cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ristitulo
Oktoniot
Seitsenulotteisten vektorien ristitulo voidaan muodostaa samaan tapaan kuin kolmiulotteistenkin käyttämällä oktonioita kvaternioiden sijasta. Se että muissa kuin kolmi- tai seitsenulotteisessa avaruudessa ei ole ei-triviaalia vektoriarvoista ristituloa, seuraa Hurwitzin lauseesta, jonka mukaan ainoat normitetut jakoalgebrat ovat 1-, 2-, 4- ja 8-ulotteiset.
Kiilatulo
Useammassa ulottuvuudessa ristitulolla ei ole suoranaista vastinetta, joka antaisi tulokseksi vektorin. On kuitenkin olemassa käsite kiilatulo, jolla on samantapaisia ominaisuuksia, paitsi että kahden vektorin kiilatulo ei ole tavallinen vektori vaan 2-vektori. Kuten edellä mainittiin, ristitulo voidaan tulkita kiilatuloksi kolmessa ulottuvuudessa käyttämällä Hodgen duaalia 2-vektorien kuvaamiseksi vektoreille. Kiilatulon Hodgen duaali antaa tuloksenaan (n - 2)-vektorin, joka on ristitulon luonnollinen yleistys missä tahansa määrässä ulottuvuuksia.
Kiilatulo ja pistetulo voidaan yhteenlaskemalla yhdistää geometriseksi tuloksi.
<!--
Multilinear algebra
In the context of multilinear algebra, the cross product can be seen as the (1,2)-tensor (a mixed tensor, specifically a bilinear map) obtained from the 3-dimensional volume form, a (0,3)-tensor, by raising an index.
In detail, the 3-dimensional volume form defines a product by taking the determinant of the matrix given by these 3 vectors. By duality, this is equivalent to a function (fixing any two inputs gives a function  by evaluating on the third input) and in the presence of an inner product (such as the dot product; more generally, a non-degenerate bilinear form), we have an isomorphism V \to V^*, and thus this yields a map  which is the cross product: a (0,3)-tensor (3 vector inputs, scalar output) has been transformed into a (1,2)-tensor (2 vector inputs, 1 vector output) by "raising an index".
Translating the above algebra into geometry, the function "volume of the parallelepiped defined by (a,b,-)" (where the first two vectors are fixed and the last is an input), which defines a function, can be represented uniquely as the dot product with a vector: this vector is the cross product a \times b. From this perspective, the cross product is defined by the scalar triple product,
In the same way, in higher dimensions one may define generalized cross products by raising indices of the n-dimensional volume form, which is a (0,n)-tensor. The most direct generalizations of the cross product are to define either:
These products are all multilinear and skew-symmetric, and can be defined in terms of the determinant and parity.
The (n-1)-ary product can be described as follows: given n-1 vectors in  define their generalized cross product  as: This is the unique multilinear, alternating product which evaluates to, and so forth for cyclic permutations of indices.
In coordinates, one can give a formula for this (n-1)-ary analogue of the cross product in Rn by:
This formula is identical in structure to the determinant formula for the normal cross product in except that the row of basis vectors is the last row in the determinant rather than the first. The reason for this is to ensure that the ordered vectors v1, ...,vn-1, \vedge(v1, ...,vn-1)) have a positive orientation with respect to (e1, ..., en). If n is odd, this modification leaves the value unchanged, so this convention agrees with the normal definition of the binary product. In the case that n is even, however, the distinction must be kept. This (n-1)-ary form enjoys many of the same properties as the vector cross product: it is alternating and linear in its arguments, it is perpendicular to each argument, and its magnitude gives the hypervolume of the region bounded by the arguments. And just like the vector cross product, it can be defined in a coordinate independent way as the Hodge dual of the wedge product of the arguments. -->
Antisymmetriset matriisit
Esimerkiksi mekaniikassa kulmanopeus voidaan tulkita joko pseudovektoriksi \omega tai antisymmetriseksi matriisiksi eli ristikkäissymmetriseksi tensoriksi \Omega. Jälkimmäisessä tapauksessa jäykän kappaleen nopeuslaki saa muodon:
missä O määritellään muodollisesti kappaleen asemaan liittyvän pyörähdysmatriisin avulla: . Kolmessa ulottuvuudessa pätee:
Kvanttimekaniikassa pyörimismäärä eli liikemäärämomentti L esitetään usein antisymmetrisenä matriisina tai tensorina. Tarkemmin sanottuna se on kappaleen paikan \mathbf{x} ja liikemäärän \mathbf{p} ristitulo:
Koska sekä \mathbf{x}:llä että \mathbf{p}:llä voisi olla mielivaltainen määrä N komponentteja, tämäntyyppinen ristitulo voidaan yleistää kuinka moneen ulottuvuuteen tahansa siten, että laskutoimituksen "fysikaalinen" tulkinta säilyy.
Asian laskennallisesta puolesta kerrottiin edellä osiossa.
Historia
Vuonna 1773 italialainen matemaatikko Joseph Louis Lagrange (alkuperäiseltä nimeltään Giuseppe Luigi Lagrancia) otti käyttöön sekä piste- että ristituloksi nykyisin nimitetyt lausekkeet tutkiessaan tetraedriä kolmessa ulottuvuudessa. Vuonna 1843 irlantilainen matemaattinen fyysikko Sir William Rowan Hamilton otti käyttöön kvaterniot ja niiden kertolaskun sekä samalla myös termit "vektori" ja skalaari". Jos [0, u] ja [0, v] ovat kaksi kvaternioita, joissa u ja v ovat :n vektoreita, kvaternioiden tulo on [-u · v, u × v]. James Clerk Maxwell muotoili kuuluisat sähkömagnetismin yhtälönsä alun perin Hamiltonin kvaternioiden avulla, ja tästä ja muista syistä kvaterniot kuuluivat jonkin aikaa oleellisena osana fysiikan oppimäärään.
Vuonna 1878 William Kingdon Clifford julkaisi teoksensa Elements of Dynamic (Dynamiikan alkeet), joka aikanaan oli hyvin edistyksellinen. Siinä hän määritteli kahden vektorin tulon vektoriksi, joka oli suuruudeltaan yhtä suuri kuin sen suunnikkaan pinta-ala, jonka sivuina alkuperäiset vektorit ovat, ja suunta kohtisuorassa niiden muodostamaa tasoa vasten.
Englantilainen Oliver Heaviside ja Yalen yliopiston professori Josiah Willard Gibbs Connecticutissa olivat myös sitä mieltä, että kvaternioihin perustuvat laskenta­menetelmät olivat liian hankalia, ja niitä käytettäessä tuloksesta oli usein merkitystä vain sen skalaari- tai vektoriosalla. Niinpä he ottivat käyttöön sekä piste- että risti­tulon noin 40 vuotta kvater­nioiden käyttöön­oton jälkeen, mutta he saivat osakseen kiivasta vastustusta. Siihen, että uusi lähestymis­tapa lopulta hyväksyttiin, vaikutti paljolti sen tehokkuus, joka teki Heavisidelle mahdolliseksi yhdistää Maxwellin alku­peräisistä 20 sähkö­magnetismin yhtälöistä useita siten, että jäljelle jäivät vain ne neljä, joita nykyisinkin yleisesti käytetään.
