cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yhdysvaltain sotahistoria
Ennen ensimmäistä maailmansotaa
thumb|250px|Kuvakollaasi Yhdysvaltain sisällissodasta
Kylmä sota
Kylmän sodan osana Yhdysvallat ja Neuvostoliitto päätyivät usein tukemaan taistelevia osapuolia niin voimallisesti, että toisinaan sanottiin niiden sotivan keskenään jonkun muun valtion alueella (niin sanottu proxy-sota).
Ainoa supervalta
thumb|right|Yhdysvaltain sotilassuhteet 2007. Tummansinisellä [[Pohjois-Atlantin liitto|Natonjäsenmaat, vaaleansinisellä Naton ulkopuoliset liittolaiset ja Taiwan, turkoosilla Naton kanssa ”Partnership for Peace” -sopimuksen (rauhankumppanuuden) solmineet valtiot]]
Henrik Vuornos
Henrik Vuornos (s. 27. kesäkuuta 1993) on espoolainen poliitikko. Hän on ollut Espoon kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 2012 alkaen ja vuonna 2021 hänet valittiin Espoon kaupunginhallituksen puheenjohtajaksi. Vuosina 2017-2021 hän toimi Espoon Kokoomuksen valtuustoryhmän puheenjohtajana. Vuornos on toiminut Espoon kaupunginhallituksessa, Uudenmaan maakuntavaltuustossa sekä Espoon modernin taiteen museo EMMA:n hallituksessa. Hän oli ehdolla vuoden 2023 eduskuntavaaleissa Uudenmaan vaalipiirissä ja sai reilut 4000 ääntä eikä tullut valituksi.
Hän toimi Kokoomusnuorten puheenjohtajana tammikuusta 2018 kesäkuuhun 2019. Aiemmin Vuornos on toiminut kokoomuksen puoluejohdon erityisavustajana, ministerien Sanni Grahn-Laasosen ja Kai Mykkäsen erityisavustajana sekä työskennellyt kokoomuksen eduskuntaryhmän kansliassa.
Vaalimenestys
Vuornos oli Kokoomuksen ehdokas vuoden 2012 kunnallisvaaleissa Espoossa. Hän sai 466 ääntä ja tuli 19-vuotiaana valituksi Espoon kaupunginvaltuustoon.
Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Vuornos sai 1482 ääntä, eikä tullut valituksi.
Vuoden 2017 kunnallisvaaleissa Vuornos sai 1165 ääntä ja tuli valituksi.
Vuornos oli kokoomuksen ehdokas myös vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Uudenmaan vaalipiirissä. Hän sai 2860 ääntä, ja jäi kolmanneksi varakansanedustajaksi.
Vuornos sai vuoden 2021 kuntavaaleissa 1971 ääntä ja tuli valituksi kolmannelle kaudelle Espoon kaupunginvaltuustoon.
Vuoden 2022 aluevaaleissa Vuornos sai 2047 ääntä ja tuli valituksi Länsi-Uudenmaan ensimmäiseen aluevaltuustoon.
Poliittiset näkemykset
Vuornos on markkina- ja arvoliberaali. Hän kannattaa vastuullista taloudenpitoa, kunnianhimoista kaupunkipolitiikkaa, kansainvälisyyttä ja ympäristöarvoja.
Vuornos kertoo tärkeimmiksi arvoikseen vapauden, kannustavuuden, sivistyksen, suvaitsevaisuuden ja mahdollisuuksien tasa-arvon.
Yksityiselämä
Hänen sotilasarvonsa on aliluutnantti. Varusmiespalveluksen Vuornos suoritti Uudenmaan prikaatissa Dragsvikissa.
Vuornos harrastaa suunnistusta, golfia, lukemista ja partiota.
Hugo Montenegro
thumb|right|Frank Rodowicz ja Hugo Montenegro (oikealla) Hugo Montenegro (s. 2. syyskuuta 1925, k. 6. helmikuuta 1981) oli New Yorkissa syntynyt säveltäjä, sovittaja ja orkesterinjohtaja, joka parhaiten muistetaan hänen elokuvamusiikkisävellyksistään 60-luvulla ja erityisesti hänen versioistaan Ennio Morriconen sävellyksistä Sergio Leonen spagettiwesterneihin.
Montenegro aloitti musiikkiuransa Yhdysvaltain laivastossa, jossa hän muun muassa sovitti musiikkia erilaisille kokoonpanoille. Laivaston jälkeen hän opiskeli Manhattan Collegessa, jonka jälkeen hän toimi New Yorkissa Columbia Records –levy-yhtiössä henkilöstöpäällikkönä André Kostelanetzin alaisuudessa. Tämä johti lopulta hänet toimimaan orkesterinjohtajana ja sovittajana monille levy-yhtiön artisteille, nimekkäimpänä Harry Belafonte.
The Good, the Bad and the Ugly
Vuonna 1967 Montenegro levytti version Ennio Morriconen sävellyksestä samannimiseen elokuvaan The Good, the Bad and the Ugly (Hyvät, pahat ja rumat). Singlelevy oli suuri hitti, joka nousi sijalle 1 Britanniassa ja sijalle 2 Yhdysvalloissa. Yhteensä kansainvälisesti sitä myytiin yli miljoona kappaletta. Sovituksen erikoisuuksia ovat siinä käytetyt soolosoittimet eli okariina ja piccolotrumpetti.
Hugo Montenegron versiot em. elokuvien kappaleista mielletään yleensä elokuvien soundtrackeiksi. Elokuvien ”oikeakin” soundtrack-levy ilmestyi muun muassa Italian ensi-illan jälkeen v. 1966, mutta ne eivät ole olleet Hugo Montenegron versioihin verrattavia kaupallisia tai taiteellisia menestyksiä. Myöhemmin samana vuonna Montenegro julkaisi singlen perustuen Ted Postin ohjaaman lännenelokuvan Hang ’Em High tunnusteemaan. Single ja samanniminen albumi eivät olleet edellisten levyjen kaltaisia hittejä.
Elokuvamusiikin säveltämisen ohella HM:n levytystuotanto jatkui monipuolistuen musikaalikappaleista elektroniseen musiikiin. Hugo Montenegro sävelsi ja levytti kuolemaansa asti v. 1981. Hän kuoli keuhkolaajentumaan, jota hän sairasti useita vuosia.
Jadranka Kosor
Jadranka Kosor (s. 1. heinäkuuta 1953 Pakrac) on kroatialainen poliitikko ja journalisti. Hän toimi Kroatian pääministerinä 2009–2011. Kosorista tuli heinäkuussa 2009 Kroatian ensimmäinen naispääministeri, kun hänet nimitettiin eronneen Ivo Sanaderin tilalle.
Kosor on istunut Kroatian parlamentissa vuodesta 1995 ja toiminut sen varapuheenjohtajana vuosina 1995–1997 sekä jälleen vuodesta 2002.
Kosor oli Kroatian demokraattisen unionin presidenttiehdokas vuoden 2005 vaaleissa. Hän sai 20,31 % äänistä häviten Stjepan Mesićille (s. 1934). Voittaessaan hänestä olisi tullut Kroatian ensimmäinen naispresidentti.
Kosor nousi pääministeriksi edeltäjänsä Ivo Sanaderin erottua. Hänet valittiin myös HDZ-puolueen johtoon.
Zmago Jelinčič Plemeniti
thumb|right|Zmago Jelinčič Zmago Jelinčič Plemeniti (s. 7. tammikuuta 1948 Maribor) on slovenialainen poliitikko. Hän toimii nationalistisen Slovenian kansallispuolueen nykyisenä puheenjohtajana.
Jelinčič oli ehdolla Slovenian presidentinvaaleissa 2002 ja sai kolmanneksi eniten ääniä (8,5 %).
