cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Itkuhälytin
Ominaisuudet
Monissa itkuhälyttimissä on erilaisia lisäominaisuuksia. Esimerkiksi uusimmissa kaksisuuntaisissa hälyttimissä vanhemmat voivat puhua lapselle takaisin. Edistyneimmissä malleissa lähetin välittää videokuvaa, jota voidaan katsoa vastaanottimen videonäytön tai pienen television avulla. On olemassa myös yhdistetty itkuhälytin ja liiketunnistin, jossa patjan alle asennetaan liikkeen tunnistava levy ja lähettimessä on liiketunnistintoiminnon hälytin.
Toimintaperiaatteet
On olemassa sekä analogisia että digitaalisia itkuhälyttimiä. Analogisissa hälyttimissä signaali on kenen tahansa kuunneltavissa sopivalla vastaanottimella. Jos samalla alueella on paljon vauvoja ja useita samanlaisia hälyttimiä, niiden signaalit saattavat sekoittua.
Itkuhälyttimissä voidaan käyttää useita eri taajuusalueita. Perushälyttimet toimivat usein VHF-kanavilla eli maasta riippuen 30–50 MHz taajuudella tai noin 860 MHz taajuudella, kun taas digitaaliset hälyttimet saattavat käyttää samanlaista DECT-yhteyttä kuin langattomissa puhelimissa. Näissä signaali on suojattu, eikä se siis ole muiden kuultavissa. Videohälyttimet toimivat usein 2,4 GHz ISM-taajuusalueella (vapaa taajuus). Itkuhälyttimet voivat perustua myös PMR446-radiopuhelimiin.
Yleensä itkuhälytintä voidaan käyttää 2–4 eri kanavalla muiden, samalla taajuudella toimivien laitteiden aiheuttamien häiriöiden välttämiseksi. DECT-hälyttimissä kanavan valinta on yleensä automaattinen. ISM-alueella toimivissa järjestelmissä häiriöitä voivat aiheuttaa muun muassa WLAN-verkot sekä mikroaaltouunit.
Laitteiden toimintaetäisyys vaihtelee 100 metristä (videohälyttimet) 250 metriin (perushälyttimet) tai useaan kilometriin (PMR446-laitteet).
Dimps
Dimps on japanilainen videopelejä valmistava yritys. Yrityksen pääpaikka on Osakassa. Dimps on tehnyt pelejä sekä täysin itse että yhteistyössä jonkin toisen firman kanssa kuten Segan ja Sonic Teamin kanssa, joiden kanssa se on tehnyt ylivoimaisesti eniten yhteistyötä. Firman tunnetuimpiin täysin itse valmistamiin peleihin kuuluu muun muassa Dragon Ball Z: Budokai, jonka se on kehittänyt PlayStation 2:lle.
Suuri osa peleistä, joita se on kehittänyt yhteistyössä Sonic Teamin kanssa on Sonic the Hedgehog -pelisarjan pelejä, joista puolestaan melkein kaikki yhteistyössä kehitetyt pelit ovat Game Boy Advancelle ja Nintendo DS:lle kehitettyjä pelejä, kuten Sonic Advance GBA:lle ja Sonic Colors NDS:lle. Pelikonsoleille valmistettuja pelejä ovat muun muassa Saint Seiya Senki PlayStation 3:lle ja Street Fighter X Tekken Xbox 360:lle. Yhtiön perustivat SNK ja Capcom 6. maaliskuuta 2000.
Keittiökoisa
Keittiökoisa eli intianjauhokoisa (Plodia interpunctella) on koisaperhosmaisiin kuuluva tuhohyönteinen. Keittiökoisanaaras munii elintarvikkeisiin, jossa toukat kuoriutuvat ja alkavat aterioida. Laji ei ole ihmisen terveydelle vaarallinen.
Koko ja ulkonäkö
Aikuinen keittiökoisa on 7–9 mm pitkä ja sen siipien kärkiväli 15–20 mm. Keittiökoisan tunnistaa selkeästi kaksivärisistä siivistä. Siiven tyviosa on tasaisen harmaa tai harmaanruskea ja kärkiosa tumman punaruskea ja metallinkiiltoinen. Punertavalla pohjalla on pari tummaa poikkiviirua. Takasiivet ovat vaaleanharmaat.
pienoiskuva|oikea|Toukka [[Strösseli|strösselissä]] Keittiökoisan toukat muistuttavat jauhokoisan (Ephestia kuehniella) toukkia. Ne ovat 15 mm pitkiä väriltään tavallisimmin harmaanvalkoisia, mutta pää on vaaleanruskea. Toukan nauttima ravinto voi vaikuttaa huomattavasti vartalon väriin. Toukan pinnalla on harvakseltaan pitkiä, vaaleita karvoja.
Levinneisyys ja lentoaika
Jokseenkin kaikkialle maailmaan levinnyt laji. Aikuiset perhoset lentävät pääasiassa kesäkuusta syyskuuhun, mutta sisätiloissa lento voi jatkua useina limittäisinä sukupolvina ympäri vuoden.
Elinympäristö ja elintavat
Aikuiset perhoset lentävät rauhallisesti mutkitellen ja suuntaavat mielellään kirkkaiden valojen luokse. Aikuinen perhonen ei nauti ravintoa.
Aikuiset perhoset löytävät toisensa feromonien sekä tuottamansa, noin 80 kHz taajuisen äänen perusteella Naaras parittelee noin kolmen vuorokauden kuluttua kuoriutumisestaan ja voi tuottaa jopa 400 munaa. Munat ovat 0,3–0,5 mm pitkiä, harmaanvalkoisia, ja naaras munii ne yksittäin tai pieninä ryhminä yleensä suoraan toukkien ravinnonlähteeseen. Munien kuoriutumiseen kuluva aika riippuu lämpötilasta. Kuoriutumiseen menee 20 °C:n lämpötilassa noin viikko, kun 30 °C:n lämpötilassa vain kolmisen päivää. Toukat hajaantuvat eri suuntiin heti kuoriuduttuaan ja kohdatessaan toisensa ne erittävät leuoistaan ruskeaa nestettä, jonka kemiallinen signaali saa toukat liikkumaan jälleen eri suuntiin. Toukkavaiheita on viidestä seitsemään ja toukka luo nahkansa kunkin vaiheen päätteeksi. Ne ruokailevat ravinnonlähteen pinnalla ja tuottavat huomattavat määrät seittimäistä silkkirihmastoa, johon tarttuu toukkien ulostetta sekä toukkanahkoja. Toukan kehitys kestää huoneenlämmössä 2–3 viikkoa.
Täysikasvuinen toukka vaeltaa usein varsin pitkän matkan ruokailupaikaltaan koteloitumaan, joten koteloiden löytäminen ei paljasta toukkien elinpaikkaa eikä usein edes viittaa elintarviketuholaiseen. Tämä vaikeuttaa huomattavasti lajin torjumista. Kotelo on vaaleanruskea ja ohuen, seittimäisen kotelokopan ympäröimä.
Ravintokasvi
Toukka elää kuivilla elintarvikkeilla, erityisesti kuitenkin pähkinöillä ja kuivatuilla hedelmillä.
Felix Bloch
Felix Bloch (23. lokakuuta 1905 – 10. syyskuuta 1983) oli sveitsiläis-yhdysvaltalainen fyysikko. Vuonna 1952 hänet ja Edward Mills Purcell palkittiin Nobelin fysiikanpalkinnolla tavasta mitata tarkasti ytimien magneettisten momentteja ja siihen liittyvistä löydöistä.
