cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joel Hautala
Jääkäriaika
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania. Tämä alahärmäläinen maanviljelijä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 9. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Sisällissodan jälkeinen aika
Sisällissodan jälkeen Hautala siirrettiin 31. elokuuta 1918 Pioneerikoulutuspataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet määrättiin lokakuussa vuonna 1919 Pioneeripataljoona 1:n 2. komppaniaan ja 15. huhtikuuta 1921 alkaen pataljoonan varastonhoitajaksi. Hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1926 Karjalan kaartin rykmenttiin ja määrättiin täydennysvaraston hoitajaksi sekä 1. huhtikuuta 1934 alkaen Seinäjoen sotilaspiirin esikuntaan varastonhoitajaksi.
Talvi- ja Jatkosota
Hautala osallistui talvisotaan rahastonhoitajana Seinäjoen sotilaspiirin esikunnassa, mitä tehtävää hän jatkoi myös välirauhan ja jatkosodan aikanakin, mutta siirrettiin Etelä-Pohjanmaan läntiseen suojeluskuntapiiriin.
Sotien jälkeinen aika
Hautala toimi sotien jälkeen edelleen samassa tehtävässä, mutta suojeluskuntien lakkauttamisen jälkeen hänet siirrettiin takaisin Seinäjoen sotilaspiirin esikuntaan, jossa toimi edelleenkin rahastonhoitajana. Hänet siirrettiin lakkautuspalkalle vuonna 1952 ja erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1954. Hän toimi Etelä-Pohjanmaan Jääkärit ry:n tilintarkastaja usean vuoden ajan. Hänet on haudattu Alahärmään.
Veikko Sjöblom
Veikko Allan Sjöblom (23. syyskuuta 1929 Evijärvi – 26. lokakuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen biologi, kalataloudentutkija ja professori. Hän oli vuosina 1970–1972 Oulun yliopiston ja vuosina 1972–1973 Helsingin yliopiston eläintieteen apulaisprofessori, 1973–1978 Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen johtaja professorin arvolla ja sen jälkeen Helsingin yliopiston kalatalouden henkilökohtainen ylimääräinen professori vuoteen 1989.
Sjöblom väitteli tohtoriksi 1964. Hänen väitöskirjansa käsitteli silakan vaelluksia Itämeren pohjoisosissa. Kun liikakalastuksen vaikutus Itämeren kalakantoihin nousi yleiseksi huolenaiheeksi, Sjöblom järjesti Suomen kalavarojen arvioinnin, jonka tuloksia hyödynnettiin saaliskiintiöitä päätettäessä. Hän oli Suomen limnologisen yhdistyksen puheenjohtaja 1968–1977, Kansainvälisen Itämeren kalastuskomission Suomen valtuuskunnan johtaja 1975–1987 ja suomalais-neuvostoliittolaisen kalastustoimikunnan Suomen valtuuskunnan johtaja 1977–1988. Hän oli myös Suomen edustaja Kansainvälisessä merentutkimusneuvostossa (ICES) vuodesta 1973 ja koko järjestön varapresidentti 1978–1981.
Sjöblom harrasti myös itse kalastusta.
Aatami & Beetami
Aatami & Beetami on suomalainen vuonna 1997 valmistunut sketsiviihdesarja. Sarja esitettiin Yle TV2-kanavalla.
Sarjan päähenkilöt ovat pölynimurikauppias Aatami, ja tämän vaimovainajan veli Beetami. Suurin osa ohjelmasta koostui kuitenkin irrallisista sketseistä.
pienoiskuva|vasen|Heikki Silvennoisen puhelinmonologissa hänen esittämä lentäjä soittaa humalassa vaimolle kotiin Kanarialta. Sarjan yksi tunnetuimpia sketsejä on Heikki Silvennoisen esittämä puhelinmonologi, jossa hän esittää lentäjää, joka soittaa humalassa vaimolle kotiin Kanarialta.
Naturalis historia
Naturalis historia on Plinius vanhemman ainoa säilynyt teos. Se valmistui vuonna 77, kaksi vuotta ennen Plinius vanhemman kuolemaa. Tekijä omisti sen ystävälleen Titukselle, josta hiukan myöhemmin tuli keisari. Plinius vanhempi kertoo johdannossaan teoksen koostuvan yli 20 000 eri aiheesta, jotka ovat peräisin sadalta eri auktorilta sisältäen hänen omia havaintojaan. Teos onkin tyylillisesti jopa assosioiva kokoelma aiheita, jotka sattuivat kiinnostamaan tekijää. Se sisältää paljon sen ajan tietoa muun muassa eläimistä, kasveista ja maantieteistä. Muita teoksen aiheita ovat muun muassa tähtitiede, meteorologia, lääketiede, antropologia ja maanviljely. Naturalis historia -teoksessa tieteeseen sekoittuu kritiikittömästi aineksia tarinoista ja taikauskosta. Teosta ei ole julkaistu suomeksi.
Sisältö
Teoksesta on säilynyt 37 kirjaa. Säilyneiden kirjojen sisältö.
KB Financial Group
KB Financial Group, joka tunnetaan lyhenteellä KB (sanoista Kookmin Bank), on suuri eteläkorealainen finanssialan holdingyhtiö, jonka päämaja sijaitsee Soulissa. Finanssiyhtiö toimii tytäryritystensä välityksellä kuudella rahoitusalan osa-alueilla: yritysten ja yksityisasiakkaiden pankkitoiminnassa, muissa pankkipalveluissa, luottokorttien ja henkivakuutusten alalla sekä investointi- ja arvopaperitoiminnassa. Finanssikonsernin osake noteerataan Korean ja New Yorkin pörsseissä. Vuoden 2016 lopussa pankkikonserni toimi yhteensä 1 130 toimipisteessä Korean tasavallassa, jonka lisäksi finanssikonserni on läsnä useissa ulkomaissa.
Talousjulkaisu Forbesin maailman suurimpien julkisesti noteerattujen yritysten Forbes Global 2000 -listalla yhtiö oli vuonna 2017 sijalla 302. Se luokiteltiin tällä listalla Etelä-Korean seitsemänneksi suurimmaksi pörssiyritykseksi. Yhtiön markkina-arvo oli 17,9 miljardia Yhdysvaltain dollaria (toukokuussa 2017) ja liikevaihto 13,5 miljardia USD (2016).
Pankkikonseni pohjautuu vuosina 1963 ja 1967 perustettuihin pankkeihin (Kookmin Bank Co., Ltd, ); ja (Housing & Commercial Bank). Vuosina 2000–2001 pankit sopivat yhdistymisestä. Tuloksena syntyi Etelä-Korean suurin liikepankki, joka vuonna 2001 listautui Korean pörssiin ja sopi osakkeittensa noteeramisesta myös New Yorkissa.
Nykyinen rahoitusalan konserni (KB Financial Group) perustettiin 29. syyskuuta 2008. Sillä on 12 tytäryhtiötä, joita kirjainlyhenne KB yhdistää: KB Kookmin Bank, KB Securities, KB Insurance, KB Kookmin Card, KB Life Insurance, KB Asset Management, KB Capital, KB Savings Bank, KB Real Estate Trust, KB Investment, KB Credit Information ja KB Data Systems.
Fradera (1870)
Fradera oli Espanjan laivaston vuonna 1870 valmistettu puurunkoinen tykkivene.
Valmistus
Alus tilattiin Havannasta, missä se valmistui 1870.
Palvelus
Alus osallistui Kuuban kapinan 1868-1878 torjuntaan. Uuden kapinan alkaessa alus oli jo huonossa kunnossa. Alus poistettiin alusluettelosta 1897 ja romutettiin 1898.
