cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lyndon B. Johnson
Sosiaalivakuutus
Johnson pyrki saamaan kongressin tekemään lisäyksiä sosiaaliturvaan, jotka auttaisivat köyhiä ja vanhuksia kalliiden lääke- ja sairaanhoitokustannuksien taltuttamisessa. Kongressi hyväksyi The Social Security Act of 1965 ja Johnson allekirjoitti lait voimaan 30. heinäkuuta 1965, jolloin Medicare ja Medicaid perustettiin. Laki allekirjoitettiin Harry S. Trumanin presidentillisessä kirjastossa Missourin Independencen kaupungissa ja Truman oli myös Medicaren ensimmäinen edunsaaja. Medicare tarjoaa yli 65-vuotiaille sairaala- ja sosiaalivakuutuksen. Medicaid tarjoaa tietyille matalatuloisille ja köyhille sairaala- ja sosiaalivakuutuksen. pienoiskuva|Lyndon Johnson allekirjoittamassa Medicare -lakia voimaan 30. heinäkuuta 1965. Vieressä entinen presidentti [[Harry S. Truman ja vaimo Elizabeth Truman, jotka rekisteröityivät ensimmäisiksi Medicaren edunsaajiksi.]] Vuonna 1966 noin 19 miljoonaa vanhusta ja eläkeläistä liittyi Medicare ohjelmaan. Vuonna 2010 Medicaren edunsaajiin kuului noin 47 miljoonaa ihmistä. Vuonna 1975 Medicaidin edunsaajiin kuului 22 miljoonaa ihmistä, vuonna 2010 siihen kuuluu noin 62 miljonaa ihmistä.
Asunto- ja kaupunkikehitys-politiikka
Johnson ja useat demokraatit halusivat kehittää edullista asuntopolitiikkaa etenkin matalatuloisille ja köyhille. "The Omnibus Housing Bill" ja "Housing and Urban Development Act of 1965" hyväksyttiin kongressissa ja Johnson allekirjoitti lain voimaan 10. elokuuta 1965. Omnibus Housing Bill Act of 1965 antoi liittovaltiolle noin 7,5 miljardia dollaria (noin 63 miljardia dollaria vuonna 2021), jolla rahoitettiin ja kehitettiin uusia asuntoalueita, kunnostettiin vanhoja rakennuksia, pienyrityksille annettiin tukea "paremmille" paikoille siirtymisessä kuluneista maksuista ja paketti antoi apurahaa sekä subventoi köyhien vuokrakustannuksia sekä kehotti pienyrityksiä ja matalatuloisia kotitalouksia uudistamaan kiinteistöjään.
Vuoden 1966 laki The Demonstration Cities and Metropolitan Development Act osoitti liittovaltion rahaa kaupunkien köyhien tai rappeutuneiden alueiden kehitykseen ja uudistamiseen. Laki myös perusti "Suunnittelutoimistot" kaupunkeihin, joiden tehtävänä oli kehittää ja arvioida kaupunkialueita ja arvioida kaavoittamista. "Suunnittelutoimistot" toimivat nykyään lähes jokaisessa yhdysvaltalaisessa suurkaupungissa. Johnsonin aloittama Community Action -ohjelma muun muassa perusti "Community Action Agency" -toimistoja, jotka pyrkivät taistelemaan köyhyyttä vastaan paikallisella tasolla. Community Action Agencyt ovat paikallisia hyväntekeväisyystoimistoja, jotka tarjoavat paljon erilaisia ilmaisia palveluita köyhille yhteisöille. Community Action Agencyt pyörivät suurelta osin vapaaehtoistyöllä. Community Action Agencyn palveluihin kuuluu mm. asumistiloja kodittomille, lastenhoitoa, vähävaraisten perheiden lapsille ohjattu Head Start -koulutusohjelma, lasten vapaa-ajan harrastustoimintaa, koulutuspalveluita, ammattikoulutusta, palvelukeskuksia vanhuksille ja ruoka-avustusta köyhille. Yhdysvalloissa on nykyään noin 1100 eri Community Action Agencya ja niiden palveluita käyttävät noin 17 miljoonaa yhdysvaltalaista.
Koulutuspolitiikka
Johnson oli ennen politiikkaan siirtymistä toiminut opettajana ja koulutus oli aina lähellä hänen sydäntään. Allekirjoittaessaan Elementary and Secondary Education Act of 1965 -lakia Johnson sanoi (suomennettuna):
Johnsonin "Suureen yhteiskuntaan" kuului kaikille koulutuspalveluiden laajentaminen ja tavoiteltavuus. Johnson allekirjoitti Elementary and Secondary Education Act of 1965 -lain, joka asemoi liittovaltion auttamaan ja rahoittamaan paikallisia kouluja, joiden opiskelijat tulivat matalatuloisista ja köyhistä perheistä. Johnson myös hyväksyi Head Start Services -ohjelman, joka tarjoaa köyhien perheiden 0–5-vuotiaille lapsille valmiuksia kouluun, lääkäri- ja hammashoitopalveluita sekä ravinteikasta ruokaa. 8. marraskuuta 1965 Johnson allekirjoitti ja hyväksyi Higher Education Act of 1965 -lain, joka lisäsi liittovaltion tukia korkeakouluille ja yliopistoille, loi uusia stipendejä matalatuloisille opiskelijoille, antoi matalakorkoisia lainoja opiskelijoilla ja perusti National Teacher Corps -järjestön, joka pyrki parantamaan opetuksen laatua etenkin matalatuloisilla ja köyhillä alueilla.
Maahanmuuttopolitiikka
3. lokakuuta 1965 Johnson hyväksyi Immigration and Nationality Act of 1965 -lain Vapaudenpatsaan jalkatasolla. Laki kumosi vuonna 1924 tehdyn "kansallisen alkuperän toimintamallin", joka oli suosinut Länsi- ja Pohjois-Euroopasta tulleita maahanmuuttajia ja syrjinyt Itä-Euroopasta, Aasiasta ja Afrikasta tulleita maahanmuuttajia. Laki lisäsi suuresti aasialaisten ja afrikkalaisten maahanmuuttajien määrää Yhdysvaltoihin. Laki antoi myös turvapaikan Yhdysvaltoihin paenneille kuubalaisille. Uuden lain mukaan maahanmuuttajia tuli valita heidän perheyhteyksien, työtaitojen tai ammatin eikä kansallisen alkuperän perusteella. Vuonna 1965 vain joka kahdeksas maahanmuuttaja Yhdysvaltoihin tuli muualta kuin Euroopasta. Vuonna 2010 yhdeksän kymmenesosaa maahanmuuttajista tuli muualta kuin Euroopasta.
Vuoden 1964 Presidentinvaalit
pienoiskuva|Vuoden 1964 presidentinvaalien valitsijamieskartta. pienoiskuva|thumbtime=24|”Daisy”-vaalimainos. Johnson oli demokraattipuolueen presidenttiehdokkaana vuoden 1964 presidentinvaaleissa. Varapresidenttiehdokkaaksi Johnson valitsi Minnesotan senaattori Hubert Humphreyn, joka oli auttanut häntä saamaan kansalaisoikeusliike-lakialoitteet läpi senaatissa. Vuoden 1964 presidentinvaalien pääteemana oli rotujen väliset suhteet ja kansalaisoikeusliike. Johnson sai kesällä 1964 hyväksyttyä mustien ja muiden etnisten vähemmistöjen syrjimistä julkisissa tiloissa kieltävän Civil Rights Act of 1964 -lain sekä matalatuloisia auttavan Economic Opportunity Act of 1964. Vuoden 1860 presidentinvaaleista lähtien demokraatit ja "etelän demokraatit" (Eng. Southern Democrats) dominoivat Etelä-Yhdysvaltojen poliittista näyttämöä. Kuitenkin useiden demokraattien - mukaan lukien istuvan presidentin tuki kansalaisoikeusliikkeelle hermostuttivat segregaatiota kannattavia äänestäjiä. Johnsonin vastustajaksi tuli haukkamaisesta ja interventionisisesta ulkopolitiikasta tunnettu, mutta vankasti arvokonservatiivinen ja talousoikeistolainen Barry Goldwater. Vaikka Goldwater oli mukana NAACP -järjestössä ja tuki Civil Rights Act of 1957 -lakia, niin hän ei tukenut Civil Rights Act of 1964 -lakia, joka vieraannutti monet mustat republikaanipuolueen äänestäjät.