Akateeminen koulutus
Bloch aloitti akateemiset opintonsa Zürichin teknillisessä korkeakoulussa, josta hän suunnitteli valmistuvansa diplomi-insinööriksi. Vuoden opiskelujen jälkeen hän siirtyi kuitenkin opiskelemaan matematiikkaa ja fysiikkaa vaihtaen osastoa instituutin sisällä. Opiskelujensa aikana hän kiinnostui teoreettisesta fysiikasta ja osallistui muun muassa Peter Debyen, Paul Scherrerin, Hermann Weylin, ja Erwin Schrödingerin luennoille. Vuoden 1927 syksystä hän jatkoi teoreettisen fysiikan opintoja Leipzigin yliopistossa Werner Heisenbergin johdolla ja sai filosofian tohtorin tutkintonsa valmiiksi kesällä 1928. Hänen kvanttimekaniikan alan tutkimuksensa käsitteli elektronien liikettä kiteissä ja erityisesti hän kehitti teorian metallien sähkönjohtavuudesta.
Ydinmagneettinen resonanssi
Toisen maailmansodan aikana Bloch osallistui Los Alamosissa ydinvoiman tuottamisen kehittelyyn ja myöhemmin Harvardin yliopistossa tutkien häirintään liittyvään työhön. Jälkimmäinen työ tuotti Blochille elektroniikan tuntemusta, mikä hyödytti häntä heti hänen muussa tutkimustyössään. Vuonna 1945 palattuaan Stanfordiin Bloch aloitti välittömästi William W. Hansenin ja Martin Packardin kanssa tutkimukset siitä, miten atomiytimiin voitaisiin vaikuttaa sähkömagneettisella induktiolla. Samaan aikaan Harvardissa Purcellin ryhmä täysin itsenäisesti keksi saman menetelmän, joka nyttemmin tunnetaan ydinmagneettisena resonanssina. Sittemmin ydinmagneettinen resonanssi on saavuttanut merkittävän aseman niin aineen rakenteen kuin lääketieteellisenkin tutkimuksen kannalta.
Puhelinkeskus
Puhelinkeskus on järjestelmä, joka muodostaa kytkentöjä puhelinlinjojen välille. Kytkentää soittajan (tilaajan) ja vastaanottajan välillä kutsutaan piiriksi, ja puhelinverkkoa piirikytkentäiseksi. Puhelun ajaksi muodostuva kytkentä muodostaa kiinteän reitin, joka ei muutu puhelun aikana ja jota ei voida käyttää muihin puheluihin. Puhelun päätyttyä yhteys purkautuu, ja reitin osat vapautuvat käytettäväksi toiselle puhelulle.
Puhelinvaihde (PBX, private branch exchange) on pienimuotoinen puhelinkeskuksen kaltainen laite, joka on asiakkaan tiloissa ja kytkee puheluita joko vaihteen sisällä (talon sisäiset puhelut) tai saapuvia puheluita alanumeroihin tai lähteviä puheluita jollekin ulkolinjoista.
Käytännössä nykyaikainen puhelinverkko ei ole enää täysin piirikytkentäinen, vaan runkoverkossa hyödynnetään lähiverkoista ja internetistä tuttua pakettivälitteistä verkkoa. Myös nykyaikaiset matkapuhelinverkot mahdollistavat pakettikytkentäisen liikenteen. Pakettivälitteisessä verkossa tilaajan ja vastaanottajan välille ei muodostu piiriä, vaan paketit voivat kulkea monia eri reittejä. Samalla reitillä voi myös kulkea samaan aikaan usean eri yhteyden paketteja.
Puhelinkeskusten tekniikka
thumb|Ranskassa sijaitseva lähi- ja kaukopuheluiden puhelinkeskus
Ensimmäiset puhelinkeskukset olivat käsivälitteisiä, ja keskuksenhoitaja muodosti yhteyden kytkemällä liittimellä varustetun johdon keskuksen taulussa olevaan pistokkeeseen. Keskuksenhoitajia, jotka useimmiten olivat naispuolisia, kutsuttiin Suomessa muun muassa nimellä ”sentraalisantra”.
Vuonna 1891 Almon Strowger patentoi mekaanisen kytkimen, josta alkoi puhelinkeskusten automatisointi. Strowgerin yritys asensi ensimmäisen 75 liittymän automaattisen vaihteen vuonna 1892 Laportessa Indianassa. Tunnetuimmassa kytkinmallissa oli pyörivä varsi, joka liikkui kymmenen askelta. Kun puhelimella soitettiin, jokainen valintalevyltä tuleva pulssi liikutti vartta yhden askeleen. Joissakin keskuksissa käytettiin myös suoraviivaisesti liikkuvia valitsimia. Näiden yhdistelmänä muodostui nousukiertovalitsin, joka on osaltaan vaikuttanut numerointeihin: joissain maissa on edelleen tapana esittää puhelinnumerot kahden numeron ryhmissä. DTMF-äänitaajuusvalinta ja digitalisoituminen syrjäyttivät mekaaniset puhelinkeskukset.
Čaroban
Čaroban on serbialaisen Danica Radojčićin kappale, jonka hän esitti maansa edustuskappaleena vuoden 2011 euroviisuissa. Kappale voitti 26. helmikuuta 2011 pidetyn Serbian euroviisukarsintafinaalin, ja se sai 14 900 ääntä (59,74 % annetuista).
Kappale kilpaili euroviisujen ensimmäisessä semifinaalissa, jossa se sai 67 pistettä, sijoittui kahdeksanneksi ja pääsi siten finaaliin. Finaalissa se sai 85 pistettä ja sijoittui neljänneksitoista.
Frances Callier
Eleanor Frances Callier (s. 17. toukokuuta 1969, Chicago, Illinois, USA) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka näyttelee henkivartija Roxya Hannah Montana -televisiosarjassa.
Asmo Kalpala
Asmo Olavi Kalpala (s. 24. toukokuuta 1950 Helsinki) on Tapiola-ryhmän entinen pääjohtaja. Kalpalan aikana Tapiola-ryhmä kasvoi keskisuureksi suomalaiseksi finanssiyritykseksi. Julkisuudessa Kalpala on käyttänyt lukuisia puheenvuoroja, joissa hän on korostanut elinkeinoelämän yhteiskunnallista ja yritysten eettistä vastuuta. Vuodesta 2004 Kalpala oli eurooppalaisten keskinäisten vakuutusyhtiöiden järjestön AISAMin varapuheenjohtaja ja toimi selvitysmiehenä AISAMin ja ACMEn toimintojen yhdistämiseksi (Helena Hirvikorpi, Asmo Kalpalan elämä, sivut 153-159). Syksyllä 2007 Brysselissä päätettiin perustaa uusi ” yksi ääni” eurooppalaisen keskinäisen ja osuustoimintamuotoisen vakuutustoiminnan edunvalvontaan. The Association of Mutual Insurers and Insurance Cooperatives in Europe - AMICE aloitti toimintansa tammikuussa 2008. Asmo Kalpalasta tuli sen ensimmäinen presidentti kahdeksi kolmivuotiskaudeksi ja hänet nimitettiin AMICEn elinikäiseksi kunniapresidentiksi kesällä 2013 hänen jäädessä eläkkeelle (www.amice.org). Asmo Kalpala toimi keskinäisten ja osuustoiminnallisten vakuutusyhtiöiden edustajana ja asiantuntijana myös useilla muilla kansainvälisillä foorumeilla (CEIOPS, EIOPA, Insurance Europe, The Geneva Association), kun Eurooppaan luotiin 2007/2008 finanssikriisin jälkeistä viranomaisvalvontaa ja vakavaraisuusnormistoa (Helinä Hirvikorpi, Asmo Kalpalan elämä, sivu 214). Viimeisinä töinään hän kätilöi Tapiola- ja Lähivakuutus -ryhmien fuusion LähiTapiola-ryhmäksi. LähiTapiola-ryhmä oli syntyessään 2013 markkinajohtaja suomalaisessa, ”ryhmän ytimen”, muodostamassa vahinkovakuutuksessa (Helinä Hirvikorpi, Asmo Kalpalan elämä, sivut 171-181).
