cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vampyyri
Vampyyrit myöhemmissä kansantarinoissa
Jos vampyyriksi epäillyn tai muuttuvaksi pelätyn paluu halutaan estää, voidaan ruumis haudata tienristeykseen tai vatsalleen, ja isketään vaarna sen läpi maahan. Vampyyrin voi yleensä tappaa survaisemalla puuvaarnan sen sydämen tai navan läpi, polttamalla sydämen tai leikkaamalla pää irti. Poltetun sydämen tuhka pitää heittää jokeen tai sekoittaa veteen ja juoda. Krusifiksi, villiruusu, okaat (erityisesti orapihlaja), vihkivesi ja paksut valkosipuliköynnökset ehkäisevät tarinoiden mukaan vampyyrien saapumista taloon.
Myös tarinoiden mukaan vainajan hautaamisen jälkeen mullan tai arkun päälle jätettiin villiruusu. Tämä siksi, että pelättiin vainajan muuttuvan vampyyriksi. Uskomus vaikuttaa nykyäänkin: hautajaisissa tapana on jättää arkun päälle ruusu.
Populaarikulttuuri on lisännyt vampyyreihin piirteitä, joita kansanperinteet eivät tunne. Kirjailija Bram Stoker keksi vampyyrin peilikuvattomuuden ja että vampyyri ei jätä varjoa sekä sen, että vampyyri ei voi tulla taloon sisään kutsumatta.
Vampyyrimyyttien mahdolliset syyt
thumb|250px|Vampyyrilasten patsas [[Indonesiassa.]] thumb|250px|left|Piirros lepakkomaisista vampyyreista. Katalepsia aiheuttaa syvän tajuttomuustilan, josta herääminen voi kestää jopa viikkoja. Potilasta voitiin tässä tilassa kehittymättömämmän lääketieteen aikana luulla kuolleeksi, ja hänet saatettiin haudata elävältä. Herättyään arkussa hän luonnollisesti huusi, ja tällaisia huutoja pelättiin. Joskus hauta, jossa epäiltiin olevan vampyyri, kaivettiin auki ja huomattiin, että kalmo oli verentahrima, mikä tietenkin vahvisti uskomusta, että kyseessä oli vampyyri. Ihmiset pelkäsivät vielä 19. vuosisadalla elävältä hautaamista niin paljon, että hautoihin asennettiin laitteita, joilla saattoi ilmoittaa, että ei ollut kuollut. Ranskan akatemia palkitsi tohtori Jostin, kun tämä oli keksinyt nännien nipistämiseen tarkoitetut pihdit, joilla voitiin käytännössä varmasti osoittaa ruumis kuolleeksi.
Paul Barberin mukaan vampyyriruumiit osoittivat merkkejä alkavasta mätänemisestä. Ruumiit turposivat kun kaasut kertyivät vartaloon ja lisääntynyt paine pakotti veren vuotamaan nenästä ja suusta. Tämä sai vartalon näyttämään "pullealta" ja "punertavalta" – muutoksia, jotka olivat kaikki erityisen silmiinpistäviä, jos henkilö oli ollut kalpea tai laiha eläessään. Joskus kun avattiin hautoja, jossa epäiltiin olevan vampyyri, havaittiin hautojen olevan tyhjiä. Tästä pääteltiin, että vampyyri oli noussut haudasta imeäkseen verta. Tällaisista haudoista kalmot oli useimmiten todennäköisesti vienyt kalmovaras.
Vampyyri-nimitystä käytetään yleisesti myös veri­vampyyrien heimoon (Desmodontidae) kuuluvista lepakoista, joiden on myös katsottu liittyvän vampyyrimyytteihin.
Kirjallisuudessa
thumb|220px|Kirjailija Anne Rice tunnetaan muun muassa Vampyyrikronikat-kirjasarjastaan.
thumb|220px|Bela Lugosi elokuvassa Dracula (1931)
thumb|220px|Nuori mielenosoittaja vampyyrimeikissä. John Polidori julkaisi Englannissa New Monthley Magazinessa vuonna 1819 The Vampyre -novellinsa. Se oli ensimmäinen moderni vampyyrikertomus, ja se kertoi tarinan verenhimoisesta lordi Ruthvenista. George Byron saattoi olla novellin ideoija.
Englanninkielisen kirjallisuuden ulkopuolella tunnettuja varhaisia vampyyritarinoita ovat muun muassa Nikolai Gogolin Mirgorod – kokoelmassa ilmestynyt Viy vuodelta (1835) ja Guy de Maupassantin Le Horla (1886). Viy on suomennettu 1966 nimellä Maahisten valtiatar. Aleksei Tolstoin novelleista Upyr ilmestyi ensimmäisenä 1841.
Suomalaista vampyyrikirjallisuutta edustaa Juha-Pekka Koskisen Paholaisen vasara. Koskisen kirjassa Vlad Seivästäjän autenttinen historia on kiinteä osa tarinaa, jossa on kauhu- ja jännityselementtien lisäksi vahva psykologinen jännite.
Elokuvissa
Varhainen vampyyrielokuva oli vuoden 1922 saksalainen mykkäfilmi Nosferatu. Erityisesti Dracula-rooleista tuli tunnetuksi Bela Lugosi. Myöhemmin brittiläinen Hammer Film kuvasi kahdeksan Dracula-elokuvaa, joista kuudessa näyttelee pääosaa Christopher Lee. Mikään Hammerin tuottamista elokuvista ei ollut uskollinen Stokerin romaanille. Tom Holland ohjasi 1985 kaupunkimiljööseen modernisoidun Kauhun yön, jossa vampyyria näytteli Chris Sarandon.
Francis Ford Coppola ohjasi 1992 Bram Stokerin romaanille hieman uskollisemman filmatisoinnin Bram Stokerin Dracula. Elokuva sai ristiriitaisen vastaanoton. Vuonna 1994 julkaistiin Anne Ricen kirjan pohjalta tehty Veren vangit, jonka pääosissa ovat Tom Cruise ja Brad Pitt. Vampyyreitä voi nähdä myös venäläisessä elokuvassa Night Watch – yövahti ja sen jatko-osissa sekä ruotsalaisessa elokuvassa Ystävät hämärän jälkeen, joka sijoittuu 1970-luvun lähiömiljööseen.
2003 julkaistussa Herrasmiesliiga elokuvassa esiintyi naisvampyyri Wilhelmina ”Mina” Harker.
Vuonna 2012 julkaistiin vampyyri-elokuva Dark Shadows. Se kertoo vampyyrista, joka vapautuu arkustaan oltuaan siellä yli 200 vuotta. Sarjan pääosaa esittää Johnny Depp.
Vampyyrit ovat keskeisessä osassa suositussa Twilight-elokuvasarjassa.
Televisiossa
Suomen televisiossa vampyyrifiktiota ovat edustaneet muun muassa sarjat Buffy, vampyyrintappaja ja Angel sekä vuosina 1966–1971 tehty kauhusaippuasarja Dark Shadows, josta tehtiin vuonna 1991 uusi, 12-osainen sarja Yön vampyyrit. Hyvin tunnettu vampyyriaiheisten televisiosarjojen joukossa on yhdysvaltalainen True Blood (2008–2014). Nuorille suunnattuja vampyyrisarjoja ovat puolestaan Teinidracula ja vuonna 2010 ensiesityksensä saanut Vampyyripäiväkirjat. Lisäksi vuosina 2008–2013 ensimmäisen kerran esitetyssä brittiläisessä sarjassa Being Human osa hahmoista on vampyyreja.
