cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jussi-palkinnot 1974
Jussi-palkinnot 1974 jaettiin 2. syyskuuta 1974 Helsingissä, Gloria-elokuvateatterissa. Palkinnot jaettiin elokuville, jotka olivat saaneet ensi-iltansa aikavälillä 1.7.1973-30.6.1974.
Clara Arnheim
Clara Arnheim (24. huhtikuuta 1865 Berliini – 28. elokuuta 1942 Theresienstadt) oli saksalainen, juutalaistaustainen taidemaalari. Hänen tuotannostaan tunnetaan parhaiten Itämeren kalastajia esittävät maalauksensa. Hänen veljensä Fritz Arnheim oli kuuluisa historioitsija.
Elämänvaiheita
Clara Arnheimin vanhemmat suhtautuivat ehdottoman kielteisesti tyttärensä aikeisiin kouluttautua taiteilijaksi. Tytär piti kuitenkin päänsä ja Arnheim opiskeli ensiksi Berliinissä Franz Skrabinan oppilaana ja myöhemmin Pariisissa Edmond Aman-Jeanin oppilaana. Valmistumisensa jälkeen hän pääsi sekä Berliinin naistaiteilijoiden liiton että Saksan taiteilijaliiton jäseneksi.
Vuonna 1914 Arnheim sai kultamitalin kahdesta työstään, jotka olivat esillä Hochschule für Grafik und Buchkunstin 150-vuotisjuhlanäyttelyssä Leipzigissa.
Yhdessä Henni Lehmannin kanssa Arnheim perusti 1920-luvun alussa Blaue Scheine -nimisen tapahtuman, joka järjesti taidenäyttelyitä Hiddenseelle. Myöhemmin tästä muodostui Hiddenseer Künstlerinnerverbund -niminen naistaiteilijoiden ryhmittymä, johon kuuluivat myös Elisabeth Andrae ja Käthe Loewenthal. Arnheim asettui myös asumaan Hiddenseelle.
Carmelita Jeter
Carmelita Jeter (s. 24. marraskuuta 1979) on yhdysvaltalainen pikajuoksija.
Clara Arnheim
Elämänvaiheita
Kun kansallissosialistit tulivat Saksassa valtaan vuonna 1933, he langettivat Arnheimille kiellon harjoittaa ammattiaan hänen juutalaisuutensa vuoksi. Kukaan ei saanut tilata häneltä maalauksia eikä hänen töitään saanut esitellä näyttelyissä.
Carmelita Jeter
Jeter voitti Osakan MM-kisoissa 2007 MM-pronssia 100 metrin juoksussa ajalla 11,02 s. Pikaviestissä hän sai kultaa juostuaan alkuerissä Yhdysvaltain joukkueessa. Kauden lopussa hän voitti 100 metrillä IAAF:n yleisurheilufinaalin. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 Jeter voitti toistamiseen MM-pronssia 100 metrillä. IAAF:n yleisurheilufinaalissa Thessalonikissa syyskuussa 2009 hän voitti 100 metrin juoksun kautta aikain kolmanneksi parhaalla ajalla 10,67 s. Shanghaissa 20. syyskuuta hän juoksi kautta aikain toiseksi parhaan ajan 10,64 s. Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 hän juoksi alun perin kolmanneksi ajalla 7,05 s, mutta nousi myöhemmin hopealle kun toiseksi juossut LaVerne Jones-Ferrette hylättiin dopingkäryn takia.
Clara Arnheim
Elämänvaiheita
1940-luvulle tultaessa sorto paheni ja Arnheimin lähes mahdotonta saada ruokasäännöstelykuponkeja. Hänen hiddenseeläiset ystävänsä salakuljettivat hänelle ruokaa. Kun Arnheim oli vierailemassa Hiddenseellä, hallitus kielsi juutalaisilta matkustamisen. Kotiin ei ollut mahdollista palata ja Arnheim eli äärimmäisessä kurjuudessa. Heinäkuussa 1942 hänet kuljetettiin Theresienstadtin keskitysleirille, missä hänet murhattiin muutama viikko myöhemmin.
Carmelita Jeter
Daegun MM-kilpailuissa 2011 Jeter voitti maailmanmestaruuden 100 metrillä ajalla 10,90 ja 4 × 100 metrin viestissä ja sijoittui toiseksi 200 metrillä ajalla 22,37. Lontoon olympialaisissa 2012 hän sai 100 metrillä hopeaa ajalla 10,78 ja 200 metrillä pronssia ajalla 22,14. Pikaviestissä hän juoksi ankkuriosuuden Yhdysvaltojen voittaessa kultaa maailmanennätysajalla 40,82. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän sai pronssia 100 metrillä ajalla 10,94.
Hän on voittanut Yhdysvaltojen-mestaruuden 100 metrillä 2009, 2011 ja 2012 sekä sisäratojen mestaruuden 60 metrillä 2010.
Innamo
Yhteysalus M/S Innamo liikennöi päivittäin Innamoon.
Historia
Innamo on mainittu eräissä keskiaikaisissa asiakirjoissa. Saarella on mahdollisesti ollut jonkinlainen majapaikka, koska Turusta kulkeva väylä kulki Innamon ohi. Vuodelta 1540 peräisin olevassa Varsinais-Suomen maakirjassa on maininta kahdesta Korppoon läntisen verotilan verotalonpojasta. Talonpojat olivat Hans Thomason ja Frans Clemitzson. Innamo kuului Mynämäen kihlakunnan Korppoon pitäjään oikeudenkäytön kannalta ja Nauvon pitäjään kirkon kannalta.
Kylässä tehtiin vuonna 1793 isojako, jolloin kylässä oli neljä tilaa. Isojaon jälkeen vuosisadan vaihteessa tiloista kaksi halottiin. Saaren tilat säilyivät pitkälle 1900-luvulle asti lähes ennallaan. Viime vuosikymmenten aikana saaria ja tilojen maalaistaloja on myyty ulkopuolisille. Metsien ja peltojen omistus on myös vaihtunut kylän sisällä. Kylän asemakaavassa ei ole tapahtunut oikeastaan lainkaan muutoksia ja talot ovat pääasiassa paikoilla, joissa ne alun perinkin sijaitsivat. Näiden seikkojen vuoksi Innamon kylänraitilla on vanhanajan tunnelmaa.
Seurasaarisäätiön kylätutkimuksia Innamossa 1964
Innamo oli vuonna 1964 Seurasaarisäätiön kylätutkimuksen kohteena edustamassa Läntisen Turunmaan saariston keskisuuria kyliä. Innamon valintaan tutkimuskohteeksi vaikutti muun muassa se, että vanhoille sisäsaariston kylille usein ominainen rivikylän muoto oli vielä havaittavissa. Kylän rakennetussa ympäristössä nähtiin sekä maanviljelys- että kalastajakylän piirteitä. Kallioisella ja metsäisellä Innamon saarella olevaan samannimiseen kylään kuului pääsaaren lisäksi myös eräitä sen länsi- ja koillispuolisia lähisaaria.
Kylän asutus keskittyi lämpimälle ja valoisalle etelärinteelle peltoaukeiden pohjoispuolelle, noin 300 metrin päähän kylänrannasta. Suojainen satama ja saarta ympäröivät laajat vesialueet tarjosivat hyviä mahdollisuuksia kalastukselle, ja sijainti vilkkaan väylän varrella loi puitteet merenkulkuun. Tosin kalastuksella vain täydennettiin maataloudesta saatuja tuloja. Ympäri vuoden auki pidetty laivaväylä Ruotsiin jätti saaren talvella eristyksiin.
Tutkimusaikaan kylässä asui noin 25 henkeä. Väkimäärä oli vähentynyt noin kolmasosaan verrattuna 1900-luvun alkuun. Yhtä alun perin seiskarilaisen kalastajan asuttamaa tilaa lukuun ottamatta Innamon yhteisö oli ruotsinkielistä.
