cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luettelo Suomen evankelis-luterilaisen kirkon vuoden 1701 virsikirjan virsistä
Luettelo Suomen evankelis-luterilaisen kirkon vuoden 1701 virsikirjan virsistä Luetteloitu sen virsikirjan virret ja sen osiot. Vuoden 1701 virsikirja oli alkuperäiseltä nimeltään Uusi Suomenkielinen Wirsikirja. Kirjan koko nimi oliː '''Uusi Suomenkielinen Wirsi-Kirja Nijden Cappalden canssa / jotca sijhen tulewat : Cuningal:sen Maij:tin Armolisesta Käskystä / Colmen Consistoriumin suostumisella / tarpellisest parattu ; Nijn myös Sen MDCXCV. ylitzecatzotun Ruotzalaisen Wirsi-Kirjan jälkeen jalosti enätty ; Ja Cuningalisen Maij:tin Armollisimmilla erinomaisilla Privilegiumeilla / TURUSA / Prändätty JOHAN Winterildä / Wuonna 1701'''
Aapo Similä
thumb|Aapo Similä 1930-luvun alussa. Aapo Kustaa Similä oli suomalainen laulaja, säveltäjä, muusikko ja kirjailija. Hän oli säveltäjä Martti Similän veli.
Nuoruus
Aapo Similä syntyi Oulussa vuonna 1891. Suoritettuaan teollisuuskoulun hän valmistui rakennusmestariksi ja hakeutui alan töihin Helsinkiin. Helsingissä Similä otti yksityisiä laulutunteja ja myöhemmin opiskeli musiikkiopistossa laulun lisäksi myös musiikin teoriaa ja pianon soittoa
Näyttelijäksi
Helsingissä Similä pääsi näyttelijäksi Vanhalla Ylioppilastalolla toimivalle Kansan Näyttämölle. Alkusyksystä hän vaihtoi teatterin kiertueeseen, jossa mukana olivat Martti Nisonen ja Theodor 'Tettu' Weissman. Esityskappaleina olivat tuolloin laulunäytelmät Nukke sekä Pikku Pyhimys. Seuraavan vuoden, 1914, alussa kiertue lähti Porvoon Seurahuoneelta Karjalaan ja sieltä Savoon. Maailmansodan alettua seurue näytteli Helsingin Apollo-teatterissa. Ennen sulkemistaan keväällä, se ehti esittää Iloisen lesken 25 kertaa täysille katsomoille.
Leipätyökseen Similä toimi aluksi kahvilapianistina ja -laulajana. Teatterin alalla ahkera yrittäminen palkittiin, sillä hänet valittiin Joensuun Näytelmäseuran johtajaksi, jona hän toimi kahden seuraavan vuoden ajan. Hänen aikanaan esitettiin muun muassa Oskar Merikannon Pohjan neiti niin Joensuussa kuin Oulussakin. Suomen sisällissodan aikana Similä liittyi valkoisten riveihin. Paha haavoittuminen vasempaan käteen oli kuitenkin vähällä katkaista taiteellisen uran.
1920-luvulla Similä oli sekä kiertueilla että myös kiinnitettynä eri teatterikokoonpanoissa. Vuonna 1924 Suomalaisen Oopperan solistin, Similän langon Antero Suonion johtama viisihenkinen ryhmä esitti Ignazio Brullin laulunäytelmää Kitaristi. Vuonna 1927 Similä oli mukana Hanna Granfeltin vetämällä menestyksekkäällä Mona Lisa -kiertueella, joka huipentui Viipurissa järjestettyyn konserttiin. 1920-luvun aikana Similä myös toimi vähän aikaa Tampereen Teatterissa teatterikapellimestarina.
Oopperaan
Kiertueilla saavutettu menestys pohjusti Similän pyrkimyksiä oopperalaulajaksi. Hän otti laulutunteja Emmy Achtén oopperaluokalla ja oli yksi opettajansa lempioppilaista. Näyttämöllä Similä pystyi myös itse ohjaamaan näytelmiä. Yksi hänen tuon ajan töistään oli näyttämösovitus Kansan Teatterille Santeri Alkion näytelmään Puukkojunkkarit, jossa hän myös itse näytteli häjyroolia; ohjaajina toimivat Aku Käyhkö ja Wilho Ilmari. Kansan Teatterissa Similä näytteli myös Seitsemän veljeksen Juhania. Suomalaisen Oopperan vakinaiseksi solistiksi Similää ei kuitenkaan hyväksytty.
1920- ja 1930-lukujen aikana Similä teki levytysmatkansa Tukholmaan ja Kööpenhaminaan. 1930-luku kului maaseutukiertueilla. Helsingissä ei töitä riittänyt, nousussa olevat jazz- ja iskelmämusiikki katkaisivat tuohon aikaan orastavan kabareeperinteen. Vuonna 1927 julkaistiin Similän esikoisromaani Boheemilaulaja, joka kuvaa ravintolalaulajan arkipäivää kulissien takana; sitä arkipäivää, johon kuuluvat taiteilijoiden "ammattitauteina" vastakkainen sukupuoli ja varsinkin alkoholi. Jälkimmäisen ongelman Aapo Similä ratkaisi ryhtymällä absolutistiksi.
Euroopan lämpöaalto 2003
350px|thumb|Lämpöaallon laajuus ja poikkeamat keskilämpötilasta 20. kesäkuuta - 20. elokuuta 2003 välisenä aikana. Euroopan lämpöaalto 2003 oli voimakas lämpöaalto, joka koetteli vuonna 2003 useita Euroopan maita kesäkuusta elokuuhun ulottuneella ajanjaksolla. Lämpöaalto oli voimakkain Euroopassa koettu aalto vuoden 1540 jälkeen. Yli 70 000 ihmistä kuoli lämpöaallossa, ja sen suurimmat tuhot olivat Ranskassa, jossa se vaati 14 802 ihmisen hengen ja tuhosi laajoja viljelyssatoja.
Aapo Similä
Kiertueilla
Toisen maailmansodan aikana Similä kulki esiintymässä sekä sota- että kotirintamilla. Reino Palmrothin (Palle) sekä Pekka Tiilikaisen perustama Propaganda-Aseveljet järjesti hänelle viihdytysalan tehtäviä muun muassa sotilaskuorojen harjoittajana sekä rintamakiertueilla kiertävänä viihdetaiteilijana.
Euroopan lämpöaalto 2003
Vaikutukset
Lämpöaalto tuhosi myös monissa muissa maissa paljon viljasatoa, esimerkiksi Moldovassa se tuhosi 80 % sadosta ja Italiassa 13 % kokonaissadosta. Lämpöaalto aiheutti myös laajaa kuivuutta, joka sai monien jokien vedenkorkeuden laskemaan ja Välimeren veden lämpötilan nousemaan. Korkeiden lämpötilojen myötä myös keskilämpötilat olivat keskimääräistä korkeampia esimerkiksi Irlannissa, jossa elokuun keskilämpötila poikkesi kaksi astetta keskiarvosta. Sveitsissä lämpöaalto sulatti Alpeilla laajoja alueita jäätiköistä, mistä seurasi tuhotulvia.
Aapo Similä
Säveltäjäksi
Sodan jälkeen kiertueiden määrä väheni ja Similälle jäi aikaa keskittyä myös sävellystyöhön. 1950-luvun alussa häneltä ilmestyikin entistä kunnianhimoisempia teoksia, esimerkiksi Runous Kalevalasta. Vuonna 1956 hän esitteli koko tuotantonsa järjestämässään soolokonsertissa Helsingissä Balderin salissa. Tuolloin kuultiin muun muassa teokset Väinämöinen alkaa soittaa, Keinu (Aleksis Kiven runoon), Nouse, riennä Suomen kieli sekä olympiahymniehdokas Veljesliekki. Konsertti sai suopean vastaanoton, sillä suomalaiskansallinen aihepiiri ja kalevalainen romantiikka tehosivat kuulijakuntaan. Menestys rohkaisi yrittämään edelleen, vuonna 1958 häneltä valmistui Paluu Pohjolasta, kantaatti sekakuorolle, tenori- ja baritonisolisteille ja orkesterille.
