cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sapphicus
Kaava
Sapphicus-säe koostuu 11 tavusta. Säkeen kaava on ( = lyhyt tavu, = pitkä tavu,  = anceps eli lyhyt tai pitkä tavu):
Esimerkki
Sapfo, säe katkelmasta 2:
Suurarkkipiispa
Suurarkkipiispa on idän kristittyjen parissa autokefaalisen tai autonomisen kirkon pää, joka ei historiallisista tai ekumeenisista syistä halua käyttää patriarkan arvonimeä.
Ortodoksinen kirkko
Kreikan ortodoksisessa kirkossa Ateenan arkkipiispa käyttää suurarkkipiispan arvonimeä kunnioituksesta Konstantinopolin patriarkkaa kohtaan.
Katolinen kirkko
Katolisessa kirkossa suurarkkipiispa on Rooman kirkon kanssa unioidun, Idän riitusta käyttävän kirkon päämies, joka käyttää omassa autonomisessa (sui juris) kirkossaan samaa päätäntävaltaa kuin Idän katolisten kirkkojen patriarkat. Se, ettei kaikille Idän unioitujen kirkkojen päämiehille ole myönnetty patriarkan nimeä ja arvoa, johtuu ennen kaikkea hienotunteisuudesta ei-katolilaisia kristittyjä kohtaan. Näiden kirkkojen jäsenet tosin saattavat pitää järjestelmää syrjivänä, ja käytännössä näidenkin kirkkojen päämiehistä käytetään usein patriarkan arvonimeä. Erot patriarkan ja suurarkkipiispan välillä ovat enimmäkseen seremonioihin ja protokollaan liittyviä.
Sekä patriarkat että suurarkkipiispat valitsee virkaansa heidän kirkkojensa kirkolliskokous. Patriarkat pyytävät paavilta hyväksynnän eli "kirkollisen yhteyden" (ecclesiastica communio) vasta heidän virkaan asettamisensa jälkeen, kun taas suurarkkipiispat joutuvat pyytämään samaa jo ennen virkaan asettamistaan.
Tällä hetkellä on neljä suurarkkipiispanistuinta:
1. Vuodesta 1963 vuoteen 2005 Lvivin arkkihiippakunta. Kiova pyrkii saamaan oman patriarkaatin. Arvonimeä patriarkka käytetään yleisesti.
2. Syro-malankaarisen kirkon päämies käyttää myös katholikoksen arvonimeä.
Oleg Makarov
thumb|200px|Oleg Makarov (oikealla) neuvostoliittolaisessa postimerkissä vuonna 1978. Oleg Grigorjevitš Makarov (, 6. tammikuuta 1933 Udomljassa, Venäjän SFNT:ssä, Neuvostoliitossa – 28. toukokuuta 2003 Moskovassa, Venäjällä) oli neuvostoliittolainen insinööri ja kosmonautti.
Elämäkerta
Oleg Makarov valmistui insinööriksi moskovalaisesta Bauman-instituutista vuonna 1957. Hän pääsi Vostok-avaruusaluksen suunnitteluinsinööriksi. Hän osallistui myös Saljut-avaruusaseman suunnitteluun. Vuonna 1966 hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen. Hän kuuluin niihin kosmonautteihin, jotka koulutettiin Neuvostoliiton suunnittelemaa Kuu-lentoa varten.
Vuonna 1973 Makarov lensi ensi kerran avaruuteen, aluksena oli Sojuz 12. Vuonna 1975 hän oli valmis Sojuz 18-1 -lennolle, jonka laukaisu jäi ballistiseksi lennoksi. Vuonna 1978 Makarov lensi Saljut 6 -avaruusasemalle Sojuz 27 -aluksella palaten Sojuz 26 -aluksella. Viimeisen avaruuslennon hän teki vuonna 1980, kun hän oli osa Saljut 6:n yhdeksättä miehistöä, avaruusalus oli Sojuz T-3. Kaikkiaan hän oli avaruudessa 21 vuorokautta. 4. huhtikuuta 1986 Makarov erosi kosmonauttijoukoista. Hänestä tuli NPO Energijan (nykyinen Energija) tekninen johtaja. Hän osallistui Mir-avaruusaseman ja Buran-avaruussukkulan suunnitteluun.
Makarov kuoli vuonna 2003 sydänkohtaukseen. Hän oli naimisissa ja perheessä on kaksi lasta.
Oleg Makarov sai kahdesti Neuvostoliiton sankari -mitalin ja neljä kertaa Leninin kunniamerkin.
CT Pará (1908)
CT Pará (runkonumero CT-2) oli Brasilian laivaston Pará-luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin Yarrow Shipbuildersin telakalta Scotstounista, missä köli laskettiin 1908 telakkanumerolla 1260. Se laskettiin vesille 11. heinäkuuta 1908 ja valmistui 31. joulukuuta 1909.
Palvelus
Alus poistettiin 1936 alusluettelosta.
Humphry Davy
Humphry Davy (17. joulukuuta 1778 Penzance, Englanti – 29. toukokuuta 1829 Geneve, Sveitsi) oli englantilainen kemisti. Hän oli sähkökemian uranuurtajia.
Elämä
Davy oli 16-vuotias, kun hänen puuseppäisänsä kuoli. Davystä tuli paikallisen lääkärin ja apteekkarin oppipoika. Hän innostui tekemään kemian kokeita luettuaan Antoine Lavoisier'n oppikirjan. Kokeidensa ansiosta Davy pääsi 19-vuotiaana Thomas Beddoesin Bristoliin perustaman pneumaattisen instituutin johtajaksi. Davy teki ensimmäisiä merkittäviä tutkimuksiaan ilokaasulla. Hän hengitti kaasua ja havaitsi, että sitä voi käyttää anestesiassa.
Davy oli professorina Lontoon Royal Institutionissa vuosina 1802–1812. Hänen luentonsa saavuttivat suurta suosiota. Vuonna 1812 Davy aateloitiin.
Davy valitsi assistentikseen Michael Faradayn vuonna 1813. He kehittivät yhdessä hiilikaivoksia varten turvallisen Davyn lampun. Davy toimi Royal Societyn puheenjohtajana 1820–1827. Hän kuoli Genevessä 1829. Davyn terveyttä olivat heikentäneet haitalliset kaasut, joita hän oli hengittänyt kokeita tehdessään.
Sähkökemian tutkimukset
Davy eristi useita alkuaineita elektrolyysin avulla. Davy yritti ensin hajottaa sähköllä potaska- ja soodaliuoksia, mutta tuloksena oli vain vetyä ja happea. Kun Davy vuonna 1807 käytti liuosten sijaan sulatettuja suoloja, hän pystyi eristämään kaliumia ja natriumia. Seuraavana vuonna Davy yritti hajottaa muun muassa kalkkia ja magnesiumoksidia, mutta hän ei saanut niitä sulamaan. Lopulta hänen onnistui eristää kalsiumia käyttämällä elohopeaa apuna. Samalla tavalla Davy eristi bariumin, strontiumin ja magnesiumin. Davy eristi booria boorihaposta kaliumin avulla samoihin aikoihin Joseph Louis Gay-Lussacin ja Louis Jacques Thénardin kanssa.
