cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rikoskirjallisuus
Kultakauden ja kovaksikeitetyn dekkarin eroja
Kultakauden brittidekkareissa rikosten syynä nähtiin tyypillisesti yksittäisten henkilöiden moraalinen vajavuus (etenkin Agatha Christie), kun taas yhteiskunta ja suurin osa ihmisistä oli kunnollisia. Maailma ja yhteiskunta olivat pohjimmiltaan sopusointuisia ja murha vain väliaikaisesti järkytti niitä: syyllisen jäätyä kiinni tasapaino palautui. Kovaksikeitetyssä dekkarissa rikollisuuden syyt ovat enemmänkin koko yhteiskunnassa ja yleisessä ihmisluonnossa eikä yksittäisissä ihmisissä tai tapahtumissa. Kovaksikeitetty etsivä tietää, ettei yksittäisten rikosten ratkaiseminen paranna maailmaa ja on siksi kyynisempi kuin kultakauden salapoliisi.
Toisin kuin kultakauden dekkarissa, kovaksikeitetyssä dekkarissa ei ole niinkään oleellista se, miten rikos tehtiin tai kuka sen teki, vaan pikemminkin miksi se tehtiin. Kultakauden dekkareissa ei, toisin kuin kovaksikeitetyissä, juurikaan esiinny suoraan esitettyä väkivaltaa (alussa tapahtuvaan murhaan vain viitataan). Tyypillisenä miljöönä kultakauden dekkareissa on maaseutuidylli, kovaksikeitetyssä taas suurkaupungin kadut.
Nykyajan rikoskirjallisuus
1900-luvun loppupuolella rikoskirjojen painopiste siirtyi murhaajan henkilöllisyyden selvittämisestä enemmän rikoksen taustalla olevien motiivien ja yhteiskunnallisten seikkojen kuvaamiseen. Etenkin kylmän sodan aikana suosittu lajityyppi oli vakoilukirjallisuus, jonka tunnetuin edustaja lienee Ian Fleming James Bondeineen, mutta arvostetuin John le Carré. Patricia Highsmith pyrki tunnotonta sosiopaattia kuvaavilla Ripley-romaaneillaan irrottautumaan perinteisestä moraalisesta kantaaottavuudesta. Ruth Rendellin poliisiromaanit käsittelivät yhteiskunnallisia epäkohtia ja P. D. Jamesin romaanit pohtivat moraalikysymyksiä.
Eräs keskeinen uudemman rikoskirjallisuuden lajityyppi on poliisiromaani. Tähän lajityyppiin liittyvät muun muassa ruotsalaisten Maj Sjöwallin ja Per Wahlöön 1960- ja 70-luvuilla kirjoittamat, kansainvälisesti tunnetut ruotsalaiseen ”kansankotiin” arvostelevasti suhtautuvat Komisario Beck -yhteiskuntadekkarit. Myöhemmin samaa perinnettä jatkoi Henning Mankell Kurt Wallander -kirjoillaan.
Pohjoismaiset dekkarit ovat erittäin luettuja muun muassa Euroopassa, varsinkin ruotsalaiset, koska ne tarttuvat vahvasti yhteiskunnan varjopuoliin ja kuvaavat poliisin elämää usein hyvinkin realistisella tavalla. Suomalaisia Eurooppaan myytyjä rikoskirjailijoita ovat muun muassa Leena Lehtolainen, Ilkka Remes ja Taavi Soininvaara. Ruotsalaisia suosittuja kirjailijoita ovat Maj Sjöwall sekä Per Wahlöö, Henning Mankell, Liza Marklund, Håkan Nesser ja Stieg Larsson. Norjasta ovat Jo Nesbø sekä Karin Fossum, Tanskasta Leif Davidsen sekä Islannista Arnaldur Indriðason ja Yrsa Sigurðardóttir. Parhaalle pohjoismaiselle dekkarille jaetaankin arvostettu Lasiavain-palkinto.
Historiallinen rikoskirjallisuus
Historiallisessa rikosromaanissa rikos tai arvoitus selvitetään joko osittain tai kokonaan menneisyydessä. Historiallinen rikoskirjallisuus yhdistelee historiallista romaania ja jotain rikoskirjallisuuden alalajia, kuten arvoitusdekkaria, toimintatrilleriä tai vakoilutrilleriä. Sen erottaa nykyhetkessä tapahtuvasta rikoskirjallisuudesta etenkin se, että siitä puuttuu rikostutkimuksen tekniikka kuten sormenjälkitutkimus ja DNA-tutkimus. Erityisen suosittua historiallinen rikoskirjallisuus on ollut 1980-luvulta alkaen.
Historiallinen rikosromaani voi tapahtua kokonaan menneessä ajassa. Toinen tapa käsitellä aikaa on se, että nykyhetkessä elävä päähenkilö tutkii menneisyydessä tapahtunutta rikostapausta, ja tarinassa on siirtymiä nykyhetken ja menneisyyden välillä. Romaanissa voi esiintyä todellisia historian henkilöitä, ja joskus sellainen voi olla jopa kertomuksen salapoliisina. Jotkin romaanit käsittelevät todellisia ja tunnettuja rikostapauksia menneisyydestä, kuten Viiltäjä-Jackin tekemiä murhia tai presidentti Kennedyn salamurhaa.
Julkaisualustat ja sovitukset
Rikoskirjallisuutta on julkaistu painettujen kirjojen ohella myös paljon esimerkiksi sanoma- ja aikakauslehdissä. Etenkin 1800–1900-lukujen vaihteessa moni aikakauslehti julkaisi rikoskirjallisuutta jatkokerotomuksina, kuten Strand Magazine, Arthur Conan Doylen Sherlock Holmes -kertomusten ensimmäinen julkaisukanava. Yhdysvalloissa merkittävä rikosnovelleja julkaissut aikakauslehti oli pulp-julkaisu The Black Mask. Muita merkittäviä lukemistoja olivat Alfred Hitchcock’s Mystery Magazines ja Ellery Queen’s Mystery Magazines. Suomessa kotimaisia ja ulkomaisia rikosnovelleja julkaistiin Jännityslukemisto-lehdessä vuodesta 1935 alkaen sekä useassa taskukirjasarjassa etenkin 1960-luvulta alkaen. Suomalainen rikosaiheinen kioskikirjallisuus kuitenkin hiipui kokonaan 1990-luvun alkuun mennessä.
Rikostarinoita on julkaistu runsaasti myös sarjakuvan, radiokuunnelmien, elokuvien ja televisiosarjojen muodossa. Lukuisista rikosromaaneista on tehty elokuvasovitukset, ja esimerkiksi monen Alfred Hitchcockin ohjaaman elokuvan taustalla on romaani.
Varhaisvaiheet
Eräänä suomalaisen dekkarin pioneerina voidaan pitää Marton Taigaa (oik. Martti Löfberg) ja hänen 1930-luvun Komisario Kairala -novellejaan. Komisario Kairala oli periaatteessa väritön mutta erittäin terävä rikostutkija.
Suomalaisen rikoskirjallisuuden tunnetuimpiin romaaneihin lukeutuvat Mika Waltarin Komisario Palmu -kirjat, joista kaksi ensimmäistä noudattaa juonikuvioltaan lähinnä englantilaisen kultakauden traditiota: murhaaja löytyy tunnetusta piiristä ja paljastetaan vasta lopussa, yllätyshakuisesti. Viimeisessä, alun perin elokuvakäsikirjoitukseksi tilatussa Tähdet kertovat, komisario Palmu -romaanissa ”kuka sen teki?” -kuvio on sen sijaan rikottu. Komisario Palmun hahmo on saanut vaikutteita muiden muassa komisario Kairalasta.
