cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eduardo de Valfierno
Peruggia kielsi tuntevansa Valfiernoa, mutta myönsi tavanneensa tämän sattumalta Louvressa.
Final Fantasy XIV (vuoden 2010 videopeli)
Final Fantasy XIV (, myös Final Fantasy XIV Online) on Square Enixin kehittämä ja julkaisema MMORPG. Peli on julkaistu vuonna Windowsille.
Peli Final Fantasy -sarjan toinen MMO-peli.
Final Fantasy XIV: A Realm Reborn
Uusintaversio Final Fantasy XIV: A Realm Reborn julkaistiin maailmanlaajuisesti 27. elokuuta 2013.
Hector Berlioz
thumb|Hector Berlioz vuonna 1863.
Louis Hector Berlioz (11. joulukuuta 1803 La Côte-Saint-André, Ranska – 8. maaliskuuta 1869 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen säveltäjä, kapellimestari ja musiikkikirjailija. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat Fantastinen sinfonia (Symphonie fantastique, 1830), Romeo ja Julia (Roméo et Juliette 1839) sekä Faustin tuomio (La Damnation de Faust'' 1846). Hän kehitti merkittävällä tavalla soitinnusta ja loi johtoaihetekniikan. Berliozilla ei ollut oppilaita eikä hän myöskään muodostanut koulukuntaa. Selvimmin hänen vaikutuksensa näkyy myöhempien romantikkojen orkesterin käytössä.
Elämä
Louis Hector Berlioz syntyi Ranskassa 11. joulukuuta 1803 La Côte-Saint-Andrén kaupungissa lähellä Lyonia. Berliozin isä oli arvostettu lääkäri, ja hän tarjosi pojalleen laajan yleissivistyksen ja tartutti tähän palavan antiikki-innostuksen. Hän opetti pojalleen musiikkia mutta asetti päämääräksi lääkärinammatin. Berlioz soitti taitavasti huilua ja kitaraa ja alkoi varhain säveltää pienille kamarimusiikkiyhtyeille.
Lääketieteen opinnot
thumb|Berlioz nuorena. Émile Signolin maalaus vuodelta 1832. Vuonna 1821 Berlioz lähti Pariisiin harjoittamaan lääketieteen opintoja, mutta vuoden opintojen jälkeen hän tunsi enemmän vetoa musiikin pariin ja aloitti musiikin opinnot Pariisin konservatoriossa. Isä hyväksyi ratkaisun mutta äiti oli hyvin vihainen. Berlioz suoritti kanditutkinnon vuonna 1824 mutta hylkäsi sen jälkeen lääketieteen kokonaan.
Hän kävi usein oopperassa, joten hän pääsi konservatoriossa Jean-François Lesueurin luokalle ja opiskeli myös Antonín Reichan ja Luigi Cherubinin johdolla, jotka yrittivät hillitä hänen itsepäistä luonnettaan. Kuitenkin Berliozia voidaan pitää pitkälti itseoppineena säveltäjänä. Tärkeimpiä esikuvia olivat Ludwig van Beethoven ja Carl Maria von Weber, joiden musiikin arvon Berlioz ymmärsi nopeammin kuin aikalaisensa.
Ensimmäiset sävellykset
Berlioz kirjoitti ensimmäisen partituurinsa Kahdeksan kohtausta Faustista vuonna 1828 26-vuotiaana. Hän ei kuitenkaan ollut tyytyväinen teokseensa vaan poisti sen julkisuudesta. 18 vuotta myöhemmin hän käytti sen aineistoa draamallisessa legendassa Faustin tuomio. Berliozin musiikkiopinnot johtivat välirikkoon hänen perheensä kanssa. Saadakseen vanhempansa vakuuttumaan valitsemastaan urasta, hän kilpaili neljä kertaa Rooman-palkinnosta, jonka viimein voitti vuonna 1830.
Samana vuonna Berlioz rakastui irlantilaiseen näyttelijättäreen Harriet Smithsoniin. Rakkaus oli yksipuolista ja epätoivoista, ja se oli ajaa Berliozin mielipuolisuuden rajoille, mutta hän sai kantaattinsa Sardanapale valmiiksi ja voitti Rooman-palkinnon heinäkuussa keskellä vallankumousta. Harriet Smithsonin kautta Berlioz löysi muun muassa William Shakespearen, joka kuului eurooppalaisen romanttisen liikkeen keskeisiin innoittajiin. Samaan aikaan hän myös viimeisteli Fantastisen sinfoniansa, jonka kantaesitys oli joulukuussa 1830. Hänen uralleen ja musiikkinsa tulevaisuudelle ratkaisevaa oli Franz Lisztin läsnäolo.
Gottfried Feder
thumb|200px|Gottfried Feder Gottfried Feder (27. tammikuuta 1883 Würzburg – 24. syyskuuta 1941 Murnau) oli saksalainen diplomi-insinööri, taloustieteilijä ja Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen varhainen teoreetikko.
Hector Berlioz
Ensimmäiset sävellykset
Vaikka Berlioz oli omistautunut säveltämiselle, hän oli aloittanut kriitikonuransa jo vuonna 1823, 20-vuotiaana.
Gottfried Feder
Porvarillisista oloista kotoisin ollut Feder valmistui 1905 diplomi-insinööriksi. Vuonna 1908 hänestä tuli osakas müncheniläiseen rakennusfirmaan. Hän toteutti useita rakennusprojekteja Bulgariassa, ja 1918 hän rakensi Saksan ensimmäisen rautabetonilaivan. Vuonna 1919 Feder perusti antikapitalistisen ja antisemiittisen järjestön Deutscher Kampfbund zur Brechung der Zinsknechtschaft (”Saksan taisteluliitto korko-orjuuden murtamiseksi”). Järjestön keskeisiä tavoitteita olivat ”korko-orjuuden” murtaminen, pankkien ja suuryritysten kansallistaminen eli talouselämän osittainen sosialisointi sekä ”pörssikeinottelun” ja ”rahajuutalaisten” vastustaminen. Järjestön keskuspaikka toimi Pollnissa, nykyisessä Dachaussa.
Feder kuului perustajajäsenenä 5. tammikuuta 1919 perustettuun Saksan työväenpuolueeseen (”Deutsche Arbeiterpartei”, DAP), josta sittemmin kehittyi Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue (NSDAP). Feder vaikutti keskeisesti nuoren puolueen poliittisen ohjelman sisältöön. Myös kansallissosialistisen puolueen puolueohjelma, ”25 kohdan ohjelma”, oli pitkälti hänen käsialaansa.
Hector Berlioz
Rakkaus
Berliozin lähtiessä Italiaan olivat välit perheen kanssa taas kunnossa. Berlioz oli kihlautunut lahjakkaan pianistin Marie-Félicité-Denise Moken kanssa. Hän vietti seuraavat 18 kuukautta Italiassa, solmi uusia tuttavuuksia, mietiskeli paljon, teki muistiinpanoja ja sävelsi melodioita, joita myöhemmin käyttikin. Hän tunsi silti ajan menneen hukkaan sävellystyön kannalta.
Gottfried Feder
Feder otti osaa 9. marraskuuta 1923 järjestettyyn oluttupavallankaappaukseen. Hän oli puolueessa aktiivinen myös vallankaappausyrityksen jälkeen. Vuonna 1924 hänet valittiin Saksan valtiopäiville Völkischer Blockin, kielletyn Kansallissosialistisen puolueen peitejärjestön listoilta. Feder pysyi valtiopäivien jäsenenä vuoteen 1936. Valtiopäivillä hän vaati ennen kaikkea juutalaisten omaisuuden takavarikointia ja korkojen jäädyttämistä.
