cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Koraani
Koraanin toinen kokoaminen
thumb|250px|Koraani 800-luvulta.
Al-Bukharin mukaan Hudhaifa ibn al-Yamanin muslimisotilaiden välillä syntyi vuonna 651 kiistaa Koraanin oikeasta sanamuodosta, sillä liikkeellä oli erilaisia versioita. Hudhaifa kertoi asiasta kalifi Uthmanille, joka asetti komitean kokoamaan Koraanin uudelleen. Näin aikaan saatua, quraišlaisten murteella kirjoitettua Koraania lähetettiin jokaiseen provinssiin yksi kappale ja kehotettiin polttamaan entiset. Zaid ibn Thabitin johtama komitea vaati kullekin säkeelle kaksi takaajaa, ennen kuin se hyväksyttiin aidoksi. Kuuluisin hylätty jae oli vain Umarin muistama kivitysjae.
Koraanin tekstien vakiintuminen
Uthmanin toimeenpaneman ja Zaid ibn Thabitin johtaman komitean kokoama Koraani oli kirjoitettu konsonanttitekstillä. Koraanin kirjoitusjärjestelmä ei tuntenut ensin vokaaleja eikä käyttänyt diakriittisiä pisteitä, jotka olisivat erottaneet konsonantit toisistaan. Tämä aiheutti sen, että ajoittain Koraanin kohdista tuli kiistaa, kun sama teksti luettiin eri tavoin. Vokaalien ja diakriittisten merkkien käyttö Koraanin käsikirjoituksissa alkoi vasta 700-luvulla. Kiistanalaisissa kohdissa käytettiin lisätarkenteita, joilla osoitettiin eri koulukuntien painotukset. Uudistuksesta vastasivat lähteistä riippuen Abu al-Aswad al-Du’ali (k. 688) tai Irakin käskynhaltija Al-Hajjaj ibn Yusuf (k. 714). Lopullisesti tilanne vakiintui ibn Mujahidin vaikutuksesta vuonna 934. Tällöin virallistettiin seitsemän lukutapaa, joista kustakin oli kaksi muunnelmaa.
Koraanin luomattomuus ja pyhyys
Tämän opin mukaisesti Koraania ei voi rinnastaa Raamattuun, vaan oikea vertailukohta on Kristus. Johanneksen evankeliumi lausuu: "Alussa oli Sana, ja Sana oli Jumalan tykönä, ja Sana oli Jumala" (Joh, 1:1). Siinä, missä kristinuskossa Sana tuli Kristuksessa lihaksi, se tuli islamissa pyhäksi kirjaksi.
Koraani on teologisen asemansa takia islamille, jos mahdollista, vielä pyhempi kuin Raamattu kristityille. Se näkyy myös Koraanin kohtelussa. Suhtautuminen on äärimmäisen kunnioittavaa rituaalisista puhtausvaatimuksista alkaen. Oikeauskoinen muslimi pesee kätensä ennen Koraaniin tarttumista ja suutelee sen kantta seitsemän kertaa ennen kuin avaa kirjan. Koraania luetaan ääneen resitoiden ja kasvot kohti Mekkaa. Koraani on täydellinen kirja vailla yhtään kirjoitusvirhettä tai lainausta muista kirjoista. Koraanin häpäisy voi johtaa väkivallan purkauksiin.
Henri La Fontaine
Henri Marie La Fontaine (22. huhtikuuta 1854 Bryssel, Belgia – 14. toukokuuta 1943 Bryssel) oli belgialainen juristi, pasifisti, sosialisti, vapaamuurari ja kansainvälisen oikeuden professori. Hän toimi pitkään Bureau International Permanent de la Paix'n presidenttinä sekä lainsäätäjänä ja varapuheenjohtajana Belgian senaatissa. Hänelle myönnettiin vuonna 1913 Nobelin rauhanpalkinto.
Koraani
Koraani ja tiede
Islamissa yleistyi jo keskiajalla käsitys, että kaikki tarpeellinen tieteellinen tieto sisältyy jo Koraaniin. 1970-luvulla syntyi niin sanottu ijaz (ihme) –kirjallisuus, jossa korostetaan, että Koraani on täynnä tieteellistä tietoa, jonka moderni tiede on löytänyt vasta myöhemmin. Islamopas-sivusto kertoo, että "Tiede tuo esille runsaasti uusia tosiasioita, jotka kuitenkin ovat jo olleet Koraanissa. Jokainen voi hakea Koraanista todisteita sille, että tiede on oikeassa. Tiede, joka ei sovi yhteen Koraanin kanssa, on vailla perusteita." Koraanista on tässä kirjallisuudessa laskettu 114 tieteellistä totuutta.
Henri La Fontaine
La Fontaine syntyi brysseliläiseen porvarisperheeseen. Peruskoulun jälkeen hän opiskeli lakia Free University of Brusselsissa (nyk. Université libre de Bruxelles ja Vrije Universiteit Brussel), josta hän myös valmistui oikeustieteen tohtoriksi. Hän suoritti harjoittelun tunnetun juristin ja asianajajan Edmond Picardin toimistossa. Hänen suuria intohimoajaan olivat vuorikiipeily, kirjallisuus ja politiikka, ja hän kirjoitti näistä aiheista useita teoksia. Hän myös kehitti Paul Otletin kanssa kirjastojen yleisen kymmenluokittelun.
Koraani
Historiakriittinen tutkimus
Islamilainen kertomus Koraanin historiasta perustuu skeptikkojen mielestä myöhäisiin ja siksi epäluotettaviin lähteisiin. Koraanin teksti on katkonaisuutensa takia hyvin poikkeuksellista eikä herätä mielikuvaa kokonaisuudesta, jonka yksi kirjoittaja olisi tehnyt. Tekstin lukemisvaikeudet islaminusko selittää sillä, että kirja oli vuosikymmenien ajan vain suullisessa muodossa ja ulkoa opittuna, jolloin lukemista koskevia epäselvyyksiä ei ollut. Koraani sisältää myös keskenään ristiriitaisia ohjeita. Ristiriidat islam selittää siten, että myöhemmin annetut ilmoitukset kumoavat vanhemmat.
Henri La Fontaine
La Fontaine osallistui jo varhain Belgian poliittiseen elämään ja toimi senaatissa useiden provinssien (Hainaut, 1895-1898; Liège 1900-1932; Brabant 1935-1936) edustajana. Hän puolusti tiukasti näkemyksiään kasvatuksesta, naisten oikeuksista ja muista yhteiskunnallisesti keskeisistä ongelmista 1800-luvun lopulla. Hän osallistui myös aktiivina Bureau International Permanent de la Paix'n perustamiseen ja toimi sen puheenjohtajana vuodesta 1907 lähtien aina kuolemaansa 1943 saakka.
Koraani
Historiakriittinen tutkimus
Länsimaiset tutkijat ovat ongelmista huolimatta pitäneet islamilaista kertomusta aitona ja uskottavana. Länsimaissa on yleisesti katsottu, että profeetta Muhammed kirjoitti tai ainakin saneli Koraanin. Koraanin suomalainen kääntäjä Jaakko Hämeen-Anttila arvioi, että Koraani on ”suhteellisen lähellä sitä ilmoituskorpusta, jonka Muhammed sai”, joten Koraania voidaan pitää 600-luvun alun tekstinä ja luotettavana aikalaislähteenä. Tutkijoiden skeptisyys on kuitenkin ajan myötä lisääntynyt. Hämeen-Anttila muistuttaa islamilaisen lähdeaineiston yleisestä ongelmallisuudesta. Islamilainen historiankirjoitus alkaa vasta 800-luvulla, joten "tiedämme siis yllättävän vähän islamin kaikkein varhaisimmasta historiasta ja profeetta Muhammedin elämästä". Tutkijat joutuvat pohjimmiltaan tekemään hyvin subjektiivisen valinnan siitä, mihin uskovat.
