cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mark Jooris
Ura
Jooris palasi loppukaudeksi Amerikkaan ja pelasi AHL-liigassa yhteensä 10 ottelua kahdessa joukkueessa. Kausi 1988–1989 meni Joorisilta Kanadan maajoukkueessa. Jooris pelasi 52 ottelua, ja oli kauden eniten maaleja tehnyt pelaaja. Samassa joukkueessa pelasivat 15-vuotias Eric Lindros sekä 17-vuotias Kris Draper.
Jooris siirtyi Saksaan, jossa hän pelasi yhdeksän kautta, edustaen kuutta seuraa. Kaikki kaudet hän vietti korkeimmalla sarjatasolla eli 1. Bundesliigassa, lukuun ottamatta kautta 1991–1992, jolloin hän pelasi 50 ottelua Berlin Dynamo EHC -joukkueessa. Neljä viimeistä kautta sarjan nimi oli nykyinenkin DEL.
Kaudella 1998–1999 Jooris jatkoi Euroopassa, Sveitsin National League B:ssä Servette Genevessä, jonka pistepörssin Jooris voitti. Samalla kaudella hän edusti pääsarjaseuraa Rapperswil-Jonaa, kuitenkin vain kaksi ottelua.
Kauden 2000–2001 Jooris oli pelaamatta. Jooris pelasi loppu-uransa Kanadassa MLH-liigassa, Dundas Real McCoys -nimisessä seurassa. Hän voitti liigan pistepörssin kahdesti (2001–2002, 2004–2005). Jooris esiintyi vielä Suomen mediassa, kun häntä haastateltiin tammikuussa 2007 Satakunnan Kansaan. Hän kertoi haluavansa vielä joskus valmentaa Ässiä liigassa.
Henri Turenne
Henri Turenne oikeammin Henri de la Tour d'Auvergne, Turennen varakreivi (11. syyskuuta 1611 Sedan – 27. heinäkuuta 1675 Sasbach Baden) oli Ranskan marsalkka vuodesta 1643, ja 1600-luvun merkittävimpiä sotilaita.
Sotilasuran alku
Turenne syntyi Sedanissa vuonna 1611 ja hän oli Vilhelm I Oranialaisen tyttärenpoika. Hän oli Alankomaiden armeijan palveluksessa vuosina 1625–30, muun muassa setänsä Morits Oranialaisen alaisuudessa. Turenne siirtyi vuonna 1630 Ranskan palvelukseen, jossa hän saavutti Ranskan marsalkan arvon 1643.
Eudemos Rhodoslainen
Eudemos Rhodoslainen (, 350–290 eaa.) oli antiikin kreikkalainen peripateettiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän oli Aristoteleen oppilas ja Theofrastoksen ystävä. Hän olisi halunnut Lykeionin peripateettisen koulun johtoon Aristoteleen jälkeen, mutta tehtävään valittiin Theofrastos.
Henri Turenne
Kolmikymmenvuotinen sota
Turenne johti Ranskan armeijaa kolmikymmenvuotisessa sodassa vuosina 1643–48. Hän sai komennettavaakseen Baijerissa operoivan Ranskan armeijan vuonna 1643. Hän hävisi Tuttlingenin taistelun marraskuussa 1643 Franz von Mercyn johtamille keisarillisille. Tappion jälkeen Turenne joutui vetäytymään seuraavan talven aikana Reinille ja menetti yli puolet 16 000 miehestään. Elokuussa 1644 Turenne yritti edetä Reinin laaksosta pois Schwarzwaldin kautta, mutta hän hävisi uudestaan Mercylle Freiburgin taistelussa. Turenne koetti jättää Reinin uudelleen vuonna 1645, kun yritti hän hyökätä Schwabeniin, mutta Mercy voitti hänet jälleen, tällä kertaa Mergentheimin taistelussa toukokuussa. Keisarillisten yliote Reinillä murtui, kun he hävisivät Böömissä ruotsalaisille Jankovin taistelun maaliskuussa 1645. Voittonsa jälkeen ruotsalaiset lähettivät Turennelle apuvoimia. Saatuaan vahvistuksia Turenne lähti hyökkäämään ja 3. elokuuta 1645 käytiin Allerheimin taistelu, jossa Mercy kaatui ja keisarillinen armeija tuhottiin. Kolmikymmenvuotinen sota päättyi vuonna 1648.
Fronde
Fronden kapinassa Turenne pysyi uskollisena Ranskan kuningas Ludvig XIV:lle. Ranskan armeija asettui Turennen puolelle kapinallisen Louis II Condén sijaan. Vuosina 1654–55 Turenne hääti vaiheittain Ranskaan kapinallisten avuksi tunkeutuneet espanjalaiset ja hyökkäsi sitten itse Espanjan Alankomaihin. Turenne valtasi Arrasin vuonna 1654 ja voitti Dyynien taistelun vuonna 1658. Rauha solmittiin vuonna 1659 ja Turenne sai Ranskan marsalkka-kenraalin arvon vuonna 1660.
Eudemos Rhodoslainen
Eudemos täydensi yhdessä Theofrastoksen kanssa Aristoteleen filosofiaa entistä systemaattisemmaksi järjestelmäksi. Hänen teoksistaan, kuten Fysiikasta ja Analytiikasta, säilyneet katkelmat osoittavat, että teosten sisältö on ollut rinnakkaista Aristoteleen tuotannon kanssa. Eudemos myös tarkasti ja korjasi Aristoteleen Eudemoksen etiikan, joka on tämän vuoksi nimetty hänen mukaansa.
Henri Turenne
Fronde
Ranska aloitti devoluutio-sodan Espanjaa vastaan vuonna 1667. Turenne komensi pääarmeijaa, jonka mukana nimellisesti sotatoimia johtanut Ludvig XIV oli. Armeija hyökkäsi Espanjan Alankomaihin toukokuussa 1667. Armeija eteni menestyksekkäästi, mutta epätyydyttävä rauha päätti sodan vuonna 1668.
Ranskan–Hollannin sota
Ludvig XIV aloitti uuden sodan Alankomaita vastaan vuonna 1672. Ranskan–Hollannin sodassa Turennen johtama armeija operoi ensin Alankomaissa. Sota eteni hyvin ja syksyllä kaksi kolmasosaa Alankomaista oli vallattu. Keisari Leopold I ja Brandenburgin vaaliruhtinas Fredrik Vilhelm liittyivät sotaan Hollannin puolelle ja syksyllä 1672 Turenne lähetettiin johtamaan sotatoimia Reinille. Seuraavana talvena Turenne hävitti Reinin itärantaa tavoitteenaan estää keisarillisten eteneminen alueelle. Keisarillinen kenraali Enea Caprara ylitti Reinin Strasbourgissa vuonna 1674. Turenne kohtasi hänet Sinzheimin taistelussa 16. kesäkuuta 1674. Kummatkin armeijat koostuivat lähinnä ratsuväestä alueen vaikean huoltotilanteen vuoksi. Ranskalaiset joutuivat taistelussa vaikeaan asemaan, mutta Turennen taktinen neronleimaus ratkaisi taistelun. Ranskalaiset voittivat, mutta he olivat liian väsyneitä lähteäkseen takaa-ajoon. Kumpikin puoli menetti noin 2 000 miestä. Turenne ei pystynyt käyttämään voittoa hyväkseen, sillä hänellä oli liian vähän joukkoja käytettävissään. Sen sijaan hän hävitti läpi koko kesän laajasti Reinin itärantaa. (ns. ensimmäinen Pfalzin hävitys)
Turenne kohtasi 4. lokakuuta 1674 Enzheimin taistelussa Alexander Bournonvillen, jolla oli 36 000 miestä. Turenne oli vain 25 000 miestä, joten hän oli alivoimainen, mutta hänen oli pakko aloittaa taistelu. Ranskalaiset hyökkäsivät aamunkoitteessa ja seurasi koko päivän kestänyt taistelu. Keisarilliset jäivät tappiolle, mutta he pääsivät vetäytymään pimeyden suojassa seuraavana yönä. Keisarilliset menettivät taistelussa 3 500 ja Turenne 3 000 miestä.