Davy ei ollut varma, olivatko hänen eristämänsä aineet alkuaineita. Hän epäili, että alkuaineiden lukumäärä voisi olla hyvinkin pieni ja yritti hajottaa muun muassa typpeä, rikkiä ja fosforia. Davy teki tutkimuksia myös oksimuriaattihapolla, jota Lavoisier oli pitänyt yhdisteenä. Oksimuriaattihappoa saatiin hapettamalla muriaattihappoa eli vetykloridia. Tuolloin ajateltiin tavallisesti, että kaikissa hapoissa oli happea ja että muriaattihappo oli hapen ja jonkin muun alkuaineen yhdiste. Davy tuli kokeidensa perusteella siihen tulokseen, että oksimuriaattihapossa ei ollut happea vaan että se oli happea muistuttava aine. Hän antoi aineelle nimen kloori. Lisäksi Davy osoitti, että muriaattihappo koostuu vedystä ja kloorista, joten happi ei ole happojen välttämätön ainesosa. Gay-Lussac ja Thénard tekivät jälleen vastaavia kokeita samaan aikaan.
Elsa Sarro
Elsa Aurora Sahlberg, kirjailijanimi Elsa Sarro (4. maaliskuuta 1898 Uusikirkko Vpl – 16. huhtikuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen kirjailija.
Tyresön piiri
Tyresön piiri sijaitsee Tyresön kunnassa Ruotsissa. Piiri kattaa koko kunnan ja sen väkiluku on.
Kalleusluokitus
Kalleusluokitus on Suomen lainsäädännön tapa ottaa huomioon elinkustannusten erot eri paikkakuntien välillä. Vuonna 1973 annettiin laki, jolla kunnat jaettiin kahteen kalleusluokkaan. Jako perustui tutkimukseen elinkustannuksista. Vuonna 2005 ensimmäiseen luokkaan kuuluvat ne 60 kuntaa, joissa elinkustannukset olivat korkeimmat. Muut kuuluivat toiseen luokkaan. Laki lakkasi olemasta voimassa vuoden 2007 lopussa.
Ensimmäisen kalleusluokan kunnissa maksettiin suurempia eläkkeitä ja muita etuisuuksia.
Ulkovaltojen interventio Venäjän sisällissodassa
Ulkovaltojen interventio oli  ensimmäisen maailmansodan ja Venäjän sisällissodan aikainen ulkovaltojen sotaretki Venäjälle aluksi ottamaan haltuunsa Venäjälle maailmansodan aikaan laivattuja sotatarvikkeita ja myöhemmin tukemaan Venäjän valkoisia bolševikkien puna-armeijaa vastaan.
Itsenäisyystaistelijat korvaavat Saksan
Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan marraskuussa 1918 Neuvosto-Venäjä vapautui Saksan sotilaallisesta paineesta, jolloin Saksan paikan Itä-Euroopassa pyrkivät ottamaan haltuunsa Puolan, Viron, Liettuan, Latvian ja Ukrainan itsenäisyystaistelijat. Ympärysvaltojen päämäärä vaihtui Saksan vastustamisesta bolševismin vastustamiseen. Tätä ne eivät kuitenkaan halunneet tehdä voimakkaasti tai pitkäaikaisesti vaan lähinnä tukemalla Venäjän reuna-alueilla olevia niin kansallismielisiä ja toisaalta keisarillisen Venäjän alueen jakamattomuudesta kiinni pitäviä venäläisiä joukkoja, jotka käytännössä vuoteen 1919 mennessä ajautuivat yhteistyöhön Baltiassa myös kansallismielisten kanssa. Ukrainassa sen sijaan Etelä-Venäjän armeija ja itsenäisyydestään taistelevat puolalaiset sotivat myös ukrainalaisia itsenäisyysmielisiä vastaan.
Interventio ja sen neljä rintamaa
thumb|250px|left|Interventiojoukkojen vangiksi ottamia neuvostovenäläisiä sotilaita Arkangelissa.
Britannia, Ranska, Yhdysvallat ja 19 muuta maata (myös Saksa ja Suomi) tukivat lokakuun vallankumouksessa syrjäytettyjä porvarillisia. Hyökkäystä kutsuttiin interventioksi, joka oli tällaisista operaatioista käytetty nimitys. Sotatoimet suunnattiin kommunistista Venäjää vastaan, koska haluttiin palauttaa keisariaikainen järjestelmä tai jokin sen kaltainen ja toisaalta jossain määrin pelättiin vallankumouksen leviävän muihin maihin etenkin, kun Saksassa nousi esille voimakas kommunistinen liike.
Interventio jakautui neljään eri rintamaan, pohjoiseen (Murmansk), itäiseen (Siperia), eteläiseen (Mustameri) ja luoteiseen (Baltia). Etelässä oli pääjoukkona Donin alueen vapaaehtoisarmeija, johon liittyi idässä Tšekkoslovakian legioona. Idässä oli myös kaksi muuta bolševikkivastaista aluetta, Komutš Samarassa ja Siperian kansallismielinen hallitus Omskissa. Taistelut alkoivat valkoisten tšekkoslovakialaisten ja punaisten latvialaisten välillä 14.5.1918 Tšeljabinskissa, jonka valkoiset voittivat. Tästä alkoi tšekkilegioonan rautatiesota, jota he kävivät Siperian radan junista käsin.
Pohjois-Venäjän interventio 1918
Britit ja heidän pyynnöstään myös ranskalaiset, nousivat maihin Murmanskissa maaliskuussa 1918 suojellakseen Entente cordialen eli itsensä Venäjälle toimittamia sotatarvikkeita mahdolliselta saksalaishyökkäykseltä, joka voisi olla Suomen valkoisen armeijan tukema. Britannian laivasto oli sekä toimittanut sotatarvikkeita Pohjoisen jäämeren kautta ympäri vuoden sulana pysyvään Murmanskin satamaan, jonne toimitetut varusteet lähetettiin Muurmannin rataa pitkin etelään.
Hanke sai alkunsa, kun Murmanskin neuvosto tiedusteli kansankomissaarien neuvostolta 1.3.1918, miten heidän tulisi suhtautua brittiläisen kontra-amiraali Kempin tarjoukseen suojata brittiläisin joukoin Muurmannin rataa saksalaisilta ja valkosuomalaisilta. Ulkoasiainkansankomissaari Lev Trotskin vastauksen mukaan tätä tuli tukea.
Kaksi brittiläistä merijalkaväen osastoa, yhteisvahvuudeltaan 150 sotilasta, nousi 6.3.1918 maihin Murmanskissa. Brittien tukena Pohjois-Venäjän interventioon osallistuivat myös yhdysvaltalaiset joukot ja suomalaisista koottu Muurmannin legioona. Tällä välin Neuvosto-Venäjä oli solminut 3. maaliskuuta 1918 Saksan kanssa Brest-Litovskin rauhan, jolloin Neuvosto-Venäjästä tuli vastentahtoinen Saksan liittolainen, joka joutui luovuttamaan keisarilliselle Venäjälle kuuluneita alueita Saksan sotilaalliseen suojelukseen.
Kesään 1918 mennessä ympärysvaltojen ja Neuvosto-Venäjän suhteet kiristyivät ja katkesivat, koska Venäjään nähden sotilaallisesti vahva Saksa edellytti Brest-Litovskin rauhassa, että sen vihollinen lähtee Venäjältä. Saksalaiset olivat nousseet maihin Suomeen huhtikuussa 1918 ja nopeuttivat Suomen sisällissodan loppua jääden maahan useiksi kuukausiksi aina Saksan suursodan häviöön asti. Näin ollen muodostui kesään 1918 mennessä tilanne, missä entente oli valmis ensimmäisen maailmansodan voittamisen tarkoituksessa vastustamaan saksalaisten vaikutusta Venäjällä Neuvosto-Venäjän hallituksen mielipiteestä riippumatta. Tämä johti sotatilaan loppukesästä 1918 brittien, ranskalaisten sekä yhdysvaltalaisten ja Neuvosto-Venäjän kesken.
