cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Expendables 3
Juoni
Stonebanks lähettää Rossille videon, jossa hän paljastaa olinpaikakseen Uzmenistanin valtion. Ross saa mukaansa entisen ryhmänsä ja antaa mahdollisuuden myös Galgolle. Rossin ryhmä pelastaa nuoret palkkasotilaat suuresta kerrostalosta, mutta huomaa Stonebanksin virittänen rakennuksen räjähteillä. Thorn estää räjähdyksen häirintälaitteella, jolloin Stonebanks komentaa Uzmenistanin asevoimat panssarivaunuineen ja helikoptereineen tuhoamaan Expendables-ryhmän. Joukko taistelee vastaan, ja Drummer, Mauser sekä Ying Yang tarjoavat ilmatukea ja lopulta he laskeutuvat rakennuksen katolle evakuoimaan toverinsa. Kun Stonebanks kyllästyy sotilaidensa huonoon menestykseen, hän hyökkää itse rakennukseen ja ryhtyy kaksintaisteluun Rossin kanssa. Ross onnistuu tappamaan Stonebanksin, mutta Thornin häirintälaitteen akku on loppumassa ja rakennus uhkaa räjähtää. Ross hyppää Drummerin helikopteriin juuri ennen rakennuksen romahtamista. Onnistuneen tehtävän jälkeen Ross hyväksyy Galgon, Smileen, Lunan, Thornin ja Marsin virallisesti osaksi Expendables-ryhmää, ja joukko iloitsee Caesarin parantumista.
Maarit Sinervo
Maarit Erika Viktoria Lodenius-Sinervo (o.s. Sinervo; 18. kesäkuuta 1945 Helsinki – 1. elokuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, suomentaja ja rauhanaktivisti.
Maarit Sinervon vanhemmat olivat kirjailija, runoilija Aira Sinervo ja runoilija Veikko Kolula. Sinervon puoliso oli toimittaja Peter Lodenius ja tytär Rauhanliiton toiminnanjohtaja Laura Lodenius (s. 1969).
Sinervo pääsi ylioppilaaksi 1965 Alppilan yhteislyseosta ja toimi aluksi Teiniliiton kurssi- ja tiedotussihteerinä. Hän oli yksi Ylioppilaslehden ”valtausnumeron” päätoimittajista joulukuussa 1968 ja oli mukana perustamassa Sadankomiteaa Suomeen.
Kälviän kirkonseutu
Kälviän kirkonseutu on taajama, kirkonkylä ja entisen Kälviän kunnan hallinnollinen keskus. Se sijaitsee Keski-Pohjanmaalla nykyisessä Kokkolan kaupungissa. Vuoden 2016 lopussa taajamassa oli asukasta, ja sen maapinta-ala oli 8,54 neliökilometriä. Taajaman asuinalueita ovat Potankangas, Siirilä, Simukkala, Kumpula, Niemivainio, Marttila ja Taskula.
Kirkonseudun ympäristössä harjoitetaan paljon maataloutta. Taajamassa kaakosta virtaavaan Kälviänjokeen yhtyy idästä tuleva Vähäjoki.
Kokkolan ja Kannuksen välinen valtatie 28 kulkee lännestä itään taajaman pohjoispuolella. Seututietä 757 pitkin pääsee Ullavalle kaakkoon. Yhdystie 7711 johtaa kirkonseudulta pohjoiseen valtatielle 8. Kälviän kirkonseudulla on Kälviän rautatieasema, joka kuuluu Seinäjoen ja Oulun väliseen Pohjanmaan rataan, mutta henkilöliikenne asemalla loppui jo vuonna 1990.
Rautatieaseman ohella taajamassa sijaitsevat muun muassa Kälviän kirkko, terveysasema, vanhainkoti, museo, urheilukenttä ja useita kouluja.
Paul Ariste
Paul Ariste, ent. Berg (3. helmikuuta 1905 – 2. helmikuuta 1990 ) oli virolainen kielitieteilijä, joka tutki suomalais-ugrilaisia kieliä, jiddišiä sekä baltian romanikieltä. Lisäksi hänet on listattu esperantolehti La Ondon listalla sadan merkittävimmän esperantistin joukkoon.
Nuoruus ja opiskelu
Paul Ariste syntyi Torman pitäjän Rääbisen kartanossa. Hänen isänsä Aleksander Berg työskenteli seppänä ja äitinsä Liisa Põvvat keittäjänä. Aristen ollessa kaksivuotias hänen perheensä muutti paremman toimeentulon perässä Puurmanin kartanoon Pohjois-Tartonmaalle. Kolmen vuoden kuluttua perhe siirtyi takaisin Tormaan. Siellä hänen isänsä työskenteli jälleen Rääbisen kartanossa. Ariste kävi kolmen vuoden ajan koulua läheisessä Sätsuveren kylässä. Vuonna 1916 perhe muutti jälleen, tällä kertaa Tallinnaan. Muuton taustalla oli pelko sotaväkeen otosta, jolta Aristeen isä välttyikin toimiessaan lukkoseppänä. Tallinnassa Ariste kävi vuoden koulua ja pääsi vuonna 1917 keisarilliseen Nikolain kymnaasiin. 14-vuotiaana Ariste kävi esperanton kursseilla. Hänen ensimmäinen artikkelinsa julkaistiin Kölnissä esperantonkielisessä Esperanto Triumfonte -lehdessä vuonna 1921. Hän osallistui myös esperantokongresseihin ensin vuonna 1921 Helsingissä ja vuonna 1923 Nürnbergissä.
Ariste valmistui lyseosta vuonna 1925 ja siirtyi opiskelemaan Tarttoon Tallinnan kaupungilta saamansa stipendin turvin. Siellä hän opiskeli itämerensuomalaisia kieliä, uralilaista kielentutkimusta ja kansanrunoutta sekä germanistiikkaa. Opiskelun ohella hän työskenteli Viron kansallismuseossa. Vuonna 1926 hän oli museon työtehtävissä Setumaalla ja julkaisi seuraavana vuonna tutkielman setukaisten joululeikeistä. Vuonna 1927 Ariste vaihtoi nimensä Bergistä Aristeeksi. Vierasperäisten sukunimien muuttaminen virolaisiksi oli tuohon aikaan yleinen tapa Virossa. Ariste suoritti maisterintutkintoon vaadittavat tentit vuonna 1929. Hänen maisterintyönsä Eesti-rootsi laensõnad eesti keeles hyväksyttiin vuonna 1931 ja julkaistiin Tarton yliopiston julkaisusarjassa vuonna 1933. Maisteriksi valmistuttuaan hän työskenteli kansanrunousarkistossa ja jatkoi opintojaan vuosina 1932–1933 Helsingissä, Uppsalassa ja Hampurissa.
Työ Tarton yliopistossa
Ariste pääsi työhön fonetiikan opettajaksi Tarton yliopistoon vuonna 1933. Tutkijanuransa alkupuolella Ariste keskittyikin paljolti fonetiikkaan. Hänen tohtorinväitöskirjansa Hiiu murrete häälikute kvantiteedist vuonna 1939 käsitteli Hiidenmaan murteiden ääntämystä. Tätä ennen vuonna 1938 hän oli julkaissut tutkimuksen Hiidenmaan Reigin ja Pühlepan pitäjien paikannimistä. Viron kielen fonetiikan lisäksi hän oli käsitellyt artikkeleissaan vatjan ja liivin foneettis-äänneopillisia erityiskysymyksiä. 1930-luvulla hän tutki myös jiddišiä ja romanikieltä. Väiteltyään tohtoriksi hän toimi neuvostomiehityksen aikana vuosina 1940–1941 viron kielen dosenttina. Natsi-Saksan miehitettyä Viron hän työskenteli assistenttina viron kielen arkistossa.
