cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Naomi Klein
Julkaisut
Vuonna 2000 Klein julkaisi kirjan No Logo, josta tuli pian globalisaatiokriittisen liikkeen tunnus. Liike oli sulkenut WTO:n ministerikokouksen 1999 kuukautta ennen No Logon ilmestymistä. Kirjassa Klein arvostelee brändipainotteista kulutuskulttuuria kuvaamalla suuryritysten toimintaa. Hänen mukaansa yritykset ovat yleensä syyllistyneet maailman köyhimmissä maissa työntekijöiden riistoon tavoitellessaan yhä suurempia tuottoja. Hän arvosteli Nike-yhtiötä kirjassaan niin voimakkaasti, että se oli ensimmäisiä julkaisuja, jonka kritiikkiin yhtiö vastasi suoraan.
Vuonna 2004 Klein teki puolisonsa kanssa dokumenttielokuvan The Take, joka kertoi argentiinalaisista tehdastyöläisistä, jotka ottivat haltuunsa lakkautetut tehtaat ja aloittivat tuotannon uudelleen. Lokakuussa 2005 Klein oli 11:s Maailman intellektuellit -äänestyksessä, jossa listattiin maailman sata julkista älykköä. Sen kokosi Prospect-lehti yhdessä Foreign Policyn kanssa. Klein oli korkeimmalle sijoittunut nainen listalla.
Klein julkaisi 2014 teoksen Tämä muuttaa kaiken: kapitalismi vs ilmasto, jossa hän esittää ilmastonmuutoksen liittyvän keskeisesti kapitalistiseen tuotantojärjestelmään. Helsingin Sanomien kirja-arviossa talouskulttuurin tutkija Paavo Järvensivu tiivistää Kleinin viestin siihen, että kansalaisliikkeiden on vaadittava vallanpitäjiltä ripeitä ja vaikuttavia päätöksiä ilmastonmuutoksen ehkäisemiseksi. Sen toteuttamiseksi valtioiden ja valtioliittojen on ohjattava markkinoita voimakkaasti ja valtioiden on sekä investoitava vähäpäästöisiin ratkaisuihin että rajoitettava kulutusta säännöksin. Yhteiskunnan on työskenneltävä monimuotoistavan kulttuurisen murroksen hyväksi vähintään yhtä tarmokkaasti kuin teknologisten ja poliittisten ratkaisujen saavuttamiseksi. Järvensivu kuitenkin arvioi, ettei Kleinin näkökulmaa voi aivan sellaisenaan siirtää Suomeen: ”Siinä missä hän irtisanoutuu pohjoisamerikkalaisesta oikeistosta täysin ja näkee, että vasemmiston on vain voitettava taistelu sitä vastaan, Suomen oikeisto ei ole niin toivoton.” Arvostettu Hilary Weston Writers´ Trust palkitsi teoksen tietokirjapalkinnolla sen ilmestymisvuonna.
Kleinin aiemmista teoksista No Logo ja Tuhokapitalismin nousu on otettu yli miljoonan kappaleen painos. Kleinin teoksia on käännetty 34 kielelle.
René Leibowitz
René Leibowitz (1913–1972) oli puolalais-ranskalainen musiikinteoreetikko, taidemusiikin säveltäjä ja kapellimestari. Hän käytti 12-säveljärjestelmää yhtenä ensimmäisistä ja oli tunnetuimpia sen käyttäjistä.
Muuta
Leibowitz kirjoitti vuonna 1955 kirjasen Sibelius, le plus mauvais compositeur du monde (suom. "Sibelius, maailman huonoin säveltäjä"), jossa hän kritisoi ankarasti Jean Sibeliusta.
Salibandyn naisten maailmanmestaruuskilpailut 2021
Emäntämaa Ruotsi voitti historiansa kymmenennen ja kahdeksannen peräkkäisen maailmanmestaruutensa. Se voitti loppuottelussa jatkoajalla Suomen 4–3. Pronssiottelussa Sveitsi voitti Tšekin 5–2.
Eino Jutikkala
Eino Kaarlo Ilmari Jutikkala (vuoteen 1931 Rinne; 24. lokakuuta 1907 Sääksmäki – 22. joulukuuta 2006 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija, professori ja akateemikko. Jutikkala oli yksi 1900-luvun merkittävimpiä suomalaisia historioitsijoita, ja hänen poikkeuksellisen pitkä ja tuottelias tieteellinen uransa kesti lähes kahdeksan vuosikymmentä.
Itävallan Grand Prix 1981
Itävallan Grand Prix 1981 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 16. elokuuta 1981 Österreichringillä Itävallassa. Kilpailun voitti Ligierillä ajanut Jacques Laffite, jolle voitto oli kauden ensimmäinen.
Eino Jutikkala
Jutikkala oli Gunnar Suolahden oppilas ja kuului tämän johtamaan kulttuurihistorialliseen koulukuntaan, joka edusti saksalaisen Karl Lamprechtin kehittämää kollektiivista historiatulkintaa. Koulukunnan suuri voimannäyte, neliosainen Suomen kulttuurihistoria (1933–1936) on hänen toimittamansa. Varhaisella tutkijanurallaan Jutikkala erikoistui talouden ja etenkin maatalouden historiaan ja julkaisi aihepiiristä useita klassikkotutkimuksia, kuten Suomen talonpojan historia (1942) ja Uudenajan taloushistoria (1953). Myöhemmällä urallaan hän keskittyi yhteiskuntien ja väestön historiaan ja kirjoitti suositut yleisesitykset Talonpoika, aatelismies, kruunu (1979) ja tenttikirjana käytetty Kuolemalla on aina syynsä (1987). Hän oli myös paikallishistorian erikoistuntija ja osallistui Helsingin, Turun ja Tampereen kaupunkien historian kirjoittamiseen.
Gunver
Gunver on naisen etunimi. Se on Gunvor-nimen tanskalainen ja skånelainen rinnakkaismuoto.
Eino Jutikkala
Jutikkala hoiti Helsingin yliopistossa peräkkäin kolmea historian professuuria. Hän oli Suomen historian henkilökohtainen ylimääräinen professori 1947–1950, taloushistorian professori 1950–1954 ja Suomen historian professori 1954–1974. Hän toimi myös lukuisissa akateemisissa luottamustehtävissä, kuten yliopiston humanistisen tiedekunnan dekaanina ja Historiallisen Aikakauskirjan päätoimittajana. Akateemikon arvonimen hän sai ensimmäisenä suomalaisena historiantutkijana 1972.
Gunver
Gunver esiintyi suomenruotsalaisessa almanakassa Gunvor-nimen rinnalla vuosina 1973–1994. Nimipäivä oli 25. maaliskuuta. Gunver poistettiin almanakasta 1990-luvulla, koska Suomessa oli silloin kirjoilla vain yksi tämänniminen henkilö.
Eino Jutikkala
Lapsuus ja nuoruus
Jutikkalan juuret olivat Jutikkalan kartanossa Sääksmäellä. joka nykyään kuuluu Valkeakosken kaupunkiin. Jutikkalan kartano oli Sääksmäen pitäjän mahtavimpia tiloja: siihen kuului ennen vuoden 1918 torpparilakia 750 hehtaaria maata, josta noin 150 hehtaaria peltoa. Eino Jutikkalan isoisä, rusthollari Fredrik Takkula, oli ostanut Jutikkalan vuonna 1871 ja ottanut samalla ajan tavan mukaan sen nimen omaksi sukunimekseen. Hänen poikansa Kaarle muutti kuitenkin sukunimensä Rinteeksi, suvun perimätiedon mukaan siksi, että oppikoulun rehtorin mielestä tilannimi Jutikkala ei sopinut sukunimeksi. Myös tämän poika Eino käytti opiskeluaikaansa saakka nimeä Eino Rinne. 23-vuotiaana hän kuitenkin otti käyttöön isoisänsä sukunimen, ja Eino Rinteestä tuli Eino Jutikkala.