Aapo Similän suurin työ oli kuitenkin ooppera Lemmin poika. Libretto oli Lauri Haarlan laatima ja kyseessä on Kalevala-aiheinen kolminäytöksinen melodraama. Ooppera sai ensi-iltansa 7. syyskuuta 1961. Se esitettiin vain kahdesti, minkä jälkeen se Similän suureksi pettymykseksi poistettiin ohjelmistosta.
Euroopan lämpöaalto 2003
Vaikutukset
Lämpöaallon vaikutuksesta viinirypälesato oli normaalia parempi etenkin Ranskassa ja Unkarissa. Unkarilaiset viininviljelijät voittivatkin kansainvälisessä viinikilpailussa yhteensä yhdeksän kultamitalia ja yhdeksän hopeamitalia.
Aapo Similä
Säveltäjäksi
Vielä 1960-luvulla Similä esiintyi erilaisissa tilaisuuksissa. Hän esitti tuolloin paljon muun muassa Sibeliuksen yksinlauluja itseään pianolla ja joskus kanteleella säestäen.
Aapo Similä kuoli 81-vuotiaana vuonna 1972. Hän oli Suomen oloissa harvinaisen laaja-alainen taiteilijapersoonallisuus. Elinaikanaan hän ehti tehdä merkittävän päivätyön niin viihdetaiteilijana, kansanmuusikkona, sovittajana kuin myös vakavasti otettavana säveltäjänä sekä kirjailijana. Taiteilijana hän osoitti myös aikakautensa kulttuuri-ilmapiirin huomioon ottaen rohkeutta ennakkoluulottomalla asenteellaan; hänen aikanaan kun oli lähes mahdotonta rikkoa rajaa kansanviihteen ja niin sanotun korkeakulttuurin välillä. Aapo Similä siinä kuitenkin onnistui. Similä on haudattu Oulun hautausmaalle.
Euroopan lämpöaalto 2003
Ennätykset
Lämpöaallon myötä mitattiin myös paljon uusia lämpöennätyksiä. Kyproksella mitattiin koko lämpöaallon korkeimmaksi lämpölukemaksi 52,1 astetta, joka rikkoi vuonna 1995 mitatun 49,2 asteen ennätyksen. Se oli myös korkein lämpöaallon aikana mitattu lukema. Saksassa mitattiin korkeimmaksi lukemaksi 40,4 astetta. Sveitsin uudeksi lämpötilaennätykseksi mitattiin 41,5 astetta Gronossa Graubündenissa.
Arpino
Arpino on kaupunki Italiassa Latiumissa Lirijoen varrella. Kaupungissa asuu yli 7 000 asukasta ja sen pinta-ala on 55 km2. Antiikin ajalla kaupunki tunnettiin nimellä Arpinum. Sitä asuttivat volskit, samnilaiset ja pelasgit, kunnes se liitettiin osaksi Rooman valtakuntaa vuonna 305 eaa. Antiikin Arpinum oli Gaius Mariuksen ja Marcus Tullius Ciceron kotikaupunki.
Bridey Murphyn tapaus
pienois|pysty|”Ruth Simmons” eli Virginia Tighe. Bridey Murphyn tapaus oli 1950-luvun Yhdysvalloissa huomattavaa julkisuutta saanut nauhoitettujen hypnoosi-istuntojen sarja, jonka väitettiin todistavan jälleensyntymästä. Juttu sai alkunsa loppuvuodesta 1952, jolloin pueblolainen amatöörihypnotisoija Morey Bernstein tarjoutui hoitamaan paikallisen kotirouvan Virginia Tighen allergiaa. Transsiin vaivuttuaan Tighe kertoi olleensa edellisessä elämässään Bridey Murphy -niminen irlantilaisnainen, joka eli 1800-luvun Corkissa ja Belfastissa. Hypnotisoitu Tighe puhui irlantilaisella korostuksella ja kuvaili ympäristöään ja mennyttä elämäänsä yksityiskohtaisesti.
Tapaus sai kansallista julkisuutta vuodesta 1954 alkaen, ja kun Bernstein vuonna 1956 julkaisi ”tutkimuksistaan” kirjan, tuli Bridey Murphystä suoranainen villitys. Kirjaa myytiin miljoonia kappaleita ja se pysyi The New York Timesin bestseller-listalla puoli vuotta. Se sovitettiin myös elokuvaksi, jossa Tigheä esitti Teresa Wright. Hypnotisoidun Tighen puheita sisältänyttä pitkäsoittoa myytiin noin 30 000 kappaletta. Hypnoosi oli tuohon aikaan muotia, ja Bridey Murphyn tapaus lisäsi yleisön kiinnostusta entisestään. Myös salatieteiden suosio kasvoi, ja jotkut uskoivat tieteen ennen pitkää osoittavan Bernsteinin väitteet tosiksi. Kertomusten uskottavuutta lisäsi se, ettei Tighe yrittänyt hyötyä tapauksesta vaan päinvastoin vältteli julkisuutta. Bernstein puolestaan oli menestyvä liikemies, jolla ei ollut tarvetta sensaatiojulkisuudelle tai pikkurahalle.
Tarkemmissa tutkimuksissa Bridey Murphyn olemassaolosta ei löytynyt todisteita. Lisäksi Tighen puheenparressa ja miljöökuvauksessa oli paljon erilaisia pikkuvirheitä. Kyse ei silti ollut tietoisesta vilpistä vaan hypnoosin aikaansaamista vääristä muistikuvista. Nykyään tapausta pidetäänkin esimerkkinä niin sanotusta kryptomnesiasta. Tästä huolimatta episodi on tuonut pysyvää julkisuutta ja suosiota niin sanotulle regressioterapialle. Tapauksella on ollut huomattava vaikutus myös populaarikulttuuriin, ja vuoden 1974 tienoilla Yhdysvalloissa jopa toimi Bridey Murphy -niminen yhtye.
Muistoja menneisyydestä
pienois|”Syvässä hypnoosissa koehenkilö kykenee palauttamaan mieleensä kauan sitten unohdetun menneisyyden tapahtumia.” Morey Bernstein ja Virginia Tighe vuonna 1956 julkaistun vinyylilevyn mukana tulleessa kuvassa. Hypnoosi oli 1950-luvun alussa muodikas ilmiö. Vuonna 1952 pueblolainen amatöörihypnotisoija Morey Bernstein lupautui parantamaan paikallisen kotirouva Virginia ”Ginni” Tighen allergiat hypnoosin avulla. Bernstein ja Tighe eivät varsinaisesti tunteneet toisiaan entuudestaan, mutta molemmat osallistuivat aktiivisesti erilaisiin seurapiiririentoihin. Bernstein havaitsi nopeasti Tighen uransa parhaaksi koehenkilöksi: tämä vaipui helposti syvään transsiin eikä havahduttuaan muistanut tapahtuneesta mitään. Bernstein oli jo jonkin aikaa halunnut selvittää, olisiko hypnoosissa mahdollista muistaa edellisiä elämiä. Hän uskoi Tighen olevan sopiva koehenkilö, mutta kesti kuukausia ennen kuin Tighe suostui kokeeseen. Syynä ei tosin välttämättä ollut periaatteellinen vastustus vaan se, että Tighe ja hänen miehensä olivat hyvin kiireisiä.