Lehtimies Outsider kirjoitti humoristisia rikoskertomuksia, lähinnä ”kansainvälisten seikkailijoiden” Kalle-Kustaa Korkin ja Pekka Lipposen seikkailuista. Mauri Sariolan menestyksekkäät Olavi Susikoski -kirjat ovat olleet kiisteltyjä paitsi laadun, myös poliittisten kantojensa puolesta.
Nykyaika
Suomalaisista nykydekkaristeista kirjallisesti arvostetuin lienee Finlandia-ehdokkaanakin ollut Matti Yrjänä Joensuu, joka oli ammatiltaan poliisi ja kirjoitti kaunistelemattomia, yhteiskunnallista näkökulmaa sisältäviä poliisiromaaneja. Pentti Kirstilä puolestaan loi pitkän Hanhivaara-sarjan. Rikoskirjallisuus on nykyisin suosituimpia kirjallisuudenlajeja Suomessa. Tunnetuimpia nykyisiä suomalaisia rikoskirjailijoita ovat Leena Lehtolainen, Markku Ropponen, Reijo Mäki, Ilkka Remes, Harri Nykänen ja Jarkko Sipilä.
Tedino
Tedino  on maaseututaajama Karjalan tasavallan Louhen piirin Malinavaaran kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Djadinojärven rannalla 28 kilometriä Malinavaarasta luoteeseen. Taajamassa on 300 asukasta (vuonna 2010).
Tedino on yksi Tšuupan kaivoshallinnon yhteyteen 1930-luvulla syntyneistä työläisasutuksista. Sen lähistöllä hyödynnettiin kiille- ja kvartsiesiintymiä. Taajama kuului aluksi Mustajoen kyläneuvostoon ja muodosti myöhemmin oman kylähallintoalueensa. Entinen kylähallintoalue rajoittui lännessä ja pohjoisessa Murmanskin alueeseen, idässä Vienanmeren Kantalahteen sekä etelässä Tšuupan ja Tškalovskin asutushallintoalueisiin. Vuonna 1987 alueella oli noin 1 200 asukasta. Taajamassa oli noin 600 asukasta vuonna 1996.
Nykyään kaivostoiminta on loppunut, mutta sen jätteistä tuotetaan yhä kiillettä. Lähistöllä sijaitsee hiekka- ja soralouhos. Taajaman ohi kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen valtatie M18 sekä Muurmannin rata, jolla on Napapiirin rautatieasema. Palveluihin kuuluvat kulttuuritalo, lääkintäasema, posti ja kauppa. Murmanskin valtatien tienhaarassa toimii kahvila.
Kathleen Wilhoite
Kathleen Wilhoite (s. 29. kesäkuuta 1964 Santa Barbara, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hän on esiintynyt esimerkiksi elokuvassa Lorenzon öljy (1992) ja televisiosarjassa Gilmoren tytöt.
Wilhoite on levyttänyt useita lauluja ja jopa kokonaisia albumeja. Hänellä on heterokromia, eli silmät ovat keskenään eriväriset.
Uinnin Suomen-mestaruuskilpailut 1945
Suomen Uimaliitto järjesti mestaruuskilpailut yhdessä osassa Helsingissä Uunisaaressa 12.-13.8.1945.
100 m vapaauinti
<br style="clear:both;"/>
400 m vapaauinti
<br style="clear:both;"/>
1 500 m vapaauinti
<br style="clear:both;"/>
200 m rintauinti
<br style="clear:both;"/>
4 x 200 m vapaauintiviesti
<br style="clear:both;"/>
Ponnahduslautahypyt
<br style="clear:both;"/>
100 m selkäuinti
<br style="clear:both;"/>
4 x 100 m vapaauintiviesti
<br style="clear:both;"/>
Suorat kerroshypyt
<br style="clear:both;"/>
Tilinpäätös
Tilinpäätös on päättyneeltä tilikaudelta laadittava tilinpäätöslaskelmien ja muiden tilinpäätösasiakirjojen kokonaisuus, jolla selvitetään yrityksen tai muun talousyksikön toiminnan taloudellinen tulos tilikaudelta sekä taloudellinen asema tilinpäätöspäivänä.
Tilinpäätöksen sisällöstä ja sen laatimisessa noudatettavista periaatteista säädetään kirjanpitolaissa ja -asetuksessa. Tilinpäätöksen laatimista ohjaa lisäksi hyvä kirjanpitotapa, jonka keskeisin lähde tilinpäätöksen näkökulmasta ovat Kirjan­pito­lauta­kunnan yleisohjeet ja lausunnot. Osakeyhtiöiden tilinpäätöstä koskevia säännöksiä on lisäksi osakeyhtiölaissa.
Sananmukaisesti tilinpäätös tarkoittaa tilien päättämistä tai tilikirjan päättämistä (ruotsiksi bokslut ). Tilinpäätöksen englanninkielinen termi on financial statements tai financial reports.
Tilinpäätöksen sisältö kirjanpitolain mukaan
Kustakin taseen, tuloslaskelman ja rahoituslaskelman erästä on esitettävä vastaava tieto viimeistä edelliseltä tilikaudelta (vertailutieto). Jos tuloslaskelman tai taseen erittelyä on muutettu, on vertailutietoa mahdollisuuksien mukaan oikaistava.
Tilinpäätökseen kuuluvien ja siihen liitettyjen asiakirjojen on oltava selkeitä ja niiden on muodostettava yhtenäinen kokonaisuus.
Tilikauden tuloksen laskenta ja varojen ja velkojen arvostus
Tilinpäätöksessä laadittavan tuloslaskelman ja taseen perusteena on kirjanpito ja sen tilinpäätöspäivänä osoittamat tuotto- ja kulutilien sekä tasetilien saldot. Jotta tilikauden tulos laskettaisiin ja taseen varat ja velat arvostettaisiin eri talousyksiköissä yhdenmukaisilla perusteilla, sisältyy kirjanpitolakiin periaatteet tuloksen laskennalle ja tase-erien arvostukselle.
Tuloksen laskenta
Kirjanpitolain tuloslaskennan periaate perustuu Martti Saarion vuonna 1945 väitöskirjassaan esittämään meno-tulo -teoriaan. Lähtökohtana tilinpäätöksessä on menojen kirjaaminen tulojen kohdalle (matching ). Suurin osa tilikauden menoista on niin lyhytvaikutteisia, että ne voidaan kirjata sellaisenaan tilikauden kuluiksi. Pitkävaikutteisempien menojen kohdalla on laskettava, kuinka suuri osa menoista on tarvittu tilikauden tuottojen aikaansaamiseksi ja kuinka suuri osa on sellaisia, että ne kerryttävät tuloja myös tulevilla tilikausilla. Tulevaisuudessa tuottoja synnyttävät menot kirjataan taseeseen aktiivoiksi. Merkittävimmät menojen aktiivat ovat investointimenojen aktiivoita eli käyttöomaisuutta (rakennukset, koneet ja kalusto jne.) ja vaihto-omaisuutta (varastoja).
Saarion meno-tulo -teoria luetaan ns. dynaamisiin tilinpäätösteorioihin ja se korostaa tuloslaskelman merkitystä toisin, kuin ns. taseyhtälöteoriat, jotka korostavat taseen merkitystä tilinpäätöksessä. Pörssiyhtiöiden konsernitilinpäätökset laaditaan IFRS-standardin mukaan, jossa lähtökohtana on lähinnä taseyhtälöteoria.