Sinfonia nro 1 (Mendelssohn)
Felix Mendelssohn Bartholdy sävelsi ensimmäisen sinfoniansa c-mollissa maaliskuussa 1824 ollessaan 15-vuotias. Aiemmin Mendelssohn oli jo säveltänyt kaksitoista sinfoniaa pelkille jousille, ja ensimmäistä sinfoniaansa täydelle orkesterille hän nimittikin alun perin 13. sinfoniakseen. Teos kantaesitettiin Leipzigissa 1. helmikuuta 1827. Kaksi vuotta myöhemmin säveltäjä johti Lontoossa esityksen, jossa hän korvasi menuetin versiolla Oktettonsa scherzosta.
Gacela (1869)
Gacela oli Espanjan laivaston vuonna 1869 valmistunut puurunkoinen Activo-luokan tykkivene.
Valmistus
Alus tilattiin M. Braidilta Brooklynistä New Yorkista. Alus laskettiin vesille 1869. Aluksen valmistuskustannukset olivat 242 500 pesetaa ($48 500)
Palvelus
Kuuban kapinan aikana alus osallistui kapinallisten torjuntaan. Alus poistettiin alusluettelosta 1891. Espanjan-Yhdysvaltain sodan alkaessa alus oli huonossa kunnossa ja romutettiin 1898.
Litutillit
Litutillit (Descurainia) on kasvisuku ristikukkaiskasvien heimossa. Siihen kuuluu 37 lajia. Litutillien läheisiä sukulaisia ovat muun muassa samaan sukuryhmään kuuluvat kesäkrassit ja pääskynkukat.
RN Littorio (1937)
RN Littorio oli Italian kuninkaallisen laivaston Vittorio Veneto -luokan taistelulaiva toisessa maailmansodassa.
Litutillit
Euroopassa tai maanosan lähialueella esiintyy 12 litutillilajia. Niistä osa on ruohovartisia ja osa puutuneita pensaita. Pohjoismaissa ja Suomessa kasvaa yksi laji, yksivuotinen litutilli. Se on Suomessa muinaistulokkaana kasvava rikkakasvi.
RN Littorio (1937)
Valmistus
Italian hallitus vahvisti aluksen hankinnan 1934. Se tilattiin Ansaldolta Genovasta, missä köli laskettiin 28. lokakuuta 1934. Alus laskettiin vesille 22. elokuuta 1937 ja valmistui 14. toukokuuta 1939.
Palvelus
Regia Marinalle alus luovutettiin 6. toukokuuta 1940 Genovassa aluksen ollessa kiinnittyneenä Ansaldon tytäryhtiön Officine Allestimento Riparazione Navin laituriin. Alukselle tehtiin pieni huolto, minkä jälkeen se aloitti 15. toukokuuta koeajot La Speziasta saapuneen RN Vegan saattamana. Koeajojen tulosten tyydyttäessä alus lähti 20. toukokuuta La Speziaan kahden hävittäjän ja kahden lentokoneen saattamana. Seuraavien päivien aikana alukselle asennettiin laitteistoja, jotka samalla säädettiin.
Varhain aamulla 23. toukokuuta alus lähti Tarantoon RN Lancieren ja RN Corazzieren Messinaan saattamana. Messinasta aluksen saattoivat edelleen Tarantoon RN Freccia ja RN Saetta. Osasto saapui Puglian tukikohtaan 24. toukokuuta ankkuroituen Mar Grandeen. Alus muodosti sisaraluksensa RN Vittorio Veneton kanssa kontra-amiraali Carlo Bergaminin komentaman 9. viirikön, joka oli muodostettu 16. toukokuuta osaksi 1. laivuetta.
Alus nimettiin 30. kesäkuuta 1943 Italiaksi. Italian antauduttua alus purjehti 9. syyskuuta laivaston mukana Maltalle, jolloin siihen osui Saksan ilmavoimien lentokoneesta laukaistu radio-ohjattu liitopommi. Pommi läpäisi aluksen kannen ja pohjan räjähtäen meressä aiheuttaen suurta tuhoa keulassa etummaisen tornin etupuolella. Alus jatkoi matkaansa Maltalle, josta se 14. syyskuuta lähti Aleksandriaan. Alus makasi ankkurissa 5. helmikuuta 1947 saakka, jolloin se lähti Italiaan saapuen Augustaan 9. helmikuuta. Rauhansopimuksen allekirjoittamisen jälkeen alus siirrettiin sotakorvauksena Yhdysvalloille. Alus poistettiin laivastoluettelosta 1. kesäkuuta 1948 ja romutettiin La Speziassa.
RN Vittorio Veneto (1937)
RN Vittorio Veneto oli Italian kuninkaallisen laivaston Vittorio Veneto -luokan taistelulaiva toisessa maailmansodassa.
Palvelus
Alukseen osui maaliskuussa 1941 Y-tornin kohdalle lentokoneesta laukaistu torpedo Matapanin taistelussa, minkä seurauksena se oli telakalle korjattavana elokuuhun. Vain pari kuukautta myöhemmin Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusveneen HMS Urgen laukaisemat kaksi torpedoa osuivat lähes samaan kohtaan. Alus oli telakalla maaliskuuhun 1942. Kesäkuussa 1943 alus vaurioitui lievästi ilmahyökkäyksessä La Speziaan. Italian antauduttua alus siirtyi Maltalle, mistä se palautettiin Italialle 1946. Seuraavana vuonna se luovutettiin sotakorvauksena Yhdistyneelle kuningaskunnalle ja romutettiin 1948-1950.
Dombarovski
Dombarovski on mannertenvälisten ohjusten tukikohta ja avaruusalusten laukaisukeskus (kosmodromi) Orskin ja Jasnyin kaupunkien lähellä Orenburgin alueella Etelä-Venäjällä. Dombarovski itse on noin 10 000 asukkaan taajama.
Innere Stadt
Innere Stadt voi tarkoittaa seuraavia paikkoja:
Dombarovski
Vuodesta 1964 toimineessa Venäjän armeijan tukikohdassa oli parhaimmillaan 64 kappaletta R-36-ohjuksen laukaisusiiloja; näistä 52 oli toiminnassa vielä vuonna 2004. Viimeksi vuosina 2004 ja 2006 tukikohdasta tehtiin R-36M2-ohjuksen koelaukaisut Kamtšatkan niemimaalle.
Yksi siiloista on muutettu satelliittien kantorakettien laukaisuun sopivaksi. Nykyään kosmodromia käyttää Venäjän, Ukrainan ja Kazakstanin kantorakettiyhtiö ISC Kosmotras kaupallisten satelliittien laukaisuun Dnepr-kantoraketeilla, jotka ovat käytöstä poistettuja ja muunnettuja R-36 (eli SS-18) -ohjuksia. Keskuksesta laukaistiin avaruuteen yhdysvaltalaisen Bigelow Aerospace -yhtiön avaruusasemamalleja vuosina 2006 ja 2007. Lokakuussa 2008 laukaistiin Thaimaan kaukokartoitussatelliitti. Laukaisua oli jouduttu lykkäämään useita kertoja, kun Dombarovskilla oli vaikeuksia ympäristölle hyväksyttävän laukaisusuunnan löytämisessä.
Selkupin kieli
Selkupin kieli eli selkuppi (aikaisempi nimitys ostjakkisamojedi) on Venäjällä Ob- ja Jeniseijokien välisellä alueella asuvien selkuppien puhuma uralilaisen kieliperheen samojedilaiseen haaraan kuuluva kieli.