Johnson voitti vaalit suurimmalla äänimäärän erolla prosentuaalisesti vähintään kahden presidenttiehdokkaan kisassa. Goldwater onnistui voittamaan konservatiivisena ja demokraattien vahvana alueena pidetyn Syvä etelän, jota republikaanit normaalisti voittivat harvoin.
Johnson ja avaruuskilpailu
Johnson kunnioitti ja tuki Nasan Apollo -kuuohjelmaa ja Kennedyn lupausta "We choose to go to the Moon" (Suom. Valitsemme menevämme kuuhun), jonka Kennedy oli maininnut puheessaan 12. syyskuuta 1962 sekä Kennedyn antamassa puheessa kongressille 25. toukokuuta 1961. Jo senaatin enemmistöjohtajana Johnson oli antanut tukensa avaruuskilpailulle, sillä pelkäsi Neuvostoliiton etulyöntiasemaa, kun Sputnik 1 onnistui kiertämään maapallon ennen Nasan yrityksiä. Hän joutui kuitenkin vuosina 1966–1967 presidentin tehtävässään leikkaamaan Nasan ja Apollo-ohjelman budjettia, koska Vietnamin sodan kulut veivät yhä suuremman osan liittovaltion varoista. Johnsonin kuoleman jälkeen vuonna 1973 Nasan Houstonin Lyndon B. Johnson Space Center nimettiin hänen mukaansa.
Vietnamin sota
Vuonna 1954 Ranskan joukot kukistettiin Ranskan Indokiinan sodassa Điện Biên Phủn taistelussa. Ho Tši Minhin johtama Vietminh uhkasivat vallata koko Indokiinan, joten Ranska solmi Geneven konferenssissa rauhansopimuksen, jossa maa tunnisti Vietnamin itsenäiseksi valtioksi. Sopimuksessa maa jaettiin Pohjois- ja Etelä-Vietnamiin. Ranskan vetäytymisen jälkeen kommunistisen Pohjois-Vietnamin sissijoukot kuitenkin häiritsivät ja hyökkäsivät Etelä-Vietnamin alueelle. Silloinen presidentti Kennedy pelkäsi, että "dominoefekti" jatkuisi Thaimaahan ja muualle. Kennedy lähetti pienen joukon sotilaita avustamaan Etelä-Vietnamia, ja vuonna 1962 maassa oli noin 9 000 yhdysvaltalaista sotilasta. Marraskuun alussa 1963 Etelä-Vietnamissa tapahtui kenraalien ja armeijan tekemä vallankaappaus, jossa presidentti Ngô Đình Diệm murhattiin. Kennedy murhattiin marraskuun lopussa 1963. Etelä-Vietnamin vallankaappausta seurannut kaaos johti siihen, että Johnson ja puolustusministeri Robert McNamara päättivät lisätä Vietnamiin lähetettävää sotilaallista ja taloudellista tukea.
Johnson nimitti Saigonin suurlähettilääksi kenraali Maxwell Taylorin kesäkuussa 1964. 2. elokuuta 1964 tapahtui Tonkininlahden välikohtaus, jossa Pohjois-Vietnamin torpeedoveneitä hyökkäsi yhdysvaltalaisia hävittäjälaivoja kohti. Välikohtauksen jälkeen Johnson määräsi yhdysvaltalaisia pommittajia tekemään kostopommituksia Pohjois-Vietnamiin. 7. elokuuta 1964 Yhdysvaltain kongressi hyväksyi Gulf of Tonkin Resolution -lain ja Johnson sai kongressilta "kaikki mahdolliset valtuudet toimia" Vietnamin sodan suhteen. Yhdysvallat alkoi suorittaa pommituksia ja lähettää lisää joukkoja Vietnamiin vuonna 1965. Maaliskuussa 1965 Yhdysvaltain ilmavoimat aloittivat Operaatio Rolling Thunder -pommituskampanjan. Lisää sotajoukkoja lähetettiin Vietnamiin ja kesäkuussa 1965 Vietnamissa oli jo noin 80 000 amerikkalaista sotilasta.
Heinäkuussa 1965 Johnson hyväksyi noin 100 000 vahvennusjoukon lähettämisestä Vietnamiin ja uudet 100 000 sotilasta vuonna 1966. Myös Etelä-Korea, Thaimaa, Australia ja Uusi-Seelanti lähettivät omia joukkoja, vaikka ne tulivat pienemmissä määrissä. Loppuvuonna 1967 Yhdysvallat oli lähettänyt jo lähes 500 000 sotilasta Vietnamiin. Samalla noin 109 000 yhdysvaltalaista oli haavoittunut ja 15 000 kuollut, joista suurin osa oli nuoria miehiä. Samaan aikaan Yhdysvaltojen propaganda esitti, että sota olisi lähellä voittoa ja loppua. Sodan kauheuksia myös televisioitiin suoraan yhdysvaltalaisten koteihin, jolloin sodasta syntyi termi "Televisiosota". Amerikkalaiset olivat tyytymättömiä sodan raakuuteen ja siihen että kymmeniätuhansia nuoria lähetettiin kuukausittain sotimaan toiselle puolelle maapalloa. Yliopisto-opiskelijat aloittivat suuria mielenosoituksia, joista koostui suuri "Anti-war movement" ja Vietnamin sodan vastaiset protestit kasvoivat määrältään. Lokakuussa 1967 noin 35 000 amerikkalaista osoitti mieltä Yhdysvaltain puolustusministeriön, Pentagonin, ulkopuolella. Amerikkalaiset myös käyttivät kemiallisia aseita, jotka tuhosivat luontoa ja tappoi kymmeniätuhansia siviilejä. Esim. Agent Orange käytettyä kasvimyrkkyä vuosina 1962–1970. Agent Orange on aiheuttanut vakavia kehityshäiriöitä useille vietnamilaisille. pienoiskuva|Johnson ilmoittamassa suorassa televisiölähetyksessä 31. maaliskuuta 1968, ettei hae jatkokautta vuoden [[Yhdysvaltain presidentinvaalit 1968|1968 presidentinvaaleissa.]] Sota ja sodanvastaiset mielenosoitukset vahvasti heikensivät Johnsonin suosiota, ja maaliskuussa 1968 Johnson ilmoitti televisioidussa lähetyksessä ettei pyri vuoden 1968 presidentinvaalien ehdokkaaksi. Saman vuoden huhtikuussa kansalaisoikeusaktivisti Martin Luther King Jr. ja kesäkuussa New Yorkin senaattori Robert F. Kennedy murhattiin. Martin Luther Kingin murha johti laajoihin mellakkoihin, jotka vain lisäsivät tulta jo olemassa oleviin sodanvastaisiin mielenosoituksiin.
