunginosa, 10. kaupunginosa, 11. kaupunginosa, 12. kaupunginosa, 13. kaupunginosa
Athiémè
Adohoun, Atchannou, Athiémè, Dédékpoé, Kpinnou
Bopa
Agbodji, Badazoui, Bopa, Gbakpodji, Lobogo, Possotomè, Yégodoé
Grand-Popo
Adjaha, Agoué, Avloh, Djanglanmey, Gbéhoué, Grand-Popo, Sazoué
Houéyogbé
Dahé, Doutou, Honhoué, Houéyogbé, Sè, Zoungbonou
Lokossa
Agame, Houin, Houèdèmè-Adja, Koudo, Lokossa
Adjarra
Adjarra I, Adjarra II, Aglogbé, Honvié, Malanhoui, Médédjonou
Adjohoun
Adjohoun, Akpadanou, Awonou, Azowlissè, Dèmè, Gangban, Kodè, Togbota
Aguegues
Avagbodji, Houédomè, Zoungamè
Akpro-Missérété
Akpro-Missérété, Gomè-Sota, Katagon, Vakon, Zoungbomè
Avrankou
Atchoukpa, Avrankou, Djomon, Gbozounmè, Kouty, Ouanho, Sado
Bonou
Affamè, Atchonsa, Bonou, Damè-Wogon, Houinviguè
Dangbo
Dangbo, Dékin, Gbéko, Houédomey, Hozin, Késsounou, Zounguè
Porto-Novo
1. kaupunginosa, 2. kaupunginosa, 3. kaupunginosa, 4. kaupunginosa, 5. kaupunginosa
Seme-Kpodji
Agblangandan, Aholouyèmè, Djrègbè, Ekpè, Sèmè-Kpodji, Tohouè
Adja-Ouèrè
Adja-Ouèrè, Ikpinlè, Kpoulou, Massè, Oko-Akarè, Totonnoukon
Pobè
Ahoyéyé, Igana, Issaba, Pobè, Towé
Sakété
Aguidi, Ita-Djèbou, Sakété I, Sakété II, Takon, Yoko
Abomey
Agbokpa, Dètohou, Djègbè, Hounli, Sèhoun, Vidolè, Zounzounmè
Agbangnizoun
Adahondjigon, Adingningon, Agbangnizoun, Kinta, Kpota, Lissazounmè, Sahé, Siwé, Tanvé, Zoungoudo
Bohicon
Agongointo, Avogbana, Bohicon I, Bohicon II, Gnidjazoun, Lissèzoun, Ouassaho, Passagon, Saclo, Sodohomè
Covè
Adogbé, Gounli, Houéko, Houen-Hounso, Lainta-Cogbè, Naogon, Soli, Zogba
Djidja
Agondji, Agouna, Dan, Djidja, Dohouimè, Gobe, Monsourou, Mougnon, Oungbègamè, Outo, Setto, Zoukou
Ouinhi
Dasso, Ouinhi, Sagon, Tohoué
Za-Kpota
Allahé, Assalin, Houngomey, Kpakpamè, Kpozoun, Za-Kpota, Za-Tanta, Zèko
Zagnanado
Agonli-Houégbo, Banamè, Don-Tan, Dovi, Kpédékpo, Zagnanado
Zogbodomey
Akiza, Avlamè, Cana I, Cana II, Domè, Koussoukpa, Kpokissa, Massi, Tanwé-Hessou, Zogbodomey, Zoukou
Ahlaisten seurakunta
Ahlaisten seurakunta oli Turun arkkihiippakuntaan kuulunut Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta, joka toimi entisen Ahlaisten kunnan alueella Porissa.
thumb|Seurakunnan kirkkona toimi [[Ahlaisten kirkko.]]
Historia
Ahlainen perustettiin Ulvilan seurakuntaan kuuluneeksi kappeliseurakunnaksi vuonna 1691. Vuonna 1861 se siirtyi kappeliseurakunnaksi Noormarkun seurakunnan alaisuuteen. Vuonna 1893 Ahlaisista tuli itsenäinen seurakunta..
Vuoden 1926 alussa Ahlaisten seurakunnalla oli 4 295 jäsentä. Vuonna 1929 jäseniä oli 4 283. Rippikoululaisia oli 85 ja kinkerikuntia 8. Seurakunnan kirkkokuoroon kuului 30 henkeä. Vuoden 1943 alkuun mennessä jäsenmäärä oli 3 474 henkeä. Vuoden 1946 lopussa oli jäsenmäärä laskenut 3 465 henkeen. Vuonna 1953 seurakunnan jäsenmäärä oli 3 359. Tällöin mainitaan seurakunnassa olleen sekä evankelisen herätysliikkeen, lestadiolaisuuden että rukoilevaisuuden kannatusta. Vuonna 1968 seurakunnan jäsenmäärä oli laskenut 2 693 henkeen. Seurakunnan väestö oli pääosin maatalous-, pienviljelijä- ja kalastajaväestöä. Seurakunnassa mainitaan tuolloin olleen vähän lestadiolaisuuden sekä rukoilevaisuuden kannatusta. Kirkkokuorossa 20 jäsentä, minkä lisäksi seurakunnassa oli lapsikuoro.
Vuonna 1972 Ahlaisten kunta liitettiin Porin kaupunkiin, mutta seurakunta jatkoi edelleen toimintaansa yhtenä Porin seurakunnista. Vuonna 2015 Ahlaisten seurakunta yhdistyi yhdessä Pihlavan seurakunnan ja Reposaaren seurakunnan kanssa uudeksi Meri-Porin seurakunnaksi.
Jukka Haavisto
Juhani ”Jukka” Haavisto (s. 5. kesäkuuta 1930 Alajärvi) on suomalainen muusikko ja musiikkineuvos ja mainosalan yrittäjä. Hän on toiminut lauluntekijänä ja vaikuttanut useissa kokoonpanoissa vibrafonisti-hanuristina. Haavisto on muusikonuransa lisäksi toiminut mainosalalla vuodesta 1959 aina 1990-luvulle, jolloin jäi eläkkeelle.
Elämänvaiheita
Jukka Haavisto suoritti ylioppilastutkinnon Kauhavalla 1948 ja valmistui opettajaksi Jyväskylän kasvatusopillisesta korkeakoulusta 1956. Hän työskenteli mainostoimisto SEKissä 1959–1968, viimeksi yhteysjohtajana, sitten Artifex-mainostoimistossa varatoimitusjohtajana vuoteen 1978. Oman mainostoimistonsa PRAXin toimitusjohtajana ja johtokunnan puheenjohtajana hän toimi vuodesta 1975 vuoteen 1990.
Muusikon ura
Haavisto esiintyi muusikkona ensi kerran julkisesti noin kymmenvuotiaana, soittamalla Yleisradion lähetyksessä ystävänsä kanssa huuliharppua. He soittivat kaksi suomalaista laulua. Huuliharpun Haavisto oli saanut edellisenä jouluna joululahjaksi, samana päivänä, jolloin hänen luutnantti-isänsä kuoli talvisodassa Taipaleenjoella. Haaviston omimmaksi musiikinlajiksi tuli swing, jota hän soitti haitarilla ja vibrafonilla:
Haaviston keskeisimpiä yhtyeitä ovat olleet Happy Swing Band, Jukka Haavisto Band ja Haavisto Swingers.