Jutikkalan vanhemmat olivat paitsi suurtilan omistajia myös koulutettuja. Isä Kaarle Fredrik Rinne (1863–1923) oli oppiarvoltaan filosofian maisteri. Hän oli opiskellut historiaa ja kirjallisuustiedettä Keisarillisessa Aleksanterin-Yliopistossa ja työskennellyt suomen kielen opettajana helsinkiläisissä oppikouluissa ennen ryhtymistään perintötilan viljelijäksi vuonna 1898. Äiti Hilma Maria Rinne (o.s. Hagelberg, 1869–1948) oli puolestaan Helsingin suomalaisen tyttökoulun jatko-opiston käynyt opettaja. Pariskunta sai kaksi poikaa ja tyttären. Vanhempi poika Ossian Rinne ryhtyi isänsä jälkeen Jutikkalan tilan viljelijäksi, ja tytär Elsa avioitui kirjallisuustieteilijä J. V. Lehtosen kanssa.
Jutikkala kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisen lyseon klassilliselta linjalta vuonna 1926 luokkansa parhain arvosanoin: neljä laudaturia (äidinkieli, ruotsi, saksa ja reaali) ja kaksi cum laude approbaturia (latina ja matematiikka). Samana syksynä hän kirjoittautui opiskelijaksi Helsingin yliopistoon.
Opiskeluvuodet
Jutikkala opiskeli poikkeuksellisen nopeasti. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1929 kirjoitettuaan pro gradu -työn kotipitäjänsä Sääksmäen viljelyshistoriasta. Maisterintutkintoaan varten hän suoritti laudaturarvosanat Suomen historian lisäksi kansantaloustieteestä ja arkeologiasta. Vain kuusi vuotta yliopistoon saapumisensa jälkeen hän väitteli filosofian tohtoriksi kaksiosaisella väitöskirjalla Läntisen Suomen kartanolaitos Ruotsin vallan viimeisenä aikana (1932). Kiinnostus viljelyshistoriaa kohtaan nousi Jutikkalan kotitaustasta kartanon poikana, ja ratkaisevana innoituksena sille toimivat professori Gabriel Nikanderin tutkimukset kartanolaitoksesta. Väitöskirjaansa varten Jutikkala vieraili kymmenissä kartanoissa tutkimassa niiden yksityisarkistoja. Väitellessään hän oli vain 24-vuotias ja oli 2000-luvulle asti kaikkien aikojen nuorimpana väitellyt suomalainen historian tohtori.
Kevään 1932 promootiossa Jutikkala vihittiin samalla sekä filosofian maisteriksi että filosofian tohtoriksi. Seuraavana vuonna hänet nimitettiin Helsingin yliopiston Suomen historian dosentiksi, ja hän ryhtyi täysipäiväiseksi historiantutkijaksi.
Suomen kulttuurihistoria ja muut 1930-luvun työt
Toimitustyö koki odottamattoman takaiskun, kun Gunnar Suolahti, jonka oli tarkoitus kirjoittaa teossarjan keskeisimmät osuudet, kuoli äkillisesti jouluna 1933. Tuolloin vasta ensimmäinen neljästä osasta oli saatu valmiiksi. Uudeksi päätoimittajaksi tuli professori Väinö Voionmaa, ja vastoinkäymisestä huolimatta koko teossarja saatiin valmiiksi ennätyksellisen nopeasti, vuoteen 1936 mennessä. Ansio tästä lankesi tiukkaotteiselle toimitussihteeri Jutikkalalle. Professori Aarno Maliniemi kertoi anekdoottia, jonka mukaan toimitussihteeri piiskasi vauhtia erääseen myöhässä olleeseen kirjoittajaan istumalla tämän kirjoituspöydän vieressä ja sieppaamalla itselleen käsikirjoitusliuskoja sitä mukaa kuin ne täyttyivät. Toimitustyön lisäksi Jutikkala kirjoitti teossarjan väestö- ja asutushistoriaa käsittelevät artikkelit.
Vielä 1930-luvun lopulla Jutikkala harkitsi uraa oppikoulunopettajana. Hän hankki vaadittavan pedagogisen pätevyyden auskultoimalla vuonna 1936 Helsingin normaalilyseossa mutta ei koskaan työskennellyt opettajana, sillä akateeminen maailma tarjosi hänelle yllin kyllin työtä. Kiinnostus opetustyötä kohtaan sai hänet kuitenkin kirjoittamaan Helsingin koelyseon rehtorin Yrjö Oran kanssa oppikirjan Suomen historia lukioluokkia varten (1936). Perinteisistä koulukirjoista poiketen teos ei esitellyt historiaa kronologisesti vaan temaattisesti: poliittinen historia, taloushistoria sekä sosiaali- ja kulttuurihistoria käsiteltiin omina kokonaisuuksinaan. Tapahtumahistorian korvaaminen laajempien ilmiöiden tarkastelulla heijasti Jutikkalan lamprechtilaista metodologiaa. Teos oli rakenteensa suhteen edellä aikaansa eikä saanutkaan oppikouluissa mainittavampaa suosiota.
Sota-aika
Talvisodan sytyttyä Jutikkala, joka oli vapautettu asepalveluksesta terveydellisistä syistä, palveli aluksi väestönsuojelutehtävissä. Akateemisesti koulutettuna ja kielitaitoisena miehenä hänet rekrytoitiin kuitenkin nopeasti Valtion tiedotuskeskukseen, jossa hän avusti ulkomaisia sotakirjeenvaihtajia. Jatkosodassa hän toimi Valtion tiedotuslaitoksen tuotantotoimiston johtajana. Tuotantotoimiston tehtävänä oli tuottaa propagandistisia eli sodan virallisia päämääriä edistäviä artikkeleita lehtien ja radion julkaistavaksi, ja sen palveluksessa työskenteli lukuisia nimekkäitä kirjailijoita, kuten Mika Waltari, Toivo Pekkanen, Lauri Viljanen ja Elmer Diktonius. Toimiston johtajana Jutikkalan tehtävänä oli organisoida kirjoitustyö ja tarkastaa, että valmiit artikkelit täyttivät propagandatavoitteet, ja hän kirjoitti myös itse lukuisia artikkeleita. Oskari Väänäsen kanssa hän laati suppean Suomen historian yleisesityksen Finnland, der Vorposten Europas im Norden ('Suomi, Euroopan pohjoinen etuvartio'), joka oli suunnattu Suomessa taisteleville saksalaisille sotilaille.
Jutikkalan propagandistisista töistä kuuluisin on maantieteen professori Väinö Auerin ja kansatieteen professori Kustaa Vilkunan kanssa kirjoitettu Finnlands Lebensraum ('Suomen elintila', 1941), jossa perustellaan Itä-Karjalan olevan historiallisesti ja maantieteellisesti osa Suomea. Teos kirjoitettiin suoraan saksaksi, sillä sitä suunniteltiin käytettäväksi ”tieteellisenä” perusteena Suomen aluevaatimuksille sen jälkeen kun Saksa olisi miehittänyt Neuvostoliiton. Toimeksianto kirjoittamiseen tuli korkeimmasta valtiojohdosta: kirjahankkeen ideoija oli presidentti Risto Ryti, kirjoittajat värväsi pääministeri J. W. Rangell apunaan poliittinen sihteerinsä L. A. Puntila.
