cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Heard It in a Past Life
Heard It In a Past Life on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijän Maggie Rogersin ensimmäinen globaalin levy-yhtiön kautta julkaistu albumi, joka julkaistiin 18. tammikuuta 2019 Capitol Recordsin alla toimivan Rogersin oman, Debay Sounds -levymerkin alla. Albumi nousi ensimmäisellä viikollaan Yhdysvaltojen Billboard 200 -albumilistan kakkossijalle.
Taustaa
Albumin kokonaisuus sisältää sekä jo vuoden 2017 EP:llä ″Now That the Light Is Fading″ julkaistuja kuin myös uusia kappaleita. Rogers kertoi itse haastattelussa, että ”lyhyessä ajassa tapahtui niin paljon muutoksia niin nopeasti, etten aina tiennyt miten saisin kaiken uuden tuntumaan ″minulta″. Olin todella sekaisin hetken aikaa, myös peloissani.”
Singlet
Albumi sisältää vuonna 2016 julkaistun hittisinglen ″Alaska″, sekä myös aiemmin julkaistun ″On + Off″ -singlen. Nämä kummatkin löytyvät Rogersin ″Now That the Light Is Fading″ -nimiseltä EP:ltä. Uusina singleinä julkaistiin kappaleet ″Fallingwater″, ″Give a Little″ ja ″Light On″ vuonna 2018 ja vielä albumin julkaisun jälkeen vuonna 2019 kappale ″Burning″. Singleistä ″Light On″ nousi Yhdysvalloissa Billboard in Adult Alternative Songs -listan ykköseksi, tehden siitä Rogersin uran ensimmäisen ykkössijan Billboard -listoilla.
Kriitikoiden arviot albumista
″Heard It In a Past Life″ sai pääosin positiivisen vastaanoton kriitikoilta ympäri maailman. Esimerkiksi musiikkilehdet NME ja Rolling Stone antoivat albumille neljä tähteä viidestä. Nettikriitikot antoivat Metacritic issä albumille keskimäärin 71 pistettä mahdollisesta 100 pisteestä. Kriitikot kehuivat ennen kaikkea Rogersin omintakeista laulusaundi a ja albumin tuotantoa.
George Bonhag
George Bonhag (31. tammikuuta 1882 Boston, Yhdysvallat – 30. lokakuuta 1960 New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen juoksija, kävelijä ja kaksinkertainen joukkuejuoksujen olympiamitalisti.
Bonhag osallistui ensimmäisiin olympialaisiinsa St. Louisissa 1904. Hän ei päässyt loppukilpailuun 800 metrin juoksussa. Bonhag kilpaili myös vuoden 1906 välikisoissa, joissa hän sijoittui 1 500 metrin juoksussa viidenneksi, vaikka johti vielä maalisuoran alussa. Bonhag päätti tämän jälkeen osallistua myös 1 500 metrin kävelyyn, vaikka hän ei ollut aiemmin kilpaillut kävelyssä. Bonhag voitti kilpailun ajalla 7.12,6, kun useat paremmin tunnetuista kävelijöistä hylättiin. Välikisoissa hän sijoittui lisäksi viiden mailin juoksun neljänneksi.
Bonhag voitti ensimmäisen varsinaisen olympiamitalinsa Lontoossa 1908, kun Yhdysvallat sijoittui hopealle kolmen mailin joukkuekilpailussa. Bonhag oli Yhdysvaltain joukkueen toiseksi paras juoksija sijoituttuaan koko kilpailussa kuudenneksi. Hän juoksi myös 3 200 metrin estejuoksussa, jossa hän ei päässyt loppukilpailuun.
Tukholmassa 1912 Bonhag oli viides 3 000 metrin henkilökohtaisessa kilpailussa, mutta joukkuekilpailussa Yhdysvallat voitti olympiakultaa. Hän sijoitui neljänneksi 5 000 metrin juoksussa eikä päässyt maaliin saakka maastojuoksukilpailussa. Tukholmassa Bonhag osallistui myös näytöslajina toteutettuun baseball-otteluun.
Tuurin rautatieasema
Tuurin rautatieasema on rautatieliikennepaikka Tuurin kylässä Alavuden kaupungissa rataosalla. Liikennepaikka sijaitsee Tuurin kyläkaupan pysäköintialueen vieressä, ja siellä pysähtyvät kaikki rataosalla liikennöivät taajamajunat. Nykyisin liikennepaikka luokitellaan seisakkeeksi.
pienoiskuva|vasen|Tuurin asemarakennus vuonna 2019. Tuuri avattiin linjavaihteena 5. kesäkuuta 1896. Vuonna 1908 se korotettiin asemaksi vilkkaan matkustajaliikenteen vuoksi. Asemarakennus valmistui samana vuonna. Se rakennettiin V luokan aseman piirustusten mukaan ja on siten samanlainen kuin palanut Mustasaaren rautatieasema. Asemarakennus edustaa jugendia, ja sen on todennäköisesti suunnitellut Bruno Granholm.
Aseman ympärille ei syntynyt juurikaan teollisuutta, mutta turvetta lastattiin 1980-luvulle asti. Tuuri muutettiin miehittämättömäksi 27. syyskuuta 1987. Vuonna 1998 matkustajalaituria siirrettiin länteen lähemmäs Tuurin kyläkauppaa. Tavaraliikenne lakkautettiin 2. kesäkuuta 2002.
pienoiskuva|vasen|Höyryveturista ja kahdesta vaunusta tehty motelli. Vanhan asemarakennuksen eteen on tuotu höyryveturi (Vr2 951) ja kaksi vanhaa junavaunua, joihin on tehty motelli.
Museovirasto on luokitellut Tuurin rautatieaseman Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Tübingenin hallintopiiri
Tübingenin hallintopiiri on yksi saksalaisen Baden-Württembergin osavaltion neljästä hallintopiiristä. Se sijaitsee kaakkoisen Baden-Württembergin alueella ja sen keskuskaupunkina toimii Tübingen. Siellä on arviolta 1 823 573 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 8 918 neliökilometriä.
Tübingenin hallintopiiri on jaettu kahdeksaan piirikuntaan ja yhteen kaupunkipiiriin. Hallintopiirin ainoa kaupunkipiiri eli piirikuntaan kuulumaton kaupunki on Ulm. Piirikunnat puolestaan on jaettu edelleen 255 kuntaan.
Bugsy Siegel
Benjamin "Bugsy" Siegel (28. helmikuuta 1906 – 20. kesäkuuta 1947) oli yhdysvaltalainen gangsteri, jota yleisesti, joskin hieman virheellisesti, pidetään Las Vegasin pelikaupungin perustajana. Hänestä käytettiin lisänimeä Bugsy ("bugs", amerikkalaisessa slangissa "omituinen", "hullu"), mutta kukaan ei uskaltanut käyttää tätä nimeä puhutellessaan häntä, sillä se sai Siegelin raivon valtaan. Nykyisten tutkijoiden mielestä Siegel oli sosio- tai psykopaatti, mutta Siegeliä ei koskaan virallisesti diagnosoitu tällaiseksi.
Elämä
Siegel syntyi Brooklynissä, New Yorkissa köyhään itävaltalaisten juutalaisten siirtolaisperheeseen. Siegel liittyi alueen jengeihin ja teki ensimmäiset rikoksensa hyvin nuorena. Teini-ikäisenä hän liittyi yhteen Meyer Lanskyn kanssa muodostaen pienen uhkapeliin ja autovarkauksiin erikoistuneen jengin. Siegel toimi muun muassa jengin palkkatappajana ja syyllistyi raiskaukseen, josta Lansky järjesti hänet kuiville.
