cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hermetica
Ajoitus
Renessanssiaikana kaikkien tekstien uskottiin olevan peräisin Mooseksen ajan Egyptistä. Klassisen kirjallisuuden tutkija Isaac Casaubon osoitti vuonna 1614 tekstien sanaston perusteella, että jotkut teksteistä, erityisesti filosofiaa käsittelevät, käyttivät liian myöhäistä oppisanastoa ollakseen niin vanhoja. Myöhempi tutkimus on myöntänyt tekstien aiemmin oletettua nuoremman iän mutta katsonut tekstien jatkavan faaraoiden Egyptin kulttuuria enemmän kuin aiemmin on usein ajateltu. Luonteeltaan tekstit ovat kuitenkin hyvin eklektisiä.
Kirjoittaja ja yleisö
Vaikka tekstit esittävät usein olevansa egyptiläisen papiston tekstejä tai Egyptissä käytyjä keskusteluja, niiden käyttämän kielen hellenistiset piirteet osoittavat kreikkalaiseen alkuperään. On kuitenkin todennäköistä, että salanimiä käyttäneet kirjoittajat katsoivat olevansa enemmän egyptiläisiä kuin Aleksandrian kreikkalaisia. Tämä näkyy esimerkiksi siinä, että tekstit katsovat egyptin kielen olevan ylivertainen, ja Asklepios sisältää verisen profetian ”ulkomaalaisten” karkottamisesta ja pakanallisen Egyptin jälleenpystyttämisestä.
Renessanssiaikana Hermetican harrastajat pitivät kokoelmaa okkultistisen filosofian huipentumana. Useista piirteistä voi kuitenkin päätellä, että tekstit oli tarkoitettu laajempaan käyttöön. Esimerkiksi uusplatonilaiset filosofit, jotka lainasivat usein Orfeuksen, Zarathustran, Pythagoraan ja muiden legendaaristen hahmojen nimiin laitettuja apokryfisiä kirjoituksia, eivät juuri koskaan lainanneet Hermes Trismegistosta. Teksteistä on löydetty viittauksia siihen, että ne olisivat mahdollisesti olleet alempien luokkien käytössä. Näin ne saattavat tarjota näkökulman Rooman valta­kunnan poliittisesti marginaalisten ei-roomalaistan ja ei-kreikkalaisten pakanakansojen uskonnolliseen ajatteluun.
Vaikutus renessanssiaikana
Hermetistiset tekstit olivat vielä 400-luvulla niin tunnettuja, että esimerkiksi kirkkoisä Augustinus hyökkäsi niitä vastaan teoksessaan Jumalan valtio. Tekstit kuitenkin katosivat Länsi-Euroopasta keskiajalla. Bysantista kuitenkin löytyi käsikirjoituksia, ne julkaistiin, ja niistä tuli tunnettuja Italiassa renessanssin aikana. Erityisen merkittävä oli Marsilio Ficinon latinankielinen käännös teksteistä, joka julkaistiin vuonna 1471 nimellä De potestate et sapientia Dei. Ficinon käyttämästä käsikirjoituksesta puuttui osa nykyisissä laitoksissa olleista tutkielmista. Ne käänsi Ficinosta riippumatta, toisesta käsikirjoituksesta hänen aikalaisensa Lodovico Lazzarelli, ja ne julkaistiin vuonna 1507.
Hermetican julkitulo vaikutti renessanssiajan ajattelun ja kulttuurin kehitykseen ja erityisesti alkemiaan ja nykymagiaan. Hermetica vaikutti myös useisiin filosofeihin, kuten Giordano Brunoon ja Pico della Mirandolaan, joka oli Ficinon oppilas. Amsterdamilaisen Bibliotheca Philosophica Hermetica -kirjaston aarteisiin kuuluu vuonna 1471 julkaistu Corpus Hermeticum.
Sisältö
Suurin osa hermetistisistä teksteistä on dialogeja — antiikin aikana suosituin opetustekstien muoto. Dialogeissa Hermes Trismegistos johdattaa oppilaitaan salattuun viisauteen.
Aihealueiltaan tekstit ovat laaja-alaisia. Usein ne käsittelevät jumalan ykseyttä ja hyvyyttä, kehottavat sielun puhdistamiseen ja puolustavat pakanallisia uskonnollisia käytäntöjä, kuten jumalankuvien kunnioitusta. Jotkin käsittelevät alkemiaa, magiaa tai niihin liittyviä aiheita. Jotkut sisältävät puolestaan gnostilaisuuteen tai uusplatonismiin vivahtavia pohdiskeluja. Tekstit olivatkin tulosta ensimmäisten vuosisatojen pakanallisten virtausten synkretistisestä yhdistymisestä. Muita esimerkkejä tuolta ajalta ovat gnostilaisuuden ja uusplatonismin lisäksi Kaldean oraakkelit sekä myöhempi orfilainen ja pythagoralainen kirjallisuus.
Toisin kuin jotkin gnostilaiset kirjoitukset ei Hermetica sisällä viittauksia juutalaisiin eikä kristillisiin teksteihin, ja tämä vaikuttaa tarkoitukselliselta. Tekstit sisältävät kuitenkin joitakin heijastumia Raamatun aiheista, mikä korostaa juutalaisten, kreikkalaisten ja egyptiläisten virtausten läheistä joskaan ei kitkatonta kosketusta hellenistisessä Aleksandriassa. Toisin kuin orfilainen kirjallisuus eivät Hermetican tekstit pyri selittämään kreikkalaista tarustoa. Kun tekstejä verrataan kaldealaisiin oraakkeleihin ja uusplatoniseen filosofiaan, eivät tekstit viittaa paljonkaan metafyysisen filosofian yksityiskohtiin vaan ne keskittyvät enemmänkin käytäntöön.
Corpus Hermeticumin tekstit
Seuraavat otsikot on annettu kahdeksastatoista tutkielmasta kolmelletoista G. R. S. Meadin englanninkielisessä käännöksessä:
Kahdeksantoista tutkielmaa on julkaistu myös seuraavilla nimillä:
Hermetican tekstit Corpus Hermeticumin ulkopuolella
Vuonna 1945 löydetty Nag Hammadin kirjasto sisälsi hermetistisen tekstin, jota tutkijain enemmistö ei ollut lainkaan tuntenut. Kirjoituksen nimi on Tutkielma kahdeksannesta ja yhdeksännestä, ja se käsittelee hermetististä initiaatiota gnosikseen. Se on johtanut tulkitsemaan hermetismin kokonaisuutta uudelleen, erityisesti Jean-Pierre Mahén tutkimusten ansiosta.
Viljo Suokas
Viljo Valter Suokas (31. tammikuuta 1920 Harlu – 4. lokakuuta 1943 Sekee) oli kaukopartiomies ja Mannerheim-ristin ritari n:o 44. Sotilasarvoltaan hän oli vänrikki. Hän syntyi rautatieläisperheeseen ja suuntautui itsekin alalle.
Suokas oli liittynyt Suojärven suojeluskuntaan 17-vuotiaana, minne perhe oli muuttanut muutamaa vuotta aiemmin. Hän osallistui talvisotaan 19-vuotiaana vapaaehtoisena. Suokas toimi ensin vartiointitehtävissä Suojärvellä, mistä hänet sodan edetessä siirrettiin kiväärimieheksi Jalkaväkirykmentti 34:een ja sieltä Sissiosasto 12:een.
Jatkosodassa Suokas palveli Päämajan kaukopartiotehtävissä partiomiehenä ja partionjohtajana Erillinen pataljoona 4:n osasto Kuismasessa (OsKu).