Vuonna 1927 Feder julkaisi kansallissosialistien puolueohjelman selitysteoksen, Das Programm der NSDAP und seine weltanschaulichen Grundlagen (”NSDAP:n ohjelma ja sen maailmankatsomukselliset perusteet”). Kirjassaan Feder perustelee ennen kaikkea puoluohjelman talouspoliittisia osia. Teos teki hänestä johtavan kansallissosialistisen talousteoreetikon ja puolueen talouspoliittikasta vastaavan virkamiehen. Vuonna 1931 hänestä tuli kansallissosialistisen puolueen talousneuvoston puheenjohtaja. Samana vuonna hän julkaisi teoksen Das Programm der NSDAP (”NSDAP:n ohjelma”).
Hector Berlioz
Rakkaus
Berliozin morsian purki kihlauksen ja avioitui rikkaan pianotehtailijan Camille Pleyelin kanssa. Kuultuaan tästä Berlioz lähti takaisin Ranskaan ja aikoi kostaa pettymyksensä murhalla. Nizzaan asti päästyään hän kuitenkin luopui suunnitelmastaan. Noin vuoden ajan hän työskenteli sävellysten parissa ja sai valmiiksi kaksi alkusoittoa, Kuningas Lear ja Rob Roy.
Gottfried Feder
Tammikuussa 1933 valtaan noussut Adolf Hitlerin hallitus ei Federin (ja monen muun vanhan puoluetoverin) pettymykseksi alkanutkaan toteuttaa puolueohjelman sosialistisia ja antikapitalistia kohtia. Feder, joka piti kiinni puolueohjelman alkuperäisestä hengestä, joutui politiikan sivuraiteille. Hitler ei vastoin hänen toiveitaan nimittänytkään häntä valtakunnan talousministeriksi, vaan ainoastaan valtiosihteeriksi valtakunnan talousministeriöön. Valtiosihteerinä ollessaan hän kirjoitti 1933 kapitalismin vastaisia ideoitaan esittelevän kirjoituksen Kampf gegen die Hochfinanz (”Taistelu suurpääomaa vastaan”) sekä juutalaisvastaisen kiistakirjoituksen Die Juden (”Juutalaiset”). Vuonna 1934 hänet syrjäytettiin talousministeriöstä ja nimitettiin asuntotuotannosta vastaavaksi valtakunnankomissaariksi. Vuonna 1936 hän sai professorin viran Berliinin teknisestä korkeakoulusta. Sitä hän hoiti kuolemaansa asti vuonna 1941.
Hector Berlioz
Avioliitto
thumb|Hector Berlioz. Vuoden 1833 alussa Berlioz rakastui uudelleen Harriet Smithsoniin, ja he avioituivat lokakuussa 1833. Berliozin perhe hänen sisartaan lukuun ottamatta vastusti avioliittoa.
Gottfried Feder
Feder piti 30. toukokuuta 1934 asuntotuotannosta vastaavan valtakunnankomissaarin ominaisuudessa esitelmän Preussin herrainpäivillä. Esitelmässään hän esitteli suunnitelmiaan saksalaisen kaupunkirakentamisen perusteista ja tavoitteista. Teknisen korkeakoulun professorina toimiessaan hän tutki edelleen esitelmänsä aihepiiriä ja julkaisi tutkimuksensa tulokset laajana monografiana Die Neue Stadt (”Uusi kaupunki”) vuonna 1939. Teoksessaan, josta tuli eräs modernin kaupunkisuunnittelun klassikoista, Feder esitteli myös suunnitelmiaan uusien saksalaisten kaupunkien rakentamiseksi perusteellisine tilastoineen uusien kaupunkien infrastruktuurista. Kirjassaan Feder kritisoi sekä ”amerikkalaisten suurkaupunkien sieluttomia pilvenpiirtäjiä” että ”eurooppalaisten kaupunkien suunnittelematonta laajenemista”. Federin mielestä uusien taajamien koko tulisi rajata 20 000 asukkaaseen ja ne tulisi rakentaa ympäristöön sopivasti ja luonto huomioon ottaen. Feder esitteli myös kaupungeissa tarvittavaa palvelutasoa ja niiden ekologisia aspekteja.
Hector Berlioz
Avioliitto
Vuonna 1834 violisti Niccolò Paganini tilasi Berliozilta alttoviulukonserton. Tulokseksi syntyi sinfonia alttoviululle ja orkesterille Harold Italiassa op. 16. Nähtyään teoksen luonnoksia Paganini päätti, että hän ei halua esittää teosta, koska soolo-osuudessa on liikaa taukoja, mutta kun hän kuuli teoksen vuonna 1838, hän ylisti Berliozia neroksi ja lahjoitti tälle 20 000 frangia.
Vuonna 1837, 35-vuotiaana, Berlioz sävelsi Suuren kuolinmessun eli requiemin op. 5. Messu oli alun perin omistettu vuoden 1830 vallankumouksen sankarien muistolle, sittemmin eräälle Algerian valloitussodassa kaatuneelle ranskalaiskenraalille. Teos sai huomattavan menestyksen kantaesityksessään vuonna 1837, ja se toi Berliozille sekä kunniaa että vihamiehiä. Jo sitä säveltäessään vuonna 1836 Berlioz oli aloittanut oopperan Benvenuto Cellini op. 23. Librettoa laativat Auguste Barbier ja Alfred de Vigny. Berlioz sai lisää julkisuutta sinfonialla Grande Symphonie funèbre et triomphale op. 15, joka oli tarkoitettu esitettäväksi ulkosalla ja siksi kirjoitettu sotilasorkesterille. Sitä ihaili myös Richard Wagner, joka tuolloin oli Pariisissa. Samana vuonna Berlioz kirjoitti sinfonian Romeo ja Julia op. 17. Tästäkin teoksesta tuli suosittu.
Konserttimatkat
Berlioz matkusteli paljon ympäri Eurooppaa johtamassa teoksiaan vuodesta 1842 lähtien. Hän vieraili muun muassa Wienissä, Englannissa, Moskovassa, Budapestissa ja Venäjän kaupungeissa, ja hänen sävellyksensä herättivät ajoittain suurta innostusta.
Matkoillaan Berlioz sävelsi uusia teoksia ja jatkoi työtään kriitikkona ja musiikkikirjailijana. Kaikkialla hänellä oli niin kannattajia kuin vihamiehiäkin. Hän julkaisi vuonna 1843 soitinnuksen oppikirjan Grand Traité d'Instrumentation et d'Orchestration Modernes op. 10. (Richard Strauss muokkasi teoksesta vuonna 1905 laajennetun version, jossa esiteltiin uusia soittimia.) Vuonna 1856 Berlioz julkaisi tutkielman Art du Chef d'Orchestre, joka käsittelee kapellimestarin työtä.
Tuottelias kausi
thumb|Hector Berlioz. Vuonna 1846 hän muokkasi uudelleen jo mainitun nuoruudenteoksensa Kahdeksan kohtausta Faustista, mutta Faustin tuomio op. 24 ei menestynyt vaan sai viileän vastaanoton, Berliozin oli pakko lainata rahaa ihailijaltaan. Hän matkusti Venäjälle, jossa hänen konserttinsa menestyivät.
Vallankumouksen aikana vuonna 1848 Berlioz vieraili Lontoossa ja valloitti yleisöään myös sillä, ettei esittänyt omaa musiikkiaan. Hän sävelsi uuden teoksen, Te Deumin. Tämän jälkeen Berlioz palasi Ranskaan, perusti orkesterin ja sävelsi kaksi laulukokoelmaa kaksoiskuorolle ja kolmelle kuorolle. Näihin aikoihin Berlioz alkoi myös kirjoittaa kuuluisaa muistelmateostaan.