Vuonna 1930 Lansky ja Siegel liittoutuivat Charles "Lucky" Lucianon kanssa ja Siegelistä tuli viinan salakuljettaja. Vuonna 1937 rikollissyndikaatti lähetti Siegelin Kaliforniaan kehittämään sikäläistä laitonta uhkapelitoimintaa. Siegel pääsi Hollywoodin sisäpiiriin ja palkkasi apulaisekseen Mickey Cohenin, myöhemmän LA:n rikollispomon.
Tarina kertoo, että Siegel sai ajatuksen Las Vegasin kehittämisestä peliparatiisiksi ajettuaan sattumalta kylän läpi, mutta todellisuudessa Siegelin roolia Las Vegasin synnyssä on usein liioiteltu: mafialla oli alueella kasinoita jo ennen Siegelin saapumista. Las Vegasin peliliiketoiminnan varhaisimmat juuret ovat 1930-luvulta. Siegel lähinnä jatkoi Las Vegasin tunnetun hotelli-kasino-kompleksin, Flamingon, rakentamista (sen oli alullepannut losangeleslainen liikemies). Siegel tiesi kuitenkin rakennusalasta varsin vähän, ja kustannukset karkasivat käsistä. Mafia, joka oli sijoittanut kasinoihin, epäili Siegelin pimittäneen rahaa. Siegelin tappamista suunniteltiin mafian piirissä, mutta Lansky sai aluksi käännettyä mafiosojen päät. Lopulta hänet kuitenkin murhattiin Californiassa.
Murha
Flamingo avattiin 26. joulukuuta 1946. Paikalla oli Hollywood-tähtiä, mutta ei niin paljon kuin Siegel olisi toivonut. Flamingo ei menestynyt Siegelin aikana riittävän hyvin kattaakseen rakennustöiden kustannukset, ja mafia murhasi Siegelin 1947 ampumalla tätä kiväärillä silmään ikkunan läpi, kun hän luki sanomalehteä ystävänsä asunnossa Beverly Hillsissä, Los Angelesissa.
Sosialismi
Tunnetuimman sosialistisen oppirakennelman esittivät Karl Marx ja Friedrich Engels. Siihen kuului sosialismiin toteuttaminen siirtämällä tuotantovälineet yhteisomistukseen, minkä jälkeen tuotantoelämää ohjattaisiin suunnitelmatalouden eikä markkinoiden pohjalta. Kaikki nykyajan sosialistiset liikkeet eivät enää tavoittele yhteisomistusta. Sen sijaan ne pyrkivät tuomaan markkinatalouteen enemmän julkista sääntelyä. Omaisuuden uudelleenjaon kautta aikaansaatava varallisuuden tasaisempi jakautuminen on samoin tärkeä tavoite. Talouden julkinen säätely voi sosialistissa opeissa toteutua valtion keskusjohtoisella sääntelyllä (kuten reaalisosialismissa), ruohojuuritason demokratialla (kuten anarkismissa ja anarkosyndikalismissa) tai edustuksellisen demokratian avulla (kuten sosiaalidemokratiassa).
Sosialismin keskeiset tavoitteet ja käsitteet
Encyclopædia Britannican mukaan sosialismi on yhteiskunnallinen ja taloudellinen oppi, jonka tavoitteena on tuotantovälineiden ja luonnonvarojen ottaminen julkiseen valvontaan tai omistukseen. Sosialismia voidaan siten pitää vastakohtaisena kapitalismille, joka kannattaa yksityisomaisuutta, markkinataloutta ja vapaata kilpailua. Käytännössä sosialistit ovat olleet politiikkansa sisällöstä ja toteuttamisesta erimielisiä ja jopa avoimen riitaisia.
Sosialismin mukaan kapitalismi johtaa omaisuuden ja vallan kasaantumiseen harvoille, mistä seurauksena on epätasa-arvoinen yhteiskunta ja heikompiosaisen valtaväestön hyväksikäyttö. Tällaisessa yhteiskunnassa mahdollisuuksien tasa-arvo ei toteudu, vaan vauraus määrittelee ihmisten edellytykset tehdä valintoja ja pärjätä kilpailussa. Sosialistit katsovat, että pelkkä yksilönvapaus ei luo aitoa tasa-arvoa, vaan tarvitaan myös yhteiskunnallisesti kontrolloitua talouselämää, joka takaa kaikille yhtäläiset mahdollisuudet vaurauteen.
Sosialistit ovat erimielisiä siitä, miten yhteisomistus järjestetään. Äärimmillään sosialistit haluavat poistaa yksityisomistuksen kokonaan, kun taas maltillisempien kantojen mukaan tuotantovälineiden kansallistaminen riittää. Jotkut sosialistit ovat lisäksi valmiit sallimaan yksityisten maatilojen sekä pienten ja keskikokoisten yritysten toiminnan, tai pitävät tätä jopa suotavana. Sosialistit ovat myös kiistelleet siitä, hallitaanko julkista omaisuutta keskitetysti vai paikallistasolla. Jälkimmäisessä tapauksessa päätöksiä tekevät samat ihmiset, joita päätökset suoraan koskettavat.
Sosialismi jakautuu kahteen pääsuuntaukseen: Karl Marxin 1800-luvulla esittämiin ajatuksiin perustuvaan marxilaisuuteen sekä revisionistiseen liikkeeseen, joka syntyi marxilaisuuden maltillistuessa 1800–1900-lukujen vaihteessa. Marx katsoi, että sosialismi voitaisiin saavuttaa vain luokkataistelun kautta. Lisäksi monet marxilaiset pitävät sosialismin lopullista voittoa lainomaisena prosessina, johon historiallinen kehitys vääjäämättä johtaa. Revisionistit kiistävät sekä vallankumouksen tarpeellisuuden että sosialismin lainomaisuuden ja kannattavat sen sijaan vähittäistä rauhanomaista siirtymää demokratian ja koulutuksen kautta. Lisäksi on olemassa lukuisia pienempiä sosialismin suuntauksia, jotka ovat marxilaisesta perinteestä riippumattomia.
Sosiologi Zygmunt Bauman esitti 1970-luvulla, että sosialismi on luontojaan utopistista. 2000-luvun sosialistit ovat kuitenkin keskittyneet nyky-yhteiskunnan ongelmien arvostelemiseen eivätkä utopististen vaihtoehtojen hahmottelemiseen. Susan Mayhew esittää, että sosialististen liikkeiden keskeisin piirre on perinteisesti ollut tuotantovälineiden ja tuotteiden jakelun yhteisomistus, mutta nykyään keskeisempiä ovat tasa-arvon ja yhteiskunnallisen oikeudenmukaisuuden tavoittelu.
Sosialismi ja kommunismi
Encyclopædia Britannican mukaan sosialismin ja kommunismin keskeisin ero on marxilaisen kommunismin vallankumouksellisuus. Marx itse käytti sanoja sosialismi ja kommunismi synonyymeinä. Samoin menettelivät lähes kaikki 1800-luvun yhteiskuntatieteilijät ja -filosofit.
