cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ilari Lehtinen
Toiminut myös huilunsoitonopettajana Espoon musiikkiopistossa ja Turun Konservatoriossa, taiteellisena assistenttina Sibelius-Akatemiassa sekä kapellimestarina Porin Kaupunginorkesterissa.
Ilari Lehtinen on esiintynyt paitsi useassa Euroopan maassa, myös USA:ssa, Perussa ja Japanissa sekä pitänyt luentoja ja mestarikursseja Suomen lisäksi Puolassa, Perussa ja Virossa.
Hän on ollut Suomen Huiluseuran puheenjohtajana 1993-2004. Ilari Lehtinen julkaisi 2015 kirjan "Jean Sibeliuksen henkisen kasvun jäljillä" (kust. Sininen säätiö, Raisio). Huilisti-lehti on julkaissut pitkän artikkelisarjan "Sibelius soitintajana" ja artikkelin "Sibelius kapellimestarina".
Albinin vastagambiitti
Albinin vastagambiitti on shakkiavaus, joka alkaa siirroilla: Tämä avaus on nimetty Adolf Albinin mukaan, joka käytti sitä pelatessaan Laskeria vastaan New Yorkissa vuonna 1893. Alun perin muunnelmaa pelasi kuitenkin Mattia Cavalotti Milanon turnauksessa vuonna 1881. Albinin vastagambiitti on poikkeuksellinen puolustus kuningatargambiittia vastaan, ja se esiintyy harvoin mestaripeleissä. Avaus kuitenkin mahdollistaa mustalle voiton seitsemännessä siirrossa aliylennyksellä ansassa nimeltä Laskerin ansa.
Avaus sijoitetaan ECO-koodistolla koodeille D08 ja D09.
Tyypillinen jatko on: Nämä siirrot johtavat seuraavaan asemaan:
Kenmu-restauraatio
Kenmu-restauraatio oli lyhyt, vuodet 1333–1336 kestänyt kausi Japanin historiassa Kamakura-kauden ja Muromachi-kauden välissä. Nimellä viitataan myös kauden poliittisiin tapahtumiin. Restauraatiossa keisari Go-Daigo yritti tuoda keisariperheen ja sen edustaman aatelin takaisin valtaan ja luoda Japaniin siten siviilihallinnon lähes puolitoista vuosisataa kestäneen sotilasdiktatuurin jälkeen. Restauraatio kuitenkin epäonnistui, ja valtaan nousi Ashikaga-shōgunaatti (1336–1575). Kenmu-restauraatio oli viimeinen ajanjakso, jolloin keisarilla oli minkäänlaista valtaa ennen Meiji-restauraatiota vuonna 1867. Keisarin kolmen vuoden aikana tekemillä lukuisilla vakavilla poliittisilla virheillä oli seuraavien vuosikymmenten aikana merkittäviä seurauksia Ashikaga-klaanin valtaannousun jälkeen.
Tausta
Minamoto-klaani ja Hōjō-klaani olivat käyttäneet keisarille aiemmin kuulunutta valtaa siitä saakka, kun Minamoto no Yoritomo oli saanut keisarilta sei'i taishōgunin arvonimen vuonna 1192, minkä jälkeen hän hallitsi Kamakuran kaupungista käsin. Monestakin syystä Kamakura-shōgunaatti päätti antaa kahden kilpailevan keisarillisen sukuhaaran, eteläisen hovin eli nuoremman sukuhaaran ja pohjoisen hovin eli vanhemman sukuhaaran, nostaa jäseniään valtaistuimelle vuorovälein. Tapa toimi hyvin usean hallituskauden ajan, kunnes eteläisen hovin jäsen nousi valtaistuimelle keisari Go-Daigona. Go-Daigo halusi syrjäyttää shōgunaatin ja uhmasi Kamakuraa avoimesti nimeämällä oman poikansa vallanperijäkseen. Vuonna 1331 shōgunaatti lähetti Go-Daigon maanpakoon, mutta hänelle uskolliset joukot, mukaan lukien Kusunoki Masashige, kapinoivat ja tulivat apuun. Heitä auttoi muiden muassa samurai Ashikaga Takauji, joka kääntyi Kamakuraa vastaan, kun hänet lähetettiin kukistamaan Go-Daigon kapinaa. Samaan aikaan toinen maan itäosien päällikkö Nitta Yoshisada kapinoi shōgunaattia vastaan ja hyökkäsi sen pääkaupunkiin (Kamakuran piiritys 1333). Shōgunaatti yritti vastustaa häntä, mutta hajosi nopeasti.
Restauraation tavoitteet
thumb|Keisari Go-Daigo
Kun keisari Go-Daigo nousi valtaistuimelle vuonna 1318, hän ilmaisi heti halunsa hallita maata ilman Kamakuran sotilaiden sekaantumista asioihinsa. Historialliset lähteet osoittavat, että vastakkaisesta todistusaineistosta huolimatta hän ja hänen neuvonantajansa uskoivat voivansa tuoda keisarillisen hovin ja aatelin takaisin valtaan, ja että Kamakura-shōgunaatti oli suurin ja ilmeisin este valtaannousun tiellä.
Toinen ratkaisua vaatinut ongelma oli kartanoiden ja niiden maiden omistus (katso artikkeli shōen). Suurmaanomistajat (shugot eli kuvernöörit ja jitōt eli kartanonherrat) olivat poliittisesti itsenäisiä ja veroista vapautettuja, minkä vuoksi hallinto köyhtyi ja sen valta heikkeni. Go-Daigon tuleva pääneuvonantaja Kitabatake Chikafusa pohti tilannetta vallanperimystä käsitelleissä teoksissaan. Chikafusa myönsi, ettei kenelläkään ollut minkäänlaisia aikomuksia suurmaanomistajien etuoikeuksien lakkauttamiseksi, joten toivo onnistumisesta kysymyksen ratkaisussa oli jo heti kättelyssä erittäin heikko. Ei tiedetä, millä hän ajatteli korvata shugot ja jitōt, mutta hänellä ei varmastikaan ollut minkäänlaisia aikomuksia jakaa valtaa samurailuokan kanssa. Vaikka maanomistusongelma oli vakava, Go-Daigo ja hänen neuvonantajansa eivät vakavasti yrittäneet ratkaista sitä; osittain siksi, että läntisten provinssien kartanoiden samurait olivat kukistaneet bakufun Go-Daigon puolesta. Niinpä minkäänlainen yritys säädellä kartanoita olisi saanut aikaan katkeruutta Go-Daigon tärkeimpien liittolaisten keskuudessa.
Go-Daigon politiikan epäonnistuminen
Keisari otti haltuunsa muutamien kartanoiden omaisuuden, joiden hallinnan hänen sukunsa oli aiemmin menettänyt, ja palkitsi niillä muiden muassa Tō-jin ja Daitoku-jin kaltaisia buddhalaisia temppeleitä saadakseen niiden tuen taakseen. Hän ei kuitenkaan onnistunut suojelemaan vuokralaisten ja työläisten oikeuksia, ja heidän valituksiaan tulvi luostareihin.