Idar Kristiansen
Idar Kristiansen (1932 Honningsvåg, Norja – 1985) oli norjalainen kirjailija. Hänen romaaniensa aiheena on Pohjois-Norja. Merkittävin on neliosainen sarja, joka ilmestyi suomeksi 1984 yhtenä niteenä Polut johtavat merelle. Romaanien lisäksi hän kirjoitti runoja ja dokumenttiteoksen Korstog mot Kautokeino (1970).
Dmitri Vasiljev (mäkihyppääjä)
250px|thumb|Dmitri Vasiljev Dmitri Viktorovitš Vasiljev (, s. 26. joulukuuta 1979 Ufa, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen mäkihyppääjä. Vasiljev on kilpaillut maailmancupissa vuodesta 1999 lähtien ja on ollut palkintopallilla yhdeksän kertaa, muttei ole voittanut osakilpailua kertaakaan. Kaudella 2008–2009 hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa viidenneksi.
Vasiljevin henkilökohtainen pituusennätys on 228 metriä, jonka hän hyppäsi Planican lentomäestä vuonna 2005. Vassiliev hyppäsi Vikersundin lentomäen karsinnassa 254 metriä, joka on pisin koskaan hypätty hyppy. Hän kuitenkin kaatui hyppynsä eikä se kelvannut maailmanennätykseksi.
Vasiljev oli Sapporon MM-kilpailuissa 2007 suurmäessä seitsemäs, normaalimäessä kymmenes ja joukkuekilpailussa kuudes. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui suurmäessä seitsemänneksi ja normaalimäessä kymmenenneksi. Torinon olympialaisissa 2006 hän sijoittui kymmenenneksi normaalimäessä, 17:nneksi suurmäessä ja kahdeksanneksi joukkuekilpailussa. Parhaat joukkuekilpailusaavutukset ovat Oberstdorfin MM-kisoista 2005, jolloin Venäjän joukkue oli normaalimäen joukkuekilpailussa viides ja suurmäen joukkuekilpailussa kuudes. Lentomäen MM-kisoissa Vasiljev on ollut henkilökohtaisessa kilpailussa kahdeksas 2014 sekä joukkuekilpailussa seitsemäs vuosien 2004 ja 2006 kisoissa.
Vasiljev kärsi kahden vuoden kilpailukiellon jäätyään kiinni urheilussa kiellettyjen diureettien käytöstä Keski-Euroopan mäkiviikolla 2000–2001. .
Katri Läike
Katri Anneli Läike (s. 22. elokuuta 1967 Turku) on suomalainen, olympialaisissakin kilpaillut purjehtija. Uuteen-Seelantiin muutettuaan hän kilpaili pyöräilijänä.
Läike sijoittui olympialaisten purjehduksen 470-luokassa Anna Slunga-Tallbergin kanssa kymmenenneksi Barcelonassa 1992. Maailmanmestaruuskilpailuissa he sijoittuivat samana vuonna neljänneksi. Vuonna 1990 he voittivat Pohjoismaiden mestaruuden.
Läike edusti seuratasolla Lahden Purjehdusseuraa.
Läike muutti Uuteen-Seelantiin vuonna 1992. Siellä hän kilpaili pyöräilyssä.
Esko Antola
Esko Mikael Antola (s. 18. tammikuuta 1947 Angelniemi) on suomalainen valtiotieteen tohtori (1980) Turun yliopistosta. Vuosina 1996–2003 hän toimi Jean Monnet -professorina Turun yliopistossa. Vuosina 2003–2007 hän johti samassa yliopistossa toiminutta Jean Monnet Centre of Excellence -keskusta toimien samalla henkilökohtaisena Jean Monnet -professuurina (Jean Monnet Chair ad personam). Vuosina 2007–2010 Antola toimi Centrum Balticum -keskuksen johtajana ja Centrum Balticum –säätiön asiamiehenä. Hän jäi tehtävästä eläkkeelle vuonna 2011.
Antola on perehtynyt tutkimustensa kautta erityisesti Euroopan unioniin. Hän on toiminut asiantuntijana valtionhallinnossa, elinkeinoelämässä ja tiedotusvälineissä. Antola on ollut jäsen monissa EU:hun liittyvissä koti- ja ulkomaisissa työryhmissä ja hankkeissa.
Antola sai professorin arvonimen vuonna 2012.
Jarl Lundqvist
Jarl Frithiof Lundqvist (15. elokuuta 1896 Helsinki – 23. syyskuuta 1965 Helsinki ) oli jääkärikenraaliluutnantti, joka toimi Suomen ilmavoimien komentajana vuosina 1932–1945, mukaan lukien koko toisen maailmansodan ajan, sekä va. puolustusvoimain komentajana vuosina 1945–1946.
Perhetausta
Lundqvistin vanhemmat olivat pankinjohtaja August Lundqvist ja Ingeborg Nielsen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Hildur Emilia Wileniuksen kanssa, josta hän erosi vuonna 1943 ja avioitui uudelleen vuonna 1944 May Helena Helanderin (ent. Eklund) kanssa.
Opinnot
Lundqvist kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1914 ja liittyi Nylands Nationiin. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuonna 1914. Hän suoritti tykistön ampumakoulun vuonna 1920 ja kävi Ranskassa Fontainebleaussa tykistökoulun (École militaire de l'artillerie de Fontainebleau) vuosina 1920–1921 sekä suoritti ylemmän päällystön kaasusuojelukurssin vuonna 1927. Hän sai tykistön jatkokoulutusta tykistötaktiikassa vuonna 1928 Ranskassa Metzissä (Centre d'études tactiques d'artillerie de Metz). Ranskan sotakorkeakoulun hän kävi vuosina 1928–1930 ja suoritti jatko-opintoja Ranskassa vuonna 1934 (École d'aviation d'Avord). Lundqvist teki opintomatkan Ruotsiin vuonna 1933 seuraamaan syöksypommituskokeita Boforsissa. Vielä samana vuonna hän teki opintomatkan Englantiin missä hän seurasi muun muassa Hendonin lentonäytöstä. Edelleen hän teki opintomatkoja yhdistettynä koulutus- ja hankinta-asioihin Ranskaan, Hollantiin, ja Englantiin vuonna 1934 ja Saksaan vuonna 1935 sekä Englantiin vuosina 1935 ja 1937.
Suomen sisällissota
Lundqvist astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 11. helmikuuta 1918 vannottuaan ensin sotilasvalan ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksen Suomen valkoiselle armeijalle. Tässä tilaisuudessa hänet ylennettiin yliluutnantiksi. Hän saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi Jääkäritykistön adjutantiksi ja 21. maaliskuuta 1918 alkaen Jääkäritykistön 1. patterin päälliköksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Messukylässä ja Tampereella. Tampereen valtauksen jälkeen hänet siirrettiin tykistön uudelleen järjestelyn yhteydessä muodostetun Jääkäritykistöprikaatin esikuntapäälliköksi ja otti osaa siinä tehtävässä Viipurin valloitukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika
Lundqvist määrättiin sisällissodan jälkeen 13. heinäkuuta 1918 alkaen Suomen tykistökoulun upseerikokelaspatterin päälliköksi, josta hänet nimitettiin patteriston komentajaksi 20. elokuuta 1918 Kenttätykistörykmentti l:n I patteristoon. Patteriston komentajan paikalta hänet siirrettiin 5. lokakuuta 1921 alkaen Kenttätykistön aliupseerikoulun johtajaksi. Aliupseerikoulun johtajan paikalta hänet nimitettiin komentajaksi 4. elokuuta 1922 alkaen Jääkäritykistörykmenttiin. Hänen uransa jatkui nimityksillä 23. lokakuuta 1923 tykistön tarkastajan apulaiseksi ja myöhemmin Kenttätykistön ampumakoulun johtajaksi. Seuraavaksi hänet siirrettiin 18. syyskuuta 1924 kenttätykistörykmentti 3:n komentajaksi.