Henri La Fontaine
La Fontaine julkaisi 1916 teoksen The great solution : magnissima charta, jossa hän voimakkaasti puolustaa ajatusta intellektuellien yhteisestä maailmanjärjestöstä.
Les chrysanthèmes
Les chrysanthèmes on vuonna 1914 valmistunut venäläinen mykkäelokuva. Pjotr Tšardyninin ohjaaman melodraaman pääosia esittävät Vera Karalli ja Ivan Mozžuhin.
Henri La Fontaine
La Fontaine kuoli luonnollisen kuoleman Belgiassa 14. toukokuuta 1943.
Les chrysanthèmes
Juoni
Lahjakas balettitanssija Vera Aleksejevna Nevolina rakastaa Vladimiria (suomalaisessa versiossa Igoria ), jonka tunteet viilenevät pian. Velkaantunut Vladimir tarvitsee kipeästi rahaa, eikä Veran korujen myyminen auta pitkään. Vladimir löytää rikkaan leskirouvan ja ryhtyy puuhaamaan avioliittoa tämän kanssa. Rakastettunsa petoksesta masentunut Vera juo myrkkyä ja tanssii viimeisen krysanteemitanssinsa Vladimirin ja tämän morsiamen katseiden alla. Yleisö puhkeaa suosionosoituksiin, mutta Vera makaa jo kuolleena rakastamiensa kukkien keskellä. Muutaman päivän kuluttua katuva Vladimir tuo hänen haudalleen kukkakimpun.
Tuotanto ja vastaanotto
Aleksandr Hanžonkovin yhtiön tuottama Les chrysanthèmes mainitaan usein Bolšoi-teatterin ensitanssijattaren Vera Karallin ensimmäisenä elokuvaroolina. Päähenkilön yhteyttä kuuluisaan tanssijaan korostavat sama etu- ja isännimi sekä Karallin paljon puhuttu rakkausjuttu laulaja Leonid Sobinovin kanssa, joka päättyi miehen naitua rikkaan seurapiirinaisen.
Aikalaiskriitikot kiittivät tunteisiin vetoavan elokuvan tarinaa, ohjausta ja näyttelijäsuorituksia. Karallista tuli pian yksi 1910-luvun venäläisen mykkäelokuvan suurimmista tähdistä. Viehättävä ja sulavaliikkeinen tanssija sopi erityisen hyvin ohjaaja Jevgeni Bauerin koristeelliseen tyyliin, mutta elokuvatutkija Romil Sobolevin mukaan hän ei ollut kovin syvällinen draamanäyttelijä. Keisarillisten balettiteatterien muita tähtiä kiellettiin pian esiintymästä elokuvissa, mutta Karallin kohdalla säännöstä tehtiin poikkeus, koska hän oli suuriruhtinas Dmitri Pavlovitšin rakastajatar.
”Kauniin ja pehmeäliikkeisen” Karallin ”runollista ja lennokasta” elokuvaa esitettiin Helsingin Esplanad-teatterissa helmikuussa 1915. Tamperelaisen Kansan Lehden mukaan ”mitä mielenkiintoisemmin esitetyn kuvan” näytteleminen oli ”harvinaisen hyvää”.
Koraani
Historiakriittinen tutkimus
Viime vuosikymmeninä Koraanin tutkimuksessa on voimistunut jo 1800-luvulla alkanut historiakriittinen tutkimus, joka on kokonaan tai osittain hylännyt niin sanotun islamilaisen perimätiedon tietolähteenä 600-luvusta. Muutamat ovat jopa hylänneet käsityksen, että Koraanin kirjoittaja olisi Muhammed. Koraanin kirjoittajaa on etsitty historiantutkimuksen ja kielitieteen menetelmin. Esimerkki saaduista tuloksista on Niiniköyden suuran 111 analyysi. Islamilainen perimätieto kertoo tarkasti, kuka oli suurassa mainittu Abu-Lahab, mitä hän teki, ja miksi hänet Koraanissa kirotaan. Muhammed olisi saanut ilmestyksen, jossa tuomitaan hänen setänsä Abu-Lahab, joka markkinoilla oli hyökännyt Muhammedia vastaan. Kriittinen tutkimus on todennut että Abu-Lahabin tarina sopisi hyvin 1. Kuningasten kirjassa esiintyvään juutalaisten kuninkaaseen Ahabiin. Niiniköyden suura olisi siten kristillinen mieteruno, joka kertoo juutalaisten kuninkaasta.
Vanhimmat tekstit ja viittaukset Koraaniin
Koraanin vanhin tunnettu käsikirjoitus on kaksi pergamenttisivua käsittävä niin sanottu Birminghamin käsikirjoitus, jonka pergamenttipohja on radiohiilitutkimuksen nojalla peräisin ajalta 569–645. Käsikirjoitus kuitenkin sisältää katkelmia vain Koraanin kolmesta suurasta (18:17–31, 19:91–98 ja 20: 1–40), joissa ei ole erityisesti islamilaista sisältöä, vaan varhaiskristillisiä tarinoita, kuten kertomus Marian ilmestyksestä tai luolaan nukkuneista unikeoista. Muitakin Koraanin osia sisältäviä 600–700 -luvuille ajoitettuja pergamentteja on löydetty, mutta ei täydellistä Koraania ennen 800- tai 900-lukua.
Toinen tapa tutkia Koraanin ikää on etsiä sitä koskevia mainintoja varhaisesta kirjallisuudesta. Koraania ei mainita missään kirjallisessa lähteessä ennen 800- lukua. Painava esimerkki on Fiqh Akbar I – käsikirjoitus, joka on varhaisin islamilaista lakia koskeva teksti 700-luvulta, mutta ei mainitse Koraania. Vuonna 750 kuolleen Johannes Damaskolaisen tekemäksi oletettu De Haeresibus puhuu Koraanin irrallisista osista, mutta ei kirjasta kokonaisuutena. Kuvausta on myös epäilty sen tyylin perusteella myöhemmäksi lisäykseksi käsikirjoitukseen. Kun tekstejä kopioitiin, oli tavallista, että niihin lisättiin uusia tietoja. Teksti kuuluu: "“Kuten on kerrottu, tämä Muhammed kirjoitti monia naurettavia teoksia, jotka hän jokaisen nimesi. On esimerkiksi Naisen kirja [= Naisten suura], sitten on kirja Jumalan kameli [=?] - - edelleen Pöydän kirja [=Pöydän suura] ja edelleen Hiehon kirja [= Lehmän suura]." Koraanin syntyvaiheista löytyy merkintöjä Bysantin keisarin Leo III:n (717–741) ja kalifi Umar II:n (717–720) kirjeenvaihdosta. Sen alkuperäinen kreikkalainen versio on kateissa, ja vanhimmat säilyneet käännökset, armenian ja latinankieliset, poikkeavat toisistaan ja ovat aikaisintaan 700-luvun lopulta. Säilynyt teksti ei mainitse Koraania oikealla nimellä eikä siteeraa sitä. Siinä kuitenkin esitetään kiinnostavia väitteitä Koraanin kokoamisesta:  "“Umar [=toinen kalifi], Abu Turab [=Ali] ja Salman Persialainen kokosivat sen [= sinun Pourkanisi] vaikka keskuudessanne onkin levitetty tietoa, että Jumala olisi lähettänyt sen taivaasta... Mitä kirjaanne tulee, olette jo antaneet näytteitä sellaisista väärennöksistä, ja muiden ohella tunnetaan muuan Hajjaj, nimittämänne Persian kuvernööri, joka lähetti miehiä kokoamaan muinaisen kirjanne, jonka hän korvasi toisilla, itse kirjoittamillaan ja mieleisillään, jotka hän levitti kaikkialle valtakunnassanne... Tästä hävityksestä kuitenkin pelastui osa Abu Turabin teoksista, koska Hajjaj ei kyennyt hävittämään kaikkea'."