Ratkaiseva istunto järjestettiin 29. marraskuuta 1952. Bernstein piti sitä tieteellisenä kokeena ja äänitti sen. Hän kyseli ensin Tighen lapsuudesta, jolloin Tighe väitti muistavansa jopa 1-vuotiaana kokemiaan tapahtumia. Samalla hänen äänensä muuttui heikommaksi ja lapsekkaammaksi. Seuraavaksi Bernstein vei hänet vieläkin ”kauemmaksi ajassa ja avaruudessa”. Hän kehotti Tigheä kulkemaan mielessään yhä taaemmaksi ja kertoi hänen ehkä yllättyvän, kun hänen mieleensä palautuisi ”kohtauksia kaukaisista maista ja etäisistä paikoista”. Ensimmäisenä Tighe kertoi raaputtaneensa sängystään maalia irti, jolloin häntä rangaistiin piiskaamalla. Nimekseen hän kertoi ”Friday (’Perjantai’) Murphy” ja vuosiluvuksi 1806. Myöhemmin hän täsmensi oikean nimensä olleen Bridey eli Bridget Kathleen MacCarthy, o.s. Murphy.
Seuraavina kuukausina Bernstein hypnotisoi Tighen useasti. Istuntoja oli yhteensä kuusi, ja niiden myötä Bridey Murphyn elämäntarina sai yhä uusia käänteitä. Murphy oli syntynyt Corkissa vuonna 1798, mutta muutti sittemmin Belfastiin miehensä Sean Brian Joseph MacCarthyn kanssa, joka oli katolinen asianajaja, kirjoitti lehtijuttuja Belfast News Letteriin ja opetti lakia Queen’s Universityssä. Murphy kuoli 1864 kaaduttuaan portaissa. Hypnoosissa Tighe puhui irlantilaisella korostuksella, kertoi irlantilaisia tarinoita ja lauloi irlantilaisia lauluja. Hän puhui jopa muutaman sanan iiriä, vaikka ei koskaan ollut käynyt Irlannissa. Edellisen elämänsä lisäksi hän kykeni näkemään esimerkiksi Bridey Murphyn hautakiven. Istunnot jatkuivat vuoden 1953 puolelle ja loppuivat Tighen tultua kolmatta kertaa raskaaksi.
Villitys
pienois|pysty|vasen|[[Paramount Picturesin tuottaman ja Noel Langleyn ohjaaman The Search for Bridey Murphy -elokuvan juliste vuodelta 1956. Päärooleissa nähtiin Teresa Wright ja Louis Hayward. ]]
Marika Mikkola
Marika Mikkola (s. 24. elokuuta 1971) on entinen suomalainen huippusuunnistaja, moninkertainen MM-mitalisti.
Bridey Murphyn tapaus
Villitys
Bernstein esitteli istunnoista tekemiään äänitteitä tuttavilleen. Kertomusten todentuntuisuus teki ihmisiin suuren vaikutuksen, sillä Tighen puheet vaikuttivat aidoilta muistoilta, eivät etukäteen suunnitellulta näytökseltä. Huhut levisivät nopeasti pueblolaisten keskuuteen, vaikka Bernstein yrittikin pitää Tighen henkilöllisyyden salassa.
Marika Mikkola
Västeråsin MM-kilpailuissa 2004 Mikkola saavutti Karolina Arewång Höjsgaardin ja Hanne Staffin jälkeen pronssia normaalimatkalla. Viestissä hän suunnisti avausosuuden Suomen hopeajoukkueessa, joka hävisi Ruotsille vain 2,4 sekuntia. Keskimatkalla Mikkola oli kahdeksas.
Bridey Murphyn tapaus
Villitys
Vuonna 1954 The Denver Post julkaisi sunnuntailiitteessään Empiressa aihetta käsitelleen kolmiosaisen artikkelisarjan. Siitä juttu levisi kansallisiin tiedotusvälineisiin. Tapaus sopi hyvin ajan henkeen, joka oli muutenkin kiinnostunut ufoista ja yliaistillisesta havaitsemisesta. Tarinoiden uskottavuutta lisäsi niiden yksityiskohtaisuus sekä Tighen puhetapa, joka muuttui hypnoosissa jyrkästi. Tighe ei yrittänyt hyötyä jutusta henkilökohtaisesti, eikä myöskään liiketoimillaan vaurastunut ja laajasti arvostettu Bernstein ollut pikkurahan tai julkisuuden tarpeessa.
Marika Mikkola
Seuratasolla Mikkola on edustanut muun muassa Espoon Suuntaa ja Angelniemen Ankkuria. Hän voitti Venlojen viestin vuonna 1998 Angelniemen Ankkurin joukkueessa.
Bridey Murphyn tapaus
Villitys
Tapaus sai valtavaa julkisuutta alkuvuodesta 1956, jolloin Bernstein julkaisi kokeistaan kirjan Bridey Murphyn jäljillä (The Search for Bridey Murphy). Tighen pyynnöstä kirja käytti hänestä nimeä ”Ruth Simmons”. Tammikuussa julkaistu ensipainos oli maltilliset 10 000 kappaletta, mutta maaliskuuhun mennessä kirjaa oli painettu jo 200 000 kappaletta ja myynti jatkui edelleen hyvänä. Kirja pysyi The New York Timesin bestseller-listalla yhteensä 26 viikkoa. Kovakantista laitosta myytiin satoja tuhansia kappaleita ja myöhemmin ilmestynyttä taskukirjaa miljoonittain. Teos käännettiin 30 kielelle ja julkaistiin 34 maassa. Kirja osoittautui suosituksi myös niiden parissa, jotka eivät normaalisti paljoakaan lukeneet. Bernstein tienasi kirjamyynnillä satoja tuhansia dollareita. Tighe sai voitoista 5 %, mikä tarkoitti noin 11 000 dollarin tienestejä. Vielä vuoden 1956 aikana kirjasta tehtiin elokuvasovitus, jossa Ruth Simmonsia esitti Teresa Wright ja Morey Bernsteiniä Louis Hayward. Bernstein sai oikeuksista 50 000 dollaria ja Tighe 2 500. Bridey Murphyn (eli hypnotisoidun Tighen) puheita sisältänyttä pitkäsoittoa myytiin noin 30 000 kappaletta.
Kirja jakoi yleisön mielipiteet: eräät pitivät sitä huijauksena, toiset todisteena jälleensyntymästä. Hypnoosin suosio kasvoi huomattavasti, samoin kiinnostus sen kykyyn palauttaa unohdettuja muistoja. Bridey Murphyn tapauksesta tuli suoranainen villitys niidenkin parissa, jotka eivät siihen uskoneet. Yhdysvalloissa järjestettiin teemajuhlia, joihin vieraat ”tulivat sellaisina kuin olivat olleet”, ja vastasyntyneet saatettiin vitsailleen toivottaa ”tervetulleeksi takaisin”. Jotkut arvelivat, että aikaa myöten tiede kykenisi osoittamaan Bernsteinin väitteet tosiksi. Okkultismiin suosio kasvoi ja jälleensyntymästä tuli joksikin aikaa päivän puheenaihe. Synkempi tapaus oli 19-vuotiaan oklahomalaispojan itsemurha: jättämässään viestissä nuorukainen kertoi ”ottavansa asiasta henkilökohtaisesti selvää”.
Vastareaktio
Psykologien parissa Bridey Murphyn tapaus otettiin kielteisesti vastaan, ja he varoittelivat julkisuudessa amatöörien harjoittaman hypnoosin vaaroista. Tapaus vaikuttikin osaltaan moderniin skeptikkoliikkeeseen. Myös herätyskristilliset saarnaajat paheksuivat väitteitä jälleensyntymästä, sillä ne olivat ristiriidassa kristinuskon oppien kanssa. Monet syyttivät Bernsteiniä tahallisesta huijauksesta. Enimmäkseen pilkka kohdistui kuitenkin Tigheen, joka kertomansa mukaan ”valvoi monta yötä” Bridey Murphyn vuoksi. Uteliaat kävivät ihmettelemässä hänen taloaan ja lähettivät hänelle kirjeitä, joissa pyydettiin tai tarjottiin hengellistä opastusta. Tighe sai myös rahakkaita tarjouksia viihdealan edustajilta, ja hollywoodilainen agentti tarjosi hänelle 15 000 dollaria, mikäli hän kävisi viikon ajan näyttäytymässä paikallisessa yökerhossa. Tighe kieltäytyi.