Valkoisten ja interventiojoukkojen hyökkäys 1919
Sota puhkesi käyntiin maaliskuussa 1919, ja valkoiset armeijat etenivät etelästä Anton Denikinin johdolla, Baltiassa Nikolai Judenitšin johdolla ja idässä Aleksandr Koltšakin johdolla kohti Petrogradia ja Moskovaa. Lev Trotskin muodostama Puna-armeija sai kuitenkin torjuttua Koltšakin joukot kesäkuussa, Judenitšin johtama armeija ei saanut kaipaamansa tukea Suomen valkoiselta hallitukselta, ja se lyötiin lokakuussa. Puna-armeijan vastahyökkäyksen lähestyessä Viron rajaa, Viron hallitus julisti Luoteis-Venäjän hallituksen oleskelun Viron alueella ei-toivotuksi 11. marraskuuta ja Judenitšin joukot internoitiin Viroon. Koltšakin alaiset tšekkijoukot luovuttivat Koltšakin bolševikeille, jotka ampuivat hänet 7. helmikuuta 1920 Irkutskissa. Viimevaiheessa sota huipentui viimeisten valkoisten joukkojen piiritykseen Krimillä. Pjotr Wrangel oli koonnut Denikin armeijoiden jäänteet ja linnoittautunut Krimille, jossa ne pitivät asemansa kunnes Puna-armeija palasi Puolasta, jossa se oli taistellut Puolan–Neuvosto-Venäjän sodan 1920. Puna-armeijan käännettyä koko voimansa viimeisiä valkoisia vastaan, he murtuivat, ja viimeiset joukot evakuoitiin Konstantinopoliin marraskuussa 1920.
Puolan ja Ukrainan interventio
Kiovan seudulla perustettiin syksyllä 1918 Länsi-Ukrainan kansantasavalta ajamaan maan itsenäisyyttä sekä Puolaa että Venäjää vastaan. Sitä aikaisempi Ukrainan valtakunta oli sortunut, kun se ei enää saanut tukea Saksalta. Valtakunnan Fedir Lyzohubin hallitus joutui eroamaan 14. marraskuuta 1918, kun hänen kuultiin luvanneen Ukrainan liittyvän Neuvosto-Venäjään. Valtakunnan hallituksen ministeri Sergei Mykolajevitš siirtyi helmikuussa 1919 Odessassa kenraali Anton Denikinin palvelukseen vastaamaan elintarvikkeiden hankinnasta Krimiltä toimivalle Etelä-Venäjän armeijalle. Denikin ja hänen seuraajansa Pjotr Wrangel taistelivat etelästä käsin sekä neuvostotasavaltaa että kansantasavaltaa vastaan. Ranska tuki Puolaa, joka myös taisteli Länsi-Ukrainan kansantasavaltaa ja bolševikkeja vastaan. Samalla se tuki myös Etelä-Venäjän armeijaa Mustallamerellä.
Venäjän Kaukoidän interventio
Toisessa vaiheessa Japani ja Yhdysvallat tekivät intervention Venäjän Kaukoitään Habarovskin ja Vladivostokin seuduille.
Tšekkien ja slovakkien rautatiesota
Tšekkien ja slovakkien rautatiesota oli laajin ulkovaltojen interventio, sillä muut maat eivät sotineet suurilla miesmäärillä bolševikkeja vastaan. Venäjälle tšekit ja slovakit olivat joutuneet joko Venäjän sotavankeina tai karkaamalla Itävalta-Unkarin riveistä Venäjän puolelle. Tšekkiläinen professori Tomáš Masaryk sopi maailmansodan alkuvaiheessa keisarillisen Venäjän kanssa, että heistä muodostettiin maailmansotaan 60 000 miehen kokoinen erityisjoukko, Tšekkoslovakian legioona. Noin 90 % heistä oli tšekkejä. Maailmansodan päätyttyä he olivat maattomia joukkoja, jotka pyrkivät pääsemään kotimaahansa. Etuna oli Siperian rata, jota pitkin he saatoivat operoida ilman suurta punaisten vastarintaa. Heidän käytettävissään oli satoja vetureita, toistakymmentä tuhatta vaunua ja useita panssarijunia.
Tšekkien sota puna-armeijaa vastaan alkoi, kun Tšeljabinskissa sattui joukkojen kesken pieni yhteenotto 14.5.1918. Punaisten ylipäällikkö Leo Trotski määräsi tällöin riisumaan tšekit aseista. Tšekkoslovakialaiset eivät suostuneet siihen, vaan valtasivat heinäkuussa 1918 Kazanin ja Jekaterinburgin kaupungit. Tällöin ne saivat haltuunsa tšaarin kultavarannon, arvoltaan 750 miljoonaa kultaruplaa. Tässä tilanteessa he epäsuorasti vaikuttivat tšaariperheen kohtaloon: koska bolševikit eivät halunneet perheen joutuvan valkoisten käsiin, he surmasivat perheen. Toisessa päässä Siperian rataa tšekit ottivat 16.8.1918 haltuunsa Irkutskin.
Tšekkoslovakialaisjoukot taistelivat luottaen siihen, että valkoisten puolelle tulee runsaasti lisäjoukkoja. He eivät kuitenkaan saaneet juuri apua, koska maaliskuun 1919 tienoilla ympärysvallat arvioivat puna-armeijan voittavan sisällissodan. Vain valkoisen amiraali Koltšakin joukko oli tšekkoslovakialaisten liittolaisena samalla rintamalla. Koltšak joutui vetäytymään marraskuussa 1919 Omskista. Taistelu oli ohitse. Tammikuussa 1920 tšekkoslovakialaiset luovuttivat Irkutskissa Koltšakin ja tšaarin kultavarannon bolševikeille vastineeksi vapaasta pääsystä Vladivostokiin
Sodasta palaavia juhlittiin laajasti vastasyntyneessä Tšekkoslovakiassa. Presidentiksi valittu Masaryk julisti, ettei itsenäisyyttä olisi saatu ilman tätä urheaa legioonaa. Kotimaahan palasi 56 459 sotilasta ja 11 271 siviiliä. Ryhmään kuuluneista 4 112 ei palannut, vaan heidät on haudattu Venäjälle.
Aiheesta muualla
Russischer Bürgerkrieg
Keltapääamatsoni
Keltapääamatsoni (Amazona oratrix) on amatsonien sukuun kuuluva papukaija, joka tunnetaan siitä, että se osaa sujuvasti matkia ihmisen puhetta. Keltapääamatsoni on Meksikossa ja Keski-Amerikassa elelevä uhanalainen papukaijalaji.
Ulkonäkö
Keltapääamatsoni on ulkonäöltään täysikasvuisena noin 38–43 senttiä pitkä vihreän höyhenpeitteen omaava lintu. Linnun pää ja siipien yläosat ovat kuitenkin eri väriset. Pään höyhenpeite on keltainen ja siipien yläosien punakeltainen. Joillakin yksilöillä saattaa olla myös pyrstössään keltaista höyhenpeitettä. Keltapääamatsonilla on erillisiä alalajeja.