Kalpala valmistui vuonna 1973 kauppatieteiden maisteriksi Helsingin kauppakorkeakoulusta. Hän toimi sen jälkeen tilintarkastajana ja suoritti KHT-tilintarkastajan tutkinnon 1978. Kalpala siirtyi 1979 Tapiolan edeltäjäyhtiön Auran sijoitustoiminnasta vastaavaksi johtajaksi. Vuosina 1984–1987 hän oli Metsäliiton ja Metsä-Serlan talousjohtaja.
Vuonna 1987 Kalpala valittiin Tapiola-yhtiöiden hallitusten puheenjohtajaksi Pertti Paloheimon ja toimitusjohtajaksi Jukka Syrjäsen jälkeen, kun Tapiola-yhtiöissä siirryttiin yhden johtajan järjestelmään. Tapiola oli tuolloin kärsinyt huomattavia tappioita jälleenvakuutuksessa ja yhtiöryhmän johtoon haluttiin vahva talousjohtaja. Vuodesta 1994 lähtien hän toimi pääjohtaja-nimikkeellä ryhmän yhtiöiden hallitusten päätoimisena puheenjohtajana vuoden 2012 loppuun (Helinä Hirvikorpi, Asmo Kalpalan elämä, sivut 49 ja 211).
Kalpala saavutti alppiyhdistetyssä SM-pronssia vuonna 1970. Kalpalan isä Osmo Kalpala ja setä Eino Kalpala olivat 1950-luvulla menestyksekkäitä alppihiihtäjiä ja autourheilijoita. Asmo Kalpalan tytär Katri Kalpala oli rytmisen voimistelun olympiaedustaja 1996.
Mänttä-Vilppula
Mänttä-Vilppula on metsäteollisuuden ympärille syntynyt kaupunki Pohjois-Pirkanmaalla, Keski-Suomen maakunnan vastaisella rajalla. Mänttä-Vilppulan naapurikunnat ovat Keuruu, Juupajoki, Jämsä, Ruovesi ja Virrat. Kaupungin virallinen pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on maata, ja väkiluku 0 asukasta.
Suurista kaupungeista Mänttä-Vilppulaa lähimpänä sijaitsevat Jyväskylä (etäisyys n. 80 km) ja Tampere (90 km).
Uusi kaupunki piti Vilppulan vaakunan, mutta hallinnon sijaintipaikaksi tuli Mäntän keskustaajama. Taajama itse asiassa kattaa myös aiemmin oman taajamansa muodostaneen Vilppulan asemanseudun, mutta tarkkaan ottaen keskuspaikkana on entisen Mäntän kaupungin keskusta.
Mänttä-Vilppula tunnetaan ennen kaikkea taidekaupunkina sekä yhtenä suomalaisen paperi- ja metsäteollisuuden historiallisista pitäjistä. Molempien taustalla on vaikuttanut vahvasti Serlachiuksen suku.
Mänttä-Vilppulan kaupungin vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson.
Maantiede
Vanha Vilppula sijaitsee kaupungin länsiosassa ja Mänttä itäosassa. Mäntän keskusta sijoittuu Keurusselän ja Kuorevesi-järven väliselle kannakselle, jonka poikki Keuruun reitin vedet laskevat kohti Ruovettä. Mäntän tunnetuin luonnonnähtävyys on 190 metrin korkeudelle merenpinnasta ulottuva Mäntänvuori keskustan kaakkoispuolella. Vilppulan alue sijaitsee pääosin 100–150 metrin korkeudella merenpinnasta ja vain muutamat pienet alueet entisen kunnan länsi- ja lounaisrajalla ylittävät 150 metrin tason. Korkein maastonkohta on kuitenkin 214 metrin korkeuteen ulottuva Kankaanpäänvuori. Yleiskuvaltaan Vilppulan maisema on varsin mäkistä. Kokemäenjoen vesistön latvavesiin kuuluvan Keuruun reitin vedet jakavat Vilppulan kahteen osaan, ja syvässä jokiuomassa kirkonkylän kohdalla virtaa Vilppulankoski. Sen putouskorkeus on 2,3 metriä.
Mänttä-Vilppulan Natura-kohteita ovat karu humusjärvi Tarjannevesi sekä vanhojen metsien kohteet Riihijärvi, Lauttajärvi, Elämänmäki ja Mäntänvuori.
Kylät ja muut taajamat
Kolhon taajama sijaitsee kaupungin pohjoisosissa, Tampere-Haapamäki-radan varrella.
Pohjaslahti, joka oli oma kuntansa vuosina 1941-1973, sijaitsee Vilppulan ja Virtain välissä Tarjanneveden rannalla.
Vanhan Vilppulan alueen muita kyliä ovat Ajostaipale, Ala-Kolkki, Elämäntaipale, Haikkasalo, Huhtijärvi, Hokkaskylä, Huopioniemi, Innala, Jouttikylä, Kankaanpää, Keuruunkylä, Kitusuo, Koivio, Koivujärvi, Kotiniemi, Kuoreniemi, Kurkijärvi, Laajankylä, Laskunkylä, Leppäkoski, Loila, Maakasperä, Makkoskylä, Mäntyperä, Pollari, Pynnöskylä, Rajala, Rantakylä, Riihiniemi, Ritoniemi, Salmentaka, Salmi, Sammalisto, Suluslahti, Tammikoski, Tuuhoskylä, Tyynysniemi, Uittosalmi, Vehkomäki, Vessari, Viiki, Vitsakoski ja Ylä-Kolkki.
Mäntän alueen kaupunginosia ovat Alaranta, Aravala, Asemankulma, Isoniemi, Joenniemi, Juhola, Keikanniemi, Keskikaupunki, Koskela, Kukkarokivi, Käänninniemi, Länsi-Koskela, Moisio, Monhanrinne, Mustalahti, Mäkikylä, Pättiniemi, Raja-aho, Rusinniemi, Savosenmäki, Seppälä, Sillanpää, Tammikangas, Tammiranta, Vuohijoki, Vuohimetsä ja Vuorenalusta.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Mänttä-Vilppulassa oli 10 256 asukasta, joista 8 408 asui taajamissa, 1 742 haja-asutusalueilla ja 106:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Mänttä-Vilppulan taajama-aste on 82,8 %. Mänttä-Vilppulan taajamaväestö jakautuu kahden eri taajaman kesken:
Kaupungin keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kaupunkiin vain osittain. Entisen Vilppulan kuntakeskus, Vilppulan asemanseutu on kasvanut yhteen Mäntän keskustaajaman kanssa. Mäntän keskustaajama ulottuu pieniltä osin myös Jämsän kaupungin alueelle.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Mänttä-Vilppulassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Mänttä-Vilppulassa toimii Mäntän helluntaiseurakunta.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Mänttä-Vilppulan alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Mänttä-Vilppulan kaupungin nykyisellä alueella.
Historia
Vilppulasta tuli Ruoveden kappeliseurakunta vuonna 1891 ja itsenäinen seurakunta vuonna 1904, jolloin siihen liitettiin osia myös Keuruusta. Vilppulan kirkko on valmistunut 1900-luvun alussa.
Vilppulan eristyneisyys väheni, kun vuonna 1870 alkoi laivaliikenne Ruovedelle, ja rautatie valmistui Tampereelta Vilppulan ja Haapamäen kautta Vaasaan vuonna 1883. Samoihin aikoihin rakennettiin myös maantie Ruovedeltä Vilppulan ja Mäntän kautta Keuruulle. G. A. Serlachius rakennutti vuosina 1895–1897 kapearaiteisen rautatien Vilppulan rautatieasemalta Mänttään.