Vuonna 1875 julkaistussa esseessä Gothan ohjelman arvostelua Marx esitti, että siirtymä kapitalismista kommunismiin tapahtuisi kahdessa vaiheessa. Ensimmäinen on siirtymävaihe, jossa työväenluokka hallitsee valtiota ja talouselämää. Ihmisille maksetaan palkkaa heidän tekemästään työstä, ja kova uurastus palkitaan paremmalla korvauksella. Omaisuuden tasajako ei vielä ensimmäisessä vaiheessa toteudu. Eräät kapitalistisen yhteiskunnan piirteet siis säilyvät välivaiheen aikana. Tasa-arvo etenee kuitenkin monessa muussa asiassa: perintöoikeus lakkautetaan, tuotantovälineet otetaan valtion haltuun, ilmainen koulutus tulee kaikkien saataville, yleinen ja yhtäläinen äänioikeus otetaan käyttöön ja päätöksiä tekevät työväenluokan piiristä valitut edustajat.
Toinen vaihe olisi täydellinen kommunismi. Se olisi yhteiskunta ilman luokkajakoa tai valtiota. Kommunismin toisessa vaiheessa ihmisten vapaus on täydellinen. He eivät työskentele pakosta vaan omasta tahdostaan ja oman luovuutensa ajamina. Työntekijät hallitsevat tuotannontekijöitä itse. Jokainen ihminen tekee työtä kykyjensä mukaan, ja jokaiselle annetaan tarpeidensa mukaan.
Kommunismin jakaminen kahteen vaiheeseen yleistyi Marxin kannattajien keskuudessa, ja erityisesti marxismi-leninismissä se on keskeinen. Teoksessaan Valtio ja vallankumous (1917) Vladimir Lenin alkoi nimittää siirtymävaihetta sosialismiksi, kun taas kommunismin nimi jäi jälkimmäiselle, lopulliselle vaiheelle. Kommunismi onkin sittemmin voimakkaasti samaistettu lähinnä Neuvostoliiton taloudelliseen ja poliittiseen järjestelmään, joka myöhemmin omaksuttiin myös Kiinan kansantasavallassa ja muissa kommunistipuolueiden hallitsemissa valtioissa.
Määritelmien ristiriitaisuudesta
Sosiologi Szonja Szelényi huomauttaa, että ”sosialististen aatteiden yhteistä ydintä on vaikea määritellä”. Yhdistävänä tekijänä pysyy kielteinen suhtautuminen kapitalistisen yhteiskunnan kilpailulliseen ja epätasa-arvoiseen luonteeseen sekä haave yhdenvertaisemmasta ja oikeudenmukaisemmasta tulevaisuudesta. Sosialistit ovat kuitenkin esittäneet hyvin ristiriitaisia näkemyksiä siitä, miten nämä tavoitteet käytännössä saavutetaan.
Szelényi esittää seuraavat esimerkit sosialismin monimuotoisuudesta:
Vuoteen 1924 mennessä yhteiskuntatieteellisessä kirjallisuudessa oli esitetty yli 260 erilaista sosialismin määritelmää, ja sittemmin sosialistisen liikkeen piirissä on syntynyt yhä uusia suuntauksia. Szelényin mukaan erot ovat niin suuria, että ”yksittäinen sosialismin määritelmä todennäköisesti piilottaa enemmän kuin valaisee”. Hän suositteleekin tarkastelemaan sosialismin erilaisia suuntauksia aatehistoriallisesta näkökulmasta.
Sosialismi ennen nykyaikaa
pienoiskuva|pysty|vasen|[[Utopian saari, josta kertovassa kirjassa (1516) Thomas More hahmotteli ihanneyhteiskuntaa.]]
Sosialismia muistuttavia ajatuksia on esitetty kirjoitustaidon keksimisestä saakka. Myös eräissä uskonnollisissa liikkeissä on esiintynyt omaisuuden yhteisomistusta. Alkukristilliset yhteisöt harjoittivat kommuuninkaltaista elämää, jossa työ ja sen hedelmät jaettiin jäsenten kesken. Myöhemmässä kristillisyydessä yhteisomistus on rajoittunut pitkälti luostareihin. Filosofi Tuomas Akvinolainen totesi keskiajalla, että yhteisomistus oli alkuperäinen ja ihanteellinen tila, ja että yksityisomistus syntyi perisynnin seurauksena. Syntiinlankeemuksen jälkeisessä maailmassa yksityisomistus on Tuomaan mukaan kuitenkin käytännön syistä suositeltava, kun taas yhteisomistus sopii lähinnä pienille uskonyhteisöille. Tuomas perusteli yksityisomistuksen tarpeellisuutta sillä, että se kannustaa työskentelemään ja vähentää omaisuuden hallitsemisesta aiheutuvia riitoja.
Englantilaisen humanistin Thomas Moren Utopia (1516) yhdistelee kristillistä perinnettä ja Platonin Valtiota. Kirja kuvaa ihanneyhteiskuntaa, jossa yksityisomistus ja raha on lakkautettu, ja jopa vaatteet ovat yhteistä omaisuutta. Näin ihmiset ovat päässeet eroon ylpeydestä, kateudesta ja ahneudesta. Ihmiset vaihtavat kotejaan säännöllisesti, jotta kukaan ei alkaisi ylpeillä omaisuudellaan. Kaikkien on tehtävä töitä, mutta työpäivät ovat lyhyitä, sillä ihmiset tuottavat vain sen mitä tarvitsevat ja lepäävät lopun aikaa. Utopiaa ei kuitenkaan voi pitää vakavana hahmotelmana yhteiskuntajärjestyksestä, vaan se kritisoi 1500-luvun uskonnollisia väärinkäytöksiä.
Reformaation seurauksena eräät kristilliset yhteisöt yrittivät perustaa utopistisia yhteisöjä. Anabaptistit perustivat yhteisomistukseen tähdänneen hallinnon Münsterissä, mutta heidän valtansa jäi lyhyeksi. Englannissa perustettiin sisällissodan (1642–1651) aikana useita sosialistisia uskonyhteisöjä. Ne ajautuivat kuitenkin pian selkkaukseen keskusvallan kanssa, koska viljelivät muiden maaomistuksia.
Sosialismin synty
pienoiskuva|oikea|[[Robert Owenin hahmotelmaan perustuva maalaus New Harmonyn kommuunista.]]
Ranskan suuren vallankumouksen (1789) jälkimainingeissa François-Noël Babeuf esitti, että vallankumous oli epäonnistunut vapauden ja tasa-arvon tavoitteissaan, ja todellinen yhteisöllisyys edellyttäisi yksityisomistuksen lakkauttamista. Sittemmin Babeuf teloitettiin vallankaappaukseen yllyttämisestä epäiltynä. Hänestä tuli kuitenkin suosittu hahmo 1800-luvun radikaalien parissa.
Varhaiset sosialistiset yhteisöt keskittyivät maanviljelyyn. 1800-luvun utopiasosialistiset kokeilut saavuttivat vaihtelevaa menestystä. New Australia ajautui vaikeuksiin heti alussa, kun taas Brook Farm kesti yli vuosikymmenen. Yhteistä niille oli pienen mutta omistautuneen sosialistijoukon kokoontuminen syrjäiseen paikkaan, missä aktiivit yrittivät perustaa tehokkuudessaan ja tasa-arvoisuudessaan ylivertaisen malliyhteiskunnan. Ongelmia aiheuttivat esimerkiksi puutteellinen valmistautuminen ja vähäiset taloudelliset voimavarat. Sosialistit olivat usein maanviljelyksen suhteen kokemattomia, eivätkä maaperä ja ilmasto aina olleet suotuisia. Vaikka kommuunien jäsenillä oli intoa osallistua uuden, paremman maailman rakentamiseen, heillä ei välttämättä ollut tähän tarvittavia taitoja ja pitkäjännitteisyyttä. Niinpä kaikki utopiakommuunit lopulta epäonnistuivat.
