cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sergei Prjahin
Prjahin pelasi NHL-uransa jälkeen muun muassa Sveitsissä ZSC Lionsissa ja Suomessa Kiekko-Espoossa.
Denis Malgin
Seuraura
Malgin on EHC Bielin kasvatti. Hän siirtyi 13-vuotiaana GCK Lionsin junioreihin kaudeksi 2010–2011. Hän pelasi usean kauden GCK:n ohella myös ZSC Lionsin U17-junioreissa. Kaudella 2012–2013 Malgin voitti sekä ZSC:ssä U17-junioreiden Elite Novizenin mestaruuden että GCK:ssa Elite Jr. A:n mestaruuden. Kaudella 2013–2014 hän debytoi GCK Lionsin miesten joukkueessa Sveitsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla National League B:ssä, jossa tulokaskausi toi 38 runkosarjaottelussa tehot 6+13=19.
TsSKA Moskova varasi Malginin ensimmäisellä kierroksella 12. pelaajana KHL:n varaustilaisuudessa 2014. Samana kesänä myös QMJHL-joukkue Rouyn-Noranda Huskies varasi hänet 26. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa, mutta Malgin päätti kuitenkin jatkaa uraansa Sveitsissä. Kaudesta 2014–2015 hän pelasi noin puolet GCK Lionsissa ja noin puolet National League A:ta ZSC Lionsin paidassa. Malginin tulokaskausi NLA:ssa toi 23 runkosarjaottelussa tehot 2+6=8 ja 18 playoff-ottelussa tehot 4+2=6. Hän eteni ZSC:n kanssa aina liigan finaaleihin, mutta Sveitsin-mestaruuden vei kuitenkin HC Davos otteluvoitoin 4–1. Malgin vahvisti keväällä myös ZSC:n A-nuoria, joissa hän voitti kauden päätteeksi Elite Jr. A:n mestaruuden.
Florida Panthers varasi Malginin neljännellä kierroksella 102. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2015. Kaudella 2015–2016 hän teki NLA:n runkosarjassa 38 ottelussa 17 tehopistettä. Malgin voitti kauden aikana myös Sveitsin Cupin.
Heinäkuussa 2016 Malgin teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Florida Panthersin kanssa. Hän otti paikan seuran NHL-vahvuudesta syksyn 2016 harjoitusleirin päätteeksi. Malgin pelasi ensimmäinen NHL-ottelunsa kauden 2016–2017 avauskierroksella 13. lokakuuta 2016 New Jersey Devilsia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 11.12 minuuttia. Malgin teki ottelussa myös yhden syöttöpisteen. NHL-uransa avausmaalin hän teki 1. marraskuuta 2016 Boston Bruinsia vastaan. Malgin valittiin ottelun kolmostähdeksi.
Helmikuussa 2020 Malgin siirtyi Toronto Maple Leafsiin vaihdossa Mason Marchmentiin. Lokakuussa 2020 Malgin teki yksivuotisen jatkosopimuksen Maple Leafsin kanssa. Myöhemmin samassa kuussa Maple Leafs lainasi Malginin Sveitsiin Lausanne HC:n joukkueeseen.
Joulukuussa 2022 Maple Leafs kauppasi Malginin Colorado Avalancheen vaihdossa Dryden Huntiin.
Maajoukkueura
Malgin pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2015 ja 2016. Ensimmäisessä turnauksessa hän oli Sveitsin paras syöttäjä ja jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Luca Fazzinin kanssa lukemalla 1+6=7. Jälkimmäisessä turnauksessa Malgin voitti Sveitsin sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 1+8=9.
Malgin pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2013, 2014 ja 2015. Viimeisimmässä turnauksessa hän toimi Sveitsin kapteenina ja jakoi joukkueen sisäisen piste- ja maalipörssin voiton Damien Riatin kanssa lukemalla 3+2=5. Malgin valittiin Sveitsin yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta ja koko turnauksen tähdistökentälliseen. Hänet valittiin myös Suomea vastaan pelatun välieräottelun päätteeksi joukkueensa ottelun parhaaksi pelaajaksi.
Muuta
Malginin isä Albert on entinen ammattilaiskiekkoilija, joka toimii nykyään NLB-joukkue HC Red Icen toimitus- ja urheilujohtajana. Venäläislähtöinen Albert muutti Sveitsiin vuonna 1993. Myös Denisin isoveli Dmitri syntyi Venäjällä ja hän pelaa Red Icessa.
Susikoira Roi (televisiosarja)
Susikoira Roi on suomalainen Yleisradion tuottama vuonna 1987 valmistunut neliosainen televisiosarja. Sarja kuvattiin kesällä 1985 Helsingin ja Vantaan kaupungin alueella.
Televisiosarja perustuu kirjailija Jorma Kurvisen luomaan samannimiseen kirjaan.
Sarja on esitetty ensimmäisen kerran tammikuussa 1987, ja esitetty uusintana 1990-luvulla Yle TV1-kanavalla. Sarja on julkaistu Yle Tallennemyynnin kirjastotallenteena. Sarja on julkaistu myös DVD-tallenteena. Pari vuotta myöhemmin kuvattiin saman kirjasarjan osaan perustuva televisiosarja Susikoira Roi – seikkailu saaristossa, joka ensiesitettiin televisiossa vuonna 1988.
Susikoira Roita esitti poliisikoira Jami (10. marraskuuta 1976 – syksy 1990), jonka ohjaaja oli nykyisin eläkkeellä oleva ylikonstaapeli, ja entinen Poliisikoiralaitoksen kouluttaja Lauri Kanerva.
Sylvia Plath
Sylvia Plath (27. lokakuuta 1932 Boston, Yhdysvallat – 11. helmikuuta 1963 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja runoilija. Parhaiten hänet tunnetaan amerikkalaista runoutta uudistaneista runoistaan.
Elämä
Plath syntyi Bostonissa, Massachusettsissa. Hänen isänsä Otto Plath oli saksalaista ja äiti Aurelia Plath itävaltalaista syntyperää. Plath osoitti jo nuorena poikkeuksellista lahjakkuutta: hän sai ensimmäisen runonsa julkaistuksi 8-vuotiaana. Plathin lapsuutta varjosti hänen isänsä kuolema (hoitamattomasta diabeteksesta aiheutuneeseen kuolioon) 5. lokakuuta 1940, mistä Sylvia ei tiettävästi koskaan täysin toipunut.
Vuonna 1950 Plath sai stipendin Smith Collegeen. Hän kärsi jo tuolloin masennuksesta ja yritti ensimmäisenä opiskeluvuotenaan elokuussa 1953 ensi kerran itsemurhaa. Kesällä 1953 Plath sai myös hermoromahduksen, jonka seurauksena hän joutui mielisairaalaan (McLean Hospital). Tätä ajanjaksoa hän käsittelee lähes täysin omaelämäkerrallisessa romaanissaan Lasikellon alla (1963), joka on kertomus nuoren naisen taistelusta vakavaa masennusta vastaan. Plath vaikutti toipuneen ja valmistui Smith Collegesta vuonna 1955.
Plath sai stipendin Cambridgen yliopistoon Englantiin, missä hän jatkoi runojen kirjoittamista ja tapasi tulevan aviomiehensä, runoilija Ted Hughesin. Plath ja Hughes vihittiin 16. kesäkuuta 1956. Vuodet 1957–1959 he asuivat Yhdysvalloissa, mutta muuttivat takaisin Britanniaan Plathin tultua raskaaksi.
