cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peter Thorneycroft
pienoiskuva|Peter ThorneycroftGeorge Edward Peter Thorneycroft, Thorneycroftin paroni (26. heinäkuuta 1909 – 4. kesäkuuta 1994) oli brittiläinen konservatiivipoliitikko, joka toimi useissa ministerintehtävissä 1950-luvulta 1960-luvun alkuun.
Thorneycroft nousi brittiparlamentin alahuoneeseen 1938 ja toimi siellä yhtäjaksoisesti vuoteen 1966. Hän oli alahuoneen johtaja 1945–1951, minkä jälkeen hänet nimitettiin kauppaministeriksi ensin Winston Churchillin, sitten Anthony Edenin ja vielä Harold Macmillanin hallitukseen vuoteen 1957 asti. Sen jälkeen hän toimi vuoden verran valtiovarainministerinä ja vietti pari sapattivuotta matkustellen ja maalaten, kunnes hänet nimitettiin 1960 ensin ilmailuministeriksi ja 1962 puolustusministeriksi. Kun konservatiivipuolue siirtyi oppositioon vuonna 1964 Thorneycroft toimi varjohallituksen puolustusministerinä vuoteen 1965 ja sitten varjohallituksen sisäasiainministerinä vuoteen 1966.
Thorneycroft syntyi majuri George Edward Mervyn Thorneycroftin (1883–1943) pojaksi. Hän opiskeli Eton Collegessa ja vuodesta 1928 Royal Military Academyssä ja nimitettiin tykistöupseeriksi. Kaksossisarensa esimerkin innoittamana hän kiinnostui oikeustieteestä ja alkoi opiskella lakia Oxfordin yliopistossa yhdessä muun muassa Quintin Hoggin kanssa. Hän valmistui lakimieheksi 1935, harjoitti ammattia Birminghamissä ja aloitti poliittisen uransa 1938.
Konservatiivipuolueen johtaja Margaret Thatcher kutsui Thorneycroft konservatiivipuolueen puheenjohtajaksi. Tässä virassa Thorneycroft toimi vuoteen 1981. Poliittisen uransa jälkeen 1960-luvun puolivälistä kuolemaansa 1994 asti Thorneycroft työskenteli päätoimenaan italialaisen Pirelli-kumiteollisuusyhtiön johtotehtävissä Britanniassa. Lisäksi hän istui useiden muiden yritysten hallituksissa.
Optiikka
thumb|250px|Kuvassa näkyy kaksi optista ilmiötä: [[sateenkaari ja auringonsäteet. Kuvan värit itsessäänkin kuuluvat optiikan tutkimuskohteisiin.]] Optiikka eli valo-oppi (, optikee, ’näkemistä koskeva’) on valon tai yleisemmin sähkömagneettisen säteilyn käyttäytymistä ja ominaisuuksia sekä valon ja aineen vuorovaikutusta tutkiva fysiikan osa-alue. Optiikka voidaan jakaa tutkimuksen näkökannan perusteella geometriseen optiikkaan ja fysikaaliseen optiikkaan. Geometrinen optiikka tutkii valon kulkua eri väliaineissa, sen kulkuun liittyviä geometrisia seikkoja sekä valon taittumista ja heijastumista esimerkiksi peileissä ja linsseissä, kun taas fysikaalinen optiikka tarkastelee valon todellista luonnetta, ominaisuuksia ja valoon liittyviä ilmiöitä (esim. valon intensiteetti, diffraktio). Fysikaalinen optiikka jakautuu edelleen sähkömagneettiseen optiikkaan, jossa valoa tutkitaan sähkömagnetismin näkökulmasta, ja kvanttioptiikkaan, joka syntyi 1900-luvulla kvanttimekaniikan vaikutuksesta.
Sähkömagneettista optiikkaa voidaan sanoa myös klassiseksi optiikaksi ja kvanttioptiikkaa vastaavasti moderniksi optiikaksi, samoin kuin kvanttifysiikka yleensäkin määritellään moderniksi fysiikaksi erotukseksi klassisesta fysiikasta. Modernin optiikan osa-alueisiin kuuluu sen sovelluksia tutkiva fotoniikka.
Henkilöä, joka tutkii optiikkaa sanotaan optiikan tutkijaksi. Tätä ei pidä sekoittaa optikkoon eli optometristiin, joka on näkemisen asiantuntija.
Antiikki
Kreikan kielen sana merkitsee näkökykyä, missä merkityksessä optiikkaa alun perin tutkittiinkin.
Empedokles esitti, että kaikkeus koostui neljästä alkuaineesta: tulesta, vedestä, maasta ja ilmasta. Lisäksi hän väitti Afroditeen tehneen ihmisen silmän ja sytyttäneen silmän sisälle pienen tulen. Tämän pohjalta hän johti niin sanotun emissioteorian (näkösädeteoria), jonka mukaan kaikki näkökyky perustuu ”silmän sisäiseen tuleen”. Hänen mukaansa silmä lähetti valoa, joka sai kappaleet näkyviksi. Platon tuki tätä näkemystä. Hänen oppilaansa Aristoteles (noin 330 eaa.) ei kannattanut tätä teoriaa, sillä jos se pitäisi paikkansa, ihmisen pitäisi nähdä pimeässäkin. Aristoteles väitti valon nopeuden olevan ääretön, mikä käsitys säilyi tieteessä pitkään hänen jälkeensäkin. Noin vuosisata ennen Empedoklesta ja Platonia Pythagoras oli ehdottanut näkemisen syyksi niin sanottua vastaanottoteoriaa eli täysin päinvastaista teoriaa, jonka mukaan näköaistimus johtuu silmään heijastuneesta valosta. Platon sai aikalaistensa keskuudessa enemmän kannattajia, joten Pythagoras unohdettiin.
Ensimmäisenä todellisena valoa tutkineena kreikkalaisena voidaan pitää paremmin geometrisista ansioistaan tunnettua Eukleidesta, joka kirjoitti aiheesta kirjan, Optiikka. Eukleides tutki valoa samaan tapaan kuten geometriaakin, esittämällä joukon aksioomia ja johtamalla niistä kaikki muut tuntemansa valon ominaisuudet. Hän kirjoitti yhteensä seitsemän aksioomaa, joista tärkeimpiä olivat seuraavat: Eukleides tuki Empedokleen näkemystä. Eukleides tutki siis geometrista optiikkaa, mutta ei missään vaiheessa selventänyt valon fysikaalisia ominaisuuksia. Hänen jälkeensä geometrisen optiikan teoriaa täydensi Heron Aleksandrialainen. Hän osoitti Katoptiikka-teoksessaan (oppi valon heijastumisesta) oivaltaneensa sen, että valo heijastuessaan rajapinnasta kulkee aina lyhintä mahdollista reittiä. Myös antiikin ensimmäisenä kokeellisena fyysikkona pidetty Arkhimedes tutki valon heijastumista sekä taittumista, mutta hänen kirjoituksensa ovat tyystin hävinneet. Eräänä esimerkkinä hänen rakentamastaan optiikan sovellutuksesta on peilien käyttö valon kokoamiseen ja vihollislaivaston polttamiseen. Nykyään kuitenkin epäillään, oliko tällainen laitteisto mahdollinen.
Ajanlaskun taitekohdassa elänyt roomalainen konsuli, filosofi ja opettaja Seneca nuorempi tunnetaan myös siitä, että häntä epäiltiin keisari Neron salamurhayrityksestä, mutta hän teki merkittäviä keksintöjä myös optiikan alalla. Hän havaitsi nesteiden kuten veden saavan läpinäkyvässä astiassa olevan kappaleen näyttämään suuremmalta. Hän oli siis ensimmäinen, joka huomasi nesteiden optisen tiheyden poikkeavan ilmasta, vaikkei hän käsitettä tai siihen liittyvää teoriaa vielä tuolloin tuntenutkaan. Keisari Nero taas käytti ensimmäisenä monokkelia katsellessaan armeijansa taisteluita.
