cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ruotsin maakunnat
Maakuntien rajat
Vain Gotlannin tapauksessa maakunta ja lääni vastaavat toisiaan täydellisesti. Joissakin tapauksissa maakunta ja lääni saattavat suunnilleen vastata toisiaan, mutta eivät kuitenkaan aivan täydellisesti (esimerkiksi Taalainmaa). Joku maakunta voi kuulua useampaan lääniin (esimerkiksi Södermanland) ja lääniin voi vastaavasti kuulua kokonaan tai osittain useita maakuntia (esimerkiksi Gävleborgin lääniin kuuluvat Gästrikland ja Hälsingland).
Time Out with Britney Spears
Time Out with Britney Spears sisältää haastatteluja hänen lapsuudestaan sekä ensimmäisen albuminsa …Baby One More Time tekemisestä. Video­albumissa on myös musiikki­videot Spearsin ensimmäisen albumin kolmesta singlestä ”…Baby One More Time” (kappale), Sometimes ja (You Drive Me) Crazy sekä tausta­materiaalia. Albumi sisältää live-esiintymiset kahdesta muusta albumin singlestä: Born To Make You Happy ja From The Bottom of My Broken Heart.
Ruotsin maakunnat
Maakuntien rajat
Maakuntien rajat eivät lääninrajojen lisäksi noudata kaikkialla nykyisten kuntienkaan rajoja. Monet kunnat kuuluvat vain yhteen maakuntaan, mutta eräät kunnat kuuluvat osittain kahteenkin maakuntaan. Esimerkiksi Båstadin kunta kuuluu pääosin Skånen maakuntaan, mutta pieniltä osin myös Hallandin maakuntaan.
Kaikissa tapauksissa maakuntarajat eivät noudata edes ennen 1950- ja 1970-lukujen suuria kuntauudistuksia Ruotsissa voimassa ollutta kuntajakoa. Esimerkiksi Hörneforsin entinen kunta ja nykyinen seurakunta kuuluu osin Västerbottenin ja osin Ångermanlandin maakuntaan.
Tilastoja Ruotsin maakunnista
Seuraavassa taulukossa on esitetty edellä mainitut maakunnat, Ruotsin historialliset pääalueet, näiden väkiluvut, maapinta-alat ja väestötiheydet. Maakuntien pinta-alatiedot ovat vuodelta 1982. Tilastotietojen lähteenä on Statistiska centralbyrån (SCB).
Pinta-alaltaan suurin maakunta on Lappi, joka kattaa yli neljänneksen Ruotsin pinta-alasta. Pinta-alaltaan pienimmät maakunnat ovat etelässä sijaitsevat Öölanti, Blekinge ja Gotlanti.
Lappi on myös Ruotsin harvaanasutuin maakunta. Lähes yhtä harvaanasuttu on Härjedalen ja Jämtland on kolmanneksi harvaanasutuin. Tiheimmin asutut maakunnat ovat Södermanland, Uplanti ja Skåne. Södermanlandin ja Uplannin korkea väestötiheys johtuu etenkin Tukholman alueesta.
Småland on Götanmaan maakunnista selvästi suurin, sillä se koostuu 12 pienoismaakunnasta. Sveanmaalla Tukholman lähistössä asuu eniten väestöä, ja pääalueen länsiosa on harvaanasutumpaa. Suuren kokonsa ja alhaisen väestötiheytensä puolesta Taalainmaa muistuttaa enemmän Norlantia kuin muuta Sveanmaata. Norlannin eteläisin maakunta Gästrikland on Gävlen vuoksi tiheämmin asuttu kuin Ruotsi keskimäärin ja Medelpadissa Sundsvall nostaa väestötiheyttä. Muutoin Norlannin maakunnat ovat melko harvaan asuttuja. Lapin osuus Norlannin pinta-alasta on melkein puolet, mutta väestöstä alle kymmenesosa.
Seuraavassa taulukossa on vielä esitetty koko Ruotsin ja sen historiallisten pääalueiden väkiluvut, maapinta-alat ja väestötiheydet:
Götanmaa on asukasluvultaan selvästi suurin ja siellä asuu lähes puolet Ruotsin väestöstä. Sveanmaalla on vähemmän asukkaita, mutta pinta-alaltaan Sveanmaa ja Götanmaa ovat melko samansuuruiset. Myös keskimääräisessä väestötiheydessä ei ole suurta eroa. Norlannissa asuu vain 12 % Ruotsin väestöstä, mutta se kattaa 59 % Ruotsin pinta-alasta, joten väestötiheys jää paljon alhaisemmaksi kuin eteläisemmissä Götanmaalla ja Sveanmaalla.
Ruotsin maakuntia ennen vuotta 1809
Ennen Haminan rauhaa vuonna 1809 Ruotsin neljäs historiallinen pääalue oli Suomi, tai 1400-luvulle asti Itämaa (ruots. Österland tai Österlanden), joka kattoi keskeisimmän osan nykyisestä Suomesta. Se ei kuitenkaan käsittänyt koko nykyistä Suomea, koska Pohjanmaa ja nykyinen Suomen Lappi olivat historiallisesti pikemminkin osa Norlantia. Tosin määrittely tässä suhteessa ei enää 1800-luvulla ollut kovin yksiselitteinen, kun Norlanti ja muut Ruotsin pääalueet olivat menettäneet hallinnollisen asemansa jo paljon aiemmin. Lisäksi Ruotsiin kuului vuosina 1617–1722 Suomen suunnalla myös Inkerinmaa.
Itämaa, 1400-luvulta alkaen Suomi :
Norlanti :
Francis Edward Bache
pienoiskuva|Francis Edward Bache Francis Edward Bache (14. syyskuuta 1833 Birmingham – 24. elokuuta 1858 Birmingham) oli englantilainen säveltäjä. Hän opiskeli viulunsoittoa Alfred Mellonin ja sävellystä William Sterndale Bennettin johdolla. Vuonna 1853 Bache lähti Leipzigiin opiskelemaan. Hän kuoli keuhkotautiin Birminghamissa 24 vuoden iässä vuonna 1858.
Bachen tuotantoon kuuluu muun muassa trio pianolle ja jousille, kaksi operettia, pianokonsertto sekä useita julkaisemattomia pianokappaleita ja lauluja.
Naurun parlamentti
Naurun parlamentti on Naurun tasavallan yksihuoneinen kansanedustuslaitos. Parlamentissa on 19 jäsentä, jotka valitaan yleisillä vaaleilla kolmeksi vuodeksi kerrallaan. Äänestäminen on pakollista jokaiselle vähintään 20-vuotiaalle Naurun kansalaiselle. Äänestämättä jättäminen on rikos, josta voidaan tuomita sakkoihin
Parlamentti nimittää joukostaan Naurun presidentin, joka puolestaan muodostaa hallituksen. Naurun ainoa rekisteröity ja toiminnassa oleva poliittinen puolue on Nauru First (Naoero Amo).
Puhemies nimittää parlamentin kirjurin (eng. Clerk), joka on vastuussa käytännön järjestelyistä parlamentissa ja johtaa parlamentissa työskentelevän sihteeristön työtä. Perustuslain mukaan kirjuri ei ole parlamentin jäsen. .
Edustajat
Parlamentin nykyiset edustajat ovat :
Vaalipiirit ja äänestäminen
Parlamenttivaaleja varten Nauru on jaettu kahdeksaan vaalipiiriin, jotka vastaavat osittain maan alueita (districts). Vaalipiirit (sulkeissa valittavien edustajien määrä) ovat Aiwo (2), Anabar (2), Anetan (2), Boe (2), Buada (2), Meneng (3), Ubenide (4) ja Yaren (2). Ulkomailla oleskelevat kansalaiset voivat vaihtaa vaalipiiriään hakemuksella ja maksamalla 150 dollarin maksun.