Toinen maailmansota
Saksalaisten miehitysaikana Ariste teki myös jonkin verran kenttätutkimusta ja vieraili vuoden 1942 kesällä vatjalaiskylissä Inkerissä. Vuonna 1943 hän tutki komin kieltä Tartosta käsin. Neuvostojoukkojen uhatessa Viron miehittäneitä saksalaisjoukkoja useat virolaiset fennougristit pakenivat Virosta. Aristekin hakeutui Viron pohjoisrannikolle lähteäkseen maasta, mutta hän palasi kuitenkin takaisin Tartoon. Neuvostomiehityksen jälkeen Ariste oli ainut Tarton yliopistolle jäänyt filologi, jolla oli tohtorintutkinto. Hänestä tuli laitoksen viron ja suomalais-ugrilaisten kielten osaston johtaja. Neuvostoviranomaiset pidättivät Aristen vuonna 1945, ja hän joutui NKVD:n kiduttamaksi. Eräs Tarton yliopiston lehtoreista oli tehnyt Aristeesta väärän ilmiannon, jonka mukaan tämä oli englantilaisten vakooja. Kidutuksen aikana hän yritti itsemurhaa morfiinilla, mutta epäonnistui yrityksessään. Ariste oli vankina vuoden 1946 toukokuuhun saakka. Päästyään vapaaksi hänet nimitettiin Tarton suomalais-ugrilaisten kielten oppituolin johtajaksi. Hän sai myös kolmen kuukauden palkan hyvitykseksi vuoden kestäneestä vankeudestaan. Ariste ei kuitenkaan koskaan saanut pyynnöistään huolimatta syyttömän papereita viranomaisilta.
Sodan jälkeen
Sodan jälkeen Ariste teki oppilaidensa kanssa retkiä Liivinrannalle kesinä 1948–1950, inkeroiskyliin vuonna 1956 sekä keski- ja äänisvepsäläisten luokse vuosina 1953–1955 ja vuonna 1961. Kenttätyön lisäksi hän julkaisi vuonna 1956 teoksen Eesti rahva etnilisest ajaloost (”Viron kansan etninen historia”). Vuonna 1954 hänestä tuli Viron tiedeakatemian jäsen. Professorinvirkansa ohella hän työskenteli tiedeakatemian kielen ja kirjallisuuden instituutin suomalais-ugrilaisen osaston johdossa vuosina 1957–1960. Vuosina 1963-67 hän oli Esperanto-akatemian jäsen. Ariste toimi Tarton yliopiston suomalais-ugrilaisten kielten professorina vuoteen 1977 asti, mutta jatkoi yliopistonopettajana tämän jälkeenkin. Kevätlukukausi 1983 oli Aristeen sadas lukukausi. Hän piti luentoja yliopistossa aina vuoteen 1989 saakka. Ariste kuoli syntymäpäivänsä aattona 2. helmikuuta 1990.
Suomen ja Viron televisioyleisölle Paul Ariste tuli tutuksi Naapurivisan toisena tuomarina Lauri Postin rinnalla vuosina 1966–1970.
Luigi Madonis
Luigi Madonis, myös: Madonius (noin 1700 Venetsia – noin 1770) oli italialainen säveltäjä joka toimi Pietarissa konserttimestarina joko vuodesta 1731 tai 1735 ja jäi eläkkeelle tammikuussa 1767 nauttimaan 500 ruplan vuotuista eläkettä. Aloittaessaan työnsä Pietarissa hän sai 1 050 ruplan vuosipalkkion, joka oli tuohon aikaan huomattava summa. Elisabet Petrovnan aikana hänen vaimonsa Natalia Petrovna nautti Suolavirastolta 600 ruplan vuotuista palkkaa. Tunnettu huilisti Quantz kuulu Madonisin soittavan Venetsiassa 1725. Madonis lähti Venetsiasta Breslauhun oopperaseurueen kapellimestariksi. 1729 hän esiintyi Pariisissa Concert Spirituelissa. Venäjällä hän toimi viuluvirtuoosina ja sävelsi.
Juanfernándezintulikulma
Juanfernándezintulikulma (Aphrastura masafucrae) on orneeroihin kuuluva äärimmäisen uhanalainen lintu, joka elää vain Juan Fernándezin saarilla sijaitsevassa Alejandro Selkirkin saaressa.
Kooltaan lintu kasvaa noin 16 cm pitkäksi. Väritykseltään se on ruskea lukuun ottamatta mustia siipiä ja päätä. Päässä on valkoinen silmäkulmajuova. Nokka on hyönteissyöjille tyypillisesti terävä. Linnun kutsuääni on ”trrt”.
Wonder Woman (vuoden 2009 elokuva)
Wonder Woman on vuonna 2009 suoraan DVD:lle julkaistu animaatioelokuva, joka perustuu DC Comicsin sarjakuvasankariin Ihmenaiseen. Sen juoni pohjautuu löyhästi George Perezin kirjoittamaan sarjakuvaan ja erityisesti vuoden 1987 "Gods and Mortals" sarjakuvan tarinaan. Elokuvan ohjasi Lauren Montgomery, joka oli vuotta aikaisemmin mukana ohjaamassa Superman: Doomsday elokuvaa. Käsikirjoittajina toimivat Michael Jelenic ja Gail Simone. Pääosissa ovat Keri Russell, Nathan Fillion, Alfred Molina, Rosario Dawson, sekä Virginia Madsen.
Wonder Woman on neljäs peräkkäinen elokuva Warner Premieren ja Warner Bros. Animationin tuottamista DC-universumin alkuperäisistä animaatioelokuvista, jonka aloitti Superman: Doomsday vuonna 2007 muut elokuvat ovat olleet Oikeuden Puolustajat: Uusi rintama (2008) ja Batman: Gotham Knight (2008).
Hahmojen suunnittelu
Hahmojen suunnittelusta vastasi elokuvan ohjannut Montgomery, joka yritti luoda uudenlaisen ilmeen hahmoille, jotta ne eivät näyttäisi Bruce Timmin vanhoilta DC-animaatiouniversumin sarjojen hahmoilta. Montgomery yritti samalla välttää Disney vaikutteista piirrostyyliään. Timmin mukaan naishahmojen ja erityisesti amazonilaisten naishahmojen kasvot oli hankalia piirtää erinäköisiksi, koska niille ei voinut lisätä viivoja naamaan tai silmien alle, kuten mieshahmoille, koska ne muuten näyttäisivät rumilta. Montgomery loi myös amazonilaisten asut enemmän muinaisroomalaisten mukaan, koska kreikkalaisten asut olivat hyvin yksinkertaisia, eikä niistä saanut laajempaa valikoimaa.
Vastaanotto
Elokuva sai enimmäkseen positiivisia arvosteluja aina Wonderconissa ja New Yorkissa pidetyn Comic Conin ensi-illassa DVD:n julkaisuun saakka. Myös internetsivu Ain't It Cool News antoi positiivisen arvostelun kehumalla elokuvan ohjannutta Lauren Montgomerya, sekä sen yllättävän väkivaltaisia taistelukohtia. IGN-sivusto puolestaan kehui elokuvan huumoria, toimintaa ja ääninäyttelemistä, erityisesti Nathan Fillionin suoristusta. UGO.comissa kehuttiin elokuvan dialogia ja aikuismaisesti kuvailtua naisten suhdetta sovinismiin. Comic Book Resources sivusto sen sijaan kritisoi Ihmenaisen näkymätöntä alusta, jonka näkymättömyyttä ei selitetty.
The Numbers.com sivuston mukaan Wonder Woman elokuva sijoittui viidenneksi DVD myynnissä ajalta 3. – 8. maaliskuuta 2009.