Nykyisen ajanlaskun alkamisen jälkeen ensimmäinen, ja samalla myös antiikin viimeiseksi jäänyt huomattava optiikan tutkija oli Klaudios Ptolemaios. Hän kirjoitti viisi optiikkaa käsittelevää kirjaa, mutta vain yksi on säilynyt. Hän tutki valon taittumista ja erityisesti sitä, kuinka suuri taitekulma vastasi mitäkin tulokulmaa. Lisäksi hän osoitti heijastuskulman olevan yhtä suuri kuin tulokulma. Ptolemaios arveli tähtien valon taittuvan ilmakehässä, mutta pidättäytyi sekaantumasta valoaistimuksen syyhyn liittyvästä teoriasta.
Keskiaika
Keskiajalla tieteellistä tutkimusta ei Euroopassa juuri harjoitettu. Platonin Akatemiakin oli sulkenut ovensa vuonna 529. Sitä vastoin esimerkiksi Persiassa oli huomattavia tutkijoita, ja optiikkaa tutkittiin runsaasti islamilaisessa maailmassa.
Al-Kindi oli varhaisimpia arabialaisia optiikan kehittäjiä. Aristoteleen ja Eukleideen ajatuksista vaikuttuneena hän esitti oman näkemyksensä näkökyvystä eli siitä miksi kappaleet ylipäänsä nähdään. Al-Kindi kirjoitti latinankielisenä versiona säilyneessä De radiis stellarum -teoksessa, että kaikki kappaleet lähettävät luonnostaan valosäteitä kaikkiin suuntiin. Hänen vaikutuksensa oli enemmän filosofinen kuin tieteellinen. Tieteellisen tutkimuksen kannalta häntä merkittävämpi oli kuitenkin matemaatikko ja fyysikko Ibn Sahl. Vuonna 984 kirjoittamassaan teoksessa Polttavista peileistä ja linsseistä hän kertoo kaarevista peileistä, linsseistä ja valon fokusoinnista. Ibn Sahlin on väitetty ensimmäisenä keksineen Snellin lain, vaikka Ptolemaios oli jo satoja vuosia aikaisemmin ollut sen jäljillä.
Läntisessä kirjallisuudessa aikaisemmin Alhazenina tunnettu arabitieteilijä Abu al-Hasan ibn al-Haitham oli varhaiskeskiajan kaikkein suurin optiikan tutkija. Hänen teoksensa Optiikan kirja (Kitāb al-manāzir) oli myöhemmin Euroopassa kaikkein tärkein optiikan alan teos. Hänen tutkimustensa tuloksena syntyivät geometrisen optiikan keskeisimmät peruskäsitteet kuten polttopiste ja keskussäteet. Tästä hän onkin saanut tieteenhistorian piirissä kunnianimen optiikan isä. Kokeellisten tutkimustensa perusteella al-Haitham todisti näön perustuvan kappaleesta heijastuviin valonsäteisiin. Läpimurron hän teki tutkiessaan valon taittumista: hän havaitsi taittumisen riippuvan väliaineista, mikä johti optinen tiheys- ja taitekerroin-käsitteiden syntymiseen. Hän havaitsi Ptolemaioksen taittumislain pätevän vain pienillä tulokulmilla, muttei itse pystynyt muodostamaan täydellisempää muotoa laille.
Uusi aika
Optisia välineitä oli keksitty jo aikaisemmin, mutta varsinaisesti uuden ajan optiikan tutkimuksen aloitti vasta nykyaikaisen valo-opin isänä pidetty Johannes Kepler. Vuoden 1604 ensimmäisenä päivänä Kepler esitteli keisarille Astronomiæ Pars Optica -teoksen käsikirjoituksen, jonka laatimiseen hän oli saanut aiheen aiemmin tapahtuneista auringon- ja kuunpimennyksistä. Teoksessaan hän väitti valon voimakkuuden olevan kääntäen verrannollinen valonlähteen etäisyyteen ja valonnopeuden olevan äärettömän suuri. Tässä samassa teoksessa Kepler selitti ensimmäisen kerran oikein kuvan muodostumisen verkkokalvolle: kuva on verkkokalvolla väärin päin, koska silmän etuosan linssi kokoaa silmään saapuvan valon ennen verkkokalvoa. Hän yritti selittää myös, miten taitekulma valon taittuessa riippuu tulokulmasta, mutta epäonnistui tässä. Paremmin tässä ongelmassa suoriutui hänen aikalaisensa Willebrord Snellius. Laki nimettiin hänen mukaansa Snellin laiksi, vaikka hän itse ei tulosta julkaissutkaan; sen julkaisi vasta myöhemmin Christiaan Huygens. Nykymuotoonsa lain johti vuonna 1644 filosofi René Descartes. Lopulta Pierre de Fermat täydensi lakia lisäämällä vuonna 1657 siihen yhteyden valon nopeuteen väliaineissa. Kepler auttoi Galileita tämän rakentaman kaukoputken parantamisessa.
Valon käyttäytymistä oli tutkittu jo kauan, mutta edelleen oli epäselvää, mitä valo on ja mistä se koostuu. Askeleen eteenpäin tässä asiassa otti bolognalainen tieteilijä ja jesuiitta Francesco Maria Grimaldi, joka teki tarkkoja mittauksia valon diffraktiosta. Hän myös otti käyttöön ilmiötä kuvaavan sanan. Ensimmäinen viittaus ilmiöön löytyy kuitenkin jo da Vinciltä. Diffraktio innostikin 1600-luvun fyysikkoja selittämään ilmiön syitä. Ensimmäisenä asiaa tutki Robert Hooke, jonka mukaan valoa pitäisi ajatella värähdyksenä. Tämä tiesi valon aaltoteorian syntyä. Sen ohella hän tutki interferenssivärejä, joiden hän uskoi syntyvän eri pinnoista heijastuneiden säteiden yhdistyessä.
Isaac Newton teki kokeita prismalla. Tällöin hän havaitsi, että valo voidaan, paitsi hajottaa spektriksi, myös koota uudelleen valkoiseksi valoksi. Havainnostaan Newton päätteli valon koostuvan pienistä hiukkasista. Optikkaan oli syntynyt ristiriita; toiset havainnot puolsivat hiukkasteoriaa ja toiset aaltoluonnetta. Newton keräsi matematiikan ja mekaniikan saavutuksillaan niin suuren suosion, että hänen uskottiin olevan oikeassa tässäkin asiassa. Aaltoteorian kannattajat olivat tiedemaailman radikaaleja ja selvä vähemmistö. Näihin radikaaleihin kuului hollantilainen Christiaan Huygens. Hän kannatti aaltoteoriaa ja havaitsi myös valon polarisaation.
