cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elefant
Kehitys
Ennen kuin kaikkia ongelmia saatiin ratkaistua, määräsi Adolf Hitler 7. helmikuuta kiirehtimään työssä. Viimeinen Ferdinand, runkonumero 150100, valmistui 8. toukokuuta 1943 Nibelungenwerken kokoonpanolinjalta.
Pääase oli Kruppin kehittämä 8,8 cm PaK 43/2 -panssarintorjuntakanuuna, jossa oli pitkä, 71 kaliiperin pituinen putki. Kanuunan vasemmalla puolella istui ampuja, joka suuntasi pääaseen manuaalisesti. Koska vaunussa ei ollut kääntyvää tornia, sivusuuntausalaksi jäi 15 astetta vasemmalle ja oikealle. Koro oli -8–+15 astetta. 6,3-metrisellä putkella varustettu ase painoi kokonaisuudessaan 2 200 kg.
Lähtönopeudeltaan 1000-metrisekuntinen PzGr 39-1 -panssarikranaatti läpäisi 186 millimetriä panssaria 90 asteen iskukulmalla kilometrin etäisyydeltä ja PzGr 40/43 -alikaliiperiammus 233 millimetriä. Lisäksi käytössä oli SprGr 43-sirpalekranaatti. Vaunun 55 patruunalaukausta säilytettiin taistelutilan lattian alla ja seinillä. Taistelutilanteessa vaunumiehistöt pyrkivät kuitenkin ottamaan mahdollisimman monta, jopa 90, laukausta mukaansa. Lähipuolustusta varten vaunussa kuljetettiin MG-34-konekivääriä ja kahta MP-38- tai MP-40-konepistoolia.
Taistelupainoksi tuli 65 tonnia. Kun telan leveys oli 640 mm, vaunun pintapaine oli viidenneksen isompi kuin Tigerilla. Suuri massa rasitti runkoa, voimansiirtoa sekä jousitusta. Vaunu oli selvästi alitehoinen ja liikkuvuus oli surkea. Nopeus tiellä oli vain 30 km/h. Maastossa Elefant liikkui korkeintaan kävelyvauhtia. Toimintasäteeksi tuli 150 km tiellä ja 90 km maastossa.
Käyttö
Yksi syy Kurskin taistelun myöhästymiseen oli uusien Pantherien ja Ferdinandien myöhästyminen. Ferdinandeista muodostettiin kaksi raskasta panssarintorjuntapataljoonaa (schwere Panzerjägerabteilung), 653. (majuri Steinwachs) ja 654. (majuri Noak), jotka liitettiin panssarintorjuntavaunurykmentti (Jagdpanzer Regiment) 656:een. Kummassakin pataljoonassa oli kolme komppaniaa, joissa oli kolme neljän Elefantin joukkuetta. Pataljoonassa oli yhteensä 45 Ferdinandia, mukaan lukien kaksi pataljoonan esikunnan komentovaunua.
Rykmentti osallistui Kurskin taisteluun osana LI (51.) panssariarmeijakuntaa pohjoisessa. 27. heinäkuuta 1943 mennessä Elefantit olivat tuhonneet 502 vihollisen vaunua, 20 panssaritorjuntatykkiä ja 100 muuta tykkiä. Myös omat tappiot olivat korkeat. Huono liikkuvuus ja kiinteän konekiväärin puute osoittautuivat ongelmiksi. Jos vaunu menetti kosketuksen jalkaväkeen, se oli helppo saalis vihollisen panssaritorjuntamiehille. Osa vaunuista juuttui kiinni ja jouduttiin hylkäämään. Vuoden 1943 loppuun rykmentin jäänteet taistelivat Nikopolin sillanpäässä ja Dnjeprin mutkassa ja tuhosivat yli 200 tankkia. Parhaimmillaan vaunu oli liikkuvana panssarintorjuntatykkinä. Talvella 1943–1944 taisteluista selvinneet 52 Ferdinandia lähetettiin Itävaltaan tehdaskunnostukseen. Nibelungenwerke kunnosti 47 vaunua ja maavoimien ajoneuvopaja (Heeres-Kraftfahrzeug-Werkstatt) viisi pahemmin vaurioitunutta vaunua Wienissä. Vaunuihin asennettiin muun muassa kaivattu radistin runkokonekivääri ja prismoilla varustettu vaununjohtajan kupu. Työt saatettiin loppuun keväällä 1944. Vaunun nimi muutettiin Elefantiksi Führerin käskyillä 1. helmikuuta 1944 ja 27. helmikuuta 1944, joten näistä 52:sta modifioidusta vaunusta käytettiin nimeä Elefant, mutta vielä Kurskin taistelussa ne tunnettiin Ferdinandeina.
653. raskaan panssarintorjuntapataljoonan 1. komppania taisteli keväällä 1944 Italiassa, esimerkiksi Nettunossa. Elefantien huono maastoliikkuvuus korostui entisestään Italian vaihtelevassa maastossa verrattuna Ukrainan aroihin. Vaunuja piinasi edelleen tekninen epäluotettavuus ja monia Elefanteja menetettiin teknisten vikojen takia. Osaa näistä vaunuista käytettiin panssarintorjuntatykkeinä maahan kaivetuista tuliasemista. Pataljoonan 2. ja 3. komppaniat puolestaan taistelivat itärintamalla. Jäljelle jääneistä Elefanteista muodostettiin loppuvuodesta 1944 614. raskas panssarintorjuntakomppania, jonka vahvuus oli 14 vaunua 30. joulukuuta 1944. Komppanian viimeiset neljä Elefantia olivat taistelussa Zossenissa Berliinin eteläpuolella 22. huhtikuuta 1945.
Kaksi vaunua on säilynyt jälkipolville (yksi Ferdinand ja yksi Elefant), joista Ferdinand on Kubinkan panssarimuseossa Venäjällä ja Elefant Aberdeenissa USA:n Marylandissa.
Tekniset tiedot
thumb|280px|Ferdinand näytteillä [[Kubinkan panssarimuseossa Venäjällä. Vaunu kuului 656. panssarintorjuntavaunurykmentin 654. raskaaseen panssarintorjuntapataljoonaan ja jäi neuvostojoukkojen sotasaaliiksi Kurskin taistelussa.]]
Katri Karasma
Katri Karasma (e. Sarmavuori, o.s. Meriö, vuodesta 2012 Karasma, s. 31. heinäkuuta 1945 Helsinki) on äidinkielen didaktiikan emeritaprofessori Turun opettajankoulutuslaitoksessa.
Karasma koulutti äidinkielen opettajia professorina vuodesta 1979 lähtien. Koulutettavat olivat luokanopettajia ja aineenopettajia. Hän toimitti vuosina 1984 ja 2014 juhlakirjan professori Inkeri Vikaiselle. Teokset ovat Opetustiede ja opetuksen tutkimus (1984) ja Opetustieteen perustajan juhlakirja (2014). Hän on käyttänyt edustamastaan äidinkielen didaktiikan tutkimussuunnasta termiä "äidinkielen opetustiede" (ei itsenäinen tieteenala eikä oppiaine). Sen tutkimusalaan kuuluvat lukeminen, lukuharrastus, kirjoittaminen, puhuminen, draama, kirjallisuus, kielentuntemus ja media. Karasma on selvittänyt myös satuteoriaa sekä kehittänyt toiminnallista kielioppia. Hän on perustanut aikakauskirjan Äidinkielen opetustiede (lopetettu 2015 ) ja Äidinkielen Opetustieteen Seuran. Hän on toiminut useissa kirjailijanimikkoseuroissa ja perustanut Kaarina Helakisa -seura ry:n sekä ollut mukana noin sadan muun ihmisen kanssa perustamassa Tove Jansson -seura ry:tä.