Jaakko Borg
thumb|Jaakko Borg (neljäs vasemmalta) [[Georg Otsin nimikirjoituksien jakotilaisuudessa vuonna 1958.]] Jaakko Grels Borg (20. syyskuuta 1927 Helsinki – 15. lokakuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen muusikko, säveltäjä ja levytuottaja. Borg toimi 1950-luvun alusta alkaen Musiikki-Fazerilla studiopäällikkönä, vastaten useiden levytysten sovituksista. Hän myös ideoi MTV3:n Syksyn sävel -ohjelman vuonna 1968. Tunnettuja Borgin sävellyksiä ovat muun muassa ”Uudelleen jos luokses tulla voisin”, ”Kevätunta” ja ”Kuulen sydämen ääntä”. Borg teki paljon sovituksia venäläisistä kansanlauluista.
1970-luvulta lähtien Borg alkoi keskittyä enemmän taidemusiikkiin, ja tuotti muun muassa ensimmäiset kokonaiset suomalaiset oopperaäänitteet. Hän toimi tuolloin Finlandia Records -yhtiön taiteellisena johtajana ja jatkoi tehtävässä 1980-luvun lopulle. Finlandia Recordsin tuotantopäällikkönä Jaakko Borgin jälkeen jatkoi Jari Tiessalo, joulukuusta 1990 aina kevääseen 2004 asti, jolloin Warner Musicin levypuolen ulkomaisten omistajamuutosten jälkeen levymerkin aktiivinen ja säännöllinen julkaisutoiminta lopetettiin.
Borgille myönnettiin valtion säveltaidepalkinto vuonna 1985, Suomen Leijonan ritarimerkki vuonna 1987, Sibelius-mitali vuonna 1988 ja levytuottajien kunniapalkinto Kultainen Emma vuonna 1997.
Jaakko Borgin veljiä olivat oopperalaulaja Kim Borg ja arkkitehti Olli Borg.
Donna Reed
Donna Reed (oik. Donna Belle Mullenger, 27. tammikuuta 1921 Denison, Iowa, Yhdysvallat – 14. tammikuuta 1986 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, jonka aktiivisin uran vaihe oli 1940–1960-luvuilla. Hänen tunnetuimpia elokuviansa ovat Ihmeellinen on elämä ja Täältä ikuisuuteen, josta hän voitti parhaan naissivuosan Oscarin. Tilannekomediasarjassa The Donna Reed Show hän näytteli vuodet 1958–1966. Siitä Reed palkittiin Golden Globella. Sarjan jälkeen Reed näytteli enää harvakseltaan.
Ura
Donna Mullenger synty Iowan Denisonissa 1921. Hän ei suunnittelut elokuvauraa ja opiskeli pikakirjoitusta ja toimistotehokkuutta Los Angeles City Collegessa. Mullenger valittiin kampuksen kuningattareksi, ja hänestä otetut sanomalehtivalokuvat herättivät elokuva-alan kykyjenetsijöiden kiinnostuksen.
Reed teki elokuvadebyyttinsä b-elokuvassa The Get-Away (1941). Siinä hänen nimensä oli Donna Adams, ja MGM vaihtoi hänen nimensä kahden ensimmäisen elokuvan jälkeen Donna Reediksi. Hänen seuraavia elokuviansa olivat muun muassa neljäs Pettävä varjo -elokuva Pettävä varjo kummittelee (1941) sekä Calling Dr. Gillespie (1942), The Human Comedy (1943), See Here, Private Hargrove (1944) ja Dorian Grayn muotokuva (1945).
thumb|left|Donna Reed, [[James Stewart ja Karolyn Grimes elokuvassa Ihmeellinen on elämä.]] Reedin roolisuoritus suloisena Marynä jouluklassikossa Ihmeellinen on elämä (1946) toi hänelle pitkäaikaista huomiota. Hänet valittiin sen jälkeen moniin samantapaisiin rooleihin, joita hän näytteli muun muassa elokuvissa Vihreän delfiinin maa (1947), Saturday’s Hero (1951) ja Tie voittoon (1953). Reed sai tehtyä irtioton klassikossa Täältä ikuisuuteen (1953), missä hän näytteli itsepäistä prostitoitua. Roolisuoritus toi Reedille parhaan naissivuosan Oscarin.
Oscar ei kuitenkaan vaikuttanut Reedin tähtikuvaan, ja hänen seuraavat roolinsa eivät olleet erityisen haastavia. Reedin elokuvia olivat muun muassa komediapari Martin ja Lewisin Villikkopojat pulassa (1953), Gun Fury (1953), Tie kohti länttä (1955), jossa hän näytteli Sacagaweaa, Rytmin kuningas – Benny Goodman (1956) ja Kuudes mies (1956).
Reedillä oli vuosina 1958–1966 oma tilannekomediasarja The Donna Reed Show, josta hän voitti Golden Globen ja oli neljästi ehdolla Emmy-palkintoon. The Donna Reed Show’n jälkeen Reed näytteli enää satunnaisesti. Hänellä oli vuonna 1978 rooli NBC:n neljä tuntia kestäneessä televisioelokuvassa The Best Place to Be ja seuraavana vuonna kaksituntisessa Lemmenlaiva -jaksossa. Vuonna 1984 Reed palkattiin sydänleikkauksessa olleen Barbara Bel Geddesin tilalle Miss Ellien rooliin televisiosarjaan Dallas. Hän näytteli sarjassa vain yhdellä kaudella, vaikka hänelle tehtiin alkujaan kolmivuotinen sopimus. Reed sai potkut, kun Bel Geddes palkattiin takaisin. Reed haastoi sarjan tuottajat oikeuteen ja voitti vähän ennen kuolemaansa.
Yksityiselämä
thumb|Donna Reed ja Tony Owen lapsineen 1959. Donna Reed oli kolme kertaa naimisissa. Hänen ensimmäinen liitto William Tuttlen kanssa kesti vain 1943–1944. Reed ja Anthony Owen menivät naimisiin vuonna 1945. He saivat neljä lasta, mutta heidänkin liitto päättyi eroon. Reedin kolmas mies oli eläköitynyt eversti Grover Asmus, jonka kanssa Reed oli yhdessä kuolemaansa asti.
Reed joutui 10. joulukuuta 1985 sairaalaan verta vuotavien haavaumien takia. Hänellä diagnosoitiin pahanlaatuinen haimasyöpä, ja hänet vapautettiin sairaalasta suhteellisen hyvässä kunnossa jouluksi kotiin. Reed kuoli kotonaan Beverly Hillsissä 14. tammikuuta 1986.
Donna Reedin nimeä kantava järjestö The Donna Reed Foundation for the Performing Arts on perustettu hänen kotikaupunkiinsa Denisoniin hänen kuolemansa jälkeen. Ei-kaupallinen järjestö tukee nuoria näyttelijöitä uran alkuun.
Ravintoraisio
Ravintoraisio Oy on Raisio Yhtymän päätoimiala. Sen pääliiketoiminta-alueet liittyvät mylly-, rehu-, viljatärkkelys- ja mallasteollisuuteen.
Ravintoraisio myi 2007 perunaliiketoimintansa Profood Oy:lle.
Lossi
thumb|250px|Lossi Turun saaristossa. thumb|250px|Talviteloille nostettu [[Pikkaralan lossi Oulujoella.]] thumb|250px|Lipnon ylittävä lossi (2004). thumb|250px|[[Varjakansaari|Varjakan kapulalossi Oulunsalossa.]]