Eräs partiomatka
alt=|vasen|pienoiskuva|200x200px|Viljo Suokkaan johtama partio juuri vihollisen alueelle tehdyltä hävitysretkeltä palanneenna 25. lokakuuta 1941. Elokuussa 1941 Suokas lähti johtamaan 17-miehistä partiota, jonka tehtävä oli mm. hankkia tietoja suomalaisten Säämäjärven eteläpuolelle pysähtyneen etenemisen saamiseksi uudelleen vauhtiin. Tämän lisäksi partion piti häiritä liikennettä Petroskoin tiellä sekä edetä vielä Muurmannin radalle miinoittamaan sitä. Petroskoin - Jessoilan tiellä partio tuhosi korkea-arvoisia upseereita kuljettaneen auton. Matkustajilta saadut erittäin arvokkaat asiakirjat oli toimitettava Päämajaan mitä pikimmin, joten suunnitelmat muuttuivat pikapaluuksi asiapaperien ja jo aiemmin saatujen vankien kera.
Ritariksi
Nimitys Mannerheim-ristin ritariksi tuli 13. joulukuuta 1941. Kaukopartioritarina hänen nimitysperustelunsa on kirjoitettu peitellymmin kuin yleensä. Niissä todetaan, että "kaikkea sitä, mitä vääpeli Suokas on näillä retkillään aikaansaanut ei voida vielä yksityiskohtaisesti selostaa."
Marraskuussa 1941 tehdyssä esityksessä kerrotaan Suokkaan viettäneen 14. kesäkuuta – 24.lokakuuta 1941 välisenä aikana peräti 74 vuorokautta vihollisen selustassa.
Kuolema
alt=|vasen|pienoiskuva|206x206px|Viljo Suokas hoidettavana sotasairaalassa mm. vasempaan käsivarteensa Karhumäellä saamiensa vammojen vuoksi 13. joulukuuta 1941. Viljo Suokkaan johtama kahdeksan miehen partio teki kymmenen päivän mittaiseksi suunnitellun retken Muurmannin radalle lokakuussa 1943. Tämä oli Suokkaan 11. operaatio. Partio oli aamuneljältä 4. lokakuuta panostanut radan ja kaksi tuntia myöhemmin he aloittivat hyökkäyksen Sekeen lentokentän lähellä sijainneeseen vihollisen tukikohtaan. Tukikohdasta oli tarkoitus muun muassa saada ruokaa noin 50 kilometrin paluumatkalle omille linjoille. Hyökkäyksen yhteydessä muonavaraston uunin takana piileskellyt vihollissotilas pääsi yllättämään Suokkaan, joka haavoittui vatsaan. Partion miehet kyhäsivät paarit ja kantovuoroja vaihdellen he lähtivät vihollisen takaa-ajamina kuljettamaan alaruumiistaan halvaantunutta Suokasta läheiselle lammelle, josta lentokone olisi noutanut hänet hoitoon. Suokkaan tullessa viimeisen kerran tajuihinsa, hänen kerrotaan kuiskanneen: ”''Pojat, minä en jaksa. Ottakaa lakki päästänne ja lukekaa minulle Isä meidän''.” Viljo Suokas haudattiin aamukahdeksalta männyn juurikon jättämään kuoppaan, jonka ympäristö miinoitettiin.
Hänet siunattiin kentälle jääneenä Suojärven hautausmaalle. Suokkaan hautaa on sotien jälkeen etsitty kahteen kertaan tuloksetta.
Talo perheelle
alt=|pienoiskuva|226x226px|Vilho Suokkaan aseveljien hänen vanhemmilleen rakentaman talon luovutusjuhla 4. helmikuuta 1943. Viljo Suokkaan isä, äiti ja kolme siskoa olivat joutunut evakkoon ja heidän kotinsa oli tuhoutunut. Hänen 76-vuotias Juho-isänsä ei ollut suostunut ottamaan hänelle tarjottua huollon apua vastaan, vaan elätti perheensä yhä omalla työllään rautatieläisenä. Suokkaan aseveljet rakensivat rintamalla perheelle uuden kodin, joka luovutettiin heille alle kuukauden päästä hänen kuolemastaan 4. helmikuuta 1943.
Mannerheim-ristin perustelut
”''Ylipäällikkö on pvm:llä 13.12.41 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi vääpeli Viljo Suokkaan.''
''Jo aikaisemmin, jouduttuaan suorittamaan asevelvollisuuttaan eräässä sissijoukossa, hän saavutti mainetta kykenevänä ja taitavana sissinä. Tätä mainettaan hän on lisännyt koko tämän sodan aikana, jouduttuaan jälleen erääseen sissijoukkoon. Neuvokkuutensa ja päättävän rohkeutensa ansiosta hän kohosi vääpeliksi ja sai oman sissiosaston johdettavakseen. Tämän, vääpeli Suokkaan johtaman osaston seikkailut ovat täysin verrattavissa aikaisempien kuuluisten suomalaisten sissien aikaansaannoksiin ja seikkailuihin. Kaikkea sitä, mitä vääpeli Suokas on näillä retkillään aikaansaanut, ei voida vielä yksityiskohtaisesti selostaa''.”
Felice Beato
pienoiskuva|Beato noin vuonna 1866. Felice Beato (1832 Venetsia – 29. tammikuuta 1909 Firenze), tunnettu myös nimellä Felix Beato, oli brittiläis-italialainen valokuvaaja. Lapsuutensa hän vietti Korfun saarella, joka oli tuolloin brittiläinen protektoraatti. Hän oli ensimmäisiä Itä-Aasiassa valokuvanneita ja varhaisimpia sotavalokuvaajia. Hänen laatukuviaan, muotokuviaan sekä näkymiään ja panoraamojaan Aasian ja Välimeren alueen arkkitehtuurista ja maisemista pidetään merkittävinä.
Beaton matkat eri maissa soivat hänelle mahdollisuuden luoda voimakkaita ja kestäviä kuvia maista, ihmisistä ja tapahtumista, jotka olivat tuntemattomia ja kaukaisia suurimmalle osalle eurooppalaisista ja pohjoisamerikkalaisista. Nykyaikaan saakka hänen työnsä ovat muodostaneet keskeiset kuvat sepoykapinan ja toisen oopiumisodan kaltaisista tapahtumista. Hänen valokuvansa edustavat ensimmäisiä, myöhemmin valokuvajournalismiksi kutsuttuja töitä. Hänellä oli merkittävä vaikutus muihin valokuvaajiin, ja Beaton vaikutus Japanissa, jossa hän työskenteli ja opetti lukuisia muita valokuvaajia ja taiteilijoita, oli erityisen syvä ja kestävä.
Glee: The Music, The Christmas Album
Vastaanotto
The Detroit Newsin kirjoittajat kehuivat "aliarvostettua" alkukappaletta "We Need a Little Christmas" ja antoivat B:n heidän mielestään Gleen parhaimmalle albumille tähän mennessä. Allmusicin Andrew Leahey antoi albumille 3/5 tähteä ollen yllätyksetön siitä, että kappaleet oli "esitetty Gleen tutussa Broadway-tyylissä". Hän piti kappaleesta "Baby, It's Cold Outside" ja sen epätavallisuudesta kahden miehen esittämänä. Entertainment Weeklyn Tanner Stransky kutsui Amber Rileyn tulkintaa kappaleesta "Angels We Have Heard on High" "huimaksi", kun E! Onlinen Jennifer Arrow kutsui sitä "hämmästyttäväksi". Lea Michelen laulua kappaleessa "O Holy Night" kehuttiin; Leahey vertasi sitä Kristin Chenowethiin. Ottawa Citizenin Bruce Ward ei kuitenkaan pitänyt kappaleesta, ja ajatteli sen olevan epämiellyttävän hidas.