Tästä kehityksestä pitkälti riippumatta ja saamatta omana aikanaan osakseen sanottavaa huomiota Hermann Grassmann kehitti geometrisen algebran, joka ei rajoittunut kahteen tai kolmeen ulottuvuuteen ja jossa ulkoisella tulolla oli keskeinen osa. Vuonna 1853 Grassmannin aikalainen Augustin-Louis Cauchy julkaisu tutkielman algebrallisista avaimista, joilla voitiin ratkaista yhtälöitä ja joilla oli samat kertolaskuominaisuudet kuin ristitulolla. William Kingdon Clifford yhdisti Hamiltonin ja Grassmanin algebrat Cliffordin algebraksi, jossa kahden vektorin tulona saatava bivektori kolmiulotteisten vektorien tapauksessa on vektorin kaltainen ja vastaa vektorien ristituloa.
Ristitulon nimen ja merkinnän otti käyttöön Gibbs. Alun perin ne esiintyivät hänen yksityisesti opiskelijoilleen laatimassa monisteessa Elements of Vector Analysis vuodelta 1881. Käsitteen käyttökelpoisuuden mekaniikassa pani merkille Aleksandr Kotelnikov. Gibbsin merkintä ja nimitys "ristitulo" tulivat yleiseen käyttöön sen jälkeen, kun hänen entinen oppilaansa Edwin Bidwell Wilson laati oppikirjan Vector Analysis. Wilson järjesteli Gibbsin luentojen aineiston uudelleen ja yhdisti siihen aineistoa Heavisideltä, Föppsiltä ja Hamiltonilta. Hän jakoi vektorianalyysin kolmeen osaan: Kirjassa määriteltiin kahdenlaiset vektorien kertolaskut, joista käytettiin seuraavia nimiä: Kirjassa käsiteltiin myös useita erilaisia kolmituloja sekä useamman kuin kolmen vektorin tuloja. Edellä mainittu kolmitulon laajennus oli myös mukana.
Huomautukset
<references group="Huomautus" />
Vuorilammen kalliomaalaus
Kallio ja sen sijainti
Siirtolohkare on jääkauden jälkeen jäänyt kallion sivustalle nojaamaan niin, että sen alle on jäänyt tilava luolamainen rako. Alue on erityinen, sillä ympäristössä on useita siirtolohkareita. Paikka sijaitsee Puumalan ja Ruokolahden rajalla noin kilometrin päässä lähimmästä Saimaan rannasta ja 230 metriä läheisestä Vuorilammesta. Luolan sisälle on tehty nuotiopaikka.
Maalaus
Kohteessa on useita punavärillä tehtyjä kuvioita. Luolan sisäpuolella noin 1,3 metriä maanpinnasta on pystyseinässä hyvin heikosti erottuva kuvio ihmishahmosta. Digitaalivalokuvia käsittelemällä on kuvan yksityiskohtia saatu vahvistettua. Kuvio esittää 32 senttimetriä pitkää ja 14 leveää ihmishahmoa. Vartalo erottuu viivana, jonka yläpäässä on leveämpi pää. Oikea jalka on lievässä haara-asennossa ja polvesta taittuneena. Vasemman jalan hahmoa ei pysty täysin erottamaan, mutta se vaikuttaa symmetrisesti maalatulta. Vain oikea käsi erottuu, kun se ojentuu sivulle alaviistoon. Kainalosta työntyy vinot lyhyet viivat oikealle ja vasemmalle, joita on tulkittu rinnoiksi muiden esikuvien mukaisesti. Siksi on ehdotettu, että kuvio esittää naista. Jotkut havainnoitsijat ovat nähneet naisen vasemmassa kädessä seipään, keihään tai jousen.
Muut kuviot vaikuttavat olevan nykyaikaisia. Ne eivät ole yhtä haalistuneita, kuin naiskuvio, ja ne esittänevät kirjaimia ("MM"tai "MN" ja "VR" tai "YR"). Sivulla on myös rengaskuvio. Maalausta ei voi ajoittaa Saimaan vedenpinnan korkeusvaihteluiden avulla.
Alan Sokal
pienoiskuva| Alan Sokal Alan David Sokal (s. 1955) on fysiikan tutkija. Hän työskentelee New Yorkin yliopistossa.
Tieteiden sota
Sokal tuli suuren yleisön tietoisuuteen vuonna 1996 tekemästään huijauksesta, jota kutsutaan Sokal-jupakaksi (englanniksi Sokal Hoax, Sokal Affair). Sokal kirjoitti kvasitieteellisen artikkelin, jota hän tarjosi julkaistavaksi Social Text -nimiseen julkaisuun. Artikkelin otsikko oli tahallisen vaikeaselkoinen ”Transgressing the boundaries: Toward a transformative hermeneutics of quantum gravity” eli ”Rajoja ylittämässä: Kohti kvanttigravitaation transformatiivista hermeneutiikkaa”. Samaan aikaan hän kirjoitti Lingua Franca -lehteen jutun, jossa hän tunnusti Social Text -lehdessä olevan kirjoituksensa olevan täyttä puppua.
Sokal halusi osoittaa, että humanististen tieteiden edustajat syyllistyvät usein lainaamaan luonnontieteellisiä käsitteitä ilman, että he kunnolla ymmärtävät niitä. Kritiikin kärki oli suunnattu varsinkin ranskalaisfilosofeja, kuten Baudrillardia, Derridaa, Lacania, Deleuzea ja Guattaria kohtaan.
Tapauksesta sukeutui tiedesodaksi kutsuttu kiista, josta on taitettu peistä humanististen tutkijoiden ja luonnontieteilijöiden välillä ympäri maailmaa. Keskustelua on käyty tieteen etiikasta. Sokalin toivomuksena on, että filosofiassa ja humanistisessa tutkimuksessa sovellettaisiin samoja kriteerejä kuin muussakin vakavasti otettavassa tutkimuksessa.
Sokal julkaisi yhdessä belgialaisen fyysikon, Jean Bricmontin, kanssa vuonna 1998 teoksen Impostures intellectuelles, joka on käännetty englanniksi nimellä Fashionable nonsense: postmodern intellectuals’ abuse of science. Se on käännetty myös useille muille kielille. Teoksessa kirjoittajat selostavat, miten varsinkin postmoderniksi kutsutussa keskustelussa tietoisesti hämärretään käsitteiden merkityksiä niin, että tuloksena on pseudotieteellistä tekstiä, joka ei tarkoita yhtikäs mitään.
Mihail Gorbatšov
Mihail Sergejevitš Gorbatšov (, ; 2. maaliskuuta 1931 Privolnoje, Stavropolin aluepiiri, Neuvostoliitto – 30. elokuuta 2022 Moskova, Venäjä)  oli neuvostoliittolainen ja venäläinen poliitikko, joka toimi Neuvostoliiton kommunistisen puolueen viimeisenä pääsihteerinä vuosina 1985–1991 ja Neuvostoliiton valtionpäämiehenä vuosina 1988–1991.
Lapsuus ja nuoruus
vasen|pienoiskuva|upright|Nuori Gorbatšov isovanhempiensa kanssa. Mihail Sergejevitš Gorbatšov syntyi 2. maaliskuuta 1931 Privolnojen kaupungissa Neuvostoliitossa. Hänen äitinsä Marija oli ukrainalainen, kotoisin Tšernihivistä Pohjois-Ukrainasta, mistä oli kotoisin myös Raisa Gorbatšovan suku. Gorbatšovin isä Sergei oli venäläinen. Hänen perheensä koki Josif Stalinin poliittiset vainot, ja hänen vuonna 1934 kulakiksi epäilty isoisänsä Andrei tuomittiin yhdeksäksi vuodeksi gulag-leirille. Kun toisessa maailmansodassa natsi-Saksa miehitti Privolnojen 1942, Gorbatšovin perhe pakeni vuoden 1943 helmikuussa natsimiehityksen alta pois kaupungista. Teini-ikäisenä Gorbatšov toimi vuosien 1946 ja 1950 välisenä aikana leikkuupuimurin kuljettajana Stavropolin aluepiirin kollektiivin maatiloilla, minkä takia hän keskeytti koulunkäyntinsä voidakseen avustaa perhettään peltotöissä. Jo teini-ikäisenä hän sai Työn punaisen lipun kunniamerkin, kun hän avusti isäänsä saavuttamaan ennätyksellisen sadon vuonna 1948.