Luonnossa
Keltapääamatsonit eleskelevät rantametsien, jokien ja muiden vesistöjen läheisyydessä. Keltapääamatsonit liikkuvat yksin, pareittain, pienissä ryhmissä tai parvissa. Nykyään lajia näkee vähän luonnossa lemmikkikaupan ja elinympäristön tuhoutumisen vuoksi. Lajin salametsästys ja myynti onkin laitonta useissa maissa, jossa lajia esiintyy. Arviolta noin 40-60% salametsästäjien kaappaamista keltapääamatsonioista kuolee ennen myymistä. Nykyään luonnonvaraisena elää vain muutama tuhat yksilöä. Keltapääamatsoni lentää hiljaa toisin kuin monet muut papukaijalajit.
Lemmikkinä
Keltapääamatsoni on kallis, mutta suosittu lemmikkieläin varsinkin Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa sen takia, koska se osaa matkia taitavasti ihmisen puhetta. Suomessa laji ei ole kovin yleinen, mutta sitä tavataan ajoittain. Sitä pidetään parhaimpana puhujalajina amatsoneista. Laji on ollut toivottu ja suosittu lemmikki jo vuosisatoja. Keltapäisen, vihreän papukaijan puhujamaine on aiheuttanut myös ikävän lieveilmiön Etelä-Amerikan maissa: muiden vihreiden papukaijalajien päitä saatetaan valkaista tai värjätä keltaiseksi, jotta ne menisivät paremmin kaupaksi.
Irving Penn
Irving Penn (16. kesäkuuta 1917 Plainfield, New Jersey, Yhdysvallat – 7. lokakuuta 2009 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja.
Uran alku
Irving Penn opiskeli Aleksei Brodovitšin oppilaana Philadelphia Museum Schoolissa, josta hän valmistui vuonna 1938. Hänen piirustuksiaan ilmestyi Harper's Bazaarissa, ja hän myös maalasi. Hän lähti Meksikoon maalaamaan, mutta työ ei luistanut toivotusti, joten hän palasi New Yorkiin, jossa pääsi tuttavuuksien kautta suunnittelemaan kansia Voguelle. Kun lehden kuvaajat eivät halunneet toteuttaa hänen suunnitelmiaan, hän ryhtyi kuvaamaan itse. Valokuvaajan ura pääsi vauhtiin, ja hänet tunnettiin toisen maailmansodan jälkeen kuvien hienostuneesta ja lumoavasta naisellisuudesta.
Penn valokuvasi Voguelle vuosien mittaan 150 kansikuvaa. Yhtenä ensimmäisistä valokuvaajista hän käytti aiheen taustana pelkkää valkoista tai harmaata taustakangasta, mutta pystyi soveltamaan yksinkertaisuutta paremmin kuin muut valokuvaajat. Penn laajensi yksinkertaista studiotaan ja rakensi sinne pystysuoria kulmikkaita taustoja, joista syntyi jyrkkärajainen terävä nurkka. Kun Penn sijoitti aiheen siihen ahtaaseen, perinteisestä poikkeavaan tilaan, muotokuviin syntyi aivan uudenlaista dramatiikkaa, kun katsojan huomio kiinnittyi henkilöön ja tämän ilmeisiin. Monissa kuvissa kohteet ovat ikään kuin kiilautuneet nurkkaan. Tällä tekniikalla kuvattuja henkilöitä ovat muun muassa Martha Graham, Marcel Duchamp, Pablo Picasso, Georgia O'Keeffe, W. H. Auden, Igor Stravinsky ja Marlene Dietrich.
Vaikka Penn oli studiosalaman käytön mestari, muotokuvat hän kuvasi ikkunasta tulevalla luonnonvalolla. Kun hän matkusti Uuteen-Guineaan ja muihin maihin kuvaamaan alkuperäisväestöä, hän rakensi siirrettävän studion, johon päivänvalo tuli pohjoisesta synnyttäen hyvin vaikuttavia tuloksia. Näissä kuvissa on sama tuntuma kuin hänen tunnetuista henkilöistä tekemissään muotokuvissa: ne ovat kauniita, luonnollisesti valaistuja, mutta tausta on neutraali, ja kuvien tunnelma on oudosti kuin 1800-luvun etnografisissa kuvissa.
Penn oli vuodesta 1950 naimisissa malli ja kuvanveistäjä Lisa Fonssagrivesin (k. 1992) kanssa. Pari sai pojan Tomin. Pennin nuorempi veli on elokuvaohjaaja Arthur Penn.
Tyyli
Selkeys, sommittelu, huolellinen kuvauskohteen asettelu ja valon käyttö luonnehtivat Pennin työtä. Hän kuvasi myös asetelmia ja satunnaisia esineitä hyvin tarkasti ja selkeästi suunnitelluissa asetteluissa. Voguen muotikuvissa hän keskittyi mallin ja vaatteen suhteeseen ja karsi kaiken epäolennaisen.
Pennin kuvat ovat aina hyvin seesteisiä, mutta aiheet vaihtelevat. Kuvat ovat usein niin paljon aikaansa edellä, että niitä on arvostettu modernistisessa kaanonissa vasta vuosia niiden syntymisen jälkeen. Esimerkiksi vuosina 1949–1950 hän otti kuvasarjan alastomista malleista, joiden vartalot ovat niin laihoja kuin pyöreitäkin, mutta kuvat olivat näytteillä vasta 1980.
Hän suunnitteli ruoasta ja esineistä hyvin taidokkaita asetelmia, toisaalta hyvin niukkoja mutta äärimmäisen tarkasti suunniteltuja, niin että kuvauskohde on selkeä ja ilmentää viivan ja tilan abstraktia vuorovaikutusta.
Perintö ja näyttelyt
Penn julkaisi useita kuvateoksia, joista uusin on A Notebook at Random (2004). Siinä on runsas valikoima valokuvia, maalauksia ja dokumentteja hänen työtavoistaan. Smithsonian American Art Museumin pysyvässä kokoelmassa on hopeagelatiinivedos Pennin kuvasta The Tarot Reader, jonka hän otti 1949 Jean Patchettista ja surrealistimaalarista Bridget Tichenorista.
Irving Penn Archives on kokoelma Pennin uraan liittyvistä esineistä ja materiaaleista, ja sitä ylläpitää Ryerson & Burnham Libraries Art Institute of Chicagossa.
53 Pennin valokuvaa oli vuonna 2002 yksityisnäyttelyssä Metropolitanin taidemuseossa. Monissa vedoksissa aiheet ovat veistoksellisia ja kuin primitiivisiä Venuksia. Hänen kuviensa tarkat yksityiskohdat ja selkeys eivät olisi olleet mahdollisia olla esillä aiemmin. Heinäkuussa 2005 Pennin teoksia oli esillä National Gallery of Artissa Washingtonissa näyttelyssä "Irving Penn: Platinum Prints." Vuonna 2008 oli 67 muotokuvaa Morgan Library & Museumissa New Yorkissa näyttelyssä "Close Encounters".
Getty-museossa avattiin syyskuussa 2009 laajin näyttely Penn teoksista. Näyttelyssä The Small Trades oli 252 täysimittaista muotokuvaa vuosilta 1950–1951. Kuvauspaikkoja olivat New York, Pariisi ja Lontoo.
Vuonna 1985 Pennille myönnettiin kansainvälinen Hasselblad-palkinto.