Chicago Daily News, Life ja lukuisat pienemmät lehdet lähettivät toimittajia Irlantiin. Bridey Murphyn tai Sean MacCarthyn olemassaolosta ei kuitenkaan löytynyt todisteita. Monet Bridey Murphyn elämäkerran yksityiskohdat puolestaan olivat yleistä tietoa ja helposti uteliaiden saatavilla. Toisaalta Tighen miljöökuvaus oli paikoin epäuskottavaa tai jopa ilmeisen väärää. Hän esimerkiksi väitti eläneensä The Meadows -nimisessä puutalossa, vaikka metsät ovat Irlannissa harvinaisia ja lähes kaikki Corkin rakennukset ovat kivestä tai tiilestä. Bridey Murphyn mies Sean oli kuulemma opiskellut Queen’s Universityssä, jota ei todellisuudessa ollut vielä perustettu. Myöskään Tighen irlantilainen murre ei ollut virheetöntä.
Tapauksen julkisuuteen tuonut The Denver Post kirjoitti Bridey Murphyn puolustukseksi 19 000 sanaa pitkän artikkelin. Kirjoittaja Bill Barkerin mukaan Irlannin väestörekisterit ennen vuotta 1864 olivat epäluotettavia ja sitä paitsi suurelta osin tuhoutuneet, joten ei ollut yllättävää, ettei Bridey Murphystä löytynyt kirjallisia merkintöjä. Vaikka Corkissa ei ollut Dooley Road -nimistä katua, siellä oli 1800-luvun alussa ollut Mardike Meadows -niminen alue. Bridey Murphyn mies ei Barkerin mukaan ollut lakimies vaan virkailija tai kirjanpitäjä, mikä selitti sen, ettei Sean McCarthy -nimisestä lakimiehestä ollut lähteitä. Lisäksi Barker esitteli lukuisia pikkuseikkoja, joiden väitti tukevan Tighen kertomusten aitoutta.
Chicago American -lehti vastasi omalla paljastusjutullaan. Artikkelin mukaan Tighen lapsuudenkotia vastapäätä oli asunut Bridey Murphy Corkell -niminen nainen. Sukunimi Corkell saattoi vaikuttaa siihen, että Tighe nimesi Brideyn kotipaikaksi Corkin. Lisäksi Tighellä oli skotlantilais-irlantilainen sukulainen. Chicago Americanin mukaan Bridey Murphyn tarina perustui mainitun sukulaisen kertomuksiin sekä Tighen omiin lapsuusmuistoihin ja myöhempiin vaiheisiin. Lehti paljasti myös Tighen onnettomasti päättyneen ensimmäisen avioliiton ja väitti virheellisesti, että hänellä oli ollut kuolleena syntynyt veli. Jutun sävyyn saattoi vaikuttaa se, että Chicago American oli hävinnyt tarjouskilpailun Bridey Murphyn jäljillä -kirjan oikeuksista. Haastatellut Tighen lähisukulaiset puolestaan suhtautuivat vihamielisesti hänen saamaansa julkisuuteen. Puutteineenkin artikkeli toi esiin lukuisat yhtymäkohdat Bridey Murphyn ja Virginia Tighen elämäntarinoiden välillä.
Kohun ollessa kiihkeimmillään Wally White -niminen pappi ilmestyi Tighen ovelle varoittelemaan häntä helvetin tulesta. Myöhemmin hän väitti Chicago Americanille, että Tighe oli käynyt hänen kirkossaan lapsena, ja esiintyi jutussa toimittajana. The Denver Post julkaisi vastineena Tighen haastattelun. Siinä Tighe toi esiin Chicago Americanin jutun virheet ja korosti, ettei ollut lapsena juurikaan tavannut irlantilaistaustaista sukulaistaan, saati sitten saanut opetusta irlantilaisessa kansanperinteessä. Tighen mukaan hän ei ollut aiemmin tavannut Whitea, eikä tämä ollut esittäytynyt toimittajaksi asianmukaisesti.
Jälkimaine
Bernstein julkaisi vuonna 1965 Bridey Murphyn jäljillä -teoksen laajennetun laitoksen, jossa hän pyrki osoittamaan epäilijöiden väitteet vääriksi. Tighe ei pyynnöistä huolimatta enää suostunut hypnotisoitavaksi ja enimmäkseen vältteli julkisuutta. Tapaus muuttui vähitellen moderniksi kansanperinteeksi ja parapsykologian klassikoksi.
Bridey Murphyn tapaus toi regressioterapialle kestävää julkisuutta ja suosiota. Tighen kuollessa 1995 tapaus oli The New York Timesin muistokirjoituksen mukaan edelleen kiivaan väittelyn kohde. Sittemmin lähes kaikki tapausta omin silmin todistaneet ovat kuitenkin kuolleet, ja Bridey Murphy on vähitellen unohtunut.
Arviointia
The Skeptic’s Dictionaryn mukaan syvään transsiin vaivutettu henkilö on useimmiten valmis ”muistamaan” edelliset elämänsä, mikäli hypnotisoija tähän kehottaa. Tighen tapauksessa Bernstein esitti sarjan yksityiskohtaisia kysymyksiä. Ilmiö selittyneekin niin sanotulla kryptomnesialla, eikä tukahdutettujen muistojen palauttamiseen tähtäävän terapian toimivuudesta ole tieteellistä näyttöä. Ihmisen ei ole yleensä mahdollista muistaa varhaislapsuuttaan, sillä vauvaikäisen aivot eivät ole riittävän kehittyneet.
Hypnoosin tehosta vakuuttuneet ovat korostaneet, että vaikka Bridey Murphyn olemassaoloa ei pystytty varmistamaan, kukaan ei myöskään ole kyennyt osoittamaan, että häntä ei ollut koskaan ollut olemassa. Väitteet Tighen irlantilaisvaikutteisesta lapsuudesta ovat heidän mukaansa liioiteltuja tai virheellisiä eivätkä yksinään riitä selittämään kaikkia kertomusten yksityiskohtia.
Bernsteinin ystävä Joe Bullen oli yksi ensimmäisiä Bridey Murphystä kuulleita henkilöitä: uudenvuodenaattona 1952 Bernstein viihdytti kutsuvieraitaan soittamalla hypnoosi-istunnoista tekemiään äänitteitä. Bullen myös auttoi joidenkin istuntojen äänittämisessä. Hän oli vakaumuksellinen kristitty eikä uskonut jälleensyntymään, mutta tapaus teki häneen suuren vaikutuksen. Bullen oli yhä elossa vuonna 2019 ja kommentoi aihetta coloradolaiselle Westword-lehdelle: ”Uskoakseni koe oli pätevä ja vilpitön. Mikä lieneekään selitys tapahtuneelle, niin minkäänlaisesta huijauksesta siinä ei ollut kyse.”
Westword-sanomalehden vuonna 2019 julkaistussa artikkelissa Alan Prendergast esittää, että Bernstein oli eräänlainen svengali, joka oli vakuuttunut omista kyvyistään ja merkityksestään. Hän ei antanut Bridey Murphyn tapauksesta kunniaa tietämättömänä pitämälleen Tighelle vaan korosti, ettei tavallinen kotirouva kykenisi sepittämään näin monimutkaista tarinaa. Prendergastin mukaan Tighe oli huomattavan lahjakas tarinankertoja ja ilmeisen taitava improvisoija, mikä 1950-luvulla jäi konservatiivisten sukupuoliroolien varjoon. Kertomusten yksityiskohdat puolestaan todistivat laajasta lukeneisuudesta.