Keisari ei ymmärtänyt, kuinka tärkeä sotilasluokka oli hänen hallintonsa kannalta, koska hän ei koskaan kunnolla palkinnut vähäisempiä samuraitukijoitaan. Hän olisi voinut käyttää palkitsemiseen Hōjō-klaanin takavarikoituja maita, mutta ajautui sen sijaan tukemaan omia suosikkejaan. Nämä virheet ovat ratkaisevia seuraavien vuosikymmenten tapahtumien ymmärtämisen kannalta. Palkittuaan uskonnollisia instituutioita Go-Daigo valmistautui jakamaan Hōjō-klaanin maita uudelleen, ja samuraita tuli hänen puheilleen sankoin joukoin vaatimaan omaa osuuttaan. Suurimmat palkkiot annettiinkin samuraille, kuten Ashikaga Takaujille ja Kamakura-shōgunaatin tuhonneelle Nitta Yoshisadalle. Toisaalta sen vuoksi hän ei kuitenkaan onnistunut palauttamaan provinssien hallintoa siviilien käsiin. Hänen suurin virheensä oli kuitenkin se, ettei hän antanut kunnollisia palkkioita häntä tukeneille alempiarvoisille sotilaille. Tarkoitusta varten luodut oikeusistuimet olivat tehottomia ja kokemattomia tehtävän vaativuuteen nähden, minkä lisäksi korruptio oli yleistä. Samuraita vihastutti lisäksi se, että Go-Daigo halusi rakentaa itselleen palatsin mutta joutui rahattomana keräämään lisäveroja samurailuokalta. Vihamielisyys aatelisia kohtaan levisi ympäri maata ja voimistui ajan kuluessa. Taiheiki kertoo myös, että vaikka Takauji ja Yoshisada palkittiin ruhtinaallisesti, shugon  ja jitōn virat yli 50 provinssissa annettiin aatelisille ja hovin byrokraateille, eikä sotureille jäänyt mitään. Vuoden 1335 loppuun mennessä keisari ja aateli olivat kokonaan menettäneet sotilasluokan tuen.
Ashikaga-veljesten nousu
thumb|200px|Ashikaga Takaujin muotokuva.
Go-Daigo halusi valtansa ulottuvan Kamakuraan ja maan itäosiin ilman, että paikalle tarvitsisi lähettää shōgunia, koska sitä pidettiin yhä liian vaarallisena. Kompromissina hän lähetti kuusivuotiaan poikansa prinssi Norinagan Mutsun provinssiin (nykyisen Aomorin alueelle) ja nimitti hänet Mutsun ja Dewan provinssien kenraalikuvernööriksi. Ilmeisenä vastaiskuna Ashikaga Takaujin pikkuveli Tadayoshi saattoi toisen keisarin pojista, yksitoistavuotiaan Nariyoshin (eli Narinagan), Kamakuraan ilman keisarin määräystä. Siellä hän nimitti pojan Kōzuken provinssin kuvernööriksi ja teki itsestään apulaishallitsijan pitäen käytännössä valtaa käsissään. Sotilaan nimitys tärkeään asemaan oli tarkoitettu osoitukseksi keisarille siitä, ettei samurailuokka ollut vielä valmis puhtaaseen siviilihallintoon.
Haltija
Haltijat eli haltiat ovat mytologisia taruolentoja, joiden on uskottu hallitsevan tai suojelevan jotakin paikkaa tai olentoa. Haltijat liittyvät varsinkin pakanallisiin uskontoihin. Erityisen paljon haltijoita oli animistisissa uskomuksissa, joissa henkien tai taruolentojen nähtiin vaikuttavan ja liittyvän moniin ilmiöihin ja asioihin luonnossa. Haltijoiden katsotaan elävän yleensä ihmisille näkymättömissä, mutta toisinaan ne voivat näyttäytyä.
Kenmu-restauraatio
Ashikaga-veljesten nousu
Myöhemmin Go-Daigon kolmas poika, prinssi Morinaga, nimitettiin sei'i taishōguniksi yhdessä veljensä Norinagan kanssa. Toimi herätti välittömästi Ashikaga Takaujin vihan. Takauji uskoi, että sotilasluokalla oli oikeus hallita maata, ja piti itseään vallananastajan sijaan Minamoto-klaanin vallan palauttajana, sillä Ashikagat polveutuivat Minamoto-klaanin haarasta. Kun Hōjō-klaanin varuskunta Rokuharassa tuhottiin vuonna 1333, hän puuttui heti tapahtumiin ja perusti paikalle toimistonsa (bugyōsho). Se piti järjestystä yllä kaupungissa ja otti yleisestikin haltuunsa aiemman bugyōshon toiminnot. Takauji laajensi sen valtaa käsittämään matkustuksen valtateillä ja passien myöntämisen ja antoi sille oikeuksia, jotka kuuluivat aiemmin shōgunaatin virkamiehille (Rokuhara tandai). Takauji osoitti siten uskovansa, että samuraiden poliittisen vallan tuli jatkua. Koska hän teki itsestään sotilasvallan edustajan, hänestä tuli myös sotilaiden tyytymättömyyden aggregaatti. Samurait näkivät hänet miehenä, joka voisi palauttaa takaisin shōgunaatin kukoistuskauden, ja sen vuoksi hänellä oli enemmän valtaa kuin kellään muulla samurailla Nitta Yoshisada mukaan lukien. Hänen ainoa esteensä oli prinssi Morinaga.
Haltija
Etymologia ja kirjoitusasu
Sanan haltija uskotaan tulleen suomen kieleen lainana germaanisesta kantaskandinaavista, jonka oletetuksi sanamuodoksi on rekonstruoitu haldiaz (haldia-). Kari Liukkosen esittämän toisen näkemyksen mukaan haltija olisi todennäköisesti vanha balttilainen laina ja pohjautuisi sanaan, joka esiintyy nykyliettuassa muodossa žaltys ’rantakäärme’. Baltiassa kuten Suomessakin käärmeitä on kunnioitettu haltijoina ja pidetty elätteinä.
Kenmu-restauraatio
Prinssi Morinaga
thumb|200px|left|Prinssi Morinagan patsas [[Kamakura-gū-temppelillä Kamakurassa.]]
Haltija
Etymologia ja kirjoitusasu
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kielivaliokunta asettui puoltamaan haltija-kirjoitusasua vuonna 1937. Samaa ratkaisua olivat tukeneet myös K. Cannelinin ja E. A. Saarimaan vanhemmat kielenhuolto-oppaat. Toisaalta E. N. Setälän kirjoittama vaikutusvaltainen suomen kielioppikirja, jota oppikouluissa luettiin 1960-luvulle saakka, kannatti yksiselitteisesti haltia-vaihtoehtoa. 1930-luvulla Ison tietosanakirjan toimituksessa päädyttiin haltiaan, joskin samaa muotoa oli käytetty lähes säännönmukaisesti jo sen edeltäjässä, 1910-luvun Tietosanakirjassa. Myös Nykysuomen sanakirjan toimittaja Eino Suova olisi kannattanut haltia-muotoa, mutta lopulta sanakirjassa päädyttiin kielivaliokunnan suosituksen mukaisesti käyttämään haltijaa ensisijaisena kirjoitusasuna. Myöhempää ja suppeampaa Suomen kielen perussanakirjaa toimitettaessa haltia jätettiin hakusanoista kokonaan pois.
Kenmu-restauraatio
Prinssi Morinaga
Prinssi Morinaga oli Takaujin luonnollinen vihollinen: hänellä oli arvovaltaa ja hän oli omistautunut siviilihallinnolle. Morinaga voikin siksi luottaa Takaujin vihollisten tukeen. Heihin lukeutui Nitta Yoshisada, jota Takauji oli loukannut. Jännitteet keisarin ja Ashikagojen välillä kasvoivat vähitellen, kunnes Takauji pidätytti Morinagan tekosyyhyn vedoten, telkesi hänet aluksi Kiotoon ja kuljetutti hänet sitten Kamakuraan, jossa häntä pidettiin vankina vuoden 1335 elokuun lopulle saakka. Tilanne Kamakurassa oli edelleen jännittynyt, ja Hōjō-klaanin tukijat aloittivat satunnaisesti kapinoita eri puolilla kaupunkia. Saman vuoden aikana viimeisen sijaishallitsijan Hōjō Takatokin poika Hōjō Tokiyuki yritti perustaa shōgunaatin uudelleen väkivalloin ja voitti Tadayoshin Musashissa nykyisen Kanagawan prefektuurin alueella. Tadayoshi joutui pakenemaan ja käski ennen lähtöään teloittaa prinssi Morinagan. Kamakura oli siten väliaikaisesti Tokiyukin vallassa. Kuultuaan uutisen Takauji pyysi keisaria tekemään hänestä sei'i taishōgunin, jotta hän olisi voinut kukistaa kapinan ja auttaa veljeään. Kun hänen pyyntöönsä ei suostuttu, hän kokosi joukkonsa, palasi Kamakuraan ilman keisarin lupaa ja voitti Hōjōt. Sen jälkeen Takauji asettui Kamakuran Nikaidōn kaupunginosaan. Kun hänet kutsuttiin takaisin Kiotoon, hän kertoi veljensä Tadayoshin kautta, että hän tunsi olonsa turvallisemmaksi Kamakurassa. Hän alkoi rakennuttaa itselleen kartanoa Ōkuraan, jossa Kamakuran ensimmäisen shōgunin Minamoto no Yoritomon residenssi oli sijainnut.