Kuuden päivän sota
Kuuden päivän sodan aikana Israel erehdyksessä hyökkäsi USS Libertyn kimppuun 8. kesäkuuta 1967. Libertyn radiomiehet pystyttivät hätävara-antennin ja saivat Israelin radiohäirinnästä huolimatta yhteyden Yhdysvaltain kuudennen laivaston lentotukialuksiin USS Americaan ja USS Saratogaan, jotka olivat lännempänä Välimerellä. Lentotukialukset lähettivät Libertyn avuksi suihkuhävittäjiä, jotka istuva presidentti Lyndon B. Johnson kuitenkin komensi jostakin syystä takaisin ennen kuin ne ehtivät Libertyn avuksi. USS Liberty -välikohtauksesta huolimatta Johnson ja Yhdysvallat ilmoittivat puolueettomuutensa konfliktiin.
Presidentinviran jälkeen
thumb|Johnson elokuussa 1972. Johnson ilmoitti luopuvansa ehdokkuudesta vuoden 1968 presidentinvaaleista 31. maaliskuuta 1968. Presidentinviran jälkeen Johnson lähti kotiin ranchilleen Johnson Cityyn, Texasiin, vuonna 1969. Eläkkeellä Johnson kirjoitti ja valmisteli muistelmiaan, joka julkaistiin Vantage Point: Perspectives of the Presidency, 1963-1969 -nimellä vuonna 1971. Lyndon Baines Johnsonin presidentinkirjasto ja museo avattiin saman vuoden kesällä. Johnson kuoli sydänkohtaukseen 64-vuotiaana kotitilallaan Johnson Cityssä 22. tammikuuta 1973.
Myöhempi Liang-dynastia
Myöhempi Liang-dynastia (后梁 [hòu liáng]) hallitsi osaa Pohjois-Kiinasta 907 – 923. Se oli osa Viiden dynastian kautta.
Valaanpyynti
thumb|Pyydettyjä valaita thumb|Höyrykäyttöinen pieni valaanpyyntialus Kanadassa noin vuonna 1900, harppuuna keulassa. thumb|Valaanpyyntiä harjoittavat intiaanit paloittelevat saalistaan Neah Bayssa noin vuonna 1910. thumb|Kansainvälisen valaanpyyntikomission jäsenvaltiot vuonna 2006. Valaanpyynti (valastus) on valaiden metsästämistä. Sitä on harjoitettu eri muodoissa tuhansia vuosia. 1800-luvulla valaanpyynnin pääsyynä oli valaanrasva, jota käytettiin muun muassa polttoöljynä, mutta nykyisin sillä ei ole enää juuri käyttöä, vaan valaita pyydetään lähinnä ravinnon ja tutkimuksen vuoksi. Valaanpyynti on valaiden uhanalaistumisen tärkeimpiä syitä. Valaanpyynti on johtanut monien valaslajien vähenemiseen sukupuuton partaalle.
Valaanpyynnin kansainvälinen sääntely alkoi jo 1931, ja nykyisin pyyntiä rajoittavat monet kansainväliset ja alueelliset sopimukset. Vuonna 1946 perustettiin Kansainvälinen valaanpyyntikomissio (International Whaling Commission), joka sopi 1984 kaupallisen valaanpyynnin kiellosta. Vuoden 2005 IWC:n kokouksessa on asialistalla kaupallisen pyynnin salliminen kahdenkymmenen vuoden tauon jälkeen. Näiden vuosien aikanakin muutamat jäsenmaat, ennen kaikkea Japani ja Norja, ovat pyytäneet valaita niin sanottuihin tutkimustarkoituksiin tai osana alkuperäisasukkaiden kulttuurin suojelua (Tanskassa Färsaaret ja Grönlanti, Kanada). Erityisesti lahtivalaan pyyntiä vaaditaan vapautettavaksi.
Kiellon ulkopuolella ovat koko ajan olleet alkuperäiskansat, lähinnä eskimot ja aleutit: heidän harjoittamansa valaanpyynti on niin pienimittaista, että sen ei ole katsottu olevan uhka kannoille.
Färsaaret
Färsaarten valaanpyynti jatkuu, vaikka Sea Shepherd -järjestö on ponnistellut pitkään sen lakkauttamiseksi.
Islanti
Vuosina 1986–1989 Islannissa pyydettiin 60 valasta vuosittain tutkimustarkoituksiin. Vuonna 1992 maa erosi Kansainvälinen valaanpyyntikomissiosta, mutta liittyi siihen uudelleen 2002.
Islanti aloitti 21. lokakuuta 2006 kaupallisen valaanpyynnin 21 vuoden tauon jälkeen. Maa päätti pyydystää ennen elokuun loppua 2007 yhdeksän erittäin uhanalaiseksi luokiteltua sillivalasta ja 30 lahtivalasta. Vuodelle 2009 Islanti suunnitteli kasvattavansa valaanpyyntikiintiöitään 150 sillivalaaseen ja 100 lahtivalaaseen.
Norja
Vuonna 2014 norjalaiset ovat pyytäneet yli 720 valasta huolimatta kansainvälisestä pyyntikiellosta ja ulkomailta tulevasta painostuksesta. Oslon hallituksen antama vuosikiintiö oli kuitenkin huomattavasti suurempi: 1 200 valasta.
Japani
Keväällä 2013 päättyneellä pyyntikaudella Japani pyydysti 103 lahtivalasta. Sillivalaita ei saatu pyydettyä yhtään. Määrä oli pienempi kuin koskaan aiemmin ja jäi kauas lähes tuhannen valaan kiintiöstä. Asiasta syytettiin valaanpyyntiä vastustavia aktivisteja. Japani on pyytänyt aiemmin myös uhanalaiseksi luokiteltuja ryhävalaita, minkä vuoksi japanilaistuotteita on boikotoitu myös Euroopassa. Joulukuussa 2007 Japani ilmoitti luopuvansa 50 ryhävalaan pyynnistä.
Japanin valaanpyyntilaivasto pyydystää ryhävalaita Etelämantereen lähivesillä, minne Australia on yksipuolisesti perustanut suojelualueen. Australian lisäksi Yhdysvallat ja Uusi-Seelanti ovat pyytäneet Japania pidättymään valaanpyynnistä. Valaanpyynnin vastustajien mukaan valaiden liha menee tutkimuksen sijasta myyntiin. Useat valasturistit matkustavat Australiasta katsomaan ryhävalaiden näyttäviä hyppyjä. Niitä ei ole saanut pyytää 40 vuoteen, koska ne pyydettiin aikoinaan lähes sukupuuttoon. Kanta on nykyisin noin 30 000–40 000 yksilöä eli edelleen vain kolmanneksen siitä, mitä se oli ennen nykyaikaisen valaanpyynnin aloittamista.
Huhtikuussa 2014 Japani ilmoitti, ettei se lähetä pyyntialuksia Etelämantereen vesialueille. Taustalla oli YK:n kansainvälisen tuomioistuimen päätös, jonka mukaan Japanin ei saa myöntää pyyntilupia Etelämantereelle ennen pyyntiehtojen muuttamista. Myös valaanlihan kysyntä Japanissa on laskenut, mikä osaltaan vähentää perusteita valaanpyynnille.
Historia
Valaanpyynti tehtiin aiemmin käsiharppuunoilla, jotka erityisesti harjaantunut harppuunamies heitti ison soutuveneen keulasta. Tämä oli vaikeaa ja vaarallista, koska ison valaan hengiltä saaminen saattoi vaatia jopa päiväkausien työn – ja haavoittunut valas saattoi hyökätä veneen kimppuun puskien sen kappaleiksi.