Lossi on matkustajaliikenteeseen asetettu pienehkö lautta, jolla on tietty kiinteä kahden päätepisteen välinen reitti. Yleisimmin lossit kulkevat joen, järven tai salmen yli. Lossin päätehtävä on kuljettaa henkilöitä sekä yleensä myös ajoneuvoja vesialueen poikki. Suomen kielen sana lossi pohjautuu saksan sanaan Floss, lautta. Lautta ja lossi eroavat määritelmänsä mukaan vain ohjausvaijerin osalta. Lossi liikennöi pääasiassa vaijeriin kiinnitettynä ja lautta on vapaasti liikkuva ja ohjattava vesialus. Vaijeri on päistään kiinni lossin kiinnittymislaitureissa eli kaltureissa. Lossin miehistönä on yleensä vain yksi henkilö, lossinkuljettaja. Koska lossi kulkee vaijeriin kiinnitettynä laiturista laituriin, lossinkuljettajalta ei Suomessa vaadita merenkulun kansipäällystön pätevyyskirjaa. Esimerkiksi Ruotsissa alin kansipäällystötutkinto kuitenkin vaaditaan, ja siellä myös lossinkuljettajan virallinen ammattinimike on befälhavare eli päällikkö. Suomen eri alueilla ja murteissa lossinkuljettajasta on aiemmin käytetty myös muita nimityksiä kuten lautturi tai roomari.
Lossin ohjausvaijeri voidaan irrottaa lossista esimerkiksi jäiden tai muiden syiden vuoksi, jolloin lossi kulkee vapaasti ohjattavana aluksena. Osa losseista, kuten Bergön ja Arvinsalmen lossit, ajavat niin sanottua virtuaalivaijeria pitkin. Virtuaalinen ohjausjärjestelmä näyttää lossin sijainnin lauttaväylän keskilinjaan nähden ja avustaa visuaalisesti ja äänisignaalein kuljettajaa pitämään lossin lauttaväylällä. Tämän ratkaisun odotetaan myös yleistyvän, sillä lossien kokonaispainon noustessa fyysisen vaijerin merkitys ohjaamista auttavana tekijänä on pienentynyt ja vaijeri toimii nykyisin lähinnä lossinkuljettajan visuaalisena apuvälineenä.
Losseja on pyritty vähentämään Suomessa sekä yleisesti ottaen myös koko Euroopassa. Tätä perustellaan käyttökustannusten lisäksi esimerkiksi matkailun tarpeilla ja liikenneturvallisuudella. Työvoimakustannuksia aiheuttavien lauttojen korvaaminen silloilla on vanha ilmiö. Siitä on Suomesta tietoja jo ainakin 1700-luvulta. Tiehallinto pyrkii vähitellen korvaamaan silloilla kaikki sellaiset lossilinjat, joihin saadaan rahoitus, ja jotka sijaitsevat sellaisissa paikoissa, mihin sillan rakentaminen on mahdollista tai liikenteen sujumisen kannalta hyödyllisempää kuin lossiliikenne.
Lossien historiaa ja kehitystä
Losseille asetetut vaatimukset ovat sidoksissa ajankohtaan ja tarvittavaan kapasiteettiin. Matkustajia, ratsuhevosia ja tavaraa kuljetettiin vesistöjen yli aluksi hirsilautoilla, joita sauvottiin tai soudettiin. Lossien historia ulottuu aikaan ennen kirjoitettua historiaa.
Avon-joella Englannissa on toiminut Hamptonin lautta 1200-luvulta lähtien, aluksi läheisen luostarin munkkien ylläpitämänä.
Lossien historiaa Suomessa
Suomesta on tietoja lautoista 1500-luvun alusta alkaen. Lauttojen ylläpito kuului ylitettävän vesistön lähikylille, jotka puolestaan hankkivat lauttureita hoitamaan tehtävää. Vanhoista lauttapaikoista muistuttavat esimerkiksi paikannimet Lautkankare (Sauvossa), Lautanala (Vehmaalla) ja Lauttakylä (Huittisissa).
Lauttoja seuraava kehitysvaihe oli ns. lossivene, jopa kymmenen metriä pitkä ja 3–4 metriä leveä tasapohjainen soutuvene. Lossiveneet kuormattiin niiden pitkän sivun kautta. Veneen hankkimiseen tärkeälle ylityspaikalle saatettiin tarvita koko pitäjän yhteistä panostusta, mistä nimitys pitäjänvenekin kertoo. Asikkalan pitäjä sai 1639 määräyksen hankkia pitäjänveneen Pulkkilansalmeen. Sulkavalta 1990 löydetyn otaksutun pitäjänveneen mitat olivat jäännöksistä arvioituina 2,3 x 12,5 metriä.
Seuraavana vaiheena alkoivat kehittyä lieriöponttonilossit, joiden kantavana rakenteena olevat 13 metriä pitkät ja halkaisijaltaan metriset teräsponttonit valmistettiin teollisesti ja kuljetettiin käyttöpaikoille. Ponttonilossit kantoivat 6–12 tonnia. Ne vaativat aiempiin lossityyppeihin verrattuna korkeammat penkereet ja enemmän syvyyttä rantaan. Erityisesti kantavampien lossien hallinta oli kuitenkin käsivoimin hankalaa ja niitä alettiin moottoroida.
Esimerkiksi Kirjalansalmen lossi Turun ja Paraisten välillä uusittiin rakenteineen merenkulkuviranomaisten vaatimuksesta vuoteen 1931 mennessä. Uusi lossi oli raudasta valmistettu ponttonilossi, jonka kantavuus oli 10 tonnia. Moottori oli turkulaisen Motorfabriken Androsin valmistama, teholtaan 5–7 hevosvoiman Andros-venemoottori. Lossi oli jälleen vaihdettava isompaan vuonna 1932.
Tiehallinto on koko olemassaolonsa ajan pyrkinyt korvaamaan lossiyhteydet silloilla, mihin tärkeimpinä syinä ovat olleet lossipaikkojen aiheuttamat liikenteen pullonkaulat. Kehitys on kuitenkin ollut melko hidasta, koska siltojen rakentaminen on ollut usein vaikeaa ja kallista. Vuonna 1957 Suomen yleisillä teillä oli 138 lossia, mistä niiden määrä väheni vuoteen 1967 mennessä vain kahdellatoista. Lossipaikkojen korvaaminen silloilla on luonnollisesti tapahtunut ensisijaisesti päätieverkossa ja muilla vilkkailla tieosuuksilla. Suomen viimeinen valtatielossi korvattiin sillalla valtatie 4:llä Viitasaaren Hännilänsalmella Keski-Suomessa vuonna 1961. Vuonna 1981 yleisillä teillä oli 93 lossipaikkaa ja neljännesvuosisata myöhemmin, vuonna 2007, niitä oli 42. 1980-luvun alussa asetettu tavoite, viiden lossipaikan korvaaminen sillalla vuosittain, ei siten ole toteutunut.
Lossit Suomessa
Vuonna 2009 Suomessa oli 40 lossia, eniten Saimaalla ja Turun saaristossa. Lossien määrä on vähentynyt tasaiseen tahtiin. Suurin osa lyhyiden reittien losseista on valmistunut 1970-luvulla, vanhimmat 1960-luvulla ja uusimmat vuonna 1995. Pidemmille reiteille (kuten Parainen–Nauvo) on 2020-luvulla tuotu pääosin sähkökäyttöisiä 50 % suuremman kuljetuskapasiteetin omaavia hybridilauttoja, joista uusin Altera valmistui 2022. Vuodesta 2023 eteenpäin Paraisten ja Nauvon väli liikennöidään täysin sähkölautoilla ja vanhemmat diesel-lossit ovat lähinnä varakalustona. Uusi peruslossi maksaa noin 7 miljoonaa euroa ja vuotuiset käyttökustannukset ovat 500 000 euroa. Seuraavassa taulukossa yksityisteiden lossit on merkitty kursiivilla.