Lundqvist muistetaan myös Kenttätykistön ampumaohjesäännön ja Kenttätykistön koulutusohjesäännön laatijana, jotka säännöt otettiin virallisesti käyttöön vuonna 1924.
Ilmavoimien komentajaksi
Tykistöstä Lundqvist siirtyi ilmavoimiin 8. syyskuuta 1932, kun hänet nimitettiin edellä mainittuna päivänä Ilmavoimien komentajaksi. Hän oli Mannerheimin valinta ilmavoimien komentajaksi. Ranskassa saatu koulutus, ansiot tykistörykmentin komentajana sekä henkilökohtaiset ominaisuudet tuotiin esille nimityksen perusteluissa. Ilmavoimia Lundqvist ei komentajana aloittaessaan vielä juurikaan tuntenut.
Lentokaluston kehittäjä
Se, että Ilmavoimien komentaja oli maavoimista ja konehankintojen painotukset olivat vielä 1930-luvun puolivälissä nopeissa pommikoneissa (douhetismi) eivät olleet yhteydessä toisiinsa, vaan pommikoneet ilmavoimien ytimenä oli tuon ajan trendi maailmanlaajuisesti. Hän käytti paljon asiantuntijoita lentokonevalinnoissa, mutta asiantuntijoita ei Suomessa vielä ollut kovin monta eikä riippumattomia asiantuntijoita lainkaan.
Valtion lentokonetehtaan (VL) ja ilmavoimien kehitys hänen kautensa alussa oli merkki hänen kyvystään ajaa aselajinsa asiaa. Toisaalta VL nähtiin poliitikkojen mielessä keinona työllistää suomalaisia ja vähentää ulkomaan valuutoilla tehtäviä ostoja. VL pystyi sodan oloissa korjaamaan suuren määrän lentokoneita, mutta sen kapasiteetti rajoittui lisenssituotantoon, ja siinäkin kokometallikoneet olivat tuotantomahdollisuuksien ulkopuolella. Tämä rajoitti ilmavoimien konevalintoja.
Sota-ajan komentaja
Talvisodan syttyessä Lundqvist työskenteli esikuntineen ilmavoimien komentajana Päämajassa.
Talvisodan ja jatkosodan aikana ilmavoimien toiminta oli lentorykmenttien sijoittelun jälkeen taktista – pääpaino oli hävittäjätorjunnassa ja lentotiedustelussa.
1941 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi.
Pommituksiin Suomen ilmavoimat lähtivät Neuvostoliiton suurhyökkäysten aikoina 1939–1940 ja 1944. Offensiivisista pommituksista suurin oli Lavansaaren pommitus, josta – sen suurten konemenetysten takia – Lundqvist sai nuhteet ylipäälliköltä.
Hävittäjätorjunnassa ilmavoimat venyi suorituksiin, joita vastaaviin pystyi vain Saksa ja Japani. Tässä Utin hävittäjälentue oli toiminut 1920-luvulta alkaen määrätietoisena kehittäjänä. Hävittäjälentäjä E. Magnusson ja useat koelentäjät testasivat monia eurooppalaisia hävittäjälentokoneita 1930-luvun puolivälistä alkaen. Oikean konetyypin, joka soveltuu arktisiin oloihin ja Suomen puolustusbudjettiin ja joka on tehokas sotakone, valinta oli hyvin vaikeaa. Parhaita konetyyppejä ei lainkaan myyty, huonoja myytiin sitäkin voimallisemmin. Se mikä vaikutus komentajalla oli ilmavoimien myöhäiseen torjuntahävittäjävarusteluun, on jäänyt ilmasotaa koskevissa kirjoissa käsittelemättä.
Länsimielinen tai saksalaisvastainen?
Hänellä oli 1930-luvulta alkaen läheinen yhteys Ruotsin ilmavoimien komentajaan, joka oli myös tykistön kasvatteja (pioneeri). Yhteys Ruotsiin vaikutti Suomen ilmavoimien konehankintoihin maan varustautuessa toiseen maailmansotaan, mutta tuskin kovin negatiivisesti, koska Ruotsilla oli 1930-luvulla samanlaisia vaikeuksia hankkia suorituskykyisiä lentokoneita.
Lundqvistin tykistökursseista Ranskasta on vedetty oikein tai väärin johtopäätös, että hän oli enemmän englantilais- ja ranskalaismielinen kuin saksalaismielinen toisessa maailmansodassa. Tykistötaustansa ansiosta ja teknillisen aselajin johtajana hän on voinut oivaltaa Saksan häviävän sodan aiemmin kuin moni muu Suomessa. Tykistössä suuret määrät kalustoa, ammuksia ja kaatuvaa miehistöä ratkaisevat, kuka voittaa. Ilmasodassa ratkaisee kaluston ja miehistön laatu.
Sodan aikana hänen ja Luftwaffen yhteysupseeri Nordenskjöldin väliset suhteet olivat kireät, mutta syy oli ymmärrettävä: Kolmas valtakunta lupaili kalustoa, mutta toimitti Bf 109 -hävittäjiä Suomelle myöhään ja vähän, ja kalustohukan korvauskin tapahtui vain poliittisen painostuksen alla. Etenkin keväällä 1944 Lundqvistin ja Saksan ilmailuasiamies majuri Nordenskjöldin välit olivat katkeamispisteessä: Nordenskjöld oli vuosia puhunut, miten Saksa aseistaa ilmavoimat ja huhtikuussa 1944 Hitlerin painostustoimena rauhaa haluavaa Suomea kohtaan asetuonti katkesi kokonaan, kunnes presidentti Ryti teki ns. Ribbentrop-sopimuksen.
Arvio ja toiminta sodan jälkeen
Lundqvist oli Carl Seberin, jonka kausi oli hyvin lyhyt, ja Arne Somersalon, jonka komentajuus keskeytyi, ohella vuoteen 1945 asti ainoa ilmavoimia kehittänyt komentaja. Vasta 1960-luvulla ilmavoimat pääsivät kehittämään kalustoaan samalla tavalla kuin 1930-luvun puolivälissä.
Lundqvist toimi 2.7.1945–3.6.1946 Puolustusvoimain va. komentajana, ilmeisesti Mannerheimin valintana tähän tehtävään. Hän joutui eroamaan virasta jouduttuaan selkkaukseen Mannerheimin kanssa. Lundqvist yritti komentajana painostaa kolmisenkymmentä ansioitunutta upseeria eroamaan pitäen näitä ilmeisesti neuvostovastaisina, joukossa muun muassa kaksinkertainen Mannerheim-ristin ritari, kenraalimajuri Pajari. Hän oli itse omaksunut uuden ulkopoliittisen, Neuvostoliitto-myönteisen linjan ja ajoi puolustusvoimien ”demokratisoimista” sekä muun muassa kehotti upseereita liittymään Suomi–Neuvostoliitto-seuraan. Hän kuitenkin ylitti valtuutensa, koska upseerien nimittäminen ja erottaminen oli vain Tasavallan presidentin ja ylipäällikön eli marsalkka Mannerheimin oikeus. Mannerheim ei Lundqvistin menettelyä hyväksynyt. Mannerheimin erottua presidentin virasta keväällä 1946 Lundqvist yritti saada upseerien erottamisvaatimuksilleen tukea uudelta presidentiltä J. K. Paasikiveltä sekä maan hallitukselta, mutta turhaan. Tämän jälkeen Lundqvistille ei jäänyt muuta mahdollisuutta kuin itse erota tehtävistään.
