cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aatu Heiskanen
Julkaisuista
Heiskasella pääjuonne tehtävissään oli sananjulistus. Silti julkaisutuotantoa syntyi mittavasti. Hänen lehtiavustajan tehtävänsä alkoi Kotimaassa, jonka päätoimittajana oli Pekka Brofeldt. Uusheränneiden ”Huutavan Ääni” alkoi ilmestymään 1919. Lehdessä oli joitakin Heiskasen kirjoituksia. Evankelisessa liikkeessä ilmestyi ”Armon Sanomat” Lähes jokaisessa numerossa oli Heiskasen kirjoitus. Heiskanen oli tuottelias myös toimiessaan Vapaakirkon piirissä. Hän ahkerasti avusti Suomen Viikkolehteä ja Nuorten Todistusta. Elämänsä loppuvaiheessa 1941 hän aloitti Nuorten Todistuksessa Raamatuntutkiskelusarjan Paavalin lähetyskirjeiden taustalta. Hän ehti Galatalaiskirjeeseen saakka.
Heiskasen esikoisteos ”Aamua odottamaan” ilmestyi 1916. Seuratilaisuuksia varten hän teki 60 hengellistä laulua ja virttä sisältävän ”Pyhiinvaelluslauluja” 1917. Vuonna 1928 ilmestyi Heiskasen pääteos ”Pyhin pyhäkkö”. Kaikkiaan kirjoja Heiskanen julkaisi kahdeksan.
Runoilijana ja säveltäjänä Heiskanen tunnetaan erityisesti 1924 syntyneestä laulustaan ”Pauhatkoonpa elon meri”.
1 Pauhatkoonpa elon meri, purten' kestää sen. Riittävä on Pyhä Veri, epäile sit' en.
2 Purtenani onpi armo, armo ikuinen. Säre sit' ei meren tarmo, vaikka vihainen.
3 Johtajani itse Herra, taivahan ja maan. Hänpä voitti meren kerran, Hältä avun saan.
4 Vaaroja on paljon kyllä, mutta pelkää en. Taivashan on meren yllä, hallitsija sen.
5 Puhdistaahan myrsky purren, painot pudottaa. Kulkisinko sitten surren, vaikka aaltoaa.
6 Rauhan ranta silmiin siintää, sinne ikävöin, sinne mielein aina kiintää, päivin sekä öin.
Vuonna 1941 Jouluaatossa Aatu Heiskasen jäähyväissanoiksi jäävät sananjulistajille ja –kuulijoille: ”Meillä saarnaajilla on syytä vakavasti tutkia itseämme, onko voimattomuutemme syynä ajan henki, onko se meitä turmellut? Saman tutkistelun alaisiksi pitää kaikkien kristittyjen alistua. Sillä aika on alkaa tuomion Jumalan huoneesta ja on muistettava, että vähäisinkin hapatus hapattaa koko taikinan.
Uudistakoon Herra palvelijansa ja kansansa, jotta meillä olisi Pyhässä Hengessä väkevä ote nykyaikaan.”– Heiskanen siirtyi 15.12.1941 ajasta iäisyyteen.
Kanssasi on niin hyvä olla
20 suosikkia – Kanssasi on niin hyvä olla on Susanna Haaviston kokoelmalevy vuodelta 2002. Levy on osa 20 suosikkia -kokoelmalevysarjaa.
Harri Rovanperä
Harri Rovanperä (s. 8. huhtikuuta 1966 Jyväskylä) on aktiiviuransa lopettanut suomalainen ralliautoilija. Rallin MM-sarjassa Rovanperä voitti yhden osakilpailun ja sijoittui palkintokorokkeelle 15 kertaa. MM-pisteissä hän on sijoittui parhaimmillaan viidenneksi.
Uransa ainoan voiton rallin MM-sarjassa Rovanperä ajoi Peugeotilla Ruotsin rallissa 2001. MM-ralleihin hän osallistui vuosina 1993–2006 113 kertaa, joista 90 kertaa WRC-autolla.
Hänen poikansa Kalle Rovanperä on rallin maailmanmestari 2022 ja historian nuorin WRC-luokan maailmanmestari, nuorin MM-osakilpailun palkintopallille sijoittunut kuljettaja (Ruotsi 2020) sekä nuorin MM-osakilpailuvoittaja.
Ralliura
Harri Rovanperä ajoi ensimmäisen rallinsa vuonna 1989 Sunbeam Avengerilla. (Jyväskylän Talviralli 4.3.1989). Rovanperän ensimmäinen MM-ralli oli Jyväskylän suurajot 1993.
Vuonna 1995 Rovanperä voitti Juha Revon kanssa rallin EM-sarjaan kuuluneen Skotlannin rallin. Vuonna 1995 hän voitti rallin SM-sarjan mestaruuden yli kaksilitraisten A-ryhmässä Opel Astralla. Syksyllä 1996 hänet kutsuttiin ajamaan RAC-ralli Seat Ibiza Kit car -autolla. Rovanperä varmisti tuolloin Seatille W2L-luokan merkkimestaruuden. Vuosina 1997 ja 1998 hän jatkoi samassa tallissa muun muassa Oriol Gomezin tallikaverina ja ajoi yhdeksän luokkavoittoa Seatille, joka niiden avulla voitti molempina vuosina FIA:n F-2 Cup-mestaruuden. Suomen MM-rallista alkaen Rovanperä ajoi vuonna 1998 SEAT Córdoba WRC -autoa, jolla seuraavana vuonna saavutti ensimmäisen palkintokorokesijoituksensa Walesin rallissa 1999. Vuonna 2000 hän osallistui vain neljään MM-ralliin, joista hän ajoi kaksi Seatilla ja kaksi Toyotalla.
thumb|Rovanperä Kyproksella vuonna 2004. Kaudet 2001–2004 Rovanperä ajoi Peugeot-tallissa. Vuosi 2001 alkoi voitolla Ruotsin rallissa ja kauden aikana Rovanperä ajoi kahdesti toiseksi ja kahdesti kolmanneksi, saavuttaen kuljettajien MM-taulukossa uransa parhaan sijoituksen ollen viidentenä. Rovanperän tallikumppaneina Peugeot'lla ajoivat Marcus Grönholm, Didier Auriol, Gilles Panizzi ja Richard Burns. Alkuperäisen sopimuksen lupaamaa täyttä ohjelmaa Rovanperä ei saanut ajaa Peugeot'n tehdasautolla yhtenäkään vuonna, vaan hän joutui keskittymään sorarallien ajamiseen. Maailmanmestaruusjuhlintaan hän pääsi kuitenkin mukaan, kun Peugeot voitti automerkkien maailmanmestaruudet myös vuosina 2001 ja 2002. Vuonna 2002 Rovanperä ajoi neljä kakkostilaa, mutta jäi kuljettajien loppupisteissä kahdeksanneksi. Kaudella 2003 Rovanperä oli usein mukana kärkikamppailuissa, mutta tekniikkamurheiden johdosta hän ylsi palkintokorokkeelle vain kerran, kun hän sijoittui kesäkuussa Kyproksen rallissa toiseksi. Sen jälkeen ei Peugeot 206:lla kukaan yltänyt loppukauden aikana enää yhtä hyvään sijoitukseen soraralleissa ja talli jäikin kaudella 2003 merkkimestaruustaistossa hopealle. Rovanperän valopilkuksi kaudesta 2003 jäi Italian MM-osakilpailun kenraaliharjoituksena ajetun Costa Smeralda -rallin voitto. Kaudeksi 2004 Rovanperä oli tehnyt sopimuksen Peugeot'n kanssa jo elokuussa 2003. Sen mukaan Rovanperän piti ajaa kaikki kauden 2004 MM-rallit Peugeot'n 307 autolla. Peugeot ilmoitti marraskuussa 2003, että se ei tarvitse Rovanperän palveluksia kaudella 2004. Kuitenkin jo kolmanteen kauden 2004 MM-ralliin, Meksikoon Peugeot kutsui Rovanperän takaisin töihin. Kreikan rallin kolmostila ja kauden päättänyt Australian rallin kakkostila jäivät Rovanperän parhaiksi tuloksiksi tekniikkamurheiden sävyttämästä viimeisestä Peugeot-kaudesta.