Samana vuonna Berlioz palasi Lontooseen lähinnä Ranskan poliittisen tilanteen vuoksi. Liszt oli johtanut Saksassa Benvenuto Cellinin, ja menestys oli suuri. Tämän rohkaisemana Berlioz uskalsi esityttää oopperan Lontoossa vuonna 1853, mutta esitys joutui sabotaasin kohteeksi.
Kaksikymmentä seuraavaa vuotta jatkuivat miltei samankaltaisina. Berlioz sävelsi ja esitti teoksiaan. Pariisissa vastaanotto oli välinpitämätön ja yleisö jopa vihamielinen. Ulkomailla sävellykset taas nousivat suureen suosioon. Vuonna 1854 teos Kristuksen lapsuus op. 25 sai Pariisissa myönteisen vastaanoton sekä innokkaita kannattajia.
Seuraavana vuonna hän johti Te Deuminsa ja alkoi säveltää oopperaa Les Troyens op. 29 ruhtinatar Caroline de Sayn-Wittgensteinin kehotuksesta. Troijalaisiin hän valoi muistojaan, vaellusvuotensa Italiassa, Shakespeare-luentansa ja etenkin suuren rakkautensa ainoaan poikaansa, koska tästä sävellyksestä oli määrä tulla hänen musiikillinen testamenttinsa.
Viimeiset vuodet
Berlioz uskoi, että hänen tuotteliaisuutensa oli jo ehtymässä. Hän oli Ranskan akatemian jäsen, konservatorion kirjastonhoitaja, tunnettu kirjoistaan sekä artikkeleistaan ja nuorten muusikkojen esikuva.
Berlioz sävelsi viimeiseksi suurteokseksi jääneen oopperansa Béatrice ja Bénédict op. 27 vuonna 1862. Aihe on peräisin William Shakespearen komediasta Paljon melua tyhjästä. Berlioz johti kantaesityksen. Erään arvostelijan mielestä tämä oli herkin ja hienostunein koominen ooppera, mitä oli kirjoitettu sitten Mozartin päivien. Kolme vuotta myöhemmin, vuonna 1865, Berlioz menetti rakkaan poikansa. Vuonna 1867 hän lähti Venäjän-kiertueelle. Kaksi vuotta myöhemmin Berlioz kuoli sydänkohtaukseen Pariisissa 66-vuotiaana.
Teokset
Berliozin tuotanto käsittää vain nelisenkymmentä teosta, mutta jokainen sävellys on persoonallisen ajattelun ainutkertainen ja yksilöllinen ilmentymä. Berliozia voidaan pitää ensimmäisenä suurena eurooppalaisena romanttisena säveltaiteilijana ja romantikon prototyyppinä. Berlioz löysi jo nuorena Carl Maria von Weberin ja silloin hyvin vähän soitetun Ludwig van Beethovenin, jonka partituureja hän tutki hyvin kiihkeästi, tunkeutui Beethovenin ajatusmaailmaan viimeisiä jousikvartettoja myöten, mikä oli niihin aikoihin harvinaista. Innoittajia olivat myös Shakespeare ja Johann Wolfgang von Goethe. Shakespeare avasi Berliozille uuden maailman.
Berlioz ymmärsi musiikin mahdollisuudet uuden romanttisen tuntemistavan välineenä. Vaikka hän oli musiikinhistorian mestarillisimpia soitintajia, häntä on usein syytetty liiasta mammuttimaisuudesta eli ”orkesterimekastuksesta”. Berlioz ei kuitenkaan piitannut syytöksistä vaan vastasi:
Syytökset johtuivat ainakin Berliozin suurista orkesteri- ja laulajakokoonpanoista: esimerkiksi merkittävässä kirkkomusiikkiteoksessaan requiemissä hän vaati kaksisataapäisen kuoron lisäksi 190 soittajan orkesteria sekä 110 jousisoittajan lisäksi tuomiokirkon neljään nurkkaan sijoitettiin vaskiyhtyeet sekä kahdeksan patarumpalia. Näin suurellinen kokoonpano tarjosi aihetta lukuisiin pilapiirroksiin.
Berlioz oli alusta alkaen kypsä taiteilija ja tiensä tunteva säveltäjä. Tämän huomaa muun muassa varhaisesta suurteoksesta Kahdeksan kohtausta Faustista, joka lienee musiikinhistorian vaikuttavimpia varhaisteoksia. Onnistuneen muodon kriteerinä Berliozille oli se, pitääkö kappale esityksessä kuulijan huomion yllä ja onko se sopivan pitkä suhteessa ainekseen.
Berliozin soinnutus ei ole kenties yhtä uskaliasta kuin edistyneimmillä romantikoilla. Berliozin musiikista löydetään myös ajoittain tietynlaista vaatimattomuutta, mutta kaikki mitä hän kirjoitti, on kiehtovaa musiikkia, joka näkemyksellisyys ja keinovarat viittaavat pitkälle tulevaisuuteen. Berliozin harmoninen ajattelukin kehittyi hänen vanhetessaan yhä epäsovinnaisemmaksi.
Kokonaisia oopperoita Berliozilta on säilynyt vain kolme kappaletta Benvenuto Cellini, renessanssi-ilottelu, joka perustuu Cellinin muistelmiin, 5-näytöksinen Troijalaiset sekä koominen ooppera Béatrice ja Bénédict''.
Berlioz kuitenkin tunnettiin pitkän aikaa paremmin kapellimestarina kuin säveltäjänä. Berliozin sävellystyöhän vaikuttivat muun muassa Beethoven ja Shakespeare, sekä vuonna 1828 Gérard de Nervalin Alku-Faustin käännös tarjosi aiheen teokseen Kahdeksan kohtausta Faustista. Berliozin Fantastinen sinfonia lienee hänen tunnetuin ja suosituin sävellyksensä, mutta myös Suuri kuolinmessu eli requiem niitti suosiota. Théophile Gautier’n runoihin sävelletty laulusarja Kesäöitä op. 7 lauluäänelle ja pianolle (tai orkesterille) kuuluu arvostetuimpiin ranskankielinen yksinlauluteoksiin.
Vaikka Berlioz sävelsi vain kolme oopperaa, on jokainen niistä rakennettu kuin näytelmä, ja esimerkiksi laulusarja Kesäöitä havainnollistaa, kuinka määrätietoisesti Berlioz sulautti yhteen musiikin ja draaman. Berliozin melodiat saattavat hämmentää, koska niistä puuttuvat rytmin liikkeet ja käänteet, joita on totuttu odottamaan.
Shamash
pienoiskuva|Valtaistuimella istuva Shamash ojentaa Hammurabille lain. Shamash tai Šamaš, sumerien Utu, oli Mesopotamian uskonnossa auringon jumala, ja hän oli Kuun jumalan Sinin ja Venuksen jumalattaren Ištarin kanssa yksi tähtien jumalten kolminaisuudesta. Shamash oli Sinin poika, ja hänen puolisonsa oli Aya, joka myöhemmin sulautui Ištariin.
Auringon jumalana Shamash edusti valon voimia, jotka vastustivat pimeyttä ja pahuutta. Hänet tunnettiin sen vuoksi myös oikeudenmukaisuuden ja tasavertaisuuden jumalana, ja hän toimi jumalten ja ihmisten tuomarina. Legendojen mukaan Babylonian kuningas Hammurabi sai lakitaulut Shamashilta. Öisin Shamashista tuli manalan tuomari.
Shamash oli myös koko universumin hallitsija, ja tässä ominaisuudessa hänet kuvataan istumassa valtaistuimella, kädessään oikeuden ja oikeudenmukaisuuden symbolit, sauva ja sormus. Shamashin kuvissa on myös usein kiekko symboloimassa aurinkoa. Auringon jumalana Shamash oli yön ja kuoleman sankarillinen voittaja, joka laukkasi taivaiden yli hevosella. Joskus hänet kuvattiin lipumassa taivaan halki laivalla tai liikkuvan vaunuilla. Shamashin palvonnan keskuksia olivat Larsa Sumerissa ja Sippar Akkadissa.
