cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Artúr Görgey
Elämä ja ura
Saatuaan useita voittoja Kroatian joukoista, joista huomattavin oli voitto Ozorassa, jossa hän sai 10 000 vankia, Görgey nimitettiin Tonavan yläjuoksun armeijan komentajaksi, mutta Alfred zu Windischgrätzin itävaltalaisten joukkojen edetessä Leithan yli Unkariin hän päätti vetäytyä Váciin Lajos Kossuthin vastustuksesta huolimatta. Täällä hän ärsyyntyi siitä, että hänen mielestään hänen suunnitelmiinsa puututtiin aiheettomasti, ja antoi 5. tammikuuta 1849 julistuksen, jossa hän syytti hallitusta viimeaikaisista tappioista ja kapinoi näin käytännössä sen valtaa vastaan. Görgey johti operaatioita nyt omasta aloitteestaan. Sillä välin vallankumousarmeijan ylipäällikkyys oli annettu puolalaiselle Henryk Dembińskille, mutta tämän kärsittyä tappio Kápolnan taistelussa, johon Görgeyn joukot saapuivat liian myöhään, ylipäällikkyys annettiin jälleen Görgeylle. Kevään 1849 kampanjan hän johti loistavasti, ja useissa taisteluissa hän kukisti Windischgrätzin. Huhtikuussa hän voitti taistelut Izaszegissa ja Nagysallóssa, vapautti Komáromin ja voitti taistelun Ácsissa. Görgey ei jatkanut menestystään hyökkäämällä Itävallan rajalle, vaan hän tyytyi valloittamaan Unkarin pääkaupungin Budan, ja pysyi sitten toimettomana joitakin viikkoja. Sillä välin Debreceninin valtiopäivillä Kossuth oli virallisesti ehdottanut Habsburgien dynastian syrjäyttämistä, ja Unkari oli julistettu tasavallaksi. Görgey oli kieltäytynyt Kossuthin hänelle tarjoamasta marsalkan virasta, eikä hän missään nimessä kannattanut uutta järjestelmää. Hän kuitenkin otti vastaan sotaministerin tehtävän ja säilytti samalla joukkojensa komennon kentällä. Venäläiset olivat nyt sekaantuneet sotaan ja liittoutuneet itävaltalaisten kanssa; liittoutuneet etenivät Unkariin joka puolelta, ja Görgey kärsi tappion Julius von Haynauta vastaan 20.-21. kesäkuuta. Kossuth, joka huomasi, että kapinan jatkaminen oli mahdotonta, luopui diktaattorin virasta, ja hänen seuraajakseen tuli Görgey. Görgey, joka oli vakuuttunut siitä, että hän ei pystynyt murtamaan vihollisen linjoja, antautui 20 000 jalkaväen ja 2 000 ratsuväen vahvuisen armeijansa kanssa venäläiselle kenraali Friedrich von Rüdigerille Világosissa 13. elokuuta 1849.
Görgey ei joutunut kenraaliensa tapaan oikeuden eteen, vaan hänet vangittiin Klagenfurtiin, jossa hän asui ja työskenteli pääasiassa kemian parissa vuoteen 1867 asti, jolloin hänet armahdettiin ja päästettiin takaisin Unkariin. Antautuminen ja erityisesti se, että hän jäi henkiin, kun taas hänen kenraalinsa ja monet hänen upseerinsa ja miehensä hirtettiin tai ammuttiin, johti siihen, että häntä syytettiin maanpetoksesta. Vapautumisensa jälkeen hän ei enää osallistunut julkiseen elämään ja työskenteli rautatieinsinöörinä.
Kiidjärv
Kiidjärv (myös Padari paisjärv) on Virossa Põlvamaalla Põlvan kunnassa Kiidjärven kylässä sijaitseva luonnollinen järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 13 hehtaaria ja se on 750 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järveen ei ole johdettu tulo-ojia, mutta siinä on pohjassa lähteitä. Vesi onkin kirkkaan keltaista ja sen näkösyvyys oli vuonna 1977 1,9 metriä. Sen laskuoja Rihma kraavi lähtee järven pohjoispäästä ja se yhtyy Ahja jõgeen 700 metriä järvestä. Järven valuma-alueen laajuus on 1,7 neliökilometriä. Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 4,2 metriä ja suurin syvyys 10 metriä, joka sijaitsee järven kaakkoispäässä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,00054 kuutiokilometriä eli 0,54 miljoonaa kuutiometriä. Järven rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä ja se on peltomaata ja metsää vuorotellen. Järven rannat ovat yleensä mutaa, mutta itäpuolella rannat ovat soraa. Kiidjärven kylän asutusta on järven lähiympäristössä ja harjulla sijaitsee pieni teollisuusalue. Järven yleinen uimaranta sijaitsee kaakkoisrannan puistossa Keljomäellä Kiidjärven kartanon vieressä. Ranta ei ole luontainen vaan se on rakennettu rantaan.
Järven luokittelu ja ekologia
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) luokituksen (VRD 5) mukaan veden kovuuden osalta pehmeävetinen järvi, jonka vedenväri on kirkas.
Järvi luokitellaan limnologisesti samanaikaisesti sekä pehemeävetiseksi järveksi että eutrofiseksi järveksi (, PE). Silloin veden kalkkipitoisuus on vähäinen, mutta järvi on rehevöitynyt.
Luontoarvoja
Järvessä on ollut runsaasti kalaa, mutta 1970-luvulla toistunut happikato on vähentänyt niiden määrää. Järvessä elää yleisesti särki, ahven, hauki, sorva, allikkosalakka ja ruutana. Harvinaisempia ovat kiiski, lahna, suutari, törö, ankerias ja piikkinuoliaisiin kuuluva pikkukala (Misgurnus fossilis). Järveltä on tavattu harvinainen hoikkasinikorento.
Suomi–Katalonia-ystävyysseura
Seura ei ota kantaa Kataloniaa koskeviin poliittisiin kysymyksiin, kuten kysymykseen Katalonian itsenäistymisestä.
Lähteet
Suomi–Katalonia Seura
Siniutaka
Siniutaka (Copadichromis azureus) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalalaji. Laji elää luonnonvaraisena Njassajärvellä ja sitä pidetään myös akvaariossa.
Koko ja ulkonäkö
pienoiskuva|225px|vasen|Piirretty siniutaka (ylempänä oleva kala) Siniutaka voi kasvaa korkeintaan 14,6 senttimetrin mittaiseksi. Lajilla on selkäevässään 15–18 piikkiruotoa ja 10–12 nivelruotoa, peräevässään kolme piikkiruotoa ja 8–9 nivelruotoa. Siniutaka on väritykseltään sininen mustilla juovamaisilla täplillä.
Levinneisyys ja elinympäristö
Siniutakaa tavataan endeemisenä eli kotoperäisenä Njassajärveltä Malawista. Laji elää noin 19–25 metrin syvyydessä hiekka- ja kalliopohjaisilla alueilla. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut siniutakan vuonna 2018 silmälläpidettäväksi lajiksi. Lajin suurimpana uhkana voidaan pitää kalastusta, mutta se jää verkkoihin kiinni harvemmin kuin useimmat muut sukunsa lajit.
Barbarella
Vuonna 1968 Roger Vadim ohjasi sarjakuvaan perustuvan elokuvan Barbarella, jossa nimiroolia esittää Jane Fonda.
Fiia
Fiia on Suomessa käytetty naisen etunimi. Sen rinnakkaismuotona esiintyy nimiasu Fia.