Taistelun jälkeen keisarilliseen armeija yhtyi 20 000 brandenburgilaista 10. lokakuuta ja Turenne joutui vetäytymään. Bournonville luuli, että Turenne oli siirtynyt jo talvimajoitukseen, ja asetti omankin armeijansa talvimajoitukseen. Asioiden laita oli kuitenkin toinen: Turenne sai vahvistuksia ja lähti liikkeelle joulukuun alussa. Hän hyökkäsi keisarillisten hajallaan olleen armeijan kimppuun. Ranskalaiset löivät keisarillisten viivyttävän ratsuväen Mülhausenin taistelussa 29. joulukuuta 1674. Turenne kohtasi keisarillisten pääarmeijan 4. tammikuuta 1675 Türkheimin taistelussa. Kummallakin puolella oli noin 30 000 miestä. Keisarilliset vetäytyivät illan tultua alueelta ja Turenne siirsi joukkonsa talvimajoitukseen. Seuraavaksi kesäksi keisari Leopold kutsui Reinin armeijansa komentajaksi Raimondo Montecuccolin. Hänellä oli armeijassaan 35 000 miestä Turennen 25 000 vastaan. Turenne pakotti Montecuccolin taisteluun epäedullisessa asemassa Sasbachissa 27. heinäkuuta. Taistelussa Turenneen osui tykinkuula ja hän kuoli.
John Webber
John Webber (6. lokakuuta 1751 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta – 29. toukokuuta 1793 Lontoo) oli englantilainen taidemaalari ja tutkimusmatkailija.
Webberin isä oli sveitsiläinen, Lontooseen muuttanut kuvanveistäjä Abraham Wäber. Webber sai peruskoulutuksensa Bernissä Sveitsissä, mutta taideopinnot hän suoritti Pariisissa. Hän oli mukana tutkimusmatkailija James Cookin matkoilla. Hän tuli tunnetuksi Polynesiaa ja Alaskaa kuvaavista töistään.
Nadzeja Skardzina
Nadzeja Valerjeuna Skardzina (,, s. 27. maaliskuuta 1985) on valkovenäläinen uransa lopettanut ampumahiihtäjä. Hän on viestin olympiavoittaja sekä normaalimatkan olympiamitalisti ja maailmancupin voittaja.
Arvokilpailut
Skardzina saavutti pronssia normaalimatkalla Sotšin olympialaisissa 2014. Hän osallistui myös Vancouverin talviolympialaisiin 2010. Ampumahiihdon MM-kilpailuissa 2011 Hanty-Mansijskissa hän sai pronssia 4 × 6 kilometrin viestissä ja sijoittui normaalimatkalla (15 km) neljänneksi. Oslon MM-kilpailuissa 2016 hän oli yhteislähdössä kymmenes.
Skardzina saavutti kultaa Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hankalissa tuuliolosuhteissa käydyssä 4 × 6 kilometrin viesissä hiihdettyään avausosuuden Valko-Venäjän joukkueessa. Yhteislähtökilpailussa hän oli seitsemäs, normaalimatkalla kymmenes ja takaa-ajossa neljästoista.
Maailmancup
Maailmancupissa kaudella 2012–2013 Skardzina sijoittui kolmanneksi Pokljukan pikakilpailussa (7,5 km). Kaudella 2013–2014 hän sijoittui Anterselvan takaa-ajossa toiseksi ja Pokljukan pikakilpailussa kolmanneksi. Kaudella 2014–2015 hän oli kolmas Pokljukan yhteislähtökilpailussa. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Östersundin normaalimatkalla kaudella 2017–2018.
Skardzina voitti normaalimatkan maailmancupin kokonaiskilpailun kaudella 2017–2018. Lisäksi hän on sijoittunut nornmaalimatkan kokonaispisteissä neljänneksi kaudella 2013–2014 ja viidenneksi 2014–2015.
Skardzina voitti Euroopan-mestaruuden viestissä Banskossa 2007 ja takaa-ajossa Tjumenissa 2016. Rulla-ampumahiihdon MM-kilpailuissa hän sai nuorten sarjassa 2005 kultaa yhteislähdössä sekä hopeaa pikakilpailussa ja takaa-ajossa. Aikuisten sekaviestissä hän sai pronssia 2006.
Skardzina lopetti uransa ampumahiihtäjänä kesäkuussa 2018.
K. J. Jäsys
Ilma Sutinen-Wigelius, kirjailijanimi K. J. Jäsys (12. toukokuuta 1892 Värtsilä – 28. huhtikuuta 1967) oli suomalainen kirjailija.
Teoksia
Nimellä K. J. Jäsys:
Peter Carsten
Peter Carsten (alk. Peter Ramsentaler; 30. huhtikuuta 1928 Weißenburg in Bayern – 20. huhtikuuta 2012 Lucija/Piran, Slovenia ) oli saksalainen näyttelijä. Hän asui viime vuodet Sloveniassa.
Hän tuli julkisuuteen roolistaan Hans Hellmut Kirstin romaaneihin pohjautuvassa Paul Mayn ohjaamassa elokuvasarjassa 08/15.
Filmografia (valikoima)
Luettelo Suomessa esitetyistä elokuvista.
Coitus a mamilla
thumb|right|Rintojen väliin rakastelu on johtanut miehen siemensyöksyyn.
Coitus a mamilla eli Rintojen väliin rakastelu on seksuaalista kanssakäymistä, jossa yleensä penistä stimuloidaan hankaamalla sitä naisen rintojen välissä. Mies liikuttaa penistään edestakaisin rintojen välissä samalla, kun nainen puristaa niitä yhteen. Stimulointia voidaan jatkaa siihen asti, kunnes mies saa siemensyöksyn. Usein toimintaa harjoitetaan yhtenä esileikin muodoista ennen varsinaista yhdyntää. Rintojen väliin rakasteluun voi yhdistää myös suuseksin.
Neopseustidae
Heimoon kuuluvat perhoslajit lukeutuvat elintavoiltaan kaikkein huonoimmin tunnettuihin perhosiin. Heimoon kuuluu neljässä suvussa yhteensä 13 perhoslajia. Lajien levinneisyys kattaa alueen itäisestä Intiasta Sichuaniin ja Taiwaniin. Lisäksi muutamaa lajia tavataan Etelä-Amerikan eteläosissa. Ne ovat pieniä hämärän aikana tai yöllä lentäviä perhosia.
Perhosnaaraat laskevat munat ilmeisesti ravintokasvin kasvinosien sisään ja toukkien otaksutaan kovertavan käytäviä kasvien versoihin tai hedelmiin.
Heimon lajien levinneisyys on samankaltainen kuin akebiakasvien heimon levinneisyys, mutta yhteyttä näiden välillä ei ole pystytty osoittamaan.
James Lawrence
pienoiskuva|James Lawrence vuonna 2015. James Alexander Lawrence (s. 22. elokuuta 1992 Henley-on-Thames, Englanti) on walesilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan useimmiten keskuspuolustaja. Hän on pituudeltaan 188-senttimetrinen. Hän on pelannut Slovakian ja Belgian pääsarjoissa sekä Saksan toisella sarjatasolla. Walesin maajoukkueessa hän on pelannut viisi ottelua.