Plath julkaisi ensimmäisen runokokoelmansa The Colossus Englannissa vuonna 1960 ja romaanin Lasikellon alla vuonna 1963. Molemmat saivat hyvät arvostelut. Tytär Frieda Hughes syntyi 1. huhtikuuta 1960. Plathin ja Hughesin avioliitto kohtasi vaikeuksia kahden vuoden sisällä esikoisen syntymästä, ja Hughesin uskottomuus Assia Wevillin kanssa johti pariskunnan lopulliseen eroon. Plath muutti Lontooseen lastensa Friedan ja Nicholasin kanssa. Eron jälkeisenä talvena Plath kirjoitti runot joista koostui hänen kuuluisin teoksensa Ariel.
Plath on haudattu Heptonstalliin, West Yorkshireen. Kuolemansa jälkeen hän sai nopeasti osakseen arvostusta ja nousi suoranaiseen ikonin asemaan.
Plathin päiväkirjat julkaistiin kokonaisuudessaan Ted Hughesin kuoleman jälkeen 1998.
Tuotanto
thumb|Plathin hauta Heptonstallissa, [[West Yorkshire|West Yorkshiressa.]]
Timo Juojärvi
Timo Juojärvi (13. kesäkuuta 1935 Tampere – 24. maaliskuuta 2018 Tampere) oli suomalainen soutu-urheiluvaikuttaja, soutaja, koripalloilija ja koripallovalmentaja. Amurin kaupunginosassa liikunnallisen lapsuuden viettänyt Juojärvi harrasti nuoruudessaan soutua, koripalloa ja maastohiihtoa. Hän voitti soudussa useita Suomen mestaruuksia, muun muassa Tampereen ensimmäisen yleisen sarjan Suomen mestaruuden yhdessä parinsa Erkki Nykäsen kanssa vuonna 1960. Koripalloa hän sekä pelasi että valmensi miesten pääsarjatasolla.
Koripallo
Koripallosta Juojärvi innostui saatuaan lahjaksi hieman tavallista suuremman kumipallon, jota hän alkoi heittää kotikorttelinsa huoltorakennuksen nuohoojaa varten tehtyjen tikkaiden rautaiseen lenkkiin. Juojärvi pelasi koripalloa Tampereen Kiertäjissä yhteensä kolme SM-sarjakautta vuosina 1957–1964 parhaimmillaan 6,4 pisteen keskiarvolla. Kauden 1961 Juojärvi toimi myös Kiertäjien päävalmentajana.
Soutu
Juojärvi toimi tamperelaisen soutuseura Takon Soutajien seura-aktiivina ja Suomen Soutuliiton toimissa. Ansioistaan hänelle myönnettiin vuonna 2008 Liikuntakulttuurin ja urheilun kultainen ansioristi.
Perhe
Juojärvi teki työuransa muun muassa Suomen Trikoolla, missä hän kiinnostui soudusta, Roihun Kenkätehtaalla ja Takolla josta eläköityi. Hänen perheeseensä kuuluivat Lea-vaimo ja kaksi lasta. Lapsista Tero-poika kilpaili soudussa ja Eevastiina-tytär pelasi koripalloa.
Juojärvi kuoli 82-vuotiaana 24. maaliskuuta 2018.
La Moncelle
La Moncelle on kunta Pohjois-Ranskassa Ardennesin departementissa Grand Estin alueella. Se sijaitsee noin viisi kilometriä Sedanin kaupungista itään.
pienoiskuva|vasen|Croix de Mac Mahon. Taustalla vuonna 1944 teloitettujen muistomerkki Saksan–Ranskan sodassa käytiin ratkaiseva Sedanin taistelu 1. syyskuuta 1870. Taistelu alkoi kello 4.00 preussilaisten hyökkäyksellä Bazeillesiin. Kello 5.45 Ranskan marsalkka Patrice de Mac-Mahon saapui hevosella tarkkailemaan joukkojen asemia La Moncellen lähistölle. Vain vähän myöhemmin hän haavoittui. Tapahtuman muistoksi on pystytetty risti Croix de Mac Mahon.
Winston Bogarde
thumb|Winston Bogarde Alankomaiden maajoukkueen peliasussa.
Winston Lloyd Bogarde (s. 22. lokakuuta 1970 Rotterdam, Alankomaat) on alankomaalainen, 1990-luvun jälkipuoliskolla maajoukkueessa pelannut jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja.
Bogarde aloitti ammattilaisuransa SVV:n joukkueessa ja edusti sen jälkeen Excelsioria, Sparta Rotterdamia ja Ajax Amsterdamia kotimaassaan sekä Italiassa AC Milania, Espanjassa FC Barcelonaa ja Englannissa Chelseaa. Viimeiseksi jääneessä seurassaan Chelseassa Bogarde vietti 3,5 kautta, joiden aikana hän pelasi vain 12 ottelua nostaen kuitenkin 40 000 punnan viikkopalkkaa ja kieltäytyen seuran toistuvasti vaatimasta sopimuksen purkamisesta.
Bogarde ilmoitti 8. marraskuuta 2005 lopettavansa uransa, koska hän ei ollut löytänyt itselleen uutta seuraa Chelsea-sopimuksen päätyttyä vuonna 2004.
Lehtiahven
Lehtiahven (Banjos banjos) on ahvenkaloihin kuuluva kala ja ainoa laji lehtiahventen heimossa (Banjosidae). Lehtiahven elää Tyynellämerellä.
Ulkonäkö
Lehtiahven voi kasvaa 20–30 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan se on litteä ja korkea, erityisesti otsaprofiili on jyrkkä. Kalan suomut ovat väriltään oliivinvihreät tai harmahtavan ruskeat, selkäevässä on musta laikku. Selkäevä on pitkä ja piikikäs. Erityisesti kolmas selkäevän suodoista on pitkä. Myös peräevä on lehtiahvenella piikikäs.
Levinneisyys
Lehtiahventa tavataan Tyynellämerellä Korean ja Japanin rannikoilta etelään itä-Kiinan merelle. Toisinaan lajia on rapeotoitu tavataaneen myös Indonesiasta. Paikalliset kalastajat Kiinassa ja Japanissa kalastavat lehtiahventa ja sillä on myös jonkin verran kaupallista arvoa.
Itäfriiseinsaaret
Itäfriiseinsaaret on Saksalle kuuluva saariketju Pohjanmerellä. Ne rajoittuvat lännessä Alankomaille kuuluviin Länsifriiseinsaariin.
Itäfriiseinsaarilla on seitsemän asuttua saarta. Ne ovat:
Lisäksi saariketjussa on pienempiä, asumattomia saaria ja luotoja.
Hélène Conway-Mouret
thumb|Hélène Conway-Mouret vuonna 2014. Hélène Conway-Mouret (s. 13. syyskuuta 1969 Annaba, Algeria) on ranskalainen poliitikko. Hän on toiminut senaattorina Ranskan senaatissa ja toisena ulkoministerinä.
Hänet valittiin Ranskan senaatin jäseneksi vuonna 2011 edustamaan ulkomailla asuvia ranskalaisia. Senaatissa hän on edustanut Ranskan sosialistista puoluetta.
Elämäkerta
Hélène Conway-Mouret on syntynyt Bônen kaupungissa, joka on nykyiseltä nimeltään Annaba. Tuolloin Algeria oli vielä virallisesti osa Ranskaa. . Conway-Mouret on asunut 25 vuotta Irlannissa, jossa hän on toiminut mm. Dublinin teknisen instituutin kielten osaston johtajana.
Lorraine Bracco
Elämä ja ura
Bracco syntyi kolmelapsiseen perheeseen Brooklynissä. Hänen isänsä oli amerikanitalialainen ja äitinsä englantilaissyntyinen, sukujuuriltaan ranskalainen. Braccon ollessa neljännellä luokalla perhe muutti Long Islandiin.