Innamon nimestä
Varhaisissa asiakirjoissa saaren nimi on kirjoitettu muodoissa Jnnimo (1540), Innama (1555) ja Innamo (1556). Alkuperäinen suomalaismuoto on todennäköisesti Innanmaa, jonka lopussa on suurta saarta merkinnyt sana "maa". Nimen alkuosa on liitettävissä satakuntalais-hämäläisiin Inna- tai Inta-henkilönnimiin. Mahdollisena on pidetty myös sitä, että nimeen sisältyisi Kalannin kylännimi Inhamo. 1900-luvun alussa kyläläiset kutsuivat Innamoa nimellä Immo.
Maria Hänninen
pienoiskuva Maria ”Manta” Hänninen (s. Rautalampi) on suomalainen muusikko, laulaja ja lauluntekijä, joka lisäksi soittaa viulua, kitaraa, bassoa, pianoa ja lyömäsoittimia. Hänninen on vaikuttanut muun muassa yhtyeissä Freud Marx Engels & Jung, Akimowskaja Sisters & Bros., Dave Lindholm & Lady & Canpaza Gypsys, Dave Lindholm in English, Pelle Miljoona & Rockers ja Pelle Miljoona Unabomber.
Maria on esittänyt omaa soolotuotantoa niin soolona, duona kuin Maria Hänninen Experiment -trion kanssa. Viimeisin Hännisen omaa tuotantoa esittävä orkesteri on 2019 perustettu englanninkielinen hard rock -bändi Mount Mary. Hänninen on tehnyt yhteistyötä myös Uriah Heepin Ken Hensleyn ja Mountainin Corky Laingin kanssa.
Muusikkona
Hänninen on ollut seuraavissa taustalaulajana, solistina, muusikkona:
Kuka pelkää Paulaa
Kuka pelkää Paulaa on suomalaisen iskelmätaiteilija Paula Koivuniemen musiikkikappale vuodelta 2006. Sen sävelsi ja sovitti Mika Toivanen, sanoituksen tekivät Ilkka Vainio ja Mika Toivanen. Se julkaistiin CDr-promosinglenä mainokseksi vuonna 2006 ilmestyneelle studioalbumille Yöperhonen.
"Kuka pelkää Paulaa" -kappaleen rakenne on intro - säkeistö - kertosäkeistö - välisoitto - säkeistö - kertosäkeistö - outro. Laulu viittaa esittäjäänsä, sanoitus on suora kysymys läsnäolevalle yleisölle: "Kuka pelkää Paulaa?", "Tänään täällä laulaa nainen tää aikuinen".
Myöhemmän Han-dynastian kirja
pienoiskuva|Kronikan ensimmäinen sivu Houhanshu (Wade-Giles: Hou Han Shu) eli Myöhemmän Han-dynastian kirja on kiinalainen historiallinen kronikka, jonka laati Fan Ye 400-luvulla käyttäen lähteinään useita aiempia historioita ja dokumentteja. Se kattaa itäisen Han-dynastian historian vuodesta 25 vuoteen 220.
Läntisten alueiden kronikat perustuvat kenraali Ban Yongin keisarille noin vuonna 125 laatimaan raporttiin, ja sisältävät luultavasti hänen kuuluisan isänsä Ban Chaon muistiinpanoja. Ne muodostavat Houhanshun 88. osan ja keskeisen lähteen läntisten alueiden kulttuurista ja yhteiskunnasta. Niihin kuuluvat varhaisimmat kiinalaiset tiedot Daqinista eli Rooman valtakunnasta.
Nex Entertainment
Nex Entertainment, Inc. on japanilainen videopeliyhtiö, joka on toiminut vuodesta 1992 lähtien. Yhtiön alkuperäinen nimi oli Nextech, joka vaihtui nykyiseen muotoonsa heinäkuussa 2005.
Nex Entertainment kehittää pelejä muiden pelitalojen julkaistavaksi ja markkinoitavaksi. Yhtiön asiakkaisiin lukeutuvat muun muassa Atlus, Capcom, Namco, Sega ja Square Enix. Esimerkkejä Nex Entertainmentin kehittämistä nimikkeistä ovat Resident Evilin Sega Saturn -sovitus, Resident Evil Code: Veronica, Shining Tears, Children of Mana sekä Time Crisis 3 ja 4.
Raision seurakunta
Raision seurakunta on Raision kaupungissa Varsinais-Suomessa toimiva evankelis-luterilainen seurakunta, joka kattaa Raision kaupungin alueen. Sen kirkkoherrana toimii Sari Lehti. Seurakunta kuuluu Turun arkkihiippakuntaan ja Nousiaisten rovastikuntaan.
Kirkko ja tilat
Raision seurakunnan ainoa kirkko ja samalla pääkirkko on keskiaikainen Raision kirkko. Seurakuntatalo, jossa on mm. kirkkoherran virasto ja nuortentila, sijaitsee kirkkoa vastapäätä, Raisiontien toisella puolella. Seurakunnalla on myös muita kiinteistöjä eri puolilla Raisiota, esimerkiksi Friisilän ja Kokinvuoren seurakuntakodit. Raision seurakunnan leirit järjestetään pääosin Naantalissa sijaitsevassa Viherlahden leirikeskuksessa.
Dioskuurit
pienoiskuva|Roomalainen marmoriveistos dioskuureista 300-luvulta eaa. Metropolitan Museum of Art, New York. Dioskuurit (, ”Zeuksen pojat”) olivat kreikkalaisessa mytologiassa jumalkaksoset Kastor ja Polydeukes, latinaksi Castor ja Pollux.
Veljeksistä Kastor oli tavallinen kuolevainen, kun taas Polydeukes oli kuolematon kuten isänsäkin. Myöhemmin Polydeukes menetti veljensä, kun tämä surmattiin häissä, ja Polydeukes pyysi isältään kuolemattomuuden poistamista. Zeus ei kuitenkaan voinut niin tehdä, sillä kerran kuolematon on aina kuolematon. Kaksoset kuitenkin korotettiin taivaalle.
Kastor
Kastor voi viitata seuraaviin asioihin:
Jodi Albert
pienoiskuva|Jodi Albert puolisonsa Kian Eganin kanssa. Jodi Albert (s. 22. heinäkuuta 1983) on englantilainen näyttelijä ja laulaja. Hän esiintyi vuosina 2002–2004 Hollyoaks-sarjassa Debbie Deanin roolissa. Hän aloitti uransa jo varhain – kymmenvuotiaana hän esiintyi Kurjat-näytelmässä Lontoon Palace Theatressa. Musikaalisella urallaan hän oli jäsenenä Girl Thing -yhtyeessä, joka vuonna 2000 nousi Top 10 -listalle hitillään "Last One Standing".
Vuonna 2005 Albert voitti seksikkäimmän naisen British Soap Awardin. Hän myös oli FHM-lehden sadan seksikkäimmän naisen listalla vuosina 2003, 2004 ja 2005.
Jodi Albert meni toukokuussa 2009 naimisiin Westlife-yhtyeen jäsenen Kian Eganin kanssa.
Dinobot
Dinobotit ovat kuvitteellisia hahmoja Transformers-universumissa.
Dinobotit ovat hyvien Autobottien alaryhmä. Dinobotit muuntautuvat roboteista dinosauruksiksi ja ovat myös Autoboteista vahvimpia ja väkivaltaisimpia. Heidän ajatusmaailmansa käsittelee yleensä vain Decepticoneja ja näiden murskaamista. Dinobotit pitävät useasti itseään korkea-arvoisimpina kuin toiset Autobotit. Heidän ylimielinen asenteensa haittaa usein taistelutilanteissa. Ilman johtajaansa Grimlockia, he eivät pysyisi yhtä hillittyinä, kuin ovat. Vaikka Dinobotit suhtautuvat hyvin riitaisasti kaikkiin mahdollisiin henkilöihin, kuten myös toisiinsa, heitä yhdistää suuri yhteinen kunnioitus johtajaansa Grimlockia kohtaan.