Koska äänestäminen on Naurulla pakollista, valtiovalta järjestää esim. liikkuvan äänestyspaikan tuomisen henkilön luo hakemuksen perusteella. Valtakirjalla voi äänestää, mikäli henkilö on ulkomailla vaalien aikana. Ennakkoäänestys on mahdollista sairaille, viimeisillään raskaana oleville sekä henkilöille, jotka eivät työnsä tai uskonnollisen vakaumuksensa vuoksi voi äänestää itse vaalipäivänä. .
Lähteet
-0.54722°N, 166.91667°W
Lehmisavu (maalaus)
Järnefelt maalasi jo vuonna 1887 Pariisissa ensimmäisen Lehmisavu-nimisen maalauksen, jossa oli vain kolme lehmää. Se päätyi vuonna 1917 Ivar Hörhammerin lahjoituksena Ateneumin taidemuseolle. Tunnetumman Lehmisavun Järnefelt maalasi kesällä 1891 Nilsiän Västinniemen Kauniskankaan tilalla. Mallina oli järven vastarannalla sijainnut Kauniskankaan karjapiha. Järnefelt valokuvasi järjestetyn asetelman ja teki maalauksen sisätiloissa. Talossa oli yhteensä 35 lehmää, joista maalauksessa on mukana kahdeksan. Lehmien nimet ovat tiedossa.
Järnefelt sai aiheeseen mahdollisesti innoitusta enonsa Mihail Clodt von Jürgensburgin ja tanskalaisen taiteilijan Theodor Philipsenin lukuisista lehmiä esittäneistä maalauksista. Järnefeltin Lehmisavu muodostui Suomen taiteessa laiduntavaa karjaa esittävien teosten kantatyypiksi. Juuri tämän maalauksen on arveltu vaikuttaneen siihen, että pitkälle 1900-luvulle suomalaiset maisemamaalarit ja -valokuvaajat kuvasivat karjaa yleensä samantapaisina pieninä laiduntavina ryhminä. Teoksen arvostus on yhdistetty sen kuvaamaan tunnelmaltaan rauhalliseen maalaisidylliin.
Järnefelt teki taulusta kaksi kappaletta, joista isompi on mitoiltaan 57,5 x 89 senttimetriä ja pienempi 27 x 34 senttimetriä. Molemmat kappaleet kuuluvat yksityiskokoelmiin. Vuonna 1998 Lehmisavu myytiin Hagelstamin huutokaupassa miljoonan markan hinnalla nimettömälle helsinkiläiselle keräilijälle. Järnefeltin tunnetuimpiin maalauksiin kuuluvasta Lehmisavusta on tehty runsaasti jäljitelmiä suomalaisiin koteihin.
Halal
thumb|Palestiinalainen kauppa, jossa myydään halal-lihaa. thumb|Halal-kauppa [[Pariisissa]] thumb|Halal-ravintola [[Lontoossa]] Halal ( ”puhdas, sallittu”) tarkoittaa islamissa kaikkea sitä, mikä keskiajalla vakiintuneen Jumalan lain, šarian, mukaan on sallittua ja luvallista. Sen vastakohta on haram, joka tarkoittaa kiellettyä. Šarialaissa käsite halal liittyy tyypillisesti ruoka-aineisiin.
Šaria jakaa teot kiellettyihin, sallittuihin ja neutraaleihin. Sallituissa ja kielletyissä teoissa on edelleen kaksi tasoa. Sallittu teko voi olla pakollinen tai pelkästään suositeltava. Kielletty teko on vastaavasti joko ankarasti kielletty tai pelkästään moitittava. Kullakin tasolla teolla on omat seuraamuksensa joko tässä elämässä tai tuonpuoleisessa. Uskonoppineet ovat eri mieltä siitä, tarkoittaako halal vain kahta ensimmäistä luokkaa (pakollinen tai suositeltava) vai neljää ensimmäistä luokkaa. Jälkimmäisessä tapauksessa teko olisi aina halal, ellei se ole erikseen kielletty.
Halal-ruoka
pienoiskuva|Halal-lihasäilykkeitä itämaisessa ruokakaupassa. Halal-ruoka on sellaista, jota islamin uskonnollisten sääntöjen mukaan muslimit saavat syödä. Muslimeille sallitut ruokalajit ovat peräisin Koraanista, sunnasta ja haditheista. Islamin käsitykset siitä, mikä ruoka on halal, ovat samankaltaisia kuin juutalaisten käsitykset siitä, mikä on košer.
Muslimit voivat syödä juutalaisen teurastamaa košer-lihaa tai kristityn teurastamaa lihaa, jos se on teurastettu siten kuin muslimit ja juutalaiset teurastavat. Juutalaisen tai kristityn teurastama liha ei ole halal, mutta se on silti syömäkelpoista, ei haram. Sen sijaan zarathustralainen, epäjumalanpalvoja tai islamista luopunut ei kelpaa teurastajaksi. Arabialaisten aavikkoheimojen kristittyjen teurastama liha on samoin haram. Ratkaisevaa on se, kuuluuko teurastaja ryhmään, josta tulevien naisten kanssa muslimin on luvallista mennä naimisiin.
Bulgarian parlamenttivaalit 2013
Bulgarian parlamenttivaalit 2013 toimitettiin Bulgariassa 12. toukokuuta 2013. Vaaleissa valittiin 240 edustajaa Bulgarian kansalliskokoukseen. Maan pääministeri erosi ennen vaaleja toukokuussa esimerkiksi korruptionvastaisten mielenosoitusten takia, ja koska uutta hallitusta ei saatu tehtyä, järjestettiin uudet vaalit. Vaaleissa oli ehdolla 8 148, joista noin kolmannes naisia. Vaaleissa noin 52 prosenttia äänioikeutetuista kävi äänestämässä, ja valituista 59 oli naisia.
Halal
Halal-ruoka
Kanojen koneellinen teurastaminen on luvallista, jos koneenkäyttäjä kuuluu kirjan uskontoihin ja lausuu bismillahin ("Jumalan nimeen") ainakin yhden kerran.
Halal-teurastus
thumb|Kamelin teurastusta Mauritaniassa 2007 Halal-teurastuksessa eläimen pää on suositeltavaa kääntää teurastuksen ajaksi kohti Mekkaa, teroittaa veitsi, leikata nopeasti, sanoa "Jumalan nimeen" (bismillah), siunata Profeettaa ja katkaista suuret kaulavaltimot.
Bulgarian parlamenttivaalit 2013
Tulokset
Puolueet saivat paikkoja seuraavasti:
Halal
Halal-teurastus
Halal-teurastuksessa pakollista on leikata eläimen henkitorvi ja ruokatorvi, mutta kaulavaltimoiden katkaisu on pelkästään suotavaa. On luvatonta käyttää hampaita tai luuta leikkaamiseen.
Šaria-laki ei kiellä eläimen tainnuttamista ennen teurastusta, mutta tainnutuskäytäntöä sovelletaan muslimiyhteisöissä vaihtelevasti. Eläimen teurastaminen ilman tainnutusta on kielletty Suomen eläinsuojelulaissa. Laissa sallitaan tähän kuitenkin poikkeuksena teurastus, jossa uskonnollisista syistä verenlasku aloitetaan yhtä aikaa tainnutuksen kanssa tarkastuseläinlääkärin läsnä ollessa. Suomessa eläimen tainnutus tehdään käyttäen pulttipistoolia (pultin isku päähän). Elintarviketurvallisuusvirasto Eviran sääntöjen mukaan pulttipistoolin käyttäminen on pelkkä tainnutusmenetelmä ja vaatii mahdollisimman pian kuoleman varmistavan menettelyn. Poikkeuskäytäntö on sallittu vain teurastamoissa, jolloin toimenpidettä valvoo teurastamon tarkastuseläinlääkäri.