Vanity Fairin Brett Berk päätti, että albumia "ei voi luokitella hyväksi tai huonoksi", antaen kuuntelijan päättää. New York Postin Jarett Wieselman ajatteli, että albumi kuulosti kokonaisuudessaan kuin Gapin mainos-soundtrackilta, mutta kehui Colferin, Michelen ja Rileyn lauluosuuksia. Philadelphia Daily Newsin Jonathan Takiff tunsi, että kappaleet olivat liian teennäisiä ja oli pettynyt, kun näyttelijät eivät coveroineet enempää kappaleita pop-musiikin rajojen ulkopuolelta. New Yorkin Kyle Muchanan oli pettynyt, kun Jane Lynch ei laulanut kappaleessa "You're a Mean One, Mr. Grinch". Wieselman oli hämmentynyt Langin esiintymisestä kappaleessa miettien, olisiko edellinen vieraileva tähti Olivia Newton-John ollut parempi vaihtoehto.
Heaven and Hell (yhtye)
Heaven and Hell oli brittiläis-yhdysvaltalainen heavy metal -yhtye, joka perustui muusikoiden Ronnie James Dio, Tony Iommi, Geezer Butler ja Vinny Appice vuosina 1979–1982 ja 1992 vaikuttaneeseen Black Sabbath -kokoonpanoon.
Historia
Ozzy Osbourne teki omaa sooloalbumiaan vuonna 2006, jonka aikana Rhino Records julkaisi Black Sabbath -kokoelmalevyn, The Dio Years. Albumi sisälsi kappaleita vain Ronnie James Dion aikaisen Black Sabbathin tuotannosta, sekä kolme täysin uutta kappaletta. Single ”The Devil Cried” menestyi listoilla, joten Iommi ja Dio päättivät koota yhteen Heaven and Hell -albumin aikaisen Black Sabbathin kokoonpanon ja aloittaa maailmankiertueen kokoelma-albumin tiimoilta. Koska alkuperäinen kokoonpano oli vielä yhdessä, Iommi ja Dio päättivät yleistä hämmennystä välttääkseen kutsua kokoonpanoaan nimellä Heaven and Hell. Geezer Butler liittyi kokoonpanoon. Myös Bill Wardin oli määrä osallistua, mutta ”musiikillisten erimielisyyksien” myötä jättäytyi pois projektista. Wardin tilalle rumpuja tuli soittamaan Mob Rules ja Dehumanizer -albumeilla vaikuttanut Vinny Appice. Näin Heaven and Hell -kokoonpanosta tulikin nimestään huolimatta itse asiassa Mob Rules -albumin (1981) tehnyt kokoonpano.
Heaven And Hell aloitti kiertueen Kanadasta maaliskuussa 2007 ja kesällä oli vuorossa Euroopan kiertue (kaksi konserttia myös Suomessa, Sauna Open Air -festivaaleilla Tampereella 9. kesäkuuta, sekä Helsingin jäähallissa 10. kesäkuuta) ja syksyllä Yhdysvallat. Myös Japanin kiertue kuului suunnitelmiin. Kosketinsoittajana kiertueella oli Dio-yhtyeestä tuttu Scott Warren. Kiertueen yhteydessä julkaistiin myös rajoitettuna painoksena Live at Hammersmith Odeon -livealbumi, joka sisälsi materiaalia Black Sabbathin Hammersmith Odeonin konserteista vuodenvaihteesta 1981-1982. Myös vuoden 2007 Heaven and Hell -kiertueelta julkaistiin Yhdysvalloissa New Yorkissa kuvattu ja äänitetty DVD/CD Live from Radio City Music Hall. Yhtye julkaisi cd-boksin, The Rules of Hell, joka sisälsi kaikki Dion aikaiset Black Sabbathin albumit remasteroituina.
Uutta studiomateriaalia sisältävä The Devil You Know -albumi julkaistiin huhtikuussa 2009. Albumia tukeva Euroopan kiertue saapui myös Suomeen. Heaven and Hell soitti Helsingin jäähallissa 2. kesäkuuta 2009 ja Oulun Qstockissa 25. heinäkuuta 2009.
Heaven and Hellin laulaja Ronnie James Dio menehtyi vatsasyöpään vuonna 2010. Heaven and Hell järjesti 24. heinäkuuta 2010 High Voltage-festivaaleilla Lontoossa Dion muistolle konsertin, jossa lauloivat muun muassa Deep Purplesta tuttu Glenn Hughes ja norjalainen Jørn Lande. Tapahtuman tuotto meni hyväntekeväisyyteen. Heaven and Hell lopetti toimintansa kyseisen konsertin jälkeen. Alkuperäisen Black Sabbathin uudelleenkokoamista Iommi ei sulkenut pois.
Mr. Silla & Mongoose
Mr. Silla & Mongoose on islantilainen yhtye. Sigurlaug Gísladóttir ja Magnús B. Skarphéðinsson perustivat yhtyeen vuonna 2005 Iceland Airwaves -nimisellä festivaalilla. Pääosin elektronista ja kokeellista musiikkia sisältävä esikoisalbumi Foxbite julkaistiin vuonna 2007. Sigurlaug Gísladóttir eli Mr. Silla on nykyisin myös toisen islantilaisen yhtyeen, múmin laulaja.
George Paget Thomson
George Paget Thomson (3. maaliskuuta 1892 – 10. syyskuuta 1975) oli englantilainen fyysikko. Hänelle myönnettiin Nobelin fysiikanpalkinto 1937 elektronidiffraktion keksimisestä. Hän jakoi palkinnon Clinton Joseph Davissonin kanssa, joka oli keksinyt saman ilmiön eri menetelmin.
Vuonna 1924 Thomson meni naimisiin Kathleen Buchananin kanssa ja heille syntyi kaksi poikaa ja kaksi tytärtä. Hänet aateloitiin 1943.
Kiovan kuvernementti
Kiovan kuvernementti oli Venäjän keisarikunnan hallintoalue nykyisen Ukrainan alueella. Kuvernementti perustettiin vuonna 1708 tsaari Pietari Suuren ukaasilla. Kuvernementti lakkautettiin 1775, jolloin perustettiin Kiovan käskynhaltijakunta (Kijevskoje namestnitšestvo). Kuvernementti perustettiin uudelleen vuonna 1796 ja lakkautettiin lopulta vuonna 1925. Vuonna 1923 kuvernementti jaettiin kuuteen okrugiin aiempien kihlakuntien eli ujestien sijaan.
thumb|left|270px|Tsaari Pietari Suuren [[ukaasilla synnytetty Venäjän keisarikunnan kuvernementtijako vuonna 1708. Vaaleanruskealla merkitty Kiovan kuvernementti sijaitsi tuolloin keisarikunnan lounaisrajalla.]] thumb|270px|left| Kiovan kuvernementin kartta (1821). Tuolloin kuvernementin rajat olivat muuttuneet huomattavasti vuoden 1708 tilanteesta. Kuvernementin pääkaupunki oli Kiova. Kuvernementtiä ympäröivät 1900-luvulle tultaessa Minskin, Tšernigovin, Pultavan, Hersonin, Volynian ja Podolian kuvernementit.
Kuvernementissä oli vuonna 1900 kaksitoista kihlakuntaa eli ujestia, joiden keskukset olivat Berditšev, Vasilkov, Zvenigorodka, Kaniv, Kiova, Lipovets, Radomyšl, Skvira, Taraštša, Uman, Tšerkasy ja Tšigirin. Kuvernementin pinta-ala oli 50 999,5 km².
Jarmo Suokas
Jarmo ”Jammu” Suokas (31. heinäkuuta 1927 Antrea – 25. huhtikuuta 2017 Kuusankoski) oli suomalainen pesäpalloilija ja koripalloilija.
Pesäpallo
Suokas voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1949–1952 Lahden Mailaveikkojen joukkueessa ja vuonna 1971 ikämiesten SM-kultaa Kuusankosken Puhdissa. Itä–Länsi-ottelussa Suokas on pelannut kolmesti. Lisäksi hän pelasi vuonna 1952 Helsingin olympiakisoissa Suomen ja Yhdysvaltojen välisessä baseball-näytöksessä, jossa hän löi Suomen ainoan juoksun 1–19-tappioon päättyneessä kamppailussa.