Suomen luonnolliseksi itärajaksi kirjassa määriteltiin niin sanottu kolmen kannaksen linja eli Suomenlahti–Laatokka–Ääninen–Vienanmeri-linja. Auer huolehti väitteen maantieteellisistä perusteluista (Itä-Karjala kuuluu Fennoskandiaan) ja Vilkuna sen kansatieteellisistä perusteluista (Itä-Karjalan kulttuuri on suomensukuista). Jutikkalan osuudeksi jäivät väestötieteelliset perustelut. Niiden mukaan Suomi oli leveyspiirinsä tiheimmin asuttuja alueita ja sen väkiluku kasvoi kaikista Pohjoismaista ylivoimaisesti nopeimmin, joten uuden elintilan hankkiminen idästä oli pitkän aikavälin välttämättömyys. Kirjan alkuperäinen nimi oli Das Geographische und Geschichtliche Finnland ('Maantieteellinen ja historiallinen Suomi'), mutta saksalainen kustantaja Alfred Metzner Verlag päätyi provosoivampaan nimeen Finnlands Lebensraum. Lisäksi Valtion tiedotuslaitoksen edustajana Berliinissä toiminut kirjailija Yrjö von Grönhagen editoi kirjaa lisäilemällä siihen kansallissosialistisia ajatuksia ja Adolf Hitler -sitaatteja. Jutikkalan pyynnöstä Valtion tiedotuslaitos kielsi kirjan julkaisemisen suomeksi.
Propagandatyönsä lisäksi Jutikkala julkaisi sotavuosina laajan historiateoksen Suomen talonpojan historia (1942), jota pidetään usein hänen tieteellisenä päätyönään. Teoksen pääosaan nousee itsenäinen, maata omistava talonpoikaisto, jota Jutikkala kuvaa perinteistä poiketen aktiivisena toimijana ja valtiollisena vallankäyttäjänä. Keskeiseksi jännitteeksi hän nostaa talonpoikaiston suhteen kruunuun ja aatelistoon, jotka pyrkivät rajoittamaan ja kontrolloimaan itsenäistä maanomistusta.
Professorina
pienoiskuva|Historioitsijat [[Arvi Korhonen ja Eino Jutikkala sekä kustantaja Jalmari Jäntti luovuttamassa Suomen historian käsikirjaa presidentti J. K. Paasikivelle vuonna 1949.]] Sodan päätyttyä Jutikkala nimitettiin 1947 filosofisen tiede­kunnan Suomen historian henkilökohtaiseksi ylimääräiseksi professoriksi. Nimityksen taustalla oli esitys, jonka historian professorit Jalmari Jaakkola, Arvi Korhonen ja A. R. Cederberg olivat tehneet tiedekunnalle. Esityksessä valitettiin historian oppiaineen kärsivän opettajapulasta ja ylistettiin Jutikkalan työteliäisyyttä sekä "eheätä antautumista tieteen palvelukseen". Jutikkala hoiti ylimääräistä professuuriaan kolme vuotta. Tuona aikana hän julkaisi Suomen historian opiskelun tueksi tarkoitetun Suomen historian kartaston (1949) sekä kirjoitti 1700-luvun osuuden vuosikymmenen suurimpaan historialliseen teoshankkeeseen, Suomen historian käsikirjaan (1949).
Helsingin yliopiston valtiotieteellinen tiedekunta ehdotti 1950 yliopiston johdolle, että Jutikkala siirrettäisiin tiedekunnan taloushistorian professoriksi. Valtiotieteellinen tiedekunta oli perustettu vain viisi vuotta aiemmin, ja se kärsi opettajapulasta. Anomuksen mukaan taloushistorian professuurin saaminen täydentäisi tiedekunnan tärkeimmän oppiaineen eli kansantaloustieteen opetusta. Historiallis-kielitieteellisen tiedekunnan vastustuksesta huolimatta konsistori hyväksyi ehdotuksen. Jutikkala siirtyi valtiotieteelliseen tiedekuntaan taloushistorian henkilökohtaiseksi ylimääräiseksi professoriksi ja hoiti virkaa neljä vuotta. Tuona aikana häneltä syntyi tenttikirjaksi tarkoitettu laaja Uudenajan taloushistoria (1953). Kimmokkeena teoksen synnylle toimi se havainto, että kunnollista taloushistorian yleisesitystä ei ollut saatavilla suomen kielellä, mikä suuresti vaikeutti taloustieteen opettamista.
Historiallis-kielitieteellisen tiedekunnan Suomen historian professori Jalmari Jaakkola jäi eläkkeelle vuonna 1954. Yliopiston konsistori päätti tiedekuntaa ja asiantuntijoita kuultuaan, että virkaa ei aseteta julkiseen hakuun, vaan siihen kutsutaan taloushistorian henkilökohtainen ylimääräinen professori Eino Jutikkala. Jutikkala katsottiin tieteelliseltä ansioiltaan niin ylivoimaiseksi, ettei kukaan muu viranhakija olisi kyennyt kilpailemaan hänen kanssaan. Asiantuntijana toiminut professori Arvi Korhonen piti Jutikkalaa jopa Pohjoismaiden etevimpänä talous- ja yhteiskuntahistorioitsijana. Jutikkala hoiti Suomen historian professuuria kaksi vuosikymmentä, eläkkeelle jäämiseensä vuoteen 1974 asti. Hän toimi myös filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisen osaston (nyk. humanistinen tiedekunta) varadekaanina 1960–1966 ja dekaanina 1966–1969.
Hänen lukuisiin luottamustehtäviinsä kuuluvat muun muassa Historiallisen yhdistyksen puheenjohtajuus 1934–1946, Helsingin kaupungin historiakomitean puheenjohtajuus 1964–1991 sekä Historiallisen Aikakauskirjan päätoimittajuus 1970–1982.
Yksityiselämä
Jutikkala pysyi koko elämänsä naimattomana ja lapsettomana. Poikamiehenä hänellä oli läheinen suhde sisareensa Elsaan ja tämän akateemiseen perheeseen. Elsan aviomies J. V. Lehtonen oli kirjallisuushistorian professori ja kriitikko, joka tunnettiin yhtenä aikansa johtavista Aleksis Kiven tutkijoista. Pariskunnan ainoasta lapsesta, tytär Maija Lehtosesta, tuli isäänsä seuraten kirjallisuustieteen professori. J. V. Lehtosen kuoltua 1948 leskeksi jäänyt Elsa Lehtonen muutti tyttärineen samaan asuntoon Jutikkalan kanssa ja ryhtyi hoitamaan poikamiesveljensä taloutta. Vuosikymmenien Etu-Töölössä asumisen jälkeen Jutikkala muutti vuonna 1963 sisarineen ja sisarentyttärineen Ullanlinnaan Merikatu 3:een, kansleri Hugo Suolahden perikunnalta ostettuun asuntoon.
Kesänsä Eino Jutikkala vietti koko elämänsä Jutikkalan kartanossa. Hänen veljensä Ossian Rinne, kartanon viimeinen isäntä, kuoli 1979. Kuoleman jälkeen kartanon rakennuksista ja puistosta muodostettiin säätiön ylläpitämä kartanomuseo. Tämänkin jälkeen Eino Jutikkala säilytti kesähuvilansa kartanon mailla, osallistui säätiön toimintaan ja toimi jopa kartanomuseon oppaana.