Whatcomin piirikunta
Whatcomin piirikunta on Yhdysvaltojen Washingtonin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 201 140 vuonna 2010 ja sen pinta-ala on 6 483 neliökilometriä. Piirikunnan hallintokeskus Bellingham on myös sen suurin kaupunki.
Väestö
Piirikunnan asukkaista 80,1 prosenttia on valkoisia, 8,83 prosenttia latinalaisamerikkalaisia ja 3,99 prosenttia aasialaisia. 12,4 prosenttia puhuu muita kieliä kuin englantia. 94,8 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Piirikunnan väestön keski-ikä on 36,8 vuotta.
Vanessa Vandy
Elokuva-ura
Vandy on elokuvaohjaaja ja -kuvaaja. Hän on erikoistunut mainosvideoihin ja lyhytelokuviin. Hänen lyhytelokuvansa Farewell pääsi mukaan finalistina OneScreen elokuvafestivaaliin 2017.
Urheilu-ura
Vanessa Vandy edusti Vasa Idrottssällskapia. Kalevan kisoista hänellä on kultaa Tampereelta 2008 ja hopeaa Lappeenrannasta 2007. Sisäratojen SM-kilpailuista hänellä on kultaa Joensuusta 2008 sekä hopeaa Rovaniemeltä 2007 ja Mustasaaresta 2009. Suomi–Ruotsi-maaottelussa 2007 hän voitti lajinsa silloisella ennätyksellään 430 cm.
19-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2007 hän sijoittui seitsemänneksi. Nuorten MM-kisoissa 2008 hän sen sijaan sijoittui kuudenneksi tuloksella 420 cm. Heinäkuussa 2008 Vandy voitti SM-kilpailut Tampereella tuloksella 430 cm ja samalla varmisti itselleen paikan Pekingin olympialaisiin. Pekingin olympialaisten karsinnassa hän hyppäsi tuloksen 400 cm eikä selviytynyt loppukilpailuun.
Lapuan Eliittikisoissa 2009 Vandy paransi omaa ennätystään 5 cm hypäten vähän aikaa Suomen ennätyksenäkin olleen 436 cm. Samassa kilpailussa myös Minna Nikkanen paransi Suomen ennätystä lopullisiin lukemiin 445 cm. Halliennätyksensä 430 cm hän hyppäsi Joensuussa SM-hallikisoissa 2008 voittaessaan SM-kultaa uudella sisäratojen Suomen ennätyksellä.
Vuonna 2009 Vandy voitti alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa Kaunasissa pronssia tuloksella 435 cm.
Vuoden 2011 alussa Vandy ilmoitti lopettavansa seiväshyppyuransa polvivaivojen takia ja keskittyvänsä musiikkiin.
Concetta Tomei
Concetta Tomei (s. 30. joulukuuta 1945 Kenosha, Wisconsin) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän valmistui Wisconsinin–Madisonin yliopistosta ja työskenteli ennen näyttelijänuraansa opettajana.
Flying Tiger
Flying Tiger on urheiluveneeksi luokiteltava yksityyppikilpapurjevene. Flying Tiger 10M on 10 metriä pitkä kilpavene, joka painaa 1 985 kg ja jossa on hiilikuidusta valmistettu takila. Purjepinta-ala vastatuuleen on 60,8 m2 ja genaakkerin kanssa myötätuuleen 144 m2. Veneessä on nostoköli, joka mahdollistaa sen, että köli voidaan nostaa 2,23 m syväyksestä 1 m syväykseen. Veneitä on vuodessa tilattu lähes 200 kappaletta ja toimitettu yli 70 (2007), pääasiallisesti Pohjois-Amerikkaan ja Australiaan. Flying Tigerin on suunnitellut Robert Perry. Valmistusoikeudet omistaa amerikkalainen Hiptrader Ltd. Veneen kokoonpano suoritetaan Kiinassa, Hansheng Yachtsin tehtaalla Xiamenissa. Vene mittaa hyvin IRC-mittasääntöön, joka on yleistymässä maailmalla ja korvaamassa IMS-sääntöä. Tämä mahdollistaa sen, että veneellä voi kilpailla menestyksekkäästi myös tasoituskilpailuissa, vaikka vene on suunniteltu yksityyppiluokaksi.
Concetta Tomei
Tomei on tehnyt työtä sekä teatterissa, televisiossa että elokuvissa. Televisiossa eräs tunnetuimmista rooleista oli Lyndan osa sarjassa Vain yksi elämä.
Tomei kasvoi Kenoshassa, Wisconsinissa, eikä ole sukua Marisa Tomeille. Hänellä on italialaisia sukujuuria.
Flying Tiger
Historiaa
Flying Tiger 10M veneen tarina sai alkunsa vuonna 2005, kun Bill Stevens esitteli ajatustaan uudesta projektista venesuunnittelija Robert Perrylle. Bill Stevens ehdotti, että suunniteltaisiin uusi kilpavene. Ajatuksena oli suunnitella halpa ja suoritukykyinen yksityyppiluokan vene. Veneen tuli lisäksi mahtua standardikokoiseen merikonttiin kuljetusta varten. Stevens tunsi Kiinasta useita veneveistämöjä aikaisempien projektien tiimoilta, joten tarvittiin vain hyvä suunnitelma. Perry suunnitteli luonnoksen ja lähetti sen Stevensille, joka laittoi piirustukset Saling Anarchy keskustelupalstalle pyytäen kommentteja.
Kilpapurjehtijat tarttuivat välittömästi aiheeseen ja ehdotuksia parannuksista tuli ympäri maailmaa tuhansia. Robert Perry liittyi keskusteluun ja alkoi kiivas ajatustenvaihto. Osa ehdotuksista päätyi lopulliseen suunnitelmaan jonka kanssa Bill Stevens matkusti keskustelemaan Kiinaan veneveistämöiden kanssa. Valmistajaksi valittiin Hansheng Yachts Xiamenista joka oli valmistanut komposiittirakenteisia veneitä jo vuodesta 1984. Hansheng Yachts oli aikaisemmin totauttanut useita Stevensin One Off -projekteja. Bill Stevens tarjosi 50 ensimmäiselle halukkaalle venettä 50 000 dollarin hintaan 1 000 dollarin varausmaksua vastaan. Ensimmäiset 50 venettä varattiin nopeasti ja tuotanto saatiin käyntiin. Purjehtijat halusivat ostaa yksinkertaisen kilpaveneen vailla turhia mukavuuksia, josta hintansa ansiosta kehittyi tiivis yksityyppiluokka.
Bob Beamon
Robert ”Bob” Beamon (s. 29. elokuuta 1946 Jamaica, New York City, New York) on yhdysvaltalainen pituushyppääjä ja olympiavoittaja.
Bob Beamon tunnetaan 1968 Méxicon olympiakisojen pituushypyn voittotuloksestaan 890 senttimetriä, joka kesti maailmanennätyksenä peräti 23 vuotta. Hän rikkoi tuolloin voimassa olleen maailmanennätyksen 55 senttimetrillä. Beamonin paras tulos urallaan ennen Méxicon haamuhyppyä oli ollut 833 cm ja olympialaisten jälkeen hän ylsi parhaimmillaan 822 senttimetrin hyppyyn.