Aikakauskirjasta Äidinkielen opetustiede ilmestyi juhlanumero 44/2015 Karasman 70-vuotispäiväksi. Hän julkaisi tiederunoja ja osaston äidinkielen opettajalle runokokoelmassa Tie kauaksi 2014. Hän toimii Espoon kirjailijoissa ja on ollut Helsingin seudun äidinkielen opettajat ry:n puheenjohtaja vuodesta 2015. Hän on tehnyt omaelämäkerran Portailla 2005 ja muistelmat Katariinan kamarissa — myrskyävällä merellä 2017. Hän oli Nuorten kirjoittajakurssin järjestäjänä 2013, 2016, 2017 ja 2018.
Muita julkaisuja
Artikkeleja
Kiekkorauskut
Kiekkorauskut (Urolophidae) on rustokalaheimo, jonka lajeja tavataan Tyynellämerellä.
Taksonomia
Kiekkorauskujen heimoon luetaan kuuluvaksi kaksi sukua Urolophus ja Trygonoptera ja lajeja näissä on yhteensä vähintään 24. Joskus näitä sukuja pidetään synonyymeinä. Aikaisemmin heimoon luettiin kuuluvaksi myös Yhdysvaltain Tyynenmerenrannikolla ja Atlantissa tavattavat Urotygon- ja Urobatis-sukujen lajit. Nykyään ne kuitenkin useimmiten sijoitetaan Urotrygonidae-heimoon.
Anatomia
Kiekkorauskut ovat melko pieniä rauskuja ja ovat pituudeltaan yleensä alle 76 senttimetriä. Ruumis on litteä ja leveät rintaevät antavat sille pyöreän tai soikean muodon. Pyrstö on pitkähkö ja siinä on yksi tai useampia sahalaitaista myrkyllistä piikkiä. Lajien suu on pieni ja hampaat ovat pienet eivätkä levymäiset kuten monilla muilla rauskuilla. Kalat ovat vivipaarisia.
Medelpad
thumb|right|150px|Metsäkuusi on Medelpadin maakuntakukka. thumb|right|150px|Kulleroa voidaan myös pitää Medelpadin maakuntakukkana. thumb|right|150px|Metsäjänis on Medelpadin maakuntaeläin.
Medelpad on yksi Ruotsin maakunnista. Se sijaitsee Pohjois-Ruotsissa Norlannin pääalueella. Medelpadin pinta-ala on 7 085,8 km². Vuoden 2011 lopussa maakunnassa oli 123 800 asukasta, joten väentiheys oli 17,5 asukasta neliökilometriä kohti.
Medelpad sijaitsee luonnonmaantieteellisesti Selkämeren länsirannalla, rajaten Hälsinglandin, Härjedalenin, Jämtlandin ja Ångermanlandin maakuntia.
Maakunnan suurin ja ainoa kaupunki on Sundsvall. Korkein kohta on Myckelmyrberget, joka kohoaa 578 metrin korkeuteen. Suurin järvi puolestaan on Holmsjön.
Väestö lääneittäin
Medelpadissa oli vuoden 2011 lopussa yhteensä 123 800 asukasta, jotka kaikki asuivat Västernorrlandin läänissä. Läänistä kuuluu osia myös muihin maakuntiin.
Inferno (Transformers)
Inferno on Transformers-universumissa esiintyvä Autobotti. Hasbron luoma hahmo esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1985 The Transformers -animaatiosarjassa.
The Transformers
Walker Edmiston ääninäytteli Infernoa The Transformersissa vuonna 1985. hän muuntautui paloautoksi.
Inferno oli alun perin Red Alertin kanssa vastuussa Autobottien turvallisuudesta ja toimi eräänlaisena palomiehenä. Hänet määrättiin eräässä tehtävässä vartioimaan yhdessä Red Alertin kanssa Negavator superasetta bunkkeriin, sillä välin kun muut Autobotit lähtivät taistelemaan Decepticoneja vastaan heidän hyökättyä Autobottien tukikohtaan. Inferno ei kuitenkaan malttanut olla paikallaan vaan lähti Red Alertin pyynnöstä huolimatta taistelurintamalle. Bunkkeri lopulta romahti Red Alertin päälle ammuskelun johdosta ja Inferno oli ensimmäisenä pelastamassa ystäväänsä. Red Alertin logiikkapiirit kuitenkin vioittuivat ja hänestä tuli entistä vainoharhaisempi. Inferno lopulta onnistui pelastamaan Red Alertin Decepticonien käsistä.
Sittemmin hän auttoi useaan otteeseen Autobotteja kukistamaan Megatronin aikeet. Hän muun muassa taisteli New Yorkissa Megatronin armeijaa vastaan.
Unicron-trilogia
Inferno esiintyi Unicron-trilogiassa kahtena eri versiona. Ensimmäisen kerran se esiintyi Deceptoconeihin kuuluneen Thrustin Mini-Conina Transformers: Armadassa, jossa se muuntautui sarjassa ohjusrekaksi.
Toisessa sarjassa, Transformers: Energonissa Inferno oli Autobotti ja muuntautui cybertronilaiseksi paloautoksi. Hän oli myös erinomainen tarkka-ampuja rauhallisen luonteensa ansiosta. Inferno muodosti usein yhdistelmämuuntautumisen Hot Shotin kanssa. Hän koki suuren muutoksen, kun Autobotit siirtyivät sattumalta uuteen paikkaan avaruudessa, jonne Alpha Q oli onnistunut rakentamaan uudelleen Unicronin tuhoamat planeetat. Inferno sai tehtäväkseen vartioida Shockblastia "Rautaplaneetalla", jossa hän joutui Megatronin uhriksi, joka yhdisti omat energiat Infernoon muuttaakseen hänet Decepticoniksi. Inferno taisteli muutosta vastaan, mutta ajatteli ainoaksi keinoksi olla pettämättä Autobotteja, hän syöksyi lopulta energonaurinkoon. Jetfire onnistui elvyttämään hänen kipinän ja loivat Infernolle uuden kehon, jonka nimeksi tuli Roadblock. Sittemmin hän vietti suurimman osan ajastaan meriplaneetalla, kunnes hänet kutsuttiin muiden Autobottien tavoin yhdistymään Optimus Supremeen taistellakseen Unicronin mielenhallinnassa ollutta Galvatronia vastaan.
Energon-sarjassa Infernon suomenkielisenä ääninäyttelijänä toimii Saku Mäkynen.
Wolfram Sievers
thumb|Wolfram Sievers Wolfram von Sievers (10. heinäkuuta 1905 – 2. kesäkuuta 1948) oli saksalainen natsitohtori, joka toimi Ahnenerben pääsihteerinä vuosina 1935–1945.
Sievers syntyi Hildesheimissä vuonna 1905 ja työskenteli jonkin aikaa kirjakauppiaana. Hän liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen vuonna 1929 ja työskenteli myöhemmin Dachaun keskitysleirillä August Hirtin kanssa ja siirtyi 1943 sijaisjohtajaksi valtakunnan tutkimustoimistoon. Sievers osallistui ja johti muun muassa altistumis- ja jäädytystutkimuksia keskitysleireillä. Kokeissa vankeja pidettiin jääkylmässä vedessä kunnes he menettivät tajuntansa tai kuolivat. Yhteensä noin 280–300 vankia kuoli näissä jäädytyskokeissa. Sieversiä kutsuttiin ”natsi-Siniparraksi” johtuen tavasta kerätä irtisahattuja juutalaisten päitä.
Sievers tuomittiin sodan jälkeen kuolemaan 20. elokuuta 1947 rikoksista ihmisyyttä vastaan lääkärioikeudenkäynnissä, ja hirtettiin 2. kesäkuuta 1948.