Viimeiset vuodet
Viimeinen Jutikkalan julkaisema itsenäinen teos oli Valtion tiedoituslaitoksen salainen sotakronikka (1997), jonka ilmestyessä hän oli 90-vuotias. Teos on Valtion tiedoituslaitoksen historiikki, jonka hän oli kirjoittanut jo sotavuosina mutta joka oli tuolloin jätetty julkaisematta. Syynä julkaisemattomuuteen oli ollut se, että tiedotuslaitoksessa työskennelleiden henkilöiden pelättiin joutuvan vaikeuksiin sodanjälkeisessä uudessa poliittisessa tilanteessa ja laitoksen toiminnasta kertoneet asiakirjat pyrittiin salaamaan tai hävittämään. Puoli vuosisataa sodan päättymisen jälkeen Jutikkala katsoi ajan olevan kypsä historiikin julkaisemiselle, ja hän toimitti sen painokuntoon. Vielä tämänkin jälkeen Jutikkala oli aktiivisesti mukana historiamaailmassa: hän oli yksi Suomen maatalouden historian (2003) päätoimittajista, hän osallistui Suomen kansallisbiografian (2003–2007) laatimiseen sekä kirjoitti arvosteluja Historialliseen aikakauskirjaan.
Eino Jutikkala kuoli 99-vuotiaana jouluaatonaattona 2006, ja hänet haudattiin kotipitäjänsä Sääksmäen hautausmaalle vanhempiensa viereen. Vielä puoli vuotta ennen kuolemaansa hän oli läsnä oppilaansa Keijo K. Kulhan kirjoittaman elämäkerran Jutikkala – tinkimätön akateemikko (2006) julkistamistilaisuudessa. Tiettävästi viimeisen kerran Eino Jutikkala luennoi Päivölän kansanopistossa elokuussa 2006 kansalaistaidon kurssin lukiolaisille.
Oppi-isät ja metodit
Jutikkalan tutkijanuran metodologisena pohjana oli lamprechtilainen kulttuurihistoria. Leipzigin yliopiston professori Karl Lamprecht (1856–1915) oli kehittänyt historiateoriansa alun perin vastalauseeksi preussilaiselle valtiokeskeiselle historismille, joka hallitsi Saksan historiantutkimusta. Lamprechtin mukaan valtiolliset tapahtumat ja sodat olivat historiantutkijalle toisarvoisia, sillä yhteiskuntien ja yhteisöjen pitkän aikavälin kehitys oli niistä riippumatonta. Historioitsijan päätehtävä oli siksi tutkia laajoja yhteiskunnallisia ilmiöitä, kuten väestökehitystä, taloutta ja kulttuuria, ja niissä tapahtuvia muutoksia.
Jutikkala ja muut kulttuurihistoriallisen koulukunnan ”nuoret vihaiset miehet” (kielikuva Jutikkalan oma) omaksuivat lamprechtilaisuuden paljon jyrkemmässä muodossa kuin opettajansa. Gunnar Suolahti ei sulkenut pois yksilön vaikutusmahdollisuuksia historiaan, ja hänen tuotantoonsa kuuluu useita henkilöhistoriallisia tutkimuksia. Hänen oppilaansa sen sijaan olivat ehdottomia kollektivismissaan ja tuomitsivat perinteisen poliittisen historian ja henkilöhistorian. Jutikkala kiteytti tämän asenteen vuonna 1934 seuraavasti: ”Historiallisen kehityksen johtavat voimat eivät ole löydettävissä kabinettien juonitteluista, hallitusten kirjeenvaihdoista ja valtiopäivien äänestyksistä, vaan ensi sijassa massoissa ilmenevistä valtavista ja lainalaisista muutoksista.”
Myöhemmin Jutikkala lievensi tätä ”yltiökollektivismiaan”. Hänen mukaansa toisen maailmansodan tapahtumien omakohtainen kokeminen sai hänet antamaan ajattelussaan tilaa myös yksilön merkitykselle historian kulussa. Hänen myöhempään tuotantoonsa sisältyykin myös puhdasta poliittista historiaa. Sen sijaan henkilöhistoriallisia tutkimuksia hän ei myöhemmälläkään iällä kirjoittanut, pois lukien Suomen kansallisbiografiaan kirjoitetut artikkelit, vaan hän pysyi loppuun saakka vannoutuneena laajojen ilmiöiden tutkijana.
Maanviljelyksen historia
Suomalaisen historiankirjoituksen historiaa tutkineiden Pekka Ahtiaisen ja Jukka Tervosen mukaan Jutikkalan tausta oli tyypillinen 1800-luvun ja 1900-luvun alun suomalaisen sivistyneistön edustajalle: vauraan maatalon nuorempi poika, joka joutui lähtemään maailmalle vanhemman veljen periessä tilan ja jolla oli taloudellisia resursseja hankkia itselleen akateeminen koulutus. Vastaavat taustat olivat esimerkiksi Jutikkalan professorikollegoilla Jalmari Jaakkolalla ja Arvi Korhosella. Tämä johti Ahtiaisen ja Tervosen mukaan siihen, että akateemisen eliitin keskuudessa ”talonpoikainen maailmankuva tuli – – tärkeäksi ja jopa idealisoiduksi poliittisen ja tieteellisen ajattelun ainesosaksi konkreettisesta maayhteydestä irtaantuneille”.
Jutikkala oli varsinkin nuoruudessaan tämän ”asfalttikukkaeliitin” arkkityyppinen edustaja. Hänen varhaiset tieteelliset työnsä, jotka käsittelivät maanviljelyn ja maanomistusolojen historiaa sekä kartanokulttuuria, nousivat voimakkaasti hänen kotitaustastaan. Tämä linja alkoi jo hänen Sääksmäen viljelyshistoriaa käsitelleestä pro gradustaan ja jatkui väitöskirjalla Läntisen Suomen kartanolaitos sekä Suomen kartanot ja suurtilat -matrikkelilla. Jutikkalan agraarihistoriallisen vaiheen huipentuma oli sotavuosina ilmestynyt Suomen talonpojan historia.
Maatalouden historiassa Jutikkala keskittyi erityisesti sen institutionaalisiin puoliin, maanomistusolojen kehitykseen sekä maata omistavan ja omistamattoman maalaisväestön välisiin suhteisiin, ei niinkään maanviljelystapojen historiaan. Hän oli ensimmäinen tutkija, joka toi selkeän luokkajaon maalaisyhteiskunnan tarkasteluun aikaisemman topeliaanis-fennomaanisen ”yhteinen kansa” -ajattelun tilalle. Jutikkala nosti käsittelyyn talonpoikaiston eli itsenäisen viljelijäväestön, jota hän piti tarkkarajaisena, muusta maalaisväestöstä erottuneena luokkana.
Paikallishistoria
Jutikkala oli jo nuorena viehtynyt kotiseutunsa historian tutkimuksesta. Hänen pro gradunsa käsitteli Sääksmäen viljelyshistoriaa, ja heti tohtoriksi väiteltyään hän sai toimeksiannon kirjoittaa kotipitäjänsä historia. Sääksmäen pitäjän historiaa (1934) pidetään yhtenä ensimmäisistä moderneista suomalaisista paikallishistorioista, sillä Jutikkala sovelsi siinä suolahtelaisia tutkimusperiaatteitaan. Perinteisistä pitäjänhistorioista poiketen hän ei kronikoinut yksittäistapahtumia vaan laati laajan kollektiivisen analyysin Sääksmäen alueen asutuksesta, yhteisöstä ja elintavoista, pitäen punaisena lankanaan yhteiskuntaluokkien kehitystä ja niiden välisiä eroja. Sääksmäen historian valmistuttua Jutikkala osallistui Längelmäveden seudun historia -sarjan tekemiseen (ilmestyi toisen maailmansodan vuoksi vasta 1949–1954). Tässä kuuden hämäläisen kunnan yhteisessä historiahankkeessa hän työskenteli toimitussihteerinä sekä kirjoitti väestöhistorialliset osuudet.