Haltija
Etymologia ja kirjoitusasu
1900-luvun lopulla haltia-muodon säilymistä edistivät osaltaan J. R. R. Tolkienin fantasiakirjat, joiden suomennoksissa Kersti Juva on kääntänyt englannin sanan elf haltiaksi. Juvan mallia ovat seuranneet lähes kaikki myöhemmät fantasiasuomennokset. J-kirjaimetonta kirjoitusmuotoa on käyttänyt myös Aale Tynni 1980-luvun alun Runo-Edda-suomennoksessaan.
Kenmu-restauraatio
Sisällissota
Kiotossa oltiin nyt tietoisia siitä, että Takauji oli ottanut itselleen laajat valtaoikeudet ilman keisarin suostumusta: hän oli esimerkiksi nimittänyt Uesugi-klaanin jäsenen Nitta Yoshisadan synnyinprovinssin Kōzuken hallinnoijaksi. Vuoden 1335 loppuun mennessä useita tuhansia keisarin miehiä oli valmiina ryntäämään Kamakuraan, samalla kun Kō no Moroyasun komentama suuri armeija oli matkalla kaupunkiin auttamaan hyökkäyksen torjumisessa. 17. marraskuuta 1335 Tadayoshi lähetti veljensä nimissä viestin, jossa hän pyysi kaikkia samuraita asettumaan Ashikagojen puolelle ja tuhoamaan Nitta Yoshisadan. Samaan aikaan hovi oli vuorostaan tehnyt päinvastoin ja määrännyt kaikkia provinssien samuraita tukemaan Yoshisadaa ja tuhoamaan Ashikagat. Sota alkoi tilanteessa, jossa suurin osa samuraista oli vakuuttunut siitä, että juuri Takauji voisi korjata heidän kokemansa vääryydet, ja valtaosa talonpojista uskoi, että heidän tilanteensa oli ollut parempi shōgunaatin aikana. Siksi lukemattomia samuraita kiirehti auttamaan Ashikaga-veljeksiä, joille sodasta tuli valtavan menestyksekäs. 23. helmikuuta 1336 Nitta Yoshisada ja keisari olivat hävinneet ja Kioto menetetty vihollisjoukoille. 25. helmikuuta Ashikaga Takauji saapui pääkaupunkiin, ja Kenmu-restauraatio päättyi.
Haltija
Etymologia ja kirjoitusasu
Lokakuussa 2013 Suomen kielen lautakunta muutti aiempaa suositustaan kelpuuttaen haltijan ja haltian tasaveroisiksi kirjoitusasuiksi, kun kyseessä ovat uskomusolennot. Kannanmuutoksen pontimena oli Kersti Juvan aihetta käsitelleestä blogikirjoituksesta edeltävänä kesänä herännyt keskustelu.
Kenmu-restauraatio
Kalenterin erikoisuudet
Kenmu-kausi on epämääräinen ajanjakso, jolla on kaksi eri kestoa. Koska japanilainen aikakausinimi vaihtuu keisarin mukana ja keisarillinen hovi jakautui kahtia vuonna 1336, kaksi eri osapuolta laskivat Kenmu-kauden eri tavoin. Eteläisen hovin mukaan Kenmu-kausi seurasi Genkō-kautta ja sen ymmärrettiin käsittäneen vuodet 1334–1336 ennen Engen-kauden alkua. Kilpailevan pohjoisen hovin mukaan se käsitti vuodet 1334–1338 ennen Ryakuō-kautta. Koska hävinnyttä eteläistä hovia pidetään kaikesta huolimatta legitiiminä, historioitsijat käyttävät sen ajanlaskua.
Haltija
Haltijat ihmisten seuralaisina
Osa haltijoista asui ihmisten elinpiirissä, ja oli suhteessa näihin. Näitä olivat esimerkiksi rakennusten haltijat ja hedelmällisyyden ja omaisuuden haltijat, joita kutsuttiin myös tontuiksi. Eri rakennuksille oli omat haltijansa, oli esimerkiksi saunanhaltijat, huoneenhaltijat, kirkonhaltijat, kodinhaltijat, myllynhaltijat, riihenhaltijat. Myös pihaa, karjaa, peltoa tai maaomaisuutta saattoi hallita haltija. Satoon ja hedelmällisyyteen saattoivat vaikuttaa haltijat, kuten pekko. Haltijat auttoivat harvemmin ihmisiä ilmaiseksi. Usein haltijoille piti uhrata tai luovuttaa jotakin, esimerkiksi ruokaa. Ruoan uhraaminen talon maan haltijalle saattoi tapahtua haltiaeläimiä kuten elättikäärmettä ruokkimalla.
Maan haltija on suomalaisessa kansanperinteessä eräs nimitys perhettä, taloa, satoa, karjaa ja pihapiiriä hoitavalle ja vartioivalle olennolle. Olennon nimitys tulee maa-sanan merkityksestä maaomaisuutena. Maan haltijaa ei pidä sekoittaa maahisiin, jotka olivat yleensä ihmisten elinpiirin ulkopuolisia, usein vihamielisiä maaperän haltijoita.
Ihmisillä saattoi olla omat henkilökohtaiset haltijansa, jotka toimittivat asioita isäntänsä tai emäntänsä puolesta. Näitä olivat esimerkiksi parat. Ikivanhan perinteen mukaan jokaisella terveellä ihmisellä on suojelushaltija eli luonto.
Ympäristön haltijat
Luonnossa oli paljon haltijoita. Eri maastoilla ja luonnonkohteilla ja elollisilla olennoilla oli omat haltijansa. Samaan tapaan myös tärkeimmillä aineilla ja luonnonvoimilla, kuten raudalla ja tulella, oli haltijansa. Kaikista edellä mainitun kaltaisista haltijoista käytetään tässä nimitystä ympäristön haltija. Usein ympäristön haltijat toimivat isoina joukkoina, joista käytettiin nimitystä väki. Joidenkin ympäristöjen, kuten metsän ja veden haltijoiden uskottiin auttavan saaliseläinten pyynnissä. Toiset, kuten maahiset, taas olivat lähinnä vihamielisiä ja haitallisia ihmisille. Myös joitakin ympäristön haltijoita, kuten vuoren, raudan ja tulen haltijoita, saatettiin käyttää ihmisten suojeluun ja apureina.
Suomalaisissa ja karjalaisissa uskomuksissa merkittäviä luonnonhaltijoita olivat esimerkiksi metsänhaltijat eli metsänväki ja vedenhaltijat eli vedenväki, maaperän haltijat eli maahiset eli maanväki ja vuoren- ja kallionhaltijat eli vuorenväki. Näihin verrattavissa olevia ympäristöjen haltijoita olivat raudan haltijat eli raudan väki, tulen haltijat eli tulen väki, pajan haltijat eli pajan väki.