Golo
Golo voi tarkoittaa:
Aram Saroyan
Aram Saroyan (s. 25. syyskuuta 1943 New York) on yhdysvaltalainen runoilija sekä romaani- ja näytelmäkirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti minimalistisista runoistaan, kuten yhden sanan pituisesta runosta ”lighght” ja yhden merkin pituisesta runosta, joka koostuu nelijalkaiseksi jatketusta m-kirjaimesta. Valtaosa hänen tuotannostaan syntyi 1960–1980-luvuilla, mutta vuosisadan vaihteen jälkeen kiinnostus siihen on virinnyt uudelleen. Vuonna 2007 julkaistiin uudelleen useampi hänen runokokoelmansa yhtenä laitoksena nimellä Complete Minimal Poems, joka sai William Carlos Williams -palkinnon. Kristian Blombergin ja Harry Salmenniemen suomentama Happi ja muita minimalistisia runoja sisältää noin kaksi kolmasosaa tuosta teoksesta (Ntamo 2009). Saroyanin yksittäisiä runoja on julkaistu suomennoksina myös Tuli & savu -runouslehdessä.
Saroyanin proosateoksiin kuuluu elämäkertateoksia kuten Genesis Angels: The Saga of Lew Welch and the Beat Generation sekä hänen isästään, kirjailija William Saroyanista kertova Last Rites. Vuonna 1985 hän kirjoitti teoksen äidistään Carol Matthausta ja kahdesta muusta näyttelijästä nimeltä Trio: Oona Chaplin, Carol Matthau, Gloria Vanderbilt: Portrait of an Intimate Friendship (Linden Press, Simon & Schuster).
Saroyanin runoutta on julkaistu monissa antologioissa ja oppikirjoissa. Saroyan toimi 15 vuotta kirjoittamisen opettajana University of Southern Californiassa.
Saroyanin yksisanainen runo ”lighght” valittiin 1970-luvun alussa antologiaan The American Literary Anthology ja sai muiden valittujen runojen tavoin 500 dollarin apurahan 1960-luvun puolivälissä perustetulta National Endowment for the Arts -virastolta (NEA). Konservatiivipoliitikot kuten senaattori Jesse Helms kritisoivat, ettei yksi väärin kirjoitettu sana ole mikään oikea runo. Myöhemmin runoa ivasi myös presidentti Ronald Reagan pyrkiessään virkaan astuttuaan lakkauttamaan NEA:n.
Aram Saroyan on armenialaissukuisen kirjailija William Saroyanin ja näyttelijä Carol Matthaun poika. Hänen sisarensa oli näyttelijä Lucy Saroyan. Aram Saroyanilla on kaksi tytärtä nimeltään Strawberry ja Cream.
NEA (täsmennyssivu)
Nea tai NEA voi tarkoittaa seuraavia:
Mika Meitz
Mika Meitz (s. 7. marraskuuta 1978 Lahti) on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee taloustieteen professorina Helsingin yliopistossa. Aiemmin Meitz on työskennellyt postdoc-tutkijana Oxfordin yliopistossa ja apulaisprofessorina Koçin yliopistossa Turkissa sekä Helsingin yliopistossa.
Meitz on koulutukseltaan ekonometrian tohtori Tukholman kauppakorkeakoulusta (2006) ja matematiikan lisensiaatti Tampereen yliopistosta (2002).
Nokia X2-01
Nokia X2-01 on marraskuussa 2010 julkaistu matkapuhelinvalmistaja Nokian valmistama QWERTY-näppäimistöllä varustettu matkapuhelin. Se tuli myyntiin tammikuussa 2011. Nokia X2-01:n hintaluokka oli noin 80 euroa ilman veroja.
Emil Hagelberg
thumb|150px|Emil Alfons Hagelberg Emil Alfons Hagelberg (25. elokuuta 1895 Pyhtää – 12. elokuuta 1941 Varloi, Itä-Karjala) oli suomalainen jääkärieversti ja nykyaikainen 5-ottelija. Hänen vanhempansa olivat liikemies Axel Hagelberg ja Anna Lagerquist. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Mary Schreckin kanssa.
Opinnot
Hän kävi seitsemän luokkaa Kotkan ruotsalaista yhteiskoulua ja suoritti yksityisesti kahdeksannen luokan Viipurin ruotsalaisessa lyseossa vuonna 1921. Hän suoritti Sotakorkeakoulun komentajakurssin vuosina 1925–1926 ja oli Kuunteluoppilaana Sotakorkeakoulussa vuosina 1933–1935.
Jääkäriaika
thumb|200px|Havainnekuva M.G.K:n miehistä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdelta vuoden 1916 rintamaoloista. Hän liittyi yhtenä joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 5. heinäkuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppaniaan 10. syyskuutakuuta 1915 ja edelleen pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti Libaussa vuonna 1917 sotakoulun A-kurssin.
Sisällissodan jälkeinen aika
Hän palveli sisällissodan jälkeen 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 4:ssä, jolla myöhemmin oli nimet Pohjolan jääkäripataljoona ja Kajaanin sissipataljoona, missä hän toimi konekiväärikomppanian päällikkönä. Hänet siirrettiin 5. helmikuuta 1920 Käkisalmen läänin rykmentin II pataljoonan komentajaksi ja edelleen 20. huhtikuuta 1921 Karjalan kaartin rykmentin III pataljoonan komentajaksi (toimi rykmentinkomentajan sijaisena vuosina 1926–1927). Savon prikaatin I pataljoonan komentajaksi hänet siirrettiin 27. toukokuuta 1927 ja Savon jääkäripataljoonan komentajaksi 25. syyskuuta 1930 sekä Karjalan kaartin rykmentin komentajan apulaiseksi 1. heinäkuuta 1933. Uudenmaan rykmentin I pataljoonan komentajaksi hänet nimitettiin 21. lokakuuta 1935.
Talvi- ja Jatkosota
Talvisotaan hän osallistui Jalkaväkirykmentti 22:n komentajana (nimi muutettiin myöhemmin Jalkaväkirykmentti 9:ksi) ja osallistui taisteluihin Karjalankannaksella. Välirauhan aikana hän oli 13. prikaatin komentajana. Jatkosotaan hän osallistui Jalkaväkirykmentti 13:n komentajana. Hän kaatui Varloissa Itä- Karjalassa tarkoituksenaan johtaa vastaiskua vihollisen asemiin, jota hän ei kerinnyt toteuttamaan, koska hän joutui vihollisen lentohyökkäyksen kaatamaksi. Hänet haudattiin Helsinkiin Hietaniemen sankarihautaan.
Temne
Temne on Sierra Leonessa puhuttu atlantinkongolainen kieli, jota puhuu äidinkielenään 1,2 miljoonaa ihmistä. Se on Sierra Leonen keskiosan temnejen valtakieli ja äidinkielisten puhujien lisäksi 240,000 ihmistä osaa sitä toisena kielenä. Myös Guineassa asuu temnen puhujia.
Emil Hagelberg
Luottamustoimet
Hän toimi Jääkäriprikaatin kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1920 ja 2. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1926.
Urheilijan ura
Hän osallistui olympiakisoihin nykyaikaisessa 5-ottelussa Antwerpenissä vuonna 1920 ja Pariisissa vuonna 1924. Antwerpenissä hän sijoittui kilpailun seitsemänneksi.
Sopotin laulufestivaalit
thumb|[[Romanian edustaja Inna esiintymässä vuoden 2009 festivaaleilla.]] Sopotin laulufestivaalit on arvostettu kansainvälinen laulukilpailu. Festivaalit perustettiin alun perin Itä-Euroopan vastineeksi Eurovision laulukilpailulle. Tapahtuman organisoi Puolan valtiontelevisio Telewizja Polska (TVP) ja se järjestetään puolalaisessa Sopotin rannikkolomakeskuksessa.
