cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kantoninkiina
Kirjoitusjärjestelmä
Kantoninkiinaa kirjoitetaan kiinalaisella kirjoituksella, perinteisillä merkeillä, paitsi Manner-Kiinassa, jossa sitä kirjoitetaan yksinkertaistetuilla merkeillä. Katoninkiinalainen kirjallisuus sai alkunsa 1600-luvulla.
Latinisointi
Kantoninkiinalle on useita latinisointitapoja latinalaisille aakkosille. Niistä yleisimmin tavattavia ovat nykyään Yalen latinisointi, Hongkongin opetusviraston hyväksymä kantoninkiinan pinyin ja Hongkongin kielitieteellisen seuran kehittämä Jyutping. Suurin osa kantoninkiinan puhujista ei ole kuitenkaan perillä yhdestäkään säännönmukaisesta latinisointimenetelmästä, koska ne eivät kuulu opetusohjelmaan Hongkongissa tai Guangdongissa.
Sanasto
Lukusanat 1–10 kantoninkiinaksi (Hongkongin murre):
Kellotapuli
thumb|250px|[[Hollolan keskiaikainen kivikirkko|Hollolan kirkon uusklassinen kellotapuli vuodelta 1831]]
Kellotapuli on kirkon läheisyydessä sijaitseva hirsirakenteinen torni, jossa pidetään kirkonkelloja. Se saattaa olla korkea rakennelma, pylväsmäinen tai matalahko torni, mutta sillä kuitenkin on enemmän korkeutta kuin leveyttä. Useimmat suomalaiset kellotapulit ovat 1700-luvulta.
Kirkon yhteydessä olevaa (esimerkiksi sen päädystä tai keskeltä kohoavaa) kellojen säilyttämiseen tarkoitettua tornia kutsutaan kellotorniksi.
Route nationale 5
thumb|Nautoja maantiellä [[Sibyssä.]] Route nationale 5 eli RN5 on valtatie Malissa. Se johtaa maan pääkaupungista Bamakosta Guinean rajalla sijaitsevalle Kourémalén rajanylityspaikalle. Tien pituus on 129 kilometriä.
RN5 on osa Bamakon ja Guinean pääkaupungin Conakryn yhdistävää liikennekäytävää, jonka pituus on 980 kilometriä. Conakry on Bamakoa lähinnä oleva valtamerisatama, mutta sen kautta kulkee vain pari prosenttia Malin ulkomaankaupasta.
1940-luvulla rakennettu Bamakon ja Kankanin välinen 344 kilometrin osuus suoristettiin ja päällystettiin 2000-luvun alussa. Samalla rakennettiin myös Nigerin ja Tinkissojoen ylittävät sillat. 2010-luvun alussa rakennettiin 8,8 kilometrin pituinen nelikaistainen sisääntulotie Bamakoon.
Kaisa Alasaari
Kalevan kisoista Alasaari saavutti korkeushypystä kultaa vuonna 1979, hopeaa 1977 ja pronssia 1975. Lisäksi hän saavutti 100 metrin aitajuoksusta pronssia vuonna 1975. Sisäratojen SM-kilpailuista Alasaari voitti korkeushypyn hopeaa vuonna 1980.
Ennätyksekseen Alasaari hyppäsi tuloksen 180 cm vuonna 1979. Virallisiin kilpailuihin hän ei ole osallistunut vuoden 2010 jälkeen.
Espoon historia
pienoiskuva|[[Espoon vaakuna sisältää historiallista symboliikkaa. Hevosenkenkä viittaa talonpoikien kyyditysvelvollisuuteen ja vaakunan kruunu edustaa kuninkaankartanoa.]] Espoon historia alkoi jo kivikaudella, jolloin asutus sijoittui merenpinnan korkeuden vuoksi pohjoiseen Nuuksion alueelle. Nykyisen Uudenmaan ja myös Espoon alueelle muutti 1100- ja 1200-luvuilta eteenpäin ristiretkien jälkeen ruotsalaisia siirtolaisia. Alueella oli kuitenkin ilmeisimmin ollut jo aiemmin suomenkielisiä asukkaita. Espoossa oli keskiajalla pieniä kyliä, ja alueen halki kulki ajan merkittävin liikenneväylä, Suuri Rantatie.
1400-luvulla Espoonjoen mukaan nimetystä Espoosta tuli itsenäinen seurakunta. 1500-luvulla Espooseen syntyi useita suurtiloja, kun alueen maita jaettiin läänityksinä sodissa kunnostautuneille aatelisille. 1700-luvun alussa suuri Pohjan sota ja isoviha kurittivat myös Espoota, joka osin tyhjeni. Espoo alkoi kuitenkin vaurastua uudelleen muun Helsingin seudun tavoin, kun Helsingin edustalle ryhdyttiin rakentamaan Sveaborgin merilinnoitusta.
Kun autonomisen Suomen pääkaupunki siirrettiin Helsinkiin myös Espoon alue hyötyi. Maaseutumaisessa Espoossa asui tuolloin noin 4000 asukasta, joista suurin osa oli ruotsinkielisiä. Suomen 1918 sisällissodan aikana Espoo jäi punaisten alueelle, ja Leppävaaran alueella käytiin yksi sodan taisteluista punaisten ja Hangossa maihin nousseiden saksalaisten joukkojen välillä.
Kauniainen erotettiin Espoosta virallisesti 1920. Alueen väestö kasvoi voimakkaasti sotien jälkeen, kun sinne muutti ihmisiä erityisesti Neuvostoliitolle menetetyiltä alueilta. Espoo kehittyi maatalousvaltaisesta maalaiskunnasta nopeasti kauppa-, palvelu- ja teollisuuskaupungiksi ja väestönkasvu kiihtyi edelleen Tapiolan ja Otaniemen rakentamisen myötä. Vuonna 1963 65 000 asukkaan maalaiskunnasta tuli kauppala, ja kaupungiksi Espoo tuli vuonna 1972.
Esihistoria
Espoo asutettiin jo kivikauden aikaan noin 8000 vuotta sitten. Koska suurin osa Espoosta oli vielä merenpinnan alapuolella, asutus keskittyi Pohjois-Espoon Nuuksion alueelle. Veden läheisyys tarjosi hyvät olosuhteet ja mahdollisuuden harjoittaa pyyntiä. Kivikauden ihmiset valitsivat usein asuinpaikoikseen etelään viettäviä rinteitä ja rantoja, sillä ne suojasivat kylmältä tuulelta. Ihmiset eivät asuneet vielä kiinteästi, vaan liikkuivat vuodenaikojen mukaan riistan perässä. Tärkeitä riistaeläimiä olivat hirvet, hylkeet, karhut ja linnut. Myös kalastus oli tärkeä keino hankkia ravintoa.
Pronssikautisia asuinpaikkoja tunnetaan Espoosta hyvin vähän, mutta tuon ajan hautoja Espoossa on yli 70. Haudat sijaitsevat pääasiallisesti Etelä-Espoossa, joka oli tuolloin jo saaristoa. Varhaismetallikautisia asuinpaikkoja kuitenkin tunnetaan joitakin ja esimerkiksi Mikkelästä on löydetty asuinpaikan jäänteet.
Rautakautisia löytöjä Espoosta tunnetaan melko vähän. Ilmaston tiedetään kylmentyneen rautakaudella. Espoosta löytyneet rautakautiset esineet ovat luultavasti peräisin savolais-karjalaisista muinaispuvuista, ja alueen naisilla on ollut samanlaisia koruja kuin Mikkelin seudulla. Espoolaisessa paikannimistössä on jälkiä alueen varhaisesta asutuksesta. Tästä esimerkkinä se, että Soukan alkuperäinen nimi on ollut Soukko.