Trento
Trento on Trentino-Etelä-Tirolin autonomisen alueen pääkaupunki Italiassa Trenton maakunnassa Adigejoen rannalla.
Trentossa asui noin 117 300 ihmistä vuonna 2015. Kaupunki on tunnettu siellä vuosina 1545–1563 järjestetystä katolisen kirkon Trenton kirkolliskokouksesta.
Antwerpenin provinssi
Antwerpenin provinssi on Flanderin alueen pohjoisin provinssi Belgiassa. Se rajoittuu Alankomaihin sekä Limburgin, Flanderin Brabantin ja Itä-Flanderin provinsseihin. Provinssin pääkaupunki on Antwerpen. Antwerpenin provinssissa on arviolta 1 824 136 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 2 867,4 neliökilometriä. Se on Belgian provinsseista väkirikkain.
Joni Nyman
Joni Kalevi Nyman (s. 5. syyskuuta 1962 Pori) on suomalainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti. Vuosina 1988–1998 Nyman otteli ammattilaisena ja teki paluun kehään huhtikuussa 2005.
Antwerpenin provinssi
Aluejako
Provinssi jakaantuu kolmeen arrondissementtiin, jotka taas sisältävät 70 kuntaa:
Joni Nyman
Seuratasolla amatöörinä Nyman edusti Porin NMKY:ta, ennen ammattilaiseksi siirtymistään myös Tapanilan Erää.
Linna Rugby Club
Linna Rugby Club (LRC) on vuonna 2011 perustettu hämeenlinnalainen rugby-seura, jolla on edustus sekä miesten että naisten sarjassa.
Miesten joukkue pelasi kausilla 2015-2017 miesten korkeimmalla sarjatasolla ja naisten joukkue, joka perustettiin vuonna 2014, pelaa naisten 1-divisioonassa. Kauden 2018 alkaessa miesten joukkue joutui luopumaan SM-paikasta pelaajapulan vuoksi.
Seuran historia
Seuran virallinen perustamispäivä on 11.11.2011. Seuraa olivat perustamassa tunnettu suomalainen urheiluvalokuvaaja Juha Tamminen, alun perin Samoalta kotoisin oleva, Helsinki Rugby Clubissa kannuksensa ansainnut Avea Avea Avea, Tuomas Mehtiö (myös entinen HRC:n pelaaja), brasilialainen Luca Enrico Boff, Jere Hyvönen sekä Olli Aaltonen.
Värintoistoindeksi
Värintoistoindeksi (lyhenne CRI, englanniksi colour rendering index) eli Ra-indeksi on suure, jolla mitataan valonlähteen kykyä toistaa värejä verrattuna vertailuvalonlähteeseen.
Värilämpötilaltaan alle 5 000 kelvinin valonlähteitä verrataan Planckin säteilijään, mustaan kappaleeseen, kun taas yli 5 000 kelvinin valonlähteitä verrataan standardoituun luonnonvaloloisteputkeen (D65). Päivänvalon värintoistoindeksi on 89, kun vertailuvalonlähde on Planckin säteilijä. Hehkulampun värintoistoindeksi on samoin 89 verrattuna päivänvaloon. Tämä on yksi syy, minkä vuoksi on alettu kehitellä uusia värintoistoindeksin mittausmenetelmiä.
Värintoistoindeksi ilmoitetaan lukuna asteikolla nollasta sataan, missä 0 tarkoittaa täysin monokromaattista valoa, jossa värit eivät toistu lainkaan, ja 100 täysin jatkuvaspektristä valoa eli täydellistä värintoistoa. Värintoistoindeksi ei ilmoita valon väriä, vaan sen ilmoittaa värilämpötila.
Värintoistoindeksi määritetään vertaamalla kahdeksan eri värin toistumista referenssivalossa ja tarkasteltavassa valossa. Kunkin värin kohdalla mitataan ero sijoittumisessa väriavaruuteen. Värintoistoindeksi on siis objektiivinen, ei subjektiivinen suure. Poikkeamista lasketaan neliöllinen keskiarvo. Vain yhden värin suuri poikkeama ei laske värintoistoindeksiä paljoa, ongelmaksi muodostuu epätasaisen spektrin omaavat valonlähteet mm. valkoinen ledi.
Valo, jonka värintoistoindeksi on yli 80, koetaan yleensä varsin luonnolliseksi. Indeksiltään alle 70:n jäävä valo taas koetaan luonnottomaksi tai värittyneeksi, tai jotkin tietyt kohteet näyttävät valossa omituisilta. Valo- tai videokuvauksessa käytettävän valonlähteen värintoistoindeksin on yleensä syytä olla vähintään 90. Yleisistä valonlähteistä hehkulampuilla, jotka ovat likimäärin mustia kappaleita, on värintoistoindeksi 100, samoin kuin auringonvalolla. Teollisuus- ja liikennevalaisimien värintoistoindeksit ovat usein 20–60 (matalapainenatriumlampulla 0). Tavallisten loisteputkien värintoistoindeksit ovat jopa 80–85.
Värintoistoindeksin ei nykyään katsota tyydyttävästi mittaavan uusien valonlähteiden, kuten parannettujen loisteputkien ja muiden purkauslamppujen sekä valkoisten ledien subjektiivisia ominaisuuksia, joten kansainvälinen valaistuskomissio CIE valmistelee parhaillaan uutta, tarkempaa menetelmää.
Alex Rider & Luurankosaari
Alex Rider & Luurankosaari on brittiläisen, kotimaassaan palkitun, Anthony Horowitzin kirjoittama nuortenkirja. Kirja on Alex Rider -sarjan kolmas osa. Edeltävät osat ovat Stormbreaker ja Kovisten koulu.
Alex Rider & Luurankosaari voitti vuonna 2003 Red House Children's Award -palkinnon.
Juoni
Kun Alex sekaantuu heti kesäloman alkajaisiksi Wimbledonin tenniskilpailujen aikana vaarallisiin hankkeisiin, M16 katsoo viisaammaksi lähettää hänet Yhdysvaltoihin töihin. Englantilainen koulupoika saa työtovereikseen kaksi ylimielistä CIA:n agenttia, joiden vanavedessä hän rantautuu Kuubaan, pahamaineiselle Cayo Esqueletolle, Luurankosaarelle. Siellä häntä odottaa kenraali Alexei Sarov, kylmäverinen venäläinen fanaatikko, joka on päättänyt panna maailmanhistorian uusiksi. Alex kohtaa agenttiuransa vaarallisimman vastustajan, joka hänen on lyötävä yksin, aseinaan vain kourallinen viattomia pikku keksintöjä. Vai ovatko ne sittenkään niin viattomia?
Ludham
thumb|Näkymä Yarmouth Roadilta.. Ludham on kylä Englannin itäosassa, Norfolkin kreivikunnassa. Vuonna 2001 kylässä oli 1 300 asukasta. Kylässä on Pyhälle Katariinalle omistettu kirkko 1400-luvulta. Kylän ulkopuolella on luostari, jonka perusti erakko Suneman 800-luvulla.
Toisen maailmansodan aikana kylässä toimi sotilaslentokenttä.
Vuonna 1950 kylän lähellä tehtiin suunniteltua vedenottamoa varten koekairaus paksun savikerroksen läpi. Savikerrostumista löytyi muinaisia siitepölyjä, jotka voitiin yhdistää eri aikakausien kasvillisuuteen. Royal Society rahoitti toisen, 41 metriä syvän rei'än kairaamisen. Siitä löytyi siitepölyn lisäksi simpukankuoria. Kairauksesta analysoitiin kerroksia, joita ei ole löydetty mistään muualta, ja niitä vastaavat ajanjaksot nimettiin Norfolkin kylien ja jokien mukaan. Ne ovat auttaneet Englannin kvartäärikauden tutkimuksessa.