Condemned
Condemned voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
HMS Leeds (G27)
HMS Leeds (viirinumero G27) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Town-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa. Alus oli alun perin Yhdysvaltain laivaston Caldwell-luokan hävittäjä USS Conner, joka luovutettiin Kuninkaalliselle laivastolle tukikohtia aluksita -sopimuksen mukaisesti.
Alus oli sisaraluksensa HMS Ludlowin kanssa kuuden vanhimman luovutetun aluksen joukossa ja siten eniten muista poikkeava. Aluksella oli suorasaantimoottoriin kytkettynä kolme akselia, joista keskimmäinen oli kytketty risteilykoneeseen.
Valmistus
Alus tilattiin William Cramp and Sons Ship and Engine Building Companyltä Philadelphiasta Pennsylvaniasta, missä köli laskettiin 16. lokakuuta 1916. Alus laskettiin vesille 21. elokuuta 1917
Palvelus
Yhdysvaltain laivasto luovutti 23. lokakuuta 1940 Halifaxissa Nova Scotiassa aluksen Britannian kuninkaalliselle laivastolle. Alus purjehti Englantiin, jossa se määrättiin Devonportin telakalle. Alus oli 17. marraskuuta - 2. maaliskuuta 1941 telakalla, missä aluksen voimansiirtoa muutettiin, polttoainetäyttöä suurennettiin ja aseistus muutettiin paremmin saattajalle sopivaksi.
Alukselle asennettiin myöhemmin viisi 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä. Alus oli koko palvelusaikansa suojaamassa itärannikon saattueita, joiden välillä se vietti runsaasti aikaa telakoilla.
Leeds poistettiin palveluksesta 10. huhtikuuta 1945 Grangemouthissa. Alus myytiin romutettavaksi 4. maaliskuuta 1947 BISCOlle. Se saapui 19. tammikuuta 1949 Graysiin Essexiin T. W. Wardille romutettavaksi.
Pursiala
Pursiala on Mikkelin 15. kaupunginosa.
Kaupunginosan itäraja kulkee Ukonveden Pappilanselällä, ja kaupunginosan luoteiskulman vesistöihin kuuluvat kapeaa Kaijanniemeä lännessä ja idässä rajaavat Kattilanlahti ja Pursialanlahti. Kaupunginosan eteläosassa sijaitsee pieni, 2,9 hehtaarin suuruinen Särkilampi.
Antti J. Jokinen
Antti J. Jokinen (s. 26. huhtikuuta 1968 Nurmijärvi) on suomalainen musiikkivideo- ja elokuvaohjaaja sekä elokuvakäsikirjoittaja. Jokinen on ohjannut elokuvat The Resident (2011), Puhdistus (2012), Kätilö (2015) ja Pahan kukat (2016). Jokinen sai parhaan ohjauksen Jussi-ehdokkuuden elokuvastaan Puhdistus.
Koripallo, Solar Films ja musiikkivideot
Antti J. Jokinen syntyi vuonna 1968 Nurmijärvellä. Hän pelasi nuoruudessaan koripalloa hyvällä menestyksellä. Pituutensa ja taitojensa ansiosta Jokinen sai koripallostipendin ja se vei hänet opiskelemaan elokuvaa East Carolinan yliopistoon. East Carolinassa opiskellessaan Jokinen teki Jim Morrisonin runoihin perustuvan lyhytelokuvan Fist Full of Sand. Se voitti opiskelijasarjan Pohjois-Carolinan elokuvajuhlilla. Voiton myötä hän pääsi töihin New Yorkiin MTV-musiikkikanavalle.
Jokinen oli mukana perustamassa Solar Filmsia yhdessä Markus Selinin ja Taina Saikkosen kanssa vuonna 1995. Jokinen toimi aluksi Solarin toimitusjohtajana, mutta Solar Filmsin tiedottajan Rampe Toivosen mukaan ”Markus (Selin) oli suvereeni päätöksentekijä ja kaikki juoksevat asiat hoituivat taiteilija-Antin ohi.” Jokinen toimi Solar Filmsin toimitusjohtajana 1995-1998, jonka jälkeen toimitusjohtajaksi värvättiin Jukka Helle Fantasia-filmistä.
Solarilla Jokinen ohjasi tv-sarjat Tähtilampun alla (1997) ja Kirjava silta (2000). Niiden jälkeen hän keskittyi musiikkivideoihin, joiden kautta hän päätyi takaisin Amerikkaan 2000-luvun alussa. Esimerkkejä Antti Jokisen ohjaamista musiikkivideoista ovat Anastacian ja Ben Moodyn duetto ”Everything Burns”, Wyclef Jeanin ”Wish You Were Here”, Kornin ”Word Up”, Anna Vissin ”Everything I Am”, Nightwishin ”Nemo” ja Tiziano Ferron ”Stop! Dimentica”.
Lisäksi hän on ohjannut videoita Beyoncélle, Will Smithille, Eminemille, Missy Elliottille ja Westlifelle. Vuonna 2007 hän ohjasi Lordin ”Hard Rock Hallelujah Eurovision Editionin”, joka esitettiin Helsingin euroviisujen avausvideona.
Elokuvat
Omien sanojensa mukaan Jokinen päätyi ohjaamaan esikoiselokuvaansa, kun musiikkivideoiden budjetit tippuivat kolmannekseen siitä, mihin hän oli tottunut. Jokisen esikoiselokuva oli vuonna 2011 ilmestynyt The Resident, jonka pääosaa esittää Hilary Swank. Jokinen on kertonut The Residentin tekemisen olleen vaivalloista ja turhauttavaa. Hän päätti palata takaisin Suomeen elokuvan valmistuttua, koska oli omien sanojensa mukaan pettynyt siihen.
Jokisen oli tarkoitus kuvata seuraava ohjaustyönsä, yhteistyössä Matthew B. Wilderin kanssa käsikirjoitettu fantasiaelokuva Nicholas of the North, Suomessa vuonna 2010. 16 miljoonan euron elokuvan pääosaan kiinnitettiin Julianne Moore ja kuvaajaksi Guillermo Navarro. Ensi-illan ajankohdaksi ilmoitettiin joulu 2011. Toteutuessaan siitä olisi tullut Suomen kallein elokuva. Elokuvahanke joutui kuitenkin talousvaikeuksiin. Jokinen ja fantasiakirjailija Ilkka Auer tekivät yhdessä elokuvaan liittyvän romaanin Kalmattaren kirous, joka ilmestyi vuonna 2012 Otavan kustantamana.
Jokinen ohjasi Sofi Oksasen menestysromaaniin perustuvan Puhdistus-elokuvan, joka sai Suomen ensi-iltansa 7. syyskuuta 2012. Hän ohjasi myös Katja Ketun Kätilö-romaaniin perustuvaan samannimisen elokuvan, jonka ensi-ilta oli syyskuussa 2015.
Jokinen oli kiinnitettynä The Bay of Silence -nimisen elokuvan ohjaajaksi. Elokuva perustuu englantilaisen Lisa St Aubin de Teránin samannimiseen romaaniin vuodelta 1986. Elokuvan käsikirjoittajaksi kiinnitettiin Caroline Goodall ja tuottajiksi Markus Selin ja Tristan Lynch. Kuvaukset oli tarkoitus aloittaa kesällä 2016 Italiassa, Isossa-Britanniassa ja Irlannissa. Elokuvan pääosiin oli kiinnitetty Uma Thurman, Toby Stephens ja Brian Cox. Vuonna 2018 Jokinen ei ollut enää mukana projektissa.
Jokisen ohjaama ja käsikirjoittama Pahan kukat voitti Shanghain kansainvälisillä elokuvafestivaaleilla pääkilpasarjan parhaan ohjauksen palkinnon kesäkuussa 2016. Elokuva kertoo lähiönuorista ja sai ensi-iltansa Suomessa 30. syyskuuta 2016.