Sallitut ruoat
Keskiajalla julkaistu šariakäsikirja Reliance of the Traveller luettelee sallittuja ja kiellettyjä ruokia. Islamissa on sallittua syödä muun muassa seuraavia eläimiä: keihäsantilooppi, seepra, hyeena, kettu, piikkisika, jänis, kalliotamaani, peura, strutsi ja hevonen.
Kielletyt ruoat
Islamissa kiellettyjä ruokia ovat ainakin:
Näihin sääntöihin on poikkeuksia. Hengenhädässä ruokasäännöistä on luvallista poiketa islamiin kuuluvan erivapausperiaatteen (rukhsa) mukaisesti. Nykyajan merkittävin šiialainen auktoriteetti ajatollah Khomeini (1902–1989) on antanut tarkat ohjeet siitä, mikä ruokailussa on sallittua ja mikä kiellettyä. Esimerkiksi eläinten ulosteiden tai nenän eritteiden nauttiminen ei ole kiellettyä mitättömissä määrin muihin elintarvikkeisiin sekoittuneina.
Kamelin virtsan juomista pidetään islamissa terveellisenä. Jami` Al-Tirmidh sisältää hadithin, jonka mukaan profeetta Muhammed suositteli juomaan kamelin virtsaa ja maitoa, jos Mekan ilmasto tuntui painostavalta. Hän jopa lähetti tällaisille ihmisille kameleita käyttöön hyväntekeväisyyden nimissä. Islamilaisen tieteen mukaan kyseinen hadith on sahih eli aitoa ja luotettavaa perimätietoa Muhammedista.
Alkoholi
Oppineiden mielipiteet eroavat siinä, tekeekö alkoholin käyttö liuottimena esimerkiksi kosmeettisesta tuotteesta kielletyn. Useimpien oppineiden mukaan tekee, mutta eräät, kuten sheikki Ibn Uthaymeen katsoo, että tällainen tuote on luvallinen. Sheikki Ibn Uthaymeenin kanta on, että jos määrä on vähäinen eikä sillä ole vaikutusta, tuote on laillinen. Esimerkiksi alkoholimäärä 1–3 % ei tee tuotteesta laitonta. Profeetan kerrotaan kuitenkin sanoneen: "Mikä suurina määrinä päihdyttää, on myös pieninä määrinä kielletty."
Koulukuntien erot
Islamilaisessa šarialaissa on useita koulukuntia (madhhab). Niiden näkemykset poikkeavat jonkin verran toisistaan. Hanafi-koulukunta katsoo, että vain kalanmuotoiset merenelävät ovat halal. Maliki-koulukunnassa katsotaan, että kaikki merestä saatu on halal. Shafi'i-koulukunnalla ei ole yhtenäistä linjaa. Joidenkin mielestä kalat ovat halal, mutta sammakot eivät. Toisten mielestä myös ne merenelävät ovat halal, jotka muistuttavat syötäväksi muutoin hyväksyttäviä elämiä.
Egyptiläisen fatwan mukaan uskonoppineet ovat eri mieltä siitä, onko alligaattorin ja krokotiilin liha halal. Tämä heijastaa yllä mainittuja eroja hanafien ja malikiittien välillä. Egyptissä molemmat koulukunnat ovat edustettuna.
Tutkimuksia
Pakistanilaiset tieteilijät tekivät kokeellisen tutkimuksen, jossa 66 broileria jaettiin kahteen ryhmään. Ensimmäinen teurastettiin halal-sääntöjen mukaan lausuen 'Jumalan nimeen' (bismillah). Toinen ryhmä teurastettiin mainitsematta Jumalan nimeä. Kun jälkimmäisen ryhmän broilerit tutkittiin, niiden maksassa ja rintalihaksissa havaittiin verenpurkautumia. Sen sijaan ryhmässä, jota teurastettaessa mainittiin Jumalan nimi, broilerien rakenne havaittiin normaaliksi. Tulos vastasi aikaisempien tutkimusten tuloksia. Tieteilijät tulkitsivat havaintonsa niin, että Jumalan nimen mainitsematta jättäminen oli synti, ja näin tehdessään teurastaja palveli Saatanaa, jolloin hänestä tuli monijumalainen. Histologiset muutokset broilerissa olivat Jumalan vastaus synnintekoon.
Liimatta–Valkjärvi-rata
280px|thumb|[[Heinjoen rautatieaseman ratapiha 2010.]] Liimatta–Valkjärvi-rata on historiallinen rataosuus Karjalankannaksella. Se alkaa Viipurin kaakkoispuolella sijaitsevasta Liimatasta. Ratalinja kulkee lähes suoraan idän suuntaan Vuokselle asti ja kaartuu sen jälkeen jyrkästi kaakkoon Valkjärven suuntaan. Rata oli aikanaan 70 kilometriä pitkä.
Historia
Liimatta–Valkjärvi-rata avattiin liikenteelle vuonna 1930. Valmistuessaan se oli osa Suomen rataverkkoa, mutta päätyi Karjalan luovutuksen yhteydessä kokonaan Neuvostoliitolle ja siten osaksi nykyisen Venäjän rataverkkoa. Sotien jälkeen radasta on purettu ensin Ristseppälästä Valkjärvelle ulottuva osuus ja sittemmin osuus Heinjoelta Ristseppälään.
Lokakuun rautatiet on hoitanut henkilöliikennettä. Päivittäisiä junavuoroja oli aiemmin kaksi, sittemmin yksi kumpaakin suuntaan Heinjoen ja Viipurin välillä. Liikenne tälläkin osuudella lakkautettiin vuonna 2009.
Patriot Act
thumb|250px|Presidentti George W. Bush allekirjoittaa Patriot Actin 26. lokakuuta 2001. Patriot Act eli Uniting and Strengthening America by Providing Appropriate Tools Required to Intercept and Obstruct Terrorism Act of 2001 on Yhdysvaltojen laki, joka säädettiin 45 päivää syyskuun 11. päivän iskujen jälkeen. Se laajensi Yhdysvaltain viranomaisten valtuuksia taistella terrorismia vastaan sekä kotimaassa että ulkomailla. Osa lain määräyksistä tuli pysyvästi voimaan, osa taas täytyy uudistaa tietyin väliajoin, koska huolena oli, että määräykset loukkaavat yksityisyyden suojaa.
Laki hyväksyttiin edustajainhuoneessa äänin 357–66 ja senaatissa äänin 98–1. Senaatissa lain hyväksymistä vastaan äänesti ainoastaan demokraattien Russ Feingold. Lain virallisesta nimestä muodostuu akronyymi USA PATRIOT, mikä saattoi jopa vaikuttaa 342-sivuisen lain läpimenoon selvin lukemin. Yhdysvaltain presidentti George W. Bush allekirjoitti esityksen laiksi 26. lokakuuta 2001.
Toukokuussa 2011 presidentti Barack Obama jatkoi lain voimassaoloaikaa neljällä vuodella, muutamia minuutteja ennen kuin se ehti raueta. Lain soveltaminen käytäntöön pidetään pääosin salassa. Muutamat senaatin tiedustelukomitean jäsenet ovat varoittaneet että yleisö ei pitäisi hallituksen tulkinnasta ja lain soveltamisesta, jos siitä tiedettäisiin.
Laki antaa viranomaisille luvan saada tietoja kirjastoista lainatuista ja kirjakauppiailta ostetuista kirjoista sekä Internetin käytöstä.
Minutemen (vuoden 2008 elokuva)
Minutemen on Disney Channelin vuonna 2008 julkaistu nuorten tieteiselokuva, jonka on ohjannut Lev L. Spiro.