Animaatiosarja
Animaatiosarjassa Autobotit Wheeljack ja Ratchet ovat rakentaneet Dinobotit vasta maassa. Autobotit löysivät maanalaisesta luolasta esihistoriallisten hirviöiden luita ja Optimus Prime antoi tiedemiehilleen luvan rakentaa uusia sotureita. Ensimmäisenä rakennettiin Grimlock, Sludge ja Slag. Valitettavasti Autobotit eivät onnistuneet ohjelmoimaan heitä kunnollisesti, vaan Dinobotit hyökkäsivätkin Autobottien kimppuun. Optimus Prime määräsi Dinobotit sammutettaviksi. Autobottien jouduttua Decepticonien vangiksi Wheeljack ja Ratchet rakensivat Dinobottien päihin asennettavat laitteet, jotka tekivät heistä viisaampia. Onnistuneen pelastusoperaation jälkeen Optimus antoi Dinobottien jäädä Autobottien riveihin. Myöhemmin Autobotit rakensivat vielä kaksi muuta Dinobottia, Snarlin ja Swoopin.
Sarjakuva
Sarjakuvassa Dinobotit ovat kotoisin Cybertronilta, mutta ovat saapuneet miljoonia vuosia sitten Maahan. Jouduttuaan taisteluun Decepticon Shockwaven kanssa, he jäivät mutaan jumiin, kunnes nykyajassa Autobotti Ratchet löysi heidät ja korjasi heidän kuntoon. Dinoboteilla on jatkuvasti ongelmia muiden Autobottien kanssa. He kannattavat "etsi ja tuhoa" -taktiikkaa, jota Optimus Prime ei pidä parhaimpana vaihtoehtoa. Väliaikaisesti Grimlockista tehtiin kuitenkin Autobottien komentaja Maahan.
Federiko Federiko
Federiko Federiko (s. 9. toukokuuta 2001 Kairo) on suomalainen koripalloilija, pelipaikaltaan sentteri.
Dinobot
Transformers: The War Within
Sarjakuvatrilogiassa Transformers: The War Within Dinobotit eivät esiityneet. Mutta trilogian kolmannessa osassa, The Age of Wrath, Salamannopean Iskukoalition entinen johtaja, Grimlock, perusti neljän muun Koalition entisen jäsenen kanssa uuden ryhmän nimeltä Dynobotit, jonka jäsenet ovat samannimisiä kuin Dinobottien jäsenet The Transformers-sarjassa.
Dynobottien lisäksi Salamannopean Iskukoalition entisiä jäseniä olivat myös Inferno, Ironhide, Kup, Smokescreen ja Wheeljack.
Transformers: Animated
Sarjassa Transformers: Animated Dinobotit olivat alun perin mekaanisia dinosauruksia eräässä Detroitissa sijaitsevassa puistossa. Kun Sumdac Systems sai niiden korjauksen vastuulleen, Isaac Sumdac sai idean tehdä niistä apujoukkoja Autoboteille. Mutta Megatron manipuloi ne Autobotteja ja ihmisiä vastaan. Kun Dinobotit pysäytettiin, Optimus Prime halusi ne tuhottaviksi, mutta Prowl ja Bulkhead piilottivat ne eräälle saarelle, missä kukaan ei häiritsisi niitä. Prowlia, Bulkheadia sekä Decepticon Blackarachniaa lukuun ottamatta ne eivät luottaneet kehenkään muuhun.
Jäsenet
Grimlock oli ainut, joka käytti nimeä. Muiden nimet esiintyivät vain leluversioissa, kunnes jaksossa "Human Error, Part 2" Scrapper oli antanut Snarlille tämän nimen. Grimlock oli muista Dinoboteista puhelias kun taas Snarl ja Swoop eivät ole sanoneet yhtäkään sanaa vaan ovat äännelleet mutta he ovat ehkä puhuneet sarjan ulkopuolella.
Aligned-jatkumo
Aligned-jatkumossa Dinobotit tunnettiin ennen dinosaurusmaisten piirteiden saamista Salamannopeana Iskukoalitiona.
War for Cybertron
Grimlock ja Swoop ovat pelattavia hahmoja videopelin Transformers: War for Cybertron Nintendo DS -versiossa.
Fall of Cybertron
Videopelissä Transformers: Fall of Cybertron Decepticon Shockwave vangitsi Iskukoalition jäsenet ja muutti heidät Dinoboteiksi. Grimlock ja Swoop ovat jäsenistä ainoat, joilla voi pelata kampanjatilassa. Moninpelitilassa Sludge on ainoa ei-pelattava Dinobotti.
Sarjakuvat
Dinobotit olivat pääosassa kahdessa animaatiosarjaan Transformers: Prime pohjautuvassa sarjakuvassa: Rage of the Dinobots sekä Beast Hunters.
Elokuvasarja
Dinobotit tekevät ensiesiintymisensä Transformers-elokuvasarjaan elokuvassa Transformers – Tuhon aikakausi. He ovat muinaisia transformeriritareita, jotka omaksuivat dinosauruksia muistuttavat petomaiset muuntautumismuodot. Useimmilla heistä on kuitenkin huomattava piirre, joka erottaa heidät oikeista dinosauruksista sekä ratsastajana yksi tavallinen Autobotti. Yksikään heistä ei osaa ihmisten kieltä. Heidän nimiään ei myöskään mainita. Ja "Dinobottien" sijaan heitä kutsutaan elokuvassa vain "legendaarisiksi sotureiksi".
Jäsenet
Elokuvassa esiintyneet:
Vain leluina ilmestyneet:
Historia
Dinobotit olivat matkustaneet jo vuosien ajan ympäri maailmankaikkeutta tutkien sitä ja käyden lukemattomia taisteluita. Yhdessä vaiheessa he olivat joutuneet palkkionmetsästäjä Lockdownin vangeiksi. Autobottien irrotettua niiden vankiosaston sisältäneen osan aluksesta ja tehtyään pakkolaskun Kiinaan, Optimus vapautti heidät ja yritti suostutella heidät auttamaan Galvatronin joukkojen pysäyttämisessä. Grimlock ei kuitenkaan ollut halukas tottelemaan, joten hän taisteli Optimusta vastaan ensin robottimuodossaan ja sitten ryntäsi tätä päin dinosaurusmuodossaan. Optimus löi kilvellään Grimlockin Maahan ja uhkasi tappaa tämän, jos tämä ei tottele. Grimlock alistui ja antoi Optimuksen ratsastaa hänellä. Drift ja Crosshairs kiipesivät Slugin ja Scornin selkiin, ja Hongkongin taistelun aikana Strafe otti selkäänsä Bumblebeen. Kun suurin osa Galvatronin joukoista sekä Harold Attinger ja Lockdown olivat kuolleet, Optimus antoi Dinobottien elää vapaina.
Hirvijärvi (Padasjoki)
Hirvijärvi on Päijät-Hämeessä Padasjoella Kauratun kylän lähellä sijaitseva järvi.
Punamulta
thumb|250px|Punamullalla värjätyllä keittomaalilla maalattuja taloja. Punamulta (Fe2O3·H2O) on maaväripigmentti. Sitä käytetään yleisesti keittomaalin pigmenttinä. Punamulta on rautapitoista savimaata, hyvin hienojakoista hematiittia. Koostumus vaihtelee esiintymispaikan mukaan, parhaat punamullat sisältävät jopa 95 prosenttia rautaoksidia. Pigmentin sävyt vaihtelevat sen sisältämien sivuaineiden mukaisesti. Tyypillisesti punamulta sisältää noin prosentin lyijyä, 0,5 % kuparia ja 10 % luonnon kvartsia. Sävy määrittyy myös polton mukaan: mitä kuumempi poltto sen tummempi sävy.
Hirvijärvi (Padasjoki)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 44 hehtaaria, se on 1,5 kilometriä pitkä ja 650 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan 7 saarta. Sen rantaviivan pituus on 5,2 kilometriä.