Poliittinen ura
Gorbatšov valmistui agronomi-ekonomiksi vuonna 1966. Hänen uransa lähti nopeaan nousuun, ja vuonna 1966 hänestä tuli Stavropolin ensimmäinen sihteeri ja 1970 alueen sihteeri. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin kommunistisen puolueen keskuskomiteaan. Vuonna 1972 hän johti Neuvostoliiton valtuuskuntaa Belgiaan ja 1974 pääsi korkeimman neuvoston jäseneksi ja nuorisoasioiden komission puhemieheksi. Hän nousi politbyroon varajäseneksi 1979, jossa hän pääsi KGB:n johtajan Juri Andropovin suojelukseen. Pääsihteeriksi Brežnevin jälkeen marraskuussa 1982 noussut Andropov yritti nimittää Gorbatšovin seuraajakseen, mutta sen sijaan häntä seurasi Konstantin Tšernenko. Tämä ei haitannut Gorbatšovin uraa, sillä iäkäs Tšernenko oli liian sairas työskennelläkseen ja kuoli vain 13 kuukauden kuluttua. Tšernenkon kuollessa nimitettiin tuolloin 54-vuotias Mihail Gorbatšov yksimielisesti puolueen pääsihteeriksi 11. maaliskuuta 1985.
Virka NKP:ssa antoi mahdollisuuden matkustaa ulkomaille. Vuonna 1975 Gorbatšov johti valtuuskuntaa Länsi-Saksaan ja 1983 Kanadaan.
Gorbatšov nousi Neuvostoliiton ykkösmieheksi neljä tuntia Konstantin Tšernenkon kuoleman jälkeen. Juri Andropov oli toiminut Gorbatšovin suojelijana, ja Tšernenkon kaudella Gorbatšovia pidettiin kakkosmiehenä. Andropov oli jo käynnistänyt laajan talouden kokeiluohjelman. Gorbatšov edusti uutta sukupolvea, joka halusi siivota vanhat stalinistit pois hallinnosta, ja hänen ympärillään oli piiri, joka vakuutti, että Neuvostoliiton maksukyky ja uskottavuus joutuvat vaaraan, ellei talouselämää uudisteta perusteellisesti.
Johtoasemaan noustuaan Gorbatšov teki henkilövaihdoksia, joista jotkut osoittautuivat onnistuneiksi. Yllätys oli pitkäaikaisen ulkoministeri Andrei Gromykon erottaminen ja Gruusian puoluesihteeri Eduard Ševardnadzen nimitys ulkoministeriksi. Toinen yllätysnousija oli Aleksandr Jakovlev, joka ei ollut edes keskuskomitean varajäsen Gorbatšovin valtakauden alussa, mutta jo kesällä 1987 politbyroon täysjäsen ja keskuskomitean sihteeri.
Uudistukset
Gorbatšov perusti maatalouteen keskittyneen Gosagropromin yhdistämällä viisi ministeriötä ja kaksi valtion komiteaa.
Gorbatšov aloitti kommunistisen puolueen uudistuskampanjan kolmella iskulauseella: glasnost (avoimuus), perestroika (uudistukset) ja ulkopolitiikassa "uusi ajattelu" (novoje mnenije). Nämä tavoitteet julkistettiin puolueen 27. yleiskokouksessa helmikuussa 1986. Tammikuussa 1987 Gorbatšov ehdotti, että puolueosastojen johtajat valittaisiin alhaaltapäin, sen sijaan että heidät nimitettiin ylhäältä. Tämän hän pani toimeen kuitenkin vasta maaliskuussa 1989.
Glasnostin arvostelu alkoi kärjistyä syksyllä 1987. Gorbatšovin entinen tukija politbyroossa ja asteikossa toisella sijalla ollut Jegor Ligatšov puolusti kommunistisen puolueen johtavaa asemaa. Vastaavasti Gorbatšovin politbyrooseen Sverdlovista nostama Boris Jeltsin painosti nopeampiin uudistuksiin kuin Gorbatšov pyrki. Keskuskomitean tapaamisessa lokakuussa 1987 Jeltsin hyökkäsi Ligatšovia vastaan syyttäen tätä uudistusten sabotoinnista ja syytti Gorbatšovia hidastelusta.
Huippukokoukset
thumb|upright|Yhdysvaltain varapresidentti [[George H. W. Bush|Bush, presidentti Ronald Reagan ja Gorbatšov New Yorkissa vuonna 1988.]]
Vuonna 1985 Gorbatšov tapasi Britannian pääministeri Margaret Thatcherin Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Yhdysvaltojen presidentti Ronald Reaganin Genevessä 19.–20. marraskuuta 1985. Hän puhui Genevessä Reaganin "Tähtien sota" -suunnitelmaa vastaan.
Gorbatšovilla oli hyvä keskusteluyhteys Yhdysvaltojen presidenttien Reaganin ja George H. W. Bushin kanssa. He tapasivat useissa huippukokouksissa ja tasoittivat kylmän sodan päättymistä. Bushin presidenttikaudella joulukuussa 1989 pidettyä Maltan tapaamista Gorbatšov luonnehti myöhemmin seuraavin sanoin: "Maltan tapaaminen oli vedenjakaja. Siitä tuli 1990-luvun jälkipuolen käännekohta. Malta lopetti kylmän sodan." Syyskuussa 1990 Bush ja Gorbatšov tapasivat Helsingissä.
Nobelin rauhanpalkinto
Vuonna 1988 Gorbatšov julisti Neuvostoliiton hylkäävän Brežnevin opin ja sallivan demokraattiset uudistukset Itä-Euroopassa. Näiden tarkoituksena oli vahvistaa Neuvostoliittoa, joka oli alkanut uhkaavasti natista liitoksistaan, mutta valtion rakenteet eivät kestäneet uudistuksia. Tämä johti sarjaan vallanvaihdoksia Euroopassa 1989 alkaen ja sosialistisen järjestelmän romahtamiseen. Romaniaa lukuun ottamatta vallanvaihdokset olivat rauhanomaisia, ja kylmä sota Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välillä päättyi. Gorbatšov sai Nobelin rauhanpalkinnon 1990. Gorbatšov valittiin Neuvostoliiton ensimmäiseksi virkaatekeväksi presidentiksi 15. maaliskuuta 1990.
Mullistus Neuvostoliitossa ja Itä-Euroopassa herätti myös vastustusta, ja Neuvostoliiton johdon vanhoillinen siipi aloitti vallankaappauksen elokuussa 1991 suistaakseen Gorbatšovin vallasta. Hänet vangittiin kolmeksi päiväksi 19.–21. elokuuta loma-asunnollaan Forosissa, Krimillä. Kaappauksen aikana Baltian neuvostotasavallat julistautuivat itsenäisiksi, sekä Ukraina että Venäjä Boris Jeltsinin johdolla 24. elokuuta. Gorbatšov joutui erottamaan ja vangitsemaan suuren joukon politbyroota, mukaan lukien vallankaappausta Gennadi Janajevin johdolla yrittäneen kahdeksan kovan linjan kannattajan ryhmän.