Kirjeenvaihdon sana "Pourkan" viittaa arabian sanaan al-furqan (arabiassa ei ole äännettä p), joka tarkoittaa "Ratkaisua". Paitsi että sen on suuran 25 nimi, "Ratkaisulla" tarkoitetaan usein myös Koraania kokonaisuudessaan. Sana esiintyy myös Koraanissa. Arvellaan, että raakuudestaan tunnettu kuvernööri al-Hajjaj ibn Yusuf todella teki jotain muinaisten pyhien tekstien parissa aivan 700-luvun alussa. Kirjeenvaihdossa väitetään että kuvernööri itse olisi kirjoittanut suuren osan "Pourkanista" ja hävittänyt osia alkuperäisistä kirjoituksista.
Tekstissä kirjan kirjoittajaksi annetaan "Abu Turab", joka oli Muhammedin ottopojan Alin lempinimi. Eräiden muiden tällaisten lähteiden perusteella on esitetty teoria, että alkuperäisen arabiprofeetan nimi olisi ollut Ali siinä vaiheessa, kun sana muhammad (=ylistetty) oli vielä varattu tarkoittamaan vain Jeesusta. Ali olisi tällöin arabisoinut uskontoa ja ollut läheisemmäksi koettu palvonnan kohde kuin etäinen muhammad eli Jeesus. Myöhemmin Aliin kohdistuva kultti olisi jäänyt sivuun, kun päähenkilöksi nousi profeetta Muhammed. Alin kultista olisi kuitenkin jäänyt muistoja shiialaisuuteen.
Lähi-idästä löydetyissä piirtokirjoituksissa sana "Koraani" esiintyy ensimmäisen kerran Mosulissa noin vuonna 810. Kokonaisen Koraanin olemassaoloa on kaikkien mielestä pidetty täysin varmana vasta 800-luvulta alkaen, sillä vuonna 834 kuollut Ibn Hisham laati vanhimman säilyneen Muhammedin elämäkerran (Sirat Rasul Allah), joka viittaa Koraanin eri jakeisiin aivan oikein. Orientalisti John Wansbrough arvelee, että Koraani olisi koottu ja kanonisoitu juuri tätä ennen 700- ja 800-lukujen vaihteessa. Hän perustelee väitettä myös tekstin lingvistisellä analyysilla. Wansbroughin teoria ei kuitenkaan ole saanut arabistien keskuudessa laajaa kannatusta. Raymond Dequin väittää, että Zaydista kertova osuus Koraanissa (33:37) olisi peräisin vasta 800-luvun alusta, koska Ibn Ishaq ei kerro siitä ja Ibn Hisham viittaa siihen vain lyhyesti. Kohta on Koraanissa ainoa, joka varmuudella puhuu profeetasta nimeltä Muhammed.
Koraanin syyrialais-kristillinen tausta?
Jotkut tutkijat ovat kehitelleet teoriaa Koraanin syyrialais-kristillisestä taustasta. Vuonna 1970 Günter Lüling julkaisi väitöskirjan, jossa perusteli näkemystä, että jopa kolmasosa Koraanin suurista olisi alun perin ollut kristillisiä hymnejä. Saksalainen orientalisti K-H Ohlig on arvellut, että pääosa Koraanista olisi jonkin Lähi-idässä vaikuttaneen esi-nikealaisen kristillisen liikkeen liturgisia tekstejä, jotka ovat peräisin eri vuosisadoilta. Kirjoitustavan lukukelvottomuutta Ohlig perustelee sillä, että kyse oli uskonmiesten itselleen tekemistä muistilapuista saarnoja varten. Kirjoittaja itse olisi siten osannut lukea tekstin, koska tiesi, mitä oli tarkoittanut, mutta ei kukaan muu. Koraanin matemaattisen tyylianalyysin perusteella ranskalainen tutkija J-J. Walter on arvioinut, että kirjoittajia olisi saattanut olla 30–100.
Ohligin mukaan islamin varsinainen lähtökohta saattoi olla arabikristillisessä, arameankielisessä lahkossa, joka ensimmäisillä sataluvuilla vaikutti Syyriassa ja Mesopotamiassa ja sai vaikutteita etenkin samarialaisuudesta. Osa tästä väestöstä pakkosiirrettiin 200-luvulla Khorasaniin ja sen pääkaupunkiin Merviin Iranin koillisosassa. Sieltä koraaniliike olisi poliittisten kumousten myötä (al-Malik, al-Mansur, al-Mamun) palannut valtakunnan ydinalueille ja noussut kalifien suojeluksessa valtionuskonnon asemaan. Profeetta Muhammedin hahmo olisi yhdistetty koraaniliikkeeseen ja sen teksteihin vasta 700-luvun jälkipuoliskolla, jolloin kirja olisi saanut hänestä siihen asti puuttuneen profeetallisen tekijän. Monet seikat tukevat teoriaa, muun muassa Koraanin kieli, kirjaimisto ja sisältö sekä islamiin sisältyvät zarathustralaiset, parsilaiset ja buddhalaiset vaikutteet, jotka viittaavat Keski-Aasiaan eivätkä Arabian niemimaalle islamin alkuperäisenä kehtona. Teoria ei ainakaan toistaiseksi ole saanut laajaa kannatusta, sillä suurin osa arabisteista on päätynyt luottamaan islamilaiseen perimätietoon.
Koraanin alkuperäinen kieli
Alphonse Mingana (k. 1937) ja Christoph Luxenberg ovat osoittaneet, että Koraani on ainakin osittain kirjoitettu syyro-arameaksi (Jeesuksen äidinkielellä) eikä arabiaksi. Minganan mukaan jopa sana Koraani on arameaa ja merkitsee syyrialais-kristillisessä kirkossa käytettyä "lukemistoa". Uusi lukutapa muuttaa tekstien sisältöä monissa avainkohdissa. Siitä esimerkkinä on Voiman suura (96), joka Hämeen-Anttilan suomentamana kuuluu seuraavasti:"”Olemme lähettäneet tämän Voiman yönä. Mistäpä tietäisit, mikä Voiman yö on! Voiman yö on parempi kuin tuhat kuukautta. Silloin enkelit ja Henki laskeutuvat taivaasta kaikissa asioissa Herran luvalla. Silloin vallitsee rauha aina aamunkoihin asti.”"Islamilaisen Koraanin selityksen (tafsir) mukaan suura kertoo, että juuri tuona yönä Koraani laskeutui profeetta Muhammedille. Muslimit viettävät Voiman yötä vuosittain paastokuukauden aikana, jolloin suoritetut rukoukset ovat tehokkaampia kuin vastaavat teot "tuhantena kuukautena", joihin ei sisälly Voiman yötä. Muslimit eivät ole varmoja siitä, mikä Ramadan-kuukauden öistä on varsinainen Voiman yö, joten tämän takia rukoillaan kaikkina viimeisinä öinä. Brittiläinen orientalisti Richard Bell (1876–1952) näki kuitenkin Voiman suurassa kuvauksen jouluyöstä. Myös Günter Lüling katsoi vuonna 1970, että Voiman suura on kristillinen hymni, jossa saarnaaja puhuu seurakunnalle. Luxenbergin tekstianalyysi tukee näitä väitteitä. Luxenbergin mukaan arabian sana al-qadr tarkoittaa myös kohtaloa ja sanan sisältyvä konsonanttiyhdistelmä q-d-r tarkoittaa syyro-arameassa syntymää tai ”onnentähteä”, jonka merkeissä ihminen on syntynyt sekä myös joulua. Myöhäisantiikissa astrologia oli suosittua. Se näkyy Jeesuksen syntymää koskevissa kertomuksissa, joissa joulutähti johdatti itämaan tietäjiä. Koska islamissa ei tunneta yöjumalanpalvelusta, Luxenberg näkee aamunkoittoon ulottuvassa valvomisessa viittauksen Syyrian kirkon joulunviettoon. Analyysin lopputuloksena Luxenberg kääntää suuran seuraavasti: "”Olemme antaneet hänen (=Jeesuksen) laskeutua alas jouluyönä. Mistäpä tietäisit, mikä on jouluyö? Jouluyö on rikkaampi armosta kuin tuhat yöjumalanpalvelusta. Enkelit, henkien seuraamina, tuovat silloin Herransa luvalla alas kaikenlaisia hymnejä. Silloin vallitsee rauha aamunkoittoon asti.”"Koraanin scripta defectaa luetaan Luxenbergin metodilla siten, että myöhemmin lisätyt diakriittiset merkit poistetaan ja tulkinnassa otetaan huomioon myös mahdolliset arameankieliset vaihtoehdot. Voiman suura muuttuu tällöin jouluyötä ja Jeesuksen syntymää ylistäväksi hymniksi. Vastaavalla tavalla monista Koraanin kohdista löytyy uusia tulkintoja. Luxenbergin tunnetuin esimerkki koskee Paratiisin neitsyitä, joita hän pitää käännösvirheenä; kyse olisi todellisuudessa viinirypäleistä. Muita esimerkkejä taustaltaan kristillisistä Koraanin suurista ovat al-Fil eli Norsun suura (105) ja al-Masad eli Niiniköyden suura (111). Luxenbergin tulokset ovat yllättäviä, mutta eivät ole saavuttaneet yleistä hyväksyntää arabistien keskuudessa.