Koripallo
Koripalloa Suokas pelasi SM-sarjatasolla Tampereen Pyrinnössä kaudella 1955, jolloin Pyrintö sijoittui viidenneksi. Suokas kuului Pyrinnön kokoonpanoon 19 ottelussa ja pelasi 1,8 pisteen ja 0,9 virheen keskiarvoilla ottelua kohden.
Takeda Pharmaceutical Company
Takeda Pharmaceutical Company Ltd. eli Takeda yakuhinkōgyō  on japanilainen lääkealan yritys. Sen pääkonttori on Osakassa, mutta yrityksellä on toimintaa myös muualla Japanissa ja Aasiassa, Euroopassa sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Emoyhtiö työllistää noin 6600 henkeä, yritysrypäs yhteensä 31 500 työntekijää. Takedan yritysrypäs toimii kaikkiaan 70 maassa, ja sen tuotteita myydään noin 100 maassa.
Joulukuussa 2013 Takeda ilmoitti valinneensa 47-vuotiaan ranskalaisen Christophe Weberin toimitusjohtaja Yasuchika Hasegawan seuraajaksi. Tämä on ensimmäinen kerta, kun yritysjohtoon nousi henkilö Japanin ulkopuolelta. Vuoteen 2009 asti yrityksen hallituksessa oli pelkästään japanilaisia.
Takeda Suomessa
Takedan Suomessa toimiva tytäryhtiö on nimeltään Takeda Oy. Takeda Oy:n juuret Suomessa ovat lääkeyhtiö Leiraksessa, joka perustettiin alun perin suomalaisen Huhtamäki-konsernin lääketehtaaksi vuonna 1946. Vuonna 2011 Takeda osti Leiraksen silloisen emoyhtiö Nycomedin, ja Leiras siirtyi osaksi Takedaa.
Takeda kuuluu Suomessa kymmenen suurimman lääkeyhtiön joukkoon.
Pierre Collura
Pierre Angelo Collura (s. 19. heinäkuuta 1989 Antananarivo, Madagaskar) on madagaskarilaissyntyinen suomalais-italialainen kilpapurjehtija. Hän asuu Sirmionessa Italiassa ja edustaa Suomessa Lahden Purjehdusseuraa. Hänen valmentajansa on Alp Alpagut. Collura kilpailee Laser-luokassa. Hänet valittiin Suomen joukkueeseen Pekingin olympialaisiin 2008.
Collura on syntynyt Madagaskarilla, josta hänen italialainen isänsä ja suomalainen äitinsä adoptoivat hänet.
Salla Savolainen
thumb|Savolainen vuonna 2019 Salla Savolainen (s. 21. syyskuuta 1962 Luumäki) on suomalainen kuvittaja ja lastenkirjailija. Hän on kuvittanut erityisesti lastenkirjoja, mutta on kuvittanut myös oppikirjoja ja tehnyt lehtikuvituksia.
Elämä ja ura
Savolainen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1982 ja taiteen maisteriksi taidekasvatuksen osastolta Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1994.
Savolainen on julkaissut omia kuvakirjoja ja tehnyt kuvituksia yli 40 teokseen. Savolainen on kuvittanut muiden muassa Tittamari Marttisen Taneli Kaneli -sarjaa, Riina Katajavuoren Pentti-sarjaa, Leena Virtasen Xing-sarjaa, Tove Appelgrenin Vesta-Linnea-sarjaa ja Tapani Baggen Tahvo ja Bella -kirjoja. Hän on kuvittanut myös uusimmat Sinikka ja Tiina Nopolan Heinähattu ja Vilttitossu -teokset. Hän on tehnyt yhteistyössä Reetta Niemelän kanssa kirjan Sinisen Kärpäsen Sirkus (2010) ja Tikkumäki-sarjaa, jota on julkaistu myös ulkomailla. Hänen kuvituksiaan on ollut esillä useissa näyttelyissä Suomessa ja ulkomailla, muun muassa lasten- ja nuortenkirjakuvituksiin keskittyvässä Bratislavan biennaalissa. Lastenkirjojen lisäksi Savolainen on tehnyt myös kuvituksia lehtiin ja oppikirjoihin, kuten äidinkielen Kirjakuja-sarjaan.
Palkinnot ja tunnustukset
Vuonna 2005 Savolainen sai Rudolf Koivu -palkinnon kuvituksestaan Leena Virtasen teoksessa Pikku Xing. Kolme Savolaisen kuvittamaa teosta on ollut Finlandia Junior -palkintoehdokkaana: Mirja Orvolan kirjoittama Elmeri (2000), Tove Appelgrenin Vesta-Linnea mieli mustana (2008) ja Karo Hämäläisen Hurraa Helsinki! (2012). Vuonna 2010 Savolainen oli Suomen ehdokas kansainvälisen H. C. Andersen -palkinnon saajaksi. Vuonna 2013 hän sai oppimateriaalikuvituksistaan Kuvittajat ry:n Kukko-palkinnon.
Tõnu Lepik
Tõnu Lepik (s. 1. toukokuuta 1946 Tallinna) on virolainen pituushyppääjä, joka kilpaili Neuvostoliiton edustajana Méxicon vuoden 1968 ja Montrealin vuoden 1976 olympialaisissa. Vuonna 1970 hän voitti Euroopan sisähallimestaruuden pituushypyssä.
Tõnu Lepik aloitti yleisurheilun jo lapsuusiässä Tallinnan Kalevin riveissä. Vuonna 1964 hän sijoittui seitsemänneksi Neuvostoliiton edustajana nuorten EM-kisoissa. Kymmenottelussa hän oli vuosina 1965 ja 1966 ikäisissään maailman paras. Syksyllä 1966 hän hyppäsi pituudessa 8 metriä, jonka jälkeen ura pituushyppääjänä oli selvä, jota puolsi myös miehen koko, joka oli 192 cm.
Lepik nousi Neuvostoliiton maajoukkueeseen kaudella 1967. Hän sijoittui vuoden 1967 Euroopan sisähallimestaruuskisoissa neljänneksi. Seuraavana vuonna vastaavissa kisoissa Madridissa tuli hopeaa maanmiehen Igor Ter-Ovanesjanin jäljessä. Hän oli mukana lokakuussa Meksikon vuoden 1968 olympialaisten pituushypyssä sijoittuen viidenneksi tuloksella 809 cm Yhdysvaltain Bob Beamonin voittaessa huimalla uudella ME:llä 890 cm. Seuraavan vuoden Ateenan EM-kisoissa hän saavutti pronssia tuloksella 804 cm kokeneiden Ter-Ovanesjanin ja Britannian Lynn Daviesin jäljessä. Seuraavan talven vuoden 1970 EM-halleissa Wienissä tuli mestaruus tuloksella 805 cm. Neuvostoliiton pituushyppytaso Ter-Ovanesjanin johdolla oli kova. Lepik saavutti Neuvostoliiton mestaruuskisoissa 1960-luvun lopulla vuosina 1968 ja 1969 pronssia. Vuosina 1966–1970 Lepik oli joka vuosi maailman kymmenen parhaan pituushyppääjän joukossa.
Lepikin ura sen jälkeen 1970-luvun alussa oli hieman laskeva. Helsingin vuoden 1971 EM-kisoissa Lepik sijoittui seitsemänneksi suomalaisten Mauri Myllymäen ja Reijo Toivosen jäljessä. Seuraavan talven EM-sisähalleissa sijoitus oli viides. Kesän 1972 olympialaisissa Münchenissä Lepik ei yltänyt Neuvostoliiton joukkueeseen. Edelle ja joukkueeseen kiilasivat kokenut Ter-Ovanesjan sekä Leonid Barkovski ja Valeri Podlužnij. Lepikin ura jatkui vielä seuraaviin eli vuoden 1976 Montrealin olympialaisiin. Ennen kisoja Lepik saavutti vuosina 1974–1976 Neuvostoliiton mestaruuskisoissa hopeaa jokaisena vuonna. Montrealin kisat olivat Lepikille pettymys – karsiutuminen alkukilpailussa ennen finaalia. Tällöin päättyneellä urallaan Lepik edusti Neuvostoliittoa kaikkiaan 24 kertaa, paransi Viron pituushyppyennätystä neljä kertaa (780, 793, 803 (1966) ja 809 (1968)). Pituusennätys kesti aina vuoteen 1995 eli 27 vuotta ennen kuin Erki Nool paransi sitä sentillä tulokseen 810 cm.