Keskiaika
pienoiskuva|[[Espoon tuomiokirkko|Espoon tuomiokirkon pääty.]] Todennäköisesti Espoossa oli jo suomenkielistä asutusta ennen ruotsalaisten tuloa. Siitepölyanalyysin avulla on voitu osoittaa, että Espoossa viljeltiin peltoja jo 1000-luvulla. Suurin osa Espoon alkuperäisistä kylistä ovat olleet paikannimien valossa hämäläisten perustamia. Viimeistään 1100-luvulla hämäläistaloja oli Kaukjärven eli nykyisen Pitkäjärven rannalla Kauklahdessa, Karvasmäellä, Bembölessä, Haapalahdessa ja Finnevikissä.
Uudellemaalle muutti 1100- tai 1200-luvulta alkaen siirtolaisia Ruotsista. Ensimmäiset ruotsalaiset tulivat alueelle todennäköisesti nykyisen Kirkkonummen kautta ensiksi Esbobyn tienoille, josta he jatkoivat koilliseen Kauklahteen, Bemböleen ja Vanhakartanoon. Myöhemmässä vaiheessa siirtolaisia saattoi tulla Espooseen myös suoraan Ruotsista, todennäköisesti Sveanmaalta. Espoon ruotsinkielinen nimistö on tältä ajalta. Siirtolaiset ruotsalaistivat hämäläisten suomenkieliset nimet; esimerkiksi Kaukalahti muuttui Köklaxiksi ja Karvasmäki Karvasbackaksi. Nykyiset suomenkieliset nimet saattoivat tässä prosessissa myös muuttua alkuperäisistä. Esimerkiksi paikannimi Välli muuttui siirtolaisten suussa ruotsinkieliseen muotoon Vällskog, josta paikan nykyinen suomenkielinen nimi Velskola juontaa juurensa.
Zwijndrecht (Belgia)
Zwijndrecht on kunta Antwerpenin provinssissa, Flanderissa, Belgiassa. Zwijndrechtissä oli 1. tammikuuta 2008 18 421 asukasta, joista naisia oli 9 361 ja miehiä 9 060. Pinta-alaa kunnalla on 17,82 km² ja asukastiheys on 1 034 as./km².
Espoon historia
Keskiaika
Espoossa oli keskiajalla noin 70 kylätonttia. Kylien jäänteiden läheisyydestä on löydetty muinaispeltoja ja useita kulkuväyliä. Espaby (jonka paikalle Espoon kartano myöhemmin perustettiin) oli todennäköisesti alueen vanhin ruotsinkielinen kylä. Espoon nimi viitannee joennimeen Espoonjoki (ruots. Esboån, alkujaan Espå / Espåå), jonka puolestaan arvellaan saaneen nimensä jokea reunustaneista haavoista (ruotsin kielen haavikkoa tarkoittava sana on äspe). Nimi mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1431. Alun perin nykyinen Gumbölenjoki oli nimetty Espoonjoeksi joen varrella sijainneen kylän mukaan. Kun sitten Södrikin kylän liepeille rakennettiin kirkko, Espoonjoeksi nimettiin Kirkkojärvestä Kauklahteen virtaava joki.
Zwijndrecht (Belgia)
Vuonna 1977 Burchtin kunta liittyi osaksi Zwijndrechtiä. Zwijndrechtin naapurikunnat ovat Beveren, Kruibeke ja Antwerpen.
Espoon historia
Keskiaika
1400-luvulla Espoosta tuli itsenäinen seurakunta. Aiemmin Espoo oli ollut Kirkkonummen alainen kappeliseurakunta. Espoon keskiaikainen kivikirkko rakennettiin 1480-luvulla talonpoikien aloitteesta. Vielä 1670-luvulle asti Espoon itäosat kuuluivat Helsingin pitäjään, minkä jälkeen ne liitettiin virallisesti osaksi Espoon seurakuntaa ja Raaseporin linnalääniä.
Espoossa on säilynyt monin paikoin Kuninkaantien keskiaikainen linjaus. Turun ja Viipurin välillä kulkevaa Kuninkaantietä voidaan pitää Suomen tärkeimpänä historiallisena maantienä ja se on ilmeisesti syntynyt jo 1340- tai 1350-luvulla.
Zwijndrecht (Belgia)
Zwijndrechtin ystävyyskaupungit ovat Idstein Saksassa ja Zwijndrecht Alankomaissa.
Espoon historia
Gräsan kartano
Espoon vanhin rälssitila, Gräsan kartano, sai rälssioikeudet ilmeisesti 1400-luvun lopulla. Gräsa on asutuksena Espoon vanhimpia ja koko Etelä-Espoon vanhin, sillä se on syntynyt mahdollisesti jo 1300-luvun alussa ruotsalaisen asutuksen levittäytyessä kohti sisämaata. Asutus sijaitsi alusta asti nykyisen Olarin kirkon kohdalla Gräsanojan molemmilla puolilla. Alueen suomenkielisten paikannimien puute kertoo siitä, että asutus on ollut alun perin juuri ruotsalaista.
Uusi aika
1500-luvulla Espoo muuttui monien suurtilojen pitäjäksi. Ruotsin valtakunnan 1500-luvun lopulla käymä sota Venäjää vastaan houkutteli tilallisia perustamaan ratsutiloja verohelpotusten toivossa. Ratsutilallisten tehtävänä oli ylläpitää ratsumiestä valtakunnan käymissä sodissa. 1600-luvulla kruunun maita lahjoitettiin sodissa kunnostautuneille aatelisille ja Espoossa muutaman vuosikymmenen kuluessa maat oli jaettu seitsemälle aatelisperheelle.
Zwijndrecht (Belgia)
Aiheesta muualla
thumb|left|250px|Kirkko Zwijndrechtissä.
Espoon historia
Uusi aika
1700-luvun alkupuoliskolla suuri Pohjan sota ja isoviha köyhdyttivät väestöä. Tänä aikana monet Espoon säätyläiset muuttivat Ruotsiin. Sveaborgin rakentaminen Helsingin edustalle vilkastutti Espoon liikennettä ja monet upseerit ostivat Espoosta itselleen huviloita. Linnoituksen rakentamista varten kuljetettiin Helsinkiin tiiltä espoolaisista ruukeista. Samalla vuosisadalla maatalouden uutuudet kuten peruna ja hedelmät levisivät kartanoista myös talonpojille.
Iittalan yhtenäiskoulu
Iittalan yhtenäiskoulu on Hämeenlinnan Kalvolan pitäjän keskuksessa Iittalassa toimiva 1.–9. luokkien yhtenäiskoulu. Vuonna 2017 koulua kävi 374 oppilasta.
Espoon historia
Venäjän vallan aika
thumb|250px|Eteläistä Espoota kartassa vuodelta 1870. Vuonna 1809 Suomi siirtyi Venäjän vallan alle Suomen sodan päätyttyä. Kun Helsingistä tuli autonomisen Suomen pääkaupunki vuonna 1812, Espoon liikenne vilkastui jälleen huomattavasti. Monet virkamiehet ja porvarit ostivat itselleen kesähuviloita Espoosta. Heistä tunnetuimpia oli senaattori Carl Johan Walleen, joka hankki Espoosta itselleen Träskändan kartanon vuonna 1820. Walleen myi kartanon myöhemmin tytärpuolelleen Aurora Demidoville tämän jäätyä leskeksi vuonna 1840.
Iittalan yhtenäiskoulu
Koulun rehtorina toimii Anne Laatikainen.
Koulussa aloitettiin putkiremontti keväällä 2018, jonka seurauksena ainakin yksi kerros oli toukokuussa poissa käytöstä. Remontin pitäisi valmistua syksyyn 2018 mennessä.