Iskemia
thumb|220px|Iskemian aiheuttamaa [[Syanoosi|sinistymistä varpaissa]]
Fiia
Fiia ja Fia ovat lyhentymiä useista fia-, fiia-, fina- ja fiina-loppuisista nimistä. Ne voivat pohjautua esimerkiksi Adolfiinaan, Serafiinaan tai Sofiaan.
Iskemia
Iskemia (, iskhemia, sanoista iskh- eli rajoitus ja hema tai haima eli veri) tarkoittaa paikallista hapen tai veren puutetta kudoksessa eli kudoksen paikallista verettömyyttä. Tällöin veritulppa tai muu tukos on tukkinut verenkierron tehden siitä riittämätöntä.
Fiia
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Suomessa on syyskuuhun 2021 mennessä tilastoitu noin 650 Fiia-nimistä ja noin 270–280 Fia-nimistä naista. Eniten Fiioja ja Fioja on syntynyt 2010-luvulla.
Iskemia
Sydänlihaskudoksen pitkäaikainen hapenpuute on iskeeminen sydänsairaus. Se voi ilmetä esimerkiksi sydäninfarktina tai rasitusrintakipuna, jota iskeemisen sydänsairauden yhteydessä kutsutaan nimellä angina pectoris. Iskeeminen sydänsairaus voi olla muun muassa sepelvaltimotaudin aiheuttama.
Fiia
Nimipäivä
Fiia- ja Fia-nimet eivät esiinny virallisessa almanakassa, mutta Fiia-nimi on päässyt mukaan Helsingin yliopiston almanakkatoimiston julkaisemiin koirien, kissojen ja hevosten nimipäiväluetteloihin. Niissä Fiian nimipäivä on 15. toukokuuta.
Iskemia
Erilaisten kamppailulajien kuten Brasilialaisen jujutsun otteet aiheuttavat hetkellisen iskemian.
Ademir (jalkapalloilija, 1995)
Ademir Candido de Sousa Neto (taiteilijanimeltään Ademir, s. 30. tammikuuta 1995 Diadema) on brasilialainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan Ademir on hyökkääjä.
Desportivo Brasilin kasvatti Ademir aloitti ammattilaisuransa Ponte Pretassa kaudella 2013, jolloin hän pelasi yhdessä Série A:n ottelussa. Vuonna 2014 hän oli lainalla Penapolensenssa pelaten kolme Série D:n ottelua. Tammikuussa 2015 Ademir siirtyi lainalle Cuiabá Esporte Clubeen. Elokuussa 2015 Ademir siirtyi loppukauden kestävällä lainasopimuksella Suomen Veikkausliigassa pelaavaan Helsingin Jalkapalloklubiin.
Heinälampi (Ähtäri, Mäkikylä)
Heinälampi on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä Mäkikylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 3,7 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Niemisjoen valuma-alueella (35.47), jonka Palojoen valuma-alueeseen (35.476) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 207,9 metriä mpy.
Rosarium Virginis Mariae
Rosarium Virginis Mariae on paavi Johannes Paavali II apostolinen kirje ruusukosta vuodelta 2002.
Kirje painottaa ruusukkoa kontemplatiivisena rukouksena, Kristuksen kasvojen katseluna Marian kanssa. Kirjeessä kohdassa 19 Johannes Paavali II lisää ruusukkoon niin sanotut valoisat salaisuudet. Nämä ovat:
Kirje haluaa lisäksi vahvistaa ruusukkorukousta myös perheiden yhteisenä rukouksena.
Arena Națională
Arena Națională on jalkapallostadion, joka sijaitsee Romanian pääkaupungissa Bukarestissa. Stadion avattiin 6. syyskuuta 2011 ja sen yleisökapasiteetti on 55 600. Se toimii Romanian maajoukkueen kotikenttänä. Stadion isännöi Eurooppa-liigan kauden 2011–2012 loppuottelua, joka pelattiin 9. toukokuuta 2012.
Arena Naționalăa aloitettiin rakentamaan vuonna 2008 ja se korvasi aiemman, vuonna 1953 rakennetun vanhan Stadionul Naționalin.
Vuonna 2021 stadion isännöi Dota 2 The International turnauksen, jossa palkintopottina oli 40,018,195 $.
Emil Lindholm
Emil Lindholm (s. 19. heinäkuuta 1996 Helsinki ) on suomalainen ralli- ja rata-autoilija. Lindholm ajaa kaudella 2023 rallin WRC2-luokassa Toksportin Škoda Fabia RS Rally2 -autolla. Lindholm ja kartanlukija Reeta Hämäläinen voittivat WRC2-luokan maailmanmestaruuden kaudella 2022. Lindholm on myös rallin SM1-luokan Suomen-mestari vuodelta 2021.
Ura
Lindholm aloitti autourheilu-uransa ratakilpailuista, ja ensimmäisen rallinsa hän ajoi vuonna 2012. Hän siirtyi kaudeksi 2015 kilpailemaan Saksaan, jossa hän ajoi radalla Audi TT Cupia ja rallissa ADAC Opel Rallye Cupia. Kausina 2016–2017 Lindholm kilpaili Saksan ADAC GT Masters -ratasarjassa.
Lindholm voitti rallin Tulevaisuuden tähti -kilpailun vuonna 2017 ja sai palkinnoksi ajopaketin saman vuoden Suomen ralliin Ford Fiesta R2 -autolla. Hänen kilpailunsa päättyi kuitenkin ulosajoon.
Lindholm voitti rallin Suomen mestaruuden SM1-luokassa vuonna 2021 ja sai hopeaa vuonna 2022, jolloin mestaruuden voitti Mikko Heikkilä. Hänen kartanlukijanaan toimi Reeta Hämäläinen.
Lindholm otti ensimmäisen WRC2-luokan voittonsa, kun hän voitti Jyväskylän MM-rallin vuonna 2022. Hän sijoittui alun perin toiseksi, mutta voittaneen Teemu Sunisen auto hylättiin kisan jälkeisessä tarkastuksessa. Lindholm varmisti WRC2-luokan mestaruuden kauden viimeisessä kilpailussa Japanissa sijoittumalla luokkansa kolmanneksi. Jo aikaisemmin kaudella hän varmisti myös WRC2 Junior -luokan mestaruuden.
Cel-shading
Cel-shading eli toon shading on kolmiulotteisessa grafiikassa renderöintitekniikka, jolla saadaan aikaiseksi sarjakuvamainen ja käsinpiirretyltä piirrosanimaatiolta vaikuttava grafiikkamaailma. Tekniikkaa käytetään useimmiten videopeleissä. Vaikka tekniikan lopputulos näyttää yksinkertaiselta, prosessi on monimutkainen. Tekniikan nimi juontuu läpinäkyvistä asetaattikalvoista, joita kutsutaan nimellä "cel". Kalvoanimaatiota käytettiin perinteisissä 2D-piirrosanimaatioissa, kuten Disneyn klassikkoelokuvissa.
Emil Lindholm
Ura
Kesäkuussa 2023 ilmoitettiin, että Lindholm liittyy Hyundai Motorsportin kuljettajien kehitysohjelmaan ja hän ajaa tallin autolla Viron ja Suomen ralleissa WRC2-luokassa.
Cel-shading
Cel-shadingissa varjostuksessa käytetään vain muutamaa sävyä kullekin värille ja objekteille piirretään yleensä vahvat ääriviivat.
Emil Lindholm
Yksityiselämä
Lindholm on rallin kahdeksankertaisen Suomen mestarin Sebastian Lindholmin poika. Lindholm on taustaltaan suomenruotsalainen. Ralliuran ohella hän opiskelee rahoitusta Hanken Svenska handelshögskolanissa.