Itänummi
Kråkholman demografia ja maantiede
Kråkholma rajautuu maantieteellisesti laajan tulkinnan mukaan Pohjanlahdentien, Ristikaritien, Pohjantien ja Iidmanninkadun sisäpuolelle. Vielä laajempi näkemys venyttää Kråkholman etelärajan jopa Kolpintielle asti, sulkien silloin sisälleen myös Malmin Sairaalan. Kaupunginosan pääväylä on koko alueen halkova Syvälahdenkatu, joka vie Kråkholman eteläosista alueen pohjoisrajoille saakka. Selkein rajaus asuinalueelle tulee museovirastolta, joka rajaa alueen noin yhdentoista korttelin suuruiseksi. Siihen sisältyy silloin Ristikarintien, Kråkholmantien ja Mäntykankaan tien loppupätkät sekä Hiekkatie kokonaisuudessaan. Talouksia tähän museoviraston Kråkholmaan mahtuu noin neljäkymmentä.
Genyornis
Genyornis newtoni on sukupuuttoon kuollut Dromornithidae-heimoon kuuluva suurikokoinen sorsalintu, joka eli Australiassa.
Itänummi
Kråkholman demografia ja maantiede
Historiallista Kråkholman asuinaluetta suunnitellessa haluttiin hyödyntää 1700-luvulta peräisin olevaa maankäyttöä. Tästä hyvä esimerkki on Mäntykankaankadun ja Hiekkatien kohtauspaikka. Alue oli aikoinaan Schaumanin sellutehtaan insinööreille ja virkamiehille suunniteltu korkeatasoinen asuinalue ja rakennettiin suurilta osin 1960-luvulla. Arkkitehti Egil Nordin suunnitteli rakennukset kortteleihin 28–38 sekä asemakaavamuutoksen kortteleihin 7 ja 15. Alueella oli mäntypuusto sekä tiluksia ympäröivät 1700-luvulta peräisin olevat kivimuurit. Katuverkoston muotoilu sai vaikutteita Kreikasta.
Genyornis
Genyorniksen elinympäristöä olivat mahdollisesti avoimet metsät ja savannitasangot, joilla se saattoi elää rinnakkain emun kanssa. Sen uskotaan munineen hiekkadyyneihin. Fossiilien järjestäytymisen perusteella Genyornis eli mahdollisesti parvina emun tapaan. Kuten kaikki Dromornithidae-heimon jäsenet, Genyornis oli lentotaidoton. Se oli heimon viimeinen laji, ja eli rinnakkain ensimmäisten aboriginaalien kanssa kuivilla ruohotasangoilla vielä noin 30 000 vuotta sitten. Laji kuitenkin katosi melko pian sen jälkeen, kun nykyihminen oli levinnyt mantereelle.
Itänummi
Kråkholman demografia ja maantiede
Palvelut Kråkholman alueella ovat vähenneet lähes olemattomiin. Ahlströminkadulta löytyy vielä yksi ruokakauppa, K-market. Kråkholman ja Lontoon kaupunginosan jakavan Pohjanlahdentien varrelta löytyy rauta- ja rakennusalan liikkeitä.
Genyornis
Vaikka useat Genyorniksen sukulaiset olivat luultavasti saalistajia, tämän leukojen ja kynsien piirteet viittaavat siihen, että se saattoi olla kasvinsyöjä. Lisäksi luurankojen yhteydestä on löydetty gastroliittejä. Genyornis saattoi käyttää erittäin suurta nokkaansa pähkinöiden ja siementen rikkomiseen. Lintu oli noin 2–2,5 metriä pitkä ja se saattoi painaa 220–240 kiloa.
Itänummi
Kråkholman väki
Kråkholmassa on 2000-luvulla ollut käynnissä sukupolvenvaihdos, kun alkuperäisasukkaita on iän myötä hakeutunut palveluiden äärelle lähemmäksi keskustaa. Alueelle on viime aikoina muuttanut paljon uutta väkeä, ja vuoden 2009 aikana suurta osaa alueen omakotitaloista alettiin kytkeä kaupungin kaukolämpöverkkoon.
Kråkholman suomenkieliset lapset kävivät perinteisesti peruskoulunsa Ristikarilla kun taas ruotsinkieliset lapset hakeutuivat Lagmannin koululle.
Kråkholma on tullut myös tunnetuksi Eremenkon jalkapalloveljesten kasvuympäristönä. Heidän isänsä Alexei Eremenko Senior toi perheen Pietarsaaren 1990-luvun alussa, ja he asettuivat alkuaikoina asumaan Kråkholman sydämeen, Kråkholmantien kerrostaloihin. Veljeksistä vanhin, Alexei Eremenko Junior pelaa tätä nykyä Ukrainan SJK joukkueessa, kun taas keskimmäinen veljeksistä, Roman Eremenko pelaa ammatikseen CSKA Moskovassa. Kumpikin esiintyy tätä nykyä myös Suomen jalkapallomaajoukkueessa.
Vääksyn rullarata
Vääksyn rullarata oli Asikkalassa Vääksynharjun kannaksella Vesijärven kanavan länsipuolella sijainnut tukkiensiirtorata, joka oli käytössä vuosina 1877–1898.
Rataa käyttivät vuonna 1870 perustettu Lahden saha ja vuonna 1874 perustettu Vesijärven saha. Sahat kuljettivat aluksi tukkinsa viereisen vuonna 1871 valmistuneen Vesijärven kanavan kautta nippu-uittona tai erikoisrakenteisissa proomuissa. Koska tämä oli hidasta ja aiheutti lisäkustannuksia, päättivät sahat rakentaa kanavan viereen rullaradan. Esikuvina olivat Tampereella Pispalanharjun yli vuosina 1869 ja 1875 rakennetut vastaavanlaiset siirtolaitteet.
Rullarata rakennettiin talvella 1877 ja sen rakennutti Vesijärven sahan omistanut August Fellman. Tukit nostettiin Päijänteen rannasta 12 hevosvoiman höyrykoneen vetämien kettinkien avulla 400 metrin matkan Vääksynharjun laelle, jossa sijaitsi myös radan tiilinen konehuone. Täältä tukit laskivat painovoimalla rullarataa pitkin alas Vesijärven rantaan, jossa ne koottiin hinattavaksi lautaksi. Tällä osuudella sijaitsi myös kaksi puusiltaa, joita pitkin harjulla kulkevat maantiet ylittivät radan. Radalla voitiin kuljettaa 300-1 000 tukkia vuorokaudessa; määrä riippui tukkien koosta.
Rullarata oli käytössä vuoteen 1898 saakka, joskin sen käyttö vaihteli saha-alan suhdanteiden mukana ja rullarata oli välillä pysähdyksissäkin joitakin vuosia. Vääksyn rullarata purettiin vuonna 1905 ja nykyisin siitä muistuttavat vain kadunnimet Rillitie ja Rullatie.
Mari (jumalatar)
Mari on baskien mytologian ylin ja tärkein jumalatar. Hänen nimensä merkitsee ”kuningatar”. Mari on tuulen ja ukkosen jumalatar sekä maan henkilöitymä, hänen asuntonsa on maan uumenissa. Ukkosen jumala Maju on Marin puoliso, ja hyvä henkiolento Atarrabi ja paha henki Mikelats ovat heidän poikiaan.