Helene (2020) kertoo taiteilija Helene Schjerfbeckista. Elokuva ilmestyi tammikuussa 2020.
Jokinen tuotti ja ohjasi Muumipeikko ja pyrstötähti -klassikkoelokuvan uusitun version vuonna 2020.
Jokisen piti ohjata suuren budjetin toimintatrilleri Omerta: 6/12, mutta hänen sairastuttuaan elokuvan ohjaajaksi palkattiin Aku Louhimies. Elokuva perustuu Ilkka Remeksen romaaniin 6/12.
Yksityiselämä
Jokisen isä on urheiluselostaja Juha Jokinen.
Jokinen oli 1990-luvun loppupuolella avoliitossa huippumalli Niina Kurkisen kanssa ja heille syntyi vuonna 1997 poika. Liitto päättyi eroon 1999 ja lapsi jäi äidilleen.
Bruno Senna
Bruno Senna Lalli (s. 15. lokakuuta 1983 São Paulo, São Paulo, Brasilia) on brasilialainen kilpa-autoilija.
Ura
Senna ajoi kaudella 2007 GP2-sarjassa Arden International - tallissa sijoittuen kahdeksanneksi. Kaudella 2008 hän sijoittui GP2-sarjassa toiseksi iSportin autolla. Sennan kauden huippuhetkenä oli voitto Monacon GP2-kisassa.
Britannian GP:ssä 2010 Senna korvattiin Sakon Yamamotolla kurinpidollisena toimenpiteenä hänen riitauduttua tallipäällikkö Colin Kollesin kanssa kilpailun alla. Sennan kauden parhaaksi sijoitukseksi jäi Korean osakilpailun 14. sija.
thumb|Senna [[Italian Grand Prix|Italian GP:ssä 2011]] Kaudeksi Bruno Senna siirtyi Lotus Renault GP:n riveihin ensisijaiseksi varakuljettajaksi. Myöhemmin elokuun loppupuolella ilmoitettiin, että Senna korvaa Belgian GP:stä eteenpäin Nick Heidfeldin Lotus-Renault'n ratissa. Hän ajoi Italian kilpailussa yhdeksänneksi ottaen uransa ensimmäiset MM-pisteet. Muissa kilpailuissa hän ei saavuttanut pisteitä.
Kaudella Bruno Senna ajoi Williamsilla, jolla hänen enonsa Ayrton Senna oli ajanut viimeiseksi jääneellä kaudellaan. Senna onnistui ajamaan sateen värittämässä Malesian osakilpailussa kuudenneksi. Belgiassa Senna ajoi uransa ensimmäisen kilpailun nopeimman kierroksen. Senna saavutti 31 pistettä sijoittuen sarjan 16:ksi. Hänen sopimustaan ei jatkettu, vaan talli palkkasi kuljettajakseen Valtteri Bottaksen.
Vuonna 2013 Senna siirtyi FIA World Endurance Championship -sarjaan, jossa hän ajoi Aston Martin Racing -tiimissä. Samana vuonna hän osallistui Le Mansin 24 tunnin ajoon.
Vuosien 2014–2016 aikana Senna kilpaili Mahindra Racing -tallissa Formula E -sarjassa.
Ilkka Kallioinen
Ilkka Kallioinen (s. 19. elokuuta 1982) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi urallaan 443 runkosarjaottelua Mestiksessä, missä hän edusti Jukureita kymmenen kauden ajan. Hän voitti Jukureissa kahdesti sarjan mestaruuden, ja hänet valittiin kertaalleen sarjan parhaaksi puolustajaksi. SM-liigassa Kallioinen pelasi vain viisi ottelua JYPissä.
Ura
Kallioinen aloitti uransa Palokan Kiekossa, mutta siirtyi jo pian JYPiin. JYPin B-junioreissa hän saavutti Suomen mestaruuden vuonna 1998. Kallioinen pelasi alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa 15 ottelua. Hän oli myös lähellä päästä alle 20-vuotiaiden MM-kisoihin vuonna 2000, mutta putosi kultaa voittaneesta Leijona-miehistöstä viimeisenä pelaajana.
Kaudella 2000–2001 Kallioinen pääsi JYPin liigajoukkueen mukaan viisi kertaa, mutta muuten kausi meni A-junnuissa. Seuraavan kauden Kallioinen pelasi Diskoksessa, josta siirtyi armeijan myötä Mikkeliin.
Kallioinen pelasi Jukureissa kaudesta 2002–2012. Hän voitti joukkueessa muun muassa kaksi Mestiksen mestaruutta. Muutamana ensimmäisenä kautena Jukureissa Kallioinen istui lähinnä vaihtopenkillä, mutta rooli kasvoi ajan myötä, ja hänestä tuli joukkueen ykköspuolustajia ja kapteeni. Uransa hän lopetti keväällä 2012, jolloin hän ilmoitti keskittyvän jatkossa siviiliammattiinsa.
Toini
Toini on naisen etunimi. Nimi on todennäköisesti lyhentymä ranskalaisesta naisennimestä Antoinette, joka taas on nimen Antoine naispuolinen vastine.
Thames Television
Thames Television oli brittiläinen televisioyhtiö, joka toimi vuosina 1968–2003. Vuosina 1968–1992 yhtiö oli osa ITV:n verkostoa, jossa se vastasi lähetyksistä Lontoon alueella arki-iltaisin ja toisaalta tuotti omia ohjelmiaan, joita ITV levitti verkossaan myös Lontoon ulkopuolelle. Yhtiöllä oli kaksi studiokeskusta: Isompi, jossa tehtiin draamaa ja lastenohjelmia, sijaitsi Teddington Lockissa Middlesexissä Thamesjoen varrella. Pienempi, josta tehtiin uutisia ja ajankohtaisohjelmia, oli aluksi Kingswaylla, sitten Euston Roadilla, ja vuonna 1993 toimiluvan menetyksen jälkeen, kun yhtiö toimi vain ohjelmien tuottajana, koko toiminta keskitettiin Teddingtoniin. Vuonna 1997 yhtiölle valmistuivat uudet tilat Tottenham Court Roadin lähelle. Vuonna 2003 Thamesin silloinen omistaja, FremantleMedia, suoritti yritysfuusion Talkbackin ja Thamesin välillä.
Historia
Vuoden 1967 ITV-toimilupien arvioinnin yhteydessä ITA, joka vastasi toimilupien myöntämisestä, muutti alueiden toimilupia. Erilliset viikonloppuluvat lakkautettiin Lontoota lukuun ottamatta. Alun perin Lontoon viikonloppulähetyksistä vastannut ATV siirtyi tarjoamaan Midlandsin alueelle koko viikoksi, ja viikonlopuista muualla vastannut ABC Weekend TV pyrki saamaan Lontoon viikonlopputoimiluvan itselleen. Kyseinen lupa kuitenkin myönnettiin London Weekend Televisionille, jolloin ABC:lle ei jäänyt jäljelle vaihtoehtoja.
Lontoossa arkipäivinä toiminut Associated Rediffusion oli aiheuttanut paheksuntaa ITA:ssa ylimielisellä käyttäytymisellään, jonka seurauksena ITA ehdotti, että se muodostaisi uuden yrityksen yhdessä ABC:n kanssa. ITA uhkasi, että jos Rediffusion kieltäytyy ehdotuksesta, Lontoon arkitoimilupa annettaisiin kokonaan ABC:lle. Näin kaksi erillistä yritystä lakkauttivat itsensä ja perustivat uuden yhteisyrityksen, jonka nimeksi tuli Thames Television Lontoota halkovan Thames-joen mukaan. Yhtiö aloitti lähetykset 30. heinäkuuta 1968. Rediffusion jäi vähemmistöosakkaaksi uudessa yrityksessä vasten tahtoaan. Thamesin asema Lontoon arkipäivistä vastaavana ITV-yhtiönä oli merkittävä, ja sen laaja sekä monipuolinen ohjelmistotuotanto toi sille hyvän maineen. Thames oli yksi merkittävimmistä ITV-verkostolle ohjelmia tuottaneista yhtiöistä, ja se onnistui pitämään toimilupansa sekä vuoden 1974 että vuoden 1980 arviointikierroksilla.