thumb|Rovanperä Walesissa vuonna 2005. Vuodeksi 2005 Rovanperä siirtyi Mitsubishin talliin italialaisen Gianluigi Gallin ja ranskalaisen Gilles Panizzin tallikaveriksi. Tallin ykköskuskina Rovanperä ajoi täyden ohjelman parhaan sijoituksen ollessa Australian rallin toinen sija. Mitsubishi-kauttakin sävyttivät tekniset ongelmat. Talli sijoittui automerkkien MM-sarjassa viidennelle tilalle ja Rovanperä toi yli puolet tallin pisteistä. Rovanperän piti jatkaa Mitsubishillä myös vuonna 2006, mutta ennen kauden 2006 alkua Mitsubishi yllättäen ilmoitti vetäytyvänsä rallin MM-sarjasta ja Harri Rovanperä jäi ilman tallipaikkaa. Keväällä 2006 Harri Rovanperä teki sopimuksen Red Bull Škoda -tiimin kanssa. Rovanperä osallistui kaudella 2006 kuuteen MM-ralliin. Ilman riittäviä testejä ei autoa onnistuttu kuitenkaan kehittämään ja kausi oli pettymys. Kauden päätöskilpailussa Rovanperä ajoi kuitenkin tiimin parhaan sorarallisijoituksen ja auttoi Red Bull Škoda -tiimiä hankkimaan Škodalle merkkipisteissä yhden kauden parhaan pistemäärän.
Pitääkseen ajotuntumaa yllä Rovanperä siirtyi Suomen Super Rallicross -sarjaan kaudeksi 2007. Rovanperän yhteistyökumppanina SRC-sarjassa on muun muassa iisalmelainen Olvi Oyj TEHO-energiajuomabrändillään.
Vuoden 2010 alussa Rovanperä solmi sopimuksen aavikkorallien ajamisesta Yhdysvalloissa autonaan Kore Performance Baja -aavikkokilpuri. Hän voitti ensimmäisen La Carrera Pan Americana –rallinsa samana vuonna.
Poskiontelontulehdus
thumb|250px|Kuvaus ihmisen poskionteloista. Poskiontelontulehdus eli maksillaarisinuiitti on sairaus, jossa poskiontelon limakalvot ovat tulehtuneet.
Poskiontelontulehdus on yleinen sairaus, jonka kärsii vuosittain noin 100 000–400 000 suomalaista. Yleensä toipuminen sujuu ongelmitta, vaikkakin joskus tulehdus saattaa levitä pansinuiitiksi.
Poskiontelontulehdus voi ilmetä flunssan jälkitautina tai allergisena reaktiona. Myös tupakansavu ja ylähampaiden tulehdukset lisäävät sairastumisen riskiä. Tulehdus voidaan todeta muun muassa kaikututkimuksen (ultraäänitutkimus) avulla. Tavalliseen flunssaan liittyy poskionteloiden märkäkertymä noin 70 prosentilla aikuisista. Märkäkertymä häviää itsestään noin viikon sisällä yli 90 prosentissa tapauksista.
Tavallisia poskiontelontulehduksen oireita ovat nenän tukkoisuus, flunssaoireet, hammassärky, paineen tunne poskipäissä, pitkittynyt yskä ja joskus muun muassa kuume ja huimaus.
Lievemmissä tapauksissa hoidoksi riittävät kipua lievittävät lääkkeet ja nenäsumutteet. Itsehoitona voi käyttää myös nenähuuhtelua, joka saattaa olla nenäsumutteita tehokkaampi keino kroonisiin nenä- ja poskiontelovaivoihin.
Jos tila pitkittyy, antibiootit, ensisijaisesti amoksisilliini voivat olla tarpeen. Varsinkin jos sairaus toistuu usein, käytetään myös poskiontelopunktiota.
Poskiontelopunktio
Poskiontelopunktio on toimenpide, jossa poskiontelot puhdistetaan märkäeritteestä huuhtelemalla. Huuhtelu saa poskiontelossa aikaan tulehduksen aiheuttaville bakteereille haitallisen ympäristönmuutoksen. Vaikeissa tapauksissa huuhtelu saatetaan toistaa päivittäin.
Poskiontelopunktiossa nenäontelon seinämä ensin puudutetaan, jonka jälkeen nenäontelon ja poskiontelon välinen ohut luuseinämä puhkaistaan sieraimen kautta punktioneulalla, ja neulalla ruiskutetaan poskionteloon huuhtelunestettä, joka on tavallisesti fysiologista keittosuolaa. Neste kiertää poskiontelon oman kanavan (lat. ostium) kautta ulos tuoden mukanaan ontelossa olevan liman tai märkäeritteen. Tällä niin sanotulla poskiontelon huuhtelulla pyritään nopeuttamaan poskiontelotulehduksen paranemista.
Poskiontelotulehdus ei tartu helposti.
Nenähuuhtelu
Nenähuuhtelun on päivittäin tehtynä havaittu helpottavan poskiontelontulehduksen oireita ja vähentävän lääkkeiden käyttöä henkilöillä, joita poskiontelontulehdus vaivaa usein.
Fornjótr
Fornjótr tai Fornjot ("Tuhoaja" tai "Vanha jätti") on skandinaavisessa mytologiassa alkujättiläinen ja jääjättiläisten esi-isä. Joidenkin tarinoiden mukaan hän on jättiläisten ja luonnonvoimien henkilöitymien Län (Hlerin), Lågen (Login) ja Karen (Kárin) isä. Hler hallitsee merta, Logi tulta ja Kári tuulta.
Jättiläisalbatrossi
Koko ja ulkonäkö
Jättiläisalbatrossin siipien kärkiväli on maailman suurin, jopa 3,7 metriä. Keskimääräinen siipien kärkiväli on 3,1 metriä. Vartalo on noin 1,35 metriä pitkä naarailla ja hiukan lyhyempi koirailla. Massa on 6–12 kg. Juuri lentämään lähteneen nuoren linnun massa voi olla 16,1 kg.
Esiintyminen
Jättiläisalbatrossin levinneisyysalue sijaitsee eteläisellä jäämerellä. Maailman kokonaisparimäärä on noin 8 500 paria ja yksilömäärä noin 28 000 aikuista yksilöä. Etelä-Georgian Bird Islandilla ja Crozetsaarten Possession Islandilla pesii noin 30 % maailman jättiläisalbatrosseista ja kanta on ollut kohtalaisen vakaa viime vuosikymmeninä. Näiden lisäksi laji pesii myös Prince Edward Islandilla, Kerquelensaarilla ja Macquarie Islandilla.