Mäntän tehdasyhdyskunta irtautui Vilppulasta 1921. Pohjaslahden kunnasta liitettiin yli kaksi kolmasosaa vuonna 1973 Vilppulaan.
Vuonna 2007 Ylä-Pirkanmaalla käynnistettiin kunta- ja palvelurakenneselvitys Mäntän ja Virtain kaupunkien sekä Ruoveden ja Vilppulan kuntien kesken. Lopulta Ruovesi ja Virrat jäivät kuntaliitosvalmistelusta pois ja saatiin aikaan Mänttä-Vilppulan kaupunki, kun Mänttä ja Vilppula yhdistyivät 1. tammikuuta 2009.
Hallinto
Kaupunginvaltuustossa on 31 paikkaa, joista yhdeksän on SDP:n hallussa kaudella 2021–2025. Valtuuston puheenjohtajana toimii Arto Pirttilahti.
Kaupunginhallituksessa on yhdeksän jäsentä, ja sen puheenjohtajana toimii Marika Ala-Herttuala.
Talous
Vuonna 2016 eniten yhteisöveroa maksaneet yritykset olivat Mäntän Seudun Osuuspankki, Lastensuojeluyksikkö Siivet ja alihankintakonepaja TK-Vilmet.
Väestönkehitys
Alla on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Nähtävyydet ja tapahtumat
pienoiskuva|vasen|Serlachius-museo Gustaf pienoiskuva|vasen|Vilppulan kirkko pienoiskuva|Kaupungintalo
Tunisia olympialaisissa
Tunisian menestyksekkäin urheilumuoto olympialaisissa on yleisurheilu. Menestynein olympiaurheilija on kaksinkertainen olympiavoittaja, uimari Oussama Mellouli.
Sääksmäki
Sääksmäki on Hämeen läänissä sijainnut entinen Suomen kunta ja vanha hämäläinen kirkkopitäjä. Se sijaitsee Valkeakoskesta kymmenisen kilometriä etelään. Ennen kuin Sääksmäen kunta liitettiin 1973 Valkeakoskeen, sen naapurikunnat olivat Kalvola, Lempäälä, Pälkäne, Toijala, Tyrväntö (sittemmin Hattula), Valkeakoski ja Viiala. pienoiskuva|Sääksmäen sijainti Hämeen läänissä vuonna 1960 Sääksmäen vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1954.
Maantiede
Entisen Sääksmäen kunnan alue sijaitsee Pirkanmaan maakunnan eteläosassa Vanajaveden molemmin puolin. Kunnan alue jakaantui kolmeen lohkoon, eteläiseen Saarioispuoleen, koilliseen Kirkonpuoleen ja Pohjois-Sääksmäkeen eli Rantooseen, joita erottavat toisistaan Vanajaveteen kuuluvat Vanajanselkä, Rauttunselkä ja Konhonselkä sekä koillisessa Mallasvesi. Eteläisin osa, Saarioispuoli, on suurimmaksi osaksi tasaista ja kattaa maisemallisesti laajoja peltoaukeita. Myös Pohjois-Sääksmäen alueella maaston korkeuserot ovat melko vähäisiä. Kirkonpuolen kautta kulkee harjujakso, jonka näyttävin osa on Rapolanharju. Harjujono on Hämeenlinnan Hattelmalanharjun jatko.
Vanajaveden ja Mallasveden lisäksi Sääksmäellä on vain vähän vesistöjä. Vanajaveteen laskevat eteläpuolelta Lontilanjoki ja Oikolanjoki, jälkimmäinen matalan ja ruohottuneen Saarioisjärven kautta.
Historia
Kiinteä asutus on saapunut viimeistään 400-luvulla Kokemäenjokilaaksosta. Vanajaveden rannalla sijaitseva Sääksmäki on Hämeen vanhimpia kirkkopitäjiä. Alueen kaikki peltoviljelyyn sopiva maa on otettu käyttöön jo merovingi- ja viikinkiajan kuluessa.
Kristillisen ajan alussa Sääksmäestä tuli yksi Hämeen emäseurakunnista, ja se mainitaan paavin bullassa vuodelta 1340. Paavi vahvisti tuolloin kirkonkirouksen kymmenystensä maksamisen laiminlyöneille sääksmäkeläisille. Sääksmäkeen ovat aikoinaan kuuluneet Pälkäne ja Akaa, jotka mainitaan jo 1405.
Sääksmäen kihlakunta kattoi keskiajalta aina 1800-luvun lopulle asti koko läntisen Hämeen; se ulottui etelän Somerolta kauas Päijänteen pohjoispuolelle saakka, muun muassa Keuruulle.
Pitäjän nykyiset kylät on perustettu jo keskiajalla. 1400-luvulta on peräisin kolme aateliskartanoa. Ensimmäisten vuonna 1539 laadittujen maakirjojen mukaan talonpoikaistaloja oli 209. Vanhimmat kirkolliset väestötaulut ovat vuodelta 1749, jolloin asukkaita kirjattiin olevan 2 286.
Vanhimmat maininnat Sääksmäestä ovat latinankielisessä muodossa "Saxamaeke", koska latinassa ei tunneta ä-kirjainta. Sittemmin nimi kirjoitettiin muodossa Sääksenmäki ja vuodesta 1550 alkaen Sääksmäki. Tarinoiden mukaan kirkon paikalla kasvoi aikanaan suuri kuusi, jossa oli sääksen pesä. Kuusi oli tarinoiden mukaan satalatvainen ja niin iso, että sen juurella olevassa kolossa mahtui yöpymään paimen laumoineen. Tarinan mukaan puussa asuva lintu samaistettiin pahoiksi leimattuihin pakanajumaliin, ja siksi kuusi kaadettiin. Paikalle rakennettiin kirkko.
Valkeakoski oli entinen Sääksmäen myllykylä, joka kehittyi 1900-luvulla nykyisiin mittoihinsa paperiteollisuuden avulla. Vuonna 1923 se erotettiin Sääksmäestä eri kuntana olevaksi kauppalaksi, mutta puoli vuosisataa myöhemmin Sääksmäki yhdistettiin sillä välin kaupungiksi muuttuneeseen Valkeakoskeen. Jo vuosina 1949, 1957 ja 1958 Valkeakoski oli saanut lisäalueita Sääksmäestä. Vuoden 1975 alussa siirrettiin alkujaan Sääksmäkeen kuulunut Tyrisevän alue Valkeakosken kaupungista Toijalaan.
Sääksmäelle asutettiin jatkosodan jälkeen Muolaan siirtoväkeä.
Ote vuodelta 1964
Viikkosanomien Avain omaan maahan-liitteessä vuodelta 1964 on mainittu seuraavia tietoja Sääksmäestä.
Liikenne
Sääksmäen tärkein liikenneväylä oli vuonna 1963 valmistunut valtatie 3. Tie ylittää vesistön Sääksmäen riippusiltaa sekä Valkeakosken kaupunkikeskuksen kohdalla, Säkkisaaren kahdella puolella olevia Isonvuolteen ja Pikkuvuolteen siltoja pitkin. Isonvuolteen silta (pituus 121 metriä) valmistui vuonna 1962 sekä Pikkuvuolteen silta (35 metriä) ja Sääksmäen silta (205 m) seuraavana vuonna. Uuden moottoritien valmistuttua 2000-luvun alussa Toijalan kautta vanha valtatie numeroitiin seututie 130:ksi. Muita tärkeitä teitä ovat seututiet Toijalaan Vanajaveden etelä- ja luoteispuolitse sekä seututiet Lempäälään, Kangasalle ja Pälkäneelle. Vanajavettä pitkin kulkee kesäisin Hopealinjan laivareitti Tampereelta Hämeenlinnaan. Riihimäki–Tampere-rata sivuaa Sääksmäen lounaiskulmaa, ja Metsäkansan kautta kulkee Valkeakosken rata, jolla on vain tavaraliikennettä.