Beamon hyppäsi tuloksensa ensimmäisellä yrittämällä. Olosuhteet olivat hänen puolellaan. Suorituspaikka sijaitsi noin kahden kilometrin korkeudessa merenpinnasta, minkä ansiosta ilmanvastus oli vähäisempi kuin lähempänä merenpintaa. Myötätuulta oli juuri sallitut kaksi metriä sekunnissa, joten tulos voitiin hyväksyä ennätykseksi. Askelmerkkien kanssa usein vaikeuksissa ollut Beamon myös osui lankulle ihanteellisen ”senttejä säästävällä” tavalla.
Ennen olympialaisia Beamon oli voittanut 22 kilpailuaan 23:sta. Vuoden 1967 Pan-Amerikan kisoissa hän oli voittanut hopeaa.
Yksityiselämä
Beamonin äiti kuoli pojan ollessa alle vuoden ikäinen ja hän ei koskaan saanut tietää biologista isäänsä.
Urheilu-uransa jälkeen hän toimi monissa nuorisourheilua tukevissa projekteissa ja oli myös Olympiaurheilijoiden taidemuseon johtajana Floridassa, jossa hän vieläkin asuu.
Englannin Itä-Intian kauppakomppania
pienoiskuva|Komppanian lipussa oli alun perin Englannin lippu yläkulmassa. pienoiskuva|Vuodesta 1707 lähtien lipussa oli [[Union Jack merkkinä Ison-Britannian kuningaskunnan perustamisesta.]] pienoiskuva|Vuodesta 1801 lähtien lippu sisälsi [[Ison-Britannian ja Irlannin yhdistynyt kuningaskunta|Ison-Britannian ja Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan version Union Jackista.]] Englannin Itä-Intian kauppakomppania oli suurin useasta Itä-Intian komppaniasta, joita perustettiin varsinkin 1600-luvulla Euroopassa Itä-Intian kauppaa varten, joka niillä oli yksinoikeutena.
Englannin Itä-Intian kauppakomppania loi Englannin siirtomaavallan Intiassa, Englannin kuningatar Elisabet I:n takaamalla Kuninkaallisella perustuskirjalla 31. joulukuuta 1601. Kuninkaallinen perustuskirja antoi uudelleen perustetulle HEIC:lle (Honourable East India Company) 21 vuoden yksinoikeuden kaikkeen kauppaan Itä-Intiassa. Itä-Intia viittaa tässä varsinaiseen Intiaan sekä Kaakkois-Aasiaan erotuksena Karibianmeren Länsi-Intiasta.
Yhtiön toiminta laajeni pelkästä kaupankäynnistä Intian ja muiden Aasian alueiden hallitsemiseen poliittisin ja sotilaallisin keinoin. Komppania hajotettiin vuonna 1858 Intian sepoykapinan tapahtumien seurauksena, minkä jälkeen Intian hallinto siirtyi Britannian alaisuuteen.
Yhtiön laajentuminen Intiassa
Kauppakomppania syrjäytti pian portugalilaiset Intian kaupassa. Portugalilaisten tukikohtia olivat Goan, Chittagongin ja Bombayn kaupungit. Yhtiö perusti kauppa-asemia Suratiin, Madrasiin, Bombayhin ja Kalkuttaan. Vuonna 1647 yhtiöllä oli Intiassa 23 kauppa-asemaa ja niissä 90 työntekijää. Kauppakomppania sai oikeudet perustaa linnoituksia ja värvätä joukkoja eri kauppapaikkojensa suojaksi.
Kauppakomppania osti tuotteita Aasiasta pääasiassa hopealla ja osallistui Intian valtamerellä ja Aasiassa toimineiden kansainvälisten kauppaverkostojen toimintaan. Yhtiötä kiinnostivat muun muassa puuvilla, silkki, tekstiilien värjäyksessä käytetty indigonsininen (nykyään farkkujen sininen) väriaine, salpietari (kaliumnitraatti), tee ja oopiumi. Oopiumia yhtiö hankki Intiasta ja vei sitä Kiinaan, minkä seurauksena syttyivät ns. oopiumisodat.
Sotilaallinen laajentuminen
pienoiskuva|440px|Englantilaisten ja muiden eurooppalaisten valtioiden siirtokunnat Intiassa vuosina 1501–1739. Elokuussa 1746 ranskalaiset piirittivät Madrasin linnan ja valloittivat kaupungin. Vuoden 1748 rauhanteossa Madras palautettiin Englannin Itä-Intian kauppakomppanialle. Yhtiö taisteli Robert Cliven kenraalikuvernöörin johdolla Joseph François Dupleixin ranskalaisia joukkoja vastaan Arcotissa 1751. Clive voitti taistelun, sillä taistelun aikana oli kova ukkonen. Ranskan palkkaamat muslimipalkkasoturit säikähtivät englantilaisten pelottomuutta ukonilmassa, ja Clive valtasi kaupungin laukaustakaan ampumatta.
Seuraavaksi ranskalaiset hävisivät Trichinopolin taistelussa. Dupleix joutui taistelun hävittyään eroamaan Ranskan Itä-Intian kauppakomppanian palveluksesta.
Robert Cliven komennossa kauppakomppanian asevoimat hyökkäsivät viimeistä itsenäistä Bengalin hallitsijaa Siraj Ud Daulatia vastaan vuonna 1757, ja valloittivat Bengalin.
Siirtomaamonopoli
Ranskan tappio seitsenvuotisessa sodassa (1756–1763) rajoitti Ranskan imperialistisia pyrkimyksiä siirtomaissa, ja myös esti teollisen vallankumouksen vaikutusta ranskalaisissa siirtomaissa. Robert Clive valtasi St. Georgen linnoituksen takaisin kauppakomppanialle. Pariisin rauhansopimuksessa (1763), ranskalaiset menettivät asemansa, säilyttäen ainoastaan kauppapostit pienillä enklaavialueilla Pondicherryssä, Machessa, Karikalissa, Yanamissa, ja Chadernagasissa ilman mitään sotavoimia.
Kauppakomppanian loppu
Sepoykapinan seurauksena hallitus kansallisti Kauppakomppanian vuonna 1858 annetulla lailla. Kauppakomppania menetti hallinnolliset oikeutensa, ja sen asevoimat lakkautettiin. Kauppatoiminta jatkui 1. tammikuuta 1874 asti.
Oopiumikauppa
Kauppakomppania oli perustanut vuonna 1711 kauppapostin Kiinan Kantoniin harjoittaakseen tee- ja hopeakauppaa. Yhtiö muodosti brittiläisen oopiumikaupan monopolin Kalkutassa, josta myytiin oopiumia Kiinaan vuonna 1773. Kiina kielsi oopiumikaupan jo vuonna 1729, minkä jälkeen oopiumia salakuljetettiin Kiinaan; oopiumin kieltolakia alettiin soveltaa tiukemmin vasta 1821. Kauppakomppanian mahti alkoi murentua 1834, kun sen monopolia ei uudistettu. Kiinan asettamat rajoitukset johtivat lopulta ensimmäiseen oopiumisotaan Kauppakomppanian ja Qing-dynastian välillä. Sen johdosta Hongkong liitettiin Britanniaan ja oopiumikauppa Kiinassa vapautettiin.
Lady Claire
Lady Claire on monikäyttöinen, jauhoinen ruokaperunalajike. Sillä on korkea kuiva-ainepitoisuus ja erittäin hyvä varastosäilyvyys. Se on arka perunarutolle, mutta se on ankeroisenkestävä.