Jättiläisalbatrossi on ensimmäinen kirjallisesti kuvattu albatrossi, ja sen luultiin pitkään olevan Diomedea dabbenenan ja antipodienalbatrossin (Diomedea antipodensis)  kanssa samaa lajia. Osa tutkijoista uskoo yhä näiden olevan saman lajin alalajeja. Jättiläisalbatrossi ja amsterdamsaarenalbatrossi (Diomedea amsterdamensis) muodostavat jättialbatrossien lajikompleksin. Jättiläisalbatrossi on nimensä mukaisesti Diomedea-suvun suurin laji ja yksi maailman parhaimmin tunnetuista ja eniten tutkituista lintulajeista. Jättiläisalbatrossit voivat lentää yli 1000 kilometriä vuorokaudessa etsiessään ravintoa.
Ne pesivät mieluiten kivisillä ja meren lähellä olevilla paikoilla saalistaen kaloja poikasilleen. Toisinaan albatrosseja näkyy myös hyvin kaukana sisämaassa.
Lähteet
<!--- Jättiläisalbatrossit voivat ruokaa etsiessään lentää jopa 1000 kilomeriä vuorokaudessa. Jättiläisalbatrosseja on tavattu muun muassa Australian rannikolla.
Immature birds have been recorded weighing as much as 16.1 kg (35 lb) during their first flights. The plumage varies with age, but adults have white bodies with black and white wings. Males have whiter wings than females with just the tips and trailing edges of the wings black. They also show a faint peach spot on the side of the head. The Wandering Albatross is the whitest of the Wandering Albatross species complex, the other species having a great deal more brown and black on the wings and body as breeding adults, very closely resembling immature Wandering Albatrosses. The large bill is pink, as are the feet.
They feed on squid, small fish and on animal refuse that floats on the sea, eating to such excess at times that they are unable to fly and rest helplessly on the water.
They lay one egg: it is white, with a few spots, and is about 10 centimetres (4 inches) long. At breeding time they occupy loose colonies on isolated island groups in the Southern Ocean, such as Crozet Islands, South Georgia, Campbell Island, New Zealand, Auckland Islands[1]Marion Island, Prince Edward Island, Kerguelen and Macquarie Island. Their nests are large cones built of vegetation that are 1 metre wide at the base and half a metre wide at the apex.
Sailors used to capture the birds for their long wing bones, which they manufactured into tobacco-pipe stems. The early explorers of the great Southern Sea cheered themselves with the companionship of the albatross in their dreary solitudes; and the evil fate of him who shot with his cross-bow the "bird of good omen" is familiar to readers of Coleridge's The Rime of the Ancient Mariner. The metaphor of "an albatross around his neck" also comes from the poem and indicates an unwanted burden causing anxiety or hindrance. In the days of sail it often accompanied a ship for days, not merely following it, but wheeling in wide circles around it without ever being observed to land on the water. It continued its flight, apparently untired, in tempestuous as well as moderate weather.--->
Räikälänjoen valuma-alue
Räikälänjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 35.89) on Vanajan reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 189,25 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 9,27 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Kernaalanjärvi, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Hiidenjoen alueelle (35.81).
Alueen kuvaus
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kolme aluetta tai valuma-aluetta, jotka seuraavat toinen toistaan joen mukana siten, että yläjuoksu sijaitsee Alajoen valuma-alueella :
Räikälänjoen alaosan alue (35.891)
Räikälänjoen alaosan yläjuoksun nimi on Jokilanjoki, joka alkaa Pikku-Munakkaasta ja laskee Suojärveen. Siitä jatkaa Koskenjoki, joka on ensin leveä Koskenjoen järvi ja sitten joki. Se laskee Viralanjärveen. Alaosan alajuoksu on nimeltään Räikälänjoki. Se alkaa Kuotolanjärvestä ja se laskee Kernaalanjärveen. Metsässä sijaitseva Lähdelammi laskee Viralanjärveen ja lähes kuivunut kosteikko Kuuslammi laskee Koskenjokeen.
Alajärven alue (35.892)
Alajärven alueeseen kuuluvat itse Alajärvi ja sen lähialue sekä Välijoki ja sen järvet, joita ovat Iso-Munakas ja Pikku-Munakas. Alajärveen laskee suoraan vain Kaakkolammi, mutta muut laskevat pitkiä yhteisiä ojia pitkin. Järven etelärantaan laskee Vesajoki, joka on Pyyttämön laskujoki. Sen valuma-alueeseen kuuluvat myös Suvitiellinen ja Vesajärvi. Järven luoteispäähän laskee Tömäjärven laskuoja Kivioja. Tömäjärven valuma-alueeseen kuuluvat myös Mustalammi, Hepolammi ja Omettalammi.
Alajoen valuma-alue (35.893)
Alajoki laskee Takajärvestä Alajärveen. Takajärveen laskevat kaikki valuma-alueen latvavedet ja niiden järvet ja lammet. Osa järvistä laskevat suoraan järveen omia ojia myöten. Sellaisia ovat Vinjalammi, Tyvilammi, joka laskee pitkää Heinisuonojaa myöten etelärantaan, Iso Rastaslammi ja Löyttylammi. Hautalammilla ei ole laskuojaa, mutta se kuuluu Takajärven lähialueeseen. Muita laskuojattomia järviä ovat Kalaton ja Ahvenlammi. Myös Mustalammi sijaitsee järven lähellä, mutta sen valuma-alueen yläjuoksulla sijaitsee vielä Ruokalammi, Kirppulammi, Kaivolammi, Emälammi, Iso Kilpilammi, Pikku Kilpilammi, Väärälammi, Ahvenlammi ja Luokkalammi. Laskujoen varrella sijaitseva Verilammin laskuoja yhtyy Alajokeen sen puolivälissä.
All Souls Church (Langham Place)
All Souls Church on anglikaaninen kirkkorakennus Marylebonen alueella Lontoossa. Sen on suunnitellut arkkitehti John Nash ja se on vihitty käyttöön 1824. Kirkko on Grade I -luokan suojelukohde.
Kirkko sijaitsee vastapäätä Broadcasting Housea, minkä vuoksi BBC lähettää usein ohjelmaa suoraan kirkosta. Tunnettu pastori John Stott työskenteli koko työuransa kirkossa.
Louis II Condé
thumb|Grand Condé thumb|right|Grand Condén rintakuva 1688, [[Louvre]]
Louis de Bourbon, Condén ruhtinas eli Grand Condé (8. syyskuuta 1621 Pariisi – 11. joulukuuta 1686 Fontainebleau) oli kuninkaallisen suvun jäsen. Hän oli Condén ruhtinas, Bourbonin, Enghienin, Montmorencyn, Châteauroux’n, Bellegarden ja Fronsacin herttua, Ranskan pääri, ensimmäinen ”veriprinssi” sekä Ranskan armeijan kenraali kolmikymmenvuotisessa sodassa ja Ranskan-Hollannin sodassa. Hän sai paljon vastuuta jo nuorena, ja onnistuikin voittamaan Rocroin taistelun 21-vuotiaana. Nuoren Condén kova maine antoi hänen taidoistaan liioittelevan kuvan myöhemmin hänen sotilasurallaan. Hän palveli Espanjan armeijassa vuosina 1651–59, mutta palasi tämän jälkeen Ranskaan.
Sukutausta
Louis'n vanhemmat olivat Henri de Bourbon sekä Châteaubriant'n ja Dervalin vapaaherratar ja Ludvig XIV:n sylikummi Margeurite de Montmorency. Hänen vanhemmillaan oli ennen Louis'n syntymää ollut jo kolme poikaa, jotka kuitenkin kuolivat hyvin varhaisessa iässä. Louis sai syntyessään Enghienin herttuan arvon.
