cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frynikhos (tragediakirjailija)
Frynikhos (, ; toimi n. 511–476 eaa.) oli antiikin kreikkalainen tragediakirjailija, joka oli kotoisin Ateenasta. Hän oli yksi varhaisimpia kreikkalaisen tragedian edustajia, ja häntä pidettiin antiikin aikana joskus jopa tragedian perustajana.
Elämä
Frynikhos oli Polyfradmonin (tai joidenkin lähteiden mukaan Minyraan) poika ja Thespiksen oppilas. Hän saavutti ensimmäisen voittonsa näytelmäkilpailuissa 67. olympiadin aikaan eli vuonna 511 eaa., 24 vuotta Thespiksen (535 eaa.) jälkeen ja 12 vuotta ennen Aiskhylosta (499 eaa.), ja viimeisen voittonsa 76. olympiadin aikaan eli vuonna 476 eaa. Näin hän on toiminut ainakin 35 vuotta.
Frynikhos esitetään antiikin lähteissä tragedian toisena kehittäjänä Thespiksen jälkeen. Muita tragediamuodon varhaisia kehittäjiä olivat Khoirilos, Pratinas ja Aiskhylos. He tekivät näytelmiin useita uudistuksia ja omaksuivat niitä myös toisiltaan.
Frynikhoksen tunnetuin näytelmä on Miletoksen valtaus (Halōsis Milēsiōn), joka kirjoitettiin todennäköisesti pian sen jälkeen kun persialaiset olivat vallanneet Miletoksen kaupungin Joonian kapinan aikana. Miletos oli Ateenan siirtokunta ja siksi läheinen sen emäkaupungille. Herodotos kertoo, että yleisö liikuttui Frynikhoksen näytelmästä kyyneliin, ja häntä syytettiin ikävien muistojen mieleenpalauttamisesta. Siksi hänelle määrättiin tuhannen drakhman sakko ja näytelmän esittäminen jatkossa kiellettiin.
Vuonna 476 eaa. Frynikhos voitti näytelmällä Foinikian naiset (Foinissai), joka sai nimensä sen kuoron muodostaneista foinikialaisista naisista. Näytelmä juhlisti Kserkseen tappiota Salamiin taistelussa neljä vuotta aiemmin. Themistokles rahoitti näytelmän koregina, ja eräs näytelmän päämääristä oli muistuttaa ateenalaisia tämän suurista teoista. Aiskhyloksen Persialaiset (472 eaa.) oli Foinikian naisten jäljitelmä.
Frynikhos siirtyi ilmeisesti monien muiden aikansa taiteilijoiden tavoin Syrakusaan tyranni Hieronin hoviin. Hänen kerrotaan myös kuolleen Sisiliassa. Hänen poikansa Polyfradmon oli myös tragediakirjailija.
Näytelmät
Frynikhos oli keskeisellä sijalla muuntamassa varhaisempia kevyitä Dionysia-juhlien näytelmäesityksiä varsinaisiksi tragedioiksi, joiden aiheet olivat vakavia ja perustuivat herooisesta ajasta kertoneisiin myytteihin, tai yhtälailla — vaikkakin harvemmin — esitysajan herooisiin sotatapahtumiin. On esitetty, että Frynikhoksen valitsemiin aiheisiin vaikutti hieman aiemmin Peisistratoksen aikana tehty Homeroksen eeposten ”standardilaitoksen” julkaiseminen.
Frynikhos teki paljon uudistuksia myös näytelmien runouteen. Hän lisäsi Thespiksen käyttämien mimeettisten kuorojen rinnalle dithyrambiset kuorot. Vielä Aristofanes muisti kiittäen hänen arkaaisia ja kauniita sävelmiään. Joskus Frynikhoksen nimiin on laitettu vanha hymni Pallakselle, jota Aristofanes piti vanhan runouden malliesimerkkinä. Hänet tunnettiin myös osasta niitä paiaaneja, joita oli tapana laulaa juhlissa ja uhritoimitusten yhteydessä.
Frynikhoksen näytelmät eivät ole säilyneet nykyaikaan. Näytelmistä tiedetään nimiltä seuraavat:
Pipa
Pipa (, pinyin pípá) on perinteinen kiinalainen kielisoitin, joka tunnetaan myös nimellä kiinalainen luuttu. Pipa on yksi kiinalaisen musiikin tärkeimmistä soittimista. Se on hieman samankaltainen kuin japanilainen biwa.
Pipan varhaisimpia prototyyppejä soitettiin jo Qin-dynastian aikakaudella (221–206 eaa.). Nykyisessä muodossa oleva pipa on kehitetty Keski-Aasian silkkitien vaikutuksesen kautta eteläisten ja pohjoisten dynastioiden aikana (486–589 jaa.). Siitä tuli yksi osa kiinalaisia perinteisiä soittimia Qing-dynastian (1644–1911 jaa.) kaudella.
Pipassa on tavallisesti neljä kieltä. Soittimen päärynänmuotoiseen puiseen runkoon on kiinnitetty 12–26 otelautaa. Lyhyen kaulan päässä on neljä viritystappia. Kaikukoppa on päällystetty ohuilla puuviilulevyjä. Pipaa soitetaan istuen, soittimen ollessa sylissä pystyasennossa. Oikea käsi näppäilee kieliä ja vasen käsi etsii oikeaa sävelkorkeutta otelaudalta. Aiemmin kielet valmistettiin silkistä mutta nykyisin käytetään metallia. Pipan nimi kuvailee tapaa, jolla soitinta näppäillään sormien kärkiin kiinnitetyillä plektroilla: pi tarkoittaa ”soittaa eteenpäin” ja pa ”soittaa taaksepäin”.
Patrick Dempsey
Patrick Galen Dempsey (s. 13. tammikuuta 1966) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja kilpa-autoilija. Dempsey tunnetaan parhaiten Derek Shepherdin roolista sairaalamaailmaan sijoittuvassa draamasarjassa Greyn anatomia. 2000-luvulla hän on esiintynyt myös lukuisissa elokuvarooleissa, muun muassa elokuvissa The Emperor's Club, Freedom Writers, Lumottu ja Rakastunut bestman.
Pipa
Aiheesta muualla
琵琶
Patrick Dempsey
Nuoruus
Dempsey on syntynyt Lewistonissa, Mainessa ja kasvoi Turnerissa. Hän on kolmesta lapsesta nuorin ja hänen vanhempansa ovat Amanda ja William Dempsey. Seniorivuonnaan Dempsey kävi St. Dominic Regional High Schoolia, jossa myös hänen äitinsä työskenteli sihteerinä, mutta Dempsey ei kuitenkaan ikinä valmistunut. Dempsey opetteli jongleeraamaan ja sijoittui jonglöörikisassa toiseksi.
Dempsey vietti suurimmana osan high school -vuosistaan kaupungissa nimeltä Buckfield, jossa hän kävi Buckfield High Schoolia MSAD:issa.
Dempseylle diagnosoitiin 12-vuotiaana lukihäiriö. Hän kertoi Barbara Waltersille vuoden 2008 Oscar-gaala-spesiaalissa, että lukihäiriö ”teki hänestä, mitä hän on nykyään”. ”Se on antanut minulle näkökulman, että täytyy jatkaa yrittämistä,” Dempsey kertoi Waltersille. Dempsey ei ikinä luovuttanut lukihäiriön kanssa, vaan jatkoi sitkeästi harjoittelua.
