cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stephen R. Lawhead
Stephen R. Lawhead on (s. 2. heinäkuuta 1950 Kearney, Nebraska) yhdysvaltalainen kirjailija. Hänet tunnetaan historiallisen fantasian kirjoittajana.
Guatemalanpeukaloinen
Guatemalanpeukaloinen (Troglodytes rufociliatus) on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Guatemalanpeukaloista tavataan El Salvadorissa, Guatemalassa, Hondurasissa, Meksikossa ja Nicaraguassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 98 500 km2. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Air India Express
Kohteet
thumb|right|Air India Expressin Boeing 737-8Q8 (VT-AXD) [[Kuala Lumpurin kansainvälinen lentoasema|Kuala Lumpurin kansainvälisellä lentoasemalla.]] Air India Express liikennöi 14 kansianväliseen kohteeseen ja 17 kotimaan kohteeseen. Yhtiön tavoitteena on pitää pisimmät lentoajat alle neljän tunnin ja käännyttää koneet kohteessa tunnin sisällä paluumatkalle.
Laivasto
Air India Expressin laivasto koostuu 24 Boeing 737-800-tyyppisestä matkustajakoneesta, joissa on matkustajapaikkoja 186–189. Kuten monilla muillakin halpalentoyhtiöillä, Air India Expressin laivaston kaikki koneet ovat samantyyppisiä huoltokuluissa säästämiseksi ja koneissa on vain turistiluokka perinteisen liikematkustajaluokka-turistiluokkakonfiguraation sijaan.
Toukokuussa 2010 Air India Expressin laivaston keski-ikä oli 2,8 vuotta.
Oulun taidemuseo
Historia
Taidemuseota puuhattiin pitkään Ouluun, ja sitä ajoi aktiivisesti muun muassa taidemaalari Pentti Koivisto. Museo perustettiin vuonna 1963. Sen ensimmäisessä kokoelmassa oli 37 taideteosta.
Ensimmäiset tilat sijaitsivat Kolmion talossa, jossa museo avattiin yleisölle 12. lokakuuta 1963. Museo toimi myös toisissa väliaikaiseksi tarkoitetuissa tiloissa Asemakadulla, ennen kuin se pääsi muuttamaan omaan toimitaloon Myllytulliin. Museotaloksi kunnostettiin teollisuusrakennus, joka oli vapautunut Oulun yliopiston kirjaston käytöstä vuonna 1987. Kuvataidelautakunta olisi halunnut uudisrakennuksen Vänmannin saareen teatterin ja kaupunginkirjaston viereen. Taidemuseon uudet tilat vihittiin käyttöön toukokuussa 1990.
Taidemuseossa aukesi 5. lokakuuta 2013 museon 50-vuotisjuhlan kunniaksi näyttely ”Ajantaju”, joka on Oulun taidemuseon kokoelman eräänlainen läpileikkaus. Samana vuonna muun muassa taidemuseo, Pohjois-Pohjanmaan museo ja Tiedekeskus Tietomaa yhdistyivät uudeksi Museo- ja tiedekeskus Luupiksi, jonka toteuttamiseen meni runsas vuosi. Yhdistyminen on herättänyt kritiikkiä taidepiireissä, ja kesäkuussa 2014 joukko taidevaikuttajia, muiden muassa Oulun taidemuseon entinen johtaja Taina Myllyharju, kirjoittivat kannanoton taidemuseon uutta linjaa kohtaan. Kannanoton mukaan taide on jäämässä uudessa kokonaisuudessa tieteen jalkoihin.
Museorakennus
Taidemuseon vanha punatiilinen rakennus rakennettiin alun perin Veljekset Åström Oy:n liimatehtaaksi ja sitä käytettiin myöhemmin yhtiön konttorina. Rakennuksen suunnitteli 1921 arkkitehti Birger Federley. Yliopiston kirjaston käytössä rakennus oli vuodet 1964–1987. Laajennus- ja muutostyöt tekivät oululaiset arkkitehdit Jorma Teppo ja Henry Metsi. Rakennusta remontoitiin vuoden 2008 ajan, jolloin taidemuseo ja museokauppa Ainoa toimivat Kulttuuritalo Valveen tiloissa. Remontin aikana museon valaistus uusittiin kauttaaltaan, sähkö-, lämpö- ja ilmastointitekniikkaa ajanmukaistettiin ja vesikatto rakennettiin uudelleen. Lisäksi rakennettiin audiovisuaalisten teosten esittämiseen tarkoitettu Tasku-sali. Museo avattiin omalla paikallaan jälleen 7. helmikuuta 2009.
Kokoelmat ja toiminta
Oulun taidemuseo on Suomen suurimpia alueellisia vastuumuseoita sekä henkilökunnaltaan että näyttelytiloiltaan. Museossa on näyttelytilaa 1 100 neliötä. Museo on profiloitunut nykytaiteeseen, mutta museoon hankitaan myös vanhempaa taidetta, jos teos tai taiteilija on merkittävässä kokonaisasemassa. Suomalaisen nykytaiteen lisäksi museon kokoelmissa on pohjoissuomalaista 1900-luvun taidetta sekä muun muassa Heinäsen taidesäätiön naivistisen taiteen lahjoituskokoelma. Museo onkin suuntautunut erityisesti oululaiseen ja pohjoispohjanmaalaiseen taiteeseen, vaikka teoksia hankitaan myös ympäri Suomea.
Museon ensimmäinen taidehankinta oli liminkalaisen taidemaalari Vilho Lammen vuoden 1935 maalaus Äidin haudalla. Kokoelman vanhimpia teoksia ovat von Wrightin veljesten Oulua kuvaavat maalaukset, Amélie Lundahlin maalaukset ja Juho Rissasen vuoden 1905 Sepät-teos.
Merkittävien paikallisten taiteilijoiden kuten Paavo Leinosen, Juho Mäkelän, Åke Mattaksen, Eero Snellmanin, Werner Åströmin, Aukusti ja Pentti Koiviston, Alex Rappin ja Olli Seppäsen tuotantoa on kokoelmissa eri vuosikymmeniltä. Valtakunnallisen taidekokoelmaprojektin raportin mukaan museon kokoelma muodostaa monien nykytaiteilijoiden tuotannosta kattavan läpileikkauksen ja antaa edustavan kuvan nykytaiteen tilasta. Museolla on myös merkittävä kokoelma taiteilijoiden omakuvia, ja kokoelmista on julkaistu kirja Oulun taidemuseon kokoelmat. Vuoden 2013 lopussa museon kokoelmiin kuului 4 128 teosta.
Oulun taidemuseon tehtävänä on näyttelytoiminnan lisäksi edistää alueensa taiteen tutkimusta ja taidekasvatusta sekä toimia asiantuntija-apuna kuntien kulttuuritoimelle. Museossa on esillä vaihtuvia kotimaisen ja kansainvälisen taiteen näyttelyitä. Näyttelyihin liittyy myös yleisöluentoja, työpajoja ja esityksiä. Museon palveluja ovat myös taidehistorialliset neuvonta- ja tietopalvelut, taidekasvatustoiminta sekä yleisöopastukset. Lisäksi taidemuseo julkaisee taidehistoriallisia kirjoja. Oulun taidemuseon katutasossa sijaitsee museokauppa Ainoa, jonka valikoimaan kuuluvat erilaiset esineet, lahjatavarat ja taideaiheiset tuotteet.
Lisäksi Oulun taidemuseo julkaisee verkkosivuillaan omakuvagalleriaa, sivustoa Oulun julkisista ulkoveistoksista, taidemaalari Vilho Lammen elämää ja taidetta esittelevää sivustoa sekä oululaista prosenttitaidetta esittelevää ProsenttitaideGalleriaa.