Vahid Hashemian
Hashemian aloitti ammattilaisuransa Pas Tehranin joukkueessa, josta siirtyi kaudeksi 1999–2000 Saksaan ja Hamburger SV:hen. Hän pelasi vain 12 ottelussa ennen siirtymistään VfL Bochumiin, jossa hän teki varsinaisen läpimurtonsa. Hashemian teki kolmella kaudella kaikkiaan 34 maalia 87 ottelussa. Kaudeksi 2004–2005 hän siirtyi 2 miljoonan euron siirtosummalla Bayern Müncheniin, josta hän yhden kauden jälkeen siirtyi Hannover 96:een. Kaudella 2005–2006 hän pelasi 29 ottelua, joissa teki neljä maalia.
Iranin maajoukkueessa Vahid Hashemian on ollut joukkueen avainpelaajia: hän on 26 maaottelussa tehnyt 11 maalia ( tilanne 11. kesäkuuta 2006 ). Hän kuului Iranin joukkueeseen vuoden 2006 MM-kisoissa ja pelasi Iranin kaikissa kolmessa ottelussa avauskokoonpanossa.
Espoon historia
Venäjän vallan aika
Myös keisari Aleksanteri III:n tiedetään vierailleen Espoossa kesällä 1889. Keisari Aleksanteri ja keisarinna Maria Feodorovna viettivät purjehduslomaa kahden huvijahdin ja yhden sota-aluksen kanssa ja vierailivat Soukassa yhdessä Kreikan kuningatar Olga Konstantinovnan kanssa. Vierailun kunniaksi rantakallioon hakattiin muistokirjoitus, joka on vieläkin nähtävissä.
Tampere-Härmälän lentoasema
Tampere-Härmälän lentoasema oli Tampereella sijainnut kansainvälinen lentoasema. Se perustettiin Valtion lentokonetehtaan etsiessä uutta sijoituspaikkaa. Lentokentän rakennustyöt aloitettiin vuonna 1932, ja valmistuessaan vuonna 1936 se oli Suomen ainoa lentoasema sisämaassa. Terminaalirakennuksen suunnitteli Tampereen kaupunginarkkitehti Bertel Strömmer, ja rakennuksessa olivat lentoaseman toimisto, matkustajien odotustila, baari ja sääasema.
Espoon historia
1900-luvun alku
Vuosisadan alussa Espoo oli tilanomistajien hallitsema maalaispitäjä. Vuonna 1910 Espoon väestöstä 71,6 % oli ruotsinkielisiä ja 28,3 % suomenkielisiä. Väestöstä suurin osa oli maataloustyöntekijöitä, mutta Espoossa oli tuolloin myös vauraita talonpoikaistiloja, kartanoita ja Helsingin porvariston uusia kesähuviloita. Maatilojen työvoimana oli vuosipalkollisia ja vuokratyöntekijöitä, joiden toimeentulo oli usein heikkoa ja epävarmaa.
Tampere-Härmälän lentoasema
Finnairin edeltäjä Aero Oy liikennöi Härmälästä Helsinkiin, Vaasaan, Ouluun ja Kemiin. Jatkosodassa lentokenttä oli Lentorykmentti 2:n käytössä. Talvisodan jälkeen vuonna 1941 Härmälään rakennettiin ensimmäinen matkustajaterminaali. Kentällä oli sotilaallinen luonne, koska Valtion lentokonetehdas valmisti myös sotilaslentokoneita.
Espoon historia
1900-luvun alku
Vuonna 1903 avattiin Espoon läpi kulkeva rautatieyhteys Helsingistä Karjaalle, mikä yhdisti Suomen suuriruhtinaskunnan pääkaupungin Turkuun. Rautatie toi Espooseen mukanaan teollisuutta ja uutta työväestöä. Rautatieasemien ympäristö kehittyi nopeasti, ja esimerkiksi Kauklahteen ja Keraan perustettiin tehtaita, sahoja ja varastoja. Teollisuuden kasvun vuoksi lähes täysin ruotsinkielinen kunta alkoi hiljalleen muuttua kaksikieliseksi.
Tampere-Härmälän lentoasema
Reitti Helsinki–Tampere oli Aeron ensimmäinen säännöllinen kotimaan lentoreitti. 1950-luvulla Veljekset Karhumäki aloitti lennot Tukholmaan. Kenttä asfaltoitiin vasta vuonna 1958.
Espoon historia
Ensimmäinen maailmansota
thumb|250px|Venäjän keisari [[Nikolai II.]] thumb|250px|Saksan ylintä sotilasjohtoa ensimmäisessä maailmansodassa: [[Paul von Hindenburg, keisari Vilhelm II ja Erich Ludendorff.]] Ensimmäinen maailmansota kosketti Venäjää ja Suomea, kun Saksan keisarikunta julisti sodan Venäjälle 1. elokuuta 1914. Sotaan Saksaa vastaan ryhdyttiin Venäjällä valmistautumaan heti. Sodan alkaessa Venäjän Itämeren laivaston päävoimat oli keskitetty Helsingin edustalle Viaporin suojaan. Venäjän sotilasjohdossa pelättiin, että saksalaiset hyökkäisivät Etelä-Suomen kautta Petrogradiin, minkä vuoksi suuriruhtinaskunnan pääkaupungin ympärille ryhdyttiin rakentamaan yli 20 kilometrin mittaista maalinnoitusketjua. Vuosaaresta Westendiin ulottuvien linnoitusten rakentaminen alkoi vuonna 1915 ja kesti lähes kolme vuotta.
Tampere-Härmälän lentoasema
Suihkukoneiden aikakaudella Tampereen lentoasema tarvitsi pidemmän kiitotien, mutta Härmälän kaupunginosan kasvaessa ei vanhaa kiitotietä voinut enää pidentää. Matkustajaliikenne siirtyi uudelle Tampere-Pirkkalan lentoasemalle vuonna 1979, johon mennessä Härmälän kautta oli kulkenut 1,5 miljoonaa matkustajaa. Härmälässä oli vielä yleisilmailua vuoteen 1982 asti. Viimeinen laskuvarjohyppylento Härmälässä lennettiin kesäkuun lopussa 1983.
Espoon historia
Ensimmäinen maailmansota
Linnoitusketju koostui tuli- ja tähystysasemista, tykkipattereista, miehistön majoittumiseen tarkoitetuista suojahuoneista, yhdysteistä ja piikkilankaesteistä, jotka sijoitettiin hajautetusti vyöhykkeittäin Helsingin ympärille. Linnoitteiden hajauttaminen oli täysin uudenaikainen malli puolustusten rakentamiseen, ja sen tarkoituksena oli hajauttaa hyökkääjän tykistötuli ja tehdä se näin tehottomaksi. Puolustus perustui jalkaväen ja tykistön yhteistyöhön.
Tampere-Härmälän lentoasema
Vanhasta Härmälän kentästä on jäljellä vielä terminaalirakennus, lentokonehalli osana messu- ja urheilukeskusta sekä osa kiitotiestä, joka toimii Pirkkahallin pysäköintialueena. Terminaalirakennuksessa on nykyään Tampereen laskuvarjokerhon kerho- ja koulutustilat buffetteineen. Tampereen kaupunki myi terminaalirakennuksen sen pitkäaikaisena vuokraajana olleelle laskuvarjokerholle vuonna 2014.
Espoon historia
Ensimmäinen maailmansota
Venäjän armeijan rakennushanke vaati valtavasti työvoimaa. Rakennustyömaata johdettiin Pietarin insinöörihallinnon alaisuudessa, mutta käytännön töitä johti Viaporin insinööriesikunta. Insinöörien paikallinen toimisto sijaitsi Leppävaarassa. Vaikka armeija yritti pitää linnoitustöiden luonnetta salaisena viholliselta, niiden varustuksista löytyy kuvauksia saksalaisten tiedusteluraporteista.