Alku-ura
Dempsey löydettiin näyttelijäpiireissä, kun hän koe-esiintyi Torch Song Trilogy -nimiseen näytelmään. Hänen koe-esiintymisensä onnistui erinomaisesti ja hän vietti seuraavat neljä kuukautta kiertäen näytelmän mukana ympäri San Franciscoa. Dempsey esiintyi myös MTV:llä ohjelmassa Overnight Success, jossa hän tanssi ja jongleerasi. Tämän jälkeen Dempsey lähti toiselle kiertueelle, Brighton Beach Memoirs, jossa hän oli pääroolissa ja jonka ohjasi Gene Saks. Dempsey on myös tehnyt huomattavia esiintymisiä muun muassa näytelmässä On Golden Pond ja vuoden 1991 Off-Broadway-näytelmässä The Subject Was Roses Roundabout Theatressa New Yorkissa.
Dempsey sai ensimmäisen suuren elokuvaroolinsa ollessaan 21-vuotias elokuvasta In The Mood, joka oli tositapahtumiin perustuva tarina Ellsworth Wisecarverista. Tätä roolia seurasi roolit teinikomediassa Can't By Me Love vuonna 1987, jossa näytteli myös Amanda Peterson. Vuonna 1988 Dempsey näytteli elokuvassa Some Girls Jennifer Connellyn kanssa. 1989 Dempsey sai pääroolit elokuvissa Loverboy ja Happy Together. Vaikka Dempsey näyttelikin alku-urallaan pääasiassa vain teinikomedia- ja romantiikkarooleissa, hän pystyi myöhemmin monipuolistamaan roolivalintojaan.
1990-luku ja 2000-luvun alku
Dempsey vieraili lukuisissa tv-sarjoissa 1990-luvulla; hänet valittiin useita kertoja pilottijaksoihin, joista ei kuitenkaan tullut ikinä täyttä kautta, mm. pääroolit tv-sarjoissa The Player ja About the Boy. Hän kuitenkin sai hyvää palautetta esitettyään Mayer Lanskyä vuonna 1991, kun Mobsters-novellista tehtiin elokuva. Dempseyn ensimmäinen suuri rooli televisiossa oli sarjassa Will & Grace. Seuraavaksi hän sai roolin Aaron Brooksina, Lilyn ja Judyn psyykkisesti epävakaana veljenä sarjassa Vielä kerran, josta hän saikin Emmy-ehdokkuuden vuonna 2001. Vuonna 1993 Dempsey näytteli vakuuttavasti nuorta John F. Kennedyä 2-osaisessa minisarjassa JFK: Reckless Youth. Vuonna 2004 Dempsey näytteli HBO:n tuottamassa elokuvassa Iron Jawed Angels yhdessä Hilary Swankin ja Anjelica Hustonin kanssa. Hän myös esiintyi erikoisvieraana sarjan Oikeus ja kohtuus 3 kauden viimeisimmässä jaksossa (8x13-8x15) miehenä, joka murhasi rakastajattarensa.
Vuonna 2000 Dempsey näytteli etsivä Kincaidia elokuvassa Scream 3 ja vuonna 2002 elokuvassa Sweet Home Alabama yhdessä Reese Witherspoonin kanssa. Dempseyn odotetaan palaavan rooliinsa myös elokuvan jatko-osassa, Scream 4. Dempseyn viimeisimmät elokuvaroolit olivat elokuvissa Lumottu ja Freedom Writers. Dempsey myös antoi äänensä Karhuveljeni Koda 2 -elokuvan Kenai-hahmolle.
Vuonna 2007 Dempsey toimi Serengeti-aurinkolasien mainoskasvona ja seuraavana vuonna näytteli elokuvassa Rakastunut bestman.
Dempseyn odotetaan alkavan kuvata tulevaa elokuvaansa "Blood, Sweat and Tears" Chicagossa Syyskuussa 2009. Hän tulee esittämään levy-yhtiön tuottajaa, tässä musiikintäyteisessä actionkomediassa, jonka on ohjannut David Johnson.
Greyn anatomia
Dempsey sai suurta mainetta roolistaan Tri. Derek Shepherdinä draamasarjassa Greyn anatomia. Sarja sai paljon positiivista palautetta ja median huomio kiinnittyi Dempseyn hahmoon, jota usein kutsutaan nimellä "McDreamy", seksikkään ulkonäkönsä takia; ja hahmon ja Meredith Greyn (jota esittää Ellen Pompeo) välisen romanssin takia.
Vuonna 2006 Dempsey allekirjoitti sopimuksen ABC:n kanssa, jonka mukaan hänen palkkansa jaksoa kohden olisi 225 000 dollaria. Dempseyn kyseisessä sarjassa saamansa menestyksen ansiosta, hänestä tuli Mazdan mainoksen puhuja ja Versacen malli. Dempsey sai Golden Globe -ehdokkuuden roolistaan Derek Shepherdinä vuonna 2007.
Yksityiselämä
Dempsey on ollut naimisissa kahdesti. Vuonna 1987 hän meni naimisiin näyttelijän ja näyttelemisen opettaja Rocky Parkerin kanssa, joka esiintyi Dempseyn kanssa näytelmässä In The Mood. Naimisiin mennessään Dempsey oli 21-vuotias ja Parkerilla, joka oli silloin 48-vuotias, oli poika, joka oli vuoden vanhempi kuin Dempsey. Pari erosi vuonna 1994.
31. heinäkuuta 1999 Dempsey meni naimisiin Jillian Finkin kanssa. Parilla on kolme lasta: vuonna 2002 syntynyt tytär ja vuonna 2007 syntyneet kaksoispojat. Pari haki avioeroa keväällä 2015, mutta perui hakemuksensa.
Dempseyllä diagnosoitiin lukihäiriö 12-vuotiaana. Sen takia hänen täytyy oppia ulkoa kaikki repliikit, jopa koe-esiintymisiä varten.
Patrick Dempsey Center for Cancer Hope and Healing
Vuonna 1997 Dempseyn äidillä diagnosoitiin munasarjasyöpä. Äitinsä sairauden takia Dempsey perusti Patrick Dempsey Center for Cancer Hope and Healing -yhdistyksen kotikaupunkiinsa Lewistoniin, Maineen.
Kilpa-autoilu-ura
Vapaa-ajallaan Dempsey ajaa mielellään kilpaa, ajettuaan turva-autoa Indianapolis 500 -kilpailussa ja kilpailtuaan Daytonan 24 tunnin ajossa ja Tecate SCORE Baja 1000 -kilpa-ajossa. Tällä hetkellä Dempsey omistaa osan InyCar-sarjan tiimiä Vision Racing. Vuonna 2008 hän kilpaili Rolex Sports Car-sarjan 5 kilpailussa. Vuonna 2009 Dempsey ajoi Advanced Engineering -tallin Ferrari F430 -autolla vuoden 2009 Le Mansin 24 tunnin ajossa GT2-luokassa. Vuonna 2014 Dempsey ajoi yhden kilpailun Porsche Supercup -sarjassa Saksan Hockenheimringillä, joka kiertää Formula 1 -sarjan yhteydessä kaikki Euroopan kilpailut. Vuonna 2015 Dempsey kilpaili oman tallinsa autolla FIA World Endurance Championship -sarjassa GTE Am -luokassa. Dempsey on vuosina 2007-2015 osallistunut 93 kilpailuun ja viralliseen testiin.
Dempsey Racing tai Dempsey Proton Racing on vuonna 2006 perustettu talli, jossa Dempsey myös ajaa.
Gallia Belgica
Gallia Belgica tai vain Belgica  oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Galliassa ja käsitti alueen pääosin nykyisten Belgian, Ranskan ja Saksan alueilla.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|upright=0.9|Gallian provinssit, Belgica reunustettu oranssilla.
