cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Robert Calvert
1980-luku
Vuoden 1985 Freq-albumin aiheena olivat Englannin kaivostyöläisten työtaistelut. Musiikillisesti albumi suuntautui vahvasti elektronisen musiikin suuntaan. Seuraavana vuonna julkaistu ja myös näytelmäksi kirjoitettu Test-Tube Conceived perustui geneettisiin ratkaisuihin ja uusiin teknologioihin. Calvert keikkaili myös ahkerasti Maximum Effect -yhtye taustallaan, johon kuuluivat Inner City Unit -muusikot Steve Pond ja Fred Reeves. Vuonna 1987 ilmestyi Earth Ritual -runokokoelma, ja samana vuonna hän teki yhteistyötä saksalais-lähtöisen Amon Duul (UK) -yhtyeen kanssa.
Kova työtahti vaati veronsa niin fyysisesti kuin psyykkisestikin, ja Calvert joutui aika ajoin hoitoon psykiatrisiin sairaaloihin. 14. elokuuta 1988 hänen terveytensä petti lopullisesti ja hän kuoli saatuaan sydänkohtauksen. Tiettävästi Calvert oli kaavaillut uutta sooloalbumia Brian Enon kanssa ja myös yhteistyötä Hawkwindin kanssa oli ollut suunnitelmissa. Elämänsä aikana Calvert oli naimisissa kolme kertaa ja häneltä jäi neljä lasta.
Kuoleman jälkeen
2000-luvulla Robert Calvertin elämäntyötä on pidetty näkyvillä erilaisilla julkaisuilla ja tapahtumilla. Vuonna 2007 julkaistiin The Brock/Calvert Project -albumi, jolla kuullaan Calvertin lausumia runoja Hawkwindin säestämänä. Vuoden 2008 syyskuussa Kentissä pidettiin muistokonsertti, jossa esiintyi muun muassa Hawkwindin jäseniä. Myös Calvertin kirjoittamia näytelmiä dramatisoitiin ja esitettiin uudelleen vuoden 2008 aikana. Calvertin sooloalbumeja on julkaistu remasteroituina CD-versioina bonuskappaleiden kera ja Voiceprint-yhtiö julkaisi vuonna 2006 kuusiosaisen livealbumisarjan, joka sisälsi materiaalia vuosilta 1986–1988, jota tosin on kritisoitu heikon äänenlaadun takia.
Diskografia
Soolotuotanto:
Hawkwind:
Viralliset julkaisut:
Muita julkaisuja:
Muiden artistien kanssa:
SNR
SNR voi tarkoittaa:
Suomen Radioamatööriliitto
Suomen Radioamatööriliitto ry (lyhenne SRAL, ) on vuonna 1927 yhdistysrekisteriin rekisteröity Suomen radioamatöörien kansallinen liitto. Sen jäseninä on niin henkilöjäseniä kuin radioamatööriyhdistyksiäkin.
Vuosien 1928 ja 1993 välillä Suomen Radioamatööriliitto ry:n jäsenyys oli pakollinen kaikille radioamatööreille Suomessa. Pakkojäsenyys poistui, kun Suomi liittyi Euroopan unioniin.
Suomen Radioamatööriliitto NVL 1921
thumb|150px|Jääkärikapteeni [[Uuno Aittola|Uuno Dagvard Aittola ]] Nuoren Voiman Liitto sai 24. elokuuta 1921 yleisten töiden ja kulkulaitosten ministeriöltä oikeuden myöntää amatööriradiolähetyslupia enintään 300 metrin aallonpituudelle ja enintään 20 W:n lähetysteholle. Nykyään enintään 300 metrin aallonpituus tarkoittaisi vähintään 999,4 kHz:n taajuutta. Aikaisemmin taajuus, jaksot, ilmoitettiin aallonpituusmetreinä. Nykyäänkin metreihin viittaaminen taajuuden asemesta palvelee antennien mittasuhteiden käsittämistä puhekielessä, kun taas teknillisesti taajuus Hertz-yksikköinä on täsmällinen ja 1930-luvulla vakiintunut.
999 kHz on nykyaikaisessa radiojärjestelmässä yleisradion keskipitkien aaltojen aluetta. Sitä lyhyempi aaltoalue nykyisessä radioamatööritoiminnassa on 160 metrin aallot ja sitä pidemmät 2,2 km:n aallot. Fysikaalisesti 160 metrin aallot ovat lähimpinä yleisradion 120 metrin aaltoja. 1920-luvulla ei yleisradiotoiminta ollut vielä laajasti vakiintunut ja eikä radioamatööritoiminna asema ollut varma. Valtiot pyrkivät takaamaan merenkulun ja sotilaallisen toimintansa pitkin yhteysetäisyyksin ja pitkin radioaalloin. Kuitenkin radioamatöörikokeilut osoittivat, että myös enintään 300 metriä pitkillä aalloilla kyettiin pitämään jopa mannerten välisiä yhteyksiä.
1921 vain yksi Suomen Radioamatööriliitto NVL:n jäsen sai radiolähetysluvan. Vuonna 1922 yhdistyksen jäsenmäärä lisääntyi 23:lla ja vuonna 1923 39:llä. Kaksikielisessä Suomessa yhdistyksen jäseniksi ilmoittautui myös ruotsinkielisiä. Tämän vuoksi yhdistyksen nimi muutettiin kaksikieliseksi: Suomen Radioamatööriliitto NVL - Finlands Radioamatörförbund NVL. Vuoden 1923 loppuun mennessä yhdistyksessä oli 88 jäsentä, joista ruotsinkielisiä oli 14 ja suomenkielisiä 74.
Suomen Radioamatööriliitto NVL - Finlands Radioamatörförbund NVL:n puheenjohtajaksi valittiin jääkärikapteeni Uuno Aittola. 1924 elokuuhun mennessä oli radioamatöörikerhoja muodostunut Haminaan, Hankoon, Helsinkiin, Joensuuhun, Jyväskylään, Kuopioon, Porvooseen, Raumalle, Tampereelle, Turkuun ja Viipuriin.
Helsingin radioamatöörit perustivat Radiolan yleisradioasemakseen. Arvi Hauvonen 3NB aloitti yleisradiolähetykset Tampereen Radiona. Toisessa vaiheessa yleisradiolähetykset siirtyivät edellen Arvo Hauvosen johtamina Tampereen radioyhdistyksen luvalle, mistä muodostui maaliskuussa 1930 vähitellen Yle Tampere.
Yhdistystoimintojen eriytyminen
Yleisradion kuuntelua ja kaukokuuntelua varten perustettiin radioamatööritoiminnan lähetystoiminnasta riippumaton Suomen Radio Yhdistys. Näin yleisradion kuuntelu ja yleisradiolähetysten kaukokuuntelu (DX-kuuntelu) eriytyi 1924 mennessä osaksi radioamatööritoiminnasta, lähetystoiminnasta. Tilannetta voimisti se, että 1926 Suomen Radioamatööriliitto NVL ry - Finlands Radioamatörförbund NVL rf lähetti jäsenilleen kyselyn, millaista toimintaa he harjoittavat. Vuoden aikana Suomen Radioamatööriliitto ry:n rekisteröimiseen, 1927 mennessä sen jäsenistä oli jättäytynyt pois 61 %.
Morbier (juusto)
thumb|Morbier-juustoa. thumb|Lähikuva juuston rakenteesta. Morbier on ranskalainen lehmänmaidosta valmistettu puolipehmeä juusto.