Mari on matkalaisten ja karjalaumojen suojelija, ja hän antaa ihmisille hyviä neuvoja. Mari ratsastaa taivaan poikki neljän hevosen vetämissä vaunuissa tai joskus pässin selässä. Toisinaan jumalatar ottaa valkean pilven tai sateenkaaren muodon. Mari kuvataan yleensä naisena, jonka pään takaa näkyy täysikuu, joskus hänet esitetään eläinhahmona. Hänen symbolinsa on sirppi.
Sen jälkeen kun baskit kääntyivät kristityiksi, yhdistettiin Mari Santa Marinaan, pyhimykseen, joka kutsuttiin avuksi kirouksia tai myrskyä vastaan. Baskien asuttamilla alueilla elää yhä vanha uskomus, että sirpin asettaminen talon eteen suojaa salamaniskulta.
Past Masters, Volume Two
Past Masters, Volume 2 on vuonna 1988 julkaistu The Beatlesin albumi, joka on vielä LP-muodossa, joten siinä on vain 15 kappaletta.
Kappaleet
Kaikki kappaleet Lennon - McCartney, jollei toisin ilmoitettu.
A-puoli
B-puoli
Aaltosargi
Aaltosargi (Polysteganus undulosus) on hammasahvenien heimoon kuuluva kala. Charles Tate Regan kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1908.
Levinneisyys ja elinympäristö
Lajia esiintyy enimmäkseen Mosambikissa. Aiemmin aaltosargi oli yleisempi myös Etelä-Afrikan KwaZulu-Natalissa, mutta liikakalastuksen johdosta lajin kanta romahti, ja nykyisin niiden pyynti onkin kielletty. Laji on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan äärimmäisen uhanalainen.
Suosiolahja
Suosiolahja on perittävän elinaikanaan antama lahja, jolla hän haluaa suosia lahjan saajaa rintaperillisen tai rintaperillisten vahingoksi. Tällainen lahja tai lahjanluonteinen etuus otetaan huomioon laskettaessa lakiosaa. Lahja arvioidaan suosiolahjaksi sen määrän ja lahjanluonteisuuden perusteella. Arvioinnin pohjaksi ei tarvita näyttöä perittävän aikomuksesta suosia lahjan saajaa. Perintökaaressa (40/1965, 7:3) ei ole määrätty ajankohdalle takarajaa, milloin rintaperillisen lakiosan voidaan katsoa tulleen loukatuksi. Oikeuskäytännössä suosiolahjana on pidetty 5–8 vuotta ennen perittävän kuolemaa annettuja suurehkoja lahjoja. Tätä vanhempien lahjojen tulkitseminen suosiolahjaksi edellyttää jotain näyttöä suosimistarkoituksesta.
Suosiolahja on yleisin lakiosavaatimusten peruste, sillä sen laskeminen jäämistön säästöön on tehokkain lakiosasuojan tyyppi. Suosiolahjaksi katsotaan kuitenkin vain rintaperilliselle tai ottolapselle tai näiden puolisolle annettua lahjaa, joka vaikuttaa tasaukseen. Jos kyseessä on muu lahjansaaja, sovelletaan testamenttiin rinnastettavaa lahjaa koskevaa tasaussääntöä, joka on merkittävästi tehottomampi kuin suosiolahja. Suosiolahjan vastakohta on ennakkoperintö. Lahjan suosiotarkoituksen mitätöi ennakkoperintöolettama, joka rakentuu sille, ettei ennakon saajaa haluta suosia. Suosiolahjan oikeusvaikutuksia voidaan pitää suomalaisen lakiosajärjestelmän toimivuuden takeena.
Kroatian asevoimat
right|150px|Kroatian asevoimien tunnus Kroatian asevoimat on jaettu kolmeen puolustushaaraan maavoimiin, merivoimiin ja ilmavoimiin ja ilmatorjuntaan. Sen vahvuus on rauhan aikana 17 500 aktiivipalveluksessa olevaa miestä ja 6 000 reserviläistä. Miespuolisen 16-49-vuotiaan väestön perusteella laskettuna Kroatiassa on noin 1 035 712 miehen reservi, josta 771 323 miestä on palveluskelpoisia.
Kroatiassa on yleinen asevelvollisuus 19 vuotta täyttäneille miehille, mutta maa luopui kutsunnoista vuonna 2008. Vapaaehtoiset voivat edelleen suorittaa 14 viikkoa kestävän varusmiespalveluksen.
Asevoimat taistelivat Kroatian sodassa ja tukivat myös Bosnian puolella taistelevaa Bosnian kroaattiarmeijaa.
Jagello
Vladislav II Jagello (noin 1362–1434) oli Puolan kuningas ja Liettuan suuriruhtinas. Hänet tunnettiin aluksi liettualaisella nimellä Jogaila ja hän hallitsi Liettuan suuriruhtinaskuntaa vuodesta 1377, aluksi yhdessä setänsä kanssa. Vuonna 1386 hän kääntyi vuoden 1385 Krevan unionisopimuksen mukaisesti kristinuskoon, sai kasteessa puolalaisen nimen ja meni naimisiin Puolan hallitsijana toimineen Jadwigan kanssa. Jagello kruunattiin Puolan kuninkaaksi ja hän muutti Puolaan. Kuningas Vladislav II Jagellon valtakausi Puolassa kesti 48 vuotta, ja oli vuosisatoja jatkuneen Puola-Liettuan valtioliiton perusta. Jagellon kaudella Puolan rajat laajenivat, ja sitä pidetään Puolan ensimmäisenä kultakautena. Jagellon suku hallitsi Puolaa vuoteen 1572, Böömiä 1471–1526 sekä Unkaria 1490–1526.
Liettuan suuriruhtinaana
Jogaila oli Liettuan suuriruhtinas Algirdasin poika ja hän kuului näin Gediminien hallitsijasukuun. Hänen varhaisesta elämästään ei tiedetä paljoa. Historioitsijat ovat aiemmin arvioineet hänen syntymävuodekseen 1352, mutta myöhemmin sen on arvioitu olleen 1362. Algirdas kuoli vuonna 1377 ja hän oli siirtänyt Kęstutisin tukemana vallan pojalleen. Jogailan noustessa valtaan hänen suhteensa velipuoliinsa olivat ongelmalliset ja esimerkiksi Polatskin ruhtinas Andrei haki tukea Moskovasta Jogailaa vastaan. Jogaila puolestaan etsi sovintoa Saksalaisen ritarikunnan kanssa lännessä ja lähetti tätä varten veljensä Škirgailan vuonna 1379 länteen tunnustelemaan mahdollisuutta kääntyä katolilaisuuteen. Jogailan ja Saksalaisen ritarikunnan välillä solmittiinkin 31. toukokuuta 1380 sopimus, joka oli tähdätty vanhoillista Kęstutisia vastaan. Idässä Jogailan oli pitänyt taistella Liettuan liittolaisen Kultaisen ordan puolella Moskovaa vastaan, mutta liettualaiset eivät päässeet osallistumaan mongoleille tappiolliseen Kulikovon kentän taistelun vuoden 1380 syyskuussa.
Kęstutis päätti vuonna 1381 toimia Jogailaa vastaan ja valtasi Vilnan ottaen samalla itselleen suuriruhtinaan arvon. Jogaila säilytti kuitenkin vallan Krevan ja Vitsebskin rusilaisilla alueilla. Jogaila nostatti isänsä Algirdasin entiset vasallit kapinaan vuonna 1382 ja valtasi Vilnan ja suuriruhtinaan arvon takaisin. Jagello vangitsi neuvotteluihin kutsutun Kęstutiksen ja hänen poikansa Vytautaksenn, ja heidät vietiin Krevan linnaan. Jagello ilmeisesti surmautti Kęstutisin vain viikon vankeusajan jälkeen, mutta tämän poika Vytautas pakeni. Vuoden 1382 lokakuussa Jogaila lahjoitti Saksalaiselle ritarikunnalle suuren osan Žemaitijaa luvaten samalla ottaa kasteen. Jogaila ei kuitenkaan pitänyt lupaustaan ja Liettuan ja ritarikunnan välille syttyi sota vuonna 1383. Saksalaisten puolella taisteli Vytautas, mutta Jogaila solmi sopimuksen tämän kanssa ja Vytautas palasi Liettuaan polttaen samalla muutamia ritarikunnan linnoja. Jogaila asetti tämän sittemmin hallitsemaan vähäarvoisia maita Rusista.