Lawrence pelasi Englannissa Enfieldin, Arsenalin ja Queens Park Rangersin juniorijoukkueissa. Vuonna 2008 hän siirtyi Alankomaihin ja pelasi Haarlemin, Ajaxin, Sparta Rotterdamin ja Waalwijkin junioreissa. Kesällä 2014 hän siirtyi Slovakian pääsarjassa pelaavaan AS Trenčíniin. Hän pelasi runsaan neljän kauden aikana Slovakian liigassa pudotuspelit mukaan lukien 86 ottelua ja teki niissä viisi maalia. Vuosina 2015 ja 2016 hän voitti sekä Slovakian liiga- että cup-mestaruuden. Elokuun 2018 lopulla Lawrence siirtyi belgialaisseura Anderlechtiin, jossa hän pelasi kaudella 2018–2019 Belgian liigassa 23 ottelua ja Eurooppa-liigassa kolme ottelua. Kauden 2019–2020 hän pelasi lainalla saksalaisseura St. Paulissa. Hän pelasi kauden aikana 2. Bundesliigassa 14 ottelua ja teki niissä yhden maalin.
Henrietta Lehtonen
Lehtonen soveltaa teoksiinsa eri tekniikoita, kuten maalausta, kuvanveistoa, installaatiota, kopiokonetta, videoita, valoa ja kirjailua. Hän on pannut usein teoksissaan itsensä likoon. Yhdistäessään hypnoosin ja videon hän halusi laatimiensa kysymysten kautta tavoittaa oman sisimpänsä ja ajatuksensa.
Toimialue (Windows)
Toimialue on joukko Microsoft Windows -käyttöjärjestelmän sisältäviä tietokoneita, joita voidaan hallita keskitetysti yhdeltä tai useammalta Windows-palvelimelta. Toimialueen järjestelmänvalvojalla on täydellinen hallintamahdollisuus toimialueen koneisiin. Toimialueita käyttävät yritykset, jotka haluavat keskittää Windows-tietokoneidensa hallinnan. Jokaisella toimialueen tietokoneita käyttävällä on oma käyttäjätili. Tämä tili antaa heille yleensä mahdollisuuden kirjautua sisään ja käyttää mitä tahansa toimialueen tietokonetta, vaikka tilin pääsyoikeus saattaa olla rajattu vain joihinkin tietokoneisiin ja verkkoresursseihin. Yksi toimialueen vahvuuksista on mahdollisuus asettaa kaikkia toimialueen tietokoneita koskevia oikeuksia ja rajoituksia käyttäjille.
Mies ja alaston ase 33 1/3 – Viimeinen solvaus
Mies ja alaston ase 33 1/3 – Viimeinen solvaus (Naked Gun 33 ⅓: The Final Insult) on Leslie Nielsenin tähdittämien Mies ja alaston ase -elokuvien kolmas osa.
Mies ja alaston ase 33 1/3 – Viimeinen solvaus jäi O. J. Simpsonin viimeiseksi elokuvarooliksi.
Tarina
Komisario Frank Drebin on jäämässä eläkkeelle. Hänen työkumppaninsa Ed (George Kennedy) ja Nordberg (O. J. Simpson) selvittävät rikosta, johon he pyytävät Frankin apua. Häntä pyydetään asioimaan naamioituneena sairaalassa rikolliskontaktiksi epäillyn hoitajan (Anna Nicole Smith) luona. Sairaala osoittautuukin spermapankiksi. Kun Frank palaa sieltä, hänen vaimonsa Jane (Priscilla Presley) saa selville, että Frank on palannut poliisintöihin. Jane pettyy ja jättää Frankin.
Frank ystävystyy Rocco Dillonin (Fred Ward) kanssa saadakseen selville, millaista rikosta tämä suunnittelee äitinsä kanssa. Rocco karkaa vankilasta Frank mukanaan maaseudulle, jossa Roccon äiti asuu. Rocco ja hänen äitinsä aikovat räjäyttää rakennuksen, jossa järjestetään Oscar-gaala. Jane löytää maaseudulle saatuaan käsiinsä hoitajan osoitteen, jonka Frank kirjoitti sairaalassa huulipunalla nenäliinaan. Frank yrittää ujuttautua gaalaan löytääkseen pommin sisältävän kirjekuoren. Rocco ja hänen äitinsä yrittävät räjäyttää koko paikan, mutta Frank hölmöilee ja pommi lentää suoraan katosta taivaalle.
Vastaanotto
Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kehuu elokuvaa sen ennakkotrailereita myöten. Hän antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Extratone
Extratone tarkoittaa äärimmäisen nopeaa speedcorea. Se ei kuitenkaan ole oma genre tai alalaji, vaikka niin voisi luulla. Extratone kehittyi 1990-luvun puolivälissä. Extratone on hyvin nopeaa: normaalin speedcoren tempo on yleensä 350–1 000 iskua minuutissa (bpm), kun taas extratonen jopa 15 000–50 000 iskua. Extratonesta pyritään tekemään mahdollisimman nopeaa. Periaatteessa rajaa ei ole; musiikkia pyritään tekemään tietokoneen tehoihin asti.
Katso myös
Speedcore
Domenico Cimarosa
thumb|Domenico Cimarosa Domenico Cimarosa (17. joulukuuta 1749 Aversa – 11. tammikuuta 1801 Venetsia) oli italialainen säveltäjä, joka saavutti elinaikanaan suuren maineen koomisilla oopperoillaan.
Elämäkerta
Cimarosa syntyi köyhään perheeseen Aversan pikkukaupungissa, lähellä Napolia. Hänen musiikillinen lahjakkuutensa huomattiin varhain, ja hän pääsi opiskelemaan Santa Maria di Loreton konservatorioon, jossa häntä opetti mm. arvostettu oopperasäveltäjä Niccolò Piccinni.
Cimarosan ura oopperasäveltäjänä alkoi vuonna 1772, kun hänen koominen oopperansa Le Stravaganze del Conte esitettiin Napolissa. Seuraavat kymmenen vuotta hän sävelsi ahkerasti lisää oopperoita, asuen Napolissa, Roomassa ja Firenzessä. Vähitellen hänen maineensa kasvoi niin suureksi, että Venäjän keisarinna Katariina II kutsui hänet vuonna 1787 Pietariin ja nimitti hänet hovisäveltäjäkseen. Cimarosa ei viihtynyt pohjoisen kylmässä ilmastossa, mutta sinnitteli silti Pietarissa neljän vuoden ajan, vuoteen 1791 asti.
Pietarin jälkeen Cimarosa asettui Wieniin, jossa hän sai arvokkaan nimityksen keisarilliseksi kapellimestariksi. Vuonna 1792 hän saavutti Wienissä suurimman menestyksensä koomisella oopperallaan Il matrimonio segreto (suomeksi "Salainen avioliitto"). Itävallan keisari Leopold II viihtyi tuon oopperan ensi-illassa jopa niin hyvin, että hän vaati välittömästi uusintaesitystä. (Tämä on ehkä ainoa kerta oopperan historiassa, kun ooppera on esitetty kahdesti ensi-iltapäivänään.) Keisari kuoli kolme viikkoa ensi-illan jälkeen, ja Cimarosa menetti näin tärkeimmän tukijansa Wienissä. Niinpä hän päätti palata takaisin synnyinseudulleen Napoliin, jossa hänelle oli tarjolla virka Napolin kuninkaan hoviurkurina.
Elämänsä kenties suurimman virhearvion Cimarosa teki vuonna 1799, kun hän lähti mukaan politiikkaan, tukien ranskalaisten miehittäjien perustamaa Napolin tasavaltaa. Kun ranskalaiset poistuivat ja vanhat vallanpitäjät palasivat, tuomittiin Cimarosa kuolemaan. Tuomio muutettiin kuitenkin maastakarkotukseksi, lähinnä siitä syystä, että valtaapitävän yläluokan keskuudessa oli yhä paljon Cimarosan musiikin ystäviä.