Norjalainen Svend Foyn rakensi vuonna 1879 ensimmäisen harppuunatykin. Tämän tehokkaan aseen avulla norjalaiset saavuttivat nopeasti hallitsevan aseman valaanpyynnissä. Hyvin pian tykki keksittiin asentaa pienikokoisen höyryaluksen keulaan erityisesti rakennetulle korokkeelle, mikä lisäsi menetelmän tehoa entisestään. Tämä ratkaisi myös ongelman köysien suhteen: tehokkaat höyryvintturit pystyivät hinaamaan suurenkin harppunoidun valaan pyyntialuksen luo.
Harppuunamiehestä, norjaksi skytteristä, tuli nopeasti arvostettu hahmo. Yhteen aikaan jopa väitettiin, että vain norjalaiset osasivat käsitellä höyrykäyttöisiä harppuunatykkiveneitä.
Foyn kehitti myös ns. pumppukeihään: se on ontto teräväkärkinen teräsputki, joka upotettiin aluksen kylkeen hinatun valaan vatsaonteloon, jotta sinne voitiin pumpata paineilmaa ruhon pinnalla pitämiseksi. Ilmareikä suljettiin tarkoitukseen suunnitellulla tulpalla johon liittyi noin nelimetrinen, aluksi vilkkuvalolla ja sotien jälkeen myös radiolähettimellä varustettu viiritanko, jonka avulla valaanhinausalus löysi ruhon viedäkseen sen keittämölle. Nyt valaan pyrstöevät katkaistiin, pyrstön tyveen leikattiin niin monta lovea kuin oli pyyntialuksen numero ja syvälle uponneiden harppuunoiden köydet katkaistiin aivan juuresta – harppuunat saivat jäädä ruhoon, ne irrotettaisiin keittämöllä – ja alus lähti etsimään seuraavaa saalista. Vielä ennen lähtöä ilmoitettiin radioitse lähimmälle valaanhinausalukselle saaliin sijaintipaikka ja tällainen alus saapuikin yleensä varsin nopeasti noutamaan ruhon keittämölle. Aivan aluksi keittämöt olivat maa-asemia. 1900-luvun alussa keksittiin sijoittaa jalostamot laivoihin eli keittämöaluksiin, joskin viimeiset maakeittämöt suljettiin vasta 1950-luvulla. Etelä-Georgiassa ja lähisaarilla on vielä jäljellä näiden rakennuskompleksien jäännöksiä.
Jalostustekniikan kehitys ja ennen muuta suurten jopa 30 000 tonnin keittämöalusten valmistuminen mahdollistivat yhä suurempien valasmäärien teollisen käsittelyn. Maailmansotien välisenä aikana valaanpyynnistä kehittyikin oma teollisuudenalansa.
Toinen maailmansota verotti ankarasti valaanpyyntilaivastoja: norjalaiset menettivät puolet aluksistaan, englantilaiset vielä enemmän ja japanilaiset kaikki. Yhdysvallat muutti omat keittämöaluksensa joko säiliöaluksiksi tai saattuetukialuksiksi, saksalaiset alukset jäivät satamiin missä pommitukset tuhosivat ne tai rauhan tultua jäljelle jääneet otettiin sotasaaliiksi.
Vain Norja pysyi uskollisena tälle alalle, ja sodan jälkeen kun poistettuja sotalaivoja oli runsaasti myytävänä, sodan tuhoamaa valaanpyyntikalustoa uusittiinkin voimakkaasti. Erityisen suosittuja olivat entiset korvetit: koska niissä oli Atlantin ylitystä varten ilman välitankkausta suunnitellut polttoainesäiliöt sekä suurta syvyyspommimäärää varten rakennettu tilava peräkansi, jolle pommikiskojen tilalle samoihin kiinnikkeisiin oli helppo asentaa raskaita vinssejä, ne soveltuivat erittäin hyvin valaanhinauslaivoiksi ja niihin löytyi äärimmäisen helposti osaavaa päällystöä ja miehistöä, koska sotaa varten näitä oli koulutettu runsaasti. Nämä alukset toimivat myös muina apualuksina tarpeen vaatiessa. Ulkoisesti suurin muutos näissä aluksissa oli – aseiden poiston ohella – se että keulat rakennettiin uudelleen ns. jääkeuloiksi. Tämä ei ollut suurikaan lisäkulu, koska aseistuksen poistaminen ja muunnokset hinausalukseksi vaativat joka tapauksessa telakointia. Yksi tällainen alus jaksoi hinata jopa 8–10 valasta yhtaikaisesti.
Valaanpyynti Suomessa
Suomi osallistui 1800-luvulla valaanpyyntiin kaikkiaan kuudella aluksella, tosin alukset purjehtivat Venäjän lipun alla. Alukset varusti Venäläis-suomalainen Valaankalastusyhtiö, jonka olivat perustaneet Venäläis-amerikkalainen Komppania ja Turun laivanvarustajat. Aloite valaanpyynnin aloittamiseen Alaskan vesillä oli tullut Venäläis-amerikkalaiselta Komppanialta, joka ei ollut halunnut ryhtyä siihen yksin ja omissa nimissään. Venäläis-suomalaisen Valaankalastusyhtiön kotipaikaksi tuli Turku ja toimitusjohtajaksi turkulainen apteekkari ja laivanvarustaja Erik Julin. Suomen valtion varoista myönnettiin yhtiölle 20 000 ruplan kerta-avustus ja neljästä ensimmäisestä yhtiön varustamasta laivasta 10 000 ruplan palkkio kustakin.
Vuonna 1852 lähti matkaan ensimmäinen alus, Bremenissä rakennettu 252 lästin parkkilaiva Suomi, seuraavana vuonna hiukan pienempi Turussa rakennettu 241 lästin parkkilaiva Turku. Aluksissa oli saksalaiset päälliköt ja suomalaiset perämiehet ja varsinainen miehistö, harppuunamiehet olivat pääosin saksalaisia, englantilaisia ja amerikkalaisia. Kolmas alus oli oululainen 221 lästin parkkilaiva Ajan joka lähti matkaan vuonna 1853. Siinä oli ensi kerran suomalainen päällikkö, entinen Suomen I perämies merikapteeni Enberg. Pyyntialue oli Ohotanmeri. Näissä retkikunnissa käytettiin loppuun asti valasveneitä ja käsiharppuunoita valaanpyyntiin.
Tulokset olivat aluksi kohtalaisia: Suomi sai kahtena pyyntikautena yhteensä 59 valasta, joista valaanrasvaa kertyi noin 30 000 litraa. Valaan hetuloita eli niin sanottuja valaanluita, joita käytettiin 1800-luvulla muun muassa naisten vaatteissa ja sateenvarjoissa, saatiin noin 5 000 dollarin arvosta.
Sodan loputtua Turusta lähtivät vielä parkkilaivat Grefve Berg (300 lästiä) ja Amur (128 lästiä) sekä Helsingistä priki Storfursten Constantin valaanpyyntiin kaukaiselle Ohotanmerelle. Tuotto oli kuitenkin liian pientä ajan mittaan ja lopulta vuonna 1862 päättyi suomalaisten valaanpyynti pysyvästi. Sen koommin ei Suomesta ole lähetetty aluksia tähän lajiin, joskin muutamia yksittäisiä suomalaisia on palvellut etupäässä norjalaisilla aluksilla Yksi oman aluksensa kanssa myöhemminkin toimineista suomalaisista valaanpyytäjistä oli Huippuvuorille vuonna 1873 menehtynyt Johan Mattilas.
thumb|Suomalainen valaanpyyntialus ”Turku” votiivilaivana Turun tuomiokirkossa.
Turun tuomiokirkossa on suomalaista valaanpyyntialus Turkua esittävä votiivilaiva, jonka Turun Laivapäällikköyhdistys lahjoitti kirkolle 1.12.1968.