1970-luvulla Bracco muutti Ranskaan, missä hän asui seuraavat 10 vuotta. Hän oppi puhumaan ranskaa ja teki töitä mallina, DJ:nä ja aloitteli myös elokuvauraansa.
Hélène Conway-Mouret
Poliittinen toiminta
Hélène Conway-Mouret on Ranskan sosialistisen puolueen aktivisti, joka valittiin Ranskan senaatin jäseneksi ensimmäisen kerran vuonna 2011. Hän on senaattorina edustanut Ranskan valtioalueen ulkopuolella asuvia ranskalaisia.
Lorraine Bracco
Elämä ja ura
Bracco tapasi näyttelijä Harvey Keitelin, jonka kanssa hän muutti takaisin New Yorkiin. Yhdysvalloissa hän opiskeli näyttelemistä Stella Adlerin oppilaana.
Hélène Conway-Mouret
Poliittinen toiminta
Vuonna 2012 hänestä tuli ministeri Jean-Marc Ayraultin toisessa hallituksessa ja hän toimi sen apulaisulkoministerinä, jonka tehtäviin kuuluivat ulkomailla oleviin ranskalaisiin liittyvät asiat.
Lorraine Bracco
Elämä ja ura
Bracco teki läpimurtonsa näyttelemällä Karen Hillin roolia Martin Scorsesen elokuvassa Mafiaveljet (1990), josta hän sai Oscar- ja Golden Globe -palkintojen ehdokkuudet. Myöhemmin hän näytteli tohtori Jennifer Melfin roolia televisiosarjassa Sopranos (1999–2007), josta tuli toinen hänen näyttelijäuransa tunnetuimmista rooleista. Hän sai roolista neljä Emmy-ehdokkuutta, kolme Golden Globe -ehdokkuutta ja SAG-palkinnon. pienoiskuva|Bracco Sopranosissa näytelleiden [[Dominic Chianese|Dominic Chianesen ja Tony Siricon seurassa Peabody-palkintojen jakotilaisuudessa vuonna 2000.]]Bracco on esiintynyt myös teatterissa ja teki Broadway-debyyttinsä vuonna 2002.
Hélène Conway-Mouret
Poliittinen toiminta
Tehtävässä hän seurasi Yamina Benguiguita ja kun ministerin tehtävät hänen osaltaan päättyivät 2014, hänen tilalleen tuli Fleur Pellerin. Ministerin tehtävien jälkeen hän jatkoi toimintaansa senaatissa, jossa hän edelleenkin edustaa valtioalueen ulkopuolella asuvia ranskalaisia.
Hänellä on ollut lukuisia yhteiskunnallisia tehtäviä eri järjestöissä ja instituuteissa. Hän on mm. sosialistipuolueen Fondation Jean-Jaures -ajatushautomon kansainvälisten asioiden osaston johtajan.
Jane Russell
thumb|Jane Russell elokuvan [[Macao – syntisten saari (1952) trailerissa]] thumb|Russell elokuvassa [[Herrat pitävät vaaleaveriköistä (1953)]] Ernestine Jane Geraldine Russell (21. kesäkuuta 1921 Bemidji, Minnesota – 28. helmikuuta 2011 Santa Maria, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, laulaja, malli ja oman aikansa seksisymboli.
Çağlar Söyüncü
pienoiskuva|Çağlar Söyüncü maaliskuussa 2016. Çağlar Söyüncü (s. 23. toukokuuta 1996 İzmir) on turkkilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa Primera Divisiónissa pelaavaa Atlético Madridia.
Jane Russell
Ura
Jane Russell aloitti uransa 1940-luvulla, jolloin hän nousi palvotuksi seksisymboliksi elokuvassa Lainsuojaton (1943). Hänen uransa kulta-aikaa oli kuitenkin 1950-luvun alkupuoli, jolloin hän esiintyi ehkä kuuluisimmassa elokuvassaan Herrat pitävät vaaleaveriköistä (1953), vastanäyttelijänään Marilyn Monroe. Ensi-illassa hän ja Monroe painoivat käden- ja jalanjälkensä Grauman's Chinese Theatren edustan betonilaattoihin.
Çağlar Söyüncü
Söyüncü pelasi ensimmäiset liigaottelunsa Turkin kakkostasolla Altınordun joukkueessa kausina 2014–2016. Hän siirtyi kesällä 2016 saksalaisseura Freiburgiin ja pelasi kahden kauden aikana Bundesliigassa 50 ottelua, joissa hän teki yhden maalin. Kesällä 2018 hän siirtyi Leicester Cityyn ja pelasi kaudella 2018–2019 Valioliigassa kuusi ottelua. Kaudella 2019–2020 hän kuului alusta saakka joukkueen pelaavaan kokoonpanoon ja teki Valioliigassa ensimmäisen maalinsa marraskuussa kauden 11. ottelussa Crystal Palacea vastaan. Hän pelasi kauden aikana 34 valioliigaottelua kolmen viimeisen jäätyä pelaamatta heinäkuussa Bournemouth-ottelussa saadun ulosajon ja sen seurauksena tulleen pelikiellon vuoksi. Kaudella 2020–2021 hän pelasi 23 valioliigaottelua ja teki yhden maalin. Hän joutui jättämään pelejä väliin lihasvamman ja koronaviruksen vuoksi. Leicesterin voittamassa FA Cupissa hän pelasi kaikissa kuudessa ottelussa. Hän oli voittamassa FA Community Shieldiä 2021. Kaudella 2021–2022 hän pelasi 28 valioliigaottelua ja teki yhden maalin. Kaudella 2022–2023 hän pelasi vain seitsemän liigaottelua ja teki yhden maalin. Hän siirtyi Primera Divisiónin Atlético Madridiin ilmaissiirrolla kesällä 2023.
Jane Russell
Ura
1950-luvun lopussa Russellin suosio hiipui heikosti menestyneiden elokuvien vuoksi. Hän esiintyi viimeisessä elokuvassaan vuonna 1970 mutta vieraili sen jälkeen aika ajoin televisiossa.
Çağlar Söyüncü
Söyüncü on pelannut Turkin maajoukkueessa heinäkuun 14. päivään 2023 mennessä 53 ottelua, joista ensimmäiset vuonna 2016. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki kesäkuussa 2018 ystävyysottelussa Tunisiaa vastaan ja toisen maaliskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Norjaa vastaan. Hän pelasi täyden ajan Turkin kaikissa kolmessa ottelusa kesälle 2021 siirretyissä EM-kilpailuissa. Hän on pelannut 14 MM- ja kuusi EM-karsintaottelua.
Paul Ben-Victor
Paul Ben-Victor (s. 24. heinäkuuta 1965 Brooklyn, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Jane Russell
Yksityiselämä
Hän oli naimisissa kolme kertaa, ja hänellä oli ensimmäisestä avioliitostaan kolme adoptoitua lasta. Vuonna 1955 Russell perusti World Adoption International Fund (WAIF) -järjestön. Hän kuoli keuhkoperäiseen sairauteen 89-vuotiaana kotonaan Kaliforniassa.
Paul Ben-Victor
Elämä ja ura
Ben-Victor esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1987 elokuvassa Kohtalokas tapaaminen. Hänen tärkeimmät roolinsa ovat olleet HBO:n televisiosarjoissa Langalla ja Entourage. Hän on esiintynyt myös sarjassa Kovan onnen kundi, jossa hän esitti lukion valmentajaa.
Luettelo Kouvolan muistolaatoista
Luettelo Kouvolan muistolaatoista sisältää Kouvolan kaupungin muistolaatat. Luettelossa mainitaan vain pelkät julkiset muistolaatat. Jos muistolaatta on muistokiven, muistomerkin, muistopuun, reliefin tai vastaavan yhteydessä, se on artikkelissa Luettelo Kouvolan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä. Myös kuva-aihetta sisältävät muistolaatat ovat muistomerkkiartikkelissa.