Taseen varojen ja velkojen arvostus
Kirjanpitolain mukaan taseeseen merkitään:
Kirjanpitolaissa taseen arvostussäännöt perustuvat varovaisuuden periaatteelle. Varat arvostetaan enintään todennäköiseen arvoon ja velat nimellisarvoon tai tilanteen niin vaatiessa nimellisarvoa korkeampaan arvoon. Arvojen erot kirjataan kuluksi tuloslaskelmaan.
Kirjanpitolain yleiset tilinpäätösperiaatteet
Kirjanpitolakiin kirjatut tilinpäätösperiaatteet on tarkoitettu yleisellä tasolla ohjaamaan tilinpäätösten laatimista. Periaatteet kuuluvat yhdenmukaisen hyvän kirjanpitotavan lähteisiin.
Tilinpäätösperiaatteet
Tilinpäätöksen antama oikea ja riittävä kuva
Olennaisuus
Muut yleiset tilinpäätösperiaatteet:
Rahoituslaskelma
Tilinpäätökseen kuuluvassa rahoituslaskelmassa esitetään liiketoiminnan rahavirta, investointien rahavirrat ja rahoituksen rahavirrat. Rahoituslaskelma osoittaa, kuinka paljon kirjanpitovelvollisen liiketoiminnan ja investointien nettorahavirta on ylijäämäinen tai alijäämäinen sekä miten alijäämäinen rahavirta on katettu tai ylijäämäinen rahavirta käytetty rahoitusaseman muuttamiseen. Kirjanpitolain ja -asetuksen edellyttämä rahoituslaskelma on maksuperusteinen kassavirtalaskelma (ei suoriteperusteinen pääomavirtalaskelma). Kirjanpitolautakunta on antanut yleisohjeen rahoituslaskelman laatimisesta, joka sisältää rahoituslaskelmien kaavat. Rahoituslaskelma voidaan laatia tuloslaskelman ja taseen perusteella korjaamalla suoriteperusteiset luvut maksuperusteisiksi. Vaihtoehtoinen tapa on pitää kassavirtakirjanpitoa ja laatia rahoituslaskelma sen perusteella.
Tilinpäätöksen liitetiedot
Tilinpäätöksen liitetietojen tarkoituksena on täydentää tilinpäätöslaskelmien tilinpäätösinformaatiota oikean ja riittävän kuvan antamiseksi kirjanpitovelvollisen tuloksesta, taloudellisesta asemasta ja rahoituksesta sekä toiminnasta.
Liitetiedot voidaan ryhmitellä seuraavasti:
Tilinpäätöksen liitetietovaatimukset on esitetty kirjanpitoasetuksessa (luku 2 § 2-10).
Toimintakertomus
Toimintakertomus on osa tilinpäätöstä. Kirjanpitolain mukaan toimintakertomuksessa on kuvattava kirjanpitovelvollisen toiminnan kehittymistä ja tuloksellisuutta, taloudellista tilannetta sekä merkittävimpiä riskejä ja epävarmuustekijöitä. Lisäksi toimintakertomukseen on sisällytettävä seuraavat tiedot:
Kirjanpitolautakunta on antanut yleisohjeen toimintakertomuksen laatimisesta.
Quattrocento
Quattrocento (it. 400 ) tarkoittaa kaikenlaista 1400-luvun varhaisrenessanssin italialaista kulttuuria ja taidetta. Aikaa leimaavat vaurauden kasvu ja taiteen eri alojen kehittyminen kohti täysrenessanssin harmonista tasapainoa.
Tilinpäätös
Konsernitilinpäätös
Konserni on kahden tai useamman yrityksen tai muun talousyksikön muodostama, keskinäisiin omistussuhteisiin perustuva kokonaisuus, jossa emoyhteisöllä on yksin tai yhdessä muiden samaan konserniin kuuluvien yhteisöjen kanssa määräysvalta yhdessä tai useassa muussa yhteisössä. Tytäryhteisöllä tarkoitetaan konsernissa yhteisöä, jossa emoyhteisöllä on omistukseen perustuen (vähintään 50 % omistusosuus) tai muulla tavalla määräysvalta. Osakkuusyhteisöllä tarkoitetaan yhteisöä, josta emoyhteisö omistaa vähintään 20 % ja enintään 50 %. Suuryritykset ovat tyypillisesti konserneja samoin kaupunkikunnat ja suurimmat kuntayhtymät.
Emoyritys on velvollinen laatimaan ja sisällyttämään tilinpäätökseensä konsernitilinpäätöksen, jos se on osakeyhtiö tai osuuskunta ja muodostaa tytäryhteisöjensä kanssa edellä kuvatulla tavalla konsernin. Kirjanpitolaissa laatimisvelvollisuus on rajoitettu suuryrityksiin. Kuntalain 114 §:n mukaan: Kunnan, joka tytäryhteisöineen muodostaa kuntakonsernin, tulee laatia ja sisällyttää tilinpäätökseensä konsernitilinpäätös.
Konsernitilinpäätöksestä, sen laadinnan periaatteista ja sisällöstä on Wikipediassa erillinen artikkeli Konsernitilinpäätös.
Kunnan ja kuntayhtymän tilinpäätös
Kuntajaosto on antanut yleisohjeen kunnan ja kuntayhtymän tilinpäätöksen ja toimintakertomuksen laatimisesta, erilliset yleisohjeet tuloslaskelman, taseen, rahoituslaskelman ja tilinpäätöksen liitetietojen laatimisesta, konsernitilinpäätösohjeen sekä yleisohjeen suunnitelman mukaisista poistoista ja yleisohjeen ympäristöasioiden kirjaamisesta ja esittämisestä kunnan ja kuntayhtymän tilinpäätöksessä.
Kunnat ja kuntayhtymät laativat kirjanpitolain edellyttämän täydellisen tilinpäätöksen, johon sisältyvät:
Kaupunkikunnista ja suurimmista kuntayhtymistä useimmat laativat lisäksi konsernitilinpäätöksen.
Kirjanpitolain poikkeussäännökset täydellisen tilinpäätöksen laatimisvelvollisuudesta
Kirjanpitolaissa yritykset on tilinpäätöksen laatimisvelvollisuuden laajuuden perusteella jaettu kolmeen luokkaan:
Lisäksi on määritelty pienkonsernit, joilla konserniyritysten yhteenlaskettujen lukujen perusteella ylittyy enintään yksi pienyrityksen rajoista.
Rahoituslaskelman laatimisvelvollisuus koskee ainoastaan suuryrityksiä.
Toimintakertomusta ei edellytetä mikro- ja pienyrityksiltä. Niiden liitetiedoissa tulee kuitenkin esittää kirjanpitolain mukaan toimintakertomuksessa vaadittuja tietoja, jos se on tarpeen oikean ja riittävän kuvan antamiseksi.
Pienkonsernit on vapautettu konsernitilinpäätöksen laatimisesta.
Tilinpäätöksen julkisuus
Tilinpäätös on julkinen sen jälkeen, kun yhteisön hallitus on sen käsitellyt. Osakeyhtiöt, osuuskunnat, yhdistykset ja säätiöt ovat velvollisia julkistamaan tilinpäätöksensä lähettämällä siitä jäljennöksen kaupparekisteriin Patentti- ja rekisterihallitukselle. Useat yritykset ja yhteisöt myös julkistavat tilinpäätöstietonsa internet-sivuillaan.
Beata Kollmats
Beata Kollmats (s. 6. heinäkuuta 1992 Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelaa nykyisin Damallsvenskan-joukkue Göteborgin paidassa. Kollmats käyttää pelinumeroa 3.