Työvoimasta valtaosa oli palkattuja suomalaisia miehiä ja naisia, mutta urakoita tilattiin myös rakennusliikkeiltä. Linnoitteiden rakentamiseen osallistui myös paljon venäläisiä sotilaita, mutta siitä huolimatta työmaalla kärsittiin työvoimapulasta. Rakennustyömaalle tuotiin elokuussa 1915 metsätöihin muutaman kuukauden ajaksi myös 2 000–3 000 kiinalaista siirtotyöläistä, joista osa teki pakkotyötä. Työvoimapulan vuoksi turvauduttiin myös venäläisen sotalain sallimiin pakko-ottoihin. Espoolaisille kartanoille annettiin määräys lähettää mies ja hevonen linnoitustöihin. Linnoitustöihin osallistuneiden kokonaismäärää ei tiedetä, mutta pakkolunastuksin saatiin kasaan 4 000 miestä, joista 1 300 sijoitettiin heinäkuussa 1916 Leppävaaraan ja 1 500 Tapiolaan.
Linnoitusten rakentaminen vaati suuria maa-alueita, sillä varsinaisten linnoitusten ympärille raivattiin laajat ampuma-alueet piikkilankaesteineen. Alueet pakkolunastettiin maanomistajilta. Myös linnoitustöiden rakennusmateriaaleja, kuten hirsipuuta, saatiin pakkolunastamalla metsäalueita metsänomistajilta. Maa- ja metsäalueiden lunastusten lisäksi armeija otti haltuunsa myös rakennuksia sotilaiden ja työläisten majoitusta varten. Alueen rakennukset eivät riittäneet majoittamaan kaikkia työntekijöitä, minkä vuoksi Leppävaaraan pelloille perustettiin tuhansien työläisten suuri telttaleiri.
Bergansin tilalla nykyisen Suur-Leppävaaran alueella asunut 16-vuotias Annukka Koskinen kirjoitti kesäkuussa 1916 pakkolunastuksista seuraavasti:
Venäjän vallankumous vuonna 1917 lopetti työt linnoituksilla. Suomi julistautui itsenäiseksi joulukuussa 1917, eikä linnoituslaitteita koskaan tarvittu Pietarin puolustamiseen saksalaisilta. Linnoitukset näkivät ainoastaan yhden taistelun Suomen sisällissodan aikana, kun Espoon Leppävaarassa punaiset joukot taistelivat valkoisten tueksi tulleita saksalaisia vastaan 14. huhtikuuta 1918. Myöhemmin toisen maailmansodan aikaan linnoituksia käytettiin ammusvarastoina ja väestönsuojina.
Espoon puna- ja valkokaartit
Espoossa erityisesti Leppävaara oli rauhatonta aluetta. Albergan työväenyhdistys muodosti seudulle kymmenhenkisen ja aseistamattoman miliisin järjestyksen ylläpitämiseksi. Kesän ja alkusyksyn 1917 aikana porvarillisten järjestyskaartien ja työväen miliisin välillä oli paikallisia kiistoja. Marraskuun puolivälissä Espoon kaarteissa oli jo täydessä vauhdissa molemminpuolinen aseellinen järjestäytyminen.
Espoon Kauklahteen perustettiin heinäkuussa 1917 ensimmäinen vapaapalokunnan peitenimellä toiminut porvarillinen järjestyskaarti. Hieman myöhemmin myös Kiloon perustettiin vastaava järjestö, ja elo-syyskuussa nämä kaksi kaartia yhdistyivät. Jäseniä oli tässä vaiheessa noin 160 henkeä.
Nystrand
Nystrand on ruotsinkielinen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Espoon historia
Espoon puna- ja valkokaartit
Sisällissodan alettua lähti Espoosta lukuisia valkoisia nuoria miehiä, jotka liittyivät Uudenmaan maaseudulla toimiviin suojeluskuntiin. Tärkein näistä oli Kirkkonummella toiminut Sigurdsin kaarti, jonka jäsenistä noin 40 oli espoolaisia.
Punainen Espoo
Suomen sisällissodan alkaessa tammikuun 1918 lopussa punaiset ottivat Espoon hallintaansa. Minkäänlaisia taisteluja Espoossa ei käyty punaisten ja valkoisten välillä vallankumouksen yhteydessä, sillä Espoo oli jo valmiiksi käytännössä punaisten hallinnassa. Kunnallinen valta siirrettiin kunnanvaltuustolta ja kunnallislautakunnalta sosialidemokraattiselle kunnallisjärjestölle. Punaisten valtaannousu oli veretön. Punaiset turvasivat asemansa lähettämällä partioita kiertämään ympäri Espoota takavarikoimassa taloista aseita.
Suomen kansanvaltuuskunnan määräyksestä Espooseen perustettiin oma vallankumousoikeus, jonka tuomarina toimi Kauklahtelainen työmies Aleksi Aronen. Oikeuden istunnot pidettiin Villa Odenwallin huvilassa Kauniaisissa. Rangaistukset olivat yleensä vankeustuomioita tai sakkoja. Lisäksi ainakin Leppävaaran punakaartissa toimi tuomioistuimena oma toverioikeus. Punakaartin Uudenmaan pääesikunta oli kieltänyt ulkona liikkumisen iltayhdeksän jälkeen. Työväentaloilla järjestettiin kokouksia, joissa kerättiin listoilla avustuksia punakaarteille. Elintarvikkeita ja aseita etsineet nuorista miehistä koostuneet partiot saattoivat ottaa oikeuden omaan käsiinsä tyypillisen punaisen terrorin muodossa. Punaiset tappoivat kevätkuukausien aikana Espoossa yhdeksän henkilöä, joista kuusi oli siviilejä. Väkivallanteoista levisi huhuja, jotka lietsoivat ihmisissä pelkoa. Monet kokivat punaisten kunnallishallinnon hirmuvallaksi.
Sisällissodan aikana monet porvarilliset espoolaiset, joita punaiset vallanpitäjät pitivät uhkana, saattoivat paeta naapurikuntiin, piilomökeille saaristoon tai Pohjois-Espoon metsiin. Esimerkiksi Espoon kunnanvaltuuston puheenjohtaja Hans Heimbürger pakeni tammikuussa perheensä kanssa Inkoon Degeröhön. Tiettävästi kaksi espoolaista piileskeli punaista hallintoa luolissa.
Kohti taistelua
Saksan strategiana oli ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheessa yrittää houkutella suomalaiset sotilaalliseen liittoon Venäjää vastaan. Kun Saksan ja bolševikkien väliset rauhanneuvottelut kariutuivat väliaikaisesti helmikuussa 1918, Saksan johdossa linjattiin 13. helmikuuta, että Suomeen tuli lähettää sotilasretkikunta. Kenraali Erich Ludendorff antoi Suomen valtuutettuna toimineelle Edvard Hjeltille kehotuksen tehdä kiireellinen avunpyyntö Saksalle. Vaasan senaatin edustajat antoivat Berliinissä muodollisen avunpyynnön heti seuraavana päivänä.
Kello viiden aikaan aamulla, 11. huhtikuuta 1918, eversti Wolfin johtama pääjoukko lähti marssimaan Kauklahdesta Espoon halki, kohti Leppävaaraa. Von der Goltz puolestaan ajettiin autolla etujoukon ohi tiedusteluväen asemiin Kiloon, missä todettiin, että punaiset olivat asemissaan. Pääjoukosta ensimmäiset – ratsuväen miehet – saapuivat Kiloon ennen yhdeksää, ja heidät määrättiin etulinjaan baijerilaisen tykistön kanssa. Kello kymmeneltä joukot komennettiin hyökkäysasemiin. Puolenpäivän aikaan ratsuväki oli jo hyökkäysvalmiudessa ja kevyt patteristo ampui lyhyen tulivalmistelun Leppävaaran varustuksille. Hyökkäysmääräystä ei kuitenkaan annettu, sillä von der Goltz halusi koetella vihollisen hermoja ja odotti vielä punaisten vastausta neuvottelukutsuun. Kaikki saksalaiset eivät edes olleet valmiita täysimittaiseen hyökkäykseen. Saksan joukot suunnittelivat myös punaisten saartamista, mutta tähän ei ryhdytty, sillä neuvottelijoiden valkoisella lipulla varustettu auto ilmaantui näkyviin pian kello yhden jälkeen.