Irja Klemola
pienoiskuva|Irja Klemola vuonna 1971. Irja Tellervo Klemola (13. tammikuuta 1898 Loimaa – 13. marraskuuta 1995 Piikkiö) oli suomalainen opettaja, rehtori ja lastenkirjailija.
Yrjö Väisälä nimesi 1936 löytämänsä asteroidin 1723 Klemola Ursan Turun osaston sihteerinä 1936–1956 toimineen Irja Klemolan mukaan.
Miguel de Álava
Miguel Ricardo de Álava y Esquivel (7. heinäkuuta 1771 Vitoria-Gasteiz, Espanja – 14. heinäkuuta 1843 Barèges, Ranska) oli espanjalainen kenraali ja poliitikko.
De Álava tuki nuoruudessaan aluksi Napoleonin joukkojen miehitystä Espanjassa, mutta vaihtoi vuonna 1811 puolta. Espanjassa käydyn sodan aikana hän toimi englantilaisten joukkojen komentajan Wellingtonin herttuan sotilaspalvelijana ja myöhemmin espanjalaisena sotakomissaarina tämän päämajassa. Wellington nimitti hänet lopulta prikaatinkenraaliksi. Kuningas Ferdinand VII:n palattua valtaan liberaalina tunnettu de Álava joutui epäsuosioon. Hän sai kuitenkin toimia Espanjan lähettiläänä Alankomaissa vuosina 1815–1822. Hän tuki vuoden 1820 vallankumousta ja toimi vuosina 1822–1823 parlamentin eli cortesin puhemiehenä. Vuonna 1823 hänet lähetettiin neuvottelemaan Espanjan vallankumousta kukistamaan saapuneiden ranskalaisten joukkojen kanssa. Itsevaltiuden palauttamisen jälkeen de Álava pakeni Englantiin. Sijaishallitsija Maria Kristiina kutsui hänet vuonna 1834 takaisin ja nimitti hänet Espanjan lähettilääksi Lontooseen sekä seuraavana vuonna Pariisiin. De Álava oli myös muutaman päivän ajan Espanjan pääministerinä syyskuussa 1835. Hän vetäytyi myöhemmin politiikasta ja asui viimeiset vuotensa Ranskassa.
Moralia
Moralia (, ”Etiikkaan liittyviä kirjoituksia”) on Plutarkhoksen kirjoitusten kokoelma, joka sisältää 78 eklektistä tutkielmaa ja puhetta. Moralian tekstit antavat hyvän kuvan Plutarkhoksen ajan Kreikan ja Rooman elämästä, mutta sisältävät yhtä hyvin ajattomia huomioita ihmisten elämästä ja tavoista.
Historia
Moraliaan luetut tekstit ovat syntyneet pitkän ajan kuluessa ensimmäisen vuosisadan lopulla ja toisen vuosisadan alussa. Ne ovat varhaisempia kuin teos Kuuluisien miesten elämäkertoja, jonka Plutarkhos kirjoitti vasta elämänsä loppupuolella. Suuri osa tutkielmista esiintyy Lampriaan nimiin laitetussa Plutarkhoksen teosten luettelossa.
Kokoelmana Moralia — joka tunnetaan yleensä tällä latinankielisellä nimellään — syntyi, kun Maksimos Planudes yhdisti tekstit yhdeksi kokoelmaksi 1200- ja 1300-lukujen vaihteessa. Moralian ensimmäisen painetun, vielä varsin heikkolaatuisen laitoksen (editio princeps) painoi Aldus Manutius Venetsiassa vuonna 1509. Moralia oli mukana myös Plutarkhoksen kaikkien teosten editio princepsissä, jonka painoi Henri Estienne eli Henricus Stephanus Genevessä vuonna 1572. Jacques Amyotin ranskankielinen käännös Moraliasta julkaistiin vuonna 1565.
Monet eurooppalaiset sukupolvet ja erityisesti renessanssihumanistit ja valistusfilosofit ovat lukeneet ja jäljitelleet Plutarkhoksen esseitä, tunnetuimpina Michel de Montaigne.
Sisältö
Moralian kirjoituksista vain osa on aiheeltaan moraalisia. Kirjoitukset käsittelevät yhtä lailla tapoja, kasvatusta, filosofiaa, uskontoa, politiikkaa, kirjallisuutta, luonnontieteitä kuin esimerkiksi lääketiedettäkin. Osa teksteistä on erilaisia tutkielmia ja esseen kaltaisia kirjoituksia, osa retorisia harjoituspuheita ja osa dialogeja.
Kirjoituksiin lukeutuvat muun muassa Aleksanteri Suuren myötäisestä onnesta ja hyveestä, joka on merkittävä lisä Aleksanteri Suuren elämäkertatietoihin; Isiksestä ja Osiriksesta, joka on tärkeä lähde egyptiläisiin uskonnollisiin rituaaleihin; Herodotoksen pahanilkisyydestä, joka saattaa olla alun perin retorinen harjoitus, ja jossa Plutarkhos kritisoi historiankirjoituksen isää Herodotosta puolueellisuudesta; sekä filosofisempia teoksia, kuten Platonisia kysymyksiä, Sokrateen daimonionista, Mielen tyyneydestä ja Niistä, joita jumaluus rankaisee myöhemmin; sekä Gryllos, joka on humoristinen dialogi Homeroksen Odysseuksen ja yhden Kirken siaksi noituman merimiehen välillä.
Osan Moraliaan luetuista teoksista tiedetään olevan pseudepigrafisia: näihin kuuluvat muun muassa Kymmenen puhujan elämäkerrat, Filosofien luonnonopillisista mielipiteistä ja Musiikista. Pseudepigrafisten teosten kirjoittajasta tai kirjoittajista käytetään nimeä Pseudo-Plutarkhos. Vaikka nämä kirjoitukset eivät olekaan Plutarkhoksen omia ja ne ovat peräisin hieman myöhemmältä ajalta, ne ovat kuitenkin antiikin aikaisia ja arvokkaita historioitsijoille.
Moralian esseistä on suomennettu vain muutama: näitä ovat Lihansyönnistä (Summa 2004); Neuvoja vastanaineille, Sisarrakkaudesta, Kiintymys jälkeläisiin ja Rakkaudesta kokoelmassa Hellien tunteiden kirja (Tammi 2005); Eläinten älykkyydestä, Gryllos ja valikoima Pitopuheista kokoelmassa Eläinten älykkyydestä ja muita kirjoituksia (Gaudeamus 2015); sekä Mielen tyyneydestä, Vihan hallinnasta, Turhasta uteliaisuudesta ja Lohdutukseksi puolisolle kokoelmassa Mielen tyyneydestä (Otava 2020).
Luettelo kirjoista
pienoiskuva|upright|Plutarkhoksen Moralia, kirjoituksen [[Filosofien luonnonopillisista mielipiteistä alku vuoden 1531 laitoksesta.]]
Kadonneita kirjoja
Plutarkhoksen tutkielmiin on kuulunut myös lukuisia muita teoksia, jotka ovat kadonneet. Osa tunnetaan nimeltä Lampriaan luettelosta. Kadonneisiin kuuluvat muun muassa seuraavat tutkielmat:
Fábio Simplício
Fábio Henrique Simplício (s. 23. syyskuuta 1979) on brasilialainen jalkapalloilija, joka edustaa J. Leaguessa pelaavaa Vissel Kobea. Keskikenttäpelaajana pelaava Simplício on pelannut yli 240 peliä Italian Serie A:ssa.
Seurajoukkueura
São Paulo Futebol Clubessa jalkapalloilun aloittanut Simplício siirtyi Parma FC:hen vuonna 2004. Kahden Parmassa vietetyn vuoden jälkeen hän siirtyi US Palermoon. Palermossa vietetyn neljän vuoden aikana Simplício oli yksi joukkueensa avainpelaajista. 2010 hän siirtyi Serie A:n sisällä AS Romaan, jonka riveissä hän pelasi myös Mestarien liigaa. Vuonna 2012 Simplício lähti Japaniin, Cerezo Osakaan ja 2014 hän vaihtoi saman maan Vissel Kobeen.