Punamulta
Punamullan valmistus
Pigmentin valmistuksessa maa lietetään, sekoitetaan ja poltetaan. Vanhojen punamultamaalien sävy oli varsin vaalea, koska lämpötilaa ei silloisilla uuneilla saatu kovin korkeaksi. 1900-luvun mittaan pigmenttien sävyjä on tasaisesti tummennettu, mutta myös vaaleampaa italianpunaista on saatavilla.
Hirvijärvi (Padasjoki)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Lummennen ja Vesijaon valuma-alueella (14.25), jonka Padasjoen alueeseen (14.251) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 120,3 metriä mpy.
Punamulta
Käyttö
Punamultaa on käytetty jo esihistoriallisella ajalla, jolloin sillä on korostettu kalliomaalauksia, maalattu luolamaalauksia, värjätty haudattavia ja pieniä esineitä. Punamullalla on maalattu muun muassa Astuvansalmen kalliomaalaukset Ristiinassa. Suomessa kampakeraamisella kaudella (4200–2000 eaa.) valmistetut savihahmot värjättiin usein punamullalla.
Ruotsissa ensimmäiset tiedot punamullan käytöstä talomaalissa ovat 1500-luvulta, jolloin raaka-aineena käytettiin Falunin Kopparbergin kuparikaivosten jätekivestä valmistettua kaivoslesettä eli teknistä punamultaa. Punamultaa käytettiin keittomaalin pigmenttinä.
Nicole Appleton
thumb|Nicole Appleton Nicole Marie Appleton-Gallagher (s. 7. joulukuuta 1974) on kanadalainen poplaulaja.
Appleton pääsi vuonna 1983 Sylvia Young Theatre Schooliin, jossa hän tapasi tulevan yhtyetoverinsa Melanie Blattin. Vuonna 1995 Nicole perusti sisarensa Natalien sekä Blattin ja Shaznay Lewisin kanssa All Saintsin. Suuresta kansainvälisestä menestyksestään huolimatta yhtye hajosi vuonna 2001. Sen comebackista tiedotettiin 24. tammikuuta 2006.
Appletonilla oli rakkaussuhde Robbie Williamsin kanssa, jonka hän tapasi Top of the Pops -ohjelman kuvauksessa vuonna 1997. Appleton aloitti myöhemmin suhteen Liam Gallagherin kanssa; parin poika Gene Gallagher syntyi 3. heinäkuuta 2001. Gallagher ja Appleton vihittiin 14. helmikuuta 2008.
Nicole ja Natalie Appletonilla on myös oma Appleton-duonsa. Sisarukset ovat esiintyneet elokuvassa Honest (2000).
Laatuaikaa
Laatuaikaa oli kesinä 2007 ja 2008 Yle TV2 -kanavalla esitetty tietokilpailuohjelma. Tietokilpailussa kilpailivat parit, jotka voittivat sen, mitä he unelmoivat. Palkinto voi esimerkiksi olla lomamatka. Ohjelmaa juonsi Elixir- ja Giljotiini-ohjelmistakin tuttu Janne Virtanen.
Jakub Obrovský
Jakub Obrovský (24. joulukuuta 1882 Brno Brno-Bytrc – 31. maaliskuuta 1949 Praha) oli tšekkiläinen kuvataiteilija ja kuvanveistäjä.
thumb|left|250px|Obrovskýn veistämä muistopatsas vuoden 1775 talonpoikaiskapinasta.
Obrovský osallistui vuoden 1932 Los Angelesin olympialaisiin, joissa hänet palkittiin pronssimitalilla patsaissa teoksellaan "Odysseus". Vuoden 1936 Berliinin olympialaisiin hän ei osallistunut, koska hän boikotoi niitä Adolf Hitlerin harjoittaman politiikan vuoksi.
Shaznay Lewis
thumb|Shaznay Lewis Shaznay Tricia Lewis (s. 14. lokakuuta 1975) on brittiläinen poplaulaja. Hän kuuluu All Saintsin jäseniin, mutta on esiintynyt myös elokuvissa ja julkaissut soololevytyksiä, kuten albumin Open (2004).
Ellen Herler
Ellen Herler (s. 2011) on suomalainen lapsinäyttelijä, joka on näytellyt Erityiset-lastensarjassa (2023), Metsurin tarina -elokuvassa (2022), lapsipääosaa elokuvassa Tarhapäivä (2019) ja televisiosarjassa Makkari (2019). Herler esiintyi Janne Katajan juontaman Kuutamolla-ohjelman erikoisjaksossa yhdessä kahden muun lapsinäyttelijän kanssa vuonna 2023. Hän näytteli myös Marta von Trappia Opera Telluksen Sound of Music -musikaaliproduktiossa 2021. Syksyllä 2021 Herler esiintyi pikkulottana Ilkka Kuusiston oopperassa Isänmaan tyttäret, joka esitettiin Helsingin Temppeliaukion kirkossa. Hän esiintyi myös Ylen Kirjolla-sarjassa 2023 haastattelemassa veljeään Juliusta, joka on yksi reality-sarjan päähenkilöistä.
Musiikki
Ellen Herler on soittanut viulua 3-vuotiaasta alkaen ja hän vaihtoi alttoviulun pääsoittimekseen 7-vuotiaana. Hänet valittiin solistiksi Helsingin kaupunginorkesterin vuoden 2023 juniorikonserttiin, joka järjestettiin Helsingin Musiikkitalolla. Hän on myös esiintynyt Japanissa Inzai-kilpailun galakonsertissa 2023. Hän on menestynyt useassa kansainvälisessä kilpailussa, muun muassa Stockholm International Music Competitionissa (2. sija, 2022), japanilaisessa Inzai Music Competitionissa (1. sija, 2022), sveitsiläisessä Lugano International Music competitionissa (2. sija, 2023) ja itävaltalaisessa Oberton International Soloist -kilpailussa (3. sija, 2022).
Maurice André
André on aikansa huomattavimpia vaskipuhallintaitajia. Häneltä ovat saaneet vaikutteita useat tunnetut nuoremmat muusikot, kuten Wynton Marsalis.
Hatarbekhis
Hatarbekhis (, myös ; ; ) eli Afroditopolis oli kaupunki muinaisessa Egyptissä. Se sijaitsi Ala-Egyptissä eli Niilin suistossa Prosopiteen nomoksessa, Niilin läntisimmän Kanobikos-suuhaaran eli Kanopoksen suuhaaran varrella kaakkoon Naukratiista ja myöhemmin Aleksandriasta. Kaupungin egyptinkielinen nimi tarkoittaa ”Horus-haukan temppeliä”.
Hand poke
pienoiskuva|[[Hämähäkinverkko|Hämähäkinseittitatuoinnin tekemistä hand poke -tekniikalla.]] Hand poke tai stick and poke tarkoittaa tatuointitapaa, jossa tatuointi tehdään manuaalisesti ilman tatuointikonetta. Hand poke -tekniikalla tatuointi tehdään ihoon pistämällä sitä toistuvasti musteeseen kastetulla neulalla, jolloin tiheästi vierekkäin olevista pisteistä muodostuu linjoja.
Käsin tehdyt hand poke -tatuoinnit ovat yksi vanhimmista tavoista tehdä tatuointeja. Nykyään niitä tehdään lähinnä tatuointikoneella. Ennen neulojen ja tatuointimusteiden keksimistä niiden tekemiseen käytettiin esimerkiksi veistettyjä luun tai puun paloja sekä erilaisia orgaanisia, esimerkiksi kasveista saatavia värejä.
Russell Henshaw
Russell ”Russ” Henshaw (s. 7. kesäkuuta 1990 Sydney) on australialainen freestylehiihtäjä, joka kilpailee slopestylessa.