Ohligin mukaan olettamus siitä, että Koraanin alkuperäinen kieli on arabia, oli luonteeltaan poliittinen päätös siinä vaiheessa kun Koraani kanonisoitiin. Scripta defectaa ei tuossa vaiheessa enää osattu lukea ja tulkinta arabian hyväksi palveli valtaa pitäviä arabeja. Myös itse Koraanin teksti sisältää toistavaa vakuuttelua, että kyseessä on nimenomaan arabiankielinen teos. Tämä herättää vaikutelman siitä, että asia on herättänyt keskustelua.
Kriittisistä tutkijoista Luxenberg on saanut eniten julkista huomiota, ja häneen on myös kohdistunut eniten arvostelua perinteisten tutkijoiden leiristä. Perinteiseen kertomukseen sitoutuneiden tutkijoiden on ollut mahdoton hyväksyä monia Luxenbergin korjausehdotuksia. Luxenbergiin onkin kohdistunut jopa vihapuhetta. Historiakriittisten tutkijoiden esiintyminen on Reynoldsin mukaan vienyt Koraanin länsimaisen tutkimuskentän hajaannuksen tilaan, jota voi kuvata sanoilla "toivoton kaaos".
Suullinen perinne
Islamissa korostetaan, että Koraani levisi aluksi pääosin vain suullisena perinteenä. On ehdotettu, että tämä oppi olisi syntynyt siitä, että Koraanin tekstien lukutapa oli pitkään epäselvä ennen kuin diakriittiset merkit ja muut tarkenteet lisättiin siihen. Islaminuskon mukaan Koraani on täydellinen kirja, joka välittää muuttumattomana ja sellaisenaan Muhammedin saamat ilmestykset. Myös jotkut länsimaiset tutkijat, kuten Jaakko Hämeen-Anttila, ovat lähellä tätä käsitystä. Markus Gross on verrannut Koraanin rinnakkaistekstien kielivirheitä sekä sen tyyliä ja kieltä muihin eepoksiin, joiden on katsottu välittyneen suullisesti. Tämän perusteella hän katsoo, että Koraani on alun pitäen ollut kirjoitettua tekstiä. Siitä esimerkiksi pääosin puuttuvat ulkoa oppimiseen tarpeellinen rytminen rakenne ja muut muistin apuneuvot.
Koraanin kirjalliset versiot
Koraanin historialliset käsikirjoitukset osoittavat erilaisia poikkeamia Koraanin versioiden välillä. Islamilaisen kertomuksen mukaan kalifi Uthman antoi polttaa kaikki virheelliset versiot. Historian lähteet kertovat, että kuvernööri Al-Hajjaj ibn Yusu f olisi tehnyt samanlaisen puhdistuksen 700-luvun alussa. Nykyajan tärkein yritys yhdenmukaistaa Koraanin teksti sai alkunsa Egyptistä, kun hallituksen nimittämä komitea sai tehtäväksi luoda yhtenäisen Koraanin tekstin kouluja varten. Ongelmana oli, että 900-luvulla oli vahvistettu seitsemän erilaista hyväksyttävää lukutapaa, joista jokaisella oli kaksi hyväksyttyä versiota. Vuonna 1924 Egyptissä vahvistettiin käyttöön Hafsin (k. 796) esittämä versio. Virheellisiksi katsotut Koraanin versiot upotettiin sen jälkeen Niiliin seuraten Uthmanin ibn Yusufin esikuvia. Tämä niin sanottu Kairon kuninkaallinen laitos levisi yleiseen käyttöön myös Egyptin ulkopuolelle sekä sunnien että shiiojen keskuuteen. Se ei jäänyt koskemattomaksi, sillä vuonna 1936 vuorossa oli kuningas Farukin laitos. Lopullista yksimielisyyttä ei ole vieläkään saavutettu, sillä vaihtelua esiintyy edelleen. Ortografisesti Kairon editiosta poikkeavia tekstejä on julkaistu mm. Saudi-Arabiassa. Koraanista ei ole toistaiseksi tehty kriittistä laitosta, johon kaikki poikkeamat ja versiot olisi koottu yhteen.
Jakeiden kumoaminen
Abrogaation periaate eli oppi Koraanin jakeiden kumoamisesta (نسخ, naskh) syntyi siitä havainnosta, että eräät Koraanin kohdat olivat keskenään ristiriidassa. Tunnetuin esimerkki on Koraanin suhtautuminen viiniin. Sekä kristinuskossa että juutalaisuudessa viinillä on tärkeä uskonnollinen merkitys. Näin oli aluksi myös islamissa, kuten käy ilmi useista Koraanin kohdista (16:67, 47:15, 83:25). Lehmän suurassa (2:219) viini lopulta kielletään.
Abrogaation periaate nojautuu Koraanin sanoihin: ”Jos me pyyhimme pois jonkin jakeen tai annamme sen unohtua, annamme tilalle samanlaisen tai paremman” (Koraani 2:106). Abrogaatiossa sääntönä on, että myöhemmät ilmoitukset kumoavat aikaisemmat, jos niiden välillä on ristiriitaa. Koska suura 2 on myöhäinen, viinikielto on Koraanin viimeinen sana. Väkivaltaisia kehotuksia sisältävä suura 9 on viimeinen tai toiseksi viimeinen, joten se kumoaa Koraanin rauhallisemmat säkeet.
Islamilaisen käsityksen mukaan Koraanin ristiriidat johtuvat siitä, että jotkut sen opit oli tarkoitettu ohjenuoriksi vain islamin syntyvaiheessa, mutta ei myöhemmin. Historiakriittisen selityksen mukaan ristiriidat osoittavat uskonnon luonnollista kehitystä ajan myötä ja johtuvat siitä, että tekstit ovat eri ajalta.