1930-luvulla Jutikkala osallistui myös suomalaisen paikallishistoriallisen tutkimuksen kehittämiseen. Kun Historiallisessa Yhdistyksessä syksyllä 1932 pohdittiin keinoja paikallishistorian tason nostamiseksi, Jutikkala ehdotti alan tutkimusta kodifioivan asiantuntijaelimen perustamista, esikuvanaan Ruotsin kaupunkihistoriallinen instituutti. Aloitteen tuloksena syntyi seuraavana vuonna Paikallishistoriallinen Toimisto, jonka johtotehtävissä Jutikkala toimi vuosikymmenet.
Suuntapiirrin
Suuntapiirrin, suunturi, riiksmotti, riimotti (ruotsin sanasta ett ritsmått) on työkalu, jonka avulla voidaan piirtää työkappaleeseen sen sivujen suuntaisia apuviivoja. Suuntapiirtimen avulla voidaan esimerkiksi merkitä kappaleeseen työstettävän uran tai siitä muuten poistettavan osan rajat, jos ne ovat työkappaleen jonkin sivun kanssa yhdensuuntaiset. Suuntapiirtimen piirtokärki tekee kappaleeseen uran, joka voidaan vahvistaa kynällä paremmin näkyväksi viivaksi. thumb|Suuntapiirtimiä. Suuntapiirtimeen kuuluvat seuraavat osat:
Paula Riemann
thumb|Paula Riemann Paula Riemann (s. 3. elokuuta 1993) on saksalainen näyttelijä.
Molemmat Riemannin vanhemmat, Katja Riemann ja Peter Sattmann ovat tunnettuja näyttelijöitä. Hän itse on esiintynyt Cornelia Funken kirjallisuuteen pohjautuvassa elokuvassa Die Wilden Hühner (2006) sekä sen jatko-osassa Die wilden Hühner und die Liebe (2007).
Riemannilla oli takanaan jo aiempi rooli Joseph Vilsmaierin elokuvassa Bergkristall (2004), jossa hän esiintyi yhdessä äitinsä kanssa. Hän on vuoden 2006 Undine-palkittu.
Suuntapiirrin
Pääpuussa on kutakin aisaa varten reikä. Reiässä aisaa voidaan liikutella oikean piirtokohdan säätämiseksi, kunnes aisa lukitaan paikoilleen kiilan avulla. Piirtokärjet ovat metallia. Puisessa kansanomaisessa suunturissa piirtokärkinä voidaan käyttää pieniä nauloja.
66 (luku)
66 (kuusikymmentäkuusi) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 65 ja seuraa luku 67.
Eino Jutikkala
Paikallishistoria
Toisen maailmansodan jälkeen Jutikkalan paikallishistoriallinen kiinnostus siirtyi maaseudulta kaupunkeihin. Hänet nimitettiin 1946 Helsingin kaupungin historiatoimikuntaan, ensin sihteerinä ja myöhemmin puheenjohtajana. Tässä roolissa hän valvoi yhdeksänosaisen Helsingin kaupungin historia -sarjan valmistumista. Turun ja Tampereen kaupunkien historioiden kirjoittamiseen hän osallistui omalla tutkijanpanoksellaan: Turun kaupungin historia -sarjaan hän kirjoitti 1800-luvun loppua käsittelevän osan, Tampereen historia -sarjaan 1900-luvun alkua käsittelevän osan. Jutikkalaa kiinnostivat kaupunkihistoriassa eniten toisaalta teollistuminen ja sen mukanaan tuoma urbanisoitumiskehitys, toisaalta asemakaavat ja tontinomistus. Hän kirjoittikin Suomen kaupunkilaitoksen historia -sarjaan (1986) osuuden kaupunkien teollistumisesta sekä toimitti Scandinavian Atlas of Historic Towns -sarjan Suomea koskevat osuudet.
Pallon viemää
Pallon viemää on keväällä 2011 TV5-Kanavalla alkanut lifestyleohjelma, jossa perehdytään golfin ja golfmatkailun maailmaan juontaja ja golfopettaja Riku Aarnion kanssa.
Eino Jutikkala
Arvonimet ja kunnianosoitukset
Jutikkala oli 1950–1960-luvulla kolmesti ehdolla vanhan Suomen Akatemian akateemikon virkaan. Vuonna 1956, kun täytettiin kielitieteilijä Y. H. Toivosen kuoleman johdosta avautunutta henkitieteiden akateemikon virkaa, Jutikkala oli yksi kolmesta kärkiehdokkaasta, mutta hävisi akatemialautakunnan äänestyksessä kielitieteilijä Paavo Ravilalle, jonka tasavallan presidentti nimitti akateemikoksi.
Pallon viemää
Ensimmäinen tuotantokausi
Ensimmäisellä kaudella juontaja Riku Aarnion golfoppilaana nähtiin Mikko Ilonen.
Toinen tuotantokausi
Toisella tuotantokaudella juontaja Riku Aarnion golfoppilaana nähtiin Lorenz Backman.
Eino Jutikkala
Arvonimet ja kunnianosoitukset
Kaksi vuotta myöhemmin, täytettäessä filosofi Eino Kailan kuollessa avautunutta paikkaa, Jutikkala oli ennakkosuosikki yhdessä filosofi Georg Henrik von Wrightin kanssa. Virantäytön yhteydessä noudatettiin presidentti Urho Kekkosen toivomuksesta uutta tapaa, jossa presidentillä oli vapaat kädet valita akateemikko kolmen akatemialautakunnan asettaman ehdokkaan joukosta. Lautakunnan äänestyksessä Jutikkala ja von Wright saivat yhtä monta ääntä ja kansatieteilijä Kustaa Vilkuna hajaääniä. Puheenjohtajan äänen ratkaistessa Jutikkala asetettiin ensimmäiselle ehdokassijalle, von Wright toiselle ja Vilkuna kolmannelle. Kekkonen kuitenkin nimitti akateemikoksi Vilkunan. Nimitys herätti kohua, ja sen poliittisuutta arvosteltiin avoimesti, sillä Vilkuna oli Kekkosen henkilökohtainen ystävä ja entinen vaalipäällikkö. Eräissä kommenteissa sen sijaan arveltiin, että Jutikkala ja von Wright saavat enemmän aikaan yliopiston professoreina kuin akateemikon eristetyssä asemassa, ja pidettiin näin ollen parhaana ratkaisuna, että kolmikon tieteellisiltä ansioiltaan köykäisin jäsen Vilkuna lähetettiin akatemiaan.
Akateemikon viran avautuessa uudelleen 1961 Jutikkalalla oli yhä suuri kannatus, mutta hän kieltäytyi itse ehdokkuudesta ja arvioi, että nimitetyksi tulisi kuitenkin taas toinen ehdokas. 1960–1970-luvun taitteessa vanha Suomen Akatemia ja siinä olleet akateemikon virat lakkautettiin ja akateemikko muutettiin ansioituneille tieteenharjoittajille myönnettäväksi arvonimeksi. Yksi kolmesta ensimmäisestä akateemikon arvonimen saajasta oli 1972 Eino Jutikkala.
Pallon viemää
Neljäs tuotantokausi
Neljännellä kaudella juontaja Riku Aarnion golfoppilaana nähtiin Noora Hautakangas.
Eino Jutikkala
Arvonimet ja kunnianosoitukset
Jutikkala promovoitiin valtiotieteiden kunniatohtoriksi Helsingin yliopistossa 1956, kauppatieteen kunniatohtoriksi Helsingin kauppakorkeakoulussa 1966 sekä filosofian kunniatohtoriksi Tukholman yliopistossa1966 ja Tampereen yliopistossa 1985. Kun vuonna 2006 ensiksi mainitusta kunniatohtoriudesta oli kulunut viisikymmentä vuotta, Helsingin yliopiston valtiotieteellinen tiedekunta myönsi Jutikkalalle riemutohtorin arvonimen. Näin hänestä tuli Helsingin yliopiston historian tiettävästi ensimmäinen riemukunniatohtori eli riemutohtoriksi promovoitu kunniatohtori. Hänelle myönnettiin myös useita korkeita kunniamerkkejä, kuten Suomen Leijonan ritarikunnan suurristi sekä sota-aikana 4. luokan Vapaudenristi.