Super Audio CD
Super Audio Compact Disc (SACD) on äänen tallentamiseen tarkoitettu optinen levy, joka esiteltiin vuonna 2000. Formaatin tarkoituksena on tarjota monikanavaääni ja teoriassa parempi äänenlaatu kuin perinteisellä CD-levyllä. Super Audio CD:n kehittäjät ovat Sony sekä Philips Electronics, jotka ovat myös kehittäneet CD-levyn. SACD kilpailee DVD-Audion kanssa. Vaikka kumpikaan osapuoli ei ole tehnyt merkittävää läpimurtoa kuluttajien keskuudessa, on SACD DVD-Audioon nähden etuasemassa, koska useimmat SACD-levyt ovat kaikissa CD-soittimissa toimivia hybridilevyjä.
Yleistä
SACD käyttää CD-levystä tai DVD-Audiosta poikkeavaa teknologiaa koodaamalla audiodatan 1-bittisellä pulssintiheysmodulaatiolla 2,8224 MHz:n näytteenottotaajuudella. Yksittäinen bitti ilmaisee audiosignaalin yhden bitin suuruisen amplitudimuutoksen (sigma/deltamodulaatio). Tekniikka tunnetaan nimellä Direct Stream Digital (DSD). DSD:n taajuuskaista ulottuu 100 kHz:iin dynamiikan ollessa teoriassa 120 dB. Käytännössä DSD-tekniikan vaatima kohinanmuokkaus tyydyttävän dynamiikan saavuttamiseksi yli 5000 Hz taajuuksilla tuottaa korkeataajuista kohinaa (kvantisointikohina), jonka taso ylittää mahdollisen musiikkisignaalin tason noin 30 kHz:n taajuudesta ylöspäin. Kohinahuippu osuu noin 80 kHz kohdalle ja on niin voimakas, että useimmat SACD-soittimet suodattavat ylä-äänet pois 50 kHz yläpuolelta kaiuttimien ja vahvistimien suojelemiseksi. DSD:ssä on häviötön noin 2:1 pakkaus.
SACD:t ovat periaatteessa DVD-levyjä, joille äänisignaali on tallennettu käyttäen samaa virheenkorjausta ja tiedostojärjestelmää kuin DVD:ssä (UDF ja ISO 9660). Formaatti täyttää kuitenkin äänilevyteollisuuden ISC:n kopiosuojausvaatimukset ja sisältää PSP-kopiosuojauksen, jonka vuoksi levyt eivät ole luettavissa normaalilla DVD-asemalla.
SACD:stä on kolme eri variaatiota:
Formaatin kehittäjät suosittelevat, että levy sisältäisi aina kaksikanavaisen stereomiksauksen, mutta kaikki SACD:t eivät noudata tätä suositusta.
Keratiini
Keratiinit eli sarveisaineet ovat ryhmä kuitumaisia, säikeisiä ja veteen liukenemattomia proteiineja. Ihmisellä keratiinia on erityisesti hiuksissa ja kynsissä. Keratiinien rakenteelle ovat tyypillisiä rikkipitoiset kysteiini-aminohapot.
Aina Group
Aina Group Oyj on suomalainen yritys. Aiemmin se oli Hämeen Sanomat Oy:stä ja Hämeen Puhelin Oy:stä muodostetun konsernin emoyhtiö. Konsernin liiketoiminta-alueita olivat media ja ICT-tekniikka. Medialiiketoiminta muodostui Hämeen Sanomat Oy:stä ja sen tytäryhtiöistä (muun muassa Hämeenlinnan Kaupunkiuutiset, Hämeenlinnan Viikkouutiset ja Iskelmä Janne). ICT-liiketoiminta muodostui AinaCom Oy:stä, johon on yhdistetty muun muassa Hämeen Puhelin Oy ja Finnet Com Oy.
Hämeen Sanomat
Kesäkuussa 2021 kerrottiin, että Keskisuomalainen-konserni ostaa Hämeen Sanomat -konsernin 8,3 miljoonalla eurolla. Keskisuomalaisen omistukseen siirtyivät Hämeen Sanomat ja Forssan Lehti. Keskisuomalainen vuokrasi Hämeenlinnan toimitilan Aina Groupilta kuuden vuoden vuokrasopimuksella.
AinaCom
AinaCom Oy oli Aina Group -konsernin ICT-palveluyritys, joka tarjosi kehittyneitä viestintäratkaisuja yrityksille. Maaliskuussa 2014 Sonera ilmoitti ostavansa AinaComin kuluttajaliiketoiminnan ja kiinteät verkot. Marraskuussa 2018 Aina Group ilmoitti myyvänsä AinaComin Telialle.
Aleksandropolis
Aleksandropoliista tiedetään vain vähän, ja ainoa siitä varmuudella kertova lähde on Plutarkhoksen kirjoittama Aleksanteri Suuren elämäkerta. Plutarkhos kertoo, että Aleksanteri johti 16-vuotiaana Makedonian hallintoa sillä aikaa kun hänen isänsä Filippos II oli sotimassa Byzantionia vastaan. Sillä aikaa hän kukisti traakialaisen maidien eli maidilaisten heimon, ajoi nämä pois kaupungistaan ja perusti paikalle uuden kaupungin, jolle antoi nimen Aleksandropolis. Tässä hän selvästikin jäljitteli isäänsä, joka oli perustanut voittamiensa traakialaisten asutuksen paikalle Filippopoliin kaupungin.
Toinen mahdollinen lähde kaupunkia koskien on Stefanos Byzantionlainen, joka mainitsee Aleksanterin perustamien 18 Aleksandreia-nimisen kaupungin joukossa olleen yhden Traakiassa sijainneen kaupungin. Kaupungin perustaminen ajoitetaan klassisen kauden lopulle vuoteen 341 eaa. tai 340 eaa. Se on nykytutkimuksessa luetteloitu klassisen kauden polisten eli kaupunkivaltioiden joukkoon lähinnä nimensä perusteella. On kuitenkin mahdollista, että kaupungin perustaminen on lähinnä yksi lukuisista Aleksanteriin liitetyistä legendoista.
Aleksandropoliin mahdollista sijaintia ei tiedetä, mutta maidit asuivat Strymon-joen yläjuoksun suunnassa. Aleksanterin kerrotaan asuttaneen kaupungin uudelleen lähistöltä otetuilla eriheimoisilla asukkailla.
Kaupunki ei liity nykyiseen Alexandroúpolin kaupunkiin Kreikassa; se on nimetty Kreikan kuningas Aleksanterin mukaan vuonna 1920.
Sura
Suraan laskevia jokia ovat Alatyr, Pjana, Uza, Šukša, Algaška, Barš, Bezdna, Inza, Kumaška ja Kirja.
Suran varrella sijaitsevista kaupungeista suurin on Penzan alueen keskus Penza. Muita pienempiä kaupunkeja ovat Tšuvassian alueella olevat Ulatăr, Śömörle ja Etörne. Joen suulla Nižni Novgorodin alueella sijaitsee Vasilsurskin taajama.
thumb|left|300px|Surajokea Ulatărin piirin alueella Tšuvassiassa.
Nick Kuiper
Nick Kuiper (12. helmikuuta 1982 Beaconsfield, Québec, Kanada) on kanadalainen, hollantilaiset sukujuuret omaava entinen jääkiekkopuolustaja, joka pelasi viimeksi kaudella 2013–2014 Hollannin jääkiekkoliigassa Heerenveen Flyersin joukkueessa.