Kouvolaan on vuonna 2009 yhdistetty Anjalankoski, Kuusankoski, Elimäki, Jaala ja Valkeala. Näistä Anjalankoski muodostettiin aiemmista Anjalan ja Sippolan kunnista.
Muistolaatat
Alue-sarakkeessa on entisten kuntien nimiä Anjalankoski, Kuusankoski, Elimäki, Jaala ja Valkeala sekä näiden alla kyliä.
Hyman Minsky
Hyman Minsky (23. syyskuuta 1919 Chicago, Yhdysvallat – 24. lokakuuta 1996 Rhinebeck, New York, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen taloustieteilijä. Elinaikanaan hän jäi melko lailla vaille huomiota, mutta vuonna 2008 alkaneen yleismaailmallisen talouskriisin aikana hänen teoriansa alkoivat saada huomiota.
Minskyn isä oli venäjänjuutalainen emigrantti joka siirtyi Yhdysvaltoihin vuoden 1905 epäonnistuneen vallankumouksen jälkeen. Hän väitteli Harvardin yliopistosta ohjaajanaan Joseph Schumpeter.
Minsky rakensi teoriaansa finanssikriiseistä 1950-luvulta alkaen. Teorian perusajatus on, että vakaus luo epävakautta. Kun talous on vakaa, yritykset pankit ja kotitaloudet ovat luottavaisia, ja sen myötä luotonanto, velkaantuminen ja riskit kasvavat. Tällöin alkaa keinottelu. Kuplan puhkeamista kutsutaan Minsky-hetkeksi. Kyseisellä hetkellä alkaa hallitsematon syöksy ja seurauksena on talouden romahdus, josta voi selvitä vain elvytyksen ja keskuspankin tukitoimien avulla. Minskyn mukaan epävakauden merkittävimpiä aiheuttajia ovat pankit ruokkiessaan kuplan syntymistä.
Columbia (Etelä-Carolina)
Columbia on Yhdysvaltojen Etelä-Carolinan osavaltion pääkaupunki. Kaupunki on perustettu vuonna 1786. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 129 272 ja suuremman metropolialueen 767 598.
Maantiede
thumb|vasen|[[South Carolina State House.]] Columbia sijaitsee Etelä-Carolinan osavaltion keskiosassa Richlandin piirikunnassa Congareejoen itärannalla. Congaree alkaa Broad- ja Saludajokien yhtymäkohasta Columbian alueella. Maantieteellisesti Columbia on rannikkotasangon ja korkeamman Piedmontin alueen välissä. Kaupunkia ympäröivät kukkulat. Kaupungista koilliseen sijaitsevat Appalakit ja Blue Ridge Mountains-vuoret. Kaupungista koilliseen sijaitsee Lake Murrayn tekojärvi.
Läheiset vuoret vaikuttavat Columbian ilmastoon. Vuorien takia esimerkiksi kylmien ilmamassojen liike alueelle hidastuu talvisin. Lämpötilat putoavat pakkasen puolelle vain noin kolmasosan talvesta. Kesät ovat alueella pitkiä. Kesällä suhteellisen yleisiä ovat myös ukkosmyrskyt.
Historia
thumb|vasen|Columbian poltto sisällissodan aikana vuonna 1865. Nykyisen Columbian alueella oli asutusta jo ennen varsinaisen kaupungin perustamista. Congareejoen länsirannalla sijaitse nimellä The Congarees tunnettu linnake ja vuonna 1754 joen yli alkoi lauttaliikenne. Columbian kaupunki perustettiin Etelä-Carolinan uudeksi pääkaupungiksi vanhan pääkaupungin Charlestonin sijaan vuonna 1786. Siirto oli kompromissi Etelä-Carolinan rannikon plantaasinomistajien ja sisämaan pienviljelijöiden välillä. Etelä-Carolinan yleiskokous muutti kaupunkiin vuonna 1791. Columbia oli yksi ensimmäisistä Yhdysvaltojen varta vasten suunnitelluista kaupungeista. Kaupunkisuunnitelma perustui ruutukaavaan.
1800-luvulla Columbia oli huomattavan maatalousalueen keskus, jonne kehittyi myös teollisuutta. Kaupungille kehittynyt omalaatuinen arkkitehtuuri tuli tunnetuksi nimellä Columbia Cottage. Kuumalla seudulla rakennukset suunniteltiin tehostamaan ilmanvaihtoa. Rautatiet saapuivat vuosisadan puolivälissä. Yhdysvaltain sisällissodan sytyttyä Columbiassa tuotettiin aseita, ammuksia ja muita tarvikkeita Etelävaltioiden armeijan tarpeisiin. Kaupungin asukasluku oli tuolloin noin 8 000. Kenraali William T. Shermanin johtamat pohjoisen joukot valtasivat ja tuhosivat kaupungin vuonna 1865. Raunioitunut kaupunki toipui sisällissodan tuhoista vasta 1890-luvulla.
Columbian talous kukoisti 1900-luvun alussa. Kaupungista itään perustettiin armeijan tukikohta Fort Jackson, yksi suurimmista jalkaväen koulutuspaikoista. Kaupungissa oli myös puuvillalle perustunutta teollisuutta. Columbia selvisi 1930-luvun lamasta ilman suurempia vaikeuksia ja kaupunki kasvoi huomattavasti 1940- ja 1950-lukujen aikana. Rotuerottelu kaupungin kouluissa päättyi vuonna 1963.
Talous
Columbialla on nykyisin laaja taloudellinen pohja. Kaupunki on kaupan ja jakelun keskus. Asukkaita työllistävät myös hallinto ja teollisuus. Paikallisen teollisuuden tuotteita ovat esimerkiksi synteettiset kuidut, tekstiilit ja elektroniikka. Lähialueen maaseudun tuotteita ovat muun muassa tupakka, puuvilla ja persikat.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Columbiassa aikavälillä 2013–2017 olivat 43 650 Yhdysvaltain dollaria ja henkilöä kohden 27 730 dollaria. 22,3 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö
pienoiskuva|Trinity Episcopal Cathedral. Columbian asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 129 272 ja vuoden 2018 arvion mukaan 133 451. Suuremman metropolialueen asukasluku oli vuonna 2010 767 598. Kaupungin asukkaista 52,3 % oli taustaltaan valkoisia, 40,9 % afroamerikkalaisia, 0,1 % intiaaneja, 0,2 % havaijilaisia tai muita Tyynenmeren saarten asukkaita, 5,8 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 2,6 % aasialaisia. 8,4 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä kuin englantia ja 5,6 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Koulutus ja kulttuuri
Columbia on Etelä-Carolinan yliopiston kotikaupunki. Kaupungin muita korkeamman asteen oppilaitoksia ovat Columbia College, Columbia International University, Lutheran Theological Southern Seminary, Benedict College, Allen University ja Midlands Technical College.
Columbian kaupungin teatteri on toiminut vuodesta 1919 lähtien. Columbia Museum of Art on paikallinen taidemuseo. Kaupungin historiallisia kohteita ovat presidentti Woodrow Wilsonin lapsuudenkoti ja Robert Mills Historic House.