Sosialismi johdonmukaisena poliittisena aatteena ja joukkoliikkeenä syntyi teollisen vallankumouksen myötä, kun sosialistit alkoivat arvostella kapitalistisen yhteiskunnan ja talousjärjestelmän luomaa eriarvoisuutta. Sosialismi käsitteenä tuli käyttöön nykymerkityksessään 1830-luvulla kuvaamaan François-Marie-Charles Fourierin, Claude-Henri de Saint-Simonin ja Robert Owenin kirjoituksia. Saintsimonismi muodostui 1820-luvun loppupuolella uskonlahkoksi, jota seuraajat pitivät oppi-isänsä Saint-Simonin "uutena kristillisyytenä".
Fourier arvosteli modernin yhteiskunnan itsekkyyttä, joka hänen mukaansa johtui ihmisiä rajoittavista yhteiskunnallisista laitoksista kuten avioliitosta, patriarkaatista ja taloudellisesta kilpailusta. Näistä jälkimmäisenä mainittu usutti ihmiset toisiaan vastaan, ja siksi ihmiset tulisi organisoida noin 1600 hengen kommuuneihin, joissa he vapaaehtoisesti työskentelisivät yhteisen hyvän eteen luontaisen lahjakkuutensa mukaisesti.
Robert Owen oli tehtailija itse ja tuli tunnetuksi alaistensa hyvästä kohtelusta. Owen katsoi ihmisten pahuuden johtuvan julmasta yhteiskunnasta, joka muovasi heidät petollisiksi ja itsekkäiksi. Vastaavasti inhimillinen yhteiskunta muokkaisi ihmisistä hyviä ja lempeitä. Vuonna 1825 Owen perusti Indianaan New Harmony -nimisen kommuunin. Kokeilun epäonnistuttua Owenista tuli ammattiliittojen ja osuuskuntien kannattaja.
Saint-Simon ei varsinaisesti kannattanut tuotantovälineiden yhteisomistusta, mutta hän esitti, että tieteellisten ja teknisten asiantuntijoiden tulisi hallita taloutta keskitetysti. Saint-Simonin mukaan tällainen järjestelmä olisi kapitalismia tehokkaampi, koska se kykenisi ennakoimaan yhteiskunnan tarpeet ja vastaamaan niihin oikea-aikaisesti. Saint-Simon myös näki historiallisen jatkuvuuden, jossa kunkin aikakauden ajattelu määräytyi hallitsevan luokan mukaan. Teollisena aikakautena hallitsevaksi luokaksi nousisivat tehtailijat, jotka ohjaisivat taloutta kaikkien hyväksi.
Etenkin Ranskassa syntyi 1840-luvulla lukuisia sosialistisia liikkeitä. Louis-Auguste Blanqui kannatti kapitalismin syrjäyttämistä vallankumouksen kautta ja luotasi Saint-Simonin kirjoituksia. Blanquin ajatus sosialistisesta vallankumouksesta ja työväenluokan diktatuurista tunnetaan blanquismina. Louis Blanc perusti vuonna 1839 L’Organisation du travail’in, joka ajoi kansallisten työpajojen perustamista valtion myöntämällä pääomalla ja kansanvaltaisesti valitulla johdolla.
Englannissa syntyi kristillissosiaalinen liike Frederick Denison Mauricen ja Charles Kingsleyn johtamana. Heidän mukaansa individualismi ja laissez-faire eli rajoittamattoman talouden kilpailuhenkisyys olivat kristinuskon perusoppien vastaisia.
Englannissa 1830-luvulla käyty kamppailu demokraattisesta vaalioikeudesta herätti siellä työläisten luokkatietoisuuden. Samaan aikaan muuallakin Euroopassa oli käynnissä vallankumouksellista liikehdintää, ja ajatus työläisten kansainvälisestä solidaarisuudesta heräsi. Julian Harneyn vuonna 1838 perustama Demokraattinen liitto (engl. Democratic Association) solmi yhteyksiä Lontoossa oleskelleisiin poliittisiin pakolaisiin. Vuonna 1845 Harney perusti Veljellisten demokraattien yhdistyksen (engl. Fraternal Democrats), joka oli ensimmäinen työväenluokan kansainvälinen järjestö. Se toimi kuitenkin vain kaksi vuotta.
Marx ja Engels
Karl Marx ja Friedrich Engels julkaisivat vallankumousvuonna 1848 kommunistisen manifestin. Marx nimitti omaa oppiaan ”tieteelliseksi sosialismiksi” erotukseksi aikaisemmasta ”utopiasosialismista”. Marxin mukaan maailma ei siirry sopusointuiseen yhteiseloon esimerkin kautta vaan yhteiskuntaluokkien välisen väkivaltaisen konfliktin kautta. Tämä prosessi kehittyi hänen mukaansa lainomaisesti ja vääjäämättä. Historiallinen prosessi johtaisi työväkeä kahlitsevien taloudellisten ja poliittisten valtarakenteiden katoamiseen.
Marx katsoi koko ihmiskunnan historian olevan luokkataistelun historiaa. Ensimmäisessä vaiheessa konflikti oli orjanomistajien ja orjien välinen, toisessa vaiheessa feodaaliherrojen ja maaorjien välinen, ja nyt kolmannessa ja viimeisimmässä vaiheessa porvariston ja tehdastyöläisten eli proletaarien välinen. Ihmisillä on tiettyjä tarpeita, joiden tyydyttämiseksi he tekevät työtä. Työvälineet eivät kuitenkaan ole työntekijöiden omistuksessa, vaan heitä riistää harvalukuinen omistava luokka. Riistämiseen perustuva järjestelmä vieraannuttaa sekä työntekijät että omistavan luokan ihmisyydestään, mikä johtaa epäinhimillisiin olosuhteisiin ja lopulta väkivaltaan.
Marxin mukaan historiallinen prosessi johtaisi lopulta siihen, että työtätekevä luokka tulisi tietoiseksi omasta alistetusta asemastaan. Luokkatietoisuus lopettaisi proletaarien välisen kiistelyn ja johtaisi vallankumoukseen. Tuotantovälineet otettaisiin yhteisomistukseen, ja ihmiset olisivat viimein vapaita toteuttamaan itseään ja nauttimaan työnsä hedelmistä. Valtio muuttuisi tarpeettomaksi, kun ihmisten itsekkyys ja kilpailu katoaisivat. Toisaalta Marx katsoi, ettei vallankumouksen kaikkialla tarvitsisi olla väkivaltainen vaan työläiset voisivat saavuttaa oikeutensa myös demokraattisen prosessin kautta, jos heille ensin myönnettäisiin äänioikeus. Lisäksi Marx arvioi, että edelleen feodalismia muistuttanut Venäjän yhteiskunta saattaisi siirtyä sosialismiin suoraan, olematta välissä kapitalistinen.
Saksassa työväenliikkeen arkkitehti Ferdinand Lassalle oli samaa mieltä Marxin kanssa työväenluokan järjestäytymisen tarpeesta, mutta kannatti työväen osallistumista valtiolliseen toimintaan, mitä Marx ei voinut hyväksyä. Marx myös syytti Lassallea saksalaisesta nationalismista, jossa sosialismia rakennettiin vain Saksassa, kun Marxin mukaan sosialismin piti olla kansainvälinen liike.
