cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wuliangye Yibin
thumb|270px|Wuliangye-[[baijiua esillä myymälän ikkunassa Hongkongissa.]] Wuliangye Yibin (Wuliangye Yibin Co., Ltd) on kiinalainen, vuonna 1950 perustettu alkoholivalmistaja. Se tunnetaan suurena baijiun valmistajana; yhtiön viinojen pääbrandi on Wuliangye. Alkoholin lisäksi konserniyhtiö (Wuliangye Group Co., Ltd.; aiempi Yibin Wuliangye Distillery) valmistaa tarkkuusmuovituotteita ja autonosia sekä toimii elektroniikan, logistiikan ja liikenteen alueella sekä muilla näihin liittyvillä liiketoiminta-alueilla. Wuliangye Yibinin ja koko konsernin päämaja sijaitsee Yibinissa. Wuliangye Yibin -yhtiön osake noteerataan Shenzhenin pörssissä. Konsernin emoyhtiö on valtiollinen Yibin State-owned Assets Operation Co Ltd.
Talousjulkaisu Forbesin maailman suurimpien julkisesti noteerattujen yritysten Forbes Global 2000 -listalla yhtiö oli vuonna 2017 sijalla 1106. Vuonna 2016 Wuliangye Yibin oli vuonna 2016 markkina-arvoltaan viidenneksi suurin Shenzhenin pörssiin listautuneista yrityksistä (130,885 mrd. RMB). Toukokuussa 2017 yhtiön markkina-arvo oli 23,5 miljardia Yhdysvaltain dollaria ja vuoden 2016 liikevaihto 3,4 miljardia USD.
Martti Miettinen (oikeusneuvos)
Martti Emil Miettinen (31. elokuuta 1922 Viipuri – 17. maaliskuuta 1996 ) oli korkeimman oikeuden jäsen eli oikeusneuvos ja oikeustieteen kunniatohtori.
Miettinen suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1947 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1950. Hän aloitti korkeimmassa oikeudessa ylimääräisenä virkamiehenä 1950 ja eteni esittelijänä esittelijäneuvokseksi 1963. Hän toimi ylimääräisenä oikeusneuvoksena kunnes nimitettiin vakituisesti korkeimman oikeuden jäseneksi vuonna 1965, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1986. Vuosina 1970–1974 hän toimi laintarkastuskunnan puheenjohtajana. Hän toimi valtakunnanoikeuden sihteerinä sekä Salaputkijutussa että Kätilöopiston jutussa.
Vuosina 1957–1962 ja 1964 Miettinen toimi eduskunnassa valiokuntien sihteerin tehtävissä.
Miettinen tunnetaan laatimastaan korkeimman oikeuden ratkaisujen hakemistosta 1926–1968.
Miettinen toimi asiantuntijana täytettäessä siviilioikeuden ja prosessioikeuden professorien virkoja Helsingin yliopistossa 1972, 1981 ja 1986. Hän sai kunniatohtorin arvon vuonna 1980 Helsingin yliopistosta.
Kia Ceed
Kia Ceed (vuoteen 2018 saakka cee’d) on Kia Motorsin vuodesta 2006 lähtien valmistama alemman keskiluokan automalli, joka korvasi Kia Ceraton. Se jakaa pohjalevynsä ja muun tekniikan sisarmallinsa Hyundai i30:n kanssa. Ceed on valmistajansa ensimmäinen malli, joka on suunniteltu kokonaan Euroopassa ja jota valmistetaan yksinomaan Euroopan maassa. Mallin valmistusta varten Kia rakennutti uuden tehtaan Slovakian Žilinaan. Kolmannen sukupolven esittelyn yhteydessä valmistaja poisti heittomerkin mallin nimestä, joka myös kirjoitetaan jatkossa isolla alkukirjaimella.
Kia cee’d ED (2006–2012)
Ensimmäisen sukupolven cee’d esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä syksyllä 2006 viisiovisena hatchbackina ja sw-farmarimallina. Frankfurtin autonäyttelyssä syksyllä 2007 esiteltiin lisäksi kolmiovinen hatchback nimeltään pro cee’d. vasen|pienoiskuva|Kia cee’d sw vasen|pienoiskuva|Kia pro cee’d Vuoden 2007 Euro NCAP -kolaritestistä cee’d sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Frankfurtin autonäyttelyssä syksyllä 2009 esiteltiin kasvojenkohotuksen kokenut cee’d, jota uudistettiin erityisesti keulaosasta uusilla ajovaloilla, etusäleiköllä ja puskurilla. Taakse tuli LED-valot. Sisällä ohjauspyörä oli uusi, ja myös kojelautaan tehtiin uudistuksia. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Kia cee’d ED.
Kia cee’d JD (2012–2018)
Toisen sukupolven cee’d esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2012 viisiovisena hatchbackina ja farmarina. Kolmiovisen pro cee’din ensiesittely oli Pariisin autonäyttelyssä samana syksynä. vasen|pienoiskuva|Kia cee’d sw Vuoden 2012 Euro NCAP -kolaritestistä cee’d sai tulokseksi täydet viisi tähteä. vasen|pienoiskuva|Kia pro cee’dFrankfurtin autonäyttelyssä syksyllä 2015 esiteltiin pienen kasvojenkohotuksen kokenut cee’d, johon tuli uudet puskurit sekä muutoksia LED-valoihin takana.
Kia Ceed CD (2018–)
Kolmannen sukupolven Ceed esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2018 viisiovisena hatchbackina ja farmarina. Auto on edeltäjäänsä 20 millimetriä leveämpi ja 23 millimetriä matalampi, mutta akseliväli on pysynyt ennallaan. Kolmiovisesta hatchbackista viisioviseksi fastbackiksi muuttuneen ProCeedin ensiesittely oli Pariisin autonäyttelyssä saman vuoden syksynä. Se on saatavana ainoastaan urheilullisina GT- ja GT-Line-malleina. vasen|pienoiskuva|Kia Ceed sw vasen|pienoiskuva|Kia ProCeed Vuoden 2019 Euro NCAP -kolaritestistä Ceed sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Brasilicereus
Brasilicereus on kaktuskasvien heimoon kuuluva kasvisuku, jossa on kaksi Itä-Brasiliassa kasvavaa lajia. Niiden systemaattinen asema on vaihdellut kaktuskasvien luokittelussa, ja lajit on välillä viety sukuihin Monvillea tai Cereus.
Suvun molemmat lajit ovat pensasmaisia, tavallisesti pystykasvuisia ja harvoin haarovia, jopa neljä metriä korkeita sekä pituuteensa nähden ohutvartisia. Varressa on 8-13 särmää, ja areolit ovat villakarvaisia ja enimmillään 22-piikkisiä. Kukat aukeavat yöllä ja ovat lepakkopölytteisiä. Muodoltaan ne ovat lyhyen putkimaisia tai kellomaisia ja tyveltään paksusuomuisia. Heteet sijaitsevat kahdessa kiehkurassa. Hedelmä on soikea tai päärynämäinen, avautumaton ja väriltään vihreästä purppuraiseen vaihteleva. Kukan kuihtuneet jäänteet ovat hedelmässä jäljellä.
Suvun kaksi lajia ovat Brasilicereus markgrafii ja Brasilicereus phaeacanthus. Edellinen on haaraton ja kasvaa Brasilian Minas Geraisissa, jälkimmäinen puolestaan on tavallisesti tyvestään haarova ja kasvaa Etelä- ja Keski-Bahiassa.
Fieldsin mitali
thumb|150px|Transire suum pectus mundoque potiri ('Ylittää sielunsa ja ymmärtää maailma').