Juoni
Virgil Fox ja Charlie Tuttle ovat kuuluneet high schoolinsa epäsuosittuihin oppilaisiin ensimmäisestä koulupäivästä lähtien. Kolmannen kouluvuoden alulla Charlie kertoo ystävälleen keksineensä, kuinka voisi rakentaa aikakoneen. Avukseen he värväävät Zeke Thompsonin, joka hänkin kuuluu epäsuosittuihin. Aikakoneen valmistuttua Virgil keksii, että he käyttäisivät sitä auttaakseen koulun muita kiusaamista tai muita vääryyksiä kohdanneita oppilaita.
Kolmikko kutsuu itseään ”minuuttimiehiksi”, vaikka muiden oppilaiden keskuudessa anonyymit sankarit tunnetaankin lumipuvuistaan, joita he käyttävät suojautuakseen aikapyörteen kylmyydeltä. Pian Charlie kuitenkin huomaa, että heidän aikahyppynsä ovat sivuvaikutuksenaan tehneet reiän aika-avaruusjatkumoon. Minuuttimiehet joutuvat pelastamaan koko maailman suurelta tuholta.
Once (Nightwishin albumi)
Once on suomalaisen Nightwishin viides studioalbumi, jota levytettiin lokakuusta 2003 huhtikuuhun 2004, ja jonka Spinefarm Records julkaisi Suomessa 2. kesäkuuta 2004 ja Nuclear Blast Records muualla maailmassa 7. kesäkuuta. Spinefarm julkaisi albumista myös platinapainoksen 24. marraskuuta 2004, joka sisälsi alkuperäisten lisäksi myös kappaleet "Live to Tell the Tale" ja "White Night Fantasy", sekä Antti J. Jokisen ohjaaman Nemo-videon. Lisäksi albumista julkaistiin erilliset versiot myytäviksi Yhdysvalloissa ja Japanissa. Siitä julkaistiin myös DVD-audio vuonna 2005. Vuonna 2021 albumista julkaistiin remasteroitu versio, joka sisälsi myös instrumentaaliversiot kaikista albumin kappaleista. Toukokuussa julkaistiin albumin ensimmäinen single, ”Nemo”, ja sitä seurasivat ”Wish I Had an Angel” syyskuussa, ”Kuolema tekee taiteilijan” marraskuussa ja ”The Siren” heinäkuussa 2005.
Levy on mukana Rolling Stonen sadan kaikkien aikojen parhaan metallialbumin listalla sijalla 89.
Tuotanto
Nightwish toi Once-albumille paljon uusia elementtejä, joista merkittävin on yhteistyö Academy of St. Martin in the Fields -sinfoniaorkesterin kanssa, joka nauhoitti osuutensa Phoenix-studiossa, Lontoossa. Orkesteri- ja kuorosovitukset teki Pip Williams.
Oncelle sisältyy ”Higher Than Hope”, jonka Nightwish omisti maksasyöpään kuolleelle ystävälleen Marc Bruelandille.
Levyn kannessa on kuvattuna William Wetmore Storyn veistos Angel of Grief (1894). Sama veistos tai sen jäljennös on myös muun muassa Evanescencen Evanescence-EP:n kannessa.
Kaupallinen menestys
Albumi myi heti julkaisupäivänään kultaa Suomessa, ja ensimmäisellä viikolla Oncea myytiin 80 000 kappaletta jo pelkästään Saksassa. Se pääsi levylistojen ensimmäiselle sijalle Suomessa, Saksassa, Norjassa ja Kreikassa. Once oli Suomen myydyin albumi vuonna 2004 (myynyt yli 86 000 kpl 11/2005). Se oli myös kesällä 2004 koko Euroopan myydyin albumi. Kultalevyn se saavutti Ruotsissa, Itävallassa, Sveitsissä ja Norjassa sekä platinalevyn Saksassa.
Albumin kappaleesta ”Nemo” julkaistu single oli vuoden 2004 myydyin single Suomessa (myynyt yli 10 000 kpl 11/2005).
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Tuomas Holopainen, ellei toisin mainita. Sovitukset Nightwish ja Tero Kinnunen. Orkesteri- ja kuorosovitukset Pip Williams.
Julkaistiin 24. marraskuuta 2004. Julkaisijana Spinefarm Records.
Nemo
Julkaistiin 19. huhtikuuta 2004. Julkaisijana Nuclear Blast Records.
Wish I Had an Angel
Julkaistiin vuonna 2004. Julkaisijana Nuclear Blast Records.
Kuolema tekee taiteilijan
Julkaistiin 24. marraskuuta 2004. Julkaisijana Spinefarm Records.
The Siren
Julkaistiin 25. heinäkuuta 2005. Julkaisijana Nuclear Blast Records.
Kokoonpano
Yhtyeen kokoonpano:
Colette Renard
pienoiskuva|Colette Renard vuonna 1961.Colette Renard (s. 1. marraskuuta 1924 Ermont, Ranska – 6. lokakuuta 2010 ) oli ranskalainen laulaja ja näyttelijä.
Elämäkerta
Colette Renard on vieraillut useita kertoja Olympia-areenalla ja Bobino-hallissa, jossa hän esiintyi Georges Brassensin kanssa vuonna 1976. Hänen musiikkinsa on kokenut suuria menestyksiä ja hän on levyttänyt useita albumillisia rivoja lauluja. Niistä tunnetuin on eittämättä "Les Nuits d'une demoiselle", jossa hän kuvaa suuseksin ja muiden vastaavien leikkien ihanuutta.
Colette on esiintynyt muutamissa elokuvissakin, joista tunnetummat lienevät: Un roi sans divertissement ja IP 5.
Vuodesta 2004 lähtien hän loi Rachelin roolia, joka on keskeinen henkilö päivittäisessä televisiosarjassa Mistralin tuulet.
Vuonna 1998 Colette Renard julkaisi omaelämäkerrallisen teoksen Raconte-moi ta chanson (éd. Grasset, ISBN 2-246-57411-0).
Puijon Pesis
Puijon Pesis (PuPe) on kuopiolainen vuonna 1999 perustettu pesäpalloseura, jonka miesten edustusjoukkue pelaa kaudella 2023 Ykköspesistä. Seura syntyi Siilinjärven Pesiksen ja Kuopion Kelta-Mustien miesten joukkueiden yhdistyttyä. PuPe voitti ensimmäisen mitalinsa vuonna 2006, kun se kaatoi pronssiottelussa Kiteen Pallon.
Historia
Puijon Pesis syntyi vuonna 1999 Kuopion Kelta-Mustien ja Siilinjärven Pesiksen miesten edustusjoukkueiden yhdistyttyä. Seuran paras saavutus on pronssi Superpesiksessä kaudella 2006. Nykymuotoinen Puijon Pesis ry muodostui, kun Kuopion Seudun Pesäpalloilijat ry (perustettu 2009) ja Puijon Pesisjuniorit ry (perustettu 2007) yhdistyivät yhdeksi seuraksi vuonna 2016. Puijon Pesis pelaa kotiottelunsa vuonna 2008 valmistuneella Puijon pesäpallostadionilla, jossa on 1400 istumapaikkaa, joista katettuja on yli 1000.
Seuran talousvaikeudet
Puijon Pesiksellä on ollut vuosien varrella talousvaikeuksia useaan kertaan. Viimeksi elokuun alussa 2007 Savo-Karjalan verovirasto jätti konkurssihakemuksen koskien sekä itse seuraa, että sen taustayhtiötä PP Savosta Oy:tä. Konkurssiuhkasta selvittiin, mutta se ei voinut olla vaikuttamatta kauden esityksiin. PuPe säilyikin vain täpärästi Superpesiksessä, voittamalla ratkaisevassa karsintaottelussa Ulvilan Pesä-Veikot. Kaudella 2009 PuPe kuitenkin tipahti sarjasta. Tämä sekä seuraa rasittavat vanhat velat ovat saaneet taustahenkilöt pohtimaan, pitäisikö seuran antaa valua konkurssiin ja hakea vauhtia suomensarjasta.