Valon nopeutta ei vielä 1600-luvulle mennessä ollut kukaan mitannut. Ensimmäisenä sen sai mitatuksi tanskalainen Ole Rømer. Oli havaittu, että Jupiterin kuut joutuvat joka kierroksella Jupiterin varjoon, niin että tapahtuu pimennys. Kun nämä pimennykset eivät kuitenkaan toistuneet yhtä pitkin väliajoin, Rømer päätteli tämän johtuneen siitä, että Maan ja Jupiterin etäisyys vaihteli riippuen siitä, millä puolella Aurinkoa planeetat kulloinkin olivat, ja koska valolta kului tähän matkaan aikaa, pimennykset toisinaan vain näyttivät viivästyvän. Tällä perusteella hän sai lasketuksi, että valon nopeus oli noin 210 000 km/s. A.-H.-L. Fizeaun mittaukset 1800-luvun puolivälissä näyttivät valolle lähes yli 100 000 km/s suurempaa nopeutta. Myöhemmin nopeus saatiin määriteltyä sähköisten vakioiden avulla. Tämä saatiin ratkaisemalla James Clerk Maxwellin johtamien yhtälöiden avulla sähkömagneettisen säteilyn vaihenopeus:, jossa ε0 on tyhjiön permittiivisyys ja μ0 on tyhjiön permeabiliteetti. Léon Foucault oli aiemmin vuonna 1850 määrittänyt valon nopeuden ilmassa ja vedessä. Tulokset olivat hiukkasteorian kannalta hankalia: se ennusti vedessä kulkevan valon olevan nopeampi kuin ilmassa, mutta näin ei ollut. Sen myötä hiukkasteoriasta uskallettiin luopua.
1700-luvulla optiikan tutkimus koki jonkinlaisen laman; optiikan perusteet oli luotu eikä suuria läpimurtoja tapahtunut. Käytännöllisellä puolella taas keksittiin akromaattiset linssit, joiden mahdollisuutta Newton vahvasti epäili. Linssityypin keksi ensin vuonna 1733 Chester Moor Hall ja vielä toisen kerran vuonna 1757 John Dollond. Toinen 1700-luvun havainto oli James Bradleyn havaitsema tähtien aberraatio eli tähden näennäinen paikan muutos Maan liikesuunnassa. Sen luultiin olevan viimein ehdoton todiste Newtonin hiukkasteorian paremmuudesta, mutta 1800-luvulla tapahtui käänne.
Brittiläinen yleisnero Thomas Young oli päätynyt tutkimaan valon ominaisuuksia. Hänen vuonna 1801 tekemänsä koejärjestely tunnetaan nykyään kaksoisrakokokeena, jossa valonsäde kulkee ensin yksittäisen raon läpi ja sen jälkeen kahden ohuen pystysuoran raon läpi muutoin valoa läpäisemättömissä levyissä, joiden takana olevan levyn (heijastin, varjostin) pinnalle syntyy interferenssikuvio. Kuvioon vedoten Young osoitti valon olevan todellisuudessa poikittaista aaltoliikettä, eikä koostu hiukkasista kuten Newton oli väittänyt. Aaltoteoria tarvitsi silti lisää tukea, koska useimmat ilmiöt kyettiin selittämään hiukkasteorian avulla. Koe sai kuitenkin aikaan, että aaltoteoriaa alettiin yleisemmin kannattaa.
Vuonna 1800 William Herschel mittasi, kuinka tehokkaasti spektrin eriväriset valot lämmittävät kohteita, joihin ne osuivat. Hän teki uskomattoman havainnon: lämpeneminen oli suurimmillaan kohdassa, jossa ei ollut väriä lainkaan. Tämä vastasi säteitä, joiden aallonpituus oli suurempi kuin punaisella valolla. Herschel oli löytänyt ”näkymättömän valon”, jota nykyisin kutsutaan infrapunaksi. Valoon tuntui kuuluvan aiempaa laajempi alue, jota ihminen ei voi silmin havaita. Sen vuoksi Johan Ritter päätti tutkia, jatkuisiko valo myös violetin alueen ulkopuolelle. Tämän testaamiseksi hän hankki hopeakloridia, jonka hän oli kuullut tummenevan nopeammin sinisen kuin punaisen valon vaikutuksesta. Hän hajotti prisman avulla auringonvalon spektriksi ja asetti hopeakloridia jokaisen värin kohdalle. Hän havaitsi kuulemansa pitävän paikkansa, joten nyt hän asetti hopeakloridia violetin värialueen toisellekin puolelle ja havaitsi hopeakloridin tummenevan siellä vielä nopeammin. Uuden valoalueen hän nimesi ”kemiallisiksi säteiksi”, mutta niitä kutsutaan nykyään ultraviolettisäteilyksi.
Siinä missä 1600-luvulla optiikka kehittyi tähtitieteen vaikutuksessa, niin 1800-luvun puolivälissä se sai vetoapua sähkö- ja magnetismitutkimuksista. Michael Faraday pani merkille, että lineaarisesti polarisoidun valon polarisaatiotaso kääntyy magneettikentässä. Tätä sanotaan Faradayn kiertymäksi. Koska magneettikenttä vaikutti valoon, valolla oli oltava yhteys sähköön ja magnetismiin. Skotti James Clerk Maxwell sittemmin selitti tämän yhtälöidensä avulla: valo oli kapea osa sähkömagneettista säteilyä, minkä todensi kokeellisesti lopulta Heinrich Hertz.
Modernin optiikan aika
Lääketieteen ja biologian kannalta merkittäväksi keksinnöksi osoittautui Frits Zerniken vaihekontrastimikroskooppi, jolla paitsi saadaan erittäin tarkkoja kuvia soluista niin myös väriaineita ei tarvita. Kuvausmenetelmän ansiosta biologit onnistuivat ensimmäistä kertaa seuraamaan solusykliä. Yhdysvaltalainen Charles Townes ja hänen neuvostoliittolaiset kollegansa Nikolai Basov ja Aleksandr Prohorov saivat vuonna 1964 Nobelin fysiikanpalkinnon keksittyään ja rakennettuaan toimivan laserin. Dennis Gabor taas voitti palkinnon yhdeksän vuotta myöhemmin keksittyään hologrammit.
Heijastuminen
thumb|160px|Valonsäteen heijastuessa tasaisesta pinnasta, tulo- ja heijastuskulmat ovat yhtä suuret (θr=θi). Heijastuslaki ei päde, jos pinta on epätasainen. Valonsäteen kohdatessa kappaleen pinnan osa siitä heijastuu. Heijastuminen tarkoittaa fysiikassa aaltoliikkeen kahden eri faasin rajapinnalla tapahtuvaa vuorovaikutusta, jossa aaltoliike muuttaa suuntaansa ja jatkaa liikettään samassa faasissa. Heijastuminen voidaan jakaa kahteen tyyppiin heijastavan pinnan ja materiaalin mukaan; spekulaariseen heijastumiseen tasaiselta pinnalta sekä diffusiiviseen eli hajaheijastukseen rosoiselta pinnalta.
Heijastumiseen liittyvissä ongelmissa on kiinnostuttu yleisimmin valonsäteen kulmista. Valonsäteelle voidaan ilmoittaa kaksi kulmaa: tulokulma ja heijastuskulma. Tulokulma ilmoittaa sen kulman, jossa valonsäde saapuu kappaleen pintaan pinnan normaalin suhteen. Heijastuskulma taas ilmoittaa heijastuneen valonsäteen ja heijastaneen kappaleen normaalin välisen kulman. Kulmien suhdetta kuvaavan heijastuslain mukaan heijastuskulma on yhtä suuri kuin tulokulma materiaalista riippumatta. Tulo- ja heijastussäteet ovat samassa normaalin suuntaisessa tasossa, tulotasossa. Heijastuslaki pätee, kun pinnan rosoisuus on pienempi kuin valon aallonpituus, rosoisilla pinnoillakin eli diffusiivisessa heijastuksessa yksittäisten säteiden tapauksissa. Laki voidaan johtaa Huygensin periaatteesta.
Taittuminen
Heijastuessaan valo muuttaa kulkusuuntaansa pysyen kuitenkin samassa väliaineessa. Sen sijaan taittuminen tarkoittaa kulkusuunnan muutosta, kun aalto siirtyy väliaineesta toiseen. Snellin laki eli taittumislaki ilmoittaa, mihin suuntaan valo kulkee taittuessaan kahden väliaineen rajapinnalla. Se voidaan ilmaista kaavalla: . Laista huomataan myös taittumisen ja valon aallonpituuden yhteys; aallonpituus muuttuu taittumisessa, mutta sen taajuus pysyy samana, minkä vuoksi aallon nopeuskin muuttuu.