Gerda Wegener
pienoiskuva|Gerda Wegener morsiuspuvussa vuonna 1904. Gerda Marie Fredrikke Wegener (o.s. Gottlieb, 15. maaliskuuta 1886 Hammelev – 28. heinäkuuta 1940 Frederiksberg) oli tanskalainen kuvataiteilija ja taidemaalari, jonka erikoisalaa olivat jugend ja myöhemmin art deco -tyyliset kuvat muodikkaasti pukeutuneista naisista. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Einar Wegener, joka parin avioliiton aikana alkoi pukeutua naisten vaatteisiin, identifioitui naiseksi ja lopulta kävi lävitse sukupuolenkorjausprosessin. Korjausleikkausten jälkeen puolison nimeksi tuli Lili Elbe vuonna 1930. Tanskan laki ei sallinut kahden naisen avioliittoa, jonka vuoksi avioliitto mitätöitiin 1930. Gerdan ja Einarin/Lilin tarinasta on tehty David Ebershoffin romaaniin Tanskalainen tyttö (2000) perustuva elokuva, myös nimeltä Tanskalainen tyttö. Elokuvassa Gerdaa esitti Alicia Vikander ja Einaria/Liliä Eddie Redmayne.
Lapsuus ja nuoruus
Gerda Gottlieb syntyi lähellä Grenaan kaupunkia Tanskassa. Hänen vanhempansa olivat Justine (o.s. Østerberg) ja Emil Gottlieb. Isä toimi luterilaisen seurakunnan kirkkoherrana. Gerdan isä oli hugenottien jälkeläinen, ja tytön perhe oli konservatiivinen. Lapsia perheessä oli alkujaan kolme, mutta heistä vain Gerda eli aikuiseksi. Gerdalla osoittautui olevan taiteellista lahjakkuutta jo varhain. Perhe muutti ensin Hobroon, ja myöhemmin Gerda taivutteli perheensä antamaan hänelle luvan muuttaa yksin Kööpenhaminaan, jossa hän aloitti opiskelun Tanskan kuninkaallisessa taideakatemiassa.
Avioliitto ja ura
Hän maalasi tyyliteltyjä, pitkäraajaisia ja ehostettuja naishahmoja, jotka eivät ajan tyyliin näyttäneetkään passiivisilta vaan ennemminkin aktiivisilta, katsojaa haastavilta. Vuonna 2015–2016 taidemuseo Arken järjesti suuren Gerda Wegener -näyttelyn, jonka kuraattorina toimi taidehistorioitsija Andrea Rygg Karberg. Rygg Karbergin mukaan Gerda Wegener oli pioneeri, joka mullisti sen kuinka nainen taiteessa kuvataan. Kautta aikojen kuvia kauniista naisista ovat maalanneet miehet, nainen on tyypillisesti nähty miehen katseen kautta. Gerda kuitenkin muutti tätä tapaa, hän maalasi kuvia kauniista ja voimakkaista naisista sekä ihaillen että heihin samaistuen, antaen heille ennemminkin tietoisen toimijan kuin objektin aseman.
Kööpenhaminassa Gerda eli taiteilijoiden, näyttelijäiden ja tanssijoiden ympäröimänä, ja inspiroitui performanssista ideana. Gerda alkoi suhtautua myös sukupuoleen ikään kuin performanssina, jo kauan ennen filosofi Judith Butleria, kun hän vuonna 1904 maalasi taulua, eikä malli ilmaantunutkaan paikalle: Gerda pyysi aviomiestään Einaria istumaan mallina alkuperäisen mallin sijaan. Alkuun Einar vastusteli, mutta omien sanojensa mukaan naisten vaatteiden tuntu olikin hyvin miellyttävä, hän tunsi olevansa naisten vaatteissa kuin kotonaan, ja ne auttoivat häntä löytämään itsestään sen naisen, joka hän koki aina todellisuudessa olleensa. Einarista alkoi kehkeytyä "Lili", ja hänestä tuli Gerdan suosikkimalli, mutta samalla myös Einar alkoi väistyä Lilin elämästä, aviomies alkoi elää naisen elämää. Pariskunta muutti Pariisiin vuonna 1912, kun Gerdan maalaukset ja piirrokset alkoivat myydä. He elivät naisina paikallisessa taiteilijakommuunissa. Gerdasta tuli kysytty ja tunnettu kuvittaja, ja hän ansaitsi pian huomattavasti aviopuolisoaan paremmin.
Gerdan oma seksuaalinen suuntautuminen ei ollut niin kiveen hakattu, ja myös hänen aviomiehensä muutosta ihmisten oli vaikea ainakin Tanskassa hyväksyä. Kaiken kaikkiaan Gerda Wegener rikkoi sekä sukupuolen että seksuaalisen identiteetin raja-aitoja. Wegenerin piirustuksista osa on eroottisia, ja näissä kuvissa myös naiset antautuvat keskenään astillisiin iloihin. Gerdan töihin kuului muun muassa Casanovan muistelmien kuvitus. Alastonkuvat ovat leikillisiä ja uraauurtaviakin: niissä kuvattiin naisen seksuaalista nautintoa, mitä ei juuri oltu taiteessa nähty. Suvaitsevaisissa piireissä kuvat otettiin ilolla vastaan.
Gerda Wegener saavutti Pariisissa suurta suosiota, osin myös hänen pahennusta herättävien, seksuaalissävytteisten kuviensa vuoksi. Suosionsa huipulla Gerda järjesti ylenpalttisia ja yliampuvia juhlia, hän ei tyytynyt pitämään matalaa profiilia. Näin kuningas Kristian X tuli tietoiseksi siitä että Wegenerit – kaksi naista – olivat avioliitossa keskenään. Koska kahden naisen välinen avioliitto ei Tanskan lakien mukaan ollut mahdollista, kuningas mitätöi avioliiton vuonna 1930. Lili kuoli 13. syyskuuta 1931 sydänhalvaukseen piakkoin sen jälkeen, kun hän oli toipumassa viimeisestä Dresdenissä tehdystä leikkauksesta.
Loppuelämä
Einarin/Lilin kuolema ravisutti Gerdaa suuresti. Hän kuitenkin avioitui uudelleen Lilin kuoleman jälkeen. Hänen toinen aviomiehensä oli italialainen upseeri, lentäjä ja diplomaatti Fernando Porta, ja aviomiehensä kanssa Gerda muutti Marokkoon. Aviomies kuitenkin menetti työnsä, eikä avioliitto kestänyt, vaan se päättyi eroon vuonna 1936. Gerda joutui palaamaan takaisin Kööpenhaminaan 1939. 1930-luvulla kuitenkin maku oli ehtinyt muuttua, eikä art deco enää kiinnostanut: Wegenerin taide ikään kuin meni pois muodista. Toimeentulo oli vaikeaa, Gerda eli köyhyydessä: ennen niin menestyvä jugend-taiteilija joutui elättämään itseään myymällä halpoja käsintehtyjä joulukortteja. Hänellä ei ollut perhettä, ja hänellä oli vain harvoja ystäviä. Hän piti viimeisen näyttelynsä Kööpenhaminassa vuonna 1939. Hän kuoli pian sen jälkeen vuonna 1940.
Tanskan nykytaiteen museo Arken järjesti marraskuusta 2015 toukokuuhun 2016 kestävän näyttelyn Wegenerin töistä. Esillä oli lähes 200 taiteilijan teosta. Arken vietti tuolloin Tanskan naisten äänioikeuden 100-vuotisjuhlaa.
Kirjat ja elokuva
Ernst Ludwig Harthern-Jacobson kirjoitti Lilin tarinan kirjailijanimellä Niels Hoyer. Kirja Fra Mand til Kvinde oli koottu Elben päiväkirjoista niin kuin Elbe oli toivonut, ja julkaistiin vuonna 1933. Vuonna 2000 David Ebershoff kirjoitti Einarin/Lilin ja Gerdan tarinasta fiktiivisen teoksen The Danish Girl, josta tuli kansainvälinen menestys. Suomeksi se on ilmestynyt nimellä Tanskalainen tyttö vuosina 2000 ja 2015. Tom Hooper ohjasi kirjaan pohjautuvan, samannimisen elokuva Tanskalainen tyttö vuonna 2015. Pääosassa Gerda Wegenerinä on Alicia Vikander. Elokuva sai hyvän vastaanoton Venetsian filmijuhlilla, vaikkakin se sai kritiikkiä myös siitä, että transsukupuolista naista esittämään oli valittu cis-sukupuolinen mies.