Eri eläimille oli omat haltijansa, suurimmat näistä olivat eläinlajien kantavanhempia, suomalaisessa mytologiassa emuita. Nämä ja eräät muut luonnonhaltijat vaikuttivat merkittävästi ihmisten elämään esimerkiksi vaikuttamalla säähän, riistaonneen tai kalaonneen. Muun muassa uhraamalla pyrittiin miellyttämään luonnonhaltijoita, jotta nämä parantaisivat ihmisten olosuhteita.
Haltijat vartijoina
Haltijat voivat esiintyä korostetusti jonkun vartijoina, siten, että ne häiritsevät tunkeilijoita tai epäkohteliaasti käyttäytyviä, ajavat nämä tiehensä tai jopa käyvät kimppuun. Tällainen olento saattaa olla loihdittu vartioimaan isäntänsä tai emäntänsä omaisuutta, aarretta tai rajaa. Myös ympäristön haltijat vartioivat alueitaan, mutta eivät yleensä näin voimakkaasti. Erilaisia vartija-olentoja:
Haltijat fantasiakirjallisuudessa
Modernissa fantasiakirjallisuudessa haltijat – useimmiten kirjoitusasussa haltiat – esiintyvät yleensä suippokorvaisina, likimain ihmisten kokoisina ja muutenkin ihmistä muistuttavina olentoina. Fantasian haltijat ovat peräisin ennen kaikkea angloamerikkalaisesta perinteestä.
Haltijoiden koko ja vaikutusvalta
Vaikutusvaltaisimmat haltijat ovat jumalia, esimerkiksi jos ne hallitsevat säätä tai merta. Vähäisemmät haltijat voivat esiintyä suurena joukkona tai taikavoimana, joka pitää hallussaan jotakin kohdetta tai elementtiä luonnossa. Tällainen haltijajoukko tunnetaan suomalaisessa mytologiassa väkenä. Väet ovat ikään kuin luonnonvoimia tai luonnolakeja. Esimerkiksi se, että tuli polttaa, johtuu siitä, että tulessa elävä tulen väki on vihaista.
Haltijoiden ulkonäkö
Jotkin haltijat ymmärretään ruumiillisiksi taruolennoiksi. Useimmiten nämä muistuttavat ihmistä, mutta ovat usein pienempiä. Varsinkin ihmisten kodin ja pihapiirin haltijat koetaan usein ihmishahmoisiksi. Käsitykseen vaikuttaa ehkä uskomus, että talon perustaja tai vanha isäntä muuttuu kuoltuaan haltijaksi. Suomalaisessa mytologiassa ruumiillisia taruolento-haltijoita ovat muun muassa tontut, parat, menninkäiset ja monet muut. Nykysaduissa tontut ovat pieniä ja herttaisia pikkuihmisiä, mutta tonttua muistuttava para on entisaikaan ajateltu pelottavan näköiseksi olioksi.
Haltijoita on hyvin erinäköisiä. Matti Sarmelan mukaan suomalaisen kansanperinteen haltijoiden monenkirjavasta joukosta voidaan löytää viisi suhteellisen yleistä ulkonäön tyyppiä: Sarmelan mukaan hieman harvinaisempi tyyppi on kiiltävänappinen, kirjavapukuinen vartiosotilasta muistuttava hahmo, joka on yleensä metsänhaltija.
Aiheesta muualla
Rådare
Mahiwan taistelu
Mahiwan taistelu oli ensimmäisen maailmansodan aikainen taistelu Saksan ja Ison-Britannian välillä Mahiwassa nykyisessä Tansaniassa 15.–18. lokakuuta 1917. Molemat osapuolet kärsivät huomattavia tappioita taistelussa, joka jäi maailmansodan viimeiseksi suuremmaksi taisteluksi Itä-Afrikassa.
Taistelu
Nigerialaisten marssittua kahdeksan päivän ajan kärsien veden puutteesta. Heidän vahvuutensa puolittui noin 1 000:n mieheen. Pian he huomasivat myös, että saksalaisten saartamisen sijaan he olivat itse tulleet Lettow'n joukkojen saartamaksi. Lindin joukot yrittivät murtautua puolestaan Kurt Wahlen joukkojen läpi nigerialaiset pelastaakseen. Näin 15. lokakuuta alkoivat veriset Mahiwan taistelut. Brittien vahvuus oli 4 950 miestä ja 12 tykkiä. Saksalaisia oli noin 3 000 ja heillä oli 3 tykkiä. 17. lokakuuta eversti Harry Christopher Tytlerin komentama jalkaväki iski Lettow'n linnoittamaa harjannetta vastaan tukenaan tykistöä ja prikaatinkenraali Henry de Courcy O’Gradyn joukot. Taistelut hellittivät seuraavan yön ajaksi, mutta jatkuviat taas täydellä voimalla 18. lokakuuta. Taistelut käytiin usein lähietäisyydeltä ja molemmat osapuolet menettivät ja voittivat alaa useampaan otteeseen. Britit tekivät kaksi yritystä vallata harjanne, joiden epäonnistuttua hyökkäykset käskettiin viimein lopettamaan.
Puudosi
thumb|right|200px|Puudosin kaupunkikunta Puudosin piirin kartalla.
Mahiwan taistelu
Seuraukset
Mahiwa oli viimeinen Itä-Afrikassa käyty ensimmäisen maailmansodan suurempi taistelu. Brittien tappiot olivat noin 2 700 sotilasta. Saksalaisten tappiot olivat tähän verrattuna pienet, vain noin 600 miestä. Pienetkin tappiot olivat kuitenkin saksalaisille suhteellisesti vakavammat. Wahlen joukot menettivät noin 30 % taisteluvahvuudestaan. Kaikki savuttomat ammukset oli kulutettu loppuun ja konekiväärit oli tuhottava. Taistelu osoitti myös, että taktiikka, jossa suurempia taisteluita vältettiin palveli pikemminkin saksalaisia, kuin brittejä. Lettow vetäytyi kohti etelää brittien takaa-ajamana ja siirtyi joukkoineen Portugalin Itä-Afrikkaan marraskuussa jättäen taakse monet Mahiwan taistelun aikana haavoittuneet.
Puudosi
Puudosi tai Puutoinen (myös Puudoži; ) on kaupunki Karjalan tasavallassa Venäjällä. Kaupunki on Puudosin piirin hallintokeskus. Se sijaitsee Vodlajoen varrella 352 kilometriä Petroskoista itään.
Puudosin lisäksi kaupungin alueeseen kuuluvat Aeroportin (ven. Аэропорт), Kolovon ja Podporožjen taajamat sekä Afanasjevskajan (ven. Афанасьевская), Filimonovskajan (ven. Филимоновская), Gladkinan (ven. Гладкина), Harlovskajan (ven. Харловская), Košukovon (ven. Кошуково), Kolovon, Mjatševan (ven. Мячева) ja Noževon (ven. Ножево) kylät.
Puudosi on Alajärven, Evijärven, Lappajärven, Soinin ja Vimpelin ystävyyskunta.
Elinkeinot ja liikenneyhteydet
Puudosissa on kaivos-, kalanjalostus- ja puunjalostusteollisuutta. Kaivosteollisuutta edustaa muun muassa graniittilouhos. Kaupungissa on lentokenttä ja sieltä johtaa maantie Karhumäelle.
Kansainvälisen matkailutien, Sinisen tien, päätepiste on Puudosi. Sininen tie johtaa Norjan Mo i Ranasta Ruotsin ja Suomen halki Karjalan tasavaltaan.
Historia
Puudosin muinaisasutus mainitaan ensimmäistä kertaa aikakirjoissa vuonna 1382. Nikolskin Puudosin pogosta sai kaupunginoikeudet Katariina II asetuksella 16. toukokuuta 1785. Kaupunki rakennettiin Nikolai I 1840 vahvistaman asemakaavan mukaisesti. Puudosin piirin hallintokeskus siitä tuli 29. elokuuta 1927. Alueelle muutti 1930-luvulla suomalaisia sosialisteja Suomesta ja Amerikasta.