Neuvostoliiton kommunistinen puolue lakkautettiin 29. elokuuta 1991 ja Gorbatšov erosi virastaan Neuvostoliiton presidenttinä 25. joulukuuta 1991. Seuraavana päivänä korkein neuvosto päätti Sosialististen neuvostotasavaltojen liiton purkamisesta.
Neuvostoliiton valtion laillinen seuraajavaltio on Venäjän federaatio. Venäjän federaation johtajaksi ja yleisesti Gorbatšovin seuraajaksi tuli hänen entinen poliittinen kilpailijansa Boris Jeltsin.
Neuvostoliiton jälkeen
thumb|Entinen Yhdysvaltain presidentti [[Ronald Reagan palkitsee Gorbatšovin Ronald Reagan Freedom Award -palkinnolla Reagan Libraryllä, 4. toukokuuta 1992.]]Vuonna 1992 Gorbatšov vieraili Stanfordin yliopistossa Yhdysvalloissa. Vierailuluennossaan hän kannusti ostamaan hänen pian ilmestyvän muistelmateoksensa.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Gorbatšov on luennoinut erilaisissa tilaisuuksissa sekä kirjoittanut useita kirjoja. Hän kertoo menettäneensä kaikki rahansa vuoden 1998 pankkikriisin yhteydessä, kun pankki, jossa hänen säästönsä olivat, meni konkurssiin. Sen jälkeen hän esiintyi muun muassa mainoksissa. Vuonna 2010 aikakauslehti Time listasi Gorbatšovin vuoden 1998 esiintymisen yhdysvaltalaisessa Pizza Hutin mainoksessa kymmenen noloimman julkisuuden henkilön tekemän mainoksen joukkoon. Gorbatšov mainosti myös saksalaista Gorbatschow-vodkaa. Puoliso Raisa Gorbatšova kuoli leukemiaan syyskuussa 1999.
Vuonna 2001 Gorbatšov perusti Venäjän sosiaalidemokraattisen puolueen, mutta erosi sen johtajan virasta toukokuussa 2004 erimielisyyksien jälkeen. Puolue poistettiin myöhemmin rekisteristä vähäisen jäsenmäärän vuoksi.
Gorbatšov osallistui 9. kesäkuuta 2004 Yhdysvaltain entisen presidentin Ronald Reaganin hautajaisiin Washingtonissa.
Gorbatšov pyrki Venäjän presidentiksi 1996, mutta sai vain 0,5 % äänistä. Hän ei ollut enää Venäjällä suosittu, sillä häntä pidettiin Neuvostoliiton hajottajana. Gorbatšov itse syytti Jeltsiniä "maan menettämisestä" sekä seuranneesta yleisestä kaaoksesta, ja oli hyvillään, kun hänestä päästiin eroon. Gorbatšov on pääasiassa tukenut presidentti Vladimir Putinia.
Lokakuussa 2007 Gorbatšov perusti uuden Sosiaalidemokraattien liiton. Se ei ole puolue, eikä siten ota osaa vaaleihin. Gorbatšov julisti sen taistelevan "ääriliikkeitä" ja "kielteisiä tendenssejä" sekä korruptiota vastaan. thumb|upright|Gorbatšov vuonna 2010.
Syyskuussa 2008 Gorbatšov ilmoitti palaavansa politiikkaan yhdessä liikekumppaninsa Aleksandr Lebedevin kanssa muodostamalla oman puolueen, jonka on tarkoitus osallistua vuoden 2011 parlamenttivaaleihin.
Gorbatšov levytti 2009 vaimonsa Raisa Gorbatšovan lempilauluja. Levyn ainoa myyntikappale myytiin 100 000 eurolla lasten leukemian hoidon hyväksi Raisa Gorbatšovan nimeä kantavan säätiön hyväntekeväisyysillallisten huutokaupassa.
Kuolema
Gorbatšov kuoli pitkän sairauden uuvuttamana moskovalaisessa sairaalassa 30. elokuuta 2022. Gorbatšovin valtiolliset hautajaiset järjestettiin 3. syyskuuta 2022 ja hänet haudattiin puolisonsa Raisan viereen Novodevitšin hautausmaalle Moskovaan. Presidentti Putin ei osallistunut hautajaisiin, mutta kävi ennen hautajaisia jättämässä kukat Gorbatšovin arkun viereen.
Populaarikulttuurissa
Päälaellaan olleesta syntymämerkistä tunnettu Gorbatšov oli jo valtakautensa käytetty hahmo aikana erilaisissa viihdetuotteissa, kuten elokuvissa ja videopeleissä. Häntä esittävä hahmo esiintyy muun muassa yhdysvaltalaisissa elokuvissa Rocky IV (1985) ja Mies ja alaston ase (1988).
Vaikka Gorbatšovin maine Venäjällä olikin huono Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen, hänestä tuli suosittu hahmo länsimaisessa populaarikulttuurissa. Lännessä häntä kiiteltiin kylmän sodan päättymisen ja Neuvostoliiton hajoamisen edesauttamisesta. Gorbatšov eli ”Gorby” esiintyi muun muassa länsimaisissa mainoksissa ja oli haluttu vierailija erinäisiin tilaisuuksiin. Kun Gorbatšov oli vuonna 1996 esittelemässä muistelmakirjaansa washingtonilaisessa kirjakaupassa, jonoa tilaisuuteen alkoi muodostua jo aamuyöllä. Vuonna 1998 hän esiintyi Pizza Hutin televisiomainoksessa ja vuonna 2007 Louis Vuittonin lehtimainoksessa. Louis Vuittonin mainoskuvassa Gorbatšov istuu limusiinin takapenkillä auton ajaessa Berliinin muurin jäänteiden ohitse. Hänen vieressään on Louis Vuittonin laukku, josta pilkistää lehti, jossa kerrotaan Aleksandr Litvinenkon murhasta.
Ulrika Möllersvärd
Ulrika Ottiliana Möllersvärd (1791 Mäntsälä – 1878 Helsinki) oli suomalainen keisarillinen hovineiti. Hänet tunnetaan erityisesti suhteestaan keisari Aleksanteri I:een. Mika Waltari on kuvannut Möllersvärdin ja Aleksanterin suhdetta romaanissaan Tanssi yli hautojen.
Möllersvärdin vanhemmat olivat varamaaherra, majuri Carl Adolf Möllerswärd (1744–1828) ja tämän ruotsalaissyntyinen puoliso Maria Charlotta L’Estrade (1756–1823). Hän syntyi perheen seitsemäntenä lapsena, ja hänen jälkeensä perheeseen syntyi vielä pikkuveli Gustaf Reinhold. Möllersvärdit olivat muuttaneet Tukholmasta Suomeen Kustaa III:n Venäjän-sodan jälkeen. Äiti Maria Charlotta L’Estrade tunnettiin jo Tukholmassa kaunottarena, jota ruotsalainen runoilija Bengt Lidner palvoi runoissaan ”jumalaisena Charlottena”. Möllersvärdit asettuivat Suomessa suvun omistamaan Mäntsälän kartanoon, josta he alkoivat käyttää nimeä Möllershof. Bengt Lidner viihtyi usein kartanossa Möllersvärdien vieraana, ja paikallisen perimätiedon mukaan Lidner olisi ollut Ulrikan isä.