Museonjohtajat
Oulun taidemuseon näyttelysihteerinä toimi Kaija-Rita Koivisto vuosina 1963–1982. Kaupunginvaltuusto perusti museonjohtajan viran vuonna 1982. Museonjohtajina ovat toimineet:
Andris Bērziņš (pääministeri)
Andris Bērziņš (s. 4. elokuuta 1951 Riika) on latvialainen poliitikko, joka toimi latvian pääministerinä 2000–2002. Hän on ollut myös työministeri 1993–1994 ja 1995–1997, hyvinvointiministeri ja varapääministeri 1994–1995 sekä Riian pormestari 1997–2000.
Bērziņš kuului vuodesta 1993 liberaaliin Latvijas Ceļš -puolueeseen, vuodesta 2003 sen johtokunnassa, kunnes puolue yhdistyi 2007 Latvijas Pirmā Partijan kanssa LPP/LC:ksi.
Euroopan tautienehkäisy- ja -valvontakeskus
pienoiskuva|275px|ECDC:n toimitalo Solnassa. pienoiskuva|275px|Karoliinisen instituutin aluetta. Euroopan tautienehkäisy- ja valvontakeskus (ECDC) toimii kuvan alaosan oikealla puolella näkyvässä punatiilisessä, [[mansardikatto|mansardikatolla varustetussa rakennuksessa. ]] Euroopan tautienehkäisy- ja -valvontakeskus (, ECDC) on vuonna 2005 perustettu, Tukholman alueella toimiva EU:n erillisvirasto. Se sijaitsee Karoliinisen instituutin kampusalueella. Viraston palveluksessa on noin 290 ihmistä. Virastosta on käytetty usein sen kansanomaisempaa nimeä ”Euroopan tartuntatautivirasto”.
Viraston toimialaksi on määritelty EU:n jäsenvaltioiden kansalaisten terveyden suojelemista koskevien valmiuksien parantaminen ihmisillä esiintyviä tauteja ehkäisemällä. Lisäksi sen toimialaan kuuluvat uudet ihmisten tartuntataudit. Viraston toimialaan kuuluu myös tartuntataudeista tiedottaminen.
Virasto julkaisee tartuntatauteja käsittelevää, Euroopan alueeseen keskittyvää verkkolehteä Eurosurveillance. Se on julkaisijasta riippumaton tiedejulkaisu, joka sisältää artikkeleiden ja uutisten lisäksi vertaisarvioituja tiedotuksia, kirjeitä, kokousraportteja sekä toimituksellista materiaalia. Artikkelit indeksoidaan kansainvälisiin PubMed/MEDLINE- ja Scopus-tietokantoihin. Vuonna 1995 perustettu aiemmin monikielinen julkaisu alkoi tammikuusta 2008 alkaen ilmestyä viikoittain pelkästään englanniksi. Lisäksi tarvittaessa on satunnaisesti julkaistu välittömiä tiedotteita, joita Eurosurveillance kutsuu ”e-hälytyksiksi” (e-alert).
Lehden oman ilmoituksen mukaan sillä oli 11 500 aktiivista tilaajaa vuonna 2008 ja lehden neljännesvuosittain ilmestyvän paperikoosteen painos oli 6 000 kappaletta. Kaikkien lehdessä alusta asti ilmestyneiden artikkelien luvataan olevan luettavissa ilmaiseksi lehden verkkosivuilta.
Latvian tie
Latvian tie oli 1993 perustettu latvialainen liberaalipuolue.
Ensimmäisissä vaaleissa 1993 puolue sai 32,41 % äänistä. Se oli mukana jokaisessa hallituksessa vuoteen 2002 ja neljä sen jäsentä, Valdis Birkavs, Māris Gailis, Vilis Krištopans ja Andris Bērziņš oli pääministereinä. Puolueen suosio hiipui ja vuoden 2002 vaaleissa se putosi alle 5 % äänikynnyksen. Vuoden 2006 vaaleissa se muodosti vaaliliiton Latvijas Pirmā Partijan kanssa ja puolueet yhdistyivät lopullisesti elokuussa 2007.
Vuoden 2010 vaaleissa yhdistynyt LPP/LC liittoutui Kansanpuolueen kanssa, mutta yhteislista sai vain kahdeksan paikkaa. Kansanpuolueen lakkautuksen jälkeen LPP/LC sai vuoden 2011 vaaleissa 2,4 % äänistä, eikä yhtään paikkaa.
Formiae
Formiae oli antiikin aikana kaupunki Latiumissa, Italiassa. Se sijaitsi Via Appian varrella. Kaupungin ilmastoa pidettiin hyvänä ja sen takia monet roomalaiset rakennuttivat sinne huviloita. Cicerolla oli kaupungissa huvila, jossa hän myös kuoli proskriptioiden uhrina vuonna 43 eaa.
Kari Lindgren
Kari Lindgren, salanimi K. O. Harri, (9. maaliskuuta 1954 Hyvinkää – 5. toukokuuta 2011 Hyvinkää) oli suomalainen kustantaja, Book Studion perustaja.
Lindgren kustansi satoja kirjoja. Book Studio sai 1995 Suomen dekkariseuran Johtolanka-palkinnon ja Kirjakauppaliiton Kirjapöllö-palkinnon.
Lindgren työskenteli alkuun toimittajana Hyvinkään sanomissa. 1977 hän perusti Mp-lehden (1977–1993) ja vähän myöhemmin kustantamon Viihdeviikarit, joka julkaisi pokkareina dekkareita, kauhukirjoja, tieteiskirjoja, länkkäreitä ja romantiikkaa. Book Studio julkaisi muutamia suuria menestyksiä, kuten Stephen Kingiä ja Michael Blaken Tanssii susien kanssa. Sarjassa Jännityksen mestarit ilmestyi yli 140 kirjaa, klassikoita ja uusia huippunimiä. Lindgren myi Book Studion Gummerukselle ja jatkoi siellä, mutta Gummerus ajoi yrityksen neljän vuoden kuluttua alas. Sen jälkeen Lindgren perusti Book Karin ja vuonna 2006 Bookmanin ja oli aikeissa elvyttää Book Studiota. 1990-luvulla hän kustansi lyhytikäistä Amok-sarjakuvalehteä. Hän liukastui työmatkalla ja kuoli sen jälkeisen olkapääleikkauksen jälkiseurauksiin.
Oman yhtiönsä kautta julkaisemissaan suomennoksissa Lindgren käytti suomentajana salanimeä K. O. Harri.
Oikosarvet
pienoiskuva|Orthoceras sp. pienoiskuva|Oikosarvisten fossiileja, Marokko. pienoiskuva|Oikosarvisten fossiileja, Oolanti, Ruotsi
Oikosarvet on yhteisnimitys kaikille suoran putken sisällä eläneisiin pääjalkaisiin nilviäisiin ja siihen kuuluu monenlaisia mustekalan kaltaisia eläimiä. Niiden fossiloituneita jäänteitä on löytynyt kymmeniä tuhansia ja toisinaan kokonaiset kivet muodostuvat yksinomaan niiden jäänteistä. Joihinkin fossiileihin on tallentunut kuoren alkuperäinen väri. Vaikka jotkut oikosarvet kasvoivat jättiläismäisiin mittoihin, suurin osa oli vain muutaman senttimetrin pituisia. Oikosarvia olivat esimerkiksi Orthoceras ja Cameroceras. Ne kehittyivät noin 495 miljoonaa vuotta sitten myöhäisellä kambrikaudella ja kuolivat sukupuuttoon noin 225 miljoonaa vuotta myöhemmin myöhäisellä triaskaudella. Tuon aikakauden välissä ne olivat merten yleisimpiä eläimiä.