Levinneisyys ja puhujamäärä
Selkupit jakautuvat kahteen ryhmään: pohjois- ja eteläselkuppeihin. Pohjoisselkupit asuvat Taz- ja Turuhanjokien varsilla Jamalin Nenetsian Krasnoselkupin ja Purin piireissä sekä Krasnojarskin aluepiirin Turuhanskin piirissä. Pohjoisselkuppeja on muuttanut myös Salehardin kaupunkiin. Eteläselkupit asuvat Obin ja sen sivujokien Ketin, Tymin, Parabelin ja Vasjuganin varsilla Tomskin alueen Kargasokin, Parabelin, Kolpaševon ja Verhneketjen piireissä. Huomattava osa eteläselkupeista on muuttanut Tomskin, Kolpaševon ja Kedrovyin kaupunkeihin.
Vuonna 1989 Venäjällä laskettiin olleen 3 600 selkuppia, joista 1 800 puhui selkupin kieltä. Vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 4 200 selkuppia ja 1 600 selkupin kielen puhujaa. Todellinen puhujamäärä on kuitenkin huomattavasti pienempi. 2000-luvun vaihteessa tehdyn kartoituksen mukaan pohjoisselkuppia puhuu enintään 600 ja etelämurteita 10–15 henkeä. Nykyään kaikki selkupit osaavat venäjää. Vanhemmista ikäryhmistä eräät puhuvat myös evenkiä, kettiä, hantia tai nenetsiä.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 1 000 selkupin puhujaa.
Historia ja murteet
Selkuppi on ainoa tunnettu eteläsamojedilaisten kielten edustaja. Sen lähimmät elävät sukukielet ovat pohjoissamojedilaiset nenetsi, enetsi ja nganasani. Aikaisemmin eteläsamojedilaisiin kieliin luettiin maantieteellisin perustein myös kuolleet kielet kamassi ja matori, mutta kielellisesti ne ovat lähempänä pohjoissamojediryhmää.
Kieli jakautuu useisiin murreryhmiin, joista kaukaisimmat ovat vaivoin toistensa puhujien ymmärrettävissä. Selvimmin erottuu Tazin ja Turuhanin varsilla puhuttu pohjoisselkuppi. Eteläselkuppi muodostaa murrejatkumon, joka voidaan jakaa Tymin, Narymin, Obin ja Ketin murteisiin. Tšulym- ja Tšajajokien varsilla sekä Obin yläjuoksulla puhuttu eteläisin murre on nykyään käytännössä kadonnut.
Kirjakieli
Vuonna 1879 ortodoksinen lähetyssaarnaaja N. P. Grigorovski laati Obin murteeseen perustuneen selkupin aapisen sekä muutamia uskonnollisia kirjoja. Vuonna 1900 arkkipiispa Makari julkaisi vielä yhden uskonnollisen kirjan, mutta käytännön merkitystä näillä kyrilliseen kirjaimistoon perustuneilla teoksilla ei ollut. 1930-luvun alussa selkuppia varten laadittiin latinalainen kirjaimisto ja julkaistiin muutamia oppikirjoja pohjoisselkuppilaisella Tazin murteella. Vuonna 1937 siirryttiin kyrilliseen kirjaimistoon, mutta 1950-luvun puolivälissä selkupin kielen opetus ja oppikirjojen julkaiseminen lopetettiin. 1980-luvun alussa laadittiin uusi kyrillinen kirjaimisto ja alettiin julkaista oppikirjoja pohjoisselkupin murteella. 1990-luvun alussa Tomskissa luotiin kirjoitusjärjestelmä eteläselkuppia varten ja julkaistiin muutamia oppikirjoja Obin murteella. Myös Narymin murteella on julkaistu keskusteluopas.
Selkupin kirjaimisto
Pohjoisselkuppia opetetaan viidessä maalaiskoulussa ja yhdessä koulussa Salehardissa. Obin ja Narymin murteita opetetaan kumpaakin yhdessä koulussa. Opettajia koulutetaan Salehardin opettajaopistossa ja Herzenin pedagogisessa yliopistossa Pietarissa. Opetuksen tulokset ovat kuitenkin vähäisiä, koska yleensä lapset eivät kouluun tullessaan osaa kieltä. Salehardin radio sekä Krasnoselkupin ja Purin paikallistelevisiot lähettävät selkupinkielisiä ohjelmia.
Nykytilanne
Eteläselkuppia voidaan nykyään pitää lähes kuolleena kielenä. Sen luonnollinen välittyminen uusille sukupolville lakkasi jo puoli vuosisataa sitten ja kaikki äidinkieliset puhujat ovat yli 70-vuotiaita. Myös pohjoisselkupit venäläistyvät nopeasti, mutta eräissä kylissä selkuppi on säilynyt elävänä kielenä, jota myös lapset puhuvat.
Isänmaaliitto
Isänmaaliitto ( tai pelkkä Isamaa) oli virolainen kansallismielinen konservatiivipuolue. Isänmaaliitto toimi itsenäisenä puolueena perustamisestaan 2. joulukuuta 1995 lähtien, kunnes se yhdistyi 4. kesäkuuta 2006 Res Publican kanssa nimellä Isänmaan ja Res Publican liitto. Isänmaaliiton viimeinen puheenjohtaja ennen yhdistymistä oli Tõnis Lukas.
Historia
Isänmaaliiton juuret olivat kansallismielisissä liikkeissä ja puolueissa, jotka toimivat neuvostomiehityksen aikana 1980-luvun lopulla. Vuonna 1991 Viron kristillisdemokraattinen puolue, Viron Kristillisdemokraattinen Liitto, Viron Konservatiivinen Kansanpuolue ja Tasavaltalaispuolue muodostivat Isänmaa -vaaliliiton. Tämän vaaliliiton ehdokas Lennart Meri voitti presidentinvaalin vuonna 1992. Isänmaa-liiton vaalivoiton tuloksena Kansallinen Itsenäisyyspuolue voitti Riigikogun vaalit ja muodosti hallituksen Mart Laarin johdolla 21. lokakuuta 1992. Samana päivänä vaaliliiton muodostaneet puolueet yhdistyivät Kansallinen Kokoomuspuolue Isänmaaksi. Tämä hallitus kesti vain tasan vuoden ja kaatui lokakuussa 1993.
Kansallinen Kokoomuspuolue Isänmaa ja Kansallisen riippumattomuuden puolue (ERSP) yhdistyivät Isänmaaliitoksi 2. joulukuuta 1995. Samana vuonna 5. elokuuta Tartossa perustettiin Isänmaaliiton 16–35-vuotiaiden nuorisojärjestö Noor–Isamaa, jolla oli 1 300 jäsentä vuonna 2006. Vuonna 1996 Isänmaaliiton Lennart Meri valittiin uudelle kaudelle.
Vuoden 1999 parlamenttivaaleissa Isänmaaliitto menestyi taas saaden 18 paikkaa ja Mart Laar valittiin toisen kerran pääministeriksi. Tämä hallitus kaatui muun muassa kiistaan kommunismin kieltämisestä ja tuomitsemisesta. Laarin Isänmaaliiton johtama hallitus kaatui tammikuussa 2002. Tästä lähtien Isänmaaliitto istui oppositiossa. Vuoden 2001 presidentinvaalissa puolueen ehdokas ei menestynyt ja kansanliiton Arnold Rüütel valittiin presidentiksi. Vuoden 2003 vaaleissa Isänmaaliitto sai 101-paikkaiseen Riigikoguun 11 edustajaa.
Tammikuussa 2006 Isänmaaliitto ylitti 3 200 jäsenen rajan. 18. maaliskuuta Viron demokraattinen puolue liittyi Isänmaaliittoon.
Puolueen oma lehti ja pää-äänenkannattaja oli Tribüün, jota julkaistiin lokakuusta 2001 vuoteen 2003 asti, kunnes sen julkaiseminen katkaistiin. Tämän jälkeen puolueen lehti oli nimeltään Isamaaleht. Toukokuussa 2006 Isamaaleht sai nimen Isamaa ja Respublica Liidu leht puolueliitoksen vuoksi.