Cel-shading
Videopelit
pienoiskuva|right|[[The Legend of Zelda: The Wind Waker on hyvin tunnettu cel-shading-peli.]] Yksi ensimmäisistä cel-shading -tekniikkaa hyödyntävistä videopeleistä oli Jet Set Radio, joka julkaistiin Sega Dreamcastille vuonna. Aikaisempi peli Fear Effect julkaistiin PlayStationille samana vuonna, mutta siinä käytettiin vain dramaattisia tekstuureja korostamaan pelihahmojen anime-ilmettä. Fear Effectiä aikaisemmissa peleissä on myös käytetty tekstuureja samassa hengessä, mutta ei yhtä näkyvästi.
Jet Set Radion tyyliratkaisua seurasivat seuraavina vuosina useat pelit, joista tosin vain muutamat sopivat tekniikan pääasialliseen ilmentymään. Seuraavat cel-shading-pelit, jotka kaappasivat pelialan huomion jossakin muodossa, olivat Jet Set Radio Future ja Sly Raccoon vuonna 2002. Ajan mittaan julkaistiin lisää cel-shading-pelejä kuten Dark Cloud 2, Cel Damage, Klonoa 2, ja Viewtiful Joe -pelisarja sekä XIII, tosin mikään peleistä ei saavuttanut suurta myyntimenestystä. Ainoat cel-shading-pelit, jotka ovat saaneet sekä hyviä arvioita että myyntimenestystä pelin Sly Raccoon jälkeen ovat The Legend of Zelda: The Wind Waker ja Sly 2: Konnakopla. Alkujaan Segan The House of the Dead 3 Xboxille oli cel-shading-tekniikalla toteutettu. Sega julkaisi pelin varhaisessa kehitysvaiheessa tekniikkaa hyödyntäviä kuvakaappauksia pelistä. Sega kuitenkin ilmoitti pian hylkäävänsä graafisen tyylin – syitä hylkäämiseen on pohdittu: Yksi yleisimmistä teorioista on negatiivinen vastaanotto. Monien pelaajien mielestä groteskiin ja väkivaltaiseen peliin ei sovellu sarjakuvamainen tyyli.
Hiljattain käsikonsoleissa, joissa ei ole tarpeeksi tehoja realistisen 3D-maailman tuottamiseen, on käytetty hyödyksi cel-shading-tekniikkaa. Ehkä tunnetuin tällainen pelinimike on Tony Hawk -pelisarja Nintendo DS:lle.
Cel-shading-tekniikan käyttö videopeleissä on vähentynyt sitten sen esittelyn, mutta tekniikkaa kuitenkin käytetään yhä. Hiljattain julkaistuja ja julkaisemattomia cel-shading-pelejä ovat muiden muassa Dragon Quest VIII, Killer 7, Metal Gear Acid 2, The Walking Dead ja Ōkami.
Elokuvat
Joitakin huomattavimpia cel-shading-tekniikkaa hyödyntäneitä elokuvia:
Videopelit
Joitakin huomattavimpia videopelejä:
HMS Hector (1862)
HMS Hector oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1862 vesillelaskettu Hector-luokan panssarifregatti. Vuonna 1864 valmistunut alus myytiin romutettavaksi vuonna 1905.
Valmistus
Isaac Wattsin suunnittelema alus tilattiin 25. tammikuuta 1861 Govanista Robert Napierilta ja sen köli laskettiin 8. maaliskuuta 1861. Alus laskettiin vesille 26. syyskuuta 1862 ja se valmistui tammikuussa 1864. Alus otettiin palvelukseen 22. helmikuuta. Aluksen valmistuskustannukset olivat 294 000 puntaa.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1886 Portsmouthissa, jonka jälkeen se makasi ankkurissa aina vuoteen 1900, jolloin se siirrettiin varastolaivaksi laivaston torpedokouluun HMS Vernoniin. Alus oli ensimmäinen lennättimellä varustettu brittiläinen sotalaiva, kun sillä tehtiin kokeita laitteiston käytöstä. Alus myytiin romutettavaksi 1905.
Jonathan
Jonathan Cícero Moreira (eli Jonathan; s. 27. helmikuuta 1986 Conselheiro Lafaiete) on brasilialainen jalkapalloilija, joka edustaa kotimaassaan Paranaensea. Hän pelasi neljä vuotta Italian Serie A:ssa. Oikeajalkainen Jonathan on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
Seurajoukkueura
Vuodet 2005–2010 Jonathan edusti Cruzeiroa. Ensimmäisen Série A-maalinsa Cruzeiron paidassa hän iski elokuussa 2007. Vuoden 2011 alussa Jonathan siirtyi Brasilian suurseuraan Santos FC:hen. Puolen vuoden aikana Jonathan voitti Santosin paidassa Copa Libertadoresin. Heinäkuussa 2011 Jonathan siirtyi Italian Serie A:n suurseuraan Inter Milaniin. Hän debytoi seuran paidassa syyskuussa 2011 Serie A:ssa US Palermoa vastaan. Kaudella 2011–2012 Jonathan debytoi myös Mestarien liigassa. Tammikuussa 2012 Jonathan siirtyi lainalle Serie A:ssa niin ikään pelanneeseen Parmaan. Hän pelasi seurassa kauden loppuun asti ja Parma oli hienosti sarjataulukon kahdeksas. Lainan jälkeen Jonathan palasi Interiin.
Maajoukkueura
Jonathan edusti maataan alle 17-vuotiaiden MM-kisoissa vuonna 2003 Suomessa. Jonathan oli noissa kisoissa tärkeässä roolissa pelaten täydet minuutit muun muassa finaalissa Finnair-stadionilla Helsingissä, jossa Brasilia voitti Espanjan 1-0.
FS Jean Bart (1889)
Jean Bart oli Ranskan laivaston vuonna 1889 vesillelaskettu Alger-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus
Alus tilattiin 18. syyskuuta 1886 Rochefortin telakalta ja sen köli laskettiin syyskuussa 1887. Alus laskettiin vesille marraskuussa 1889 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1891.
Palvelus
Alus osallistui Kolumbian maailmannäyttelyn laivastokatselmukseen vuonna 1893. Alus luokiteltiin uudelleen toisen luokan risteilijäksi vuonna 1897 ja se lähetettiin Kauko-Itään. Alus palasi vuonna 1902 Lorientiin, jossa se siirrettiin reserviin.
Alus palautettiin palvelukseen vuonna 1906 ja se lähetettiin Karibialle. Alus tuhoutui ajettuaan karille 11. helmikuuta 1907 Ras Nouadhiboussa.
Han Duck-soo
Han Duck-soo (s. 18. kesäkuuta 1949, Jeonju) on eteläkorealainen poliitikko ja maan aiempi pääministeri. Han oli Korean tasavallan pääministeri maaliskuusta 2007 helmikuuhun 2008, ja nimitettiin uudestaan toukokuusta 2022.
Han Duck-soo on talousasiantuntija ja poliittiselta kannaltaan sitoutumaton, joskin hän on lähellä Uri-puoluetta. Hän suoritti taloustieteen kandidaatintutkinnon Soulin kansallisessa yliopistossa 1971 ja tohtorintutkinnon Harvardin yliopistossa 1984. Valmistuttuaan Soulista hän työskenteli virkamiehenä ja asiantuntijana kahden vuosikymmenen ajan, kunnes 1993 alkaen toimi talouspoliittisena neuvonantajana ja pian myös apulaisministerinä. Korean kauppaministerinä Han oli 1998–2001.