Fieldsin mitali on matematiikan arvostetuin palkinto. Se jaetaan joka neljäs vuosi 2–4 alle 40-vuotiaalle ansioituneelle matemaatikolle. Siihen liittyy 15 000 Kanadan dollarin suuruinen rahapalkinto.
Suomalainen Lars Ahlfors sai Fieldsin mitalin analyysin tutkimuksistaan vuonna 1936, jolloin se myönnettiin ensimmäisen kerran. Ahlforsin saama Fieldsin mitali on nykyisin esillä Helsingin yliopiston Exactum-rakennuksen aulassa Kumpulassa. Palkinto on perustettu kanadalaisen John Charles Fieldsin kehotuksesta. Palkintoa arvostetaan suuresti, ja sitä pidetään matematiikan "Nobel-palkintona".
Vuonna 2014 palkinnon sai ensimmäisenä naisena iranilainen Maryam Mirzakhani.
Reiko Aylesworth
Reiko Aylesworth (s. 9. joulukuuta 1972 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten roolistaan Michelle Desslerinä yhdysvaltalaisessa televisiosarjassa 24. Aylesworth on taustaltaan osittain japanilainen; hänen etunimensäkin tulee japanista ja tarkoittaa ”kiitollisuuden lasta”.
Ura
Aylesworth aloitti näyttelemisen 13-vuotiaana. Myöhemmin hän sai Rebecca Lewisin roolin amerikkalaisessa saippuasarjassa One Life to Live. Hän on vieraillut lukuisissa televisiosarjoissa kuten Kova laki, C.S.I., Ed, Teho-osasto, Lost ja Damages sekä elokuvissa Sinulle on postia ja Man on the Moon.
Aylesworth haki Nina Myersin roolia sarjassa 24, mutta osan sai Sarah Clarke. Sen jälkeen hän haki Kate Warnerin roolia, mutta sen puolestaan sai Sarah Wynter. Tuottajat kuitenkin tarjosivat hänelle osaa CTU:n agentti Michelle Desslerinä. Aylesworth liittyi sarjaan toisella tuotantokaudella ja oli mukana, kunnes hänen roolihahmonsa kirjoitettiin ulos viidennellä kaudella. Hän on myös näytellyt sotilas Kelly O’Brienia elokuvassa Aliens vs. Predator 2.
Maataloustuki
Maataloustuki on tuki, jolla pyritään turvaamaan elintarvikkeiden tuotanto, kohtuulliset kuluttajahinnat, maaseudun elinvoimaisuus, sekä varmistamaan viljelijöille kohtuullinen tulotaso.
Maataloustukia jaetaan maailmassa vuosittain 497 miljardia euroa vastaava summa. Tämä vastaa 15 prosenttia maailman maataloustuotannon arvosta. Mikäli nykyiset trendit jatkuvat, vuonna 2030 maataloustukia jaetaan 1 655 miljardin euron edestä. Eniten tukia saavat epäterveelliset ja paljon päästöjä aiheuttavat tuotteet, kuten sokeri, naudanliha, maito ja riisi. Mikäli kaikki maataloustuet poistettaisiin vuoteen 2030 mennessä, kasvihuonekaasupäästöt pienenisivät 78,4 miljoonaa tonnia CO2e, samalla kun kasvintuotanto vähenisi 1,3%, karjantuotanto vähenisi 0,2% ja työllisyys maatiloilla heikkenisi 1,27 %.
Tukeen sisältyy viljelijöille suunnatut tuet sekä erilaiset maaseudun kehittämiseen ja investointeihin suunnatut tuet. Pelkästään maanviljelijät eivät saa maataloustukea, vaan sitä jaetaan myös erilaisille yrityksille, viranomaistahoille, kouluille yms. Esimerkiksi vuonna 2018 suurimpia yksittäisiä maataloustuen saajia olivat: Suomen Metsäkeskus, Luonnonvarakeskus, ProAgria Etelä-Suomi Ry, sekä Jyväskylän ammattikorkeakoulu Oy.
Tavoitteet
EU:n maatalouspolitiikan keskeisenä lähtökohtana on varmistaa kohtuuhintaisten elintarvikkeiden saatavuus kuluttajille. Monien maataloustuotteiden hinnat EU:ssa ovat lähellä keskimääräisiä maailmanmarkkinahintoja ja hintataso on yhteismarkkinoilla lähtökohtaisesti sama eri osissa EU:ta. Keskeisten maataloustuotteiden tuotanto, hintataso huomioon ottaen, ei ilman yhteiskunnan tukea olisi mahdollista Suomessa, eikä läheskään nykyisessä laajuudessa muissakaan EU-maissa.
Maataloustukia perustellaan teollisuusmaissa kolmella päämäärällä:
Tukien maksamisen vastineeksi saadaan halvempaa ja laadukkaampaa ruokaa, työllistymistä ja yritystoimintaa maaseudulla sekä maisemallisia etuja, väittää brittiläinen maanomistajien yhdistys Country Land and Business Association.
Maksajat
Maataloustukia maksavat eniten korkean tulotason maat omille maataloussektorilleen. 1990-luvulta lähtien maataloustukien määrä näissä maissa on kuitenkin pienentynyt, koska tukia on pyritty suuntaamaan paremmin ja koska maataloussektorin osuus taloudessa on supistunut. Keskituloiset maat puolestaan ovat lisänneet maksamiaan tukia. Sen sijaan kaikkein pienituloisimmat maat pyrkivät pitämään ruuan hinnan alhaalla sillä seurauksella, että rahaa siirtyy tuottajilta kuluttajille ja tuen määrä on negatiivinen.
Menetelmät
Yleisimmin käytettyjä maatalouden tukimuotoja ovat esimerkiksi tuontitullit tai tuontikiintiöt, vientikiellot tai vientituet, hintojen sääntely, jonkin hyödykkeen tuotantomääriin perustuvat tuet, jonkin hyödykkeen tuotantoon tarvittavan raaka-aineen tai rahoituksen tukeminen, maa-alueen kokoon tai eläinten lukumäärään perustuvat tuet, ympäristöllisten tai maisemallisten vaikutusten perusteella maksettavat tuet, koulutus ja tukitoiminnot, terveysvalvonta, teiden ja varastojen rakentaminen ja ylläpito, varastointi, markkinointi ja mainonta.
Euroopan unionissa
Tuotannon kannattavuuden turvaamiseksi maataloutta tuetaan kaikissa EU-maissa budjettivaroin. Tuet voivat olla EU:n kokonaan rahoittamia, EU:n ja jäsenmaan yhteisesti rahoittamia tai kokonaan kansallisista varoista rahoitettuja." "Tukia ei myönnetä vastikkeettomasti. Tukiin liittyy aina ehtoja, jotka tulee täyttää. Tuen saamisen oikeutusta myös valvotaan. Tuensaajan toimintaa tarkastetaan, että tukea on haettu oikein perustein ja että on toimittu ehtojen mukaisesti. Myös hallinnon toimintaa tarkastetaan."
Maataloustuet koostuvat EU:n suorista tuista (perustuki, viherryttämistuki, nuoren viljelijän tuki, sekä tuotantosidonnainen tuki), EU:n osittain maksamista tuista (luonnonhaittakorvaukset, ympäristökorvaukset ja eläinten hyvinvointikorvaukset), sekä erilaisista kansallisista maataloustuista (pohjoinen tuki vuonna 2019 oli yli 90%:a kansallisista maataloustuista).
EU:n maatalouspolitiikkaa toteutetaan hallinnollisten hintojen, tukijärjestelmien ja maataloustuotteiden interventiojärjestelmän avulla. Hallinnollisin päätöksin viljelijöiden tuotteistaan saama hinta pidetään alemmalla tasolla kuin se muutoin olisi.