Looking for Hortense
Looking for Hortense on vuonna 2012 ensi-iltansa saanut Pascal Bonitzerin ohjaama ranskalainen draamakomediaelokuva, jonka pääosissa ovat Jean-Pierre Bacri, Kristin Scott Thomas, Isabelle Carré ja Claude Rich. Bonitzer laati Agnès de Sacyn kanssa käsikirjoituksen elokuvaan, jonka tuottajana oli Saïd Ben Saïd. Bacri oli ehdolla roolisuorituksestaan parhaan miespääosan ja Rich parhaan miessivuosan Césarin saajaksi vuoden 2013 gaalassa.
Juoni
Damien Hauer (Jean-Pierre Bacri) on Kiinan kulttuurin professori, jolla on ketjupolttava teatteriohjaajavaimo Iva Delusi (Kristin Scott Thomas) ja nuori poika Noé (Marin Orcand Tourrès). Iva tuntee maassa laittomasti olevan Auroren (Isabelle Carré), serbialaistaustaisen naisen, joka aiotaan karkottaa. Hän painostaa Damienin lupaamaan hänelle, että tämä pyytää apua valtioneuvostossa työskentelevältä isältään Sébastienilta (Claude Rich), jolla on tarpeeksi vaikutusvaltaa järjestää Aurorelle luvan jäädä Ranskaan. Isällä ja pojalla on kuitenkin viileä ja etäinen suhde; isä väheksyy poikaansa, joka taas vihaa isäänsä. Ivan antama tehtävä osoittautuu riskialttiiksi, joka ajaa Damienin laskukierteeseen ja kääntää hänen elämänsä ylösalaisin.
Tuotanto
Looking for Hortensen kuvaukset alkoivat lokakuussa 2011, ja se kuvattiin Pariisissa ja Aubervilliersissä. 4,5 miljoonan euron budjetilla tuotetun elokuvan tuotantoyhtiönä oli SBS Productions.
Julkaisu ja vastaanotto
Looking for Hortense sai maailmanensi-iltansa Italiassa Venetsian elokuvajuhlilla 31. elokuuta 2012. Se sai teatteriensi-iltansa Ranskassa 5. syyskuuta 2012 ja oli Le Pacten teatterilevittämä. Ranskassa se oli vuoden 2012 94. katsotuin elokuva saatuaan 508 652 katsojaa ja tuotettuaan 3,3 miljoonaa dollaria. Maailmanlaajuisesti elokuva tuotti 3,4 miljoonan dollarin lipputulot. Looking for Hortense esitettiin Suomessa Espoo Cinén elokuvajuhlilla elokuussa 2013.
Elokuva on saanut elokuvakriitikoilta sekalaisen vastaanoton. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 53 prosenttia kriitikoista on antanut elokuvalle myönteisen arvosanan 5,3/10 keskiarvolla. Keskiarvo perustuu 17 arviointiin, joista yhdeksän oli ”tuoreita” ja kahdeksan ”mätiä”. 154 käyttäjästä 40 prosenttia on antanut elokuvalle myönteisen arvosanan 3/5 keskiarvolla. Internet Movie Databasen 737 käyttäjää on antanut elokuvalle keskiarvon 6,2/10.
Looking for Hortense julkaistiin Ranskassa DVD:lle ja blu-raylle 9. tammikuuta 2013.
Saksan liittotasavallan Tukholman-suurlähetystön kaappaus
Kuusi Baader-Meinhofin jäsentä valtasi edellisenä vuonna kuolleen Holger Meinsin mukaan nimetyn erikoisjoukon johdolla Saksan liittotasavallan Tukholman-suurlähetystön. Terroristit tunkeutuivat suurlähetystön rakennukseen ja iskivät vahtimestarin maahan, ottivat panttivangiksi suurlähettiläs Dietrich Stöckerin. Ruotsin poliisi yritti tunkeutua rakennukseen, mutta terroristit avasivat tulen ja pakottivat poliisit luopumaan aikeesta.
Terroristit ottivat panttivangiksi lähetystön henkilökunnan ja vaativat Saksan liittotasavallan hallitusta vapauttamaan 26 Baader-Meinhof terroristia Liittotasavallan vankiloista. Heidän joukossaan olivat muun muassa Andreas Baader ja Ulrike Meinhof. He vaativat, että vangitut terroristit vietäisiin klo 21.00 Frankfurtin lentoasemalle ja kuljetettaisiin Ruotsiin.
Saksan liittokansleri Helmut Schmidt ei suostunut vaatimuksiin eikä neuvotteluihin, jolloin terroristit ampuivat Saksan sotilasattasean Andreas von Mirbachin ja talousattasean Heinz Hillegaartin. Andreas von Mirbachin kaukainen sukulainen Saksan-Venäjän suurlähettiläs Wilhelm von Mirbach-Harff oli aiemmin murhattu Moskovassa vuonna 1918 vasemmistososialistivallankumouksellisten toimesta.
Länsi-Saksan ja Ruotsin hallitukset olivat taukoamatta puhelinyhteydessä kaappauksen aikana. Kun terroristit kello 24.00 saivat tietää, että kumpikaan osapuoli ei suostu neuvottelemaan, he päästivät kaikki panttivangit vapaaksi ja räjäyttivät suurlähetystörakennuksen, jonka neljäs kerros räjähti ja paloi puoliksi. Terroristit pakenivat rakennuksesta, mutta vastassa olivat poliisit, jotka ottivat heidät kiinni. Räjähdyksessä kuolivat terroristit Siegfried Hausner ja Detlef Schulz. Kaappausdraama näkyi suorassa televisiolähetyksessä. Ruotsin hallitus päätti karkottaa terroristit, ja 26. huhtikuuta heidät vietiin yöllä lentokoneella Saksaan.
"Erinomainen ratkaisu, voitto demokratialle", pääministeri Olof Palme kommentoi lopputulosta. Aiheesta dokumentin ohjannut Kristian Petri kertoi nuorten tuolloin ymmärtäneen, että pahuus ei ole vain Ruotsin ulkopuolella.
30 länsisaksalaiseen terroristiryhmään kuulunutta henkilöä pidätettiin vuonna 1977 Tukholmassa ja Göteborgissa. Ryhmän suunnitelmana oli kaapata entinen ruotsalainen ministeri Anna-Greta Leijon. Samalla karkotettiin maasta kaksi länsisaksalaista, Norbert Kröcher ja Manfred Adomeit. Kaappaussuunnitelman syynä oli se, että Leijon oli pääministeri Olof Palmen apulaistyöministeri ja oli ollut selvittämässä vuoden 1975 suurlähetystökaappausta, jossa kuusi Baader-Meinhofin ryhmään kuulunutta valtasi Länsi-Saksan suurlähetystön Tukholmassa. Terroristit antautuivat Ruotsin poliisille ja myöhemmin heidät karkotettiin.
Lou Doillon
thumb|Lou Doillon Lou Doillon (s. 1. syyskuuta 1982, Neuilly-sur-Seine Ranska) on ranskalainen näyttelijä. Hän on elokuvaohjaaja Jacques Doillonin ja näyttelijä Jane Birkinin tytär. Hänen sisarpuoliaan ovat näyttelijä Charlotte Gainsbourg sekä valokuvaaja Kate Barry.