16. syyskuuta 2009 Savon Sanomat kertoi, että seuran taustalla toimivat Puijon Pesäpallo ry sekä PP Savosta Oy ajautuvat konkurssiin. Syynä on noin 500 000 euron velka, jota ei ollut kyetty lyhentämään yhtään sitten kesäkuun. Kuopion edustuspesäpalloa jatkamaan perustettiin kuitenkin uusi yhdistys, Puijon Pesis ry. Tälle Pesäpalloliitto ei kuitenkaan myöntänyt paikkaa Ykköspesiksessä. Puijon Pesis ry:n taival alkaa maakuntasarjasta, ellei se pääse sopuun jonkin Ykköspesiksen tai suomensarjan joukkueen kanssa sarjapaikkojen vaihdosta.
Puijon pesäpallostadion
Kuopioon valmistui kesällä 2008 uusi stadion. 2,4 miljoonaa euroa maksaneella Puijon pesäpallostadionilla on 1 400 paikkaa, joista katettuja on yli 1 000.
Itä-Länsi 2009
Itä–Länsi-tapahtuma järjestettiin vuonna 2009 Kuopiossa, jossa Idän joukkueet voittivat jokaisen pelin (Miehet, B-Pojat, A-Pojat, Naiset, B-Tytöt).
Palkitut
Lyöjäkuningas:
Vuoden jokeri:
Kultainen räpylä:
Talvisodan tausta
pienois|Suomen neuvottelija [[J. K. Paasikivi lähdössä Moskovan neuvotteluihin 9. lokakuuta 1939. Häntä ovat saattamassa pääministeri A. K. Cajander, eduskunnan puhemies Väinö Hakkila ja rouva Alli Paasikivi.]] Talvisodan tausta sisältää tapahtumat, jotka johtivat Suomen ja Neuvostoliiton väliseen talvisotaan vuosina 1939–1940.
Itsenäistymisen jälkeen Suomi aloitti ulkoministeri Rudolf Holstin hahmottelemalla reunavaltiopolitiikalla, joka vähitellen osoittautui voimattomaksi: ensiksi siksi, että Puolan Vilnan-miehitys heikensi Liettuan välejä Puolaan ja toiseksi siksi, että Saksa solmi Puolan kanssa hyökkäämättömyyssopimuksen 1934 sekä Ison-Britannian kanssa laivastosopimuksen 1935, mikä vähensi mahdollisuutta siihen, että Iso-Britannia olisi Saksan laivaston ohi vuosien 1918–1920 tapaan muodostunut Itämerellä strategiseksi voimatekijäksi. Suomi suuntautui puolueettomaksi Pohjoismaaksi käytännössä jo 1920-luvun lopulla ja viimeistään vuonna 1935, kun Pohjoismainen suuntaus julistettiin Suomen viralliseksi ulkopolitiikaksi. Muiden pienten maiden tapaan Suomi ryhtyi Kansainliiton kollektiivisten turvallisuustakuiden kannattajaksi. 1920-luvun lopulta alkaen Euroopan turvallisuus heikentyi ja Suomi teki 1930-luvun alusta Viron kanssa salaista sotilasyhteistyötä lähinnä Ruotsin pääesikunnan ideasta Venäjän keisarikunnan 1910-luvulla kehittämän Pietari Suuren merilinnoituksen hengessä, jonka tarkoituksena oli sulkea Neuvostoliiton Itämeren laivasto Suomenlahden pohjukkaan. Tiedon tästä arveltiin siirtyneen myös Neuvostoliiton tietoisuuteen sinne siirtyneen suomalaisen luutnantin mukana 1930-luvulla.
Suomi oli valmis vain aivan pienimuotoiseen rajanoikaisuun, mikä ei riittänyt Neuvostoliitolle. Maaliskuussa 1939 Neuvostoliitto ilmoitti, että haluaa vuokrata 30 vuodeksi Suursaaren, Lavansaaren, Tytärsaaret ja Seiskarin. Myöhemmin saarten vastineeksi tarjottiin maa-aluetta Itä-Karjalasta. Neuvottelujen päätyttyä marraskuussa tuloksettomina Neuvostoliiton poliittinen painostus Suomea kohtaan lisääntyi. Lopulta Neuvostoliitto lavasti 26. marraskuuta 1939 Mainilan laukaukset, joilla Neuvostoliitto perusteli sotaa puolustuksellisena toimenpiteenä. 28. marraskuuta Neuvostoliitto sanoutui irti hyökkäämättömyyssopimuksesta ja katkaisi diplomaattisuhteet maiden väliltä 29. marraskuuta. Lopulta Neuvostoliitto hyökkäsi Suomeen ilman sodanjulistusta 30. marraskuuta 1939.
Tausta
Merkittävä tekijä talvisodan taustalla oli ensimmäisen maailmansota ja sen lopputulos. Sodan seurauksena Saksa ja Neuvostoliiton ytimeksi sittemmin kehittynyt Venäjä menettivät suurvalta-asemansa vuosikymmeneksi. Varhain 1930-luvulla ne alkoivat toipua ensimmäisestä maailmansodasta ja pyrkivät palauttamaan entisen asemansa. Ensimmäisen maailmansodan aiheuttama sisäinen epävakaus ja sodan antama malli edistivät Adolf Hitlerin ja Josif Stalinin kaltaisten sotilaallis-diktatoristen johtajien valtaan nousua näissä valtioissa. Sekä natsi-Saksan että Neuvostoliiton sotilaallinen varustautuminen ja suurvaltapoliittinen aktiivisuus lisääntyivät huomattavasti. Molemmat valtiot tavoittelivat menettämiensä alueiden takaisin valtaamista ja valtapiiriensä edelleen laajentamista. Euroopan läntisten suurvaltojen Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan poliittinen heikkous johti erityisesti Saksan aseman merkittävään vahvistumiseen. Seurauksena oli lopulta toisen maailmansodan syttyminen 1. syyskuuta 1939.
Neuvostoliiton puolustuksellisesta näkökulmasta Baltian maiden ja Suomen hallinta olisi merkinnyt paluuta vuoden 1914 sotilaallis-strategiseen tilanteeseen. Tuolloin Venäjä kontrolloi Suomenlahden molempia rannikoita ja pystyi suojaamaan rannikkotykistöllä ja merimiinoittein Leningradia (Pietaria) Pietari Suuren merilinnoituksen ajattelun mukaisesti. Suomen ja Viron itsenäistyttyä Venäjä oli menettänyt kaikki Suomenlahden rannikkolinnoitukset Kronstadtia lukuun ottamatta. Neuvostoliitolle ensiarvoisen tärkeän Leningradin strateginen asema oli heikko myös maasodankäynnin suhteen, koska Suomen ja Neuvostoliiton välinen valtakunnanraja kulki Rajajoella noin 32 kilometrin etäisyydellä eli tykinkantaman päässä kaupungista. Lisäksi Suomen alueen kautta oli mahdollista katkaista tärkeä Leningrad-Muurmansk rautatielinja.
Suomi oli kuulunut Venäjän keisarikuntaan vuosina 1809–1917. Suomen suuriruhtinaskunnan ja emämaa Venäjän väliset suhteet olivat olleet vakaat ja rauhalliset aina venäläistämis- eli sortokausiin ja ensimmäiseen maailmansotaan saakka. Suursota hajotti Venäjän keisarikunnan vuonna 1917, ja mullistuksen yhteydessä Suomi itsenäistyi, mutta sitä seurasi sisällissota, jossa neuvosto-Venäjä tuki punakaartia ja Saksa valkoisia. Sisällissodan jälkeen suomalaisia vapaaehtoisjoukkoja tunkeutui Venäjän alueelle ns. heimosotien yhteydessä.