Kuiperin ammattilaisura alkoi vuonna 2004 AHL:n Norfolk Admiralsissa, jossa hän pelasi kaksi kautta. Kaudella 2006–2007 Kuiper pelasi viidessä eri joukkueessa. Kausi alkoi kahdella ottelulla AHL:n Manitoba Moosessa, jonka jälkeen seuraavat seitsemän peliä hän pelasi Portland Piratesissa. Sitten hän siirtyi ECHL:n Augusta Lynxiin, jossa hän pelasi 33 ottelua, jonka jälkeen hän palasi takaisin AHL:ään ja pelasi 18 ottelua Springfield Falcons -joukkueessa. Kauden lopuksi hän pelasi vielä kaksi playoff-ottelua ECHL:n Johnstown Chiefsissä. Kaudella 2007–2008 hän pelasi 45 SM-liigaottelua Ässissä ja 12 Elitserien-ottelua Luleåssa. Seuraavat kolme kautta (2008–2011) hän pelasi Itävallan EC Grazissa. Kuiper oli kaudella 2011–2012 Belfast Giantsissa voittamassa Britannian EIHL-liigan mestaruutta. Belfastista Kuiper siirtyi seuraavalle kaudelle Serie A:n Allegheen, jossa pelasi 44 ottelua. Italiassa vietetyn vuoden jälkeen hän pelasi vielä yhden kauden Hollannin Heerenveenissä ennen kuin päätti uransa.
Määritelmä
Määritelmä on käsitteen olennaisten ominaisuuksien lyhyt ja tarkka kielellinen kuvaus.
Tarkoitus
Määritelmä antaa termille selvän ja yksiselitteisen merkityksen. Määritelmät ovat välttämättömiä luonnollisen kielen monimerkityksellisyyden vuoksi. Hyvä määritelmä pyrkii vastaamaan tapaa, jolla termiä tavallisesti käytetään väitteeseen kuuluvissa keskusteluissa. Tarkat määritelmät auttavat ja rajoittavat keskustelua.
Fysiikka
Kokeelliseen tieteeseen kuuluvien mittausten vertailtavuuden ja toistettavuuden mahdollistamiseksi yksiköt tulee määritellä tarkasti ja pysyvästi. SI-järjestelmän perusyksiköt ovat tyyppiesimerkkejä fysikaalisista määritelmistä. Ne kaikki pohjautuvat valittuihin luonnonilmiöihin kilogrammaa lukuun ottamatta. Perusyksiköiden pohjalta voidaan määritellä edelleen johdannaisyksiköitä. Yksiköiden määrittelyn lisäksi itse suureille on kehitetty määritelmiä. Esimerkiksi energia on kyky tehdä työtä. Työn määritelmä taas pohjautuu voiman ja pituuden määritelmiin.
Filosofia
Filosofiassa määritelmä voidaan määritellä kuvaukseksi olioon liittyvästä luokasta. Määritelmä on lausuma asian olennaisista ominaisuuksista, kahden asian yhteneväisyydestä ja/tai toiminnoista ja tarkoituksesta.
Moni filosofinen kysymys on koskenut määritelmien etsintää. Esimerkiksi yksi filosofinen keskustelu koskee sitä, voiko asioita kuten kauneus tai hyvyys lainkaan määritellä. Pragmatistien ja dekonstruktionistien mukaan määritelmät ovat vain käsitteellisiä välineitä kommunikoinnin avuksi, eivätkä ne heijasta objektiivista todellisuutta.
Määritelmä voi kohdistua johonkin abstraktiin luokkaan, jolloin sillä ei ole fyysistä vastinetta. Esimerkiksi termit ovat abstrakteja luokkia.
Koska luokka voi koostua muista luokista, voidaan tämä kuvata olion luokan määritelmässä. Esimerkiksi ”auto” koostuu ”moottorista”, ”rungosta” ja ”renkaista”. Jos luokka on jonkin luokan osaluokka, voidaan tämä suhde kuvata määritelmässä. Esimerkiksi ”ihminen on eläin joka on älykäs”. Tämä ilmentää että ihmisellä on samat ominaisuudet kuin luokalla ”eläin”. Ihmisen erottaa eläimistä se että ihminen on lisäksi älykäs.
Määritelmään voi liittyä jokin termi. Esimerkiksi lämpötila on termi. Tämä termi liittyy esimerkiksi talven määritelmään.
Määritelmä voi sisältää myös kuvaukset niistä toiminnoista, jotka luokka sisältää. Esimerkiksi luokkaan "planeetta" kuuluu kuvaus: "kiertää tähteä". Jos olio on artefakti, on sillä yleensä jokin tarkoitus. Tämä tarkoitus voidaan kuvata sanallisessa määritelmässä. Esimerkiksi määriteltäessä luokka ”lentokone” sanallisesti, voidaan sanoa, että sen luokan olioilla on tarkoitus pysyä ilmassa leijumatta.
Määritelmä voi olla sanallinen tai tehty jollain formaalilla kielellä. Esimerkiksi sanakirjassa käytetään sanallista määrittelyä kun taas matemaattiset kaavat on määritelty formaalisti.
FS Guépratte (D632)
Guépratte (runkonumero D632) oli Ranskan laivaston 1957 palvelukseen otettu Surcouf-luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin Bordeaux'sta Forges et Chantiers de la Girondelta, missä köli laskettiin elokuussa 1953. Se laskettiin vesille 8. marraskuuta 1954 ja otettiin palvelukseen 6. kesäkuuta 1957.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1985.
Uma Aaltonen
Ulla-Maija ”Uma” Aaltonen (28. elokuuta 1940 Vihti – 13. heinäkuuta 2009 Helsinki ) oli suomalainen kirjailija, toimittaja ja Vihreän liiton europarlamentaarikko. Hän aloitti uransa työskennellen aluksi muun muassa Yleisradiossa toimittajana ja Anna-lehden toimituksessa kirjoittajana. Tämän lisäksi hän toimi myös nuortenpalstan pitäjänä sekä kirjoitti nuorten hevos- ja tapakirjoihin artikkeleita. Merkittävää oli myös hänen työnsä avustajakoirien kummijaoksessa, ja hänen muistokseen nimettiin 2010 avustajakoira Murkku-Eetu.
Vuoden 1994 presidentinvaalissa Aaltonen toimi Elisabeth Rehnin kampanjapäällikkönä.
Aaltonen nousi Euroopan parlamenttiin vuosiksi 2003–2004 Heidi Hautalan tilalle tämän siirryttyä takaisin Suomen eduskuntaan. Hänet valittiin syksyllä 2008 Vihdin kunnanvaltuustoon.
Suomen hevospiireissä Aaltosen nimi tunnetaan lehtiartikkelien ja kirjojen ansiosta samoin kuin Aaltosen nykyisin edesmenneet hevoset sekarotuinen kantatamma Misty (joka oli puoliksi suomenhevonen) sekä sen varsat Mostly Minx (”Minkki Makkonen”) ja Cappuccino, jotka kilpailivat este- ja kenttäratsastuksessa 1970- ja 1980-luvulla. Aaltosen hevoset olivat laajalti esillä erityisesti Hevoshullu-lehdessä aina 1970-luvulta 1990-luvun alkuvuosiin saakka.
Aaltonen sairasti multippeliskleroosia eli MS-tautia, joka diagnosoitiin hänellä vuonna 1993.
Sokkokala
Sokkokala (Amblyopsis spelaea) on sokkokalojen (Amblyopsidae) heimon suurin kalalaji. James Ellsworth DeKay kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1842.
Elintavat
Sokkokala on taitava saalistaja. Se elää maanalaisissa luolissa. Laji voi pysyä elossa jopa 2 vuotta ilman minkäänlaista ravintoa, minkä hidas aineenvaihdunta mahdollistaa.