Gallia Belgican provinssi käsitti Gallian koillisosan. Se ulottui Seineltä Reinille ja etelässä Saoneen. Provinssiin kuului alueita pääosin nykyisten Belgian ja Koillis-Ranskan alueilla. Siihen kuului myös osa Etelä-Hollannista sekä Mosel-joen alueen Saksasta, ja laajimmillaan myös Pohjois-Sveitsistä. Provinssin koillispuolella sijaitsivat Germania inferiorin ja Germania superiorin provinssit, itäpuolella Raetia, eteläpuolella Alpes Poeninae, Alpes Graiae ja Gallia Narbonensis, ja lounaispuolella Gallia Lugdunensis. Englannin kanaalin (lat. Oceanus Britannicus) toisella puolella sijaitsi Ison-Britannian saari ja Britannian provinssi. Gallia Belgican asukkaissa oli sekä kelttejä että germaaneja.
Provinssin hallinnollinen keskus oli Durocortorum (nyk. Reims), mutta tärkeitä virkamiehiä toimi myös Augusta Treverorumissa (nyk. Trier).
Kaupunkeja
Gallia Belgican provinssin kaupunkeja olivat sen laajimmassa vaiheessa muun muassa:
Historia
Keisari Augustus huomasi, että monista kansoista koostuvan Gallian hallinto oli hankalaa, joten hän jakoi alueen Gallia comatan provinssin vuonna 16 eaa. kolmeen osaan. Gallia Belgica oli näistä osista pohjoisin. Provinssien jaossa se luettiin keisarin provinsseihin. Provinssi oli olemassa muun muassa keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan.
Keisari Domitianuksen valtakaudella isoja alueita Reinin ympäriltä erotettiin omiksi provinsseikseen Germania inferior ja Germania superior. Diocletianuksen aikana noin vuonna 293 loput jaettiin edelleen kahteen provinssiin, jotka olivat Belgica prima ja Belgica secunda. Frankit valtasivat alueen 400-luvulla.
Näin tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Sauropodit
Sauropodit (Sauropoda) on sukupuuttoon kuollut liskonlantioisten dinosaurusten osalahko tai kladi, jonka lajeilla oli pitkä häntä ja kaula, pieni pää, massiivinen ruumis ja neljä paksua, pilarimaista raajaa. Jotkin lajit saavuttivat valtavan koon, ja ryhmä sisälsi suurimpia koskaan eläneitä maaeläimiä, vaikka jotkin uurteisvalaat voivat ohittaa ne painossa. Tunnettuja sauropodisukuja ovat esimerkiksi Apatosaurus, Brontosaurus, Brachiosaurus ja Diplodocus.
Ensimmäiset sauropodit kehittyivät noin 210 miljoonaa vuotta sitten myöhäistriaskaudella "prosauropodeista". Myöhäisjurakaudella ne alkoivat levitä laajemmalle ja niiden koko alkoi kasvaa, erityisesti brachiosauridien ja diplodocidien. Myöhäisliitukaudella titanosaurit korvasivat useimmat entiset sauropodit. Viimeiset sauropodit kuolivat sukupuuttoon liitukauden joukkosukupuutossa, joka koitui lintuja lukuun ottamatta kaikkien dinosaurusten kohtaloksi. Sauropodien fossiileita on löydetty kaikilta mantereilta, myös Antarktikselta.
Sauropodi-nimen keksi Othniel Charles Marsh vuonna 1878 ja se tarkoittaa kreikaksi "liskojalkaa". Sauropodit ovat yksi tunnetuimmista dinosaurusryhmistä, ja ne ovat esiintyneet populaarikulttuurissa suuren koon vuoksi.
Täydelliset sauropodien fossiilit ovat harvinaisia. Monet, erityisesti suurimmat, tunnetaan ainoastaan muutamista yksittäisistä luista. Lisäksi monista lähes täydellisistä sauropodien luurangoista puuttuu pää, raajat ja häntä.
Luokittelu
thumb|oikea|270px|Neljä eri [[Macronaria-kladin sauropodia: Camarasaurus, Brachiosaurus, Giraffatitan ja Euhelopus.]]
Sauropodien luokittelu on viime vuosina pysynyt vakituisena, vaikka on yhä joitain epävarmuuksia, kuten Euhelopuksen, Haplocanthosauruksen, Jobarian ja Nemegtosauridaen sijoittaminen.
Alla oleva kladogrammi perustuu Sanderin ja hänen kollegoiden (2011) näkemyksiin:
Hans Joas
Hans Joas (s. 1948) on saksalainen sosiologi, joka toimii Erfurtin yliopiston kulttuurin ja yhteiskunnan Max Weber -tutkimuskeskuksen johtajana ja sosiologian professorina. Joas toimii myös International Sociological Associationin varapuheenjohtajana. Hän on kirjoittanut muun muassa teonfilosofiasta.
Seppuku
pienoiskuva|300px|Lavastettu seppuku-rituaali näytelmässä vuonna 1897. Seppuku on muodollinen muunnelma perinteisestä japanilaisesta rituaalisesta kunniasyistä tehtävästä itsemurhasta, harakirista. Perinteisesti kunniansa menettänyt tekijä juo kupillisen sakea ja viiltää mahansa auki, jonka jälkeen ”avustaja” katkaisee hänen kaulansa, päästäen hänet kärsimyksistään. Se on ollut kielletty 1800-luvun lopulta lähtien, mutta sitä on silti tehty useasti 2000-luvullekin asti.
SMS Braunschweig
SMS Braunschweig oli Saksan keisarikunnan laivaston Braunschweig-luokan taistelulaiva ensimmäisessä maailmansodassa ja sodan jälkeen Reichsmarinessa. Alus romutettiin 1935.
Seppuku
Nimitys
Sekä harakiri että seppuku kirjoitetaan kanji-merkeillä 切 (leikata, repiä auki) ja 腹 (vatsa), mutta päinvastaisessa järjestyksessä. Sana harakiri (腹切) luetaan japanilaisperäisen lukutavan mukaan, kun taas seppuku (切腹) kiinalaisperäisen. Seppukua pidetään asiallisempana ja arvokkaampana ilmaisuna, ja se on siksi käytössä yleisemmin. Harakiri puolestaan on tunnetumpi muoto länsimaissa, mutta kyseistä sanaa pidetään Japanissa vulgaarina.
Edeltäjät
Ennen seppukua samurailuokalla oli muita tapoja itsensä surmaamiseen: jotkut heittäytyivät maahan hevosen selästä pitäen miekan terää suussaan, kun taas toiset leikkasivat kurkkunsa auki. Ensimmäisiä seppukun tehneitä oli Heian-kauden rosvo Hakamadare Yasusuke, joka vuonna 988 leikkasi vatsansa auki vaihtoehtojen puutteessa sotureiden piirittäessä hänen taloaan. Toinen varhainen seppuku oli jousimies Minamoto Tametomon itsemurha vuonna 1170.
SMS Braunschweig
Palvelus
Ensimmäisessä maailmansodassa alus oli laivaston 4. laivueessa, joka oli Itämerellä vuonna 1915. Miehistövajeen takia laivue siirrettiin satamapalvelukseen ja sen henkilöstö sijoitettiin muille aluksille. Sodan päätyttyä alus jatkoi palvelustaan Reichsmarinessa, kunnes se poistettiin alusluettelosta 31. maaliskuuta 1931.