Sodan jälkeen Suomen ja Neuvostoliiton välisiä suhteita leimasivat epäluulo ja kaunaisuus, joita Suomessa 1920–1930-luvuilla esiintynyt oikeistoradikalismi ja venäläisten tukemien suomalaiskommunistien toiminta pahensivat. Neuvostoliiton vahvistuessa uudelleen se alkoi kiinnostua entisistä reuna-alueistaan ja niiden palauttamisesta valtakuntaan. Muodollisesti maiden väliset suhteet paranivat muun muassa vuonna 1932 solmitun hyökkäämättömyyssopimuksen myötä, mutta käytännössä välit olivat varsin viileät ennen toista maailmansotaa.
Euroopan pikkuvaltiona Suomen asema ja asennoituminen tilanteeseen toisen maailmansodan sytyttyä oli väistämättä puolustuksellinen. Pääosa kansakuntaa toivoi rauhantilan Suomessa jatkuvan. Tavoitteena oli säilyä sodan pyörteissä itsenäisenä ja välttää taistelut Suomen alueesta. Syyskuun 1939 tilanteessa suomalaiset pyrkivät lähinnä tukeutumaan kansainväliseen yhteisöön, Kansainliittoon ja Pohjoismaiseen yhteistyöhön.
Pohjoismainen suuntaus
250px|thumb|Suomen reunavaltiopolitiikan arkkitehti [[Rudolf Holsti, joka joutui eroamaan 1937 arvosteltuaan alkoholin vaikutuksen alaisena diplomaattikuntaan kuuluvien läsnä ollessa Adolf Hitleriä. Kuitenkin jo 1935 Holsti ulkoasiainministerinä julisti pohjoismaisen puolueettomuuspolitiikan]] Vuonna 1921 Suomi solmi Varsovassa sopimuksen, joka liitti Suomen Puolan johtamaan itäeurooppalaiseen valtioryhmään. Tämä valtioryhmä muodosti puskurivyöhykkeen Saksan ja Neuvostoliiton välille. Suomi ei kuitenkaan ratifioinut sopimusta, jonka se koki sisältävän vaaroja turvallisuuden sijasta, ja 1930-luvulle tultaessa tämä niin sanottu balttilainen suuntaus hiipui Suomessa. Puola ei tosin vielä 1930-luvullakaan luopunut tavoittelemasta Itä-Euroopan liittoa.
Jørgen Gustava Brandt
Jørgen Gustava Brandt (1929 Kööpenhamina, Tanska – 2006 ) oli tanskalainen kirjailija. Hänen runoutensa on kokeilevaa, sen kuvakieli värikästä, ja se sisältää runsaasti assosiaatioita. Hänen esikoisrunokokoelmansa Korn i Pelegens ilmestyi 1949. Lisäksi hän kirjoitti proosaa.
Talvisodan tausta
Pohjoismainen suuntaus
Pohjoismaiden yhteistyön kehittyminen näkyi esimerkiksi ulkoministerien tapaamisten lisääntymisenä, kaupallisen yhteistoiminnan esteiden poistamisena, yhteisellä suunnitelmalla kriisiaikojen huollon turvaamiseksi, yhdenmukaistetulla esiintymisellä Kansainliitossa ja yhteisenä suhtautumisena esimerkiksi Espanjan sisällissotaan. Vuonna 1938 hyväksyttiin yhteiset puolueettomuussäännöt, joiden kautta maailman toivottiin tunnustavan Pohjoismaat ”rauhoitetuksi alueeksi, jossa ei kannattaisi metsästää”.
Pohjoismainen yhteistyö ei johtanut kuitenkaan puolustusliittoon, koska sille ei ollut poliittisia edellytyksiä. Suomi pelkäsi Neuvostoliittoa, Ruotsi Neuvostoliittoa ja Saksaa, Tanska Saksaa ja Norja kuvitteli, ettei sen sijaintinsa puolesta tarvinnut pelätä ketään. Puolustusliiton olemassaolo olisi kuitenkin saattanut estää Neuvostoliittoa hyökkäämästä Suomeen vuonna 1939 ja Saksaa Norjaan vuonna 1940.
Vaikka puolustusliittoa ei syntynytkään yhteisen vihollisen puuttuessa, Pohjoismaita yhdisti pyrkimys välttää sotaan joutuminen. Siksi vuonna 1938 alettiin puhua ”sotilaallisiin toimenpiteisiin asti ulotetusta puolustusvalmiudesta”. Lisäksi alettiin puuhata kahden tai useamman maan yhteistoimintaa eräiden tärkeiden alueiden, kuten Ahvenanmaan, Juutinrauman ja pohjoiskalotin puolustamiseksi. Lopulta pohjoismaisesta puolustusliitosta jäi jäljelle vain Ruotsin ja Suomen pyrkimys sotilaalliseen yhteistyöhön Ahvenanmaan saaristossa.
Ahvenanmaan linnoittaminen
Ahvenanmaan saaristo oli neutralisoitu ja demilitarisoitu lokakuussa 1921 kymmenen maan – Ruotsin, Suomen, Tanskan, Viron, Latvian, Puolan, Ranskan, Italian, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Saksan – solmimalla sopimuksella. Sopimus kielsi hyökkäämästä Ahvenanmaalle, käyttämästä Ahvenanmaata tukikohtana hyökätessä muualle ja rakentamasta sotilaallisia laitteita alueelle. Sopimuksen velvoitteet tekivät 1930-luvulla Ahvenanmaan saaristosta sotilaallisen tyhjiön, joka hermostutti sekä Ruotsia että Suomea. Saksa ja Neuvostoliitto nähtiin mahdollisina tyhjiön hyväksikäyttäjinä.
Vuoden 1938 lehtikirjoittelussa Neuvostoliitto piti Ahvenanmaan linnoittamista uhkana itselleen, koska linnoitettu saaristo tarjoaisi Saksalle tukikohdan Neuvostoliittoon hyökkäämistä varten. Aluksi myös Saksa näki linnoittamisen uhkana malmikuljetuksilleen Pohjois-Ruotsista. Vasta tammikuussa 1939 Saksa päätti olla vastustamatta Ahvenanmaan linnoittamista mutta päätti olla myös painostamatta Suomea siihen.
Kun Neuvostoliitto sai virallisen tiedon Suomen ja Ruotsin aikeista Ahvenanmaan suhteen ns. Jartsev-neuvottelujen yhteydessä elokuussa 1938, se ei halunnut antaa suostumustaan ilmaiseksi ja vaatimukset ajoivat Suomen ulkopoliittiseen noidankehään: Ruotsi edellytti Neuvostoliiton suostumusta yhteistyölleen Suomen kanssa mutta Neuvostoliitto vaati Suomelta ehtoja, jotka olisivat tehneet yhteistyön Ruotsin kanssa mahdottomaksi. Neuvostoliitto pelkäsi yhteistyön lähentävän Ruotsia ja Suomea toisiinsa.
Ns. Tšekkoslovakian kriisi syys-lokakuussa 1938 vei Euroopan sodan partaalle. Se sai Suomen ja Ruotsin asettamaan toimikunnan valmistelemaan Ahvenanmaan linnoittamisen toimeenpanoa. Kun marraskuun lopulla suomalaiset kävivät salaisia neuvotteluja Jartsevin ja ulkomaankauppaministeri Mikojanin kanssa – ilmeisesti ulkoministeri Litvinovin tietämättä – kävi ilmi, että Neuvostoliiton hinta Ahvenanmaan linnoittamiselle olisi ollut Suursaari.