Suomen Radioamatööriliitto
Suomen Radioamatööriliitto ry
Radioamatöörilupien hyväksyminen ja tarkastaminen siirtyi puolustusvoimien radiopataljoonalta 1. helmikuuta 1927 alkaen yleisten töiden ja kulkulaitosten ministeriölle. Perustavan kokouksensa 28. marraskuuta 1926 pitänyt Suomen Radioamatööriliitto ry merkittiin yhdistysrekisteriin 5.2.1927. Vajaan vuoden kuluttua 26. tammikuuta 1928 alkaen kaikkien radioamatöörien tuli kuulua Suomen Radioamatööriliittoon. Tämä pakkojäsenyys päättyi 1989.
Morbier (juusto)
Morbier-juustoa valmistetaan Juravuoristossa Alppien länsiosassa. Se on saanut nimensä Franche-Comtén alueella sijaitsevan Morbier’n kylän mukaan. Ensimmäiset maininnat morbier-juustosta historiallisissa lähteissä ovat 1700-luvun lopulta. Vuodelta 1795 peräisin olevassa dokumentissa se mainitaan nimellä Petit Morbier. Alueen talonpojat toimittivat tavallisesti maitoa paikallisille juustontekijöille kylissä, mutta joskus Franche-Comtén ankara ilmasto esti matkat maatiloilta kylien keskustaan. Talonpojat alkoivat tällöin tehdä omaa juustoaan. Iltalypsyltä tehty juustomassa peitettiin sen suojaamiseksi kerroksella tuhkaa ja seuraavan aamulypsyn jälkeen edellisen juustomassan päälle lisättiin toinen kerros. Näin syntyi juustolle tyypillinen musta raita juuston keskelle. Morbier katosi myöhemmin paikallisesta tuotannosta, minkä jälkeen sitä valmistettiin pitkään yksinomaan tehtaissa. Vuonna 2002 morbierilaiset tuottajat saivat pitkän käsittelyn jälkeen juustolle suojatun alkuperänimityksen ja morbier-nimisen juuston valmistus Morbierin ulkopuolella lopetettiin vuoteen 2007 mennessä. Nykyisin juustoa tuottaa noin 40 eri juustonvalmistajaa, ja vuosittainen tuotettu määrä on noin 10 000 tonnia.
Suomen Radioamatööriliitto
Hallitus
Yhdistyksen hallituksessa on seitsemän jäsentä. Puheenjohtaja valitaan kaksivuotiskaudeksi ja muut kuusi hallituksen jäsentä kolmen vuoden kaudeksi vaaleilla. Erovuoroisia hallituksen jäseniä on kerrallaan kaksi joka vuosi.
Morbier (juusto)
Morbier-juusto tehdään montbéliarde- ja simmental-rotuisten lehmien maidosta. Suojatun alkuperänimityksen mukaisesti lehmillä täytyy olla vähintään hehtaari laidunmaata lehmää kohden, ja niitä lypsetään kahdesti päivässä. Juustoa kypsytetään kellarissa vähintään 45 päivää ja keskimäärin 7-kiloisen juustotahkon valmistukseen kuluu 60–70 litraa maitoa. Juuston tumma vaakaraita saadaan nykyisin aikaan hiillytetyllä kasviaineksella.
Valmiin juuston kuori on ohut, tasainen ja väriltään beesi tai oranssinpinkki. Juuston makua on kuvailtu miedoksi, hedelmäiseksi, vaniljaiseksi ja maidokkaaksi. Juusto sopii esimerkiksi juustotarjottimelle.
Suomen Radioamatööriliitto
Puheenjohtajat
Suomen Radioamatööriliitto ry:n puheenjohtajista pitkäaikaisin on Axel Tigerstedt, joka toimi puheenjohtajana kuusitoista vuotta. Merja Koivaara oli Suomen Radioamatööriliiton ensimmäinen naispuheenjohtaja 2013–2018.
Kansainvälinen toiminta
Kansainvälisessä toiminnassaan Suomen Radioamatööriliitto on kansainvälisen radioamatööriliiton (IARU) sekä pohjoismaisten radioamatööriliittojen yhteistyöelimen (NRAU) jäsen.
Valtakunnallisia toimintoja
Valtakunnallisiin toimintoihin kuuluu myös Radioralli, jossa esitellään Suomen Radioamatööriliiton toimintaa eri paikkakunnilla. Radioralliin osallistuu muun muassa Pertti Koivula.
Yhteistyö muiden yhdistysten kanssa
Suomen Radioamatööriliitto on Suomen Punaisen Ristin vapaaehtoisen pelastuspalvelun jäsen. Radioamatöörit toimivat vapepassa pääasiassa viestiopettajina ja tarvittaessa viestiyhteyksien rakentajina ja viestittäjinä. Yksi näistä palveluista on puheradiotoistimen järjestäminen noin kahden metrin aaltoalueelle. Esimerkiksi Pohjois-Karjalassa ja Pohjois-Savossa on näitä toistimia luvitettuina kolme.
Suomen Partiolaisten kanssa radioamatöörit järjestävät vuosittain JOTA-tapahtuman, jossa partiolaiset voivat lähettää radioamatöörien laitteilla viestejä toisilleen. Paikoin toiminta on järjestäytynyt radiopartiolaisuudeksi.
Suomen Radioamatööriliitto on ollut 31. joulukuuta 2018 saakka myös Maanpuolustuskoulutusyhdiksen jäsen. 2021 on vaalijäsenkokouksessa 20. marraskuuta keskusteltu mahdollisuudesta neuvotella sen kanssa kumppanuussopimus.
Henkilöjäsenet
Suomen Radioamatööriliiton jäsenyys tuli pakolliseksi radioamatööreille 26. tammikuuta 1928 annetun määräyksen nojalla. Kiristyneiden radioamatöörilupavaatimusten vuoksi vajaan kolmensadan Nuoren Voiman Liiton radioamatöörin määrä laski Suomessa alle puoleen, noin sataan radioamatööriin. Pakollista jäsenyyttä ei enää ole ollut vuodesta 1990 lähtien, kun lainsäädäntö kielsi jäsenyyden liittämisen viranomaislupaan (vrt. Ilmailuliitto). Viestintävirasto myöntää radioamatööriluvan jäsenyydestä riippumatta niille, joilla on riittävä pätevyys. Suomen Radioamatööriliitto ry:ssä oli vuoden 2019 alussa 3 515 jäsentä.
Jäsenkerhot
Radioamatööriyhdistyksellä on säännöllisiä tapaamisia, ja niillä on myös usein amatööriradioasema tiloissaan. Suurin osa paikallisista yhdistyksistä on SRAL:n jäseniä.
Kerhojen viikkotapaamiset
Kerhot järjestävät viikkotapaamisia, jolloin niillä voi olla myös radio käynnissä. Näin ollen niitä voi pyytää ennalta sovittuja (scheluded) yhteyksiä.
Talous
Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustus nuorisojärjestöille
Kunnianosoitukset
Suomen Radioamatööriliitto ry myöntää useita tunnustuksia erilaatuisista ansioista radioamatööritoiminnin kehittämisestä Suomessa. Kunniapuheenjohtajien ja kunniajäsenten lisäksi on erilaisten toimintasuuntien edustajille myönnetty palkintoja.
Toivo Koposen kunniapalkinto 1959
Toivo Koposen kunniapalkinto, mitä on myönnetty vuodesta 1959 alkaen, myönnetään radioamatöörilähettämisestä ja radioamatöörivastaanottamisesta, työskentelystä.
Kunniajäsenyys
Kunniajäsenten arvonimiä on myönnetty jo varhain. 4. joulukuuta 2021 kunniajäseneksi nimitettiin Touko Kapanen, OH6RM, joka on rakennellut HF- ja VHF-antenneja myös radioamatööriliiton kesäleireille.