Puuttuvat osat
Haditheissa on mainintoja siitä, että Koraaniin kuuluvia tekstejä olisi jäänyt pois. Tunnettu tapaus on kivitysjae, jonka muisti ainoastaan kalifi Umar, mutta Koraanin kokoamiskomitean edellyttämiä muita todistajia ei löytynyt. Jakeen mukaan täysi-ikäinen aviorikoksen tekijä voitiin kivittää. Erään teorian mukaan kivittämisjakeen katoamista koskeva hadith olisi syntynyt siitä, että kuoliaaksi kivittäminen oli arabien harjoittama rangaistus, mutta määräystä ei löydetty Koraanista. Ibn Hishamin mukaan myös Muhammed määräsi huorintekijät kivitettäviksi moskeijan portilla. Kivittäminen kuului samoin juutalaiseen perinteeseen, mutta ei kristilliseen. Raamatussa Jeesus esiintyy huorintekijöiden kivittämistä vastaan (Joh 8:7). Koraanista kivitystuomion on ehdotettu puuttuvan siksi, että Koraanin useimmat suurat edustivat todellisuudessa syyrialaista kristillistä perinnettä. Koraanista jäi pois muitakin vain yhden muslimin muistamia yksittäisiä jakeita. Sunan Ibn Majan hadith kertoo eräästä toisesta puutteesta:"”Aishan kerrotaan sanoneen: kivittämistä ja aikuisen rintaruokintaa koskevista jakeista tuli kymmenen kertaa ilmoitus, ja niitä koskeva paperi oli tyynyni alla. Kun Jumalan lähettiläs kuoli, olimme kaikki mietteissämme hänen kuolemastaan, ja kesy lammas söi paperin.”"Aikuisten rintaruokinnassa kyse oli siitä, että nainen voi toimia miehen työtoverina ainoastaan, jos he ovat sukulaisia. Sukulaisuussuhde voidaan kuitenkin luoda siten, että nainen imettää miestä. Tämä "aikuisten rintaruokinta" on vahvistettu keinoksi ei-sukulaisten työtoveruuteen useissa luotettavissa haditheissa ja etenkin kokoelmassa Sunan an-Nasa'i. Siitä tuli näin osa islamia, vaikka tieto puuttuukin Koraanista.
Šiialaisten suhtautuminen Koraaniin on ollut kaksijakoista. Yhtäältä ulospäin on puolustettu Koraanin yhtenäisyyttä ja aitoutta. Toisaalta taas Koraanin teksti ei anna tukea šiialaisten imaami-opille eikä profeetan vävyn, Ali ibn Abi Talibin asemalle Muhammadin seuraajana (tosin tukea ei anneta muillekaan). Tästä syystä kalifi Uthmanin kokoamaa Koraania on epäilty ja syytetty tahallisesta vilpistä. Syytökset eivät silti ole johtaneet toimiin Koraanin suhteen, vaan šiialaiset lukevat samaa kirjaa kuin sunnalaisetkin. Sitä vastoin islamilaisessa laissa šiioilla on oma koulukuntansa, joka poikkeaa sunnalaisuudesta.
Vieraat osat
Islamilaisessa perimätiedossa on myös kertomuksia ihmisten vaikuttamisesta Koraanin tekstiin. Erään kertomuksen mukaan Muhammad saneli kirjurilleen suuraa kirjoitettavaksi ja piti tauon sanelussa. Kirjuri Abdullah kiirehti ehdottamaan jakeen 23:14 loppuosaksi: "Siunattu olkoon Jumala, paras Luoja". Muhammad hyväksyi sanat todeten ilmestyksen kuuluneen juuri niin. Tarina jatkaa myös, että kirjuri kääntyi pois islaminuskosta.
Kuuluisin hämmennyksen aihe on suuran Tähden suuran (53) ”Saatanalliset säkeet”. Suuran jakeiden 19–20 jälkeen Saatana houkutteli Muhammedin vahingossa sanomaan: ”Ne ovat ylhäisiä numidialaisia kurkia, joiden esirukoukset kuullaan.” Muhammed olisi siis hyväksynyt Mekassa palvotut kolme jumalatarta (Allat, al-Uzza, Manat). Ibn Hisham kertoo, että asia sai suurta huomiota, Muhammed sai moitteet Gabrielilta, ja tilanne korjaantui nopeasti. Koraanista löytyy myös tilanteeseen sopiva ajatelma:
Rakenne ja muodot
thumb|180px|right|Koraanin käsikirjoitus [[Andalusiasta, 1100-luvulta]] Tärkein Koraanin rakennetta määrittävä tekijä on sen jakautuminen 114 suuraan eli lukuun. Suurat on edelleen jaettu eripituisiin jakeisiin (aya). Koraanin suurat ovat summittaisessa pituusjärjestykseen. Vaikka ratkaisu voi tuntua oudolta, samanlainen periaate löytyy Paavalin kirjeiden järjestyksestä Uudessa Testamentissa ja juutalaisen Mišnan kappaleitten järjestyksestä.
Lyhyttä ensimmäistä suuraa, Avauksen suura, seuraa Koraanin pisin suura, Lehmän suura, jossa on kaikkiaan 286 jaetta. Viimeinen, Ihmisten suura käsittää vain 6 jaetta. Aikaisemmin lännessä yleinen Koraanin jakeiden numerointi pohjautui saksalaisen Gustav Flügelin vuonna 1834 Leipzigissa toimittamaan laitokseen. Nykyisin käytössä on egyptiläinen, Kairon 1924 laitokseen perustuva jaejako.
Koraani ei juuri sisällä pitkiä kertomuksia. Teksti koostuu lyhyistä katkelmista, jotka antavat jonkin opetuksen ja päättyvät Jumalan suuruuden kuvaukseen, kuten orientalisti Richard Bell osoitti. Usein aiheena on viimeinen tuomio ja siitä varoittaminen. Esimerkki tällaisesta katkelmasta on seuraava (31:34):
Ikäjärjestys kulkee pääosin taaksepäin siten, että Koraanin lopussa olevat lyhyemmät suurat ovat vanhimpia ja alussa olevat pidemmät suurat nuorimpia. Koraanissa on yleensä jossain merkintä siitä, onko suura islamilaisen luokituksen mukaan Mekan (610–622) vai Medinan (622–632) kaudelta. Vielä tarkempi suurien ajallinen jako perustuu Theodor Nöldeken tekemään sisällön ja tyylin analyysiin, jota on myöhemmin tarkennettu.
Suurat on kirjoitettu riimiproosalla, joka ei ole runoutta. Sitä rytmittävät jakeen loppuun osuvat riimit eli loppusoinnut. Suurat ovat saarnaavia ja mahtipontisia, joten ne sopivat niin itsekseen luettaviksi kuin julkisissa rukouksissa ääneen kuulutettaviksi. Koraanin suurille on annettu nimet myöhään, ja niissä esiintyy vaihtelua. Nimet tulevat joko suuran tärkeimmän sisällön tai (useammin) tekstissä olevan sanan perusteella.
Sisältö
Koraanin toistuvana aiheena ovat profeetat, jotka historian kuluessa ovat ilmestyneet varoittamaan ihmisiä Helvetistä, johon he päätyvät, elleivät noudata Jumalan tahtoa. Uskovat sen sijaan pääsevät Paratiisiin. Koraani myös kuvailee Helvetin kärsimyksiä ja toisaalta Paratiisin riemuja. Profeetoista 25 mainitaan Koraanissa nimeltä. Yleisimmin mainittuja ovat Mooses (136 kertaa), Abraham (79), Nooa (33), Aadam (25) ja Jeesus (23). Muhammed mainitaan 4 kertaa, mutta niistä vain yksi kiistattomasti tarkoittaa profeetta Muhammedia. Ilmaisu "Jumalan lähettiläs" esiintyy eri muunnelmina yli 300 kertaa. Islamissa katsotaan, että tällöin aina tarkoitetaan Muhammedia, vaikka myös monet muut, kuten Mooses, Abraham ja Jeesus ovat islamilaisen käsityksen mukaan "Jumalan lähettiläitä" ''(rasul Allah). ''
Koraani sisältää Mooseksen kirjoista ja varhaiskristillisistä lähteistä peräisin olevia kertomuksia, jotka kuitenkin ovat typistetyssä ja muuttuneessa muodossa. Koraanin maailmankuvassa maailma luotiin kuudessa päivässä. Jumala loi Aadamin ja hänen vaimonsa Eevan savesta ja yhdestä sielusta. Olevaiset voidaan jakaa viiteen ryhmään: Jumala, enkelit, jinnit (joihin myös Paholainen kuuluu), ihmiset sekä muu luomakunta. On vain yksi Jumala, ja enkelit ovat hänen sanansaattajiaan. Paholainen viettelee ihmisiä pahaan.