Kolmikymmenvuotinen sota
Condé sai ensi kertaa armeijan komennettavakseen kolmikymmenvuotisessa sodassa Rocroin taistelussa 1643 ja osoitti sotapäällikkönä varhaiskypsyyttä. Viisi päivää Ludvig XIII:n kuoleman jälkeen 19. toukokuuta hän löi espanjalaiset ratkaisten taistelun itsejohtamallaan oikean sivustan ratsuväellä. Voiton jälkeen hänet lähetettiin Reinille, jossa hän vuonna 1644 saavutti voiton yhdessä Henri Turennen kanssa yhdistyneestä keisarin ja Baijerin armeijasta Freiburgin taistelussa. Kaksikko voitti myös Allerheimin taistelun kenraali Franz von Mercyä vastaan vuonna 1645. Vuonna 1646, isänsä kuoleman jälkeen, hänestä tuli Condén ruhtinas.
Condé valloitti Dunkerquen vuonna 1646. Hän oli kuitenkin vähemmän menestyksekäs Kataloniassa, sillä hän ei onnistunut valloittamaan Lleidan kaupunkia, mutta 1648 hän kuitenkin voitti Artois’ssa arkkiherttua Leopoldin Lensin taistelussa, joka oli viimeinen suuri taistelu kolmikymmenvuotisessa sodassa.
Fronde
Fronden kapinoiden aikana Condé omaksui kaksiselitteisen kannan. Hän puolusti aluksi hovia, mutta sittemmin toimi kardinaali Mazariniä vastaan. Hänen tukensa Anna Itävaltalaiselle mahdollisti Reuilin rauhan solmimisen. Kuitenkin vuonna 1649 tapahtunut kilpailu vaikutusvallasta kardinaali Mazarinin kanssa sai hänet kääntymään Fronden kannattajaksi.
Condé ja hänen veljensä Conti sekä kälynsä, Longuevillen herttua, heitettiin vankilaan, ja heidät pidettiin pidätettyinä 13 kuukautta. 7. helmikuuta 1651 ennen Fronden kokoontumista, Mazarin pakeni ja vapautti ruhtinaat. Condé otti ruhtinaiden kapinan johdon, ja huolimatta mahtavan serkkunsa Ludvig XIV:n täysi-ikäisyydestä, hän neuvotteli Espanjan Filip IV:n sekä Englannin Oliver Cromwellin kanssa. thumb|right|200px|Condén ruhtinaan vaakuna
Condé siirtyi Espanjan armeijan palvelukseen. 1652 hän hyökkäsi komentamansa, mutta espanjalaisten rahoittaman armeijan kanssa Ranskaan ja valtasi tilapäisesti Pariisin. Condén päätös tuoda Espanja mukaan sotaan lujitti hänen vastustajiensa Ludvig XIV:n ja Mazarinin rivejä. Ruhtinaat kokivat raskaat tappiot Bléneaussa 7. huhtikuuta 1652, Étampesissa toukokuussa ja tämän jälkeen Saint-Antoinen esikaupungissa Pariisissa. Ranskan armeija hylkäsi Condén ja valitsi sen sijaan kuninkaalle lojaalin Turennen. Lokakuussa 1652 ruhtinaat menettivät Pariisin ja vuosina 1654–55 Turenne karkotti hyökkääjät lopullisesti Ranskasta.
Takaisin Ranskan armeijaan
thumb|380px|Chantillyn linna lounaasta nähtynä. 1667 Ranskan ja Espanjan välille syttyi uusi sota (ns. Devolution-sota). Condé kutsuttiin jälleen Ranskan palvelukseen, ja hän valloitti Franche-Comtén maakunnan kolmessa viikossa vuonna 1668. Juhlistaakseen avioliittoaan vuonna 1679 Auvergnen Dauphinin tyttären, Annen, kanssa, Condé perusti Ohdakkeen ritarikunnan, joka oli kuitenkin hyvin lyhytikäinen.
Hänelle tuli vielä tilaisuus osoittaa kykynsä vuonna 1672, kun Ranskan-Hollannin sota syttyi. Sodassa hän komensi Ranskan toista armeijaa Alankomaissa ja Belgiassa vanhan sotatoverinsa Turennen komentaessa toista. Condén viimeinen taistelu oli Seneffen taistelu, jossa hän löi Alankomaiden käskynhaltija Vilhelm III Oranialaisen (myöhemmin Englannin kuningas Wilhelm III) joukot vuonna 1674. Tällöin 53-vuotias Condé oli jo huonossa kunnossa heikon terveytensä vuoksi ja hän jättikin Ranskan armeijan seuraavan vuonna.
Hän vietti loppuelämänsä rauhassa Chantillyn linnassa, jossa hän nautti muusikoiden ja runoilijoiden seurasta. Hän harrasti kirjallisuutta, ja hänen keskustelukumppaneinaan olivat Jean Racine, Nicolas Boileau ja Molière. Prinssi Henri seurasi isäänsä Condén ruhtinaana.
Jacques Bénigne Bossuet saarnasi tunnetun saarnansa Condén arkun ääressä. Saarna on jäänyt yhdeksi oman alansa mestarityöksi.
Luettelo suomenkielisten Disneyn sarjakuvien nimiväännöksistä
Tämä on luettelo suomenkielisissä Disneyn sarjakuvissa esiintyneistä nimiväännöksistä. Disneyn sarjakuvasuomennosten vakiintunut tapa käyttää silloin tällöin tarinoiden lisämausteena muun muassa tunnettujen henkilöiden ja paikkojen nimistä tehtyjä humoristisia väännöksiä ja sananmuunnoksia sai alkunsa Aku Ankka -lehden toimituksessa 1950-luvulla. Ensimmäinen lehdessä esiintynyt nimiväännös oli joulukuun 1952 numerossa mainittu ”Satupekka”, mutta kyseessä ei ollut toimituksen keksintö: Satupekka vakiintui Suomessa juoksija Emil Zátopekin lempinimeksi jo Helsingin olympialaisissa kesällä 1952. Ensimmäiset toimituksen omat nimiväännökset olivat kesäkuun 1955 numerossa mainitut ”Penu Kili” ja ”Pata Revski” – muusikoista Beniamino Gigli ja Ignacy Paderewski.
Useimmat nimiväännöksistä ovat kertakäyttöisiä vitsejä, jotka liittyvät jonkin yksittäisen tarinan tapahtumapaikkaan, sivuhenkilöön tai ohimennen mainittuun ankkamaailman kuvitteelliseen kuuluisuuteen. Muutamat väännökset mainitaan kuitenkin lukuisissa tarinoissa, ja ne ovat vakiintuneet osaksi Ankkojen maailmaa. Tällaisia ovat esimerkiksi ”Ankallismuseo” (Kansallismuseo), ”Ankallispankki” (Kansallispankki), rantalomakohde ”Ankkapulco” (Acapulco) ja tavaratalo ”Tukkimies” (Stockmann).
Aivan kaikki nimiväännökset eivät ole suomentajien keksintöä. Carl Barks muun muassa nimesi Ankkojen asuttaman kuvitteellisen Yhdysvaltain osavaltion Calisotaksi yhdistämällä todellisten osavaltioiden Kalifornian ja Minnesotan nimet. Don Rosan luoman herrasmiesvaras Arpin Lusènen nimi on puolestaan muunnos Maurice Leblancin 1900-luvun alulla kirjoittamien rikostarinoiden Arsène Lupinista.