Avoin taivas -sopimus
pienoiskuva|300px|{{legend|#008000|valtiot, jotka ovat allekirjoittaneet ja ratifioineet sopimuksen}} {{legend|#00FF00|valtiot, jotka ovat allekirjoittaneet, mutta eivät ratifioineet}}{{legend|#FF0000|sopimuksesta vetäytyneet valtiot}} Avoin taivas -sopimukseen liittyneet valtiot sallivat tarkkailu- ja ilmakuvauslentojen suorittamisen toistensa ilmatilassa vastavuoroisuusperiaatteella. Tämä asevalvontaan liittyvä sopimus allekirjoitettiin Helsingin Etyk-seurantakokouksessa 24. maaliskuuta 1992, ja se on osa Etyjin asevalvontasopimusten verkostoa.
Sopimus tuli voimaan 1. tammikuuta 2002, kun 20 sopimusvaltiota oli ratifioinut sen. Ennen voimaantuloa sopimusta sovellettiin väliaikaisesti ja lentoja tehtiin vuosina 1996–2001 yli 350. Suomi liittyi sopimukseen 10. helmikuuta 2003 osallistuttuaan toimintaan sitä ennen tarkkailijana. Suomen laboratoriona tässä toiminnassa on pääesikunnan alainen Topografikunta.
Tarkoitus
Avoin taivas -sopimus tehtiin lähinnä Naton ja entisen Varsovan liiton jäsenmaiden sekä Neuvostoliiton hajoamisessa itsenäistyneiden valtioiden kesken. Sopimuksella haluttiin vahvistaa rauhaa, lujittaa vakautta ja yhteistyöhön perustuvaa turvallisuutta kylmän sodan jälkeisessä maailmassa. Luotu ilmakuvausjärjestelmä lisää osaltaan luottamusta valtioiden välillä, kun niiden sotilastoimilta edellytetään suurempaa avoimuutta ja läpinäkyvyyttä.
Sopimusvaltiot
Sopimusvaltioita on 34: Alankomaat, Belgia, Bosnia ja Hertsegovina, Bulgaria, Espanja, Georgia, Islanti, Italia, Kanada, Kreikka, Kroatia, Latvia, Liettua, Luxemburg, Norja, Portugali, Puola, Ranska, Romania, Ruotsi, Saksa, Slovakia, Slovenia, Suomi, Tanska, Tšekki, Turkki, Ukraina, Unkari, Valko-Venäjä, Venäjä, Viro, Yhdistynyt kuningaskunta ja Yhdysvallat.
Urheilupuiston koulu (Nurmijärvi)
Urheilupuiston koulu (ent. Klaukkalan yläaste) on Nurmijärven Klaukkalassa toimiva suomenkielinen yläkoulu (luokka-asteet 7–9). Oppilaita lukuvuonna 2020-2021 on noin 430.
Avoin taivas -sopimus
Sopimusvaltiot
Kirgisia on allekirjoittanut sopimuksen, mutta ei ole ratifioinut sitä. Kyproksen anomus on ratkaisematta.
Urheilupuiston koulu (Nurmijärvi)
Koulun ympäristössä toimivat muun muassa Arkadian yhteislyseo, Klaukkalan urheilualue, jäähalli, tennis- ja squash-halli sekä päiväkoti. Koulussa aloitti vuonna 2018 liikuntapainotteinen 7. luokka, ja tänä lukuvuonna liikunnan painotusluokat löytyvät jokaiselta vuosiluokalta.
Avoin taivas -sopimus
Kuvausjärjestelmät
Kuvausjärjestelmät katsastetaan ennakkoon lentämällä pilvettömällä säällä, valoisana vuorokaudenaikana erotuskykytestikentän yli. Jokaisella sopimusvaltiolla on oikeus nimetä henkilöitä osallistumaan tällaiseen katsastukseen.
Jokaisella sopimusvaltiolla on oikeus pyytää ja saada haltuunsa kopioita tarkkailulennolla tehdyistä tallenteista. Näin valtiot saavat kerätyksi paljon enemmän tietoa kuin pystyisivät keräämään itse tekemillään lennoilla.
Tarkkailulennot
Lentojen kokonaislukumäärät on tarkoin kiintiöity valtion koon mukaan. Kukin valtio on oikeutettu suorittamaan tarkkailulentoja ja kukin valtio on velvollinen sallimaan tarkkailulennon alueensa yli. Kukin sopimusvaltio saa tehdä yhtä monta lentoa toisen valtion yli kuin toisella valtiolla on oikeus tehdä sen itsensä yli.
Lentokone
Tarkkailuilma-aluksen tulee olla kiinteäsiipinen ja aseistamaton. Toiminnassa käytettävät lentokonetyypit on nimettävä ennakkoon ja jokaisella sopimusvaltiolla on oikeus osallistua koneen ja sen kuvausjärjestelmien katsastukseen.
Tarkkailtava valtio voi itse antaa käyttöön lentokoneen. Jos niin ei tapahdu, niin tarkkaileva valtio voi valita käytettävän koneen, joko oman tai jonkun toisen valtion omistaman. Koska sopijamaat saavat muodostaa keskenään ryhmiä, niin usein tarkkailulennot ovat useamman valtion yhdessä tekemiä jollakin tarkoitukseen varustetulla erikoiskoneella.
Esimerkiksi Alankomaiden, Belgian, Espanjan, Italian, Luxemburgin, Kanadan, Kreikan, Norjan, Portugalin ja Ranskan muodostama ryhmä (Pod Group) käyttää Kanadan ilmavoimien C-130 Hercules -konetta. Sen ulkoinen polttoainetankki on muunnettu kuvausjärjestelmille sopivaksi säiliöksi. Kukin maa maksaa koneen käytöstä sillä tekemiensä lentojen määrän ja pituuden mukaan.
Kaikissa käytettävissä koneissa ei ole kaikkia sallittuja tarkkailujärjestelmiä. Bulgaria, Romania, Tšekki ja Ukraina on nimennyt koneekseen Antonov An-30 -koneen, jollaisia Venäjä on nimennyt itselleen kolme kappaletta. Venäjällä on lisäksi kolme Tupolev Tu-154 -konetta. Unkarin koneena on Antonov An-26 ja Ruotsin Saab 340. Yhdysvallat käyttää kolmea kappaletta Boeing 707:n sotilasversiota OC-135B. Turkin käytössä on kaksi CASA CN-235 -konetta ja Yhdistyneellä kuningaskunnalla BAe HS748:n sotilasversio Andover PR MK1. Saksa ei ole nimennyt itselleen uutta konetta sen jälkeen kun sen Tupolev Tu-154M tuhoutui Etelä-Atlantilla 13. syyskuuta 1997.
Lentokoneeseen pitää lentomiehistön ohella mahtua ennalta nimetty käyttöhenkilöstö. Lisäksi tarkkailtava valtio saa asettaa kaksi lennon valvojaa ja tulkin sekä yhden valvojan kutakin kuvausjärjestelmän käyttöpaikkaa kohden. Käytettävissä koneissa on tyypistä riippuen 16 (Andover) – 39 (OC-135) paikkaa. Tarkkailuhenkilöstö nauttii diplomaattien erioikeuksia ja vapauksia.
Neuvoa-antava toimikunta
Sopimusvaltiot perustivat Wieniin neuvoa-antavan toimikunnan (Open Skies Consultative Commission), joka tulkitsee sopimusta. Se voi myös tehdä siihen muutoksia ja ratkaista uudet liittymishakemukset. Toimikunnan päätökset tehdään yksimielisesti, niin että kaikki sopimusvaltiot voivat ne hyväksyä.