Arabisti Günter Lülingin mukaan noin kolmasosa Koraanista on liturgisia hymnejä, joiden alkuperä on kristillinen. Koraani sisältää myös lakimääräyksiä etenkin perheoikeuden alalta, mutta lakikirjana se ei ole kattava. Suura 33 poikkeaa muista siinä, että suurassa varmuudella esiintyy islamin profeetta Muhammed nimeltä mainiten. Hänestä kerrotaan tarina, jossa Muhammed nai ottopoikansa vaimon sen jälkeen, kun parille oli myönnetty avioero. Muhammedille määrätään erikseen joitakin seksuaalisia erioikeuksia ja annetaan käyttäytymisohjeita hänen vierailleen (jakeet 50-53).
Koraanin suhde muihin uskontoihin
Toisaalta Koraanissa on kohtia, joissa erkaannutaan muista uskonnoista ja rakennetaan omaa identiteettiä palaamalla niiden ohi Abrahamiin - keino, jota myös apostoli Paavali käytti puolustaessaan kristinuskoa.
Jaakko Hämeen-Anttilan esittämän teorian mukaan Koraanin vaihteleva suhtautuminen muihin uskontoihin johtui Muhammedin henkilöhistoriasta. Aluksi Muhammed luotti juutalaisten ja kristittyjen kääntymiseen, jolloin tuon ajan ilmestykset olivat myönteisiä näille uskonnolle. Muhammadin pettymykseksi juutalaiset eivät hyväksyneet uutta uskontoa, jolloin tuloksena oli välirikko ja ilmestysten sävyn muuttuminen. Hämeen-Anttilan teoria lähtee siitä, että muslimien 800-luvulla kokoamat hadith-kertomukset ovat historiallisesti luotettavaa tietoa. Muslimit selittävät Koraanin yhtäläisyydet juutalaisuuteen ja kristinuskoon sillä, että nämä ovat islamin rappeutumismuotoja. Ne olisivat alun perin edustaneet puhdasta islamia, mutta vääristyneet historian saatossa.
Kristinuskon ja juutalaisuuden ohella Koraanista on löydetty viitteitä Persiassa vallinneeseen manilaisuuteen (Pöydän suura 5). Uskottomien suuraa 109 on pidetty buddhalaisen runon suorana käännöksenä.
Koraanin laki
Koraanin myöhäiset suurat sisältävät myös lainsäädännöllisiä ohjeita. Ne muodostavat kuitenkin vain pienen osan islamilaisesta laista eli šariasta. Varsinaiset islamilaiset lakikokoelmat koottiin vasta 800-luvulla. Koraanissa mainitaan islaminuskon "viidestä pilarista" neljä, eli rukous, paasto, almuvero ja pyhiinvaellus. Ne jäävät kuitenkin vain mainintojen tasolle, ja esimerkiksi pyhiinvaelluksen kohdetta ei kerrota. Koraanissa annetaan muun muassa perinnönjakoa, avioliittoa, avioeroa ja saaliinjakoa koskevia määräyksiä. Kaupankäynnistä on vain yleisiä ohjeita ja hallinnollisia asioita ei käsitellä. Koraanin rikoslaki on niukka, vaikka esimerkiksi varkaudesta ja haureudesta määrätään rangaistukset. Islamin laki šaria ja sen tulkinta fiqh perustuvat Koraaniin, perimätietoon eli haditheihin ja näistä johdettuihin yleisiin periaatteisiin.
Koraanin tutkimus
Tieteellinen Koraanin tutkimus alkoi länsimaissa 1800-luvun alkupuolella. Islamin piirissä Koraania tutkitaan pyhänä kirjana. Islamilainen tutkimusperinne jakautuu opillisiin alueisiin, joita ovat tafsir (Koraanin tulkinta), kalam (teologia) ja fiqh (lain tulkinta).
Suurien ajoitus
Länsimainen tieteellinen Koraanin tutkimus alkoi 1800-luvulla ja keskittyi ensin ajoituksen ongelmaan. Tunnetuin Koraanin suurien keskinäinen järjestäminen perustuu Gustav Weilin 1840-luvulla aloittamaan kielitieteelliseen vertailuun. Sitä täydensi Theodor Nöldeke vuonna 1860 julkaistussa kirjassa ”Geschichte des Qorans”. Weilin ja Nöldeken mukaan suurat jakautuvat väljästi viiteen ajallisesti peräkkäiseen ryhmään. Kolme varhaisinta ovat ”Mekan kaudelta” ja neljäs ”Medinan kaudelta”.
Karl-Heinz Ohlig on ehdottanut suurien jakamista kolmeen, osittain päällekkäiseen ryhmään. Vanhin ryhmä edustaisi syyrialais-arabialaista kristillisyyttä. Siinä tärkeimpänä hahmona on nimetön profeetta, joka on Mooses tai Jeesus. Seuraavassa ryhmässä tekstit ovat edelleen kristillisiä, mutta keskushahmona on nimetön arabiprofeetta. Viimeisessä vaiheessa tämä profeetta välittää jo aivan uusia, Raamatun sanasta poikkeavia ilmestyksiä. Samalla Koraani nähdään lopullisena totuutena eikä enää "vahvistuksena" aikaisemmille kirjoituksille. Vasta tässä vaiheessa kyse olisi uudesta uskonnosta, islamista.
Koraanin alkuperä
Koraanin alkuperä muodostaa ongelma historiallis-kriittiselle suuntaukselle, joka usein on torjunut Muhammedin osuuden kirjoittajana. Nykyajan historiallis-kriittinen eli revisionistinen tutkimussuuntaus on käyttänyt aineistonaan historiallisia ja arkeologisia lähteitä pyrkiessään selvittämään kirjan alkuperää. Erään teorian mukaan Koraania ei laadittu vielä 600-luvun alkupuolella, vaan se koottiin yhtenäiseksi teokseksi vasta aikaisintaan 700-luvun puolivälissä vanhoista arabisoiduista juutalais-kristillisistä tekstikatkelmista, ja siinä käytetyn kielen perusteella mahdollisesti Syyriassa. Teos olisi koottu, koska kristinuskosta erkaantuneelle ja nopeasti laajoilla alueilla valta-asemaan nousseelle uudelle uskonnolle tarvittiin arabialainen perustaja sekä oma pyhä kirjansa kristinuskon ja juutalaisuuden tapaan.
Jotkut historiallis-kriittiset tutkijat ovat katsoneet, että huomattava osa Koraanista on alun perin syyrialaisen kirkon liturgisia hymnejä (mm. Günter Lüling ja Christoph Luxenberg). Esimerkki tällaisesta sisällöstä on Voiman suura (97). Muita esimerkkejä tarjoavat Norsun suura (105), Niiniköyden suura (111) ja Alkion suura (96). Niiden tutkiminen on antanut vaihtoehtoisia selityksiä tekstien syntymiselle.