Yleisestä käytännöstä poiketen Don Rosan tarinoissa todellisten paikkojen ja historiallisten henkilöiden nimet on säilytetty ”ankantamatta” sen jälkeen kun Aku Ankan toimitukselle selvisi, että väännökset eivät lainkaan miellyttäneet tarinoitaan varten tekemistään laajoista taustatutkimuksista tunnetuksi tullutta tekijää. 1990-luvun alun lehtisuomennoksissa Rosankin tarinat saivat vielä tavallisen käsittelyn, ja esimerkiksi Sir Francis Drake nimettiin vuonna 1994 julkaistussa tarinassa ”Ankkapalatsin erakko” ”Sir Francis Vaakuksi”. Eräs poikkeus Rosan tavallisesta linjasta on varhainen tarina ”Nokkadamuksen kirous”, jossa jo alkuperäistekstissä Nostradamuksen nimi on väännetty ”Nostrildamukseksi” ( ’sierain’).
Paholaiskilli
Paholaiskilli (Cyprinodon diabolis) on harvinainen hammaskillilaji, jota tavataan ainoastaan yhdessä pohjaveden täyttämässä kalkkikiviluolastossa Amargosan autiomaassa Yhdysvaltain Nevadassa, Kuolemanlaakson itäpuolella. Luolasto tunnetaan nimellä Devils Hole, minkä perusteella kalalajikin on saanut nimensä.
Tuntomerkit
Paholaiskillit ovat kooltaan alle tuuman mittaisia, keskimäärin vain 19-millimetrisiä. Muodoltaan ne muistuttavat lähisukulaisiaan. Niillä ei ole lainkaan vatsaeviä. Peräevä puolestaan on suuri. Sukukypsät koiraat ovat väritykseltään syvän sinisiä ja pyrstöevän poikki kulkee musta raita.
Lajin elinolosuhteet
Tutkijat ovat jo pitkään olettaneet, että paholaiskilli on asuttanut Devils Holea jo tuhansien vuosien ajan. Teoriaa on kuitenkin ajoittain myös epäilty, esimerkiksi esittämällä että kalan ovat saattaneet tuoda luolaan paljon myöhemmin esimerkiksi intiaanit, linnut tai että ne ovat levinneet sinne jotakin maanalaista reittiä pitkin. Vuonna 2016 julkaistu tutkimus vertaili paholaiskillin perimää kahteen sille läheistä sukua olevaan lajiin, sädekilliin ja C. nevadensis mionectesiin, selvittääkseen milloin lajit erkanivat omiksi lajeikseen. Tutkimuksen perusteella ne erottuivat 50 000–80 000 vuotta sitten, eli 40 000–60 000 vuotta aiempia arvioita varhemmin. Tutkijoiden mukaan tämä tarkoittaa, että paholaiskilli asutti luolan sen syntyhetkien aikaan.
Geoterminen lämpö pitää veden lämpötilan vuoden ympäri likimain 33 celsiusasteessa. Vaikka luolasto on ainakin 150 metriä syvä ja lajia on tavattu 20 metriä syvyydessä, paholaiskillien elinpiiri keskittyy vain muutaman neliömetrin kokoiselle matalan veden peittämälle kalkkikivitasanteelle, jolla ne kutevat ja paljolti myös ruokailevat. Niiden ruokavalio koostuu pääosin piilevistä.
Paholaiskillien biotoopin uhat
pienoiskuva|Devils Hole kalkkikivitasanteineen. Laitteisto on asennettu seuraamaan vedenkorkeutta. 1960-luvulla maatalouden lisääntynyt pohjaveden käyttö muodostui uhaksi paholaiskillille, kun Devils Holen pinnankorkeus alkoi laskea. Laji määriteltiin vaarantuneeksi vuonna 1967. Yhdysvaltain korkein oikeus myönsi vuonna 1976 viranomaisille oikeuden rajoittaa vedenottoa lajin suojelemiseksi.
1990-luvun puolivälin jälkeen paholaiskillien määrä alkoi tuntemattomasta syystä huveta. Tilannetta pahensi merkittävästi vuonna 2004 sattunut vahinko tutkijoiden jätettyä muutamia pyydyksiä Devils Holen reunalle. Tulva pyyhkäisi ne veteen ja yli kolmannes kaloista kuoli. Kevään 2006 laskennassa tutkijat löysivät vain 38 yksilöä. Kannan hupenemisen syyksi epäiltiin ravinnonpuutetta, joten talvella 2007–2008 kaloja ruokittiin lisäravinteilla. Syksyllä 2008 Devils Holessa laskettiin olevan 126 yksilöä. Tuolloin kanta oli kasvanut syyslaskennoissa kolme peräkkäistä vuotta, mikä antoi toivoa tulevasta. Syksyllä 2012 lukumäärä oli kuitenkin vain 75 ja syksyllä 2013 kalojen lukumäärä oli enää 65.
Santa Florentina (1786)
Santa Florentina oli Espanjan laivaston vuonna 1786 vesillelaskettu 36-tykkinen fregatti.
Valmistus
Alus tilattiin Astillero Realilta Cartagenasta. Alus laskettiin vesille vuonna 1786.
Palvelus
Alus suojasi 5. huhtikuuta 1800 päällikkönään Don Manuel Norates kahden muun fregatin kanssa kolmentoista kauppalaivan saattuetta, joka oli matkalla Cádizista Limaan. Cádizin saartoa valvonut Britannian kuninkaallisen laivaston 36-tykkinen Amazon-luokan fregatti HMS Emerald havaitsi espanjalaiset. Emerald kuului kontra-amiraali John Thomas Duckworthin laivueeseen, jonka muut alukset olivat 74-tykkiset linjalaivat HMS Leviathan ja HMS Swiftsure sekä polttolaiva HMS Incendiary.
Brittilaivue ajoi takaa espanjalaisia avaten lopulta tulen saatuetta saattaneiden fregattien takilaan pysäyttääkseen alukset. Espanjalaiset Nuestra Señora del Carmen ja Santa Florentina antautuivat. Florentinalla sai tykkitulessa surmansa kaksitoista ja haavoittui kymmenen mukaan lukien aluksen päällikkö Norates ja kaksi muuta upseeria. Saattueesta vallattiin lisäksi yhdeksän kauppalaivaa.
HMS Florentina
Vallatut alukset siirrettiin 7. huhtikuuta Gibraltarille. Santa Florentina liitettiin kuninkaalliseen laivastoon nimellä HMS Florentina. Aluksen päälliköksi nimettiin Maltalla John Broughton.
Joulukuussa alus partioi yhdessä sluuppi HMS Cynthian ja tykkivene HMS Urchin kanssa. Osasto valtasi 5. joulukuuta ranskalaisen Unionin, joka oli matkalla riisi ja kahvilastissa Aleksandriasta Ranskaan. Pari päivää myöhemmin osasto valtasi riisiä. kahvia ja sokeria kuljettaneen ranskalaisen prikin Bon Pasteur Retrouven samalta reitiltä. Kuusi päivää myöhemmin alukset valtasivat vielä samoin lastatun ranskalaisen prikin Heureuse Clarionin.
Roland Borșa
Roland Borșa oli unkarilainen aatelinen, joka toimi Transilvanian voivodina kolmeen otteeseen vuosina 1282, 1282–1285 ja 1288–1294. Hänet nimitti tehtäväänsä Unkarin kuningas Ladislaus IV. Rolandin viimeisimmän kauden nimitys jatkui kuningas Andreas III:n valtakaudelle.
Santa Florentina (1786)
HMS Florentina
Maaliskuussa 1801 alus osallistui Abu Qirin lahden maihinnousuun kärsimättä kuitenkaan tappioita. Alus saapui 28. toukokuuta 1802 Portsmouthiin tuoden Maltalta raportteja ja tiedonantoja. Alus jatkoi matkaansa 11. kesäkuuta ja saapui 17. kesäkuuta Deptfordiin, missä se poistettiin palveluksesta. Alus asetettiin myyntiin 1. joulukuuta ja se myytiin vuonna 1803.