Doillon on näyttelemisen lisäksi toiminut myös mallina muotitalo Givenchyn mainoksissa ja Pirellin kalentereissa. Lou on noussut Ranskan tyyli-ikoniksi.
Ponsse
Ponsse Oyj on vieremäläinen metsäkoneita valmistava pörssiyritys, jota hallitsee Vidgrénin perhe. Ponsse valmistaa, myy ja huoltaa tavaralajimenetelmään perustuvia metsäkoneita ja tekee niihin myös tietojärjestelmiä. Tavaralajimenetelmässä rungot katkotaan jo metsässä käytön vaatimiin mittoihin, minkä jälkeen tietojärjestelmät ilmoittavat loppuasiakkaalle jo metsästä tiedon siitä, kuinka paljon ja millaista puuta seuraavaksi saapuu.
Ponsse on maailman suurimpien metsäkonevalmistajien joukossa. Suomessa se on markkina-johtaja: yli 40 prosenttia metsäkoneista on sen valmistamia. Vuonna 2021 viidennes liikevaihdosta tuli Venäjältä.
1970-luku: Varhaiset vuodet
Tehdaspuu pyysi Vidgréniä valmistamaan lisää metsäkoneita, joten hän pyysi Vieremän kuntaa rakentamaan itselleen konehallin, jossa koneita voisi rakentaa. Vuonna 1970 kunnanvaltuusto teki täpärässä äänestyksessä rakennuspäätöksen 300-neliöisestä hallista, johon Vidgrén pääsi vuokralaiseksi. Ponsse Oy syntyi vielä samana vuonna. Ensimmäinen tehtaalle palkattu insinööri oli Jouko Kelppe, joka työskenteli yli kolmenkymmentä vuotta Ponssella.
Yhtiön ensimmäisten kymmenen vuoden aikana koneita valmistui viisikymmentä, ne myytiin pääasiassa Itä-Suomeen.
1980-luku: Ponsse myydään
Vuonna 1980 yhtiöllä oli parikymmentä työntekijää ja sen liikevaihto oli noin 10 miljoonaa markkaa. Tuotteita, hakkuukoneita ja kuormatraktoreita, tehtiin pääasiassa puutavarayhtiöille ja yksityisille urakoitsijoille. Niiden lisäksi Ponsse alkoi kehittää harvesteria, metsänkorjuun yleiskonetta, jota käytetään puun kaatamiseen, karsimiseen, katkomiseen ja lajitteluun.
Colfaxin piirikunta (New Mexico)
Colfaxin piirikunta on Yhdysvaltojen New Mexicon osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 13 760 vuonna 2010 ja sen pinta-ala on 9 759 neliökilometriä. Colfaxin suurin kaupunki Raton on myös piirikunnan hallintokeskus.
Ponsse
1980-luku: Ponsse myydään
1980-luvun puolivälissä yhtiön liikevaihto ylitti 40 miljoonaa markkaa. Liikevaihto kasvoi erityisesti uuden S-sarjan kuormatraktorimallin ansiosta. Sen runko valmistettiin kevyestä alumiinista. Yhtiö lanseerasi myös Ponsse S15 -metsätraktorin, josta yhtiön läpimurron katsotaan alkaneen. MyösKehitysaluerahasto osallistui tämän tuotteen kehitysrahoitukseen.
Colfaxin piirikunta (New Mexico)
Colfaxin piirikunta perustettiin 1869 ja se sai nimensä varapresidentti Schuyler Colfaxilta, joka oli virassa Ulysses S. Grantin hallinnon aikana.
Bocuse d’Or
thumb|250px|Bocuse d’Or -kokkikilpailun palkintopystit. Keskellä kultainen Bocuse, Bocuse d'Or. Bocuse d’Or (’kultainen Bocuse’) on arvostettu kansainvälinen kokkikilpailu, joka on järjestetään kahden vuoden välein Ranskan Lyonissa. Kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1987. Kilpailu on nimetty maineikkaan, uutta ranskalaista keittiötä edustaneen ranskalaiskokin Paul Bocusen (1926–2018) mukaan.
Kansallinen ja alueellinen karsinta
thumb|250px|Suomalaiskokki [[Eero Vottonen Euroopan aluekarsinnassa Budapestissä 10.5.2016.]] Suomen joukkue on osallistunut tähän kokkien maailmanmestaruuskilpailuksikin kutsuttuun ruuanlaittokilpailuun vuodesta 1991 lähtien. Kilpailun Suomen-karsinnan järjestää suomalaisen ruokakulttuurin edistämiseen keskittynyt ELO-säätiö, joka toimii myös kilpailijoiden taustatukena. Aiemmin taustaryhmänä on toiminut Vuoden kokki ry.
Ponsse
1980-luku: Ponsse myydään
Vuonna 1986 Ponsse toi markkinoille uuden kevyen hakkuukoneen, Ponsse H520:n, Ponsse HN125-harvesterinosturin sekä H60-hakkuulaitteen. Ponssesta tuli Suomen markkinajohtaja hakkuukoneissa.
Vuonna 1988 SKOP-konsernin omistama teollisuusyhtiö Interpolator Oy osti Ponssen, joka liitettiin Norcar-metsäkoneryhmään. Kaupan myötä Vidgrén siirtyi toimitusjohtajasta Ponsse Oy:n hallituksen puheenjohtajaksi.
Bocuse d’Or
Kansallinen ja alueellinen karsinta
Kaudella 2013–2015 Suomen edustaja oli keittiömestari Matti Jämsén assistenttinaan Antti Lukkari. Joukkueen vuonna 2015 saavuttama neljäs sija oli Suomen siihen mennessä paras sijoitus.
Ponsse
1990-luku: Vidgrénit ostavat Ponssen takaisin
Norcar ajautui konkurssiin vuonna 1992, jolloin SKOP osti Norcarilta Ponssen ja sen tytäryhtiön Kajaani Automatiikan. Vuonna 1992 Ponsse esitteli kahdeksanpyöräisen kevyen metsäkoneketjun, HS10 harvesterin ja S10-ajokoneen.
Bocuse d’Or
Kansallinen ja alueellinen karsinta
Vuoden 2016 Euroopan aluekarsinta järjestettiin 10.–11. toukokuuta Unkarin Budapestissä. Suomen edustaja Eero Vottonen selvitti tiensä – yhtenä 11 aluekarsinnasta valittuna – vuoden 2017 kilpailuun.
Vuonna 2019 Suomea edustanut Ismo Sipeläinen sijoittui sijalle 4.
Ponsse
1990-luku: Vidgrénit ostavat Ponssen takaisin
Helmikuussa 1993 Einari Vidgrénin vetämä sijoittajaryhmä, mukaan lukien OKO Venture Capital Oy ja Start Fund of Kera Oy, osti Ponssen takaisin. Yhtiön toimitusjohtajana aloitti Vidgrénin veli Esa Vidgrén. Yhtiöön fuusioitiin myös tietojärjestelmiin erikoistunut Kajaanin Automatiikka Oy. Samana vuonna Ponsse toi markkinoille maailman ensimmäisenä metsäkoneenvalmistajana tietokonepohjaisen mittalaitejärjestelmän, Ponsse Optin.
Ponsse perusti ensimmäisen tytäryhtiönsä, ruotsalaisen Västeråsissa sijaitsevan Ponsse AB:n, vuonna 1994. Helsingin pörssiin yhtiö listautui seuraavana vuonna, jolloin sen tuotteita myytiin jo 11 maassa.
Vuonna 1996 Ponsse esitteli kaksi uutta harvesteria, Ergo HS16:n ja Cobra HS10:n. Ponssen metsäkone kytkettiin ensimmäistä kertaa verkkoon seuraavana vuonna. Metsäteollisuuden tietojärjestelmät alkoivat hyödyntää metsäkoneiden tuottamia tietoja muun muassa siinä, että puut voitiin kuljettaa suoraan oikeisiin paikkoihin.