Ensimmäisen kerran laulufestivaalit järjestettiin 1961. Vuosien 1977 ja 1980 välillä se kulki nimellä Intervision laulukilpailut, jotka silti järjestettiin Sopotissa. Festivaalit ovat olleet avoimet myös ei-eurooppalaisille maille, ja osallistujiin ovat lukeutuneet esimerkiksi Kuuba, Dominikaaninen tasavalta, Mongolia, Uusi-Seelanti, Nigeria, Peru ja Etelä-Afrikka. Vuosien 1981 ja 1983 välillä festivaalia ei järjestetty Puolan poliittisen tilanteen vuoksi.
Voittajat maittain
16 kertaa:
4 kertaa
3 kertaa
1 kerran
* Enemmän kuin yksi voittaja samana vuonna
Bedwynin rautatieasema
Bedwynin rautatieasema on rautatieasema Great Bedwynin kylässä Wiltshiressä. Se sijaitsee Reading–Taunton-radan varrella.
Asema avattiin 11. marraskuuta 1862. Sen nimeksi vaihdettiin Bedwyn Halt 2. marraskuuta 1964, mutta alkuperäiseen nimeen palattiin jo 5. toukokuuta 1969. Sitä käytti 116 310 matkustajaa kaudella 2017–2018.
Nokia X2
Nokia X2 on Nokian X-sarjaan vuonna 2014 julkaistu älypuhelin, joka on seuraaja Nokia X -mallille. Nokia X2 käyttää Android-pohjaista Nokia X Platform -alustaa. Siinä on 1 GB muistia ja 4,3 tuuman näyttö.
Edam-Volendam
Edam-Volendam on kunta Markermeerin rannalla Pohjois-Hollannin provinssissa, Alankomaissa. Asukkaita kunnassa on 28 446 (1.2.2008) ja väestötiheys on 1 744/km². Kunnan pinta-ala on 24,78 neliökilometriä, josta vettä on 8,47 km². Edam-Volendamin pormestarina toimii Willem van Beek.
Edam-Volendamin naapurikunnat ovat Zeevang pohjoisessa, Purmerend, lännessä ja Waterland etelässä.
Aiheesta muualla
thumb|left|230px|Volendamin satama. thumb|left|250px|Kartta Edam-Volendamin kunnasta. Rajat esittävät osoitteiden ja rakennusten perusrekisterin mukaisia asuinpaikkoja (Basisregistratie Adressen en Gebouwen (BAG) woonplatsen).
Pensasnärhet
Pensasnärhet (Aphelocoma) on varisten heimoon kuuluva varpuslintusuku, joka esiintyy lähinnä Yhdysvalloissa ja Meksikossa. Pensasnärhien sukuun kuuluu 7 lajia :
Kokongi
thumb|250px|Silkkiperhosen toukan kotelokoppa Kokongi on silkkiperhosen toukan kotelokoppa, josta saadaan silkkikuitua. Pinta- ja sisäosista saadaan lyhytkuituista schappe-silkkiä, ja väliin jäävästä kerroksesta saadaan jopa melkein kilometri yhtenäistä silkkikuitua.
Aiheesta muualla
Pupa Pupa
Aquivaldo Mosquera
Aquivaldo Mosquera Romaña (s. 22. kesäkuuta 1981 Apartadó, Antioquia, Kolumbia) on kolumbialainen jalkapalloilija, joka edustaa Meksikon pääsarjassa pelaavaa Club Américaa. 182 senttimetriä pitkän Mosqueran pelipaikka on puolustaja.
Ammattilaisuransa aikana Mosquera on edustanut myös Atlético Nacionalia kotimaassaan (2000–2005) ja meksikolaista Pachucaa (2005–2007). Sevillan riveihin hän siirtyi kesällä 2007.
Pähkinähakit
Pähkinähakit (Nucifraga) on varisten heimoon kuuluva varpuslintusuku, jossa on kaksi lajia:
Arthur puilla paljailla
Arthur puilla paljailla (engl. Arthur 2: On the Rocks) on Bud Yorkinin ohjaama komediaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1988. Elokuva on jatko-osa vuoden 1981 elokuvalle Arthur. Elokuvan pääosia esittävät Dudley Moore, Liza Minnelli, John Gielgud ja Geraldine Fitzgerald. Minnelli voitti Razzie-palkinnon huonoimmasta naispääosasta.
Vastaanotto
Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen kirjoitti naurua olevan tarjolla vain parin kolmen vitsin ja Dudleyn sympaattisen persoonan verran. Hän antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä
National Endowment for the Arts
National Endowment for the Arts (NEA) on Yhdysvaltain liittovaltion virasto, joka jakaa tukea taiteellisesti arvokkaille hankkeille. Se perustettiin tarkoitukseen säädetyllä lailla vuonna 1965 liittovaltion itsenäiseksi virastoksi. NEA:n toimitilat sijaitsevat pääkaupunki Washingtonin vanhassa postirakennuksessa.
Viidenkymmenen ensimmäisen toimintavuotensa aikana 1965–2014 NEA on myöntänyt toistasataa tuhatta apurahaa, yhteissummaltaan noin viisi miljardia Yhdysvaltain dollaria. Apurahansaajia voivat olla taiteilijat tai taiteilijayhteisöt ja aloina taidekasvatus, tanssi, muotoilu, kansantaide, kirjallisuus, paikallinen kulttuurityö, mediataide, museotyö, musiikki, musiikkiteatteri, ooppera, esittävät taiteet, teatteri ja kuvataiteet.
Historia
1980-luvun puolivälistä 1990-luvun puoliväliin kongressi myönsi NEA:lle vuosittain 160–180 miljoonan dollarin vuosibudjetin, kunnes konservatiiviset ryhmät kuten perinteisiä perhearvoja korostava, sittemmin viharyhmäksi luokiteltu American Family Association alkoivat kritisoida NEA:ta moraalisesti arveluttavien taiteilijoiden kuten valokuvaajien Andres Serrano ja Robert Mapplethorpe tukemisesta. Myös presidentti Ronald Reagan oli virkaan astuessaan 1981 esittänyt NEA:n lakkauttamista, mutta hänen alaisensa saivat hänet luopumaan aikeesta. Jo 1960-luvun lopulla NEA:n kirjallisuustukipolitiikasta syntyi kohu, kun virasto myönsi 500 dollarin apurahan Aram Saroyanille hänen yhden sanan mittaisesta runostaan ”lighght”.
NEA:n budjettia pienennettiin 1996, mutta se on sen jälkeen alkanut taas vähitellen nousta. Vuonna 2004 NEA:n vuosibudjetti oli 121 miljoonaa ja vuonna 2008 145 miljoonaa dollaria. Vuonna 2010 budjetti oli 168 miljoonaa dollaria, mutta laski seuraavalle vuodelle 154 miljoonaan.
Tammikuussa 2017 Yhdysvaltojen uusi presidentti Donald Trump ilmoitti aikovansa lakkauttaa NEA:n yhdessä tutkimusta, opetusta, kirjastoja, arkistoja ja museoita tukevan National Endowment for the Humanities (NEH) -viraston sekä julkisia televisio- ja radiokanavia ylläpitävän Corporation for Public Broadcastingin (CPB) kanssa.