Shackletonin Etelämantereen ylitysretki
thumb|Shackletonin suunnittelema Etelämantereen ylitysretki, merkitty vaalean turkoosinsinisellä, ei koskaan toteutunut. Endurance-laivan miehistö kulki reitin puna-kelta-vihreä-sininen. Aurora-laivaan liittyvä merireitti on merkitty oranssi-violetilla. Aurora-laivan retkikunta teki mustalle merkityn retken Beardmoren jäätikön juurelle rakentaen varastoja jo peruuntunutta Shackletonin etelänavan ylitystä varten. Tieto ei tuohon aikaan kulkenut, koska vasta keksitty radio ei ollut yleistynyt.
Shackletonin Etelämantereen ylitysretki oli brittiläisen naparetkeilijä Ernest Shackletonin vuosina 1914–1917 tekemä yritys kulkea ensimmäisenä Etelämantereen yli. Se epäonnistui, kun kumpikaan matkaan lähtenyt retkikunta ei onnistunut tavoitteissaan.
Retkisuunnitelmat
Vuonna 1914 Shackleton lähti taas etelänapamatkalle onnistuttuaan saamaan rahoituksen. Retken tarkoitus oli ylittää etelänapa koiravaljakoilla. Retkikunta käytti kahta laivaa, Endurancea ja Auroraa. Endurance veisi pääryhmän Weddellinmerelle ja Aurora toisen ryhmän Etelämantereen lounaisosan McMurdon salmeen, johon se tunkeutuisi Rossinmeren kautta. Rossinmeren ryhmän oli määrä rakentaa tukikohta ja perustaa ruokavarastoja Rossin jäähyllyn yli Beardmoren jäätikön juureen. Ruokavarastot olisivat mantereen ylittävän joukon kannalta erittäin tärkeitä, sillä heidän olisi mahdotonta kantaa riittävästi tarvikkeita edestakaiseen matkaan.
Endurance
thumb|Shackletonin retkikunnasta irtautui pieni venekunta hälyttämään apua pääjoukolle. Matka vei Elefanttisaarelta yli myrskyävän aavan meren [[Etelä-Georgiaan, missä jäisen vuoriston ylitys oli vaarallinen seikkailu.]]
Shackletonin laiva Endurance juuttui 21. helmikuuta Weddellinmerellä jäihin. Aluksi jäät kuljettivat alusta kohti jyrkkää Filschnerin lauttajään reunaa, jossa sijaitsi retkikunnan suunniteltu lähtöpiste. Kulkusuunta kääntyi kuitenkin päinvastaiseksi, eikä laivaa saatu jäistä irti. Jäiden paine alkoi lopulta puristaa alusta, ja alukseen virtasi vettä. Jäät rikkoivat laivan ja se upposi, mutta siitä ehdittiin pelastaa hengissä pysymisen kannalta välttämättömiä tarvikkeita. Shackleton miehineen joutui muuttamaan jäälle ja asumaan teltoissa. Retkikunta yritti vaeltaa pohjoiseen, mutta yrityksestä luovuttiin, koska veneitä kiskoen päästiin parissa viikossa etenemään vain 15 kilometriä.
Kun Shackletonilla ja kirvesmies Harry McNishillä oli ankara riita siitä, mitä tulisi tehdä, miehistössä heräsi tyytymättömyyttä, mutta riidat sovittiin. Merivirrat kuljettivat Shackletonia Antarktiksen niemimaan viertä pitkin kohti valtamerta. Miehet nälkiintyivät, ja lopulta he ampuivat pingviinejä ruoaksi. Polttoaineiden loputtua pingviinin rasvasta saatiin kamiinaan polttoainetta. Sitten jääalue, jolla Shackleton oli, irtosi omaksi jäälautakseen. Aikansa purjehdittuaan jäälautta alkoi repeillä ja miehet siirtyivät mukaan otettuihin veneisiin. Paleltumat ja merisairaus heikensivät miehiä. Veneet rantautuivat kylmän purjehduksen jälkeen Elefanttisaarelle. Toistaiseksi ei yhtään miestä ollut kuollut, vaikka vaaranpaikkoja oli tullut: kaksi miestä paleltunut ja yhdellä oli ollut sydänkohtaus. Elefanttisaarella rakennettiin kahdesta veneestä rantaan asumus, joka aikaa myöten osoittautui varsin mutaiseksi asuinpaikaksi, sillä kamiina lämmitti asunnon alla olleen maaperän.
Shackleton lähti muutaman miehen kanssa purjehtimaan kohti Etelä-Georgiaa. Purjehdus oli vaarallinen myrskyn takia, mutta katettu iso valasvene pysyi pinnalla. Miehet joutuivat raaputtamaan veneen rakenteista jäätä pois ja jättiaalto oli vähällä upottaa aluksen. Shackleton saapui 8. toukokuuta miehineen Etelä-Georgiaan, mutta valaanpyyntiasema, mistä voitaisiin saada apua, oli vuoristoisen saaren toisella puolella. Shackletonin miesten oli kiipeiltävä vuorien yli. Kaksi miehistä oli liian sairaita, ja he jäivät rannalle. Muut miehet ylittivät vuoret ja pääsivät 36 tunnin kuluttua Strømnesin valaanpyyntiasemalle ja hälyttivät apua. Kaikki Shackletonin retkikunnan jäsenet selvisivät matkasta hengissä.
Aurora-laiva
thumb|Kartta Aurora-laivasta lasketun ryhmän tekemästä varastonrakennusretkestä. Rossinmerellä seilanneen toisen Shackletonin retkikuntaan liittyneen aluksen, Auroran, retkikunnan tarina oli traagisempi kuin Endurancen. Alus saapui McMurdon salmelle tammikuussa 1915, suunniteltua myöhempään. Yksi ryhmä lähti 24. tammikuuta etenemään kohti etelää, mutta vaellus oli vaikeata pehmeän lumen, lumimyrskyjen ja kurittomien koirien takia. Osa miehistä kääntyi takaisin, ja loput kolme onnistuivat paleltuneista raajoista huolimatta perustamaan varaston 80 leveysasteelle. Sillä välin Aurora oli lähtenyt ja jättänyt Hut Pointin tukikohtaan vain kolme miestä. Alus oli seilannut Cape Evansiin ja jättänyt sinne neljä miestä. Pian sen jälkeen Aurora oli juuttunut jäihin ja lopulta myrsky vei sen avomerelle. Kauimpana käyneet miehet palasivat retkeltä vasta 25. maaliskuuta ja joutuivat lepäämään Hut Pointissa Robert Falcon Scottin vuonna 1902 rakennuttamassa majassa.
thumb|left|Aurora
Kesäkuussa McMurdon salmen jäädyttyä Hut Pointissa olleet miehet lähtivät ylittämään sitä ja pääsivät Cape Evansiin. Aurora oli tässä vaiheessa jo ajautunut merelle. Heidän ruoka- ja vaatetilanteensa oli huono, mutta Shackletonin retkikuntaa varten tarvittavat ruokavarastot eivät olleet valmiina. He eivät tienneet siitä, että varastojen perustaminen oli käynyt tarpeettomaksi Endurancen juututtua pysyvästi jäihin. Yhdeksän hengen ryhmä lähti 26. lokakuuta Hut Pointista viemään loppuja ruokavarastoja. Kolme miehistä joutui palaamaan 4. tammikuuta, ja matkaa jatkoi enää kaksi kolmen hengen ryhmää. Toiseen kuului Aeneas Mackintosh, Ernest Wild, Arnold Spencer-Smith ja toiseen Ernest Joyce, Victor Hayward ja Richard W. Richards.