Ympäristön tilan tarkkailu
Tarkkailulentokoneiden käyttöä ympäristön tilan seuraamisessa tultaneen lisäämään tulevaisuudessa. Koneita on aiemminkin käytety suurten luonnonmullistusten ja onnettomuuksien seurannassa.
Vuonna 1997 Oderjoen tulviessa Saksan tarkkailukone kuvasi koko aluetta Neissejoelta Itämerelle kymmenen päivän ajan. Saksa luovutti kuvia myös Puolan ja Tšekin käyttöön.
Espanjan käyttämä kone kuvasi öljylauttoja, joita syntyi, kun Prestige-tankkeri upposi Espanjan rannikolla 20. marraskuuta 2002.
Tarkkailulentoja
Ensimmäisen tarkkailulentonsa Suomi teki Saksaan vuonna 1997. Toisena Suomen lentona oli tarkkailulento Venäjällä 22.–26. kesäkuuta 1998. Tämä lento tehtiin Venäjän ilmavoimien Antonov An-30B -koneella. Suomalaiset saivat mukaansa filmit, jotka oli kuvattu koneen kameroilla.
Venäjä lensi Suomessa 27. heinäkuuta – 1. elokuuta 1998. Suomi teki valvontalennon Venäjälle 9.–13. huhtikuuta 2001. Suomi lensi Yhdysvalloissa heinäkuussa 2001. Yhdysvaltain ilmavoimien OC-135B-kone kuvasi Suomessa 8. elokuuta 2001.
Yhdysvallat lensi Suomessa OC-135B -koneella 6.–9. kesäkuuta 2003. Venäjä lensi Suomessa 21.–25. kesäkuuta 2004.
Suomi lensi tarkkailulennon Ruotsissa 16.–19. toukokuuta 2005. Koneena käytettiin Ruotsin tarkkailukonetta Saab 340 "OS-100". Lennon tarkoituksena oli kouluttaa suomalaista henkilöstöä käyttämään Ruotsin koneen järjestelmiä. Ukraina lensi Suomessa 4.–8. heinäkuuta 2005 Ukrainan Antonov An-30B -koneella. Suomi lensi Venäjän ilmatilassa 8.–12. elokuuta 2005. Koneena oli Ruotsin ilmavoimien Saab 340 "OS-100" -kone, jota lensi 6-henkinen ruotsalaismiehistö mukanaan yhdeksänhenkinen suomalaismiehistö. Venäjä lensi tarkkailulennon Suomen ilmatilassa 3.–7. lokakuuta 2005 Antonov An-30B -koneella.
Suomi lensi 19. maaliskuuta 2006 alkaen Open skies -lennon Venäjällä.
Historiaa
Alkujaan yhdysvaltalaisten Avoin taivas -ehdotuksen tarkoituksena oli 1950-luvulla tarjota mahdollisuus luvalliseen ilmavalokuvaukseen luottamusta lisäävänä toimena. Kylmän sodan aikana Yhdysvallat ja Neuvostoliitto ampuivat kymmeniä toistensa lentokoneita alas pääosin luvattoman ilmatiedustelun vuoksi.
Yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhower ehdotti Neuvostoliiton Nikolai Bulganinille vastavuoroista ilmatarkkailua Geneven tapaamisessa 21. heinäkuuta 1955, mihin Neuvostoliitto ei suostunut.
Aloite oli seurausta tiedusteluun käytettyjen yhdysvaltalaisten RB-29-koneiden alasampumisesta 7. marraskuuta 1954 Hokkaidon lähellä. Yhdysvaltain ilmavoimien niin ikään tiedustelutarkoituksiin käyttämä pommikone RB-47 oli 8. toukokuuta 1954 joutunut neuvostoliittolaisten MiG-15- ja MiG-17-koneiden takaa-ajamaksi ja se onnistui vain vaurioituneena palaamaan lentotukikohtaansa Britanniaan lentotankattuna.
Yhdysvaltain tiedustelulennot Neuvostoliiton ilmatilassa johtivat laajaa kansainvälistä huomiota herättäneeseen U-2:a lentäneen Gary Powersin alasampumiseen vappuna 1960.
Suunnitelman vastavuoroisista kuvauslennoista otti uudelleen esille Yhdysvaltain presidentti George H. W. Bush vuonna 1989. Hän ehdotti Ety-kokouksessa tällaisia lentoja luottamusta lisääväksi toimeksi maiden välille. Neuvottelut Naton ja Varsovan liiton välillä alkoivat helmikuussa 1990. Saman vuoden kesäkuussa Nato-maat ehdottivat sopimusta jatkoksi niille todentamistoimille, joista sovittiin Wienissä tavanomaisia aseita Euroopassa, TAE, koskevissa neuvotteluissa. Vuoden 1990 TAE-sopimus koski panssarien, tykkien, taistelukoneiden ja helikopterien vähentämistä.
Jo aiemmin Tukholman asiakirjassa vuodelta 1986 oli sovittu luottamusta ja turvallisuutta lisääväksi toimeksi tietojenvaihto asevoimista ja sotaharjoituksista. TAE-neuvotteluissa ei kuitenkaan ollut rittävästi aikaa sopia ilmatarkkailun yksityiskohdista. Ennakkovalmisteluista kuitenkin sovittiin ja Kanada teki ensimmäisen Avoin taivas -koelennon Unkarissa vuonna 1990. Neuvotteluja tarkkailulennoista jatkettiin ja sopimus allekirjoitettiin vuonna 1992.
Sopimus astui voimaan vasta vuonna 2002, sen jälkeen kun Venäjä ja Valko-Venäjä olivat ratifioineet sen. Ennen virallista voimaantuloaan sopimusta toteutettiin tilapäisesti vilkkaan koelentotoiminnan muodossa.
Ennen nykyistä monikansallista sopimusta oli voimassa vain yksi kahdenvälinen sopimus: Romanian ja Unkarin vuonna 1991 tekemä Avoin taivas -sopimus.
Suuri vaellus
thumb|Voortrekkerien leirin [[rekonstruktio Blood Riverin varrella.]] thumb|left|Andries Pretorius thumb|[[Voortrekker-monumentti. Monumentin peruskivi muurattiin Suuren vaelluksen satavuotisjuhlavuonna 1938.]] Suuri vaellus oli Etelä-Afrikan historiassa tapahtunut suuri muuttoliike, jossa 7 000–8 000  voortrekkereiksi nimitettyä buuria lähti brittien hallitsemasta Kapmaan siirtokunnasta vuosien 1835–1847 välisenä aikana kohti itää ja koillista. Buurien mukana seurasi suuri joukko etupäässä värillisiä palvelijoita ja vaellukselle osallistuneiden kokonaismäärän arvioidaan olleen noin 15 000. Muuttoliikkeen syinä olivat taloudelliset ongelmat, xhosien ja buurien välinen aseellinen konflikti ja erityisesti tyytymättömyys brittihallintoa kohtaan, joka voortrekkerien näkemyksen mukaan ei ollut tarjonnut heille tarvittavaa turvaa xhosia vastaan ja oli edistänyt musta- ja valkoihoisten välistä tasa-arvoa sekä oli kieltänyt orjakaupan Kapmaassa. Voortrekkerit katsoivat, että nämä toimet olivat tuhonneet heidän perinteisen sosiaalisen järjestyksensä, joka oli perustunut rotuerotteluun ja vaaransi eurooppalaisten etuoikeutettua asemaa, jonka he katsoivat olevan Jumalan tahto. Voortrekkerit lähtivät Kapmaasta useissa ryhmistä, jotka koostuivat useista sadoista ihmisistä ja lukuisista härkävankkureista sekä suuresta määrästä karjaa. Suurin osa ryhmistä oli kokoontunut jonkin tietyn johtajan ympärille. Afrikaanerit pitävät Suurta vaellusta buurisotien ohella keskeisenä kansakuntansa syntytapahtumana.