Ilmari Jäämaan kunniapalkinto 1934
Ilmari Jäämaan kunniapalkinto, mitä on myönnetty 1934 alkaen. Se myönnetään Suomen Radioamatööriliitto ry:n toimintaa yleensä edistäneelle henkilölle.
Toivo Koposen kunniapalkinto 1960
Toivo Koposen kunniapalkinto, mitä on myönnetty 1960 alkaen esimerkillisestä ja kasvattavasta radioamatööriradioliikenteestä, myöhemmin myös vain esimerkillisestä.
Arvo Laron muistopalkinto 1969 - koulutustoiminnan erikoispalkinto 1992
Arvo Laron muistopalkinnon vuodesta 1969 alkaen radioamatööri OH4PJ:n muistoksi perustetusta rahastosta niille, jotka ovat edistäneet jäsenyhdistysten toimintaa. Rahaston lahjoitti leski Adelheid Laro, ja rahaston varoja käytettiin aluksi hyvän radioamatöörityöskentelyn, sittemmin pääasioassa SRAL:n jäsenyhdistystoiminnan edistämisestä.
Vuodesta 1992 alkaen on myönnetty myös koulutustoiminnan erikoispalkintoja radioamatööritutkintoon tähtäävien vapaaehtoisten kurssien opetustoiminnan edistämisestä.
4. joulukuuta 2021 Arvo Laron muistopalkinto myönnettiin Lohjan Radioamatöörit ry:n puheenjohtajana toimineelle Jari Häklille, OH2JSD:lle, joka on edistänyt radioamatööritoiminnan yleisiäkin edellytyksiä Lohjalla vuosien ajan. Toinen Arvo Laron muistopalkinto samana vuonna myönnettiin Marko Päätalo:lle, OH4MP/OH2LGW:lle, joka on kolmen vuosikymmenen ajan toiminut mm. pätevyystutkijana ja OI-kutsumerkillisten amatööriradioasemien ohjaajana.
Leo Lindellin kunniapalkinto 1936
Leo Lindellin kunniapalkinto on myönnetty vuodesta 1936 radioamatööritekniikan edistämisestä. Leo Oskari Lindell 1897–1936, kutsumerkein LOL, OH1NA ja OH2NA, oli Turun kauppaopistoista 1918 valmistunut merkonomi, joka itse opiskellen teki teknillisiä kokeita sekä jo 1921 ja 1922 radiokonsertteja radiolla Turusta ja Helsingistä. Hän oli myös Nuoren Voiman Liiton aikaisen radioamatööritoiminnan ensimmäinen puheenjohtaja 1921–1924. Kuolinvuonnaan hän oli SRAL:n hallituksen jäsen, minkä jälkeen samana vuonna 1936 hänen paikalleen tuli Armas Valste.
Vuoden kokelaspalkinto 1961 - vuoden perusluokkalainen 1981
Lisäksi aikaisempien radioamatöörimääräyksien voimassa ollessa myönnetty 1961 alkaen vuoden kokelas-palkintoa, mikä on myönnetty tuonaikaisille kolmannen luokan radioamatööritutkinnon, kokelasluokan tutkinnon, ansioituneille radioamatööreille.
Nykyään ei kolmannen luokan radioamatöritutkintoa enää ole, ja teknillisen luokan radioamatööreillä on yleisluokan, kansainvälisesti ensimmäisen luokan, radioamatöörien lähetysoikeudet samoin kuin tietoliikenneluokan radioamatööreillä on perusluokan, kansainvälisesti toisen luokan radioamatöörien lähetysoikeudet.
Vuoden titari 2001
Vuodesta 2001 alkaen on myönnetty vuoden titari -nimityksiä. Se myönnetään aktiiviselle amatööriradiosähköttäjälle tai sähkötystoimintaa edistäneelle.
Petteri Nokelainen
Petteri Nokelainen (s. 16. tammikuuta 1986 Imatra, Suomi) on suomalainen entinen jääkiekkoilija ja maailmanmestari.
Nokelainen on pelannut urallaan 245 NHL-runkosarjaottelua tehopistein 20+21=41, ja pudotuspeleissä 21 ottelua tehoin 0+2=2. SM-liigassa Nokelainen on edustanut kasvattajaseuraansa SaiPaa sekä Jokereita. SM-liigan runkosarjassa hän on pelannut 140 ottelua tehoin 31+25=56 ja pudotuspeleissä 7 ottelua tehoin 2+0=2.
Pelaajauransa jälkeen Nokelainen opiskeli kauppatieteiden kandidaatiksi ja toimii nykyisin varainhoitajana Obsido Oy:ssa asiakkainaan muiden muassa suomalaisia NHL-kiekkoilijoita.
Seurajoukkueura
Nokelainen aloitti jääkiekkoilun Imatran Ketterässä, josta siirtyi lappeenrantalaiseen Saimaan Palloon C-juniorina. Hän pelasi ensimmäiset ammattilaisottelunsa SaiPassa kaudella 2002–2003. Seuraavana kahtena vuonna Nokelainen pelasi koko kaudet aikuisten sarjassa. Kaudella 2004–2005 Nokelainen teki jo 15 maalia ja nousi SaiPan luottopelaajien joukkoon.
Kesällä 2005 Nokelainen teki kahden vuoden sopimuksen Espoo Bluesin kanssa, mutta ei ehtinyt pelata Bluesissa otteluakaan, sillä elokuussa Nokelainen allekirjoitti sopimuksen NHL-seura New York Islandersiin. Islanders oli varannut Nokelaisen vuoden 2004 varaustilaisuuden 16. vuorolla. Nokelainen pääsi heti tulokaskaudellaan Islandersin NHL-kokoonpanoon, mutta pelasi vain 11 ottelua tehoin 1+1. Nokelaisen kautta kuitenkin vaivasi polvivamma, minkä seurauksena hänen polvilumpionsa leikattiin huhtikuussa 2006.
Nokelainen palasi kaudeksi 2006–2007 jälleen pelikaukaloihin. Hän ei kuitenkaan päässyt toisella Pohjois-Amerikan kaudella peliaikaa Islandersissa, vaan oli koko kauden AHL-seura Bridgeport Sound Tigersissa. Ennen kauden 2007–2008 alkua Nokelainen kaupattiin Boston Bruinsiin, josta Islanders sai hyökkääjä Ben Walterin ja mahdollisen varausvuoron. Nokelainen pelasi Bostonissa kauden 2008–2009 loppupuolella asti. Hänet kaupattiin maaliskuussa 2009 Anaheim Ducksiin vaihdossa Steve Montadoriin. Nokelaisen ura Anaheimissa kesti vuoden verran, kunnes hänet kaupattiin maaliskuussa 2010 Phoenix Coyotesiin vaihdossa kuudennen kierroksen varausoikeuteen.
Kaukainen rakkaus
Päähenkilöt
Saariahon ooppera noudattaa modernista sävelkielestään huolimatta monia oopperan traditioita. Ooppera alkaa alkusoitolla, jossa esitellään teoksen musiikilliset aiheet, siinä on viisi näytöstä ja aiheena on perinteisesti rakkaus ja kuolema. Oopperassa on myös selkeästi päähenkilöitä ja kuoro, jotka puuttuvat monista moderneista oopperoista. Teoksen musiikilliset esikuvat juontavat juurensa Ranskaan. Teoksessa on vaikutteita Claude Debussyn Pelléas et Mélisande -oopperan fragmentaarisuudesta ja toistoon perustuvasta rakenteesta. Saariaho itse on sanonut, että hän sai lopullisen sysäyksen teoksen säveltämiseen kuultuaan Olivier Messiaenin oopperan Pyhä Fransiskus Assisilainen Salzburgissa vuonna 1995.