Ruotsalainen diplomaatti Sigurd af Ekström oli jo tätä ennen neuvotellut useaan otteeseen punaisten ja saksalaisten välillä Helsingin antautumisesta. Punaisten puolella häntä tukivat maltilliset sosiaalidemokraatit. Punaisten ehdotus oli, että Helsingistä voitaisiin luopua rauhanomaisesti, jos Saksa pidättäytyisi hyökkäämästä yhden vuorokauden ajan. Von der Goltz oli kuitenkin kieltäytynyt ehdotuksesta ja vaatinut, että punaisten edustajat olisivat tulleet välittömästi neuvottelemaan Espoon maantielle. Nyt, hieman ennen Leppävaaran taistelun puhkeamista, punaisten neuvottelijat ehdottivat aselepoa, mutta von der Goltz suostui vain kello neljään asti kestävään tulitaukoon. Hänen vaatimuksenaan oli punaisten antautuminen ennen sitä, muuten saksalaiset kävisivät hyökkäykseen. Tulitauko hyödytti myös saksalaisia, sillä he tarvitsivat muutamia tunteja aikaa joukkojensa järjestelyyn.
Taistelu
Punaiset eivät antautuneet, joten saksalaiset aloittivat hyökkäyksen kello 16.00 aikaan ampumalla tykistöllä vihollisen asemiin. Tarkoituksena oli ainoastaan heikentää puolustajia, sillä saksalaisten muutamat tykkipatterit eivät olisi riittäneet linnoitteiden tuhoamiseen. Rynnäkkö aloitettiin kello 16.30 ulaanien ja kaartinkarabinieerien johdolla. Varsinaisen taistelun suorittivat lähes täysin kaksi ratsuväkirykmenttiä. Hyökkäys tapahtui maantien suuntaisesti, karabinieerit tien pohjoispuolella ja ulaanit eteläpuolella. Molemmat etenivät useiden satojen metrien leveydelle ulottuvissa ampumaketjuissa. Suoraan karabinieereja vastassa oli punaisten pääasema, mutta punaiset eivät juurikaan ampuneet hyökkääjiä edestäpäin, vaan naapuriasemista. Saksalaiset hillitsivät sivustoilta ammuttua tulta baijerilaisella vuoristotykistöllään. Puolustuksen pääasema paljastui tyhjäksi, mutta sen saavutettuaan saksalaiset kohtasivat vastarintaa taaemmista asemista. Pohjois-Leppävaaran Orolanmäellä käytiin lyhyt, mutta kiivas taistelu, jossa kaatui useita punaisia. Saksan ulaanit puolestaan pääsivät päävarustuksien läpi nopeasti, ja hajaantuivat etsimään vankeja tai kävivät etelän puolelta hyökkäykseen Orolanmäen puolustajia vastaan.
Sodan jälkeen
Saksalaisten pommituksen yhteydessä osuman sai yksi suomalainen kansakoulu, mutta muuten itse sodan aiheuttamat vauriot olivat Espoossa varsin pienet. Sisällissodan päätyttyä useissa espoolaiskodeissa kuitenkin vallitsi puute. Sota oli katkaissut Suomen ulkomaankaupan suurilta osin, mikä pahensi elintarvikepulaa. Erityisesti leipäviljan sekä muiden välttämättömien elintarvikkeiden hinnat nousivat huomattavasti, minkä vuoksi tärkeimmille tuotteille oli asetettava rajahinnat. Tilanne helpottui vuoden 1919 aikana, mutta lopullisesti elintarvikesäännöstelystä luovuttiin vasta vuonna 1921.
Sodan päättymisen jälkeen suojeluskunnat etsivät paenneita punaisia Espoon metsistä pitkään. Kesäkuussa 1918 suojeluskunnat anoivat Espoon kunnanvaltuustolta varoja matkustaakseen eri vankileireille antamaan asiantuntija-apua punaisten espoolaisten tuomitsemisessa. Espoon punakaartilaisia oli lähetetty 12 eri vankileirille.
Vuoden 1918 torpparilain perusteella torpparit vapautettiin yksityisten isäntiensä vallasta, minkä jälkeen Suomessa toimeenpantiin tilattoman väestön laajamittainen asutustoiminta. Vuosien 1919 ja 1925 välisenä aikana Espoossa noin 150 torpparia ja mäkitupalaista lunasti maan itselleen valtion tarjoaman lainarahoituksen avulla. Uusien viljelystilojen pinta-alat jäivät kuitenkin pieneksi, minkä vuoksi välttämättömiä lisätuloja piti hankkia metsä- ja sekätöillä.
Myöhempi kehitys
pienoiskuva|vasen|Juna [[Kauklahden rautatieasemalla 1920-luvulla.]] pienoiskuva|oikea|[[HOK-Elanto|Elannon myymälä Espoon Kilossa vuonna 1933.]] Vuonna 1920 Espoo oli alle 9 000 asukkaan maalaiskunta, ja 70 prosenttia asukkaista oli ruotsinkielisiä. 75 prosenttia koko väestöstä elätti itsensä maataloustyöllä. Kauniainen erotettiin Espoon kunnasta vuonna 1920, mutta Espoon ja Kauniaisten välinen raja vahvistettiin vasta 1940-luvun lopulla. Espoo alkoi kasvaa voimakkaasti 1940- ja 1950-luvuilla ihmisten muuttaessa alueelle erityisesti Neuvostoliitolle menetetyiltä alueilta. Espoo kehittyi maatalousvaltaisesta maalaiskunnasta nopeasti kauppa-, palvelu- ja teollisuuskaupungiksi. Espoon sijainti Helsingin vieressä houkutteli pääkaupungissa työskenteleviä muuttamaan kasvavaan naapurikaupunkiin. Jo ennen toista maailmansotaa oli rantaradan asemien läheisyydessä useita esikaupunkialueita kuten Leppävaara ja Kilo sekä teollisuustaajamaksi muodostunut Kauklahti. Sen jälkeen kun uusi Jorvaksentie (nykyisen Länsiväylän edeltäjä) valmistui, alettiin myös sen läheisyyteen rakentaa pientaloja, varsinkin Westendiin. Sodan jälkeen Espooseen rakennettiin myös runsaasti rintamamiestaloja.
Muuttoliikkeen seurauksena suomesta tuli enemmistökieli Espoossa vuonna 1950. Tuolloin kunnan asukasluku oli 25 000. 1950-luvulta lähtien Espoo koki suurta väestönkasvua.
Tapiolan synty
pienoiskuva|Näkymä Tapiolasta vuodelta 1965. pienoiskuva|Tapiolan [[Taskumattitalot rakennettiin 1959–1961. Kuva vuodelta 1967.]]
Asuntopulaa ja suunnitelmia
Jatkosodan päätyttyä vuonna 1944 koko Suomessa vallitsi suuri asuntopula. Moskovan välirauhassa Suomi oli luovuttanut Neuvostoliitolle kaikki jatkosodan aikana uudelleenvaltaamansa alueet, jolloin kotinsa menettänyt siirtoväki tuli asuttaa Suomen säilyttämille alueille muun väestön sekaan. Jo jatkosodan aikana Väestöliitto päätti, että asuntopulan helpottamiseksi oli ryhdyttävä toimiin.
Tapiolan rakentaminen oli yhteistyöhanke, jonka tärkein alullepanija oli varatuomari Heikki von Hertzen. Heikki von Hertzen oli lakimies, joka oli ennen Väestöliiton toiminnanjohtajaksi nousemista ollut Tampereella erään pankin sivukonttorin johtajana.