Torjuttujen muistojen olemassaolo nousi 1990-luvulla kiivaan tieteellisen väittelyn kohteeksi. Psykologi Lawrence Patihis (2015) tarjoaa Bridey Murphyn esimerkkinä valemuistosta, joka on syntynyt ennen ilmiön nousua tieteelliseen keskusteluun. Hänen mukaansa tapaus todistaa, etteivät valemuistot ole uusi ilmiö, vaan niitä on esiintynyt jo vuosisatojen ajan ja niitä voi luoda monin erilaisin menetelmin.
Virginia Tighe (1923–1995)
Virginia Mae ”Ginni” Reese syntyi Madisonissa Wisconsinissa 27. huhtikuuta 1923. Hänen vanhempansa erosivat hänen ollessaan kolmevuotias, ja hän asui useita vuosia Chicagossa isänsä siskon luona. Tätinsä vastustuksesta huolimatta hän avioitui Brian-nimisen armeijan ilmavoimien lentäjän kanssa vuonna 1943. Brian kuoli muutamia kuukausia myöhemmin pommituslennolla eteläisen Tyynenmeren yllä. Reese opiskeli Northwestern Universityssä, muutti Denveriin ja tapasi siellä toisen aviomiehensä Hugh Tighen. Pariskunta asettui Puebloon, missä he asuivat Bridey Murphyn tapauksen aikaan. He palasivat sittemmin Denveriin ja erosivat 1960-luvun lopulla. Kolmannen avioliittonsa myötä Virginia Tighe tunnettiin Virginia Morrow’na. Hän sai kolme lasta.
Tighe ei juurikaan hyötynyt Bridey Murphyn tapauksesta taloudellisesti ja tienasi vain murto-osan siitä mitä Bernstein. Vitsit, lehtikirjoittelun ilkeä sävy ja yksityisasioiden paljastaminen loukkasivat häntä syvästi. Hänen tunteensa Bridey Murphyn tapauksen suhteen olivat ristiriitaiset, ja hän pelkäsi, ettei kohu koskaan laantuisi. Toisaalta hän katsoi tapahtuneen auttaneen häntä aikuistumaan ja piti arvokkaana sitä, että oli epäsuorasti kannustanut ihmisiä ”tarkastelemaan uskoaan ja uskomuksiaan”. Hän harkitsi kirjoittavansa elämäkerran, jossa olisi kertonut yllättävästä joutumisestaan valtavan julkisuuden ja kiihkeän kiistelyn keskelle, mutta kirja jäi lopulta idean asteelle. Omien sanojensa mukaan hän selvisi kohusta, koska ei koskaan ottanut ”Bridey Murphyä” erityisen vakavasti.
Tighe pysytteli parhaansa mukaan poissa julkisuudesta ja antoi haastatteluja harvakseltaan. Vuonna 1966 hän tosin osallistui To Tell the Truth -viihdeohjelmaan, jossa neljä kilpailijaa yritti arvata, kuka kolmesta naisesta oli todellinen Virginia Tighe. Tighe paljastui lopulta coloradolaisen korostuksensa vuoksi. Vuonna 1976 Los Angeles Timesille antamassaan haastattelussaan hän kertoi, ettei muistanut mitään vaiheistaan Bridey Murphynä ja kertoi suhtautuneensa jälleensyntymään skeptisesti koko elämänsä. Vanhemmiten hänen mielipiteensä oli kuitenkin alkanut muuttua, sillä ”todistusaineisto näyttäisi viittaavan mainitun uskomuksen suuntaan.” Vuonna 1977 hän vieraili Henkimaailman kahleissa -kauhuelokuvan kuvauksissa.
Virginia Morrow kuoli rintasyöpään 12. heinäkuuta 1995.
Morey Bernstein (noin 1920 – 1999)
pienois|pysty|Morey Bernstein. Morey Bernstein syntyi vuoden 1920 tienoilla ja vaikutti suurimman osan elämäänsä Pueblon alueella. Hän opiskeli Pennsylvanian yliopiston Wharton Schoolissa ja valmistui hyvin arvosanoin 1941. Hän työskenteli sukunsa perheyrityksessä nimeltä Bernstein Brothers. Sen oli perustanut hänen venäläistaustainen isoisänsä vuonna 1890. Yritys oli alun perin kaatopaikka, mutta se oli vähitellen laajentanut toimintaansa ja valmisti raskaita työkoneita. Bernstein osoittautui taitavaksi ja kekseliääksi liikemieheksi. Hän patentoi keksimänsä elementtiaidan ja myi halpoja traktoreita, joihin oli asentanut armeijan ylijäämävarastosta ostamansa Jeepin moottorit. Bernsteinin johdolla jo entuudestaan menestyksekäs yritys kasvoi maanlaajuiseksi postimyyntiliikkeeksi. Kun Bridey Murphyn tapaus vuonna 1952 alkoi, kuului Bernstein nuoresta iästään huolimatta pankin ja kolmen eri yhtiön johtokuntaan.
Bernstein oli ollut aiemmin ateisti, mutta uuden harrastuksensa myötä hän innostui paranormaaleista ilmiöistä. Hän alkoi tehdä kokeiluja ikäregression saralla ja kiinnostui menneistä elämistä. Hän piti kokeilujaan tieteellisinä, mutta ei juurikaan tarkistanut Tighen hypnoosissa esittämien väitteiden todenperäisyyttä.
Vaikka Bridey Murphyn tapaus teki Bernsteinista kuuluisan, hän luopui sen myötä hypnoosin harjoittamisesta. Vuonna 1970 hän myi yrityksensä ja vaurastui arvopaperikaupalla. Hänestä tuli eräs Pueblon merkittävimmistä hyväntekeväisyysaktivisteista, joka lahjoitti miljoonien dollarien edestä omaisuutta paikalliselle yliopistolle ja paikalliselle taidekeskukselle. Vanhemmiten Bernsteinin terveysongelmat pahenivat, eikä hän enää kyennyt poistumaan kotoaan. Hän erakoitui ja suhtautui vihamielisesti niihin, jotka epäilivät Bridey Murphyn aitoutta. Bernsteinin mukaan kaikki vastaväitteet oli osoitettu vääriksi ja Bridey Murphyn elämäntarina piti paikkansa ”100 % tarkkuudella”. Jälleensyntymää käsitelleitä taideteoksia ja viihdetapahtumia hän syytti elämäntyönsä luvattomasta plagioimisesta. Bernsteinin aloittamat oikeusjutut päättyivät kuitenkin hänen tappioonsa.
Bernstein kuoli sydänkohtaukseen 2. huhtikuuta 1999. Hän oli kuollessaan 79-vuotias ja edelleen vakuuttunut Bridey Murphyn todellisuudesta.
Original Album Classics
Original Album Classics on Mott the Hoople -yhtyeen vuonna 2009 julkaistu albumiboksi, joka sisältää yhtyeen viisi CBS Recordsin julkaisemaa albumia, mukaan lukien Mott the Hooplen raunioille syntyneen Mott-yhtyeen albumit Drive On ja Shouting & Pointing. Jokaiselle levylle on lisätty myös bonuskappaleita.
Erkki Hakapää
Erkki Antero Hakapää, vuoteen 1942 Haglund (16. syyskuuta 1908 Helsinki – 6. helmikuuta 1996 Espoo) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
American Outlaws – viimeiset lainsuojattomat
American Outlaws – viimeiset lainsuojattomat (myös nimellä Jesse James) on yhdysvaltalainen lännenelokuva vuodelta 2001. Sen on ohjannut Les Mayfield. Elokuva kertoo Jesse James -nimisestä rikollisesta, josta kuolemansa jälkeen tuli tarujen ainesta.