Petteri Nokelainen
Seurajoukkueura
Elokuussa 2010 Nokelainen allekirjoitti kaksivuotisen sopimuksen Helsingin Jokereiden kanssa. Kaudeksi 2011–2012 hän palasi NHL-liigaan, Phoenix Coyotesin joukkueeseen. Lokakuussa 2011 Nokelainen siirtyi Montréal Canadiensiin yhdessä Garrett Staffordin kanssa. Toiseen suuntaan siirtyi Brock Trotter.
Kaukainen rakkaus
Päähenkilöt
Teoksen musiikki koostuu kahdenlaisesta materiaalista: vähitellen kehittyvistä tekstuureista, jotka muuttuvat eteerisiksi sointimassoiksi ja toisaalta vokaalilinjoista, jotka ovat pääsääntöisesti modaalisia ja joissa on vaikutteita säilyneestä trubaduurimusiikista, erityisesti Jaufrén ”Languan li jorn”-laulusta. Jaufrén hahmoon kiinnittyvissä aiheissa on muutenkin vaikutteita trubaduurimusiikista: häneen liittyy muun muassa luutun näppäilyä muistuttava harpulla soitettu arpeggio-sointu. Clémencen vokaalilinjoille ovat tyypillisiä suuret intervallihypyt ja melodian alaspäin kulkeva liike. Pyhiinvaeltaja on androgyyninen hahmo ja roolina travesti, eli housurooli. Pyhiinvaeltaja toimii myös musiikillisena välittäjänä Jaufrén ja Clémencen välillä, ja hänen musiikkinsa muuttuu ympäröivien henkilöiden ja tapahtumien mukana.
Vastaanotto
Teosta ”runolliseksi mestariteokseksi” kuvannut The New York Times ja BBC Music Magazine arvioivat Kaukaisen rakkauden vuoden 2000 parhaaksi uudeksi teokseksi. Saksalainen Die Zeit-lehti käsitteli oopperaa kokonaisen sivun verran mainiten, että Saariaho on saavuttanut tavoitteensa: puhtaan äänen. Lehti löytää yhteyksiä Gyorgy Ligetin, Maurice Ravelin, John Adamsin ja Olivier Messiaenin teoksiin.
Saariaho sai oopperasta vuonna 2003 Grawemeyer-palkinnon, joka on maailman suurin sävellyspalkinto.
Petteri Nokelainen
Maajoukkueura
Ensimmäiset aikuisten maaottelunsa Nokelainen pelasi keväällä 2011. Hän osallistui myös samana keväänä Slovakiassa pelattuihin MM-kilpailuihin, jossa Suomi voitti historiansa toisen maailmanmestaruuden. Hän teki Ruotsia vastaan pelatussa loppuottelussa Suomen 2–1-johtomaalin, joka jäi lopulta myös voittomaaliksi.
Kaukainen rakkaus
Vastaanotto
Oopperasta vuonna 2005 tehdylle DVD-videolle (Deutsche Grammophon) myönnettiin 2006 BBC:n palkinto parhaasta klassisen musiikin DVD-taltioinnista.
Friday Night in San Francisco
Friday Night in San Francisco on Al Di Meolan, John McLaughlinin ja Paco de Lucían ensimmäinen yhteinen levy, joka on San Franciscossa, Warfield Theatressa 5. joulukuuta 1980 pidetyn konsertin taltiointi.
Aurora (lentokone)
thumb|right|Havainnekuva Aurorasta (SR-91) Aurora on oletetun uuden sukupolven tiedustelukoneen kutsumanimi. Jos kone on olemassa, se olisi korvannut SR-71 Blackbird -koneet. Virallisen selityksen mukaan SR-71 -operaatiot lopetettiin, koska koneen käyttö oli kallista, ja satelliittien avulla voidaan saada sama tiedusteluaineisto. Toisaalta SR-71 -ohjelman vuosikulut olivat noin 7 % verrattuna tiedustelusatelliittien kustannuksiin, ja ennalta arvattavat satelliitit eivät täysin korvaa tarvittaessa tehtävää tiedustelulentoa.
Yhdysvallat kiistää "Auroran" olemassaolon. Tutkalle näkymätön, alhaalta katsellen kolmion mallinen lentokone olisi kuitenkin hyvä selitys UFO-havainnoille. Vuonna 2006 Yhdistyneen kuningaskunnan puolustusministeriö kuitenkin julkaisi viitetietoja USAFin käytössä mahdollisesti olevasta uudesta huippunopeasta lentokoneesta. Tiedot ovat näköhavaintotietoja, ja brittiviranomaiset kiistävät tietävänsä koneesta.
Pohjanmeren yllä nähtiin jo vuonna 1989 kolmion muotoinen lentolaite ottamassa polttoainetta KC-135 Stratotanker -säiliökoneesta. Yhdysvaltain ilmavoimien mukaan kyseessä oli kuitenkin KC-135 ja kaksi lähekkäin lentävää F-111 -hävittäjäpommittajaa. Lisäksi Aviation Week & Space Technology -lehti uutisoi maaliskuussa 1990, että "mustan erikoiskoneen" rakentamiseen oli budjetoitu Yhdysvalloissa vuodelle 1987 455 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Saman budjetoinnin yhteydessä tuli esiin nimi Aurora, koska vuoden 1987 budjettia oli valmisteltu jo vuonna 1985.
Spekulaatioita koneesta
Huhujen mukaan Aurorasta olisi rakennettu 6 erilaista prototyyppiä, ja Blackbirdinkin takana ollut Lockheedin "skunk works"-osaston malli olisi voittanut tarjouskilpailun, ja 10–20 koneen laivasto olisi operatiivisessa käytössä. Arveluiden mukaan koneiden hinta olisi enemmän kuin 1 miljardi Yhdysvaltain dollaria kappaleelta.
Eri lähteiden mukaan koneen matkanopeus olisi 4–6 machia. Aurora-koneiden väitetään käyttävän tukikohtanaan Groom Laken koealuetta Nevadassa. Koealue tunnetaan paremmin nimellä Area 51.
Lisäksi Teksasin osavaltion alueen ihmiset ovat kertoneet poikkeuksellisia havaintoja lentokoneesta, jonka äänijälki on poikennut selvästi tavanomaisista lentoaluksista. Nämä havainnot ovat vuodelta 1992.
Kunnallisvaalit 1956
Vuonna 1956 Suomessa järjestettiin kunnallisvaalit.
Seuraavan vuoden alussa perustettiin uusi Kemijärven kauppala, jolloin siihenastinen Kemijärvi-niminen kunta sai nimekseen Kemijärven maalaiskunta.
Regina
Regina voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Luettelo Assyrian kuninkaista
Tämä on luettelo Assyrian kuninkaista.
Joonas Peuhkuri
Joonas Peuhkuri (s. 18. elokuuta 1989) on suomalainen jääpalloilija. Hän edustaa Suomen Bandyliigassa Lappeenrannan Veiterää ja on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura
Helsinkiläislähtöinen Peuhkuri pelasi Botnia-69:n ja HIFK:n väreissä juniorivuotensa. Bandyliigaa hän pelasi helsinkiläisseuroissa neljä kautta Botniassa ja sen jälkeen kaksi kautta HIFK:ssa. HIFK-kausina hän saavutti Suomen mestaruuden 2011 ja pronssia 2012. Sen jälkeen hän siirtyi Veiterän riveihin, jossa hän pelasi kolme kauden ajan ja oli ottamassa SM-pronssia 2015.