Maajoukkueura
Vuonna 2009 Simplício pelasi ainoan ottelunsa Brasilian jalkapallomaajoukkueessa, 30-vuotiaana, kun Brasilia voitti Omanin 2–0 ystävyysottelussa. Simplício tuli toisella puoliajalla Felipe Melon tilalle.
Andreas Granqvist
Ura
Granqvist aloitti uransa paikallisseura Påarps GIF:issä. Hän myöhemmin siirtyi Helsingborgiin, jossa hän teki debyyttinsä Allsvenskanissa vuonna 2004. Kaksi vuotta myöhemmin hänestä tuli joukkueen kapteeni, kun joukkue voitti Ruotsin cupin.
Tammikuussa 2007 hän siirtyi lainasopimuksella Englannin valioliigassa pelaavaan Wigan Athleticiin. Kesäkuussa 2007 hän teki Wiganin kanssa kahden vuoden sopimuksen.
Maaliskuussa 2008 Granqvist palasi Helsingborgiin lainasopimuksella, joka ulottui Valioliiga-kauden loppumiseen kesäkuussa.
Heinäkuussa 2008 Granqvist teki neljän vuoden sopimuksen Eredivisie-seura Groningenin kanssa. Heinäkuussa 2011 hän siirtyi Serie A -seura Genoaan.
Elokuussa 2013 Granqvist siirtyi venäläisseura Krasnodariin, jossa hän pelasi viisi vuotta ennen paluutaan Helsingborgiin.
Granqvist edustaa Ruotsin maajoukkuetta ja oli joukkueen kokoonpanossa muun muassa vuosien 2008, 2012 ja 2016 EM-kilpailuissa sekä vuoden 2018 MM-kilpailuissa. Hän on ollut maajoukkueen kapteeni vuodesta 2016.
Luis González Bravo
González oli alun perin radikaaleja mielipiteitä kannattanut lehtimies, mutta hän siirtyi 1840-luvun alussa maltillisiin. Hän toimi sen jälkeen useissa näkyvissä tehtävissä, kuten lyhyesti pääministerinä sekä vuosina 1844–1847 ja 1854–1864 Espanjan lähettiläänä Lissabonissa. Hän oli myös sisäministerinä Ramón María Narváezin kahdessa hallituksessa vuosina 1864–1865 ja 1866–1868. Narváezin kuoltua huhtikuussa 1868 González tuli hänen tilalleen pääministeriksi. Hänen taantumuksellinen ja hovipiirejä myötäillyt politiikkansa sekä suositun kenraali Francisco Serranon maastakarkotus tekivät hallituksesta hyvin epäsuositun, mikä johti vallankumouksen puhkeamiseen Espanjassa vielä samana vuonna. González pakeni vallankumouksen jälkeen Ranskaan, jossa hän liittyi myöhemmin karlisteihin.
Ivor Allchurch
MM-kilpailuissa 1958 Allchurch pelasi Walesin kaikki viisi ottelua joukkueen yltäessä puolivälieriin, joissa se hävisi Brasilialle 0–1. Allchurch teki maalin alkulohko-ottelussa Meksikoa ja alkulohkon uusintaottelussa Unkaria vastaan.
Nobutaka Taguchi
Taguchi voitti Münchenin 1972 olympialaisissa kultaa 100 metrin rintauinnissa. Hän ui toisessa välierässä ajan 1.05,13 ja rikkoi yhdysvaltalaisen John Henckenin ensimmäisessä välierässä uiman maailmanennätyksen 0,55 sekunnilla. Loppukilpailussa Taguchi paransi maailmanennätyksen aikaan 1.04,94. Pronssia hän sai 200 metrin rintauinnissa ajalla 2.23,88 häviten Henckenille 2,33 sekuntia. Taguchi ui 4 × 100 metrin sekauintiviestiä kolmissa eri olympialaisissa: Méxicossa 1968 Japanin joukkue sijoittui viidenneksi, Münchenissä 1972 kuudenneksi ja Montréalissa 1976 kahdeksanneksi.
Belgradin MM-kilpailuissa 1973 Taguchi saavutti pronssia molemmilla rintauintimatkoilla. Calin MM-kilpailuissa 1975 hän saavutti hopeaa 100 metrin rintauinnissa.
MG HS
MG HS on MG Motorin vuodesta 2018 lähtien valmistama crossover-tyyppinen automalli. Se korvasi edeltäneen MG GS:n. Vuonna 2020 mallin nimeksi Kiinan markkinoilla vaihdettiin MG Pilot.
Vuoden 2019 Euro NCAP -kolaritestistä HS sai tulokseksi täydet viisi tähteä. vasen|pienoiskuva|MG Pilot Moottorivaihtoehtoina ovat 1,5- (169 hv) ja 2,0-litraiset (231 hv) turboahdetut bensiinimoottorit. Molempien yhteyteen on valittavana vetotavaksi etuveto tai neliveto. Pienemmästä moottorista on saatavana myös ladattava hybridimalli, jossa bensiinimoottorin ja kahden sähkömoottorin yhteisteho on 291 hevosvoimaa. Kyseinen malli on aina nelivetoinen.
Beatrice Granberg
Silvia Beatrice Pauline Granberg (1. toukokuuta 1916 Tampere – 10. syyskuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen Kansallismuseon tutkija ja Suomen 1900-luvun huomattavin itämaisen numismatiikan asiantuntija, jonka omistama 98 teoksen kokoelma on vuodesta 2002 ollut esillä Ateneumin taidemuseon kokoelmissa.
Granbergin vanhemmat olivat apteekkari, tehtailija Edvard Julius Granberg ja Gunhild Viktoria Karlsson. Hän valmistui Helsingin yliopistosta 1945 luettuaan arkeologiaa, itämaisia kieliä ja taidehistoriaa. Työskenneltyään harjoittelijana Kansallismuseossa Granberg jatkoi kieliopintoja 1948-1951 Uppsalassa, Jerusalemissa ja Lontoossa. Palattuaan työskentelemään Kansallismuseoon hän paneutui viikinkiaikaisiin itämaisiin rahalöytöihin. Hänen tärkeimmäksi tutkimusjulkaisukseen muodostui 1966 ilmestynyt rahaluettelo Förteckning över kufiska myntfynd i Finland. Kansallismuseossa hän vastasi 1950- ja 1960-luvuilla lähes yksinään tieteellisen numismatiikan asiantuntemuksesta. Granbergin kuoltua sukuhaaransa viimeisenä tekemättä testamenttia hänen huomattava taideteosten, mukaan lukien Von Wrightin veljesten ja 1800-luvun suomalaisten, ruotsalaisten ja venäläisten taiteilijoiden teoksia, sekä numismaattisen aineiston kokoelmansa päätyi valtiolle. Edellinen sijoitettiin Ateneumin taidemuseoon ja jälkimmäinen Museovirastoon.
Juan Carlos I
Juan Carlos I (koko nimeltään Juan Carlos Alfonso Víctor María de Borbón y Borbón-Dos Sicilias, s. 5. tammikuuta 1938 Rooma, Italia) on Espanjan entinen kuningas. Hänen isoisänsä Alfonso XIII oli Espanjan kuningas ennen vuonna 1931 syntynyttä toista tasavaltaa. Tasavalta koki loppunsa Espanjan sisällissodan myötä ja sitä seurasi Francisco Francon diktatuuri, joka jatkui Francon kuolemaan 20. marraskuuta 1975 asti. Juan Carlos kruunattiin Espanjan kuninkaaksi 22. marraskuuta 1975, minkä myötä Espanjasta tuli jälleen perustuslaillinen monarkia. Juan Carlos kuuluu Bourbon-sukuun.