Lundqvistin toiminta ”uuden suunnan” puolustusvoimain komentajana aiheutti sen, että hän joutui upseeritoveriensa hyljeksimäksi. Hänen katsottiin rikkoneen upseerikunnan keskinäisen solidaarisuuden. Hän eli loppuikänsä eristyneenä eikä koskaan kirjoittanut muistelmia.
Kourítes
Kourítes (myös Kurítes; virallisesti Δημοτική Ενότητα Κουρητών, Dimotikí Enótita Kouritón) on yksi Amárin kunnan kunnallisyksiköistä ja entinen itsenäinen Kreikan kunta. Se sijaitsee Réthymnon alueyksikössä Kreetan alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 3 058 (vuonna 2011).
Kourítes käsittää Amárin kunnan itäosan Kreetan saaren eteläisissä keskiosissa. Kunnallisyksikön suurin asutus on Fourfouráksen kylä. Sen alueella sijaitsee myös muun muassa Apodoúloun kylä, joka tunnetaan minolaisen asutuksen arkeologisesta kohteesta. Kourítes oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Amárin kunnaksi yhdessä Sývritoksen kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat
Kouríteen kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
Eliittikisat 2015
Eliittikisat järjestetään vuonna 2015 viidellä paikkakunnalla: Lahdessa, Lapinlahdella, Joensuussa, Kuortaneella ja Tampereella.
Lahti
Lahden eliittikisat järjestettiin 14. kesäkuuta 2015.
Miehet
Lapinlahti
Lapinlahden eliittikisat järjestettiin 19. heinäkuuta 2015.
Miehet
Naiset
Joensuu
Joensuun eliittikisat järjestettiin 23. heinäkuuta 2015.
Miehet
Kuortane
Kuortaneen eliittikisat järjestettiin 8. elokuuta 2015.
Miehet
Naiset
Tampere
Tampereen eliittikisat järjestettiin 5. syyskuuta 2015. Miesten ja naisten kuulantyöntö käytiin jo 4. syyskuuta Tampereen Keskustorilla.
Miehet
Naiset
Severus II
thumb|Flavius Valerius Severus roomalaisessa kolikossa. Flavius Valerius Severus (k. 16. syyskuuta 307) oli Rooman keisari 306–307.
Severus oli illyrialainen sotilas, jonka Galerius nimitti vuonna 305 caesariksi. Severus sai hallittavakseen Italian ja Pohjois-Afrikan. Kun Constantius I Chlorus kuoli 306, Galerius nimitti Severuksen valtakunnan länsiosan augustukseksi.
Kun Maxentius kaappasi vallan Roomassa vuonna 307, Galerius lähetti Severuksen kukistamaan häntä. Aiemmin Maxentiusta palvelleista Severuksen joukoista suurin osa karkasi ja vaihtoi puolta. Epätoivoinen Severus joutui vetäytymään Ravennaan, missä hän antautui Maxentiukselle.
Northumbria
thumb|120px|left|Northumbrian lippu. thumb|Northumbrian alue vuonna 802. thumb|Northumbrian laajeneminen vuosina 600–700. Northumbria oli pohjoisin anglien varhaiskeskiaikaisista kuningaskunnista Ison-Britannian saarella. Se käsitti nykyisen Englannin koillisosan ja Skotlannin kaakkoisosan ja ulottui Humberin estuaarista Forthin vuonoon. Alue liitettiin myöhemmin osaksi viikinkien Danelagenia. Nykyaikana Northumbrialla tarkoitetaan usein Koillis-Englantia (esimerkiksi Northumbrian yliopisto Newcastlessa).
Northumbria muodostettiin yhdistämällä Bernician ja Deiran kuningaskunnat. Bernicia käsitti alueen Teesjoen pohjoispuolella ja Deira vastasi suunnilleen nykyajan Yorkshireä. Ensimmäinen yhdistyminen tapahtui Bernician kuninkaan Aethelfrithin valloittaessa Deiran noin vuonna 604. Aethelfrithia seurasi Edwin, jonka kuoltua 632 Northumbria jakautui jälleen kahtia Osricin hallitessa Deiraa ja Eanfrithin Berniciaa. Sekä Osric että Eanfrith kaatuivat taisteluissa seuraavana vuonna Cadwallonin hyökättyä heidän alueilleen.
Oscricia ja Eanfrithia seurasi kuningas Oswald, joka löi Cadwallonin Heavenfieldin taistelussa noin vuonna 634. Northumbrian kuningas Oswald sai surmansa Maserfieldin taistelussa Pendan johtamia mercialaisia vastaan vuonna 642. Oswaldia seurasi Oswiu, joka joutui jakamaan kuningaskunnan Deiran kuninkaiden kanssa, kunnes kukisti Pendan Winwaedin taistelussa vuonna 655. Oswiusta tuli myös Mercian hallitsija. Mercia kuitenkin menetettiin 650-luvulla Pendan pojan Wulfheren johtamassa kansannousussa.
Vuodesta 867 suurta osaa Northumbriaa hallitsivat tanskalaiset. Jorvikin kuningaskuntaan kuului suunnilleen vanha Deiran kuningaskunnan alue, Bernician jaarlit näyttävät säilyttäneen jonkinlaisen itsenäisyyden.
Bernician ja samalla entisen Northumbrian kuningaskunnan pohjoisin osa, Lothian, jossa myös Edinburgh sijaitsee, liitettiin Skotlantiin vuonna 1018.
Pängätsalo
Pängätsalo on Keiteleen saari pääosin Vesannossa sekä osittain Äänekosken ja Konneveden alueella. Se on Suomen sisävesien 31. suurin saari, ja sen pinta ala on 17 km². Lounaispuolisesta Konneveteen kuuluvasta mannerrannasta saaren erottaa Murtosalmi. Pängätsalossa on yksi lampi, Rintainlampi. Kesäisin Pängätsaloon kulkee lossi, ja talvella sinne pääsee jäätietä.
Lähteet
62.839°N, 26.2105°W
Antti Tuuri
Antti Elias Tuuri (s. 1. lokakuuta 1944 Kauhava ) on palkittu suomalainen kirjailija. Hänet tunnetaan kotimaakuntaansa Etelä-Pohjanmaata kuvaavista kirjoistaan. Tuuri on myös kirjoittanut useita Äitini suku -sarjaan kuuluvia kirjoja, joissa kerrotaan Yhdysvaltoihin muuttaneiden suomalaisten kertomuksia. Lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu kuunnelma- ja elokuvakäsikirjoituksia, oopperalibrettoja, elämäkertoja ja historiikkeja.
Tuuri sai Finlandia-palkinnon 1997 teoksestaan Lakeuden kutsu. Vuonna 1985 Tuurille myönnettiin Suomen Leijonan ritarikunnan Pro Finlandia -mitali. Samana vuonna hänelle myönnettiin myös Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto Pohjanmaa-sarjan ensimmäisestä teoksesta Pohjanmaa. Vuonna 2009 Tuuri sai Aleksis Kiven palkinnon. Tuuri on myös suomentanut islantilaisia saagoja, mistä tunnustuksena maan presidentti Vigdís Finnbogadóttir luovutti hänelle vuonna 1983 Islannin Haukan ritarikunnan ristin. Vuonna 2022 Tuurille myönnettiin Suomen Leijonan Komentajamerkki.
Nuoruus ja opinnot
Tuuri aloitti vuonna 1951 kansakoulun Kauhavalla. Hänen luokkatovereihinsa kuului muun muassa Jukka Kemppinen. Ylioppilaaksi hän valmistui Vimpelin yhteiskoulusta 1963 ja graafisen alan diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1972. Teekkareiden Äpy-lehti oli hänen ensimmäisiä julkaisualustojaan. Opiskeluaikanaan Tuuri työskenteli Saksassa.