Vuonna 1864 Marx oli perustamassa ensimmäistä internationaalia. Se oli laaja-alainen työväenliike, johon kuului muitakin kuin vallankumouksellisia ja sosialisteja. Marx kuoli 1883. Siihen mennessä oli jo varsin yleistä, että sosialistit nimittivät itseään marxilaisiksi. Marxin ja Lassallen seuraajat perustivat Saksan sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen (SPD) vuonna 1875. Alkuvaiheessa Marxin näkemys vallankumouksellisesta sosialismista oli SPD:ssä hallitseva, vaikka vastaääniäkin esiintyi. Myöhemmin August Bebelin kannattama lainkuuliainen sosialismi saavutti suosiota. Sosiaalidemokratian kannatus kasvoi nopeasti, ja vuoteen 1912 mennessä SPD:stä oli kasvanut Reichstagin suurin puolue. SPD:n menestyksen myötä sosiaalidemokraattisia puolueita perustettiin myös muihin Euroopan maihin.
Anarkistit ja syndikalistit
pienoiskuva|pysty|oikea|Venäläinen [[Mihail Bakunin oli anarkismin oppi-isä.]]
Marxilaisen sosialismin vallan työväenliikkeessä haastoivat ensimmäisenä anarkistit, joista vaikutusvaltaisin oli venäläinen Mihail Bakunin. Hän liittyi internationaaliin 1868 ja oli Marxin ensimmäinen merkittävä kilpailija, joka sai kannattajia erityisesti Italiasta, Espanjasta, Sveitsistä ja Ranskasta. Bakunin oli 1840-luvulla innostunut Pierre-Joseph Proudhonin ajatuksista. Bakunin varoitti, että Marxin peräämästä ”proletariaatin diktatuurista” tulisi vielä pahempi kuin silloisista hallitsijoista, ja hän katsoi, että valtio pitäisi tuhota heti eikä kaapata sen valtaa. Bakunin oli myös radikaali uskonnon vastustaja. Marx kannatti kurinalaista puoluetta, Bakunin vaati työtätekevien väkijoukkojen spontaania kansannousua. Oppi-isästään Proudhonista poiketen Bakunin hylkäsi individualismin ja väkivallattomuuden ja kannatti tuotantovälineiden yhteisomistusta, johon siirryttäisiin aseellisen vallankumouksen kautta. Marxin ja Bakuninin kiistat johtivat lopulta ensimmäisen internationaalin hajoamiseen 1870-luvun mittaan.
Vuonna 1876 kuolleen Bakuninin seuraajaksi nousi Pjotr Kropotkin, joka kehitti anarkokommunismina tunnetun teorian. Kropotkinin mukaan yhteistyö oli sekä eläin- että ihmiskunnan luonnollinen olotila, ja tuotantovälineiden ohella myös itse tuotteet oli asetettava yhteisomistukseen. Kropotkin kannatti valtion ja hallitusten lakkauttamista sekä hajautettua, kommuuneihin perustuvaa taloutta. Anarkismista tuli 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa näkyvä liike, jonka individualismi vetosi erityisesti taiteilijoihin ja muihin intellektuelleihin. Anarkistit syyllistyivät lukuisiin poliittisiin murhiin, joiden uhreiksi joutuivat esimerkiksi Italian kuningas Umberto I, Ranskan presidentti Sadi Carnot sekä Yhdysvaltain presidentti William McKinley. Useimpien välivallantekojen taustalla oli yksittäinen aktivisti, ja anarkismille tunnusomainen individualismi teki järjestäytymisestä vaikeaa. Kuolemaantuomioihin johtaneiden murhien tarkoituksena oli antaa esimerkki yksilön uhrautumisesta ja siten innoittaa kansanjoukkoja kapinaan. Käytännössä terrorismi toi anarkismille maineen järjettömänä väkivaltana.
Maltillinen sosialismi
pienoiskuva|vasen|[[Suomen Työväenpuolueen perustava kokous pidettiin Turussa 1899.]]
Myös kiltasosialismi saavutti Britanniassa suosiota 1900-luvun alussa, ja sitä voidaan pitää syndikalismin paikallisena muunnelmana. Kiltasosialismi kehotti eri ammattikuntia järjestäytymään killoiksi, jotka suojelisivat jäsentensä etuja ja päättäisivät valtio-omisteisten tuotantovälineiden käytöstä. Aate oli suosituimmillaan ensimmäisen maailmansodan (1914–1918) jälkeisinä vuosina, jolloin rakennustyöläiset perustivat kiltoja ja rakensivat valtiolle taloja. Vuonna 1921 Britannian valtio lopetti taloudellisen tukensa ja kansallinen kiltasosialistien liitto lakkautettiin vuonna 1925.
Marxin ja Engelsin jälkeen saksalaisesta Karl Kautskysta tuli marxismin johtava teoreetikko, joka pyrki luomaan synteesiä Marxin vallankumouksellisuudesta ja SPD:n perinteisesti maltillisemmasta lähestymistavasta, joka hyväksyi valtiolliseen toimintaan ja vaaleihin osallistumisen. Eduard Bernstein haastoi sosialistit luopumaan vallankumoushaaveista ja hyväksymään jo saavutetut tavoitteet. Bernstein huomautti, että Marxin ennustuksen vastaisesti työväestön olot eivät jatkuvasti huonontuneet vaan olivat ammattiyhdistystoiminnan ja yleisen äänioikeuden myötä pikemminkin parantuneet. Kapitalismi ei myöskään ollut kyvytön ratkaisemaan työttömyyden, ylituotannon ja taloudellisen epätasa-arvon kaltaisia ongelmia, mikä Bernsteinin mukaan osoitti, että Marxin arvio kapitalismin vääjäämättömästä tuhosta oli virheellinen. Bernstein suositteli rauhanomaista ja vähittäistä siirtymää sosialismiin, mikä näkemys tuli tunnetuksi revisionismina.
Venäläinen Vladimir Lenin hahmotteli vuonna 1902 vallankumouksellisen puolueteoriansa eli leninismin. Lenin arvioi, ettei proletariaatti nousisi kapinaan spontaanisti. Sen sijaan vallankumouksen etujoukkona toimisi puolue, koulutettujen ja omistautuneiden ammattivallankumouksellisten ydinjoukko. Lenin myös vastusti imperialismia, joka Leninin mukaan siirsi vaurautta siirtomaista Eurooppaan ja lahjoi proletariaatin valtaapitävien kapitalistien puolelle. Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue hajosi 1900-luvun alussa Leninin seuraajiin eli bolševikkeihin ja maltillisempiin menševikkeihin. Bolševikit edustivat marxilaisuuden puhdasoppista tulkintaa, joka kannatti aseellista vallankumousta ja proletariaatin diktatuuria. Menševikit puolestaan arvostelivat Leninin linjaa elitistiseksi tyranniaksi.
Suomen Työväenpuolue eli myöhempi sosialidemokraattinen puolue perustettiin 1899. Alkuvuosina marxilaisuus vaikutti voimakkaasti puolueen linjaan, joka oli radikaali ja jopa vallankumouksellinen. Siitä tuli nopeasti Suomen suosituin puolue, ja se sai läpi tärkeitä uudistuksia kuten yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden. Sisällissodan jälkeen kommunistit häädettiin puolueesta ja sen linja maltillistui: vanhaa järjestelmää ei enää haluttu korvata uudella vaan sitä pyrittiin uudistamaan vähittäin. Puolueen kannatus pysyi korkeana ja vuonna 1926 SDP muodosti Väinö Tannerin johdolla vähemmistöhallituksen.