Pituushypyn lisäksi parhaat tulokset olivat 100 m 11,2 s (1965), korkeushyppy 203 cm (1967) ja kolmiloikka 14,42 m (1964).
Urheilu-uransa aikana Lepik oli armeijan palveluksessa 1965–1968 ja sen jälkeen Kalevin palveluksessa urheiluvalmentajana kilpailu-uransa lisäksi vuosina 1968–1977. Urheilu-uransa jälkeen Lepik toimi Neuvosto-Viron urheiluvalmentajana ja järjestötehtävissä aina vuoteen 1990. Hän oli Neuvosto-Viron yleisurheiluliiton johtokunnassa ja sen varapuheenjohtajana 1985–1987. Viron itsenäistyttyä hän toimi Tallinnan teknillisen yliopiston urheiluopettajana ja vuosina 1994–2000 Viron poliisien kouluttajana.
Brian Levinson
Brian Matthew Levinson (s. 27. lokakuuta 1982) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän teki ensimmäisen elokuvaesiintymisensä Predator 2:ssa (1990). Sittemmin hän on esiintynyt muun muassa elokuvassa Matilda ja lasten kapina (1996) Michael Wormwoodin roolissa. Hän ei ole enää aikuisiällään työskennellyt elokuvissa.
Attribuutio
Attribuutio tarkoittaa psykologiassa ihmisen toiminnan tai tapahtumien selittämistä. Attribuutioilla pyritään selittämään mikä aiheutti tietyn käyttäytymisen ja kuka tai mikä siitä on vastuussa. Attribuointi on usein tiedostamatonta. Ihmisellä on myötäsyntyinen tarve tulkita käyttäytymisen tai tapahtuman johtuvan jostakin tietystä syystä sen sijaan, että sen uskottaisiin olevan sattumanvaraista. Fritz Heider jakaa attribuution kahteen, sisäiseen ja ulkoiseen. Sisäinen attribuutio liittyy aina henkilöön, ulkoinen taas tilanteeseen.
Ihmiset tekevät herkästi virheattribuutioita. Attribuution peruserheeksi kutsutaan taipumusta yliarvioida sisäisten tekijöiden vaikutusta käyttäytymiseen. Esimerkiksi on vaikea hyväksyä liikenneonnettomuuden selitykseksi tilannetekijöitä, kun ajoneuvoja kuitenkin ohjaavat ihmiset. Havainnoija-toimija -virheeksi kutsutaan taipumusta yliarvioida sisäisten tekijöiden merkitys toisten käyttäytymistä arvioidessa ja vastaavasti aliarvioida sisäisten tekijöiden merkitystä omaa käyttäytymistä selitettäessä. Esimerkiksi mielellään ajatellaan, että oma ärtymys johtuu ärsyttävistä ympäristötekijöistä, kun taas toisten silmissä henkilöllä itsellään saattaa olla tapana kiukutella turhasta.
Attribuution valokeilavirheessä (Spotlight Effect) on kyse ihmisten taipumuksesta uskoa olevansa jatkuvasti toisten tarkkailun ja huomion kohteena. Tosiasiassa sosiaalisissa tilanteissa ihmisten tarkkaavaisuus hajaantuu, eikä yhteen yksittäiseen yksilöön kiinnitetä kovinkaan paljon intensiivistä huomiota. Edustavuuserheeksi kutsutaan ihmisten taipumusta luoda kattavia yleistyksiä yksittäisten tapausten perusteella. Esimerkiksi Anneli Jäätteenmäki tuli mediassa leimatuksi valehtelijaksi, kun jäi kerran kiinni kyseenalaisesta lausumasta. Päättelyn virheellisyys on siinä, että käyttäytymisen syiden oletetaan olevan sisäisiä, pysyviä ja laaja-alaisia.
Paul Vainio
Paul Gunnar Vainio (2. toukokuuta 1927 Helsinki – 27. elokuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen pesäpalloilija.
Dimítrios Drívas
Dimítrios Drívas oli kreikkalainen uimari, joka osallistui vuoden 1896 kesäolympialaisiin voittaen pronssia merimiesten 100 metrin vapaauinnissa. Kilpailuun osallistui vain kolme uimaria, joten Drívas voitti pronssia sijoittumalla viimeiseksi. Hänen aikaansa kilpailussa ei tiedetä. Drívas ei osallistunut olympialaisissa muihin kilpailuihin.
Paul Vainio
Paul Vainio voitti Ilvesten SM-kultaa 1945 ja pelasi siitä lähtien vuoteen 1959 asti Työväen Mailapoikien mestaruussarjajoukkueessa saavuttaen SM-hopeaa 1956 ja 1957 ja pronssia 1955. Vainio pelasi yhdeksässä PPL–TUL- ja kahdessa Itä–Länsi-ottelussa. Kauden parhaaksi pelaajaksi hänet valittiin 1949.
TUL:n pesäpallomestaruuden Vainio voitti 1945, 1946, 1949, 1952 ja 1954.
Arkontti
Arkontti (, ”johtaja”, ”hallitsija”) oli johtavan virkamiehen nimitys monissa antiikin Kreikan poliksissa eli kaupunkivaltioissa, etenkin Ateenassa, josta virka tunnetaan parhaiten. Siksi seuraavassa keskitytään, ellei toisin mainita, kuvamaan arkontinvirkaa juuri Ateenassa.
Arkontit muodostivat yhdeksän arkontin suuruisen virkakunnan. Siihen kuuluivat mainittujen kolmen lisäksi myös kuusi thesmothetai-virkamiestä. 400- tai 300-luvulla eaa. lisättiin kymmenes virka, thesmothetain sihteeri (grammateus). Tämän jälkeen virat voitiin jakaa niin, että jokainen Attikan kymmenestä fylestä sai yhden viran. Arkontit toimivat kukin omassa rakennuksessaan eri puolilla Ateenaa.
Viran synty ja arkaainen kausi
Arkontteja oli alun perin kolme. Virka perustettiin Ateenan monarkian lakkauttamisen jälkeen korvikkeeksi kuninkaan (basileus) viralle. Ateenalaisen perinteen mukaan tämä tapahtui kaupungin viimeisen kuninkaan Kodroksen kuoltua vuonna 1068 eaa. Tämän jälkeen johtoasema valtiossa annettiin eliniäksi hänen pojalleen Medonille ja tämän jälkeläisille, jotka toimivat kuninkaan seremoniallisen aseman perineessä kuningasarkontin virassa. Muiden kahden arkontinviran, eponyymin arkontin ja polemarkin, haltijat valittiin eupatridien eli ylimystösukujen keskuudesta äänestämällä.
Kuningasarkontin virka säilyi perinnöllisenä Medontidai-suvussa eli Medonin suvussa tämän kahdentoista seuraajan aikana, ja se on tuossa vaiheessa ollut todennäköisesti käytännössä monarkiaa toisella nimellä. Vuonna 752 eaa. arkonttien virkakausi rajattiin kymmeneen vuoteen. Vuonna 714/713 eaa. kuningasarkontin virka avattiin kaikille Ateenan ylimystösuvuille. Eponyymi arkontti asetettiin oletettavasti jommassakummassa näistä vaiheista arvoasteikossa kuningasarkontin edelle valtion päämieheksi, mikä merkitsi lopullista loppua vanhalle kuninkuudelle, sillä tämän jälkeen kuningasarkontti oli hierarkiassa toisena.