Puolueliitos
4. huhtikuuta 2006 Isänmaaliitto ja Res Publica ilmoittivat perustavansa yhdessä oikeistolaisen puolueen, jonka työnimenä oli huhti- ja kesäkuun välillä "Erakond Eesti Eest". Isänmaaliiton 354-jäseninen puoluekokous Pärnussa hyväksyi puolueliitoksen Res Publican kanssa 4. kesäkuuta 2006 äänin JAA 348 – EI 13 – EOS 3. Samalla päätettiin ottaa puolueliiton uudeksi nimeksi Isamaa ja Res Publica Liit.
Vaalimenestys
Riigikogun vaalit
Europarlamenttivaalit
Los Panchos
Los Panchos on laulutrio, joka on yli 60 vuoden ajan esittänyt latinalaisamerikkalaisia sävelmiä.
Historia
Trion ensiesitys tapahtui vuonna 1944 New Yorkissa, jolloin meksikolaiset Chucho Navarro, Alfredo Gil, ja Puerto Ricosta kotoisin oleva Hernando Aviles Negron, päättivät esittää laulujaan uudella tavalla, kolme solistia kolmella kitaralla.
Yhtyeen menestys oli aluksi vaatimaton. Ensimmäinen kiertue järjestettiin Venezuelassa ja Puerto Ricossa 1946. Useamman kuukauden kiertue Brasiliassa samana vuonna teki yhtyettä entistä paremmin tunnetuksi ja kiertueeltaan palattuaan yhtyeen levyt soivat ahkeraan Kuubassa, Puerto Ricossa, Meksikossa ja Yhdysvaltojen etelävaltioissa.
Yhtyeen menestyksen takana oli erityisesti vankka suosio New Yorkissa Puerto Ricon ja Dominikaanisen Tasavallan maahanmuuttajien keskuudessa.
Vuoden 1948 aikana trio sai vahvan jalansijan Meksikossa. Tämän jälkeen, vuonna 1951 kansainväliset kiertueet kulkivat Karibian, Keski- ja Etelä-Amerikan kautta. Yhtyeestä tuli erittäin suosittu koko mantereella.
Pensastädykkeet
Pensastädykkeet (Hebe) on ratamokasveihin kuuluva kasvisuku, joka luokitellaan nykyään tädykkeiden (Veronica) synonyymiksi. Pensastädykkeisiin aiemmin luokiteltuja lajeja on 80. Niistä lähes kaikki kasvavat luontaisesti Uudessa-Seelannissa ja kaksi lajia esiintyy myös Etelä-Amerikan eteläosassa.
Pensastädykkeitä käytetään huonekasveina ja yksivuotisina koristekukkina.
Petrogradin piiri
thumb|Petrogradin piiri thumb|Petrogradin piirin itäosa Nevan suuhaarojen välissä Petrogradin piiri on hallintopiiri Pietarissa Nevan suiston saarilla. Se käsittää kaupungin ydinkeskustan pohjoisosan ja rajoittuu lännessä Suomenlahden pohjukkaan, pohjoisessa Primorjen piiriin, idässä Viipurin piiriin ja etelässä Pietarin keskustan ja Vasilinsaaren piireihin.
Kunnallishallintoalueet
Petrogradin piiri jakautuu kuuteen kunnallishallintoalueeseen, jotka ovat asemaltaan Pietarin keskustan kaupunginosia. Kunnallishallintoalueet ovat
Kevätpörriäinen
Tarinoiden aihepiirit vaihtuvat vuosittain, mutta käsittelevät yleensä lehden nimikkoampiaisen, Pörrin, seikkailuja erilaisissa ympäristöissä. Aiheina on usein myös ajankohtaisia asioita. Koululaisten lähettämistä tarinoista ja kuvista lehden toimitus valitsee julkaisuun sopivimmat, jotka päätyvät lehteen täysin alkuperäisessä muodossaan. Tarinat ovat usein lyhyitä ja mukana on joka vuosi myös vitsi- ja tehtäväosiot. Koululaiset myyvät lehteä itse kiertämällä lähiseudun taloissa. Myynnistä saadut rahat menevät usein luokan rahastoon leirikoulua tai stipendejä varten.
Uutisvuoto-ohjelmassa on ajoittain käytetty Kevätpörriäinen-lehteä kysymysten lähteenä. Kevätpörriäinen maksoi vuonna 2000 noin 1,70 euroa, vuonna 2010 lehti maksoi 4 euroa.
Helena Petäistö
thumb|upright|Helena Petäistö heinäkuussa 2013. Helena Mirjami Petäistö (s. 10. joulukuuta 1950 Rautio [nyk. Kalajoki ]) on suomalainen toimittaja, kolumnisti ja tietokirjailija. Hän on ollut pitkäaikainen televisioyhtiö MTV:n Ranskan ja Brysselin kirjeenvaihtaja.
Ura
Petäistö pääsi ylioppilaaksi Oulun tyttölyseosta ja kirjoitti viisi laudaturia. Hänen sukunsa on lestadiolaista, ja hän on arvellut olevansa ainoa televisiotoimittaja, joka ei ollut katsonut televisiota ennen kuin alkoi tehdä sinne juttuja. Petäistö valmistui ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta. Ranskan kieltä Petäistö opiskeli sekä Oulun tyttölyseossa että Helsingin kauppakorkeakoulussa. Heti ekonomiksi valmistuttuaan Petäistö muutti Pariisiin, missä hän työskenteli ensin pankissa, sitten Pathel Industrie -yrityksessä. Myöhemmin Petäistö alkoi tehdä työn ohella juttuja suomalaismediaan. Petäistö palasi Helsinkiin vuonna 1983 ulkomaantoimittajaksi MTV:n uutisiin. Hän toimi jonkin aikaa myös uutisankkurina. Vuonna 1989 hän meni toimittajille tarkoitetulle EU-kurssille. Vuonna 1990 Petäistö palasi Pariisiin MTV:n uutisten Ranskan ja Euroopan kirjeenvaihtajaksi.
Petäistön ensimmäinen kirja Ranskalaiset korot ilmestyi vuonna 1995 (yhteensä seitsemän painosta). Seuraavan kirjansa Aamiainen Cocon kanssa ja muita elämyksiä Euroopassa hän julkaisi vuonna 1999. Kirja aloitti Aamiainen Cocon kanssa -kirjasarjan, jossa Petäistö esittelee eurooppalaisia kaupunkeja. Tee teematka! -kirja sai Lauri Jäntin säätiön tietokirjapalkinnon kunniamaininnan vuonna 2009. Vuonna 2013 Petäistö siirtyi kustannusliike Tammesta Otavalle ja aloitti uuden kaupunkikirjasarjan à la Helena Petäistö. Ranskan politiikasta hän kirjoitti uudelleen teoksessaan Ranska, Macron ja minä.
Petäistö asuu Helsingissä ja Pariisissa.
Palkinnot, kunniamerkit ja nimeämiset
Petäistö sai vuonna 2005 Ranskan ansioritarikunnan Kunnialegioonan ritariluokan kunniamerkin ja vuonna 2014 Kunnialegioonan upseerimerkin. Vuonna 2010 hänet palkittiin Suomen Kuvalehden journalistipalkinnolla muiden palkintojen joukossa. Vuonna 2010 Petäistö nimitettiin Vuoden ulkosuomalaiseksi. Kultainen Venla 2022 -gaalassa tammikuussa 2023 Petäistö sai elämäntyöpalkinnon.
Petäistö vihittiin Oulun yliopiston kunniatohtoriksi toukokuussa 2022.
Luettelo Liettuan puolustusvoimien kalustosta
Tämä on luettelo Liettuan asevoimien kalustosta.