Uuden valtatien valmistuminen Sääksmäen kautta paransi huomattavasti paitsi Helsingin ja Tampereen välisiä yhteyksiä, myös Sääksmäen kunnan sisäisiä liikenneoloja. Valtatien uudeksi linjaukseksi Hämeenlinnasta Tampereelle oli 1950-luvulla esillä kolme vaihtoehtoa, ensimmäinen Toijalan, toinen Valkeakosken ja kolmas valtatien perinteistä reittiä Pälkäneen kautta. Valtioneuvosto vahvisti vuonna 1958 valtatien rakennettavaksi niin kutsuttua Uittamon linjaa myöten Sääksmäen ja Valkeakosken kautta, ja rakennustyöt aloitettiin välittömästi. Vanajaveden ylitykseen kuului sillan lisäksi puolitoista kilometriä pengertietä. Uusi tie rakennettiin suurelta osin vankityövoimalla, ja Sääksmäen alueella oli kaksi vankisiirtolaa Uittamolla ja Vallossa. Paikallisten asukkaiden mukaan valtatie lyhensi matkaa Saarioispuolelta Sääksmäen kirkolle ja kunnantalolle lähes 30 kilometriä. Riippusillasta ja sen ympäristöstä tuli suosittu matkailukohde vuosikymmenien ajaksi, kunnes valtatie alkoi 1980-luvulla ruuhkautua liikennemäärien kasvaessa yhä pahemmin.
Sääksmäen kirkko
thumb|Sääksmäen kirkko
1200-luvulla Hämeen hallinnasta taistelivat Ruotsi ja Novgorod. Ensimmäiset puiset katoliset kirkot on Hämeeseen rakennettu samoihin aikoihin Tuomas-piispan lähetystyön tuloksena. Ennen sitä alueelle oli ortodoksisuus levinnyt jo 900-luvulle tultaessa. Ainoa kivikirkko oli Hattulan Pyhän Ristin kirkko. Kuuluisin kivirakennus tuolta ajalta on hyvin säilynyt Hämeen linna.
Kivikirkkojen varsinainen rakennuskausi alkoi vasta 1480-luvulla. Sääksmäen kirkon rakennusajaksi on määritelty 1495–1505. Kellotapuli oli peräisin vuodelta 1507, mutta se jouduttiin ukkosen jäljiltä rakentamaan uudelleen 1766.
Kirkossa on jäljellä vain vähän keskiaikaisia osia, sillä kirkkoa on milloin laajennettu, milloin supistettu ja tulipalotkin ovat vieneet osansa. 1600-luvun vaihteesta peräisin olevista Yrjänänpojan seinämaalauksistakin on saatu pelastettua vain muutama vihkiristi. Kirkko korjattiin perusteellisesti vuosina 1924–25 ja silloin tehtiin aukko lattian alla oleviin vanhoihin hautaholveihin, joiden joukossa oli mm. Svinhufvudin suvun holvi. Kolme vuotta myöhemmin aprillipäivänä kirkko kuitenkin paloi perusteellisesti. Nykyinen kirkko onkin rakennettu uudelleen vanhoja kiviosia käyttäen alkuperäiseen muotoon. Kirkon seiniin maalattiin tarkasti vanhojen aiheiden mukaiset vihkiristit. Kellotapulikin on rakennettu uudelleen vuonna 1932 lähes entisen näköiseksi.
Rapolan muinaislinna
Rapolan harju on Suomen suurimpia muinaismuistoalueita. Siellä on mm. maamme suurin muinaislinna, useita rautakautisia asuinpaikkoja sekä muinaispelto, kolme uhrikiveä ja kolme kalmistoa. Lisäksi Rapolan luonnonsuojelualueet sisältävät jääkauden aikana syntyneen harjun ja kaksi suppaa eli harjuhautaa.
Rapolan linnavuoren Vanajan puoleisella rinteellä on useita eri-ikäisiä asutusjäänteitä. Vanhimmat niistä ovat 2000 vuotta vanhoja. Alueella on kaksi polttohautoja sisältävää kalmistoa sekä uhrikivi, ns. kuppikivi. Kiveen koverrettuihin kuoppiin tuotiin viljaa ja maitoa hyvän sadon ja karjaonnen takaamiseksi. Kalmiston hautapaikoista on löydetty useita merkittäviä esineitä, jotka ajoittavat kalmiston 400–500-luvuille.
Voipaalan kartano ja taidekeskus
Voipaalan taidekeskus Voipaalan kartanossa on Valkeakosken kaupungin ylläpitämä taidekeskus Sääksmäellä, Suomen suurimman muinaislinna-alueen Rapolan kupeessa. Voipaalan taidekeskus on toiminnassa ympäri vuoden tarjoten monipuolisesti näyttelyitä taiteen eri muodoissa. Taidekeskuksen näyttelytilat toimivat kartanon kahdessa kerroksessa sekä Voipaalan kartanon pihapiirin rakennuksissa mm. Ilkka-ateljeessa.
Ritvalan helkajuhlat
"Helan huutamisessa" yhdistyy pakanallinen perinne ja katoliset uskomukset. "Ritvalan vainiot ja pellot lakkaapi kasvamasta ja hetelmiä antamasta silloin kun kansa näihin kyllästyypi tahi tämän vanhan tavansa heittääpi", kertoivat kyläläiset C. A. Gottlundille, joka ensimmäisenä tallensi helkavirsiä vuonna 1824. Sittemmin Elias Lönnrot, joka vuonna 1832 saapui Sääksmäelle koleralääkäriksi, julkaisi helkavirret Kantelettaressa.
Sääksmäen kyliä
thumb|[[Sääksmäen silta]]
Annila, Huittula, Ikkala, Itko, Jutikkala, Kalalahti, Kantala, Kasuri, Kyä, Kärjenniemi, Kärsä, Lahinen, Lantoinen, Leipiälä (Naakkala), Linnainen, Liuttula, Maatiala, Mulkue, Muntee, Mustilahti, Muti (Mutinen), Nuutala, Pappila, Partala, Pietola (Koivuporras), Poukkala, Rapola, Ritvala, Roukko, Rytiälä, Saari, Salo, Sillantaka, Sulamäki, Talola, Tarttila, Terinen, Tyrisevä, Uittamo, Vainonniemi, Valkeakoski (erotettu kauppalaksi 1923), Valto, Vedentaka, Voipaala, Vuorentaka, Ylenjoki
Sääksmäen osa-alueet
Sääksmäen osa-alueita eri puolilla Vanajaveden vesistöä ovat Kirkonpuoli Vanajaveden ja Kärjenniemenselän koillispuolella, Saarioispuoli Vanajaveden eteläpuolella ja Pohjois-Sääksmäki Vanajaveden ja Kärjenniemenselän luoteispuolella.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Sääksmäen väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Valkeakosken asukkaat sisältyvät yllä Sääksmäen lukuihin vielä vuonna 1930, vaikka Valkeakoski erotettiin Sääksmäestä jo vuonna 1922.
Ruokakulttuuri
Sääksmäen pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla hernetuuvinki ja makea hapanleipä setsuuri.
Suomen urheilu 2017
Suomen urheilu 2017 käsittelee vuoden 2017 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Vuoden urheilija
Vuoden valmentajaksi valittiin maastohiihtovalmentaja Olli Ohtonen.
HMS Fervent
HMS Fervent on ollut kolmen Britannian Kuninkaallisen laivaston aluksen nimenä.