Neuvostoliiton perustaminen
Sosialistien rivit hajosivat ensimmäisen maailmansodan syttyessä. Ennen sotaa liikkeen ajattelijat olivat katsoneet, ettei työläisten pitäisi taistella toisiaan vastaan ja että ainoa sosialistien käymä sota olisi vallankumoukseen johtava luokkasota. Käytännössä työväenluokka ei kuitenkaan ollut halukas muuttamaan kansainvälistä sotaa sisällissodaksi. Saksan sosiaalidemokraattien enemmistö asettui 1914 maansa sotaponnistusten tueksi, ja muissa maissa sosialistit tekivät sen jälkeen samankaltaisia linjauksia.
Jotkut sosialistit pysyivät sodanvastaisella kannalla. Heitä olivat muun muassa Lenin sekä Saksassa Rosa Luxemburg, joka edusti jyrkän marxilaista linjaa ja jonka kannattajat sittemmin järjestäytyivät spartakisteiksi. Venäjällä keisarinvalta syrjäytettiin helmikuussa 1917. Bolševikkipuolueen aseellinen siipi kaappasi vallan loppuvuodesta 1917. Leninin ja bolševikkien lupaukset ”rauhasta, maasta ja leivästä” vetosivat erityisesti nälkiintyneeseen kaupunkiväestöön sekä sotaväsymyksen vaivaamiin asevelvollisiin. Venäjän sisällissota päättyi bolševikkien voittoon, ja vuonna 1922 he perustivat Sosialististen neuvostotasavaltojen liiton, jonka virallisena tavoitteena oli sosialistisen yhteiskunnan perustaminen. Vasemmiston johtamia kapinoita ja vallankumousyrityksiä syttyi myös Saksassa, Italiassa, Unkarissa ja Persiassa, mutta ne kukistuivat nopeasti.
Valtaannousunsa jälkeen bolševikit alkoivat kutsua itseään kommunisteiksi. Leninin johdolla he perustivat Marxin ennakoiman proletariaatin diktatuurin, joka kuitenkin toteutuessaan oli pikemminkin puolueen diktatuuria. Teollisuuslaitokset ja kuljetusvälineet kansallistettiin, talouselämän perustaksi otettiin keskusjohtoinen suunnittelu ja oppositio tukahdutettiin väkivallalla. Kansainvälisiä suhteita varten Lenin perusti kolmannen internationaalin eli Kominternin. Käytännössä Neuvostoliitto jäi eristyneeksi valtioksi, jonka ulkosuhteita leimasi molemminpuolinen epäluulo ja vihamielisyys. Puna-armeijan yritykset levittää vallankumous muualle Eurooppaan epäonnistuivat, ja neuvostojohto luopui maailmanvallankumouksen välittömästä tavoittelusta 1920-luvun alkuun mennessä. Myös talouden sääntelyä vapautettiin, ja uusi talouspolitiikka nosti Neuvostoliiton sisällissotaa seuranneesta lamasta ja köyhyydestä.
Sotien välinen aika
pienoiskuva|[[Saksan sosiaalidemokraattinen puolue|Saksalaisten sosiaalidemokraattien mielenosoitus 1919.]]
Maltillisempi suuntaus tunnettiin sosialisteina, sosiaalidemokraatteina ja työväenliikkeenä. Se oli sisäisesti hajanainen suuntaus, johon kuului sekä revisionisteja että ei-marxilaisia radikaaleja. Maltillisempaa liikettä yhdisti kommunismin, väkivallan ja totalitarismin vastaisuus sekä sitoutuminen demokratiaan. Vaikka sosiaalidemokratian aatteelliset juuret olivat periaatteessa samat kuin kommunismilla, se ei ajanut aseellista vallankumousta vaan edisti sosialismin tavoitteita parlamentaarisin keinoin. Maltilliset sosialistit luopuivat ehdottomasta kapitalismin vastaisuudesta sekä uskosta siihen, että sosialismiin siirtyminen olisi vääjäämätön kehitys. Uudistuksia alettiin sen sijaan perustella etiikalla. Sosiaalidemokraattien perimmäinen tavoite oli edelleen tuotantovälineiden kansallistaminen, kunhan sosialistit ensin saavuttaisivat parlamentaarisen enemmistön.
Anarkismi ja syndikalismi jäivät marginaalisiksi liikkeiksi, kun äärivasemmisto ryhmittyi neuvostomielisten kommunistipuolueiden taakse. Italian aiemmin voimakas anarkistiliike hävitettiin Benito Mussolinin johdolla 1920-luvulla, ja Saksan pienet anarkistipiirit kokivat saman kohtalon Adolf Hitlerin noustua valtaan 1930-luvulla. Myös muissa Euroopan maissa nousi valtaan äärioikeistolaisia hallituksia, joiden retoriikassa sosialismin ja kommunismin vastaisuudella oli keskeinen osa. Vastaavasti kansallissosialismin ja fasismin vastustamisesta tuli tärkeä kommunisteja ja sosialisteja yhdistävä tekijä.
Espanjassa anarkosyndikalismi säilytti asemansa pisimpään. Anarkistit vastustivat periaatteesta sekä kuninkaanvaltaa että vuonna 1931 perustettua tasavaltaa, ja 1930-luvun puolivälissä Espanjassa oli useita anarkistisia kapinoita. Vuonna 1936 alkaneen sisällissodan alussa anarkistit hallitsivat suurta osaa Itä-Espanjasta, kollektivisoivat tehtaat, perustivat maatalouskommuuneja ja lakkauttivat rahan. Ilmeisesti ainakin osa kommuuneista menestyi ja onnistui ylittämään aiemmat tuotantoluvut. Liikkeeltä puuttui kuitenkin kyky pitkäkestoiseen ja kurinalaiseen sodankäyntiin, ja sisäiset riidat heikensivät tasavaltalaisten sotamenestystä. Vuonna 1939 sisällissota päättyi oikeistolaisen Francisco Francon voittoon, ja anarkismi joukkoliikkeenä hävisi.
1930-luvun suuren laman aikana Ruotsin hallitusvastuussa olevat sosiaalidemokraatit ryhtyivät järjestämään julkisia töitä. Ruotsi toipui lamasta useimpia muita maita nopeammin, ja 1930-luvun loppuun mennessä maassa oli saavutettu lähes täystyöllisyys. Keynesiläisen teorian mukaan valtion tulee säännellä taloutta ylläpitämällä kysyntää. Julkisten investointien avulla voidaan saavuttaa täystyöllisyys jopa taantuman aikana, jolloin vältytään palkanalennuksilta ja kysynnän romahtamiselta. Keynesiläisyys pysyi länsimaiden hallitsevana taloustieteen koulukuntana 1970-luvulle saakka, jolloin monetarismi syrjäytti sen.
Sosialistiset puolueet saivat syyn olla hallituksessa myös kapitalistisessa järjestelmässä. Yhdysvalloissa varsinaisen sosialismin kannatus jäi vähäiseksi, mutta presidentti Franklin Rooseveltin vuonna 1933 alkaneessa New Deal -politiikassa oli keskeistä valtion roolin kasvattaminen taloudessa.
Kylmä sota
[[Kuva:Communism expansion.png|pienoiskuva|vasen|upright=1.4|1900-luvulla syntyneiden sosialististen valtioiden kartta perustamisvuosien mukaan.