Kuten muilla pääjalkaisilla, oikosarvilla oli pään alapuolella sifoniksi kutsuttu voimakas ja lihaksikas putki, joka toimi samalla periaatteella kuin suihkumoottori. Kun eläin pusersi vettä kovalla paineella putken läpi, se alkoi liikkua hitaasti vastakkaiseen suuntaan. Hyponomi oli taipuisa, joten eläin saattoi liikkua sen avulla mihin suuntaan tahansa. Useimpien pääjalkaisten tavoin oikosarvet luultavasti piileskelivät päiväsaikaan meren syvänteissä ja hämärissä painanteissa. Yöllä ne tulivat matalaan veteen pyydystämään kaloja, trilobiitteja ja meriskorpioneja. Oikosarvilla oli ilmeisesti huono näkö, joten ne aistivat saaliin ehkä hajuaistinsa avulla. Saaliiseen ne tarttuivat pitkillä lonkeroillaan ja repivät sen kappaleiksi papukaijan nokkaa muistuttavalla suullaan. Niiden lonkeroissa oli urat, mutta ei samankaltaisia imukuppeja kuin nykyään elävillä mustekaloilla ja kalmareilla.
Arfakinparatiisiharakka
Arfakinparatiisiharakka (Astrapia nigra) on paratiisilintujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Arfakinparatiisiharakkaa tavataan Indonesiassa Uuden-Guinean saaren luoteisosissa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kava (Mali)
Kava on maalaiskunta Ségoun alueen Sanin piirissä Malissa. Sen keskuskylä Hèrèmakono sijaitsee Banijoen eteläpuolisella tasangolla 50 kilometriä Sanista etelään. Kunnassa on 18 400 ja keskuskylässä 5 400 asukasta (vuonna 2009).
Kavan kunta rajoittuu pohjoisessa Sanin piirin Karaban, idässä Wakin, etelässä Kassorolan sekä lännessä Kanieguén ja Diakourounan kuntiin. Se on pinnanmuodostukseltaan etupäässä tasankoa. Pysyviä vesistöjä ei ole. Seutu kuuluu Sudanin ja Sahelin siirtymävyöhykkeeseen.
Kuntaan kuuluu 23 kylää, jotka muodostavat Kampogosson, Tiédianan ja Kimparanan kyläryhmät. Asukkaat ovat etupäässä miniankoja ja fulbeja.
Keskuskylän kautta kulkee Sanista Koutialaan johtava maantie RN13, josta haarautuu maantie RN14 Yorosson piirin Kouryyn. Seudun pääelinkeino on maanviljely. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, maissi, maapähkinä ja fonio. Myytäväksi kasvatetaan puuvillaa. Lisäksi harjoitetaan karjanhoitoa, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Nuoriso hakeutuu ansiotöihin kaupunkeihin.
Kunnassa toimii neljä julkista alakoulua, kaksi kyläkoulua, yläkoulu, kaksi koraanikoulua ja kuusi lukutaitokeskusta. Terveyspalvelut käsittävät terveyskeskuksen ja katolisen lähetysaseman sairastuvan. Vesihuoltoon kuuluu kaivoja ja 26 porakaivoa, joista vain kymmenen on toimintakunnossa.
Okrapeukaloinen
Okrapeukaloinen (Troglodytes ochraceus) on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Okrapeukaloista tavataan Costa Ricassa ja Panamassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 17 300 km2. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Šiauliain lääni
Šiauliain lääni on yksi Liettuan kymmenestä läänistä. Lääni sijaitsee pohjoisessa Liettuassa ja sen keskus on Šiauliai. Siellä on arviolta 276 329 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 8 540 neliökilometriä.
Norjan juutalaiset
Norjan juutalaiset ovat nimensä mukaisesti Norjassa asuvia juutalaisia. Juutalaisia asuu Norjassa arviolta noin 2 000. Maan kaksi juutalaisyhteisöä sijaitsevat Oslossa ja Trondheimissa. Oslon yhteisössä on noin 800 jäsentä ja Trondheimin yhteisössä 160. Loput eivät kuulu kumpaankaan yhteisöön.
Historia
240px|thumb|vasen|[[Antisemitismi|Antisemitistinen graffiti kaupan ikkunassa Oslossa vuonna 1941.]] Vuonna 1814 käyttöön tulleessa Norjan ensimmäisessä perustuslaissa juutalaisten asettuminen maahan kiellettiin. Juutalaisten asettuminen maahan sallittiin parlamentin kautta vasta vuonna 1851. Yksi muutosta ajaneista oli runoilija Henrik Wergeland. Vuoteen 1875 mennessä Norjassa oli vain 34 juutalaista ja suurin osa heistä oli tullut Saksasta. Suurempi maahanmuutto alkoi vasta vuonna 1880 Venäjän keisarikunnasta, josta juutalaiset pakenivat siellä syttyneitä pogromeja. Juutalaisia tuli etenkin tuolloin Venäjään kuuluneista Liettuasta ja Puolasta. Vuoteen 1905 mennessä heitä oli maassa noin 1 200 ja heitä asui 64:llä eri paikkakunnalla. Suurimmat keskittymät olivat Oslossa ja Trondheimissa.
Toisen maailmansodan syttyessä Norjassa oli noin 500 juutalaispakolaista, joista monet olivat matkalla Yhdysvaltoihin. Juutalaisten kokonaismäärä maassa oli noin 2 200. Natsi-Saksa hyökkäsi Norjaan huhtikuussa 1940 ja maa miehitettiin vielä saman vuoden aikana. Juutalaisten pidätykset alkoivat heti miehityksen alussa, mutta aluksi pidätysten syy oli lähinnä kommunistien tukeminen tai natsien julkinen vastustaminen. Vuoden 1941 aikana ja siitä eteenpäin pidätettyjä juutalaisia alettiin lähettämään keskitysleireille. Marraskuussa 1942 poliisi pidätti 532 juutalaista maan suurimmassa poliisioperaatiossa siihen mennessä. Pidätetyt lähetettiin Stettiniin ja sitä kautta Auschwitzin keskitysleirille. Kaiken kaikkiaan Norjan juutalaisista 766 surmattiin saksalaismiehityksen aikana. Suurin osa selvinneistä oli paennut Ruotsin puolelle, josta he palasivat sodan loputtua.
Suhteellisen lyhyestä historiastaan maassa huolimatta juutalaiset ovat sopeutuneet Norjan yhteiskuntaan. Tunnettuja Norjan juutalaisia ovat esimerkiksi parlamentin puhemiehenä toiminut Jo Benkow, pianisti Robert Levin, korkeimman oikeuden tuomari Charles Philipson ja sosiaalilääketieteen professori Berthold Grünfeld.
Kulttuuri
250px|thumb|Oslon synagoga. Norjassa toimii nykyisin kaksi synagogaa, yksi Oslossa ja yksi Trondheimissa. Oslon rabbi toimii myös Trondheimin rabbina. Molemmat synagogista ovat ortodoksijuutalaisia, eli niissä on esimerkiksi erilliset tilat naisille. Oslon synagogan vieressä toimii juutalaisten yhteisötalo, josta voi ostaa esimerkiksi pakastettua košer-lihaa. Eläinten rituaaliteurastus on Norjassa laitonta.
Erik Lund
thumb|Erik Lund vuonna 2013 Erik Lund (s. 3. heinäkuuta 1979 Fredrikstad) on norjalainen rugbynpelaaja, joka pelaa Ranskan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Biarritz Olympiquen joukkueessa, sekä Norjan maajoukkueessa. Lundin pelipaikka on tavallisesti lukko.
Lundin veli Magnus Lund on myös rugbynpelaaja, mutta hän on syntynyt Manchesterissa ja edustaa kansainvälisellä tasolla synnyinmaataan Englantia.