Maataloustukea on myös niin sanottu ympäristökorvaus, joka on korvaus tiettyjen ympäristöä huomioivien toimenpiteiden suorittamisesta. Tuilla siis pyritään ohjaamaan tuotantoa ja tuotantotapoja haluttuun suuntaan, tässä tapauksessa ympäristöystävällisemmäksi ja luontoa huomioonottavammaksi.
Vuonna 1988 maataloustuen osuus EU:n budjetista oli yli 60 prosenttia. Vuonna 2008 maatalous vei 116 miljardin euron budjetista lähes puolikkaan. EU:n talousarviosta maatalouden osuus on noin 40 % (2016), mutta kokonaisuutena maatalousbudjetti on pieni, vain noin 1% kaikista julkisista menoista.
Maataloustuki muodostaa lähes puolet Euroopan unionin budjetista. Vuonna 2004 Euroopan unionissa tuettiin maataloutta 133 miljardilla Yhdysvaltain dollarilla, Japanissa 49 miljardilla, Yhdysvalloissa 47 miljardilla, Korean tasavallassa 20 miljardilla, Kanadassa ja Sveitsissä kuudella miljardilla kummassakin.
Suomessa
Maataloustukia Suomessa maksettiin noin 2 miljardia euroa (2018), joista viljelijätukia oli noin 1,76 miljardia euroa. Tuesta noin 890 miljoonaa euroa tuli EU:lta ja loput oli kansallista tukea. Vuonna 2016 EU maksoi maataloustukia noin 61 miljardia euroa, josta Suomen osuus oli noin 890 miljoonaa euroa eli noin 1,46 %:a.
OECD:n mukaan Suomi tuhlaa liian paljon rahaa maatalouden tukemiseen. Suomen kansalliset tuet ovat herättäneet närää naapurimaissa Ruotsissa ja Tanskassa.
Siinä tapauksessa, että EU:n komission aie leikata EU:n maataloustukia toteutuu, maa- ja metsätalousministeri Sirkka-Liisa Anttilan mukaan leikkaukset on korvattava Suomen valtion budjetista. MTK:n puheenjohtaja Juha Marttilan kanta on samansuuntainen.
Vaikutukset
Maataloustuki vaikuttaa päätöksiin, jotka koskevat esimerkiksi sitä, mitä kasvilajia viljellään, mihin toimintoihin keskitytään ja mitä tuotantomenetelmiä käytetään. Sitä kautta tuilla on vaikutusta viljelyjärjestelmien monimuotoisuuteen, ruoantuotannon kestävyyteen ja maankäytön muutoksiin. Lopulta tuet vaikuttavat esimerkiksi kotimaisiin ja kansainvälisiin markkinoihin, luontoon ja ympäristöön, tuottajien ja kuluttajien terveyteen, ravitsemukseen, oikeudenmukaisuuteen, työllisyyteen ja tulonjakoon.
Erityisesti hintakannustimiin perustuvilla tuilla, kuten tuontiin ja vientiin kohdistetuilla veroilla tai tuilla, on huomattavia haittavaikutuksia. Ne vääristävät kulutuksen ja tuotannon päätöksiä kotimaan tasolla, ja suurimpien kauppaa käyvien maiden täytäntöönpanemina ne voivat vaikuttaa kaupankäyntiin, tuotantoon ja päästöihin maailmanlaajuisesti. Ne saattavat käynnistää hinnannousuja ja ruokapulaa niissä maissa, jotka tuovat ruokaa.
Jonkin tietyn hyödykkeen tuotantoon kytketyt tuet saattavat johtaa kyseisen hyödykkeen tuotannon kasvattamiseen haitoista piittaamatta. Sellaisten tukien vaikutuksesta tuotanto saattaa muuttua monokulttuurin suuntaan, hiilidioksidipäästöt saattavat kasvaa ja tuotanto saattaa siirtyä peruselintarvikkeisiin ravitsevampien vaihtoehtojen kustannuksella.
Kun kehittyneet maat avasivat maailmanmarkkinat omille tuotteilleen mutta säilyttivät niiden protektionistiset tuet, ne synnyttivät suuren epätoivoisten ihmisten joukon ja samalla tuottavat markkinat prostituutiolle ja laittomalle maahanmuutolle.
Reilun kaupan edistäjien mukaan EU:n tukijärjestelmä edistää suurtilallisten etua lähes kaikkien muiden kustannuksella. Miljoonien köyhien maanviljelijöiden toimeentulo kehitysmaissa vahingoittuu siksi, että EU-maat vievät ulkomaille ylen määrin sokeria, viljaa, maitotuotteita ja karjaa hinnalla, joka alittaa sen tuotannon kustannukset. Tuettuna näiden vientituotteiden hinta voi olla alempi kuin niiden, joita tuottavat kehitysmaiden köyhät maanviljelijät.
Vaikutus kehitysmaihin
Centre for the New Europen raportti "EU Trade Barriers Kill" (2003) laski, että EU:n tullimuurit tappavat 6 600 ihmistä päivässä. Suuri osa tästä johtuu maataloustuista ja -tulleista. Jos Afrikka voisi lisätä osuuttaan kaupasta edes prosentin, se ansaitsisi 49 miljardia puntaa enemmän vuodessa ja 128 miljoonaa ihmistä vapautuisi köyhyydestä. Viisi prosenttia toisi jo 248–350 miljardia puntaa.
Köyhimpien maiden suhteellinen etu on lähinnä maataloudessa ja tekstiilintuotannossa. Maataloustuotteiden tullit ovat keskimäärin 20 %, joissain tuotteissa jopa 250 %.
Ympäristövaikutukset
Professori Pierre Desrochers ja tutkija Hiroko Shimizu ovat päätyneet tutkimuksessaan siihen, että maataloustuista luopuminen ja vapaakauppa antaisivat tehokkuuden ohjata tuotantoa, mikä säästäisi rahaa ja ympäristöä.
Euroopan unioni
Euroopassa maatalouspolitiikka on EU:n toimivallassa. Yksittäisellä jäsenmaalla ei voi olla yhteisestä maatalouspolitiikasta poikkeavia tukijärjestelmiä. EU:n tavoitteisiin tehdään kuitenkin lisäyksiä, kansallisia erityisjärjestelyitä. Näiden kansallisten tukienkin täytyy olla EU:n komission hyväksymiä.
Euroopan unionissa on käytössä yhteinen maatalouspolitiikka (CAP), jonka tavoitteena on "turvata viljelijöille kohtuullinen elintaso, tarjota kuluttajille korkealaatuisia kohtuuhintaisia elintarvikkeita ja säilyttää EU:n maaseutuperintö." Vuonna 2014 Euroopan komission mukaan perhetilojen maataloustulo oli vain 40 % kaikkien muiden alojen keskitulotasosta.
Suomessa
"Maataloutta harjoitetaan Suomessa varsin erilaisissa olosuhteissa kuin monissa muissa EU-maissa. Pohjoisen sijainnin, kilpailijamaita pienemmän tilakoon ja muiden suomalaisen maatalouden erityispiirteiden vuoksi maataloustuotteiden tuotantokustannukset ovat Suomessa EU-keskitasoa selvästi korkeammat. Markkinoilta saatavat maataloustuotteiden myyntitulot kattavat vain osan tuotantokustannuksista. Esimerkiksi maitolitran keskimääräinen tuotantokustannus tilatasolla on noin kaksinkertainen siitä saatavaan tuottajahintaan verrattuna."