Sukupuolinen pidättyvyys
Sukupuolinen pidättyvyys tarkoittaa vapaaehtoista tai vastentahtoista pidättymistä sukupuolisuhteista.
Sukupuolisen pidättyvyyden tarkoituksena voi olla säännellä joko sukupuolista aktiivisuutta sinänsä, tai sen vaikutuksia, kuten lisääntymistä ja seksitautien leviämistä.
Talvisodan tausta
Ahvenanmaan linnoittaminen
Ruotsi ja Suomi veivät Ahvenanmaan kysymyksen Kansainliiton päätettäväksi toukokuun lopussa 1939. Kansainliiton neuvoston puheenjohtajana sattui olemaan Neuvostoliiton Lontoon suurlähettiläs Maiski, joka esitti asian päättämisen lykkäämistä. Seuraavina päivinä käytyjen neuvottelujen tuloksena Suomen ja Ruotsin edustajat päättelivät, että Kansainliiton hyväksyntä ei ollut tarpeen vaan vuoden 1921 sopimuksen allekirjoittajamaiden suostumus riitti. Neuvostoliitto ilmoitti kuitenkin jo pian, että se vastustaa Ahvenanmaan linnoittamista ja näki Ahvenanmaan kysymyksen koskevan itseään enemmän kuin Ruotsia. Neuvostoliitto piti Ahvenanmaan saaristoa omana etupiirinään ja Suomessa Neuvostoliiton asennetta pidettiin Ruotsin ja Suomen loitontamisyrityksenä. Kaikesta huolimatta Suomen eduskunta hyväksyi Ahvenmaata koskevat esitykset 6. kesäkuuta 1939.
Sukupuolinen pidättyvyys
Sukupuolinen pidättyvyys voi olla yhtäjaksoinen tai jaksottaisesti toistuva tila. Se riippuu usein henkilön iästä, sukupuolesta, aviollisesta tilanteesta, lisääntymiskyvystä ja raskaaksi tulemisen mahdollisuudesta. Lisäksi sosiokulttuuriset syyt voivat vaikuttaa yhteisön käsityksiin esimerkiksi selibaatista, neitsyydestä ja lisääntymisen lopettamisesta isoäidiksi tulon jälkeen.
Talvisodan tausta
Ahvenanmaan linnoittaminen
Ruotsi oli kuitenkin alkanut epäröidä ja Ahvenanmaasta Ruotsin valtiopäiville tehty esitys oli otettu pois asialistalta. Se oli kuitenkin tarkoitus viedä ylimääräisille valtiopäiville syksyllä 1939. Tätä ennen Saksa ja Neuvostoliitto ehtivät solmia Molotov–Ribbentrop-sopimuksen ja Saksa hyökkäsi Puolaan. Ruotsissa asiat olivat kääntyneet päälaelleen: oli alettu pelätä, että osallistuminen Ahvenanmaan linnoittamiseen vetäisi Ruotsin mukaan Suomen ja Neuvostoliiton väliseen selkkaukseen. Niinpä asiaa ei koskaan viety Ruotsin valtiopäiville ja Suomen ja Ruotsin välinen puolustusyhteistyö jäi toteutumatta; Suomi jäi yksin.
Euroopan suurvaltojen toimet
Adolf Hitlerin noustua valtaan 1930-luvun alussa ja sen jälkeen sotilaallisesti nopeasti vahvistuneen Saksan anneksoitua Itävallan maaliskuussa 1938 Euroopassa syntyi todellinen valtataistelu ja uuden suursodan uhka. Saksa kyseenalaisti ja haastoi ensimmäisen maailmansodan lopputuloksen. Suurvalta-asemaa tavoitelleen, 1930-luvun aikana sotilaallisesti voimakkaasti varustautuneen, Neuvostoliiton vastatoimia taistelussa vallasta olivat pyrkimys sekä luoda Saksan vastainen puskurivyöhyke Neuvostoliiton läntisten naapurivaltioiden avulla että päästä yhteistyöhön Euroopan läntisten suurvaltojen kanssa. Toisaalta Saksan ja länsivaltojen välinen kilpailutilanne loi mahdollisuuden yhteistyöhön myös Hitlerin kanssa. Tässä suhteessa Tšekkoslovakian pilkkomiseen liittynyt Münchenin konferenssi vuonna 1938 vaikutti Neuvostoliiton näkemyksiin valtapoliittisesta tilanteesta. Stalin veti omat johtopäätöksensä sotilaallisesti heikommin valmistautuneiden ja ulkopoliittisesti passiivisten länsivaltojen myönnytyksistä Saksalle ja alkoi etsiä uusia toimintavaihtoehtoja aikaisemmalle politiikalleen, jolla se oli pyrkinyt yhdistämään länsivaltoja Saksan vastaiseen rintamaan. Valtapolitiikan välinevalikoimassa aatteet saivat tilanteessa vähäisemmän roolin.
Vuoden 1939 kesällä Stalinin neuvottelutaktiikkaan kuuluivatkin samanaikaiset neuvottelut hyökkäämättömyyssopimuksista sekä Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan että Saksan kanssa. Länsivallat eivät suostuneet Neuvostoliiton vaatimukseen saada sijoittaa joukkoja Baltian maiden maaperälle eikä Britannialta ja Ranskalta sotilaalliset turvatakuut saanut Puola hyväksynyt alueelleen neuvostojoukkoja.
Varmistaakseen Puolan valloituksen sekä raaka-aineiden saannin Neuvostoliitolta ja välttääkseen mahdollisen sodan sekä länsi- että itärintamalla samanaikaisesti Hitler sen sijaan suostui itäisen Euroopan etupiirijakoon Stalinin kanssa. Neuvostoliitto ja Saksa julkistivat 23. elokuuta Molotov–Ribbentrop-sopimuksena tunnetun hyökkäämättömyyssopimuksen. Sen salaisessa lisäpöytäkirjassa Suomi luettiin Neuvostoliiton etupiiriin.
Neuvostoliiton tavoitteena oli välttää sota Saksan tai länsivaltojen kanssa sekä hyötyä taloudellisesti raaka-ainekaupasta Saksan suuntaan. Stalin arvioi edessä olevan Saksan ja länsivaltojen välisen sodan heikentävän molempia osapuolia niin paljon, että Neuvostoliitto voisi saavuttaa merkittävän valta-aseman Euroopassa. Toisaalta Neuvostoliiton säilyminen taistelujen ulkopuolella mahdollisimman pitkään antoi aikaa lisävarustelulle ja sotilaallisille valmisteluille.
Jartsev-neuvottelut Suomessa
thumb|right|200px|[[NKVD-agentti Boris Jartsev, a.k.a. Boris Rybkin, järjesti salaiset neuvottelut Suomen hallituksen kanssa vuonna 1938.]] Neuvostoliiton Helsingin lähetystön toinen sihteeri Boris Jartsev saapui 14. huhtikuuta 1938 tapaamaan ulkoministeri Rudolf Holstia. Epätavallista ja diplomaattisen protokollan vastaista tapaamisessa oli se, että lähetystösihteeri ilman esimiehensä välitystä pyrki suoraan ulkoministerin puheille. Neuvotteluista ei myöskään saanut kertoa sivullisille, ei edes Neuvostoliiton lähettiläälle. Tapaamisessa Jartsev kertoi tuovansa Moskovasta tärkeän viestin, josta hänet oli valtuutettu neuvottelemaan Suomen hallituksen kanssa.