Vuoden 1991 arviointikierros, jossa myönnettiin toimiluvat vuodesta 1993 eteenpäin, suoritettiin huutokauppana Broadcasting Act 1990 -lain mukaisesti. Thames hävisi tarjouskilpailussa Carlton Televisionille, ja Thamesin toimilupa päättyi vuodenvaihteessa 1992–93. Edes Thamesin maine ei saanut silloista ITC:tä, ITA:n seuraajaa, muuttamaan mieltään. Jotkin lähteet ovat väittäneet, että päätös lain muotoilusta oli poliittisesti värittynyt; Thames oli esittänyt Margaret Thatcherin johtamaa hallitusta tuohduttaneen dokumentin nimeltään "Death on the Rock" tapauksesta, jossa brittiläiset joukot ampuivat kuoliaaksi terroristeiksi epäiltyjä mutta aseistamattomia IRA:n jäseniä Gibraltarilla. Kyseinen dokumentti esitti vastatodisteita hallituksen viralliselle kannalle, jonka mukaan tapetut olisivat tapon hetkellä olleet virittämässä autopommia.
Toimiluvan menetyksen jälkeen Thames yritti muuntautua televisio-ohjelmia tuottavaksi yhtiöksi, mutta sen taloudellinen tilanne ei koskaan elpynyt toimiluvan menetyksestä. Yhtiö myytiin vielä vuonna 1993 Pearson Televisionille, josta taas tuli myöhemmin osa FremantleMediaa. Thames lakkasi olemasta itsenäinen yritys vuonna 2003, kun se yhdistettiin Talkbackin kanssa uudeksi Talkback Thamesiksi. Kyseinen yritys pilkottiin vuonna 2012, ja yksi sen tuloksena syntyneestä neljästä yrityksestä on nimeltään Thames, vaikkakaan alkuperäisen yhtiön suorasta perillisestä ei ole kyse.
Kanavailmeet
Kanava käytti jo alusta asti "Skyline"-tunnusta, jossa näkyi Lontoon taivaanrantaa ja monia sen kuuluisista maamerkeistä, kuten Big Ben, Tower Bridge ja St Paulin katedraali. Tunnukseen lisättiin värit vuonna 1969, ja sitä käytettiin yhtäjaksoisesti aina vuoteen 1989 asti, jolloin Thames uudisti tunnuksensa ja vielä myöhemmin samana vuonna ryhtyi käyttämään ITV:n yleisiä tunnuksia. Thames otti käyttöön uuden tunnuksen vuonna 1990 paikallisia ohjelmiaan varten. Vuonna 1991 tarjoustappionsa jälkeen Thames rupesi käyttämään sitä kaikkiin ohjelmiinsa (ITV-tunnuksen sijasta), ja sen käyttöä jatkettiin toimiluvan loppuun asti.
Giovanni Francesco Straparola
thumb|Giovanni Francesco Straparola Giovanni Francesco Straparola (n. 1480–1557) oli italialainen kirjailija ja satujen kerääjä. Straparolan pääteos on vuonna 1551 julkaistu kaksiosainen Le piacevoli notti (Leikkisät yöt), jossa on 75 tarinaa. Sen esikuvana on Boccaccion Decamerone, ja teoksessa on samankaltainen kehyskertomus: seurue viettää yhdessä iltaa ja kertoo toisilleen tarinoita. Kertomuskokoelmassa on useita varhaisia versioita sittemmin tunnetuiksi tulleista saduista kuten saapasjalkakissasta, joka tunnetaan paremmin Charles Perraultin versiona. Straparolan kokoelma oli alun perin suunnattu aikuisille, ja se sisältää härskejäkin kertomuksia kuten humoristinen tarina kolmesta nunnasta, jotka pyrkivät abbedissaksi.
Eila-Maija Mirolybov
Eila-Maija Mirolybov (ent. Saksa, s. 1943 ) on entinen Yleisradion toimittaja, Ylen uutisten uutisankkuri 1978–1981 ja Ortodoksiviesti-lehden entinen päätoimittaja. Mirolybov jäi eläkkeelle Yleisradiosta vuonna 2003. Hän on pitkän toimittajauransa aikana ollut mukana televisiolähetyksissä selostamassa lukuisia kuninkaallisia tapahtumia ja tästä syystä häntä pidetäänkin erityisesti Euroopan kuningasperheiden asiantuntijana.
Lauri Vierimaa
Lauri Vierimaa (s. 12. heinäkuuta 1989 Helsinki) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Superpesis-joukkue Hyvinkään Tahkoa. Hän voitti SM-kultaa Tahkossa kaudella 2007.
Touré Alimata Traoré
Touré Alimata (Alima) Traoré (s. 14. marraskuuta 1948 San ) on malilainen taloustieteilijä ja hallintovirkailija.
Lauri Vierimaa
Muuta
Hän on ammatiltaan sijoitusneuvoja.
Touré Alimata Traoré
Traoré työskenteli valtiollisen tupakka- ja tulitikkuyhtiö Sonatamin ja kasviöljy-yhtiö Huicoman toimitusjohtajana. Vuosina 2000–2002 hän toimi Malin teollisuus-, kauppa- ja liikenneministerinä. Traoré oli kansallisen siviili-ilmailuviraston hallituksen puheenjohtaja vuosina 2009–2016.
Fredrik Lebell
Koulutus ja työura
Lebell toimi valtaneuvos kreivi Adam Horn af Kanckasin (1717–1778) koti- ja hovisaarnaajana 1772, ylimääräisenä saarnaajana tykistössä vuodesta 1773 ja ylimääräisenä hovisaarnaajana vuodesta 1778. Hänestä tuli Ulvilan vt. kirkkoherra 1779 ja vakinainen kirkkoherra 1786. Lebell sai teologian professorin arvonimen 1792, ja hänestä tuli lääninrovasti 1812.
Perhe
Fredrik Lebellin ensimmäinen puoliso oli vuodesta 1781 Eva Albertina von Willebrand ja tämän kuoltua vuonna 1813 Charlotta Lovisin. Hänen poikansa toisesta avioliitosta oli siuntiolainen tilanomistaja ja Tuorsniemen lasitehtaan omistanut Fredrik Adolf Le Bell (1817–1892).
Seututie 261
Seututie 261 kulkee Ikaalisista valtatie 3:lta Kankaanpään Niinisaloon valtatie 23:lle Jämijärven keskustan kautta. Tie muodostaa tärkeän yhteyden Kankaanpään ja Tampereen välille. Tien pituus on 34 kilometriä.
Tie on kokonaisuudessaan päällystetty, hyväkuntoinen ja kaksikaistainen. Tieltä löytyy myös vartioimaton tasoristeys.
Tusku
Tusku on Mikkelin 20. kaupunginosa, joka sijaitsee noin 3–5 kilometriä Mikkelin torilta länteen ja länsiluoteeseen. Kaupunginosan eteläosassa on toimitila- ja teollisuusalue. Siellä toimii muun muassa Mikkelin lentoasema. Vuolingonkadun pohjoispuolella sijaitsee pääosin omakoti-, paritalo- ja rivitalovaltainen asuinalue. Asuinrakennusten vanhempi rakennuskanta muodostuu rintamamiehille ja sotapakolaisille kaavoitetuista taloista. 1980-luvun uudelleenkaavoituksen seurauksena kaupunginosaan rakennettiin omakotitalojen ohella rivitaloja ja matalia kerrostaloja.