Aino Matikka
Aino Matikka, o.s. Ettala, (s. 1983 ) on suomalainen balettitanssija. Hän on tanssinut Suomen Kansallisbaletissa vuosina 2004–2009 ja uudelleen vuodesta 2011. Vuonna 2010 hän tanssi Yhdysvalloissa American Ballet Theatressa. Hän pääsi vuonna 2009 finaaliin Helsingin balettikilpailussa.
Matikka opiskeli Suomen Kansallisoopperan balettioppilaitoksessa vuosina 1997–2003. Keväällä 2003 hän vieraili Münchner Ballettakademiessa.
Kestävä kehitys alueittain ja maittain
Luettelo kestävään kehitykseen liittyvistä aiheista alueittain ja maittain.
Usein kestävään kehitykseen luetaan kuuluviksi myös tasapainoinen sosiaalinen kehitys ja ihmisoikeudet, katso ihmisoikeudet alueittain ja maittain.
Suvimarja Halmetoja
Suvimarja Halmetoja on suomalainen muusikko. Halmetoja toimii Humavoid-metalliyhtyeen keulakuvana ja Mira Luodin yhtyeen kosketinsoittajana. Halmetoja on esiintynyt myös MTV3:n Älä jäädy -improvisaatio-ohjelman yhden naisen bändinä. Hänellä on muusikon ja musiikkitieteen maisterin koulutus. Hän on työskennellyt vuodesta 2009 lähtien myös Improvisaatioteatteriryhmä Kolinan muusikkona. Halmetoja on naimisissa muusikko Niko Kalliojärven kanssa.
Kelirikkoalus Aallokas
Yhteys- ja kelirikkoalus Aallokas oli Laatokan rannikkojoukkojen käyttöön valmistettu alus. Talvisodan alkaessa alus aseistettiin 75 millimetrin tykeillä ja se muutettiin tykkiveneeksi Suomen Laatokan-laivastoon, jonka suurin alus se oli. Aallokas siirtyi Moskovan rauhan jälkeen Neuvostoliitolle ja se nimettiin Šeksnaksi. Alus romutettiin 26. kesäkuuta 1961.
Suomen merivoimissa
Aallokas rakennettiin 1936 Sortavalan Telakka ja Konepaja Oy:n telakalla. Sillä oli talvisodassa aseistuksenaan kaksi 75 mm:n tykkiä ja kaksi 40 mm:n ilmatorjuntatykkiä. Se oli Suomen Laatokan-laivaston suurin ja uusin alus sekä tykkiveneiden laivasto-osaston lippulaiva. Tähän osastoon kuuluivat myös tykkiveneet Aunus, Tarmo ja Vulcan. Osaston johtaja oli kapteeniluutnantti Asikainen.
14. joulukuuta 1939 ja 12. tammikuuta 1940 välillä Aallokas, Tarmo ja Vulcan tekivät Laatokalla 11 partiomatkaa, joiden tarkoituksena oli tulittaa neuvostoliittolaisten maa-asemia. Aallokasta tulitettiin ensimmäisen kerran maalta sen ollessa Tarmon kanssa retkellä, mutta laukaukset jäivät lyhyiksi eivätkä saaneet aikaan tuhoa. Näillä retkillä neuvostojoukkoja kohti ammuttiin yhteensä 150 kappaletta 75 mm:n kranaatteja. Tammikuun lopulla ei Laatokalla voitu käyttää kuin Aallokasta, sillä järven jääpeite oli liian vahva. Aallokas sai 2. helmikuuta vähäisiä vaurioita ilmahyökkäyksessä ja muutama miehistön jäsen haavoittui.
Moskovan rauhansopimuksen mukaisesti Aallokas ja muut Laatokan-laivaston alukset jätettiin Laatokalle. Aallokas liitettiin Neuvostoliiton laivaston koulutusalusten osastoon 24. elokuuta 1940.
Neuvostoliiton laivastossa
Jatkosodan alettua aluksen aseistuksena oli kaksi 76,2 mm:n tykkiä, yksi 20 mm:n ilmatorjuntatykki, kaksi 12,7 mm:n konekivääriä ja yksi nelinkertainen 7,62 mm:n konekivääri, joten aluksesta tuli tykkivene ja se liitettiin 3. elokuuta 1941 Neuvostoliiton Laatokan-laivastoon nimellä Šeksna. Elokuussa alus oli muiden Laatokan-laivaston tykkiveneiden kanssa suojaamassa Hiitolan seudulla saarroksissa olevia Neuvostoliiton 142. tarkka-ampujadivisioonaa ja 198. moottoroitua jalkaväkidivisioonaa ja muiden joukkojen evakointia. Šeksna kuljetti vuoden 1941 lopulla muiden Laatokan-laivaston alusten tavoin rahtia piiritettyyn Leningradiin, mutta aluksen polttoaineen puute jarrutti pian kuljetuksia.
Vuonna 1942 Šeksna oli kuljetusaluksena ja muiden kuljetusalusten suojana. 28. elokuuta 1942 kuljetuslaivasto, johon alus kuului joutui kahden italialaisen torpedoveneen hyökkäyksen kohteeksi, mutta hyökkäys torjuttiin Šeksnan avulla. Laiva kuului marraskuussa 1942 perustettuun erikoisosastoon, jonka ansiosta purjehduskausi kesti pidempään kuin edellisenä vuonna.
Šeksna poistettiin Laatokan-laivaston sota-alusten listalta 13. huhtikuuta 1943 ja luokiteltiin kuljetusalukseksi.
Alus luokiteltiin yhteysveneeksi 29. marraskuuta 1947 ja se poistettiin käytöstä 27. joulukuuta 1956, jolloin siitä tuli lämmitysvene OT-33. Alus poistettiin 26. kesäkuuta 1961 laivaston luetteloista ja romutettiin.
Nathan Fillion
Nathan C. Fillion (s. 27. maaliskuuta 1971 Edmonton, Alberta) on kanadalainen näyttelijä, joka tunnetaan roolistaan Malcolm Reynoldsina televisiosarjassa Firefly ja rikoskirjailija Richard Castlen roolista televisiosarjassa Castle.
Pete ja lohikäärme Elliott
Pete ja lohikäärme Elliott on Walt Disneyn vuonna 1977 ensi-iltansa saanut animaatio-, seikkailu- ja musikaalielokuva, joka sijoittuu 1900-luvulle. Elokuva kertoo yhdeksänvuotiaasta pojasta nimeltään Pete.
Juoni
Yhdeksänvuotias Pete on karannut ilkeiden ottovanhempiensa luota. Hän tutustuu suureen vihreään lohikäärmeeseen Elliottiin, joka osaa tehdä itsensä näkymättömäksi. Pete saa luvan asua Noran ja hänen isänsä Tuikun luona majakassa. Hän yrittää pitää Elliottia lähistöllä piilossa, mutta se ei ole helppoa.
Vastaanotto
Video-oppaassa vuodelta 1995 Asko Alanen antoi elokuvan Suomessa julkaistulle VHS-kasettiversiolle kritiikkiä pienten piirroshahmojen erottumisesta silloisessa tv-ruudussa. Elokuva sai häneltä kaksi tähteä viidestä, joka teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Gaditano (1860)
Valmistus
Alus tilattiin Cartagenasta. Alus laskettiin vesille vuonna 1860.
Esseitä
Esseitä on ainakin seuraavien kirjoittajien esseekokoelman nimi:
Lazzarett
Lazzarett tai Lazzaretto on Johanniittain ritarikunnan rakennuttama karanteeniasema ja eristys- tai isolaatiotila sekä laivamatkustajien että alusten erillä pitämistä varten ja ruttosairaala Manoelsaarella, lähellä Gżiran kaupunkia, Maltalla.