Andienpeukaloinen
Andienpeukaloinen (Troglodytes solstitialis) on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Andienpeukaloista tavataan Argentiinassa, Boliviassa, Ecuadorissa, Kolumbiassa, Perussa ja Venezuelassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 554 000 km². Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Mount Angelin luostarin kirjasto
Mount Angelin luostarin kirjasto on Alvar Aallon suunnittelema rakennus Oregonissa, Yhdysvalloissa. Se valmistui vuonna 1970. Rakennuksessa on teräsrunko, ja se on verhoiltu vaalealla tiilellä. Viuhkanmuotoisessa rakennuksessa on käytetty taitavasti ylhäältä tulevaa luonnonvaloa.
Kirjasto on rakennettu kukkulan rinteelle. Siinä on kolme kerrosta ja parvi. Linjat ovat kaarevia ja aaltoilevia. Sisätiloissa on käytetty mustaa ja valkoista ja vaaleaa puuta. Monet huonekaluista tehtiin Suomessa. Kirjahyllytilojen lisäksi on lehtisali, johon tulee 300 aikakauslehteä, musiikkitila ja ryhmätyöhuone.
Kirjasto rakennettiin Howard ja Jean Vollumin lahjoitusrahoilla, ja myös Aalto teki suunnittelutyönsä nimellistä korvausta vastaan.
Nykyinen kirjasto rakennettiin aikaisemman, vuonna 1926 palaneen kirjastorakennuksen tilalle. Palossa tuhoutui iso osa Sveitsistä 1800-luvulla tuoduista kirjoista.
Abdellatif Kechiche
Abdellatif Kechiche (s. 7. joulukuuta 1960 Tunis, Tunisia) on tunisialais-ranskalainen elokuvaohjaaja, näyttelijä ja käsikirjoittaja. Hän näytteli useissa elokuvissa 1980-ja 1990-luvulla ennen oman elokuvaohjaajan uran alkua. Kechichen ensimmäinen ohjaus oli vuonna 2000 ensi-iltansa saanut La Faute à Voltaire.
Kechichen ohjauksista L'esquive (2003) voitti parhaan elokuvan ja parhaan ohjauksen César-palkinnon. La Graine et le mulet (2007) sai parhaan elokuvan ja parhaan ohjauksen Césarin, Venetsian-elokuvajuhlien tuomariston palkinnon ja parhaan ohjaajan Lumières-palkinnon.
Tunnetuimpiin elokuviin kuuluu Adelen elämä: osat 1 ja 2 (2013), josta hänet palkittiin Cannesin elokuvajuhlien Kultaisella palmulla ja joka sai myös parhaan ohjauksen Césarin sekä parhaan ohjaajan Lumièresin. Rohkeana pidetty elokuva kuvaa 15-vuotiaan tytön ensirakkautta kauniiseen sinitukkaiseen taideopiskelijaan.
Filmografiaa
Lähteenä mm.
Dhankutan piirikunta
Dhankutan piirikunta on yksi Nepalin 75 piirikunnasta. Se sijaitsee Nepalin Itäisen kehitysalueen Kosin vyöhykkeellä.
Néa Mesimvría
Néa Mesimvría on Kreikan kaupunki, joka kuuluu hallinnollisesti Chalkidónan kuntaan, Thessalonikin alueyksikköön ja Keski-Makedonian alueeseen. Se muodostaa oman kaupunkiyhdyskuntansa (Δημοτική Κοινότητα Νέας Μεσημβρίας, Dimotikí Koinótita Néas Mesimvrías). Kaupungin väkiluku on 3 050 (vuonna 2011).
Dhankutan piirikunta
Dhankutan piirikuntaa rajautuu etelässä Morangin ja Sunsarin, lännessä Udayapurin ja Bhojpurin, pohjoisessa Sankhuwasabhan sekä idässä Terhathumin ja Panchtharin piirikuntaan.
Néa Mesimvría
pienoiskuva|vasen|upright|Kunnostettu tuulimylly Néa Mesimvríassa. Néa Mesimvrían pieni kaupunki sijaitsee linnuntietä noin 20 kilometriä luoteeseen Thessalonikista. Asutuksen nimi oli vuoteen 1953 saakka Karavía (Καραβία).
Dhankutan piirikunta
Dhankutan piirikunnassa asui vuonna 2011 yhteensä 163 412 henkeä (166 479 as. vuonna 2001). Piirikunnan pinta-ala on 891 neliökilometriä ja väestötiheys 183 as./km2. Hallinnollinen keskus on Dhankutan kaupunki (28 364 as., 2011), joka sijaitsee linnuntietä vajaa 220 kilometriä Kathmandusta itäkaakkoon. Dhankutan piirikunta on Dhankutan kaupungin lisäksi jaettu 34 kyläyhteisöön (VDC).
Néa Mesimvría
Aiemmin kaupunki kuului Ágios Athanásioksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Chalkidónan kunnan Ágios Athanásioksen kunnallisyksikköön.
Dhankutan piirikunta
Ekologis-hallinnollisesti piirikunta ryhmitellään osaksi Nepalin Itäistä kumpuvyöhykkettä. Tarkemmassa jaottelussa piirikunnasta 3,7 % sisällytetään alempaan trooppiseen, 44,7 % ylempään trooppiseen, 46,6 % subtrooppiseen ja 3,2 % lauhkeaan kasvillisuusvyöhykkeeseen kuuluvaksi. Dhankuta luetaan nepalilaisen teen päätuotantoalueisiin. <gallery widths=170px heights=125px>
Kauppakeskus Matkus
Kauppakeskus Matkus (Matkus Shopping Center) on Kuopion eteläosassa, Hiltulanlahden kaupunginosan Matkuksen yritysalueelle rakennettu noin 90 liikkeen ostoskeskus, joka avattiin 1. marraskuuta 2012. Kauppakeskus sijaitsee Viitostien varrella Kuopiosta etelään. Kauppakeskus kuuluu Ikano-konserniin, jonka omistaa ruotsalaislähtöinen Ikea.
Kulkuyhteydet
Matkukseen pääsee linjalla 31 ja 35 torilta suoraan kauppakeskukselle. Autolla torilta Matkukseen on noin 14 kilometrin matka.
Aiheesta muualla
62.82333°N, 27.60444°W
Viherneidonkieli
Viherneidonkieli (Echium virescens) on neidonkielien sukuun kuuluva lemmikkikasvien heimon kasvilaji. Viherneidonkieli on yleinen Teneriffalla, jossa kasvaa endeemisenä.
Kuvaus
Viherneidonkieli on suureksi pensaaksi kasvava, tiheästi haarova laji. Sen korkeus saattaa olla suurimmillaan 2–3 metriä. Lehdet ovat kapeat ja suikeita. Lehtilaidat ovat ehyitä.
Kasvupaikat ja levinneisyys
Viherneidonkieli kasvaa Kanariansaarilla vain Teneriffalla, jossa se on endeeminen laji. Sen kasvualueet ovat 500–2 000 metrin korkeudessa. Se viihtyy laurisilvametsissä ja korkealla kasvavissa mäntymetsissä. Se viihtyy myös paahteisilla ja kuivilla etelärinteillä.
Shiranui (1899)
Shiranui oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1899 valmistunut Murakumo-luokan torpedovenehävittäjä, joka myytiin romutettavaksi 25. helmikuuta 1925.
Valmistus
Alus tilattiin 15. tammikuuta 1897 John I. Thornycroft and Companyltä Chiswickistä Lontoosta, missä köli laskettiin 1. tammikuuta 1898 telakkanumerolla 332. Alus laskettiin vesille 15. maaliskuuta 1899 ja valmistui 13. toukokuuta.
Palvelus
Venäjän–Japanin sodassa alus osallistui Keltaisenmeren ja Tsushiman meritaisteluihin.