Kylonin vallankaappausyrityksen aikaan 636 tai 632 eaa. arkontit johtivat edelleen useimpia julkisia asioita. Drakonin lait vuonna 621 eaa. siirsivät arkonttien valinnan ekklesialle eli kansankokoukselle. Samalla murhatapaukset siirrettiin arkonteilta ja areiopagilta efetai-virkamiehille, mutta muuten oikeudenkäyttö säilyi edelleen arkonteilla. Arkonttien asema säilyi paljolti ennallaan Solonin luomaan timokraattiseen järjestelmään saakka, jossa virkakelpoisuus ei määräytynyt syntyperän vaan varallisuuden mukaan. Arkontit valittiin edelleen äänestämällä.
Solonin lakien myötä noin vuonna 594 eaa. arkontin tehtävä tuli avoimeksi varakkaimmalle pentakosiomedimnoi-luokalle. Laeissa arkontit valittiin arpomalla neljän tuon aikaisen fylen eli heimon äänestämällä valitsemista 40 ehdokkaasta. Damasias toimi arkonttina lainvastaisesti kaksi vuotta 582–580 eaa. ja yritti nostaa itsensä tyranniksi. Hänet kuitenkin ajettiin pois. Tämän jälkeen vuosina 580–579 eaa. arkontin tehtäviä hoiti poikkeuksellisesti kymmenmiehinen komitea, johon kuului viisi eupatridia, kolme geomoroita ja kaksi demiurgoita.
Demokratian kausi ja myöhemmin
Demokratian kauden alkupuolella tapahtui kaksi merkittävä muutosta arkontinviran suhteen. Kleistheneen uudistusten myötä vuonna 508/507 eaa. arkontit alettiin valita ekklesiassa suoraan arpomalla. Vuoden 487 eaa. jälkeen arkontit valittiin arpomalla sadasta fylejen äänestämällä asettamasta ehdokkaasta, ja jossain myöhemmässä vaiheessa myös fylejen asettamat ehdokkaat alettiin arpoa. Persialaissotien jälkeen noin vuonna 479 eaa. arkontin virka avattiin Aristeideen ansiosta myös hippeis-luokalle.
Demokratian kehityksen myötä arkontit menettivät vaiheittain asemansa hallinnon johtajina ja lopulta kaiken poliittisen valtansa, eikä arkonteilla ollut enää edes oikeutta tehdä aloitteita ekklesialle. Perikleen ja Demostheneen ajan kehittyneen demokratian kaudella arkonttien tehtävät rajautuivat tiettyihin papillisiin ja oikeudellisin tehtäviin, jotka olivat jäänteitä kuninkaanvallasta. Vuonna 457 eaa. arkontin tehtävä avattiin zeugitai-luokalle, mutta sitä ei koskaan avattu virallisesti alimmalle thetes-luokalle. Ainakin Aristoteleen mukaan thetes-luokkaan kuulunut saattoi kuitenkin käytännössä esiintyä zeugitai-luokan jäsenenä.
Pikkukirjanpainaja
Pikkukirjanpainaja (Ips duplicatus) on kaarnakuoriaisten alaheimoon ja kirjanpainajien sukuun kuuluva laji. Pikkukirjanpainajan aikuiset ovat pieniä, pituudeltaan 2,8-4 mm pitkiä, sylinterimäisiä, tummanruskeita, kiiltäviä ja karvaisia. Pikkukirjanpainaja muistuttaa kirjanpainajaa ja kiiltokirjanpainajaa, mutta on niitä huomattavasti harvinaisempi laji. Pikkukirjanpainajan poikkeaa edellä mainituista, sillä sen peräkuoppa on hieman erilainen; toinen ja kolmas hammas ylhäältä lukien muodostavat kaksoishampaan.
Arkontti
Demokratian kausi ja myöhemmin
Arkontinvirat säilyivät käytössä aina roomalaiselle kaudelle saakka. Tuolloin Ateenassa oli paikallinen itsehallinto, sillä se oli libera civitas ja noudatti omia lakejaan. Arkontinvirasta tuli kuitenkin puhtaasti kunniatehtävä, jolloin ilmeisesti luovuttiin myös valinnasta arpomalla. Eponyymin arkontin arvo myönnettiin joskus kunnianosoituksena ulkomaalaisille, kuten Traakian kuninkaalle Rhoimetalkeelle ja keisari Hadrianukselle.
Seuraavassa kuvataan pääasiassa Ateenan arkonttien tehtäviä ja valintamenettelyä sellaisena, kuin ne olivat klassisella kaudella.
Pikkukirjanpainaja
Pikkukirjanpainaja iskeytyy pääasiassa heikentyneiden kuusten ohuen kuoren alle ja joskus myös mäntyihin vioittaen puun runkoja 2-4 emokäytävällä, joiden leveys on 1,5-2,0 mm. Pikkukirjanpainajan käytävät kaarnan alla heikentävät puun nestevirtauksia aiheuttaen ajan mittaan puun kuivumisen.
Arkontti
Virat ja tehtävät
Arkonttien tehtävät liittyivät erityisesti uskonnollisiin seremonioihin sekä oikeudenkäytön valvomiseen. Kaikki nämä periytyivät kuninkaanviralta. Arkonteille kuului eräiden uskonnollisten juhlien johtaminen sekä tiettyjen perinteisten uhritoimitusten suorittaminen. Oikeudenkäytön tapauksessa arkontit eivät useinkaan päättäneet asioista itse, vaan pitivät huolta siitä, että asia tuli oikeuden käsiteltäväksi, ja valvoivat tuomarien (lautamiesten) arpomalla suoritettua valintaa. Arkontit valvoivat myös käsiäänestyksiä, joilla valittiin henkilöt tiettyihin virkoihin (mm. strategit, taksiarkit, hipparkit ja fylarkit).
Pikkukirjanpainaja
Pikkukirjanpainaja on sekundaarinen tuhonaiheuttaja eli se iskeytyy heikentyneisiin puihin. Pikkukirjanpainaja viihtyy pystypuiden lisäksi myös tuulenkaadoissa, kuorellisessa puutavarassa sekä lumen murtamissa puissa. Pikkukirjanpainaja on Suomessa melko harvinainen laji ja metsätuholaisena sillä on vähäinen merkitys. Lajia esiintyy osassa Kiinaa ja Euroopassa.
Arkontti
Virat ja tehtävät
Arkonteilla oli virkansa tunnuksena myrtinlehväseppeleet. Heidät oli vapautettu suuren taloudellisen rasitteen muodostaneesta trierarkin tehtävästä. Entisistä arkonteista tuli virkakautensa jälkeen (mikäli olivat hoitaneet tehtävänsä moitteettomasti) areiopagin neuvoston elinikäisiä jäseniä, vaikka neuvosto ei ollutkaan tuohon aikaan enää kovin merkittävä. Jokainen, joka teki arkonteille väkivaltaa tai muuta vääryyttä, menetti kansalaisluottamuksensa.
Pikkukirjanpainaja
Keskeinen pikkukirjanpainajien torjuntakeino on kuorellisen puutavaran ja tuulenkaatojen kuljettaminen metsästä pois ajoissa ennen hyönteisten lisääntymistä, sillä se käyttää niitä lisääntymiseensä.
Arkontti
Virat ja tehtävät
Arkontinvirat ja arkonttien tehtävät olivat:
Pikkukirjanpainaja
Pikkukirjanpainajan parveilu alkaa päivälämpötilan noustua +18 asteeseen. Lajin muna- ja toukkavaihe kestää vajaan kaksi kuukautta, jonka jälkeen alkaa lyhyt kotelovaihe. Uusia aikuisia alkaa ilmestyä puun rungoista Etelä-Suomessa heinäkuun lopulla ja Pohjois-Suomessa elokuun alkupuolella. Suurin osa pikkukirjanpainajista talvehtii karikkeessa.