Kuusikko kärsi matkalla suurista vaikeuksista, ja Spencer-Smithin raajat olivat keripukin takia tammikuussa mustat lonkasta alaspäin. Hän jäi yksin, kun muut lähtivät rakentamaan viimeisiä muonavarastoja. Wild, Joyce ja Hayward onnistuivat luomaan varaston leveysasteelle 83°30′ asianmukaisesti. He palasivat Spencer-Smithin luo 28. tammikuuta. Hänen tilansa oli heikentynyt, eikä Mackintoshkaan pystynyt enää etenemään, joten heidät laitettiin rekiin. Ryhmän ruokavarat olivat loppumassa, kun Joyce, Richards ja Hayward lähtivät 22. helmikuuta hakemaan ruokaa varastosta ja jättivät sairaat Wildin hoitoon. He palasivat ruokatarvikkeiden kanssa ja jatkoivat tämän jälkeen matkaa takaisin tukikohtaan. Pian myös Haywardin kunto heikkeni eivätkä viimeiset kolme miestä jaksaneet enää vetää uupuneita. Mackintosh ilmoitti 8. maaliskuuta olevansa vapaaehtoinen jäämään telttaan, kun muut veisivät Spencer-Smithin ja Haywardin Hut Pointiin. Spencer-Smith kuoli seuraavana päivänä, mutta muut pääsivät tukikohtaan 11. maaliskuuta ja Mackintosh haettiin turvaan 16. maaliskuuta.
Kaksi miestä, johtaja Mackintosh ja Victor Hayward, kuolivat yllättävässä lumimyrskyssä lyhyellä matkalla ohuesti jäätyneen meren yli Hut Pointista Cape Evansiin. He lähtivät 8. maaliskuuta ylittämään merta paremman tukikohdan toivossa, vaikka muut varoittivat olosuhteista. Viikon kuluttua etsintäpartio havaitsi miesten jälkien loppuvan ohuen jään reunaan. Jään vahvistuttua tarpeeksi kolme jäljellä jäänyttä miestä palasivat Cape Evansiin, jossa heitä odottivat retkikunnan loput neljä miestä. He joutuivat odottamaan pelastustaan tammikuulle 1917.
Jussi Aalto (valokuvaaja)
thumb|300px|Valokuvaaja Jussi Aalto (oik.) ystävineen Pietarissa 2012thumb|300px|Jussi Aalto ja toiminnanjohtaja Jirka Veikkanen valmistelemassa Kaakkois-Suomen valokuvakeskuksen Galleria Pihaton avajaisia 2.2.2016thumb|300px|Jussi Aalto helsinkiläisen [[kameraseuran, Kameraseura ry:n pikkujouluissa 2019.]] Jussi Aalto (s. 21. syyskuuta 1945) on helsinkiläinen valokuvaaja ja valokuvauksen opettaja, joka tunnetaan parhaiten muotokuvistaan. Hän toimi helsinkiläisen Kameraseura ry:n puheenjohtajana vuosina 2002–2006. Vuosina 1978 ja 1985 Aalto sai valokuvataiteen valtionpalkinnon. Vuonna 2006 hänelle myönnettiin taiteilijaeläke.
Aalto on pitänyt yli 50 valokuvanäyttelyä, useimmat Helsingissä ja eri puolilla Suomea, mutta muutaman myös ulkomailla. Aalto on tehnyt seitsemän kirjaa. Hän toimi 1969–1970 Kamera-lehden toimitussihteerinä.
Nagano
Nagano on Naganon prefektuurin pääkaupunki Japanissa. Se sijaitsee Honshūn saaren keskiosassa prefektuurinsa pohjoisreunalla. Kaupungissa on 384 835 asukasta (vuonna 2014) ja sen pinta-ala on 834,85 neliökilometriä. Nagano on perustettu 1. huhtikuuta 1897. Se on valittu yhdeksi Japanin ydinkaupungeista.
Nagano sijaitsee sisämaassa vuoristoalueella, jossa on paljon kuumia lähteitä ja talviurheilupaikkoja. Se on japanilaisten suosima lomakohde varsinkin talvisin. Naganossa pidettiin vuoden 1998 talviolympialaiset.
Aiheesta muualla
thumb|250px|left|Buddhalainen [[Zenkō-jin temppeli Naganossa]]
Ville Järvinen
Ville Järvinen (s. 3. tammikuuta 1997 Tampere) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa monikansallisen Erste Ligan unkarilaisjoukkue Újpesti TE:ssä.
Seuraura
Järvinen on Tampereen Ilveksen kasvatti. Hän sijoittui kaudella 2013–2014 tehoilla 12+25=37 koko B-nuorten SM-sarjan puolustajien pistepörssissä toiseksi edellään vain KooKoon Arttu Pelli. Metallurg Magnitogorsk varasi Järvisen 100. pelaajana KHL:n varaustilaisuudessa 2015. Kaudella 2014–2015 hän pelasi loukkaantumisen takia vain viisi ottelua sekä Ilveksen A- että B-nuorissa.
Toukokuussa 2015 Järvinen teki kaksivuotisen SM-liigasopimuksen Ilveksen kanssa. Hän pelasi ensimmäisen ja kauden 2015–2016 ainoaksi jääneen liigaottelunsa 16. joulukuuta 2015 paikallisvastustaja Tapparaa vastaan. Järvinen merkittiin Ilveksen seitsemänneksi puolustajaksi. Hän sai ottelussa jääaikaa 5.26 minuuttia. Varsinaisella tulokaskaudellaan 2016–2017 Järvinen teki 39 runkosarja- ja kymmenessä playoff-ottelussa tehot 1+4=5. Hän teki Ilveksessä liigauransa avausmaalin 8. joulukuuta 2016 vieraissa Kalevan Palloa vastaan. Järvinen pelasi kauden aikana myös 12 ottelua lainalla Mestis-joukkue Lempäälän Kisassa.
Kaudeksi 2017–2018 Järvinen siirtyi kaksivuotisella sopimuksella KooKoohon. Hän oli loukkaantumisen vuoksi sivussa koko syyskauden 2018–2019 ja pelasi ainoastaan yhden ottelun seuran A-nuorissa, kunnes tammikuussa 2019 KooKoo lainasi Järvisen kolmeksi viikoksi Mestis-joukkue Imatran Ketterään. Hän pelasi siellä 11 ottelua, kunnes helmikuussa KooKoo lainasi hänet loppukaudeksi Mestiksen nousijajoukkue KOOVEE:hen.
Järvinen siirtyi kaudeksi 2019–2020 jatkamaan Mestis-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Iisalmen Peli-Karhuihin. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Maaliskuussa 2020 Järvinen teki IPK:n kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudeksi 2020–2021 hänet nimettiin joukkueen kapteeniksi. Järvinen johdatti IPK:n Mestis-hopeaan. Toukokuussa 2021 hän teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Järvinen oli kaudella 2021–2022 kuudella osumallaan IPK:n eniten maaleja tehnyt puolustaja Juho Korhosen kanssa.
Kaudeksi 2022–2023 Järvinen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella monikansallisen Erste Ligan unkarilaisjoukkue Újpesti TE:hen.
Maajoukkueura
Järvinen pelasi alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2014. Yhteensä hän on pelannut neljä nuorten ja 23 poikien maaottelua.