Seppuku
Merkitys
Käytännössä seppuku toimi feodaalisessa Japanissa kuolemantuomiona, jossa syystä tai toisesta epäsuosioon joutunut samurailuokan jäsen käskettiin suorittamaan itsemurha. Seppuku toimi yhtenä syyllisen samurain viidestä rangaistusmuodosta. Tällaista teloitusta pidettiin kunniallisena, eikä tuomittua pidetty rikollisena vaan huonojen olosuhteiden uhrina, jota säälittiin ja kunnioitettiin. Seppuku voitiin myös suorittaa vapaaehtoisesti, joko lopullisena protestina sietämättömille olosuhteille tai kun haluttiin välttää vangiksi joutuminen. Se voitiin suorittaa myös itsemurhana isännän kuoleman johdosta. Tähän kuitenkin tarvittiin isännältä aiemmin saatu lupa. Ilman lupaa seppukua pidettiin halpamaisena, perusteettomana pyrkimyksenä päästä kunniapaikalle isännän vierelle. Kuitenkin monet rohkenivat tehdä niin.
Ilman avustajaa suoritettua seppukua pidetään äärimmäisen tuskallisena itsemurhatapana (vertaa vatsaan haavoittumiseen). Tämän tavan valinnalla haluttiin osoittaa, että itsemurhaa ei suinkaan tehty pelkuruudesta tai epätoivon ajamana vaan periaatteellisista syistä.
Rituaali
thumb|Seppukua varten aseteltu [[tantō-veitsi.]] Seppukulla oli tarkat rituaaliset säännöt. Samurai kylpi, puki ylleen valkoiset vaatteet ja nautti viimeisen ateriansa tarkkailijoiden edessä. Kun hän oli lopettanut, hänen aseensa asetettiin hänen eteensä ja hän kirjoitti kuolinrunonsa valmistautuessaan kuolemaansa. Seppuku suoritettiin aina joko japanilaisella tikarilla tantōlla tai lyhyellä miekalla wakizashilla. Terä kiedottiin paperiin ja sillä viillettiin haava alavatsaan vasemmalle puolelle josta terä työnnettiin sisälle pyrkien katkaisemaan vatsa-aortta, vedettiin viilto vatsan poikki oikealle ja nostettiin ylöspäin kohti rintaa. Kaikkein arvostetuinta oli kääntää terää vatsassa vielä ympäri ja vetää takaisin toiseen suuntaan, mutta todennäköisesti hyvin harva pystyi tähän.
Seppukun tekijä ei kuollut välittömästi. Kaishakunin-avustajan tehtävä oli katkaista seppukun tekijän niska nopealla miekaniskulla, kuitenkaan irrottamatta päätä kokonaan. Tästä syystä avustajan piti olla taitava miekankäyttäjä. Kaishakuninin oli varmistettava, että seppukun tekijä saattoi kaatua herrasmiehen tavoin eteenpäin, ja huolehdittava, ettei kasvoille jäänyt tuskaisaa ilmettä. Lisäksi seppukun tekijän pää ei saanut irrota lattialle pyörimään. Myöhempinä aikoina itsemurhan osuus rituaalissa tuli entistä vähäisemmäksi, ja kaishakunin suoritti iskunsa jo seppukun tekijän kurottaessa kohti tantōansa. Rituaalissa luovuttiin lopulta teräaseesta ja sen tilalla käytettiin jotain symbolista, kuten viuhkaa, joka antaisi avustajalle merkin iskeä. Viuhkaa käytettiin, jos samurai oli liian vanha tai olosuhteiden takia olisi liian vaarallista antaa teräase seppukun suorittajalle. Avustajana toimi tavallisesti, muttei aina, hänen ystävänsä. Kunniakkaasti taistelleen ja hävinneen soturin vastustaja saattoi osoittaa hänelle kunniaa urheudestaan tarjoutumalla toimimaan avustajana.
Perinteen jatkuminen kiellon jälkeen
Seppuku kiellettiin virallisesti Meiji-restauraation yhteydessä 1800-luvun lopulla, mutta satunnaisia tapauksia on esiintynyt senkin jälkeen. Paljon huomiota herätti kenraali Maresuke Nogin ja hänen vaimonsa itsemurha keisari Meijin hautajaispäivänä vuonna 1912; he noudattivat vanhaa perinnettä (junshi), jossa palvelijat seuraavat herraansa kuolemaan. Myöhemmin eritoten toisen maailmansodan loppuvaiheessa korkeat japanilaiset upseerit uhmasivat seppuku-kieltoa. Muun muassa kamikaze-itsemurhalentäjien ylin komentaja vara-amiraali Takijirō Ōnishi teki seppukun pyytääkseen anteeksi urheilta miehiltä, jotka oli lähettänyt turhaan kuolemaan; Iwo Jiman komendantti kenraaliluutnantti Tadamichi Kuribayashi ja Okinawan komendantti kenraaliluutnantti Mitsuru Ushijima tekivät seppukun lopullisen häviön hetken jo uhatessa.
Sen sijaan Saipanin komendantti, Pearl Harbourin hyökkäystä komentanut vara-amiraali Chūichi Nagumo, hylkäsi seppukun ja teki itsemurhan revolverinlaukauksella päähänsä vangitsemisen uhatessa Saipanin taistelun loppuvaiheessa; hänen kohdallaan kysymys ei ollut niinkään samurain kunniasta vaan siitä, että lopullinen tappio oli liian katkera, jotta elämällä olisi ollut hänelle enää merkitystä.
Kuuluisin lienee kirjailija Yukio Mishiman julkinen seppuku epäonnistuneen vallankaappausyrityksen jälkeen vuonna 1970.
Tokion vuoden 1964 olympialaisten mitalisti judoka Isao Inokuma suoritti seppukun luultavasti epäonnistuneiden liiketoimien takia 2001.
Maria Laakso
Maria Laakso (s. 1982) on suomalainen kirjallisuudentutkija, tietokirjailija ja oppikirjailija. Hän työskentelee kirjallisuustieteen yliopisto-opettajana Tampereen yliopistossa. Laakso tutkii esimerkiksi huumoria kirjallisuudessa, nykykirjallisuuden yhteiskunnallisuutta, lastenkirjallisuuden huumoria, nonsensea, kuvan ja sanan suhdetta sekä nuortenkirjallisuutta. Hän on kirjoittanut kaksi nuorille suunnattua tietokirjaa kaunokirjallisuuden klassikoista.
Laakso väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 2014. Hänen väitöskirjansa ''Nonsensesta parodiaan, ironiasta kielipeleihin. Monitasoinen huumori ja kaksoisyleisön puhuttelu Kari Hotakaisen Lastenkirjassa, Ritvassa ja Satukirjassa'' käsitteli huumoria kotimaisessa lastenkirjallisuudessa. Vuonna 2017 Laakso sijoittui toiseksi Tammen ja Tietokirjallisuuden edistämiskeskuksen Ihan totta -tietokirjakilpailussa teoksellaan Taltuta klassikko – Opas aloittelevalle klassikonlukijalle. Vuonna 2019 teos ilmestyi Tammen kustantamana ja oli lasten- ja nuortenkirjallisuuden Finlandia-palkintoehdokkaana. Ensimmäisessä teoksessa käsiteltiin kahdeksaa kotimaista klassikkoa. Teos voitti vuonna 2019 Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinnon. Teoksen äänikirjaversion luki Pirjo Heikkilä ja se palkittiin Storytelin Suurella äänikirjapalkinnolla 2020. Vuonna 2021 ilmestyi teoksen itsenäinen jatko-osa ''Taltuta klassikko! goes länsimainen kirjallisuus'', joka esittelee maailmankirjallisuuden klassikoita. Teoksen äänikirjaversion luki Minttu Mustakallio.
Laakso on valtion kirjallisuustoimikunnan jäsen kaksivuotiskaudella 2021–2022. Hän toimi Lastenkirjainstituutin kannatusyhdistyksen puheenjohtajana 2018–2020.