Timo Nuoranne
Timo Pekka Nuoranne (s. 8. kesäkuuta 1963 Rauman maalaiskunta) on suomalainen kuoronjohtaja ja kuoronjohdon professori. Hän opiskeli kuoronjohtoa Sibelius-Akatemiassa ja Tukholman musiikkikorkeakoulussa. Timo Nuoranne toimi Sibelius-Akatemian kirkkomusiikkiosaston kuoronjohdon lehtorina vuosina 1996–2014. Hän johti Radion kamarikuoroa 1997–2004, ja kuoro levytti tuona aikana varsinkin Einojuhani Rautavaaran kuoroteoksia. Nuoranne toimi Tampereen Filharmonisen Kuoron johtajana 2005–2013. Lisäksi hän on johtanut mm. Suomen Laulua, Kampin Laulua sekä Rauman Poikakuoroa. Vierailevana kuoronjohtajana Nuoranne on työskennellyt mm. Viron filharmonisen kamarikuoron ja saksalaisen RIAS-Kammerchorin kanssa.
Vuonna 1999 Suomen kuoronjohtajayhdistys myönsi Nuoranteelle Vuoden kuoronjohtaja -palkinnon.
Huhtikuussa 2014 Timo Nuoranne valittiin kuoronjohdon professoriksi Robert Schumann -korkeakouluun Saksan Düsseldorfissa.
Nikolai Djakonov
Nikolai Djakonov syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän valmistui Leningradin teatterikoulusta vuonna 1936 ja työskenteli sen jälkeen Komin draamateatterin näyttelijänä ja ohjaajana. Vuodesta 1945 lähtien hän toimi teatterin taiteellisena johtajana.
Djakonov kirjoitti ensimmäiset näytelmänsä Sergei Jermolinin kanssa 1930-luvun lopussa. Hänet muistetaan parhaiten huvinäytelmästä Svad’ba pridanöjön (”Häät myötäjäisineen”, 1949). Anatoli Glebovin muokkaama venäjänkielinen versio Svadba s pridanym sai Stalin-palkinnon vuonna 1951. Näytelmää esitettiin eri kielillä 150 teatterissa Neuvostoliitossa sekä Tšekkoslovakiassa, Puolassa, Bulgariassa ja muualla Itä-Euroopassa. Sen pohjalta on tehty myös elokuva, jota on esitetty Suomessa nimellä Lemmenkaruselli.
Djakonov liittyi NKP:n jäseneksi vuonna 1941. Vuonna 1945 hän sai Komin ASNT:n kansantaiteilijan ja vuonna 1951 Venäjän SFNT:n ansioituneen taiteilijan arvonimen.
12. divisioona (jatkosota)
12. divisioona oli Helsingin sotilasläänin perustama divisioona. Sotilaslääni koostui ainoastaan Helsingin suojeluskuntapiiristä, joskin osa 12. divisioonan joukoista perustettiin Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiirissä. Helsingin suojeluskuntapiiri perusti joukkoja myös muille jatkosodan divisioonille.
Perustaminen
Perustamisen jälkeen divisioonaan kuuluivat mm. seuraavat yksiköt:
Divisioona pyrittiin varustamaan määrävahvuuksien mukaan, mikä pääsääntöisesti onnistuikin, mutta joidenkin materiaalierien osalta määrävahvuuksiin ei päästy.
Komentaja
Divisioonankomentajana oli perustamisesta 16. kesäkuuta 1941 alkaen ja 18. joulukuuta asti eversti Einar Vihma.
Tappiot
Divisioonan Päämajalle tekemien määräaikaisilmoitusten perusteella sen kokonaistappiot kaatuneina, haavoittuneina ja kadonneina olivat yhteensä 3 272 miestä, tosin koko divisioona lakkautettiin käytännössä tammikuussa 1942. Karjalankannakselle jääneet yksiköt alistettiin 18. divisioonalle.
Sippola
Sippola on Kymenlaaksossa Kymijoen itäpuolella sijainnut entinen Suomen kunta, jonka alue kuuluu nykyiseen Kouvolaan. Sippolan ja myöhemmin myös Anjalankosken suurimmat taajamat olivat Myllykoski ja Inkeroinen. Kunnan kirkonkylä oli Sippola. Kunnan hallinto muutti sieltä hieman Myllykoskelta kaakkoon sijaitsevalle Keltakankaalle vuonna 1966.
Sippolan naapurikunnat olivat Anjala, Kymi (nykyisin Kotka), Luumäki, Valkeala ja Vehkalahti (nykyisin Hamina).
Historia
Sippola mainitaan Vehkalahden saarnahuoneena jo vuonna 1693. Kappeliseurakunnaksi se muodostettiin vuonna 1823 ja seurakunta itsenäistyi 1861. Nykyinen Sippolan kirkko valmistui Sippolan kirkonkylään vuonna 1879.
Teollistumisen myötä Mämmälän kylän asutustaajama sai nimen Inkeroinen, Inkeroisten maakirjatalon ja Mämmälän kosken alueelle 1872 perustetun Inkeroisten puuhiomon ja paperitehtaan sekä myöhemmän Kouvolan–Kotkan-radan Inkeroisten rautatieaseman mukaan. Viialan kylän asutustaajama tunnetaan nimellä Myllykoski.
Sippolan kunta yhdistettiin vuonna 1975 Anjalan kunnan kanssa Anjalankosken kauppalaksi, josta tuli kaupunki 1977. Vuonna 2009 Anjalankoski liittyi uuteen Kouvolaan.
Kylät
thumb|right|Sippolan kirkko Tässä on lueteltu Sippolan rekisterikylät. Niiden perässä on niihin kuuluvat osakylät tai merkittävän kokoiset alueet. Sippolassa oli 10 rekisterikylää.
Vehkalahden pitäjän Sippolan kappeliin ja myöhempään itsenäiseen Sippolan pitäjään kuuluivat alkujaan seuraavat maakirjakylät: Enäjärvi, Hirvelä, Kaipiainen (Rautjärvi), Liikkala, Mämmälä, Sippola (kirkonkylä) ja Viiala. Myöhemmin siirrettiin Vehkalahdesta Sippolaan vielä Haapala ja Saaramaa.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Sippolan taajamat olivat Enäjärvi (282 asukasta), Inkeroinen (4 696 asukasta, josta 4 675 Sippolan puolella), Kaipiaisten asemanseutu (414 asukasta), kirkonkylä (429 asukasta) ja Myllykoski (5 297 asukasta, josta 5 284 Sippolan puolella). Inkeroinen ja Myllykoski ulottuivat pieniltä osin myös Anjalan puolelle.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Sippolan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Catch .44
Catch .44 on Aaron Harveyn ohjaama yhdysvaltalainen toimintadraamaelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Bruce Willis, Malin Åkerman, Deborah Ann Woll, Nikki Reed, Forest Whitaker, Brad Dourif, Michael Rosenbaum ja Shea Whigham.
Sykloalkyynit
thumb|150px|Syklo-oktyynin rakenne Sykloalkyynit ovat hiilivetyjä, joissa hiiliatomeista on muodostunut yksi tai useampi rengasrakenne. Renkaan hiilet ovat alkyynien tapaan kytkeytyneet toisiinsa kolminkertailla kovalenttisilla sidoksilla. Kolminkertainen sidos on geometrialtaan lineaarinen, joten renkaan täytyy olla tarpeeksi suuri, jotta tämä on mahdollista. Tämän vuoksi syklo-oktyyni on pienimolekyylisin stabiili sykloalkyyni.
Johtamismalli
Johtamismalli on tapa johtaa. Johtamismalli on teoriaa siitä, miten yritystä voidaan johtaa. Malli ei kerro, mitä pitää vastata tiettyyn kysymykseen. Eri johtamismalleilla on erilainen peruslähtökohta: laatujohtamisessa lähdetään siitä, että asiat tehdään kerralla oikein aina, teknologiajohtamisessa luotetaan sopivan teknologian ylivertaisuuteen jne.