Tuuri toimi Suomen Talkin tutkimusinsinöörinä 1972–1973, oululaisen sanomalehti Kalevan kirjapainon teknisenä johtajana 1973–1978, Wärtsilän painokoneosaston myyntipäällikkönä 1978–1979 sekä Wihurin omistaman Sanduddin tapettitehtaan teknisenä johtajana 1979–1980. Hän oli Insinöörijärjestöjen koulutuskeskuksen toimitusjohtajana 1980–1982 ja Otavan kehitysjohtajana 1982–1983. Vuonna 1983 hän ryhtyi kokopäiväiseksi kirjailijaksi.
Tuuri on sukupolvensa näkyvimpiä ja arvostetuimpia kertojia. Hänen varhaisessa tuotannossaan huomio kiinnittyi sanonnan tarkkuuteen ja niukkuuteen, joka toi joskus mieleen toisen diplomi-insinöörin, Antti Hyryn. Myöhemmin hänen tyylinsä tunnusmerkiksi on kohonnut pinnanalainen rikkaus, joka ilmenee joskus nasevina ”kirveen iskuina”, ja usein jonkin verran verhottuna huumorina tai satiirina. Tuuri on monissa julkisissa esiintymisissään kertonut kaunokirjallistenkin teostensa takana olevasta runsaasta ja huolellisesta taustatyöstä ja haastatteluista, joiden tuloksena on tarkkaa ja uskottavaa kerrontaa.
Hänen kirjansa Talvisota myi aikoinaan yli 100 000 kappaletta. 2020-luvulla hänen on ollut tyytyminen noin 5 000 kappaleen myyntilukemiin.
Tuurin teosten pohjalta on tehty useita elokuvia. Pekka Parikka ohjasi vuonna 1988 hänen romaaniinsa perustuvan elokuvan Pohjanmaa sekä vuonna 1989 samannimiseen Tuurin romaaniin perustuvan elokuvan Talvisota. Lauri Törhönen teki vuonna 1990 elokuvan Ameriikan raitti. Olli Saarela ohjasi vuonna 1999 lähinnä romaaniin Elämä isänmaalle pohjautuvan elokuvan Rukajärven tie ja Ilkka Vanne vuonna 2000 Lakeuden kutsun, joka perustuu Pohjanmaa-sarjan viimeiseen teokseen sekä viimeisimpänä Antti-Jussi Annila vuonna 2017 Ikitien. Tuuri on myös itse useasti toiminut mukana filmattujen romaaniensa käsikirjoitustyössä (Talvisota, Pohjanmaa, Lakeuden kutsu, Rukajärven tie, Ikitie). Tämän lisäksi Tuuri on myös kirjoittanut Pekka Parikan ohjaaman TV-sarjan Hunajan maku (1993) sekä sotasyyllisyysoikeudenkäynneistä kertovan TV-sarjan Tuomitut (1995) ja lähes sata kuunnelmaa. Hänen kirjojaan on käännetty kuudelletoista kielelle.
Hän on Suomen viimeinen ammattikirjailija, joka kirjoittaa mekaanisella kirjoituskoneella.
Tuurin tytär Hanna Tuuri on myös kirjailija.
Ray Conniff
thumb|right|Ray Conniff Joseph Raymond ”Ray” Conniff (6. marraskuuta 1916 – 12. lokakuuta 2002) oli Grammy-palkittu yhdysvaltalainen viihdemuusikko, pasunisti ja yhtyeenjohtaja. Hän tuli tunnetuksi big bandiä ja sanatonta lauluyhtyettä yhdistävistä, swing-tyyliin tehdyistä levytyksistä suosituista hiteistä, kuten ”We Wish You a Merry Christmas” ja ”Somewhere My Love”. Hän teki orkestereineen ja lauluyhtyeineen 53 menestysalbumia vuosien 1957 ja 1974 välillä, ja kaikkiaan uransa kuluessa yli sata albumia.
Conniff syntyi Massachusettsissa ja oppi isältään pasuunansoiton taidon. Hän perusti ensimmäisen yhtyeensä jo junior high schoolissa ja opiskeli sovittamista kirjekurssin avulla. Valmistuttuaan high schoolista Conniff muutti Bostoniin, jossa hän liittyi Dan Murphy’s Musical Skippers -yhtyeeseen. Pari vuotta myöhemmin vuonna 1936 hän siirtyi Hank Biaginin yhtyeeseen ja muutti New Yorkiin, jossa hän soitti ensin Bunny Beriganin ja sitten Bob Crosbyn ja Artie Shawin orkestereissa, samalla kun opiskeli Juilliardissa.
Conniff turhautui, kun swing-tyyli joutui tekemään tilaa bebop-jazzille 1940-luvun lopulta alkaen ja työskenteli vuosia musiikkielämän ulkopuolella. Hän tutki populaarimusiikkia ja sen kaupallista menestystä. Vuonna 1954 hän soitti pasuunaa televisioyhtiöiden ABC ja NBC studio-orkestereissa ja sai 1955 paikan Columbia Recordsin sovittajana ja kapellimestarina. Tämä työ tuotti useita hittejä muun muassa Johnnie Raylle, Guy Mitchellille, Frankie Lanelle, Johnny Mathisille ja Marty Robbinsille.
Conniffin omalla nimellä tehty levytysura sai alkunsa vuoden 1956 albumista ’S Wonderful!, joka koostui popstandardien swing-sovituksista big bandille ja sanattomasti hyräilevälle kuorolle. Perusresepti oli, että miesäänet tuplaavat pasuunastemmaa ja naisäänet trumpettistemmaa. Tätä seurasivat samoilla aineksilla tehdyt albumit ’S Marvelous (1957) ja ’S Awful Nice (1958), jotka kaikki nousivat albumilistan kymmenen myydyimmän joukkoon. Vuonna 1959 Conniff perusti oman lauluyhtyeen The Ray Conniff Singers.
Conniff julkaisi lauluyhtyeineen 1960-luvulla vähintään kolme albumia vuodessa, joista yksi oli usein joululevy. Sanatonta laulua käyttävät levyt menestyivät Pohjois-Amerikan markkinoiden lisäksi hyvin myös Britanniassa ja Etelä-Amerikassa, jonka markkinoille hän levytti sinne erityisesti suunnattuja albumeja.
Conniff levytti Columbialle aina vuoteen 1995 asti ja siirtyi sitten omalle Ivy Music -⁠levymerkilleen, jonka jakelusta huolehti PolyGram. Vuonna 1997 hän julkaisi sadannen albuminsa I Love Movies.
Tasapainopolitiikka
Tasapainopolitiikka on erityisesti vähemmistöhallituksiin liittyvä käsite. Tasapainopolitiikkaa käyttävä hallitus hankkii tilapäisin sopimuksin tärkeisiin parlamenttiäänestyksiin enemmistön tasapainoilemalla muiden puolueiden kanssa. Tätä taktiikkaa käytti tuloksekkaasti Ruotsin pääministeri Carl Gustaf Ekman 1920- ja 1930-luvulla. Tasapainopolitiikalla voidaan tarkoittaa myös Wienin kongressissa vuonna 1815 syntynyttä ruhtinas Klemens von Metternichin luomaa Euroopan suurvaltojen voimatasapainoa. Tästä käytetään myös nimeä tasapainoperiaate.