Väestöliiton toiminnanjohtajana von Hertzen oli mukana perustamassa Asuntosäätiötä, jonka tarkoituksena oli ratkaista asuntopula. Asuntosäätiön muodostivat Väestöliiton lisäksi Mannerheimin lastensuojeluliitto, Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö, Suomen Siviili- ja Asevelvollisuusinvalidien Liitto, Virkamiesliitto ja Vuokralaisten Keskusliitto. Vuonna 1946 von Hertzen tiivisti ajatuksensa kaupunkirakentamisesta pamfletissaan nimeltä Koti vaiko kasarmi lapsillemme, jossa hän kritisoi ankarasti Helsingin ahtaita ja synkkiä umpikortteleita ja puolusti luonnon tärkeyttä rakennetussa ympäristössä. Tämän puutarhakaupunkiajattelun taustalla on englantilaisen Ebenezer Howardin kaupunkisuunnitteluperiaatteet. Tärkeinä esikuvina pidettiin myös uusia Ruotsiin valmistuneita asuinalueita.
Suomalaisessa puutarhakaupungissa haluttiin yhdistää kaupunki- ja maaseutuasumisen parhaat puolet. Käytännössä tämä tarkoitti laadukasta mutta kohtuuhintaista kaupunkiasumisen ja luonnon yhdistämistä.
Kauppala ja kaupunki
Vuonna 1963 Espoosta tuli kauppala. Tuolloin asukkaita oli jo 65 000. Espoosta tuli kaupunki vajaat kymmenen vuotta myöhemmin vuonna 1972. 1970-luvulla kaupunkiin rakennettiin Suvelan, Olarin, Matinkylän ja Kivenlahden asuinalueet. Keilaniemen tornitaloista ensimmäinen, Neste Oy:n pääkonttori valmistui vuonna 1976.
Monet Suomen tärkeät kulkuväylät kulkevat Espoon halki. Suomen ensimmäinen moottoritie Turunväylä valmistui vuonna 1962. Myös Kehä I rakennettiin 1960-luvulla. Kehä II puolestaan otettiin käyttöön vuonna 2000.
Tapiolan keskustan alkuperäisessä suunnitelmassa arkkitehti Aarne Ervi oli jättänyt keskusaltaan päätyyn paikan teatteritalolle, jota ei kuitenkaan rakennettu. Päätös uuden kulttuurikeskuksen rakentamisesta tehtiin Espoon kaupunginvaltuuston juhlaistunnossa 1. tammikuuta 1972, kun Espoosta tuli kaupunki. Kaksi vuotta myöhemmin valmistui suunnitellun rakennuksen ensimmäinen huoneohjelma, jossa määriteltiin sen tarpeet ja pinta-alat. Suunnittelua varten julistettiin arkkitehtuurikilpailu vuonna 1979. Kilpailuun osallistui noin 60 eri ehdotusta, joista valituksi tuli arkkitehti Arto Sipisen suunnittelema Kuunsilta. Kulttuurikeskuksen rakennustyöt aloitettiin vuonna 1986. Peruskivi muurattiin Jean Sibeliuksen päivänä 8. joulukuuta. Rakentamiseen käytettiin kvartsihiekkaharkkoja, travertiinilaattoja, lasia ja mosaiikkibetonia, ja sen kustannukset nousivat noin 130 miljoonaan markkaan. Rakennus valmistui tammikuussa 1989.
2000-luku
pienoiskuva|Urheilupuiston metroasema rakenteilla helmikuussa 2016. Vuosituhannen vaihteessa Espoo oli hieman yli 200 000:lla asukkaallaan valtakunnan toiseksi suurin kaupunki Helsingin jälkeen.
Länsimetroa alettiin rakentaa Espooseen vuonna 2010 ja sen ensimmäinen puolisko otettiin käyttöön 18. marraskuuta 2017. Uudisrakentaminen on Espoossa edelleen hyvin vilkasta.
Birgitta Kalander
Linda Birgitta Kalander (s. 28. elokuuta 1955 Maksamaa) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kestävyysjuoksija. Hän edusti IF Drottia ja Gamlakarleby IF:ää.
Kalevan kisoista Kalander saavutti hopeaa 3 000 metrin juoksusta vuonna 1979. Ennätyksikseen hän juoksi 1 500 metrillä ajan 4:25.79 vuonna 1979, 3 000 metrillä ajan 9:33.89 vuonna 1979 ja 5 000 metrillä ajan 18:43.2 vuonna 1976. Virallisiin kilpailuihin Kalander ei ole osallistunut vuoden 1981 jälkeen.
Kantatie 43
thumb|right|250px|Kantatie 43 [[Euran Kiukaisissa.]]
Kantatie 43 on Uudestakaupungista Laitilan ja Euran kautta Harjavaltaan kulkeva kantatie. Tien pituus on 75 kilometriä. Tie on kaksikaistainen ja kantatieksi hyvätasoinen. Harjavallassa tie liittyy valtatiehen 2.
Lineaarisuus
Sana lineaarisuus tulee latinankielisestä sanasta linearis, joka tarkoittaa viivoista tehtyä. Lineaarisuus tarkoittaa eri asioita eri aihepiireissä.
Kantatie 43
Historiaa
Uudenkaupungin ja Harjavallan välinen tie on rakennettu 1950- ja 1960-luvuilla. Vuoden 1996 tienumerouudistuksessa maantiet 198 (Uusikaupunki–Laitila), 205 (Laitila–Eura) ja 219 (Eura–Harjavalta) yhdistettiin kantatieksi 43. Laitilan ja Euran väli parannettiin valtatietasoiseksi vuosina 2006–2009 rakentamalla tievalaistusta, alikulkukäytäviä ja kevyen liikenteen väyliä sekä leventämällä tietä. Vuonna 2010 seututien 210 liittymä Hinnerjoella muutettiin kiertoliittymäksi. Valtatien 12 liittymä Eurassa rakennettiin kiertoliittymäksi vuosina 2011–2012.
Tulevaisuus
Maakuntakaavassa kantatielle 43 on merkitty useita uusia eritasoliittymiä, mm. Valtatien 8 liittymä Laitilassa, valtatien 12 liittymä Eurassa sekä seututien 209 liittymä Kiukaisissa.
Lineaarisuus
Matematiikka
Matematiikkaan kuuluu monia eri käsitteitä lineaarisuudesta:
Daniela Baumer
Daniela Baumer (myöh. Tenger, s. 8. syyskuuta 1971 Herblingen) on sveitsiläinen ratameloja ja olympiamitalisti. Hän saavutti Atlantan kesäolympialaisissa 1996 hopeaa 500 metrin kajakkinelosessa ja karsiutui 500 metrin kajakkikaksikossa välierissä parinaan Ingrid Haralamow-Raimann.
Zeppelin
Zeppelin viittaa seuraaviin asioihin:
Hakalantalon koulu
Hakalantalon koulu on Hyvinkään Hakalan kaupunginosassa toimiva noin 360 oppilaan suomenkielinen alakoulu (luokka-asteet esiopetus- 9). . Koulu toimi aiemmin nimellä Hakalan koulu ja erityiskoulu nimellä Hakalanpolun koulu.
Aamutuulen opetusyksikkö, joka on alkuopetusta (luokka-asteet 1–2) antava, Metsäkaltevan kaupunginosassa sijaitseva yksikkö, on hallinnollisesti osa Hakalantalon koulua.
Hakalantalon koulu vastaa myös kehitysvammaisten, autistisien, lasten ja nuorten opetuksesta ja kasvatuksesta 11-vuotisen oppivelvollisuuden aikana.
Phở
thumb|Kanapohjainen phở eli phở gà maustettuna [[Maustebasilika|basilikan lehdillä sekä hoisin- ja Sriracha-kastikkeilla.]] thumb|Phở [[Hồ Chí Minhin kaupunki|Saigonin tyyliin.]] Phở (IPA:, ) on vietnamilainen riisinuudelikeitto. Keitto valmistetaan maustetusta häränhäntä-, luu- tai kanapohjaisesta lihaliemestä. Mausteina voidaan käyttää muun muassa sipulia, saigoninkanelia, kanelia, tähtianista tai kardemummaa.