Sarda
Sarda (Sarda sarda) on keskikokoinen, tonnikaloja muistuttava makrillien heimon kala, joka elää Atlantin valtameren rannikkovesissä. Sarda on voimakasrakenteinen parvissa liikkuva petokala, joka syö muuta kalaa ja mustekaloja. Se on ammattimaisen ja urheilukalastuksen kohde.
Koko ja ulkonäkö
Sarda kasvaa noin 75-senttiseksi ja 5–6-kiloiseksi, ennätyskalat jopa 90 sentin ja 11 kilon mittaan.
Sarda on tukevarakenteinen kala, joka muistuttaa paljon pientä tonnikalaa tai boniittia. Koko iho on pienten suomujen peittämä. Pyrstön tyvi on huomattavan kapea, ja kaksi selkäevää ovat lähes kiinni toisissaan. Sardalle tyypillisesti sen etummainen selkäevä on kuitenkin kolmiomainen, evän yläreuna on suora eikä kovera. Selkäpuolella on tummia vinoja raitoja; raidat ovat jyrkemmässä kulmassa kuin muilla Sarda-suvun lajeilla.
Esiintyminen
Sarda on Atlantin valtameren lämpimien ja lauhkeitten rannikkovesien kala, joka esiintyy 80–200 metrin syvyydessä mutta voi myös nousta estuaareihin. Atlantin itärannikolla sen levinneisyys ulottuu Etelä-Norjasta Etelä-Afrikkaan, ja sitä tavataan myös Välimeressä ja Mustassameressä. Amerikassa sardaa tavataan Nova Scotiasta etelään Argentiinan pohjoisosaan saakka, muttei juuri Karibianmerellä.
Sarda on tavattu harhailijana Itämerestä, kerran myös Suomen vesillä.
Kalastus ja käyttö
Sardaa pyydetään muun muassa avorysällä ja etenkin Mustanmeren alueella, ja sitä saadaan sivusaaliina uistellessa. Maailman vuosisaaliit ovat olleet 20 000 ja 40 000 tonnin välillä. Tärkein pyyntimaa on Turkki. Sarda on öljyisempi kuin varsinaiset tonnikalat eikä ehkä yhtä arvostettu ruokana. Sitä myydään mm. purkkisäilykkeenä.
Georg F. Janson
Jansonin vanhemmat olivat kultaseppä Gustaf Ferdinand Janson ja Maria Emelia Sjöblom. Hän pääsi ylioppilaaksi 1904 Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta ja suoritti insinööritutkinnon Polyteknillisessä opistossa 1907. Janson suoritti jatko-opintoja Karlsruhessa ja Wienissä.
Janson toimi sähköinsinöörinä Helsingissä 1907–1910. Hän oli Teknillisen korkeakoulun assistenttina 1911–1912 ja hän oli Tampereen teknillisessä opistossa opettajana 1916–1923 ja yliopettajana 1923–1950. Janson oli Tampereen kaupungin sähkölaitoksen hallituksen puheenjohtajana 1919–1926 ja hän toimi myös konsultoivana insinöörinä. Janson toimi aikaisemmin Voima- ja Polttoainetaloudellisen Yhdistyksen käyttöinsinöörinä ja hän suunnitteli sähkölaitoksia eri puolille Suomea.
Georg Janson oli naimisissa vuodesta 1911 Gerda Wilhelmina Salinin kanssa.
Olli Nikitin
Olli Nikitin (s. 24. helmikuuta 1981) on suomalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Tapiolan Hongan kasvatti Nikitin pelasi miesten SM-sarjassa yhteensä kahdeksan kautta vuosien 1999–2007 välillä edustaen Espoon Honkaa ja Pussihukkia. Lisäksi hän oli mukana Espoon Hongan kokoonpanossa vuonna 1998. Vuosina 2007–2010 Nikitin edusti Hongan reservijoukkuetta. Nikitin saavutti Hongassa Suomen mestaruuden vuosina 2003 ja 2007, SM-pronssia vuonna 2006 ja Suomen cupin hopeaa vuonna 2006. Hän antoi helmikuussa 2007 500. koriin johtaneen syöttönsä miesten pääsarjassa.
Suomen maajoukkueessa Nikitin pelasi 14 ottelua vuosina 2003–2004. Hän pelasi maajoukkueessa 5,4 pisteen ottelukohtaisella keskiarvolla ja teki maajoukkueen piste-ennätyksensä, 16 pistettä, Viroa vastaan joulukuussa 2003.
Manda (saari)
Manda on Lamun saaristoon kuuluva saari Kenian rannikolla. Se tunnetaan kahdesta raunioituneesta satamakaupungista, Manda Townista ja Takwasta. Saarella sijaitsee Lamun saariston ainoa lentokenttä.
Saari on tunnettu luksushotelleistaan ja sitä on pidetty yhtenä Kenian turvallisimmista turistikohteista, mutta 1. lokakuuta 2011 joukko aseistautuneita miehiä sieppasi siellä iäkkään, pyörätuolissa liikkuneen ranskalaisnaisen. Syyskuussa brittiläinen pariskunta joutui hyökkäyksen kohteeksi. Aviomies surmattiin ja vaimo siepattiin ja vietiin Somaliaan.
Vito Corleone
Vito Corleone (syntyjään Vito Andolini, 7. joulukuuta 1891 – 25. heinäkuuta 1955), Kummisetä (The Godfather) tai Don, amerikanitalialaisen rikollisperheen päämies, on kuvitteellinen hahmo Mario Puzon menestysromaanissa Kummisetä ja Francis Ford Coppolan ohjaamassa samannimisessä elokuvassa. Elokuvassa Kummisetä vanhemman Corleonen osaa näyttelee Marlon Brando ja elokuvassa Kummisetä osa II nuorempaa Corleonea näyttelee Robert De Niro. Molemmat palkittiin osistaan Oscar-palkinnolla.
Taustaa
Poika asui suhteellisen onnellisesti New Yorkissa oliiviöljyä maahantuovan sukulaisperheen Abbandandojen luona ja avusti kauppa-apulaisena. Hän meni naimisiin, nuori pari sai perheenlisäystä ja elämä sujui hyvin. Pian kuitenkin italialaisyhteisön rikollispäällikkö Don Fanucci järjesti sukulaispojalleen töitä Abbandandojen kaupasta ja Corleone jäi työttömäksi. Hän ennen pitkää joutui Fanuccin kanssa ristiriitoihin ja näki ainoaksi ratkaisuvaihtehdoksi tämän tappamisen. Hän onnistui murhassa eikä jäänyt siitä kiinni, jolloin hänen arvonantonsa yhteisön silmissä parani.
Hänen osoittautuessa vaatimattomien ja köyhien ihmisten auttajaksi sekä älykkääksi liikemieheksi, hän eteni hiljalleen koko yhteisön kummisedäksi, Doniksi. Hänen neuvonantajakseen (consigliere) nousi Genco Abbandando sekä kahdeksi ryhmänjohtajaksi (caporegime) Salvatore Tessio ja Pete Clemenza, jotka olivat olleet Viton parhaat ystävät nuoruudesta alkaen.
Perhe hallitsi paikallista prostituutiota, alkoholin salakauppaa ja uhkapelitoimintaa, joiden kaikkien toiminnassa pysymisen edellytyksenä oli viranomaisten ja poliitikkojen tuki lahjuksien kautta.
Toisen maailmansodan jälkeen huumekauppa tuli yhä merkittävämmäksi liiketoiminnaksi. Kun Corleone kieltäytyi ottamasta osaa ja auttamasta viranomaisiin päin, hänet päätettiin murhata. Hän kuitenkin toipui ampumahaavoistaan, mutta seuranneessa mafiasodassa hänen esikoispoikansa tapettiin ja nuorin poikansa jouduttiin lähettämään turvaan Sisiliaan. Corleonen sovittelukykyjen avulla perheet kuitenkin solmivat rauhan ja hän sai pojan turvallisesti takaisin. Corleone eli vielä jonkin vuoden Michaelin otettua ohjakset käsiinsä uutena Donina, mutta vielä ennen kuolemaansa hän ehti antaa strategisesti oikeat neuvot pojalleen perheen tuhon estämiseksi.