Magnus Fredrik Tawast
Suvun perinteitä noudattaen Tawast meni armeijan palvelukseen, ensin vapaaehtoisena 1735 Savon jääkäreihin, missä kohosi 1772 aliluutnantiksi. Hän erosi vänrikkinä ja eli maanviljelijänä Halolan tilalla Kuopiossa. Tawast omisti 1760-luvulla ja 1770-luvulla Haminalahden kartanon Kuopiossa, minkä luovutti 1778 tyttärelleen Anna Christinelle ja tämän miehelle sekä Halolan kartanon, joka sijaitsee nykyisin Maaningalla.
Perhe
Tawastin vanhemmat olivat isonvihan sotavuosien aliluutnantti Torsten Tawast ja turkulainen professorintytär Anna Pihlman. Tawastin puoliso oli Klas Johan Molanderin sisar Maria Elisabet Molander, ja heillä oli kymmenen lasta, joista Johan Henrikistä tuli kenraali. Tytär Anna Christina oli naimisissa luutnantti Jonas Mauritz von Wrightin kanssa ja pari sai myötäjäisekseen Haminanlahden kartanon. Von Wrightin taiteilijaveljekset kutsuivat isoäitiään Anna Christinaa Haminalahden "suureksi rouvaksi". Toinen tytär Fredrika Lovisa nai tulevan Porvoon piispan Johan Molanderin. Pojista Torsten toimi Savon ja Karjalan läänin maaherrana 1812-1813. "Juuri näiden sukujen kartanoissa luotiin se korkeatasoinen kustaviaaninen kulttuuri, joka teki Kuopion kuuluisaksi koko Ruotsin valtakunnassa ja joka samalla loi pohjaa kansallisessakin mielessä mitä maineikkaimmille saavutuksille".
Kaunoamatsoni
Kaunoamatsoni (Alipiopsitta xanthops) on papukaijalaji. Se elää Brasiliassa, Boliviassa ja Paraguayssä. Se on luokiteltu silmälläpidettäväksi lajiksi elinympäristöjen tuhoutumisen ja villieläinkaupan takia.
De Havilland D.H.82A Tiger Moth
De Havilland D.H.82 Tiger Moth oli englantilainen, kaksitasoinen ja kaksipaikkainen, yksimoottorinen alkeiskoulutuskone. Kone oli de Havilland D.H.60:n pohjalta suunniteltu sotilasversio, jota valmistettiin vuosien 1931 ja 1945 välisenä aikana yli 8 000 kappaletta useina eri versioina. Kone oli laajassa käytössä paitsi Englannin, myös monen Brittiläisen kansainyhteisön maan sotilaslentokoulujen käytössä. Toisen maailmansodan päätyttyä lentokoulutoiminta jatkui edelleen, ja viimeiset lentokoulut luopuivat Tiger Moth -kalustostaan vasta vuonna 1953. Kone oli esikuvansa D.H.60:n tapaan erittäin suosittu myös siviilikäytössä. Englannin kuninkaallisten ilmavoimien, Royal Air Forcen, luovuttua konetyypistä 1950-luvulla niitä myytiin myös siviiliin siirtyville sotilaslentäjille. Koneita on säilynyt runsaasti, noin 200 kappaletta eri puolilla maailmaa.
Kehitys
De Havilland D.H.60:n saavuttama suosio ilmailukerhotoiminnassa oli huomioitu 1930-luvun alkupuolella myös Englannin ilmailuministeriössä, joka antoi lentokonevalmistajille määräyksen uusien alkeiskoulukoneiden kehittämisestä. De Havilland Aircraft Companyn vastaus tähän oli Geoffrey de Havillandin suunnitelma D.H.60:n sotilasversiosta, joka tunnettiin aluksi nimellä de Havilland D.H.60T Moth Trainer. Koneessa oli D.H.60:een nähden vahvistettu rakenne sotilasharjoituskäytön vaatimien laitteiden takia. Koneeseen voitiin asentaa esimerkiksi neljän harjoituspommin vaatima ripustin, konekiväärikameravarustus tai tiedustelukameravarustus. Voimalaitteena oli tässä versiossa 120-hevosvoimainen de Havilland Gipsy III. Koneesta valmistettiin kahdeksan koneen esisarja, jonka prototyypin koelento lennettiin 26. lokakuuta 1931. Onnistuneiden koelentosarjojen jälkeen alkoi sarjatuotanto. Koneen tyyppinimi vaihtui tuotannon alkaessa, uusi nimi oli de Havilland D.H.82 Tiger Moth.
Vuonna 1934, kun konetta oli valmistettu noin 100 kappaletta, de Havilland esitteli uuden parannellun version. Kone varustettiin nyt 130-hevosvoimaisella Gipsy Major-moottorilla. Lisäksi koneen takarungon päällyste vaihdettiin kankaasta vaneriin. Tyyppinimeksi tälle versiolle annettiin D.H.82A, RAF:n antaessa koneelle oman nimensä, Tiger Moth II. Tämä oli tyypin eniten valmistettu versio noin 6 500:n kappaleen valmistusmäärällä. Viimeinen pääversio oli D.H.82C, de Havillandin Kanadan tehtaan kehittämä versio, joka oli tarkoitettu toimintaan talviolosuhteissa. Koneessa oli tehokkaampi moottori (de Havilland Gipsy Major 1C, 145 hv), suljettavat ohjaamojen kuomut, lämmityslaite ja pyöräjarrut. Koneeseen voitiin asentaa tarpeen mukaan myös sukset tai kellukkeet. Version valmistusmäärä oli noin 1500 konetta. Osa näistä, 200 konetta, oli alun perin Yhdysvaltojen armeijan ilmavoimien tilaamia tyyppinimikkeellä PT-42. Koneet eivät kuitenkaan koskaan päätyneet alkuperäiselle tilaajalleen, sen sijaan ne otti käyttöönsä Kanadan kuninkaalliset ilmavoimat, RCAF. Sen lisäksi että Tiger Moth oli laajassa käytössä, sitä myös valmistettiin lisenssillä useissa maissa. Norjassa, Ruotsissa ja Portugalissa rakennettiin yhteensä noin 150 Tiger Mothia.
thumb|300px|Suomen ilmavoimien käytössä olleen Tiger Mothin (MO-159) pienoismalli
Käyttö Suomessa
Suomen ilmavoimilla oli käytössä yksi D.H.82A-kone. Kone oli norjalaisen Kjeller-lentokonetehtaan lisenssillä valmistama entinen Norjan ilmavoimien kone, joka internoitiin kesällä 1940 sen laskeuduttua Petsamoon Yläluostarin kentälle. Konetta käytettiin lähinnä yhteyskoneena vuonna 1944 tapahtuneeseen poistoonsa asti. Koneen tunnuksena Suomen ilmavoimissa oli MO-159. Siviilikäytössä Tiger Mothia käyttivät useat lentokerhot mm. purjekoneiden hinaukseen. Yksi kone on säilynyt ja on nykyään yksityisomistuksessa, tunnuksena OH-XLA.
Tekniset tiedot (D.H.82A)
thumb|300px|de Havilland D.H. 82A Tiger Moth
Aouste
thumb|250px|Aouste
Aouste on kunta Ardennesin departementissa Champagne-Ardennen hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 208 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Aousten pinta-ala on 13 neliökilometriä.
Bellona (täsmennyssivu)
Bellona tarkoittaa seuraavia asioita:
Asfeld
thumb|250px|Asfeldin barokkikirkko
Asfeld on kunta Ardennesin departementissa Champagne-Ardennen hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 976 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Asfeldin pinta-ala on 22 neliökilometriä.