Beatriz Merino
Martha Beatriz Merino Lucero (s. 15. marraskuuta 1947) on perulainen juristi ja poliitikko, joka oli Perun pääministeri loppuvuonna 2003. Ennen pääministeriksi nousuaan hän suoritti maisterin tutkinnon oikeustieteessä Harvardin yliopistossa ja työskenteli Procter & Gamble -kulutustavarayhtiössä. Hän on tullut tunnetuksi sukupuolten tasa-arvoa edistävästä työstään.
Pääministerinä ollessaan Merino joutui kiistoihin presidentti Alejandro Toledon kanssa ministerinimityksistä, ja Toledo pyysi Merinoa ja koko hallitusta eroamaan. BBC:n mukaan tuossa tilanteessa pääministerin kannatusluvut olivat 50 prosentin paikkella, kun taas presidenttiä tuki alle 20 prosenttia äänestäjistä.
HMS Jaguar (F34)
HMS Jaguar (viirinumerot F34 ja 1940 alkaen G34) oli Britannian kuninkaallisen laivaston J-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin 25. maaliskuuta 1937 osana vuoden 1936 laivasto-ohjelmaa William Denny and Brothersilta Dumbartonista, missä köli laskettiin 25. marraskuuta 1937. Alus laskettiin vesille 22. marraskuuta 1938 ja valmistui 12. syyskuuta 1939, jolloin maksettiin aluksen tarjoukseen perustuva hinta eli 392 363 puntaa ilman Amiraliteetin toimittamia ase- ja viestijärjestelmiä.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa Jaguar määrättiin Kotilaivaston 7. hävittäjälaivueeseen. Syyskuun 1939 alussa se läpäisi valmistajan testit ja se siirrettiin palvelukseen otettavaksi. Alus aloitti 12. syyskuuta vastaanottokokeet, joiden päätyttyä se lähti 19. syyskuuta varustamisen jälkeen koulutukseen Portlandiin.
Kotilaivasto
Alus oli 26. syyskuuta laivueensa mukana Grimsbyssä suorittamassa aseiden koeammuntoja ja täydentämässä varastojaan, minkä jälkeen se aloitti partioinnin Pohjanmerellä ja Doverinsalmessa. Lokakuussa alus ajoi karille Firth of Forthissa, minkä vuoksi se siirrettiin 11. lokakuuta Leithissä telakalle, mistä se palasi 2. marraskuuta suojaamaan Pohjanmeren saattueita.
Jaguar siirrettiin 15. maaliskuuta 1940 huollettavaksi Dundeessa Caledon Shipyardin telakalle, mistä se palasi palvelukseen 1. toukokuuta koeajojen päätyttyä.
Alus suojasi 20. toukokuuta East Anglian rannikolla troolareita HMS Grampiania, HMS James Laytä, HMS Milford Queeniä, HMS Milford Princessiä ja HMS Cape Melvilleä, joiden tehtävänä oli katkaista Britteinsaarten ja Borkumin välinen puhelinkaapeli operaatio Quixotessa. Norfolkin edustalla alus hyökkäsi 25. toukokuuta tuloksetta Saksan laivaston sukellusveneen U-9 kimppuun yhdessä HMS Jackalin, HMS Javelinin ja HMS Gallantin kanssa. Seuraavana päivänä alus lähti Doveriin osallistuakseen Dunkerquen evakuointiin.
Alus suojasi 27. toukokuuta evakuointia HMS Codringtonin, HMS Malcolmin, HMS Grenaden, Gallantin, HMS Eskin, HMS Expressin, Javelinin ja HMS Harvesterin kanssa. Seuraavana päivänä alus pelasti torpedoidun SS Aboukirin eloonjääneet. Se vaimensi 29. toukokuuta Grenaden ja Gallantin kanssa La Pannen rannikkopatterin. Samana päivänä alukselle nousi 370 sotilasta Dunkerquesta, jolloin alus vaurioitui sen kylkeen kiinnittyneen Grenaden tuhoutuessa ilmahyökkäyksessä. Paluumatkalla Doveriin lähelle osunut pommi pysäytti aluksen konehuoneen. Osa aluksella olleista sotilaista siirrettiin muihin aluksiin samalla kuin vaurioitunut Jaguar otettiin hinaukseen, jonka aikana aluksen moottori saatiin toimimaan ja se saapui Doveriin omin voimin.
Seuraavana päivänä alus siirtyi Humberiin Imminghamin telakalle, jolle se siirrettiin 1. kesäkuuta. Alus palasi palvelukseen 23. kesäkuuta siirtyen Harwichiin, jossa se liittyi Javeliniin. Alus suojasi 4. heinäkuuta Jackalin kanssa apumiinalaiva Teviot Bankia itärannikonsulun laskussa operaatiossa BS21.
Alus suojasi 17. elokuuta HMS Cairon, HMS Inglefieldin, Javelinin ja Firedraken kanssa 1. miinalaivuetta, joka laski miinoitteen Moray Firthiin laajentaakseen itärannikonsulkua operaatiossa SN12. Syyskuussa alus partioi Euroopan rannikolla valvoen ja häiriten saksalaisten maihinnousuvalmisteluja. Se oli huollettavana Dundeessa syys-lokakuun vaihteessa, minkä jälkeen alus aloitti itärannikonsaattueiden suojaamisen.
Laivueen mukana alus siirtyi Plymouthiin estääkseen Cherbourgiin ja Brestiin sijoitettujen Saksan laivaston yksiköiden toiminnan Kanaalin saattueita vastaan. Se suojasi 10. lokakuuta Javelinin, Jupiterin, Jackalin, HMS Kashmirin ja HMS Kiplingin kanssa taistelulaiva HMS Revengeä, joka matkasi tulittamaan Cherbourgia. Seuraavana päivänä alus osallistui Cherbourgin satamaan tulittamiseen. Operaation päätyttyä alus palasi osaston mukana Portsmouthiin.
Jaguar määrättiin huollettavaksi Devonportiin ja se lähti Plymouthiin. Alus siirrettiin 14. lokakuuta Devonportin telakalle, jossa siihen asennettiin magneettisuudenpoistolaitteisto. Se määrättiin huollon päätyttyä Force H:hon Gibraltarille.
Force H
Laivueeseensa Plymouthiin alus palasi 1. marraskuuta ja se lähti 13. marraskuuta HMS Kelvinin kanssa Clydeen liittyäkseen HMS Manchesteriin ja HMS Southamptoniin matkalle Gibraltarille. Osasto lähti 15. marraskuuta Clydestä (operaatio Collar). Saavuttuaan Gibraltarille Jaguar liitettiin 21. marraskuuta Force H:hon.
Alus saattoi 23. marraskuuta taisteluristeilijä HMS Renownia Atlantilta Gibraltarille. Se osallistui 25. marraskuuta operaatio Collariin suojaten HMS Renownia, HMS Ark Royalia, HMS Despatchia ja HMS Sheffieldiä. Alukset muodostivat operaation osasto B:n, jonka tehtävänä oli suojata täydennysten matka Sisiliankapeikkoon. Alus erkani 27. marraskuuta Kelvinin kanssa HMS Ark Royalin saattueeksi, kun Italian laivaston taistelulaivat Vittorio Veneto ja Guilio Cesare ja niitä suojanneet seitsemän risteilijää ja 18 hävittäjää havaittiin. Alus ei osallistunut seuranneeseen Spartiventon taisteluun.