Syksyllä 2015 Peuhkurin tie vei Ruotsiin. Seura oli Elitserienin Uppsalan IK Sirius. Kahden Eliserienin Sirius-kauden jälkeen Peuhkuri siirtyi Allsvenskanin Örebro SK:hon.
Maajoukkueura
Peuhkuri pelasi ensimmäiset A-maaottelunsa Suomen maajoukkueessa tammikuussa 2015. Hän kuului maajoukkueeseen MM-kilpailuissa Sandvikenissa vuonna 2017, joista Suomi saavutti pronssia.
Siviilielämä
Peuhkuri on jääpallosuvusta. Hänen isoisänsä Matti Peuhkuri nousi Veiterän edustusjoukkueeseen vuonna 1959. Matin pojista Anssi, Harri ja Kari Peuhkurista pisimmälle lajissa pääsi Joonaksen isä Kari, joka pelasi 78 A-maaottelua. Kari on myöhemmin toiminut Jääpalloliiton puheenjohtajana, ja Anssi puolestaan Veiterän valmentajana. Kolmannesta polvesta SM-tasolla ovat Joonaksen lisäksi pelanneet Eetu ja Topi Peuhkuri.
Veiterä-aikanaan Lappeenrannassa Peuhkuri opiskeli paikallisessa Saimaan ammattikorkeakoulussa liiketalouden linjalla ja suoritti tutkinnon keväällä 2015.
Saavutukset
Maajoukkueessa:
Siniset hetket
thumb|255px|Siniset hetket -vinyylin vaihtoehtoinen kansi.
Siniset hetket (KAKLP 3) on Rauli Somerjoen kokoelmalevy vuodelta 1986. Levyn julkaisijana toimi Castle Communications PLC, ja yhteistyössä ovat olleet mukana Love Records, Harry Aaltonen sekä Polarvox. Kannen on suunnitellut nimimerkki "Jani".
Suomen Kristillisdemokraattien historia
Suomen Kristillisdemokraattien historia kattaa Kristillisdemokraattisen puolueen historian vuodesta 1958 lähtien. Puolue tunnettiin vuoteen 2001 saakka nimellä Suomen Kristillinen Liitto
Puolue perustettiin kokoomuksen kehitykseen tyytymättömien konservatiivien toimesta, jotka olivat innostuneet Norjan KrF:n esimerkistä.Puolueen perustamiseen vaikutti sosialidemokraattien vuosikymmeniä kestänyt valta-asema, kokemus Neuvostoliiton vaikuttamispyrkimyksistä, kasvava kirkosta eroamisen määrä sekä kommunistien vakiintunut asema ammattiyhdistysliikkeessä. Uusi liike koettiin tarpeelliseksi maallistuneen, uskonnonvastaisen ilmapiirin vuoksi.
Alkujaan yhdistyksen tarkoitus oli lähinnä tukea sopivia ehdokkaita eri puolueiden listoilla. Pyrkimys omaan kansanedustajaan vahvistui alkoholipolitiikan ja muun lainsäädännön liberalisoituessa. Yhteiskunnan suunnasta huolestuneet ihmiset halusivat tarjota selkeän vaihtoehdon yksilinjaiselle poliittisille ajattelulle viemällä Suomea perinteisten arvojen suuntaan.
Tausta puolueen perustamiselle
Kristillisen puolueen perustaminen nousi aika ajoin esille jo 1920-luvulta lähtien. Eduskunta oli tuolloin korostuneen kristillinen ja itsenäisen Suomen ensimmäisinä vuosikymmeninä kymmeniä pappeja valittiin kansanedustajiksi. Puheet Kristillisestä puolueesta saivat lisäpontta etenkin vuoden 1933 jälkeen, kun Norjan Kristillinen kansanpuolue sai ensimmäiset kansanedustajansa suurkäräjille.
Sotien jälkeen uskonnollista lehdistöä puhutti mahdollisuus kristillis-isänmaallisen puolueen perustamisesta, ja 1950-luvulla sama ajatus tuli esiin monella eri taholla. Viidesläisten ja vapaiden kirkkokuntien kannattajien piirissä kasvoi pyrkimys poliittiseen vaikuttamiseen ja sitä kautta uusvasemmiston ja yhteiskunnan uuden liberalisoitumisen vastustamiseen. Liikkeen taustalla oli Suomen Raamattuopiston piirissä vaikuttanut kriittinen sukupolvi, joka oli mukana ylioppilasherätyksessä tai muuten otti osaa konservatiivisuuden ja evankelikalismin muutosvoimaan. Liikehdinnän taustalla vaikuttivat antikommunismi sekä Uuras Saarnivaaran ja häneen liittyneiden julistajien kritiikki.
Kristillisen liiton perustaminen ja varhaiset vuodet
Keväällä 1958 professori Paavo Päivänsalo ja hänen veljensä pastori Olavi Päivänsalo ryhtyivät pohtimaan Norjan mallin mukaisen ryhmittymän perustamista. Saman vuoden lähestyvät eduskuntavaalit antoivat hankkeelle lisäkannustusta. Suomen Kristillinen Liitto perustettiin Helsingissä Kuusisaaren kokouksessa Paavo Päivänsalon kotona 6. toukokuuta 1958
Perustetun Suomen Kristillisen Liiton ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Olavi Päivänsalo ja varapuheenjohtajaksi huoltopäällikkö Olavi Majlander. SKL kirjattiin yhdistysrekisteriin toukokuun lopulla. Liitto päätti asettaa myös kristillisiksi tunnettuja henkilöitä kansanedustajaehdokkaiksi Helsingin ja Uudenmaan vaalipiireissä. Ensimmäisiin vaaleihinsa SKL asetti yhteensä 16 ehdokasta, jotka keräsivät yhteensä 3358 ääntä, mikä ei riittänyt läpimenoon. Pienimuotoinen ja hajanainen toiminta sai merkittävän alkusysäyksen poliittisena liikkeenä profiloituneen Helsingin Kristillisdemokraattien perustamisesta vuonna 1960. Yhdistys liittyi SKL:n ensimmäiseksi jäsenyhdistykseksi syksyllä 1961.
SKL ei saanut ensimmäisiin vaaleihinsa juurikaan ymmärrystä muiden puolueiden taholta. Myös Suomen evankelis-luterilainen kirkko suhtautui kielteisesti, mikä oli liiton toimijoille yllätys. Kristillisen puolueen olemassaolo asetettiin kyseenalaiseksi, sillä kristittyjä toimi jo muissa puolueissa. Kristillisen vaaliliiton pelättiin myös sotkevan luterilaisen tulkinnan kahden regimentin opista. Sama ajatus toistui myös vuoden 1966 eduskuntavaalien yhteydessä, kun arkkipiispa Martti Simojoki torjui ajatuksen kristillisestä puolueesta. Myös myöhemmät arkkipiispat ovat toistaneet Simojoen käsityksen.
Morbier
Morbier voi tarkoittaa:
Suomen Kristillisdemokraattien historia
Toiminnan vakiintuminen
Vuonna 1964 SKL:n puheenjohtajaksi valittiin valtiotieteen maisteri Ahti Tele, joka hoiti tehtävää vuoteen 1967 saakka. Telen jälkeen puheenjohtajaksi valittiin Helsingin tuomiorovastina aikaisemmin toiminut ja Suomen Raamattuopiston toiminnanjohtajan tehtävään vuonna 1964 siirtynyt Eino Sares. Sares hoiti tehtävää vuoteen 1970 saakka.