Shiranui luokiteltiin 28. elokuuta 1912 kolmannen luokan hävittäjäksi, jolloin se poistettiin ensilinjan tehtävistä. Ensimmäisessä maailmansodassa alus osallistui Qingdaon taisteluun sekä Saksan keisarikunnan eteläisen Tyynenmeren siirtokuntien miehitykseen. Alus muutettiin 1. huhtikuuta 1922 apumiinalaivaksi ja edelleen yhteysalukseksi 1. elokuuta 1923, kunnes alus myytiin romutettavaksi 25. helmikuuta 1925.
Kuinka yhteiskunnat romahtavat
Kuinka yhteiskunnat romahtavat: Kompleksisuus ja rajatuotos on Joseph Tainterin vuonna 1988 julkaisema tietokirja, joka käsittelee mayojen korkeakulttuurin, Chacon kanjonin pueblointiaanikulttuurin sekä Rooman valtakunnan romahduksia verkkoteorian, energiatalouden ja kompleksisuusteorian näkökulmista. Kirjassaan Tainter rakentaa kompleksisten yhteiskuntien romahduksesta yleisen teorian. Teos on käännetty muun muassa ranskaksi, tšekiksi ja suomeksi.
Kompleksinen yhteiskunta
Tainterin mukaan yhteiskuntien tarkoitus on ongelmien ratkaiseminen. Ongelmanratkaisu yhteiskunnissa tapahtuu kasvattamalla kompleksisuutta, esimerkiksi luomalla uutta infrastruktuuria tai byrokratiaa. Tätä rakennetta ei yleensä missään vaiheessa pureta, vaan uusi ongelma ratkaistaan rakentamalla uusi kerros kompleksisuutta vanhan päälle. Lisäksi kompleksisuuden kasvattaminen yhdessä paikassa vaatii vastaavia investointia usein myös jossakin toisessa osassa järjestelmää.
Ongelmanratkaisun myötä yhteiskuntien kompleksisuus kasvaa asteittain. Lisääntyvä sosiaalinen kompleksisuus voidaan tunnistaa työnjaollisesta eriytymisestä ja erikoistumisesta, sitä säätelevien mekanismien kasvusta, symbolisen ja abstraktin viestinnän lisääntymisestä sekä sellaisen informaation tuottamiseen ja käsittelyyn erikoistuneen yhteiskuntaryhmän olemassaolosta, joka ei itse suoraan osallistu materiaaliseen tuotantoon. Informaation määrän kasvu onkin yksi kompleksisen yhteiskunnan olennaisimmista piirteistä. Maanviljelystä edeltäneet metsästäjä-keräilijä-kulttuurit edustivat hyvin alhaista kompleksisuutta, kun taas korkeakulttuurit, mukaan lukien oma teollinen yhteiskuntamme, ovat edustaneet pitkälle kehittynyttä kompleksisuutta.
Kompleksisuuden kasvattaminen ja ylläpito on riippuvaista energiasta. Kasvava tuotanto, armeija, infrastruktuuri ja hallinto kaikki vaativat yhä lisääntyvää henkeä kohden käytössä olevaa energiamäärää. Esimerkiksi monumenttien rakentaminen ei ole mahdollista, mikäli kaikki käytössä oleva energia tarvitaan ruoan tuottamiseen.
Tainter painottaa, että kompleksiset yhteiskunnat ovat historian anomalia: niitä on esiintynyt vain ihmisen kehityksen muutaman viimeisen vuosituhannen aikana. Useimmat niistä ovat romahtaneet verrattain lyhyen ajanjakson kuluessa. Tainter ei tarkalleen määrittele niiden synnyn syytä, mutta olettaa sen liittyvän väestönkasvuun tai johonkin muuhun ongelmaan, joka on vaatinut ongelmanratkaisua.
Romahduksen osittaiset selitykset
Historialliset kompleksiset yhteiskunnat ovat säännönmukaisesti romahtaneet jossakin vaiheessa. Tainter luettelee useita tällaisia romahduksia, joista tunnetuimpiin kuuluvat Rooman valtakunnan ja mayojen korkeakulttuurin romahdukset. Näitä romahduksia on yritetty selittää monilla tavoin. Tainter esittelee kirjassaan yksitoista erilaista selitysmallia, kuten vihollisen invaasiot, johtajien epäpätevyys, ympäristön kuluminen, satunnaiset katastrofit ja taloudellisen tuotannon heikkeneminen. Useimmat näistä hän hyväksyy romahdusten osittaisiksi tai ainakin näennäisiksi selityksiksi. Poikkeuksena ovat ns. mystiset selitysmallit, joissa romahdus selitetään esimerkiksi ihmisen ikävaiheisiin vertautuvilla malleilla tai epämääräisillä käsitteillä, kuten dekadenssi. Näitä Tainterin täysin hylkäämiä malleja ovat edustaneet mm. Oswald Spengler ja Arnold J. Toynbee.
Sen lisäksi, että yksittäiset selitysmallit eivät ole yleistettävissä kaikkiin romahduksiin, Tainter monessa tapauksessa katsoo niiden olevan täysin riittämättömiä. On vaikea selittää, miksi Rooman valtakuntaa paljon heikommat hyökkääjät kuitenkin onnistuivat voittamaan sen. Yhtä vaikeaa on selittää, miksi jokin luonnonkatastrofi tuhosi tietyn yhteiskunnan, kun sama yhteiskunta aikaisemmin oli selvinnyt paljon pahemmasta katastrofista. Arkeologiset tutkimukset ovat osoittaneet, että jotkin yhteiskunnat olisivat edelleen voineet kasvattaa ruoantuotantoaan, vaikka ne näennäisesti romahtivat ruoantuotannon alenemiseen. Näiden syiden takia Tainter katsoo romahdusten vaativan uutta selitysmallia.
Alenevan rajahyödyn laki
Tainter aloittaa oman selitysmallinsa määrittelemällä alenevan rajahyödyn lain. Määritelmän hän lainaa taloustieteestä, ja se tarkoittaa investoinneilla saavutettavan lisähyödyn suhteellista alenemista. Esimerkiksi viljantuotannon kasvattaminen 1 kilogrammasta neliömetriltä 2 kilogrammaan merkitsee 100 %:n kasvua, mutta seuraava lisäkilo tuottaa vain 50 %:n kasvun ja sitä seuraava 33 %:n kasvun. Samanaikaisesti jokaiseen lisäkiloon vaadittava työmäärä kasvaa eksponentiaalisesti. Alussa helpot lisäinvestoinnit tuottavat suurta hyötyä, mutta jossakin vaiheessa nopeammin kasvavat kustannukset saavuttavat lisähyödyn, eikä tuotannon kasvattaminen enää kannata, tai lisähyöty kääntyy negatiiviseksi. Tämän mallin Tainter sovittaa kompleksisiin yhteiskuntiin: aluksi investoinnit kompleksisuuteen tuottavat suurta lisähyötyä, mutta jossakin vaiheessa investoinnit alkavat tuottaa alenevaa rajahyötyä ja niiden kannattavuus heikkenee.
Tainter selittää alenevan rajahyödyn lain siten, että aluksi käytetään helpoimmat ja kannattavimmat ongelmanratkaisukeinot, joiden jälkeen on jäljellä vain vaikeampia ja kalliimpia keinoja. Hän antaa asiasta useita esimerkkejä. Useat lasten koulutusta koskevat tutkimukset ovat osoittaneet, että jokainen koulussa vietetty vuosi maksaa edellistä enemmän, mutta tuottaa suhteellisesti vähemmän lisäoppimista. On huomattu, että jokainen maanviljelyyn käytetty lisätunti tuottaa entistä vähemmän lisäsatoa. Penisilliinin keksimiseen johtanut tutkimus maksoi vain muutaman tuhatta dollaria, mutta nykyinen lääketeollisuus ei pysty miljoonilla dollareilla kehittämään mitään yhtä mullistavaa lääkettä. Uusien patenttien määrä Yhdysvalloissa ihmistä kohden laski pitkin 1900-lukua, vaikka ihmiset olivat koulutetumpia, suurempi osa heistä toimi tutkijoina ja tutkimukseen käytettiin enemmän rahaa.