Ekman toimi Ruotsin pääministerinä vuosina 1926–1928 ja 1930–1932. Hänen tasapainopolitiikkansa mukaisesti hallitus liittoutui vuoroin oikeiston, vuoroin vasemmiston kanssa. Taktiikan avulla Ekman piti hallituksen pystyssä, vaikka sen parlamentaarinen pohja oli huomattavan kapea. Hallituspuolueilla oli toisessa kamarissa vain 20–50 paikkaa yli 300:sta. Myöhempi Ruotsin pääministeri Ola Ullsten 1978–1979 käytti tasapainopolitiikkaa opposition porvaripuolueita ja sosaalidemokraatteja vastaan erityisesti energiapolitiikassa.
Tasapainopolitiikan huono puoli on, että sitä käyttävä puolue saa voimakkaamman aseman kuin mihin sen vaalikannatus oikeuttaisi. Sen estämiseksi voivat suuret puolueet muodostaa koalitiohallituksia.
Pentti Kahma
Kahma voitti kiekonheitossa EM-kultaa Roomassa 1974 tuloksella 63,62. EM-kisoissa Helsingissä 1971 ja olympialaisissa Montrealissa 1976 hän oli kuudes. Suomen mestaruuden Kahma voitti seitsemän kertaa, vuosina 1970, 1971, 1973–1976 ja 1978.
Parhaan tuloksensa 66,82 Kahma heitti Modestossa 24. toukokuuta 1975. Maailmantilastossa kausilla 1973–1976 Kahma oli sijoilla 4, 5, 5 ja 6.
Gillam
Gillam on noin 1 300 asukkaan kylä Manitoban provinssissa Kanadassa Thompsonin ja Churchillin välisen Hudson Bay Railwayn sekä Nelsonjoen varrella. Gillamissa sijaitsee myös vesivoimala.
Provinssin hallitus perusti Gillamin kylän ja hallintoalueen 1960-luvun puolivälissä vesivoimatuotannon kehittämishankkeen yhteydessä. Hallintoalueen koko on 1 988,51 km², joten Gillamin kylä on pinta-alaltaan Kanadan viidenneksitoista suurin asutuskeskus.
Kylän pinta-alasta suurin osa on asumatonta ja kehittämätöntä metsää, jota halkovat vain purot, joet ja järvet. Alue on pääosin tiheän mäntymetsän peitossa. Kolme provinssin suurimmista vesivoimaloista, Kettlen, Long Sprucen ja Limestonen vesivoimalat, sijaitsevat kylän alueella.
Suurin osa kylän väestöstä työskentelee vesivoimalat omistavan sähköntuotantoyhtiö Manitoba Hydron palveluksessa. Kylässä on pieni ostoskeskus, pienyrityksiä, rautatieasema sekä Kanadan ratsupoliisin toimisto.
Gillamissa sijaitsee myös Fox Lake First Nation -intiaanireservaatti. Reservaatin asukkaat ovat aluetta ennen asuttaneiden cree-intiaanien jälkeläisiä. Suurin osa alkuperäiskansasta asuu joko kylässä tai reservaatin alueella läheisessä Birdin kylässä.
Aiheesta muualla
56.35°N, -94.7°W
Henrik Josef Gustaf Mechelin
Mechelinin vanhemmat olivat senaattori Henrik Adolf Mechelin ja Eugénie Joséphine Octavie Cathérine Tricot de Mouceaux ja puoliso vuodesta 1903 Walborg Elisabet Åkerlund. Mechelin tuli ylioppilaaksi Helsingissä, suoritti oikeustutkinnon 1887 ja sai varatuomarin arvon 1890. Hän oli senaatin kauppa- ja teollisuustoimituskunnan virkaatekevä protokollasihteeri 1906–1913 ja toimi sitten asianajajana Tampereella. Mechelin teki itsemurhan helmikuussa 1920.
M/S Gudingen
M/S Gudingen on vuonna 1980 valmistunut, Ålandstrafikenin operoima saaristolautta, joka liikennöi Ahvenanmaan saaristossa. Gudingen kulkee nykyisin kesällä Kökaristä Galtbyhyn, Korppooseen (2h 30 min) ja talvella Långnäsistä Kökariin (2h 40 min). Gudingen kulkee reitillään ympäri vuoden. Aluksessa on matkustajille varattu kahvila, jossa on käytettävissä WiFi-yhteys. M/S Skiftet on Gudingenin sisaralus.
Orotina
Orotina on Costa Rican Alajuelan maakunnassa sijaitsevan Orotinan kantonin pääkaupunki. Orotinan pinta-ala on 19,99 km² ja asukasluku 10 017 henkeä.
Kaupunki sijaitsee 229 metriä merenpinnan yläpuolella, suhteellisen tasaisella alueella Costa Rican vuoristoisella länsirannikolla. Orotinan sijainti on 26 kilometriä Tyyneltävaltamereltä ja 66 kilometrin päästä Costa Rican pääkaupungista San Josésta.
Orotina on tunnettu hedelmäkaupunkina. Orotinassa vietetään vuosittain hedelmäfestivaaleja, joissa on esillä ja myynnissä hedelmiä ja kasviksia ympäri maata.
Orotinan maaperä on hyvin hedelmällistä ja keskilämpötila on noin 30 celsiusta.
Ensihoitolääkäri
Ensihoitolääkäri on operatiivisesti toimiva lääkäri, joka työskentelee hoitolaitosten ulkopuolisessa ensihoidossa. Ensihoitolääkärin työnkuvaan kuuluu alueensa päivittäisten ensihoitotehtävien hoitoon osallistuminen joko fyysisesti potilaan vierellä tai telemetrisesti ohjaamalla muun tehtävään osallistuvan ensihoitohenkilöstön toimintaa.
Ensihoitolääkärien koulutus on lääkärin peruskoulutus sekä erikoistuminen johonkin soveltuvaan erikoisalaan. Käytännössä suurin osa ensihoitolääkäreistä on anestesiologian ja tehohoidon erikoislääkäreitä tai kyseiselle erikoisalalle erikoistumassa olevia.
Suomessa ensihoitolääkärin työnkuva on varsin uusi. Ensihoitolääkäreitä työskentelee ympärivuorokautisesti Suomessa yhteensä viidessä pelastushelikopterissa sekä muutamassa pelkästään maitse toimivassa lääkäriyksikössä. Ensihoidon erityispätevyys, myöhemmin ensihoitolääketieteen erityispätevyys, on ollut mahdollista suorittaa 22. helmikuuta 2001 lähtien. Varsinaisten ensihoitotehtävien lisäksi ensihoitolääkärien työnkuvaan kuuluu myös koulutus ja tutkimustoiminta. Koulutukseen kuuluu niin alueen hätäkeskusten kouluttaminen kuin muun ensihoitohenkilöstön kouluttaminen tehtävien välissä ja etenkin tehtävien aikana ns. bed-side-koulutuksena eli käytännön potilastyötä ohjaten.
Ensihoitolääkäri voi tutkia muun muassa ensihoidon vaikuttavuutta sekä vertailla eri hoitomuotoja. Aiemmin ensihoitoon liittyviä akateemisia tutkimuksia ei juurikaan ole tehty.
Ensihoitolääkäri ei tarkoita samaa kuin ensihoidon vastuulääkäri eivätkä ensihoidon vastuulääkärit ole välttämättä ensihoitolääkäreitä. Kuitenkin varsin monen sairaanhoitopiirin vastuulääkärit työskentelevät vuorollaan myös operatiivisena ensihoitolääkärinä alueensa lääkäriyksikössä.