Suomen maataloustukijärjestelmä on monimutkainen: erilaisia tukia on kaksi sataa.
"Tukien alueelliseksi porrastamiseksi Suomi on jaettu tukialueisiin. EU-tukijärjestelmissä on kaksi tukialuetta: Etelä-Suomen AB-alue ja Keski- ja Pohjois-Suomen C-tukialue. Pohjoisen tuen järjestelmässä C-alue on jaettu viiteen osa-alueeseen. Esimerkiksi maidon ja naudanlihan tuotannon tuissa tuki on porrastettu näiden osa-alueiden välillä siten, että tukitaso kasvaa etelästä pohjoiseen. Kasvinviljelyssä tuki hehtaaria kohti on kuitenkin koko maassa likimain sama, kun otetaan huomioon kaikki pinta-alatukimuodot."
Tukien suuruus voi vaihdella esimerkiksi viljeltävän peltopinta-alan, viljeltävän kasvin, karjaeläinten lukumäärän, tuotantosuunnan tai tuotetun sadon määrän mukaan.
Julkisuus
Tuen saajien julkisuus on kiistan aihe. EU- tukitietojen hakupalvelussa julkaistaan
Alle 1 250 euroa tukia saaneiden luonnollisten henkilöiden tietoja ei julkaista.
1. Kaukoidän rintama
1. Kaukoidän rintama oli puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka muodostettiin 5. elokuuta 1945 Karjalan rintamasta. 1. lokakuuta 1945 siitä tehtiin rannikon sotilaspiiri. Rintaman komentajana toimi Neuvostoliiton marsalkka Kirill Meretskov.
1. Kaukoidän rintama muodostettiin viimeistä puna-armeijan toisen maailmansodan hyökkäystä varten japanilaisia joukkoja vastaan Mantšuriassa 9. elokuuta. Hyökkäyssuunnitelman mukaisesti Transbaikalin rintama hyökkäsi Mongolian suunnalta, 1. Kaukoidän rintama meren suunnalta ja 2. Kaukoidän rintama pohjoisesta. Tavoitteeksi asetettiin japanilaisen armeijan lyöminen sekä Sahalinin saaren eteläosan ja Kuriilien saarten miehittäminen. Hyökkäykseen osallistui yli 1,5 miljoonaa sotilasta, 3 900 lentokonetta, 5 500 panssarivaunua ja 26 000 tykkiä.
Nokkasiili
Nokkasiili (Tachyglossus aculeatus) on nokkasiilien heimoon kuuluva nokkaeläin. Se on Tachyglossus-suvun ainoa laji.
Levinneisyys
Nokkasiiliä tavataan ainoastaan Australiassa, Tasmaniassa ja Uudessa-Guineassa, missä laji on elänyt lähes muuttumattomana jo kymmeniä miljoonia vuosia.
Ulkonäkö ja elintavat
Nokkasiili muistuttaa ulkonäöltään suurta siiliä, vaikka ei olekaan näille sukua. Sillä ei ole lainkaan korvalehtiä, mutta silti erinomainen kuulo. Eläimeltä puuttuvat myös hampaat kokonaan, mutta se ei niitä tarvitsekaan, sillä sen ravinto koostuu pääasiassa pienistä termiiteistä ja muurahaisista, joita se pyydystää pitkällä ja tahmealla kielellään. Sillä on jaloissaan voimakkaat kynnet, joilla sen on helppo avata lujakin termiittikeko.
Uhattuna nokkasiili suojautuu samoin kuin siilikin, eli kiertyy piikikkääksi palloksi.
Lisääntyminen
Lisääntymisaikana naaraalle kehittyy erityinen pussi, johon se asettaa yhden 1,2 senttiä pitkän munan. Poikanen kuoriutuu kymmenen päivän kuluttua ja saa ensimmäisen ravintonsa emon tuottamasta maidosta, joka tihkuu sen ihon läpi maitorauhasista. Toisin kuin useimmilla muilla nisäkkäillä, nokkasiilillä ei ole lainkaan nisiä.
Nokkasiili voi tarhaoloissa elää jopa lähes 50-vuotiaaksi.
Ravinto
Nokkasiilin ravintoa ovat pääasiassa termiitit ja muurahaiset.
Alexa Davalos
Taustaa
Davalos syntyi Pariisissa Ranskassa yhdysvaltalaisille vanhemmille. Hänen äitinsä on näyttelijä Elyssa Davalos, ja hänen isoisänsä oli näyttelijä Richard Davalos, joka oli suomalaista ja espanjalaista syntyperää. Hänen tätinsä on muusikko-näyttelijä Dominique Davalos. Davalosin isä, valokuvaaja Jeff Dunas, on taustaltaan aškenasijuutalainen.
Davalos vietti lapsuutensa Pariisissa ja Italiassa ennen kuin muutti New Yorkiin Yhdysvaltoihin, ja hän puhuu sujuvasti sekä englantia että ranskaa. Muutettuaan teini-ikäisenä omilleen hän teki mallintöitä ennen näyttelijänuraansa.
Johannes Paavola
Yrjö Johannes Paavola (7. lokakuuta 1894 Turku – 16. helmikuuta 1961) oli turkulainen taidemaalari ja kuvaamataidon opettaja. Hän opiskeli Turun piirustuskoulussa vuosina 1910-1915.
Opettajana
Johannes Paavola toimi kuvaamataidon opettajana monissa turkulaisissa kouluissa vuosien 1926-1959 välisenä aikana. Paavolalla oli tapana piirustustuntien aikana piirtää kuvia oppilaistaan. Monilla vanhemman polven turkulaisilla onkin muistona opettajansa piirtämä muotokuva. Säännöllinen koulutyö ei kuitenkaan liene ollut helppoa taidemaalari Paavolalle. Hän itse sanoi monta kertaa, että jatkuva kellonsoitto työn alkamisen ja loppumisen merkiksi on epäinhimillistä. "Juuri parhaimmillaan oleva tunti loppuu kesken tai mikä vielä pahempaa, opettajainhuoneen mielenkiintoinen keskustelu katkeaa."
Taidemaalarina
Johannes Paavola oli sitä mieltä, että maalaustaide on luonnon ja sen ilmiöiden kuvaamista. Taiteilijan tekemän kuvan tuli olla näköinen siten, että katsoja heti ymmärsi, mistä oli kysymys. Paavola oli mielestään naturalisti. Naivisteihin ja surrealisteihin hän suhtautui epäilevästi. Johannes Paavola oli Turun Taideyhdistyksen jäsen jo piirustuskouluajoilta alkaen. Hän oli perustamassa Turun Taiteilijaseuraa ja otti osaa seuran toimintaan innokkaasti. Johannes Paavolan ja hänen vaimonsa Ellin kotona käytiin usein innokkaita taidetta koskevia väittelyjä, joihin ottivat osaa mm. turkulaiset taiteilijat Kalle Rautiainen, Karl Ingelius, Ilmari Kaijala ja Einari Wehmas.
Johannes Paavola piti yksityiskohtaisen tarkkaa luetteloa myymistään teoksista. Luettelo alkaa vuodesta 1911 ja päättyy vuoteen 1961. Luettelosta ilmenevät tekovuosi, teoksen materiaali ja koko, ostaja sekä hinta. Paavolan parhainta tuotantoa 1920-luvulta on myyty hyvin halvalla.
Vuosien kuluessa Johannes Paavola ohjautui yhä enemmän muotokuvamaalariksi. Muotokuvien tekeminen on kuitenkin raskasta siitä syystä, että muotokuvan odotetaan olevan enemmän kuin näköinen. Kuvasta tulee kyllä helposti kaunis, mutta se on pinnallinen.