Henshaw kilpaili freestylehiihdon maailmancupissa ensimmäisen kerran Les Contamines'ssa tammikuussa 2006 sijoittuen half-pipessa seitsemänneksi. Hän on sijoittunut maailmancupissa kolme kertaa kolmen parhaan joukkoon ollen parhaimmillaan toinen slopestylessa.
Vuoden 2011 MM-kilpailuissa Park City Mountain Resortissa Henshaw saavutti slopestylessa pronssia. Vossissa vuonna 2013 hän sijoittui slopestylessa 15:nneksi. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli samassa lajissa kahdeksas. Hän sai MM-hopeaa slopystylessa Kreischbergissä 2015. Vuonna 2011 Henshaw saavutti X Gameseissa slopestylen hopeaa.
Denmark feist
Denmark feist on yhdysvaltalainen koirarotu.
Luonne ja käyttäytyminen
Dennmark feist on omistajaansa kiintyvä ja tätä kohtaan ystävällinen. Se kuitenkin suojelee pelottomasti maatilaansa ulkopuolisia uhkia vastaan. Se jäljestää hiljaa, ja se sekä tappaa riistaa maassa että ajaa sitä puuhun.
Alkuperä
Rodulla ei ole mitään tekemistä Tanskan kanssa, vaan se on saanut nimensä kehittäjistään Dennis Williksestä ja Mark Sladesta. Sen alkuperä johtaa vuoteen 1917, jolloin Virginian Chathamissa asunut Sladen perhe osti matkustavalta kauppamieheltä erikoislaatuisen koiran. Perhe oli niin vaikuttunut koiran metsästysominaisuuksista, että he käyttivät sitä kantaisänä uudentyyppisille puuhun ajaville koirille. Vuonna 1984 Mark Slade ja Dennis Willis (Virginian Danvillestä) nimesivät rodun denmark feistiksi. Denmark Treeing Feist Association perustettiin vuonna 1986.
Rotu kuuluu amerikkalaisiin ns. "puuhun ajaviin koiriin" (treeing dogs). Kun riista on paennut puuhun, koira ilmoittaa sen sijainnin metsästäjälle haukkumalla puun juurella. Tämän lisäksi se luokitellaan myös oravakoiriin. Denmark feistiä käytetään lähinnä oravan, mutta myös pesukarhun, ilveksen ja sian metsästykseen.
Risto Mäenpää
Risto Mäenpää (15. heinäkuuta 1917 Karkku – 2. joulukuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen insinööri, rakennusneuvos ja Suomen ensimmäisen sähköalan suunnittelutoimiston perustaja.
Mäenpää kävi Helsingin normaalilyseota mutta joutui lopettamaan taloudellisista syistä koulun keskikoulun jälkeen. Hän valmistui sähköinsinööriksi Tampereen teknillisestä opistosta 1945. Mäenpää perusti 1948 Suomen ensimmäisen sähkösuunnittelutoimiston, Insinööritoimisto Risto Mäenpään ja johti toimistoa 40 vuoden ajan. Yksi toimiston erikoisaloista oli teatteritekniikan suunnittelu ja Mäenpää toimi valaistuskonsulttina myös ulkomailla Lintzin ja Leningradin konserttitaloissa. Muita toimiston erikoisaloja olivat turvallisuusjärjestelmien ja viljavarastojen ohjausjärjestelnien suunnittelu.
Mäenpää oli myös opettajana ja luennoitsijana eri oppilaitoksissa, muun muassa Teknillisessä korkeakoulussa. Hän kirjoitti artikkeleita ja osallistui tekniikan alan kirjojen tekemiseen.
Melanie Blatt
Blatt syntyi Lontoossa juutalaisille vanhemmille ja pääsi 1980-luvulla Sylvia Young Theatre Schooliin, jossa hän tapasi tulevan yhtyetoverinsa Nicole Appletonin.
Blattilla todettiin lapsuusiässä hoitoa vaatinut skolioosi. Hänellä on ollut muutama elokuvarooli ja hän on julkaissut myös soololevytyksiä.
Pirkko Kurikka
Pirkko Kurikka (s. 9. kesäkuuta 1949 Urjala) on suomalainen näytelmäkirjailija ja teatteriohjaaja.
Pirkko Kurikka opiskeli Helsingin yliopistossa estetiikkaa, taidehistoriaa ja draamakirjallisuutta. Teatterityöstä hän kiinnostui Ylioppilasteatterissa ja pääsi toisella yrittämällä Teatterikoulun dramaturgilinjalle, jossa hänen opettajiaan olivat muiden muassa Aale Tynni, Eila Pennanen ja erityisen merkittävänä Jussi Kylätasku. Kurikka valmistui vuonna 1974, mutta alkoi pian haluta pois Helsingin taiteilijapiiristä ja muutti Ilomantsiin. Hän on viettänyt paljon aikaa myös Intiassa.
Kurikka on Joensuun vapaan teatterin perustajajäsen vuodelta 1982. Hän on toiminut muun muassa Pohjois-Karjalan taidetoimikunnan puheenjohtajana ja Joensuun kirjallisuustapahtuman työryhmän jäsenenä.
Pirkko Kurikan tuotantoon kuuluu muun muassa musiikkinäytelmä Kullervo, jota KOM-teatteri esitti 1975–1977. Vuonna 1984 Kurikka sai elokuvataiteen valtionpalkinnon tekemästään käsikirjoituksesta Yle TV2:n televisioelokuvaan Uppotukki,. Kalle Pursiainen sovitti ja ohjasi Kurikan käsikirjoituksen.
Kourallinen tomua (elokuva)
Kourallinen tomua (myös Evelyn Waugh’s A Handful of Dust) on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut Charles Sturridgen ohjaama brittiläinen draamaelokuva, jonka pääosia näyttelevät James Wilby, Kristin Scott Thomas ja Rupert Graves. Sivuosissa ovat muiden muassa Anjelica Huston, Judi Dench ja Alec Guinness. Elokuva perustuu Evelyn Waughin samannimiseen klassikkoromaaniin Kourallinen tomua (engl. A Handful of Dust, 1934), jonka pohjalta Sturridge, Derek Granger ja Tim Sullivan sovittivat elokuvan käsikirjoituksen. Granger oli myös elokuvan tuottajana. Pukusuunnittelija Jane Robinson oli ehdolla parhaan puvustuksen Oscarin saajaksi vuoden 1989 gaalassa.
Juoni
Kourallinen tomua sijoittuu 1930-luvun Englantiin ja kertoo aviorikoksen seuraamuksista. Aristokraatti Brenda Last (Kristin Scott Thomas) on kyllästynyt Tony Lastin (James Wilby) vaimo, joka elää ylellisessä Hettonin maalaiskartanossa. Rahattoman pyrkyrin, John Beaverin (Rupert Graves), ilmaantuminen heidän elämiinsä aiheuttaa tuhoisan vaikutuksen Lastien avioliittoon, joka alkaa kariutua, kun Brenda ajautuu suhteeseen Beaverin kanssa ja kun Lastien 8-vuotias poika John Andrew (Jackson Kyle) kuolee onnettomuudessa.
Julkaisu ja vastaanotto
Kourallinen tomua sai teatteriensi-iltansa Britanniassa ja Yhdysvalloissa 24. kesäkuuta 1988. Elokuvan teatterilevittäjinä olivat Premier Releasing Britanniassa ja New Line Cinema Yhdysvalloissa. Kourallinen tomua tuotti Yhdysvalloissa 1 560 700 dollarin lipputulot. Suomessa elokuva ei saanut teatterilevitystä, mutta Atlantic Film Oy julkaisi sen DVD:lle 17. marraskuuta 2010.
PIK-5
PIK-5 on suomalainen Kaarlo J. Temmeksen diplomityönä suunnittelema yksipaikkainen puurakenteinen purjelentokone, joka kehitettiin puolalaisen WWS.1 Salamandran pohjalta. Polyteknikkojen ilmailukerhon PIK-sarjaan kuulunut kone suunniteltiin korvaamaan Suomen purjelentokerhojen yleisesti käyttämät vanhemmat harjoituskoneet, kuten Grunau Babyt. Lentokerhoissa rakennettavaksi suunnitellun tyypin kehitys käynnistyi loppukesästä 1945, ja prototyypin ensilento tapahtui seuraavan vuoden syksyllä.