Vuoden 2014 kesäkuussa Juan Carlos ilmoitti aikovansa luopua kruunusta poikansa Felipen hyväksi. Kruunusta luopuminen edellytti maan perustuslain muuttamista ja vallanvaihdos toteutui vuorokauden päättyessä 18. kesäkuuta 2014. Elokuussa 2020 Juan Carlos ilmoitti poistuvansa maasta jälleen, nyt ”palvellakseen parhaiten Espanjan kansaa ja sen instituutioita”. Lähdön takana epäillään olevan valtavan lahjussumman vastaanottaminen saudiarabialaisen luotijunahankkeen yhteydessä. Hän asuu omaehtoisessa maanpaossa Arabiemiraateissa.
Lapsuus ja nuoruus
Juan Carlos syntyi Roomassa, jossa hänen vanhempansa, Juan de Borbón ja María de las Mercedes, elivät maanpaossa. Hänen isänsä oli Espanjan edellisen kuninkaan, vuonna 1931 vallasta luopuneen Alfonso XIII:n poika ja hänen äitinsä oli Molempain Sisiliain kuningas Ferdinand II:n lapsenlapsenlapsi. Hänellä on kolme sisarusta, prinsessat Pilar ja Margarita ja edesmennyt prinssi Alfonso. Vuonna 1948 hän muutti Espanjaan, koska Francon vaatimuksena monarkian palauttamiselle oli, että Juan Carlos suorittaisi opintonsa hänen tarkkailunsa alaisena. Hän aloitti opintonsa San Sebastiánissa ja päätti ne vuonna 1954 Madridin San Isidro -instituutissa. Tämän jälkeen hän liittyi maavoimiin, ja suoritti upseerikoulutuksen Zaragozassa vuosina 1955–1957.
Vuonna 1956 Juan Carlosin nuorempi veli, prinssi Alfonso, kuoli ampumavälikohtauksen seurauksena perheen asunnolla Estorilissa, Portugalissa. Virallinen selitys oli asetta puhdistaessa tapahtunut tapaturma, mutta on epäselvää laukaisiko aseen Alfonso vai Juan Carlos.
Vuosina 1957–1958 Juan Carlos opiskeli Pontevedran merisotakoulussa ja vuosina 1958–1959 San Javierin ilmasotakoulussa. Vuonna 1961 hän valmistui Complutensen yliopistosta. Hän muutti asumaan La Zarzuelan palatsiin ja ryhtyi hoitamaan virallisia tehtäviä.
Francon seuraaja
Nimittämällä Juan Carlosin seuraajakseen vuonna 1969 Franco jätti huomioimatta tämän isän Juan de Borbónin perimisoikeuden. Franco leikki pitkään ajatuksella luovuttaa valtaistuin Juan Carlosin serkulle, Alfonso de Borbón Dampierrelle. Francon ollessa kykenemätön hoitamaan tehtäviään vuosina 1974 ja 1975 Juan Carlos toimi virkaatekevänä valtionpäämiehenä. Lähellä kuolemaansa, 30. lokakuuta 1975, Franco siirsi tehtävänsä lopullisesti Juan Carlosille. 22. marraskuuta Espanjan parlamentti nimitti Juan Carlosin Espanjan kuninkaaksi.
Monarkian palautuminen
Francon kuoleman jälkeen Juan Carlos suoritti nopeaan tahtiin useita demokraattisia uudistuksia. Tämä närkästytti joitain konservatiivisia tahoja, etenkin asevoimissa, jotka odottivat hänen jatkavan Francon autoritaarisella linjalla. Hän nimitti Adolfo Suárezin pääministeriksi (Presidente del Gobierno). 15. heinäkuuta 1977 järjestettiin ensimmäiset Francon ajan jälkeiset demokraattiset vaalit. Vuonna 1978 julistettiin uusi perustuslaki, joka tunnustaa Juan Carlosin kruunun lailliseksi perijäksi ja kuninkaaksi. Vallankaappausyritys 23. helmikuuta 1981, jossa uutta hallitusmuotoa vastustaneet aseistetut Guardia Civilin sotilaat Antonio Tejeron johdolla ottivat haltuunsa parlamenttirakennuksen, päättyi Juan Carlosin esiinnyttyä ennennäkemättömällä tavalla kansallisessa televisiolähetyksessä vaatien varauksetonta tukea laillisilla ja demokraattisilla vaaleilla valitulle hallitukselle. Jos tietyt tahot, varsinkin demokraattien ja vasemmistolaisten parissa, olivat tähän asti olleet epäileväisiä monarkian suhteen, kääntyivät he tapauksen johdosta sen kannattajiksi.
Vuonna 1977 Juan Carlosin isä Juan de Borbón luopui virallisesti vaatimuksestaan kruunuun. Juan Carlos kiitti vahvistamalla hänelle Barcelonan kreivin tittelin, jota hän oli 'epävirallisesti' käyttänyt ollessaan maanpaossa.
Rooli nykyaikaisessa espanjalaisessa politiikassa
Kuninkaalla on nykypäivänä vain vähän todellista vaikutusvaltaa Espanjan politiikassa, mutta häntä pidetään merkittävänä maan yhtenäisyyden symbolina. Perustuslain mukaan kuningas on koskematon syytteille hänen virallisiin tehtäviinsä liittyvissä asioissa. Juan Carlos piti vuosittain puheen kansalle jouluaattona. Hän oli Espanjan asevoimien ylipäällikkö, ja hänen syntymäpäivänsä on ollut sotilaallinen juhlapäivä.
Vuonna 1987 hänestä tuli ensimmäinen Espanjan kuningas, joka on vieraillut Espanjan entisessä siirtomaassa Puerto Ricossa.
Perhe- ja yksityiselämä
Juan Carlos solmi avioliiton Kreikan prinsessa Sofían kanssa Ateenassa 14. toukokuuta 1962. Heillä on kaksi tytärtä, prinsessat Elena (1963) ja Cristina (1965) sekä kuopuksena poika, kuningas Felipe VI (1968). Hänellä on ollut avioliiton aikana naissuhteita, joista yksi on Corinna zu Sayn-Wittgenstein (o.s. Larsen).
Juan Carlos puhuu espanjan lisäksi viittä kieltä: englantia, ranskaa, italiaa, portugalia ja katalaania. Vuonna 1972 hän otti osaa Münchenin kesäolympialaisten Louhi-luokan kilpailuun purjehduksessa, mutta ei yltänyt mitaleille. Juan Carlos on myös radioamatööri, hänen henkilökohtainen asematunnuksensa on EA0JC.
Bojan Bogdanović
Ura
Bogdanović aloitti koripallon HKK Zrinjski Mostarissa, josta Real Madrid osti hänet vuonna 2005. Hän pelasi kauden 2005–2006 kuitenkin vuokralla Mostarissa, mutta seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi Real Madridiin. Seurassa Bogdanović pelasi lähinnä seuran kakkosjoukkueessa. Kaudeksi 2008–2009 Bogdanović myytiin lainalle CB Murciaan. Hän kärsi loukkaantumisista ja tammikuussa 2009 joukkue purki sopimuksen.
Kaudeksi 2009–2010 Bogdanović siirtyi KK Cibonaan nelivuotisella sopimuksella. Kesäkuussa 2011 hän siirtyi kuitenkin Fenerbahçe Ülkeriin ennen sopimuksen päättymistä. Bogdanović osallistui NBA:n vuoden 2011 varaustilaisuuteen, jossa Miami Heat varasi hänet tilaisuuden 31. pelaajana. Pian tämän jälkeen New Jersey Nets osti hänen pelioikeutensa Minnesota Timberwolvesilta, joka oli hankkinut pelaajaoikeudet Miamilta.