Dukaatti
Historia
Tunnetuin dukaatteja käyttänyt valtio oli Alankomaat, joka käytti dukaatteja vielä jonkin aikaa ensimmäisen maailmansodan jälkeenkin.
Näinä päivinä jotkin rahapajat tuottavat toisinaan pieniä eriä dukaatteja, lähinnä keräilijöille.
Baltian ketju
Latviassa ketjun osanottajat koottiin pääosin niin sanotulla viidakkorumpumenetelmällä suusta suuhun kertoen ja piirikunnittain sovittiin tieosuudesta, jonka kukin piirikunta kykenee kattamaan. Asiaa salattiin, koska pelättiin maassa yhä valtaa pitävien venäläisten reaktioita. On myös esitetty epäilyjä ketjun yhtenäisyydestä.
Virossa televisio, radio ja suurimmat päivälehdet kertoivat valmistelusta päivittäin innostaen osallistumaan, ja jo parissa viikossa kertyi ilmoittautumisia määrä, joka vakuutti että tapahtuma onnistuu.
Ihmisen anatomia
thumb|[[Leonardo Da Vincin Vitruviaan mies, joka kuvastaa ihmisruumiin mittasuhteita.]] Ihmisen anatomia on anatomian erikoistunut ala. Ihmisen anatomiassa tutkitaan ihmisen rakennetta. Ihminen on rakenteeltaan hyvin samankaltainen kuin muutkin selkärankaiset nisäkkäät.
Ihmisen rakenteen perusluokkana voidaan pitää solua. Ihmisessä on monia erilaisiin käyttötarkoituksiin keskittyneitä soluja kuten sukusoluja, hermosoluja, lihassoluja. Solut rakentavat yleensä kudoksen. Kudostyyppejä on monia, jotka rakentuvat vain yhdestä solutyypistä, esimerkiksi lihassolut rakentavat lihaskudoksen. Erilaisten solujen rakentamat kudokset luovat yhtenäisen elimen: esimerkiksi lihaskudos, hermokudos ja muut kudokset rakentavat sydämen. Useat elimet vastaavasti rakentavat elimistöjä, joilla kullakin on oma tehtävä eliössä. Yleensä yksi elimistö vastaa monista tapahtumista kehossa. Elimistöjen on kyettävä yhteistoimintaan, jotta eliö pystyisi elämään. Eräs ihmisen elimistö on verenkierto.
Ihmisen anatomia tunnettiin jo 1600 eaa., josta on viitteitä egyptiläisten papyruskirjoituksista. 1600 eaa. tunnettiin jo sydän, maksa, perna, munuaiset, kohtu ja virtsarakko.
Hippokrates oli merkittävä anatomian ja lääketieteen kehittäjä. Hän ymmärsi lihasten ja luiden välisen yhteistyön ja liitti sen ihmisen kykyyn liikkua. Hippokrates antoi myös monille elimille selityksen niiden toiminnasta. Herofilos ja Erasistratos olivat ensimmäisiä, jotka tutkivat ja paloittelivat ihmisruumiita ja laajensivat tietämystä ruumiinavauksilla.
Leonardo da Vinci teki monia suuria löytöjä anatomiassa. Leonardon sanotaan viettäneen öitä tutkien ruumiita ja yrittäen hahmotella ihmiskehon toimintaa. Leonardo muun muassa huomasi sen, että kuva jonka silmä näkee on ylösalaisin verkkokalvolla.
Verenkiertoelimistö
300px|thumb|Kuvan nuolet kuvaavat veren kulkusuuntaa. 1. Oikea eteinen 2. Vasen eteinen 3. Yläonttolaskimo 4. Aortankaari 5. Keuhkovaltimo 6. Keuhkolaskimot 7. Hiippa (Mitraali)läppä 8. Aorttaläppä 9. Vasen kammio 10. Oikea kammio 11. Alaonttolaskimo 12. Kolmipurje (Trikuspidaali)läppä 13. Keuhkovaltimon läppä
Ihmisen verenkiertoelimistön keskus on sydän, joka sijaitsee rintakehässä hiukan vasemmalla puolella. Ihmisen sydän on massaltaan 200–400 grammaa, ja usein nyrkkisääntönä sanotaan sydämen olevan puristetun nyrkin kokoinen. Ihmisen verenkierto on ”täydellinen”. Täydellisessä verenkierrossa vähä- ja runsashappinen veri eivät pääse sekoittumaan toisiinsa. Ihmisen verenkierto voidaan jakaa kahteen tyyppiin: isoon verenkiertoon ja pieneen verenkiertoon.
Sydän
Sydän on jakautunut neljään onteloon: oikeaan ja vasempaan eteiseen sekä oikeaan ja vasempaan kammioon. Sydämeen tullessaan veri saapuu aina ensin eteiseen, josta se kulkeutuu läppien ohi saman puolen kammioon ja sieltä edelleen takaisin verenkiertoon. Veri tulee sydämeen aina laskimoita eli veenoja pitkin ja lähtee valtimoita eli arterioita pitkin. Eteisen vaikutus pumppaustyöskentelyssä on melko pieni, sillä normaalioloissa veri valuu suoraan suonista kammioon pysähtymättä juurikaan eteisessä. Vain rasituksessa eteisten pumppaustoiminnalla on merkitystä.
Sydämessä on neljä läppää, joista kaksi on eteisten ja kammioiden välissä (eteis-kammioläpät) sekä kaksi kammioiden ja valtimoiden välissä (kammio-valtimoläpät). Eteis-kammioläppiä kutsutaan myös purjeläpiksi, koska niiden liuskat ovat leveitä purjeita. Liuskoihin kiinnittyvät jänteet ovat kiinni kammioiden sisäseinämien nystylihaksissa, jotka supistuvat samalla kun muukin sydänlihas supistuu estäen läppiä kierähtämästä nurin. Oikea eteis-kammioläppä (trikuspidaaliläppä) on kolmiliuskainen, vasen eteis-kammioläppä (bikuspidaaliläppä eli mitraaliläppä eli hiippaläppä) kaksiliuskainen. Kammio-valtimoläpät ovat taskun muotoisia ja ne kiinnittyvät aivan valtimoiden tyveen. Läpät sallivat veren virtauksen kammioista valtimoihin, mutta kun paine laskee liian alhaiseksi ja veri alkaa virrata takaisinpäin, läpät sulkeutuvat. Aortan tyveen liittyvä läppä on aorttaläppä. Keuhkovaltimorungon tyveen liittyvä läppä on keuhkovaltimoläppä. Kaikkien sydänläppien toiminta on passiivista.
Sydämessä on sepelvaltimoiden lisäksi sepellaskimoita. Ne ovat laskimoita, jotka alkavat sydänlihaksesta ja laskevat veren oikeanpuoleiseen eteiseen.
Suomessa hyvin yleinen sepelvaltimotauti johtuu sepelvaltimossa tapahtuvasta häiriöstä, joka estää verenkierron sepelvaltimoissa. Hyvin suuri riski sairastua sepelvaltimotautiin on etenkin diabeetikoilla, tupakoitsijoilla ja henkilöillä, joilla on taipumus korkeaan kolesteroliin.
Verisuonisto
Ihmisen verisuonet jaotellaan kahteen ryhmään: valtimoihin ja laskimoihin. Laskimot tuovat hiilidioksidipitoista ja muita epäpuhtauksia sisältävää verta ruumiin eri osista sydämeen. Valtimot vievät runsashappista ja vähähiilidioksidista verta ruumiin eri osiin, joista ne palautuvat takaisin sydämeen laskimoita pitkin. Poikkeuksena ovat keuhkovaltimot, jotka kuljettavat hiilidioksidipitoisen veren sydämestä keuhkoihin. Ihmiskehon päävaltimo on aortta, joka on samalla paksuin verisuoni.