Hallinto
NEA:n johdossa on Yhdysvaltain presidentin neljäksi vuodeksi kerrallaan nimittämä puheenjohtaja. Puheenjohtajan tukena toimii National Council on the Arts -niminen neuvosto, joka arvioi tukihakemukset. Neuvoston 14 jäsentä nimittää presidentti heidän asiantuntemuksensa perusteella. Lisäksi jäseninä on kerrallaan kuusi kongressin jäsentä, joilla ei kuitenkaan ole äänioikeutta. Vuodesta 2014 NEA:ta johtaa R. Jane Chu.
Apurahat
NEA myöntää apurahoja kolmessa eri kategoriassa:
Apurahansaajia voivat olla taiteilijat tai taiteilijayhteisöt ja aloina taidekasvatus, tanssi, muotoilu, kansantaide, kirjallisuus, paikallinen kulttuurityö, mediataide, museotyö, musiikki, musiikkiteatteri, ooppera, esittävät taiteet, teatteri ja kuvataiteet.
Nelisenkymmentä prosenttia NEA:n myöntämästä tuesta suuntautuu osavaltioiden ylläpitämille ja muille alueellisille kulttuurilaitoksille.
NEA:n myöntämiin palkintoihin kuuluvat National Medal of Arts sekä kolmessa kategoriassa myönnettävät elämäntyöpalkinnot: NEA National Heritage Fellowships kansantaiteen ja -musiikin ansioituneille tekijöille, NEA Jazz Masters Fellowships jazzmuusikoille ja jazzmusiikin edistäjille, sekä NEA Opera Honors oopperataidetta edistäneille henkilöille.
Ogadenin kansallinen vapautusrintama
thumb|Ogadenin kansallisen vapautusrintaman lippu. Ogadenin kansallinen vapautusrintama on Etiopiaan kuuluvan Ogadenin somalien autonomiaa ajava puolisotilaallinen järjestö. Ryhmittymä on perustettu 1984 ja se on tehnyt ajoittaisia sotilaallisia iskuja Etiopiassa.
Perustaminen
Ogaden on somalien asuttama alue Etiopian itäosassa. Alue käsitettiin Somaliassa historiallisesti osana niin sanottua Suur-Somaliaa. Etiopia ja Somalia kävivät vuosina 1977–1978 Ogadenin kiistan tiimoilta myös Ogadenin sodan, joka päättyi Somalian tappioon. Ogadenin kansallisen vapautusrintaman edeltäjä oli Länsi-Somalian vapautusrintama, yksi Ogadenin sodan osapuolista. Osa Ogadenin somaleista oli alkanut pitää järjestöä Siad Barren johtaman Somalian ohjailemana nukkejärjestönä. Tätä ajatusta kannattaneet erosivat Länsi-Somalian vapautusrintamasta ja he perustivat Ogadenin kansallisen vapautusrintaman Kuwaitissa 15. elokuuta 1984.
Ogadenin kansallisen vapautusrintaman poliittisen ohjelman mukaan järjestö puolustaa Ogadenia, sen asukkaita ja luonnonvaroja alueen sisäisiä ja ulkopuolisia tahoja vastaan. Se puolustaa paikallisten ihmisoikeuksia ja uskonnollisia oikeuksia, sekä oikeutta kansallisen itsemääräämisoikeuteen. Järjestö on myös hylännyt vanhemman käsityksen Ogadenin tilanteesta Etiopian ja Somalian rajakiistana ajaen järjestön mukaan erityisesti Ogadenin omien asukkaiden asiaa.
Toiminta
thumb|Järjestön lippu kojulla [[Maailma kylässä tapahtumassa vuonna 2015.]] Ogadenin kansallisen vapautusrintaman jäseniä saapui Ogadeniin vuonna 1988. Tarkoituksena oli tehdä sotilaallisia iskuja Etiopiaa vastaan, mutta liikehdintä ei heti ottanut tuulta alleen. Ogadenin kansallinen vapautusrintama, sekä Länsi-Somalian vapautusrintamat yhdistyivät sopimuksella 18. heinäkuuta 1991, mutta tämäkään ei vielä johtanut sotilaallisen toiminnan merkittävään lisääntymiseen. 2000-luvulla tehtiin joitakin enemmän uutisointia herättäneitä iskuja. 23. huhtikuuta 2007 järjestö iski kiinalaiselle öljynetsintäpaikalle Abolessa Ogadenissa. Iskussa kuoli 74 henkilöä. Muuten järjestö on tehnyt pääasiassa pienempimuotoisia iskuja eri puolella Ogadenia. Abiy Ahmedin noustua Etiopian pääministeriksi Ogadenin kansallinen vapautusrintama julisti tauon sotilaalliseen toimintaansa vuonna 2018.
Sotilaallisen toiminnan lisäksi Ogadenin kansallinen vapautusrintama julkaisee Ogadenin somalien tilanteeseen liittyvää kirjallisuutta, ylläpitää internetsivuja ja pienehköjä toimipaikkoja eri puolilla maailmaa Afrikassa, Lähi-idässä, Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Vuosien 2004 ja 2006 välillä järjestön sisällä oli riitoja, joiden seurauksena vuonna 2010 järjestöstä erkani ryhmittymä, josta tuli laillinen poliittinen järjestö Etiopiassa.
Ogadenin kansan vapautusrintama on tehnyt yhteistyötä Etiopian muiden samankaltaisten kapinallisjärjestöjen kanssa. 7. kesäkuuta 1996 tehtiin yhteistyösopimus Oromoiden vapautusrintaman kanssa. 19. syyskuuta 1999 perustettiin edelleen yhteistyöneuvosto Ogadenin kansallisen vapautusrintaman, Oromoiden vapautusrintaman ja Sidamon vapautusrintama välillä. Järjestöt tuomitsivat yhdessä Tigrayn kansan vapautusrintaman johtaman Etiopian EPRDF:n hallinnon. Ulkomaista Ogadenin kansallista vapautusrintamaa on tukenut Eritrea.
O’Fallon (Missouri)
O’Fallon on kaupunki St. Charlesin piirikunnassa Missourin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli vuoden 2019 arvion mukaan 88 673. Vuosina 2010–2019 kaupungin väkiluku kasvoi 11,4 prosenttia. O’Fallon kuuluu Saint Louisin suurkaupunkialueeseen.
Railo (albumi)
Railo on suomalaisen Siberia-yhtyeen kolmas studioalbumi vuodelta 1994.
Marsalkansauva
Marsalkansauva on marsalkalle kuuluva arvon merkki. Se on tyypillisesti parisenkymmentä senttimetriä pitkä koristeltu sauva. Sauva on ontto ja se sisältää marsalkan valtakirjan.
Myös säätyvaltiopäivien aatelissäädyn puhemiehellä eli maamarsalkalla oli oma maamarsalkan sauva, vaikka kyseessä ei ollut sotilaallinen tehtävä tai arvo. Maamarsalkan sauva oli toista metriä pitkä ja muistutti valtikkaa.
Historia
Sauvan historia juontuu Rooman valtakuntaan.
Taipalsaaren onnettomuus 1991
Taipalsaaren onnettomuus 1991 tapahtui 14. kesäkuuta 1991, kun seitsemän Karjalan prikaatin varusmiestä hukkui BTR-60-miehistönkuljetusvaunun matkustaessa Taipalsaaren ampuma-alueen rannasta Kyläniemeen. Tapaus on yksi pahimmista rauhanaikaisista onnettomuuksista Suomen puolustusvoimissa.
Marsalkansauva
Mannerheim
pienoiskuva|Mannerheimin marsalkansauvat. Vasemmalla vuoden 1928 epävirallinen sauva, oikealla vuoden 1933 sotamarsalkan sauva.|283x283px Ratsuväenkenraali Gustaf Mannerheimille luovutettiin suojeluskuntien lahjoittama epävirallinen marsalkansauva Suomen sisällissodan päättymisen kymmenvuotispäivänä 1928 ja Suomen kansan lahjana sotamarsalkan sauva hänen ylennyksensä johdosta, sisällissodan päättymisen 15-vuotisjuhlan yhteydessä, toukokuussa 1933. Sotamarsalkan sauvan muotoili Aarno Karimo eebenpuusta, norsunluusta ja kullasta.