Laista huomataan myös se, että jos valo saapuu optisesti harvemmasta aineesta (n1) optisesti tiheämpään aineeseen (n2) niin valon taitekulma β on tulokulmaa α pienempi. Päinvastaisessa tapauksessa taitekulma on suurempi. Tilanteessa, jossa valonsäde saapuu optisesti tiheämmästä aineesta optisesti harvempaan – aine on optisesti tiheämpi, jos taitekerroin on toista suurempi – on mahdollista, että tapahtuu kokonaisheijastuminen eli tiettyä kulmaa, kokonaisheijastuksen rajakulmaa αr, suuremmilla kulmilla kaikki valo heijastuu, eikä taitu lainkaan. Eri rajapinnoille tämä kulman suuruus on suoraan laskettavissa Snellin lain avulla.
Geometrian avulla voidaan todeta, että jos valo läpäisee jonkin aineen, esimerkiksi ohuen lasinpalasen tai ikkunalasin, jota molemmilta puolilta rajoittavat keskenään yhdensuuntaiset tasot, niin tämä kahdesti taittunut valonsäde on yhdensuuntainen alkuperäisen säteen (ja sen jatkeen) kanssa, mutta säde on vaakatasossa tarkasteltuna siirtynyt tietyn verran. Tässä tapauksessa puhutaan yhdensuuntaissiirtymästä.
Taittumiseen liittyvä ilmiö on myös dispersio eli valonsäteen hajoaminen spektriin. Ilmiö johtuu siitä, että aineen taitekerroin riippuu valon aallonpituudesta, jolloin eri värit taittuvat eri tavalla. Punainen valo taittuu vähemmän kuin violetti, mistä johtuu sateenkaaren säännöllinen värijärjestys. Dispersio osoittaa sen, että tavanomainen valkoinen valo koostuu useista eri aallonpituuksista.
Interferenssi ja diffraktio
250px|thumb|Diffraktiossa valo ”haarautuu” kohdatessaan esimerkiksi raon. Geometrisen optiikan mukaan valon pitäisi jatkaa raosta suoraviivaisena eikä näin ollen diffraktoituneiden säteiden väliin pitäisi syntyä ”rakoja”. Kuvan kolmea punaista kirkasta sädettä kutsutaan maksimikohdiksi ja näiden välillä olevia pimeitä alueita minimikohdiksi. Aaltoliikkeen interferenssi tarkoittaa eri aaltojen yhdistymistä superpositioperiaatteen mukaisesti. Valoaaltojen vaihe-erosta riippuu mitä näiden ”summalle” käy. Jos aallot ovat vastakkaisissa vaiheissa, ne heikentävät toisiaan interferoidessaan ja voivat jopa sammuttaa toisensa. Puhutaan destruktiivisesta interferenssistä. Jos aallot ovat samassa vaiheessa, ne vahvistavat toisiaan (konstruktiivinen interferenssi), jolloin valon intensiteetti kasvaa. Koherentissa säteilyssä vaihe-ero on jakuvasti vakio. Tällaista säteilyä tuottavat esimerkiksi laserit ja maserit. Interferenssi ilmenee parhaiten nimenomaan laserin valolla, joka on koherenttia ja monokromaattista eli sen tuottama valo on yksiväristä (aallonpituus sama).
Diffraktio eli valon taipuminen on ilmiö, jossa esimerkiksi rako vaikuttaa valon kulkuun. Taipumista tapahtuu jatkuvasti valon kohdatessa kappaleen. Arkielämässä diffraktiota ei tosin voi helposti huomata, koska valaistus on polykromaattista (valkoista valoa) ja eri aallonpituuksien diffraktoituessa ne interferoivat eikä mitään selvää kuviota voi havaita. Diffraktio jaetaan tavallisesti Fresnelin diffraktioon ja Fraunhoferin diffraktioon. Fresnelin diffraktio tapahtuu, kun aaltorintama on kaareva, ja Fraunhoferin diffraktio, kun aaltorintama on selvästi tasomainen. Diffraktio rajoittaa geometrisen optiikan pätevyysaluetta.
Polarisaatio
Valon tai yleisemmin sähkömagneettisen säteilyn polarisaatiolla tarkoitetaan valoaaltoon liittyvän sähkökentän värähtelysuuntaa. Valoa kutsutaan täysin polarisoituneeksi, jos siinä on vain yhteen suuntaan värähtelevää valoa. Valo polarisoituu aina sen saapuessa rajapintaan vinossa kulmassa. Näin ollen heijastunut ja taittunut valo ovat aina osittain polarisoituneita, ei kuitenkaan kokonaisheijastunut valo. Brewsterin lain mukaan heijastunut valo on täysin polarisoitunutta, kun samasta pinnasta heijastunut ja taittunut säde ovat toisiaan vastaan kohtisuorassa eli kun heijastus- ja taitekulman summa on 90 astetta. Brewsterin laki ei koske metalleja, koska niiden pinnasta heijastunut valo polarisoituu huonosti. Tämä on luonnollista, kun otetaan huomioon, että metallit ovat valoa läpäisemättömiä. Kun mikään osa tulevasta valosta ei taitu metallin sisään, seuraa siitä, että kaikki valo kaikkine polarisaatiosuuntineen heijastuu.
Geometrinen optiikka
Geometriseksi optiikaksi eli sädeoptiikaksi kutsutaan sitä optiikan tutkimusta, joka tutkii yksittäisiä valonsäteitä. Geometriseksi sitä kutsutaan sen vuoksi, että monet sen ongelmat voidaan ratkaista geometrian avulla. Malli on toimiva kun tarkastellaan kuvien ja valekuvien muodostumista linsseissä ja peileissä sekä valon kulkua. Geometrinen optiikka pohjautuu neljään perusaksioomaan: heijastus- ja taittumislakiin, siihen, että valo kulkee homogeenisessä väliaineessa suoraviivaisesti ja että jos valonsäde kulkee pisteestä A pisteeseen B pisteen C kautta, niin myös pisteestä B lähetetty valonsäde kulkee pisteeseen A pisteen C kautta. Kaikki aksioomat ovat seurausta Fermat'n periaatteesta.
Linssit ja peilit ovat keskeisiä tutkimuskohteita geometrisessa optiikassa. Geometrinen optiikka rajoittuu ilmiöihin, joissa ei tarvitse ottaa huomioon interferenssiä tai diffraktiota.
Fysikaalinen optiikka
Fysikaalinen tai joskus myös aalto-optiikka tutkii valon luonnetta ja siitä johtuvia ominaisuuksia. Tästä syystä fysikaalisen optiikan tutkimuskohteet ovat moninaisempia.
Kvanttioptiikka
Kvanttioptiikka tutkii fysikaalisen optiikan tavoin valon rakennetta, mutta kvanttifysiikan näkökulmasta.
Tilastollinen optiikka
Tilastollinen eli statistinen optiikka on suhteellisen uusi optiikan ala. Se syntyi kvanttimekaniikan tilastollisen tulkinnan seurauksena, mutta sen tutkimus lähti kunnolla alkuun vasta laserin löydön jälkeen.
Valo-opin suureita ja yksiköitä
Valo-opissa käytetään mittauksiin ja laskelmiin mm. seuraavia suureita ja yksiköitä:
Jarmila Wolfe
Jarmila Wolfe (o.s. Gajdošová, s. 26. huhtikuuta 1987 Bratislava, Slovakia) on australialainen ammattilaisuransa päättänyt tennispelaaja.