Intianlentäväkoira
Intianlentäväkoira eli intianlenkko (Pteropus giganteus) on hedelmälepakkojen heimoon kuuluva lepakko. Sen siipien kärkiväli on yli metrin. Intianlentäväkoira on kasvinsyöjä, joka syö mm. hedelmämehuja. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on kaljulenkko.
Elinympäristö
Intianlentäväkoira on trooppisten soiden ja metsien asukas, joka suosii erityisesti rannikkoseutuja. Sisämaassa sitä tavataan suurten järvien liepeiltä. Se on levinnyt laajalti muun muassa Intiaan. Sitä tavataan myös Malediiveilla Intian valtamerellä.
Intianlentävätkoirat lepäävät päivisin suurina parvina roikkuen pää alaspäin puista. Lepopaikat ovat pysyviä, ja vuosien mittaan puut menettävät kuorensa lepakoiden takia. Paikoilla tuntuu vahvana eläimelle ominainen myskintuoksu. Lepakot hyppivät oksalta toiselle ja kinastelevat keskenään parhaista nukkumapaikoista. Lepopaikassa vallitsee tiukka arvojärjestys, jonka mukaisesti vanhimmat koiraat valtaavat itselleen keskeiset, parhaat paikat. Parvissa voi olla satoja yksilöitä.
Lisääntyminen
Intianlentävänkoiran pariutumisaika on heinäkuusta lokakuuhun. Lepakot parittelevat yhdyskunnan lepopaikalla. Sitä edeltää koiraan lyhyt ja yksinkertainen kosiskelu. Parisiteet ovat löyhiä, ja koiraat pyrkivät parittelemaan useiden naaraiden kanssa. Noin viiden kuukauden kuluttua naaras synnyttää yhden poikasen. Se syntyy päiväsaikaan jalat edellä. Intianlentäväkoira on syntyessään paljon kehittyneempi kuin useimmat lepakot. Sen silmät ovat auki, sen turkki on tiheä ja paino jopa 250 g, miltei kolmannes emon painosta. Naaras huolehtii siitä yksin, koiras ei osallistu poikasen hoitoon.
Intianlentäväkoira ja ihminen
Suuresta koostaan huolimatta intianlentäväkoira ei ole kovin pelätty lepakkolaji koiramaisen naamansa ja ruokavalionsa ansiosta. Luonnonvaraisista hedelmistä laji on paikoin siirtynyt tuholaiseksi viljelmille, mikä on johtanut torjuntatoimiin. Joillakin seuduilla lentäviäkoiria on voimaperäisesti myrkytetty.
Pakistanissa intianlentäväkoiraa ammutaan sen rasvan vuoksi, jolla on paikallista lääkekäyttöä. Kuitenkin lähinnä Pteropus-suvun pienillä saarilla elävät lajit ovat uhanalaisia. Viimeisen 50 vuoden aikana monet valtamerten pikkusaaret on jokseenkin kokonaan raivattu viljelykseen, minkä seurauksena hedelmiä syövien lepakoiden kannat ovat romahtaneet.
Seksuaalinen vallankumous
Seksuaalinen vallankumous (myös seksuaalinen vapautuminen) oli yhteiskunnallinen liike, joka haastoi perinteiset seksuaalisuuteen ja ihmissuhteisiin liittyvät käyttäytymismuodot koko läntisessä maailmassa 1960-luvulta 1980-luvulle. Seksuaalinen vapautuminen sisälsi lisääntyvää hyväksymistä seksille perinteisten, yksiavioisten heteroseksuaalisten parisuhteitten (pääasiassa avioliiton) ulkopuolella. Vallankumoukseen kuului ehkäisymenetelmien kehittäminen ja abortin laillistaminen.
Erityisesti 1960-luvulla käynnistynyttä arvojen, asenteiden ja käyttäytymisen vapautumista on kutsuttu seksuaaliseksi vallankumoukseksi. Kielikuva rinnastaa perinteisinä pidettyjen sukupuolisten ja seksuaalisten käyttäytymismallien kyseenalaistamisen samanaikaiseen yhteiskunnalliseen liikehdintään sotaa ja porvariillisina pidettyjä arvoja vastaan. Eräs aikakauden tunnuslauseista oli Vietnamin sodan vastustamiseen liitetty "make love, not war" (vapaasti suomentaen ei sodita vaan rakastellaan). Allyn (2000) pitää tärkeänä "vallankumouksen" edistäjänä Helen Gurley Brownin (1962) teosta Sex and the Single Girl, jossa tämä julkisesti ja ylpeässä sävyssä toi esiin avioliittoa edeltäneen vilkkaan seksuaalielämänsä ja kannusti muita naisia seuraamaan esimerkkiään.
Vallankumouksen tausta
Seksuaalisen vallankumouksen taustalla oli useita teknologisia kehityksiä. Seksuaalisen vallankumouksen laukaisevana tekijänä oli sukupuolitauti kupan häviäminen antibioottien avulla, jolloin ihmisten ei enää tarvinnut pelätä kupan saamista sukupuoliyhteydessä olemisesta. Naisten ehkäisypillerin keksiminen puolestaan vähensi raskauden vaaraa satunnaisissa sukupuoliyhteyksissä. Toisaalta isyystestit yleistyivät ja lapsen isä voitiin saada selville holtittomasta seksuaalikäyttäytymisestä huolimatta. Isyystesti keksittiin 1960-luvulla kun HLA-tyypittely tuli mahdolliseksi.
Ehkäisypilleri
Seksuaalisen vallankumouksen tärkeänä edellytyksenä oli ehkäisyvarmuuden olennainen paraneminen ja ehkäisyn luonteen muuttuminen ehkäisypillerin kehittämisen (Gregory Pingus työryhmineen 1956) ja yleistymisen jälkeen.
Ehkäisyvälineiden käyttö laillistettiin Yhdysvalloissa 1965. Katolinen kirkko vahvisti perinteisen moraalikäsityksensä jatkumisen ja kielsi kaikkien ehkäisyvälineiden käytön Paavali VI:n Humanae Vitae - kiertokirjeessä 1968.
Sandstone ja valistusoppaiden aalto
John ja Barbara Williamson perustivat Abraham Maslow'n humanistisen psykologian ja tarvehierarkian innoittaman, vapaamielisen seksuaalisuuden Sandstonen yhteisön Topanaga Canyonin läheiselle kukkulalle Los Angelesin piirikuntaan vuonna 1967. Sandstone innoitti lukuisia kirjoittajia ja tutkijoita. Alex Comfortin seksielämän opas Rakasta hellästi ja Gay Talesen aikalaisraportti Naapurin vaimo ovat osaltaan Sandstonen innoittamia. Sandstone suljettiin vuonna 1972, osittain siihen kytkeytyneiden oikeusjuttujen seurauksena.
Vallankumouksen perääntyminen
Seksuaalinen vapautuminen koki 1980-luvulla perääntymistä tappavan HI-viruksen ilmaannuttua. HI-virus lisäksi kasvoi AIDS-epidemiaksi huumeiden suonensisäisenkäytön myötä. Myös hepatiittivirukset, joihin liittyy eliniän lyhenemistä ja kuolleisuutta, ovat saaneet seksuaalista vapautumista perääntymään. Suuseksiä pidettiin pitkään suhteellisen turvallisena, mutta sen on todettu voivan aiheuttaa kurkunpäänsyöpää papilloomaviruksen välityksellä.