Maaliskuussa 2005 Han Duck Soo pääsi Lee Hae-chanin hallitukseen rahaministeriksi, ja oli samalla myös varapääministeri. Leen jouduttua eroamaan toimi Han 15. maaliskuuta 2006 alkaen aina 19. huhtikuuta saakka virkaatekevänä pääministerinä, kunnes Han Myeong Sook muodosti uuden hallituksen. 2006–2007 Han Duck-soo oli jälleen presidentin neuvonantajana. Tässä asemassa hän oli suuresti vaikuttamassa Etelä-Korean ja Yhdysvaltojen välisen vapaakauppasopimuksen sisältöön.
Pääministeri Han Myeong-sookin erottua maaliskuun alussa 2007 virastaan nimitti presidentti Roh Moo-hyun 9. maaliskuuta Han Duck-soon ehdokkaakseen uuden hallituksen johtoon. Parlamentin kansalliskokous hyväksyi valinnan (äänin 210 puolesta, 51 vastaan) 2. huhtikuuta, josta päivästä alkaen Han oli virallisesti pääministeri.
Arabiankielinen Wikipedia
thumb|220px|Arabiankielisen Wikipedian logo.
Arabiankielinen Wikipedia (arab. ويكيبيديا العربية) on Wikipedian arabiankielinen versio. Se aloitti heinäkuussa 2003. Nykyään artikkeleita on yli ja se on 17. suurin Wikipedia.
Han Duck-soo
Han Duck-soon pääministerikausi päättyi 29. helmikuuta 2008, kun edellisen vuoden joulukuussa presidentiksi noussut Hannara Dang -puolueen Lee Myung-bak sai pääministeriehdokaansa hyväksytyksi parlamentissa. Han Duck-soota seurasi pääministerinä Han Seung-soo.
Presidentti Yoon Suk-yeol nimitti Hanin uudestaan pääministeriksi 21. toukokuuta 2022. Hänestä tuli vanhin pääministerin virkaan nimitetty henkilö.
Arabiankielinen Wikipedia
Arabiankielinen Wikipedia eroaa taitoltaan useimmista muista, koska arabiaa kirjoitetaan oikealta vasemmalle.
Eugenia
Eugenia voi viitata eri asioihin:
Chhindwara
Chhindwara on kaupunki Madhya Pradeshin osavaltiossa Keski-Intiassa. Alue on kuuluisa muun muassa kauniista maisemistaan. Kaupunki on Chhindwaran piirikunnan hallintokeskus. Chhindwaran kaupungista lähin lentokenttä sijaitsee 125 kilometrin päässä Nagpurissa. Chhindwarassa pääkielet ovat hindi ja englanti, mutta alueella puhutaan myös monia muita kieliä. Vuonna 2011 Chhindwaran alueella asui 190 008 asukasta.
center|700px|thumb|Chhindwara
Brazil
Brazil voi tarkoittaa:
Valtalaki
Valtalaki oli Suomen eduskunnan heinäkuussa 1917 hyväksymä perustuslaintasoinen laki, jolla aiemmin Venäjän keisarille kuulunut korkein valta Suomen suuriruhtinaskunnassa siirrettiin eduskunnalle, kuitenkin ilman ulkopolitiikan hoitoa ja sotilasasioita, jotka olisivat jääneet edelleen Venäjän vastuulle. Laki liittyi helmikuun vallankumouksen aiheuttamaan muutokseen Suomen valtiollisessa asemassa. Ilman Venäjän hallituksen hyväksyntää säädetty valtalaki ei kuitenkaan tullut voimaan.
Valtalakia ajoi varsinkin eduskunnassa tuolloin enemmistöä hallussaan pitänyt Suomen Sosialidemokraattinen Puolue (SDP), joka katsoi sen lisäävän kansanvaltaa. Valtalaki muokattiin eduskunnassa Lex Tulenheimo -nimellä tunnetusta lakiesityksestä, jonka alkuperäinen ajatus oli siirtää osa keisarin entisistä valtaoikeuksista toimeenpanovaltaa edustaneelle Suomen senaatille eikä eduskunnalle. Valtalaki sai eduskunnassa taakseen tarvittavan määräenemmistön, koska sitä tukivat myös Maalaisliitto sekä osa muiden porvarillisten puolueiden kansanedustajista, jotka uskoivat sen edistävän Suomen itsenäisyyttä. Venäjän hallitus kieltäytyi vahvistamasta valtalakia ja hajotti Suomen eduskunnan heinäkuun lopussa lain suomalaisten vastustajien myötävaikutuksella.
Valtalain kohtalo lisäsi vasemmiston ja oikeiston keskinäistä katkeruutta Suomessa syksyllä 1917, varsinkin kun sosiaalidemokraatit lisäksi menettivät enemmistönsä eduskunnan hajotusta seuranneissa lokakuun 1917 vaaleissa. Valtalakia ei vahvistettu myöhemminkään, mutta Venäjällä tapahtuneen lokakuun vallankumouksen jälkeen uusi eduskunta päätti 15. marraskuuta 1917 ottaa korkeimman vallan tilapäisesti itselleen.
Valtalain tausta: korkeimman vallan kysymys ja Lex Tulenheimo
thumb|pysty=1.1|Suomen valtiojohto poistumassa valtiopäivien avajaisjumalanpalveluksesta huhtikuussa 1917. Pitkäpartainen mies on kenraalikuvernööri [[Mihail Stahovitš, hänestä oikealle senaatin talousosaston varapuheenjohtaja Oskari Tokoi.]] Venäjällä maaliskuussa 1917 tapahtuneen helmikuun vallankumouksen jälkeen Venäjän väliaikainen hallitus antoi Suomea koskevan julistuskirjan eli niin sanotun maaliskuun manifestin, jossa muun muassa luvattiin, että Suomen ja Venäjän välit järjestettäisiin säätämällä Suomelle uusi hallitusmuoto. Vuoden 1916 vaaleissa valittu vasemmistoenemmistöinen eduskunta saattoi kokoontua, ja Suomen hallitukseksi nimitettiin sosiaalidemokraattien ja porvarillisten puolueiden yhdessä muodostama senaatti, joka tunnetaan sosiaalidemokraattisen varapuheenjohtajansa Oskari Tokoin mukaan Tokoin senaattina.
Pian Suomessa nousi esiin kysymys korkeimmasta vallasta: olivatko Venäjän keisarin ja suuriruhtinaan valtaoikeudet myös Suomessa siirtyneet Venäjän väliaikaiselle hallitukselle vai oliko keisarinvallan kukistuminen ratkaisevasti muuttanut Suomen ja Venäjän välistä suhdetta? Suomessa tämä suhde oli nimittäin käsitetty ennen kaikkea henkilökohtaiseksi suhteeksi hallitsijaan. Rohkeimman näkemyksen esitti Ruotsissa oleskellut ja jääkäriliikettä tukenut suomalainen professori Rafael Erich tukholmalaisessa lehdessä maaliskuun 1917 lopussa julkaisemassaan kirjoituksessa. Erichin mukaan Suomen sisäisissä asioissa vallan tuli nyt ”palautua” Suomen omille valtioelimille ja ainoastaan ulkopolitiikassa ja sotilaskysymyksissä jäädä Venäjän johdolle. Vuoden 1772 hallitusmuodon mukaan hallitsijasuvun sammuessa valtiopäivien tuli kokoontua ”puolustamaan valtakunnan vapautta” uuden hallitsijan valitsemiseen saakka, ja Erich väitti keisarin vallan siirtyneen tämän nojalla ainakin toistaiseksi eduskunnalle.