Romahdus
Tainterin mukaan yhteiskunta romahtaa, kun se saavuttaa pisteen, jossa lisäinvestoinnit eivät enää tuota rajahyötyä. Vaikka rajahyöty ei edes kääntyisi negatiiviseksi, menettää yhteiskunta mahdollisuuden ratkaista ongelmia lisäämällä kompleksisuutta. Riittävän suuri kriisi romahduttaa yhteiskunnan tällöin nopeasti, mutta pienempiin ongelmiin yhteiskunta voi vastata siirtämällä energiaa yhdestä sen osasta toisaalle. Tällöin kuitenkin se osa yhteiskuntaa heikkenee, mistä energia on poistettu. Seurauksena on pitkittynyt huonontumiskierre, jonka ihmiset kokenevat palveluiden katoamisena, verotuksen kiristymisenä, vapauksien rajoittamisena ja köyhtymisenä. Koska kompleksisuus vaatii energiaa, ainoa ulospääsy tilanteesta ilman romahdusta on huomattavan lisäenergiamäärän tuottaminen. Toinen mahdollisuus on pienentää energian kulutusta henkeä kohden, mutta tämä merkitsee luopumista hallinnosta, palveluista, infrastruktuurista, armeijasta yms. ja siten vertautuu romahdukseen.
Rooma historiallisena esimerkkinä
Roomassa maatalouden tuottavuuden hitaasti heiketessä ja väestön kasvaessa henkeä kohden käytössä olleen energian määrä laski. Roomalaiset ”ratkaisivat” ongelman valtaamalla naapuriensa energialähteitä (konkreettisesti tämä tarkoitti metalleja, viljaa, orjia jne.). Rooman valtakunnan kasvaessa kommunikaatiojärjestelmien, hallinnon ja linnoitusjärjestelmien kustannukset kuitenkin kasvoivat mukana. Lopulta kustannukset kasvoivat niin suuriksi, että uusien valloitusten hyödyt eivät kattaneet ongelmanratkaisun kustannuksia, joita muodostui esimerkiksi vihollisten hyökkäysten ja satomenetysten myötä. Domitianus ja Konstantinus Suuri pyrkivät ratkaisemaan tilanteen kasvattamalla ja tiukentamalla hallintoa, mutta tämä vain johti väestöön kohdistuvan rasituksen kasvuun. Valtakunta jakautui kahtia, joista läntinen puolisko hajosi pian pikkuvaltioiksi. Rikkaampi itäinen osa säilyi pidempään eikä varsinaisesti romahtanut, mutta se kuihtui hitaasti voimakkaiden naapureiden hyödyntäessä sen heikkoutta.
Ollako vai eikö, siinä pulma
thumb|Hamlet, 1879 “Ollako vai eikö, siinä pulma” (englanniksi To be, or not to be, that is the question) on sitaatti William Shakespearen tragediasta Hamlet – Tanskan prinssi, 3. näytös, 1. kohtaus (suom. Yrjö Jylhä 1955). Tällä lauseella näytelmän sankari Hamlet aloittaa kuuluisan monologinsa, jossa hän pohtii itsemurhan tekemistä. Vaikka hän tuntee voimakasta kuolemankaipuuta ja haluaisi lopettaa tuskansa ja nukkua pois, se ei ole mahdollista kuolemaan kätkeytyvän tuntemattoman hämmentäessä mieltä. Tämä ”valju epäröinti” tekee meistä pelkureita, joiden kaikki hankkeet valuvat tyhjiin, pohdiskelee Hamlet monologissaan.
Kuinka yhteiskunnat romahtavat
Rooma historiallisena esimerkkinä
Yleisen olettaman mukaan Länsi-Rooman tuho oli katastrofi valtakunnan asukkaille. Tainter kuitenkin väittää, että se oli jopa toivottava tapahtuma aikakauden ihmisille, joiden elintaso itse asiassa kohosi romahduksen myötä. Arkeologinen tutkimus on ihmisluiden avulla voinut osoittaa, että keskimääräinen ravitsemustaso nousi romahduksen jälkeen monissa osissa valtakuntaa. Tavalliset ihmiset hyötyivät imperiumin tuhosta, koska heidän ei enää tarvinnut investoida kalliin järjestelmän ylläpitoon. Tainter huomauttaa, että lännessä paikallisväestöt monessa tapauksessa tervehtivät hyökkääviä barbaareja vapauttajina.
Moderni teollisuusyhteiskunta
Moderni teollisuusyhteiskunta on saavuttanut ennennäkemättömän korkean kompleksisuuden tason. Koska tämä kompleksisuuden taso vaatii aikaisempaa suurempaa energiamäärää, jollaista esimoderneilla yhteiskunnilla ei ollut käytössä, katsoo Tainter tämän tapahtuneen lähinnä fossiilisten polttoaineiden avulla. Tainter esittää tilastoja, joiden mukaan modernin teollisuusyhteiskunnan investoinnit energiaan, koulutukseen ja teknologiaan tuottavat alenevaa rajahyötyä. Nykyaikainen globalisoituva maailma kohtaa monia samoja ongelmia, jotka tuhosivat muinaisia sivilisaatioita.
Ollako vai eikö, siinä pulma
Hamletin yksinpuhelu on länsimaisen kulttuurin eräs siteeratuimmista kohtauksista. Sen ensimmäistä lausetta lainataan usein tilanteissa, joissa ollaan ihmiselämän eksistentiaalisten peruskysymysten ja vaikeiden ratkaisujen äärellä. Populaarikulttuurin kuvastoissa monologi on liitetty usein virheellisesti ns. hautausmaakohtaukseen (5. näytös 1. kohtaus), jossa Hamlet tarttuu edesmenneen hovinarri Yorickin pääkalloon lausuen: ”Voi Yorick parka! – Minä tunsin hänet…“.
Kuinka yhteiskunnat romahtavat
Moderni teollisuusyhteiskunta
Tainter ei ehdottomasti ennusta teollisuusyhteiskuntien romahdusta, sillä jokin uusi energianlähde saattaisi ainakin väliaikaisesti kasvattaa investointien rajahyötyä. Toisaalta hän ei tunnista mitään näköpiirissä olevaa riittävää teknologista ratkaisua, ja siksi hän suhtautuu teollisuusyhteiskunnan tulevaisuuteen melko pessimistisesti.