Pallon viemää
Viides tuotantokausi
Viides tuotantokausi Pallon viemää - Sami Hedberg Goes To Golf nähtiin Elisa viihdepalvelussa keväällä 2015. Juontaja Riku Aarnion golfoppilaana nähtiin Sami Hedberg.
Eino Jutikkala
Eino Jutikkalan rahasto
Jutikkala testamenttasi pääosan omaisuudestaan Suomalaiselle Tiedeakatemialle, jonka jäsen hän oli vuodesta 1946 ja kunniajäsen vuodesta 1996. Lahjoituksen suuruus, 22 miljoonaa euroa, oli Suomen oloissa poikkeuksellisen suuri. Testamentissa määrättiin, että näillä varoilla on perustettava rahasto, jonka tuotosta myönnetään vuosittain apurahoja humanistiselle tutkimukselle ja jaetaan joka kolmas vuosi palkinto ansiokkaasta historiantutkimustyöstä.
Pallon viemää
Kuudes tuotantokausi
Kuudes tuotantokausi Pallon viemää - Jokerit Goes to Golf nähtiin Elisa viihde palvelussa syksyllä 2015. Juontaja Riku Aarnion golfoppilaana nähtiin Eetu Pöysti.
Eino Jutikkala
Eino Jutikkalan rahasto
Eino Jutikkalan rahasto on toiminut Suomalaisessa Tiedeakatemiassa vuodesta 2007. Rahaston tuotto käytetään testamentissa määrättyihin tarkoituksiin. Joka kolmas vuosi jaettava historiantutkimuspalkinto on nimetty lahjoittajansa mukaan Eino Jutikkalan historiapalkinnoksi. Sen ovat tähän mennessä saaneet professori Viljo Rasila (2007), professori Riitta Hjerppe (2010), professori Kimmo Katajala (2013), professori Jari Ojala (2016) ja Pirjo Markkola (2019).
Jan Krukowiecki
thumb|Jan Krukowiecki. Jan Krukowiecki (1772–1850) oli puolalainen ruhtinas, ratsuväen kenraali ja Puolan johtaja marraskuun kansannousun aikana vuonna 1831.
Krukowiecki aloitti upseerin uransa 1800-luvun ensimmäisellä kymmenluvulla Itävallan armeijassa ja kohosi siellä kenraalikuntaan. Wienin kongressissa Puolan asema kuitenkin muuttui, ja Krukowiecki siirtyi palvelemaan kenraalina Venäjää ja sen hallitsemaa Kongressi-Puolaa. Puolalaisten kapina eli marraskuun kansannousu nosti esille useita Puolan johtajaksi pyrkiviä, jotka kaikki epäonnistuivat tilanteen haltuunotossa. Kansannousun loppuvaiheessa kapinan johtajuus siirtyi Krukowieckille, vaikka hän ei edes uskonut kapinan onnistumiseen. Hän pyrki neuvotteluratkaisuun Venäjän kanssa, epäonnistui Varsovan puolustamisessa ja antautui venäläisjoukoille syyskuussa 1831. Hänet karkotettiin Siperiaan, josta palattuaan hän vetäytyi yksityiselämään.
Kenneth Eriksson
Hän voitti Aasian-Tyynenmeren rallisarjan kolmesti peräkkäin vuosina 1995, 1996 ja 1997.
Myös hänen veljensä Håkan Eriksson kilpaili rallin MM-sarjassa vuosina 1987-1993
Ammunta kesäolympialaisissa 1936
Berliinin kesäolympialaisissa 1936 kilpailtiin ammunnassa kolmessa eri lajissa.
Sakari Tamminen
Koulutus ja ura
Tamminen kirjoitti ylioppilaaksi Eurajoen yhteiskoulusta vuonna 1974. Hän valmistui kauppatieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta vuonna 1984. Valmistumisensa jälkeen hän toimi Tampellassa projektipäällikkönä, jonka jälkeen siirtyi talouspäälliköksi Rosenlewille. Tamminen työskenteli Rauma-Repolassa ja Rauma Oy:ssä yli kymmenen vuotta. Yhtiön sulautuessa vuonna 1999 Valmetiin Tamminen siirtyi syntyneeseen Metso Oyj:öön, jossa nousi yhtiön varatoimitusjohtajaksi.
Vuonna 2003 Tamminen siirtyi Rautaruukkiin yrityksen varatoimitusjohtajaksi ja vuoden 2004 alusta hänet nimitettiin toimitusjohtajaksi. Tammisen valinta konsernin toimitusjohtajaksi oltiin sinetöity jo vuoden 2002 syksyllä, kun Rautaruukin silloinen toimitusjohtaja Mikko Kivimäki oli jäämässä eläkkeelle.
Luottamustoimet ja kunnianosoitukset
Tamminen on muun muassa Teknologiateollisuus ry:n, International Iron and Steel Instituten, Sanoman, Lemminkäisen, Pörssisäätiön, Kuusakoski Oy:n ja Lillbacka -yhtiöiden hallitusten jäsen.
Tammiselle on myönnetty Suomen Leijonan I luokan ritarimerkki (SL R I) vuonna 1998. Hän sai vuorineuvoksen arvonimen vuonna 2007.
Sakari Tamminen valittiin Elinkeinoelämän keskusliiton EK:n puheenjohtajaksi vuodelle 2009. Tamminen jatkoi tehtävässä myös vuonna 2010. Hänen seuraajakseen vuodelle 2011 valittiin Wärtsilän konsernijohtaja Ole Johansson.
Yksityiselämä
Sakari Tamminen on naimisissa ja hänellä on kolme aikuista lasta. Tamminen asuu Portugalissa.
Mr. Brooks...A Better Tomorrow
Mr. Brooks...A Better Tomorrow on reggae-artisti Mavadon toinen studioalbumi, joka julkaistiin 3. maaliskuuta 2009.
Keihäsmatkat
pienoiskuva|Keihäsmatkojen matkamainos Rodokselta, vuosi 1971. Keihäsmatkat oli suomalainen 1960- ja 1970-luvulla toiminut matkatoimisto, joka lennätti vuosittain Manner-Espanjaan ja Kanariansaarille lähes 100 000 suomalaista vuosina 1965–1974. Yrityksen perustaja ja toimitusjohtaja oli värikkäästä esiintymisestään ja omalaatuisesta pukeutumisestaan tunnettu Kalevi Keihänen. Toimisto myi lähinnä viikon mittaisia seuramatkoja Espanjaan.
Historia
Keihäsmatkojen edeltäjä oli Keihäsen vuonna 1954 perustama Turistimatkat Oy, joka sai alkunsa Sveitsin Bernissä pidettyihin yleisurheilun EM-kisoihin järjestetystä bussi-telttamatkasta. Pidettyään muutamien vuosien ajan autovuokraamoa Keihänen perusti Keihäsmatkat Oy:n vuonna 1965. Keihäsmatkojen taloudellisesti tuottoisinta toiminta-aikaa olivat vuodet 1970–1972, mutta eniten se oli julkisuudessa kahtena viimeisenä toimintavuonnaan 1973 ja 1974. Toimittaja Mirja Pyykön syksyllä 1973 tekemässä haastattelussa Keihänen mainitsi yritystensä vuotuisen liikevaihdon olevan 75 miljoonaa markkaa.