Puolan kuninkaana
200px|pienois|vasen|Jagellon vaakuna Puolan kuninkaana. Jogaila oli alkanut etsiä itselleen vaimoa, jolla Liettua voisi saada vahvan liittolaisen. Jogailan äiti Juliana olisi halunnut hänen naivan Moskovan Dimitrin tyttären Sofian, mutta Jogailalla oli muita suunnitelmia. Kęstutisin kuolemaa seuranneena vuonna 1382 Puola-Unkarin kuningas Ludvig I Suuri kuoli. Vallan peri hänen tyttärensä Jadwiga, jonka virallinen hallitsija-arvo oli kuningattaren sijaan kuningas. Puolan aateli alkoi etsiä miestä vallanperijättärelle. Jogaila solmi Puolan kanssa Krevan sopimuksen elokuussa 1385 ja sopimuksen hyväksyi alaikäisen Jadwigan sijaan tämän äiti Elisabeth. Jogaila matkusti vuonna 1386 Krakovaan ja otti siellä 15. helmikuuta kasteen saaden kasteessa nimen Ladislaus. Sitten 3. maaliskuuta 1386 hänet vihittiin vasta 12-vuotiaan Jadwigan kanssa ja hänestä tuli näin Puolan kuningas. Puolankielinen Jagellon nimi tuli käyttöön.
Avioliittosopimuksen mukaisesti Liettua kääntyi katolilaiseen uskoon. Kastaminen oli kuitenkin aluksi ylimalkaista ja lähinnä teknistä, koska liettuan tai rusin kieltä osaavia katolilaisia pappeja ei ollut ja tulkkien käyttäminen vaikeutti toimitusta. Kasteen nopeuttamiseksi esimerkiksi sama kristitty nimi saatettiin antaa kokonaiselle ryhmälle miehiä ja naisia. Kastamatta jäi vain Žemaitija. Paavi Urbanus VI hyväksyi Liettuan kasteen, mutta Saksalainen ritarikunta kiisti sen. Jagello asetti Liettuaan sijaishallitsijakseen veljensä Škirgailan, mutta Vytautasin johtamana tämä kukistettiin. Syttynyt sisällissota päättyi vasta vuonna 1392, kun Vytautas sai suuriruhtinaan arvonimen Jagellon säilyttäessä arvonimen Prince Supremus. Vytautasista tuli näin Jagellon vasalli. Puola-Liettuan synnyttyä Jagellon Puola alkoi kasvattaa valtaansa reuna-alueillaan. Böömi ja Unkari palasivat liittoon Puolan kanssa, minkä lisäksi Moldovan hospodarista tuli Puolan vasalli vuonna 1387. Samaan aikaan Jagellosta nähden itsenäisesti toimiva Liettua valtasi alueita idässä. Puola-Liettua saavutti suuren voiton myös lännessä, kun puolalais-liettualaiset joukot voittivat saksalaisen ritarikunnan joukot Tannenbergin taistelussa vuonna 1410. Ritarikunta oli ryhtynyt sotaan sen Liettuan kanssa olevien rajakiistojen takia. Taistelussa Jagello johti puolalaisia, böömiläisiä ja moldovalaisia joukkoja. Taistelun jälkeen sota ritarikuntaa vastaan sujui kuitenkin huonommin, sillä yritetty Marienburgin linnan piiritys ei onnistunut. Sota päättyi Thornin rauhaan, jossa Puola-Liettua ei saanut Žemaitijan lisäksi juuri alueita. Vaikka sota ei ollutkaan kovin onnistunut, se lähensi Puolaa ja Liettuaa. Solmittiin Horodlon sopimus, jolla liettualaiset aatelissuvut adoptoitiin puolalaisiin klaaneihin.
Hussilaiskapinan yhteydessä Jagello joutui ristiriitaan Saksan keisari Sigismund Luxemburgilaisen kanssa. Hussilaiset kapinoivat vuonna 1419 ja tarjosivat myöhemmin Böömin kruunua Jagellolle, joka ei kuitenkaan ottanut sitä vastaan. Hän ei myöskään antanut sitä halukkaalle Vytautasille, mutta toimitti Prahaan liettualaisen käskynhaltijan. Keisari yritti kostaa tätä tarjoamalla Vytautasille kruunua Konstanzin kirkolliskokouksessa yrittäen näin hajottaa maiden välistä liittoa, mutta kruunaamisesta ei koskaan tullut mitään. Jagello oli aluksi tukenut Vytautasin kruunaamista, mutta hän pyörsi tukensa Puolalaisen aateliston painostuksesta. Hän oli uskonut että Vytautasin kruunu olisi päätynyt hänen pojalleen, sillä Vytautasilla ei ollut perillistä. Jagello alkoikin kannattaa uudelleen Vytautasin kruunaamista, mutta tämä kuoli vuonna 1430 ennen suunniteltuja kruunajaisia. Jagello kuoli pian Vytautasin jälkeen vuonna 1434
Offenbach am Main
Offenbach am Main, lyhyemmin Offenbach, on kaupunki Hessenin osavaltiossa, Saksassa. Offenbach sijaitsee Mainjoen varrella Frankfurt am Mainin kaakkoispuolella ja on osa Reinin-Mainin metropolialuetta. Kaupungissa on arviolta 123 734 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 44,89 neliökilometriä.
Historia
Offenbach mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 977. 1800-luvulla teollisuuden kasvaessa voimakkaasti koko Saksassa Offenbachin asukasluku lähti nopeaan nousuun. Kaupunki oli myös aikoinaan Saksan nahkateollisuuden keskus, ja tuosta ajasta kaupungissa on vielä muistona Saksan nahkamuseo. Kaupungissa myös järjestetään kansainvälisiä nahkamessuja.
Aiheesta muualla
thumb|250px|left|Uutta ja vanhaa rakennuskantaa Offenbachissa.
Eino Siuruainen
Eino Olavi Siuruainen (s. 20. maaliskuuta 1943 Pudasjärvi) on suomalainen maantieteilijä, poliitikko ja virkamies. Väiteltyään filosofian tohtoriksi 1976 ja työskenneltyään vuoteen 1987 eri tehtävissä Oulun yliopistossa Siuruainen toimi vuosina 1987–1991 Suomen Keskustan kansanedustajana Oulun läänin vaalipiiristä ja vuosina 1991–2009 Oulun läänin maaherrana.
Siuruainen menetti isänsä vuonna 1943 sodassa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1964. Hän valmistui luonnontieteiden kandidaatiksi 1968, filosofian kandidaatiksi 1970, filosofian lisensiaatiksi 1973 ja filosofian tohtoriksi 1976. Hän on toiminut Oulun yliopiston Pohjois-Suomen tutkimuslaitoksen erikoistutkijana 1973–1980, Oulun yliopiston maantieteen apulaisprofessorina ja vs. professorina 1981–1983 ja Oulun yliopiston Pohjois-Suomen tutkimuslaitoksen vs. johtajana 1984–1987 ja kirjoittanut useita julkaisuja, joita on ilmestynyt noin 130 sekä Suomessa että ulkomailla.