Worlds Collide (Dead by Aprilin albumi)
Worlds Collide on Dead by Aprilin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 7. huhtikuuta 2017.
American Outlaws – viimeiset lainsuojattomat
Elokuva on esitetty Suomen televisiossa vuosina 2001 ja 2008.
Erkki Hakapää
Hakapään vanhemmat olivat pankinjohtaja Anders Viktor Haglund ja Zuleima Maria Tirkkonen ja puolisot 1933–1939 Hilkka Helena Björn ja vuodesta 1939 Eeva Elisabeth Mäkinen, vuorineuvos Eero Mäkisen tytär. Hakapää tuli ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta 1926 ja valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1932.
Johdettuaan kaivosta kaksikymmentä vuotta Hakapää siirtyi Outokumpu-yhtiön johtokunnan erityistehtäviin Helsinkiin 1969, teollisuusneuvoksen arvonimen hän sai seuraavana vuonna. Hän jäi eläkkeelle 1971, jolloin hänet nimitettiin Outokumpu-yhtiön kunniakaivosmieheksi. Vuorimiesyhdistyksen jäsen Hakapää oli vuodesta 1943, yhdistyksen hallituksen jäsen 1965–1969 ja hallituksen puheenjohtajana 1967–1969. Yhdistyksen Eero Mäkinen -mitalin hän sai vuonna 1970. Sotilasarvoltaan Hakapää oli reservin vääpeli.
Varjagit
thumb|250px|[[Nikolai Roerichin maalaus Vieraat meren takaa vuodelta 1899.]] Varjagit eli varangit olivat viikinkejä, jotka tekivät matkoja idäntielle eli lähinnä Venäjälle ja Bysanttiin. Heidän retkensä ulottuivat aina Kaspianmerelle ja Konstantinopoliin saakka. Varjagien uskotaan yleensä olleen lähtöisin nykyisen Ruotsin alueelta. Nykyisessä kielenkäytössä varjageiksi kutsutaan usein kaikkia Venäjän jokireiteillä liikkuneita viikinkejä, joita kutsutaan myös ruseiksi.
Bysantin valtakunnassa toimi varjagikaarti, joka oli Bysantin keisarin henkilökohtainen kaarti. Siinä palveli myös muitakin kuin vain skandinaaveja, kuten slaaveja ja anglosakseja. Varjagi-nimityksen yleisesti hyväksytty etymologia on skandinaavinen ”valaliittolaista” merkitsevä sana väring. Termi on keskiajan venäläisten kronikoiden perua.
Varjagisoutajista on myös valtakunta saanut nimensä Rus ja myöhemmin Russia. Nestorin kronikan mukaan alueen slaavilaiset ja suomalais-ugrilaiset heimot lopettivat veron maksun varjageille ja alkoivat hallita itse itseään. Ajauduttuaan keskinäisiin sotiin he kuitenkin kutsuivat kolme varjagiveljestä Rurikin, Sineuksen ja Truvorin hallitsijoikseen vuonna 862. Rurik ryhtyi hallitsemaan Laatokanlinnaa (Aldeigjuborg), Truvor Izborskia ja Sineus Belozerskia (Valkeajärvi, Vologdan alue). Varsin pian kaksi muuta veljestä kuolivat ja jäljelle jäi Rurik koko Novgorodin hallitsijaksi. Nykyaikainen DNA-tutkimus on osoittanut, että Rurik todennäköisesti kuului itämerensuomalaiseen N1c1-haploryhmään.
Big Daddy
Big Daddy on vuonna 1999 julkaistu komediaelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Adam Sandler, Joey Lauren Adams, Jon Stewart, Rob Schneider, Dylan Sprouse, Cole Sprouse, Leslie Mann ja Steve Buscemi. Elokuvan on ohjannut Dennis Dugan. Elokuva menestyi taloudellisesti maailmanlaajuisesti kritiikistä huolimatta ja voitti Razzie-palkinnon huonoimmasta miespääosasta.
Kóstas Katsouránis
thumb|225px|Kóstas Katsouránis Kreikan maajoukkuepaidassa vuonna 2013. Konstantínos ”Kóstas” Katsouránis (s. 21. kesäkuuta 1979 Patras, Kreikka) on kreikkalainen jalkapalloilija, joka edustaa kreikkalaista PAOKia. 183 senttimetriä pitkän Katsourániksen pelipaikka on keskikenttäpelaaja.
Katsouránis aloitti ammattilaisuransa vuonna 1996 Panachaikin riveissä. Vuonna 2002 hän siirtyi AEK Ateenan joukkueeseen, jossa hän nousi maansa parhaiden pelaajien joukkoon. Joukkueen kapteenina toiminut Katsouránis siirtyi kesällä 2006 SL Benficaan, seuraten valmentaja Fernando Santosia. Kolmen Portugalin liigassa pelatun kauden jälkeen hän siirtyi takaisin kotimaansa liigaan. Hän pelasi vuodet 2009–2012 Panathinaikosissa ja on pelannut vuodesta 2012 PAOKissa.
Iin kirjasto
Iin kirjasto on Iin kunnankirjasto. Kirjastorakennus on valmistunut vuonna 1985. Samassa rakennuksessa järjestetään myös muun muassa taidenäyttelyitä. Iin kirjasto kuuluu Oulun ympäristökuntien muodostamaan OUTI-kirjastot-kirjastojärjestelmän. Iin kirjastossa on lasten- ja aikuistenosasto, käsikirjasto, lehtisali sekä kaksipaikkainen tutkijanhuone. Musiikinkuuntelijoille sekä lasten saduille on omat tilansa. Kirjaston hyötypinta-ala on 480 neliömetriä.
Historiaa
Iin kirjaston perustamispäätös tehtiin 2. joulukuuta 1859 ja kirjasto aloitti toimintansa 22. tammikuuta 1860. Kirjasto sijaitsi Iin pappilassa. Kirjastonhoitajina toimivat kirkkoherra ja siltavouti. Rahaa uusiin kirjoihin kerättiin erilaisista arpajaisista ja keräyksistä. Iin kirjasto on historiansa aikana sijainnut useissa paikoissa, muun muassa suojeluskunnan talossa (myöhemmin maamieseurantalo) sekä kunnantalolla. Lähes jokaiseen kunnan kouluun perustettiin oma oppilaskirjasto, jotka yleensä muodostettiin omaksi sivukirjastoksi. Ensimmäinen varsinainen sivukirjasto perustettiin vuonna 1895 Olhavan koululle.
Nykyään Iin kirjastolla on vain yksi sivukirjasto Kuivaniemen entisellä kunnantalolla. Haja-asutusalueiden kirjastopalvelut hoitaa kirjastoauto Akseli, joka on yhteiskäytössä Yli-Iin ja Simon kuntien kanssa.
Mu’taziliitit
pienoiskuva|Mu’taziliittien varhaiseksi edeltäjäksi väitetyn Al Hasan al-Basrin hauta Basrassa. Mu’taziliitit (myös mutaziliitit;, ’erottautua’) on islamilaisen teologian (kalam) varhaisin oppisuunta. Se syntyi abbasidivaltakunnan ydinalueilla nykyisessä Irakissa Bagdadissa ja Basrassa. Suuntaus nojasi antiikin Kreikan aristoteliseen filosofiaan ja korosti sen hengessä rationaalista teologista ajattelua. Se oli ainoa virallisesti hyväksytty islamin tulkinta vuosina 833–848. Tällöin abbasidivaltakunnassa toimi uskonnollinen inkvisitio mihna vainoamassa uskonoppineita, jotka eivät hyväksyneet suuntauksen opetusta siitä, että Koraani oli luomisen tulosta.