Yhtiön markkinointimenetelmiin kuuluivat näyttävät jutut Keihäsen ystävän, lehtikustantaja Urpo Lahtisen perustamassa Hymy-lehdessä sekä runsaan alkoholin käytön edistäminen ja mainostaminen. Tätä kuvasi Keihäsen mainoslause ”istutte koneeseen, otatte pienet ja olette perillä”.
Yhtiöllä oli vuosina 1972–1974 oma lentoyhtiö Spear Air Oy. Spear Airin omistamat kaksi DC-8-32-suihkumatkustajakonetta, nimiltään Härmän Jätkä ja Härmän Mimmi, olivat Kalevi Keihäsen mukaan maailman ainoat matkustajakoneet, joissa oli myytävänä pontikkaa. Tosiasiassa tämä "Kihniön kipakan" nimellä myyty juoma oli Mallorcalla valmistettua vodkan tapaista alkoholia, mikä tosin paljastui vasta myöhemmin.
Yhtiön loppu ja konkurssi
Yhtiö teki konkurssin 1974, ja siihen vaikutti polttoaineiden hintojen nousu vuoden 1973 öljykriisin seurauksena. Keihäsmatkat Oy:n konkurssi vei varsin pian mukanaan myös Spear Air Oy:n. Keihäsmatkojen toiminnan loppuessa sillä oli ulkomailla noin 1 800 asiakasta ja konkurssin myötä yli 200 yhtiöiden palveluksessa ollutta menetti työpaikkansa.
Kalevi Keihänen syytti yhtiöidensä kaatumisesta Suomen valtion omistamaa lentoyhtiö Finnairia, koska hänen mielestään Finnair halusi saada pois markkinoilta kilpailijan, jota se ei sietänyt. Finnairin pääjohtaja Gunnar Korhonen kiisti Keihäsen syytökset mutta myönsi Finnairin kilpailevan samoista asiakkaista kuin Keihäsen Spear Air Oy.
Spear Airin toimitusjohtajana sen loppuaikoina ollut Veikko Pajunen piti merkittävänä syynä konkurssiin myös liian suuria ja liian aikaisin tehtyjä investointeja. Yhtiöiden suurimmiksi velkojiksi jäivät lentokoneiden myyjä, Helsingin Osakepankki, eräät vakuutus- ja öljy-yhtiöt sekä Suomen valtio.
Keihäsmatkojen osuuden matkailumarkkinoista jakoivat pääosin sen neljä suurinta kilpailijaa Aurinkomatkat, Tjäreborg, Vingmatkat ja Spies. Keihäsmatkojen myyntijohtaja Pentti Sivula piti yhtiön suurimpana saavutuksena sitä, että se opetti nimenomaan tavalliset suomalaiset matkailemaan vapaa-ajallaan.
Kalevi Keihänen yritti vielä vuonna 1976 päästä mukaan seuramatkailuliiketoimintaan perustamalla uuden matkatoimiston Seiväsmatkat Oy:n kahden miljoonan markan alkupääomalla. Yritykselle oli tarkoitus kerätä lisää pääomaa kansalle suunnatulla osakeannilla, mutta hanke epäonnistui ja monet sijoittajat menettivät rahansa.
Yhtiöidensä ajauduttua konkurssiin Kalevi Keihänen joutui syytteeseen veropetoksesta, konkurssirikoksista ja valuuttasäännösten rikkomisesta. Helsingin raastuvanoikeus tuomitsi hänet yli kolme vuotta kestäneen oikeudenkäynnin päätteeksi toukokuussa 1981 yhdeksi vuodeksi ja kahdeksaksi kuukaudeksi ehdolliseen vankeuteen.
Kulttuuriperintö
Keihäsmatkat olivat aiheena Toivo Kärjen ja Juha Vainion iskelmissä Seuramatkat (1967, esittäjä Reijo Tani), Varsinaiset seiväsmatkat (1969) ja Kihniön kipakka (1973). Kalevi Keihänen oivalsi iskelmän merkityksen markkinointikeinona vuonna 1974, hieman ennen yritystensä konkurssia. Hän tuotti yhdessä Vainion kanssa Finnlevyn julkaiseman mainoskasetin Kipakasti soi Keihäsellä, jota myytiin Spear Airin lentokoneissa. Kasetilla oli 12 etelänmatkoihin liittynyttä iskelmää – esittäjinä mm. Juha Vainio, Irwin Goodman ja Paula Koivuniemi – ja niiden välissä viisi lyhyttä mainoslausetta, muun muassa tunnettu "Markalla Mallorcalle, kahdella Kanarian saarille". Kasetista julkaistiin myös ilman mainoslauseita ollut rinnakkaisversio nimellä Menopäällä 1.
Vuonna 2020 sai ensiesityksensä televisiosarja Keihäsmatkat.
Jón Daði Böðvarsson
Jón Daði Böðvarsson (s. 25. toukokuuta 1992 Selfoss, Islanti) on islantilainen jalkapalloilija, joka pelaa 2. Bundesliigan 1. FC Kaiserslauternissa ja Islannin maajoukkueessa. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä.
Tähtikartta
thumb|250px|Hollantilaisen [[Frederik de Wit|Frederik de Wit’in tähtikartta 1600-luvulta.]] Tähtikartta tai tähtikartasto on kartta tähtitaivaasta.
Koska tähtikartta kuvaa katsojan yläpuolista taivasta, ilmansuunnat itä ja länsi esitetään tähtikartassa päinvastoin kuin tavallisessa kartassa.
Tähtikartassa erikokoiset pisteet kuvaavat taivaalla näkyviä kohteita, joita ovat aurinkokuntamme planeetat, kaukaisemmat tähdet, galaksit ja niin edelleen. Suurempi piste ei tarkoita sitä, että kohde todella näkyisi suurempana tai se olisi fyysisesti suurempi, vaan kohde on kirkkaampi (vrt. magnitudi).
Tähtikarttaan liitetään koordinaatit ja kellonaika, jotka kertovat, missä kohtaa maapalloa tähtitaivas on kartan mukainen. Tähtikartan koordinaatit ovat yleensä rektaskensio ja deklinaatio.
Karttaan merkitään yleensä tähdistöt yhdistämällä samaan tähdistöön kuuluvat tähdet viivoin, kuten Orionin tähdistön tähtikuvio. Koska tähdistöt ovat yleensä saaneet nimensä eläinten tai mytologisten henkilöiden mukaan, on vanhoissa tähtikartoissa usein esiintynyt myös näiden kuvia.
Kartassa voi myös olla muita viivoja, kuten ekliptika, taivaanekvaattori, ja karttatyypistä riippuen myös horisontti.
Jos jokin kappale, esimerkiksi Saturnus on tähtikartassa reunalla, niin se on horisontissa, mutta jos se on keskellä, se näkyy suoraan yläpuolella.
Risto Leppänen (pappi)
Risto Samuli Leppänen (s. 7. huhtikuuta 1977 Vantaa) on teologian tohtori, joka työskentelee Liedon seurakunnan kirkkoherrana. Aikaisemmin Risto Leppänen on toiminut pappina Kontiolahden ja Liedon seurakunnissa sekä lisäksi tuntiopettajana Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa. Risto Leppäsen väitöskirja Pappi ja Raamattu vuodelta 2010 käsittelee Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pappien raamattunäkemyksiä.
Leppänen on aiemmin toiminut myös Mikael Agricola -seuran hallituksen jäsenenä. Risto Leppäsen puoliso on Turun piispa Mari Leppänen.
Mérignac (Gironde)
Mérignac [meʁiˈɲak] on Ranskan kunta Akvitanian hallintoalueella Gironden departementin Bordeaux’n arrondissementissa. Kunta on Bordeaux’n kaupungin suurin esikaupunki, ja siellä sijaitsee Bordeaux’n lentoasema. Vuoden 2012 väestölaskennan mukaan Mérignac’ssa oli 66 660 asukasta.