]]
Toisen maailmansodan (1939–1945) aikana kapitalistit, sosialistit ja kommunistit liittoutuivat äärioikeistoa vastaan. Sodan päätyttyä yhteistyön jatkaminen osoittautui vaikeaksi. Neuvostoliitto miehitti Itä-Euroopan ja alkoi levittää omaa järjestelmäänsä muualle maailmaan. Seuraavia vuosikymmeniä leimasi kylmäksi sodaksi kutsuttu vastakkainasettelu, jossa länsimainen demokratia ja reaalisosialismi kilpailivat vaikutusvallasta.
Euroopan ulkopuolella sosialismi saavutti jalansijaa erityisesti Kiinassa ja Intiassa, missä aate oli suosittu jo maailmansotien välisenä aikana. Kiinassa kommunistinen puolue otti sisällissodan jälkeen vallan 1949. Kaupunkien teollisuustyöläisten sijaan Mao Zedongin johtama vallankumous tukeutui maaseudun köyhälistöön. Samalla ulkovaltojen nöyryyttämän Kiinan vapauttaminen imperialismin kahleista korvasi Maon retoriikassa luokkasodan. Myös Intiassa sosialismi vaikutti jonkin verran Mahatma Gandhin ajatteluun. Hänen suosionsa ei kuitenkaan perustunut sosialismiin vaan itsenäisyystaisteluun Britannian siirtomaavaltaa vastaan.
Euroopassa sosialistiset puolueet maltillistivat kantojaan ja luopuivat yhteisomistuksen tavoittelusta. Suosituksi nousi sen sijaan sekatalous, jossa yksityisomistuksessa olevaa taloutta ohjailtiin valtiovallan taholta. Maltilliset sosialistit kannattivat myös laajaa hyvinvointivaltiota. Ensimmäisenä tälle linjalle lähtivät pohjoismaiden sosialistit. Myöhemmin perässä seurasivat muun maailman sosialistiset puolueet. Saksassa SPD luopui marxilaisista opeista kokonaan ja otti uudeksi tavoitteekseen ”sosiaalisen markkinatalouden”, jossa kapitalistisen kilpailun ja valtiojohtoisen suunnitelmatalouden välisen suhteen määrittelisi käytännön tarve. Sosialistisista maista Jugoslavia ja Unkari liberalisoivat talouttaan jonkin verran. Jugoslavia omaksui markkinasosialismin 1960-luvulta alkaen, ja Unkarissa siirryttiin markkinasosialismin suuntaan 1960- ja 1970-lukujen taitteessa.
Kun valtavirran sosialistit siirtyivät talouspolitiikassaan yhä enemmän oikealle, syntyi Euroopassa 1960-luvulta lähtien radikaalin vasemmistolaisia opiskelijaliikkeitä.
Kolmas maailma
Siirtomaajärjestelmän purkauduttua Afrikassa ja Lähi-idässä syntyi nationalismia, antikolonialismia ja sosialismia yhdistelleitä liikkeitä. Vielä 1950-luvun alussa pelkkä siirtomaaisäntien vastainen nationalismi riitti yhdistämään siirtomaiden asukkaat, mutta ei enää itsenäistymisen jälkeen. Sosialismin suosiota kasvatti se, että vanhat siirtomaavallat olivat edustaneet kapitalismia. Lopputuloksena oli omalaatuinen synteesi, jossa paikalliset perinteet yhdistyivät marxismi-leninismistä omaksuttuun yksipuoluejärjestelmään. Tyypillisiä piirteitä olivat viljelysmaan yhteisomistus, kunnianhimoiset modernisaatiosuunnitelmat sekä taloudellisen omavaraisuuden tavoittelu.
”Afrikkalaisesta sosialismista” puhui ensimmäisenä senegalilainen Léopold Sédar Senghor. Liikkeen muita johtohahmoja olivat Senghorin maanmies Mamadou Dia, guinealainen Sékou Touré, ghanalainen Kwame Nkrumah, kenialainen Tom Mboya sekä tansanialainen Julius Nyerere. Afrikkalainen sosialismi oli leimallisesti siirtomaajärjestelmän purkautumista seurannut liike, joka pyrki tasapainoilemaan neuvostokommunismin ja länsimaisen kapitalismin välillä. Marxilaisuuden kirjallis-teoreettisesta perinteestä poiketen se syntyi nopeasti ja keskittyi käytännön asioihin. Afrikkalaista sosialismia yhdisti nostalgia kolonialismia edeltäneeseen elämäntapaan, joka nähtiin yhteisöllisenä, luokkajaosta vapaana ja yhteisomistukseen perustuvana. Siirtomaa-aika oli kuitenkin peruuttamattomasti muuttanut afrikkalaisia yhteiskuntia. Käytännössä afrikkalainen sosialismi toteutui eri maissa eri tavoin: useimmiten pääpaino annettiin maataloudelle, mutta esimerkiksi Ghanassa painotettiin teollisuutta. Kaikki afrikkalaisen sosialismin valinneet maat ajautuivat ennen pitkää taloudellisiin vaikeuksiin ja diktatuuriin. Sisäisten levottomuuksien myötä afrikkalaista sosialismia kannattaneet poliitikot ja puolueet syrjäytettiin, ja 1970-luvun mittaan liike hiipui.
SpaceX CRS-14
SpaceX CRS-14 oli SpaceX:n avaruuslento ISS:lle. Lento on laukaistiin 2. huhtikuuta 2018 ja alus palasi 5. toukokuuta 2018. Lento kuuluu NASAn Commercial Resupply Services -ohjelmaan.
Sosialismi
Kolmas maailma
Kylmän sodan lopulla ilmaantui afrokommunistinen suuntaus. Afrikkalaisesta sosialismista poiketen se tukeutui Neuvostoliittoon ja marxismi-leninismiin.
Myös arabisosialismi vastusti siirtomaajärjestelmää. Toinen tärkeä tavoite oli panarabialaisuus eli kaikkien arabimaiden liittyminen yhdeksi sosialistiseksi valtioksi. Arabisosialistinen Baath-puolue pääsikin valtaan useissa maissa, ja vuonna 1958 Egypti ja Syyria muodostivat Yhdistyneen arabitasavallan. Liittovaltio hajosi kuitenkin jo 1961, kun Syyria julistautui uudelleen itsenäiseksi. Syyrian ja Irakin valtioliiton estivät paikallisten Baath-puolueiden väliset erimielisyydet.
Latinalaisen Amerikan sosialisteilla ei ollut merkittävää omaperäistä vaikutusta sosialismin teoriaan. Poikkeuksena oli niin sanottu vapautuksen teologia, joka ei kuitenkaan ole sanan tiukassa merkityksessä sosialistinen. Aasian demokratioista vain Japanissa toimi sosialistipuolue, jolla oli aitoa kannatusta. Aasian sosialistiset diktatuurit pitkälti pitäytyivät marxismi-leninismissä.
Reaalisosialismi
pienoiskuva|Reaalisosialistiset maat kärsivät kroonisista tuotantovaikeuksista ja tavarapulasta. Kuvassa puolalaiset jonottavat kulutushyödykkeitä. Neuvostoliiton ja sen liittolaisvaltioiden yhteiskuntajärjestelmä ei sanottavasti muistuttanut marxilais-leninistisen teorian mukaista sosialismia tai kommunismia. Toteutunutta sosialismia kuvaamaan kehitettiin useita erilaisia termejä, joista suosituin oli ”reaalisosialismi”. Sanaa käyttivät sekä järjestelmän kannattajat että vastustajat. Euroopan lisäksi reaalisosialistisia yhteiskuntia syntyi Aasiaan, latinalaiseen Amerikkaan, Afrikkaan ja Lähi-itään. Neuvostoliitto oli niiden järjestelmien pääasiallinen esikuva. Yhteisiä piirteitä olivat tuotannon ja jakelun yhteisomistus, keskusjohtoinen suunnitelmatalous ja yksipuoluejärjestelmä, jonka legitimiteetti perustui marxilaiseen ja leninistiseen ideologiaan. Puolue käytti sekä lainsäädäntö-, toimeenpano- että tuomiovaltaa.