Aleksanteri I:n huhtikuinen vierailu Möllershofissa oli Mäntsälässä suuri paikallinen tapahtuma. Keisarin ja Möllersvärdin välille syntyi vierailun aikana romanttinen suhde, mutta suhteen syvyyttä ei tunneta tarkemmin. Paikallisen perimätiedon mukaan keisarin ja Möllersvärdin makuuhuoneet olivat vierekkäin, ja huoneita yhdisti väliovi. Aamulla keisarin ja Möllersvärdin tiedetään myös puolijulkisesti suudelleen toisiaan.
Mika Waltarin romaanin pohjalta tehty T. J. Särkän ohjaama elokuva Tanssi yli hautojen sai ensi-iltansa 1950. Elokuvassa Ulla Möllersvärdinä esiintyy Eila Peitsalo ja keisarina Leif Wager.
Rafael Kubelík
thumb|Rafael Kubelík (1950) Rafael Jeroným Kubelík (29. kesäkuuta 1914 – 11. elokuuta 1996) oli tšekkiläinen kapellimestari ja säveltäjä. Hänen isänsä oli viulisti ja säveltäjä Jan Kubelík.
Kubelík toimi vuosina 1950–1953 Chicagon sinfoniaorkesterin, vuosina 1955–1958 Royal Opera Housen, vuosina 1961–1979 Baijerin radion sinfoniaorkesterin ja vuosina 1972–1974 Metropolitan-oopperan musiikillisena johtajana. Hänen levytyksiään ovat muiden muassa Mahlerin ja Schumannin sinfoniat sekä monien tšekkiläisten säveltäjien teokset.
Kubelíkin sävellyksiin kuuluu viisi oopperaa, sinfonioita ja kamarimusiikkia. Hän kuoli Kastanienbaumissa lähellä Luzernia vuonna 1996, jolloin hänet haudattiin Vyšehradin hautausmaalle Prahaan.
Batkovskoje
Batkovskoje on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Novorževin piirissä.
Maantietoa
Järvi on 1,3 kilometriä pitkä, 0,8 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on noin 80 hehtaaria. Sen ympärillä on asutusta kahdessa pikkukylässä Batkovo (Батково) ja Lukino (Лукино).
Luontoarvoja
Järven on vesikasvillisuuden perusteella rehevöitynyt järvi.
Vesistösuhteita
Batkovskoje sijaitsee Sorotin valuma-alueella. Sorot on Velikajan sivujoki ja kuuluu siten Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. Batkovskoje sijaitsee 3,5 kilometriä Sorotisia, jonne se laskee suoraan. Järven yläjuoksulla on kuusi järveä tai lampea, jotka on yhdistettu kaivetuilla ojilla tänne Batkovskojeen. Suurin niistä on Vehno.
Kansallinen Liiga -kausi 2020
Kansallinen Liiga -kausi 2020 oli naisten jalkapalloliigan 14. kausi ja kaikkiaan 50. kerta, jolloin jalkapallon naisten Suomen mestaruus ratkaistiin. Mestaruuden voitti Åland United.
Kauden piti käynnistyä 27. maaliskuuta, mutta keväällä puhjenneen koronaviruspandemian vuoksi se pääsi alkamaan vasta 13. kesäkuuta. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun vuonna 2006 perustettua liigaa pelattiin nimellä Kansallinen Liiga. Aiemmin se tunnettiin nimellä Naisten Liiga. Kauteen lähdettäessä hallitseva mestari oli HJK ja nousijoita PK-35 ja PK-35 Vantaa.
Sarjajärjestelmä
Kansallisen Liigan kausi 2020 oli tarkoitus pelata entisellä sarjajärjestelmällä alkusarjana ja kahtena jatkosarjana. Koronaviruspandemian aiheuttaman viivästyksen vuoksi jatkosarjoista luovuttiin ja kausi pelattiin kaksinkertaisena sarjana. Viimeiseksi sijoittunut putosi Naisten Ykköseen kaudeksi 2021 ja toiseksi viimeinen karsi sarjapaikastan Naisten Ykkösessät toiseksi sijoittuneen kanssa.
Liigakarsinta
JyPK säilytti paikkansa Kansallisessa Liigassa yhteismaalein 7–1.
Kuukauden pelaajat
Naisten Liigan kuukauden pelaajan valitsee Jalkapallon Pelaajayhdistys.
Kinkaku-ji
Kinkaku-ji (, ’kultaisen paviljongin temppeli’) on buddhalainen temppeli Kioton kaupungissa Japanissa. Sen virallinen nimi on Rokuon-ji. Se sijaitsee Kitan suuralueella Kioton keskustan luoteispuolella. Kinkaku-ji kuuluu zenbuddhalaisen Rinzai-koulukunnan haaraan, jonka päätemppelinä toimii Shōkoku-ji.
Kinkaku-ji tunnetaan etenkin lammen rannalle rakennetusta kullalla verhoillusta paviljongistaan, jolta se on saanut nimensä. Alkuperäinen rakennus paloi tuhopoltossa vuonna 1950, ja nykyinen on rekonstruktio vuodelta 1955. Paviljonki rakennettiin 1300-luvun lopussa osaksi shōgun Ashikaga Yoshimitsun Kitayamadono-palatsia; buddhalainen temppeli palatsista tehtiin Yoshimitsun kuoleman jälkeen vuonna 1408. Temppelin palvonnan kohde on bodhisattva Kannon (Shōkanzeon-bosatsu).
Kinkaku-ji otettiin vuonna 1994 yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ”muinaisen Kioton historialliset monumentit”.
Historia
pienoiskuva|Kultainen paviljonki väritetyssä valokuvassa ennen vuotta 1886 pienoiskuva|Paviljonki tuhopolton jälkeen vuonna 1950
Kamakura-kaudella nykyisen Kinkaku-jin paikalla sijaitsi Saionji-suvun loistelias temppeli ja huvila Kitayamadai. Sen rakennutti 1220-luvulla Saionji Kintsune. Huvilan ulkonäköä ei tunneta, ja nykyaikaan saakka siitä on säilynyt vain lampi, jonka rannalle Kinkaku-ji on rakennettu. Saionji-suvun tavoin huvila sittemmin taantui, ja vuonna 1397 se siirtyi Ashikaga-sotilashallinnon kolmannen shōgunin Ashikaga Yoshimitsun haltuun. Yoshimitsu rakennutti paikalle Kitayama-palatsin (北山殿, Kitayamadono) luovuttuaan vallasta poikansa Yoshimochin hyväksi. Palatsin kohokohdaksi suunniteltiin kullalla verhoiltu paviljonki buddhalaisten pyhäinjäännösten säilyttämiseen.
Joidenkin vuosien ajan Kitayama-palatsi toimi sotilashallinnon vallan ja niin kutsutun ”Kitayama-kulttuurin” keskipisteenä. Palatsissa otettiin vastaan Ming-dynastian Kiinan lähettiläitä, ja vuonna 1408 siellä vieraili keisari Go-Komatsu, jonka kunniaksi pidettiin suurisuuntainen seremonia. Jo samana vuonna Yoshimitsu kuoli, minkä jälkeen Kitayama-palatsista tehtiin zenbuddhalainen temppeli. Sille annettiin nimi Rokuon-ji (’peurapuutarhan temppeli’) Yoshimitsun buddhalaisen nimen mukaan. Nimi viittaa Sarnathiin, jossa Śākyamuni-buddha piti ensimmäiset opetuksensa. Yoshimitsun poika Yoshimochi nimitti temppelin seremonialliseksi perustajaksi Musō Sosekin.