Alus liittyi 20. joulukuuta operaatio Hiden osastoon Force II, jonka tehtävänä oli suojata taistelulaiva HMS Malayaa sekä Maltalta saapuvaa saattuetta MG1. Alus erkani seuraavana päivänä Force II:sta jatkaakseen saattueen lähisuojauksena. Vastaanotettuaan saattueen Välimeren laivaston aluksilta se palasi Force H:hon. Alus saapui 24. joulukuuta Force H:n ja saattueen MG1 mukana Gibraltarille.
Välimeren laivasto
Tammikuussa 1941 Jaguar määrättiin Välimeren laivastoon Aleksandriaan. Alus kohtasi 1. tammikuuta Pohjois-Afrikan rannikolla HMS Duncanin, HMS Foxhoundin ja HMS Firedraken kanssa Vichyn Ranskan laivaston saattueen, jossa oli SS Chantilly, SS Sally Maersk, SS Octane ja tankkeri suojanaan yksi troolari. Seuraavana päivänä syntyi taistelu Chantillylle asetetun valtausmiehistön ja aluksen miehistön välillä, jolloin kaksi matkustajaa sai surmansa. Alus joutui rannikkotykistön tuleen kärsimättä vaurioita.
Alukselle nousi 6. tammikuuta henkilöstöä kuljetettavaksi Maltalle. Seuraavana päivänä se liittyi risteilijä HMS Bonaventuren, HMS Hastyn, HMS Heron ja HMS Herewardin muodostamaan operaatio Excessin Force F:ään. Osasto joutui 9. tammikuuta Italian ilmavoimien ilmahyökkäykseen, mutta ei kärsinyt vaurioita. Seuraavana päivänä osastoa vastaan hyökkäsivät Italian laivaston torpedoveneet Circe ja Vega, joka upposi HMS Bonaventuren tulessa.
Saattuetta AG9 Pireukseen alus suojasi HMS Calcuttan, HMS Junon ja HMS Defenderin kanssa 26. maaliskuuta. Seuraavana päivänä alus määrättiin Junon ja Defenderin kanssa Force D:hen valvomaan Kreetan luoteispuolista merialuetta etteivät Italian laivaston yksiköt kykenisi yllättämään operaatio Lustren joukkojenkuljetuksia Kreikkaan. Alus otti 28. maaliskuuta osaston mukana osaa Matapanin taisteluun, minkä jälkeen se palasi laivaston mukana Aleksandriaan.
Jaguar määrättiin 3. huhtikuuta tukemaan maajoukkojen operaatiota Somalimaassa operaatio Appearanceen. Operaatiota ei kuitenkaan koskaan toteutettu Punaisellemerelle sijoitetun Italian laivaston alusten tuhouduttua.
Alus suojasi 18. huhtikuuta Välimeren laivaston raskaita aluksia Soudanlahteen, missä tankattiin seuraavana päivänä. Alus liittyi 20. huhtikuuta suojaamaan raskaita aluksia, jotka olivat matkalla tulittamaan Tripolia operaatiossa MD2. Seuraavana päivänä alus osallistui maakohteiden tulittamiseen Tripolissa. Operaation päätyttyä alus lähti Maltalle Januksen, Jerviksen ja Junon kanssa. Alukset muodostivat Maltalla osan perustettavasta Force K:sta, jonka tehtävänä oli häiritä Italian ja Pohjois-Afrikan välisiä kuljetuksia.
Alus osallistui 24. huhtikuuta Tripolin edustalla saattuetaisteluun, jossa upotettiin Italian laivaston apualus RN Egeo saattueen paetessa. Alus vapautui 28. huhtikuuta Force K:sta. Alus lähti vielä samana päivänä Aleksandriaan, missä se liittyi 30. huhtikuuta laivueeseensa.
Toukokuun alus osallistui Kreetan taisteluihin suojaten joukkojen ja materiaalin siirtoja. Kesäkuussa alus määrättiin 10. hävittäjälaivueen kanssa tukemaan Syyriassa käytäviä taisteluja operaatio Exporterissa. Alus lähti 7. kesäkuuta Tyyrokseen kommandojoukkoja kuljettavan saattueen mukana merelle, mutta hyökkäys peruutettiin seuraavana päivänä sään heikennyttyä. Alus hyökkäsi laivueen mukana Siidonin edustalla oleviin Vichyn Ranskan laivaston aluksia vastaan.
Jaguar lähti Haifaan, mistä palasi Vichyn Ranskan laivaston hävittäjien Valmyn ja Guepardin hyökättyä. Alus osallistui 23. kesäkuuta käytyyn taisteluun, minkä jälkeen se partioi Syyrian rannikolla ja tuki maajoukkojen taistelua tykkitulella. Alus palasi 7. heinäkuuta Aleksandriaan. Alukselle nousi 10. heinäkuuta Port Saidissa ilmavoimien henkilöstöä kuljetettavaksi Kyprokselle operaatio Guillotinessa.
Elokuusta alkaen alus osallistui Tobrukin huoltokuljetuksiin ja erilaisiin 8. armeijan taistelun tukemiseen suunniteltuihin operaatioihin. Alus saapui 5. ja 14. elokuuta, 17. ja 22. syyskuuta ja 18. lokakuuta huoltosaattueen mukana Tobrukiin.
Marraskuussa alus palasi laivueeseensa normaalipalvelukseen. Se oli 30. marraskuuta risteilijöiden HMS Naiad ja HMS Euryalus suojana etsittäessä kahta Italian laivaston hävittäjää, jotka kuljettivat täydennyksiä Pohjois-Afrikkaan. Osasto joutui paluumatkalla ilmahyökkäykseen, jolloin Jackaliin osui torpedo. Vaurioitunut alus pääsi kuitenkin satamaan korjausten jälkeen. Jaguar palasi 2. joulukuuta epäonnistuneelta partiomatkalta Aleksandriaan.
Alus lähti 6. joulukuuta operaatio MD8:aan, jossa suojattiin Breconshireä Maltalle. Maltalta alus lähti 17. joulukuuta vastaan operaatiossa MF1 saapuvaa ''Breconshireä. Osasto kohtasi Italian laivaston aluksia, jotka suojasivat Benghaziin Pohjois-Afrikkaan matkannutta saattuetta M42. Kohtaamisesta seurasi ensimmäinen Syrtinlahden taistelu, josta italialaiset vetäytyivät hävittäjäosaston saapuessa. Alus palasi seuraavana päivänä Maltalle, mistä se lähti avustamaan Tripolin edustalla miinaan ajanutta Kandaharia.
Alus kohtasi 19. joulukuuta Kandaharin, mutta ei kyennyt hinaamaan alusta turvaan sään heikennyttyä. Alus pelasti 174 mereen hypännyttä miestä ja upotti vaurioituneen aluksen torpedolla.
Alus suojasi 6. tammikuuta 1942 Breconshirea Maltalta Dernan länsipuolelle operaatiossa MF2. Alus palasi 8. tammikuuta Maltalle suojaten Glengyleä. Alus osallistui 17. tammikuuta Force K:n mukana operaatioon MF3, jossa suojattiin saattueen MW8A/B matka Maltalle. Seuraavana päivänä alus siirrettiin Force B:hen, jonka tehtävänä oli suojata risteilijöitä. Alus saapui saattueen mukana Aleksandriaan 20. tammikuuta.
Mohrin–Mascheronin lause
Mohrin–Mascheronin lauseen mukaan jokainen geometrinen konstruktio, joka voidaan tehdä harpin ja viivoittimen avulla, voidaan tehdä pelkästään harpin avulla. Tällöin suora katsotaan piirretyksi, kun tunnetaan sen kaksi pistettä. Tuloksen julkaisi tanskalainen matemaatikko Georg Mohr (1640–1697) vuonna 1672, mutta todistus täsmentyi vuonna 1928. Lauseen keksi myös italialainen Lorenzo Mascheroni (1750–1800) vuonna 1797.