Oltion Luli
Oltion Luli (s. 18. elokuuta 1969 Shkodër) on albanialainen entinen pikajuoksija. Hän kilpaili vuoden 2000 kesäolympialaisissa Sydneyssä, mutta putosi miesten 100 metrin juoksussa ensimmäisellä kierroksella jäätyään eränsä kahdeksanneksi ajalla 11.08. Hänen henkilökohtainen ennätyksensä on 10.3 (1998).
Jarmila Wolfe
Ranskan avoimissa 2010 Wolfe pääsi neljännelle kierrokselle asti voitettuaan Chan Yung-janin, Kimiko Date Krummin ja Anastasia Rodionovan. Neljännen kierroksen ottelunsa hän hävisi Jaroslava Švedovalle. Wimbledonissa hän voitti toisella kierroksella Melanie Oudinin ja kolmannella Angelique Kerberin, kunnes hävisi neljännellä kierroksella Venus Williamsille luvuin 6–4, 7–6(5). Yhdysvaltain avoimissa hän hävisi avauskierroksella Marija Šarapovalle luvuin 6–4, 3–6, 1–6. Yhdysvaltain avointen jälkeen hän pelasi Guangzhou International Women's Openissa, jossa hän oli ykköseksi sijoitettu. Turnauksen väierässä hän voitti Edina Gallovitsin, ja pääsi ensimmäistä kertaa WTA-turnauksen finaaliin. Finaalissa hän voitti Alla Kudrjavtsevan suoraan kahdessa erässä, ja otti uransa ensimmäisen WTA-turnausvoiton.
Toisen turnausvoittonsa Wolfe otti tammikuussa 2011, kun hän voitti Moorilla Hobart International -turnauksen finaalissa Bethanie Mattek-Sandsin. Seuraavalla viikolla Australian avoimissa hän hävisi avauskierroksella Yanina Wickmayerille kolmieräisen ottelun. Ranskan avoimissa Wolfe pääsi kolmannelle kierrokselle, jossa hän hävisi Andrea Petkovicille. Wimbledonissa hän hävisi kolmannella kierroksella maailmanlistan ykköselle, Caroline Wozniackille. Yhdysvaltain avoimissa Wolfe hävisi toisella kierroksella Vania Kingille.
Yksityiselämä
Wolfe oli naimisissa tennispelaaja Samuel Grothin kanssa vuodesta 2009 huhtikuuhun 2011, jolloin hän käytti sukunimenään myös Grothia. Heidän erottua hän otti takaisin entisen sukunimensä. Marraskuussa 2015 hän meni naimisiin Adam Wolfen kanssa.
Merihevoset
Merihevoset (Hippocampus) on ympäri maailman lämpimissä ja trooppisissa vesissä tavattava kalasuku. Merihevoset ovat ainoita kaloja, joiden pää on suorassa kulmassa muuhun ruumiiseen nähden. Ne uivat pystyasennossa ja liikkuvat värisyttämällä eviään. Merihevoset on alaheimonsa Hippocampinae ainoa suku.
Piirteet
Merihevoset ovat kaloja, mutta ne ovat saaneet niin suomenkielisen kuin tieteellisenkin nimensä siitä, että niiden pää ja kaula muistuttavat hevosen vastaavia. Lisäksi niiden silmät ovat kuin kameleonteilla, pussi kuin kenguruilla, ”häntä” kuin apinoilla ja laattahaarniskamainen iho kuin vyötiäisillä.
Merihevosten päässä on kruunumainen luusta tai ruodoista muodostunut kyhmyinen uloke. Niiden silmät liikkuvat toisistaan riippumatta, mikä sallii merihevosten katsoa samanaikaisesti kahteen suuntaan.
Eri merihevoslajien väritys ja täplikkyys vaihtelevat suuresti. Värit vaihtelevat useimmiten harmaasta ruskeaan, mutta merihevonen voi muuttaa värinsä hyvin kirkkaaksikin. Lajeja erottaa toisistaan myös esimerkiksi koko, ruumiinosien mittasuhteet, keskivartalon jaokkeiden määrä ja evien määrä.
Merihevosten kidukset eivät ole muiden kalojen kampamaiset vaan tupsumaiset. Merihevoset hengittävät ottamalla vettä suuhunsa ja pakottamalla veden sitten ulos kidusten kautta. Merihevosilla ei ole mahaa, kuten muilla kaloilla.
Esiintyminen
Merihevosia esiintyy kylmimpiä alueita lukuun ottamatta useimmissa maailman merissä. Useimmat lajit esiintyvät 40. leveysasteiden välisissä lämpimissä merissä. Joitain yksilöitä on tavattu aina Orkneysaarilla ja Australian eteläpuolella asti. Merihevosia ei juurikaan tavata makeassa vedessä. Merihevoset elävät rannikoiden tuntumassa alle sadan metrin syvyydessä ja uiskentelevat merilevän lomassa. Jostain syystä ne suosivat mantereiden itärannikoita.
Merihevoset eivät liiku paljonkaan, joten ne muodostavat toisistaan erillisiä populaatioita. Tämä on vaikeuttanut merihevosten määrittelemistä eri lajeihin. Joskus merihevosia voi ajautua irronneen merilevän mukana kauas avomerelle, jolloin ne voivat muodostaa uusia populaatioita.
Käyttäytyminen
thumb|Merihevonen pystyy vaihtamaan väriään sulautuakseen ympäristöönsä. Kuvassa [[purppuramerihevonen.]] Merihevosen uinti on hidasta ja jäykän näköistä. Se ui pystyasennossa heiluttamalla vimmatusti pieniä eviään, joita sillä on eri puolilla kehoa. Häntäänsä se käyttää ankkurina levätessään sekä liikkumiseen merilevän lomassa. Merihevonen kääntyy sulkemalla kiduksensa toiselta puolelta ruumista tai päästämällä vettä ulos suusta.
Merihevoset elävät lajista riippuen muutamasta kuukaudesta 4,5 vuoden ikään. Merihevosen poikaset kantaa ja synnyttää uros. Urospuolisilla merihevosilla on lantioluun alapuolella pussi, jossa on kaksi taskua. Parittelu tapahtuu lopputalvella tai keväällä. Parittelussa naaras sijoittaa parisataa alle kolmen millimetrin kokoista munaansa uroksen pussiin, jolloin ne hedelmöittyvät. Joskus uros ottaa munia useammalta kuin yhdeltä naaraalta. Sen jälkeen hedelmöittyneet munat kehittyvät sikiöiksi ja kasvavat uroksen pussissa aikuisiksi yksilöiksi. Synnytys tapahtuu lajista riippuen 10–50 vuorokauden kuluttua hedelmöityksestä. Suurimmat lajit tuottavat jopa 300 poikasta kerrallaan, pienimmät lajit 20–30 poikasta. Synnytyksen jälkeen poikaset nousevat pintaan ja isä hylkää ne. Vastasyntyneen merihevosen ruumis on jonkin aikaa lähes läpinäkyvä, ja se ui vaakasuorassa asennossa.
Merihevoset syövät pieniä äyriäisiä, merihyönteisiä, matoja ja kalanpoikasia, mukaan lukien toisten merihevosten poikasia.
Merihevoset ääntelevät jonkin verran.
Uhat
Merihevosten yleisimpiä vaivoja ovat kaasukuplien muodostuminen niiden kehoon. Merihevoset voivat kärsiä myös virustaudeista ja loisista. Isommat kalat näykkivät ja syövät merihevosia. Ihminen pyydystää merihevosia koristeeksi ja tuhoaa niiden elinympäristöjä.
Merihevosten uhanalaisuutta on vaikea määritellä, sillä monesta lajista ei ole tarpeeksi tietoa. IUCN:n punaisessa kirjassa uhanalaisiksi on luokiteltu 14 merihevoslajia, joista 12 on vaarantuneita ja kaksi erittäin uhanalaisia.