Kiotoa runnelleessa Ōnin-sodassa vuosina 1467–1477 myös Kinkaku-ji kärsi pahoja vahinkoja, ja muun muassa temppelin Hōtokuden-halli tuhoutui. Kultainen paviljonki ja muutamat muut rakennukset kuitenkin säästyivät. Temppeliä alettiin kunnostaa 1500-luvun loppupuolella, ja Edo-kauden alussa shōgun Tokugawa Ieyasu nimitti sen apotiksi munkki Saishō Jōtain, joka oli ollut maan politiikassa vaikutusvaltainen. Kytkös hallintoon takasi temppelille vakavaraisen aseman. Vähitellen se sai uusia rakennuksia aiemmin tuhoutuneiden tilalle.
Kultainen paviljonki
pienoiskuva|Paviljongin kultausta vuonna 1955
Paviljongista ulottuu lammen yläpuolelle katettu laituri, ”kalamaja” (tsuridono), jolle Yoshimitsun rakennuttamat kiinalaistyyliset veneet saattoivat rantautua palatsilla järjestetyissä juhlissa. Paviljonki lienee aikoinaan ollut kokonaan veden ympäröimä. Sen takana oli aiemmin kaksikerroksinen Tenkyōkaku-rakennus, johon se oli liitetty sillalla. Rakennus siirrettiin kuitenkin Nanzen-jin temppeliin.
Paviljongin ensimmäistä kerrosta Yoshimitsu lienee käyttänyt vastaanottotilana. Sinne sijoitettiin useita veistoksia, huomattavimpina Amida-, Kannon- ja Seishi-bodhisattvojen patsaat. Toinen kerros oli varattu pikemminkin yksityistilaisuuksille. Se koristeltiin Kanō Masanobun maalauksin, ja sinne sijoitettiin myös alttari Kannonia varten. Kolmas kerros oli alempia kerroksia intiimimpi tila, jota käytettiin esimerkiksi teeseremonian harjoitukseen. Myös siellä säilytettiin buddhalaista veistosta, joka esitti Amidaa ja 25 bodhisattvaa. Nykyisin kultainen paviljonki on suljettu yleisöltä, ja sen pohjakerrokseen on sijoitettu Śākyamuni-buddhaa ja Ashikaga Yoshimitsua esittävät veistokset. Ne ovat nähtävissä lammen vastarannalta, kun paviljongin veranta on auki.
Muut rakennukset
Kinkaku-ji käsitti alun perin lukuisia rakennuksia, jotka eivät ole säilyneet nykypäivään saakka. Temppeliin tiedetään kuuluneen esimerkiksi Tenjōkan-, Hōtokuden-, Izumiden-, Shariden-, Shiunden-, Gomadō-, Jizōdō-, Midō- ja Senpōdō-hallit sekä Kyōhokurō-torni. Joitakin rakennuksia siirrettiin kuitenkin jo varhain muualle: Tekyōkakun lisäksi Nanzen-jin temppeliin sijoitettiin Shiunden-halli, Kennin-jin temppeliin siirrettiin Tenjōkan ja Tōji-jin temppeliin vietiin Senpōdō. Midō-halli paloi jo ennen Ōnin-sotaa.
Nykyisin temppelialueelle johtavat pääportti (sōmon) ja kiinalaistyylinen portti (karamon). Niiden välisellä sisäpihalla sijaitsevat kellotorni (shōrō), jonka kellon sanotaan olevan Saionji-suvun tilaama, ja Kiotossa harvinainen Quercus gilva -puu, joka saattaa olla istutettu Edo-kaudella. Sisäpihalle avautuu myös temppelin keittiö- ja palvelurakennus (kuri), joka lienee rakennettu 1500-luvun vaihteessa. Sen edessä on keisari Mizunoon istuttamana pidetty kameliapensas. Kuriin liittyy temppelin päärakennus (hōjō), joka on rakennettu 1600-luvun alussa Mizunoon käskystä. Siellä on temppelin palvonnan kohde, bodhisattva Kannonin patsas, Jōchōn veistos 1000-luvulta. Päähallissa on myös esimerkiksi Kanō Tan’yūn ja Kanō Tsunenobun maalauksia. Päähallin takana on luentohalli (daishoin), jonka fusuma-liukuovet on koristeltu Itō Jakuchūn ja Sumiyoshi Hiromichin maalauksin.
Kauempana temppelin sisäänkäynnistä ja kultaisesta paviljongista sijaitsevat Tenshō-kaudella 1500-luvun lopulla rakennettu Fudōdō-halli, jossa palvotaan Fudō Myōōn kivipatsasta, ja Sekkatei-teehuone. Sen rakensi alun perin munkki Hōrin Jōshō teemestari Kanamori Sōwalle keisari Mizunoon vierailun kunniaksi. Jōshō oli vastuussa Kinkaku-jin puutarhan restauroinnista Edo-kaudella. Rakennus edustaa sukiya-zukuri-tyyliä. Alkuperäinen Sekkatei paloi vuonna 1874, mutta se rakennettiin uudelleen vuonna 1884.
Puutarha
Kinkaku-jin puutarha on Kyōkochi-lammen (’peililampi’) ympärille rakennettu kävelypuutarha, jonka taustalla kohoaa Kinugasavuori. Puutarhan laajuus on noin 9,2 hehtaaria. Sen lammessa on useita pieniä saaria ja kivimuodostelmia, joiden sijoittelussa on nähtävillä muistumia Kitayama-palatsia edeltävältä aikakaudelta. Lampi istutettiin alun perin täyteen intianlootuksia, jotka ovat tärkeä buddhalainen symboli; maiseman tavoitteena olikin luoda mielikuva buddhalaisesta paratiisista.
Lammen lisäksi puutarhassa sijaitsevat Gingasen-lähde (銀河泉, ’Linnunrata-lähde’), josta Ashikaga Yoshimitsun sanotaan ottaneen teevetensä, Gankasui-puro (巌下水) ja 2,3 metriä korkea Ryūmontaki-vesiputous (龍門滝). Putouksessa on karppia muistuttava kivi, joka vaikuttaa olevan loikkaamassa ylävirtaan. Putouksen vierellä ovat bambuaidalla rajatut kiviportaat ja Kokeikyō-kivisilta (虎渓橋). Bambuaita edustaa erityistä, Kinkaku-jin mukaan nimettyä tyyliä (Kinkakuji-gaki). Puutarhan nurkassa on pieni Shin’un-pyhäkkö (榊雲), jossa palvotaan temppelin suojeluskamia Kasuga-myōjinia.
Kyōkochi-lammen pohjoispuolella on toinen, pienempi lampi Anmintaku (安民沢), jonka keskellä olevassa saaressa kohoaa pieni kivipagodi. Se tunnetaan nimellä ’valkoisen käärmeen pagodi’ (白蛇の塚, Hakuja no tsuka), ja sinne on pyhitetty Saionji-suvun suojeluskami.
Myös Kinkaku-jin puutarha on suojeltu valtion erityisenä historiallisena kohteena (tokubetsushiseki) ja erityisenä maisemakohteena (tokubetsumeishō).