Koska eduskunta kokoontui väliaikaisen hallituksen kutsusta, alkoi käsitellä sen tekemiä lakiesityksiä eikä kiistänyt maaliskuun manifestin tai Tokoin senaatin nimityksen lainvoimaisuutta, se käytännössä tunnusti väliaikaisen hallituksen käyttävän keisarin entistä valtaa. Eduskunnassa enemmistöasemassa olleet sosiaalidemokraatit kuitenkin kiinnostuivat professori Erichin laintulkinnasta. Perustuslakivaliokunta hyväksyi 10. toukokuuta sosiaalidemokraattien ehdottaman ja kansanedustaja Otto-Wille Kuusisen muotoileman lausunnon, jonka mukaan eduskunta voisi maan edun nimissä ja oman harkintansa mukaan käsitellä muitakin kuin keisarillisia lakiesityksiä. Tähän sisältyi ajatus, että keisarin valtaoikeudet eivät olleet automaattisesti siirtyneet väliaikaiselle hallitukselle ja että eduskunta kohtelisi väliaikaista hallitusta niiden käyttäjänä vain omasta tahdostaan eikä perustuslain velvoittamana. Samassa hengessä eduskunta päätti hieman myöhemmin antaa ”suostumuksensa” sille, että väliaikainen hallitus vahvistaisi toistaiseksi Suomen lait.
Uutta hallitusmuotoa valmistelemaan asetettiin komitea, jota johti professori ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja K. J. Ståhlberg. Niin komiteassa kuin senaatissakin toivottiin useiden keisarin entisten valtaoikeuksien siirtämistä suomalaisille elimille. Useimmat porvarillisten puolueiden edustajat toivoivat oikeuksien siirtyvän nimenomaan Suomen senaatille. Radikaalimpia demokratianäkemyksiä kannattaneet sosiaalidemokraatit sekä kasvavassa määrin maalaisliittolaiset ja itsenäisyysaktivismin tukijat olivat halukkaita siirtämään ne suoraan eduskunnalle. Venäjän väliaikainen hallitus suostui lopulta siihen, että muun muassa oikeus Suomen lakien vahvistamiseen siirtyisi senaatille. Venäjän hallitukselle jäisivät kuitenkin edelleen valtiopäivien koolle kutsuminen, avaaminen ja hajottaminen, Suomen kenraalikuvernöörin ja ministerivaltiosihteerin nimittäminen sekä ”Venäjän etuja” koskevat asiat. Asiasta päätettiin säätää laki jo ennen uuden hallitusmuodon valmistumista. Lakiesitys sai kutsumanimen Lex Tulenheimo oikeusasioista vastanneen vanhasuomalaisen senaattorin Antti Tulenheimon mukaan. Se annettiin eduskunnalle 11. kesäkuuta.
Lex Tulenheimon muuttaminen valtalaiksi
Lex Tulenheimon eduskuntakäsittelyn yhteydessä kesä–heinäkuussa sosiaalidemokraatit ja heitä tukeneet radikaalit porvarit alkoivat tehdä suuria muutoksia lakiesityksen sisältöön. Sosiaalidemokraatit tekivät ensin perustuslakivaliokunnassa maltillisemman muutosehdotuksen, jonka mukaan oikeus valtiopäivien koollekutsumiseen ja eduskunnan hajottamiseen siirtyisi eduskunnalle itselleen. Valiokunta hyväksyi muutoksen täpärästi nuorsuomalaisten Tekla Hultinin asetuttua sen tueksi.
Pietarissa kokoontui kesällä 1917 ensimmäinen yleisvenäläinen työläisneuvostojen kongressi, johon osallistuivat Suomesta SDP:n edustajina toimittajat K. H. Wiik, Evert Huttunen ja Ali Aaltonen. Kongressi hyväksyi Huttusen ja Aaltosen 3. heinäkuuta tekemän ehdotuksen innoittamana julkilausuman, jonka mukaan Suomella tulisi olla oikeus ”täydelliseen itsemääräämiseen” ja ”valtiolliseen riippumattomuuteen” sisäisissä asioissaan, ja tämän saavuttamiseksi olisi korkein valta Suomessa siirrettävä eduskunnalle. Asian lopullinen ratkaiseminen jäisi kuitenkin Venäjän perustuslakia säätävälle kansalliskokoukselle. Neuvostokongressin tuki rohkaisi Suomen sosiaalidemokraatteja, jotka jättivät huomiotta julkilausuman lopussa olleen varauksen asian kuulumisesta Venäjän tulevalle kansalliskokoukselle.
thumb|vasen|Vuonna 1916 valitun eduskunnan voimasuhteet, vasemmalta oikealle [[SDP (sis. KTL), RKP, Maalaisliitto, nuorsuomalaiset ja vanhasuomalaiset.]] Sosiaalidemokraatit päättivät nyt muuttaa Lex Tulenheimoon pohjautunutta lakiesitystä paljon aiempaa rohkeammalla tavalla. Eduskunnan suuri valiokunta keskeytti esityksen käsittelyn ja pyysi perustuslakivaliokunnalta uutta mietintöä. Valtalaiksi nimetty esitys valmisteltiin perustuslakivaliokunnan alaisessa jaostossa. Lex Tulenheimossa Suomen senaatille tarkoitetut valtaoikeudet ehdotettiinkin siirrettäviksi eduskunnalle, jolle tulisi myös oikeus asettaa ja erottaa senaatin talousosaston jäsenet. Senaatista tulisi vain eduskunnan ”toimeenpaneva valiokunta”, jolla ei olisi omaa itsenäistä valtaa. Vallan kolmijako-opista olisi näin poikettu parlamentin valtaa selvästi lisäävään suuntaan. Eduskunnalle siirtyisivät muutkin hallitsijan entiset valtaoikeudet, mukaan lukien valtiopäivien koolle kutsuminen ja toimeenpanovallan määrääminen. Vain ulkopolitiikka ja sotilasasiat jäisivät Venäjän hallitukselle. Perustuslakivaliokunta hyväksyi lakiesityksen muutokset äänin 12–4.
Valtalailla oli kaksi kärkeä: yhtäältä vallan siirto Pietarista Suomeen ja toisaalta senaatilta eduskunnalle. Varsinkin sosiaalidemokraattien ajattelussa Suomen itsenäisyyden laajentaminen kytkeytyikin saumattomasti kansanvallan lisäämiseen ja siten edelleen luokkataisteluun. Kesäkuussa puolue nimesi viralliseksi tavoitteekseen itsenäisen Suomen tasavallan, joten monet itsenäisyyttä kannattaneet porvarit asettuivat tukemaan sosiaalidemokraattien tavoitteita. Varsinkin vanhempaa ikäpolvea edustaneet porvaripoliitikot puoluekannasta riippumatta taas pääasiassa omaksuivat konservatiivisemman asenteen ja suhtautuivat kielteisesti valtalain eduskuntavaltaisuuteen sekä epäileväisesti itsenäisyystavoitteisiin. Valtiovallan keskittämistä eduskunnalle paheksuttiin, koska se rikkoi vallan kolmijako-oppia, minkä lisäksi senhetkisillä eduskunnan voimasuhteilla se olisi antanut kaiken vallan vasemmistolle. Epäluuloa lisäsivät sosiaalidemokraattien lisääntyvät suhteet Venäjän bolševikkeihin.