Kriittisen koulukunnan ongelmia
Historiallis-kriittistä tutkimussuuntaa edustavat, islamilaisen perimätiedon kyseenalaistavat tutkijat ja tietokirjailijat päätyvät usein kirjoittamaan salanimillä (esim. Christoph Luxenberg, Ibn Warraq, Peter Townsend, Norbert G. Pressburg). Saksalainen orientalisti Sven Kalisch kirjoittaa salaisessa osoitteessa poliisivartiossa. Saksalainen orientalisti Günter Lüling menetti työnsä arabian kielen laitoksilla. Palestiinassa opiskelijat heittivät professori Suliman Bashearin ulos oman luentosalinsa ikkunasta. Perinteinen orientalisti Michael Marx kuvasi arabistien liikkumatilaa seuraavasti: ”Tiedot ja huhut leviävät hyvin nopeasti internetin aikakaudella – – meillä on hyvin luottamukselliset suhteet islamilaiseen maailmaan''”. ''
Koraanin islamilainen tulkinta
Eksegetiikka on tiede, joka selittää ja tutkii pyhiä kirjoituksia. Koraanin osalta käytetään myös arabialaista sanaa tafsir (arab. تفسير‎, tafsīr). Sen tehtäviin kuului kertoa, mitä Koraanin tekstit tarkoittivat. 800-luvulla syntyi tarve yhdistää selkeästi pyhän kirjan sisältö Muhammedin elämäkertaan. Tällöin alettiin julkaista hadith -kertomuksia, joissa selitettiin, mitä kukin kohta Koraanissa merkitsi ja mihin vaiheeseen Muhammedin elämässä se liittyi. Vaikka Koraania pidetäänkin arvovaltaisempana tekstinä kuin haditheja, tilanne oikeastaan kääntyi ympäri sen takia, että vasta hadithit kertoivat, mitä Koraanin kukin jae tarkoitti.
Islam kieltää tavallista muslimia itse tulkitsemasta Koraania, vaikka uskovia kehotetaankin mietiskelemään sen sanoja. Saadakseen tietää, mitä Koraani jostain asiasta sanoo, muslimin on kysyttävä sitä islamilaiselta uskonoppineelta, kuten imaamilta, joka osaa tulkita Pyhää kirjaa islamilaisen perinteen mukaisesti. Al-Tirmidhi esittää hadithin, jonka mukaan ibn Abbas oli kuullut Jumalan lähettilään sanovan: " Se, joka selittää Koraania omin päin, on ansainnut tulisen istuimen."
Tafsir-kirjallisuuden merkkipylväs on Tabarin 800-luvun lopulla ja 900-luvun alussa kirjoitettu Tafsir al-Tabari, joka sisälsi 37 000 hadithia. Se käy tarkasti läpi koko Koraanin ja antaa kielitieteelliset ja Muhammedin elämään liittyvät selitykset jokaiselle suuralle. Esimerkiksi lyhyestä Avauksen suurasta, jonka muslimit lukevat aina rukoillessaan, al-Tabari tarjoaa satasivuisen selityksen. Al-Tabarin suosikkilähde tafsir -selityksissä on Muhammedin serkku Ibn Abbas. Orientalisti Herbert Berg on al-Tabarin todistajaketjuja analysoimalla kuitenkin osoittanut, että ketjut eivät voi olla aitoja.
Koraanin islamilainen tulkinta edustaa esoteerista perinnettä, jossa Koraania tulkitaan uskonnollisten oppien pohjalta ja mahdollisesti myös mystiikan lävitse. Koraanista voidaan etsiä myös käytännöllisiä ohjeita yhteiskunnallisiin ongelmiin. Islamilaisissa maissa suosiota on saavuttanut ajatus Koraanista teoksena, josta löytyvät jo etukäteen monet myöhemmät luonnontieteelliset keksinnöt.
Länsimainen Koraanin eksegetiikka on eksoteerista eli liikkuu islamin ulkopuolella. Sen avulla on muun muassa pyritty löytämään tieteellisiä selityksiä eri suurille, kuten Voiman suura (97), Norsun suura (97), Uskottomien suura (109) tai Niiniköyden suura (111).
Koraanin kääntäminen eri kielille
Islamilaisen selityksen mukaan Koraania ei voi kääntää muille kielille. Asiaa on selitetty monin tavoin. On väitetty, että Koraanin kaltaista täydellistä tekstiä on mahdoton kääntää millekään muulle kielelle: ”Tekstiä on käännetty monille kielille, mutta käännökset eivät ole verrattavissa arabiankieliseen alkuperäistekstiin.” Syytä on haettu arabian kielen poikkeuksellisesta rikkaudesta: ”on yleisesti tunnustettu, että arabia on yksi rikkaimpia kieliä, ja että sitä on erittäin vaikea kääntää.” Hämeen-Anttilan mukaan "Koraanin tyyli on niin hienoa, että sen tekstin iskevyyttä on vaikea pitää yllä käännöksessä". Muuan selitys on, että - toisin kuin muissa kielissä - ”arabian sanoilla on useampi kuin yksi merkitys, ja ne voidaan tulkita eri tavoin asiayhteytensä mukaan, mikä tekee tiiviistä ja usein mystisestä tekstistä lähes mahdotonta toistaa toisella kielellä.”
Tärkein syy käännösvaikeuksille on luultavasti se, että Koraanin scripta defecta on usein mahdotonta lukea, koska teksti on alun perin kirjoitettu puutteellisella kirjaimistolla ja mahdollisesti sen jälkeen tulkittu väärällä kielellä eli pelkästään arabiaksi. Haastattelussa orientalisti ja Sanaan käsikirjoituksen tutkija Gerd-R. Puin on arvioinut, että viidesosa Koraanista on käsittämätöntä tekstiä millä kielellä tahansa. Juuri tämän takia Koraanille myös kehittyi useita hyväksyttyjä lukutapoja, joissa tekstin merkitys vaihteli. Esimerkin Koraanin käännösvaikeuksista tarjoaa suura Al-Dukhan.
Ensimmäiset käännökset
Ensimmäisen käännöksen eurooppalaiselle kielelle teki munkki Robert Kettonilainen latinaksi nimellä Lex Mahumet pseudoprophete (”Väärän profeetta Mahometin laki). Käännös valmistui vuonna 1143. Kuningas Kaarle I:n pappi Alexander Ross julkaisi ensimmäisen käännöksen englanniksi vuonna 1649. Vuonna 1700 julkaistussa väitöskirjassaan Aboa Vetus et Nova Daniel Juslenius kertoo, että Turun Akatemian kirjastossa säilytettiin turkinkielistä Koraania. Kirja ilmeisesti tuhoutui Turun palossa 1827.
Suomennokset
right|thumb|upright|Jaakko Hämeen-Anttilan kääntämän laitoksen kansikuva. Vanhin suomenkielinen käännös on suomalaisen tataarin Zinetullah Ahsen Bören kustantama Koraanin englanninkielistä teoksesta tehty laitos vuodelta 1942. Suomennos on merkitty Ahsen Bören nimiin, mutta Mikko Suikkasen pro gradun mukaan Ahsen Böre pyysi Georg Pimenoffia avuksi käännöstyöhön. Tämän jälkeen käännökset on tehty suoraan arabian kielestä. Vuonna 1957 suomennoksen tekivät Jussi Aro, Armas Salonen ja Knut Tallqvist. Seuraava käännös on vuodelta 1995, jonka teki Jaakko Hämeen-Anttila. Uusin tulokas on Mohammad Tahir-ul-Qadrin versio Koraanista, joka on käännetty urdun kielestä ja julkaistu 2015.