Malakansalmi
Malakansalmi on Malakan niemimaan ja Indonesiaan kuuluvan Sumatran saaren välissä oleva salmi. Salmi yhdistää Intian valtamereen kuuluvan Andamaanienmeren ja Tyynenmereen kuuluvat Etelä-Kiinan meren toisiinsa. Salmi on noin 800 kilometriä pitkä ja pinta-alaltaan noin 65 000 neliökilometriä. Malakansalmen eteläosat ovat matalia. Siellä vedensyvyys on keskimäärin noin 30 metriä, kun taas salmen luoteisosissa syvyys on keskimäärin noin 200 metriä. Salmen eteläosissa sijaitsee useita saaria ja hiekkaharjanteita. Malakansalmi on saanut nimensä Malesiassa sijaitsevan Malakan kaupungin mukaan, joka oli 1500–1600-luvuilla tärkeä satamakaupunki. Historian aikana salmea ovat hallinneet niin arabit, portugalilaiset, hollantilaiset kuin britit.
Geologisesti Malakansalmi kuuluu Sundan mannerjalustaan, joka oli noin 2,6 miljoonaa vuotta sitten merenpinnan yläpuolella. Molemmilla puolilla salmea on soita ja maaperä on lietteytynyt. Ilmasto on trooppisen kuuma ja kostea. Talvikuukausina ilmastoon vaikuttaa koillismonsuuni ja kesäkuukausina lounaismonsuuni. Alueen keskimääräinen vuosittainen sademäärä on noin 1900–2600 millimetriä. Vesi virtaa salmessa luoteeseen vuoden ympäri ja veden lämpötila vaihtelee noin välillä 28–31 °C. Salmen itäosassa vesi on pari astetta viileämpää kuin sen länsiosassa. Malakansalmen veden suolapitoisuus on matala, koska useat joet laskevat salmeen.
Malakansalmi on yksi maailman tärkeimmistä merireiteistä, koska se on lyhin merireitti Kiinan ja Intian välillä. Tärkeyteen on myös vaikuttanut kansainvälisen Singaporen kauppakeskuksen sijainti salmen kaakkoispäässä. Salmessa valtamerien matkustaja- ja rahtilaivat purjehtivat pienten arabialais-, kiinalais- ja malaijilaistyyppisten pienten purjealusten seassa. Malakan salmen kautta kulkee yli puolet maailman öljyrahdista ja kolmannes maailmankaupasta. Salmen länsipuolella sijaitsevan Sumatran itärannikon öljyvarantoja on alettu hyödyntää 1900-luvun lopun ja 2000-luvun aikana. Reittiä käyttää vuosittain yli 60 000 alusta. Salmi on kapeimmasta kohdastaan vain 2,8 kilometriä leveä, joten se muodostaa yhden merkittävimmistä meriliikenteen pullonkauloista. Malakansalmi onkin tunnettu merirosvoistaan. Salmessa kulkevia laivoja kohtaan tehdään noin 300–400 hyökkäystä vuosittain.
Asolo
Asolo on kunta Pohjois-Italiassa Trevison maakunnassa Veneton alueella. Se on listattu yhdeksi Italian kauneimmista kylistä, I Borghi più Belli d’Italia. Asolon historia ulottuu Rooman aikaan saakka. Silloin se tunnettiin nimellä Acelum ja se oli roomalaisten Municipium. Kaupungin tärkeimmät nähtävyydet ovat keskiaikainen 1100-luvulta peräisin oleva linna Rocca di Asolo sekä tuomiokirkko Duomo di Asolo.
Tunnettuja asukkaita
Asolossa on asunut useita tunnettuja italialaisia sekä myös ulkomaisia taiteilijoita.
Ighli Vannucchi
Ighli Vannucchi (s. 5. elokuuta 1977 Prato, Italia) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Italian Lega Pro Prima Divisionessa Speziaa.
Menneisyyden vanki
Menneisyyden vanki voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Esko Järventaus
Esko Pertti Järventaus (vuoteen 1935 Ockenström, 19. heinäkuuta 1921 Lieto – 23. tammikuuta 1991 Kirkkonummi) oli suomalainen arkkitehtuurin professori.
Järventaus kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassillisesta lyseosta 1941. Arkkitehdiksi hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta 1953. Valmistumisensa jälkeen Järventaus perusti yksityisen arkkitehtitoimiston. Hän toimi vuosina 1958–1963 Muinaistieteellisen toimikunnan arkkitehtina. Hänet valittiin Oulun yliopiston arkkitehtuurin professoriksi 1963. Hän oli hoitanut tehtävää virkaa tekevänä vuodesta 1961. Järventaus toimi virassa vuoteen 1983 asti.
Arkkitehtina Järventaus on tunnettu kulttuurihistoriallisten rakennusten entisöijänä. Hän toimi muun muassa Olavinlinnan entistämistoimikunnan arkkitehtina 1961–1975. Lisäksi Järventaus on suunnitellut ja johtanut Perniön, Hailuodon, Inkoon, Lohjan, Laitilan ja Liedon keskiaikaisten kirkkojen entisöimistyöt.
Suomen museoliiton keskushallituksen jäsenenä Järventaus oli vuosina 1970–1973. Vuosina 1970–1972 hän toimi hallituksen puheenjohtajana ja vuosina 1972–1973 varapuheenjohtajana.
Bairnsdale
Bairnsdale on kaupunki Australiassa, Victorian osavaltiossa. Kaupungissa oli 12 950 asukasta vuoden 2016 väestönlaskennassa, ja se sijaitsee 275 kilometriä Melbournesta itään. Bairnsdale on nimetty Skotlannissa, Skyen saarella sijaitsevan Bernisdale-nimisen kylän mukaan. Nykyään kaupungissa on kevyttä teollisuutta, kuten nahan ja vaatteiden tuotantoa. Englannin ohella kaupungissa puhutaan jonkin verran kiinaa, italiaa ja vietnamia.
Herman Potočnik
Tausta
Hän syntyi Pulassa eteläisessä Istriassa, joka oli silloin osa Itävalta-Unkaria, nykyisin osa Kroatiaa. Hänen perheensä oli sloveeneja.
Hänen vuonna 1841 syntynyt isänsä Jožef Potočnik oli lääkäri, joka toimi pojan syntyessä Pulassa Itävallan laivastoupseerina. Hänen Vuonna 1854 syntynyt äiti Minka oli kauppiasperheestä. Isä kuoli vuonna 1894, ja perhe muutti Mariboriin. Hermanilla oli kaksi veljeä Adolf ja Gustav (laivastoupseereita) ja sisko Franci. Mariborissa Potočnik kävi kansakoulun, jota seurasi keskikoulu sotilaskouluissa Fischaussa ja Hranicessa. Tämä järjestyi hänen setänsä kautta, joka oli kenraalimajuri. Vuosina 1910–1913 hän opiskeli teknillisessä sotilasakatemiassa Mödlingissä ja valmistui vänrikiksi erikoisalanaan rautatiet ja sillat.
Avaruuspioneeri
pienoiskuva|Avaruusaseman kuva kirjassa Das Problem der Befahrung des Weltraums - der Raketen-motor. Potočnik alkoi opiskella sähkötekniikkaa Wienin teknillisessä yliopistossa. Valmistuttuaan hän erikoistui rakettitekniikkaan. Vuodesta 1925 alkaen hän käytti kaiken energiansa avaruustekniikan ongelmien ymmärtämiseen. Hän oli tuon ajan työttömänä ja asui veljensä luona.
Herman Potočnik käytti kirjallisessa tuotannossaan nimeä Noordung. Se voi tulla saksan kielen sanasta Ordnung eli järjestys ja N sen alussa kuvaa sen negaatiota, eli sana tarkoittaisi kaaosta.