2000-luku: Kasvuvuodet päättyvät taantumaan
pienoiskuva|Ponsse Buffalo -ajokone latvuspinon vieressä. Vuonna 2000 Ponsse uudisti koko mallistonsa perusteellisesti. Ponssen 30-vuotisjuhlien yhteydessä esiteltiin digitaalinen ohjausjärjestelmä, OptiControl ja 2001–tuoteperhe, jossa käytettiin Mercedes-Benz -moottoreita, ja johon kuului muun muassa Beaver-harvesteri. Näkyvin muutos oli tuotteiden moderni pyöreä muotoilu ja uusi hopeanharmaa väri. Väristä ja moottorimerkistä johtuen tuote sai lempinimiä kuten "metsien johtotähti", "metsien mersu" ja "metsien hopeanuoli".
BuffaloDual esiteltiin vuonna 2002 ja seuraavana vuonna Ponsse valmisti 3 000. metsäkoneensa. Loppuvuonna se esitteli uuden malliston ohella maailman ensimmäisenä metsäkoneenvalmistajana koneisiin suunnitellun reaaliaikaisen etähuoltoyhteyden, Remote Servicen.
Arto Tiitinen aloitti Ponssen toimitusjohtajana vuonna 2004. Hän oli aiemmin työskennellyt Valtralla markkinoinnin ja myynnin johtotehtävissä. Seuraavana vuonna Ponsse osti Lako Oy:n ja perusti Brasiliaan Ponsse Latin American.
Vuonna 2005 Ponsse perusti tytäryhtiön Venäjälle.
Vuonna 2006 esiteltiin Bear-harvesteri ja Elephant-ajokone. Seuraavana vuonna Ponsse perusti tytäryhtiöt Kiinaan ja Hongkongiin. Yhtiö toi myös markkinoille 10-pyöräisen ajokoneen, jota oli kehitetty pehmeiden turvemaiden puunkorjuuteknologiaa varten yhdessä Metsähallituksen ja Metsäntutkimuslaitoksen kanssa. Vieremän tehtaalla valmistui mittava laajennus.
Helmikuussa 2008 Tiitinen kertoi siirtyvänsä Keskisuomalainen Oyj:n toimitusjohtajaksi. Ponsse perusti Venäjälle tytäryhtiön, OOO Ponssen, ja osti seinäjokelaisen Epec Oy:n, joka valmisti työkoneiden ohjausjärjestelmiä. Konsernilla oli tytäryhtiöt Ruotsissa, Yhdysvaltoissa, Ranskassa ja Iso-Britanniassa. Tiitisen seuraajaksi Ponssen uudeksi toimitusjohtajaksi valittiin tekniikan tohtori Juho Nummela. Ponssen näkymät olivat niin hyvät, että yhtiössä keskityttiin tuotantokapasiteetin lisäämisen pulmiin.
Tammikuussa 2009 Einari Vidgrén antoi aikataulun projektille, jossa kuusipyöräisten harvesterien rinnalle tuotaisiin uusi kahdeksanpyöräinen malli: ”Foxilla kaatuu ensimmäinen puu pääsiäisenä”. Kahdeksanpyöräinen Fox syntyi aikataulussa, neljässä kuukaudessa, ja käyttäjät pitivät uudenlaisesta koneesta. Useiden vuosien ajan Ponsse oli ainoa kahdeksanpyöräisiä harvestereita valmistava yhtiö. Liikevaihto jäi lamavuonna 2009 alle 150 miljoonan euron. Metsäkoneiden valmistus romahti neljännekseen edellisestä vuodesta, kesällä päiväkapasiteetti oli viisi konetta ja tilauskannassa koneita oli seitsemän. Kriisitilanteessa alettiin keskittyä tuotekehitykseen. Ponssen ensimmäiset yt-neuvottelut käynnistyivät loppuvuonna ja henkilöstömäärä väheni tuhannesta runsaaseen 800 henkilöön.
2010-luku: Einari Vidgrénin jälkeen
pienoiskuva|Ponsse Ergo -harvesteri [[Tiedekeskus Pilke|Tiedekeskus Pilkkeen näyttelyssä Rovaniemellä.]] Einari Vidgrén kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen lokakuussa 2010 työmatkalla ollessaan. Hänen seuraajakseen hallituksen puheenjohtajaksi nimitettiin hänen poikansa Juha Vidgrén ja varapuheenjohtajaksi Heikki Hortling. Vidgrénin muut pojat olivat myös mukana yrityksen toiminnassa: Jarmo Vidgrén toimi yhtiön myynti- ja markkinointijohtajana, Janne Vidgrén Keski-Euroopan aluejohtajana ja Jukka Vidgrén hallituksen jäsenenä. Yrityksen omistuksesta yli 60 % kuului Vidgrénin perheelle.
Aiemmin esiteltyä Foxia suurempana teknologisena harppauksena pidetään Scorpioniksi nimettyä hakkuukonetta, jota alettiin myydä vuonna 2014. Scorpionin kuljettajan ohjaamo pysyy vaakatasossa myös rinteillä liikuttaessa ja suuri osa laitteen tekniikasta oli kokonaan uutta. Scorpion on verrattu liikkuvaan tietokoneeseen, jonka ohjaamossa on näppäimistö, kosketusnäyttö ja kaksi ohjainta ja jonka toimintaa voi seurata verkon kautta esimerkiksi älypuhelimella. Laitteen hinta on noin puoli miljoonaa euroa, ja se teki Ponssesta yhden teollisen internetin edelläkävijän Suomessa.
Vuonna 2015 Ponsse valmisti 10 000. metsäkoneensa. Ponssen osuus maailman metsäkonemarkkinoista oli noin neljännes.
Työntekijöitä yhtiöllä oli vuonna 2016 noin 1 400, joista 750 Suomessa ja 550 Vieremällä. Yrityksessä oli enemmän ohjelmisto- kuin mekaniikkasuunnittelijoita. Ponssen koneissa oli paljon antureita, joista saatiin massoittain tietoa eli big dataa, jota voitiin voidaan hyödyntää koneiden huollossa ja kuljettajan työn tehostamisessa. Maaliskuussa Ponsse järjesti Industryhack-tapahtuman, jossa koodaritiimit miettivät uusia tapoja hyödyntää koneiden keräämää dataa. Heikki Hortling kuoli huhtikuussa.
Tammikuussa 2017 Ponsse irlantilainen tytäryhtiö aloitti toimintansa. Syksyllä Ponsse ja sen tytäryhtiö Epec perustivat Tampereelle tuotekehitysyksikön, joka keskittyi liikkuvien työkoneiden ohjelmisto- ja automaatiosuunnitteluun. Ohjelmistoja käytettiin esimerkiksi koneiden ohjauksessa ja mittalaitteistoissa.
Marraskuussa 2019 Ponsse kertoi rakentavansa huoltopalvelukeskuksen Joensuuhun. Konsernin palveluksessa työskenteli lähes 1800 työntekijää, ja sillä oli toimintaa yli 40 maassa. Viennin osuus liikevaihdosta oli 80 prosenttia. Konsernin liikevaihto oli 667,4 miljoonaa ja liikevoitto 67,3 miljoonaa euroa.
2020-luku
Tammikuussa 2020 Ponsse kertoi, että se aikoo juhlistaa 50 vuottaan juhlakiertueella, joka vierailee 28 maassa ja 105 paikkakunnalla. Toukokuussa Ponssen hallituksen puheenjohtajaksi valittiin Jarmo Vidgrén. Hänen edeltäjänsä Juha Vidgrén jatkoi hallituksen jäsenenä.