Aila Nissinen
Aila Karin Sigrid Nissinen (5. helmikuuta 1916 Rantasalmi – 11. joulukuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen lastenkirjailija ja kääntäjä.
Oman tuotantonsa ohella Nissinen myös suomensi lastenkirjallisuutta, muun muassa H. C. Andersenin ja Grimmin veljesten satuja.
Joey Dunlop
Dunlop voitti TT Formula 1 -maailmanmestaruuden viisi kertaa peräkkäin vuosina 1982–1986, ja Mansaaren TT-ajoissa yhteensä 26 kilpailua eri luokissa vuosina 1977–2000. Kolmena vuonna (1985, 1988, 2000) hän voitti kaikki kolme luokkaa.
Dunlop kuoli heinäkuussa 2000 Tallinnassa Piritan katurata-ajoissa 125-kuutioisten luokan kilpailussa tapahtuneessa ulosajossa. Hän oli ennen viimeistä kilpailuaan jo voittanut sekä 600-kuutioisten että 750-kuutioisten luokkien kilpailut.
Mansaaren ajojen voitot
thumb|250px|Dunlop Mansaarella [[Honda RC30:nsä selässä ennen Senior-luokan lähtöä vuonna 1992.]]
Johan Linderth
Johan Henrik Linderth (10. tammikuuta 1780 – 27. joulukuuta 1835 ) oli porvoolainen kauppias, laivanrakentaja ja sokeritehtailija , hän osallistui porvariedustajana Suomen Pietariin matkanneeseen lähetyskuntaan vuonna 1808. Lähetyskunnan matkan aikana Linderth olisi halunnut esittää Venäjän keisarille kauppaan taloudellisia esityksiä koko lähetyskunnan puolesta. Muut lähetyskunnan jäsenet kuitenkin estivät tämän ja sanoivat Linderthin edustavan ainoastaan itseään kauppaan liittyvissä mielipiteissään.
Linderthin vanhemmat olivat: räätäli Johan Linderth (1750-) ja Hedda Weckström (1746-1818). Linderth meni naimisiin vuonna 1812 aviopuolisonsa Johanna Sophia Linderth os. Bergholm (1782–1851) kanssa.
Kesäharso
Kesäharso eli kesäraunikki (Gypsophila elegans) on kohokkikasvien (Caryophyllaceae) heimoon kuuluva ruohovartinen kasvi. Lajia käytetään myös koristekasvina.
Ulkonäkö ja koko
Yksivuotinen kesäharso kasvaa 20–50 cm korkeaksi. Kasvi on puhtaanvihreä, kalju ja haarova. Lehtien muoto vaihtelee pitkulaisista lähes tasasoukkiin ja ne ovat 3–13 mm leveät. Kukinto on harsu, runsaskukkainen viuhko. Kukkaperät ovat monta kertaa verhiön pituisia. Verhiö on 3–5 mm pitkä, kellomainen, valkojuovainen ja viisiliuskainen. Ulkoverhiö puuttuu. Terälehdet ovat valkoisia tai punertavia, kynnellisiä ja 8–15 mm pitkiä. Emin vartaloita on kaksi kappaletta. Suomessa kesäharso kukkii heinä-elokuussa. Hedelmä on neliliuskaisesti aukeava kota.
Levinneisyys
Kesäharso on alun perin kotoisin Vähästä-Aasiasta ja Kaukasukselta, mutta sitä tavataan monin paikoin muuallakin villiintyneenä uustulokkaana, muun muassa Fennoskandiassa. Suomessa kesäharso on harvinainen viljelykarkulainen tai satunnainen uustulokas eri puolilta maata Etelä-Lappia myöten.
Elinympäristö
Villiintyneenä kesäharsoa tavataan pihoilla, joutomailla ja lastauspaikoilla.
Käyttö
Kesäharsoa viljellään kesäkukkana puutarhoissa.
Jyrki Järvi
Jyrki Järvi (s. 7. helmikuuta 1966 Helsinki) on suomalainen kilpapurjehtija ja olympiavoittaja. Hän voitti yhdessä Thomas Johansonin kanssa Sydneyn kesäolympialaisissa 2000 kultaa purjehduksen 49er-luokassa. Järvi lopetti kilpailu-uransa kisojen jälkeen, mutta on purjehtinut Suomen 49er Grand Prix -sarjassa purjehduspareinaan mm. Maria Saarikallio, Ilmari Kuusi ja Jonas Warrer (DEN).
Olympialaisissa Järven seura oli Espoon Pursiseura. Hän on myös jäsen seuroissa Nyländska Jaktklubben, Helsingfors Segelklubb ja Suomalainen Pursiseura.
Saavutuksia
49er
E-jolla
Viisijuovaskinkki
Viisijuovaskinkki (Plestiodon fasciatus) on Plestiodon-sukuun kuuluva skinkkilaji. Se liikkuu päiväaikaan.
Ulkonäkö ja koko
Viisijuovaskinkin pituus on noin 20 senttiä. Pääväri on pronssinruskea tai harmahtavan oliivinvihreä. Pitkin koko ruumista on viisi vaaleaa juovaa. Nuoret yksilöt ovat kirkkaamman värisiä kuin vanhemmat. Ruumis on hoikka ja pitkänomainen. Hännän pää on sininen tai harmaa.
Levinneisyys ja elinympäristö
Viisijuovaskinkkiä tavataan Yhdysvaltojen länsi- ja kaakkoisosissa. Sitä esiintyy kosteissa metsissä. Se elää enimmäkseen maalla.
Lisääntyminen
Munia on noin 15. Naaras pitää huolta munista, kunnes poikaset kuoriutuvat. Munimisesta kuoriutumiseen kestää 33–35 päivää.
Ravinto
Viisijuovaskinkki syö selkärangattomia eläimiä ja muita liskoja.
Pektiini
Pektiinit ovat suurimolekyylisiä hiilihydraatteja. Niitä on kaikissa kasvikunnan tuotteissa. Pektiiniä tehdään omena- ja sitrushedelmien puristusjätteestä.
Pektiiniä on paljon raaoissa kuorimarjoissa sekä omenoissa ja sitrushedelmissä. Marjojen kypsyessä niiden pektiinipitoisuus laskee. Mansikat, vadelmat, kirsikat ja mustikat eivät ole kovin pektiinipitoisia.
Pektiiniä käytetään hillojen, hyytelöiden, marmeladien ja muiden tuotteiden rakenteen muodostamiseen. Pektiiniä pidetään yleisesti haitattomana, ja sitä käytetään elintarvikelisäaineena, jonka E-koodi on E 440. Pektiinin CAS-numero on 9000-69-5. Turun yliopistossa tehdyn vuonna 2014 julkaistun tutkimuksen mukaan pektiini lisää koe-eläimillä diabetesriskiä. Vaikutuksesta ihmisiin ei ole varmuutta.
Namaka
Löytäminen
Namaka löydettiin 30. kesäkuuta 2005 ja löytä julkistettiin 29. marraskuuta 2005.
Kirkkaus ja koko
Namaka on vain 1,5 prosenttia niin kirkas kuin kääpiöplaneetta Haumea, jota se kiertää. Sillä vaikuttaa silti olevan samanlainen albedo kuin Haumealla. Namakan halkaisija on noin 170 kilometriä.
Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies
Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies (videojulkaisuissa pelkkä Uuno Turhapuro – Pisnismies) on vuonna 1998 valmistunut 18. Uuno Turhapuro -elokuva. Elokuva tehtiin Uuno Turhapuron 25-vuotisjuhlavuoden kunniaksi.