Sukupuoli
pienoiskuva|upright|Mies (uros) ja nainen (naaras). Sukupuoli on suvullisesti lisääntyvillä lajeilla ilmenevä biologinen ominaisuus, jonka perusteella yksilöt jakautuvat joko naaraisiin eli munasoluja tuottaviin yksilöihin (hedelmöittyvä) tai koiraisiin eli siittiösoluja tuottaviin yksilöihin (hedelmöittävä). Ihmisellä hedelmöittyvä sukupuoli ovat naiset ja hedelmöittävä sukupuoli miehet.
Sukusolujen lisäksi yksilön sukupuoli määritellään biologiassa sukupuolikromosomien, niihin kytkeytyvien sukupuolen määräytymisessä tarvittavien geenien, sukupuolihormonien eli endokrinologian, sukurauhasten sekä ulkoisten sukupuolielinten morfologian perusteella.
Yksilön sukupuoli ei ole yksiselitteisesti aina jaoteltavissa koiraaksi tai naaraaksi, jolloin puhutaan intersukupuolisuudesta. Intersukupuolisuuden käsite kattaa useita sukupuolen kehityksen häiriöitä ja sukupuolielinten epämuodostumia, jolloin sukupuolielimet ovat ristiriidassa sukurauhasten tai sukupuolikromosomien määräämän sukupuolen kanssa.
Eri asia kuin biologinen sukupuoli on sosiaalinen sukupuoli, jolla tarkoitetaan miehuuden ja naiseuden sosiaalisesti konstruoituneita merkityksiä sekä yhteiskunnallisia sukupuolirooleja, joihin kasvetaan sosiaalisaation kautta.
Sukupuolten kehityshistoria
Suvullisesta lisääntymisestä on lajeille paljon hyötyä sopeutumiskyvyn kannalta, koska sen kautta populaatioon tulee jokaisessa sukupolvessa uutta geneettistä muuntelua. Evoluutio onkin kehittänyt useita ratkaisuja eri sukupuolien muodostamiseksi. Useimmilla eläinlajeilla sukupuoli määräytyy geneettisesti, joskin hyvin erilaisin tavoin. Toisten lajien kohdalla ympäristötekijöillä on enemmän tai vähemmän vaikutusta yksilön sukupuolen määrittymisessä.
Sukupuolen geneettinen ja kromosomaalinen määräytyminen
Geneettisessä sukupuolen määräytymisessä yksilön sukupuoli määräytyy perityistä sukupuolikromosomeista, ja sukupuolen määrää jonkin tietyn sukupuolikromosomin läsnäolo tai sen puuttuminen tai sukupuolikromosomien lukumäärä. Useimpien eläinlajien sukupuoli määräytyy näin. Yksilön sukupuoli määräytyy jo sen varhaisessa kehitysvaiheessa.
Joillain lajeilla, kuten ihmisellä, naaras on homogameettinen, eli sillä on vain yhdentyyppisiä sukupuolikromosomeja (XX), ja uros on heterogameettinen, eli sillä on kahdentyyppisiä sukupuolikromosomeja (XY). Joillain toisilla lajeilla tämä on päinvastoin.
Nisäkkäillä sukupuolen määrää geneettisesti Y-kromosomi. Useimpien lajien naaraalla on kaksi X-kromosomia (XX) ja uroksella yksi kumpaakin sukupuolikromosomia (XY). Y-kromosomi tai sen puuttuminen määrää sukupuolen myös epätavallisemmissa yhdistelmissä, kuten XXY, XYY, X ja XXX. Nisäkkäiden Y-kromosomi sisältää SRY-geenin (Sex-determining Region Y), joka laukaisee eliön kehittymisen koiraspuoliseksi eli kivesten kehittymisen ja testosteronin tuotannon. Muussa tapauksessa (myös silloin, kun eliöllä esiintyy XY-kromosomit mutta sen SRY-geeni on puuttuva tai toimimaton) eliö kehittyy naaraspuoliseksi.
Hyönteisten sukupuolikromosomisto on poikkeuksellisen monimuotoinen. Perhosten ja koiden (Lepidoptera) sukupuolikromosomit ovat W ja Z, joista W tavallisesti aiheuttaa kehittymisen naaraaksi. W-kromosomin puuttuessa ZZ-yhdistelmä tuottaa uroksen ja pelkkä Z (eli Z0) naaraan. Joillakin lajeilla sukupuoli määräytyy W-kromosomin puuttuessa lämpötilan mukaan niin, että lämpimällä eli suotuisalla ilmalla syntyy enemmän naaraita kuin kylmällä. Joillakin heinäsirkoilla XX tuottaa naaraan ja pelkkä X uroksen. Joillakin sääskillä sukupuolten kromosomistot ovat samanlaiset, ja sukupuoli määräytyy luultavasti dominantin urostekijän mukaan. Banaanikärpäsellä sukupuoli määräytyy epätavallisesti X-kromosomien ja autosomien suhteen mukaan, niin että XX, XXY ja XXYY tuottavat naaraskärpäsen, ja XY ja X0 uroskärpäsen.
Lintujen sukupuolikromosomit ovat Z ja W, ja heterogameettinen sukupuoli (ZW) on naaras. Linnuilla sukupuolen määrittyminen eroaa paljon nisäkkäistä, ja samankaltainen järjestelmä on myös matelijoilla sekä joillain kaloilla ja sammakkoeläimillä.
Sekä XY- että ZW-määräytymisjärjestelmässä sukupuolen määräytymisen aiheuttava sukupuolikromosomi on näistä kahdesta huomattavasti pienempi ja sisältää lähes pelkästään sukupuolen erilaistumiseen tarvittavat geenit.
Sukupuolen ei-geneettinen määräytyminen
Myös ympäristötekijöillä on tärkeä osa sukupuolen määrittymisessä joillain lajeilla. Hyönteisten lisäksi myös joillain matelijoilla ympäristön lämpötila sikiövaiheessa voi vaikuttaa siihen, mikä yksilön sukupuoleksi tulee. Krokotiileilla ja useimmilla kilpikonnilla sukupuolten jakauma määräytyy munien hautomalämpötilan mukaan. Lämpötilarajat vaihtelevat lajeittain.
Monen lajin yksilöt voivat vaihtaa sukupuoltaan elämänsä aikana. Joskus vaihto tapahtuu tietyssä iässä, joskus jonkin tarpeen myötä. Yleisintä sukupuolen vaihtaminen on kaloilla. Esimerkiksi huulikalojen parvissa johtajakoiraan kuolema johtaa siihen, että voimakkain naaras muuttuu koiraaksi, jotta parvi voi lisääntyä. Crepidula fornicata -kotilo pystyy paritteluketjussa vaihtamaan oman yläpuolensa sukupuolen vastakkaiseksi kuin ketjuun seuraavaksi liittyvän sukupuoli.
Hermafroditismi
Joillakin lajeilla, kuten lieroilla sekä laakamato-, simpukka- ja kotilolajeilla esiintyy hermafroditismia eli kaksineuvoisuutta. Tietyissä oloissa se auttaa sopivan parittelukumppanin löytämisessä. Tällainen eläin on samanaikaisesti koiras ja naaras, ja sillä on sekä koiraan että naaraan sukuelimet. Hermafrodiitit eivät yleensä pysty hedelmöittämään itseään, vaan parittelevat yksilöt vaihtavat sukusoluja keskenään.
Sukupuolidimorfismi
pienoiskuva|[[Riikinkukkokoiras (oikealla) ja naaras ovat hyvin erinäköisiä.]]