Rihmakampela
Rihmakampela (Samaris cristatus) on rihmakampeloiden heimoon kuuluva kalalaji. John Edward Gray kuvasi lajin ensimmäisen kerran vuonna 1831.
Ulkonäkö ja koko
Rihmakampelan ruumis on lähes kauttaaltaan tummien pilkkujen peitossa. Lajin tavallinen pituus on noin 16 senttimetriä. Suurin tavattu yksilö oli 22 senttimetrin mittainen.
Levinneisyys ja elinympäristö
Rihmakampelaa tavataan Punaisellamerellä. Maanosista lajia tavataan Aasiasta, Afrikasta ja Oseaniasta.
Tatum McCann
McCannin läpimurto oli esiintyminen 5-vuotiaan Samantha Newmanin roolissa elokuvassa Klik! (2006). Hän oli kuitenkin jo vuonna 2004 vieraillut televisiosarjassa NYPD Blue, ja vuonna 2006 hän vieraili Kovan onnen kundissa.
McCann on vanhempiensa neljästä lapsesta nuorin. Hänen sisarustensa nimet ovat Jenna, Hailey ja Riley.
Hydraulinen muovaus
Hydraulinen muovaus eli hydromuovaus on levyn, suljetun kappaleen tai putken muovausta staattisella nestepaineella. Nesteenä voi olla veden emulsio tai öljy. Nestepaine on yleensä luokkaa 3000-5000 baaria. Hydromuovauksessa voimat kehittyvät niin suuriksi, että muotteja sulkemaan tarvitaan puristin, jonka puristusvoima voi olla tuhansia tonneja, autoteollisuuden sovelluksissa joskus jopa 10000 tonnin luokkaa. Hydromuovaus antaa vapauksia muovattavan kappaleen muotoilulle, voidaan säästää työkalukustannuksissa ja välttää hitsausliitoksia. Tyypillisiä hydromuovattuja tuotteita ovat monimutkaiset putkikappaleet, esimerkkinä auton pakosarjan putkisto.
Yōko Kanno
Yōko Kanno (菅野 よう子) on japanilainen säveltäjä ja muusikko, joka tunnetaan parhaiten monien pelien, anime-elokuvien, televisiosarjojen, elokuvien ja televisiomainosten soundtrackien tuottamisesta.
Brea (Traakia)
Brea oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakiassa nykyisen Kreikan alueella. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.
pienoiskuva|vasen|upright=0.62|Ateenan [[ekklesia (Ateena)|ekklesian päätös (IG I3 46) Brean siirtokunnan perustamisesta, n. 445–425 eaa. Epigrafinen museo.]] Brean olemassaolo tiedetään vain siitä, että eräs Ateenan poliksen tekemä piirtokirjoituksena säilynyt päätös (IG I3 46) koskee sen perustamista Ateenan siirtokunnaksi. Kirjoitus ajoitetaan noin vuodelle 445–425 eaa. Siirtokuntalaisten johtajaksi päätös mainitsee Demokleideen. Lisäksi Theopompoksen tekemästä maininnasta voidaan päätellä, että kaupunki todella myös perustettiin. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Breaios.
Brean sijainniksi on ehdotettu sekä nykyisin Chalkidikína tunnettua niemimaata että Bisaltiaa niemimaan pohjoispuolella. Erään ehdotuksen mukaan kaupunki olisi sijainnut Thermainlahden itärannalla, ja hylätty, kun Amfipolis perustettiin parempaan paikkaan.
Mercedes-Benz AMG C-Class W203 DTM
Mercedes-Benz AMG C-Class W203 DTM oli DTM-sarjan kilpa-auto, jota käytettiin kausina 2005 ja 2006. Myös kaudella 2007 kaksi kuljettajaa kilpaili vuoden 2005 Mercedes-Benz AMG C-Classilla. Sillä voitettiin kaudella 2005 sekä kuljettajien että autonvalmistajien mestaruudet. Kuljettajien mestaruuden vei Gary Paffett. Mercedeksen kanssa valmistajien sarjassa kilpailivat Audi ja Opel.
Tekniset tiedot
Mitat:
Moottori:
Midian (albumi)
Midian (CDMFN 666) on Cradle of Filthin neljäs täyspitkä albumi. Levyn kappaleet ovat kokonaisuudessaan yhtyeen omaa käsialaa. Kappaleet sävellettiin yhtyeen yhteistyönä ja sanoituksista vastaa laulaja Dani Filth.
Levy on nauhoitettu loppuvuodesta 2000 ja julkaistu saman vuoden halloweeninä. Levy on Clive Barkerin romaanin Cabal (1988) inspiroima konseptialbumi. Sen kappale "Her Ghost in the Fog" päätyi myös elokuvan Ginger Snaps ja Brütal Legend -videopelin soundtrackeille.
Audionäytteitä saatavilla
Cradle of Filthin virallisilla kotisivuilla
Operaatio Margarethe
Operaatio Margarethe oli peitenimi Saksan toisen maailmansodan aikana 19. maaliskuuta 1944 toteuttamalle Unkarin miehitykselle. Unkarilaiset olivat tehneet tunnusteluja liittoutuneiden kanssa sodasta irrottautumiseksi ja Saksassa heitä oli alettu pitää epäluotettavina liittolaisina. Miehitystä oli alettu valmistella heti Italian antauduttua syyskuussa 1943. Unkarin mahdollinen antautuminen olisi uhannut Saksan asemaa Romaniassa ja Balkanilla. Adolf Hitler sai taivuteltua Unkarin valtionhoitajalta Miklós Horthylta hiljaisen hyväksynnän miehitykselle ennen sen toteuttamista. Itse miehitys vei vain muutaman tunnin, eivätkä unkarilaiset tehneet vastarintaa. Miehityksen jälkeen perustettiin saksalaisten kanssa yhteistyötä tehnyt pääministeri Döme Sztójayn hallitus. Viimeiset saksalaisjoukot poistuivat Unkarista vasta 4. huhtikuuta 1945 Neuvostoliiton joukkojen etenemisen tieltä.
Tausta
thumb|vasen|Itärintaman kehittyminen elokuusta 1943 joulukuuhun 1944. Unkarissa oli alettu suunnitella sodasta irrottautumista Saksan alettua kärsiä vastoinkäymisiä toisessa maailmansodassa. Unkarin pääministeriksi oli vuonna 1942 noussut kansallissosialismia vieroksunut Miklós Kállay, joka teki jo varhain tunnusteluja länsivaltojen kanssa. Britannian sanoma kuitenkin oli, että neuvotteluihin ryhdyttäisiin vain ehdottoman antautumisen jälkeen. Saksalaiset saivat tietää unkarilaisten tunnusteluista, minkä lisäksi heitä häiritsi unkarilaisten suhtautuminen juutalaiskysymykseen. Unkarilaiset eivät olleet suostuneet toimimaan maansa juutalaisvähemmistöä vastaan Saksan vaatimuksista huolimatta. Huhtikuussa 1943 Unkarin valtionhoitaja amiraali Miklós Horthy lensi tapaamaan Adolf Hitleriä ja Joachim von Ribbentropia Klessheimin linnaan lähelle Salzburga. Horthy halusi Saksan palauttavan itärintamalla taistelleet unkarilaisjoukot Unkariin, mutta asian käsittelyn sijaan hän joutui Hitlerin syytösten kohteeksi. Hitlerin mukaan Unkarin armeijan suoritukset olivat kurjia, minkä lisäksi hän vaati Kállayn erottamista. Ribbentropin mukaan Unkarin juutalaiset oli puolestaan surmattava tai lähetettävä keskitysleireille. Horthy ei myöntynyt vaatimuksiin, vaan puolusti pääministeriään ja selitti maan juutalaiskysymyksen olevan Unkarin sisäinen asia. Hän vakuutti kuitenkin, että Unkari pysyisi Saksan liittolaisena niin kauan, kun hän itse eläisi. Unkarilaisia joukkojaan hän ei saanut takaisin itärintamalta.