Elokuvan suunnittelu aloitettiin tammikuussa 1998. Tällöin Jari Sillanpää ehdotti Uunojen tuotantotiimille, Ere Kokkoselle, Spede Pasaselle ja Vesa-Matti Loirille, uuden Uuno Turhapuro -elokuvan tekemistä. Elokuvaehdotuksen keskeinen idea oli Uuno iskelmätähtenä sekä suomalaisten ruotsalaisia kohtaan tuntemat ennakkoluulot. Elokuvan alkuperäiseksi nimeksi oli tarkoitus tulla Uuno Turhapuro ja Ruotsin serkku. Ere Kokkonen suunnitteli elokuvalle käsikirjoituksen, joka ei miellyttänyt Sillanpäätä. Niinpä lopullisessa elokuvassa Sillanpää ei näyttele ja iskelmätaivaalla seikkailevan Uunon merkitys jäi taka-alalle. Lopullisessa elokuvassa Jari Sillanpään näyttelemä Ruotsiin muuttanut Uunon serkku on korvattu Uunon Peni-pikkuveljellä. Myöskin Sillanpäälle alkujaan kaavaillun katusoittajan roolin esitti lopullisessa elokuvassa Joel Hallikainen. Tämä Uuno-elokuva oli viimeinen, jossa Spede Pasanen näytteli (lukuun ottamatta arkistomateriaaleja sisältävää Uuno Turhapuro – This Is My Life). Spede Pasasen kuoleman takia elokuvan piti jäädä viimeiseksi Uuno Turhapuro -elokuvaksi, mutta vuonna 2003 Kokkonen ryhtyi jälleen suunnittelemaan uutta Turhapuroa.
Tapio Hämäläisen sijasta appiukko Tuuraa näyttelee Heikki Nousiainen, joka oli aiemmin esiintynyt ambulanssilääkärin roolissa elokuvassa Lottovoittaja UKK Turhapuro. Hämäläinen ei tullut mukaan elokuvan tekoon terveydellisistä syistä, mutta halusi myös antaa tilaa nuoremmille näyttelijöille. Syyksi on myös mainittu Hämäläisen kyllästyneen appiukon rooliin ja vaatineen tavallista suurempaa palkkiota, johon tuotantoyhtiö ei kuitenkaan suostunut. Elokuvassa esiintyy lukuisia julkisuuden henkilöitä omana itsenään, kuten Hjallis Harkimo, Ben Zyskowicz, Renny Harlin, Tapani Kansa, Joel Hallikainen, Suomen nykyinen tasavallan presidentti (silloinen valtiovarainministeri) Sauli Niinistö ja Markku Pölönen. Elokuvassa tekevät cameoroolin myös Timo Koivusalon Pekko Aikamiespoika ja Kummelin Speedy (Heikki Silvennoinen) ja Saku (Timo Kahilainen) sekä Kimmo (Heikki Vihinen) ja Pasi (Heikki Hela).
Elokuvassa nähtiin tietokoneella animoitu käkikello, animaation teki Kimmo Torkkeli.
Elokuva menestyi kohtalaisesti, mutta Turhapuro-elokuvaksi huonosti. Se sai teattereissa vähän yli 70 000 katsojaa, mikä on virallisten Turhapuro-elokuvien katsojamääristä pienin ja vain murto-osa keskimääräisistä Turhapuro-elokuvien katsojaluvuista (yli 390 000). Tätä vähemmän katsojia on ollut ainoastaan epävirallisella Turhapuro-elokuvalla Uuno Turhapuron veli. Kriitikoiden mukaan suurimpana syynä elokuvan pieneen katsojamäärään oli paitsi Uunon sopeutumattomuus nykyaikaan, myös Tapio Hämäläisen esittämän klassisen appiukon puuttuminen.
Elokuvan ensi-illan yhteydessä julkaistiin Tuomas Marjamäen toimittama, Uuno Turhapuro -hahmon 25-vuotista taivalta juhlistava kirja nimeltä Uuno Turhapuro juhlakirja – 25 vuodessa jääkaapin varjosta kansakunnan kaapin päälle.
Juoni
Uunon maalla asuvalla pikkuveljellä Penillä (Santeri Kinnunen) on ongelmia. Hän on vuosi sitten luvannut kahden kotikylänsä tyttären, Roosan (Anu Palevaara) ja Katin (Laura Huhtamaa), äideille tehdä näiden tyttäristä tangokuningattaret. Tilanne ei näytä hyvältä, ja tyttöjen äidit jo perivät rahojaan. Peni uskoo Helsingissä asustelevan, rikkaissa naimisissa olevan veljensä pystyvän tarjoamaan auttavaa kättään.
Uunon uusi, entistä nuorempi appiukko on ottanut käyttöönsä entisen appiukon nimen, arvon, varallisuuden sekä paikan Tuura-Yhtymät -firman toimitusjohtajana. Appiukko saa pankin johtokunnan puheenjohtajana hoitaa luottotappiot, johon miehellä on mahdollisuus vain tekeytymällä köyhäksi. Appiukko siirtää koko varallisuutensa Uunon tilille, koska luulee ettei Uuno käy koskaan pankissa.
Uuno ja Elisabet päätyvät jälleen eroon, ja Uuno marssii tapaamaan appiukkoaan tämän firmaan periäkseen avioliitosta niin suuria korvauksia, ettei appiukko suostukaan. Uunon ja appiukon tapaamisen aikana Uunon takataskuun päätyy sopimus, jossa appiukko luovuttaa koko omaisuutensa Uunolle. Uuno ja Helsinkiin saapunut Peni kuitenkin päätyvät pankkiin ja saavat haltuunsa appiukkonsa koko kahdeksan miljardin omaisuuden. Mammonan kuljettamiseen veljekset ostavat lastenvaunut.
Marko Saaresto
Marko Saaresto (s. 5. joulukuuta 1970 Helsinki) on suomalainen laulaja ja sanoittaja. Hän on Poets of the Fall -yhtyeen keulahahmo.
Saareston äiti on asunut Englannissa ja puhui pojalleen jo pienenä englantia. Saaresto osaa englantia hyvin ja katsookin olevansa sen ja suomen suhteen kaksikielinen. Saaresto opiskeli yliopistossa englantia sekä klassista laulua ja on ollut vaihto-oppilaana Floridassa ja Irlannissa. Hän on koulutukseltaan urheiluhieroja ja graafinen suunnittelija. Saaresto soittaa kitaraa ja pianoa.
Ennen Poets of the Fallin menestystä Saaresto toimi Matinkylässä, Espoossa omassa mainosyrityksessään nimeltä Sleeping Dog. Hän on myös ollut kahdessa yhtyeessä, PlayGround ja Fuss, joka esitti pop-jazz-tyyppistä musiikkia. Saaresto irtisanoi asuntonsa ja myi autonsa ja muutti vanhempiensa kellariin rahoittaakseen ensimmäisen Poets of the Fallin levyn Signs of Life.
Saaresto oli mukana tekemässä suomalaisen Remedy Entertainment -pelitalon ensimmäistä Max Payne -peliä. Siinä hän näytteli mafiapomo Vladimir Lemiä pelin graafisissa novelleissa ja toimi ääninäyttelijänä pelin sisäisissä TV-sarjoissa. Myöhemmin Saaresto oli myös mukana Remedyn kehittämässä Alan Wake -pelissä esittämässä musiikkia omana itsenään sekä alter ego Old Gods Of Asgardina.