Prototyypin pohjalta jatkokehitetyt koneet saivat mallinimen PIK-5a, ja niitä valmistettiin pieni kuuden kappaleen sarja. PIK-5a:sta kehitettiin koneyksilö OH-PAA:lle vuonna 1948 sattuneen onnettomuuden jälkeen jatkokehitetty PIK-5b, jonka suunnitteli pääosin Ilkka Lounamaa. Mallissa oli uusittu runkorakenne, ja sitä valmistettiin kaikkiaan 16 kappaletta. Konetyypin kolmannen version suunnittelu käynnistyi b-malliseksi muunnetulle OH-PAA:lle sattuneen onnettomuuden jälkeen. Keijo Tiusasen suunnittelemassa PIK-5c:ssä oli rakenteellisesti uudelleensuunniteltu siipi, joka kuitenkin säilytti aiemmissa versioissa käytetyn aerodynaamisen muodon. Versioon suunniteltiin myös uudelleenmuotoillut peräsin ja runko. Uusia PIK-5c-koneita valmistettiin 11, mikä nosti tyypin valmistusmäärän 34 kappaleeseen.
PIK-5 oli yleisin konetyyppi Suomessa 1960-luvun alussa. Sitä käytettiin laajasti uusien lento-oppilaiden alkeiskoulutuksessa, minkä seurauksena sillä sattui varsin paljon onnettomuuksia. Useimmat koneista oli poistettu rekisteristä 1970-luvulle tultaessa, joskin joitakin säilyi käytössä vielä seuraavalle vuosikymmenelle. Tyyppi korvautui ominaisuuksiltaan paremmilla ja kohtuuhintaisilla putkirunkokoneilla, joita tuotiin pääosin Saksasta. Neljä lentokuntoista koneyksilöä oli edelleen rekisterissä vuonna 2015, ja muutamia koneita päätyi myös suomalaisiin ilmailumuseoihin.
Prototyyppi
Purjelennon harjoituskoneena oli Suomessa käytetty alusta alkaen saksalaista Granau Baby II -harjoituskonetta, jota oli rakennettu suomalaisissa ilmailukerhoissa yli 30 yksilöä. Baby oli kuitenkin rakenteeltaan raskaanpuoleinen, kankea termiikkilennossa ja sen runkoon tulleita vaurioita oli vaikea korjata. Teknillisellä korkeakoululla opiskellut Polyteknikkojen ilmailukerhon Kaarlo ”Kai” Temmes alkoi elokuussa 1945 kehittää kotimaista harjoituskonetta. Sen pohjaksi hän otti puolalaisen WWS.1 Salamandra -purjelentokoneen, jonka käytöstä Polyteknikkojen ilmailukerholla oli erittäin hyviä kokemuksia. Temmes jatkoi seuraavana vuonna uuden tyypin suunnittelua diplomityönään, ja hänen kanssaan projektin parissa työskentelivät Raimo Häkkinen, Lars Norrmén ja Pehr Schalinin. Häkkinen tuki Temmestä teoreettisissa tarkasteluissa selvittämällä uuden koneen mahdollisia starttitapoja. Norrmén ja Schalinin tekivät harjoitustyön Salamandran ominaisuuksista mittaamalla mahdollisimman paljon erilaisia tietoja koneesta, ja he takaisinmallinsivat koneen ominaisuudet niiden pohjalta. Selvityksen pohjalta Salamandran etuina nähtiin sen rakenteellinen keveys, ketterät lento-, sopusuhtaiset ohjaus- ja hyvät termiikkilento-ominaisuudet sekä matala taipumus joutua syöksykierteeseen. Sen rakennetta ja liitolukua suurilla lentonopeuksilla oli tarkoitus kehittää, ja lisäksi konetta ei ollut vielä hyväksytty lentokonehinaukseen.
Kone sai mallinimen PIK-5, ja sen esisuunnitelmat valmistuivat huhtikuun 1946 lopulla. Siipi kopioitiin Salamandrasta liki sellaisenaan, mutta sen siipipinta-ala oli hieman pienempi ja sivusuhde suurempi. Pyrstö ja koneen yleiset rakenneratkaisut suunniteltiin uudelleen suomalaisen mäntypuun hyviä lujuusarvoja hyödyntäen. Työpiirustukset tehtiin kerholla, ja ensimmäisien osien valmistus käynnistyi Helsingissä. Rakentaminen jatkui lukukauden päättymisen jälkeen Jämijärven lentokentän Ilmailukoululla työskennelleiden ammattilaisten ja teekkariharjoittelijoiden yhteistyönä. Ammattityövoiman käyttö oli mahdollista PIK:n kannatusyhdistyksen Gunnar Ståhlen johdolla keräämien teollisuuden rahalahjoitusten ansiosta.
Koelennot
Temmes teki ensilentoa seuranneina päivinä kuusi muuta koelentoa, joilla irrotuskorkeus vaihteli 400–500 metrin välillä. Konetyyppi osoittautui yleisesti ottaen hyväksi ominaisuuksiltaan: sen siiveketeho oli hyvä ja sivuluisu normaali. Kone taipui tyydyttävään kaartoon sekä pelkkää peräsintä että pelkkiä siivekkeitä käyttäen. Siivekkeet muuttuivat raskaiksi yli 100 km/h nopeudessa.
Mittarilento pilvessä oli koelentäjän sanoin ”suhteellisen mukavaa” ja verrattavissa saksalaisen Olympia Meise -purjekoneen vastaaviin ominaisuuksiin. PIK-5:n sakkaus- ja syöksykierreominaisuudet olivat hyvät. Kone sakkasi pehmeästi suoraan eteenpäin noin 30 km/h mittarinopeudessa, ja kaartosakkauksissa nokka lähti painumaan kaarron puolelle. Maaliinlasku onnistui kokeneelta lentäjältä vaikeuksitta, mutta lentojarrujen puuttuessa se piti tehdä koneen sivuluisuominaisuuksia hyödyntäen. PIK-5 pysyi hyvin tiukassakin kaarrossa, ja sillä oli helppo lentää silmukoita, jotka tehtiin noin 110–120 km/h alkunopeudesta.
Konetyypillä oli hyvät ominaisuudet lentokonehinauksessa. 80–90 km/h mitatulla ilmanopeudella kone pysyi oikeassa korkeudessa hinauskoneeseen nähden ilman merkittävää ohjaamista, kun pienillä noin 60 km/h ilmanopeuksilla hinattaessa korkeusperäsin piti pitää hieman vedolla ja suurilla nopeuksilla hinattaessa hieman työnnöllä. Hinauskorkeutta piti säätää korkeusperäsimellä, sillä PIK-5:ssä ei ollut trimmiä.
Prototyyppi luovutettiin koelentojen päätyttyä lokakuussa 1946 PIK:n käyttöön. Seuraavan vuoden maaliskuuhun mennessä koneella oli tehty 247 lentoa, joiden yhteenlaskettu lentoaika oli 31 tuntia ja 41 minuuttia. Startit oli pääasiassa tehty auto- ja vintturihinauksella. Kokemukset ensimmäisen puolen vuoden käytön ajalta olivat hyviä, vaikka OH-PAA:lle sattui myös muutama vähäinen vaurioituminen. Kerhon silloinen puheenjohtaja Carl Stude ja sihteeri Jaakko Nurmi suosittelivat sen hyväksymistä laajempaan käyttöön, ja Suomen ilmailuliitto anoi kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriöltä koneen tyyppikatsausta maaliskuulle 1947 päivätyllä kirjeellä, jonka liitteenä oli professori Arvo Ylisen antama todistus lujuus- ja rakennevaatimusten täyttymisestä. Ministeriö myönsi tyyppitarkastustodistukset samalla kertaa heinäkuussa 1947 PIK-5:lle ja PIK-7 Harakka II:lle.