British Phonographic Industry
British Phonographic Industry (BPI) on vuonna 1973 perustettu musiikkialan yhdistys, jonka tarkoitus on edustaa brittiläisten musiikkialan yritysten etuja ja taistella laitonta musiikin kopioimista vastaan.
Se perusti vuosittaisen Brit Awards -tapahtuman sekä Mercury Prize -palkinnon, joka jaetaan vuoden parhaalle albumille.
Myönnytykset
British Phonographic Industry -palkintoja myönnetään myynnistä Isossa-Britanniassa. Palkinnon taso riippuu äänitteen formaatista ja myyntiluvuista. BPI-myönnytykset eivät kuitenkaan ole automaattisia: levy-yhtiön tulee maksaa yhdistykselle tietty summa, minkä jälkeen BPI tarkistaa kyseisen äänitteen myynnin. Palkinnot myönnetään yleensä jälleenmyyjien ostamien määrien eikä varsinaisten myyntilukujen perusteella.
Suomen Kristillisdemokraattien historia
Toiminnan vakiintuminen
Vuoden 1966 eduskuntavaaleissa SKL:n ehdokkaaksi asettui Olavi Ronkainen, yksi Kansanlähetyksen syntyvaiheen keskeisistä henkilöistä. Ronkaisen ehdolle asettumisen tulkittiin tarkoittavan, että politiikka kuului myös uuden herätysliikkeen toimialueeseen. Kansanlähetyksen ja Uusi Tie -lehden SKL:lle antama suora tuki vaikutti 1960-luvulta lähtien puolueen kannatuksen voimakkaaseen kasvuun. Myös Suomen Vapaakirkon hallituksen puheenjohtaja, sosiaalineuvos Usko Waismaa oli ehdolla SKL:n listalla.
1960-luvun SKL:ää on pidetty vallitsevaa kehitystä ja maallistumista vastaan protestoivana liikkeenä, jolla oli perinteisiä moraaliarvoja puolustava näkemys yhteiskunnasta, jota tulisi rakentaa. Tällä ajanjaksolla SKL muodosti myös herätyskristillisyyden poliittisen siiven. SKL asettui vastustamaan perinteisiä arvoja kyseenalaistanutta uusvasemmistolaista liikehdintää, koska se koki yhteiskunnan kristillisen perustan tulleen uhatuksi. Taustalla vaikutti myös kaupungistumista seurannut juurettomuuden kokemus.
Nousu eduskuntaan
Puolueen nousun taustalla olivat erityisesti politisoituneen 1960-luvun aikana tapahtunut lainsäädännön liberalisointi. Keskustelua herättivät uudistukset ja Reporadion ohjelmapolitiikka, jotka nähtiin arvopohjaa ja poliittista sovinnaisuutta rapauttavina. Merkittäviä tapauksia olivat myös Hannu Salaman jumalanpilkka­oikeudenkäynti ja opiskelijaelämän politisoituminen. Näiden tapahtumien myötä heräsi myös vastakaikua SKL:n äänestäjien piirissä. SKL:n saamia ääniä pidettiin osittain protestina elämäntyylille, radikalismille ja moraalittomuudelle. Monet äänestäjistä olivat entisiä kokoomuksen äänestäjiä. Monille työläistaustaisille, joille porvariston tai vasemmiston äänestäminen tuntui vaikealta, SKL myös kiteytti kristityn ajatukset politiikasta.
Puolueorganisaation kasvun myötä myös nuoriso- ja naistoiminta tehostuvat. Vuonna 1971 perustettiin Suomen Kristillisen Liiton Nuoret ja 1973 Suomen Kristillisen Liiton Naiset. SKL:n opiskelijat saivat edustajiaan läpi jo vuoden 1970 HYY:n edustajistovaaleissa ja vuonna 1975 edustajansa ylioppilaskunnan hallitukseen.
Vuoden 1972 eduskuntavaaleissa SKL kampanjoi sosiaalipoliittisilla teemoilla ja jatkoi kasvua nostaen äänimääräänsä yli 65 000:een ja lisäsi paikkamääräänsä neljään. Westerholmin rinnalle eduskuntaan valittiin pastorit Olavi Ronkainen, Antero Juntumaa ja Veikko Turunen. Eduskuntavaalien nousu johti läpimurtoon myös saman vuoden kunnallisvaaleissa. SKL sai läpi 134 valtuutettua. Vaalien jälkeen käynnistetty voimakas puolueohjelmatyö jatkui vuoteen 1976 saakka.
SKL:n poliittinen sisältö painottui 1970-luvulla voimakkaasti sosiaalipolitiikkaan. Keskeisinä sosiaalipolitiikan kysymyksinä perhepolitiikkaa, eläkkeitä ja alkoholiongelmia. Puolue toi vahvasti esille perheiden ja kodin puolesta puhumista ja korosti lasten etua. Vähitellen asialistalla keskusteluun tulivat mukaan talouspolitiikan saralla liikenne- ja maatalouskysymykset. SKL tuki etenkin yrittäjyyttä ja työn kunnioitusta. Kulttuuripolitiikan alalla puoluetta kiinnosti erityisesti koulutusasiat ja uskonnonopetuksen määrä. Puolue sai suurta huomiota, kuten pilakuvissa, myös kielteisestä suhtautumisesta vapautuneeseen abortti- ja alkoholilainsäädäntöön sekä siveettömyytteen. Varsinaisena politiikan sisältönä nämä eivät kuitenkaan olleet puolueen tärkeimpiä teemoja.
Westerholmin kausi (1973–1982)
thumb|[[Raino Westerholm oli SKL:n ensimmäinen kansanedustaja. Vuoden 1978 presidentinvaaleissa Westerholm haastoi Urho Kekkosen ja sai liki 8,8 % kannatuksen.]] Vuonna 1973 SKL:n puheenjohtajaksi valittiin Raino Westerholm, joka hoiti tehtävää vuoteen 1982 asti. Ajanjaksolla merkittäväksi kysymykseksi muodostui tammikuun 1973 poikkeuslaki presidentti Urho Kekkosen toimikauden pidentämiseksi. SKL:n kansanedustajat vastustivat poikkeuslakia ja pysyivät kannassa johdonmukaisina. Poikkeuslain vastustus ja nouseva kekkosvastaisuus kärjistyivät vuoden 1978 presidentinvaaleissa, jolloin Westerholm haastoi Kekkosen. Ulkopoliittisissa linjoissa SKL korosti idänsuhteiden pysyvyyttä ja siten jatkumoa Kekkosen linjalle. Westerholmin vaaleja on pidetty onnistumisena, sillä hän keräsi vaaleissa lähes kolminkertaisen kannatuksen suhteessa SKL:n normaalikannatukseen.
Vuoden 1975 eduskuntavaaleissa SKL sai vaalivoitolla yhdeksän edustajaa. Vaalikauden aikana puolueen kansanedustaja Olavi Majlander sai surmansa Rissalan lentoturmassa lokakuussa 1978. Yhdeksän edustajaa valittiin myös seuraavissa vuoden 1979 eduskuntavaaleissa. Vaalivoittojen myötä myös Kristityn Vastuu alkoi ilmestyä tiheämpään tahtiin ja osaltaan teki SKL:n politiikkaa tunnetuksi. Vuoden 1979 eduskuntavaalien jälkeen SKL:n edustajat kutsuttiin Harri Holkerin aloittamiin hallitustunnusteluihin. Presidentti Kekkonen ei kuitenkaan nimittänyt kokoomuslaista Holkeria hallituksen vetäjäksi. Vuoden 1981 presidentinvaaleihin SDP tiedusteli SKL:n halua liittyä Koiviston kampanjan tueksi. Aloite kuitenkin torjuttiin Westerholmin tavattua Koiviston. SKL päätyi lähtemään vaaleihin omalla ehdokkaalla, mutta puolueen äänimäärä romahti 1,9 %:iin. Vaalit olivat ensimmäiset Kekkosen ajanjakson jälkeen, eikä tulos ollut ennalta selvä. Edellisvaalien kaltaisia protestiääniä ei nähty enää samalla tavalla järkevinä.