Suomessa tiedettiin, ettei Venäjän väliaikainen hallitus tulisi hyväksymään valtalakia. Lain vastustajat pitivät vaarallisena uhmata Venäjän hallitusta luottaen pelkän työläisneuvostojen kongressin tukeen, koska se ei ollut edes Venäjällä mikään virallinen valtiollinen elin. Lisäksi neuvostokongressissa enemmistönä olleet maltilliset vasemmistopuolueet eli menševikit ja sosialistivallankumoukselliset olivat viime kädessä sitoutuneita väliaikaiseen hallitukseen. Kuultuaan valtalaista ne lähettivät Suomeen valtuuskunnan, joka yritti turhaan taivutella sosiaalidemokraatteja perääntymään hankkeesta. Heinäkuussa Pietarissa kuitenkin käynnistyi bolševikkien tukema kansannousu, joka antoi valtalain kannattajille toivoa, ettei Venäjän hallituksen mielipidettä tarvitsisikaan huomioida. Bolševikit olivat Venäjällä ainoa poliittinen ryhmä, joka oli asettunut varauksetta tukemaan ajatusta Suomen itsenäisyydestä tai edes valtalakia. Historiantutkijoilla on ollut erilaisia näkemyksiä siitä, kuinka paljon Suomen sosiaalidemokraattien ja bolševikkien väliset suhteet vaikuttivat valtalakihankkeen käynnistymiseen, sillä ennen Pietarin kapinaa bolševikit eivät olleet Venäjällä vaikutusvaltaisessa asemassa.
Valtalain hyväksyminen eduskunnassa
thumb|pysty|Eduskunnan puhemies [[Kullervo Manner.]] Valtalain hyväksymiseen eduskunnassa tarvittiin perustuslainsäätämisjärjestyksen mukaisesti ensin viiden kuudesosan määräenemmistön kannatus asian kiireellisyydelle ja sen jälkeen kahden kolmasosan tuki itse hyväksymiselle. Koska suuren määräenemmistön saaminen lain taakse oli epävarmaa, sosiaalidemokraattien piirissä pohdittiin mahdollisuutta julistaa valtalaki hyväksytyksi yksinkertaisella enemmistöllä perustuslainsäätämisjärjestyksestä piittaamatta tai hyväksyttää se erikseen valittavassa perustuslakia säätävässä kansalliskokouksessa eduskunnan sijaan. Sosiaalidemokraatteja edustanut puhemies Kullervo Manner ja puolueen johtava linjanmäärittäjä Edvard Valpas hylkäsivät ajatuksen yksinkertaisen enemmistön käytöstä eduskunnassa, jolloin vaihtoehdoiksi jäivät perustuslaillisuus tai vallankumous kansalliskokouksen muodossa. SDP:n eduskuntaryhmä päätti 15. heinäkuuta, että valtalain eduskuntakäsittelyssä noudatettaisiin perustuslakia, mutta lain tullessa hylätyksi tai lykätyksi vaalien yli puolue vetäytyisi senaatista ja vaatisi uusia vaaleja.
Eduskunnassa näkyviä valtalain vastustajia olivat muun muassa Lex Tulenheimolle nimensä antanut Antti Tulenheimo ja hallitusmuotokomiteaa johtanut K. J. Ståhlberg. Maalaisliittolaisista lakia vastusti senaattori Kyösti Kallio, kun taas puolueen johtohahmo Santeri Alkio kannatti sitä innokkaasti. Puolueen eduskuntaryhmässä oli valtalakia vastustanut vähemmistö. Pääosa valtalain vastustajista ei äänestänyt lakiehdotuksen kiireellisyyttä vastaan, joten kiireellisyys sai siten taakseen riittävän määräenemmistön äänin 165–27. Lopulta itse laki hyväksyttiin ratkaisevassa käsittelyssä 18. heinäkuuta sosiaalidemokraattien, Maalaisliiton ja muiden puolueiden itsenäisyyslinjalaisten tuella äänin 136–55. Varsinkin nuorsuomalaisten ryhmä hajosi äänestyksessä kahtia enemmistön vastustaessa lakia. Äänestystuloksen selvittyä puhemies Manner johti edustaja Lucina Hagmanin ehdotuksesta eduskunnan ja lehteriyleisön yhteistä eläköönhuutoa ”vapaalle Suomelle”. Äänestys osui juuri samoihin aikoihin Pietarin kapinan kanssa, ja Suomessa uskottiin väliaikaisen hallituksen jo kukistuneen.
Koska valtalain mukaan eduskunta voisi vastaisuudessa vahvistaa itse hyväksymänsä säädökset, sosiaalidemokraattien mielestä laki saattoi tulla voimaan saman tien riippumatta Venäjän hallituksen hyväksynnästä. Edes valtalakia tukeneet porvarit eivät kuitenkaan hyväksyneet tätä tulkintaa ja pitivät sitä laillisuusajattelun vastaisena. He katsoivat uuden lain voivan tulla voimaan vasta kun se olisi vahvistettu Pietarissa vallitsevan, vanhan valtiosäännön mukaan. Aluksi sosiaalidemokraatit saivat kuitenkin eduskunnassa läpi äänin 104–84 päätöksen, että valtalaki lähetettäisiin Pietariin vain ilmoituksena, ei vahvistettavaksi. Sosiaalidemokraatit katsoivat lain voimaanastumisen edellyttävän enää vain sen antamista eli promulgaatiota, joka oli Suomen senaatille kuuluva muodollisuus.
Eduskunnan hajotus
thumb|pysty|Venäjän uusi pääministeri [[Aleksandr Kerenski.]] Venäjän väliaikainen hallitus kukisti nopeasti kapinoinnin Pietarissa ja hallituksen johtoon nousi Aleksandr Kerenski, jolloin valtalain kohtalo muuttui epävarmaksi. Sosiaalidemokraatit taipuivat 25. heinäkuuta siihen, että eduskunta lähetti Pietariin sovittelevan adressin, jossa toivottiin valtalain sisällön tunnustamista. Myös eduskunnan lähetystön lähettämistä Pietariin kaavailtiin. Vaikka sosiaalidemokraatit eivät pitäneet väliaikaisen hallituksen vahvistusta valtalaille juridisesti välttämättömänä, lain promulgoimista päätettiin vielä lykätä, kunnes se saisi väliaikaisen hallituksen siunauksen.
Valtalakia vastustanut ministerivaltiosihteeri Carl Enckell päätti suostutella ja jopa suorastaan painostaa pääministeri Kerenskin ja kenraalikuvernööri Mihail Stahovitšin hajottamaan Suomen eduskunnan, joka lain säätäessään oli väitetysti ylittänyt valtuutensa. Historiantutkijat eivät ole päässeet varmuuteen tai yksimielisyyteen siitä, kuinka ratkaiseva rooli Enckellin toiminnalla oli hajotuspäätöksen synnyssä ja oliko hankkeessa mukana muita suomalaisia. Enckell on kuvannut muistelmissaan ylipuhuneensa Stahovitšin hajotuksen kannalle 28. heinäkuuta kertomalla tälle kansanedustaja Ernst Nevanlinnalta kuulemansa huhun, jonka mukaan eduskunta aikoi seuraavaksi asettaa Suomelle uuden hallituksen, minkä jälkeen Stahovitš kiiruhti vuorostaan ylipuhumaan Kerenskin. Sen jälkeen Stahovitš saneli hajotusmanifestin Enckellin työhuoneessa valtiosihteerinvirastossa ja vei sen pietarilaiselle rautatieasemalle Kerenskin allekirjoitettavaksi. Kerenskillä ei ollut aikomusta tunnustaa valtalakia, mutta hän pyysi käyttämään manifestia vain siinä tapauksessa, että suomalaiset eivät suostuisi perääntymään lain radikaaleimmasta sisällöstä.
thumb|pysty|vasen|Eduskunnan hajotusta puuhannut ministerivaltiosihteeri [[Carl Enckell.]] Stahovitš neuvotteli asiasta 30. heinäkuuta Helsingissä Mannerin ja Tokoin kanssa, mutta nämä tekivät selväksi, että eduskunnan hyväksymän lain sisältöä ei enää voitaisi muuttaa. Tämän jälkeen Stahovitš lähetti apulaisensa S. A. Korffin Pietariin hankkimaan Kerenskin jo allekirjoittamaan manifestiin koko väliaikaisen hallituksen allekirjoitukset. Kerenskin oman myöhemmän kuvauksen mukaan hajotuspäätös oli lähtöisin väliaikaiselta hallitukselta. Manifesti eduskunnan hajottamisesta ja uusista vaaleista annettiin 31. heinäkuuta.