PIK-5a
pienoiskuva|Valkeakosken ilmailukerhon OH-PAC [[Jämijärven lentokenttä|Jämijärven lentokentällä kesäkuussa 1954.]] Suomen ilmapuolustusliitto (SIPL) oli toisen maailmansodan jälkeen muuttunut Ilmailuliitoksi (SIL). Liitto sai edelleen ”vanhasta muistista” verrattain suuria järjestöavustuksia, joskin inflaatio söi näiden ostoarvoa voimakkaasti. Ilmailuliitto hankki varoja lisäksi myymällä omaisuuttaan ja ottamalla velkaa. Kerätyn rahoituksen turvin Jämillä pidettiin töissä lentokonerakentamisen ammattilaisia, jotka tekivät suomalaisille lentokerhoille edullisesti myytyjä lentokonesarjoja ja korjasivat kerhojen vaurioituneita koneita.
Jämijärven puusepät valmistivat kuusi PIK-5a-rakennussarjaa, joihin oli lisätty uutena ominaisuutena siipiin asennetut lentojarrut. Jarrut lisättiin myöhemmin myös prototyypin siipiin jälkiasennuksena. Jämijärvellä valmistetut lentokonesarjat myytiin suomalaisille lentokerhoille, joista osa rakensi myös koneet loppuun itsenäisesti. Koneita rekisteröitiin Ilmailuliiton kirjoihin kolme vuonna 1947 ja yksi seuraavana vuotena. Tyyppi sai vähemmän käytetyn mallinimen Cumulus, ja siitä laadittiin englanninkielinen myyntiesite vientiä varten. PIK:in tavoitteena oli saada markkinoitua konetyyppi esimerkiksi naapurimaa Ruotsin vakiokoulukoneeksi. Kauppoja pyrittiin esimerkiksi edistämään kesällä 1947, jolloin Jämille saapui kaksi ruotsalaisten purjelentopiirien kärkimiestä Ståhlfors ja Svänsson, joista ensimmäinen vastasi muun muassa purjelennon kehittämisestä Ruotsin kuninkaallisen ilmailuklubin (KSAK) piirissä, ja jälkimmäinen oli Ruotsin suurimman ja aktiivisimman lentokerhon, Stockholms Segelflygklubbin puheenjohtaja. Lars Norrmén lensi ruotsalaisille koneen esittelylennon, jolla esiteltiin tyypin ominaisuuksia. Ruotsalaiset eivät olleet kuitenkaan tyytyväisiä koneen ulkoisiin pingotuslankoihin eivätkä lähteneet viemään tyyppiä eteenpäin kotimaassaan.
pienoiskuva|[[Suomen ilmailuliitto|Suomen ilmailuliiton OH-PAD odottaa hinaukseen lähtö Jämijärvellä 1950-luvulla.]] Lentokerhoissa nimillä ”Koukku” ja ”Vitonen” tunnettu tyyppi oli lentokiellossa kevään 1948 koneyksilö OH-PAB:lle 27. helmikuuta sattuneen onnettomuuden jälkeen. Martti Kahvan lentämä kone oli ollut esityslennolla Inkeroisissa järjestetyssä lentonäytöksessä, mihin se oli lähtenyt Åke Lundinin lentämän Letov Š-218 Smolikin hinaamana Malmin lentoasemalta. Inkeroisissa Kahva oli irrottanut koneen hinauksesta noin 800 metrin korkeudessa ja lähtenyt työntämään konetta syöksyyn taitolentoa varten vaaditun nopeuden saavuttamiseksi. Syöksyn lopun vetovaiheessa koneessa oli tuntunut täräys, jonka jälkeen vasen siipi taittui ylös, nokka painui alas ja kone joutui voimakkaaseen kiertoliikkeeseen. Kahvan istuinvyö katkesi kiertoliikkeen voimasta, ja hän sinkoutui ulos ohjaamosta. Kahva onnistui avaamaan laskuvarjonsa ja leijaili maahan loukkaantumatta. Koneen osat putosivat noin kahdeksan metrin päähän lentäjästä.
PIK-5b
pienoiskuva|Flygklubben Cumuluksen PIK-5b OH-PAR 1960-luvun alulla. Kone lahjoitettiin myöhemmin [[Suomen ilmailumuseon kokoelmaan.]] PIK-5a OH-PAA varioitui pahoin autohinauksella tehtyä starttia seuranneessa onnettomuudessa Porin lentoasemalla 18. elokuuta 1948. OH-PAA oli ollut PIK:in kesäharjoittelijoina olleiden Jussi Juurikkalan, Jaakko Koskisen ja Erkki Virtasen käytössä, joista Juurikkala lensi konetta turmapäivänä. Onnettomuus sai alkunsa autohinauksen epäonnistuttua hinausvaijerin katkettua noin 70 metrin lentokorkeudessa. Kone joutui virheellisestä kaarrosta syöksykierteeseen ja syöksyi nokka edellä maahan. Juurikkala selvisi onnettomuudesta, mutta loukkasi pahoin selkänsä.
PIK korjasi OH-PAA:n siivet onnettomuuden jälkeen, mutta vaurioitunut runko oli ongelmallinen. Irrotettavaa ”munaa” ei enää haluttu korjattuun koneeseen, sillä se oli herkkä vaurioitumaan ja suhisi lennon aikana ilmavirrassa. Pitkällisen pohdinnan jälkeen päätettiin suunnitella ja toteuttaa uusi runko, jossa käytettiin aikaisempaa palkkirakennetta vain takaosassa. Runkoon liittyvää yläevää suurennettiin ja irrotettava nokkarakenne korvattiin kiinteällä vanerikuorella. Koneeseen asennettiin myös laskeutumissuksen taakse pyörä, joka helpotti maakäsittelyä huomattavasti. Matalampi ohjaamorakenne helpotti koneeseen nousua.
Rungon uudelleensunnittelusta ja rakentamisesta vastasi Ilkka Lounamaa, joka käytti koneen parissa lokakuun 1948 ja seuraavan vuoden syyskuun välillä kaikkiaan 651 työtuntia. Lounamaan työtunneista 574 oli puu- ja metallitöitä. Mallinimen PIK-5b saaneen päivitetyllä rungolla varustetun tyypin sarjapiirrustukset valmistuivat kevättalvella 1949, ja korjattu OH-PAA saatiin lentokuntoiseksi saman vuoden kesällä. Päivitetystä PIK-5b:stä muodostui konetyypin ”suursarjaversio”, jota valmistettiin 16 uutta koneyksilöä sekä Jämijärvellä että suomalaisissa lentokerhoissa. Ruotsissa rakennettiin myös yksi PIK-5b tunnuksella SE-STZ. Kone päätyi myöhemmin Östersundin Jämtlands Flyghistoriska Museumiin. Uusien koneiden lisäksi vanhoja PIK-5a-koneita muunnettiin uudempaan standardiin.
PIK-5c
pienoiskuva|Vaasan ilmailukerhon PIK-5c OH-PBI [[Vaasan lentoasema|Vaasan lentokentällä vuonna 1960.]] OH-PAA:lla tehtiin 1950-luvun lopulla muutamia PIK:in sisäisiä ennätyksiä: Antti Koskinen teki kesällä 1957 kerhon matkalentoennätyksen 188 kilometrin lennolla Parolasta Jämijärvelle, ja Veikko Lehmusvuori oli rikkonut kerhon aikalentoennätyksen ajalla 9 tuntia ja 4 minuuttia. OH-PAA tuhoutui kuitenkin jälleen melkein kokonaan Jämijärvellä 4. heinäkuuta 1957, kun kone joutui kaarrosta syöksykierteeseen ja syöksyi maahan. Lentäjänä ollut oppilas Per Andersson loukkaantui vain lievästi.