Taipalsaaren onnettomuus 1991
Tapahtumat
Taipalsaaren ampuma-alueella pidettiin kesäkuussa 1991 ampumaleiri, johon osallistui harjoitusjoukkoina varusmiehiä Karjalan prikaatista ja Savon prikaatista sekä opistoupseerikokelaita Päällystöopistosta. Leiri oli perjantaina 14. kesäkuuta 1991 lopuillaan, ja viimeisenä harjoituksena järjestettiin ylimenoharjoitus, jossa kahden komppanian oli tarkoitus lähteä ampuma-alueen rannasta, ylittää Saimaaseen kuuluva Mäntysaarenselkä ja hyökätä vastarannalle Kyläniemeen. Alkuillasta ylimenoon osallistuvat vaunut oli koekellutettu ja naamioitu. 2. komppanian päällikkönä toiminut kapteeni antoi joukoilleen hyökkäyskäskyn korostaen varomääräysten noudattamista.
Marsalkansauva
Mannerheim
Jatkosodan aikana kesäkuun lopulla 1942 Suomen kanssasotijamaahan Saksaan tekemänsä vierailun yhteydessä Mannerheimillä olikin mukanaan epävirallinen marsalkansauva sotamarsalkan sauvan sijasta. 200x200px|thumb|Sauva erikoismerkkinä presidentin lipussa. Mannerheimin käytössä oli arvomerkki, jossa kenraalin arvoa osoittaneiden kolmen leijonan edessä oli sotamarsalkan sauva – kuitenkin heraldisista syistä kahtena ja ristikkäin. Ne olivat myös hänen toimikaudellaan tasavallan presidenttinä 1944–1946 erikoismerkkinä presidentin lipussa Vapaudenristin sijaan.
Taipalsaaren onnettomuus 1991
Tapahtumat
Savon prikaatin varusmiehistä koottu 1. jääkärikomppania aloitti hyökkäyksensä kello 19.00, ja komppanian vaunut ajoivat veteen Suur-Saimaan lomakylän pohjoispuolelta. Karjalan prikaatista muodostetun 2. komppanian oli tarkoitus aloittaa vesistön ylitys kello 19.30 ampuma-alueen saunan rannasta, ja seitsemän neuvostoliittolaisvalmisteista BTR-60 -vaunua lähti etenemään peräkkäin kohti rantaa. Hetken kuluttua liikkeellelähdöstä joukon kärjessä kulkeneeseen komentovaunuun tuli sähkövika, eikä sillä voitu jatkaa harjoitusta. Kolme vaunussa ollutta miestä – opistoupseerikokelas, värvätty alikersantti ja varusmies – siirtyivät jonon viimeiseen vaunuun, jossa oli eniten tilaa. Lisäksi samaan vaunuun nousi komppanian päällikkönä toiminut kapteeni. Kaikki neljä asettuivat vaunun kannelle, jolloin vaunussa oli yhteensä 14 miestä, seitsemän kannella ja seitsemän sisällä. Vaunu siirtyi jonon kärkeen komentovaunuksi ja kulkueen eteneminen jatkui. Vaunu ajoi veteen kello 19.45, ja muut vaunut seurasivat sitä. Matkaa vastarannalle Kyläniemeen oli noin 4,5 kilometriä.
Noin kymmenen minuutin kuluttua yksi vaunun sisällä olleista varusmiehistä huomasi moottoriöljyn lämpötilan nousseen ja pyysi lupaa vaunun takaosassa olevien poistoilma-aukkojen avaamiseen. Luvan saatuaan hän avasi luukut, ja pian öljyn lämpötila laski normaaliksi ja luukut suljettiin. Lämpötila nousi kuitenkin miltei heti uudestaan, jolloin aukot täytyi taas avata. Sama varusmies huomasi myös, että vaunuun tihkui vettä ja pyysi lupaa käyttää ruumapumppua poistaakseen veden. Myös vaunun moottoritilaan oli päässyt vähän vettä. Kaikesta huolimatta matka vesistön yli näytti vielä tässä vaiheessa sujuvan normaalisti.
Kun vesistön ylitys oli kestänyt noin 20 minuuttia, vaunun moottoritilasta alkoi yhtäkkiä purkautua höyryä. Höyryä tuli ulos räjähdyksenomaisesti noin sekunnin ajan, ja seuraavalla sekunnilla vaunu alkoi jo upota. Kannella ollut värvätty alikersantti kertoi myöhemmin kuulleensa vaunun perästä voimakkaan suhahduksen, minkä jälkeen vaunun etupää nousi pystyyn ja vaunu upposi takapää edellä. Tilanne oli silminnäkijöiden mukaan ohi muutamassa sekunnissa. Vaunun kannella olleet jäivät veden varaan, ja heidät pelastettiin paikalle hälytettyihin puolustusvoimien veneisiin. Jonossa seuraavana uinutta vaunua ohjannut varusmies kertoi myöhemmin onnettomuusvaunun kadonneen hänen silmiensä edessä pinnan alle todella nopeasti.
Lappeenrannan aluehälytyskeskus sai ilmoituksen onnettomuudesta kello 20.11. Ilmoituksen mukaan vaunuun oli jäänyt sisälle neljä miestä. Hälytyksen seurauksena paikalle lähti poliisi, sairasautoja, palokunnan ja puolustusvoimien sukeltajia, sekä seitsemän yksityistä alusta. Vaunua etsittiin aluksi kaikuluotaimen ja sukeltajien avulla, mutta tuloksetta. Puolenyön jälkeen varmistui, että vaunuun oli jäänyt loukkuun seitsemän miestä. Onnettomuusvaunu löydettiin vedenalaisella videokameralla kello 2 jälkeen aamuyöllä 15. kesäkuuta. Vaunu oli ylösalaisin järven pohjassa 32 metrin syvyydessä noin 1,5 metriä paksuun mutakerrokseen painuneena. Vaunua alettiin nostaa lauantaina 15. kesäkuuta puolenpäivän aikaan. Nostovaijerit ja niiden kiinnitykset pettivät yhdeksän kertaa nostoyritysten aikana. Lopulta vaunu saatiin hinatuksi rantaan sunnuntaina 16. kesäkuuta hieman kello 10 jälkeen, jolloin oli kulunut jo 39 tuntia sen uppoamisesta. Neljä onnettomuuden uhreista löydettiin vaunun sisältä, ja kaksi muuta miestä löytyivät maanantaina 17. kesäkuuta Saaristomeren vartioasemalta tuodun vedenalaisen robotin avulla. Viimeinen uhreista löydettiin runsaat kaksi viikkoa myöhemmin 2. heinäkuuta 1991 hinausreitin vierestä noin kilometrin päästä vaunun uppoamispaikasta. Kaikkien uhrien kuolinsyyksi määritettiin hukkuminen.
Onnettomuuden uhrit olivat 21–23-vuotiaita, ja heistä kaksi oli kotoisin Varkaudesta, kaksi Tampereelta ja muut Kouvolasta, Mäntästä ja Orivedeltä.