Lisäyksiä myöhemmissä kirjoituksissa
Artikkelissaan ”Problem Solving: Complexity, History, Sustainability” vuodelta 2000 Tainter palaa pääteoksensa teemaan. Tässä artikkelissa hän painottaa entistä enemmän kompleksisuuden tuottamaa kustannusten kasvua henkeä kohden. Hän huomauttaa, että perinteisesti siirtymistä metsästäjä-keräilijä-kulttuurista maanviljelyyn on pidetty parannuksena ihmisten elämään, mutta todisteet eivät tue tätä väitettä. Tutkimukset edelleen olemassa olevien kivikautisten kulttuurien parissa ovat osoittaneet, että yksinkertaisissa yhteiskunnissa 3,5 tuntia työtä päivässä riittää järjestelmän ylläpitoon, jolloin muu aika voidaan hyödyntää rentoutumiseen. Kolonialismin kaudella kompleksisen yhteiskunnan suuriin kustannuksiin tottuneet eurooppalaiset siirtomaaisännät pitivät tätä merkkinä laiskuudesta. Tainter kuitenkin katsoo metsästä-keräilijöiden vähäisen kiinnostuksen tuotannon kasvattamiseen olleen rationaalista, koska ruoantuotannon kasvattaminen on alisteista alenevan rajahyödyn laille. Esimerkiksi peltomaan tuoton kasvattaminen nostaa tarvittavan työn määrää nopeammin kuin satoa, jolloin suuren sadon tuottaminen on panos-tuotos -suhteeltaan tehotonta. Siirtyminen maanviljelyyn ja korkeakulttuureihin kasvatti vaadittavan työn määrää henkeä kohden alentaen samalla keskimääräistä elinikää ja elintasoa. Mesopotamian ensimmäiset korkeakulttuurit vaativat talonpojiltaan yhä suurempia työmääriä, kunnes investointien aleneva rajahyöty romahdutti kyseiset valtakunnat.
Conan Cimmerialainen
Conan Cimmerialainen on suomenkielinen kokoelma Robert E. Howardin Conan barbaari -novelleja. Kirjan on toimittanut ja kuvittanut Petri Hiltunen ja sen julkaisi Jalava vuonna 1991. Aiemmista Conan-kokoelmista poiketen antologian suomensi Leena Peltonen.
Kuinka yhteiskunnat romahtavat
Lisäyksiä myöhemmissä kirjoituksissa
Moderni teollisuusyhteiskunta poikkeaa Tainterin mukaan aikaisemmista siinä, että yhä suurempi osa työstä tehdään fossiilisten polttoaineiden avulla. Ilman niitä eurooppalaiset valtiot olisivat romahtaneet todennäköisesti ennen 1800-lukua. Keskinäiseen kilpailuun juuttuneet valistusajan valtiot joutuivat vaatimaan väestöltään koko ajan enemmän työtä, mikä oli jo johtamassa rajahyödyn alenemiseen. Fossiiliset polttoaineet, ensimmäisenä kivihiili, antoivat näille valtioille kuitenkin niin paljon energiaa, että ne saavuttivat valtavista kustannuksista huolimatta suuria hyötyjä investoinneistaan. Kuvaavaa on se, että nykyaikainen teollistunut maatalous kuluttaa kymmenen kertaa niin paljon energiaa kuin se tuottaa. Tämä yhtälö olisi ollut täysin mahdoton pelkällä ihmistyövoimalla, jonka energia on peräisin sen tuottamasta ruoasta.
Conan Cimmerialainen
Conan Cimmerialainen on Jalavan viidestä Conan-kokoelmasta kolmas ja sen tarinat sijoittuvat kronologisesti sarjan alkuun, kuvaten nuoren Conanin seikkailuja vaeltavana palkkasoturina ja merirosvona. Mukana on viisi novellia ja sekä Conanin kotiseutua kuvaileva runo Cimmeria. Hiltusen kuvitus käsittää 42 kokosivun mustavalkopiirrosta.
Kuinka yhteiskunnat romahtavat
Lisäyksiä myöhemmissä kirjoituksissa
Tainter katsoo Bysantin olleen todennäköisesti ainoa merkittävä valtakunta maailmanhistoriassa, joka on onnistunut estämään romahduksen yksinkertaistamalla itseään. Valtakunta oli arabien puristuksessa lähes romahdustilassa 600-luvulla. Keisari Konstans II:n aikana Bysantti kuitenkin uudisti itsensä. Valtakunnan palkka-armeija muutettiin läänistysjärjestelmän mukaiseksi feodaaliarmeijaksi, hallintoa yksinkertaistettiin, kaupunkikulttuuria heikennettiin ja koulutusta vähennettiin. Aikakautta on kutsuttu Bysantin pimeiksi vuosisadoiksi, mutta valtakunta vahvistui välittömästi uudistusten myötä ja kykeni kasvattamaan aluettaan seuraavina vuosisatoina. Tainterin mukaan kyse oli siitä, että alentamalla kompleksisuuden astettaan Bysantti kykeni taas tuottamaan positiivista raja-arvoa investoinneilleen. Aikakauden ihmisille ajanjakso oli kuitenkin vaikea, sillä yksinkertaistamista edesauttoivat sotilaalliset tappiot sekä rajut väestön määrää verottaneet ruttoepidemiat, joiden jäljiltä sotilaille oli mahdollista jakaa enemmän vapaata peltoalaa. Uudistuminen kohti feodalismia puolestaan heikensi antiikista periytyvää sivistystä ja kaupunkikulttuuria sekä synnytti maaorjuutta.
Conan Cimmerialainen
Kokoelma ilmestyi uudelleen vuonna 2001 uudella kansikuvalla ja parannellulla kuvituksella.
Kuinka yhteiskunnat romahtavat
Lisäyksiä myöhemmissä kirjoituksissa
Kirjansa suomenkieliseen laitokseen Tainter kirjoitti esipuheen, jossa hän käsittelee muun muassa energian ja kompleksisuuden vastavuoroista riippuvuutta, ”kierrettä”.
Conan Cimmerialainen
Vastaanotto
Aikakoneen arvostelussa Tapani Ronni kehuu kokoelmaa. Kokoelman avaavat runo ”Cimmeria” ja novelli ”Jääjättiläisen tytär” ovat kauniita ja esittelevät päähenkilön ja tämän kotiseudun onnistuneesti. Välityön oloinen ”Varjoja kuutamolla” on heikompi tuotos. Kokoelman parhaat tarinat ovat ”alkuvoimaisen barbaarin ja velttojen kaupunkilaisten välisiä eroja” alleviivaava ”Saalistava varjo” sekä erityisesti nokkela ja humoristinen ”Gwahlurin jalokivet”. Kiitosta saavat myös Hiltusen pikkutarkka kuvitus sekä Peltosen tyylitajuinen suomennos, joka on huomattavasti aiempia Conan-kokoelmia tasokkaampi.
Ulkomaisia fantasiakirjailijoita -hakuteoksessa (2003) Jukka Halme kuvailee ”Jääjättiläisen tyttären” alkuasetelmaa ”dramaattisuudessaan varsin pateettiseksi: kaksi sotajoukkoa ovat taistelleet niin hirvittävästi, että elossa on enää kaksi miestä”. ”Saalistava varjo” on Halmeen mukaan koko Conan-sarjan parhaita novelleja, ”jossa Howardin tyypillinen barbarismin ja luonnollisuuden korostaminen modernismin ja kaupunkilaistumisen sijaan on hyvin voimakasta”.
Ollako vai eikö olla (täsmennyssivu)
Ollako vai eikö olla voi tarkoittaa seuraavia:
Apinac
Apinac on kunta Keski-Ranskassa Loirein departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee noin 40 kilometriä Saint-Étiennestä länteen.
1800-luvulla valmistuneessa Saint-Jean-Baptisten -kirkossa on kymmenen upeaa lasimaalausta.
Maailmanpuu
Joissain mytologioissa puu kuljettaa vettä yläilmoihin, ja ylläpitää näin veden kiertoa. Muun muassa islamilaisilla, heprealaisilla, hinduilla (banyan), venäläisillä ja mayoilla on tämänkaltaisia myyttejä. Sanonnan mukaan ihmiset ovat kuin lehtiä elämänpuussa. Myös sukupuu piirretään usein ja joskus vertauskuvallisesti koetaankin puuksi. Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa kuvataan Paratiisissa sijaitsevat hyvän- ja pahantiedon puu sekä elämän puu.