Monilla eläimillä on koiras- ja naarassukupuolten välillä eroja lisääntymiseen liittymättömissä ominaisuuksissa kuten koossa, värityksessä ja käyttäytymisessä. Tätä ilmiötä kutsutaan sukupuolidimorfismiksi ja näitä piirteitä sekundäärisiksi sukupuoliominaisuuksiksi. Sukupuoliominaisuudet voivat olla ensisijaisia (primäärisiä) eli lisääntymiseen liittyviä ja toissijaisia (sekundäärisiä) eli suoraan lisääntymiseen liittymättömiä. Sukupuolidimorfismin vastakohta on sukupuolimonomorfismi. Sekundäärisiin sukupuolituntomerkkeihin ihmisellä lukeutuvat suurempi koko ja karvaisuus miehillä sekä naisten rinnat, leveämpi lantio ja suhteellisesti suurempi ruumiin rasvapitoisuus. Monilla muilla lajeilla erot ovat suurempia äärimmäisenä esimerkkinä onkijakala, jolla lajin pienikokoiset koiraat loisivat naaraan kyljessä.
Kehon ulkoiset anatomiset sukupuoliominaisuudet mahdollistavat yhdynnän ja toimivat esimerkiksi eroottisten signaalien lähettäjinä seksuaalisessa viestinnässä.
Ihmisen sukupuolilla on tutkimuksissa havaittu erilaisia kognitiivisia ja käyttäytymisen eroja. Ei ole kuitenkaan aina selvää, missä määrin sukupuolten väliset erot ovat seurausta biologisesta ja missä määrin sosiaalisesta sukupuolesta.
Sienet ja pariutumistyypit
Sukupuoli on tärkeä erikoistapaus käsitteestä pariutumistyyppi, joka on erityisesti mykologiassa välttämätön lähestymistapa käsiteltäessä sienten suvullista lisääntymistä. Pariutumistyyppejä voi olla useita ja mikroanatomisesti eri kohdissa eliötä. Samalla sienilajilla voi olla tuhansiakin eri pariutumistyyppejä. Mikäli niitä on vain kaksi, voidaan puhua sukupuolista kuten esimerkiksi kasveilla ja eläimillä on asianmukaista.
Arnemuiden
pienoiskuva|300x300px|Kaupungin vaakuna. Arnemuiden on pieni kaupunki Middelburgissa, Zeelandin provinssissa Alankomaissa. Se sai kaupunkioikeudet vuonna 1574. Kaupungissa oli 5 370 asukasta vuonna 2007.
Juurikäävät
Juurikäävät (Heterobasidion) on kääpäsuku johon kuuluu Suomessa kaksi lajia: männynjuurikääpä (Heterobasidion annosum) männyllä ja kuusenjuurikääpä (Heterobasidion parviporum) kuusella. Euroopan alueelta sukuun kuuluvia lajeja tunnetaan kolme. Ne ovat puukudosta tuhoavia sieniä, jotka leviävät puun juurien kautta runkoon. Juurikääpä saattaa lopulta tappaa puun, mutta kuusessa, lehtikuusessa ja männyssä se pääasiallisesti aiheuttaa juuri- ja tyvilahoa. Pahasti saastuneella alueella myös katajat voivat huonosti ja kuolevat. Juurikääpää kutsutaan myös nimellä maannousemasieni.
Tuhot
Kuusenjuurikääpä aiheuttaa kuuselle tyvilahoa rungon sisällä. Männynjuurikääpä saa aikaan männylle juuria tuhoavaa niin sanottua tyvitervastautia. Monivuotiset käävät sijaitsevat kuolleiden puiden juurenniskassa, kuusella myös juurissa.
Juurikäävät lahottavat kuusen 6-10 ja männyn 0,5-2 metrin korkeuteen. Maannousema on sydänpuulahottaja, joka lahottaa tyven ontoksi.
Maannouseman saastuttama puu ei kelpaa teollisuudelle ja aiheuttaa hakkuutappioita hakattavassa leimikossa. Puun lahonnut osa joudutaan katkaisemaan ja jättämään metsään tai käyttämään energiapuuna.
Levinneisyys ja torjunta
Juurikääpiä tavataan eteläisessä Suomessa. Pahiten saastunut alue lienee rannikko ja saaristo Uudeltamaalta Satakuntaan. Juurikääpien leviämistä voidaan torjua biologisella tai kemiallisella kantokäsittelyllä. Myös kantojen nosto auttaa torjunnassa. Nykyisin puuta hakataan ja korjataan läpi vuoden, jolloin raskaiden metsätyökoneiden aiheuttamat maaperän painumiset ja sitä kautta juuristojen rikkoutumiset sekä puun kuoreen tulleet pintahaavat ovat otollisia sieni-infektioille. Talviaikaiseen puunkorjuuseen palaaminen vähentäisi yleensäkin sienituhoja.
Nykyaikaisilla hakkuukoneilla voidaan käsitellä kannot juurikääpiä vastaan biologisesti esimerkiksi istuttamalla sahapinnalle harmaaorvakkaa.
Juha Seittonen
Juha Seittonen, taiteilijanimeltään Keijo Q tai Quuppa, (s. 25. lokakuuta 1962 Pori) on suomalainen muusikko. Hän on Dingon alkuperäinen rumpali ja soitti yhtyeessä rumpuja aina vuoteen 2002 sekä palasi yhtyeeseen vuodeksi 2017. Quuppa oli jo Dingon esiasteessa Sohossa. Hänen taiteilijanimensä on tullut The Who -rumpali Keith Moonin nimestä.
Hän työskenteli Musamaailma-nimisessä musiikkikaupassa. Nyttemmin hän tekee lähihoitajan töitä Helsingissä. Muita yhtyeitä, joissa hän on soittanut, ovat muun muassa The Nyttemmin Wainaa, Paalujuntta ja Neumann Band. Myös hänen veljensä Petri "Putte" Seittonen on soittanut bassoa useissa Neumannin kokoonpanoissa.
Hans Hirn
Hans Hirn (5. syyskuuta 1896 Helsinki – 27. toukokuuta 1970 Helsinki ) oli suomalainen historioitsija ja kirjastonjohtaja, joka sai professorin arvonimen.
Les arts florissants (ooppera)
Les arts florissants (H. 487) on ranskalaisen Marc-Antoine Charpentierin säveltämä lyhyt kamariooppera. Tekijän itsensä mukaan se on ”musiikillinen idylli”. Oopperassa on viisi näytöstä.
Hans Hirn
Henkilöhistoria
Hans Hirnin vanhemmat olivat professori Yrjö Hirn ja ruotsintaja Karin Åberg. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1924–1942 oli Hilja Maria Ahra ja toinen vuodesta 1944 Eja Margrete Nordström. Hirn tuli ylioppilaaksi 1914, valmistui filosofian kandidaatiksi 1920 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1931. Hän toimi amanuenssina Helsingin yliopiston kirjastossa, kirjastoneuvojana Valtion kirjastotoimikunnassa 1922–1925 ja Helsingin kaupunginkirjaston apulaisjohtajana 1925–1959. Helsingin yliopiston dosentti hän oli 1938–1965 ja vt. professori 1948–1949 sekä 1962–1964. Professorin arvonimi Hirnille myönnettiin 1965. Hän oli Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 1952 ja Suomen Historiallisen Seuran tutkijajäsen vuodesta 1953.
Les arts florissants (ooppera)
Historia
Marc-Antoine Charpentier sävelsi Les arts florissantsin vuonna 1685 Guisen herttuattaren palveluksessa olleiden muusikkojen ryhmälle. Herttuatar oli kuningas Ludvig XIV:n serkku, ja musiikki oli tarkoitettu esitettäväksi herttuattaren Pariisin-asunnossa. Oopperan ranskankielisen libreton tekijä on jäänyt tuntemattomaksi. Libretto on luonteeltaan allegoria, ja se käyttää mytologian ja luonnon symboliikkaa — kaikki aiheita, jotka olivat ajan yleisölle tuttuja.