Bogdanović pelasi Fenerbahçessa kolmen kauden ajan, kunnes siirtyi kesällä 2014 NBA-seura Brooklyn Netsiin. Hän pelasi Brooklynissa 2,5 vuotta kunnes siirtyi kesken kauden 2016–2017 Washington Wizardsiin. Kaudeksi 2017–2018 hän siirtyi Indiana Pacersin joukkueeseen.
Rannikkolaivasto
Rannikkolaivasto (lyh. RLAIV ) on Suomen merivoimien alusyksiköistä vastaava laivastovalmiusyhtymä. Rannikkolaivasto perustettiin vuoden 2015 alussa, kun tällöin lakkautettujen meripuolustusalueiden laivastojoukot yhdistettiin Rannikkolaivastoksi. Muutos oli osa vuoden 2015 puolustusvoimien suurta puolustusvoimauudistusta.
Rannikkolaivaston esikunta toimii Turussa Pansion varuskunnassa ja sen yksiköitä on sijoitettuna lisäksi Upinniemen varuskuntaan Kirkkonummella.
Tehtävä
Rannikkolaivasto keskittyy liikkuvaan alueelliseen koskemattomuuden turvaamiseen ja tulenkäyttöön merellä, mitä tuetaan miinantorjunnalla ja merellisellä huollolla.
Rannikkolaivaston tehtäviä ovat: Rannikkolaivasto toimii koko Suomen merialueilla itäiseltä Suomenlahdelta aina Pohjanlahden perukalle.
Yksiköt
Rannikkolaivastoon kuuluvat:
Historia
Aikaisemmin Rannikkolaivasto oli Suomen merivoimien vuosina 1980–1992 toiminut joukko-osasto, joka toimi Turun Pansion varuskunnassa ja Saaristomerellä. Aiemmin se oli toiminut muun muassa Laivastolippueena ja myöhemmin Saaristomeren meripuolustusalueena.
Joukko-osaston edeltäjä tunnettiin nimellä Turun Laivastoasema (TurLA), joka myöhemmin muuttui lyhenteeltään TurLAs:ksi. Uusi nimi oli käytössä 31. joulukuuta 1997 asti.
Johto
Joukko-osaston komentajina ovat toimineet:
Rannikkolaivasto 1980–1992
Rannikkolaivasto 2015–
Britannian ympäriajo
thumb|right|225px|Vuoden 2015 Britannian ympäriajon reitti kulki [[Piccadilly Circusin läpi.]]
Britannian ympäriajo on Britanniassa järjestettävä pyöräilykilpailu. Kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1945 ja vuoteen 2003 kyseessä oli lähinnä amatööreille suunnattu kilpailu. Vuonna 2004 kilpailu muutettiin ammattilaiskilpailuksi ja se liitettiin UCI Europe Tour -sarjaan. Vuodesta 2020 kilpailu on ollut osa UCI ProSeries -kilpailusarjaa.
Nykyaikainen kilpailu
Ensimmäisen kerran kilpailu järjestettiin nykymuodossaan vuonna 2004. Kilpailua sponsoroi Lontoon vuoden 2012 olympialaisten hakuorganisaatio. Kilpailu houkutteli useita huipputason talleja, kuten T-Mobile ja U.S. Postal Service.
Kilpailu koostuu viidestä etapista ja kokonaismatka noin 800 kilometriä.
Kei Nishikori
Kei Nishikori (s. 29. joulukuuta 1989 Shimane) on japanilainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on ollut ATP-listalla neljäntenä maaliskuussa 2015. Hän on voittanut urallaan 12 ATP-turnausta kaksinpelissä.
2008–2009
Vuonna 2008 Nishikori pääsi karsintojen kautta Delray Beachin turnaukseen. Ensimmäisellä kierroksella hän voitti Florian Mayerin ja toisella kierroksella Amer Delicin. Puolivälierässä hän voitti Bobby Reynoldsin ja välierässä Sam Querreyn. Finaalissa Nishikori voitti turnauksessa ykköseksi sijoitetun James Blaken luvuin 3–6, 6–1, 6–4, ja hänestä tuli ensimmäinen japanilainen mies lähes 16 vuoteen, joka on voittanut ATP-turnauksen. Elokuussa Nishikori sai villin kortin Pekingin olympialaisiin. Hänen pelinsä päättyivät avauskierroksella, kun hän hävisi Rainer Schüttlerille. Nishikori teki debyyttinsä Yhdysvaltain avoimissa 2008, jossa hän voitti avauskierroksella Juan Mónacon 6–2, 6–2, 5–7, 6–2. Toisella kierroksella hän voitti Roko Karanušićin ja kolmannella kierroksella neljänneksi sijoitetun David Ferrerin viisieräisessä ottelussa luvuin 6–4, 6–4, 3–6, 2–6, 7–5. Neljännellä kierroksella hän hävisi Juan Martín del Potrolle luvuin 6–3, 6–4, 6–3.
Vuonna 2009 Nishikori pelasi vain tammikuusta maaliskuuhun yltäen parhaimmillaan puolivälieriin kauden avanneessa Brisbanen turnauksessa. Hänen kautensa päätti kyynärpäämurtuma, josta hän aikoi toipua täydellisesti ennen paluutaan kilpakentille.
2010–2011
Vuonna 2010 palattuaan tenniskentille Nishikorin ATP-ranking oli pudonnut jo sijan 900 paikkeille, kun se oli vielä vuotta aiemmin 56. Alkukaudesta hän pelasi lähinnä haastajaturnauksia, kunnes osallistui Ranskan avoimiin. Ensimmäisellä kierroksella Nishikori voitti viisieräisessä ottelussa Santiago Giraldon. Toisella kierroksella hän hävisi maailmanlistan kolmoselle, Novak Đokovićille. Wimbledonissa Nishikori hävisi maailmanlistan ykköselle, Rafael Nadalille. Yhdysvaltain avoimissa Nishikori selvitti tiensä karsintojen kautta pääsarjaan, jossa hän voitti toisella kierroksella viisi tuntia kestäneessä ottelussa Marin Čilićin luvuin 5–7, 7–6(6), 3–6, 7–6(3), 6–1. Kolmannen kierroksen ottelunsa hän joutui luovuttamaan toisessa erässä Albert Montañésia vastaan.
Vuonna 2011 Nishikori selviytyi Australian avoimissa kolmannelle kierrokselle voitettuaan Fabio Fogninin ja Florian Mayerin. Kolmannella kierroksella hän hävisi maailmanlistan sijalla yhdeksän olleelle Fernando Verdascolle. Helmikuussa hän pääsi välieriin Delray Beachin turnauksessa, jossa hävisi Janko Tipsarevićille. Huhtikuussa Nishikori pääsi loppuotteluun Houstonin turnauksessa, jossa hän hävisi Ryan Sweetingille. Ranskan avoimissa Nishikori voitti ensimmäisellä kierroksella Yen-hsun Lun, mutta hävisi toisella kierroksella Serhi Stah’ovskyille. Kesäkuussa Nishikori pääsi välieriin Eastbournen turnauksessa häviten Janko Tipsarevićille. Wimbledonissa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella viisieräisen ottelun Lleyton Hewittiä vastaan. Yhdysvaltain avoimissa Nishikori luovutti ensimmäisen kierroksen ottelussaan Flavio Cipollaa vastaan. Kuala Lumpurin turnauksessa Nishikori pääsi välieriin, jossa hän hävisi jälleen Janko Tipsarevićille. Lokakuussa pelatussa Shanghain Masters-turnauksessa Nishikori voitti toisella kierroksella maailmanlistan sijalla kahdeksan olleen Jo-Wilfried Tsongan. Puolivälierissä hän voitti Aleksandr Dolgopolovin, kunnes hävisi välierissä maailmanlistan neloselle, Andy Murraylle. Turnauksen jälkeen Nishikori nousi maailmanlistalla sijalle 30, joten hänestä tuli korkeimmalle koskaan rankattu japanilainen miestennispelaaja. Marraskuussa Nishikori pääsi Baselin turnauksen loppuotteluun voitettuaan välierissä maailmanlistan ykkösen, Novak Đokovićin. Loppuottelussa hän kuitenkin hävisi Roger Federerille.