Arkontti
Eponyymi arkontti
Eponyymi arkontti, yleensä vain arkontti, sai nimensä siitä, että attikalaisen kalenterin vuodet nimettiin viran haltijan mukaan. Eponyymi arkontti oli arkonttien pää, ja pelkällä ”arkontin” nimellä viitattiin juuri eponyymin arkontin virkaan. Eponyymi arkontti oli tavallaan valtion päämies jopa demokratian aikana, vaikka tällöin hänen merkityksensä olikin vähäisempi. Arkontti edusti bulen ja ekklesian kokouksissa; johti Dionysia- ja Thargelia-juhlia; otti vastaan juhlille tulleet ulkomaiset lähetystöt (theoriai); sekä nimitti koregit. Myös kuninkaiden oikeudenkäyttöön liittyneet tehtävät vaikuttavat siirtyneen pääasiassa eponyymille arkontille. Hän johti erityisesti oikeudenkäyntejä, jotka koskivat perheoikeutta (kuten avioerot ja perimyskysymykset) tai koregeja.
Pikkukirjanpainaja
Pikkukirjanpainajan luontainen saalistaja on isomuurahaiskuoriainen (Thanasimus formicarius). Lajia voi pyydystää myös pyyntipuilla ja tuoksuansoilla. Tuoksuansat houkuttelevat feromonien avulla kirjanpainajayksilöt vesiastiaan, johon ne hukkuvat.
Arkontti
Kuningasarkontti
Kuningasarkontti eli basileus (”kuningas”) sai nimensä siitä, että tälle oli siirretty aiemmin kuninkaalle kuuluneet uskonnolliset tehtävät. Kuningasarkontti johti Eleusiin mysteereitä, ja siksi hänen täytyi olla itse mysteereihin vihitty. Kuningasarkontti johti myös Lenaia- ja Anthesteria-juhlia, ja suoritti muinaisilta ajoilta periytyneitä uhritoimituksia. Anthesteria-juhlaan liittyi myös kuningasarkontin puolison (, ”kuningatar”) rituaalinen avioliitto Dionysoksen kanssa. Kuningasarkontti johti myös kaikkia areiopagin neuvoston oikeudenkäyntejä eli istuntoja, jotka koskivat uskonnollisia asioita tai murhatapauksia.
Thesmothetai
Kuusi thesmothetai -virkamiestä johtivat oikeudenkäyttöä niissä tapauksissa, jotka eivät kuuluneet varsinaisten arkonttien tai jonkun muun tahon alaisuuteen. He myös johtivat lakien uudistamista käsitelleitä vuosittaisia oikeusistuntoja sekä valvoivat julkisten virkojen arpomalla tapahtunutta jakoa. 400- tai 300-luvulta lähtien thesmothetai-virkamiehiä avusti näiden sihteeri.
Valinta
Klassisella kaudella arkontit valittiin arpomalla. Ensin kukin fyle valitsi äänestämällä ja myöhempinä aikoina arpomalla omat ehdokkaansa, joita oli ilmeisesti kymmenen. Yhteensä ehdokkaita oli kaikilta kymmeneltä fyleltä näin 100. Tämän jälkeen kaikki arkontinvirat täytettiin arpomalla näistä ehdokkaista.
Koska Ateenan virat oli usein jaettu tasan fyleittäin (esimerkiksi bulen paikat sekä prytanien ja strategosten virat), on usein ehdotettu, että myös arkontinvirat olisi jaettu tasan fyleittäin. Siksi on usein arveltu, että arpominen olisi järjestetty niin, että yhdeksän arkonttia ja thesmothetain sihteerin virka jaettiin niin, että kukin fyle sai yhden viran.
Aflatoksiinit
thumb|(–)-Aflatoksiini B1:n rakenne. thumb|(–)-Aflatoksiini G1:n rakenne. Aflatoksiinit ovat homesienten tuottamia terveydelle haitallisia mykotoksiineja, joista aflatoksiini B1 ja G1 ovat karsinogeenisia eli syöpää aiheuttavia aineita. Myrkyllisin on aflatoksiini B1. Niitä ei pidä sekoittaa alfatoksiineihin, jotka ovat bakteerien tuottamia proteiinitoksiineja.
Arkontti
Valinta
Arkontin virkaan alun perin vaadittujen omaisuusrajojen poistamisen jälkeenkin pyrittiin pitämään huolta siitä, että tehtävään tuli valituksi vastuullisia henkilöitä. Arkontin kauden alkaessa tämä tarkastettiin kahdesti, siinä missä muut virkamiehet tarkastettiin kerran. Tarkastuksessa ( tai ) tutkittiin, että arkontiksi valittu oli laillinen kansalainen, hyvä poika, suorittanut asepalveluksen, sekä täytti varallisuusrajat silloin kun ne vielä olivat voimassa. Koska tehtävään kuului pappeus, henkilöllä ei saanut olla merkittäviä ruumiillisia puutteita tai vammoja. Arkontteja voitiin syyttää ekklesiassa muiden virkamiesten tavoin virkavirheistä ja väärinkäytöksistä jokaisen prytaneian ensimmäisessä kokouksessa.
Aflatoksiinit
Vaikutusmekanismi
Aflatoksiini B1:n vaikutus perustuu siihen, että se metaboloituu elimistössä hyvin reaktiiviseksi epoksidiksi. Tämä epoksidi voi kiinnittyä pysyvästi solutuman DNA:han, erityisesti guaniinin typpiatomiin ja aiheuttaa erityyppisiä mutaatioita. Siitä voi seurata esim. syöpäsolun syntyä estävän p53-geenin vaurioituminen. Aflatoksiini B1 on erittäin voimakas maksasyöpää aiheuttava aine, mutta voi aiheuttaa syöpää koe-eläimissä useissa muissakin elimissä. Se on saman vaikutusmekanismin perusteella myös suoraan myrkyllinen muun muassa maksasoluille. Akuutisti tappava annos eri eläinlajeilla vaihtelee 0,5–60 mg/kg. Myös syöpää aiheuttava kyky on hyvin erilainen eri eläinlajeilla, muun muassa rotalle aflatoksiini B1 on kaikkein voimakkain tunnettu syöpää aiheuttava aine, kun taas hiirelle syöpää ei synny.
Arkontti
Valinta
Arkontit vannoivat virkaan astuessaan virkavalan, jossa lupasivat noudattaa lakeja ja olla lahjomattomia. Lisäksi he lupasivat Platonin mukaan valansa rikkoessaan lahjoittaa Delfoihin itsensä kokoisen kultaisen patsaan. Sudan mukaan patsaita luvattiin pystyttää kolme, Ateenaan, Delfoihin ja Olympiaan. Erään tulkinnan mukaan rangaistus oli tarkoituksella määrätty sellaiseksi, että se oli mahdoton toteuttaa, jotta sen toteuttamatta jättämisestä seuraisi kansalaisluottamuksen eli poliittisten oikeuksien menetys.
Aflatoksiinit
Myrkytykset
Aflatoksiineja erittävät monet homesienet. Niistä merkittävimpiä ovat Aspergillus-suvun homeet. Useimmiten aflatoksiinit ovat seoksia.
Arkontti
Muissa kaupungeissa
Boiotiassa nimitys ”arkontti” oli käytössä sekä Boiotian liiton viranomaisten että polisten omien viranomaisten nimenä. Arkontinvirka tunnetaan myös muun muassa Delfoista ja muista Fokiin kaupungeista; Thessalian kaupungeista, joissa kussakin oli kolme arkonttia; Lokriista; monista Egeanmeren saarten poliksista; sekä muun muassa Kyzikoksesta ja Olbiasta.