Ensimmäinen ryhmä voortrekkereitä lähti liikkeelle vuonna 1835 Louis Trichardtin ja Hans van Rensburgin johdolla ja kulki kohti pohjoista nykyiseen Mpumalangaan. Muita ryhmiä, joiden johtajina oli muun muassa Andries Pretorius, Gert Maritz ja Piet Retief seurasi pian perässä. ThabaNchun alueelle, tulevassa Oranjen vapaavaltiossa muodostui yli 5 000 voortrekkerin leiri. Voortrekkerit jatkoivat kohti Natalia etsiäkseen laidunmaata. Zulu-kuninkaan Dinganen kanssa käytyjen neuvottelujen perusteella voortrekkerit saivat itselleen laajoja alueita Keski- ja Etelä-Natalista, mutta poistuessaan neuvotteluista buurineuvottelijat joutuivat zulujen väijytykseen ja tapettiin. Myös voortrekkerien keskeisiin johtajiin kuulunut Piet Retief kuoli väijytyksessä. Tämän jälkeen zulut hyökkäsivät Drakensberg-vuoriston juurelle leirityneiden buurien leiriin ja tappoivat noin 500 voortrekkeriä ja varastivat suuren osan heidän karjastaan.
Andries Pretoriuksen johdolla voortrekkerit toteuttivat kostoiskun. 16. joulukuuta 1838 zulut lyötiin täydellisesti Bloedrivierin taistelussa. Buurit perustivat ensimmäisen lyhytaikaisen buuritasavallan Nataliin, jonka pääkaupungiksi tuli Pietermaritzburg. Vuonna 1842 britit miehittivät nykyisen Durbanin kaupungin ja anneksoivat suuren osa Natalia. Tämän johdosta buurit vetäytyivät Drakensbergin taakse ja perustivat itsenäisen Transvaalin tasavallan. Vuonna 1848 britit julistivat Vaal- ja Oranjejokien välisen alueen osaksi Kapmaan siirtokuntaa. Kohdattuaan voimakasta vastarintaa sinne asettuneilta voortrekkereilta britit pian kuitenkin luopuivat alueesta ja vuonna 1854 siitä muodostui itsenäinen Oranjen vapaavaltio.
Kulttuurillinen merkitys
1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa afrikaanerinationalismin ja -identiteetin alkaessa syntyä, Suuren vaellukseen liittyvistä tapahtumista muodostui afrikaanerien sankarillinen ja määrittävä historia. Vaellukseen osallistuneita buureja ryhdyttiin pitämään pelottomina, jumalaapelkääväisinä ja elämää suurempina sankareina, jotka olivat turvanneet afrikaanerikansan assimiloitumiselta englanninkieliseen väestöön. Voortrekkereiden katsottiin edustavan ensimmäisiä afrikaanerinationalisteja ja heitä kunnioitettiin samalla tavoin kuin esimerkiksi Yhdysvaltojen perustajaisiä.
Ruiskumestarin talo
Ruiskumestarin talo on Kruununhaassa sijaitseva, viimeistään vuonna 1818 valmistunut puurakennus, joka on Helsingin kantakaupungin vanhin paikallaan pysynyt puutalo. Ruiskumestarina toiminut Alexander Wickholm osti sen asunnoksi perheelleen vuonna 1859. Talo on yksi Helsingin kaupunginmuseon toimipaikoista, ja se on entisöity esittelemään 1860-luvun virkamiesperheen kotielämää. Kiinteistöön kuuluu yksikerroksinen päärakennus ja piharakennus, mutta aikanaan tontilla oli myös talli, navetta, vaunu- ja puuvaja. Nämä rakennukset purettiin vuonna 1905 ja niiden tilalle rakennettiin kolmikerroksinen kivitalo. Piharakennusta on käytetty niin saunana, leivintupana kuin asuinhuoneina. Alun perin päärakennus oli maalattu punamullalla, mutta Wickholmin ostaessa talon se oli jo maalattu okrankeltaiseksi. thumb|Signe Branderin vuonna 1907 kuvaama sisäpiharakennus. Alun perin Ruiskumestarin talon rakennutti merimiehen leski Kristina Wörtin. Työt käynnistyivät aikana, jolloin Helsinkiä rakennettiin muutoinkin kiivaasti. Muun muassa Keisarillinen Suomen Senaatti päätettiin rakentaa tuolloin Kruununhakaan. Helsingistä oli tullut Suomen pääkaupunki kuusi vuotta aiemmin vuonna 1812. Ruiskumestari Alexander Wickholm osti rakennuksen Kristina Wörtiniltä vuonna 1859. Tontti rakennuksineen säilyi Wickholmin suvussa vuoteen 1974, jolloin ruiskumestarin tyttärentytär Martta Bröyer myi sen Helsingin kaupungille. Museo avattiin yleisölle 1980. Sitä ennen se peruskorjattiin 1978-1980. Peruskorjauksen suunnitteli Helsingin kaupungin rakennusviraston arkkitehti Aino Tandefelt-Laurila.
Keväällä 2016 talon runko korjattiin perinteisiä hirsirakennusmenetelmiä noudattaen. 1970-luvun remontissa tuulettuva rossipohja purettiin, mutta uudessa remontissa se rakennettiin uudestaan. Museo avattiin jälleen vuonna 2017.
Garrettsville
Garrettsville on kunta (village) Portagen piirikunnassa, Ohion osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli vuoden väestönlaskennassa 2 325. Kunta on osa Connecticut Western Reserveä ja Akronin suurkaupunkialuetta.
Asukkaat
Kunnan asukkaista 96,3 prosenttia on valkoisia ja 1,34 prosenttia latinalaisamerikkalaisia. 99 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Kunnan väestön keski-ikä on 37,2 vuotta.
Monty Pythonin paremmat pilat
Elokuvassa esiintyvät Monty Python -ryhmän jäsenet John Cleese, Graham Chapman, Michael Palin, Eric Idle, Terry Jones ja Terry Gilliam, jotka myös käsikirjoittivat elokuvan, sekä pieniä sivurooleja tv-sarjassakin esittäneet Carol Cleveland ja Connie Booth. Monty Pythonin paremmat pilat oli alun perin suunnattu pääasiassa yhdysvaltalaiselle yleisölle, joka ei ollut vielä nähnyt Monty Pythonin lentävää sirkusta. Elokuvan tuotti Playboy-lehden Britannian toimitusjohtaja Victor Lownes ja ohjaajana toimi televisiosarjaakin ohjannut Ian MacNaughton. Elokuva tuotettiin alhaisella 80 000 punnan budjetilla. Se menestyi lopulta paremmin kotimaassaan kuin Yhdysvalloissa.