Vuoden 1928 lopussa hän sai valmiiksi Berliinissä ainoan kirjansa Das Problem der Befahrung des Weltraums - der Raketen-motor. Kustantaja Richard Carl Schmidt julkaisi sen vuonna 1929. Kirjan 188 sivun ja 100 kuvan avulla Potočnik kuvaa, miten ihminen voisi olla pitkiä aikoja avaruudessa. Hän loi avaruusaseman käsitteen ja laski geostationaarisen radan, jotka molemmat venäläinen Konstantin Tsiolkovski oli aiemmin määritellyt. Hän kuvasi satelliittien käyttöä kaukohavainnoinnissa sekä rauhanomaisiin että sotilaallisiin tarkoituksiin. Hän arveli avaruuden olevan sopiva paikka tieteellisille mittalaitteille. Kirja käännettiin venäjäksi vuonna 1935. Se käännettiin sloveeniksi vuonna 1986, ja NASA käännätti sen vuonna 1999 englanniksi.
Potočnik innosti Saksan rakettiharrastajia, etenkin Verein für Raumschiffahrtin jäseniä, joita johti Hermann Oberth.
Viime vaiheet
Potočnik kuoli Wienissä köyhyydessä keuhkokuumeeseen 27. elokuuta 1929 ollessaan vasta 36-vuotias. Hänet haudattiin Wieniin. Hänen kuolemansa aikaan hänen työtään avaruustekniikan edistämisessä ei – ymmärrettävistä syistä – huomioitu lainkaan.
Grazssa ja Ljubljanassa on nykyään hänen nimeään kantavat kadut.
Mariborin yliopisto piti vuonna 1999 kaksipäiväisen symposiumin hänen työnsä muistamiseksi.
Robert Kane
Robert Kane on seuraavien henkilöiden nimi
Kolme muskettikoiraa
Kolme muskettikoiraa (alkuperäiseltä nimeltään D'Artacan y los Tres Mosqueperros) on espanjalais-japanilainen vuonna 1981 valmistunut 26-osainen piirrossarja. Sarja perustui Alexandre Dumas’n Kolme muskettisoturia -kirjasarjaan, jonka oli tarkoitus esitellä romaanit myös tuon ajan sukupolvelle.
Vuonna 1989 sarjalle tehtiin jatkoa nimellä Muskettikoirien paluu.
Jaksot
Jaksojen suomenkieliset nimet DVD-julkaisusta.
Sarja Suomessa
Sarjan kaksi ensimmäistä jaksoa julkaistiin suomenkielisellä jälkiäänityksellä VHS:lle 1980-luvulla. . Tuolloin sarja kantoi nimeä D'Artakan. Dubbauksen käänsi Matti Merinen ja ohjasi Pekka Merinen. Ääninäyttelijöinä toimivat Matti Merinen, Pekka Merinen, Eero Merinen, Ari Ryynänen, Taisto Santikko, Seija Kuntt Uri ja Tarja Anttila.
Sarja ensiesitettiin Suomen televisiossa Yle TV1-kanavalla vuonna 1982 alkuperäisellä espanjan kielellä suomeksi tekstitettynä, ja myöhemmin uusintana kesällä 1992.
Suomeksi jälkiäänitetty versio sarjasta esitettiin MTV Juniorilla 2000-luvun puolivälissä ja on sittemmin julkaistu kokonaisuudessaan DVD:lle kahteen eri otteeseen, ensin Finnkinon julkaisemana vuonna 2008 ja myöhemmin VLMedia Oyn toimesta vuonna 2020.
Kolme muskettikoiraa -special
Sarjan jaksoista on koostettu myös noin 90 minuuttia pitkä televisioelokuva. Suomenkielisestä jälkiäänityksestä vastasi Oy PVP Voice Ab.
Sähkö
thumb|400px|Energiantuotanto. thumb|Vaarallisesta jännitteestä varoittava merkki. thumb|250px|[[Salama on luonnossa tapahtuva sähköpurkaus.]] Sähkö on luonnonilmiö, joka liittyy sähkövaraukseen. Sähkön virtaaminen (virta) on varattujen hiukkasten, yleensä elektronien, liikettä. Elektronit saa liikkeelle sähköinen potentiaali eli jännite. Sähkö liittyy yhteen perusvuorovaikutuksista, sähkömagneettiseen vuorovaikutukseen.
Sähkö on myös monin eri tavoin tuotettavissa oleva energian muoto. Se on keino siirtää energiaa pitkiä matkoja sähköverkon avulla, mutta sen varastoiminen on hankalaa.
Sanan alkuperä
Sähkön vanha nimi – elektrisiteetti – tulee kreikan meripihkaa tarkoittavasta sanasta ἤλεκτρον (ḗlektron). Sanan sähkö keksi 1840-luvulla suomen kielen kehittäjä, lääketieteen ja kirurgian tohtori Samuel Roos. Hän sanoi, että kyseessä on "sähähtämällä säkenöiminen". Samoihin aikoihin Elias Lönnrot ehdotti elektrisiteetin suomenkieliseksi vastineeksi sanaa lieke, joka ei kuitenkaan vakiintunut käyttöön.
Sähkövaraus
Sähkövaraus on viime kädessä alkeishiukkasten perusominaisuus, joka liittyy niiden välillä vaikuttavaan sähkömagneettiseen vuorovaikutukseen. On olemassa kaksi vastakkaista sähkövarausta, positiivinen ja negatiivinen. Samanmerkkiset varaukset työntävät toisiaan luotaan, erimerkkiset vetävät toisiaan puoleensa. Coulombin lain mukaan tämä voima on suoraan verrannollinen molempien varausten tuloon ja kääntäen verrannollinen niiden välimatkan neliöön. Sähkövarauksen ympärillä on sähkökenttä, liikkeessä olevan varauksen ympärillä lisäksi magneettikenttä. Näitä kenttiä kuvaavat Maxwellin yhtälöt, jotka osoittavat sähkön ja magnetismin välisen yhteyden.
Aineen perushiukkasista protoneilla on positiivinen, elektroneilla negatiivinen varaus. Protoneja on atomiytimissä, elektroneja atomissa ytimen ympärillä. Normaalisti atomissa on yhtä monta elektronia kuin protonia, jolloin se kokonaisuutena on sähköisesti neutraali, mutta elektroneja voi myös siirtyä atomista toiseen, jolloin syntyy sähköisesti varattuja ioneja. Monet kiinteät aineet koostuvatkin ioneista eli ovat ioniyhdisteitä.
Yleensä makroskooppisissa kappaleissa on yhtä paljon positiivista ja negatiivista sähköä. Eräissä tapauksissa, esimerkiksi hangattaessa kahta kappaletta toisiaan vastaan, elektroneja tai ioneja voi kuitenkin siirtyä kappaleesta toiseen, jolloin molemmat saavat yhtä suuren, mutta vastakkaismerkkisen sähkövarauksen eli syntyy staattista sähköä.
Aak
pienoiskuva|Aak-muusikkoja [[Munmyon pyhäkön rituaalissa]]
Sähkö
Sähkövirta
Sähkövirta on ilmiö, jossa sähkövarauksellisia hiukkasia siirtyy tiettyyn suuntaan. Metallijohtimissa sähkövirta on elektronien, elektrolyyteissä sen sijaan ionien liikettä. Hetkellinen sähkövirta, sähköpurkaus, syntyy, kun vastakkaismerkkisesti varautuneiden kappaleiden välille asetetaan johdekappale. Tällöin elektronit virtaavat ylijäämästä alijäämään, kunnes varaukset ovat tasoittuneet. Jatkuva sähkövaraus voidaan saada aikaan muuttuvan magneettikentän tai kemiallisten reaktioiden avulla. Sähköneristeessä, esimerkiksi sähköjohdon muovipäällysteessä, elektronit eivät voi edetä, joten siihen ei myöskään muodostu sähkövirtaa.