Hans Hirn
Henkilöhistoria
Tietokirjailija Marta Hirn oli Hans Hirnin sisar. Sven Hirn taas oli hänen poikansa.
Les arts florissants (ooppera)
Osajako
Les arts florissants on sävelletty seitsemälle äänelle, viisiääniselle kuorolle, kahdelle poikkihuilulle, kolmelle viola da gamballe ja basso continuolle.
Pääosat esiintymisjärjestyksessä, ääniala ja ensimmäisen esityksen esiintyjät:
Etelävenäjänkoira
Etelävenäjänkoira on Venäjältä kotoisin oleva koirarotu, joka kuuluu FCI:n roturyhmään 1. Se on kaukasiankoiran ja keskiaasiankoiran ohella yksi Venäjän kolmesta ovtšarka-rodusta.
Ulkonäkö
Silmät ovat eteenpäin suuntautuneet, mantelinmuotoiset ja etäällä toisistaan. Sävyiltään ne vaihtelevat vaalean ruskeista tummiin, jälkimmäisen ollessa toivotumpi. Korvat ovat riippuvat, keskikokoiset, matalalle sijoittuneet ja kolmiomaiset. Karvapeite on pitkä (vähintään 10 cm), karhea, pörröinen ja paksu sekä hieman laineikas tai aaltoileva. Päässä pitkä ja paksu karva muodostaa viikset, parran ja kulmakarvat sekä uroksilla niskaan myös kauluksen. Pohjavilla on pitkää, paksua, pehmeää ja sävyltään peitinkarvaa vaaleampaa. Sallitut värit ovat valkoinen, kellertävän valkoinen, norsunluunvärinen, harmaa sekä valkoinen harmain, vaalean norsunluunvärisin tai vehnänvärisin (keksinväri) merkein. Musta, punainen, ruskea, sininen ja kolmivärinen luokitellaan virheiksi. Kooltaan urokset ovat vähintään 66 cm ja vähintään 35 kg, nartut vastaavasti vähintään 62 cm ja vähintään 30 kg.
Luonne ja käyttäytyminen
Etelävenäjänkoira on sopeutuvainen, säänkestävä ja helppohoitoinen. Näiden ominaisuuksien vuoksi se sopeutuu varsin hyvin erilaisiin ilmastoihin. Luonteeltaan se on itsenäinen, itsevarma, älykäs, omapäinen ja tasapainoinen. Sillä on hyvin vähän miellyttämishalua, mutta se voi silti olla perhettään kohtaan hyvin uskollinen, omistautuva, kiintynyt, rakastava ja hellä. Vieraita kohtaan se on sitä vastoin usein varautunut ja epäluuloinen, ja puolustaakin tarpeen tullen isäntäänsä ja tämän omaisuutta. Se ei sopeudu kerrostaloelämään, vaan tarvitsee vahdittavan alueen kuten omakotitalon pihan. Myös nuorena sosiaalistaminen ja kunnon tapakasvatus ovat ehdottoman tärkeitä.
Rodun kasvattaminen Tanskassa on ollut kiellettyä vuodesta 2010.
Alkuperä
thumb|250px|Etelävenäjänkoira venäläisessä postimerkissä. Rodun esi-isien uskotaan olleen karkeakarvaisia, parrakkaita espanjalaisia laumanvartijoita, jotka kulkeutuivat Etelä-Venäjän aromaille lampaiden mukana 1700-luvun lopulla. Kyseiset koirat olivat katalonianpaimenkoiran näköisiä, ja niitä käytettiin lammaslaumojen kokoamisessa ja suojelemisessa. Uudessa asuinmaassaan ne risteytyivät muinaisten venäläisten vinttikoirien ja laumanvartijoiden kanssa. Risteytysten lopputuloksena syntynyt rotu tunnettiin alun perin Länsi-Euroopassa nimellä "venäjänpaimenkoira". Vinttikoiraristeytysten vuoksi se oli alkuperäisiä iberialaisia paimenkoiria kookkaampi, kevytrakenteisempi, rintakehältään litteämpi, vatsalinjaltaan kuroutuneempi, takakulmauksiltaan voimakkaampi ja väriltään valkovoittoinen. Varsinainen jalostuksen aloitti kuitenkin vasta vuonna 1898 Krimin Askania-Novan alueella nykyisessä Ukrainassa asunut saksalainen paroni Friedrich von Falz-Fein, jota on kiittäminen rodun nykyisestä ulkonäöstä. Hän myöskin antoi sille nimen "etelävenäjänpaimenkoira". 1930-luvun alussa Neuvostoliitossa hyväksyttiin ensimmäinen rotumääritelmä, jonka myötä rodun tyypillinen rakenne ja nimi vakiinnutettiin.
Etymologia
Sananmukaisesti ovtšarka tarkoittaa "paimenkoiraa", mutta käytännössä on kuitenkin kyse laumavartijarodusta. Tämän vuoksi Suomen Kennelliitto muutti alkuperäisen "etelävenäjänpaimenkoira"-nimen muotoon "etelävenäjänkoira". Sen roturyhmä "lammas- ja karjakoirat" on kuitenkin säilytetty ennallaan, sillä FCI päättää alaistensa rotujen virallisista luokitteluista.
Gian-Franco Kasper
Gian-Franco Kasper (24. tammikuuta 1944 St. Moritz, Sveitsi – 9. heinäkuuta 2021 ) oli sveitsiläinen hiihdon järjestövaikuttaja. Hän oli Kansainvälisen hiihtoliiton (FIS) pääsihteeri vuodesta 1975 ja puheenjohtaja vuodesta 1998 ja Kansainvälisen olympiakomitean jäsen vuosina 2000–2018. Hän oli myös WADAn jäsen.
Kasper opiskeli Zürichin yliopistossa psykologiaa, filosofiaa ja journalismia.
Kasper herätti julkisuudessa huomiota lausunnoillaan, kuten kiisti ilmastonmuutoksen ja suositteli kilpailujen järjestämistä diktatuureissa, koska se on helppoa.
Mississippinalligaattori
Mississippinalligaattori eli amerikanalligaattori (Alligator mississippiensis) on suurin alligaattorilaji. Sen pituus on noin 3 m koirailla, naarailla vähemmän, mutta pisin tavattu yksilö on ollut 5,8 m pitkä. Sillä on vaalea vatsa, jossa ei ole luutumia tai sarveistumia, ja sitä on metsästetty nahkansa vuoksi.
Lisääntyminen
Touko–heinäkuussa alligaattorinaaras laskee 20–70 munaa jopa metrin korkuiseen ja parin metrin levyiseen pesään, jonka se rakentaa savesta, mullasta ja kasveista. Se vartioi pesää herkeämättä 9–10 viikkoa, kunnes 20 cm pitkät poikaset kuoriutuvat. Emo auttaa ne ulos niiden piipityksen ohjaamana. Se kaivaa poikasilleen uuden, suuremman onkalon, jonka halkaisija on yleensä yli 3 m. Poikaset pysyvät emonsa luona 1–3 vuotta.
Elintavat
Nuoret alligaattorit syövät enimmäkseen selkärangattomia eläimiä, mutta aikuiset voivat käydä myös suurien nisäkkäiden, kuten koirien ja kauriiden kimppuun. Ne eivät ole yleensä vaaraksi ihmisille, ja kömpelyytensä vuoksi ne eivät onnistu tekemään eläinlaumassa suurta tuhoa.