Tokoin senaatti joutui nyt päättämään, julkaistako hajotusmanifesti vai ei. Sosiaalidemokraatit pitivät manifestia laittomana, sillä heidän mukaansa valtalaki oli jo voimassa, ja he äänestivät senaatissa julkaisemista vastaan. Porvarilliset senaattorit kannattivat julkaisemista. Sosiaalidemokraateilla ja porvareilla oli yhtä monta edustajaa Tokoin senaatissa, mutta koska asiasta päättäneeseen senaatin istuntoon osallistui myös sen muodollinen puheenjohtaja, kenraalikuvernööri Stahovitš, hajotusmanifestin julkaiseminen hyväksyttiin äänin 6–7. Prokuraattori P. E. Svinhufvud oli ensin sitä mieltä, että vaikka väliaikaisella hallituksella olikin oikeus eduskunnan hajotukseen, hajotusmanifesti pitäisi palauttaa Pietariin korjattavaksi, koska sen perusteluissa esiintyi virheellisiä tulkintoja Suomen perustuslaeista. Painostuksen jälkeen hän ei kuitenkaan sanellut senaatin pöytäkirjaan vastalausetta. Myös useat julkaisemisen puolesta äänestäneet porvarilliset senaattorit ilmoittivat pitävänsä hajotusmanifestin perusteluja virheellisinä mutta itse hajotusta laillisena. Nuorsuomalainen senaattori Rudolf Holsti oli vähällä vaatia senaatin istunnossa manifestin palauttamista Svinhufvudin kantaan vedoten, jolloin julkaisemispäätös ei olisi saanut enemmistöä äänistä, mutta senaatin istuntotauon aikana E. N. Setälä palautti Holstin ruotuun uhkauksilla ja pelottelulla. Toisaalta sosiaalidemokraattiset senaattorit Väinö Tanner ja Wäinö Wuolijoki olisivat olleet valmiita kannattamaan manifestin julkaisua, mutta äänestivät puolueensa enemmistön mukaisesti. Maalaisliiton eduskuntaryhmässä neljä kansanedustajaa vastusti manifestin julkaisua, 11 kannatti. Puolueen ainoa senaattori Kallio äänesti senaatissa enemmistön mukana.
Monet porvarillisista poliitikoista olivat helpottuneita, kun eduskunnan hajotus ”pelasti” Suomen valtalailta, ja lisäksi oli levitetty huhuja, että väliaikainen hallitus puuttuisi sotilaallisesti Suomen asioihin, jos eduskunnan hajotusta ei pantaisi toimeen. Väliaikainen hallitus olikin uhkaavasti siirtänyt 11. heinäkuuta Suomeen 5. Kaukasian divisioonan ja 43. Donin kasakkarykmentin. Toisin kuin monet muut Suomessa olleet venäläiset joukot, nämä yksiköt olivat hyvin uskollisia väliaikaiselle hallitukselle. Hajotusmanifestin julkaisemisen jälkeen Tokoin senaatti hajosi SDP:n senaattoreiden erotessa elo–syyskuun aikana, ja jäljelle jäi porvarillinen tynkäsenaatti eli niin sanottu Setälän senaatti. Kenraalikuvernööri Stahovitš pyysi puhemies Manneria muodostamaan uuden senaatin, mutta tämä kieltäytyi, sillä sosiaalidemokraatit eivät edelleenkään tunnustaneet hajotusmanifestia.
Setälän senaatin aloitteesta Kerenskin hallitus antoi 12. syyskuuta niin sanotun Kornilovin manifestin, jolla se luovutti senaatille osan niistä valtaoikeuksista, jotka myös hyväksymättä jääneen Lex Tulenheimon mukaan olisi annettu senaatille. Suomen asioihin kyllästynyt kenraalikuvernööri Stahovitš erosi syyskuussa, ja hänen tilalleen nimitettiin Nikolai Nekrasov.
”Mannerin eduskunnan” myöhemmät kokoontumiset
thumb|Eduskunnan kokoontumispaikka, [[Heimolan talo (kuva vuodelta 1969).]] Puhemies Manner kieltäytyi esittämästä eduskunnan hajotusta koskevaa tiedonantoa täysistunnossa. Hän kutsui eduskunnan koolle hajotusta uhmaten elokuun 29. päiväksi, vaikka SDP ja muut puolueet olivat tuolloin jo ehtineet päättää osallistuvansa uusiin eduskuntavaaleihin. Kun ilmoitettuna istuntopäivänä venäläiset sotilaat estivät kenraalikuvernöörin määräyksestä sisäänpääsyn eduskunnan kokoontumispaikkana toimineeseen Heimolan taloon, pitivät valtalakia tukeneet kansanedustajat Mannerin johdolla Säätytalossa mielenosoituksellisen varjoistunnon, johon osallistui 140 edustajaa. Porvarilliset puolueet eivät pitäneet istuntotoiminnan jatkamista enää mahdollisena, joten sitä ei toistaiseksi jatkettu.
Eduskunta onnistui vielä 28. syyskuuta kokoontumaan yhden kerran pelkkien sosiaalidemokraattien voimin Heimolan talossa, kun Manner rikkoi omakätisesti kenraalikuvernöörin määräyksestä ulko-oveen asetetut sinetit. Bolševikit olivat vahvistaneet asemiaan Suomen sijoitettujen venäläisten sotajoukkojen piirissä, joten väliaikaisen hallituksen ei enää uskottu kykenevän estämään sotavoimalla eduskunnan kokoontumista. Tässä istunnossa, johon osallistui 94 edustajaa, päätettiin julkaista valtalaki sekä vahvistaa sen nojalla ennen hajotusmanifestia hyväksytyt ja toistaiseksi vahvistamattomat kahdeksan tunnin työaikalaki ja laki yleisestä kunnallisesta äänioikeudesta. Näitä päätöksiä ei kuitenkaan pidetty lainvoimaisina. Porvarilliset puolueet suhtautuivat koko istuntoon kielteisesti, sillä ”Mannerin eduskunnan” toiminnan jatkamista aivan vaalien alla pidettiin sosiaalidemokraattien keinotteluna mahdollisen vaalitappion varalta.
Seuraukset
Ståhlbergin komiteassa valmistellusta hallitusmuotoesityksestä sekä korkeimman vallan tilapäisestä järjestämisestä hallitusmuodon hyväksymistä odoteltaessa käytiin vielä loka–marraskuussa neuvotteluita porvarillisten puolueiden ja heikentyneen väliaikaisen hallituksen edustajien kesken. Suomalaiset sopivat kenraalikuvernööri Nekrasovin kanssa manifestista, jolla Venäjän hallitus luopuisi Suomessa kaikesta paitsi ulkopoliittisesta hallitusvallasta senaatin hyväksi. Lokakuun vallankumous kuitenkin muutti tilanteen ennen kuin Kerenskin kanta asiaan ehdittiin kuulla.