Nimen alkuperä
Tarttuvien sairauksien ruton, isorokon, koleran, malarian, lepran jne. leviämisen ja uhan torjumiseksi useat Välimeren satamat kehittivät karanteenijärjestelmän, jonka avulla tartunnan saaneista maista saapuville matkustajille ei annettu vapaata yhteydenpitoa muun yhteisön kanssa ennen eristyksessä oloa tiettyyn päivämäärään mennessä. Ensi alkuun vahvistettiin neljäkymmenen päivän pituinen eristys rakennuksessa, joka tunnetaan nimellä lazzarett. Sana lazarett tai lazaret tarkoitti alun perin sotilas- tai kenttäsairaalaa ja myös laitosta, jossa hoidettiin ja johon eristettiin spitaalisia. Nimi johtui Pyhästä Lasaruksesta, joka erityisesti piti näitä sairastuneita huolensa alaisina. Nimeä käytettiin karanteeniasemista merimatkailijoille ja lopulta kaikista rakennuksista, jotka olivat varattu tartunnan saaneiden henkilöiden eristämiseksi tavoitteena suojella muun yhteisön terveyttä. Vuonna 1423 Venetsian matkailijoille perustettiin lazzaretto.
Maltalla karanteenin täytäntöönpanoon liittyvästi käytössä oli kaksi laitosta. Toinen sijaitsi Vallettassa, Grand Harbour-satamassa. Paikkaa kutsuttiin nimellä il-Barrieraksi italialaisesta sanasta ”barriera”, joka tarkoittaa 'este'. Nimen tarkoitusta pidettiin viittauksena kaiteiden järjestelmään, joka antoi karanteeniin määrätyille henkilöille mahdollisuuden puhua muun yhteisön edustajien kanssa, mutta esti heidän välisen läheisen fyysisen kosketuksen. Toinen laitos nimellä Lazzarett toimi lähes 400 vuotta Manoelin saarella.
Ranskan hallituskausi alk. 1798
Ritarit menettivät Maltan vuonna 1798, kun Napoleon Bonaparte matkalla Egyptiin valtasi saaren ja muutti sen armeijansa itäiseksi tukikohdaksi. Napoleon oli aikeissa muuttaa Lazzarettin sijaintia, koska hän antoi 16. kesäkuuta ohjeet Maltan komentajalle, sekä siviilihallinnon että merivoimien komissaarille tavatakseen ja löytääkseen paikka uuden Lazzarettin perustamiseen. Valitun paikan piti mitoiltaan olla sellainen, jotta uuteen Lazzarett-rakennukseen voitaisiin sijoittaa 600 sotilasta ja neljäsosa upseerien asuintoloista. Lisäksi tontille suunniteltiin hieno talo ja puutarha Lazzarettissa pidettäviä toipuvia virkamiehiä varten. Maltan kansannousu ranskalaisia vastaan keskeytti uuden Lazzarettin hankkeet. Koska ranskalaiset joutuivat vetäytymään linnoituksiin, potilaat eivät päässeet hoitoon Lazarettiin ja siitä syystä laitos ei ollut käytössä Maltan Ranskan miehityksen kahden vuoden aikana.
Britannian hallituskausi 1800-luvulta vuoteen 1964
Ketään ei vapautettu karanteenirajoituksista, riippumatta siitä, kuinka tärkeä joku oli. Toisaalta Lazzarett jatkoi mahtavaa merkitystään ja levitti kauhua ihmisten sydämessä. Jossain vaiheessa kiiri vanha huhu siitä, että potilaille annettiin tappavaa juomaa (tazza) ja monet potilaat osoittivat olevansa haluttomia menemään Lazzarettiin. Silti karanteenia Lazzarettissa pidettiin enemmän rajoitettuna oleskeluna kuin eristyksenä. Se oli epämiellyttävää, mutta se ei ollut sietämätöntä, kuten useimmissa muiden satamien karanteeniasemilla. Maltan Lazzarett sijaintinsa, majoituksensa, järjestelmänsä ja rakenteensa puolesta oli varustettu mitä vaativampien vaatimusten täyttämiseksi ja oli saavuttanut melkein täydellisyyden mukavuuden ja kurinalaisuuden suhteen. Samanaikaisesti voitiin majoittaa yhdeksänsataa matkustajaa, jokaisella osastolla oli oma avoin tila ”vankiensa” virkistäytymiseen, V.I.P.:n sviiteissä ja huoneistoissa oli oma kuisti, josta oli näkymä tal-Marsamxettin satamaan jne.. Olohuoneet oli varustettu välttämättömillä huonekaluilla ja sisustukseen kuuluivat pöytä, kaksi tuolia ja sänky, mutta tarpeen mukaan saattoi vuokrata lisäkalusteita Lazzarettia palvelevalta aliurakoitsijalta. Ateria oli mahdollista tilata Lazzarettin yhteydessä olevasta ravintolasta. Vuonna 1822 Maltan karanteeniosasto oli yksi tehokkaimmista Euroopassa ja kuului maailman parhaimmiksi nimettyjen karanteeniasemien joukkoon. Se tarjosi kunnollisen majoituksen ja matkustajat nauttivat tietyistä mukavuuksista, joita ei ollut käytettävissä muissa maissa, joten sitä pidettiin siihen aikaan ”malli” Lazzarettina. Ensimmäisen maailmansodan aikana Lazzarettista tuli selvityskeskus Lähi-idästä tulleiden tartuntatautien tapauksia tai tapausepäiltyjä varten. Lazzarett oli jälleen valokeilassa Kreikan ja Turkin sodan aikana, kun tietyt yhteisöt evakuoitiin Smyrnasta. Vuonna 1936 Lazzarett oli viimeisen kerran kuumeisen toiminnan keskuksena, kun rutto toi mukanaan 36 potilasta, joiden eristäminen ja sairaalahoito kestivät kolmentoista kuukautta. Kaksi vuotta myöhemmin julistettiin toinen maailmansota ja toisin kuin ensimmäisen maailmansodan aikana, Lazzarett lakkasi toimimasta terveyslaitoksena ja koko Manuelin saaresta tuli Yhdistyneen kuningaskunnan laivaston 10. sukellusvenelaivueen tukikohta. Toukokuussa 1940 terveydenhoito-osasto evakuoi koko Manoel-saaren karanteenitoimintansa sulkiessa Lazzarettin ja eristyssairaalan. Silloin merivoimat siirtyivät heti saarelle, koska Italia oli julistanut sodan 10. kesäkuuta. Karanteenisaarta ympäröiviin vesiin oli ankkuroitu neljä brittiläistä ja yksi ranskalainen sukellusvene. Kesäkuussa 1941 Lazzarettiin sijoitetut sukellusveneet ryhmiteltiin 10. sukellusvenelaivueeksi ja itse Lazzarett uudelleennimettiin H.M.S. ”Talbot” tai "HMS Phœnicia. Vuonna 1942 Lazzarettiin kohdistui saksalaisten ilmahyökkäys. Toukokuussa 1949 Lazzarett palautettiin siviilihallinnolle.
Hautausmaat
Joidenkin lähteiden mukaan eri ajanjaksoina Lazzarettiin liittyi kuusi hautausmaata:
• Pyhän Rochen hautausmaa, joka oli käytössä mahdollisesti samanaikaisesti Vanhan Palatsin (Palazzo Granden) rakentamisen kanssa v. 1643 ja josta jäljellä ei ole mitään.
• Muslimihautausmaa, joka oli käytössä vuonna 1724, mutta jota ei voida löytää.
• Hautausmaa Vanhan ruttosairaalan takana vuosina 1726–1881.
• Hautausmaa Lazzarettin paaluaitauksen ja uuden palatsin takaosan välissä alkaen v. 1731 ja se hävitettiin vuonna 1838.