Puolustusministeri Elisabeth Rehn ja puolustusvoimain komentaja amiraali Jan Klenberg saapuivat Taipalsaarelle onnettomuutta seuranneena aamuna 15. kesäkuuta. Klenberg kommentoi lehdistön edustajille, että puolustusvoimat ”on todella vastuussa näistä miehistä” ja muistutti, että sotilaallinen toiminta ”on pakostakin yleisvaarallista”. Klenberg määräsi BTR-60 -vaunut onnettomuustutkinnan ajaksi käyttökieltoon. Onnettomuudesta selvinneet ja sen silminnäkijöiksi joutuneet varusmiehet luonnehtivat BTR-60 -vaunuja ”liikkuviksi ruumisarkuiksi” ja arvostelivat kovin sanoin sitä, että leiriä ja taisteluharjoituksia jatkettiin sunnuntaihin saakka, vaikka tapahtunut onnettomuus painoi raskaasti kaikkien mieliä. Leirin päällikkönä toiminut eversti luonnehti onnettomuutta seuraavan päivän Ilta-Sanomien haastattelussa tapahtunutta ”käsittämättömäksi”, koska kyseisestä vaunutyypistä oli vuosien kokemukset ja harjoituksessa oli menetelty täsmälleen ohjeiden mukaan.
Onnettomuuden uhrit siunattiin sotilaallisin kunnianosoituksin Valkealan kirkossa 5. heinäkuuta 1991.
Onnettomuuden syyt
Puolustusvoimien tutkijalautakunta aloitti onnettomuuden tutkinnan heti turmailtana, ja myöhemmin tutkintavastuu siirtyi suuronnettomuuksien tutkijalautakunnalle. Edellistä johti everstiluutnantti Tarmo Kauppila ja jälkimmäistä yli-insinööri Hannu Olamo.
Onnettomuus johtui vaunun kuormaamisesta peräpainoiseksi ja siitä, että moottorin jäähdytysöljyn venttiili oli suljettu, jolloin vaunun moottoriöljy kuumeni niin paljon, että vaununjohtaja määräsi luukkuja avattavaksi. Luukut avattiin useampaan kertaan, minkä jälkeen ajaja pyysi lupaa käyttää vaunun ruumapumppua moottoritilaan päässeen veden poistamiseksi. Lupa pumpun käyttöön annettiin. Veden pääseminen vaunuun johti lopulta sen uppoamiseen kello 20.05, noin 20 minuuttia vesillelähdön jälkeen. Hetkeä ennen vaunun uppoamista sen moottoritilasta purkautui voimakkaasti höyryä, minkä jälkeen vaunu upposi hyvin nopeasti perä edellä. Vaunuun viimeisinä noussutta neljää miestä ei ollut ohjeistettu sen kannelle asettumisessa, vaan he olivat valinneet itse paikkansa.
Tutkintaselostuksessa turmaan vaikuttaneiksi syiksi todettiin peräpainoisuuden lisäksi miehistön puutteellinen koulutus vesistöajossa vesipumppujen toiminnan ja vuototilanteen seurannan osalta, varomääräysten epäselvyys, vesistöajopätevyysmerkinnän puuttuminen ajoluvasta sekä kantahenkilöstön virheellinen toiminta.
Oikeuskäsittely
Tapausta käsiteltiin Kouvolan hovioikeudessa vuosina 1992–1993 ja Korkeimmassa oikeudessa vuosina 1994–1995. Neljää puolustusvoimien kantahenkilökuntaan kuulunutta upseeria sekä onnettomuusvaunua johtanutta alikersanttia syytettiin seitsemästä kuolemantuottamuksesta. Kouvolan hovioikeus hylkäsi 30. joulukuuta 1993 antamassaan tuomiossa syytteet kuolemantuottamuksesta. Hovioikeuden päätöksessä todettiin:
Korkein oikeus vahvisti päätöksellään 26. kesäkuuta 1995 hovioikeuden tuomion, mutta tuomitsi kolme Karjalan prikaatin kantahenkilökuntaan kuulunutta sakkoihin palvelusrikkomuksesta. Sakkojen yhteissummaksi tuli 8 000 markkaa.
Taipalsaaren onnettomuus johti välillisesti siihen, että puolustusvoimat määräsi vuonna 1997 jokaiseen joukko-osastoon perustettavaksi kriisitukiryhmän.
Philip Anschutz
Philip Frederick Anschutz (s. 28. joulukuuta 1939) on yhdysvaltalainen multimiljardööri, joka omistaa tai ainakin hallitsee useita eri toimialojen yrityksiä muun muassa energia-, rautatie-, kiinteistö-, urheilu- ja lehdistötoimialoilla. Hänet tunnetaan myös filantrooppina, jonka mukaan on nimetty lääketieteen ja koulutuksen yksiköitä, joille hän on lahjoittanut miljoonia. Poliittiselta kannaltaan Anschutzia pidetään kristillisenä konservatiivina.
Vuonna 1961 Anschutz osti isältään Wyomingissa öljynporausyhtiön Circle A Drilling, jolla tienasi mittavat voitot. Voittorahat hän sijoitti edelleen rautateihin, kiinteistöihin ja osakkeisiin. Myöhemmin hän laajensi sijoituksiaan urheilu- ja viihdebisnekseen. Anschutz oli myös mukana perustamassa Yhdysvaltoihin ammattilaisjalkapalloliiga Major League Socceria sekä muutamia siinä pelaavia seuroja, kuten Los Angeles Galaxy, San Jose Earthquakes, Chicago Fire, Houston Dynamo sekä New York/New Jersey Metro Stars. MLS Cupin mestaruuspokaali on nimetty Anschutzin mukaan.
Anschutz on osakkaana myös lukuisissa kiinteistöyhtiöissä kuten Staples Center, StubHub Center ja The O2 Arena. Hän on myös Los Angeles Kings -jääkiekkojoukkueen ja MLS-seura Los Angeles Galaxy n pääomistaja ja osaomistaja Los Angeles Lakers -koripallojoukkueessa. Tuotantoyhtiö Walden Median kautta Anschutz on rahoittanut muun muassa elokuvaa Narnian tarinat. AEG Liven kautta Anschutz omistaa myös Coachella-festivaalin.
Vuonna 2017 Forbes rankkasi Anschutzsin Yhdysvaltain 38. rikkaimmaksi henkilöksi. Hänen omaisuutensa arvoksi arvioidaan vuonna 2022 noin 10,7 miljardia dollaria.
Nokia C2-01
Nokia C2-01 on marraskuussa 2010 julkaistu ja maaliskuussa 2011 myyntiin tullut matkapuhelinvalmistaja Nokian valmistama matkapuhelin. Sen hintaluokka on noin 70–80 euroa. Vuonna 2012 Nokia C2-01 oli käytetyin puhelin Suomessa 3,9 % käyttäjäosuudellaan.
Vaaleanpunainen pantteri
Vaaleanpunainen pantteri on Blake Edwardsin ohjaama komediasarja, jossa Peter Sellers esittää komisario Jacques Clouseauta. Vaaleanpunaisen pantterin kuuluisan tunnusmusiikin on säveltänyt Henry Mancini. Sarjan alkutekstien animaatio synnytti samannimisen piirroshahmon, joka sai oman animaatiosarjansa.
Vaaleanpunainen pantteri (The Pink Panther, 1963)
Ensimmäisen Blake Edwardsin Pantteri-elokuvan pääosassa oli herrasmiesvaras sir Charles Lytton eli "Aave" (David Niven), joka metsästi kuuluisaa timanttia nimeltään Vaaleanpunainen pantteri. Timantin nimi johtui sen vaaleanpunaisesta väristä sekä sisällä olevasta, pantteria muistuttavasta rakennevirheestä. Elokuvan sivuhahmona oli Aavetta jahtaava hölmö ranskalainen poliisikomisario Jacques Clouseau (Peter Sellers). Clouseaun alkuperäisenä tarkoituksena oli toimia elokuvan koomisena kevennyksenä, ja roolia oli ennen Sellersiä tarjottu Peter Ustinoville. Sellersin Clouseau kuitenkin varasti huomion Nivenin Aaveelta, ja elokuvan jatko-osa rakennettiin Clouseaun ympärille.