Lemmikkinä
Merihevosia pidetään myös lemmikkieläiminä akvaarioissa.
Lajit
Merihevosiin kuuluvat seuraavat 46 lajia: thumb|upright|[[Pullukkamerihevonen|H. abdominalis]] thumb|upright|[[Täplämerihevonen|H. guttulatus]] thumb|upright|H. subelongatus
Ruskovatsapääsky
Ruskovatsapääsky (Orochelidon murina) on Etelä-Amerikassa Andeilla tavattava pääskyihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan ruskovatsapääsky on noin 13,5 cm. Selästään ja päästään ruskovatsapääsky on väritykseltään tumma ja metallinkiiltoisen sinertävän vihreä. Siivet ja pyrstö ovat harmaammat. Pitkähkö pyrstö on selkeästi haarapäinen. Koko vatsa on väriltään harmahtavan ruskea. Ruskovatsapääsky muistuttaa ulkonäöltään andienkalliopääskyä (Haplochelidon andecola), mutta on rakenteeltaan sitä hoikempi ja andienkalliopääskyn vatsassa on myös valkoista.
Levinneisyys, elinympäristö ja elintavat
Ruskovatsapääskyä tavataan Etelä-Amerikasta Andeilta Venezuelasta, Kolumbiasta, Ecuadorista, Perusta ja Bolivian luoteisosista. Lajin elinympäristöä ovat avoimet ja puoliavoimet maastot. Tällaisia ovat rinteiden pensaikot ja heinikot. Linnun elinympäristöt sijaitsevat usein 2 500–4 000 metrin korkeudella merenpinnasta.
Ruskovatsapääsky on sulavaliikkeinen ja nopea lentäjä. Linnut lentävät usein pienissä löyhissä parvissa. Ruskovatsapääskyt pesivät pieninä kolonioina kallionkoloissa ja toisinaan myös talojen räystäiden alla.
Marjan Štrukelj
Marjan Štrukelj (s. 24. syyskuuta 1964 Nova Gorica) on slovenialainen entinen koskimeloja. Hän edusti uransa alkupuolella Jugoslaviaa ja kuului novagoricalaiseen KK Soške Elektrarne -seuraan.
Štrukelj voitti maailmanmestaruuskilpailuissa ensimmäisen mitalinsa 1985, jolloin hän kuului Jugoslavian pronssia saaneeseen kajakkiyksikköjoukkueeseen. Hän oli samassa lajissa hopealla vuoden 1987 kisoissa, joissa Štrukelj otti myös henkilökohtaisen kilpailun pronssimitalin. Hän kuului Jugoslavian joukkueeseen, joka voitti joukkuekilpailun 1989 ja sai hopeaa vuoden 1991 kisoissa. Štrukelj sijoittui kajakkiyksiköiden koskimelonnassa kuudenneksi Barcelonan olympialaisissa 1992 ja oli kolme vuotta myöhemmin Slovenian joukkueessa, joka voitti MM-kisoissa hopeaa.
Norjankrilli
Ulkonäkö ja koko
Norjankrilli kasvaa noin kolme senttiä pitkäksi. Se on läpikuultava ja punertava vatsan sisältö on näkyvissä. Yhteensulautunutta päätä ja keskiruumiista peittää selkäkilpi; niitä seuraa lihaksikas 6-jaokkeinen takaruumis. Tuntosarvet ovat suhteellisen lyhyet.
Elintavat
Norjankrilli käyttää pääasialliseksi ravinnokseen hankajalkaisia, mutta syö myös muuta eläin- ja kasviplanktonia. Se nousee pintaan ruokailemaan yöllä, ja viettää päivänsä yli 50 metrin syvyydessä.
Etelä-Ossetian konflikti
Etelä-Ossetian konflikti on Georgian ja sen entisen autonomisen alueen Etelä-Ossetian välinen konflikti. Konflikti sai alkunsa vuonna 1989 ja kehittyi sodaksi vuosina 1991–1992. Georgialaisten ja eteläosseettien taisteluiden lopettamiseksi sopivat Georgia ja Venäjän federaatio 1992 siitä, että Venäjä lähettää rauhanturvajoukkoja alueelle. Rauhanturvaajat saivatkin taistelutoiminnan lakkaamaan.
Konfliktin alkuperä
thumb|250px|Georgialainen [[tarkka-ampuja Etelä-Ossetiassa]] Etelä-Ossetian autonominen alue perustettiin 1922 Neuvostoliiton miehitettyä Georgian Šida Kartlin alueelle. Georgialaisilla ja ossetialaisilla ei ole historiallisia konflikteja keskenään, pois lukien vuosien 1918–1920 välinen kausi.
1980-luvun loppupuolella Georgian sosialistisessa liittotasavallassa noussut nationalismi ja maan siirtyminen kohti itsenäisyyttä alkoivat herättää vastustusta Ossetian nationalistisessa organisaatiossa, Ademon Nykhasissa. Organisaatio vaati suurempaa itsenäisyyttä ja lopulta yhdistämistä Venäjälle kuuluvaan Pohjois-Ossetiaan. 10. marraskuuta 1989 Etelä-Ossetian korkein neuvosto hyväksyi päätöksen, jolla Etelä-Ossetia yhdistettäisiin Venäjän sosialistiseen federatiiviseen neuvostotasavaltaan kuuluvaan Pohjois-Ossetian autonomiseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan. Päivää myöhemmin Georgian korkein neuvosto kumosi päätöksen. 23. marraskuuta tuhannet georgialaiset nationalistit marssivat Zviad Gamsakhurdian ja muiden opposition johtajien johtamina Etelä-Ossetian pääkaupunkiin Tskhinvaliin pitämään kokousta. Ossetialaiset tukkivat tien ja Puna-armeijan väliintulo esti kahden mielenosoituksen yhteenoton. Puna-armeijan komentajat saivat Georgian mielenosoittajat kääntymään takaisin. Myöhemmissä georgialaisten ja ossetialaisten yhteenotoissa kuitenkin haavoittui useita ihmisiä.
Tskhinvalissa sattui 11. joulukuuta 1990 useita verisiä välikohtauksia ja 12. joulukuuta Georgian hallitus julisti hätätilan Tskhinvalin ja Javan alueille. Georgian poliisi ja kansalliskaarti lähetettiin alueille riisumaan aseistautuneet ossetialaisjoukot aseista.
Landquartin alue
350px|thumb|Landquartin alue.
Alueeseen kuuluu kahdeksan kuntaa: Fläsch, Jenins, Landquart, Maienfeld, Malans, Trimmis, Untervaz ja Zizers. Alueen pinta-ala on 175 neliökilometriä ja asukasluku 24 815 (31.12.2016). Alueen pääkieli on saksa.
Douvrin-moottori
Douvrin-moottorit ovat kaksi toisistaan poikkeavaa moottoriperhettä, joita on 1970-luvun alusta valmistanut Renault'n ja PSA:n yhteisyritys. Toinen moottoriperhe on PSA X -moottori, joka oli pienitilavuuksinen, alumiinilohkolla ja -kannella varustettu, 4-sylinterinen rivimoottori. Venttiilikoneisto ketjukäyttöinen OHC, yhteinen öljy voimansiirrolla ja moottorilla, moottori kallistettu 72 astetta. Toinen perhe on suurempitilavuuksiset ( 2 litraa ja yli ) bensiini- ja dieselmoottorit, näistä on useita variantteja. Sylinterilohko ja -kansi alumiinia, dieselversioissa sylinteriputket valurautaa. Ketjukäyttöinen kannen yläpuolinen nokka-akseli, voimansiirrolla ja moottorilla omat öljytilat. Renault'n moottorikoodauksella nämä ovat J-moottoreita. Renault'n AMC -omistuksen kautta näitä moottoreita on asennettu myös USA:ssa valmistettuihin Renault ja Eagle ajoneuvoihin, sekä AMC:n siirryttyä Chrysler Motor Corporationin omistukseen, dieselmoottoria vielä joihinkin Jeep-malleihin. Lisäksi Douvrin'n kaupungissa sijaitsevalla tehtaalla on valmistettu PRV V6 ( Peugeot - Renault - Volvo ) -moottoria. Tämä moottori on suunnitellut insinööri Jean-Jacques His (isä Formula 1 moottoreita Renault ja Ferrari).