Henry Brant
Henry Dreyfuss Brant (15. syyskuuta 1913 Montréal – 26. huhtikuuta 2008 Santa Barbara) oli Kaliforniassa vaikuttanut kanadalaissyntyinen nykytaidemusiikin säveltäjä. Hänen tuotantonsa edustaa lähinnä aleatorista musiikkia ja tilamusiikkia.
Brant syntyi Kanadassa yhdysvaltalaisten vanhempien perheeseen. Hän aloitti säveltämisen kahdeksanvuotiaana ja opiskeli aluksi McGill-konservatoriossa ja sen jälkeen vuosina 1929–1934 New Yorkissa. Hän opetti myöhemmin itse Columbian yliopistossa, Juilliard Schoolissa ja Bennington Collegessa. Vuodesta 1981 lähtien Brant asui Santa Barbarassa.
Brantin tunnettuja töitä ovat muun muassa Verticals Ascending ja Horizontals Extending. Hän voitti teoksellaan Ice Field vuonna 2002 Pulitzer-palkinnon.
Bodminin nummi
pienoiskuva|Bodminin nummea, taustalla siintää [[Brown Willy (417 m).]] Bodminin nummi ( on yli 200 neliökilometriä laaja ja maisemallisesti arvokkaaksi määritelty nummialue Cornwallissa Lounais-Englannissa. Se on ilmastoltaan lämpimin ja maaperältään märin nummi Isossa-Britanniassa. Kaksitoistatuhatta vuotta sitten paikalla oli vielä metsää, mutta nykyään alue on lähes puuton. Nummelle on rakennettu viisisataa taloa ja siellä laidunnetaan noin lammasta,  lehmää ja  hevosta.
pienoiskuva|vasen|upright=0.75|Cheesewring on jääkaudella syntynyt, 9 metriä korkea graniittimuodostuma. Nummen maisemaa hallitsevat aukeiden maiden ylle kohoavat graniittinyppylät (tors). Niistä tunnetuin lienee 417 metriä korkea Brown Willy, joka on Cornwallin korkein kohta. Ylängön suoalueilta kertyy vettä mataliin painanteisiin ja edelleen syviin jokilaaksoihin, joissa kasvaa tammimetsää.
Bodminin nummen tunnetuimpia maamerkkejä on Cheesewring, yhdeksän metriä korkea pino litteitä graniittilohkareita, jonka uskotaan syntyneen jäätikön ja eroosion muovaamana. Sen nimi tarkoittaa ’juustopuristinta’ ja viittaa samannimiseen (ja -näköiseen) laitteeseen, jota on käytetty juustonvalmistuksessa.
Useita kuningas Arthurin legendaan liittyviä tapahtumia on yhdistetty Bodminin nummeen. Trevethy quoit on 4,5 metriä korkea hautamonumentti, joka tunnetaan myös Kuningas Arthurin quoitina. Hauta ei kuitenkaan voi kuulua Arthurille, sillä se on rakennettu jo pronssikaudella. Nummella on myös Kuningas Arthurin sali ja Arthurin vuode. Bolventorin kylän lähistöllä sijaitsee Dozmery Pool, pohjattomana pidetty järvi, jonka ympäristö on ollut asutettu jo kivikaudella. Legendan mukaan Arthur sai Excaliburin järvessä asuvalta neidolta. Arthurin heitettyä henkensä Camlannin taistelussa sir Bedivere viskasi miekan takaisin järveen.
Vasili Keynäs
Vasili (Wasili, Waassila) Keynäs, sukunimi vuoteen 1897 Kondratjeff (3. huhtikuuta 1884 Vuokkiniemi, Vienan Karjala – 9. lokakuuta 1964 Helsinki) oli vienankarjalainen kansakoulunopettaja ja heimoaktivisti.
Keynään vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Kondratjeff ja Hoto Lipkin. Hän eli ensimmäiset vuotensa syntymäkylässään ja kävi siellä venäjänkielistä kyläkoulua. Keynäs muutti 9-vuotiaana sukulaistensa luokse Suomeen ja oli kauppa-apulaisena enonsa Lipkinin omistamissa kauppaliikkeissä Vöyrillä ja Munsalassa. Vuonna 1903 hän siirtyi Yhdysvalloissa siirtolaisena asuneen isänsä luokse ja asui sitten kesään 1907 saakka De Kalbissa Illinoisin osavaltiossa. Tässä kaupungissa asui paljon vienankarjalaisia siirtolaisia jotka olivat työssä sikäläisessä lankatehtaassa. Keynäs osallistui täällä raittiusseurojen toimintaan ja kun De Kalbissa asuneet vienankarjalaiset perustivat syksyllä 1906 Vienan Karjalaisten Liiton kannatuusyhdistyksen Keynäs ryhtyi liiton julkaisemaan lehden kirjeenvaihtajaksi lähettäen lehteen kirjoituksiaan. Hän harrasti myös itseopiskelua ja tutustui muun muassa amerikkalaiseen koulujärjestelmään ja opetusmenetelmiin.
Keynäs palasi 1907 Suomeen ja suoritti aluksi Kuortaneella ja Jyväskylässä opettajaseminaariin valmistavia kursseja. Hän opiskeli sitten 1908–1912 Jyväskylän seminaarissa ja valmistui sieltä kansakoulunopettajaksi. Keynäs oli alkuvuoteen 1918 saakka opettajana Alavuden Rantatöysän koululla. Suomen sisällissodan aikana Keynäs oli valkoisten joukoissa länsirintaman asevaraston hoitajana päämajan yhteydessä. Keynäs oli liittynyt jäseneksi 1917 perustettuun Karjalan Sivistysseuraan, ja kesällä 1918 hän oli järjestämässä seuran kesäjuhlia Uhtualla ja oli myös edustajakokouksen toimihenkilönä. Hän oli sitten suomalaisten hallussa olleessa Repolassa toimineessa opettajaseminaarissa aluksi opettajana ja sitten 1919–1920 seminaarin johtajana.
Kevättalvella 1920 Keynäs oli Vienan maakuntapäivillä edustajana ja toimihenkilönä. Hänet valittiin tällöin vuoteen 1921 saakka toimineen Vienan Karjalan väliaikaisen hallituksen jäseneksi. Tämän hallituksen toiminnan päätyttyä Keynäs oli syksystä 1921 syksyyn 1922 Karjalan keskushallituksen jäsenenä Itä-Karjalan kansannousun aikana. Syksystä 1922 hän oli Karjalan ulkomaisen valtuuskunnan jäsenenä. Hän julkaisi tällöin useita Itä-Karjalan kysymystä käsitelleitä kirjallisia lausuntoja, vetoomuksia ja julkaisuja sekä piti yhteyksiä suomalaisiin poliitikkoihin ja kansainvälisiin oikeusoppineisiin näissä asioissa. Vuonna 1924 Keynäs julkaisi Helsingissä itä-Karjalan kansallispoliittisia kysymyksiä käsitellyttä viikkolehteä Itä-Karjala.
Keynäs oli 1924–1933 Henkivakuutusyhtiö Salaman vakuutustarkastajana ja toimi sen jälkeen kansakoulunopettajana Eläintarhan koulussa Helsingissä aina eläkkeelle jäämiseensä saakka. Hän oli Karjalan Sivistysseuran varapuheenjohtajana 1932–1935 sekä seuran kunniajäsenenä vuodesta 1931 alkaen. Keynäs oli seuran sihteerinä vuodesta 1938 alkaen ja oli seuran julkaiseman Karjalan Heimo-lehden päätoimittajana vuoteen 1954 saakka.