Vito Corleone kuoli 25. heinäkuuta 1955 sydänkohtaukseen tomaattitarhassaan leikkiessään lapsenlapsensa Anthonyn kanssa.
Genderfluid
Genderfluid tarkoittaa liukuvaa sosiaalista sukupuolta ja kuuluu muunsukupuolisuuden sateenvarjon alle.
Genderfluid on sosiaalinen sukupuoli, jossa sukupuoli-identiteetti vaihtelee ja liukuu ajoittain. Genderfluid voi tuntea itsensä joskus naiseksi, joskus mieheksi, joskus joksikin niiden väliltä ja joskus joksikin muuksi sosiaaliseksi sukupuoleksi, tai ettei hänellä ole sukupuolta ollenkaan. Genderfluid tulee englannin kielestä, ja voidaan suomentaa esimerkiksi sukupuolijoustavaksi.
Tunnettuja genderfluideja ovat esimerkiksi Miley Cyrus ja Ruby Rose.
Sahatavara
300px|thumb|Läpisahauksessa syntynyttä särmäämätöntä, sydänhalkaistua sahatavaraa. A on sydänlauta, B pintalauta ja niiden välissä sydänlankku. Lankun vasenta, lähempänä tukin ydintä ollutta sivua kutsutaan sisälappeeksi (tai sydänlappeeksi) ja vastakkaista sivua pintalappeeksi (tai ulkolappeeksi). Kun lankun reunat sahataan suorakulmaisiksi eli lankku särmätään, niin syntynyttä kapeampaa pitkittäissivua kutsutaan syrjäksi. Syrjän ja lappeen (tai neliömäisen kappaleen kahden lappeen) välistä ulkonurkkaa (kanttia) kutsutaan [[särmä (geometria)|särmäksi.]]
Sahatavara on puutavaraa, joka on sahattu vähintään kahdelta sivulta pituussuuntaan. Se on sahateollisuuden tuottama puutuote, jota käytetään jalosteiden raaka-aineena tai sellaisenaan rakentamisessa.
Sahattaessa puolet tukin puuaineesta muuttuu sivutuotteiksi (sivutuotepuu): hakkeeksi, puruksi ja kuorikkeeksi. Sahatavaraa, metsäteollisuuden perustuotetta, höyläämällä syntyy ensiasteen jalostetta, höylätavaraa. Tilastoissa vain yli 6 millimetriä paksuja tuotteita pidetään sahatavarana, sillä ohuemmat tuotteet luokitellaan viiluksi ja tilastoidaan vanerien yhteydessä.
Nimityksiä
Sahatavaralajien nimikkeistö poikkileikkausmittojen mukaan on hieman vaihdellut vuosien varrella. Seuraavat mitat ovat Rakennustietosäätiön ohjekortin RT 21-10750 vuodelta 2001 mukaiset. (Sulkeissa kursiivilla mitat ohjekortin 210.4 vuodelta 1944 mukaan).
Sahatavaran koot
Sahatavara valmistetaan yleensä yleisesti käytettävien nimelliskokojen mukaisten mittojen mukaan. Haluttaessa ilmoittaa täsmällisesti millaisesta sahatavarasta on kyse pitää ilmoittaa puutavaran poikkileikkausmitta. Mitta ilmoitetaan paksuus × leveys ja yksikkönä käytetään millimetriä. Mitalla tarkoitetaan nimellismittaa puun kosteuden ollessa 20 %. Nyrkkisääntö mittamuutokselle puun kosteuden muuttuessa on se, että jos kosteus lisääntyy 4 prosenttiyksikköä, niin mitta on 1 prosentin verran suurempi. Kosteuden lisääntyessä sahatavaran mitta kasvaa syiden suunnassa (tangentiaalinen suunta) noin 2 kertaa enemmän (max n. 8 %) kun säteensuunnassa ja pituussuunnassa kasvu on alle kahdeksasosa tangentiaalisen suunnan muutoksesta. Kosteuden vähentyminen vaikuttaa myös sahatavaran muotoon ja aiheuttaa sydänpuolen kuperuutta ja pintapuolen koveruutta. Mentäessä puusyiden kyllästymispisteen yli (>36 %) ei mitta enää muutu painon kasvaessa.
Rakenteissa käytettävän sahatavaran sallitut mittapoikkeamat 20 % kosteudessa ovat –1...+3 mm tai –2...+4 mm, jos nimellismitta on yli 100 mm [SFS-EN 336]. Sahatavarastandardin SFS-EN 1313-1 mukaan sallitut mittapoikkeamat ovat –1...+3 mm tai –1...+4 mm, jos nimellismitta on yli 100 mm.
Jos sahatavara 50 × 100 mitallistetaan eli se karkeahöylätään mittatarkaksi sen kooksi tulee 48 × 97(myös 48*98). Jos pinnasta halutaan sileä ja mittatarkka, niin puu pitää höylätä, jolloin kooksi höylätavarana tulee 45 × 95.
Sahatavara, jonka paksuus on 19 tai 25 mm, on yleensä mäntyä. Sahatavara, jonka paksuus on 22 tai 44 mm, on yleensä kuusta. Sahatavara, jonka leveys on 50 tai 75 mm, valmistetaan usein halkaisemalla leveämpi sahatavara kahtia. Tällöin tuotteen leveys on 2 mm pienempi kuin nimellismitta.
Mitallistettu sahatavara
Mitallistettu sahatavara on mittatarkaksi karkeahöylättyä puutavaraa, jonka paksuudet ovat 20, 44 ja 48 mm sekä leveydet 44, 66, 92, 97, 147, 172 ja 197 mm. Rakenteissa käytettävän mitallistetun sahatavaran mittapoikkeama saa olla ±1 mm tai ±1,5 mm, jos nimellismitta on yli 100 mm [SFS-EN 336]. Pituus saa poiketa nimellismitasta –25...+50 mm. Määrämittaan katkaistun tavaran mittapoikkeama saa olla ±2 mm.
Laatuluokat
Sahatavaran laatuluokat ovat US, V, VI ja VII, joista US on laadukkain. Luokka US jaetaan vielä luokkiin US1...US4. Luokan määräytymiseen vaikuttavat sahatavaran
Alin laatuluokka on VII, jossa sallitaan kaikkia vikoja, kunhan vain sahatavara pysyy koossa ja terä on koskettanut kaikkia sivuja. VII-luokan sivulaudoissa sallitaan 1/3 kappaleen pituudesta pintaa, jota sahanterä ei ole koskettanut.
Lisäksi on mahdollista lajitella sahatavara käyttämällä yhdistelmälaatuja US-V ja US-V-VI, jotka sisältävät tuotannosta lankeavan osuuden kutakin laatua.
Ominaisuudet on määritelty teoksessa Pohjoismainen sahatavara. Mänty- ja kuusisahatavaran lajitteluohjeet. Suomen Sahateollisuusmiesten Yhdistys, painos 1, 1994.
Lujuusluokat
Rakenteissa käytettävän sahatavaran lujuusluokittelu voidaan tehdä silmämääräisesti oksaisuuden, halkeamien, kierouden ja vääryyden perusteella tai koneellisesti. Koneellisessa luokittelussa puuta taivuttamalla saadaan selville sen jäykkyys ja siitä voidaan päätellä puun lujuus. Standardissa SFS-EN 338 on havupuille 12 mahdollista (kaikkia ei käytetä) lujuusluokkaa: C14, C16, C18, C20, C22, C24, C27, C30, C35, C40, C45 ja C50. Luokan numero ilmaisee taivutuslujuuden, esimerkiksi 14 N/mm². Silmämääräisesti rakenteellinen sahatavara luokitellaan lujuusluokkiin T0, T1, T2 ja T3 pohjoismaisen standardisoimiskomitean INSTA:n sääntöjen mukaan [SFS 5878 INSTA 142]. Suomessa sahatavara lajitellaan visuaalisesti neljään luokkaan: T18, T24, T30 ja T40. Vastaavat lujuusluokat EN 338 -standardissa ovat C18, C24, C30 ja C40. Vastaavat koneellisesti lajitellun sahatavaran tunnukset ovat Suomessa MT18, MT24, MT30 ja MT40.