Reaalisosialistiset valtiot saavuttivat monia keskeisiä tavoitteitaan. Näitä olivat takapajuisten talouksien nopea modernisoiminen ja teollistuminen, täystyöllisyys, naisten ottaminen mukaan työvoimaan, rahaolojen vakiintuminen, uusien luonnonvarojen ja teknologioiden käyttöönotto, sotilaallinen varustautuminen sekä koulutuksen, terveydenhuollon ja sosiaaliturvan kehittäminen. Palkkaerot pienenivät, koulutus tuli kaikkien saataville, ruumiillisen työn arvostus nousi ja sosiaalinen liikkuvuus parani. 1960-luvulla sosialismi näyttäytyi vakavastiotettavana kilpailijana länsimaiden kapitalistis-demokraattiselle järjestelmälle.
Reaalisosialistisissa maissa oli kuitenkin myös suuria ongelmia, ja toisen maailmansodan jälkeen alkanut nopea talouskasvu tyrehtyi 1970-luvun alkuun mennessä. Suunnitelmatalous ei kyennyt vastaamaan yhä monimutkaisemmaksi kehittyvän kansantalouden tarpeisiin. Julkiset investoinnit olivat tehottomia ja pullonkaulat johtivat tuotannon seisakkeihin. Kilpailun puuttuessa johtaminen oli leväperäistä eikä innovaatioihin ollut kannustimia. Työpaikoilla laiskottelu oli tavanomaista. Pula kulutustavaroista muodostui krooniseksi, ja niitä piti jonottaa jopa tuntikausia. Tehottoman byrokratian rinnalle kehittyi epävirallisia hallinnon muotoja: lahjontaa, tavaroiden hamstraamista ja toisiaan avustajien ihmisten verkostoja. Sosiaalinen liikkuvuus heikkeni ja puolue-eliitistä muodostui uusi etuoikeutettu yläluokka.
Reaalisosialismin ja kylmän sodan loppu
Suunnitelmatalouden yleinen tehottomuus oli keskeinen tekijä sille, että reaalisosialismi romahti 1980-luvun lopulla. Neuvostoliiton johto ryhtyi vuodesta 1985 alkaen demokratisoimaan yhteiskuntaa ja hajauttamaan taloudellista päätöksentekoa. Uudistusten tavoitteena oli tehostaa järjestelmää ja parantaa elintasoa. Aiemmin tukahdutettu oppositio pystyi levittämään ajatuksiaan vapaammin ja yksipuoluejärjestelmä kohtasi kasvavaa vastustusta. Itä-Euroopassa kommunismi luhistui vuodesta 1989 alkaen, ja Neuvostoliitto hajosi 1991. Kiinassa kommunistinen puolue aloitti tuotantovälineiden yksityistämisen ja siirtyi vähitellen markkinatalouteen. Vaikka puolueen yksinvalta jatkui, talousjärjestelmä pysyi marxilaisena vain nimellisesti. Unkarilainen sananlasku 1980-luvun lopulta heijastelee aikakauden yleistä kyynisyyttä: ”Sosialismi on pisin ja tuskallisin tie kapitalismista kapitalismiin.”
Sosialismista luopuminen johti monissa Keski- ja Itä-Euroopan maissa suuriin yhteiskunnallisiin ja taloudellisiin ongelmiin. Szonja Szelényin mukaan vuonna 1989 alkanut tapahtumaketju muistutti Venäjän vallankumousta. Vuonna 1917 Leninin johtamat älyköt tekivät ”työväen vallankumouksen” maassa, jossa ei ollut työväenluokkaa; vuonna 1989 älymystö teki ”porvariston vallankumouksen” maissa, joissa ei ollut porvaristoa. Kun vuoden 1917 vallankumouksen tavoitteena oli työväenluokan luominen, oli vuoden 1989 vallankumouksen tavoitteena porvariston luominen.
Markkinatalouteen siirtymistä vaikeutti reaalisosialististen maiden infrastruktuurin ja teollisuuden vanhentunut ja rapistunut tila. Valtionyritykset olivat niin suuria, että niiden yksityistäminen oli vaikeaa. Kansantaloudet olivat teollisuusvaltaisia, kun länsimaissa oli jo pitkälti siirrytty jälkiteolliseen palveluyhteiskuntaan. Markkinatalouden myötä monet taloudelliset ja sosiaaliset edut katosivat tai heikkenivät, mikä aiheutti laajaa tyytymättömyyttä. Monissa maissa valta ja vauraus kasaantuivat vanhalle kommunistiselle eliitille.
Sosialistiset valtiot
pienoiskuva|upright=1.4|vasen|Kommunistipuolueen yksinvalta on tällä hetkellä neljässä maassa: [[Kuuba|Kuubassa, Kiinassa, Laosissa ja Vietnamissa. Pohjois-Koreaa hallitseva työväenpuolue on muodollisesti luopunut kommunismista ja kannattaa sen sijaan kommunismia ja nationalismia yhdistelevää Juche-aatetta.]]
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen reaalisosialismi menetti monien silmissä uskottavuutensa. Joukko nykyisiä valtioita julistautuu kuitenkin edelleen sosialistiseksi. Kommunistisen yksipuoluejärjestelmän hallitsemia maita ovat Kiina, Kuuba, Vietnam ja Laos. Muodollisesti sosialistiset valtiot ovat Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen siirtyneet kohti markkinataloutta, ja leninismistä on jäljellä yhdelle puolueelle keskitetty valta. Kiinassa valtionyrityksillä on edelleen suuri rooli teollisuudessa, mutta yksityistäminen etenee jatkuvasti ja talousjärjestelmä onkin nykyään jo hyvin lähellä kapitalismia. Maolaisuudesta on käytännössä luovuttu, vaikka sillä onkin edelleen retorista merkitystä.
Encyclopædia Britannica kuvailee Pohjois-Koreaa ”vanhan neuvostotyylisen kommunismin viimeiseksi linnakkeeksi”. Käytännössä sekin on 2000-luvulla uudistanut talouttaan ja sallinut yksityisyrittämistä. Maata hallitseva Korean työväenpuolue on sama kuin kommunismin aikoina, mutta käytännössä armeija on lisännyt valtaansa puolueen kustannuksella. Vuonna 2009 maan perustuslaista poistettiin viittaukset kommunismiin ja tilalle nostettiin songun eli asevoimien ensisijaisuus kaikessa päätöksenteossa. Pohjois-Korean virallinen ideologia on sosialismia ja korealaista nationalismia yhdistelevä juche. Tutkimuskirjallisuudessa sitä on kuvattu sekä äärivasemmistolaiseksi että äärioikeistolaiseksi.
Afrikan maat ovat pitkälti luopuneet sosialismin paikallisista muunnelmista. Vastaavan kohtalon on kokenut arabisosialismi. Irakin sodan tuloksena Baath syrjäytettiin Irakin johdosta vuonna 2003, ja Syyria on vuodesta 2011 käynyt sisällissotaa.