Jartsevin mukaan neuvostohallitus oli varma, että Saksa suunnitteli hyökkäystä Neuvostoliittoon ja että suunnitelmiin kuului sivustaisku Suomen kautta. Siten Suomen suhtautuminen saksalaisten maihinnousuun oli tärkeää Neuvostoliitolle. Puna-armeija ei jäisi odottamaan Rajajoelle, mikäli Suomi sallisi maihinnousun. Toisaalta mikäli Suomi vastustaisi saksalaisten maihinnousua, Neuvostoliitto antaisi sotilaallista ja taloudellista apua, sillä Suomen kykyyn torjua saksalaisten maihinnousu omin voimin ei luotettu. Mitään täsmällistä ehdotusta Jartsevilla ei ollut.
Seuraavien viiden kuukauden aikana Jartsev keskusteli useita kertoja muun muassa pääministeri A. K. Cajanderin ja valtiovarainministeri Väinö Tannerin kanssa. Vasta Suomen tehtyä ensin omansa elokuussa 1938 Jartsev toi ensimmäisen neuvostohallituksen tekemän konkreettisen ehdotuksen.
Suomen ehdotus, joka perustui siihen, ettei Suomi sallisi, että sen koskemattomuutta loukataan tai sen kautta hyökättäisiin Neuvostoliittoon, ei ollut riittävä Neuvostoliitolle. Suomen ehdotus sisälsi myös Neuvostoliiton vakuutuksen Suomen koskemattomuuden kunnioittamisesta ja suostumuksen Ahvenanmaan linnoittamiselle. Neuvostoliitto näki, että Suomen ehdotuksen mukaan Suomi saisi paljon etuja ja Neuvostoliitto ei mitään.
Neuvostoliitolle Suomen antama vakuutus ei riittänyt: sen lisäksi olisi tehtävä salainen sopimus, joka olisi mahdollistanut Neuvostoliiton osallistumisen Suomen – ja ennen kaikkea sen merirajojen – puolustamiseen Saksan hyökätessä. Neuvostoliiton olisi pitänyt saada osallistua myös Ahvenanmaan linnoittamiseen ja lisäksi se olisi halunnut myös saada linnoitetun ilma- ja meripuolustustukikohdan Suursaareen.
Jartsevin tuoma viesti Moskovasta Suomen hallitukselle ei ollut niinkään vaatimus kuin yhteistyön tarjous. Neuvostoliitto ei ollut vuonna 1938 asemassa, jossa se olisi voinut tehostaa vaatimuksiaan väkivallalla uhkailemalla. Suomi oli pyrkinyt aktiivisesti parantamaan idänsuhteita ja ottanut etäisyyttä Saksaan, mikä Moskovassa tulkittiin mahdollisuutena parantaa maiden välistä yhteistyötä Neuvostoliittoa miellyttävällä tavalla.
Suomi torjui Jartsevin ehdotuksen elokuun lopulla 1938. Jartsev piti neuvotteluja yllä muodollisesti vielä useita kuukausia, vaikka tosiasiassa neuvottelut olivat joutuneet umpikujaan. Myöhemmin Suomen ja Ruotsin yrittäessä saada Neuvostoliitolta suostumuksen Ahvenanmaan linnoittamiseen tähtäävälle ns. Tukholman sopimukselle vuoden 1939 alussa selvisi, että Neuvostoliitto haluaa suostumuksestaan hinnan. Maaliskuussa 1939 Neuvostoliitto siirsi neuvottelut virallisemmalle tasolle lähettämällä Roomasta entisen Helsingin-lähettilään Boris Steinin keskustelemaan ulkoministeri Eljas Erkon kanssa. Stein ilmoitti, että Neuvostoliitto halusi vuokrata 30 vuodeksi Suursaaren, Lavansaaren, Tytärsaaret ja Seiskarin. Myöhemmin saarten vastineeksi tarjottiin maa-aluetta Itä-Karjalasta. Steinin ja Erkon välisiä keskusteluja olivat edeltäneet ulkoasiainkomissaari Maksim Litvinovin keskustelut Suomen Moskovan lähettilään Aarno Yrjö-Koskisen kanssa. Mannerheim oli valmis luovuttamaan saaret, joita tosiasiassa ei olisi pystytty puolustamaan, ja oli valmis myös rajantarkistuksiin Kannaksella. Steinin ja Erkon neuvottelujen katkeaminen 6. huhtikuuta 1939 johti Moskovan neuvotteluihin syksyllä 1939.
Koska Neuvostoliiton vaatimuksesta neuvottelut pidettiin täysin luottamuksellisina ja salaisina, ei Suomen hallitus ollut niistä yhteydessä edes eduskunnan ulkoasianvaliokuntaan.
Taipumaton Suomi
thumb|250px|[[Vjatšeslav Molotov|Molotov ja Ribbentrop allekirjoittavat hyökkäämättömyysopimuksen Moskovassa elokuussa 1939.]] Suurvaltapoliittisen aktiivisuuden kasvaessa 1930-luvulla Suomi oli jäämässä Neuvostoliiton ja Saksan valtapiirien väliin. Niiden välinen jännite toisaalta tasapainotti Suomen ulko- ja sotilaspoliittista asemaa. Vuoden 1939 aikana tilanne kuitenkin muuttui ratkaisevasti, kun Stalin ja Hitler solmivat keskinäisen hyökkäämättömyyssopimuksen ja jakoivat Itä-Euroopan. Diktaattorit sijoittivat Suomen osaksi Neuvostoliiton etupiiriä.
Talvisotaan johtaneessa kehityksessä suomalaisten suhteen merkittävä piirre oli kansakunnan yhtenäisyys ja taipumattomuus sekä haluttomuus kompromisseihin Neuvostoliiton kanssa. Ilmiö sai nimen talvisodan henki. Nykyisen käsityksen mukaan se oli vähemmässä määrin tulos tietoisista mielipideilmaston yhtenäistämispyrkimyksistä 1920- ja 1930-luvuilla. Talvisodan hengen katsotaan olleen pääasiassa seurausta Euroopan suurvaltojen edellä mainituista toimista sekä vuoden 1918 sisällissodan jälkeen tapahtuneista positiivisista sisäpoliittisista ja taloudellisista muutoksista, jotka eheyttivät kansakuntaa. Vaikka sisällissota oli jakanut kansan poliittisesti ja sosiaalisesti, Suomi oli laajemmassa historiallisessa katsannossa ollut kansallisesti, kielellisesti ja kulttuurisesti pitkään varsin yhtenäinen maa. Tämäkin perintö vaikutti suomalaisissa, kun kansakunta kohtasi toisen maailmansodan syvän kriisin. Lisäksi kulttuuriset ja yhteiskunnalliset erot Venäjän ja Suomen välillä olivat merkittäviä, huolimatta niiden välisestä pitkäaikaisesta vuorovaikutuksesta historian aikana.
1930-luvun alussa suomalaisten keskuudessa oli Saksan ja Neuvostoliiton innokkaitakin kannattajia. Suomen vasemmisto vastusti alusta pitäen Saksan Adolf Hitlerin johdolla harjoittamaa laajentumispolitiikkaa. Sen sijaan oikeistopiireissä hyväksyttiin lähinnä kansallisuuspolitiikan nimissä vielä koko Itävallan ja Tšekkoslovakian läntisen osan liittäminen Saksaan vuonna 1938. Suuri käännekohta tässä suhteessa oli tynkä-Tšekkoslovakian pakkoliittäminen Saksaan maaliskuussa 1939. Tapahtuma nosti Suomessa vastalauseet jo äärioikeistolaista Isänmaallista Kansanliikettä myöten, ja maassa alkoi voimakas kansallinen yhtenäistyminen maanpuolustukseen ja ulkopolitiikkaan liittyvissä kysymyksissä.
Vahid Hambo
Vahid Hambo (s. 3. helmikuuta 1995 Helsinki) on suomalainen entinen jalkapalloilija. Hambo oli pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti uransa viimeisinä vuosina Veikkausliigassa pelaavaa IFK Mariehamnia.