HMS Jaguar (F34)
Välimeren laivasto
Force B:n kanssa alus suojasi 12. helmikuuta operaatiossa MF4 saattueet MW9A/B Maltalle. Saattueet yhdistyivät seuraavana päivänä. Saattue kohtasi Force K:n 14. helmikuuta ja suojue aloitti paluumatkan Aleksandriaan, jonne saavuttiin seuraavana päivänä.
Mohrin–Mascheronin lause
Ponceletin–Steinerin lauseen mukaan kaikki geometriset konstruktiot, jotka voidaan tehdä harpin ja viivaimen avulla, voidaan tehdä muuten pelkällä viivaimella jos harppia saa kuitenkin käyttää yhden kerran.
HMS Jaguar (F34)
Välimeren laivasto
Pohjois-Afrikan rannikolla alus oli 13. maaliskuuta sukellusveneidentorjuntapartiossa, minkä tarkoituksena oli estää sukellusveneiden toiminta Tobrukiin matkanneita huoltosaattueita vastaan. Aluksen suojatessa 26. maaliskuuta Kreikan laivaston Queen Olgan kanssa tukilaiva RFA Slavokia, osasto joutui Saksan laivaston sukellusveneen U-652 hyökkäyksen kohteeksi. Sukellusvene torpedoi Slavokin, joka syttyi tuleen. Sollumin koillispuolella Jaguariin osui kaksi saman sukellusveneen laukaisemaa torpedoa, jotka upottivat aluksen. Alus upposi välittömästi vieden mukanaan pääosan miehistöstä mukanaan. Etelä-Afrikan laivaston Klo pelasti merestä 53 eloonjäänyttä.
Dignity Health Sports Park
Dignity Health Sports Parkin urheilupaikat soveltuvat muun muassa jalkapallon, tenniksen, yleisurheilun, pyöräilyn, haavipallon, rugbyn, lentopallon, baseballin, softballin ja koripallon harrastamiseen. Ensimmäiset kymmenen vuotta nimisponsorina toimi rautakauppaketju The Home Depot, joka maksoi oikeuksista 70 miljoonaa dollaria. Kesäkuusta 2013 alkaen nimisponsori oli lipunvälityspalvelu StubHub. Vuodesta 2019 alken nimisponsorina on toiminut terveyspalveluyritys Dignity Health.
Dignity Health Sports Parkin pääareena on 27 000 paikkainen jalkapallostadion, jolla Major League Soccerin Los Angeles Galaxy ja Chivas USA pelaavat kotiottelunsa. Stadion on niin sanottu soccer-specific stadium eli suunniteltu erityisesti jalkapalloa varten, ja se oli valmistuessaan MLS:n toinen tämänkaltainen stadion. Stadionilla on järjestetty MLS:n tähdistöottelu vuonna 2003, MLS:n loppuottelu vuosina 2003, 2004 ja 2008, naisten MM-kilpailuiden loppuottelu vuonna 2003 sekä useita muita seura- ja maajoukkueiden kohtaamisia. Stadionilla pelattiin myös rugby sevensin IRB Sevens World Series -sarjaan kuuluva USA Sevens -turnaus vuosina 2004–2006. NFL-joukkue Los Angeles Chargers pelasi kotiottelunsa stadionilla vuosina 2017–2019 kunnes joukkueen uusi stadion valmistui.
Runsaan 50 hehtaarin alueella on myös 8 000 paikkainen tennisstadion, 8 000 paikkainen yleisurheilustadion, 2 450 paikkainen sisävelodromi sekä lukuisia jalkapallo-, tennis- ja baseballkenttiä. Tennisstadionilla on järjestetty WTA-kiertueen LA Women's Tennis Championships -turnaus, Davis Cup -ottelut Yhdysvaltain ja Kroatian välillä vuonna 2005 sekä nyrkkeily- ja koripallo-otteluja. Velodromilla on järjestetty ratapyöräilyn UCI Track Cycling World Cup Classics -kilpailuja sekä maailmanmestaruuskilpailut vuonna 2005.
USB
USB on sarjaväyläarkkitehtuuri oheislaitteiden liittämiseksi tietokoneeseen. Kotikäyttäjälle näkyvin hyöty on saman liitännän sopiminen useisiin eri laitteisiin; ennen USB-väylää esimerkiksi hiiren ja näppäimistön saattoi kytkeä ristiin, ja tulostimilla oli omanlaisensa liitäntätapa. Väylä tukee kytke ja käytä -tekniikkaa, jolloin esimerkiksi tulostin kertoo tietokoneelle mallinsa, ja tietokone voi tämän perusteella asentaa automaattisesti oikean ohjelmiston. Aiemmin käyttäjän piti kertoa käyttöjärjestelmälle asennetun tulostimen merkki ja malli.
Vuonna 1995 johtavat laite- ja ohjelmistovalmistajat (mm. Intel, Microsoft, NEC ja Compaq) perustivat USB Implementers Forumin. Liitäntä eri versioineen on laajasti käytetty pienistä akkukäyttöistä laitteista kuten matkapuhelimista ja MP3-soittimista lähtien.
USB-C-liitäntä tukee käyttöä myös virtalähteen kytkemiseen sekä videokuvan siirtämiseen (näytöt).
USB-arkkitehtuuri
USB-arkkitehtuurissa keskenään kytketyt laitteet noudattavat isäntä/laite-jakoa. Aiemmin tietokone oli aina isäntä (master) ja siihen kytkettävät laitteet sille alisteisia (slave). Nykyisin isäntinä voi olla myös muunlaisia laitteita, kuten tulostimia ja äänentoistolaitteita.
USB-standardit ja yhteensopivuus
USB-standardeja ovat: USB 1.0–1.1, USB 2.0, USB 3.0 ja USB4.
USB OTG (On-The-Go) on USB-standardiin tehty lisäys, jossa sama laite voi olla sekä isäntä että laite riippuen siitä, kuinka käyttäjä sitä käyttää. USB OTG:ssa laite on joko USB-A tai USB-B laite riippuen siitä, miten päin kaapeli kytketään laitteiden välille. USB-A on oletuksena isäntä ja riippumatta siitä, onko se isäntä vai laite, se syöttää USB-väylälle virtaa.
WUSB on USB 1.1:n ja 2.0:n kanssa yhteensopiva langaton liitäntä.
USB Power Delivery (USB PD) on noin vuodesta 2012 lähtien mukana ollut määrittely, jonka mukaan USB-väylä voi välittää virtaa jopa 240 wattia (5 ampeeria) esimerkiksi kannettavalle tietokoneelle. USB PD on lisätty samaan aikaan USB-C liittimen kanssa ja siitä on julkaistu vuoteen 2022 mennessä kolme versiota (1.0, 2.0 ja 3.0). USB PD 3.1 vuonna 2021 lisäsi uusia kiinteitä jännitteitä ja virtamääriä standardiin.
Alternate Mode -moodin kautta väylä voi kuljettaa eri protokollia kuten DisplayPortia. Eri protokollien käyttöä USB-väylän välityksellä on kehitetty pitkään.
USB-kaapelin sähköinen rakenne
Datajohtopari on usein vihreä ja valkoinen. Lisäksi USB-kaapelin sisällä on käyttöjännitettä varten punainen +5 V johto ja musta maajohto.
USB-kaapelissa datasignaalit muodostavat pareja, joista toisella on vastakkainen suunta. Vastaanottopäässä käänteisvaiheinen signaali käännetään takaisin ja signaalit summataan, jolloin matkan aikana syntynyt häiriö kumoutuu.
USB käyttää linjakoodauksessa NRZI-koodausta.
Standardin mukainen virransyöttö (esimerkiksi tietokoneesta) on 500 mA versioon USB 2.0 saakka ja 900 mA USB 3.0 -liittimen kautta.