Merkitys
pienoiskuva|Kultaisen paviljongin laituri [[Kawase Hasuin puupiirroksessa]]
Kultaisen paviljogin näennäinen ristiriitaisuus on aiheuttanut pohdintaa sen historian ajan: paviljonki oli toisaalta tarkoitettu vetäytymiseen, uskonnolliseen mietiskelyyn ja pyhäinjäännösten säilyttämiseen, toisaalta se oli erityisen ylellinen ja kallis rakennus. Paviljongin kultausta voikin pitää myös vertauskuvallisena, jolloin ylellinen ulkonäkö oli pikemminkin sivutuote: kultaisen rakennuksen tarkoitus oli ilmentää hyveellisyyttä. Joka tapauksessa paviljongin arkkitehtuuria ylistettiin jo sen valmistumisen jälkeen, sillä asuinarkkitehtuurin ja uskonnollisen arkkitehtuuri nähtiin yhdistyvän siinä harmonisella tavalla.
Eräs tapa nauttia paviljongin kauneudesta on tarkkailla rakennuksen sijaan sen heijastusta. Lammen veteen heijastuvan paviljongin viehättävyydestä ovat kirjoittaneet esimerkiksi Edo-kauden runoilija Ishikawa Jōzan vuonna 1623 ja Yukio Mishima vuonna 1956 julkaistussa romaanissa Kultainen temppeli. Mishima sai inspiraation romaanin kirjoittamiseen paviljongin tuhopoltosta. Tapahtumaa on käsitellyt myös Tsutomu Mizukawa romaanissaan Kinkaku enjō (’Kultainen paviljonki liekeissä’).
Ashikaga Yoshimitsun pojanpoika Ashikaga Yoshimasa rakennutti kaupungin toiselle laidalle 1400-luvun lopulla, lähes sata vuotta myöhemmin, oman eläkehuvilansa, jonka ”hopeinen paviljonki” suunniteltiin kultaisen paviljongin mukaan. Yoshimasa vieraili Kinkaku-jissä vuonna 1487 tutkimassa paviljonkia omia suunnitelmiaan varten. Yoshimasan kuoleman jälkeen hänen palatsistaan tehtiin niin ikään zenbuddhalainen temppeli, Ginkaku-ji.
Turismi
Kinkaku-ji on yksi Kioton suosituimmista nähtävyyksistä: ennen koronaviruspandemiaa vuonna 2019 siellä kävi noin viisi miljoonaa vierailijaa. Heistä noin 70 prosenttia oli ulkomaalaisia. Kiyomizu-deran ohella Kinkaku-ji on erityisen suosittu kouluvuoden päättävien luokkaretkien (shūgakuryokō) kohteena. Temppelille johtaa useita linja-autolinjoja, jotka liittävät sen esimerkiksi Kioton rautatieasemaan.
Kosmopoliitti
Kosmopoliitti voi tarkoittaa eri asioita:
Klaus Meine
Klaus Meine (s. 25. toukokuuta 1948 Hannover, Saksa) on saksalaisen heavy rock -yhtye Scorpionsin laulaja. Hän on ollut jäsenenä yhtyeissä Copernicus ja Mushrooms ennen liittymistään Scorpionsiin vuonna 1970. Hän sanoittaa suurimman osan Scorpionsin kappaleista ja on myös säveltänyt muutamia kappaleita kuten ”Wind of Change”, ”A Moment in a Million Years” ja ”Follow Your Heart”.
Biografia
Klaus Meine syntyi Hannover issa 25. toukokuuta 1948. Hän liittyi kitaristi Rudolf Schenker in perustamaan Scorpionsiin vuonna 1970, ja on ollut mukana yhtyeen kaikilla albumeilla, joista ensimmäinen on vuonna 1972 julkaistu Lonesome Crow. Vuoden 1976 maaliskuussa hän meni naimisiin puolisonsa Gabin kanssa. Heillä on yksi lapsi, Christian.
Vuonna 1981 maailmankiertueen jälkeen Blackout-albumia levytettäessä Meine kadotti äänensä niin pahasti, ettei pystynyt edes puhumaan kunnolla. Lääkäri neuvoi häntä harkitsemaan jotain toista työtä ääniongelmiensa takia. Scorpions pysyi kuitenkin yhdessä, ja terapian ja leikkauksen jälkeen Meinen ääni palautui.
Kappaleet
Meine on sanoittanut suurimman osan Scorpionsin kappaleista. Hän on kuitenkin sanoituksen lisäksi säveltänyt monia Scorpionsin kappaleita, kuten Wind of Change, You and I, But the Best for You, Does Anyone Know, A Moment in a Million Years, I Wanted to Cry (But the Tears Wouldn't Come), Back to You, Follow Your Heart ja Rock'n' Roll Band.
Varsinaisia sooloprojekteja Meine ei suuremmin ole harrastanut, mutta hän on kuitenkin kirjoittanut kappaleen Bigger than Life ja esittänyt tämän Liel Koletin kanssa. Yhdessä Uli Jon Rothin kanssa hän on tehnyt ja esittänyt kappaleen Bridge to Heaven.
Vokalistina toimimisen lisäksi Meine soittaa kitaraa Scorpionsin keikoilla Coast to Coast -kappaleessa. Vuoden 2013 MTV Unplugged: Live in Athens -taltioinnilla Klaus esittää tekemänsä balladin Follow Your Heart yksin kitaraa soittaen. Kyseisen kappaleen hän on esittänyt kolmen Ateenassa taltioidun konsertin lisäksi myös viidesti Saksassa vuonna 2014, kun Scorpionsin MTV Unplugged -minikiertue rantautui yhtyeen kotimaahan. Kitaransoiton lisäksi hän soittaa myös tamburiinia useassa kappaleessa yhtyeen rock-keikoilla.
Meine on laulanut Scorpionsin pääsääntöisen laulukielen englannin lisäksi yhtyeen levyillä myös saksan, venäjän, ranskan, espanjan ja japanin kielillä.
Muuta
Meinen tavaramerkkinä on ollut varsinkin yhtyeen alkuaikoina nahkalakki, sittemmin hän on käyttänyt muunlaisiakin lakkeja keikoilla, kuitenkaan tinkimättä hänelle ominaisesta baskerimallisesta lakistaan.
Nils Oskar Jansson
Sagalund
Janssonin vuonna 1900 aloittama Suomen ensimmäinen maaseutumuseo Sagalund on Suomen suurimpia ulkomuseoita maaseudulla.
Kemiön Nuorisoseura rakensi vuonna 1911 perustajilleen Janssonille ja tämän työtoverille, kirjailija Adèle Wemanille eläkeläisasunnon, Villa Sagalundin, jossa Jansson ei ehtinyt asua montaa vuotta. Weman asui siellä pääasiassa kesäisin. Huvila on jäljellä lähes alkuperäisessä asussaan Sagalundin ulkomuseon puistossa.
Uusia hankkeita perustamassa
Jansson oli kotipaikkakunnallaan mukana perustamassa muun muassa osuusmeijeriä, osuuspankkia ja osuuskauppaa. Hänen aikeensa kirjoittaa Kemiönsaaren historia ei toteutunut heikentyneen terveyden ja varhaisen kuoleman vuoksi. Työn aloittamisella saattoi olla myös henkisiä esteitä, sillä toisinaan Janssonin hankkeet jäivät kesken. Nuorisoseuran aloittamat koulut, kuten pienviljelijäkoulu (myöhemmin maamieskoulu) ja emäntäkoulu toimivat pitkään opettajaparin ympärille kasvaneessa Vretan kulttuurisessa keskuksessa lähellä Kemiön kirkonkylää, kunnes ne yhteiskunnan ja koulutuksen muuttuessa muuttivat Brusabyn alueelle kirkonkylään ja kehittyivät uusia aikoja vastaaviksi.