• Uuden ruttosairaalan viereinen ns. Lazzarett-hautausmaa, joka otettiin käyttöön noin 1800-luvun puolivälissä ja oli käytössä toisen maailmansodan puhkeamiseen saakka, jolloin se tuhoutui kappeleineen ilmapommituksessa.
• Pyhän Yrjön tai Tal ttoh-a -hautausmaa, joka perustettiin vuonna 1802 ei-katolisten merimiesten, sotilaiden ja muiden Britannian hallituksen kansalaisten hautaamista varten. Myöhemmin tämä sairaalan takana ollut hautausmaa jaettiin kahteen osaan, joista toinen oli varattu katolilaisille ja toinen muiden kirkkojen tai seurakuntien jäsenille. Pyhälle Yrjölle omistettu kappeli ja muutama hautakivi seisoivat tontilla vuoteen 1970 saakka, jolloin kuninkaallinen laivasto poistui maasta.
Perintöä
Toisen maailmansodan ilmapommituksissa tuhoutuivat Pyhän Rochen kappeli ja desinfiointiasema, sairaalasta jäi jäljelle osa sen hallinto-osastosta, karanteeniasunnot ja aulat vaurioituivat huomattavasti ja suurin osa varastoista muuttui käyttökelvottomiksi. Uuden palatsin varastot vaurioituivat ja ne purettiin myöhemmin yhdessä ylimpien asuntojen kanssa. Monista Manoelin saaren hautausmaista, jotka kerran palvelivat Lazarettia, protestanttihautausmaa on hylätty. Vaurioilta pelastuivat katolinen hautausmaa ja sen nykyään ainoana säilynyt pieni kappeli. Jossain välissä superintendenttitalona käytössä ollut Lazzarettin hallintorakennus, jota käytettiin myöhemmin tullitalona, ei ole kuitenkaan vanhin säilynyt rakennus. Sitä on saaren keskustassa sijaitseva suuri hylätty ammusvarasto, jota käytettiin Maltalle tuodun karjan karanteenitilana ja myöhemmin oluenjakelukeskuksena ja jota on muutettu laajasti vuosisatojen ajan. Paikka oli ja on kauttaaltaan raunioina ja sen jälleenrakentaminen sekä taloudellisista että hallinnollisista syistä haastavaa. Sen hyödyllisyys ei kuitenkaan ollut vähentynyt. Kun vuonna 1946 Maltalla havaittiin isorokkotapauksia, terveysviranomaisilla oli edessään vakava ongelma potilaiden eristämisen ja kontaktien suhteen. Silloin päästiin pikaiseen sopimukseen sotilashallinnon kanssa, joka antoi siviilihallituksen käyttöön Għadiraan kiireellisesti rakennetut uuden sairaalan ja kasarmin.
Kuuluisuutta Lazzarettin valtava ja monikäyttötarkoituksellinen rakennuskokoelma keräsi vastaanottaneena lordi Byronin vuonna 1811, joka jätti kaiverruksensa ”Byron” Palazzo Vecchion verannan seinälle. Nykyään noin 20 vuotta sitten, kun koko rakennus oli vielä vartioimaton, sinne murtauduttiin ja lordi Byronin allekirjoitus kannettiin pois. Kun Sir Walter Scott etsiessään turhaan parannusta saavutti Maltan loka-marraskuussa 1831, kaikille Englannista saapuville matkustajille oli voimassa karanteeni, koska maassa raivosi silloin kolera. Scottin karanteeniksi vahvistettiin yhdeksän päivää, ja hänelle annettiin se suorittaa yhdessä perheensä kanssa viereisessä Manoelin linnoituksessa. Siinä myös kirjailija William Thackeray vietti seitsemäntoista päivää karanteenissa, kun hän tuli Maltalle marraskuussa 1844. Vierailijoiden joukkoon kuuluvat vielä Benjamin Disraeli, kardinaali John Henry Newman, ranskalainen taidemaalari Horace Vernet ja ranskalainen poliittinen hahmo Alphonse de Lamartine. Nykyisin restauroitavien rakennusten käyttötarkoituksia ei ole vielä tarkemmin määritetty, mutta v. 1999 yksityiskohtaisemmin määriteltynä tavoitteena on pohjimmiltaan perintöä kunnioittaessa kulttuuriin, vapaa-aikaan, viihteeseen ja vieraanvaraisuuteen suuntautunut käyttöyhdistelmä. Suunnitelmiin on sisältynyt historiallisen Lazzarettin paikalle hotellin ja sen ympärille laajan asuin- ja kauppakeskuksen rakentaminen, jossa olisi asuntoja yli 600, useita vähittäismyymälöitä, puistoalueita, katuja, aukioita ja venesatama, linnoituksessa taidegallerioita ja museoita.
5. huhtikuuta
5. huhtikuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 95. päivä (96. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 270 päivää.
Kuolleita
Katso myös: kalenteri ~ 4. huhtikuuta, 6. huhtikuuta
Jonathan Bachini
Jonathan Bachini (s. 6. kesäkuuta 1975 Livorno) on italialainen jalkapalloilija, joka on asetettu elinikäiseen pelikieltoon.
Nuoruudessaan Bachini oli lupaava keskikenttäpelaaja. Italian maajoukkueessa hän pelasi urallaan kaksi ottelua. Seurajoukkueissa hän edusti Lecceä, Udinesea, Juventusta, Bresciaa ja Parmaa ennen siirtymistään viimeiseksi jääneeseen seuraansa Sienaan.
Bachinin vuoden 2005 joulukuussa antamasta doping-näytteistä löytyi merkkejä kokaiinin käytöstä. Tämän johdosta hänet asetettiin myöhemmin keväällä elinikäiseen pelikieltoon, koska hän oli samasta syystä kärsinyt jo vuonna 2004 yhdeksän kuukauden mittaisen pelikiellon.
Valittujen Palojen Kirjavaliot
Valittujen Palojen Kirjavaliot on Valittujen Palojen Suomessa kustantama kirjasarja, jossa julkaistaan lyhennettyjä romaaneja.
Kirjasarja on ilmestynyt vuoden 1997 lopusta Yhdysvalloissa nimellä Reader's Digest Select Editions. Sitä ennen vuodesta 1950 alkaen kirjasarja oli siellä nimeltään Reader's Digest's Condensed Books. Noin 500-sivuinen kirja sisältää 3-4 tiivistettyä romaania.
Thomas Schönlebe
Thomas Schönlebe (s. 6. elokuuta 1965) on entinen saksalainen (itäsaksalainen) yleisurheilija. Hän voitti miesten 400 metrin juoksun kultaa Euroopan ennätysajalla 44,33 vuoden 1987 yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa Roomassa. Hän voitti kultaa myös vuoden 1985 yleisurheilun sisäratojen maailmanmestaruuskilpailuissa Pariisissa.
Epäsäännöllinen verbi
Joissakin keinokielissä, kuten esperantossa ja volapükissä (joissa ei muutenkaan ole yhtään epäsäännöllistä sanaa) ei ole yhtään epäsäännöllistä verbiä.
Teneriffankultasäde
Teneriffankultasäde (Vieraea laevigata) on Kanariansaarille kotoperäinen asterikasvi, joka on ainoa laji suvussa Vieraea. Se on enintään yhden metrin korkeaksi kasvava pensas, jolla on keltakukkaiset mykeröt. Kukinnot muistuttavat lähisukuisia hirvenjuuria tai auringontähtiä. Teneriffankultasäde kasvaa Teneriffan saarella.
Hortense Gordon
Hortense Gordon (24. marraskuuta 1886 Hamilton, Ontario – 6. marraskuuta 1961 Hamilton, Ontario) oli kanadalainen taidemaalari. Hän oli Alexandra Luken ohella toinen abstraktin maalaustaiteen tekijöiden Painters Eleven -ryhmittymän naispuolisista perustajajäsenistä vuonna 1953. Gordon oli ryhmittymän jäsenistä iäkkäin.