Maailmanpuu (Yggdrasil, Mirameir, Lerad) oli muinaisskandinaavisessa mytologiassa jättiläismäinen puu, joka kytki yhteen kaikki kosmologian yhdeksän maailmaa. Sen ajatellaan olleen joko saarni tai marjakuusi; jälkimmäistä tukee Eddan maininta puun ikivihreydestä. Alkoholi on Yggdrasilin mahlaa, ja sen juominen on saattanut olla jopa pyhä toimitus.
Kalevalaisen runouden Iso tammi kuuluu maailmanpuu-myytteihin. Suomalaisen taruston maailmanpuu kaadetaan alkuajan lopulla, jolloin aurinko ja kuu vapautuvat. Tällöin maailma on valmis. Iso tammi saattoi olla välttämätön, että taivaankansi olisi voitu valmistaa sen oksien varaan. Vastaavia kertomuksia maailman alkuaikoina kaadettavasta jättiläispuusta tunnetaan maailmanlaajuisesti.
Suomalaisiin karhunpeijaisiin liittyvä tapa nostaa karhun pääkallo puuhun on mahdollisesti ollut karhun sielun vertauskuvallinen palauttaminen maailmanpuun kautta taivaalle.
Maailmanpuu on tulkittu nykytutkimuksessa toisinaan myös maailmankaikkeuden metafyysiseksi kuvaksi tai selittäjäksi.
Ihmisuhrien sydämen lävistäminen puisella keihäällä, tai pahantekijöiden hirttäminen ison puun oksille voivat osaltaan heijastella maailmanpuumyyttiä.
Richard Wagnerin Sormus-tetralogiassa esiintyy iso saarni.
Warcraft-pelisarjan maailmassa on varsin isossa roolissa maailmanpuu nimeltä Teldrassil. Pelisarjassa on myös vähemmän isossa roolissa maailmanpuut Nordrassil, Andrassil sekä Shaladrassil.
Viljo Mäkinen
Viljo Mäkinen (9. heinäkuuta 1920 Kisko – 2. syyskuuta 1985 Turku) oli suomalainen keraamikko ja kuvanveistäjä.
Páramopeukaloinen
Páramopeukaloinen (Troglodytes monticola) on uhanalainen peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Viljo Mäkinen
Taiteellinen toiminta
Viljo Mäkinen opiskeli Turun piirustuskoulussa vuosina 1937–1939. Hän teki opintomatkoja Italiaan ja Ranskaan. Ensimmäinen näyttely hänen teoksistaan järjestettiin vuonna 1948. Mäkinen työskenteli keraamikkona Kupittaan Savella, jossa hän toimi noin vuoteen 1960 saakka. Mäkisen näyttelyitä on ollut Turun taidemuseossa 1965 ja Wäinö Aaltosen museossa 1970. Viljo Mäkinen tunnetaan erityisesti humoristisista veistoksistaan. Teokset ovat useasti kansanomaisia ja kekseliäitä. Hän teki myös muun muassa akvarelleja, maalauksia ja kollaaseja. Viljo Mäkisen taiteelle on leimallista erilaisten materiaalien rohkea hyödyntäminen ja monia niistä voi pitää naivistisina. Hän on käyttänyt veistoksissaan pronssia, puuta, terrakottaa, sementtiä ja erilaisia kiviä. Tyypillisiä aiheita Mäkisellä ovat sympaattiset eläin- ja ihmishahmot. Useita hänen teoksiaan on hankittu Ateneumin taidemuseoon.
Páramopeukaloinen
Levinneisyys
Páramopeukaloista tavataan Kolumbiassa Sierra Nevada de Santa Martan alueella. Vuoden 2015 uhanalaisuusarvioinnissa sen populaatioksi arvioitiin 70–400 yksilöä. Lajin kanta on laskussa ja se on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi.
Butiapalmut
Butiapalmut (Butia) ovat palmukasvisuku (heimo Arecaceae), jonka lajeja voidaan pitää huonekasveina.
Tuntomerkit
Butiapalmut ovat kotoisin Etelä-Amerikan keskiosista. Niillä on lyhyet ja paksut rungot sekä paksurakenteiset, kauniisti kaartuvat pariliuskaiset lehdet. Kukinto on palmukasvien tapaan kookas röyhy ja sisältää tuoksuvia, pieniä, kermanvärisiä tai purppuraan vivahtavia kukkia, joita nupulla ollessaan suojaa hyvin pitkä, puutunut suojuslehti. Hedelmä on mehevä ja kuituinen luumarja.
Latvian ensimmäinen puolue
Latvian ensimmäinen puolue oli 2002 perustettu latvialainen konservatiivipuolue.
Puolueen perustivat Ēriks Jēkabsons ja Ainārs Šlesers. Se sai 9,5 % äänistä vuoden 2002 vaaleissa ja liittyi hallituskoalitioon. Vuoden 2006 vaaleissa puolue muodosti vaaliliiton Latvian tie -puolueen kanssa, joka sai 8,6 % äänistä ja 10 paikkaa saeimassa. Puolueet yhdistyivät seuraavana vuonna.
Reetta Korhonen
Reetta Korhonen (s. 1986) on suomalainen laulaja, tanssija ja näyttelijä. Hänet tunnettaneen parhaiten laulukilpailuohjelmasta The Voice of Finland sekä vuoden 2013 Euroviisuista, joissa hän oli Suomen edustajan Krista Siegfridsin taustalaulajana.
Korhonen syntyi Kajaanissa ja kasvoi Hyvinkäällä. Opiskeltuaan Vierumäellä liikunnanohjaajaksi hän muutti Helsinkiin.
Korhosen näyttämöura alkoi musikaalista Saturday Night Fever, sen jälkeen hän on esiintynyt musikaaleissa High School Musical 1&2, Muskettisoturit ja Legally Blonde sekä Aladdinin kaksikielisessä versiossa. Vuosina 2014-2015 Korhonen on kiinnitettynä Svenska Teaternin huipputuotannossa Mamma Mia!, sekä ensemblessa että Alin understudyna. Hän on esiintynyt myös mm. Elisan, Valintatalon ja Veikkauksen televisiomainoskampanjoissa sekä Lordin euroviisukappaleen "Hard Rock Hallelujah!"-musiikkivideolla.
Korhonen on myös taustalaulaja ja osa Leri Leskisen ja Jussi Chydeniuksen kokoamaa PopUp a capella-yhtyettä.
Laulu- ja näyttelijänuran lisäksi Korhonen toimii joogaopettajana. Hän tekee myös ääninäyttelijän töitä ja esiintyy mm. Winx-klubi-animaatiosarjan Bloom-keijuna ja Littlest Pet Shop animaatiosarjan Brittany ja Whittany Biskittinä.
Tauragėn lääni
Tauragėn lääni on yksi Liettuan kymmenestä läänistä. Lääni sijaitsee maan länsiosassa ja sen keskus on Tauragė. Läänissä on arviolta 101 200 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 4 411 neliökilometriä.
Alquevan pato
Alquevan pato sijaitsee Mouran kunnassa, Alentejossa, Portugalissa. Pato on rakennettu Guadiana-jokeen, joka on yksi suurimmista joista Iberian niemimaalla.
Rakentaminen
Padon rakentamisprojekti alkoi vuonna 1985. Pato valmistui vuonna 2002, jolloin padon portit suljettiin.
Tekojärven alle jäänyt pieni Luzin kylä rakennettiin uudestaan parin kilometrin päähän vanhasta paikasta.
Gidea Parkin rautatieasema
Gidea Parkin rautatieasema on rautatieasema Haveringin kaupunkipiirissä Lontoossa. Se sijaitsee TfL Railin (tulevan Crossrailin) reitillä Romfordin ja Harold Woodin asemien välillä, Oyster-vyöhykkeellä 6. TfL Railin lisäksi asemalla pysähtyy sunnuntaisin Abellio Greater Anglian junia Southend Victorian asemalle.