Elokuvassa nähdään joitain Monty Pythonin lentävän sirkuksen kahden ensimmäisen tuotantokauden tunnetuimpia sketsejä, kuten ”Kuollut papukaija”, ”Maailman hauskin vitsi” ja ”Vuoden yläluokkainen hölmö -kisa”. Mukana on myös TV-sarjasta tuttu ”Lumberjack Song” -laulu. Sketsejä on jonkin verran lyhennetty ja muutettu eikä niissä ole mukana sarjassa käytettyä taustanaurua. Elokuvan englanninkielinen nimi viittaa TV-sarjassa ja itse elokuvassakin toistuvaan vitsiin, jossa John Cleesen esittämä kuuluttaja istuu pöytineen erikoisissa paikoissa ja ilmoittaa sketsin vaihtumisesta katsojille sanoilla ”Ja nyt jotain aivan muuta” (”And Now for Something Completely Different”).
Heidi Maria Paalanen
Heidi Maria Paalanen (o.s. Hotakainen, s. 1980) on suomalainen sanoittaja ja säveltäjä. Hänen teoksiaan ovat muun muassa Jannika B:n esittämät kappaleet ”Seuraavaan elämään” ja ”Onnenpäivä” (säv. & san.) sekä ”Itseni herra” (säv. & san. J. Wirtanen & H. M. Paalanen). Paalanen tekee yhteistyötä useiden säveltäjien ja sanoittajien kanssa. Paalasen tekemiä kappaleita ovat levyttäneet myös muun muassa Robin, Jesse Kaikuranta, Diandra, Antti Tuisku ja Suvi Teräsniska.
Taustaa
Heidi Maria Paalasen työtä ovat tukeneet muun muassa Suomen kulttuurirahaston (SKR) Keski-Pohjanmaan rahasto sekä Pohjanmaan taidetoimikunta.
Jaloängelmä
Jaloängelmä (Thalictrum delavayi) on ängelmien sukuun kuuluva laji. Se kasvaa 90–150 cm korkeaksi, mutta korkeus vaihtelee lajikkeittain. Se kukkii heinäkuulta elokuulle, joskus syyskuulle ja kukan värejä ovat lila, vaaleanpunainen ja valkoinen. Kasvi viihtyy puolivarjoisella kasvupaikalla savipitoisessa, multavassa ja runsasravinteisessa maassa. Sopiva istutusväli on noin 40 cm. Jaloängelmä kestää talvea hyvin. Kasvi on kaksivuotinen. Jaloängelmä on peräisin Kiinasta. Kukinto on terttu ja se on ilmava ja yltää yli metrin korkeuteen. Kukkien heteet ovat pitkät. Lehdet ovat siroja ja niissä on pienet lehdykät. Lehdet ovat myös kerrotusti kolmijakoisia. Kukat tuoksuvat miedosti. Kasvi viihtyy kohtuullisissa kosteusolosuhteissa, se kärsii paitsi pahasta kuivuudesta, myös liiasta märkyydestä. Jaloängelmä pitää tukea.
Women in love – rakastavaisia
Women in love – rakastavaisia (tv-esityksessä Rakastavaisia, alkuperäisnimi Women in Love) on Ken Russellin ohjaama romanttinen draamaelokuva vuodelta 1969. D. H. Lawrencen romaaniin Rakastuneita naisia perustuvan brittielokuvan on käsikirjoittanut ja tuottanut Larry Kramer, ja sen pääosia näyttelevät Glenda Jackson, Jennie Linden, Alan Bates ja Oliver Reed.
Rooleissa
Lähde:
Vastaanotto
Glenda Jackson voitti roolistaan parhaan naispääosan Oscar-palkinnon, minkä lisäksi elokuva tuotti ehdokkuudet parhaasta alkuperäiskäsikirjoituksesta, ohjauksesta ja kuvauksesta. Brittiläisessä Bafta-palkintogaalassa elokuva sai 11 ehdokkuutta muttei voittanut yhdessäkään kategoriassa. Golden Globessa elokuva palkittiin parhaana ei-englanninkielisenä elokuvana, ja lisäksi Russell oli ehdolla ohjauksesta ja Jackson naispääosasta.
Jotkut Lawrence-tutkijat kuten F. R. Leavis pitivät eroottisesti rohkeaa elokuvaa aikoinaan suorastaan häväistyksenä kirjailijan tekstille. Helsingin Sanomien kriitikko suhtautui elokuvaan jo tuoreeltaan suopeasti vuonna 1970, ja sen tv-esityksen alla 1983 Mikael Fränti kuvaili elokuvaa aistilliseksi ja eroottiseksi: ”Rakastavaisia on Russellin paras, hallituin ja sivistynein elokuva, jossa erinomainen näyttelijänelikko – – antaa kaikkensa peliin niin henkisesti kuin fyysisesti, väistelemättä tippaakaan edes rajuja seksikohtauksia.”
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Pudasjärven ufot
Pudasjärven ufoiksi kutsuttiin valoilmiöitä ja lentäviä esineitä, joita monet ihmiset kertoivat nähneensä Pudasjärven alueella ja sen lähistöllä Pohjois-Pohjanmaalla 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa. Havaintoja ilmoitettiin eniten tammikuussa 1971. Suurin havaintojen alueellinen keskittymä oli Särkivaarassa, nykyisessä Syötekylässä, Iso-Syötteen ympäristössä. Pudasjärven ufohavainnot uutisoitiin melko näkyvästi. Kyseessä lienee ollut Suomen historian laajamittaisin ufoaalto. Ajallisesti siihen liittyi myös Kuusamossa nähty Saapungin valopallo.
Ufotutkijoiden ja lehdistön kiinnostus Pudasjärven ufoihin heräsi syyskuussa 1969 tehdystä havainnosta. Sen jälkeen seudulla kävi ufotutkijoita muualta Suomesta ja Ruotsista. Julkisuudessa esiteltiin myös valokuvia, joiden väitettiin esittävän ufoja. Muutamat ihmiset kertoivat kohdanneensa humanoideja. Pudasjärven ufojen herättämään julkiseen keskusteluun otti näkyvästi osaa myös tiedemiehiä, jotka kommentoivat väitettyjä havaintoja ja todisteita skeptisesti. Eräät tahot yrittivät löytää Pudasjärveltä uraania ufohavaintojen innoittamina. Pudasjärven ufoja on jälkikäteen koetettu selittää muun muassa pietsovaloilmiöllä, jossa kallioperän puristus luo sähkökenttiä, jotka synnyttävät valoa.
Yksittäisiä havaintoja
13. marraskuuta 1967 aamuyöllä kaksi samassa autossa matkustanutta sisarusta näki autiolla seudulla tien varrella noin sadan metrin korkeudessa kirkkaasti valaisevan muodoltaan sotilaskypärää muistuttavan esineen, joka lensi auton yli ja alkoi seurata sitä. Sisarukset pysäyttivät auton kahdesti tarkkaillakseen esinettä, mutta pelon valtaamina jatkoivat matkaa yrittäen paeta. Havainto kesti 20 minuuttia.
8. syyskuuta 1969 taksiautoilija matkustajineen tarkkaili sunnuntain ja maanantain välisenä yönä kello 1.25–1.50 toistakymmentä jalkapallon kokoista lentävää kirkasta valoa puolen tunnin ajan. Sää oli puolipilvinen. Valot vaihtelivat väriä, lentosuuntaa ja -nopeutta. Pilvien sisässä nähtiin myös isompi valo, jonka halkaisijaksi arvioitiin 170 metriä. Valopallo nähtiin kymmenistä Hampuksen tanssipaikalta lähteneistä autoista. Eräässä paikassa valo valaisi huoneen häikäisevällä kirkkaudella. Rengasvaarassa valopallo leijui hetken edessä auton edellä ja nousi ajan kuluessa ylemmäs, ja laskeutui Rengasvaaran taakse metsään. Valopallo nähtiin monella paikkakunnalla, Särkivaaralla, Rytingissä, ja Kuusamossakin kello 1.00–2.00.