Egeankistus
Egeankistus (Cistus parviflorus) on päivännoutokasvien (Cistaceae) heimoon, kistusten (Cistus) sukuun kuuluva kasvilaji, jota kasvaa luontaisena Välimeren alueen itäosissa Italiasta itään. Egeankistus voi risteytyä useiden muiden kistuslajien kanssa.
Egeankistus on ainavihanta ja voi kasvaa noin 90 cm korkeaksi. Egeankistuksen kukat ovat auki vain hyvin lyhyen aikaa, mutta kukat ovat näyttäviä. Kukat houkuttelevat mehiläisiä.
Egeankistusta voidaan käyttää puutarhoissa maanpeitekasvina ja sitä on käytetty aikoinaan myös lääkekasvina. Egeankistus menestyy kuivilla ja aurinkoisilla paikoilla hyvin vettä läpäisevässä sekä mielellään myös hieman hiekkaisessa maaperässä. Luonnossa sitä kasvaa kalkkipitoisilla alueilla. Egeankistus kestää noin -8°C:n lämpötilaa, kunhan sen kasvupaikka pysyy kuivana.
Allen Whipple
Allen Oldfather Whipple (2. syyskuuta 1881 Urmia, Persia – 6. huhtikuuta 1963 New Jersey) oli yhdysvaltalainen kirurgi.
Whipple opiskeli aluksi Princetonin yliopistossa ja valmistui vuonna 1908 Columbian yliopiston College of Physicians and Surgeonsista New Yorkissa. Vuonna 1921 hänestä tuli New Yorkin presbyteerisairaalan kirurgian professori ja myöhemmin pääkirurgi. Vuonna 1934 Whipple sai nimityksen New York Surgical Societyn, vuonna 1936 Society of Clinical Surgeryn ja vuonna 1940 American Surgical Associationin puheenjohtajaksi.
Whipple tunnetaan parhaiten Whipplen proseduurista eli pankreatikoduodenektomiasta, jota käytetään leikkauksena haimasyövän hoidossa. Whipple itse suoritti urallaan 37 Whipplen leikkausta. Hänen mukaansa on nimetty myös Whipplen triadi, jonka täyttyminen voi viitata haiman insulinooman merkkinä ilmenevään hypoglykemiaan. Whipple oli Virginia Apgarin kirurgian residenssin valvoja ja suositteli tälle uran edistämistä kirurgian sijaan anestesiologiassa.
Suomenruotsi
Suomenruotsi on ruotsin kielen Suomessa käytetty kirja- ja yleiskielinen variantti, jota puhutaan pääasiassa rannikkoalueilla Uudellamaalla, Turunmaalla ja Pohjanmaalla, sekä jossain määrin myös muualla Suomessa. Myös Ahvenanmaalla puhuttu ruotsi on perinteisesti lueteltu kuuluvaksi suomenruotsiin, vaikka sillä on paljon yhteisiä piirteitä Ruotsissa puhutun kielen kanssa.
Äidinkielenään suomenruotsia puhuvia suomalaisia kutsutaan suomenruotsalaisiksi. Suomenruotsi juontaa juurensa keskiajalla ruotsalaisten tekemään Suomen rannikon kolonisaatioon.
Murteet
pienoiskuva|Kartta suomenruotsin murrealueista. Osana ruotsin kielen murrejaottelua suomenruotsi muodostaa kielen itäisen murrealueen (ruots. östsvenska mål) yhdessä vironruotsin kanssa. Suomenruotsi jaetaan perinteisesti neljään alueelliseen murreryhmään, jotka voidaan edelleen jakaa pienempiin ryhmiin:
Suomenruotsin murteet eivät ole yhtenäisiä, vaan esimerkiksi Itä-Uudellamaalla puhutut murteet saattavat joidenkin piirteiden osalta edustaa päinvastaista kantaa kuin pohjalaiset. Huomattavin esimerkki tästä on k:n ja g:n palatalisoituminen. Pohjalaisten murteiden merkittävä piirre on velaariklusiilien palatalisoituminen etuvokaalien edellä myös sanan sisällä, ei vain alussa - niinpä kärringen voidaan Pohjanmaalla ääntää. On huomattava, että g ei siellä palatalisoidu :ksi vaan :ksi, joten sana göra ääntyy. (Tässä esiintyy myös göra-verbin muoto gära, joka on kadonnut ruotsin kirjakielestä mutta on tunnistettavissa esimerkiksi sanassa gärning ’teko’.) Toisaalta uusimaalaisessa ruotsissa g ja k jäävät klusiileiksi, joten esimerkiksi sanan kjol alkuosa ääntyy Itä-Uudellamaalla. Suomenruotsissa sanansisäiset aspiroituneet k, p ja t ovat usein korvautuneet suomen kielen vaikutuksesta geminaatta-k:lla, -p:llä ja -t:llä. Tämä fennismi (suomalaisuus) on herättänyt foneetikkojen huomiota. Suomenruotsissa on säilyneenä diftongeita ja lyhyitä vokaaleita, jotka Ruotsin ruotsissa ovat kauan sitten muuttuneet pitkiksi vokaaleiksi.
Ahvenanmaanruotsin on perinteisesti katsottu kuuluvan suomenruotsiin sikäli, että siinä käytetään monista virallisista termeistä suomenruotsalaista varianttia. Ääntämiseltään ja intonaatioltaan ahvenanmaanruotsi on kuitenkin selvästi lähempänä Ruotsissa puhuttuja ruotsin murteita. Länsi-Ahvenanmaalla puhuttava ruotsi on lähimpänä Uplannin murteita, kun taas Itä-Ahvenaanmaan saaristossa puhuttava ruotsi on lähimpänä muita suomenruotsin variantteja.
Eroja riikinruotsiin
Suomenruotsin yleiskieli eroaa Ruotsissa käytetystä ennen muuta virallisten termien osalta: ministeriöt ovat suomenruotsiksi ministerier, eivät departement. Myös suomenruotsalaiset murteet ovat vaikuttaneet: esimerkiksi sellainen ilmaus kuin ligga på åga ’maata koko yö valveilla varhaisen herätyksen vuoksi hermoillen’ on Ruotsissa joko tuntematon tai mielletään selvästi murteelliseksi. Murteesta johtuu myös erityisesti pohjalaisten tapa käyttää verbiä lämna merkityksessä ’jäädä’. Tätä kuitenkaan kielenhuolto ei hyväksy, koska se voi aiheuttaa ymmärtämisvaikeuksia. Joskus suomenruotsin poikkeavat muodot ovat seurausta tietoisesta kielen ohjailusta – esimerkiksi "öljynjalostamosta" käytetään suomenruotsissa sanaa oljeraffineri, koska Ruotsin puolella tavallinen oljeraffinaderi kuulostaa täällä tarpeettoman pitkältä ja kömpelöltä. Myös "roudarin" suomenruotsinnokseksi on suositeltu mieluummin muotoa rådare kuin Ruotsin puolella käytettyä sanaa råddare, koska jälkimmäinen kuulostaa suomenruotsissa 'sotkijalta'. Örfil tarkoittaa riikinruotsissa pelkästään väkivaltaista tekoa, suomeksi korvapuustia, mutta suomenruotsin örfil samoin kuin suomen korvapuusti, tarkoittaa myös tiettyä leivonnaista.
Suomenruotsin sanastossa on alueellisia eroja. Esimerkiksi polkupyörä on etelärannikon suomenruotsissa fillare ja Pohjanmaalla ped. Ruotsin sana cykel on hyvin yleinen ja sitä käytetään usein myös suomenruotsissa.