Ajanjaksolla jatkuneessa ohjelmatyössä korostuivat edelleen sosiaali- ja perhepoliittiset painotukset. SKL:n politiikka kohdistui erityisesti vasemmistolaisuutta vastaan, joiden kanssa puolue ei halunnut myöskään solmia vaaliliittoja. Protestipainotteisuuden asemasta SKL kuitenkin ryhtyi korostamaan yhteistyökykyään. SKL:lle tyypillisiä teemoja olivat ympäristöön ja kehitysyhteistyöhön liittyvät linjaukset. Erityispiirteenä periaateohjelmassa korostui kristillisestä sionismista kumpuava ulkosuhteiden vaaliminen Israelin valtioon. Ohjelmatyön myötä SKL:n poliittinen linja on tasapainoitellut eurooppalaistyylisen yleisarvopuolueen ja voimakkaan uskosta kumpuavan linjan välillä. Vuonna 1978 puheenjohtaja Westerholm julkaisi kirjan Kristilliseen yhteiskuntaan, jossa hän kuvasi seikkaperäisesti SKL:n ideologiaa ja politiikkaa. Kristillisen politiikan tarvetta korostettiin kristittyjen yhteiskunnallisella vastuulla, koska yhteiskunnan tärkeistä asioista ei päätetty ainoastaan kodeissa ja kirkoissa.
Presidentinvaaleissa koettujen poliittisten takaiskujen myötä SKL jäi ilman valitsijamiehiä ja näytti siltä, että myös puolueen omat äänestäjät olivat valuneet äänestämään muiden puolueiden ehdokkaita. Vuonna 1982 SMP tarjosi SKL:lle valtakunnallista vaaliliittoa, jota puheenjohtaja Westerholm kannatti. Puoluehallitus ei kuitenkaan hyväksynyt koko maan kattavaa sopimusta ja neuvotteluyhteydet SMP:n suuntaan heikkenivät. Puolueella oli 1980-luvun alussa noin 20 000 jäsentä.
Almgrenin kausi (1982–1989)
Poliittisista takaiskuista ja heikkenevästä terveydestä kärsinyt Westerholm ilmoitti yllättäen vetäytyvänsä puheenjohtajuudesta vuoden 1982 Oulun puoluekokouksessa. Westerholmin seuraajaksi valittiin puoluesihteeri Esko Almgren ja uudeksi puoluesihteeriksi valittiin Jouko Jääskeläinen. Almgren johti Suomen Kristillistä liittoa yhteensä seitsemän vuoden ajan. Almgrenin kausi oli vaalimenestyksen suhteen vaikeaa aikaa, mutta puolue vakiinnutti asemansa osana poliittista elämää. Politiikan teko muuttui kauden aikana ammattimaisemmaksi ja avoimen uskonnollinen retoriikka jäi taka-alalle. Puolueen linjoissa korostuivat kristillisen arvopolitiikan teemat ja samalla politiikan sisältö monipuolistui.
Vuoden 1983 eduskuntavaaleissa puolue kampanjoi teemalla Palvellen kansamme parhaaksi. Vaaleissa SKL kärsi suuren vaalitappion, kun eduskuntaryhmän koko romahti kymmenestä kolmeen. Etenkin uusi puheenjohtaja sai raskaasta tappiosta moitteita osakseen. Suuri huomio keskittyi epäonnistuneisiin vaaliliittoihin, erityisesti SMP:n suuntaan kariutuneeseen neuvotteluun, sekä SMP:n saamaan vaalivoittoon osittain SKL:lle tyypillisillä vaaliteemoilla. Epäonnistuminen vaaliliitoissa herätti kovaa kritiikkiä puheenjohtaja Almgrenia kohtaan. Taustalla vaikutti puolueen profiilin muuttuminen sekä tottuminen Westerholmin persoonalliseen johtajuuteen. Kritiikistä huolimatta Almgren valittiin toistuvasti jatkamaan puheenjohtajana, vaikka varapuheenjohtaja Olavi Ronkainen haastoikin johtajuuden entisen puheenjohtaja Westerholmin tukemana. Vuoden 1987 eduskuntavaaleihin SKL lähti osittaisessa vaaliliitossa Paavo Väyrysen johtaman keskustan kanssa ja nosti edustajamääränsä viiteen.
Oppositiopolitiikassaan Almgrenin SKL noudatti edelleen tutuiksi muodostuneita teemoja. Vuoden 1987 eduskuntavaaleissa SKL:n teemana vaaleissa oli Vastuullinen vaikuttaja, jolla korostettiin puolueen vakiintuneisuutta protestiliikkeen sijasta. Poliittisissa teemoissa korostettiin perhe-, kehitys- ja kulttuuripolitiikan ohella vaatimuksia tehokkaammasta pakolaispolitiikasta sekä vastustettiin ydinvoimaa edellisvuonna tapahtuneen Tšernobylin onnettomuuden vaikutuksesta. Energiapolitiikassa nähtiin toisaalta myös tarve saastuttavan hiilivoiman suitsimiseksi. Lehdistön suhtautuminen SKL:ää kohtaan oli näihin aikoihin tavallisesti kriittinen. Vuoden 1988 presidentinvaaleissa SKL:n valitsijamiehiksi valittiin Väyrystä tukeneet Almgren ja Kankaanniemi, sekä Harri Holkeria tukenut Jouko Halme.
Kankaanniemen kausi (1989–1995)
thumb|[[Toimi Kankaanniemi oli SKL:n ministeri ja puheenjohtaja 1990-luvun alussa. Kankaanniemen kaudella SKL erosi hallituksesta EU-jäsenhakemuksen vuoksi.]] Uuden puheenjohtajan valinta tuli ajankohtaiseksi vuonna 1989 Vantaan puoluekokouksessa. Almgrenin seuraajaksi SKL:n puheenjohtajaksi valittiin Toimi Kankaanniemi Hallituskaudella 1991-1994 SKL korosti toistuvasti arvokeskustelua puolueelle tärkeissä kysymyksissä, kuten alkoholipolitiikassa. Puolueen korosti lasten ja nuorten alkoholinkäytön minimoimista ja esitti kansallisen alkoholipolitiikan sitomista kansanterveysnäkökulmaan. Puolue suhtautui kriittisesti myös lisäydinvoiman rakentamiseen. SKL otti myös Helsingin Kristillistä koulua koskevassa asemakysymyksessä puolustavan kannan ja korosti kristillisten perusarvojen pohjalta lähtevää kasvatusta koulutuspolitiikassa. Vuoden 1995 eduskuntavaalien jälkeen SKL toi esiin hallituksen menoleikkausten epäoikeudenmukaista kohdentamista. Eduskuntaan noussut Päivi Räsänen otti puolestaan voimakkaasti kantaa hallituksen perhepolitiikkaan.