The Girl with the Dragon Tattoo
Fincherin elokuva on romaanin toinen elokuvasovitus – kaksi vuotta aiemmin sai ensi-iltansa Niels Arden Oplevin ohjaama ruotsinkielinen elokuva Miehet jotka vihaavat naisia (2009).
The Girl with the Dragon Tattoo sai ensi-iltansa 12. joulukuuta 2011 Odeon Leicester Squaressa, Lontoossa. Elokuva oli sekä kaupallinen että arvostelumenestys tuottaen 232,6 miljoonaa dollaria 90 miljoonan budjettia vasten. Kriitikot kehuivat Craigin ja Maran näyttelysuorituksia sekä elokuvan synkkää tunnelmaa. Elokuva palkittiin muun muassa parhaan leikkauksen Oscar-palkinnolla; Mara sai roolistaan parhaan naispääosan Oscar-ehdokkuuden.
Kuopion lääninhallitusrakennus
Kuopion lääninhallitusrakennus on rakennus Kuopiossa, Väinölänniemen kaupunginosassa. Rakennus sijaitsee Hallituskadulla Kuopionlahden (vesialue) ja Väinölänniemen puiston välittömässä läheisyydessä. Sen on suunnitellut arkkitehti Konstantin Kiseleff, joka sai rakennussuunnitelman (Projekt för Guvernörs residens i Kuopio stad) valmiiksi vuonna 1882. Kuopion läänin lääninhallituksen henkilökunta muutti rakennukseen vuonna 1885. Se edustaa uusrenessanssin arkkitehtoonista tyylisuuntaa. Rakennus on täysin suojeltu sekä ulko- että sisäpuolelta. Rakennuksen omistaa valtionyhtiö Senaatti-kiinteistöt, ja siinä toimii Itä-Suomen aluehallintoviraston Kuopion toimipaikka.
Lääninhallitukselle varattiin sen nykyinen paikka Piispanpuiston laidalta vuoden 1860 asemakaavassa. Talon ensimmäiset piirustukset laati arkkitehti E. B. Lohrmann vuonna 1865. Kuitenkin nämä kuten monet muut myöhemmin laaditut suunnitelmat jäivät toteutumatta.
Rakennuksen mahtipontisuus kuvastaa sitä, millainen asema maaherralla oli rakennuksen valmistumisen aikaan. Hulppean päärakennuksen lisäksi kokonaisuuteen kuuluvat sivuille rakennetut yksikerroksiset rakennukset, joita korotettiin ja jatkettiin myöhemmin. Kokonaisuuteen kuului lisäksi suuri puutarha huvimajoineen, joka ulottui Kuopionlahden rantaan saakka.
N. Scott Momaday
Navarre Scott Momaday (s. 27. helmikuuta 1934 Lawton, Oklahoma) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut runokokoelmia, näytelmiä, kaunokirjallisuutta ja tietokirjallisuutta.
N. Scott Momaday on isänsä puolelta kiowa-intiaani. Isä Al Momaday oli taiteilija, äidistä tuli lastenkirjailija. Hän muutti vuoden vanhana perheensä kanssa kiowien luota navajo-reservaattiin New Mexicoon ja Arizonaan. Ennen 17 vuoden ikää hän oli ehtinyt asua myös apache- ja pueblo-reservaateissa.
N. Scott Momaday suoritti englantilaisen kirjallisuuden tohtorin tutkinnon Stanfordin yliopistossa 1963. Hänet palkittiin kaunokirjallisuuden Pulitzer-palkinnolla vuonna 1969 teoksestaan House Made of Dawn.
Tarvasjoen Urheilijat
Tarvasjoen Urheilijat ry on tarvasjokelainen urheiluseura. Toiminnaltaan se on yleisseura, jonka lajeihin kuuluvat yleisurheilu, hiihto, jalkapallo ja jääkiekko. Seura on perustettu vuonna 1909. Tarvasjoen urheilijoiden lyhenne on TarU.
Japanilaisen miekan valmistus
thumb|250px|Miekan taontaa esittävä kaiverrus. Ogata Gekko, 1873 Japanilaisen miekan valmistus on pitkällinen sepäntaitoa vaativa prosessi.
Metalli
Japanilaisen miekan (katana, tachi, wakizashi) valmistukseen käytetään perinteisesti pätsissä pelkistettyä rautaa, joka hiilestetään ahjossa teräkseksi. Koska pätsissä rauta ei sula, tuloksena on vähähiilistä ja puhdasta kankirautaa, joka hiilestetään edelleen teräkseksi puuhiilellä ja kasvimateriaaleilla. Yleensä hiilipitoisuus pyritään saamaan noin 0,5–0,75 % tietämille.
Miekka voidaan tehdä useammasta teräslaadusta normannimiekan ja morapuukon tavoin pajahitsaamalla, tai yhdestä teräskappaleesta. Mikäli terä tehdään useammasta teräslaadusta (wari ha kitae), tällöin terän selkä (mune) ja lape (shinogi) pyritään tekemään mahdollisimman joustavasta ja leikkuureuna (ha) mahdollisimman kovasta teräslaadusta. Terä voidaan tehdä myös niin, että pehmeän ja sitkeän sydämen ympärille taotaan kova terä (kobushi kitae, vrt. mora-puukon rakenne).
Nykypäivänä miekkaa tehtäessä voidaan käyttää suoraan teollisia teräslaatuja, ja jyrsiä aihio muotoon karkaisuvalmiiksi. Seppien konsensus on, että paras terä tulee AISI 1050 -teräslaadusta, jossa on 0,50 % hiiltä. Se on kova ja sitkeä ja pitää teränsä hyvin. Ruostumattomasta teräksestä valmistetut terät murtuvat helposti ja tylsyvät nopeasti.
Taonta
thumb|150px|Miekan taontaa esittävä piirros. thumb|150px|Taonta tapahtuma, palkeilla kuumennetaan hiillosta. Japanilaisen miekan valmistuksen kaikkein legendaarisimpana tekniikkana pidetään sen taontaa, eli taittelutaontaa, jossa aihio taotaan muotoon, taitetaan kahtia, uudelleen lämmitetään ja taotaan, jonka jälkeen toimenpide toistetaan. Uskomusten mukaan näin saadaan aikaan miekan legendaariset ominaisuudet.
Joka kerralla, kun taittelutaonta tehdään, teräkseen tulee ohuita kerroksia, joiden määrä kasvaa kahden potensseissa jokaisen taittelukerran jälkeen. Japanilaisten seppien mukaan taitteluita pitäisi tehdä maksimissaan 10 (1024 kerrosta), sillä jokainen kuumennus ja taonta mellottaa terästä jonkin verran polttaen hiiltä pois, ja Sakakibara Kozanin mukaan yli 15 kertaa taiteltu terä menettää ominaisuutensa, sillä se on käytännössä hiilipitoisuudeltaan kankiraudan tasoa (kuzuzeru). Näillä kerroksilla ei ole vaikutusta terän metallurgisiin ominaisuuksiin, mutta ne ovat esteettisesti kauniita muodostaen kuvion (hada).
Mikäli teräs on ollut alusta saakka tasalaatuista, taittelutaonta voidaan jättää kokonaan pois. Tästä syystä eurooppalainen teräs oli 1600-luvulla Japanissa hyvin haluttua, sillä se oli tasalaatuista ja siitä sai hyviä miekkoja. Mikäli miekan valmistukseen käytetään nykyaikaista valssattua ja mellotettua hiiliterästä, se voidaan jyrsiä muotoon suoraan lattateräksestä.
Kun teräaihio on saatu lopulliseen muotoonsa ja ruotiin tehty kahvan kiinnitysreiät, se on valmis karkaistavaksi.