Vasili Keynäs oli naimisissa 1905–1925 Amalia Lampimäen (k.1925) kanssa ja vuodesta 1926 Repolasta kotoisin olleen Anni Maurasen kanssa. Hänellä oli ensimmäisestä avioliitosta tytär ja poika sekä toisesta avioliitosta tytär ja kaksi poikaa joista nuorin, filosofian kandidaatti Kalevi Keynäs (1934–2018) toimi Helsingin yliopiston Tvärminnen eläintieteellisen aseman amanuenssina. Hangossa asunut Kalevi Keynäs oli Suomen luonnonsujeluliiton kunniajäsen ja hän oli mukana muun muassa Itämeren suojeluhankkeissa. Toinen poika, diplomi-insinööri Pentti Keynäs (1929–2016) oli Neles Oy:n varatoimitusjohtaja. Hän toimi Karjalan sivistysseuran puheenjohtajana 1991–2001 ja oli Autismisäätiön perustaja.
Kanada yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa
Kanada on osallistunut kaikkiin yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin, jollaiset järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1983. Se on saanut MM-kilpailuissa yhteensä 40 mitalia, joista seitsemän on kultaa. Suuren osan mitaleistaan maa on saavuttanut pikajuoksuissa.
Vuonna 1980 Sittardissa järjestetyissä naisten olympiaohjelmaan kuulumattomien juoksulajien MM-kilpailuissa kanadalainen Penny Werthner sijoittui 3 000 metrillä kuudenneksi. Täyden ohjelman MM-kilpailuissa Kanadan ensimmäiset pistesijoille eli kahdeksan parhaan joukkoon yltäneet urheilijat olivat Helsingissä 1983 neljänneksi sijoittuneet pika-aituri Mark McKoy ja naisten 4 × 400 metrin viestijoukkue. Roomassa 1987 Kanadan suuri sankari hetken aikaa oli Ben Johnson, joka juoksi 100 metrillä kultaa maailmanennätysajalla 9,83. Vuotta myöhemmin hän jäi kiinni dopingin käytöstä ja häneltä otettiin maailmanmestaruus pois. Näin Kanadan parhaaksi saavutukseksi Rooman kisoissa jäi naisten 4 × 400 metrin viestijuoksun neljäs sija.
Tokiossa 1991 Kanada sai pysyvästi ensimmäiset MM-mitalinsa, kun Michael Smith sijoittui kymmenottelussa hopealle ja Atlee Mahorn 200 metrin juoksussa pronssille. Stuttgartissa 1993 ainoa mitali oli miesten pikaviestijoukkueen pronssi. Göteborgissa 1995 maa sai ensimmäiset maailmanmestaruutensa, kun Donovan Bailey voitti 100 metrin juoksun ja toi viimeisen osuuden juoksijana joukkueensa voittoon myös 4 × 100 metrin viestissä. Kaksi vuotta myöhemmin Ateenassa viestijoukkue uusi voittonsa samalla kokoonpanolla ja Bailey sai 100 metrillä hopeaa. Sevillassa 1999 Kanada sai kaksi hopeaa, kun viestijoukkueessa jo menestystä saanut Bruny Surin juoksi 100 metrillä toiseksi ja Mark Boswell ylsi samaan korkeushypyssä.
Edmontonin MM-kilpailuissa 2001 paras kanadalainen oli 800 metrin juoksussa viidenneksi sijoittunut Diane Cummins. Pariisissa 2003 Perdita Felicien voitti kultaa 100 metrin aitajuoksussa ja Mark Boswell pronssia korkeushypyssä. Helsingissä 2005 maan ainoa mitalisti oli 400 metrin juoksussa pronssia saanut Tyler Christopher. Pistesijoilla olivat korkeushypyssä neljänneksi sijoittunut Boswell, seiväshypyssä jaetulla kuudennella sijalla ollut Dana Ellis, 800 metrin juoksussa kahdeksanneksi sijoittunut Gary Reed ja kiekonheitossa kahdeksanneksi päätynyt Jason Tunks. Osakassa 2007 Perdita Felicien ja Gary Reed saavuttivat hopeaa. Tyler Christopher oli 400 metrillä kuudes ja Angela Whyte 100 metrin aitajuoksussa kahdeksas. Adam Kunkel selviytyi 400 metrin aitajuoksussa loppukilpailuun eli kahdeksan parhaan joukkoon mutta keskeytti. Berliinissä 2009 Kanadan ainoa mitalisti oli 100 metrin aitajuoksussa hopeaa saavuttanut Priscilla Lopes-Schliep. Perdita Felicien sijoittui samassa lajissa kahdeksanneksi. Miesten 4 × 100 metrin viestijuoksussa Kanadan joukkue sijoittui viidenneksi. Daegussa 2011 kuulantyöntäjä Dylan Armstrong saavutti hopeaa, ja naisten 100 metrin aitajuoksussa Nikkita Holder sijoittui kuudenneksi sekä Phylicia George seitsemänneksi.
Moskovassa 2013 seitsenottelija Brianne Theisen-Eaton saavutti hopeaa sen jälkeen, kun hänen yhdysvaltalainen aviomiehensä Ashton Eaton oli voittanut kymmenottelun. Pronssimitaleja Kanadalle toivat kymmenottelija Damian Warner, korkeushyppääjä Derek Drouin, kuulantyöntäjä Dylan Armstrong sekä miesten 4 × 100 metrin viestijuoksujoukkue. Pistesijoille yltivät kuudenneksi sijoittuneet 3 000 metrin estejuoksija Matthew Hughes, 100 metrin aitajuoksija Angela Whyte ja naisten pikaviestijoukkue sekä seitsemänneksi 20 kilometrin kävelyssä päätynyt Iñaki Gómez.
Pekingissä 2015 Kanadan joukkue saavutti MM-kisahistoriansa suurimman mitalisaaliin, kahdeksan mitalia, joista kaksi oli kultaa. Derek Drouin voitti maailmanmestaruuden korkeushypyssä ja Shawnacy Barber seiväshypyssä. Hopealle sijoittuivat Damian Warner kymmenottelussa, Brianne Theisen-Eaton seitsenottelussa ja Melissa Bishop 800 metrin juoksussa. Pronssia saavuttivat Benjamin Thorne 20 kilometrin kävelyssä, Andre De Grasse 100 metrin juoksussa sekä miesten 4 × 100 metrin viestijuoksujoukkue, johon De Grassen lisäksi kuuluivat kahden vuoden takaisesta mitalijoukkueesta Aaron Brown ja Justyn Warner sekä uutena miehenä Brendon Rodney. Pistesijoille Pekingissä pääsivät myös neljänneksi pituushypyssä sijoittunut Christabel Nettey, kuudenneksi sijoittunut naisten pikaviestijoukkue sekä seitsemänneksi sijoittunut naisten 4 × 400 metrin viestijoukkue ja kahdeksanneksi sijoittunut estejuoksija Matthew Hughes. Lontoossa 2017 Kanadan joukkue saavutti 12 pistesijaa, mutta jäi ilman mitalia. Parhaiten sijoittuivat viidenneksi yltäneet Damian Warner kymmenottelussa ja Melissa Bishop 800 metrin juoksussa. Dohassa 2019 Andre De Grasse saavutti 200 metrillä hopeaa ja 100 metrillä pronssia, Damian Warner kymmenottelussa pronssia, Mohammed Ahmed 5 000 metrillä pronssia ja Evan Dunfee 50 kilometrin kävelyssä pronssia.
Eugenessa 2022 Kanadan miesten pikaviestijoukkue (Aaron Brown, Jerome Blake, Brendon Rodney ja Andre De Grasse) voitti kultaa, Camryn Rogers sai hopeaa moukarinheitossa, Pierce LePage hopeaa kymmenottelussa ja Marco Arop pronssia 800 metrin juoksussa.