Kállay toivoi edelleen irtautumista sodasta. Italian antautuminen syyskuussa 1943 herätti toivoa liittoutuneiden etenemiselle Balkanille. Brittien neuvottelija oli lisäksi ehdottanut pian Italian antautumisen jälkeen, että sopivalla hetkellä Unkarin olisi julkisesti ilmoitettava antautumisesta ehdoitta ja sillä välin jarruttaa ja sabotoida yhteistyötä Saksan kanssa. Unkarin Lissabonin lähettiläs antoi lokakuussa hallituksensa suostumuksen ehdoille, mutta suunnitelmat vesittyivät, kun liittoutuneiden eteneminen Italiassa juuttui Rooman eteläpuolelle. Länsiliittoutuneiden sijaan maata lähestyivät Neuvostoliiton joukot, joiden kanssa unkarilaiset eivät kuitenkaan halunneet neuvotella. Kállay oli ajautunut poliittiseen umpikujaan, minkä jälkeen ainoa vaihtoehto oli vahvistaa puolustuksia Karpaateilla ja toivoa Neuvostoliiton joukkojen hyökkäävän muilla suunnilla ajan ostamiseksi.
Operaation valmistelu
thumb|vasen|Unkarin valtionhoitaja [[Miklós Horthy.]] Saksassa oltiin hyvin perillä siitä, että Unkariin ei voitu luottaa liittolaisena. Italian antautuminen teki mahdolliseksi Saksan muiden liittolaisten, kuten Suomen, Unkarin ja Romanian seurata Italian esimerkkiä, jolloin alettiin valmistella Unkarin mahdollista miehitystä. Miehityssuunnitelma valmistui jo syyskuun aikana ja se sai peitenimen operaatio Margarethe. Operaation toimeenpanolle ei katsottu vielä tuolloin olleen välitöntä aihetta. Unkarin miehitys olisi sitonut joukkoja, joita tarvittiin muualla. Marraskuussa 1943 Saksan ulkoministeriön virkamies Edmund Veesenmayer laati ulkoministeri von Ribbentropille raportin, jonka mukaan Unkarin tilanne vaati päättäväistä toimintaa. Veesenmayer oli tavannut Budapestissa unkarilaisen äärioikeiston poliitikkoja ja hän piti mahdollisena poliittista ratkaisua. Horthy oli kuitenkin eristettävä "taantumuksellisista" neuvonantajistaan. Helmikuuhun 1944 mennessä neuvostojoukot olivat kuitenkin saavuttaneet eteläisellä rintaman osuudella huomattavia voittoja, mikä pakotti saksalaiset jouduttamaan operaatio Margarethen valmisteluja. Unkarin mahdollinen antautuminen olisi saartanut Romanian ja vaarantanut Saksan aseman Balkanilla. Hitler antoi operaation toteuttamisen ohjeet 28. helmikuuta. Niiden mukaan miehitykseen ryhdyttäisiin 19. maaliskuuta.
Miehityksen toteutus
Saksalaisten suunnitelman mukaisesti Horthy kutsuttaisiin Klessheimiin ennen miehityksen toteuttamista. Siellä hänet peloteltaisiin nimittämään uusi Saksan kanssa yhteistyötä tekevä hallitus. Kutsu saapui 15. maaliskuuta. Annettu virallinen syy tapaamiselle oli keskustelu unkarilaisjoukkojen vetämisestä pois itärintamalta Karpaattien puolustamiseksi. Unkarilaiset ymmärsivät tilanteen olevan vaarallinen ja esimerkiksi Saksan joukkojen keskitykset maan rajoille olivat tiedossa. Yleisesikunnan päällikkö kenraalieversti Ferenc Szombathelyi selitti Horthylle, että sotilaallinen vastarinta ei ollut mahdollista ja Horthyn olisi matkustettava tapaamiseen. Kállay oli puolestaan tapaamista vastaan, koska valtionhoitajan poissaolo teki maasta poliittisesti ja sotilaallisesti puolustuskyvyttömän. Horthy kääntyi lopulta Szombathelyin kannalle ja päätti matkustaa tapaamaan Hitleriä.
Horthy saapui Klessheimiin 18. maaliskuuta mukanaan hallituksensa johtavia henkilöitä. Heti tapaamisen aluksi Hitler selitti epäilevänsä Unkarin valmistelevan italian kaltaista petosta ja hän kertoi myös päätöksestään miehittää Unkari. Raivostunut Horthy ryntäsi ulos ja halusi katkaista neuvottelut. Szombathelyi ja muut hänen mukanaan saapuneet unkarilaiset saivat kuitenkin hänet jatkamaan neuvotteluja. Horthy yritti turhaan vakuuttaa Hitlerille, että mitään petosta ei tapahtuisi. Hän kieltäytyi kuitenkin allekirjoittamasta saksalaisten valmistelemaa julistusta, jonka mukaan saksalaiset joukot marssisivat Unkariin Horthyn suostumuksella. Keskustelujen jatkuessa Horthy otti kuitenkin taipuvamman kannan. Hitler lupasi, että saksalaiset joukot voitaisiin vetää pois kunhan tilanne vakiintuisi. Tällöin Horthy antoi viimein ymmärtää, että saksalaiset eivät kohtaisi vastarintaa tekemättä kuitenkaan muodollista suostumusta miehitykselle. Horthy suostui myös nimittämään uuden hallituksen. Saksalaiset joukot ylittivät Unkarin rajan aamuyöllä 19. maaliskuuta. Koko maa miehitettiin vain muutamassa tunnissa. Maan pääkaupunki Budapestiin saksalaisjoukot saapuivat varhain aamulla moottorimarssein ja rautateitä pitkin. Saksalaiset eivät kohdanneet vastarintaa, vaan maassa olleet Unkarin armeijan yksiköt vetäytyivät kasarmeihinsa.
Seuraukset
thumb|Saksalaisjoukkoja Budapestissa lokakuussa 1944. Hitlerin nimittämä valtakunnanvaltuutettu Veesenmayer oli vastuussa Unkarin hallinnosta miehityksen jälkeen. Hänen ensimmäinen tehtävänsä oli yhteistyöhaluisen hallituksen kokoaminen. Unkarin Berliinin lähettiläs Döme Sztójaysta tehtiin uuden hallituksen pääministeri ja muuten hallitus koottiin entisen hallituspuolueen oikeistosiivestä, sekä kahdesta äärioikeistolaisesta ryhmittymästä. Veesenmayer käytti maan todellista valtaa, mutta muuten saksalaisen miehityshallinnon henkilöstön määrä jäi pieneksi. Miehityshallinto toimi pääasiassa yhteistyötä tehneiden unkarilaisten varassa. Horthylle oli ehdotettu tehtävistään luopumista ja vetäytymistä kotitilalleen Kenderesiin. Tähän hän ei suostunut, vaan hän jäi Budan linnaan. Horthy oli kuitenkin eristetty entisistä neuvonantajistaan ja hän vältti julkisia esiintymisiä. Pääministeri Kállay oli paennut Turkin lähetystöön Budapestissa. Saksalaisten miehitettyä Budapestin Hitler järjesti seremonian Berghofissa, jossa Wehrmachtin sotamarsalkat julistivat uskollisuuttaan johtajalleen. Gerd von Rundstedt lukiessa marsalkoiden allekirjoittamaa lausuntoa Hitler liikuttui niin, että marsalkat pelkäsivät hänen mielenterveytensä puolesta.