Klaveeri
Klaveeri tarkoittaa yleisesti kosketinsoitinta. Nykyisin termiä käytetään lähinnä joidenkin tiettyjen sävellysten, kuten Johann Sebastian Bachin Hyvin viritetyn klaveerin, nimessä. Klaveereihin kuuluvat muun muassa:
Antonio Benarrivo
Ura
Benarrivo aloitti uransa Italiassa alasarjoissa aluksi Brindisissä, jossa hän pelasi yhteensä 76 ottelua. Matka jatkui tuolloin Serie C1:ssä pelaavaan Padovaan, josta Benarrivo siirtyi Serie A:ssa pelaavaan Parmaan vuonna 1991. Parma oli noussut Serie A:han kaudella 1989-1990, jonka myötä se rakensi joukkuettaan nuorista lupaavista pelaajista. Myöhemmin joukkueeseen tulivat mukaan muun muassa Fabio Cannavaro ja Gianluigi Buffon, sekä Hernan Crespo. Benarrivon ura Parmassa oli menestyksellinen, sillä hän voitti joukkueensa kanssa ensimmäisellä kaudella Italian cupin ja vuotta myöhemmin Cup-voittajien Cupin. Hän pelasi Parmassa yhteensä 258 Serie A-ottelua ja teki niissä viisi maalia.
Maajoukkueessa
Benarrivo teki ensiesiintymisensä maajoukkueessa 22. syyskuuta 1993 MM-karsintaottelussa Viroa vastaan. Vuoden 1994 MM-kilpailuissa Benarrivo saavutti hopeaa. Hän oli lopputurnauksessa vaihdossa Italian avausottelussa mutta pelasi sen jälkeen täydet minuutit Italian kuudessa muussa ottelussa. Benarrivo pelasi maajoukkueessa kaikkiaan 23 ottelua, joista viimeisen lokakuussa 1997 MM-karsintaottelussa Venäjää vastaan. Maaotteluissaan hän pelasi 19 kertaa avauskokoonpanossa.
Výronas
Výronas on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Βύρωνος, Dímos Výronos), joka sijaitsee Keski-Ateenan alueyksikössä Attikan alueella ja kuuluu Ateenan metropolialueeseen. Kaupungin ja kunnan pinta-ala on 9,204 neliökilometriä ja väkiluku 61 308 (vuonna 2011).
Rolls-Royce Camargue
Rolls-Royce Camargue  on ylellinen coupé, jota brittiläinen Rolls-Royce Motors valmisti vuosina 1975–1986. Esittelynsä aikaan Camargue oli maailman kallein sarjatuotantoauto, jos tilauksesta valmistettu Rolls-Royce Phantom-limusiini jätetään huomioimatta: esimerkiksi Saksassa sen hinta oli 416 000 DEM. USA-viennin alettua vuonna 1976 Camarguen hinta oli noin 70 000 taalaa, eli kahdeksankertainen Cadillac Coupe de Ville-malliin verrattuna. Muotoilusta vastasivat merkille epätavanomaisesti Pininfarina-koriräätälin suunnittelijat Paolo Martin sekä monien Ferrari-klassikkojen muodot luonut Leonardo Fioravanti: kyseessä olikin ensimmäinen sodan jälkeinen malli, jonka Rolls-Royce antoi ulkopuolisen muotoiltavaksi. Camargue muistutti Martinin luomaa Fiat 130-coupéta (1971–1977), joskin Rolls-Royce teki muotoiluun joitain korjauksia: esimerkiksi Camarguen valmistajalle ominainen, Pantheon-temppelin fasadia muistuttava jäähdytinsäleikkö oli 7 astetta etunojassa, kun Rolls-Roycen jäähdytin on perinteisesti ollut pystysuora. Nimensä malli sai Ranskan Rivieran länsipäässä sijaitsevasta kuuluisasta Camargue-suistoalueesta, kun Camarguen tekninen rinnakkaismalli Corniche oli nimetty Rivieralle tyypillisten, vuoren rinteeseen kaivettujen rantateiden mukaan (corniche ital. räystäs, terassitie). Kallis ja merkin perinteistä poikkeavasti muotoiltu Camargue oli kaupallinen pettymys 531 kappaleen valmistusmäärällään. Sen kiinnostavuus ja hintataso ovat muihin Rolls-Roycen malleihin verrattuna edelleen vaatimattomia. Daily Telegraph-lehden lukijaäänestyksessä sadasta rumimmasta automallista Camargue päätyi sijaluvulle 92.
BMW Schnellbomber I
BMW Schnellbomber I oli toisen maailmansodan aikana kehitetty suunnitteluasteelle jäänyt saksalainen pitkän kantaman pommikone. Projekti oli jatkumoa BMW:n aikaisemmin aloittamalle tutkielmalle potkuriturbiinimoottorien käytöstä lentokoneissa, joka oli paljolti myös mainostuskeino BMW:n kehitteillä olleille moottoreille.
Rolls-Royce Camargue
Camargue-mallin syntyhistoria
Camargue-mallin juurella oli Bentley T-sarjan tekniikan ja itsekantavan korin pohjalta lordi Hansonin vuoden 1965 tilauksesta Pininfarina-koriräätäliltä syntynyt luiskaperäinen "T1 Coupé Speciale", mikä esiteltiin vuonna 1968 Lontoon Motor Show-näyttelyssä ja Pariisin Mondiale de l`Automobile:ssa (galleriakuvat; T1 Speciale). Se oli jatkumoa 1940- ja 1950-luvulla Pininfarinan Bentley-mallien pohjalta luomille yksilöllisille loisteliaille coupé-autoille, joskin vain suurilla korinvalmistajilla kuten Pininfarinalla oli enää resursseja paljon aiempia rungollisia automalleja vaativampaan muutostyöhön. Bertonelta Pininfarinan palvelukseen siirtyneen Paolo Martinin työn pohjalta syntyneen koeauton keulaa koristi Bentley-jäähdytin, ja ajovalot oli toteutettu ajan hengen mukaisina yhtenäisinä valonheitinyksikköinä. Se sai ristiriitaisen vastaanoton: traditioita rikkovana osa yleisöstä torjui sen, mutta osa yleisöstä sekä niin lordi Hansonin kuin Pininfarinankin toiveen mukaisesti Rolls-Royce Motor Cars-yhtiökin olivat vaikuttuneita suuresta vaunusta. Johtokunta päätti etenkin toimitusjohtajan David Plastown sloitteesta tilata Pininfarinalta samantyylisen coupén mallistonsa huipulle, ja hanke sai nimen "Project Delta" tai "DY". Päätökseen vaikutti mahdollisesti 24 vuotta yhdessä toimitusjohtaja, tri Frederick Llewellyn-Smithin ja pääinsinööri Harry Gryllsin kanssa yhtiön visiosta ja toteutuksesta vastanneen muotoilujohtaja John Blatchleyn siirtyminen eläkkeelle vuonna 1969: kolmikon magnum opus Silver Shadow johdannaisine kestäisi ajan kulkua ja muotien oikkuja peräti 30 vuotta (1965–1996 (Corniche S-avoauton osalta)), ohi samaan SY-sarjan alustaan pohjautuvan Camargue:n, ja oli valmistajalleen valtaisa menestys.