Vuoden 1991 eduskuntavaaleissa SKL sai vaalivoiton nostaen edustajien määrää kahdeksaan. Vaalivoiton myötä SKL osallistui myös ensimmäistä kertaa hallitukseen. Puheenjohtaja Kankaanniemi valittiin Ahon lama-ajan hallitukseen kehitysyhteistyöministeriksi. Jo hallitusneuvottelujen aikana ounasteltiin mahdolliseksi kynnyskysymykseksi tulevaa Euroopan yhteisön jäsenyyskysymystä. Muut periaatteelliset kysymykset liittyivät alkoholi- ja seksuaalilainsäädännön vapauttamisaikeisiin. Valtionhallinnosta tehdyt leikkaukset osuivat myös useisiin SKL:lle tärkeisiin hallinnonaloihin, kuten terveydenhuoltoon, sosiaalitoimeen ja kehitysyhteistyöhön. SKL kuitenkin tunnisti laman aiheuttamiin ongelmiin liittyvät realiteetit. Puolueen piirissä vallitsi näkemys, että suurimpia syitä olivat edellisen hallituksen päätös vapauttaa ulkomainen lainanotto ja toisaalta Neuvostoliiton kaupan romahdus. Vuonna 1991 SKL valittiin tarkkailijajäseneksi Euroopan kristillisdemokraattien liittoon. Kankaanniemi oli puolueen ehdokas vuoden 1994 presidentinvaaleissa saaden 1,0 % kannatuksen.
Kristilliset jättivät hallituksen vuonna 1994 EU-jäsenyyspäätöksen myötä. Pääministeri Esko Aho vaati, että hallitus jättää hakemuksen yksimielisesti. SKL oli puolueena päättänyt, ettei voi tukea EU:hun osallistumista, eivätkä siten voineet jatkaa hallituksesta. Eurooppalaisessa yhteistyössä SKL:n eduskuntaryhmä näki Suomen roolin aktiivisena vaikuttajana eurooppalaisessa kehityksessä sekä edistämässä liennytystä ja aseistariisuntaa. Vaikka puolue näki Euroopan neuvoston jäsenyyden välttämättömänä, korosti se EU-jäsenyyden yhteydessä itsenäisyyttä ja itsemääräämisoikeutta nähden että jäsenyys antaisi liikaa valtaa Suomen ulkopuolelle maan edun vastaisesti. Vaikea hallitustaival ei vaikuttanut kuitenkaan puolueen kannatukseen, vaan vuoden 1995 eduskuntavaaleissa SKL sai seitsemän edustajaa
Kankaanniemen järkkymätön EU-vastainen kanta ei saanut puolueen sisällä varauksetonta tukea. Erityisesti Bjarne Kallis esitti toistuvasti näkemyksiä, joiden mukaan puolue ajaisi jyrkällä EU-vastaisuudellaan itseään poliittiseen paitsioon. EU-jäsenyyden toteuduttua SKL joutui päivittämään tavoitteitaan ja otti omakseen valtioliittoa korostavan ja liittovaltiokehitystä vastustavan kannan. Luontevina yhteistyöalueina puolue näki ympäristönsuojelun ja kansainvälisen rikollisuuden torjunnan.
Kalliksen kausi (1995–2004)
Kuopion puoluekokouksessa 1995 Bjarne Kallis haastoi nuoriso- ja naisjärjestön tukemana istuvan puheenjohtaja Kankaanniemen puheenjohtajataistoon ja valittiin SKL:n uudeksi puheenjohtajaksi. Kalliksen kaudella puolueen toiminta muuttui poliittisempaan suuntaan. Kallista kuvattiin visionäärinä, jolla oli selvä suunta mihin suuntaan suomalaista kristillisdemokratiaa tuli ohjata. Kallikselta totuttiin kuulemaan kannanottoja ajankohtaisiin ja globaaleihin kysymyksiin. Mukaan tulivat erityisesti turvallisuuspoliittiset kysymykset. Kalliksen mukaan Suomen tuli liittyä sotilasliitto Natoon ja otti aiheen esiin myös myöhemmin presidentinvaalikampanjassaan. Kalliksen aikana jäsenistön poliittista osaamista ryhdyttiin kehittämään ja puolueessa käytiin aatteellista keskustelua kristillisdemokratiasta. Vuonna 1996 Milla Kalliomaa valittiin puoluesihteeriksi.
Vuoden 1999 eduskuntavaaleissa SKL sai ennätyksellisen määrän kansanedustajia, kun paikkamäärä nousi 10 edustajaan. Saman vuoden Eurovaaleissa SKL:n Eija-Riitta Korhola valittiin puolueen ensimmäiseksi europarlamentaarikoksi. Puolueen menestys jatkui myös vuonna 2000 kuntavaaleissa kun puolue teki ennätyksen valtuutettujen määrässä. Vuoden 2003 eduskuntavaaleissa kristillisdemokraatit saivat historiansa suurimman äänimäärän, mutta paikkamäärä putosi vaaliliittojen myötä 7 kansanedustajaan. Puolue oli solminut vaaleihin vaaliliitot kokoomuksen ja perussuomalaisten kansa. Samana vuonna puoluesihteeriksi valittiin Annika Kokko. Vuoden 2001 Jyväskylän puoluekokouksessa puolueen nimi muutettiin Suomen Kristillisdemokraateiksi.
1990- ja 2000-luvulla puoluetta kohtasivat monet kristillistä arvomaailmaa ja politiikan moraalikysymyksiä sivuavat aiheet sekä lama-ajan hoitoa koskevat kysymykset. Suuria kysymyksiä olivat avioliittoon perustuvan perhemallin muuttaminen, samaa sukupuolta olevien rekisteröidyt parisuhteet sekä raskaudenkeskeytys- ja hedelmöityshoitolain muutokset. Rekisteröintikysymyksessä puolue tukeutui kirkon kantaan, jossa juridiset ongelmat olivat ratkaistavissa myös toisin keinoin. Raskaudenkeskeytyksissä puolue korosti linjaa, jossa ihmisarvo alkaa hedelmöityksessä ja päättyy luonnolliseen kuolemaan. Puolue korosti myös perhepolitiikan ja sosiaalityön muotoja, joiden avulla turhat raskaudenkeskeytykset saataisiin loppumaan. Perhepolitiikassa puolue korosti työelämän, sosiaaliturvan ja verotuksen parempaa palvelua lapsiperheiden tarpeista käsin. Kauppojen sunnuntaiaukiolon kysymyksessä puolue korotti työntekijöiden oikeuden yhteiseen aikaan perheensä kanssa kuluttajan rajoittamattoman ostovapauden edelle. Puheenjohtaja Kallis kantoi huolta työttömyydestä ja sen sosiaalisista seurauksista ja oli valmis vaikeisiin ja kalliisiin ratkaisuihin. Puolue oli valmis myös alentamaan työnantajan kustannuksia sekä vetosi ylivelkaantuneiden ihmisten armahtamisen puolesta.
Räsäsen kausi (2004–2015)
Eduskuntavaaleissa kristillisdemokraatit pitivät seitsemän paikkaa vuoden 2007 eduskuntavaaleissa. Eduskunnasta pudonnut Sari Essayah valittiin samana vuonna kristillisdemokraattien puoluesihteeriksi. Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa paikkamäärä laski yhdellä. Kristillisdemokraatit olivat vaalikaudella 2011–2015 mukana Kataisen ja Stubbin hallituksissa, joissa puheenjohtaja Räsänen toimi sisäministerinä.
Vuoden 2006 presidentinvaaleissa kristillisdemokraattien ehdokas oli puolueen edellinen puheenjohtaja Bjarne Kallis saaden 2,0 % kannatuksen. Vuoden 2012 presidentinvaaleissa ehdokkaana oli Sari Essayah, joka sai 2,5 % kannatuksen.