Liittimet
USB-kaapeleissa on käytetty useita erilaisia liittimiä, jotka jatkossa korvaa USB-C -liitin. Micro-USB on ollut yleinen muun muassa älypuhelimien lataukseen.
USB-C eli USB Type-C on 24-nastainen datan ja energian siirtoon käytettävä USB-liitin. Se julkaistiin vuonna 2013 korvaamaan aiemmat USB-liittimet. Aiemmista versioista poiketen USB-C sopii liitäntään kummin päin tahansa.
Myös Intelin kehittämä Thunderbolt 3 käyttää USB-C-liitintä.
USB 1.x
Tammikuussa 1996 julkaistiin USB:n ensimmäinen valmis versio 1.0. Se tukee 1,5 Mb/s (Low Speed) ja 12 Mb/s (Full Speed) nopeuksia. Ensimmäinen laajalti käyttöön otettu versio, USB 1.1, julkaistiin elokuussa 1998.
USB 2.0
Huhtikuussa 2000 julkaistu USB 2.0 tukee nopeampaa tiedonsiirtotilaa High Speed, joka kasvattaa väylän maksiminopeuden 480 megabittiin sekunnissa.
pienoiskuva|oikea|Hi-Speed USB 2.0 logo
Tähän USB-määrittelyyn on myöhemmin tehty muutamia muutoksia, joista tärkeimmät on jälkeenpäin otettu osaksi USB 2.0 -standardia:
USB 3.0
Vuonna 2008 julkaistu USB 3.0 mahdollistaa USB 2.0:n verrattuna jopa yli kymmenen kertaa nopeamman tiedonsiirron. USB 3.0:n erottaa USB 2.0:sta sinisestä väristä tai liittimessä olevasta SS-merkinnästä. Lisäksi USB 3.0:ssa on kaksi tiedonsiirtokanavaa, kun taas aiemmissa versioissa on vain yksi.
USB 3.0-versiossa (SuperSpeed) siirtonopeus on 5, 10 tai 20 gigabittiä sekunnissa sukupolvesta riippuen.
Uudemmat määrittelyversiot ovat USB 3.1 ja USB 3.2.
USB4
USB4-määrittely on julkaistu 3. syyskuuta 2019. USB4 on taaksepäin yhteensopiva USB 3.2:n, USB 2.0:n ja Thunderbolt 3:n kanssa.
USB4 käyttää USB-C -liitintä. Määrittely tukee 10, 20 ja 40 Gbps nopeuksia.
USB4 Version 2.0 on syyskuussa 2022 julkaistu versio, joka päivittää standardia 80 Gbps nopeudelle ja yhteensopivaksi muiden standardien uudempien versioiden kanssa (DisplayPort ja PCI Express).
Ohjelmistotuki
Windows 95 OSR 2.1 ja sitä uudemmat Windows-käyttöjärjestelmät tukevat USB:tä. Linux on tukenut USB:tä versiosta 2.2.18 alkaen. Myös Mac OS 9 ja macOS tukevat USB:tä.
Laitteistotuki
Lähes kaikki tietokonevalmistajat varustavat uudet konemallinsa USB-liitännöillä. USB-liittimellä varustetaan myös osa näytöistä.
Xbox-konsolin ohjaimissa käytetään USB-liitäntää, mutta liitin on muotoiltu siten, että se ei sovi tavallisiin tietokoneisiin. PlayStation 2:ssa ja PlayStation 3:ssa on lisälaitteiden liittämiseksi USB-portteja: PS2:ssa niitä on kaksi ja PS3:ssa 2-4 konsolin mallista riippuen. Microsoftin Xbox 360 -konsoli käyttää USB-portteja, joten ohjaimet voidaan kytkeä myös tietokoneeseen; langattomat Xbox 360 -ohjaimet voi liittää konsoliin tai tietokoneeseen USB-kaapelilla, mutta ohjaimissa itsessään on epästandardi B-liitäntä ja liittäminen vaatii erikoiskaapelin. Xbox One käyttää puolestaan ohjaimissa standardinmukaista USB micro-B -liitintä, joten ne voidaan liittää konsoliin tai tietokoneeseen tavallisella kaapelilla. PlayStation Portablessa on käytettävissä tiedonsiirtoon USB-kaapeli ja Nintendon Wii-konsolissa on kaksi USB-porttia.
Osassa digibokseista on USB-liitäntä kuvien sekä musiikin siirtämiseen tietokoneen ja digiboksin välillä. Erilaiset kannettavat musiikkisoittimet varustetaan lähes aina USB-liitännällä. Liitäntä on myös useissa televisioissa sekä autoradioissa.
Vaikutus
USB on korvannut useita muita tietokoneissa aiemmin käytettyjä liitäntöjä:
2000-luvulla USB-korvasi muuta tekniikkaa, esimerkiksi levykeasemat jäivät pois USB-muistien yleistyessä. USB:stä tuli myös keino kytkeä muita ulkoisia oheislaitteita kuten Wi-Fi-sovittimia.
FireWire (IEEE 1394) oli USB:n alkuaikana nopeampi, mutta se oli myös kalliimpi toteuttaa sekä nimen käyttö vaati lisenssimaksun maksamista Applelle. Tästä johtuen standardi hajaantui ja eri ratkaisut tarvitsivat eri kaapeleita.
eSATA (External SATA) oli SATA-väylän laajennus ulkoisille kiintolevyille. Käytännössä USB-väylän nopeutumisen vuoksi se ei ikinä yleistynyt.
Urho Kekkonen
Urho Kaleva Kekkonen oli kahdeksas Suomen tasavallan presidentti ja suomalainen poliitikko. Hän oli tasavallan istuva presidentti yhtäjaksoisesti vuodesta 1956 alkuvuoteen 1982, yli 25 vuoden ajan. Viimeinen presidenttikausi jäi kesken sairauden takia.
Atte Perttu
Ura
Perttu on Panttereiden kasvatti, mutta hän pelasi juniorina myös Pussihukissa, joissa hän saavutti A-nuorten SM-hopeaa kaudella 2008–2009. Hän debytoi Korisliigassa kaudella 2010–2011 Kouvojen joukkueessa. Perttu pelasi tällöin vain kymmenen ottelua, mutta jo kaudella 2011–2012 hän pelasi neljäkymmentä ottelua 5,2 pisteen ottelukohtaisella keskiarvolla.
Urho Kekkonen
Kekkonen on Suomen historian pitkäaikaisin presidentti. Hän on ensimmäinen, joka toimi tasavallan presidenttinä kaksi kokonaista kautta ja ainoa, joka on valittu toimeensa useammaksi kuin kahdeksi kaudeksi. Ennen presidenttiyttään Kekkonen toimi muun muassa oikeusministerinä, eduskunnan puhemiehenä sekä viiden hallituksen pääministerinä, ja ennen poliittista uraansa hän oli poliisi, juristi ja yleisurheilija. Presidentin valitsijamiehenä, kansanedustajana ja ministerinä Kekkonen oli valitsemassa Kyösti Kalliota vuonna 1937, Risto Rytiä vuosina 1940 ja 1943, Gustaf Mannerheimia vuonna 1944 sekä J. K. Paasikiveä vuonna 1946.
Sukutausta
Kekkosen varhaisin nykyisin nimeltä tunnettu esi-isä oli hänen isoisoisoisoisoisoisoisänsä Tuomas Kekkonen (syntynyt noin 1630), joka mainitaan ensimmäisen kerran pieksämäkeläisissä asiakirjoissa 1673. Hän oli mahdollisesti kotoisin joko Kangasniemeltä tai Joroisista.