BMW Schnellbomber I
BMW:n tutkimustyö potkuriturbiinimoottorin käytöstä
BMW oli jo aikaisemmin kesäkuussa tutkinut raportissaan tapoja, joilla heidän uutta kehitteillä olevaa potkuriturbiinimoottoria voitaisiin parhaiten hyödyntää lentokoneissa. Moottorityyppi oli lähes täysin uusi lentoteollisuudelle, joten ei oltu vielä tietoisia siitä kuinka tällaista voitaisiin parhaiten hyödyntää lentokoneissa ja kuinka sellainen tulisi asentaa parhaimman tehon saavuttamiseksi. Lopputuloksena tässä tutkimusraportissa ehdotettiin mm. schnellbomber II:n luonnosta mahdolliseksi ratkaisuksi. Tämän raportin jälkeen BMW kuitenkin jatkoi tutkimustöitä ja laati toisen raportin heinäkuun loppuun mennessä. Näiden raporttien toivottiin toimivan myös mainostuskeinona BMW:n moottoreille sekä lentokonevalmistajien huomion kiinnittämiseksi uuteen moottoriratkaisuun ja sen kysynnän kasvattamiseksi.
Rolls-Royce Camargue
Camargue-mallin syntyhistoria
Tilauksen pohjalta Pininfarina laati ensin piirroksia, ja tilaajan toiveiden tarkennuttua syntyi täysikokoinen savimalli valmistajan tehtaalla Crewessä esiteltäväksi. Muotoilu lyötiin lähdekirjoituksen mukaan lukkoon vuonna 1970, ja ensimmäinen prototyyppi valmistui vuoden 1972 puolivälissä. Kulmikkaan ja suurikokoisen prototyypin esittely Silver Shadow-mallin vierellä tuotti kuitenkin jonkinasteisen shokin, ja uutta mallia verrattiin brittiläisen sanonnan mukaisesti jylhään Gibraltarin kalliovuoreen. Lopputulos ei enää ollut Bentley T-koecoupén kaltainen, vaan kulmikkaat muodot, niukka koristelu sekä laajat tasaiset peltipinnat muistuttivat Pininfarinan vuoden 1969 Mercedes-Benz 300 SEL 6,3-mallin pohjalta toteuttamaa muotoilututkielmaa, sekä samana vuonna esiteltyä Fiat 130-coupéta (galleriakuva; Fiat 130 Coupé). Samankaltaisuus ulottui myös matkustamon uritettuun kattopaneeliin ja penkkien tikkaukseenkin.
Project Deltan kori oli tarkalleen Silver Shadown pituinen, mutta sitä 12 cm leveämpi ja 5 cm matalampi. Jykevää muotoa oli kevennetty katon suurilla lasipinnoilla. Rolls-Royce muutti muotoilua lopullisessa, maaliskuussa 1975 Sisiliassa yleisölle esitellyssä tuotanto-Camarguessa hieman: leveiden ajovalojen sijaan se sai pyöreistä raamitetuista tuplalyhdyistä koostuvan nelivalojärjestelmän, jäähdytinsäleikkö oli kookas ja 7 astetta etunojassa, sai tietenkin myös vuodesta 1911 Rolls-Royce-autoissa käytetyn "Emily"-jäähdytinmaskotin (yleisiä nimityksiä hiljattain 110 vuotta täyttäneestä jäähdytinmaskotista ovat myös Spirit of Ecstasy tai mallin, lordi Montagun henkilökohtaisen sihteeri Eleanor Velasco Thorntonin etunimen mukaisesti Eleanor), ja ikkunoiden alla prototyypissä mustattu koristepokkaus oli nyt erotettu kapeilla koristelistoilla. Camarguen paino, 2 345 kiloa, oli lähes 200 kiloa neliovista teknistä perustamallia suurempi, vaikka coupé oli saanut kevytmetalliovet, konepellin ja kojetaulun taustan. Vannekoko oli 15-tuumainen, Rolls-Royce pitäytyi yhä pölykapseleilla varustetuissa peltivanteissa yleistyvien alumiinivanteiden sijaan, pyörät vetäytyivät lokasuojien sisälle, mitkä kaikki perinteikkäät ratkaisut korostivat visuaalisesti Camarguen kylkien korkeutta. Tuulilasi oli ensi kertaa Rolls-Roycen mallissa liimattu paikalleen, ja Camarguen puskurit olivat samat niin Euroopan kuin Yhdysvaltain malleissa (jäljemmissä joustopuskurit, joiden mekaniikan eli puskurin suuremman ulkoneman vuoksi korin pituus kasvoi 10 cm). Nahkasisustuksen saattoi halutessaan tilata erityisen hienostuneella Connollyn uudella Nuella-nahalla. Kallis Camargue (perusauton hinta vuodelle 1976 oli 31 590 puntaa, kun Silver Shadown perushinta oli 18 544 puntaa) oli myös valmistajansa ensimmäinen malli, jossa oli Yhdistyneen kuningaskunnann vuonna 1973 Euroopan yhteisöön liityttyä muun Euroopan tapaiset metrijärjestelmän mitat.
Tekniikka
Camargue käytti Rolls-Roycen "6 ¾"-litraista L410 (sylinterihalkaisija 4,1 tuumaa) V8-moottoria, mikä kaksiovisen Corniche-mallin kaltaisesti oli 10 hv limusiinimallia tehokkaampi. 65 ensimmäistä Camarguea oli varustettu kahdella SU HD8-kaasuttimella, minkä jälkeen se sai nelikurkkuisen Solex 4A1-kaasuttimen. Kaasuttimen vaihdon myötä Yhdysvaltain kiristyneiden päästörajojen vuoksi laskenut moottoriteho nousi jälleen noin 10%, kun kaasuttimen kookkaat toisiokurkut avautuivat tehotarpeen hetkillä pienten ensiökurkkujen rinnalle. Traditionaalisen "riittävä"-tehomerkinnän sijaan valmistajan oli EY-jäsenenä paljastettava "rahvaanomaisesti" moottorin todellinen teho: se tuotti 212 hevosvoimaa (156 kW), mikä siivitti yli 2,3-tonnisen loistocoupén 200 km/t huippunopeuteen, ja salli kiihtyvyyden 0–100 km/t 10,5 sekunnissa. Vuonna 1980 harkittiin moottorin ahtamista (turboahdin), mutta koekappaleessa esiintyi termisiä ongelmia, ja turbomoottori tulikin tuotantoon L410D:nä vuoden 1982 varta vasten suurempaa moottoritehoa varten suunnitellussa Bentley Mulsanne-mallissa. 1980-luvun alussa myös Camargue-malliin tuli saataville suunnittelija Rodney Harvey-Baileyn mukaan nimetty Handling Kit-alustasarja, minkä muutokset mm. jousiin ja kallistuksen vakaimiin terävöittivät loistocoupén ajokäytöstä merkittävästi. Vaihteistona Camarguessa oli General Motorsin 3-vaihteinen Turbo-Hydramatic 400, ja vaihteenvalitsin toimi servoavustuksella (Wikipedia). Alusta oli Silver Shadow- ja Corniche-rinnakkaismallien kaltainen, joskin Camargue sai vuodesta 1977 alkaen Silver Shadow II-kehitysmallin hammastanko-ohjauksen, ja 1979 alkaen Silver Spirit-mallin takapyörien erillisripustuksen hydropneumaattisella korkeuden tasausjärjestelmällä. Camargue oli ensimmäisenä mallina saanut Rolls-Roycen kahdeksan vuoden kehittelyn jälkeen täysautomaattisen vyöhykeilmastoinnin, jossa ohjaamon kummankin puolen niin jalkatilan kuin ohjaamon yläosan lämpötilat olivat yksilöllisesti säädettävissä: automatiikka piti asetukset tämän jälkeen vakiona. Ulkolämpötilan tunnistin oli sijoitettu takapuskurin sisäpuolelle.