Koranismi
Koranismi tarkoittaa islamin suuntausta, joka hyväksyy uskonnon auktoriteetiksi ainoastaan Koraanin ja hylkää islamilaisen hadith-perinteen antamat tiedot. Suuntaus syntyi 1800- ja 1900-lukujen välissä Intiassa ja Egyptissä uudistamaan islamia. Näkemys sai alkunsa ainakin osittain länsimaissa, kun historiallis-kriittiset tutkimukset asettivat kyseenalaiseksi hadith -perimätietokokoelmien aitouden. Nykyään koranismi on käytännössä kuollut. Sillä on yksittäisiä kannattajia lähinnä länsimaissa.
thumb|Koraanin käsittelyssä on omat puhtaussääntönsä.
Koraanin arvostelua
Le Parisien julkaisi huhtikuussa 2018 yli 250 ranskalaisen vaikuttajan allekirjoittaman manifestin Manifeste «contre le nouvel antisémitisme», jossa Koraanista vaadittiin poistettavaksi juutalaisten, kristittyjen ja islamista luopuneiden rankaisuun ja tappamiseen kehottavat kohdat. Manifestin oli laatinut Charlie Hebdon perustaja ja entinen johtaja Philippe Val. Allekirjoittajien joukossa oli mm. entinen presidentti Nicolas Sarkozy.
Capvern
Capvern on kunta Lounais-Ranskassa Hautes-Pyrénées'n departementissa Languedoc-Roussillon-Midi-Pyrénées'n alueella. Kunnasta käytetään myös nimeä Capvern-les-Bains. Se on tunnettu kylpyläkaupunki.
Nähtävyyksiä
Kunnan nähtävyyksiä on kirkko Sainte-Trinité de Capvern-les-Bains. Kirkko on rakennettu 1960-luvulla, ja se kuuluu Ranskan historiallisiin monumentteihin.
Siberia (albumi)
Siberia on suomalaisen Siberia-yhtyeen studioalbumi vuodelta 1983. Levyn julkaisi Poko Rekords. Tuottajina toimivat Pantse Syrjä ja Siberia. Äänitykset tehtiin Mika Sundqvistin MSL-studiolla Ylöjärvellä. Pantse toimi sekä äänittäjänä että miksaajana. Levyn kappaleita sävelsivät Jari Yliaho, Jari Loisa ja Paavo Kaihola ja sanoittivat Hannu Tervaharju, Kimmo Koskimaa sekä Paavo Kaihola ("Sanoit että rakastat").
Levyn siperialaista höyryveturia ja matkustajajunaa kuvaava kansi on E. Haaparannan ja J. Luostarisen käsialaa. Samaa piirrosta käytettiin myös yhtyeen keikkajulisteessa.
CD julkaisun bonukset
11. Tähtitaivaan alla 2'55 (Säv./sov: Jari Yliaho -Jari Loisa - Paavo Kaihola, san: Jari Loisa)
12. Lumottua elämää 2'15 (Säv./sov: Jari Yliaho -Jari Loisa - Paavo Kaihola, san: Hannu Tervaharju).
13. Kengissä hiekkaa 2'37 (Säv./sov: Jari Yliaho -Jari Loisa - Paavo Kaihola, san: Jari Loisa)
14. En jää ikkunaan 2'43 (Säv./sov: Jari Yliaho -Jari Loisa - Paavo Kaihola)
15. Jeanne D'Arc 3'25 (Säv./sov: Jari Yliaho, san: Hannu Tervaharju)
16. Trapetsi (live) 2'31 (Säv./sov; Jari Yliaho -Jari Loisa - Paavo Kaihola, san: Seppo Parkkinen)
Tuottajat: 11.-15. Lasse Raja & Siberia ja 16. Siberia 0946 3682272 3    POKOCD 123
Pianosa
Pianosa on Toscanan saaristoon kuuluva saari Italiassa. Se sijaitsee Elbasta 17 kilometriä lounaaseen. Pianosa on laakea noin 10km² kokoinen saari, jonka korkein kohta on 29 metriä. Saaren nimi onkin tullut sen tasaisuudesta.
Vuonna 1856 saarelle perustettiin rangaistussiirtola sen syrjäisen sijainnin ja maaston vuoksi. Vankilaksi se muutettiin vuonna 1968. Saarella oli vangittuna mafiosoja, murhaajia ja poliittisia vankeja. Viimeiset vangit siirrettiin pois vuonna 1997 ja seuraavana vuonna vankila suljettiin. Sen jälkeen saari on ollut asumaton. Lopullisesti vankila lakkautettiin vuonna 2011.
Vankilan vuoksi pääsyä saarelle ja sen lähivesille rajoitettiin voimakkaasti, mikä suojeli saaren luontoa. Vesistö on näin säästynyt kalastukselta ja saastumiselta, jonka vuoksi sen on runsas lajinen. Nykyään Pianosa lähivesineen on luonnonsuojelualuetta. Saarelle pääsyä rajoitetaan vieläkin luonnonsuojelemiseksi. Vain tietty määrä ihmisiä päästetään päivittäin saarelle opastetuilla kierroksilla. Tietyin ehdoin saaren ympäristössä on voinut sukeltaa vuodesta 2013 asti.
Saarella pesii noin 30 eri lintulajia, joista osa on uhanalaisia kuten välimerenlokki. Saarella asuu myös piennisäkkäitä kuten jäniksiä ja jyrsijöitä sekä liskoja.
Hughes H-4 Hercules
Hughes H-4 Hercules (”Spruce Goose”, ”kuusihanhi”) on Howard Hughesin Hughes Aircraft -yhtiön rakentama lentovene. Vain yksi Hercules on rakennettu. Hercules on suurin lentovene mitä koskaan on rakennettu, ja se oli valmistuessaan siipien kärkiväliltään (97,54 m) kaikkien aikojen suurin lentokone. Siipiväliltään suurempi on ollut ainoastaan vuonna 2019 ensilentonsa tehnyt Scaled Composites Stratolaunch.
Tuotanto
Pilkkanimi Spruce Goose keksittiin lähinnä siitä väitteestä, että Hughes-yhtiö investoi Yhdysvaltain valtion rahaa tähän projektiin ja se valmistui myöhässä.
Koska toisen maailmansodan aikaan metalleja oli saatavilla rajoitetusti, lähes koko lentokone valmistettiin laminoidusta koivusta (eikä siis pilkkanimen mukaan kuusesta). Rakentamisessa käytettiin myös ajankohtaan nähden edistyksellistä ”Duramold”-komposiittiprosessia, jossa rakenteita tehtiin viiluista ja liimasta.
Nykytilanne
Nykyisin kone on nähtävillä Evergreen Aviation Museumissa Oregonissa. Museossa on nähtävillä myös malli, jota käytettiin Hughesin elämäkertaelokuvassa Lentäjä, joka kertoo myös H-4:n rakentamisesta ja sen lennosta.
Campo Formion rauha
Campo Formion rauha solmittiin Ranskan ja Itävallan välillä 17. lokakuuta 1797. Ranskaa edusti Napoleon ja Itävaltaa kreivi Ludwig von Cobenzl. Sopimus merkitsi ensimmäisen liittokunnan romahtamista ja Napoleonin Italian sotaretkien voitokasta päätöstä.
Rauhansopimuksen seurauksena useita Itävallan maita siirtyi Ranskalle. Luovutettujen alueiden joukkoon kuuluivat Itävallan Alankomaat (nykyinen Belgia) ja tietyt Välimeren saaret, kuten Korfu ja Venetsian saaria Adrianmerellä. Venetsia ja sen alueet jaettiin kahden valtion kesken. Itävalta sai Venetsian, Istrian ja Dalmatian, mutta joutui tunnustamaan Cisalppisen tasavallan ja Ligurian tasavallan, jotka oli muodostettu Genovan alueista, itsenäisiksi valtioiksi.
Sopimus tehtiin viiden kuukauden neuvottelujen jälkeen. Se oli käytännössä sama, mitä osapuolet olivat jo sopineet Leobenin rauhassa huhtikuussa 1797, mutta neuvottelut olivat viivästyneet useiden syiden takia.