Aak
Aak (, hanja 雅樂) on korealaista hovimusiikkia. Se on lähtöisin kiinalaisesta yayue-musiikista. Japanissa vastaavat kirjoitusmerkit lausutaan gagaku. Muita korealaisen hovimusiikin tyylejä ovat dangak ja hyangak.
Sähkö
Sähkövirta
Sähkövirta on saanut nykyajan teknologiassa erittäin keskeisen merkityksen, koska sen avulla voidaan tehokkaasti siirtää energiaa paikasta toiseen ja sen avulla toimivat mitä erilaisimmat sähkölaitteet.
Aak
Aakia esitettiin Koreassa valtiollisten, kungfutselaisten rituaalien yhteydessä. Musiikkityyli saapui Koreaan Kiinasta vuonna 1116 keisarin lähettämän valtavan lahjan muodossa: siihen kuului paitsi satoja soittimia myös rituaaliasuja ja muusikoita. Vastaava musiikkityyli muuntui kiinassa pian, eikä aak muistutakaan kiinalaisia tai japanilaisia vastineitaan, vaan se on säilyttänyt 1100-luvun Song-dynastian yayuen piirteet. Se onkin käytännössä kiinalaisin soittimin esitettävää kiinalaistyylistä musiikkia, joten sillä on korealaisen musiikin historiassa erityinen asema.
Sähkö
Sähkökenttä
Idean sähkökentästä esitteli Michael Faraday. Sähkökenttä muodostuu sähkövarauksen ympärille, ja aiheuttaa voiman sähkökenttään asetettuun varattuun kappaleeseen. Sähkökenttä vaikuttaa kahden varauksen välillä samalla tavalla kuin gravitaatiokenttä vaikuttaa kahden massan välillä. Kuten gravitaatiokentän voimakkuus, myös sähkökentän voimakkuus on kääntäen verrannollinen etäisyyden neliöön. Sähkökentän aiheuttama voima voi olla joko veto- tai hylkimisvoima.
Aak
Vanhojen lähteiden mukaan 1400-luvulla aak-kappaleita oli jopa 456. Nykyaikaan kappaleita on säilynyt vain kaksi. Ne ovat molemmat neljän minuutin pituisia ja koostuvat 32 nuotista.
Sähkö
Sähköinen potentiaali
Sähköinen potentiaali liittyy läheisesti sähkökenttään. Sähkökenttään asetettuun varattuun hiukkaseen kohdistuu voima. Hiukkasen siirtäminen voimaa vastaan vaatii työtä. Sähköinen potentiaali missä tahansa sähkökentän pisteessä on määritelty energiana, joka vaaditaan testivarauksen siirtämiseen tähän pisteeseen äärettömän pitkän välimatkan päästä. Yleensä sähköinen potentiaali mitataan volteissa. Jännitteeksi kutsutaan sähkökentän kahden pisteen välillä olevaa sähköistä potentiaalieroa.
Käytännön syistä on järkevää määritellä vertauspiste, johon potentiaalieroa verrataan. Tämä piste voisi olla äärettömyydessä, mutta on kätevämpää verrata potentiaalieroa Maahan. Vertauspisteen nimenä on siten luonnollisesti maa. Maan oletetaan olevan sähköisesti varautumaton.
Sähkön historiaa
thumb|250px|Benjamin Franklin oli merkittävä sähkön tutkija.
Ennen 1800-lukua
Hankaussähkö tunnettiin jo vanhalla ajalla. Sen mainitsi jo Thales. Tiedettiin, että varsinkin meripihka saa hangattaessa kyvyn vetää puoleensa lähellä olevia kevyitä esineitä ja saattaa lisäksi kipinöidä. Useissa nykyisissäkin kielissä sähköä tarkoittavat sanat johtuvat kreikan meripihkaa tarkoittavasta sanasta ηλεκτρον, elektron.
Sähköoppi alkoi tieteenhaarana kuitenkin kehittyä vasta 1700-luvulla. Silloin havaittiin, että on olemassa kaksi vastakkaista sähköistä tilaa, joita alkujaan nimitettiin lasi- ja hartsisähköksi, myöhemmin positiiviseksi ja negatiiviseksi varaukseksi. Havaittiin, että samanmerkkiset varaukset hylkivät toisiaan, erimerkkiset vetävät toisiaan puoleensa. Myöhemmin Charles Augustin de Coulomb todensi nimeään kantavan lain, jonka mukaan niiden välinen voima on suoraan verrannollinen varausten tuloon ja kääntäen verrannollinen niiden etäisyyden neliöön. Sähköopin huomattavimpiin tutkijoihin kuului myös Benjamin Franklin, joka muun muassa todisti salaman olevan sähköpurkaus.
1800-luku
Vuonna 1800 Alessandro Volta keksi sähköparin, ensimmäisen laitteen, jolla voitiin tuottaa sähkövirtaa. 1800-luvun aikana sähkön luonnetta opittiin ymmärtämään monipuolisesti ja luotiin sähköisiin ilmiöihin liittyen jo laajasti sähkömagneettinen teoria. Myöhemmin Michael Faraday havaitsi, että sähkövirtaa voitiin tuottaa myös sähkömagneettisen induktion avulla, mihin perustuvat kaikki nykyiset sähkögeneraattorit. Vuosisadan loppupuolella sähkövirta sai jo suuren käytännöllisen merkityksen, kun kehitettiin toimivalle tasolle muun muassa sähkömoottori, sähkövalaistus, sähkölennätin ja puhelin. Ensin suurimmissa kaupungeissa, vähitellen muuallakin alettiin sähköenergiaa tuottaa ja jaella sekä teollisuuteen että yksityiskoteihin.
1900-luku
1900-luvulla sähkötekniikan merkitys kasvoi jatkuvasti, kun moninaiset sähkömoottorikäyttöiset koneet otettiin käyttöön. Sähkötekniikan pohjalta kehittyi nopeasti myös elektroniikka, ja vuosisadan kuluessa kehitettiin ja otettiin käyttöön monet elektroniset laitteet: esimerkiksi radio, televisio, tietokoneet ja matkapuhelimet. Elektroniikka sai monia sovellutuksia teollisuudessa, lääketieteellisessä tekniikassa, tieteellisessä tutkimuksessa, ajoneuvoissa ja viihde-elektroniikkalaitteissa. 1900-luvun lopulla lähes kaikki tekniikan alat käyttivät jo sähkötekniikkaa ja elektroniikkaa avuksi.
Sähköenergian tuottaminen ja siirtäminen
thumb|250px|Tuulivoiman käyttö sähköntuotannossa on kasvanut viime vuosina. Sähkövirtaa voidaan saada aikaan sähkömagneettisen induktion tai eräiden kemiallisten reaktioiden avulla. Kemiallisia reaktioita käytetään sähkövirran tuottamiseen paristoissa ja polttokennoissa. Niistä saatava virta on tasavirtaa. Akku on kemiallinen keino sähköenergian varastoimiseen. Sähkövoimaloissa sähkövirtaa tuotetaan sähkömagneettiseen induktioon perustuvien generaattorien avulla. Aurinkoenergiaa voidaan muuttaa sähköenergiaksi myös aurinkokennon avulla.
Sähkögeneraattorit muuttavat jostakin ulkoisesta energianlähteestä saatavaa energiaa sähköenergiaksi, joka siirretään sähkövirran avulla käyttökohteeseen. Sähkövoimaloiden energianlähteinä käytetään muun muassa vesivoimaa, ydinvoimaa, kivihiilen tai muun polttoaineen palamisesta syntyvää kemiallista energiaa, tuulivoimaa ja aurinkoenergiaa.