Gordon oli alkuperäiseltä nimeltään Hortense Crompton Mattice. Hän meni vuonna 1920 naimisiin taiteilija John Sloan Gordonin kanssa. Hänen 1920-luvun alun maalauksissaan on nähtävissä kubismin vaikutus, mutta vuonna 1922 hän innostui Ranskassa ensimmäistä kertaa käydessään abstraktista taiteesta. Hänet otettiin Royal Canadian Academy of Artsin jäseneksi vuonna 1930, ja vuonna 1946 hänestä tuli Yhdysvalloissa ensimmäinen Hans Hofmannin johdolla opintoja suorittanut kanadalainen. Hän kuoli emfyseemaan.
Hamekyttä 2
Hamekyttä 2 on Hamekyttä-elokuvan jatko-osa. Elokuvan pääosaa näyttelee Martin Lawrence. Elokuvan on ohjannut John Whitesell.
Juoni
Malcolm (Martin Lawrence) saa potkut N.Y.C Agents työpaikastaan. Agentit tutkivat epäilyttävää Tom Fulleria (Mark Moses). Malcolm ottaa itse tehtävän ja aloittaa hauskan komediahulluuden.
Ammunnan maailmanmestaruuskilpailut 1913
Vuoden 1913 ammunnan maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Yhdysvaltain Camp Perryssä. Kilpailut olivat seitsemännettoista maailmanmestaruuskilpailut ammunnassa. Ohjelmassa oli vapaakivääri, vapaapistooliammunta sekä sotilaskiväärikilpailut. Kaikkiaan vuoden 1913 maailmanmestaruuskilpailuissa jaettiin mitaleja 11 eri kilpailussa, joista kaksi oli joukkuekilpailuja.
Uinti kesäolympialaisissa 1992
100px|right|Uinti Vuoden 1992 kesäolympialaisissa, Espanjan Barcelonassa, uitiin yhteensä 31 uintimatkaa.
Kuningas Kaarlen maa
thumb|Kuningas Kaarlen maan sijainti. thumb|Kuningas Kaarlen maan sijainti. Kuningas Kaarlen maa on saariryhmä Pohjoisessa jäämeressä Huippuvuorista itään. Saarista suurin on Kuningas Kaarlen saari, jonka pinta-ala on 190 km² ja korkeus 320 metriä. Saariston huomasivat norjalaiset kalastajat 1859. Sen kartoitti 1898 Alfred Gabriel Nathorstin retkikunta.
Val Logsdon Fitch
Val Logsdon Fitch (10. maaliskuuta 1923 Merriman, Nebraska – 5. helmikuuta 2015 Princeton, New Jersey ) oli yhdysvaltalainen fyysikko. Hän toimi professorina Princetonin yliopistossa vuodesta 1960. Fitch sai vuonna 1980 Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä James Watson Croninin kanssa mesoneja koskevista tutkimuksista.
Fitch kasvoi ja kävi koulunsa Nebraskassa ja osallistui samalla perheensä karjatilan hoitamiseen, mikä tarkoitti lähinnä tilan laitteiden ja rakenteiden jatkuvaa korjaamista. Toisen maailmansodan aikana hänet lähetettiin sotilaana Los Alamosiin avustamaan Manhattan-projektissa. Sodan jälkeen hän lopetteli perustutkintonsa McGilin yliopistossa ja pääsi sitten jatko-opiskelijaksi Columbian yliopistoon, missä teki väitöskirjaansa Jim Rainwaterin ohjauksessa.
Fitch väitteli vuonna 1954 ja meni töihin Princetonin yliopistoon. Vuonna 1964 hän teki James Watson Croninin kanssa kokeita K-mesoneilla. He osoittivat, että kaikki niiden reaktiot eivät palautuisi alkutilaan, jos aika kulkisi toiseen suuntaan. Tämä oli ensimmäinen havainto CP-rikoksi kutsutusta ilmiöstä; se poikkesi aiemmin oletetusta CP-symmetriasta ja johti fysiikan perusperiaatteiden tarkistamiseen.
Tianna Bartoletta
Tianna Bartoletta (o.s. Madison, s. 30. elokuuta 1985 Elyria, Ohio) on yhdysvaltalainen yleisurheilija ja rattikelkkailija. Hän on pituushypyn ja 4 × 100 metrin viestijuoksun olympiavoittaja sekä pituushypyn kaksinkertainen maailmanmestari.
Vuonna 2005 Bartoletta voitti pituushypyssä NCAA-mestaruuden sisä- ja ulkoradoilla. Samana vuonna hän voitti Helsingin MM-kisoissa maailmanmestaruuden ennätyksellään 689. Moskovan sisäratojen MM-kisoissa 2006 hän voitti hopeaa tuloksella 680. Osakan MM-kilpailuissa 2007 hän oli kymmenes tuloksella 647.
Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 Bartoletta oli 60 metrin juoksussa kolmas ajalla 7,09. Lontoon olympialaisissa 2012 hän juoksi aloitusosuuden Yhdysvaltain joukkueessa, joka voitti 4 × 100 metrin viestin maailmanennätysajalla 40,82. 100 metrin juoksussa hän sijoittui neljänneksi. Sopotin sisäratojen MM-kilpailuissa 2014 Bartoletta oli 60 metrin juoksussa kolmas ajalla 7,06. Pekingin MM-kisoissa 2015 Bartoletta voitti kultaa uudella ennätyksellään 714.
Bartoletta voitti pituushypyn olympiakultaa Rio de Janeirossa 2016 hypättyään viidennellä kierroksella ennätyksensä 717 cm. Lisäksi hän juoksi avausosuuden kultaa voittaneessa Yhdysvaltojen pikaviestijoukkueessa. 100 metrillä hän karsiutui välierissä. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän saavutti pituushypyssä pronssia tuloksella 697.
Bartoletta on saavuttanut IAAF World Relays -kilpailujen 4 × 100 metrin viestissä kultaa 2014 ja hopeaa 2015. Hän on voittanut Yhdysvaltain mestaruuden sisäradoilla 60 metrin juoksussa vuosina 2012, 2014 ja 2015 sekä ulkoradoilla 100 metrin juoksussa vuonna 2014 ja pituushypyssä vuoaina 2015 ja 2017.
Bartoletta on kilpaillut myös rattikelkkailussa ja sijoittui kolmanneksi ensimmäisessä rattikelkkailun maailmancupin osakilpailussaan marraskuussa 2012.
Henkilökohtaiset ennätykset
Lähde
Mikko Jokela
Mikko Jokela voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Saint-Sulpicen kirkko
thumb|François-Étienne Villeret: Saint-Sulpice thumb|Saint-Sulpicen päälaiva
Saint-Sulpice [] on Pariisin toiseksi suurin kirkko. Se on pituudeltaan 113 metriä, leveydeltään 58 metriä ja korkeudeltaan 34 metriä ja on siten vain vähän pienempi kuin Notre Dame. Kirkko on omistettu Pyhälle Sulpicius Hurskaalle, Bourgesin piispalle.'
Kirkon edustalla sijaitsee Place Saint-Sulpice -aukio.
Historiaa
Kirkko on jo toinen vanhan roomalaisen kirkon perustusten paikalle rakennettu. Ensimmäinen rakennus oli 1200-luvulta ja siihen tehtiin laajennuksia aika ajoin aina vuoteen 1631 saakka. Nykyisen rakennuksen peruskiven laski seurakuntapappi Jean-Jacques Olier vuonna 1646. Rakennustyöt jatkuivat 140 vuotta ja vuonna 1732 kirkko oli valmis lukuun ottamatta länsipäätyä, jonka rakentaminen aloitettiin 1776.
thumb|left|250px|Kirkon urut.