Narodnyi Artist
Narodnyi Artist on venäläinen versio brittiläisestä Pop Idol -ohjelmasta. Koelauluja on järjestetty muun muassa Moskovassa, Voronežissa, Pietarissa ja Kazanissa. Ensimmäisen kauden voitti Aleksei Goman, toisen kauden Ruslan Alehno ja kolmannen Amarhuu Borhuu. Narodnyi Artist -kilpailuun on osallistunut ihmisiä myös Ukrainasta, Valko-Venäjältä ja Mongoliasta.
Nellee Hooper
Lisäksi Hooper on säveltänyt musiikin Baz Luhrmannin elokuvaan William Shakespearen Romeo ja Julia (1996) yhdessä Craig Armstrongin ja Marius De Vriesin kanssa.
Kharmides (dialogi)
Kharmides on Platonin kirjoittama dialogi. Sen toinen nimi Thrasylloksen jaottelussa on Kohtuullisuudesta (, Peri sōfrosynēs). Dialogissa Sokrates ja Kharmides keskustelevat sen nimen mukaisesti kohtuullisuudesta.
Historia
Platonin teosten joukossa Kharmides on luettu tämän varhaisvaiheen dialogeihin, toisin sanoen se on mitä ilmeisimmin kirjoitettu suhteellisen pian Sokrateen kuoleman jälkeen. Tämä on päätelty useista tyylillisistä ja sisällöllisistä seikoista: dialogi on suhteellisen lyhyt ja yksinkertainen, se ei pääty mihinkään selkeään lopputulokseen, eikä se sisällä Platonille myöhemmin yleisiä teemoja, kuten ideaoppia.
Diogenes Laertioksen esittämässä, Thrasylloksen tekemässä Platonin teosten jaottelussa dialogi kuuluu V tetralogiaan yhdessä dialogien Theages, Lakhes ja Lysis kanssa. Aiheensa puolesta Thrasyllos luki dialogin Platonin koettelevien (peirastikos) teosten joukkoon.
Sisältö
Kharmides on muodoltaan epäsuora eli referoitu dialogi. Dialogissa keskustelevat Sokrates, Platonin eno Kharmides, Kharmideen ja Platonin sukulainen Kritias sekä Sokrateen ystävä Khairefon. Keskustelu sijoittuu Ateenan Taureaan palaistraan.
Nimihenkilö Kharmides on teoksessa nuori ja kaunis ateenalainen, joka vaikuttaa olevan dialogin aiheena olevan ”kohtuullisuuden” tai ”järkevyyden” (sōfrosynē) ruumiillistuma. Tästä keskustelu siirtyykin kohtuullisuuden määritelmään. Kharmides ehdottaa alussa, että kohtuullisuus on kaiken tekemistä rauhallisesti tai häveliäästi. Tämä määritelmä hylätään, koska Kharmides myöntää, että kohtuullisuus on täysin hyvää eikä millään muotoa pahaa, ja koska nopeus joissakin toimissa on parempaa kuin rauhallisuus ja hitaus samoissa toimissa, kohtuullisuus ei voi olla rauhallisuutta.
Tämän jälkeen Kharmides kertoo Sokrateelle kohtuullisuuden määritelmän jonka oli kuullut toiselta: kohtuullisuus on omien asioiden hoitamista. Tämäkään ei kuitenkaan kelpaa vastaukseksi, koska se vaatisi lisäselityksen siitä, mitä tämä tarkoittaa. Esimerkiksi toisen käsityöläisen töitä tekevä käsityöläinen voi olla järkevä, mutta ei silti tee omia töitään.
Lopuksi Kritias nostaa esille Delfoin tunnetun kirjoituksen gnothi seauton (”tunne itsesi”). Tästä keskustelu siirtyy ajatukseen kohtuullisuudesta tai järkevyydestä tietoa koskevana tietona. Ehdotetaan, että järkevä tietäisi, mitä tietää ja mitä ei tiedä.
Yleisurheilun sisäratojen maailmanmestaruuskilpailut 1993
Vuoden 1993 yleisurheilun sisäratojen MM-kilpailut järjestettiin maaliskuussa Torontossa, Kanadassa.
Kisoissa naisten kolmiloikka oli ensimmäistä kertaa virallisessa kisaohjelmassa. Näytöslajeina olivat miesten ja naisten moniottelut sekä 1 600 metrin (osuudet 800 m, 200 m, 200 m ja 400 m) viesti. Viimeisen kerran kisaohjelmassa olivat kävelykilpailut.
Näytöslajit
Näytöslajit eivät kuuluneet viralliseen kisaohjelmaan.
Alan J. Heeger
Alan J. Heeger (s. 22. tammikuuta 1936) on yhdysvaltalainen fyysikko. Hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 2000 yhdessä Alan G. MacDiarmidin ja Hideki Shirakawan kanssa työstään sähköä johtavien polymeerien kehitys- ja tutkimustyössä.
Heeger opiskeli Berkeleyssä ja väitteli vuonna 1961. Hän teki tutkimus- ja opetustyötä Pennsylvanian yliopistossa vuoteen 1982, jolloin hän siirtyi Kalifornian yliopistoon Santa Barbarassa. Vuonna 1990 hän eperusti yrityksen joka teki ohuita näyttöjä muovista, vuonna 2000 hän oli mukana perustamassa yritystä joka tuottaa taipuisia aurinkopaneeleita.
Odd Christian Eiking
Odd Christian Eiking (s. 28. joulukuuta 1994 Stord) on norjalainen maantiepyöräilijä. Hän aloitti ammattilaisuransa Team Joker -joukkueessa 2014–2015, edusti seuraavat kaksi vuotta FDJ:tä, vuodet 2018–2021 Wanty-Gobert-tallia sekä vuoden 2022 alusta EF Education–EasyPostia.
Eiking johti 2021 Espanjan ympäriajoa etappien 10–16 jälkeen.
Philip Whalen
Whalen oli Yhdysvaltojen maavoimien palveluksessa vuoteen 1946. Hän opiskeli Reed Collegessa, josta hän valmistui 1951 ja muutti ensin San Franciscoon ja sitten Los Angelesiin, jossa hän sai työtä mutta palasi kuitenkin Portlandiin, jossa hän oli aiemmin asunut isänsä kanssa. Hän asui välillä lännessä ja 1955 tutustui Allen Ginsbergiin ja Jack Kerouaciin. Vuosikymmenen lopulla hän sai ensimmäiset runonsa julkaistuksi ja sai sen ansiosta kutsuja yliopistoihin lukemaan runojaan ja opettamaan.
Whalen oli opettajana Japanissa Kiotossa 1956–1957 ja 1958–1971. Yhdysvaltoihin palattuaan hän asettui pian zenkeskukseen, ja myöhemmin hänet vihittiin munkiksi. Hän joutui sydänleikkaukseen ja sokeutui, jolloin opetustyö loppui.
Tsahkaljärvi
thumb|right|Tsahkaljärvi nähtynä Másetvárrin rinteiltä
Tsahkaljärvi (myös Tshahkajärvi ; ) on karu ja kirkasvetinen järvi Enontekiöllä. Sen pinta-ala on 111 hehtaaria, ja se sijaitsee 559 metrin korkeudessa merenpinnasta. Kilpisjärven ja Saanajärven ohella Tsahkaljärvi kuuluu Kilpisjärven alueen suurimpiin vesistöihin. Se sijaitsee Saanatunturin eteläpuolella. Tsahkaljärvestä Kilpisjärveen laskee Tsahkaljoki, joka on merkittävin Kilpisjärven keskeisen kyläalueen useista puroista.