2.0 bensiini
2.0 l (1995 cc) OHC, poraus 88 mm, isku 82 mm. Useita eri versioita ja niistä variantteja, tärkeimmät ominaisuudet:
2,2 bensiini
2,2 L (2165 cc) muokattiin 2,0 -moottorista, lisäämällä iskunpituutta 82:sta 89:ään mm. Muut osat olivat yhteneväisiä pienemmän moottorin kanssa. Tästäkin versiosta oli eri variantteja, joiden tärkeimmät ominaisuudet:
Sovellukset:
2,1 Diesel
2,1 l (2068 cc) Diesel-moottori on muunneltu 2,0 l bensiiniversiosta pienentämällä porausta 88:stä 86:een mm, iskunpituus on sama kuin 2,2 l bensiinimoottorin, 89 mm. Lohkossa on valurautaiset sylinteriputket. Polttoaineensyöttö mekaanisella ruiskupumpulla, epäsuora ruiskutus, esikammiot sylinterikannessa. Moottorista eri variantteja, joiden tärkeimmät ominaisuudet:
Sovellukset:
Till I Met You
Till I Met You on televisioyhtiö ABS-CBN:n esittämä filippiiniläinen draamasarja. Sen päärooleissa ovat James Reid, Nadine Lustre ja JC Santos.
Mario Golf: Toadstool Tour
Mario Golf: Toadstool Tour (Japanissa Mario Golf: Family Tour ) on Nintendo GameCubelle vuonna julkaistu urheilupeli. Peli kuuluu Mario Golf -sarjaan
Maggie MacNeal
Maggie MacNeal (oik. Sjoukje van’t Spijker, s. 5. toukokuuta 1950 Tilburg, Alankomaat) on alankomaalainen laulaja. Hän edusti kotimaataan vuoden 1980 Eurovision laulukilpailussa kappaleella ”Amsterdam”, joka sijoittui viidenneksi. Sitä ennen hän oli ollut jäsen Mouth & MacNeal -nimisessä duossa, joka osallistui Euroviisuihin vuonna 1974. Sen esittämä kappale ”I See a Star” ylsi kolmanneksi. Mouth & MacNeal saavutti joitakin hittejä erityisesti Euroopassa, kuten ”How Do You Do?” ja ”Hello-A”, kunnes hajosi 1974.
Soolourallaan MacNeal saavutti kaikkiaan kuusi top 50 -hittiä Alankomaissa.
Karaj
Karaj [karadž]  on Ālborzin maakunnan pääkaupunki Pohjois-Iranissa. Vuonna 2016 se oli Iranin neljänneksi suurin kaupunki.
Päärynäsiideri
thumb|180px|Pullo perinteistä ranskalaista perrya.
Päärynäsiideri eli perry on päärynöistä valmistettu alkoholijuoma. Perry oli pitkään suosittua Britanniassa ja Ranskassa.
1960- ja 1970-luvulla suosionsa huipulla oli esimerkiksi Babychamin nimellä markkinoitu perry, jota myytiin naisille suunnattuna halpana juomana. Kun Brothersin perrya alettiin myydä Glastonburyn festivaalilla vuonna 1995, ihmiset eivät tienneet, minkälaista juomaa heille oikeastaan oltiin myymässä. Se esiteltiin ”kuin siideriksi, mutta päärynöistä tehdyksi”, ja nimi lyhennettiin sitten päärynäsiideriksi. Päärynäsiideri esiteltiin laajemmalle yleisölle vuonna 2005, ja juoma palasi muotiin kuluttajien keskuudessa.
Perinteisesti perry on tehty tavallista pienemmistä ja hapokkaammista päärynöistä. Nykyinen päärynäsiideri tehdään yleensä hieman makeammista päärynöistä, mutta nimityksiä perry ja päärynäsiideri käytetään laajalti samaa tarkoittavina.
Gunnar Jönsson
Gunnar Jönsson (1905–1982) oli esikoislestadiolainen maallikkosaarnaaja, joka asui Ruotsin Ylitorniolla Hirvijärven kylässä. Jönsson oli 1940-luvulta alkaen esikoislestadiolaisuuden johtavia saarnaajia. Hän oli yksi ns. Lapin vanhimmista. Esikoislestadiolainen seurakunta lähetti hänet kymmenille saarnamatkoille eri puolille Ruotsia, Suomeen, Norjaan, Tanskaan ja Pohjois-Amerikkaan. Suomessa hän oli saarnamatkoilla vuosina 1948, 1953, 1962, 1969, 1974 ja 1978. Jönsson oli myös kirkolliskokousedustaja. Hänen äidinkielensä oli ruotsi, mutta hän pystyi saarnaamaan myös suomeksi. Jönssonin saarnoja on julkaistu muun muassa Isän ääni -kirjasarjassa ja Rauhan Side -lehdessä.
Jetstorm
Transformers: Generation 2
Jetstorm oli julkaistu kahtena eri leluna, joista toinen oli Decepticon ja toinen Autobotti.
Beast Wars
Beast Wars-sarjassa Jetstorm muuntautui hyttyseksi.
Transformers: Armada
Jetstorm oli Transformers: Armadassa yksi Tähtimiekan Mini-Coneista. Autobotit löysivät hänet Antarktikselta jaksossa "Sotilas".
Transformers: Animated
Transformers: Animatedissa Jetstrom on nuori Eliittivartioston soturi, joka on kaksoisveljensä, Jetfiren, ohella yksi ensimmäisistä lentävistä Autoboteista. He toimivat Sentinel Primen ja Jazzin alaisuudessa. Hän ja Jetfire kykenevät myös yhdistymään mahtavaksi taistelijaksi nimeltä Safeguard. Jetstorm käyttää asenaan tuulta. Jetstormin äänenä sarjassa on Phil LaMarr.
Transformers: Robots in Disguise
Transformers: Robots in Disguisessa Jetstorm on yksi palkkionmetsästäjän, Driftin Mini-Coneista. Jetstorm ja hänen ystävänsä Slipstream olivat ennen pikkurikollisia, mutta Drift muutti heidän elämänsä ja soi kunnian palvella ja oppia häneltä.
Tyynenmerenkrilli
Tyynenmerenkrilli (Euphausia pacifica) on äyriäinen, joka elää suurina parvina Tyynellämerellä. Sitä kalastetaan paljon Japanissa ja Kanadassa.
Ulkonäkö ja koko
Tyynenmerenkrilli kasvaa pari senttiä pitkäksi. Se on läpikuultava. Yhteensulautunutta päätä ja keskiruumista peittää selkäkilpi; niitä seuraa lihaksikas 6-jaokkeinen takaruumis. Tuntosarvet ovat suhteessa melko pitkät, ja niiden pinnalla on suomuja.
Elintavat ja ravinto
Tyynenmerenkrillit piileksivät päiväsaikaan pedoilta noin sadan metrin syvyydessä, ja nousevat auringonlaskun aikaan pintaan syömään kasviplanktonia. Ne laskevat munansa veteen Kanadan rannikolla toukokuusta heinäkuuhun, kun kasviplanktonia on saatavana runsaasti.