Siuruainen on sotilasarvoltaan kapteeni. Hän sai Oulu- ja maanpuolustusmitalit 1995 sekä sotilasansiomitalin 1998. Hänellä on myös Suomen Valkoisen Ruusun Ritarikunnan komentajamerkki. Siuruainen on myös Tammenlehvän Perinneliitto ry:n puheenjohtaja. Ansioistaan opiskelijoiden hyväksi tehdystä työstä Oulun yliopiston ylioppilaskunta kutsui hänet kunniajäsenekseen vuonna 2005.
Nuri al-Maliki
Nuri al-Maliki on islamilaisen Da’wa-puolueen puheenjohtaja. Hänet nimitettiin seuraamaan myös Da’wa-puolueen Ibrahim al-Ja’farin siirtymäajan hallitusta.
Varhainen elämä
Nuri Kamil al-Maliki syntyi al-Hindiyahissa lähellä Hillaa. Hän suoritti ylemmän korkeakoulututkinnon arabiankielisessä kirjallisuudessa Bagdadin yliopistossa. Hän liittyi maallisuutta, kommunismia ja Baath-arabiasosialismia vastaan taistelleeseen Hizb al-da’wa al-islamiyya (Islamin kutsu) -puolueeseen yliopistossa, ja tuomittiin kuolemaan aktivismistaan 1980. Tämän jälkeen Nuri eli maanpaossa Iranissa ja myöhemmin Syyriassa.
Syyriassa salanimellä "Jawad" tunnettu Nuri al-Maliki johti Dawan jihad-toimistoa, joka ohjasi sissisotaa Saddam Husseinin hallitusta vastaan Irakin ulkopuolelta Iranin tuella. Hänet nimitettiin maaliskuussa 1991 Damaskoksessa toimineen opposition yhteistoimintakomitean johtoon, johon Da’wa osallistui 1992–1995.
Pääministerinä Saddam Husseinin jälkeisessä Irakissa
Nuri al-Maliki oli kansainvälisesti melko tuntematon, mutta osallistui Irakin uuden perustuslain laatimiseen Yhdysvaltain hyökkäyksen jälkeen ja oli mukana puhdistamassa entisiä Baath-puolueen jäseniä Irakin hallinnosta ja armeijasta.
Joulukuussa 2005 yhdistynyt liittouma (al-I'tilaf al-iraqi al-muwahhad) sai enemmistön parlamentin paikoista ja nimitti Ibrahim al-Ja’farin pääministeriehdokkaakseen. Sunni- ja kurdiryhmien vastustuksen vuoksi hänen nimityksensä vedettiin pois huhtikuussa 2006 ja al-Maliki nimitettiin pääministeriehdokkaaksi. Hän esitteli 20. toukokuuta hallituksensa puolustus- ja sisäministerin paikkoja lukuun ottamatta ja ilmoitti itse hoitavansa sisäministerin toimen ja Salam al-Zubai’in toimivan väliaikaisena puolustusministerinä.
30. joulukuuta 2006 Maliki allekirjoitti entisen presidentin Saddam Husseinin kuolemantuomion, joka toteutettiin samana päivänä.
Maliki vieraili ensimmäisen kerran Iranissa pääministerinä syyskuussa 2006 ja Teheranissa elokuussa 2007 ja heinäkuussa 2008.
Elokuussa 2007 myös Yhdysvaltain eräät demokraattisen puolueen senaattorit kuten Carl Levin ja Hillary Clinton alkoivat vaatia Malikin eroa ja paljastui että eräs lähellä republikaaneja oleva lobbausfirma oli ryhtynyt kaatamaan Malikia ja ajamaan hänen tilalleen Iyad Allawia.
Sittemmin Maliki on pyrkinyt itsenäisempään toimintaan. 25. maaliskuuta 2008 Irakin armeija aloitti Malikin käskystä suuren hyökkäyksen Basraan ottaakseen sen hallintaansa "rikollisjoukoilta ja militioilta." Operaatio jäi pian amerikkalaisten harteille merkittävän määrän Irakin armeijan ja poliisin jäseniä kieltäytymästä taistelemasta tai loikattua kapinallisten puolelle.
Yhdysvallat pyrki solmimaan Irakin kanssa "turvallisuussopimuksen", jonka nojalla maahan olisi saanut jäädä 50 pysyvää sotilastukikohtaa. Sen sijaan irakilaiset vaativat joukkojen poistumista maasta 2011 mennessä, poistumista kaupungeista kesäkuuhun 2009 mennessä sekä Yhdysvaltain sotilaiden nauttiman syyteimmuniteetin kumoamista.
Huhtikuussa 2009 brittiläinen Guardian kirjoitti Malikin keskittäneen valtaa Irakissa itselleen perustaman ja oman klaaninsa ja puolueensa hallitseman INSI-tiedustelupalvelun avulla ja nimittämällä armeijan yksikköjen johtoon itselleen uskollisia upseereja. Irakilainen oikeus tuomitsi marraskuussa 2009 lehden 100 miljoonan dinaarin (52000 £) korvauksiin pääministerin kunnian loukkauksesta.
Nuri al-Malikin johtama Oikeusvaltio- liittouma jäi maaliskuun 2010 vaaleissa kahden paikan päähän entisen pääministeri Iyad Allawi Iraqiya-vaaliliitosta, joka voitti vaalit. Kansainväliset tarkkailijat pitivät vaaleja uskottavina, mutta Malikin puolue piti tappionsa syynä vaalivilppiä. Myös sadristit, joita vastaan Maliki aloitti hyökkäyksen 2008, halusivat hänet pois pääministerin paikalta.
Vallanjakoon saatiin ratkaisu marraskuussa, kun sunnit saivat parlamentin puhemiehen paikan ja Jalal Talabani jatkaa presidenttinä. Hän nimitti Nuri al-Malikin toiselle kaudelle 25. marraskuuta 2010.
Vuoden 2014 vaalit järjestettiin 30. huhtikuuta. al-Malikin Oikeusvaltio-liittouma sai jälleen suurimman ääni- ja paikkamäärän. Uusi presidentti Fuad Masum saatiin valittua heinäkuun lopulla.
Elokuussa Irakin korkein oikeus määräsi presidentin nimittämään parlamentin suurimman koalition johtajan muodostamaan hallitusta. Šiiojen Kansallinen liittouma nimitti hallitustunnustelijaksi Haider al-Abadin. Maliki piti TV-puheen, jossa hän syytti presidenttiä perustuslain rikkomisesta ja määräsi itselleen uskolliset turvallisuusjoukot pääkaupunki Bagdadin kaduille.
Pääministeriyden jälkeen
Elokuussa 2015 Irakin parlamentin tutkimusryhmä nimitti Nuri al-Malikin pääsyylliseksi siihen, että Isis- järjestön jihadistitaistelijat pääsivät valtaamaan maan toiseksi suurimman kaupungin, Mosulin. Luvassa on oikeudenkäynti.
Heinäkuussa 2019 al-Maliki valittiin uudelleen sisäisesti vahvasti jakautuneen Dawa-puolueen johtoon.
IPsec
IPsec on joukko TCP/IP-perheeseen kuuluvia tietoliikenneprotokollia Internet-yhteyksien turvaamiseen. Nämä protokollat tarjoavat salauksen, osapuolten todennuksen ja tiedon eheyden varmistamisen.
IPsec määrittelee tietoliikenneprotokollia, jotka voidaan jakaa kahteen luokkaan:
Suositeltu avaintenvaihtoprotokolla IPsec-protokollan kanssa käytettäväksi on Internet Key Exchange (IKE). IKE koostuu protokollien ISAKMP, Oakley ja SKEME yhdistelmästä.