Laukaus pimeässä (A Shot in the Dark, 1964)
Pantteri-sarjan toinen ja monien mielestä paras elokuva. Blake Edwards ohjasi Laukaus pimeässä -elokuvan nopeasti Clouseaun hahmon innoittamana, ja se julkaistiin vain kaksi kuukautta ensimmäisen elokuvan jälkeen. Clouseau tutkii rikkaan pariisilaisen teollisuuspohatan kartanossa sattuvia salaperäisiä murhia ja puolustaa itsepintaisesti murhaajaksi epäiltyä kaunista sisäkköä (Elke Sommer). Elokuvassa myös esiteltiin kaksi keskeistä Pantteri-maailman hahmoa: ylikomisario Dreyfus (Herbert Lom), Clouseaun esimies, joka tulee vähä vähältä hulluksi alaisensa toilailujen takia, sekä Cato (Burt Kwouk), Clouseaun palvelija, jonka tämä on määrännyt hyökkäämään kimppuunsa milloin tahansa pitääkseen yllä itsepuolustustaitojaan.
Pimut piiloon, poliisi tulee (Inspector Clouseau, 1968)
Clouseau-hahmon suosio poiki kolmannen elokuvan, jossa eivät kuitenkaan olleet osallisina Blake Edwards tai Peter Sellers. Elokuvan ohjasi Bud Yorkin ja Clouseauta näytteli Sellersin kieltäytymisen vuoksi Alan Arkin.
Vaaleanpunaisen pantterin paluu (The Return of the Pink Panther, 1974)
Blake Edwards ja Peter Sellers palasivat Clouseaun maailmaan kymmenen vuoden tauon jälkeen. Juoni kiertyy jälleen Vaaleanpunainen pantteri -timantin varastamisen ympärille, ja mukana on myös sir Charles Lytton eli herrasmiesvaras Aave (jota näyttelee David Nivenin sijasta Christopher Plummer). Vaikka Vaaleanpunainen pantteri -timantti ei tämän jälkeen enää esiintynyt elokuvissa, se jäi silti elämään niiden nimissä; osasyynä tähän oli animoidun alkutekstipantterin saama suosio (kts. alempana) ja osasyynä se, että Vaaleanpunainen pantteri ja komisario Clouseau yhdistettiin toisiinsa.
Vaaleanpunainen pantteri iskee jälleen (The Pink Panther Strikes Again, 1976)
Blake Edwardsin ja Peter Sellersin neljäs Clouseau-elokuva. Ylikomisario Dreyfus tulee lopullisesti hulluksi, kidnappaa kuuluisan tiedemiehen ja uhkaa maailmaa hirvittävällä tuholla, ellei Clouseauta murhata. Clouseau yrittää löytää entisen esimiehensä ja estää tämän aikeet, kannoillaan lauma maailman kaikkien valtioiden lähettämiä salamurhaajia.
Vaaleanpunaisen pantterin kosto (Revenge of the Pink Panther, 1978)
Blake Edwardsin ja Peter Sellersin viides ja viimeinen yhteinen Clouseau-elokuva. Alamaailman johtaja Philippe Douvier (Robert Webber) päättää murhata Clouseaun tehdäkseen vaikutuksen New Yorkin mafiaan, jonka kanssa tekee huumekauppaa, ja luulee onnistuneensa, vaikka todellisuudessa Clouseaun sijaan surmansa saa tämän ryöstänyt transvestiittivaras. Maailma luulee Clouseaun kuolleen ja ylikomisario Dreyfus parantuu hulluudesta välittömästi. Oikea Clouseau vetäytyy maan alle ja päättää selvittää murhayrityksensä syyt.
Vastike (ositus)
Vastike on osituksessa esiintyvä omaisuuserä, jolla pyritään turvaamaan osituksen oikeudenmukaisuus. Avio-oikeuden alaiseksi on voinut siirtyä avio-oikeuden ulkopuolista omaisuutta tai toinen puoliso on voinut pienentää avio-oikeuden alaisen omaisuutensa määrää toisen puolison vahingoksi. Tällöin vastike-erien avulla pyritään ennallistamaan tilanne sellaiseksi kuin se olisi ollut ilman asiattomia muutoksia. Ennallistamista suoritetaan vain siinä määrin, kuin se on mahdollista velkojien asemaa loukkaamatta.
Vaaleanpunainen pantteri
Vaaleanpunaisen pantterin kirous (Curse of the Pink Panther, 1983)
Blake Edwardsin toinen Pantteri-elokuva ilman Sellersiä keskittyy kadonnutta Clouseauta metsästävän clouseumaisen tyhmän etsivän (Ted Wass) ympärille. Lyhyesti valkokankaalla vilahtava Clouseau itse on käynyt plastiikkakirurgilla ja näyttää nyt Roger Moorelta. Elokuvassa esiintyy myös Vaaleanpunaisen Pantterin timantti ja ranskalainen herrasmiesvaras, Aave, jotka tulivat tunnetuiksi aiemmista elokuvista.
Vastike (ositus)
Oikeus vastikkeeseen syntyy esimerkiksi silloin, kun puoliso on enentänyt avio-oikeuden alaista omaisuuttaan vapaaomaisuudellaan (avioliittolaki, 234/1929, 92 §). Vastiketta saa myös silloin, kun avio-oikeusomaisuudesta on vähennetty velkaa, joka olisi pitänyt vähentää vapaaomaisuudesta. Vastikeoikeus syntyy siinäkin tapauksessa, että puoliso on vähentänyt omaisuuttaan sopimattomalla menettelyllä (avioliittolaki, 93–94 §). Vastiketta joutuu maksamaan myös puoliso, joka on hankkinut tai parantanut avio-oikeusomaisuudella vapaaomaisuutta. Samoin tapahtuu, jos on maksanut velan avio-oikeuden alaisella omaisuudellaan, vaikka se olisi pitänyt maksaa vapaaomaisuudella.
Vaaleanpunainen pantteri
Vaaleanpunaisen pantterin poika (Son of the Pink Panther, 1993)
Blake Edwardsin viimeinen Pantteri-elokuva, pääosassa Clouseaun poika Jacques Clouseau Jr. (Roberto Benigni).
Vastike (ositus)
Kun osituksen syynä on puolison kuolema, syntyy vastikeoikeus ennakkoperinnöstä, joka on annettu kumman tahansa puolison avio-oikeusomaisuudesta. Ennakkoperintö vähennetään saajansa perintöosasta (avioliittolaki 94a §). Tällöin ennakkoperintö ei pienennä lesken avio-osaa. On huomattava, että se mitä pesään kuuluu ratkeaa ositusperusteen syntyhetkellä eli puolison kuolinhetkellä tai avioerohakemuksen jättöhetkellä. Jos omaisuutta hukataan tai puolison etua loukataan ositusperusteen syntyhetken jälkeen, se ei vaikuta osituslaskelmaan. Osituslaskelmassa oletetaan, että hukattu omaisuus kuuluu yhä pesään. Menettely takaa loukatulle puolisolle vastiketta paremman turvan.
Pomsky
Pomsky on omaksi koirarodukseen nimetty koira, joka on pomeranianin ja siperianhuskyn risteytys. Se on kehitetty ilmeisesti 1990-luvulla, jolloin moni muukin roturisteytys tuli suosituksi. Yhdysvalloissa rotu on oli suosituin risteytysrotu vuosina 2014 ja 2017. Suomessa sen sijaan se ei ole kovin yleinen.