Ilkka Lounamaa lensi korjatun ja modifioidun OH-PAA:n ensilennon 5. elokuuta 1962. Muutostyöt osoittautuivat onnistuneiksi, ja c-mallin koneita rakennettiin 11 uutta koneyksilöä, mikä nosti koko konetyypin valmistusmäärän 34 kappaleeseen. Näiden lisäksi rakenteilla oli useampiakin koneita, joista osa jopa rekisteröitiin, vaikka jäivät lopulta keskeneräisiksi. Viimeinen uutena rekisteröity koneyksilö oli kesäkuussa 1963 valmistunut Loimaan ilmailukerhon PIK-5c OH-PBM (myöh. OH-271).
Rakennuskustannukset
Jämin puusepiltä kului yhden PIK-5-rakennussarjan valmistamiseen 650 tuntia. Puuvalmiin rakennussarjan hinnaksi tuli 146 000 markkaa vuonna 1957 käytössä olleella 225 markan tuntipalkalla. Paja valmisti myös pidemmälle rakennettuja koneita: verhoamattomaan, puurakenteiltaan koottuun koneeseen kului 1 300 tuntia ja lentovalmiiseen 1 500 tuntia. Valmiin koneen työkustannukset olivat 338 000 vuoden 1957 markkaa. Lentokerhoilla saattoi kulua itsenäisesti rakennettuun PIK-5:een noin kaksikertainen työaika (n. 3 000 h).
Metalliosat olivat koneen tuotannon merkittävin pullonkaula, sillä soveltuvien materiaalien saatavuus oli heikkoa ja käytetyt työstökoneet alkeellisia. Valmet Lentokoneteollisuus ja Veljekset Karhumäki myivät ja luovuttivat purjekonesarjoja varten pieniä määriä kromimolybdeeniterästä ja duralumiinia. Koneeseen kuluneiden metalliosien hinta oli tyypillisesti noin 115 000 markkaa, kun käytettyyn puuhun kului vain noin 32 000 markkaa. Loput materiaalikulut tulivat liimasta (10 000 mk), verhoilu- ja viimeistelytarvikkeista (27 400 mk) sekä pleksikuomusta (7 500 mk). Yhden koneen kokonaismateriaalikustannukset olivat noin 191 900 markkaa vuoden 1957 rahassa. Jämin puuseppien valmistama PIK-5c maksoi ilman mittaristoa ja istuinvöitä noin 530 000 vuoden 1957 markkaa.
Käyttö
pienoiskuva|PIK-5c OH-188 (ent. OH-PBE) laskeutuu [[Räyskälän lentokenttä|Räyskälän lentokentälle elokuussa 2016.]] PIK-5 oli Suomen ilma-alusrekisterin yleisin konetyyppi 1960-luvun alussa. Konetta käytettiin alkeiskoulutukseen monissa ilmailukerhoissa, ja onnettomuuksia sattui paljon. Lentokoulutus tapahtui tuolloin edellisiltä vuosikymmeniltä vallinneeseen tapaan yksipaikkakoulutuksena, sillä ilmailukerhot olivat alkuun varsin vastahakoisia kaksipaikkaisiin koulukoneisiin siirtymisessä. Niiden uskottiin romuttavan lentokerhojen taloudet korkeampina pidettyjen rakennus- ja ylläpitokustannusten takia. Yksipaikkakoulutus oli yksi merkittävistä tekijöistä suuren onnettomuusmäärän taustalla. Kaksipaikkakoulutuksen yleistymisen jälkeenkin lento-oppilaat laitettiin ensimmäiselle yksinlennolleen hyvin yleisesti yksipaikkaisella purjekoneella, joka oli usein juuri PIK-5.
PIK-5:llä tapahtuneet pahat onnettomuudet olivat tyypillisesti seurausta ohjausvirheesta hinauksessa tai finaalikaarrosta alkaneesta syöksykierteestä. Tyypille sattui sen käyttöhistorian aikana kaksi kuolemaan johtanutta ja useita ohjaajan loukkaantumiseen johtaneita onnettomuuksia. Kuolemaan johtaneet onnettomuudet olivat OH-PAA:n maahansyöksy Vesivehmaalla 6. heinäkuuta 1963 ja OH-PBN:n maahansyöksy Oripäässä 28. heinäkuuta 1965. OH-PAA:n onnettomuuden seurauksena ensimmäiset yksinlennot ohjeistettiin tekemään samalla tyypillä, millä oppilas oli saanut muun alkeislentokoulutuksensa.
Markkinoille alkoi tulla 1960-luvun lopulle tultaessa uusia tehdasvalmisteisia putkirunkoisia purjekoneita, joita valmistettiin etupäässä Saksassa. Koneet olivat ominaisuuksiltaan hyviä ja hinnoiltaan kohtuullisia, mikä sai myös suomalaiset ilmailukerhot innostumaan niistä. Putkirunkoiset koneet alkoivat syrjäyttää puurunkoisia ja olivat kehittyivät lopulta aikansa hallitsevaksi purjekonetyypiksi ennen lujitemuovikoneiden markkinoille tuloa 1970-luvulla.
Suurin osa PIK-5-koneista poistui rekisteristä 1970-luvun alkuun mennessä, joskin joitakin koneita pysyi rekisterissä vielä seuraavalle vuosikymmenelle. Neljä lentokuntoista koneyksilöä oli edelleen rekisterissä vuonna 2015 (OH-139, OH-151, OH-188 ja OH-237). Muutamia koneita on esillä myös suomalaisissa ilmailumuseoissa: OH-PAR / OH-152 Suomen Ilmailumuseossa Vantaalla sekä OH-PAX / OH-157 ja OH-PBA Suomen Ilmavoimamuseossa Tikkakoskella.
Rakenne
PIK-5 oli ylätasoinen puurakenteinen purjelentokone. Konetyyppi sai vaikutteita puolalaisesta WWS.1 Salamandra -purjelentokoneesta, ja se suunniteltiin vuoden 1939 BVS-kuormitusmääräysten mukaisesti. Ylätasokonfiguraatioon asennettu siipi rakentui yhden pääsalon varaan, minkä lisäksi tyvissä oli kaksi kärkivälin suuntaan nähden vinottaista apusalkoa. Siiven pääsalko oli poikkileikkaukseltaan laatikkomainen ja rakentui vanerisivuista, joiden väliin oli kiinnitetty kaksi mäntyrimaa. Siivessä käytettiin Göttingen 533 -profiilia, ja siinä oli kolmen asteen V-kulma. Siivessä ei ollut tyven ja kärkien välistä kiertoa.
Auttajat
Auttajat (engl. Wonder Pets!) on yhdysvaltalainen, lapsille suunnattu Nickelodeonilla pyörivä animaatio.
Ohjelman päähahmoina seikkailevat kolme ala-asteen luokkahuoneen lemmikkiä: Minni-marsu, Topi-kilpikonna ja Liisi-niminen ankka. He ovat sarjan niin sanottu sankarikolmikko, joka pelastaa pieniä eläimiä osoittaen samalla yhteistyön edut ja hyödyt.
Gabriela Petrova
Gabriela Petrova (, s. 29. kesäkuuta 1992 Haskovo) on bulgarialainen kolmiloikkaaja.
Petrova jäi kiinni dopingaine meldoniumista harjoituskaudella tehdyssä testissä 6. helmikuuta 2016. Kansainvälinen yleisurheiluliitto palautti Petrovalle kilpailuluvan huhtikuussa 2016 ja kumosi väliaikaisen kilpailukiellon.
Petrova karsiutui loppukilpailusta Amsterdamin EM-kilpailuissa ja Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 sekä Lontoon MM-kilpailuissa 2017. Hän sijoittui 11:nneksi Birminghamin sisäratojen MM-kilpailuissa 2018 ja kuudenneksi saman vuoden Berliinin EM-kilpailuissa. Dohan MM-kilpailuissa 2019 ja Tokion olympialaisissa 2021 hän karsiutui loppukilpailusta