Siesta-Palkkina
Siesta-Palkkina on kylä Leningradin alueen Lomonosovin piirin Kaprion kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Kaprionlahteen laskevan Siestajoen suussa 15 kilometriä Kapriosta luoteeseen. Kylässä on 65 asukasta (vuonna 2010).
Kaprion kihlakunnan Kargalin pogostaan kuulunut Siesta-Palkkina mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Sen nimi perustunee joen lisäksi venäläiseen henkilönimeen Palka.
Lähiseudun muista kylistä poiketen Siesta-Palkkinan asukkaat olivat venäläisiä. 1860-luvulle saakka he olivat tilanomistajan maaorjia. Vuonna 1862 kylässä oli 42 taloa ja 337 asukasta, jotka kuuluivat Kaprion volostiin ja ortodoksiseen seurakuntaan.
Kylän talonpojat harjoittivat kalastusta ja kuljettivat polttopuita laivoilla Pietariin. Vuonna 1871 Siesta-Palkkinaan avattiin koulu.
Venäjän vallankumouksen jälkeen Siesta-Palkkina muodosti Kaprion volostiin kuuluneen kyläneuvoston. Vuodesta 1923 lähtien se kuului Kirnun (Pogranitšnyin) kyläneuvostoon. Kylä tuhoutui lähes kokonaan toisen maailmansodan aikana.
Vuosina 1950–1960 Siesta-Palkkina kuului Vääskylän ja sen jälkeen Uustian kyläneuvostoon. Vuonna 1974 se liitettiin Sosnovyi Borin kaupunkineuvoston alaisuuteen. Kylässä oli koulu ja lääkintäasema. Paikallinen kalastuskolhoosi yhdistettiin Uustiaan vuonna 1956.
Siesta-Palkkina koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Kesäasukkaiden määräksi arvioidaan noin 250 henkeä. Kaprion kunnan vuoden 2015 yleiskaavassa suunnitellaan kylän kehittämistä matkailukohteeksi.
16. lokakuuta
16. lokakuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 289. päivä (290. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 76 päivää.
Jacopo Corsi
Jacopo Corsi (17. heinäkuuta 1561 – 29. joulukuuta 1602) oli italialainen myöhäisrenessanssin säveltäjä ja mesenaatti. Corsin ympärillä kokoontui Venetsiassa camerata, jonka keskusteluista ja kokeiluista syntyi nykyisin oopperana tunnettu taidemuoto. Corsi osallistui Jacopo Perin oopperan Dafne (1597) sävellykseen. Corsi myös tuki rahallisesti ja esiintyi cembalistina Perin oopperan ensi-esityksessä Euridice.
Lichtenhagen (Rostock)
thumb|300px|Lichtenhagenin sijainti Rostockin alueella. Lichtenhagen on Mecklenburg-Etu-Pommerissa sijaitsevan Rostockin kaupungin kaupunginosa, joka sijaitsee keskustasta noin 10 kilometriä luoteeseen.
Tuoksuheliotrooppi
Tuoksuheliotrooppi (Heliotropium arborescens) on heliotrooppien sukuun kuuluva laji. Kukkien väri on yleensä sinivioletti, mutta joskus ne voivat olla valkoisia. Kukinto on kasvin latvassa. Lehdet ovat tummanvihreitä ja karheita. Tuoksuheliotroopin kasvutapa on pensasmainen ja pysty, ja korkeus 25–60 cm. Tuoksuheliotrooppi on hallanarka ja myrkyllinen, mutta se on hyvä mesikasvi.
Lichtenhagen (Rostock)
thumb|left|250px|Sonnenblumenhaus (Auringonkukkatalo) Lichtenhagen on DDR:n ajalla rakennettu betonilähiö. Se on rakennettu vuosina 1972 – 1976 ja siellä asuu noin 14 000 asukasta. Lichtenhagen tuli tunnetuksi vuoden 1992 elokuussa mellakoissa, joissa uusnatsit heittelivät polttopulloja ulkomaalaisten asuttamiin rakennuksiin. Erityisen vihan kohteeksi joutui suurikokoinen Sonnenblumenhaus, joka syttyi osittain tuleen. Nimensä talo on saanut talon päätyä koristavista auringonkukkakuvioista.
Kōtoku-in
pienoiskuva|Kōtoku-inin suuri buddhapatsas
Kōtoku-in on buddhalainen temppeli Kamakurassa, Kanagawan prefektuurissa Japanissa. Se sijaitsee Hasen kaupunginosassa. Temppeli tunnetaan etenkin suuresta Amida-buddhaa esittävästä pronssipatsaastaan, joka on valittu Japanin kansallisaarteeksi. Kamakura-kaudella 1200-luvulla rakennettu patsas on noin 11,3 metriä korkea ja painaa 121 tonnia. Kansanomaisesti patsas tunnetaan ”Kamakuran suurena buddhana” (Kamakura daibutsu) tai ”Hasen suurena buddhana” (Hase no daibutsu).
Kōtoku-in kuuluu buddhalaisuuden Puhtaan maan koulukuntaan. Temppelin virallinen nimi on Dai’i-zan Kōtoku-in Shōjōsen-ji.
Historia
Alun perin paikalla sijainnut temppeli lienee perustettu Tenpyō-kaudella 700-luvulla. Se kuului aluksi Shingon-, myöhemmin Rinzai-koulukuntaan. Ensimmäinen paikalle rakennettu buddhapatsas oli veistetty puusta ja valmistui keväällä 1238. Määräyksen patsaan rakentamisesta antoi Kamakura-sotilashallinto; Naran Tōdai-jin kaltaisen suuren buddhapatsaan rakentaminen Kamakuraan lienee ollut jo Minamoto no Yoritomon tavoitteena 1100-luvun lopulla. Patsaan ympärille valmistui rakennus vuonna 1243. Puuveistos kuitenkin korvattiin pronssista valetulla patsaalla jo 1250-luvulla. Kronikan mukaan tämän patsaan rakennustyöt aloitettiin vuonna 1252.
Patsaan suojana ollut rakennus lienee tuhoutunut kahteen otteeseen taifuunissa 1300-luvulla ja sittemmin Meiōn maanjäristyksessä ja sen aiheuttamassa tsunamissa vuonna 1498. Patsaan tiedetään kuitenkin olleen taivasalla jo vuonna 1486. Edo-kaudella 1700-luvun alussa munkki Yūten perusti tuhoutuneen temppelin uudelleen nykyisellä nimellään ja liitti sen Puhtaan maan koulukuntaan. Korjaustöitä jatkoi munkki Yōkoku ja niitä rahoitti varakas asakusalainen kauppias Nojima Shinzaemon. Patsaan korjaustyöt saatiin päätökseen vuonna 1739.
Naurusarvinokka
Naurusarvinokka (Rhinoplax vigil) on sarvinokkien heimon Rhinoplax-sukuun kuuluva hyvin isokokoinen lintu ja suvun ainoa lintu, jonka elinaluetta ovat Brunei, Indonesia, Malesia, Myanmar ja Thaimaa.
Opettaja (mormonismi)
Opettaja on Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkossa toinen Aaronin pappeuden kutsumuksista. Pojat, jotka on vihitty diakoneiksi sen vuoden alussa, jona he täyttävät 12 vuotta, asetetaan opettajiksi sen vuoden alussa, jona he täyttävät 14 vuotta, mikäli heidän käytöksensä on moitteetonta. Edellytyksen opettajan viran saamiselle selvitetään piispan haastattelussa. Opettajat vihitään rukouksen ja kätten päälle panemisen kautta. Heille ei kuitenkaan anneta enää Aaronin pappeutta, jos he ovat saaneet sen jo diakoneiksi vihittäessä.