Robert Brantberg
thumb|250px|Robert Brantberg paneelikeskustelussa Oulun kirjamessuilla kesällä 2011. Vasemmalta muusikko ja kirjailija Kauko Röyhkä, Brantberg, kirjailija Ari Paulow sekä kirjailija Pekka Jaatinen. Robert Georg Brantberg (s. 1950, Helsinki) on sotahistorian alalla paljon julkaissut suomalainen tietokirjailija. Erityisen tunnetuksi ovat tulleet hänen Mannerheim-sarjansa ja kenraalielämäkertansa. Sotasankari.fi-sivuston äänestyksessä on Brantbergin kirjoista valittu vuoden sotakirjaksi Kaukopartioritari vuonna 2009, Arnold Majewski – Rukajärven legenda vuonna 2013 ja Tiedustelueversti Reino Hallamaa – Voiton avaimet vuonna 2014
Elämä ja ura
Brantberg on opiskellut TKK:ssa (laivanrakennus ja tuotantotalous), Helsingin yliopistossa (kansantalous), Tampereen yliopistossa (journalismi), Radio ja tv-instituutissa sekä Tanskassa (journalismi). Hän on työskennellyt toimittajana Insinööriuutisissa, Kalevassa, Yleisradiossa ja Radio Kaiussa (päätoimittaja) vuosina 1977–1990. Radio Diga ( päätoimittaja, Fuengirola) vuosina 2000–2001.
Brantberg on ollut Oulun kirjailijaseura ry:n varapuheenjohtajana vuosina 2010–2014 ja puheenjohtajana vuoden 2015. Oulun liikelaitoksen johtokunnan ja Oulun veden johtokunnan jäsenenä hän on ollut vuosina 2013–2017 ja Kaltion hallituksen varapuheenjohtajana vuosina 2013–2015.
Brantberg on naimisissa ja hänellä on yksi poika.
Majava (elokuva)
Majava (The Beaver) on 20. toukokuuta 2011 ensi-iltansa saanut komedia- ja draamaelokuva, jonka on ohjannut Jodie Foster ja jonka pääosassa näyttelevät Mel Gibson, Anton Yelchin ja Jodie Foster.
Elokuva kertoo masentuneesta leluyhtiön johtajasta, joka alkaa käyttää majavakäsinukkea kommunikoidakseen paremmin perheensä kanssa.
Arvioita
Nyt-liitteen viisi kriitikkoa antoivat elokuvalle pistekeskiarvon 2,2.
Nova Pilbeam
Nova Margery Pilbeam (15. marraskuuta 1919 Wimbledon, Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta – 17. heinäkuuta 2015 ) oli brittiläinen näyttelijä, jonka tunnetuimmat elokuvat olivat Alfred Hitchcockin Mies joka tiesi liikaa (1934) ja Nuori ja viaton (1937).
Elämä
Pilbeamin isä Arnold Pilbeam oli teatterituottaja ja näyttelijä, joka oli saanut koulutuksen lontoolaisessa Royal Academy of Dramatic Art -koulussa.
Pilbeam meni ensimmäisen kerran naimisiin 1939 elokuvaohjaaja Pen Tennysonin kanssa. He tapasivat ensimmäisen kerran Mies joka tiesi liikaa -elokuvan kuvauksissa, jossa Tennyson toimi apulaisohjaajana. Liitto ei kestänyt pitkään, sillä Tennyson kuoli lento-onnettomuudessa 1941.
Toisen kerran Pilbeam avioitui 1950 BBC:n radiotoimittaja Alexander Whyten kanssa. Heidän tyttärensä syntyi 1952.
Ura
Pilbeam aloitti näyttelijänuransa isänsä tuottamassa hyväntekeväisyysesityksessä 5-vuotiaana. Hän sai näyttelijäkoulutusta ja ammattiura teatterinäyttelijänä alkoi 1931, jolloin hän 12 vuotta, mikä oli lain säätämä vähimmäisikä. Hän menestyi hyvin ja solmi 1934 7-vuotisen sopimuksen Gaumont British -elokuvastudion kanssa 1934. Siellä hänen ensimmäinen elokuvansa oli Hitchcockin Mies joka tiesi liikaa. Seuraava elokuva Tudor Rose sai ensi-iltansa 1936, sillä studiolla oli vaikeuksia löytää sopivia rooleja Pilbeamille.
Pilbeamin ensimmäinen aikuisrooli oli 1937 Hitchcockin elokuvassa Nuori ja viaton. Hän teki siinä onnistuneen siirtymän lapsinäyttelijästä aikuisnäyttelijäksi. Gaumont Britishin taloudelliset ongelmat kuitenkin haittasivat Pilbeamin uran kehittymistä. Hän oli ehdolla Hitchcockin Nainen katoaa -elokuvaan muttei saanut roolia.
David O. Selznick oli kuitenkin innostunut Pilbeamin suorituksesta Nuoressa ja viattomassa ja olisi halunnut hänet Rebekan pääosaan, sillä Selznickin mielestä Pilbeamista voisi tulla suuren luokan elokuvatähti. Hitchcock kuitenkin vastusti sitä, sillä hänen mielestään Pilbeam oli vielä liian viaton ja kypsymätön rooliin. Pilbeam ei saanut roolia, eikä hän myöskään lähtenyt Hollywoodiin, koska ehdotettu sopimus oli liian rajoittava.
Vuoteen 1942 mennessä oli jokseenkin selvää, ettei Pilbeamin elokuvaura tahtonut edistyä. Hänen elokuvaohjaajamiehensä kuolema lento-onnettomuudessa 1941 oli entisestään lisännyt hänen haluttomuuttaan esiintyä elokuvissa. Hänen viimeiseksi elokuvaksi jäi The Three Weird Sisters 1948. Hän jatkoi kuitenkin yhä edelleen näyttämöllä aina vuoteen 1951 asti. Sen jälkeen hän vetäytyi pois julkisuudesta.
Artemis Fowl: Tehtävä pohjoisessa
Artemis Fowl: Tehtävä pohjoisessa on Artemis Fowl -sarjan toinen kirja. Kirjan on kirjoittanut Eoin Colfer, ja se ilmestyi vuonna 2002. Suomennos julkaistiin samana vuonna WSOY:n kustantamana ja Jaakko Kankaanpään suomentamana.
Juoni
Todellinen syyllinen on entinen HAL:in poliisi Briar Cudgeon, joka on katkeroitunut pahemman kerran HAL:ille ja komentaja Rootille. Hän on tehnyt sopimuksen hiisitriadi B'wa Kellin kanssa ja haluaa, että tämän jäsenet nitistävät sekä Rootin että HAL:in lopullisesti. Kun tämä olisi tehty, Cudgeon voisi nousta koko keijusivilisaation valtiaaksi. Cudgeonin juonessa on mukana myös huippuälykäs ja kieroutunut tonttunainen Opal Koboi, joka miljardiomaisuudellaan rahoittaa operaatiota. Kentauri Foaly, HAL:lin tekniikkanero inhoaa Opalia sydämensä pohjasta, ja epäilee hänen sekantuneen maailmanvalloitus operaatioon. Paha vain, että Opal on lukinnut Foalyn Operaatiohuoneeseensa, ja lamauttanut HAL:in aseet.
Artemis Fowl suostuu auttamaan Hollya ja Rootia kukistamaan hiisikapinan sillä ehdolla, että he auttavat puolestaan häntä vapauttamaan Venäjän Mafian vankina viruvan isänsä. Pystyvätkö he nujertamaan kidnappaajien hankkeen ja pelastettua Artemiksen isän? Entä onnistuvatko he säästämään HAL:in miltei varmalta tuholta? Lämpenevätkö Hollyn ja Artemiksen kylmät suhteet, kun on kyseesä todellinen uhka?
Koodi
Tämän kirjan alareunassa on tekstiä kentaurien kielellä, jota voi lukea, jos vain osaa kirjaimet. Teksti menee näin: