cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lilla Karlsö
Lilla Karlsön pinta-ala on 1,6 neliökilometriä. Suurin osa saaresta on kalkkikiviylänköä. Korkein kohta on noin 66 metriä merenpinnan yläpuolella. Nimestään huolimatta saari on siis keskimäärin korkeampi kuin Stora Karlsö, pinta-alaltaan se tosin on pienempi. Saarella on meren tekemiä luolia, joista suurimmat ovat 30 metriä syviä.
Suurella osalla saaresta ei ole puita ja pensaita, koska siellä on ollut vuosisatojen ajan lampaita. Saarella on laiduntanut kerrallaan jopa sata lammasta karitsoineen. Vain pienellä alueella on satoja vuosia vanhoja jalavia, tammia ja saarnia. Muita kasveja on monipuolisesti, esimerkiksi kangasajuruohoa ja tähkätädykettä, harvinaisiakin kasveja löytyy. Stora Karlsön tapaan myös Lilla Karlsöllä on monipuolinen lintulajisto. Siellä on esimerkiksi etelänkiisloja ja ruokkeja. Esimerkiksi harmaalokkeja on Gotlannin suurin populaatio.
Lilla Karlsö on luonnonsuojelualue. Vuonna 1955 siitä tuli luonnonmuistomerkki ja 1964 luonnonsuojelualue. Se on Natura 2000 -alue. Saarella on myös useita muinaisjäänteitä pronssi- ja rautakaudelta.
Markus (evankelista)
thumb|200px|Evankelista Markus. Kuva evankeliumista 1500-luvulta.
Evankelista Markus oli perimätiedon mukaan apostoli Pietarin opetuslapsi. Pietari kutsuu häntä "pojakseen" Ensimmäisessä Pietarin kirjeessä. Markuksen kirjoittamana on perinteisesti pidetty Markuksen evankeliumia. Markus asui Jerusalemissa ja oli Marian poika. Markus oli hänen roomalainen lisänimensä. Hänen heprealainen nimensä oli Johannes. (Ap 12:12, 25.) Markus oli Barnabaan serkku.
Markus mainitaan nimellä Johannes Markus myös Apostolien teoissa. Apostolien tekojen mukaan Pietari saapui Markuksen luokse vapauduttuaan yllättäen vankeudesta, ja aluksi vain palvelustyttö uskoi, että kyseessä tosiaan oli Pietari. Myöhemmin Markus mainitaan erinäisiä kertoja Paavalin (Sauluksen) ja Barnabaan matkatoverina.
Hän oli ilmeisesti ensimmäisten Kristukseen uskovien joukossa. Hänen äitinsä koti toimi varhaiskristillisen seurakunnan palvontapaikkana, mikä merkitsee ehkä sitä, että sekä Markuksesta että hänen äidistään tuli Jeesuksen seuraajia ennen Kristuksen kuolemaa (Ap 12:12). Vain Markus mainitsee niukoissa pukimissa olleen nuoren miehen, joka pakeni Jeesuksen kavaltamisiltana, joten on syytä uskoa, että Markus itse oli tuo nuori mies (Mr 14:51, 52). On siis todennäköistä, että Markus oli läsnä, kun Pyhää Henkeä vuodatettiin noin 120 opetuslapsen päälle vuoden 33 helluntaina (Ap 1:13–15; 2:1–4).
Jonkin ajan kuluttua Paavalin, Barnabaan ja Markuksen välinen välirikko korjaantui, sillä Markus oli Paavalin mukana Roomassa ja lähetti hänen kanssaan terveisiä kolossalaiskristityille (n. v. 60–61). Paavali puhui hänestä myönteisesti: ”Aristarkos, vankitoverini, lähettää teille terveisiä ja samoin Markus, Barnabaan serkku (joka teidän käskettiin ottaa tervetulleena vastaan, jos hän joskus tulee luoksenne).” (Kol 4:10.) Kun Paavali oli myöhemmin (n. v. 65) jälleen vankina Roomassa, hän pyysi Timoteusta nimenomaan: ” Vain Luukas on täällä kanssani. Ota Markus mukaasi, sillä hänestä olisi minulle paljon apua.” (2Ti 4:11.) Johannes Markus oli myös Pietarin mukana Babylonissa, sillä hänen kerrotaan lähettäneen terveisiä apostolin ensimmäisessä kirjeessä.
Markuksen kerrotaan kerran haaksirikkoutuneen Venetsiaan ja nähneen näyn, jossa sanottiin, että "täällä jonain päivänä on sinun sielusi lepäävä". Vuonna 828 venetsialaiset varastivat Markuksen ruumiin eli pyhäinjäännöksen Aleksandriasta ja toivat Venetsiaan piilottamalla ruumiin sianlihaan ja kaaliin. Venetsialaiset rakensivat kaupunkiinsa Pyhän Markuksen kirkon (Basilica di San Marco), torin ja kellotornin ja ottivat Markuksen suojeluspyhimyksekseen. Venetsialaiset hyväksyivät pyhän Markuksen tunnuksen (siivekkään leijonan) kaupungin suojelijaksi. Myös Venetsian lippuun liitettiin siivekäs leijona.
Kirjassaan The Lost Tomb of Alexander historioitsija Andrew Chugg väittää, että Aleksandriasta Venetsiaan kuljetetut pyhäinjäännökset todellisuudessa olisivatkin Aleksanteri Suuren maalliset jäännökset. Vain harvat tutkijat pitävät hänen teoriaansa todennäköisenä.
Rillit
Rillit (Zosteropidae) on varpuslintuihin kuuluva lintuheimo. Heimoon kuuluu 13 sukua, joissa on yhteensä 122 lajia. Rillejä tavataan Aasiassa, Afrikassa, Australiassa ja joillakin Tyynenmeren saarilla.
Ulkonäkö
Monet rillilajit muistuttavat toisiaan huomattavasti. Kooltaan ne ovat yleensä kymmensenttisiä ja väriltään kellertäviä tai vihertäviä. Nokka on ohut ja kärjestään terävä. Lähes kaikilla heimon lajeilla on silmän ympärillä valkoinen rengas, josta heimo on saanut nimensä.
Lisääntyminen
Pesän rillit tekevät puuhun oksanhaaraumaan. Molemmat puolisoista hautovat munia, joista poikaset kuoriutuvat kolmen viikon kuluttua pesän rakentamisesta. Poikaset syövät aluksi hyönteisiä ja myöhemmin myös kasviravintoa. Puolisot ovat toisilleen uskollisia koko elinikänsä.
Ravinto
Rillit syövät hyönteisiä ja kasvien hedelmiä sekä mettä.
Suvut ja lajit
thumb|230px|[[Japaninrilli (Zosterops japonicus)]]
Hart Racing Engines
Brian Hart Ltd. (myös Hart Racing Engines tai Hart) oli moottorien valmistaja Formula 1:ssä. Hartin moottoreita oli yhteensä 368 autossa, ja niitä oli mukana yhteensä 157 Grand Prix’ssä.
Brittiläinen Brian Hart perusti yrityksen vuonna 1969, ja ryhtyi valmistamaan kilpa-autojen moottoreita kaikille kilpaluokille.
1980-luku
Moottoreiden kultakausi oli ns. turboaikana, jolloin Toleman käytti Hartin turbomoottoreita F1:ssä. Toleman oli ensimmäinen Formula 1 -valmistaja, joka käytti Hartin moottoreita. Toleman käytti Hartin moottoreita kaudesta 1981 kauteen 1985. Tolemanin ja Hartin yhteistyön paras vuosi oli 1984, jolloin Ayrton Sennan ajama Toleman-Hart sijoittui kolmesti palkintokorokkeelle. Kauden 1984 aikana pisteitä kertyi 16 kappaletta, joista suurin osa oli Ayrton Sennan saavuttamia. Yhteistyö Tolemanin kanssa toi Hartille myös ensimmäisen paalupaikan moottorivalmistajana kun Teo Fabi ajoi Tolemaninsa paalupaikalle Saksan osakilpailussa 1985.
1980-luvulla Hart toimitti moottoreita Tolemanin lisäksi RAM Racingille (1984–1985), Spirit Racingille (1984–1985) ja Team Haas Lolalle (1985–1986). Yhteistyö Tolemanin kanssa päättyi vuoteen 1985, jonka jälkeen Hart toimi vielä vuoden 1986 aikana moottoritoimittajana yhdysvaltalaiselle Team Haas Lola -tallille, joka kuitenkin vaihtoi Cosworth-moottoreihin niiden lopulta valmistuttua kauden kolmanteen kilpailuun. Vuoden 1986 jälkeen yksikään talli ei käyttänyt Hartin moottoreita 1980-luvun aikana.
1990-luku
1990-luvulla Hart toimitti moottoreita eri talleille kausina 1993–1997. Jordanin käyttäessä Hartin moottoreita kausina 1993–1994 se vielä menestyi.
Vuonna 1993 Jordan saavutti 3 MM-pistettä Hartin moottoreilla Rubens Barrichellon ajaessa viidenneksi ja Eddie Irvinen sijoituttua kuudenneksi Japanin osakilpailussa. Vuonna 1994 Hartin moottorit saavuttivat historiansa parhaan pistesaldon. Rubens Barrichello aloitti kauden vahvasti ajamalla neljänneksi kauden avauskilpailussa Brasiliassa ja kolmanneksi Tyynenmeren osakilpailussa Japanin Aidassa. Kauden kolmannessa kilpailussa Imolassa tapahtui kuitenkin katastrofi. Barrichello kolaroi autonsa pahasti harjoituksissa, eikä kilpailukiellossa olleen Eddie Irvinen tilalla ajanut Andrea de Cesaris ajanut maaliin asti keskeytyksen vuoksi. De Cesaris onnistui kuitenkin ajamaan vielä neljänneksi Monacon osakilpailussa, jonka jälkeen Eddie Irvine palasi kilparadoille, kärsittyään Brasilian osakilpailussa saamansa kilpailukiellon. Hart saavutti historiansa toisen ja viimeisen paalupaikan Belgiassa, kun Rubens Barrichello otti uransa ensimmäisen paalupaikan. Kaiken kaikkiaan vuonna 1994 Jordan-Hart yhdistelmällä saavutettiin 28 MM-pistettä. Se ei kuitenkaan riittänyt Jordanille, joka otti käyttöönsä McLarenilta vapautuneet Peugeotin moottorit kaudeksi 1995.
Kaudeksi 1995 Hart teki sopimuksen Footwork Arrowsin kanssa, jonka kanssa yhteistyö kesti seuraavaan kauteen 1996. Kaudella 1997 Hartin moottorit siirtyivät vielä Minardille, mutta 1990-luvun puolivälin menestystä ei enää saavutettu, sillä Hart ei enää pysynyt muiden moottorivalmistajien kehitysvauhdissa mukana ja jäi rahoitusvaikeuksissa olevien tallien moottoriksi.
TWR meni konkurssiin 2002 lopettaen niin Arrowsin kuin Hartinkin toiminnan. Hart itse kuoli vuonna 2014.
Spárti
Spárti on perinyt nimensä samalla paikalla sijainneelta antiikin ajan Spartan kaupungilta, joka oli yksi antiikin Kreikan merkittävimpiä kaupunkivaltioita. Nykyinen Spárti on Lakonian hallinnollinen, taloudellinen ja kulttuurikeskus sekä Evrótas-joen eli Irin laakson maatalousalueen keskus, jonka tärkeimmät tuotteet ovat sitrushedelmät ja oliivit. Kaupungissa toimii myös osa Peloponnesoksen yliopistosta.
Maantiede ja ilmasto
Kaupunki on noin 210 metrin korkeudella merenpinnasta. Vuoden keskilämpötila on noin 17,4 °C.
Antiikin Sparta
Sparta eli Lakedaimon oli antiikin aikana Peloponnesoksen ja koko Kreikan merkittävimpiä kaupunkivaltioita (polis). Spartan kaupunkivaltion vallassa ollut alue käsitti myöhemmin Lakonian lisäksi myös Messenian.
pienoiskuva|vasen|Antiikin [[Spartan teatterin raunioita, taustalla nykyinen Spártin kaupunki.]] Spartan lähettyvillä oli merkittävä keskus jo mykeneläisellä pronssikaudella 1400–1200-luvuilla eaa. Mykeneläisiä löytöjä on tehty muun muassa Menelaionista ja Pellanasta. Doorilaiset valloittivat Lakonian noin 950 eaa., jonka jälkeen kehittyi Spartan kaupunkivaltio. Se oli Kreikan johtavia kaupunkivaltioita noin vuosina 700–500 eaa. Sparta johti niin sanottua peloponnesolaisliittoa, johon kuului monia muita kreikkalaisia kaupunkeja. Peloponnesolaissodan aikana vuosina 431–404 eaa. Spartan tärkein vihollinen oli Ateena, jonka kanssa Sparta taisteli Kreikan herruudesta. Voitettuaan sodan Sparta saavutti jälleen hetkeksi johtoaseman kreikkalaisten kaupunkivaltioiden joukossa. Sparta menetti valta-asemansa vuonna 371 eaa., kun sen sotilasmahti kukistui lopullisesti.
Sparta oli tyypillisimpiä Kreikan ylimysvaltioista: kaupunkivaltio, jonka hallitusmuoto oli lopulta suorastaan oligarkkinen. Spartan valtiomuoto, jonka säätäminen perimätiedon mukaan liittyy Lykurgoksen nimeen, oli kuitenkin pitkän kehityksen tulos. Sparta oli itseensä sulkeutunut kaupunki- ja sotilasvaltio, joka oli kuuluisa ankarasta ja yksipuolisesta sotilaskasvatuksesta ja armeijastaan. Sen elinkeinoelämää hallitsi maanviljelys ja karjanhoito. Sparta ei harjoittanut paljoakaan kaupankäyntiä, eikä sillä ollut myöskään mainittavaa käsityöteollisuutta tai merkittävää osuutta Kreikan kulttuurielämän kehitykseen. Spartan nimi symboloi usein edelleen ”spartalaista” yksinkertaista ja ankaraa elämäntapaa sekä sankaruutta ja sotilaskunniaa.
Nykyinen kaupunki
pienoiskuva|vasen|Spártin kaupunkia.
Bysanttilaisella ajalla alueen asutus siirtyi läheiseen Mystraksen linnoitettuun kaupunkiin, joka oli Peloponnesoksen merkittävin keskus. 1200-luvulta 1800-luvulle tultaessa entinen Sparta oli kutistunut pienehköksi kyläksi Mystraksen varjossa. Spartan suojeluspyhäksi tuli siellä vaikuttanut Pyhä Nikon.
Kreikan itsenäistyttyä kuningas Otto antoi 20. lokakuuta 1834 määräyksen, että Mystraksen kaupunki oli siirrettävä antiikin Spartan paikalle, ja kaupungin nimeksi tulisi sama kuin muinaisaikana (nykykreikkalaisessa nimimuodossa Spárti). Nykyisen Spártin kaupungin kaupunkisuunnittelun päämääränä oli luoda ideaalisen kaunis kaupunki käyttämällä bulevardeja ja puistoja. Kaupungin kadut muodostavat säännöllisen ruutukaavan, päin vastoin kuin useimmissa Kreikan vanhoissa kaupungeissa. Suunnittelua johtivat saksalaiset arkkitehdit Fr. Stauffertin johdolla. Vanha rakennuskanta edustaa uusklassista arkkitehtuuria, ja sen merkittivimpiä edustajia kaupungissa on vuonna 1909 rakennettu kunnantalo. Kuningasaikana Kreikan kruununperillisen titteli oli Spartan herttua (doúx tis Spártis).
Nykyinen Spártin kunta muodostui, kun Spárti, Fáris, Karyés, Mystrás, Oinoúntas, Pellána ja Therápnes yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat ja väestö
Spártissa asui vuonna 2011 35 259 -asukasta. Kaupungin väkiluku on kasvanut 1970-luvulta alkaen, mutta kasvu on hidastunut 2000-luvulla.
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Spártin kunta muodostuu seitsemästä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Nähtävyydet
pienoiskuva|Näkymä [[Mystras|Mystraksen linnavuorelta Lakonian tasangolle ja Spártin kaupunkiin.]]
Antiikin Spartan merkittävimmät rauniot ovat nykyisen kaupungin keskustan pohjoispuolella sijaitsevat akropolis ja agora, joiden alueella sijaitsevat muun muassa Spartan teatterin, Skiaksen ja Persialaisen stoan rauniot; Artemis Orthian pyhäkön rauniot kaupungin itäpuolella; sekä niin kutsuttu Leonidaan hauta kaupungin keskustassa. Kaupungin nähtävyyksiin kuuluu antiikin raunioiden lisäksi muun muassa Spártin arkeologinen museo.
Noin kolme kilometriä Spártista itäkaakkoon on Menelaionin arkeologinen alue. Kaupungin länsipuolella noin kuuden kilometrin päässä sijaitseva Mystras on Unescon maailmanperintökohde.
Leo Frank
Leo Max Frank (17. huhtikuuta 1884 – 17. elokuuta 1915) oli yhdysvaltalainen mies, josta tuli ainoa tunnettu Yhdysvalloissa lynkattu juutalainen. Setänsä kynätehtaan johtajana Atlantassa Georgiassa toiminut Frank tuomittiin erään alaisensa, 13-vuotiaan Mary Phaganin raiskauksesta ja murhasta. Tapausta pidetään yleisesti oikeusmurhana.
Valamiehistön päätös heijasteli osaltaan luokallista ja alueellista paheksuntaa pohjoisen koulutettuja teollisuushenkilöitä kohtaan, joiden uskottiin keräävän liian paljon valtaa Yhdysvaltojen eteläosassa. Tämän uskottiin vaarantavan etelän kulttuurin ja moraalin. Lehdissä oikeudenkäyntiä puitiin näyttävästi. Georgialainen poliitikko ja julkaisija Thomas E. Watson käytti tapausta kerätäkseen henkilökohtaista poliittista vaikutusvaltaa ja tukea Ku Klux Klanin uudelleenperustamiselle.
Pian Frankin tuomitsemisen jälkeen tuli esille uusia todisteita, jotka herättivät epäilyn hänen syyllisyydestään. Sen jälkeen kun osavaltion kuvernööri muutti tuomion kuolemanrangaistuksesta elinkautiseksi vankeudeksi, Knights of Mary Phagan -niminen ryhmä kaappasi Frankin vankilasta ja lynkkasi hänet. Ryhmään kuului tunnettuja kansalaisia. Kerrotaan, että ryhmään kuului senaattorin poika, entinen kuvernööri, lakimiehiä ja syyttäjä.
Leo Frankin tapaus oli osaltaan edesauttamassa juutalaisten uskontoon perustuvan vainon ja syrjinnän vastaisen Anti-Defamation League -järjestön perustamista lokakuussa 1913.
Alain Lemieux
Alain Lemieux (s. 24. toukokuuta 1961 Montréal, Quebec, Kanada) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija, joka pelasi keskushyökkääjänä. NHL:ssä hän pelasi yhteensä 119 ottelua tehoin 28+44=72.
Ura
St. Louis Blues varasi Lemieuxin viidennellä kierroksella vuonna 1980. Hän debytoi NHL:ssä kaudella 1981–82. Kaudella 1984–85 Lemieux siirtyi Bluesista Quebec Nordiquesiin. Kyseinen kausi oli Lemieuxin NHL-uran pisin hänen pelatessa 49 ottelua, joissa kertyivät tehot 15+13=28.
Kaudella 1986–87 Lemieux pelasi sveitsiläisessä EHC Oltenissa kolme ottelua, mutta myös yhden ottelun Pittsburgh Penguinsissa, jossa pelasi samaan aikaan hänen veljensä Mario.
191 AHL-ottelua pelannut Alain Lemieux siirtyi IHL:stä jääkiekon SM-liigan Oulun Kärppiin kaudella 1988–89. 16 ottelussa tuli tehot 3+10=13. Loppukauden hän pelasi saman liigan SaiPassa, jossa viidessä ottelussa Lemieux teki tehot 1+4=5. Lemieuxin kausi päättyi kuitenkin loukkaantumiseen.
Lemieux lopetti uransa IHL:n Milwaukee Admiralsissa keväällä 1991.
Muuta
Lemiuex'n pikkuveli on entinen jääkiekkoilija ja Pittsburgh Penguins -legenda Mario Lemieux.
Artemisia II
Artemisia II kuului Hekatomnidien hallitsijasukuun, joka sai alkunsa hänen isästään Hekatomnoksesta ja hallitsi Kaariaa lähes itsenäisinä joskin nimellisesti Persian alaisina satraappeina. Hän lienee syntynyt 390-luvulla eaa. ja nai veljensä Mausolloksen, joka tuli hallitsijaksi heidän isänsä kuoltua. Artemisia oli mahdollisesti jo Mausolloksen valtakaudella jonkinlainen kanssahallitsija. Mausolloksen kuoltua vuonna 353 tai 352 eaa. Artemisiasta tuli Kaarian satraappi. Hän hallitsi kaksi tai kolme vuotta ennen omaa kuolemaansa. Artemisian on kerrottu surreen kuollutta miestään niin kovasti, että jopa joi tämän tuhkia viiniin sekoitettuina. Artemisian kuoltua samasta sisarussarjasta olivat hänen jälkeensä hallitsijoina vielä veljet Idrieus ja Piksodaros sekä sisar Ada, joka oli myös Idrieuksen leski.
Artemisia rakennutti valmiiksi Mausolloksen aikana pääkaupunkiin Halikarnassokseen aloitetun suuren hautamuistomerkin. Hän kutsui aikansa maineikkaimmat taiteilijat, kuvanveistäjät Bryaksiksen, Leokhareen, Skopaksen ja Timotheoksen, koristelemaan sitä. Mausoleumi valmistui mahdollisesti hieman Artemisian kuoleman jälkeen. Varmistaakseen rakennustöissä tarvitun marmorin saatavuuden Artemisia lähetti sotavoimansa alistamaan Latmus-vuoren louhosta hallussaan pitäneet vuoristoheimot. Hänen on kerrottu käyttäneen tässä operaatiossa ovelaa harhautusta: vuoren lähellä järjestettiin suuri paikallisen suojelusjumalattaren palvontarituaali, ja asukkaiden saapuessa joukolla katsomaan sitä heidät väijytettiin ja louhos vallattiin.
Artemisia II tunnettiin kiinnostuksestaan kasvi- ja lääketieteeseen. Marunoiden kasvisuvun tieteellinen nimi Artemisia viitannee häneen.
Molly Sandén
Molly My Marianne Sandén (s. 3. heinäkuuta 1992 Tukholma) on ruotsalainen laulaja. Hänellä on kaksi pikkusiskoa, laulajat Frida Sandén ja Mimmi Sandén. Sandén edusti Ruotsia vuoden 2006 Lasten Eurovision laulukilpailussa kappaleella ”Det finaste någon kan få”, joka sijoittui kilpailun kolmanneksi pistemäärällä 116.
Sandénin esikoisalbumi, popmusiikista koostuva Samma himmel julkaistiin vuonna 2009. Albumi nousi korkeimmillaan Sverigetopplistanin, Ruotsin albumilistan, sijalle 16. Aiemmin samana vuonna julkaistu singlekappale ”Så vill stjärnorna”, jolla hän osallistui Melodifestivaleniin, sijoittui singlelistalla korkeimmillaan sijalle 11.
Sandén osallistui vuonna 2010 TV4:n Let's Dance -tanssiohjelmaan, parinaan Jonathan Näslund. Hän ja Näslund sijoittuivat kilpailussa neljänneksi.
Molly Sandénin laulama kappale "Husavik" elokuvasta Eurovision Song Contest: The Story of Fire Saga on ehdolla vuoden 2021 Oscar-gaalassa Parhaan laulun Oscar-palkinnon saajaksi.
Anatoli Davydov
Anatoli Viktorovitš Davydov (, s. 13. marraskuuta 1953) on venäläinen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja-puolustaja. Hän toimii Zenit Pietarin apulaisvalmentajana.
Ura pelaajana
Davydov aloitti peliuransa Metallurg Tulassa 1971, mutta parhaiten hänet muistetaan vuosistaan Zenit Leningradissa, johon hän siirtyi 1975. Hän teki Zenitissä pitkän ja ansiokkaan uran kuuluen menestysjoukkueeseen, joka voitti Neuvostoliiton-mestaruuden 1984. Hän jätti seuran 1988 ja pelasi sen jälkeen muissa venäläisseuroissa, Helsingin Ponnistuksessa ja kiinalaisessa Foshan Fosidissa. Hän lopetti uransa 43-vuotiaana Zenitissä. Davydov on 454 virallisella ottelullaan Zenitissä eniten otteluita pelannut pelaaja.
Ura valmentajana
Hän otti kosketusta valmentamiseen jo pelaajaurallaan. Hän toimi Helsingin Ponnistuksen pelaajavalmentajana Veikkausliigassa loppukauden 1995 sen jälkeen, kun Jari Niini oli vapautettu tehtävästään.
Valmennusurallaan Davydov on toiminut eri tehtävissä Zenitin organisaatiossa. Hän aloitti 1997 apulaisvalmentajana ja toimi kausina 1999–2000 päävalmentajana johdattaen seuran Venäjän cupin mestariksi 1999. Kausina 2002–2005 hän luotsasi 1. ja 2. divisioonassa pelannutta Metallurg Lipetskiä ja 2005–2006 1. divisioonassa pelannutta Sibir Novosibirskiä.
Davydov palasi Zenitiin 2008 juniori- ja reservivalmentajaksi. Elokuussa 2009 hän nousi päävalmentajaksi Dick Advocaatin potkujen jälkeen. Davydov johdatti Zenitin lopulta Venäjän valioliigassa kolmanneksi. Joulukuussa 2009 italialainen Luciano Spalletti palkattiin seuran uudeksi päävalmentajaksi ja Davydov siirtyy kaudeksi 2010 apuvalmentajan tehtäviin.
Days of Wine and Roses
Days of Wine and Roses voi viitata:
Näkökohtia puheen alkuperästä
Näkökohtia puheen alkuperästä on vuonna 2012 ilmestynyt Olli Aaltosen, Mona Lehtisen ja Reijo Aulangon toimittama suomenkielinen puhetieteen perusteos.
Riken Yamamoto
thumb|260px|[[Yokosukan taidemuseo]] thumb|260px|Hiroshiman paloasema
Riken Yamamoto (, s. 1945 Peking, Kiina) on japanilainen arkkitehti. Hän on yksi maan merkittävimmistä nykyarkkitehdeista. Etenkin hänen suunnittelemansa epäkonventionaaliset asuinrakennukset ja uudemmat suurhankkeet Japanissa ja ulkomailla ovat saaneet huomiota ja palkintoja.
Yamamoto valmistui Nihon-yliopistosta kandidaatiksi vuonna 1968 ja Tokion taideyliopistosta maisteriksi vuonna 1971, minkä jälkeen hän jatkoi opintojaan Tokion yliopistossa Hiroshi Haran johdolla. Oman toimistonsa ”Riken Yamamoto & Field Shop” hän perusti vuonna 1973. Yamamoto toimii professorina Jokohaman kansallisessa yliopistossa.
Amjad Ali Khan
thumb|right|Amjad Ali Khan
Amjad Ali Khan (s. 9. lokakuuta 1945 Gwalior, Madhya Pradesh) on intialainen sarodinsoittaja.
Khan piti ensimmäisen resitaalinsa 6-vuotiaana. Hän on kuudennen polven sarodinsoittaja, ja häntä opetti hänen isänsä Hafiz Ali Khan. Hän on esiintynyt muun muassa WOMAD-festivaaleilla Uudessa-Seelannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa sekä Darbar-festivaalilla. Vuonna 2014 hän esiintyi Oslossa Nobelin rauhanpalkintokonsertissa poikiensa Amaanin (s. 1977 ) ja Ayaanin (s. 1979 ) sekä tablansoittaja Satyajit Talwalkarin kanssa. Khanin muiden esiintymispaikkojen joukossa ovat olleet Suntory-sali, Carnegie Hall, Sydneyn oopperatalo ja Proms.
Khan on saanut Grammy-ehdokkuuden. Hän voitti kultamitalin Global Music Awards -tilaisuudessa yhdessä poikiensa kanssa albumista Peace Worshipers (2017; Affetto Records, jaellut Naxos). Khan on levyttänyt myös Real World Recordsille. Khan on saanut useita residenssejä. Hän on toiminut vierailevana professorina lukuisissa yliopistoissa, kuten Stanfordin, New Mexicon ja Yorkin yliopistoissa sekä Jacobsin musiikkikoulussa. Vuonna 2003 Khanista tehtiin Ordre des Arts et des Lettres'n ritari. Hän on saanut Padma Shrin (1975), Padma Bhushanin (1991) ja Padma Vibhushanin (2001). Vuonna 1996 hänet nimitettiin Unicefin kansalliseksi lähettilääksi.
Useat länsimaiset orkesterit ovat esittäneet Ali Khanin ensimmäisen konserton sarodille (Samaagam). Khan on soittanut sellisti Matthew Barleyn kanssa.
Paris (The Cure)
Paris on englantilaisen rock-yhtye The Curen livealbumi, joka ilmestyi vuonna 1993. Se on livekokoelma kappaleista, joita The Cure esitti 19.–21. lokakuuta 1992 Pariisin Zenithissä.
Jason Flinck
Jason Flinck (s. 26. maaliskuuta 1971) on suomalainen basisti ja laulaja. Tällä hetkellä hän soittaa hard rock -yhtye Brother Firetribessa. Hän laulaa progressiivista metallia soittavassa yhtyeessä nimeltä Kings of Modesty.
Siniukonkorento
Siniukonkorento (Aeshna juncea) on ukonkorentoihin kuuluva sudenkorento, jota elää lähes koko Euraasiassa.
Ulkonäkö ja koko
thumb|Lähikuva nuoresta yksilöstä. Siniukonkorento on ulkonäöltään erityisesti suo-, iso- ja rannikkoukonkorennon kaltainen. Eniten näistä siniukonkorento muistuttaa suoukonkorentoa ja vähiten rannikkoukonkorentoa. Lajeja ei välttämättä erota selkeästi yksittäisen tuntomerkin perusteella.
Korennon tumman keskiruumiin sivuilla on kaksi vaaleaa viivaa. Viivojen yhteenlaskettu leveys on tavallisesti niiden välisen alueen leveyttä pienempi. Useimmiten viivoista etummainen kapenee ylöspäin. Lajin päässä silmien taustapuolella on yleensä pienet keltaiset pilkut. Suoukonkorennolla ei ole näitä pilkkuja. Koiraalla on pieni ja teräväreunainen vaalea kuviointi takaruumiin kolmannessa jaokkeessa lähellä keskiruumista. Lajin naaras eroaa lähisukuisista lajeista myös perälisäkkeidensä perusteella. Ne ovat päältä katsoen kapeammat ja sivulta katsoen leveämmät kuin suoukonkorennon vastaavat.
Levinneisyys ja elinympäristö
Siniukonkorentoa elää laajalla alueella holarktisella alueella. Levinneisyysalue ulottuu Britanniasta Pohjois-Amerikkaan, jossa elää erillinen alalaji. Laji on Pohjois-Euroopassa, Siperiassa ja Pohjois-Amerikassa yleinen ja laajalle levinnyt. Keski- ja Etelä-Euroopassa se on harvinaisempi ja elää lähinnä vuoristoissa. Siniukonkorentoa tavataan hyvin yleisenä koko Suomessa.
Laji elää miltei minkälaisissa vesistöissä hyvänsä. Suomessa tavallisimpia elinympäristöjä ovat järvenlahdet ja suolammet, joilla on paljon kasvillisuutta.
Suulat
Suulat (Sulidae) on lahkoon Suliformes kuuluva merilintuheimo. Siihen kuuluu kolme sukua ja 10 lajia, joita tavataan lauhkeilla ja trooppisilla merialueilla. Suulat ovat vahvoja lentäjiä, mutta maalla kömpelöitä. Ne saavat ravintonsa merestä näyttävillä syöksysukelluksilla ja sitä seuraavilla nopeilla takaa-ajoilla. Suulat pesivät yhdyskunnissa.
Koko ja ulkonäkö
thumb|left|[[Australiansuula (Morus serrator) Muriwaissa, Uudessa-Seelannissa]] Suulat ovat keski- ja suurikokoisia lintuja. Niiden pituus on 64–100 senttimetriä ja paino 0,7–3,6 kiloa. Ruskosuulien suvun lajien ja joulusaarensuulan naaraat ovat koiraita suurempia, valkosuulilla sukupuolet ovat samankokoisia. Pitkien ja suippojen siipien kärkiväli voi olla jopa 1,8 metriä. Jalat ovat ruumiinkokoon suhteutettuna lyhyet ja sijaitsevat ruumiin takaosassa.
Kaikkien neljän varpaan välissä on räpylä. Suulat ovat rakenteeltaan tanakkaruumiisia, paksukaulaisia ja suuripäisiä merilintuja. Suulien ruumis on sukkulamainen ja molemmista päistä suippeneva, mikä sopii niiden tapaan pyytää saalista. Nokka on jäykkä ja tyvestä leveä, mutta suippenee kärkeä kohti. Joidenkin lajien nokanreunat ovat sahalaitaisia. Useimpien lajien pääväri on valkoinen ainakin vatsasta, selkäpuolella on höyheniä ruskeasta mustaan. Nuoret suulat ovat tavallisesti aikuisia tummempia. Ylänokan sierainaukot puuttuvat. Hengitys tapahtuu taaempaa kapeiden rakojen kautta, jotka jäävät nokan väliin, vaikka nokka olisi suljettu. Täysikasvuisilla suulilla on paljas kurkkupussi, jonka väri voi jalkojen ohella olla musta, sininen tai punainen. Silmät ovat nokan vieressä, antaen suulille binokulaarisen näön. Silmän värikalvo on usein vaalea.
Levinneisyys ja elinympäristö
Suurin osa suulalajeista elää eteläisen pallonpuoliskon merialueilla, ja vain suulan (Morus bassanus) levinneisyys ulottuu päiväntasaajan eteläpuolelta Pohjois-Atlantille asti. Kolme lajia pesii lauhkealla vyöhykkeellä, loput tropiikissa ja subtropiikissa. Trooppisista lajeista naamiosuulan, ruskosuulan ja punajalkasuulan levinneisyys on laaja. Osa suulista on avomerilintuja, kun taas toiset elävät rannikon läheisyydessä. Ne tulevat maalle vain pesimään. Pesimisalueita ovat ulkosaaret ja mannermaan rantaviiva.
Elintavat
Joulusaaren- ja ruskosuulien naaraiden ja koiraiden ääntely on hyvin erilainen. Koiraiden ääntely on surumielistä vihellystä, kun taas naaraiden ja nuorten lintujen ääni kuulostaa trumpetin tööttäyksiltä. Valkosuulien meluisa ääntely on lähes samanlaista sekä koirailla että naarailla. Aikuiset voivat saalistaessaan päästää kovia rääkäisyjä ja rahista saapuessaan pesälle.
Ravinto ja saalistus
Suulien ravintoa ovat makrillit, sardiinit, sardellit, tuulenkalat ja eräillä trooppisilla lajeilla myös pääjalkaiset. Ne viettävät paljon aikaansa ruuanhaussa, jolloin ne lentävät 10–100 metrin korkeudessa meren pinnan yläpuolella. Jotkin suulalajit etsivät ruokaa yhdessä ja sukeltavat samanaikaisesti nappaamaan saaliinsa. Ne nappaavat ravintonsa syöksysukelluksilla. Iskiessään ne laskostavat osittain siipensä ja syöksyvät kohtisuoraan nokka edellä veteen. Veteen iskeytymistä pehmentävät pään ihonalaiset ilmapussit ja aivoja suojaava vahva kallo. Sisäänpäin avautuvat sieraimet estävät veden pääsyn henkitorveen. Suulat voivat seurata saalista siivillään ja jaloillaan uiden jopa 25 metrin syvyyteen. Ne eivät voi keihästää saalista nokkaansa vaan nappaavat sen suuhunsa pintaan noustessaan. Sukellukset eivät välttämättä tapahdu korkealta, vaan suulat voivat painua veden alle suoraan pinnalta.
Lisääntyminen
Suulien pesimisaika vaihtelee lajin sekä pesimäalueen ilmaston ja meriolojen mukaan. Jotkin pesivät vain joka toinen vuosi. Kaikki lajit pesivät yhdyskunnissa. Samassa yhdyskunnassa voi pesiä myös muita suulalajeja, merimetsoja ja fregattilintuja. Useimmat suulista pesivät alle tuhannen linnun yhdyskunnissa, mutta perunsuulat jopa lähes miljoonan parin kolonioissa.
Suulien parinmuodostus on hidasta ja kosintaseremoniat ovat pitkiä. Pari pysyy yhdessä koko elinikänsä. Ne esittävät kosiessaan pitkän soidintanssin. Soitimella oleva koiras pullistaa rintaansa, nostaa pyrstönsä pystyyn ja tepastelee ympäriinsä arvokkaan näköisesti pysähtyen välillä paikalleen astelemaan. Tämän jälkeen se jatkaa kävelyään ylvästellen edestakaisin, kääntyy naaraanpuoleen, nostaa siipensä ja päästää viheltävän äänen. Koiras toistaa tämän useita kertoja. Kun naaras vähitellen kiinnostuu esityksestä, se ojentautuu eteenpäin koskettamaan koiraan nokkaa ja kaulaa. Pesät ovat lähellä toisiaan, mutta eri lajit pesivät erilaisissa ympäristöissä. Naamiosuulat pesivät laakeilla rantakallioilla, kun taas esimerkiksi suula pesii kallionkielekkeillä. Punajalkasuula ja joulusaarensuula sitä vastoin rakentavat pesänsä puuhun tai pensaaseen, jossa ne liikkuvat melko ketterästi. Pesä koostuu guanosta, merilevistä, höyhenistä ja kalaruodoista, joita koiras tuo naaraalle. Naaras rakentaa niistä maljamaisen pesän. Puihin tehdyt pesät kootaan risuista.
Valkosuulat munivat yhden munan, muut lajit kaksi tai kolme munaa. Suulien munat ovat sinertävänvalkoisia ja niitä peittää liitumainen kerros, kuten esimerkiksi pelikaaneilla ja merimetsoilla. Suulat kasvattavat yleensä vain yhden poikasen. Hautova suula voi lentoon lähtiessään potkaista munan pois pesästä, mutta vierittää takaisin kaikki munat, joihin se pesältä käsin ulottuu nokallaan. Niillä voi olla pesässä jopa seitsemän munaa, kun ne ovat poimineet vierineitä munia. Suulilla ei muodostu rintaan hautomalaikkua. Sen sijaan niille kehittyy lämmin alue räpylöiden alapinnalle, jossa on vilkas verenkierto. Hautova suula pitää muniaan lujasti räpylöissään. Vanhemmat hautovat muniaan 41–57 päivää 16–60 tunnin vuoroissa. Poikaset ovat kuoriutuessaan alastomia ja sokeita, mutta saavat pian valkean untuvapeitteen. Vanhemmat ruokkivat poikasia kuvustaan oksentamalla ravinnolla tiiviisti noin kuukauden ajan, jonka jälkeen ne ruokkivat harvemmin. Tavallisen suulan poikanen lähtee pesästä jo kaksikuisena ja saa selvitä tämän jälkeen omillaan. Tropiikin suulalajien poikaset ovat lentokykyisiä vasta viiden kuukauden ikäisinä, ja vanhemmat ruokkivat niitä jopa neljä kuukautta tämän jälkeenkin. Suulavanhempien hylkäämät poikaset selviävät niille kertyneellä rasvavarastolla seuraavat kaksi viikkoa, jonka ne viettävät meressä. Tämän jälkeen poikaset ovat lentokykyisiä ja voivat lähteä pesimisalueelta kauemmas merelle.
Viholliset
Suulia saalistavia lintuja ovat suopöllöt, haukat, merikotkat, andienkondorit, lokit ja fregattilinnut. Muita vihollisia ovat ihmisen lisäksi kissat, rotat, villisiat, taskuravut ja hait. Suulien lähellä pesivät lokit ja fregattilinnut tekevät suulayhdyskunnissa saalistusretkiä. Fregattilinnut ajavat suulia takaa, tarttuvat pyrstöön ja näpsäyttävät niitä, jolloin pelästynyt lintu oksentaa ruokansa varkaille. Samaa keinoa käyttävät myös kihut. Lokit vievät suulilta poikasia ja munia. Lokit tekevät joskus yhteistyötä, jolloin toinen kiinnittää hautovan suulan huomion itseensä ja saa sen nousemaan pesästä, jolloin toinen hiipii takaapäin varastamaan munan.
Suulat ja ihminen
Muutamat Etelä-Amerikan suulat ovat eräiden muiden lajien ohella guanolintuja. Niiden ulosteista saadaan arvokasta typpi- ja fosforipitoista luonnonlantaa. Guano on taloudellisesti tärkeää joillekin maille, kuten Perulle. Ihmiset saavat tropiikin suulista myös lihaa, munia ja höyheniä.
IUCN luokittelee joulusaarensuulan ja kapinsuulan uhanalaiseksi tai vaarantuneeksi lajiksi. Tärkeimpiä uhkia ovat elinympäristön tuhoutuminen, ylikalastus, munienkeruu; sekä poikasten ja aikuisten lintujen pyynti.
Taksonomia ja evoluutio
Suulien evolutionistiset sukulaisuussuhteet muihin linturyhmiin ovat epäselviä. Se on perinteisesti luettu pelikaanilintuihin, merimetsojen, fregattilintujen, käärmekaulojen, tropiikkilintujen ja pelikaanien ohella. DNA hydridisaation mukaan se kuuluu kuitenkin samaan ryhmään haikaralintujen kanssa. Eräiden olettamusten mukaan ne olisivat lähimpänä merimetsoja ja käärmekauloja, tai jompaakumpaa niistä. Suulien jakamista valko- ja ruskosuuliin tukee niiden luuston eroavaisuudet. Joidenkin tutkimusten mukaan kaikki suulat pitäisi lukea samaan Sula-sukuun. Varhaisin tunnettu suulalaji on Ranskasta löydetty Sula ronzoni, jonka fossiilit on ajoitettu varhaiselle oligoseenikaudelle. Nykyisessä Kaliforniassa eli myöhäisellä mioseenikaudella Morus magnus. Muiden esihistoriallisten suulien fossiileja on löydetty tertiäärikaudelta.
New Year’s Day
Kappale käsittelee konflikteja ja Puolan sotatilan kumoamista uudenvuodenpäivänä 1982.
Lavansaari
Lavansaari (myös nimellä Lavassaari,, "Voimakas", , , "Lehtisaari", vuoteen 1951 ) on yksi itäisen Suomenlahden ulkosaarista ja entinen Suomen kunta. Nykyään Lavansaari kuuluu Venäjän Leningradin alueen Kingiseppin piiriin. Kuuluessaan Suomeen se oli Seiskarin jälkeen Suomen tiheimmin asuttu maalaiskunta, mutta nykyisin siellä asuu vain muutama henkilö.
Saaren maantiede ja kallioperä
Lavansaari on Suomenlahden ulkosaarista toiseksi suurin, ja suurin saari omassa saariryhmässään, johon kuuluu 22 saarta kokonaisalaltaan 15,9 neliökilometriä. Näistä asuttuja ovat Lavansaari ja Peninsaari (n. 8 km itään Lavansaaresta). Lavansaari muodostuu kahdesta osasta: varsinaisesta pääsaaresta ja kapean vetokannaksen (Taipale) yhdistämästä Suisaaresta. Kannas saattaa kovalla myrskyllä jäädä veden alle. Se muodosti kaksi Kappalahtea (Kappellahtea), pohjoisen ja eteläisen. Taipaleen Lavansaaren puoleisessa päässä maasto nousee muodostaen Kankarmäen ja Vanhankirkonmäen (ent. kirkon tai kappelin paikalla) ja Suisaaren puolella vastaavasti Tulipuinmäen. Saarten yhteenlaskettu pinta-ala on 15,3 neliökilometriä ja korkein kohta (30 m merenpinnasta, suunnilleen Lounatkylän ja Taipaleen puolivälissä) on Puokinmäki. Saaressa on yksi järvi (Suurjärvi) ja kaksi lampea: Honträsk ja Pienjärvi. Honträskin lounaispuolella sijaitsevat Järviniityt ja koillispuolella Kivikk'aho. Suurjärvestä laskee Päkinoja-niminen puro Päkkiniemen viereiseen Päkinlahteen. Kirkonkylä, joka oli muodostunut yhteensulautuneista Lounatkylästä (viron 'lõuna' = etelä) ja Pohjakylästä, sijaitsi saaren pohjoisrannalla, missä Lankoorin saari jakoi luonnonsataman kahteen osaan: läntiseen Piensatamaan ja itäiseen Suursatamaan. Kierkourin majakkaniemelle (Puokkiniemi, ruotsin 'båk' = majakka tai maamerkki) johti kapea kannas, Norvi, jonka halki oli kaivettu kanava, nimeltään Norvinjuoma.
Lavansaari sijaitsee Suomenlahden itäosassa, 70 kilometriä Kotkasta ja noin 60 kilometriä Viron rannikolta. Venäjän Inkerin rannikolle on matkaa noin 30 km. Saari on suurimmaksi osaksi hieta- ja hiekkakangasta. Viljeltyä maa-alaa oli aikanaan noin 150 hehtaaria. Saaren metsät ovat pääasiassa kuusi- tai mäntymetsää, ja kosteikot ovat joko kuusta kasvavaa korpea tai puuttomiksi soistuneita.
Luonto
Alavana saarena Lavansaaressa esiintyy rämesoita, joissa pohjakasvina rahkasammalta ja suovarpuja kuten variksenmarjaa, juolukkaa ja suopursua. Hiekkaisessa maaperästä löytyy hiekka- ja savikiviä. Saaren hiekkaisesta maaperästä hyötyy muurahaisleijona.
Saari on osa vuonna 2018 perustettua Itäisen Suomenlahden luonnonpuistoa.
Historia
Ensimmäiset merkit asutuksesta ovat Suursuonmäen kalmistosta ja ne ajoittuvat esiroomalaiselle rautakaudelle (noin 500 eaa. - 0). Vakituisen ruotsinkielisen asutuksen saari sai viimeistään 1300-luvun alkupuolella. Nämä asukkaat karkotti ja tuhosi Ruotsin ja Moskovan Venäjän välisen sodan, pitkän vihan, alkaminen 1570. Uudet, suomenkieliset asukkaat alkoivat muuttaa saareen 1630-luvun lopulla nykyisen Kotkan ja Viipurin väliseltä rannikolta.
thumb|upright|[[Lavansaaren kirkko ennen talvisotaa.]]
Uudenkaupungin rauhansopimuksella vuonna 1721 saari joutui Venäjälle. Pietari Suuri läänitti sen ja muut Suomenlahden ulkosaaret hovinarrilleen Juhana da Costalle. Vuonna 1812 ne liitettiin muun Vanhan Suomen mukana Suomen suuriruhtinaskuntaan.
Lavansaarelaiset olivat alkuun kalastajia ja hylkeenpyytäjiä. Pietarin ja Viipurin kaupunkien voimakas rakentaminen sekä saaren erinomainen, suojainen satama tarjosivat mahdollisuuden 1800-luvun loppupuolelta alkaen myös kukoistavaan kauppamerenkulkuun. Lavansaaren kauppalaivastoon kuului enimmillään 132 purjealusta, etupäässä kaljaaseja ja jahteja.
Vähän ennen ensimmäistä maailmansotaa Venäjä aikoi linnoittaa Lavansaaren ja tehdä siitä osan Pietari Suuren merilinnoitusta. Suunniteltiin jopa saaren ottamista kokonaan sotilaskäyttöön, jolloin sen kaikki siviiliasukkaat olisi siirretty muualle, niin kuin muun muassa Viron Naissaaren asukkaille oli jo tehtykin, mutta Lavansaaren osalta tätä ei ehditty toteuttaa ennen Suomen itsenäistymistä. Sota kuitenkin vähensi saarelaisten kauppamerenkulkua.
Venäjän bolsevikkivallankaappaus ja Suomen itsenäistyminen 1917 merkitsivät kuitenkin lavansaarelaisille taloudellisesti ankeiden aikojen alkua. Saarelaisten pääelinkeinona oli vanhastaan kalastus, ja suurin osa kalasaalista oli myyty Pietariin, mutta rajan sulkeuduttua tämä ei enää käynyt päinsä. Lisäksi Tarton rauhansopimuksessa aluevesirajat vedettiin saarelaisten kannalta epäedullisella tavalla. Koska Lavansaari oli kaukana Suomen rannikolta mutta melko lähellä Venäjän (Inkerinmaan) rannikkoa, Manner-Suomen edustalla olleet yhtenäiset aluevedet eivät ulottuneet sinne saakka, vaan saarta ympäröivät erilliset aluevedet, jotka ulottuivat enimmilläänkin vain kolmen meripeninkulman päähän saaresta, kun taas manteren edustalla ne ulottuivat neljän merinpeninkulman päähän uloimmista saarista. Saaren kaakkoispuolella ne ulottuivat paikoitellen vain noin yhden meripeninkulman päähän, sillä siitä alkoivat jo Venäjän (myöhemmin Neuvostoliiton) aluevedet, joilla lavansaarelaiset eivät saaneet kalastaa. Pietariin (vuodesta 1924 Leningradiin) johtanut laivaväylä, joka oli kansainvälistä vesialuetta, kulki Lavansaaren ja Suomen manteren välistä.
1920-luku oli köyhää sopeutumisen aikaa, jolloin kehitettiin tehokkaampia kalastusmenetelmiä, perattiin uusia nuotanvetopaikkoja ja perustettiin kalanjalostamoja. Lavansaarelaiset eivät yrityksistään huolimatta onnistuneet tekemään saaresta kovinkaan suosittua matkailukohdetta, joka olisi voinut kilpailla naapurisaarten Suursaaren tai Seiskarin kanssa, jotka olivat tulleet tunnetuiksi kuvataiteilijoiden maisemamaalauksista ja lauluista. Kun muita tulonlähteitä ei ollut riittävästi, monet lavansaarelaiset osallistuivat kieltolain aikana viinan salakuljetukseen hengissä pysyäkseen. Enimmillään saaressa oli asukkaita 1 335 vuonna 1925. Asutus keskittyi saaren pohjoisosaan.
1930-luvun lopulla vaurastuminen oli päässyt jälleen hyvään alkuun ja asukasluku oli vakiintunut noin 1 200:een. Lavansaarelle perustettiin myös sairaala, joka palveli kaikkia Suomenlahden ulkosaaria. Kaikki oli kuitenkin jätettävä 10. lokakuuta 1939 kahden tunnin varoitusajalla sodan uhatessa. Kaikki saaren 1 089 henkikirjoilla ollutta ihmistä joutuivat evakkoon. Tuolloin aloitetuissa neuvotteluissa Neuvostoliitto vaati muun muassa Lavansaarta ja muita Suomenlahden ulkosaaria. Talvisodan sytyttyä puna-armeija miehitti Lavansaaren ja Peninsaaren, kunnes Suomen oli luovutettava ne Neuvostoliitolle Moskovan rauhassa 1940. Viisi lavansaarelaista kaatui talvisodassa. Jatkosodassa venäläisten uloin tukikohta oli Lavansaaressa ja sinne rakennettiin muun muassa lentokenttä. Saareen pystytetty rannikkotykkipatteri tulitti raskailla aseilla noin 25 km luoteeseen sijainnutta Somerin linnaketta, joka oli suomalaisten hallussa. 18. marraskuuta 1942 suomalaiset tunkeutuivat Jouko Pirhosen johtamana kolmella moottoritorpedoveneellä Lavansaaren satamaan upottaen torpedoilla 1 700 tonnin neuvostoliittolaisen tykkivene Krasnoje Znamjan. Toisin kuin muita luovutettuja alueita, Lavansaarta ja Seiskaria suomalaiset eivät jatkosodan aikana missään vaiheessa vallanneet takaisin.
A Taste of Honey
A Taste of Honey voi viitata:
Lavansaari
Liikenneyhteydet ja matkailu
Suomen itsenäistyessä Lavansaareen ei ollut vakinaista liikenneyhteyttä. Vuonna 1923 alkoi höyrylaiva S/S Sampo liikennöidä kesäisin, neljä kuukautta vuodessa reitillä Kotka–Haapasaari–Suursaari–Lavansaari–Seiskari–Koivisto. Vuonna 1927 se korvattiin vahvarunkoisella S/S Suursaari -nimisellä aluksella, joka pystyi kulkemaan jäissäkin. Se liikennöi koko avovesikauden, yleensä vuodenvaihteeseen saakka ja joinakin vuosina vielä jonkin aikaa sen jälkeenkin.
Nykyään Lavansaareen ei ole julkisia liikenneyhteyksiä. Muiden kuin Neuvostoliiton tai Venäjän kansalaisilla ei ole ollut pääsyä Lavansaareen ja Peninsaareen vuoden 1940 jälkeen. Ainoastaan vuosina 1992, 2005 ja 2019 sinne on poikkeuksellisesti päästetty muutamia suomalaisia.
Koska saarella ei ole entisenlaista sotilaallista merkitystä, Leningradin aluehallinto pitää mahdollisena, että se voidaan avata matkailijoille vuoteen 2035 mennessä.
Lavansaaren kunta
thumb|upright|Lavansaaren epävirallinen perinnevaakuna.
Lavansaari kuului aiemmin Koiviston maalaiskuntaan, josta se erotettiin vuonna 1904 omaksi kunnakseen.
Kylät
Lavansaaren kylät olivat Klausinkylä, Lounatkylä ja Pohjakylä sekä Peninsaari, jossa oli oma kylänsä. Vuonna 1778 Pohjakylässä oli 15 savua, Lounatkylässä (+Klauksenkylä) 22 savua sekä Peninsaaressa 5 savua.
Lavansaaren seurakunta
Lavansaaren seurakunta perustettiin 1896 ja se kuului Savonlinnan hiippakunnan Viipurin rovastikuntaan. Oma pappi saarelle tuli 1897. Kirkko Lavansaaressa oli ollut jo 1700-luvulla ja uudempi rakennettiin Pohjankylään 1783, kun vanha oli rapistunut korjauskelvottomaan kuntoon.
Elinkeinot
Merenkulku on ollut Lavansaaressa tärkeä elinkeino. Tätä on edesauttanut saaren suojaisa luonnonsatama, joka mahdollisti laivojen talvisäilytyksen. Muita tärkeitä elinkeinoja ovat olleet kalastus ja hylkeenpyynti.
Lavansaaressa on ollut mm. Lavansaaren Kalanjalostus Oy.
Letitia Dean
Letitia Dean (s. 14. marraskuuta 1967 Potters Bar, Hertfordshire, Englanti) on englantilainen näyttelijä. Dean tunnetaan englantilaisesta EastEnders–televisiosarjasta jossa hän näytteli Sharon Rickmannia vaihtelevasti vuosina 1985–1995, 2001–2004 sekä 2005–2006. Hän aloitti televisiossa esiintymisen vuonna 1982, vaikka näytellyt hän on jo vuodesta 1979.
HMS Vetch (K132)
HMS Vetch (viirinumero K132) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1941 valmistunut Flower-luokan korvetti toisessa maailmansodassa.
Bahaman vaakuna
right|250px Bahaman vaakuna on Bahaman liittovaltion tunnus lipun, kansallislaulun ja moton ohella. Se otettiin käyttöön vuonna 1971.
HMS Vetch (K132)
Valmistus
Alus tilattiin 15. joulukuuta 1939 South Bank-on-Teesistä Smiths Dock Companyltä, missä köli laskettiin 15. maaliskuuta 1941. Alus laskettiin vesille 27. toukokuuta ja valmistui 11. elokuuta.
Bahaman vaakuna
Vaakunan kilven yläosassa on nouseva aurinko ja alaosassa Kolumbuksen laiva. Kypäränkoristeena on kotilo ja viisi palmunlehvää. Kilvenkannattajina on flamingo seisomassa maalla ja purjekala merellä. Vaakunassa on motto Forward, Upward, Onward Together.
HMS Vetch (K132)
Palvelus
Alus myytiin 1948.
Galloway–Mowatin oireyhtymä
Galloway–Mowatin oireyhtymä on autosomin kautta peittyvästi periytyvä tai satunnaisen mutaation aiheuttama synnynnäinen kehityshäiriö. Se aiheuttaa pienipäisyyttä, munuaisvaurion ja palleatyrän. Oireyhtymään saattaa liittyä myös vesipäisyyttä, näköhermon surkastuma, psykomotoriikan kehityshäiriö, kehitysvammaisuutta, oksentelua ja kuurosokeus.
Galloway–Mowat on vakava ja äärimmäisen harvinainen oireyhtymä, joka usein johtaa kuolemaan varhaislapsuudessa. Se kuvattiin ensimmäistä kertaa vuonna 1968.
Anne ja Jacques
”Anne ja Jacques” kertoo Anne Pohtamon ja Jacques de la Fontainen suhteesta, joka oli tuohon aikaan paljon esillä iltapäivälehdissä. Leskinen pyrki kappaleella Syksyn sävel -kilpailuun mutta ei päässyt finaaliin. Tämä ”irvailusingle” nousi kuitenkin suosituksi, ja se julkaistiin pian uudestaan Leskisen kokoelmalevyllä Tähän saakka.
Augustus John
Augustus Edwin John (4. tammikuuta 1878 – 31. lokakuuta 1961) oli walesilainen taidemaalari ja graafikko. Hän matkusteli Ranskassa, Hollannissa ja Belgiassa ja sai vaikutteita Rembrandtilta, El Grecolta ja postimpressionisteilta sekä Rubensilta. Johnista tuli arvostettu muotokuvamaalari. Hän maalasi 1920-luvulla muotokuvia aikansa kuuluisuuksista, kuten George Bernard Shaw’sta ja T. E. Lawrencesta. John opiskeli Slade School of Fine Artissa.
Johnilla oli värikäs persoonallisuus ja boheemi elämäntapa. Hän ihaili romanikulttuuria ja vietti aikaansa kierrellen romanien mukana Walesissa, Irlannissa ja Dorsetissa.
Pöytätennis kesäolympialaisissa 2004 – miesten nelinpeli
Pöytätenniksen miesten nelinpeli Ateenan kesäolympialaisissa 2004 alkoi 15. elokuuta ja finaali pelattiin 21. elokuuta 2004.
Insinööri (AMK)
Insinööri (AMK) (engl. Bachelor of Engineering, B. Eng. ) on 4-vuotinen tekniikan ja liikenteen alan ammattikorkeakoulututkinto, joka valmentaa lähinnä teollisuuden ja hallinnon työnjohto-keskijohtotason tehtäviin. Tutkinnon laajuus on yhteensä 240 opintopistettä. Ennen ammattikorkeakoulujen tuloa 1990-luvun puolivälissä insinööri oli ammatillisen korkea-asteen tutkinto. Tutkinnot erottaa siitä, että ammattikorkeakoulututkinnon nimikkeeseen liitetään tunnus ’(AMK)’. Insinööri (AMK) -tutkinnon nimitys englanniksi on virallisesti Bachelor of Engineering (lyh. B. Eng.). Englanninkielinen nimike eroaa siten tekniikan kandidaatista, jonka virallinen käännös on Bachelor of Science (Technology). Tutkinnon suorittamisen ja kolmen vuoden työkokemuksen jälkeen on mahdollista suorittaa ylempi ammattikorkeakoulututkinto, jonka tutkintonimike on Insinööri (ylempi AMK). Tutkinnon suorittamisen jälkeen on myös mahdollista hakea teknilliseen yliopistoon suorittamaan maisterin tutkinto (DI).
Insinööri (AMK) -tutkinnon voi suorittaa seuraavissa koulutusohjelmissa:
It’s Too Late
It’s Too Late voi viitata:
Emovaha
Emovaha on siirtolohkare Nousiaisten Santamalan kylässä yhdystien 2010 varressa parin kilometrin päässä valtatieltä 8. Siirtolohkare on harvinaisen suurikokoinen: sen korkeus on 8 metriä, halkaisija 15 metriä, ympärysmitta 52 metriä, tilavuus noin tuhat kuutiometriä ja paino noin 3 000 tonnia. Kivi sijaitsee maisemallisesti erittäin näkyvällä paikalla. Sen vieressä on opastaulu.