Sosiaalidemokraattien julistaman yleislakon keskellä eduskunta päätti 15. marraskuuta 1917 valtio-oikeudellisesti entistäkin epäselvemmässä tilanteessa Santeri Alkion aloitteesta ottaa korkeimman vallan ”toistaiseksi” kokonaan itselleen, mikä tosiasiallisesti merkitsi valtalain idean toteutumista, vieläpä ilman ulkopolitiikkaa ja sotilasasioita koskevia varauksia. Perustuslain vastaisesti yksinkertaisella enemmistöllä tehty päätös syntyi valtalakirintaman tuella äänin 127–68. Eduskunnan porvarienemmistön hyväksynnällä valta kuitenkin de facto siirrettiin pian takaisin kotimaiselle toimeenpanovallalle, eli uudelle Svinhufvudin senaatille. Vasemmiston ja radikaalien porvareiden yhteinen valtalakirintama oli jo tässä vaiheessa hajonnut yleislakon ajan levottomuuksien ja SDP:n jyrkän esiintymisen vuoksi. Yleislakon jälkeen sosiaalidemokraatit lakkasivat vaatimasta kansalliskokousta tai ”Mannerin eduskuntaan” palaamista.
Viimeisen kerran kerran valtalakia käsiteltiin eduskunnan istunnossa 4. joulukuuta 1917, kun käsiteltäväksi otettiin sosiaalidemokraateilta saatu ehdotus, että eduskunta päättäisi vahvistaa viime heinäkuun 18. päivänä päätetyn lain Suomen korkeimman valtiovallan käyttämisestä sekä määrätä sen heti julkaistavaksi ja voimaan astuvaksi. Ehdotus päätettiin jättää vahvistamatta äänestyksellä, jossa 91 kansanedustajaa puolusti vahvistamista ja 103 vastusti.
OP-ryhmän taidesäätiö
OP-ryhmän taidesäätiö (säätiörekisterissä OP Ryhmän Taidesäätiö, aiemmin Pohjola Pankin Taidesäätiö, sitä ennen OKOn taidesäätiö) omistaa arvokkaan jousisoitinkokoelman ja tukee kuvataiteita hankkimalla nykytaiteilijoiden teoksia finanssiryhmä OP:n toimitiloihin.
Taidesäätiö perustettiin vuonna 1987 hallinnoimaan Osuuspankkien keskuspankin 1980-luvun puolivälissä hankkimia soittimia.
Soittimet
Taidesäätiö omistaa yhdeksän historiallista jousisoitinta, joita se lainaa lahjakkaille nuorille soittajille.
Soittimet haltijoineen vuonna 2018:
Säätiön Stradivarius-viulu kuului 1900-luvun alkupuolella viipurilaisen Harry Wahlin omistukseen. Hän ryhtyi 1900-luvun alussa keräämään soittimia ja sai vuonna 1924 haltuunsa ”iiriläiseksi” kutsutun Stradivarin. Viulisti Onni Suhonen pelasti viulun talvisodasta, mutta valtaosa muista Wahlin keräämistä arvosoittimista jäi Viipuriin. Viulu ajautui Wahlin perillisten mukana Yhdysvaltoihin. Vuonna 1986 viulu tuli myyntiin Japanissa, ja sellisti Seppo Kimanen ja hänen viulistipuolisonsa Yoshiko Arai saivat silloisen OKO-pankin kiinnostumaan viulun ostamisesta pankin taidesäätiölle.
Taidekokoelma
Säätiön toinen tehtävä on tukea suomalaista kuvataidetta hankkimalla nykytaiteilijoiden töitä suoraan taiteilijoilta. Kokoelmaan kuuluu maalauksia, veistoksia ja grafiikkaa. Taidesäätiö kartuttaa kokoelmaansa vuosittain, jolloin hyödynnetään alan asiantuntijoita.
Viipurin keskuskasarmi
Viipurin keskuskasarmi on Viipurissa sijaitseva kasarmialue. Kasarmi sijaitsee aivan Viipurin keskustassa Leninin puiston eli entisen Torkkelin puiston vieressä. Kasarmi on ollut Venäjän vallan ajalta käytössä aina 1780-luvulta alkaen. Kasarmi oli aikoinaan Viipurin puolustuksen hermokeskus. Vuonna 1918 kasarmi toimi punavankien keskitysleirinä, jonka jälkeen se siirtyi Suomen puolustusvoimien käyttöön. Sodan jälkeen kasarmi jatkoi Neuvostoliiton laivaston käytössä. Neuvostoliiton hajottua kasarmilla jatkoi Venäjän laivasto.
Tiedonhankinta
Tiedonhankintaa on kaikki aistien käyttöön pohjautuva havainnointi, jolla pyritään hankkimaan jonkinlaista tietoa ympäristöstä. Akateemisena tutkimuskohteena tiedonhankinta kiinnostaa tiedonhankintatutkimusta, joka tutkii kolmea toisiinsa liittyvää ilmiötä. Nämä ovat tiedonhankinta, tiedontarve ja tiedonkäyttö. Tiedonhankinta sisältää myös käsitteen tiedonhaku, joka on etupäässä tietokoneen avulla toteutettava osa tiedonhankintaa.
Tiedonhankinta informaatiotutkimuksessa
“Tiedonhankinnalla voidaan yleisesti ottaen ymmärtää tiedontarpeesta nousevaa toimintaa. Sen tarkoituksena on tunnistaa relevantteja tiedonlähteitä ja kanavia, hakeutua näille lähteille ja kanaville sekä valita tiettyjä lähteitä ja kanavia, jotta niitä voitaisiin hyödyntää tiedontarpeiden tyydyttämiseksi. Tiedonhankinta ei ole itseisarvoinen prosessi, vaan se saa merkityksensä palvellessaan jotakin päämäärätoimintaa, esimerkiksi opiskelua, suunnittelua, ongelmien ratkaisemista tai vapaa-ajan harrastuksia.” Näin kuuluu Tampereen yliopiston Informaatiotutkimuksen professorin Reijo Savolaisen määritelmä tiedonhankinnasta. Tiedonhankinnan lähtökohtana on siis tehtävän tai ongelman tuottaman tiedontarpeen aktualisoiminen ja tarpeen tunnistaminen. Tästä edetään näkö ja kuuloaistin avulla, valitsemaan ja käyttämään tiedonlähteitä sekä kanavia. Informaatiotutkimukseen liittyvässä tiedonhankinnassa hyödynnetään sekä dokumentoituja tiedonlähteitä, jotka voivat olla painettuja tai elektronisia, että henkilölähteitä. Tietoa tarvitseva yksilö tai ryhmä voi hyödyntää myös erilaisia tiedonhankinnan kanavia, joiden kautta päästään eri tiedonlähteille tai niitä sisältäville palveluille. Tiedonhankinnan kanavia ovat esimerkiksi kirjasto ja internet. Tiedonhankinnan kanavana voi toimia myös henkilölähde. Esimerkiksi kouluterveydenhoitaja voi ohjata tiedonhankkijan eteenpäin silmälääkärille. Kun aineistoa tai informaatiota on saatu käsiin, täytyy sen relevanttius punnita, ja relevanteiksi arvioudut aineistot omaksua. Tämä on kuitenkin jo tiedonkäytön aluetta.
Kaikki tiedonhankinta ei ole suunnitelmallista, sillä tietoa voidaan ottaa vastaan myös sattumanvaraisesti. Tällöin puhutaan sattumanvaraisesta tiedonhankinnasta, mutta se voidaan kääntää myös sattumanvaraiseksi tiedon saamiseksi, sillä kyse on pikemminkin tiedon vastaanottamisesta kuin sen tavoitteellisesta hankinnasta. Bussissa ohimennen kuultu juttu tai parturissa luettu aikakauslehden artikkeli kuuluvat tämäntyyppisen tiedonsaannin lähteisiin.