Valtimoiden seinämät ovat huomattavasti paksumpia kuin laskimoiden. Syynä on valtimoissa oleva korkea paine ja kehon luontaisa suojautuminen fyysisiltä uhilta. Valtimoissa veri kulkee puhtaasti paineen avulla, mutta laskimoissa paine ei riitä ja niissä onkin erilliset läpät, jotka estävät veren paluun väärään suuntaan ja joita hyväksikäyttäen veri kiertää lopulta takaisin sydämeen.
Veri
200px|thumb|Punasoluja.
Ihmisen veri voidaan jakaa erilaisiin ryhmiin punasolujen ominaisuuksien perusteella. Luokitteluun käytetään niin sanottua ABO-järjestelmää. Järjestelmä on perustettu, koska huomattiin, että verensiirrossa kuoli useita ihmisiä. Tietylle veriryhmälle voi käyttää vain tiettyjä veriryhmiä. Suomessa yleisin veriryhmä on A, mutta maailmalla yleisin ryhmä on O.
Ruoansulatuselimistö
Ruoansulatus eli digestio huolehtii ravinnon pilkkoutumisesta pienemmäksi ja näin antaa sen muodossa, jota solut voivat käyttää. Hiilihydraatit pilkkoutuvat yksinkertaisiksi sokereiksi (ennen kaikkea rypälesokeriksi eli glukoosiksi), jotka ovat solujen tärkein energianlähde. Proteiinit eli valkuaisaineet hajoavat aminohapoiksi, jotka puolestaan käytetään elimistön rakennusaineiksi. Rasvat kulkeutuvat soluihin pilkkoutuneina rasvahapoiksi ja glyseroliksi, jotka yhdistyvät uudelleen ja rasva käytetään joko solujen rakennusaineeksi tai se jää ravintovarastoksi rasvasoluihin. Ravinnon käsittely tapahtuu ruoansulatuskanavassa. Lukuun ottamatta niitä elimiä joiden kautta ravinto kulkee suusta suoliston loppuun asti, ruoansulatuselimistöön kuuluu joukko ruoansulatusrauhasia, kuten sylkirauhaset, mahanesterauhaset, suolinesterauhaset, haima ja maksa, jotka erittävät ruoansulatusnesteitä. Nämä sisältävät entsyymejä, joiden avulla ravinnon pilkkoutuminen käyttökelpoiseen muotoon tapahtuu nopeasti. Ruoansulatuselimistö alkaa suusta ja päättyy peräsuoleen.
Suu
Suussa hampaat hajottavat ruoan mekaanisesti pieniksi osiksi. Suun sylkirauhaset erittävät nestettä joka kiinteyttää murskatun aineksen, jotta se olisi helpommin liikutettavissa suusta mahalaukkuun. Suusta ruoka siirtyy nielun kautta ruokatorveen ja edelleen mahalaukkuun.
Mahalaukku
Mahalaukku on koko ruoansulatusjärjestelmän keskus. Siellä tapahtuu ensimmäinen kemiallinen pilkontavaihe. Mahalaukussa on hyvin hapanta suolahappoa ja pepsiiniä. Pepsiini huolehtii proteiinien pilkkomisesta. Mahalaukun tilavuus on ihmisestä riippuen noin 1,5 litraa.
Mahalaukun seinämät liikkuvat lähes koko ajan. Autonominen eli tahdosta riippumaton hermosto säätelee näitä liikkeitä. Vagushermo, joka kulkee suoraan aivoista mahalaukkuun, välittää impulsseja eli herätteitä mahalaukun lihaksille. Lihakset supistuvat aaltomaisesti, ja aallot leviävät mahalaukun yläosista sen alaosiin. Ensimmäiset supistukset alkavat, kun mahalaukku on aterian jälkeen tyhjentynyt kaikesta ravinnosta. Vatsan ”kurina” johtuu pitkään tyhjillään olleen mahalaukun voimakkaasta supistuksesta. Ruokailu lopettaa supistukset. Se johtuu nielun ja ruokatorven heijasteista eli reflekseistä, joiden vaikutuksesta mahalaukun lihakset rentoutuvat. Sen ansiosta mahalaukku voi laajentua ja ottaa vastaan ravintoa.
Mahalaukun sisäpintaa verhoaa ohut limakalvo. Se on erityisen tärkeä ruoansulatuksen kannalta. Limakalvossa on erilaisia rauhasia, jotka erittävät mahanestettä. Normaalisti mahanestettä syntyy 2–3 litraa päivässä. Limakalvon rauhasissa on erilaisia soluja, jotka valmistavat erilaisia limoja ja eritteitä mahanesteeseen. Rauhasten niin kutsutut parietaalisolut muodostavat suolahappoa. Nämä solut ovat pääosin pienellä alueella mahalaukun alaosassa.
Mahalaukun tuottama mahaneste on tarpeellinen. Sen vaikutuksesta ruoka saadaan oikeaan kiinteyteen, ja sen avulla elimistö pystyy hajottamaan ravinnon valkuaisaineet. Mahanesteessä on muun muassa vettä, entsyymejä, suolahappoa ja suolaa. Entsyymit pystyvät pilkkomaan ruoan ravintoaineita elimistön käytettäväksi. Pepsiini on hyvin tärkeä entsyymi. Se muodostuu pepsinogeenistä, jota on mahanesteessä. Muuttuakseen pepsiiniksi se kuitenkin vaatii suolahappoa. Vasta mahanesteen suolahapon vaikutuksesta pepsiiniä voi syntyä. Pepsiini hajottaa ruoan valkuaisaineita. Elimistö ei kykene käyttämään hyväkseen ruoan ravintoaineita ennen kuin niitä on esikäsitelty. Pepsiinin tehtävänä on pilkkoa valkuaisaineet sellaisiksi aineiksi, jotka voivat imeytyä suolesta. Sitten ne kuljetetaan elimistön eri osiin ja käytetään rakennusaineiksi ja energiaksi.
Pepsiinin muodostamiseen tarvittava suolahappo on hyvin väkevää ja hapanta. Siksi suolahappo tuhoaa ruoan bakteereita ja muita mikro-organismeja. Sen vuoksi mahalaukun ja ohutsuolen yläosan sisältö on melko steriiliä. Mahanesteen eritystä säätelee muun muassa aivojen autonominen, tahdosta riippumaton hermosto. Myös hormonit säätelevät mahanesteen eritystä. Veren hormonit vaikuttavat sekä mahanesteen muodostumiseen että mahalaukun liikkeisiin ja supistuksiin. Gastriinihormonilla on suuri merkitys suolahapon synnyssä.
Haima
200px|thumb|Haima (Pancreas) kuvan keskellä.
Haima on noin sata grammaa painava rauhanen. Se sijaitsee vatsaontelossa takimmaisena. Haiman paksumpi pää sijaitsee oikealla puolella pohjukaissuolen mutkassa ja ohuempi pää lähellä pernan porttia. Haima voidaan jakaa kahteen osaan. Eksokriininen eli avoeritteinen osa toimii ruoansulatuselimenä. Toinen, huomattavasti pienempi osa haimasta on endokriininen eli umpieritteinen osa. Tämä osa sijaitsee ns. Langerhansin saarekkeessa. Endokriininen osa tuottaa insuliinia ja glukagonia.
Maksa
200px|left|thumb|Maksa Maksalla on useita toimintoja, joista tärkein on erilaisten myrkkyjen kuten alkoholin pilkkominen. Lisäksi maksa pilkkoo hormoneja, valmistaa sappihappoja sekä varastoi verta, glykogeenia, rautaa ja vitamiineja.