Elämysurheilu
Elämysurheilulajeilla tarkoitetaan pääasiallisesti moderneja lajeja, joista osa käsitetään yleisesti myös extreme-urheiluksi. Niiden harrastamisen päämääränä on kilpailumenestyksen sijaan saavuttaa lähinnä uusia, henkilökohtaisia elämyksiä ja kokemuksia, sekä haastaa itseään. Lajien luonne yleensä tukee tätä ainakin jonkinasteisen vaarantunteen myötä, joskin lajien todellinen vaarallisuus vaihtelee merkittävästi. Lajeille yhteistä on niiden huono soveltuvuus perinteiseen suoritusperusteiseen kilpaurheiluun, sekä niiden harrastajien korostama yksilökeskeisyys harrastuksen motivaation lähteenä.
Elämysurheilulajien tarkkaa listaa on vaikea esittää. Joidenkin lajien osalta on olemassa myös kilpamuodot, joiden kuuluminen tähän joukkoon voidaan kyseenalaistaa. Tyypillisesti lajivalikoimaan kuitenkin kuuluvat mm.:
Lajeilla on joitakin tyypillisesti yhdistäviä piirteitä. Niiden harrastaminen on yleensä verrattaen järjestymätöntä verrattuna perinteisempiin urheilulajeihin. Niiden harrastuksen muoto on myös yleensä vapaamuotoisempaa, eikä lajeilla ole yleensä kirjoitettuja sääntöjä tai välttämättä edes tarkkaa lajimääritelmää. Lajit ovat tyypillisesti nuoria, ja niiden sisällä sekä lajin että välineiden kehitys on nopeatempoista.
Tietokoneverkko
Historia
Ensimmäiset tietokoneverkot syntyivät 1950-luvulla, kun useita päätteitä alettiin yhdistää yhteen keskustietokoneeseen. Myöhemmin myös suurtietokoneita alettiin yhdistää toisiinsa.
Nykyinen Internet sai alkunsa 1970-luvun taitteessa Yhdysvaltain asevoimien ARPAn tutkimushankkeesta. ARPANET-nimen saanutta verkkoa käyttivät Yhdysvalloissa 1970-luvulla armeijan lisäksi lähinnä yliopistot ja tutkimuslaitokset.
Verkkotyyppejä
Tietokoneverkkoja voidaan luokitella koon mukaan. Tyypillisiä luokituksia ovat:
Verkkoja voidaan jakaa myös käyttäjäryhmän mukaan:
Simberg
Simberg on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Jan Grzebski
Jan Grzebski (1942–2008) oli puolalainen mies, joka heräsi 19 vuoden koomasta vuonna 2007. Grzebski vajosi koomaan vuonna 1988 jäätyään junan alle. Lääkärit uskoivat Grzebskin elävän vain kahdesta kolmeen vuoteen, mutta tämän vaimo Gertruda jaksoi pitää huolta miehestään 19 vuoden ajan. Yllättäen mies alkoikin osoittaa elonmerkkejä huhtikuussa 2007 ja heräsikin kaksi kuukautta myöhemmin. Hän kuoli joulukuussa 2008.
Justinos Marttyyri
Elämä
Suurin osa siitä, mitä Justinoksen elämästä tiedetään, tulee hänen omista kirjoituksistaan. Hän syntyi Flavia Neapoliksessa eli Vanhan testamentin Sikemissä, nykyisessä Palestiinan Nablusissa. Kaupungin perusti Vespasianus Jerusalemin vuonna 70 tapahtuneen tuhon jälkeen. Justinos oli kotoisin Samariasta. Hänen isänsä ja isoisänsä olivat todennäköisesti kreikkalaisia tai roomalaisia, ja hän kasvoi pakanana.
Justinos opiskeli filosofiaa ja etsi jumalaa, mutta pettyi filosofeihin. Lopulta hän kääntyi kristinuskoon, jota hän alkoi pitää todellisena filosofiana. Justinos omisti lopun elämästään kristinuskon opettamiselle ja hän oli yksi edelläkävijöistä rakentamassa siltaa kreikkalaisen filosofian ja kristinuskon välille. Hän matkusti laajalti ja asettui lopulta Roomaan, jossa hän perusti kristillisen filosofian koulun.
Justinos kärsi marttyyrikuoleman Roomassa Marcus Aureliuksen aikana, kun Junius Rusticus oli kaupunginprefektinä eli vuosien 162 ja 168 välillä. Todennäköisesti hänet mestattiin yhdessä kuuden muun kristityn kanssa vuonna 165.
Teokset
<!-- He implies that other works were in circulation; from Irenaeus he knows of the apology "Against Marcion," and from Justin's "Apology" (i. 26) of a "Refutation of all Heresies " (Church History, IV., xi. 10). Epiphanius (Haer., xlvi. 1) and Jerome (De vir. ill., ix.) mention Justin. Rufinus borrows from him the Latin original of Hadrian's letter. After Rufinus Justin was known mainly from Irenaeus and Eusebius, or from spurious works. The Chronicon Paschale assigns his martyrdom to the year 165. A considerable number of other works are given as Justin's by Arethas, Photius, and other writers; but their spuriousness is now generally admitted. The Expositio rectae fidei has been assigned by Draseke to Apollinaris of Laodicea, but it is probably a work of as late as the sixth century. The Cohortatio ad Graecos has been attributed to Apollinaris of Laodicea, Apollinaris of Hierapolis, as well as others. The Epistola ad Zenam et Serenum, an exhortation to Christian living, is dependent upon Clement of Alexandria, and is assigned by Batiffol to the Novatian Bishop Sisinnius (c. 400). The extant work under the title "On the Sovereignty of God" does not correspond with Eusebius' description of it, though Harnack regards it as still possibly Justin's, and at least of the second century. The author of the smaller treatise To the Greeks can not be Justin, because he is dependent on Tatian; Hanack places it between 180 and 240.
The authenticity of the two Apologies and the Dialogue with Trypho is universally accepted. They are preserved only in the Sacra parallela; but, besides that they were known by Tatian, Methodius, and Eusebius, their influence is traceable in Athenagoras, Theophilus of Antioch, the Pseudo-Melito, and especially Tertullian. Eusebius speaks of two Apologies, but he quotes them both as one, which indeed they are in substance. The identity of authorship is shown not only by the reference in chapter 120 of the Dialogue to the Apology, but by the unity of treatment. Zahn showed that the Dialogue was originally divided into two books, that there is a considerable lacuna in chapter 74, as well as at the beginning, and that it is probably based on an actual occurrence at Ephesus, the personality of the Rabbi Tarphon being employed, though in a Hellenized form. The treatise On the Resurrection, of which extensive fragments are preserved in the Sacra parallela, is not so generally accepted. Even earlier than this collection, it is referred to by Procopius of Gaza (c. 465-528), and Methodius appeals to Justin in support of his interpretation of 1 Corinthians 15:50 in a way which makes it natural to assume the existence of a treatise on the subject, to say nothing of other traces of a connection in thought both here, in Irenaeus (V., ii.-xiii. 5), and also in Tertullian, where it is too close to be anything but a conscious following of the Greek. The Against Marcion is lost, as is the Refutation of all Heresies to which Justin himself refers in Apology, i. 26; Hegesippus, besides perhaps Irenaeus and Tertullian, seems to have used it.