Tapaus sai paljon huomiota lehdistössä ja oli ensimmäinen uutisoitu Pudasjärven ufo. Sen jälkeen ufotutkijat alkoivat tutkia alueen ufohavaintoja, joita paljastui tehdyn aiemminkin.
Syksyllä 1969 5. lokakuuta kello 1.30, 8. lokakuuta kello 1.00, 14. lokakuuta kello 4.01 ja 15. lokakuuta kello 2.30 nähtiin yksittäisiä valopalloja, jotka olivat kirkkaita ja pyöreitä näkyen etäällä. Havaintoja tehtiin lähinnä Iso-Syötteen lähistöillä.
28. marraskuuta 1969 kello 22.00 nähtiin valopallon lakeutuvan kahdessa tunnissa erään harjun taakse. Pallosta suuntautui valokiila taivaalle. Ilmiö valaisi huoneen kirkaaksi kuin päivällä. Harjun takana olevassa lammessa oli keskellä jäätön kohta. Lähistöillä nähtiin sähkölinjan lähellä neljä puolen metrin mittaista valoa.
13. joulukuuta 1969 illalla autossa matkustanut kolmen hengen seurue näki kaksi kirkasta esinettä. Toinen oli kaukana ja näytti laskeutuvan taivaalta. Toinen, noin puolitoistametrinen kartio, ilmestyi puolen kilometrin päässä tielle auton eteen. Sen alaosasta purkautui liekki kuin rakettimoottorista. Esine lensi tietä pitkin eteenpäin. Auton ajaja hidasti nopeuden muutamaan kymmeneen kilometriin tunnissa, etteivät he olisi joutuneet 50 metriä lähemmäs. Esineen lento jatkui kolmen kilometrin ajan, minkä lopuksi se lensi jyrkästi ylös.
28. tammikuuta 1970 nähtiin Särkivaaran taivaalla iso pallomainen ufo, josta irtosi neljä valopalloa. Iso pallo tuli etelästä ja lähti liikkeelle itään päin häviten mustaan pilveen. Aikaisemmin illalla oli nähty suuri punainen pallo joka nousi ja laski edestakaisin. Koirat reagoivat yön ufoon haukkuen.
5. marraskuuta 1970 useat silminnäkijät havaitsivat eri suunnilta noin jalkapallon kokoisen matalalla lentävän kohteen. Ilmiön takana olleen maastokohdan avulla etäisyydeksi arvioitiin minimissään noin 500 metriä maksimin ollessa 1 km. Kello 16.20–22.30 toiminnassa ollut infrapunafilmillä ladattu kamera havaitsi kohteen laajempana. Kuvakulman ja etäisyysarvioiden perusteella ilmiön kooksi saatiin 150 metriä. Tutkimuksessa objektiivin heijastus selityksenä voitiin sulkea pois.
16. tai 19. tammikuuta 1971 lumen auraaja näki puunlatvojen yläpuolella punaisen esineen, joka leijui alas. Kotona hän kertoi havainnosta veljelleen, joka ryntäsi ulos hirvikiväärin kanssa ja ampui esinettä 400 metrin etäisyydeltä. Valo katosi, mutta ilmestyi hetken kuluttua taivaalle. 1997 tapauksesta tuli esiin tietoa, joka viittasi niin sanottuun kontaktiin humanoidien kanssa.
29. tammikuuta 1971 kaksi perheenjäsentä näki tunturin yllä Kuun suuruisen valopallon, josta erkani neljä pienempää palloa. Suuri pallo sitten nousi pilven taakse ja pienemmät laskeutuivat kummun taakse.
Ufokuvat
thumb|200px|14.3.1971 infrapunafilmille liikkuvasta ilmiöstä aikavalotuksella saatu kuva. Selvemmissä kohdissa ilmiö on pysähtynyt.
Insinööri Ahti Karivieri ja autoilija Atte Särkelä suunnittelivat ja toteuttivat pienimuotoisen valokuvausprojektin. Tuloksena oli noin 400 otosta väridioja, mustavalkokuvia ja infrapunakuvia. Parhaat ja tutkimuksellisesti arvokkaimmat kuvat saatiin infrapunafilmille.
Kongon demokraattinen tasavalta olympialaisissa
Kongon demokraattinen tasavalta osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa vuonna 1968 Méxicon kesäolympialaisissa. Seuraavan kerran maa nähtiin olympialaisissa vuonna 1984 Los Angelesissa. Tuosta alkaen maa on ollut kesäolympialaisissa mukana joka kerta. Maa ei ole saavuttanut mitaleita eikä pistesijoja, eli sijoituksia kahdeksan parhaan joukkoon.
Talviolympialaisiin Kongon demokraattinen tasavalta ei ole osallistunut.
Hans Hedtoft
Hans Hedtoft (21. huhtikuuta 1903 – 29. tammikuuta 1955) oli tanskalainen poliitikko, Tanskan sosiaalidemokraattisen puolueen puoluejohtaja 1939–1941, 1945–1955 ja pääministeri vuosina 1947–1950 ja 1953–1955. Hän organisoi merkittävästi vasta­rinta­liikettä, ja hän teki pääministerinä aloitteen Tanskan liittymisestä Natoon.
Hedtoft oli ammatiltaan litografi. Hän liittyi nuorena sosiaalidemokraattiseen puolueeseen ja toimi sen eduskuntaryhmän sihteerinä vuodesta 1929 vuoteen 1935, jolloin hänet valittiin puoluesihteeriksi. Hedtoft tuli ensimmäisen kerran sosiaalidemokraattisen puolueen puoluejohtajaksi Thorvald Staunining tilalle vuonna 1939. Natsit pakottivat hänen eroamaan asemastaan vuonna 1941, koska hän oli liian kriittinen Saksan miehitystä kohtaan Tanskassa.
Toisen maailmansodan jälkeen Hedtotf palasi puolueen puheenjohtajaksi 1945. Hän toimi Tanskan työ- ja sosiaaliministerinä vuonna 1945 ja hänet valittiin maan pääministeriksi vuonna 1947. Hänen ensimmäinen toimensa oli progressiivisen verotuksen toteuttaminen. Pohjoismaiden puolustusliiton perustamisen epäonnistuttua hän teki pääministerinä aloitteen Tanskan liittymisestä Natoon vuonna 1949.
Lokakuussa 1950 hänen hallituksensa oli hävinnyt äänestyksessä voin hinnan nostamisesta, ja tämä häviö oli signaali hänen puolueensa tappiosta seuraavissa vaaleissa, joissa Erik Eriksenin Liberaalipuolueesta tuli yhdessä konservatiivipuolueen muodostettu hallitus 30. lokakuuta 1950.
Hans Hedtoft tuli ainoastaan sosiaalidemokraateista koostuvan hallituksen pääministeriksi 30. syyskuuta 1953. Hans Hedtoft kuoli sydänkohtaukseen Pohjoismaiden neuvoston kokouksen aikana Tukholmassa 29. tammikuuta 1955. Hänen seuraajansa pääministerinä oli ystävänsä H. C. Hansen.
Andrew Fletcher
Andrew John Leonard "Fletch" Fletcher (8. heinäkuuta 1961 Basildon, Englanti – 26. toukokuuta 2022 ) oli yksi Depeche Moden kolmesta alkuperäisjäsenestä. Fletcher oli alun perin basisti, mutta siirtyi pian muun yhtyeen mukana syntetisaattoreihin.