Aflatoksiinit
Myrkytykset
Aflatoksiinit todettiin 1960 kalkkunoita tappaneen niin sanotun Turkey X -sairauden aiheuttajiksi. Myrkky oli peräisin Aspergillus flavus -homeesta, josta aflatoksiini on saanut nimensä. Myöhemmissä tutkimuksissa on löydetty myös kolme muuta aflatoksiinia muodostavaa hometta: Aspergillus parasiticus, Aspergillus nomius ja Aspergillus tamarii.
Aflatoksiini on erityinen ongelma pähkinöissä. Niitä voi kuitenkin esiintyä monissa muissa elintarvikkeissa, myös viljoissa, jos sato pääsee homehtumaan. Trooppisissa maissa, etenkin Afrikassa, suuri maksasyövän esiintyvyys on yhdistetty aflatoksiinialtistukseen. Riski on erityisen suuri hepatiittien (virusten aiheuttaman maksatulehduksen) yhteydessä.
Kazuki Ganaha
Kazuki Ganaha (s. 26. syyskuuta 1980 Okinawa) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Ganaha debytoi Japanin maajoukkueessa elokuussa 2006. Hän on pelannut kuusi maaottelua ja tehnyt niissä kolme maalia.
Jouko Linjama
Jouko Sakari Linjama (4. helmikuuta 1934 Kirvu – 12. tammikuuta 2022 Hyvinkää ) oli suomalainen säveltäjä. Hänen isänsä oli Jaakko Linjama.
Linjama toimi Tuusulan seurakunnan kanttori-urkurina vuosina 1964–1997, ja hän on säveltänyt soittimelleen muun muassa konserton (1971). Hänen tuotantoonsa kuuluu myös kuoromusiikkia, kuten Missa de Angelis (1969) ja Suomalainen requiem (1998).
Linjaman 70-vuotissyntymäpäivän aikoihin vuonna 2004 sai kantaesityksensä hänen lastenoopperansa Suomalainen Tapiiri.
Elämä ja ura
Jouko Linjama opiskeli Sibelius-Akatemiassa kirkkomusiikkiaineiden lisäksi sävellystä Aarre Merikannon ja Joonas Kokkosen johdolla. Helsingin yliopistossa hän opiskeli samoihin aikoihin musiikkitiedettä ja kirjallisuutta. Sävellysopintojaan hän jatkoi 1962–1964 Kölnin musiikkikorkeakoulussa opettajinaan Bernd Alois Zimmermann ja Gottfried Michael Koenig. Syksyllä 1963 hän osallistui Karlheinz Stockhausenin sävellysseminaariin Kölner Kurse für Neue Musik.
Jouko Linjama toimi vt. kanttorina Nummi-Pusulassa 1960–1961, naapurikunnassa Nummella 1961–1962 ja ulkomaanopintojen jälkeen yli kolme vuosikymmentä Tuusulan seurakunnan kanttorina.
Musiikki
Jouko Linjaman teokset ovat syntyneet usein sävellyskilpailujen innoittamina. Hän on voittanut ensimmäisen palkinnon seitsemässä Suomen ja Pohjoismaiden sävellyskilpailussa. Linjaman kirkkomusiikkituotanto on palkittu Suomen kirkon sävellyspalkinnolla.
Urkuteosten lisäksi Linjama on säveltänyt oratoriomaisia teoksia, kuten Suomen Kansallisoopperan tilaama kamariooppera Suomalainen Tapiiri. Linjaman tuotantoon kuuluu myös kuoro- ja yksinlaulusarjoja sekä kaksi jousikvartettoa.
Nomadit
thumb|Nomadinen [[Kirgiisit|kirgiisiperhe 1900-luvun alussa.]] thumb|Pohjoisafrikkalaisia [[Bedžat|bedža-nomadeja.]] thumb|Botswanan [[Sanit|saneja.]] Nomadit ovat ihmisiä, jotka vaihtelevat asuinpaikkaansa perheineen, sukulaisineen ja naapureineen, eivätkä asetu vakinaiseen asuinpaikkaan. Jotkut nomadit kuljettavat mukanaan myös kotieläimiään, telttojaan ja jurttiaan. Toiset nomadit rakentavat uuden kodin paikan päällä, kuten inuitit iglunsa.
Nomadismi on tärkeä osa perinteistä metsästäjä-keräilijöiden ja paimentolaisten elämäntapaa. Nomadistisia metsästäjä-keräilijäkansoja ovat esimerkiksi arktiset inuitit, Kalaharin sanit ja Kongon sademetsien mbutit. He liikkuvat metsästysmailta toisille seuraten saalislajejaan, tai he saattavat muuttaessaan vaihtaa saalislajin toiseen.
Paimentolaisnomadeja ovat esimerkiksi Afrikan sarven somalit, Arabian beduiinit ja Iranin Zagrosvuorten heimot. He muuttavat kausittain uusille laitumille sään vaihtelujen mukaan sekä välttääkseen tauteja ja petoeläimiä.
Puolinomadit viettävät osan vuodesta asuen paikallaan, osan liikkuen. Esimerkki tästä ovat osan aikaa maata viljelevät, enimmäkseen lampaita hoitavat puolipaimentolaiset. Monesti Afrikan ja Aasian puolinomadit viljelevät maata sateisempana vuodenaikana ja laiduntavat lampaita kuivempana. Kuivien alueiden puolinomadien asuinalue on yleensä täysnomadien asuinaluetta sateisempi. Se on Afrikassa tai Aasiassa monesti puolikuiva metsä- ja pensasalue. Transhumanssi on viljely-yhteisöjen karjanhoitoa siten, että erilliset paimenet hoitavat karjaa kylän peltojen ulkopuolella hyvinkin kaukana ja viipyvät paimennusretkillään jopa vuosia.
Jotkut nomadit asuvat paikallaan pysyttelevien kansojen ympärillä ja käyvät näiden kanssa kauppaa tai tarjoavat erilaisia palveluja.
Jotkut nomadit, kuten beduiinit, saattavat erikoistua esimerkiksi kamelien kasvattamiseen ja saada muun tarvittavansa vaihtokaupalla. Toiset, kuten Iranin baluchit, pyrkivät tuottamaan itse kaiken tarvitsemansa. Tähän nomadinen elämäntapa antaa tarvittavan joustavuuden.
Asuinpaikkaa vaihtamalla heimo pystyy myös väistämään heitä uhkaavia vihollisia tai poliittista painostusta valtion taholta.
Nomadit eivät vaeltele päämäärättömästi, vaan he valitsevat reittinsä ja päämääränsä huolellisesti tiedustelijoiden tai vierailijoiden antaman tiedon pohjalta. Muuttopäätöstä edeltää usein viikkojakin kestänyt väittely, jossa heimon jäsenten ristiriitaisia intressejä puntaroidaan. Monesti uusi asuinpaikka valitaan tutun alueen sisältä, missä heimolla on tiettyjä poliittisia oikeuksia. Heimolla täytyy olla oikeus käyttää alueen luonnonvaroja, kuten laitumia, vettä, villikasveja ja riistaa.
Nomadisen elämäntavan joustavuus tekee nomadeille helpoksi liittyä uusiin ryhmiin ja erota niistä olosuhteiden muuttuessa. Esimerkiksi jotkin tasankointiaanit ja inuitit saattavat elää kesäisin suurissa ryhmissä mutta hajaantua talviksi pieniksi ryhmiksi. Nomadit ovatkin usein suhteellisen avoimia tunteistaan toisiaan kohtaan, ja kaunat myös unohdetaan nopeasti.
Tomas Mikael Bäck
Tomas Mikael Bäck (s. 18. helmikuuta 1946 Vaasa) on suomenruotsalainen kirjailija, runoilija ja kriitikko.
Henkilöhistoria
Bäck syntyi Vaasassa ja työskenteli amanuenssina Vantaan kaupunginkirjastossa 1974-1979 ja osastonjohtajana 1979-1983. Hän on myös kirjoittanut arvosteluja Hufvudstadsbladetiin ja Ny Tid -lehteen.
Runosuomennoksia antologioissa
Lähde: