cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Metallimusiikki
Varhaismetalli
Jimmy Pagen särökitaratyylillä ja Robert Plantin mahtipontisella, vaikeroivalla laululla Led Zeppelin määritteli syntyvän musiikkisuuntauksen keskeiset piirteet. Tammikuussa 1969 julkaistiin Led Zeppelinin nimialbumi Led Zeppelin, ja se saavutti sijan 10 Billboardin albumilistalla. Kesäkuussa Zeppelin ja Grand Funk Railroad soittivat Atlanta Pop Festival -tapahtumassa. Grand Funk Railroadin musiikki oli Creamin innoittamaa, mutta yhtyeen ilmaisu oli karkeampaa. Samassa kuussa toinen Cream-vaikutteinen trio, jota johti Leslie West, julkaisi Mountainin. Sillä on raskasta blues rock -kitaraa ja jylisevää laulua. Elokuussa yhtye, joka nyt nimitti itseään Mountainiksi, esiintyi Woodstock-tapahtumassa. Vaikka yhtye luokitellaan usein ”hard rockiksi”, sen virallinen esikoisalbumi Climbing! (1970) saavutti sijan 85 ”Top 100 Metal Albums” -listalla, jonka kokosi Hit Parader vuonna 1989. Grand Funk Railroadin Survival (1971) saavutti sijan 72. Grand Funkin esikoisalbumi, On Time, julkaistiin myös samassa kuussa. Syksyllä Led Zeppelin II meni sijalle 1, ja albumin single ”Whole Lotta Love” saavutti sijan 4 Billboardin pop-listalla.
Metallimusiikin piirteet vakiintuvat
Vuonna 1970 Black Sabbath ja Deep Purple saavuttivat listamenestyksiä Britanniassa kappaleillaan ”Paranoid” ja ”Black Night”. Samana vuonna kolme brittiläistä yhtyettä julkaisi heavy metal -tyylisen esikoisalbumin: Uriah Heep Very ’eavy... very ’umblen, UFO UFO 1:n ja Black Widow Sacrificen. Wishbone Ash esitteli kaksoisoolokitara ja rytmikitara -tyylin, jonka monet yhtyeet seuraavissa sukupolvissa omaksuivat. Wishbone Ashia ei kuitenkaan yleisesti luokitella metalliksi. Black Sabbathin, Uriah Heepin ja Black Widow’n käsittelemät okkultistiset aiheet tulivat metallimusiikissa suosituiksi. Myös Led Zeppelin alkoi käsitellä vastaavia asioita albumillaan Led Zeppelin IV, joka julkaistiin vuonna 1971.
Toisella puolen Atlanttia kehityssuunnan asettaja oli Grand Funk Railroad. Siitä on kirjoitettu, että se oli ”kaupallisesti menestynein yhdysvaltalainen heavy metal -yhtye 1970-luvulta, kunnes se hajosi vuonna 1976.” Yhdysvalloissa ilmaantui myös muita metallimusiikkiin liitettyjä yhtyeitä, kuten Dust (ensimmäinen LP vuonna 1971), Blue Öyster Cult (Blue Öyster Cult, 1972) ja Kiss (Kiss, 1974). Saksassa Scorpions tuli esiin albumillaan Lonesome Crow vuonna 1972. Ritchie Blackmore sai huomiota taiturikitaristina Deep Purplen Machine Head -albumilla vuonna 1972. Blackmore kuitenkin jätti yhtyeen vuonna 1975 perustaakseen Rainbow’n. Nämä yhtyeet myös keräsivät itselleen suuria yleisömääriä tekemällä jatkuvasti kiertueita ja yhä näyttävämpiä lavaesityksiä.
Kuten edellä on mainittu, on väitelty siitä, olivatko nämä yhtyeet todella luokiteltavissa ”metallimusiikiksi” vaiko pikemminkin ”hard rockiksi”. Ne yhtyeet, jotka ovat lähempänä suuntauksen bluesjuuria tai jotka korostavat enemmän melodioita, luokitellaan nykyisin jälkimmäisenä mainittuun tyyliin. Valioesimerkkinä toimii AC/DC, joka teki esiintulonsa albumilla High Voltage vuonna 1975. Vuoden 1983 Rolling Stone -tietosanakirjan määritelmä alkaa: ”Australialainen heavy metal -yhtye AC/DC...” Rockhistorioitsija Clinton Walker kirjoittaa: ”AC/DC:n nimittäminen metalliyhtyeeksi 1970-luvulla oli yhtä virheellinen kuin nykyään – – se oli rock and roll -yhtye, joka vain sattui olemaan tarpeeksi raskas metalliksi.” Kysymys ei ole vain vaihtelevista määritelmistä, vaan myös pysyvästä erosta musiikkityylin ja yleisön tunnistuksessa: kirjoittaja Ian Christe kuvailee, kuinka AC/DC ”nousi yhtyeeksi, joka ohjasi huikeat määrät yleisöä kohti heavy metal -onnelaa.”
Black Sabbathin jälkeen toinen selkeästi metallimusiikkiin yhdistettävä suuri yhtye on brittiläinen Judas Priest, joka debytoi albumilla Rocka Rolla vuonna 1974. Christen määritelmän mukaan:
pienois|[[Judas Priest.]]
Vaikka Judas Priestilla ei ollut top 40 -albumilistamenestyksiä Yhdysvalloissa ennen 1980-lukua, se oli monille ratkaiseva Black Sabbathin jälkeinen metalliyhtye: sen nopeat ja metalliset kaksoiskitarahyökkäykset olivat merkittäviä vaikuttajia myöhemmille yhtyeille.
Metallimusiikin suosio kasvoi vaikka se ei miellyttänyt monia arvostelijoita. Vastustusta herättivät metalliyhtyeiden tapa esiintyä ylikorostuneen näyttävästi sekä muut kaupalliset keinot. Eniten ärsytystä aiheutti metallin musiikillinen ja sanoituksellinen älyttömyys: tunnettu kriitikko Robert Christgau kuvaili erästä Black Sabbath -albumia ”tylsäksi ja rappeutuneeksi – – vähä-älyiseksi ja siveettömäksi väärinkäytöksi”.
Punkrock kohtaa metallimusiikin ja NWOBHM syntyy
Brittiläiset musiikkilehdet alkoivat antaa huomiota ilmiölle: Sounds-lehden kirjoittaja Geoff Barton nimesi suuntauksen New Wave of British Heavy Metaliksi. NWOBHM-yhtyeisiin kuuluivat Iron Maiden, Motörhead, Saxon, Diamond Head ja Def Leppard, jotka virroittivat metallimusiikin lajin. Seuraamalla Judas Priestin mallia ne karskiinnuttivat ilmaisua, vähensivät bluesaineksia ja painottivat nopeutuvia tahteja. Uuden aallon brittiläinen heavy metal löi itsensä läpi valtavirrassa vuonna 1980, kun Iron Maidenin, Motörheadin ja Saxonin albumit saavuttivat sijoituksia Britannian albumilistan top 10:ssä. Seuraavana vuonna Motörheadista tuli ensimmäinen suuntauksen yhtye, joka saavutti Britannian listalla kärkisijan No Sleep ’til Hammersmith -albumillaan. Toiset NWOBHM-yhtyeet kuten Diamond Head ja Venom vaikuttivat merkittävästi metallimusiikin kehitykseen, vaikka eivät olleet yhtä menestyksekkäitä.
Ensimmäisen sukupolven yhtyeet katosivat yksi toisensa jälkeen: Deep Purple oli hajonnut pian Blackmoren lähdön jälkeen vuonna 1975, ja Led Zeppelin lopetti toimintansa vuonna 1980. Black Sabbath jäi tavallisesti konserteissaan lämmittely-yhtyeensä, yhdysvaltalaisen Van Halenin varjoon. Eddie Van Halen vakiinnutti itsensä yhtenä aikakauden johtavista kitarataitureista. Hänen kitarasoolonsa kappaleella ”Eruption” yhtyeen vuoden 1978 nimialbumilta pidetään tyylin kulmakivenä. Randy Rhoads ja Yngwie J. Malmsteen tulivat myös kuuluisiksi kitarataitureiksi, ja he kehittivät myöhemmin neoklassista metallityyliä. Blackmore ja Scorpionsin Uli Jon Roth olivat kärkijoukossa klassisen musiikin ainesten omaksumisessa. Esimerkiksi Rhoads soitti klassista akustista kitaraa entisen Black Sabbath -laulaja Ozzy Osbournen sooloalbumin Blizzard of Ozz kappaleella ”Dee” (1980).
Glam metal ja läpimurto
pienois|[[Van Halen.]] Van Halenin menestyksen innoittamana metallipiirit alkoivat kehittyä Etelä-Kaliforniassa, erityisesti Los Angelesissa, 1970-luvun lopulla. Los Angelesin Sunset Stripin alueen klubeille kerääntyi yhtyeitä kuten Quiet Riot, Ratt, Mötley Crüe ja W.A.S.P.. Ne ottivat vaikutteita 1970-luvun perinteisestä heavy metalista ja lisäsivät glam rock -yhtyeiden kuten Alice Cooperin ja Kissin mahtipontisuutta sekä joskus meikkejä. Näiden glam metal -yhtyeiden sanoitukset painottuivat villiin hedonismiin. Musiikillisesti tyyliä kuvastivat kitaratilutussoolot, tunnuslaulumaiset kertosäkeet ja suhteellisen melodiset pop-vaikutteet. Glam metal -suuntaus nousi suureksi ilmiöksi heavy metalissa ja rockissa. Tyyliä hallitsivat Twisted Sisterin kaltaiset New Yorkin yhtyeet.
New Wave of British Heavy Metalin ja Judas Priestin läpimurtoalbumin British Steel (1980) ansiosta metallimusiikista tuli suosittua 1980-luvulla. Monet yhtyeet hyötyivät saamastaan huomiosta Music Televisionilla. Sen lähetykset alkoivat vuonna 1981. Def Leppardin musiikkivideot albumilta Pyromania (1983) tekivät yhtyeestä supertähden Yhdysvalloissa. Quiet Riotista taas tuli Metal Healthin (1983) ansiosta ensimmäinen metalliyhtye, joka pääsi Billboardin listalle. Yksi herätteitä antavista tapauksista metallimusiikin suosion nousussa tapahtui Kaliforniassa. Siellä pidettiin vuonna 1983 US Festival -tapahtumassa ”heavy metal day” (metallimusiikkipäivä). Tapahtumassa esiintyivät Ozzy Osbourne, Van Halen, Scorpions, Mötley Crüe, Judas Priest sekä muita, jotka houkuttelivat paikalle suurimman yleisön tapahtuman aikana. Vuosien 1983 ja 1984 aikana metallimusiikin myynnin osuus kaikista levymyynneistä nousi 8 prosentista 20 prosenttiin Yhdysvalloissa. Syntyi monia suuntaukselle omistautuneita ammattimaisia lehtiä kuten Kerrang! (1981) ja Metal Hammer (1984). Lisäksi alkoi syntyä harrastajapohjaisia lehtiä. Vuonna 1985 Billboard julisti:
pienois|[[Scorpions.]]
1980-luvun puoliväliin mennessä glam metal hallitsi yhdysvaltalaisia listoja, Music Televisionia ja konserttiareenoita. Uudet yhtyeet alkoivat vetää lisää yleisöä. Los Angelesista tuli Warrant ja itärannikolta Poison sekä Cinderella. Mötley Crüe ja Ratt pysyivät myös suosittuina. New Jerseyn Bon Jovi yhdisti hard rockia sekä glam metalia ja tuli hyvin suosituksi kolmannella albumillaan Slippery When Wet (1986). Vuonna 1987 MTV aloitti metallimusiikkivideoille omistetun ohjelman Headbanger’s Ball lähetykset. Metallimusiikki oli kuitenkin alkanut jakautua nurkkakuntiin. Pienemmät piirit alkoivat suosia äärimmäisempää tyyliä ja alkoivat kutsua suosittuja tyylejä ”lite metaliksi” (kevyt metalli) tai ”hair metaliksi” (tukkahevi). Eräs yhtye, joka saavutti moninaisen yleisön, oli Guns N’ Roses. Yhtye nähtiin raaempana ja vaarallisempana kuin muut Los Angelesin kollegansa. Appetite for Destruction (1987) -listamenestyksellään Guns N’ Roses ”antoi uutta virtaa Sunset Stripin törkytehtaalle ja piti lähes yksinään ilmiötä hengissä vielä useamman vuoden.” Seuraavana vuonna Jane’s Addiction ilmestyi samoihin Los Angelesin hard rock -klubipiireihin. Yhtye sai huomiota esikoisalbumillaan Nothing’s Shocking. Rolling Stone -lehti julisti albumin arvostelussa: ”Jane’s Addiction on todellinen Led Zeppelinin perillinen.” Jane’s Addiction oli ensimmäinen yhtye, joka tunnistettiin alternative metal -kehityssuunnan edeltäjäksi. Vaihtoehtometallista tulisi näkyvimpiä tyylilajeja seuraavalla vuosikymmenellä.
Metallimusiikin eriytyminen
Monet metallimusiikin alalajit kehittyivät kaupallisen valtavirran ulkopuolella 1980-luvulla. Näitä alalajeja on useaan kertaan yritetty kartoittaa. Näkyvimpiä yrittäjiä ovat Allmusic-sivuston toimittajat sekä Rock Detectorin Garry Sharpe-Young. Sharpe-Youngin metallimusiikin hakuteos jakaa underground metalin viiteen pääluokkaan: thrash metal, death metal, black metal, power metal sekä samansukuiset doom metal ja goottimetalli. Tästä jatkumosta puhuttaessa ”heavy metal” -termiä alettiinkin lyhentää usein pelkäksi ”metalliksi” tai ”metallimusiikiksi”, koska heavy metal -termi ei enää riittänyt määrittämään suuntausta tarpeeksi tarkasti. Uusien metallilajien syntyessä heavy metal onkin muuttunut vahvaksi suunnannäyttäjäksi ja vaikutteeksi metalliyhtyeille 1980-luvulta eteenpäin. Kuitenkin termi ”hevi” on jäänyt erittäin vahvaksi kansan suuhun, ja sillä pystytään edelleen ymmärtämään koko metallimusiikin kirjo.
Thrash metal
pienois|vasen|[[Slayer, uraa uurtanut thrash metal -yhtye]] Thrash metal syntyi 1980-luvulla hardcore punkista ja New Wave of British Heavy Metalista. Jälkimmäinen kuuluu varsinkin thrash metalin sukulaisessa, speed metalissa. Suuntaus alkoi Yhdysvalloissa, ja johtavat piirit olivat San Franciscon lahden ympäristöstä. Thrash metal -yhtyeiden kehittämä tyyli oli nopeampi ja hyökkäävämpi kuin glam metal -edeltäjiensä. Alarekisterin kitarariffien päälle soitetaan tyypillisesti tilutussooloja. Sanoituksissa ilmaistaan tyypillisesti nihilistisiä näkökulmia. Aiheet käsittelevät usein yhteiskunnallisia ongelmia, ja sanastossa hyödynnetään väkivaltaista kuvastoa.
Alalajin teki suosituksi ”thrashin neljä suurta” eli Anthrax, Megadeth, Metallica ja Slayer. Saksalaisyhtyeet Kreator, Sodom ja Destruction taas toivat suuntauksen Eurooppaan. Näiden lisäksi Testament, Exodus, Overkill ja brasilialainen Sepultura vaikuttivat merkittävästi suuntaukseen. Thrash syntyi pienissä piireissä ja pysyi pienikokoisena suuntauksena vuosikymmenen. Kuitenkin johtavat yhtyeet alkoivat pian saavuttaa suurempaa yleisöä. Metallica toi tyylin Billboardin top 40 -albumilistalle albumillaan Master of Puppets vuonna 1986. Kaksi vuotta myöhemmin yhtyeen ...And Justice for All saavutti sijan 6. Samoin Megadethin ja Anthraxin albumit pääsivat top 40 -listalle.
Vaikka Slayer ei menestynyt yhtä hyvin kuin muut ”neljästä suuresta”, yhtyeen albumi Reign in Blood (1986) oli suuntauksen uraauurtavimpia julkaisuja. Kerrang!-lehti kuvaili sitä ”kaikkien aikojen raskaimmaksi albumiksi”. Vuonna 2006 Metal Hammer -lehti palkitsi sen takavuosien parhaana albumina. Äärioikeistolaiset skinheadit alkoivat ihailla yhtyettä. Tämän takia yhtyettä alettiin syyttää väkivallan ja natsismin ihannoinnista. Thrash löi itsensä läpi metallimusiikin valtavirrassa varhain 1990-luvun alussa. Metallican Metallica (1991) saavutti Billboardin listan kärkisijan, Megadethin Countdown to Extinction (1992) pääsi sijalle 2 ja Anthrax sekä Slayer pääsivät top 10:een. Lisäksi Testament ja Sepultura saavuttivat sijoja top 100 -listalla.
Death metal
vasen|pienois|[[Lamb of God.]] Thrash alkoi pian kehittyä ja synnytti muita extreme metal -lajeja. Allmusicin mukaan Slayerin Reign in Blood ”lähes yksinomaan vaikutti koko death metal -lajin syntyyn Yhdysvalloissa.” NWOBHM-yhtye Venom oli myös merkittävä kantaisä. Näiltä yhtyeiltä death metal -suuntaus otti rienaavia ja pirullisia vaikutteita. Suuntauksen nimi on ilmeisesti peräisin kappaleesta ”Death Metal”, joka on Possessed-yhtyeen albumilta Seven Churches (1985). Death metal hyödynsi sekä thrashin että hardcore punkin nopeutta ja hyökkäävyyttä. Nämä ainekset sitten yhdistettiin sanoituksiin, jotka saivat innoitusta slasher-elokuvien väkivallasta ja okkultismista. Death metalin laulu on yleensä karkeaa. Tyypillisesti ilmaisu on korisevaa murinaa tai joskus kirkunaa tai muuta epätavallista tyyliä. Syvää ja aggressiivista laulutyyliä korostavat voimakkaat, mataliksi viritetyt särökitarat. Rumpujensoitto on nopeaa, ja siinä hyödynnetään tekniikoita kuten tuplabassorumpua, blast beatia ja synkooppia. Usein vaihtuvat nopeudet ja tahtilajit ovat myös tyypillisiä.
Death metalissa hylättiin suurieleinen lavaesiintyminen, jota tavattiin muissa metallityyleissä paitsi thrashissa. Death metal -muusikot pukeutuvat yleensä arkisiin revittyihin farkkuihin ja nahkatakkeihin. Tästä poikkeuksena toimii kuitenkin Deiciden Glen Benton, joka poltti ylöslaisen ristin otsaansa ja käytti haarniskaa lavalla. Morbid Angel taas tunnetaan uusfasistisesta ulkonäöstään. Nämä kaksi yhtyettä sekä Death ja Obituary olivat suuntauksen johtavia yhtyeitä. Death metal -piirit syntyivät näiden yhtyeiden mukana Floridassa 1980-luvun puolessa välissä. Yhdistyneessä kuningaskunnassa death metalin sukulainen oli grindcore. Sitä johtivat yhtyeet kuten Napalm Death ja Extreme Noise Terror, joiden juuret olivat anarkopunk-suuntauksessa.
Skandinaaviset death metal -piirit alkoivat myös kehittyä, ja uraauurtavia yhtyeitä olivat muiden muassa ruotsalaiset Entombed ja Dismember. Skandinaavisesta death metalista kehittyi melodinen death metal -tyyli, jonka tekivät suosituksi ruotsalaisyhtyeet In Flames, Dark Tranquillity ja At the Gates sekä suomalaisyhtyeet Children of Bodom, Kalmah ja Norther. 1990-luvulla Yhdysvalloissa syntyi tekninen death metal, jota edustivat yhtyeet kuten Atheist ja Cynic. Ne kehittivät kitaransoiton nopeuden ja teknisyyden poikkeuksellisen taitaviksi.
Black metal
Mayhem käytti ruumismaskeja (corpse paint), jotka sitten yleistyivät muiden black metal -muusikoiden lavaesityksissä. Bathory vaikutti viikinkimetalli- ja folk metal -suuntauksien syntyyn, ja Immortal kehitti blast beat -ilmaisun huippuunsa. Vuonna 1992 black metal -piirejä alkoi syntyä Skandinavian ulkopuolella. 1990-luvun kuluessa ruotsalaisyhtye Tiamat ja sveitsiläisyhtye Samael kehittivät sinfonista black metal -suuntausta. 1990-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa norjalainen Dimmu Borgir toi black metalin lähes valtavirtaan. Samoin teki Cradle of Filth, jota väitetään Iron Maidenin jälkeen Englannin menestyneimmäksi metalliyhtyeeksi.
Power metal ja progressiivinen metalli
vasen|pienois|[[HammerFall vuonna 2005.]] 1980-luvulla kehittynyt power metal -niminen alalaji tuli 1990-luvun puolivälissä suosituksi vastauksena vastauksena death- ja black metalin julmalle ilmaisulle sekä nu metalin trendien seuraamiselle. Power metal keskittyy nopeisiin melodioihin ja eeppisiin aiheisiin. Termi vakiintui nykyiseen merkitykseensä, kun saksalainen Helloween loi alalajin perusmallin 1980-luvun jälkipuoliskolla. Yhtye yhdisti melodisuutta ja kimakkaa Judas Priestia ja Iron Maidenia muistuttavaa laulua thrash metal -tyyppisiin voimariffeihin. Muita varhaisia power metal -yhtyeitä olivat muun muassa Running Wild, Rage ja suomalainen Stratovarius. Yngwie J. Malmsteen teki suosituksi tilutuksena tunnetun erittäin nopean kitaroinnin. Lisäksi Malmsteen yhdisti metalliin taidemusiikin aineksia. Tämä vaikutti merkittävästi power metaliin.
Perinteisen metallityylin lisäksi monet power metal -yhtyeet kuten amerikkalainen Kamelot, suomalainen Nightwish ja italialainen Rhapsody of Fire pyrkivät musiikissaan sinfoniseen ilmaisuun, jossa korostuu kosketinsoittimen osuus ja jossa saatetaan käyttää orkesterisoittimia ja oopperalaulua. Power metal on ollut hyvin suosittua Euroopassa, mutta lähinnä pienten piirien suosikki Yhdysvalloissa. Omistautunut harrastajapiiri on syntynyt varsinkin Japaniin ja Etelä-Amerikkaan, jossa yhtyeet kuten brasilialainen Angra ja argentiinalainen Rata Blanca ovat suosittuja. Progressiivinen metalli on läheisesti sukua power metalille. Alalaji otti vaikutteensa progressiivisen rockin yhtyeiltä kuten Rush ja King Crimson. Progressiivinen metalli kehittyi Yhdysvalloissa varhain 1980-luvulla, ja tyylin uranuurtajia olivat Queensrÿche, Fates Warning ja Dream Theater. Myöhempää progressiivisen metallin ja power metalin sekoitusta edustaa Symphony X.
Doom metal ja goottimetalli
vasen|pienois|[[Trouble (yhtye)|Trouble, yksi doom metalin kehittäjistä. ]] Doom metal -suuntaus syntyi 1980-luvun puolessavälissä, ja sen kehittäjiin kuuluivat brittiläinen Witchfinder General sekä yhdysvaltalaiset Saint Vitus, The Obsessed ja Trouble. Suuntaus hidasti musiikin tahdin laahustavaan nopeuteen. Black Sabbathin varhaiset albumit ja sanoitusaiheet vaikuttivat doom metalin kehitykseen. Sabbathin lisäksi vaikuttajia olivat Blue Cheer, Pentagram ja Black Widow. Myös The Melvins on vaikuttanut merkittävästi doom metaliin ja sen alalajeihin. Doom painottuu melodiaan, alakuloiseen tahtiin ja haudankoleaan mielialaan.
pienois|[[Theatre of Tragedy vaikutti goottimetallin kehitykseen.]] Brittiläinen Cathedral, amerikkalainen Solitude Aeturnus ja ruotsalainen Candlemass aloittivat doom metalin toisen aallon 1980- ja 90-lukujen taitteessa. Samaan aikaan brittiläisyhtyeet Paradise Lost, My Dying Bride ja Anathema alkoivat soittaa doom ja death metalin yhdistelmää, joka synnytti eurooppalaisen goottimetallisuuntauksen. Tätä tyyliä luonnehtii kahden laulajan yhteislaulu, josta esimerkkeinä toimivat norjalaiset Theatre of Tragedy ja Tristania. Type O Negative esitteli goottimetallin Yhdysvalloille. Myöhemmin ruotsalainen Therion yhdisti taidemusiikin vaikutteita, ja synnytti goottimetallista eriytyneen sinfonisen metallisuuntauksen. Sen merkittäviksi edustajiksi ovat sittemmin nousseet australialainen Virgin Black ja alankomaalaiset Within Temptation sekä After Forever.
1980-luvun lopulla Yhdysvalloissa syntyi sludge metal -suuntaus, joka yhdistää doom metalia ja hardcore punkia. Suuntauksen johtavia yhtyeitä ovat Louisianasta peräisin olevat Eyehategod ja Crowbar. Varhain seuraavalla vuosikymmenellä kalifornialaiset Kyuss ja Sleep kehittivät stoner metal -suuntausta, kun taas Seattlesta kotoisin oleva Earth auttoi luomaan drone metal -alalajia. 1990-lopulla nousi esille uusia merkittäviä yhtyeitä. Los Angelesin Goatsnake soitti perinteistä stoner-doom-tyyliä. Sunn O))) taas yhdisteli doomia, dronea ja dark ambient metalia.
Alternative metal ja uusmetalli: 1990-luku ja 2000-luku
Metallimusiikin johtoasema valtavirrassa päättyi 1990-luvun alussa, kun Nirvana ja muut grunge-yhtyeet tulivat suosituiksi. Tämä merkitsi vaihtoehtorockin läpimurtoa. Grunge-yhtyeet ottivat vaikutteita metallimusiikista mutta välttivät suosittujen yhtyeiden tapoja. Glam metal menetti suosionsa ensinnäkin grungen vuoksi. Toiseksi Metallica ja post-thrash-yhtye Pantera tekivät aggressiisemman tyylin suosituksi. Vuosikymmenen alussa muutamat uudet metalliyhtyeet saavuttivat kaupallista menestystä: Panteran Far Beyond Driven ylsi Billboardin listan kärkeen vuonna 1994. Valtavirran suosiossa heavy metal ei kuitenkaan enää ollut. Jotkut yhtyeet yrittivät muuttaa tyyliään. Metallican jäsenet leikkasivat pitkät hiuksensa ja yhtye esiintyi vaihtoehtomusiikin tapahtuma Lollapaloozassa vuonna 1996.
vasen|pienois|[[Type O Negative.]] Jane’s Addictionin tavoin monet 1990-luvun menestyneimmät yhtyeet olivat alternative metal -alalajissa. Käsite liitettiin moniin yhtyeisiin, jotka yhdistivät metallimusiikkiin eri tyylejä. Alternative metaliin kuuluivat esimerkiksi grungea yhdistänyt Alice in Chains ja noise rock -vaikutteinen White Zombie. Muutkin yhtyeet kokeilivat eri tyylejä: Faith No More yhdisti vaihtoehtorockiin punkia, funkia, metallia ja hip hopia; Primus taas liitti musiikkiinsa aineksia funkista, punkista, thrash metalista ja kokeellisesta musiikista. Tool yhdisti metallia ja progressiivista rockia. Syntetisaattoreita käyttävät ja toisinaan elektronisen tanssimusiikin puolelta etäisesti vaikutteita hakevat yhtyeet kuten Rammstein, Lacuna Coil ja Velcra sekä industrial metal -laji yleensä. Metallimusiikille tyypilliset elementit löytyvät usein niiden sanoituksista ja kitarariffeistä. Ministry sekoitti metallia industrial-tyyliinsä. Samoin teki Marilyn Manson, vaikka se yhdisti myös vaikutteita shock rockista, jonka Alice Cooper oli tehnyt suosituksi. Alternative metalin tyyliyhdistelmät edustivat kirjavaa tulosta siitä, mitä avoimuus eri tyyleille sai aikaan.
1990-luvun lopulla alkoi yhdysvaltalaisen metallin uusi aalto, kun yhtyeet saivat innoitusta alternative metal -yhteiden tyylikokeiluilta. Tätä suuntausta alettiin kutsua uusmetalliksi tai rapcoreksi (”nu metal”). Yhtyeet kuten P.O.D., Korn, Papa Roach, Limp Bizkit, Slipknot ja Linkin Park ”olivat kehitelleet uuden kaavan, jossa heavy metalin ukkosmainen kumu kohtasi rapin notkeanfunkyn rytmin. Ja kun nämä kaksi oli saatettu yhteen, kompromissi viimeisteltiin death metalin karmivalla äänivallilla.” Uusmetalli sai suosiota MTV:n lähetyksillä. Lisäksi Ozzy Osbournen aloittama Ozzfest-tapahtuma sai viestimet puhumaan metallimusiikin uudesta noususta vuonna 1996. Samana vuonna Korn julkaisi Life Is Peachyn. Se oli ensimmäinen nu metal -albumi, joka saavutti albumilistan top 10:n. Kaksi vuotta myöhemmin yhtyeen Follow the Leader meni kärkeen vuonna 1999. Vaikka nu metal oli suosittua 2000-luvun alussa, perinteisen metallimusiikin harrastajat eivät pitäneet tyylistä. Vuonna 2005 rapcore-suuntaus alkoi laantua. Kuitenkin P.O.D. ja Korn sekä yhtyeet kuten System of a Down jatkoivat menestystään.
Uudet kehityssuunnat: 2000-luvun puoliväli
Metalcore, extreme metalin ja hardcore punkin risteytys, ilmestyi 2000-luvun puolivälissä valtavirtaan ja saavutti kaupallista menestystä. Tyylin juuret ovat crossover thrash -suuntauksessa, jota kehittivät yhtyeet kuten Suicidal Tendencies, Dirty Rotten Imbeciles ja Stormtroopers of Death 1980-luvun puolivälissä. 1990-luvulla metalcore oli vain pienten piirien tyyli, ja tuon ajan edelläkävijäyhtyeitä olivat Earth Crisis ja Agnostic Front. 2000-luvun alusta monet yhdysvaltalaisyhtyeet alkoivat yhdistämään aikaisempaan metalcoreen vaikutteita ruotsalaisesta melodisesta death metalista, ja vuonna 2004 siitä oli tullut tarpeeksi suosittu, jotta Killswitch Engagen The End of Heartache ja Shadows Fallin The War Within saavuttivat Billboardin albumilistalla perättäin sijat 21 ja 20. Bullet for My Valentine saavutti samanlaisia sijoituksia brittilistoilla albumillaan The Poison (2005).
Myös Yhdysvalloissa metalliyhtyeet kuten richmondilainen Lamb of God ja atlantalainen Mastodon saivat suosiota. Uutta renessanssia alettiin kutsua käsitteellä ”New Wave of American Heavy Metal” (NWOAHM). Lamb of God meni Billboardin top 10 -listalle albumillaan Sacrament (2006) ja samana vuonna Mastodon saavutti sijoja Billboardin top 40 -listalla albumillaan Blood Mountain. NWOAHM nähtiin metalcorelle rinnakkaisena suuntauksena siinä, että se nojasi enemmän metallimusiikin perinteeseen kuin punkiin esimerkiksi kitarariffien ja -soolojen tärkeällä osalla.
Perinteinen heavy metal nousi esiin 2000-vuosikymmenen puolivälissä. Englanninkielisissä maissa on käytetty yhtyeistä kuten yhtyeistä kuten The Darkness ja Wolfmother käsitettä ”retro-metal”. Albumi saavutti kärkisijan brittiläisillä listoilla ja myi viisinkertaista platinaa. Wolfmotherin vuoden 2005 esikoisalbumi esitteli Deep Purple ja Led Zeppelin -vaikutteita. Eräs esimerkki vuosikymmenen uusista suuntauksista on Commodore 64:n SID-äänipiiriä ja metallimusiikkia yhdistävä Machinae Supremacy.
Peitsen sankarit
Peitsen sankarit on Margaret Weisin ja Tracy Hickmanin luomassa Dragonlance -kirjasarjassa esiintyvä fiktiivinen sankarijoukko, joka seikkailee pääosassa Kronikat -trilogiassa (Syyshämärän Lohikäärmeet, Talviyön Lohikäärmeet ja Kevätaamun Lohikäärmeet). He ovat kymmenen erilaista ja erirotuista sankaria, jotka ansaitsivat nimityksensä Peitsen sankarit Peitsen sodan aikana tehdyistä urotöistä. Myös sodan jälkeen eloon jääneet sankarit vaikuttavat suuresti Krynnin tapahtumiin.
Peitsen sankarit seikkailevat myös Syyshämärän lohikäärmeet -kirjan pohjalta tehdyssä animaatioelokuvassa Dragonlance: Dragons of Autumn Twilight.
Peitsen Sankarit
Artikkeli saattaa sisältää juonipaljastuksia.
Joentuuli
Joentuuli, alkuperäiseltä nimeltään Riverwind on tasankojen barbaari. Hän tutustuu Kuunkullan (josta myöhemmin tulee hänen vaimonsa) kanssa Sturm Kirkaskalpaan sekä hänen ystäviinsä. Hän on ylpeä ja luotettava, sekä urhea soturi. Alkuun Joentuuli ei luottanut Tanikseen koska tämä oli puoliksi haltia. Myöhemmin hän kutsuu Tanisia veljekseen.
Laurana Kanan
Kokonimeltään Lauranthalasa Kanan on haltiaprinsessa, Qualinestin Auringonpuhujan tytär. Hän lähtee kotoaan salaa rakastettunsa Tanis Puolhaltian perään, minkä seurauksena hän osallistuu Peitsen sotaan ja taistelee muiden rinnalla pahuutta vastaan. Laurana surmasi Jäävallilla pahan haltiavelhon Feal-Thasin jääkirveellä. Palanthalasin taistelussa hän taisteli Kultaisena Kenraalina lohikäärmeen selässä. Laurana joutui rakkaudesta Tanisiin Kitiaran huiputtamaksi ja täten jäi vangiksi. Laurana aiottiin uhrata Takhisikselle.
Gilthanas on Lauranan toinen veli Porthioksen lisäksi. Harrastelija velho, ei ikinä käynyt Kokeessa. Oli mukana Jäävallilla taistelemassa haltiavelho Feal-Thasia vastaan. Rakastui kagonesti haltiaan joka todellisuudessa on hopeinen lohikäärme Silvara. Ei tiedetä miten Gilthanasin lopulta kävi, hän vain hävisi Silvaran kanssa.
Sturm Kirkaskalpa
Alhana Hopeatähti on Silvanestin prinsessa (myöhemmin kuningatar) kuningas Loracin ainoa lapsi. Kuningas Lorac sai haltuunsa lohikäärmekristallin jota ei pystynytkään hallitsemaan vaan kristalli otti Loracin hallintaansa. Loracin painajaisen takia Silvanestin kaunis maa muuttui irvokkaaksi ja myrkylliseksi jota vastaan Alhana taisteli epätoivoisesti. Lopulta osan Peitsen sankareiden ansiosta painajainen saatiin päätökseen ja Raistlin otti kristallin itselleen. Alhana menee lopulta naimisiin Quolinestin prinssi Porthioksen kanssa jotta haltiavaltakuntiin saataisiin rauha ja yhdistävä side. He saavat pojan, Silvanoshein jolla on oikeus sekä Silvanestin että Quolinestin kruunuun. Silvanoshei rakastuu palavasti Minaan ja karkaa lopulta hänen luokseen.
Kuunkulta
Kuunkulta, Goldmoon, on tasankojen barbaariprinsessa, päälliköntytär. Hänellä on tasankolaiseksi harvinaiset hopeankultaiset hiukset. Hän saa juuri ennen Peitsen sodan puhkeamista käsiinsä Sinisen Kristallisauvan, jolla on parantavia voimia, ja jota paha jumalatar Takhisiskin etsii. Sodan aikana Kuunkullasta tulee parannuksen jumalattaren Mishakalin vihitty. Hän saa Joentuulen kanssa kolme lasta.
Caramon Majere
Caramon on suurikokoinen ja erittäin vahva soturi. Hän on kotoisin Laaksosta ja on lapsesta asti ollut Sturm Kirkaskalvan ystävä. Ennen Peitsen sotaa hän toimi kaksosveljensä kanssa palkkasoturina, mistä kerrotaan Margaret Weisin ja Don Perrinin Soturiveljet -romaanissa. Sodan jälkeen hän menee naimisiin Tika Waylanin kanssa. Alkoholisoituu veljensä lähdön jälkeen kun häntä ei enää tarvita.
Raistlin Majere
Raistlin on sankareista ainoa velho, ja hän on kaikessa kaksosveljensä vastakohta. Hän on ruumiillisesti erittäin heikko, mutta todella mahtava magiassa. Muut sankarit eivät aina luota häneen tai pidä hänestä, mutta hänen tietonsa, taitonsa ja älynsä ovat usein osoittautuneet korvaamattomiksi vaarallisina hetkinä.
Tanis Puolhaltia
Tanis, Tanthalas tai Tanis Half-Elven on kahden maan kansalainen, Qualinostissa syntynyt ja Abanasiniassa kaupankäyntiä harjoittanut puolihaltia. Nuoruudessaan Tanis oli palavasti rakastunut Kitiaraan. Hän on hyvä johtaja ja kaikki Peitsen sankareista luottavat häneen ja seuraavat hänen käskyjään. Sodan jälkeen hän menee naimisiin Lauranan kanssa ja he saavat pojan jolle he antavat nimen Gilthas, Lauranan veljen Gilthanasin mukaan.
Tasslehoff Takiaisjalka
Tasslehoff, alkuperäiseltä nimeltään Tasslehoff Burrfoot, on rodultaan kentti ja puhelias, mutta korvaamaton Peitsen sankarien jäsen. Tasslehoffia pidetään nokkelana ja puheliaisuutensa sekä suorasanaisuutensa vuoksi usein ärsyttävänä. Tass on myös kova "lainailemaan" muiden omaisuutta. Hän päätti ryhtyä aikoinaan kääpiö Flint Tulivasaran ystäväksi ja siitä lähtien on asunut hänen luonaan. Hän myös alun perin tutustutti Majeren veljekset ja Kirkaskalvan Flintiin ja Tanisiin.
Flint Tulivasara
Flint Tulivasara, tai Flint Fireforge, on kääpiö, seppä ja taitava kirveen käyttäjä. Hän on jääräpäinen ja murjottamiseen taipuvainen, mutta myös välittävä ystävä. Hän kuolee vanhana sydänvaivoihin Peitsen sodan aikana Jumaltenkodossa ja itse hyvyyden jumala Paladine tulee hakemaan hänet.
Tika Waylan
List of Dragonlance characters
Kemihaara
Kemihaara on Kemijoen ylin lähdehaara Savukoskella Lapin maakunnassa. 2000-luvun peruskartoissa nimeä Kemihaara käytetään Kemijoen ylimmästä latvahaarasta, joka yhdessä kahden muun Kemijoen latvahaaran Keskihaaran ja Naltiohaaran kanssa yhtyy Kemijoeksi. Savukoskella Kemihaaran ympärillä on Kemihaaran erämaa-alue ja kulmakunta Kemihaaran ja Kemijoen kahden päähaaran yhtymäkohdassa on nimeltään Kemihaara.
Nimen muu käyttö
Eri aikoina nimitys Kemihaara on voinut tarkoittaa Kemijoen pääuomaa erotuksena sen sivuhaaroista laajemminkin.
Nimitys Kemihaara on tallennettu jokihaaran nimeksi ainakin vuonna 1973 myös Pelkosenniemellä Kemijoen päähaaran ja sen sivujoen Kitisen yhtymäkohdassa ja vuonna 1951 Rovaniemellä Kemijoen päähaaran ja sen sivujoen Ounasjoen yhtymäkohdassa.
Pelkosenniemellä ja savukoskella on lähellä Kemijoen ja sen sivujoen Kitisen yhtymäkohtaa Kemihaaran suot -niminen Natura 2000 -suojelualue.
Rovaniemellä Kemihaara esiintyy virallisena kylännimenä Ounasjoen ja Kemijoen päähaaran yhtymäkohdassa sijaitsevasta Rovaniemen keskustaajamasta ylävirtaan. Kemihaaran kylä muodostettiin omaksi maakirjakyläkseen vuonna 1624 ja vuonna 1630 siitä erotettiin Kemijärven kylä.
Säädin
Säätimen toimintaperiaate riippuu säädettävästä asiasta. Esimerkiksi vesijohdosta tulevaa vesimäärää voi säätää kierrettävällä hanalla. On myös sähköisiä säätimiä, joissa nappulasta kääntämällä muutetaan laitteen sähkövastusta, ja täten laitteessa kulkevaa sähkövirtaa ja tehoa. Säätimenä voi pitää myös kvalitatiivista portaittaista säädintä, jossa esimerkiksi hallintalaitteen eri asennot määräävät, mihin kohteisiin ilmavirta tai vastaava suuntautuu. Automatiikka ja elektroniikka ovat mahdollistaneet yhä tarkempien säätimien kehittämistä.
Automaattisessa säädössä käytettäviä säädinratkaisuja ovat esimerkiksi PID-säädin ja sumeat säätimet.
Mariann Knudsen
Mariann Gajhede Knudsen (s. 16. marraskuuta 1984) on tanskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelasi Tanskan naisten maajoukkueessa 107 maaottelua ja teki niissä kuusi maalia. Hän kuului Tanskan joukkueeseen vuoden 2007 MM-kisoissa sekä vuosien 2005 ja 2013 EM-kisoissa, joista jälkimmäisessä hän teki kaksi maalia. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi lokakuussa 2003.
Leveäotsapäästäiskenguru
Leveäotsapäästäiskenguru (Potorous platyops) on sukupuuttoon kuollut rottakenguruiden heimoon kuulunut laji, josta tavattiin viimeinen edustaja vuonna 1875. Lajia tavattiin Länsi- ja Etelä-Australiassa.
Mariann Knudsen
Knudsen edusti seuratasolla ruotsalaista Linköpings FC:ää vuodesta 2011. Aiemmin hän pelasi B52/Aalborgissa vuoteen 2001 ja Fortuna Hjørringissä 2002–2010.
Mariann Knudsen valittiin Tanskan parhaaksi naispelaajaksi vuosina 2008 ja 2014.
Pro Bowl 2020
thumb|right|250px|[[Lamar Jackson valittiin ottelun hyökkäyksen arvokkaimmaksi pelaajaksi.]] Pro Bowl 2020 oli NFL-kauden 2019 tähdistöottelu. Ottelu pelattiin neljättä kertaa peräkkäin Camping World Stadiumilla Orlandossa. Äänestys ottelun pelaajista käytiin 12. marraskuuta – 12. joulukuuta 2019. Eniten pelaajia valittiin Baltimore Ravensista (13).
Bergin kunta
thumb|270px|[[Härjedalenin maakunnan ja Bergin kunnan alueella sijainneet pitäjät. Pitäjien nimet lukevat pienimmällä, vuoden 1970 kuntajako hieman suuremmalla ja nykyisten kuntien nimet ovat kilpien sisällä. Entisten kuntien rajat ovat rosalla, nykyiset kirkkaanpunaisella, lääninraja tummanpunaisella ja maakuntaraja sinisellä.]]
Bergin kunta on Jämtlandin läänissä sijaitseva Ruotsin kunta. Maakuntajaossa se kuuluu Jämtlandiin ja Härjedaleniin. Kunnan keskustaajama on Svenstavik.
Pali Blues Soccer Club
Pali Blues voitti heti ensimmäisellä kaudellaan 2008 sekä konferenssinsa että pudotuspeleissä W-Leaguen mestaruuden. Se uusi molemmat voittonsa myös kaudella 2009.
Bergin kunta
Kunnan maapinta-ala on 5 710,18 neliökilometriä (1.1.2016) ja asukasluku 7 120 henkeä (31.12.2020).
Vuonna 2007 kunnassa oli 59,89 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 1,0 prosenttia kunnan maapinta-alasta.
Kuntajaon kehitys
Kunnan alueella sijaitsi aiemmin kuusi pitäjää, joista jokaisesta perustettiin vuonna 1863 oma maalaiskunta. Vuonna 1888 Bergin maalaiskunnasta erotettiin Åsarnen maalaiskunta ja vuonna 1895 Heden maalaiskunnasta erotettiin Storsjön maalaiskunta. Vuoden 1952 kuntauudistuksessa muodostettiin seuraavat "suurkunnat": Nykyinen Bergin kunta muodostettiin vuonna 1971 yhdistämällä edellä mainitut viisi maalaiskuntaa. Hackåsin maalaiskuntaan kuuluneet Näsin ja Sunnen seurakunnat liitettiin kuitenkin Östersundin kuntaan.
Vaakuna
Nykyinen vaakuna on entisen Bergin maalaiskunnan vaakuna. Myös kolmella muulla maalaiskunnalla oli oma vaakuna.
Väestönkehitys
Kunnan väestö taustan mukaan on esitetty seuraavassa taulukossa.
Hieman vanhempien vuoden 2009 lopun tietojen mukaan kunnassa asui 44 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 0,6 prosenttia kunnan väestöstä.
Vielä vanhempien vuoden 1984 lopun tietojen mukaan 1,7 prosenttia kunnan asukkaista oli ulkomailla syntyneitä. Tuolloin kunnassa asui 52 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 0,6 prosenttia kunnan väestöstä.
Vuoden 2010 tietojen mukaan 20 vuotta täyttäneiden kuntalaisten mediaaninettotulot olivat 159 469 kruunua. Vuodelta 2007 olevan tiedon mukaan kuntalaisten nettovarallisuuden mediaani oli 78 000 kruunua.
Vuoden 2011 lopussa kunnan väestö jakautui eri ikäryhmiin seuraavasti:
Elinkeinot
Seuraava taulukko kuvaa työpaikkojen ja työllisten jakautumista eri elinkeinojen kesken. Luvut on laskettu kahdessa eri Statistiska centralbyrånin tilastossa ilmoitettujen perusteellisempien tietojen pohjalta. "Päiväväestö" (ruots. dagbefolkning) kertoo kunnassa sijaitsevista työpaikoista ja "yöväestö" (ruots. nattbefolkning) puolestaan kunnassa asuvien elinkeinosta. Työpaikkaomavaraisuus on laskettu päivä- ja yöväestön suhteena. Alkutuotanto tarkoittaa maa- ja metsätaloutta sekä kalastusta. Jalostuksen kohdalla on laskettu yhteen tavaranvalmistus- ja kierrätysteollisuus, energia- ja ympäristöyritykset sekä rakennusteollisuus. Muut toimialat on laskettu palveluihin lukuun ottamatta niitä, joiden elinkeino on tuntematon.
Taajamat
Kunnassa on 5 taajamaa, joiden osuus kunnan väestöstä vuoden 2010 lopussa oli 31,0 prosenttia. Taajamien ulkopuolella asui tuolloin 5 070 asukasta. Seuraavassa on lueteltu kunnan alueella sijaitsevat taajamat väkilukuineen:
Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Entiset taajamat
Ruotsissa on tilastoitu taajamaväestö aikaisemmin myös vuosina 1960, 1965, 1970, 1975, 1980, 1990, 1995, 2000 ja 2005. Jonakin tai joinakin näistä vuosista kunnassa on ollut myös seuraavan luettelon mukaiset taajamat, jotka eivät enää ole taajamia:
Pientaajamat
Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös seuraavat 50–199 asukkaan pientaajamat:
Kunnanvaltuusto
Ruotsissa valitaan joka neljäs vuosi edustajat valtiopäiville, maakäräjäkuntien valtuustoihin ja kunnanvaltuustoihin. Seuraavassa taulukossa on esitetty valtiopäivillä edustettuina olevien puolueiden saamat valtuustopaikat Bergin kunnanvaltuustossa vuodesta 1973 lähtien.
Piirit
thumb|right|250px|Kartta Bergin kunnan piireistä.
Vuodesta 2016 alkaen kunta on jaettu seuraaviin piireihin:
Seurakunnat
Vuoden 2012 aluejaon mukaan kunnassa on seuraavat Ruotsin kirkon seurakunnat:
Historialliset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri", joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
Aalten
Aalten on kunta Alankomaissa, Gelderlandin provinssissa. Asukkaita kunnassa on 27 542 (30.11.2009) ja väestötiheys on 285 as./km². Kunnan pinta-ala on 97,09 neliökilometriä, josta vettä on 0,52 km². Aaltenin pormestarina toimii Bert Berghoef.
Historia
Aaltenin historia alkaa 700-luvun puolivälissä, kun frankkien kuningas Kaarle Suuri hallitsi aluetta, jolla Aalten sijaitsi. Alueen kaikkien yhteisöjen tuli luovuttaa paikka tulevalla kirkolle. Aaltenin ensimmäinen kirkko rakennettiin paikalle, joka nykyisin tunnetaan nimellä ”Pol”.
Ensimmäinen maininta Dinxperlosta on vuodelta 1260. Luultavasti jo ennen tätä vuotta nykyisen Dinxperlon itäosassa oli ollut asutusta. Dinxperlo kuului Lohnin jaarlille 1000-luvulla, ja 1300-luvulla siitä tuli osa Bredevoortia. Toisen maailmansota raunioitti Dinxperlon. Vuoden 2005 alussa Dinxperlon kunta liittyi Aalteniin.
Asutuskeskukset
Aaltenin kunnan asutuskeskukset ja niiden väkiluvut 1. tammikuuta 2010:
Tunnettuja asukkaita
thumb|250px|Ilmakuva Bredevoortin asutuskeskuksesta.
Batin & Ryydin diskografia
Tämä artikkeli käsittelee suomalaisen yhtyeen Batin & Ryydin diskografiaa.
Rönkönvaara
Rönkönvaara on kylä Savonlinnan Savonrannassa noin 76 kilometriä pohjoiseen kuntakeskuksesta. Kylässä on ympärivuotista asutusta ja maataloutta. Alueella sijaitsee myös lomakylä ja tanssilava. Kyläkoulu ja kauppa lakkautettiin 2000-luvun alussa.
Etelä-Savon vuoden kylä 2010
Etelä-Savon maakuntahallitus nimesi Etelä-savon vuoden kyläksi 2010 Rönkönvaara-Lapinlahden kylän Savonlinnasta. Vuoden kylä valittiin 14. kerran. Valintaperusteina todettiin, että kylä on toteuttanut mittavia hankkeita, talkootyö ja yhteistoiminta on voimissaan, tiedotus on avointa ja säännöllistä, ja kylään muuttaa joka vuosi uusia perheitä.Vuoden kylä palkitaan Lokaali-seminaarissa Pieksämäellä 29.elokuuta. Rönkönvaara-lapinlahden kylä on ilmoitettu mukaan myös valtakunnalliseen vuoden kylän valintaan.
Heikki Salminen
pienoiskuva|303x303px|Salminen 1950-luvulla. Heikki Juhani Salminen (25. elokuuta 1933 Tampere – 8. huhtikuuta 2018 Tampere) oli suomalainen jääkiekkoilija.
Salminen toimi Ilveksen juniorivalmentajana 1960-luvulla. Hän valmensi myös Merikarvian Pallon jääkiekkoilijoita ja toimi Merikarvian Into ry:n johtokunnassa sekä SVUL:n Hämeen piirin piirivalmentajana.
Oboekonsertto (Vaughan Williams)
Ralph Vaughan Williams sävelsi oboekonserttonsa a-mollissa vuonna 1944. Työ alkoi heti viidennen sinfonian valmistuttua. Säveltäjä myös käyttää teoksessaan teemoja, jotka alun perin tarkoitettiin kyseistä sinfoniaa varten. Konsertto sävellettiin Léon Goossensille, joka kantaesitti teoksen Liverpoolissa 30. syyskuuta 1944.
Chariots (täsmennyssivu)
Chariots voi viitata seuraaviin:
Lepinkäissieppo
Lepinkäissieppo (Megabyas flammulatus) on vangojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Lepinkäissieppoa tavataan laajalla alueella Afrikan länsi- ja keskiosissa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Peter Jehle
thumb|250px|Peter Jehle. Peter Jehle (s. 22. tammikuuta 1982 Schaan) on liechtensteinilainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Sveitsin liigajärjestelmän korkeimmalla tasolla pelaavaa FC Vaduzia. Lisäksi Jehle on Liechtensteinin maajoukkueen ykkösmaalivahti.
Jehlen kasvattajaseura on sveitsiläinen FC Schaan. Jehle on ennen Vaduziin siirtymistä pelannut myös Grasshopperissa, FC Boavistassa ja FC Toursissa.
Maajoukkuedebyyttinsä Jehle teki vain 16-vuotiaana ottelussa Azerbaidžania vastaan. Vuodesta 1998 kestäneellä maajoukkueurallaan Jehle on edustanut Liechtensteiniä 116 maaottelussa.
Eine Joutsijoki
Eine Inkeri Joutsijoki (15. syyskuuta 1943 Pihlajavesi – 9. helmikuuta 2020) oli suomalainen toimittaja, runoilija ja kirjailija. Hän työskenteli pitkään Suur-Keuruu-lehden toimittajana ja voitti esikoisrunoilijoille jaettavan Runo-Kaarina-palkinnon vuonna 1995.
Paavo Toivonen
Paavo Toivonen (s. 30. kesäkuuta 1937 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1956–1959 ja voitti kaksi Suomen-mestaruutta.
Toivonen edusti koko SM-sarjauransa ajan Tampereen Ilvestä. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 32 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 0 + 5 = 5 ja jäähymääränsä kaksi minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1957 ja 1958.
Sambre
Sambre on 193 kilometriä pitkä Pohjois-Ranskan ja eteläisen Belgian halki virtaava Maasjoen sivujoki.
Valmentaja
pienoiskuva|350px|Valmentajien ammattitutkinnon opiskelijoita Varalan urheiluopistossa, Tampereella. Opiskelijoiden valmentajana valmentaja Marko Malvela (punainen paita). Valmentaja on henkilö, joka harjoittaa tai ohjaa jotakuta tavoitteellisesti. Urheiluvalmentaja ohjaa urheilijan tai urheilujoukkueen harjoittelua. Muilla aloilla valmentaja voi ohjata henkilöä tai yhteisöä, kuten työyhteisöä, esimerkiksi vuorovaikutuksen, toiminnan laadun ja tuloksen kehittämisessä.
Urheilussa on myös erikoisvalmentajia, jotka keskittyvät yhden osa-alueen kehittämiseen kuten fysiikan, tekniikan tai henkiseen valmennukseen. Joukkueurheilussa valmentajaa, joka vastaa itse pelissä tapahtuvista asioista tai yksilöurheilussa koordinoi muuta valmennusta sanotaan päävalmentajaksi.
Jarno Saarinen
Jarno Karl Keimo Saarinen (11. joulukuuta 1945 Turku – 20. toukokuuta 1973 Monza, Italia) oli suomalainen ratamoottoripyöräilijä ja lajinsa ensimmäinen suomalainen soololuokkien maailmanmestari, vuodelta 1972.
Saarinen ajoi ensimmäiset MM-kautensa yksityisajajana ja huolsi ja viritti moottoripyöränsä itse. Hän myös saavutti maailmanmestaruutensa yksityisajajana vuonna 1972. Kaudelle 1973 Saarinen liittyi Yamahan talliin ja aloitti kauden viidellä peräkkäisellä GP-voitolla. Hän kuoli kauden neljäntenä kisaviikonloppuna Monzan radalla tapahtuneessa kisaonnettomuudessa.
Nuoruus
Jarno Saarinen syntyi 11. joulukuuta 1945 Turussa. Toisen etunimensä Karl hän sai isoisänsä mukaan ja kolmannen etunimensä Keimo siitä, että syntyi Keimon päivänä. Hänellä oli kaksi isoveljeä ja yksi pikkuveli, jotka kaikki olivat syntyneet noin viiden vuoden välein. Saarisen perheellä on ollut hautaustoimisto vuodesta 1902 alkaen.
Saarinen tunnettiin urallaan Suomen lehdistössä lempinimellä ”Paroni”. Saarisen isoveljen mukaan lempinimi oli alun perin ”Kissaparoni”, ja sen antoi Jarnolle äiti sen jälkeen, kun Jarno oli kerran tuonut kotiin kissan, joka alkoi kiipeillä verhoissa. Ulkomailla Saarisesta käytettiin joskus lempinimeä ”The Flying Finn", ’Lentävä suomalainen’.
Saarisen veljekset harrastivat jo nuoresta pitäen innokkaasti polkupyöriä ja mopoja. Vartuttuaan kaikki ajoivat vuorollaan myös kilpaa moottoripyörillä. Saarinen pääsi vuonna 1960 töihin mopovalmistaja Tunturille, missä hän sai oppia koneista.
Saarinen kävi ensin lukiota ja sen jälkeen Turun teknillisen opiston, jossa hän opiskeli kilpailumatkojensa lomassa ja valmistui keväällä 1971. Asepalveluksensa hän suoritti Turussa 2.Erillisen Autokomppanian kirjurina.
Kansallisissa sarjoissa
Saarinen aloitti kilpailemisen jääradalla vuonna 1963 Tunturipyörän maahantuomalla itävaltalaisella Puchilla. Vuonna 1965 hän voitti jäärata-ajon Suomen-mestaruuden 250-kuutioisten luokassa. Vuonna 1969 hän voitti ratamoottoripyöräilyn Suomen-mestaruuden 125- ja 250-kuutioisten luokassa. Vuonna 1970 mestaruus tuli 250-kuutioisissa ja 1971 350-kuutioisissa. Vuonna 1972 hän voitti sekä 250- että 350-kuutioisten Suomen-mestaruuden.
MM-sarjat 1968–1971
Saarisen ensimmäinen kilpailu ulkomailla oli Itävallassa 1968. Saarinen sijoittui 125-kuutioisten kilpailussa neljänneksi Puchillaan, mutta kilpailu ei vielä tuolloin kuulunut MM-sarjaan. Kohta sen jälkeen Saarinen voitti Alpl Bergrennenin mäkikisan. Samana kesänä Imatralla Saarinen ajoi ensimmäisen MM-kilpailunsa, jossa hän sijoittui 11:nneksi. Syksyllä Saarinen vaihtoi Puchin Yamahan pyörään, jota hän vahvisti ja muunteli itse.
Vappuna 1969 Saksan GP:ssä Nürburgringillä Saarinen sijoittui 125-luokan kilpailussa viidenneksi.
Kauden 1971 alku oli Saariselta melko vaisu, ja hän keskeytti useimmat kilpailunsa pyörän hajottua. Vihdoin Brnon radalla 18. heinäkuuta Saarinen otti 350-kuutioisissa uransa ensimmäisen GP-voiton. Monzassa kauden toiseksi viimeisessä osakilpailussa 350-kuutioisissa Saarinen otti kauden toisen voittonsa ja viimeisessä osakilpailussa Jaramassa ensimmäisen GP-voittonsa 250-kuutioisissa. Kauden päätteeksi Saarisen pisteet riittivät hopeaan 350-kuutioisissa ja pronssiin 250-kuutioisissa. Saarinen ajoi myös 50-kuutioisten MM-sarjan kaksi viimeistä osakilpailua.