Mu’taziliittien ajattelu korosti järjen merkitystä teologiassa ennen ilmoitusta ja nojautui kolmeen keskeiseen ajatukseen: Jumala on oikeudenmukainen ja täydellinen ykseys, ihmisen tahto on vapaa ja Koraani on luotu. Mu’taziliitit ajattelivat, että ilmoituksen totuudellisuus on mahdollista päätellä järjenkäytön avulla. Järki teki ihmisistä itsenäisiä ja vapaita toimijoita, jotka sen takia pystyivät näkemään eron hyvän ja pahan välillä. Koraani oli luomisen tulosta ja siten luvallinen kohde järkiperäiselle tutkimukselle. Jumala oli luonut maailman, ja siinä vallitsivat syyn ja vaikutuksen lait. Siksi luonnonilmiöitä voitiin tutkia järjen avulla. Ilmoituksen ja järjen suhde on sellainen, että järki on ensisijainen ja vahvistaa ilmoituksen antaman totuuden.
Menetettyään kalifien tuen suuntaus alkoi menettää asemaansa islamilaiseen traditioon nojaavalle suuntaukselle, joka korosti järjen sijaan ilmoitusta ensisijaisena tiedon lähteenä. Myöhemmin tämä suuntaus järjestäytyi ašarilaisuudeksi sekä maturidilaisuudeksi. Koulukuntaa ei silti koskaan ole pidetty epäislamilaisena. Sen sunnalainen haara kuihtui vasta 1000-luvulla, kun taas šiialaisuuden piirissä, etenkin zaydilaisuudessa, suuntaus jatkui elinvoimaisena 1500-luvulle, ja Jemenissä lähes nykyaikaan asti. Mu’taziliittien eräät ajatukset ovat edelleen säilyneet osana šiialaisuutta, kuten oppi siitä, että kohtalo ei määrää ihmisen tekoja, kuten sunnalaiset uskovat. Nykyisin mu’tazilittiien teologia on uudelleen alkanut herättää kiinnostusta niissä muslimeissa, jotka ovat halunneet modernisoida islamia vastaamaan nykyajan vaatimuksia.
Varhaishistoria
Mu’taziliittien koulukunnan varhaisvaiheet ovat tuntemattomia. Suuntaus alkoi vaikuttaa abbasidien valtaantulon jälkeen, mutta varhaisimmat säilyneet tekstit, joissa tosin viitataan aiempiin, ovat vasta 800 -luvulta. Islamilainen perinne katsoo kuitenkin, että mu’taziliittien ensimmäinen edustaja oli šeikki al-Hasan al-Basri eli "basralainen" (642–728). Hänen kerrotaan puolustaneen ihmisen tahdonvapautta determinismiä vastaan kirjeenvaihdossa kalifi Abd al-Malikin kanssa. Kirjeenvaihdon aitoutta kuitenkin epäillään. Al-Basrin oppilaiksi kerrotaan Wasil ibn Ata (k. 748) ja Amr ibn Ubayd (k. 762).
Bagdadissa tärkein hahmo oli 800-luvun alussa Dirar ibn Amr (k. 815), joka vaikutti kalifi Harun ar-Rašidin aikana ja kannatti ainakin joitakin mu’taziliittien opeiksi vakiintuneita käsityksiä. Hänen jälkeensä tärkein teologinen ajattelija oli Abu l-Hudhayl (k. 841), jota voi pitää suuntauksen klassisen koulukunnan perustajana Basrassa. Hänenkään teoksiaan ei ole säilynyt muuten kuin lyhyinä lainauksina muiden kirjoittamissa teksteissä. Al-Hudhaylin nimiin pannaan kuitenkin varhaisin viittaus viiteen perusperiaatteeseen (al-usul al-khamsa), jotka sittemmin muodostivat mu’taziliittien opin ytimen. Samaan aikaan Bagdadissa koulukuntaa johti Bishr ibn al-Mu’tamir (k. 825), joka toisin kuin basralaiset suhtautui myönteisesti šiialaisuuteen ja Alin kannattajiin, kuten nähtävästi myös kalifi al-Mamun (813–833).
Kalifien uskonto
Vähän ennen kuolemaansa vuonna 833 kalifi al-Mamun perusti uskonnollisen tuomioistuimen tai inkvisition (miḥnat kẖalaq al-qurʾān eli ”koettelemus Koraanin luomisesta”), jonka avulla kalifi yritti vakiinnuttaa asemansa islamin ylimpänä auktoriteettina. Mihna kuulusteli uskonoppineita, jotka eivät hyväksyneet mu’taziliiteille ominaista näkemystä, ettei Koraani ollut ikiaikainen vaan Jumalan luoma. Uskonoppineita rangaistiin, vangittiin ja jopa teloitettiin elleivät he hyväksyneet oppia. Kiista kalifin ja ulaman välillä kesti viisitoista vuotta, sillä se jatkui al-Mamunin seuraajien al-Mu’tasimin (833–842) ja al-Wathiqin (842–847) hallitsijakausilla, tosin lievempänä. Ulama voitti kiistan vuonna 848 kun kalifi al-Mutawakkil lakkautti inkvisition. Tämän jälkeen mu’taziliitit joutuivat epäsuosioon, ja imaami Ahmad ibn Hanbal (780–855) ja hänen edustamansa traditionalistit nousivat johtoasemaan islamin tulkinnassa etenkin Bagdadissa ja Irakissa.
Kalam klassisella kaudella
900-luvulla eli islamilaisen teologian klassisella kukoistuskaudella mu’taziliittien joukossa tärkein nimi oli Abu l-Qasim al-Balkhi (k. 929). Hän vaikutti Bagdadissa, mutta sai kannattajia etenkin Khorasanissa ja Transoxianassa. Basrassa vaikuttivat ”kaksi mestaria”, jotka olivat isä ja poika eli Abu Ali al-Jubba’i (k. 915) ja Abu Hashim ibn al-Jubba’i (k. 933). Myös heidän kirjoituksensa ovat kadonneet samoin kuin heidän seuraajansa, joista tunnetuin on Abu Abdallah al-Basri (k. 977). Hänen aikanaan abbasidikalifaatti oli jo lähes kadonnut, sillä Egyptissä valtaa pitivät šiialaiset fatimidit ja Bagdadissa šiialaiset buijidit. Jälkimmäiset pitivät abbasidikalifia marionettinaan vuosina 945–1055. Viimeisen šiialaisen imaamin kätkeytyminen ajoitettiin vuoteen 941, minkä jälkeen šiialaisuuden tulkitseminen jäi buijidien tukemalle šiialaiselle papistolle.
Aš’ariitit ja maturidit
Khorasanissa ja Keski-Aasiassa eli Transoxianassa monet hanafi-juristit siirtyivät kannattamaan Abu Mansur al-Maturidin (k. 944) teologista koulukuntaa, joka alettiin tuntea nimellä maturidit. Koulukunta on edelleen jäljellä Kaakkois-Aasiassa. Imaami Ibn Hajar Haytami (1504–1567) määritteli sunnalaisuuden opiksi, joka seuraa joko imaami Abū al-Ḥasan al-Ašʿarīa tai imaami Abu Mansur al-Maturidia. Maturidin koulukunta rajoittui kuitenkin Transoxianaan ja pääosin katosi sen mongolivalloituksen jälkeen. Tämän jälkeen aš’arilaisuus on ollut standardi-islamia.
Work Your Magic
Work Your Magic on valkovenäläisen pop-laulajan Koldunin musiikkikappale, joka oli maan Eurovision laulukilpailun edustajana vuonna 2007. Kappale sijoittui laulukilpailun finaalin kuudennelle sijalle 145 pisteellä. Laulun ovat kirjoittaneet Filipp Kirkorov ja Karen Kavalerjan. Kappaleesta on tehty myös musiikkivideo.