Jotkin ruotsin kielen sanat tarkoittavat Suomessa eri asiaa kuin Ruotsissa. Esimerkiksi sana villa tarkoittaa riikinruotsissa huvilaa tai omakotitaloa, suomenruotsissa pelkästään huvilaa (omakotitalo on suomenruotsissa egnahemshus tai egnahemhus), semla sämpylää, riikinruotsissa taas laskiaispullaa. Batong tarkoittaa suomenruotsissa patonkia, riikinruotsissa pamppua. Verbi paja tarkoittaa riikinruotsissa rikkoa tai rikkoutua ja Suomessa paijata.
Vaikka suomalaisissa kouluissa opetettu ruotsi on nykyisin sanastoltaan usein riikinruotsia, ääntämisohjeet ovat suomenruotsin mukaiset.
Ruotsissa puhuttu ruotsi vaikuttaa jatkuvasti suomenruotsiin erityisesti Pohjanmaan kautta, koska Pohjanmaalla on perinteisesti ollut tapana katsoa Ruotsin televisiota. Myös ruotsalainen kulttuurituotanto, kuten iskelmä, rock-musiikki (Magnus Uggla, Ulf Lundell ynnä muut) ja populaarikirjallisuus (Henning Mankell, Jan Guillou ynnä muut) on suosittua ja helposti saatavaa ruotsinkielisessä Suomessa, joka tunnetaan nimellä Svenskfinland. Toisaalta myös suomenruotsi on täkäläisen kulttuurituotannon kautta onnistunut vaikuttamaan Ruotsin puhekieleen – erityisesti Muumi-kirjojen mukana levinnyt, tyypillisesti suomenruotsalaisena pidetty sana rådd ’sotku’ on suosittu esimerkki.
Ruotsalaiset kutsuvat suomenruotsia joskus termillä muminspråk ('muumikieli'), koska japanilaista, Suomessa ruotsiksi jälkiäänitettyä mutta myös Ruotsissa esitettyä Muumi-televisiosarjaa ei aikoinaan nauhoitettu uudelleen riikinruotsiksi ja ruotsalaiset oudoksuivat muumien outoa ääntämystä.
Suomenruotsi on useissa tapauksissa vanhanaikaisen kuuloista ruotsalaisissa korvissa. Esimerkiksi luku 18 on suomenruotsissa aderton ja riikinruotsissa arton.
Puolisuunnikassääntö
Puolisuunnikassääntö on likiarvoyhtälö alla olevan määrätyn integraalin laskemiseksi.
Suomenruotsi
Suomen kielen vaikutus
Suomen vaikutus puhuttuun suomenruotsiin on ilmeinen, mutta selvimmillään hiomattomassa ja slanginomaisessa puhekielessä etelän kaupungeissa. Ruotsinkielisellä Pohjanmaalla sekä osassa Turun saaristoa, missä miljöö on varsin yksikielinen ja suomea ei välttämättä osata kovin hyvin, suomalaisten sanojen käyttäminen on arkipuhekielessäkin harvinaisempaa. Lauseopin ja fraseologian suomalaistumista pyritään vähentämään tietoisella kielenhuollolla. Suomenkielisten sanojen sijasta Ruotsin puolella käytetyt omaperäiset termit saatetaan mahdollisuuksien mukaan suomenruotsalaisten media-ammattilaisten ulottuville esimerkiksi Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen julkaiseman Språkbruk-lehden sivuilla.
Puolisuunnikassääntö
Puolisuunnikassääntö perustuu siihen, että funktion f kuvaajan ja x-akselin väliin jäävää pinta-ala arvioidaan puolisuunnikkaaksi, jonka pinta-ala määritetään. Siis seuraa, että
Suomenruotsi
Suomen kielen vaikutus
Suomenruotsissa käytetään monia käännöslainoja suomen kielen sanoista. Esimerkiksi lukujärjestys, joka on riikinruotsissa schema, on suomenruotsissa läsordning, laatikkoruoka låda (riikinruotsissa pudding), uimahalli simhall (riikinruotsissa badhus), kotitalous huslig ekonomi (riikinruotsissa hemkunskap) jne.
Puolisuunnikassääntö
Puolisuunnikassääntö on yksi numeerisen integroinnin kaavoista, joita kutsutaan Newton-Cotes kaavoiksi. Muita Newton-Cotes kaavoja ovat Simpsonin sääntö ja suorakaidesääntö. Puolisuunnikassääntö on erityisen käyttökelpoinen ja tarkka jaksollisten funktioiden integraalien approksimoinnissa.
Suomenruotsi
Suomen kielen vaikutus
Vakiintuneita puhekielen suomalaisuuksia ovat esimerkiksi kiva, joka komparoidaan nykyään ruotsiksi kivogare, kivogast, sekä juttu, joka on lainautunut kaikkine sivumerkityksineen suomenruotsiin, kaveri, joka suomenruotsissa lienee alkujaan oikeastaan sotilasslangia, ja maila, jota ilmeisesti käytetään ennen kaikkea siitä syystä, että ruotsista puuttuu yksi yhteinen sana pallon lyömiseen käytetyille pelivälineille (esimerkiksi jääkiekkomaila on klubba, mutta tenniksessä, pingiksessä ja sulkapallossa käytetty maila on racket).
Puolisuunnikassääntö
Puolisuunnikassäännön yleinen muoto
Perusmuotoisen puolisuunnikassäännön tuloksia voidaan parantaa jakamalla väli useampiin osaväleihin ja soveltamalla puolisuunnikassääntöä jokaisella osavälillä erikseen. Jaetaan väli N osaväliin, jonka päätepisteet ovat. Merkitään kunkin osavälin pituutta kirjaimella "h". Välille, joka jakautuu "N" yhtä pitkään väliin "h=(b-a)/N", voidaan puolisuunnikassääntö kirjoittaa seuraavasti:
Håkan Nystrand
Matts Jan-Håkan Nystrand (s. 9. huhtikuuta 1955 Purmo) on suomalainen metsätalousinsinööri ja järjestöjohtaja, joka on saanut metsäneuvoksen arvonimen.
Suomenruotsi
Suomen kielen vaikutus
Tavallisesti sanat mukautuvat ruotsin taivutusjärjestelmään, mutta painottomaan vokaaliin päättyvät (varsinkin henkilöä tarkoittavat) ovat osoittautuneet ongelmallisiksi: vaikka ne ovat en-sukuisia, monikossa ne taipuvat vokaaliin päättyvien ett-sukuisten (esimerkiksi ett äpple, ett piano) tapaan. Niinpä kaverin, abin, juttun voivat olla sekä määräisiä yksikköjä että epämääräisiä monikkoja: en kaveri : kaverin : kaverin : kaverina; en juttu : juttun : juttun : juttuna; en abi : abin : abin :  abina. Kielenhuolto vaatii silloin tällöin monikkomuotoja abir/abier : abirna/abierna ja juttur/juttuer : jutturna/juttuerna ja kaverir/kaverier : kaverirna/kaverierna, mutta ne eivät juuri ole osoittaneet kotoutuneet aidosti puhekieleen.
Puolisuunnikassääntö
Puolisuunnikassäännön virhe
Puolisuunnikassäännön tuottama virhe on integraalin tarkan arvon ja numeerisen arvon välinen erotus:
Virhetermi saadaan johdettua integraalilaskennan väliarvolauseen ja Lagrangen polynomin approksimaation avulla. Tällöin on olemassa c välillä [a, b] siten, että
Jos funktion toinen derivaatta saa positiivisen arvon, niin virhetermi on negatiivinen ja puolisuunnikassäännön antama arvo integraalille on suurempi kuin todellinen. Geometrisesti tämä tarkoittaa tilannetta, jossa todellinen käyrä jää piirretyn puolisuunnikkaan sisään. Päinvastainen tilanne on silloin, kun funktion toinen derivaatta on negatiivinen ja käyrä kulkee siis piirretyn suoran yläpuolella.