Pyhän Jaakobin kirkko
Pyhän Jaakobin kirkko -nimisiä kirkkorakennuksia ovat:
Urho Kekkonen
Sukutausta
Palveltuaan eri taloissa Eenokki Kekkonen vei vihille Anna-Liisa Koskisen. Heille syntyi kolme poikaa, jotka saivat nimet Taavetti (s. 1865), Juho (s. 1873) ja Alpertti (s. 1875). Juho Kekkonen, Koivujärven Vainikan talon mäkitupalaisen keskimmäinen poika oli Urho Kekkosen isä. Isoisä Aatu Pylvänäinen, Urho Kekkosen äidin isä, joka viljeli Kangasniemen Tarkkalan tilaa, avioitui kesällä 1878 tuolloin vasta 16-vuotiaan Amanda Mannisen kanssa. Heidän lapsensa, kolme tytärtä ja kaksi poikaa, olivat Emilia, Elsa, Siilas, Tyyne ja Eetu.
Isä Juho Kekkonen joutui tilattoman perheen poikana lähtemään metsätöihin ja päätyi vuonna 1898 tukkityömaalle Kangasniemelle. Siellä Kuvasmäen Tarkkalan talon sisarusparven vanhin tytär Emilia paimensi karjaa Haahkalan maiden rantalaitumilla. Samoilla rannoilla liikkuvassa tukkimiesporukassa liikkui myös Juho Kekkonen. Nuoret tutustuivat ja heidät vihittiin vuonna 1899. Pariskunta muutti Otavaan, mistä Juho Kekkonen oli saanut töitä Halla Oy:n Koivusahalla. Myöhemmin hän yleni metsätyönjohtajaksi ja tukkiasioitsijaksi.
Nuoripari siirtyi työmaan mukana Pielavedelle, mistä Juho Kekkonen vuokrasi savutuvan ja kamarin käsittävään torpan, jota hän vähitellen korjaili ja laajensi kunnolliseksi taloksi. Kuopion läänin henkikirjojen 1901-1905 mukaan Juho Kekkonen oli Pielaveden talon n:o 5 Niskalan torppari, eikä siten koskaan omistanut rakennusta. Hän rakensi tupaan savupiipun vähän ennen esikoispoikansa Urhon syntymää. Talon takana olevan kauniin lepikon takia taloa alettiin kutsua Lepikon torpaksi. Pihapiirissä sijaitsi savusauna, jossa Urho Kekkonen syntyi 3. syyskuuta 1900. Lepikon torpassa perhe asui kuusi vuotta ja Siiri-tytär syntyi vuonna 1904. Juho Kekkosen savotoiden mukana perhe muutti vuonna 1906 Kuopioon ja 1908 Lapinlahdelle. Tiukkaa oli, mutta puutetta ei kärsitty. Perheen kuopus Jussi syntyi vuonna 1910.
Lapsuus ja nuoruus
”Sain lahjaksi onnellisen lapsuuden” on Urho Kekkonen sanonut lapsuudestaan. Koulun Urho Kekkonen aloitti Lapinlahdella. Käytyään kolme vuotta kansakoulua hän sai pyrkiä Iisalmen yhteiskouluun. Iisalmesta muutettiin jo seuraavana vuonna Kajaaniin, minne vuosisadan vaihteessa oli perustettu saha ja selluloosatehdas. Isä Juho pääsi Kajaanin Puutavara Osakeyhtiön tukkiasioitsijaksi ja niin syksyllä 1911 Urho siirtyi Kajaanin Yhteiskoulun toiselle luokalle. Hän oli luokan nuorin oppilas. Hän ei ollut mallioppilas, vaan kuriton ja vallaton. Yläluokilla hän oli koulun toverikunnan johdossa ja toimitti sen lehteä Mielikkiä ja sai vuosijuhlissa harjoitella puheiden pitämistä. Hän luki myös innokkaasti historian ja kaunokirjallisuuden teoksia. Hän sai myös 12-vuotiaasta alkaen olla mukana isänsä uittotyömailla.
Urho Kekkonen oli innokas kirjoittaja. Ensimmäiset tekstit ilmestyivät vuoden 1914 puolella. Niitä julkaisi kaupungin vanhasuomalainen sanomalehti Kaikuja Kajaanista. Seuraavana vuonna hän suomensi käyttämänsä nimimerkin Esaias Ranstakan Kohennuskepiksi ja alkoi kirjoittaa kaupungin vanhimpaan lehteen, nuorsuomalaiseen Kajaanin Lehteen. Myöhemmin Kekkonen alkoi käyttää koulutovereidensa keksimiä nimiä Känä ja Urho Sorsimo.
Vanhemmilla oli varaa kouluttaa poikansa ylioppilaaksi. Kekkosella oli kaksi nuorempaa sisarusta: vakuutusvirkailijana myöhemmin toiminut Siiri Kekkonen (1904–1969) ja majuri, toimitusjohtaja Uuno Johannes (Jussi) Kekkonen (1910–1962).
Vuonna 1949, kun Kekkosesta ryhdyttiin toden teolla tekemään presidenttiä, Lepikon torpan valokuvasta retusoitiin savupiippu pois tarkoituksena esittää Kekkonen ”savupirtin poikana” ja luotiin muutenkin tarpeelliseksi katsottu kuva Kekkosesta kansan syvistä riveistä nousseena ”sivistyneenä jätkänä”.
Lukiolaisena Kekkonen liittyi Kajaanin suojeluskuntaan ja osallistui Suomen sisällissotaan Kajaanin sissirykmentin mukana valkoisten joukoissa. Hän osallistui Kuopion ja Varkauden valtauksiin, Mäntyharjun rintaman ja Viipurin taisteluihin sekä johti sodan loppuvaiheessa Haminassa yhdeksän punaisen teloittamista.
Kekkonen kaljuuntui suhteellisen nuorella iällä. Tämän väitettiin johtuneen siitä, että hänen ollessaan vähän toisella kymmenellä perheen vuokraemäntä Kajaanissa antoi hänelle niin kovaa tukkapöllyä.
Urheilu-ura
Kekkonen oli nuorena miehenä kansallisen huipputason yleisurheilija. Vuonna 1924 hän voitti vauhdittomien hyppyjen SM-kisoissa korkeushypyn ja kolmiloikan. Saman vuoden Kalevan kisoissa hän voitti korkeushypyn ja sijoittui toiseksi sivulajissaan 100 metrin juoksussa. Korkeushypyssä Kekkonen saavutti lisäksi kolme pronssia Kalevan kisoissa vuosina 1923, 1927 ja 1928. Hänen hallussaan oli vauhdittoman kolmiloikan Suomen ennätys (972 cm). Kekkosen muita henkilökohtaisia ennätystuloksia olivat korkeushypyn 185 cm, kolmiloikan 14,06 metriä ja 100 metrin juoksun 11,0 sekuntia.
Urheilijanuransa jälkeen Kekkonen toimi Suomen Olympiakomitean ja Suomen Urheiluliiton (SUL) johdossa. Vuoden 1932 olympiakisoissa Los Angelesissa Kekkonen toimi Suomen olympiajoukkueen johtajana. IAAF puheenjohtajanaan ruotsalainen Sigfrid Edström sulki näiden kisojen aikana Paavo Nurmen kisoista ammattilaissyytösten vuoksi. Kekkonen taisteli sinnikkäästi ja jopa ärsytystä herättävän jääräpäisestikin Nurmen osallistumisen puolesta. Seurauksena oli, että Suomen ja Ruotsin yleisurheilumaaottelut keskeytyivät useaksi vuodeksi. Riita leimautui vahvasti Edströmin ja Kekkosen väliseksi kiistaksi. Ansioistaan Suomen urheilun hyväksi Urho Kekkoselle myönnettiin Suomen urheilun suuri ansioristi vuonna 1950.