Mu’taziliitit
Abd al-Jabbar
Al-Jabbarin kerrotaan kirjoittaneen tai sanelleen 400 000 foliosivua tekstiä. Melkein kaikki on kadonnut, vaikka paljon siitä tunnetaan myöhemmistä kommentaareista. Luku 'neljä' kerrannaisineen tarkoittaa tosin seemiläisissä kielissä paljoutta yleensä, joten tietoa ei ehkä ole tarkoitettu kirjaimelliseksi. Teoksista Kitab al-mughni rinnastuu mittasuhteiltaan Tuomas Akvinolaisen teokseen Summa Theologica.
Al-Jabbarin noin kahdenkymmenen sivun pituinen teksti Kitab al-usul al-khamza (Kirja viidestä periaatteesta) on tiivistelmä mu’taziliittien koulukunnan opeista. Teksti on löytynyt Vatikaanin kokoelmista 1900-luvulla. Al-Jabbar laati siitä itse pidemmän kommentaarin, joka on kadonnut. Tästä kommentaarista laati vuorostaan 800-sivuisen edelleen säilyneen kommentaarin Manekdim (k. 1034).
Mu’taziliittien opit
Uskotaan, että mu’taziliitit tiivistivät jo varhain oppinsa viiteen periaatteeseen (al-usul al-khamza). Al-Jabbarin teksti Kitab al-usul al-khamz esittää ne tiivistelmänä. Periaatteet ovat
Manekdim kertoo, että kommentaarissaan al-Jabbar katsoi, että periaatteita oli oikeastaan vain kaksi, Jumalan ykseys ja oikeudenmukaisuus, ja loput kolme tarkensivat Jumalan oikeudenmukaisuuden periaatetta. Jumalan ykseyden kieltäjät ovat uskottomia (kafir), samoin ne, jotka kieltävät Jumalan oikeudenmukaisuuden.
Rationalismi
Mu’taziliitit katsoivat, että spekulatiivinen järki (al-nazar) edeltää uskoa, joka saa perustelunsa järjenkäytön avulla eikä suoraan ilmoituksesta, kuten traditioon nojaavat katsoivat. Mu’taziliitit hyväksyivät Koraanin ja profeetan sunnan kahdeksi ilmoituksen lähteeksi, mutta katsoivat, että niiden sisältöä on arvioitava järjen (’aql) avulla kussakin tilanteessa.
Al-Jabbar mainitsee neljä tiedon lähdettä: järjen käyttö, kirja (al-kitab), profeetan esikuva (sunna), ja yhteisön yksimielisyys (ijma). Näistä järjen käyttö on ensisijainen, sillä muut kolme perustuvat järjellä saatuun päätelmään, että Jumala on, ja että hän totuudenmukainen eikä petä luotujaan. Neljä perustetta muistuttavat islamilaisen lain neljää lähdettä (usul al-fiqh) paitsi että järki on asetettu ensimmäiseksi ja analogian periaate (al-qiyas) jätetty pois.
Järki edeltää uskoa, joten Jumalan olemassaolosta on mahdollista vakuuttua spekulatiivisen järjen käytöllä. Varma tieto Jumalasta saavutetaan seuraavan jumalatodistuksen avulla: kun ajattelemme omaa olemassaoloamme, havaitsemme, että se ei ole välttämätön vaan kontingentti (satunnainen) ilmiö. Koska kuitenkin olemme, tarvitaan joku, joka on varmistanut meidän olemassaolomme, suunnitellut ja luonut meidät. Tällaisen olennon, ikuisen luojan, olemassaolo on siksi väistämätöntä ja suora johtopäätös meidän olemassaolostamme.
Mu’taziliittien luottamus siihen, että fyysisestä todellisuudesta saa luotettavaa tietoa järjen avulla perustuu käsitykseen, että Jumala ei voi pettää luotujaan siten, että hän olisi luonut irrationaalisen maailman. Jumala toimi rationaalisten lakien mukaisesti. Metafysiikassa Basran mu’taziliitit kannattivat atomistista okkasionalismia: fyysinen todellisuus koostui atomeista ja niiden ominaisuuksista.
Jumalan oikeudenmukaisuus
Kysymystä Jumalan oikeudenmukaisuudesta ja pahan ongelmaa (teodikea) Al-Jabbar lähestyi siten, että Jumala ei tee mitään moraalisesti väärää. Teologit ovat kuitenkin joutuneet eri uskonnoissa pohtimaan samaa kysymystä: onko joku asia hyvä siksi, että Jumala sitä tahtoo, vai tahtooko Jumala jotain siksi, että asia on hyvä. Islamilaisille traditionalisteille ja aš’ariiteille oli selvää, että hyvää on kaikki se, mitä Jumalan tahtoo. Mu’taziliitit katsoivat, että aivan kuten järki johdattaa ihmisen Jumalan tuntemukseen, järki myös paljastaa sen, että Jumala kutsuu ihmisiä hyvään. Hyvän lopullinen kriteeri pohjautuu kuitenkin järkeen eikä ilmoitukseen. Jumalan tahto ei määrittele sitä, mikä on moraalisesti hyvää.
Vapaa tahto
Tärkeä opillinen erimielisyys koski ihmisen vapaata tahtoa ja predestinaatiota. Jos Jumala on kaikkivaltias, hänen voidaan ajatella olevan vastuussa myös ihmisten synneistä. Mu’taziliitit puolustivat näkemystä, että ihmisellä on vapaa tahto. He perustelivat tätä oikeudenmukaisuudella: olisi väärin, jos Jumala rankaisisi ihmistä teoista, joille ihminen ei mahda mitään. Jumalan kaikkivaltiuteen ei heidän mielestään sisälly mahdollisuutta tehdä väärin. Aate on myöhemmin saanut vahvimmin kannatusta šiialaisten keskuudessa. Sen sijaan sunnalaiseen aš’arilaisuuteen kuuluu voimakas kohtalonusko, missä ihmisen tahdonvapaus ei juuri saa sijaa, sillä kaikki tapahtuu Jumalan tahdon ja ennakkosuunnittelun mukaisesti. Aš’arilaiset pyrkivät antamaan hieman tilaa tahdonvapaudelle katsomalla, että ihminen toimii oman tahtonsa mukaisesti, mutta hän saa (kasb) toimintakyvyn tekoonsa Jumalalta juuri teon tekemisen hetkellä. Teko siis toteutetaan Jumalan antamin voimin, mutta tahtojana on ihminen.
Paranmuuranen
Paranmuuranen (Myrmotherula klagesi) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Paranmuurasta tavataan Brasilian pohjoisosassa várzea-metsissä, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 289 000 km2. Lajia uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen ja se on luokiteltu vaarantuneeksi. thumb|Naaras
Karim Yoda
Abdoul Karim Yoda (s. 25. lokakuuta 1988 Annemasse, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija. Hän on pelannut ammattilaisena Sveitsissä, Romaniassa, Espanjassa, Ukrainassa ja Saudi-Arabiassa. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura
Yoda on jalkapalloseura Servetten nuorisoakatemian kasvatti. Hän pelasi ensimmäistä kertaa seuran edustusjoukkueessa vuonna 2006. Kesäkuussa 2009 hän siirtyi Sioniin.
14. heinäkuuta 2014 Yoda teki kaksivuotisen sopimuksen espanjalaisseura Getafen kanssa.
Dominique Bijotat
Dominique Bijotat (s. 3. tammikuuta 1961) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Ura pelaajana
Peliurallaan Bijotat voitti Ranskan mestaruuden ja cupin lisäksi olympiakultaa Ranskan joukkueessa 1984. Maajoukkuepelejä hänelle kertyi kahdeksan vuosina 1982–1988.
Meriitit pelaajana
Ura valmentajana
Peliuransa jälkeen Bijotat on toiminut päävalmentajana AC Ajacciossa sekä FC Sochaux'ssa. Lisäksi hän on työskennellyt teknisenä johtajana LB Châteauroux'n, RC Lensin ja AS Monacon organisaatiossa. Kesällä 2008 hän jätti Monacon.