Sähkö siirretään käyttökohteisiin (esimerkiksi tehtaisiin ja kotitalouksiin) sähkönsiirtoverkkoa pitkin. Valtakunnallisessa siirtoverkossa on monia muuntamoja, joissa sähkön jännitetasoa vaihdetaan kyseiselle siirtovälille soveltuvaksi.
Sähkön käyttö
Useat teollisuuden ja kotien koneista ja laitteista toimivat nykyään sähköllä. Sähkölämmitys toimii muuttamalla sähköisissä vastuksissa sähkövirta lämpöenergiaksi. Sähkömoottorit käyttävät monia kodinkoneita, kuten kylmäkoneita, vatkaimia, pölynimureita, astianpesukoneita ja pyykinpesukoneita, sekä pyörittävät teollisuuden ja maatalouden tuotantorakennuksissa sijaitsevia koneita. Sähkömoottoreissa sähköinen energia muuttuu mekaaniseksi energiaksi. Radio, televisio ja puhelin ovat sähköllä toimivia elektronisia laitteita. Teollisuus on maailman suurin yksittäinen sähkönkuluttaja.
Sähköiset suureet ja niiden käyttö
Jännite (sähköinen potentiaaliero) on volteissa (V) mitattava eräänlainen sähkön "voimakkuuden" yksikkö, jota voidaan verrata vesivoimalan putouskorkeuteen tai hydraulisen laitteen paineeseen. Verkkojännite Suomessa on 230 volttia nollajohtimen ja vaihejohtimen välillä (kahden vaihejohtimen välinen jännite on 400 V). Pienen pariston jännite voi olla 1,5 volttia.
Sähkövirtaa mitataan ampeereissa (A). Sähkövirta rinnastetaan usein nesteen virtaukseen vesiputouksessa tai hydraulisessa järjestelmässä. Tyypillinen kodin sähkötaulun sulake rajoittaa virran 10 tai 16 ampeeriin.
Sähkön tuottamaa tehoa mitataan wateissa (W) tai kilowateissa (kW). Esimerkiksi sähkölämmittimen teho saattaa olla 2 000 W. Yleisesti teho on virran ja jännitteen tulo, kun kyseessä on puhtaasti resistiivinen kuorma. 230 V sähköverkossa 2 000 W lämmittimen virta on noin 9 A.
Energiaa mitataan yleensä sähköisissä yhteyksissä kilowattitunteina (kWh), vaikka joule onkin yleinen energian ja tehdyn työn yksikkö. Jos esimerkiksi kahden kilowatin tehoista laitetta käytetään kolmen tunnin ajan, energiaa kuluu 6 kWh.
Sähkön tutkimus
Sähköä ja siihen liittyviä ilmiöitä tutkii sähköoppi ja sen alaisina sähködynamiikka, sähkömagnetismi ja sähköstatiikka. Sähköenergian tuottamista ja siirtämistä tutkii sähkövoimatekniikka. Elektroniikka on taas ala, joka tutkii ja kehittää elektronisista komponenteista tehtyjä laitteita kuten vaikkapa radioita ja laskimia. Automaatio käsittelee esimerkiksi tehtaiden sähköisiä tuotantolinjoja. Sähkövoimatekniikka, automaatio ja elektroniikka ovat sähkötekniikan eri alueita.
Kalium
Kalium on alkuaine sekä ihmiselle välttämätön kivennäisaine, jonka kemiallinen merkki on K, järjestysluku 19 ja CAS-numero 7440-09-7. Kalium on pehmeä hopeanvalkoinen alkalimetalli. Kalium tarkoittaa keskiajan latinassa potaskaa, mutta lähtökohtana on arabian sana "qali" joka tarkoittaa varsinaisesti tuhkaa, mutta kemiallisena terminä emästä, 'alkalia'. (Etuliite al- on arabiassa määräinen artikkeli.)
Muutamissa kielissä, muun muassa englannissa kaliumista käytetään nimitystä potassium. Nimi johtuu sanasta potaska, joka sekin viittaa tuhkaan. Alkuaineen kemiallisena merkkinä käytetään kuitenkin kaikkialla K:ta.
Maatalous- ja lannoitealalla kaliumista ja sen yhdisteistä käytetään yleisesti myös lyhempää nimeä kali. Myös kemiassa nimitystä käytetään joskus, esim. kalialuna.
Ominaisuudet
Kalium on toiseksi kevyin metalli litiumin jälkeen. Se on jopa vettä kevyempää ja niin pehmeää, että sitä voi leikata veitsellä. Se hapettuu nopeasti, joten sitä säilytetään mineraaliöljyssä.
Kaliumia valmistetaan elektrolysoimalla kaliumkloridia tai kaliumhydroksidia. Kalium reagoi muiden alkalimetallien tavoin kiivaasti veden kanssa muodostaen kaliumhydroksidia ja vetyä: K + H2O → KOH + H2. Tällöin syntyy niin paljon lämpöä, että vapautuva vety voi ilmaan päästyään syttyä palamaan tai jopa räjähtää. Samoin kuin natrium, kalium reagoi kiivaasti myös fluorin ja kloorin kanssa, sekä kuumennettaessa rikin, vedyn ja muiden epämetallien kanssa. Kalium muodostaa yhdisteitä, seoksia ja kiinteitä liuoksia.
Radioaktiivisuus
Kaliumilla on kolme luonnossakin esiintyviä isotooppia, K-39, K-40 ja K-41. Niistä kalium-40 on radioaktiivinen ja yksi luonnon yleisimmistä radioaktiivisista aineista. Sitä on kaikissa luonnon kaliumpitoisissa aineissa noin 0,0118 % niissä olevan kaliumin määrästä, ja näin ollen sitä on kaikissa elävissä olennoissakin. Muun muassa elintarvikkeena käytettävän ns. mineraalisuolan sisältämän kaliumkloridin radioaktiivisuus on n. 16 000 Becquerellia/kg. Kalium-40:n puoliintumisaika on 1,25 miljardia vuotta, ja se voi hajota kahdella tavalla. Noin 11,2 % siitä hajoaa elektronikaappauksella tai positroniemissiolla (beeta-plus-hajoamisella) argoniksi Ar-40, loput 88,8 % taas beetasäteilyä lähettäen kalsiumiksi Ca-40. Nämä molemmat hajoamistuotteet ovat stabiileja. Näiden isotooppien pitoisuusmittauksia voidaan hyödyntää kivien ja kallioiden iänmäärityksessä.
Esiintyminen
Kaliumia esiintyy luonnossa merivedessä ja mineraaleissa, kuten maasälvässä, kiilteessä, gneississä ja graniitissa. Tärkeimmät kaliumsuolat ovat sylviitti, sylviniitti, karnaliitti ja kainiitti. Ennen mineraalien löytämistä tuhka oli ainoa kaliumyhdisteiden lähde.
Käyttö
Kalium on erityisen tärkeä kivennäisaine, jota elollinen luonto sekä kasvit ja eläimet tarvitsevat. Niinpä kasviaineita poltettaessa syntyvä tuhka sisältää kaliumkarbonaattia, mutta jonkin verran myös natriumkarbonaattia. Nämä yhdisteet määräävät tuhkan emäksisen luonteen, minkä takia tuhkaa on käytetty puhdistusaineena ja saippuaan raaka-aineena jo kauan.
Kuumennettaessa tai valotettaessa alkalimetalleilla on taipumus irrottaa elektroneja ja tähän perustuu kaliumin käyttö valoherkissä kennoissa.
Kaliumnitraattia eli salpietaria käytetään mustan ruudin valmistukseen. Nykyisin mustaa ruutia käytetään lähinnä ilotulitteissa. Ampuma-aseissa sen ovat korvanneet erilaiset savuttomat ruudit.