Vretan alueelle nousi lyhyessä ajassa joukko rakennuksia ja hankkeita. Janssonin idea oli myös sitoa maaseutunuoria kotiseutuunsa palstoittamalla heille viljelytontteja. Suunnitelma ei toteutunut hänen aikomallaan tavalla.
Nuorisoseura
Jansson oli mukana perustamassa Kemiön Nuorisoseuraa muun muassa työtoverinsa Adèle Wemanin kanssa. Nuorisoseuran toiminta, jolla myös hankittiin varoja rakennushankkeisiin, kulttuurityöhön ja näyttämöharrastuksiin on jatkunut Sagalundin museon ja Nuorisoseuran piirissä sittemmin vuosikymmeniä. Nuorisoseura kävi alkuun rahan keräämiseksi kiertueilla ruotsalaisseuduilla ja myös Ruotsissa. Juhliin liittyi Janssonin esitelmä ja Wemanin kirjoittamia runoja ja näytelmä, Janssonkin kirjoitti paikallismurteella esitettäviä lyhyitä näytelmiä ja kuvaelmia. Työpari aloitti kunnassa myös kirjastotoiminnan.
Opettajana
Jansson oli nykyaikainen luonnontieteen harrastaja, ja hänen esikuviaan olivat Carl von Linné ja myös Charles Darwin ja Nordiska museetin ja Skansenin perustaja Artur Hazelius, jolta hän sai idean Sagalundin perustamiseen. Hän kävi tutustumassa myös Linnén Hammarbyhyn.
Opettajana Janssonia kuvailtiin kiinnostavaksi, mutta myös autoritaariseksi. Hän oli mukaansatempaava luennoitsija ja innostaja, hän halusi vapautua painetuista oppikirjoista ja käytti laboratiivisia menetelmiä. Janssonin edistyksellinen menetelmä oli puutarhapedagogiikka, ja muutamassa vuodessa hän oppilaineen teki karusta Vretan koulun ympäristöstä kukoistavan puutarhan.
Jansson oli luonteeltaan ristiriitainen. Häntä vaivasi yksinäisyys ja särmikkyys. Kielikysymyksessä hän kehittyi sovinnollisesta ja Suomen kansalaisia lähentävästä politiikasta kiihkoruotsinmieliseen freudentalilaisuuteen.
Janssonilla ja Wemanilla oli oppilaina tulevia taiteilijoita ja tuleva suurliikemies ja mesenaatti Amos Anderson, johon Janssonilla oli pitkään jännitteinen suhde. Ennen Janssonin varhaista kuolemaa he kuitenkin tekivät sovinnon. Anderson teki ensimmäisen lahjoituksensa, Raamatun varhaispainoksen, Janssonin museolle.
Jansson ei avioitunut vaan omistautua työlleen ja aatteellisille riennoille. Hänen ristiriitainen ja kiihkeä luonteensa ei olisi ehkä sopinut parisuhteisiin. Hän kuoli vaikeaan anemiaan, mihin saattoi vaikuttaa säästäväisen ihmisen yksipuolinen ruokavalio. Adéle Wemanin avainromaanissa saattaa olla kuvausta heidän suhteestaan.
Uudenkaarlepyyn ruotsinkielisen opettajaseminaarin opettajien mukaan Janssonilla olisi ollut kykyjä edetä pitemmälle, mutta hän halusi omistautua kotiseudulleen ja työlle suomenruotsalaisuuden asian ajamiselle. Hän on selvästi ainakin paikallinen suurmies, mutta oli tunnettu koko ruotsinkielisessä Suomessa.
J. J. Hulden on kirjoittanut heistä elämäkerran, Kring Sagalund, jossa on aineksia Adèle Wemanin omista muistelmista Minnen i skuggor och dagrar.
Congonhas
pienoiskuva|Sijainti. pienoiskuva|[[Santuário de Bom Jesus de Matosinhos - basilika]] Congonhas on historiallinen kaupunki Minas Geraisin osavaltiossa Brasiliassa noin 90 kilometriä osavaltion pääkaupungista Belo Horizontesta etelään. Vuonna 2010 kaupungissa oli noin 47 000 asukasta.
Congonhas tunnetaan parhaiten Unescon maailmanperintöluettelossa olevasta Santuário de Bom Jesus de Matosinhos -basilikasta, jonka teetti portugalilainen seikkailija Feliciano Mendes 1700-luvulla. Aleijadinho, joka oli barokkityylin parhaita taiteilijoita, oli luomassa rakennusta. Vuolukivestä tehdyt patsaat Vanhan testamentin profeetoista rakennuksen terassilla lukeutuvat Aleijadinhon parhaimpiin töihin.
Sofisti (dialogi)
Historia
Platonin teosten joukossa Sofisti kuuluu tämän myöhäisvaiheen dialogeihin. Se on ajoitettu kirjoitetuksi aikaisintaan 360-luvulla eaa. Näin se on syntynyt siihen aikaan, jolloin Platon oli palannut Sisiliasta lopullisesti Ateenaan toimiakseen perustamansa Akatemian johdossa kuolemaansa saakka. Platonin eräiden muiden myöhäiskauden teosten tyyliin dialogi sisältää jaksoja, jotka on tarkoitettu Akatemian oppilaille loogis-dialektisiksi harjoituksiksi. Sofisti osoittaa Platonin lisääntynyttä kiinnostusta arkipäiväistä ja käytännöllistä tietoa kohtaan. Holger Thesleffin mukaan dialogin on mahdollisesti viimeistellyt joku muu kuin Platon.
Asetelmansa puolesta dialogi kuuluu kolmen samanlaisen dialogin ”trilogiaan”, kahden muun ollessa Theaitetos ja Valtiomies. Näistä Sofisti ja Valtiomies muodostavat vielä tiukemman parin. Ne liittyvät siihen kirjoitusajan tilanteeseen, että Platon joutui filosofiansa kehittyessä yhä tarkemmin määrittelemään filosofien aseman suhteessa toisaalta sofisteihin ja toisaalta poliitikkoihin. Sofisti käsittelee nimensä mukaisesti ennen kaikkea ”sofistin” määritelmää ja sitä, miten tämä eroaa ”filosofista”. Dialogin alussa Platon asettaa kysymyksen, joka koskee sekä ”sofistin”, ”valtiomiehen” että ”filosofin” määritelmää. Tutkijat ovat tästä ja muista dialogien yksityiskohdista päätelleet, että Platonin tarkoituksena olisi ollut kirjoittaa trilogian täydennykseksi neljänneksi myös ”filosofin” määritelmää käsittelevä dialogi; tällaista dialogia ei kuitenkaan koskaan kirjoitettu. Thesleffin mukaan Platon on saattanut ajatella, että ”filosofin” määritelmä tulee ilmi jo Sofistin ja Valtiomiehen esityksistä. Toisaalta dialogit ovat filosofisia harjoituksia, ja niin Platon on saattanut jättää filosofin määrittelyn eräänlaiseksi ”kotitehtäväksi” lukijoille.
Diogenes Laertioksen esittämässä, Thrasylloksen tekemässä Platonin teosten jaottelussa dialogi kuuluu II tetralogiaan yhdessä Theaitetoksen ja Valtiomiehen sekä dialogin Kratylos kanssa. Aiheensa puolesta Thrasyllos luki dialogin Platonin loogisten teosten joukkoon. Aristofanes Byzantionlaisen jaottelussa dialogi kuuluu puolestaan II trilogiaan yhdessä Valtiomiehen ja Kratyloksen kanssa.