2012
Nishikori pääsi puolivälieriin vuoden 2012 Australian avoimissa voitettuaan neljännellä kierroksella Jo-Wilfried Tsongan. Puolivälierässä hän hävisi Andy Murraylle. Lontoon olympialaisissa Nishikori hävisi puolivälierässä Juan Martin Del Potrolle. Lokakuussa hän voitti Tokion ATP-turnauksen voittaen finaalissa Milos Raonicin.
2014
Nishikori eteni semifinaaliin Brisbanen ATP-turnauksessa. US Openissa hän eteni finaaliin, jossa tuli tappio kroatialaiselle Marin Čilićille. Muutamaa viikkoa myöhemmin Nishikori voitti Kuala Lumpurin ATP-turnauksen voittamalla finaalissa Ranskan Julien Benneteaun.
Hirvi-Simunan luola
Hirvi-Simunan luola (N 6813601, E 328343) sijaitsee Lempäälän Höytämössä Lehtivuoren rinteellä, Birgitan polun varrella. Luola sijaitsee suuren siirtolohkareröykkiön alla ja sinne on useita suuaukkoja. Luola on muodostunut paikalla sijainneen valtavankokoisen siirtolohkareen hajottua kappaleiksi ja sen lähiympäristö on suurten kivilohkareiden peittämää pirunpeltoa. Hirvi-Simunan luola on luonnonsuojelulailla rauhoitettu. Muita vastaavanlaisia suomalaisia luonnonmuodostumia ovat muun muassa Turun Kärsämäessä sijaitseva Pirunpesä, Nokian Sarkolassa sijaitseva Pirunpesäkivi ja Inarin Karhunpesäkivi.
Luola on saanut nimensä 1800-luvun alkupuolella tai puolivälissä eläneestä Hirvi-Simunasta joka asui luolan lähellä Höytämöjärven tienoilla sijainneessa Paunun mökissä. Hirvi-Simuna hankki elantonsa metsästyksellä ja hänestä on säilynyt paljon tarinoita kansanperinteessä. Hän erikoistui erityisesti ampumaan lintuja, jotka tarinoiden mukaan tulivat itse hänen luokseen. Sudet hän jätti rauhaan, koska kertoman mukaan ne olivat kerran pelastaneet hänet tukalasta tilanteesta. Hirvi-Simunan kerrotaan ampuneen itsensä hänestä nimensä saaneessa luolassa.
Erään tarinan mukaan Simuna oli tehnyt pirun kanssa sopimuksen, joka antoi hänelle yliluonnollisen ampumistarkkuuden ja suotuisan metsästysonnen. Pirun riivaama, järkensä menettänyt Simuna päätti kuitenkin lopulta päivänsä onnea tuoneella metsästyskiväärillään - usean päivää luolassa oleskeltuaan.
Luolastoon johtaa useampi suuaukko, ja siellä liikkuminen vaatii paikoin ryömimistä. Polku luolalle lähtee Taavetintien päästä.
Aiheesta muualla
61.41778°N, 23.78778°W
Papuan konflikti
Osapuolet
220px|thumb|vasen|Itsenäisyyttä ajavien joukkojen käyttämä lippu. Indonesian armeijalla on Länsi-Papuassa itsenäisten lähteiden mukaan noin 15 000 sotilasta. Indonesian armeijan ohella alueella toimii myös puolisotilaallinen Barisan Merah Putih -järjestö, jolla on noin 18 000 sotilasta. Kapinallisliikkeistä suurin on Vapaan Papuan liike eli OPM (Organisasi Papua Merdeka). Toinen aseellisia joukkoja sisältävä järjestö on Satgas Papua. Indonesian armeijan pääasiallisiin varustajiin kuuluvat Iso-Britannia, Yhdysvallat, Saksa, Ranska ja Venäjä, sekä joukko muita maita. Euroopan unionin asettama aseidenvientikielto raukesi vuonna 2000, eikä sitä ole uusittu. Kapinalliset taistelevat lähinnä perinteisin jousin ja nuolin, sekä armeijalta varastetuin käsiasein. Aseita myös salakuljetetaan Papua-Uuden-Guinean puolelta.
Tausta
Toisen maailmansodan jälkeen Indonesiassa alkoi itsenäisyyssota ja siirtomaavalta Alankomaat menetti asemansa suuressa osassa maata. Sen hallintaan jäi kuitenkin Uuden-Guinean länsiosa eli nykyinen Länsi-Papua, jota se ei halunnut luovuttaa suoraan Indonesialle. Se hyväksyi kuitenkin Indonesian väliaikaisen hallinnon tarkkailussa vuonna 1963, sillä ehdolla, että alueen tulevaisuudesta järjestettäisiin vuonna 1969 YK:n valvoma äänestys. Ennen äänestystä väliaikainen hallinto kukisti väkivaltaisesti kaikki itsenäisyyttä tukevat mielenilmaukset. Äänestyksessä alueen 1 025 edustajaa puolsivat yksimielisesti Indonesiaan liittymistä. Edustajat oli kuitenkin valinnut Indonesia, eivätkä useimmat heistä edes puhuneet indonesiaa, jolla heidät ohjeistettiin puhumaan paikalliselle yleisölle. Edustajat olivat myös jatkuvassa Indonesian armeijan tarkkailussa. Suuri osa alueen asukkaista oli täysin tietämättömiä tapahtumista.
Konflikti
Länsi-Papuan itsenäisyyttä on 1960-luvulta lähtien ajanut OPM. Vuonna 1971 OPM julisti perustaneensa kumouksellisen hallituksen ja sen iskut kiihtyivät 1970-luvun aikana. Kohteina olivat etenkin kaivokset, palmuviljelmät ja hakkuuyhtiöt. Indonesian armeija vastasi pommituksilla ja maajoukkojen hyökkäyksillä. Pommituksissa käytettiin myös napalmia. Indonesian joukot ovat suorittaneet teloituksia ilman oikeuden tuomioita, sekä syyllistyneet kidutukseen. Toisaalta OPM:n joukot ovat esimerkiksi ottaneet panttivankeja ja vuonna 1997 panttivangeiksi otetusta 11 vangista OPM:n joukot tappoivat kaksi kun Indonesian joukot yrittivät vapauttaa näitä. Vuonna 2000 Indonesian armeija hajotti väkivaltaisesti itsenäisyyttä vaatineen kongressin ja vuonna 2001 armeijan erikoisjoukot tappoivat yhden tunnetuimmista itsenäisyysjohtajista Theys Eluayn. Vuonna 2009 turvallisuusjoukot ampuivat yhdeksää mielenosoittajaa yhden turvallisuusjoukkojen edustajan haavoittuessa nuolesta.
Jääpallon Suomensarja 1956
SM-sarjakarsinta
LrPT ja VPS nousivat mestaruussarjaan, josta putosivat JMP, OTP ja Akilles.
Berry Johnston
Berry Johnston on yhdysvaltalainen pokeriammattilainen.
Kriketin maailmanmestaruuskilpailut 1987
Kriketin maailmanmestaruuskilpailut 1987 eli World Cup oli neljäs ICC:n järjestämä maailmanmestaruusturnaus, tunnettu myös nimellä Reliance World Cup. Kilpailut käytiin 8. lokakuuta -8. marraskuuta Intiassa ja Pakistanissa. Mukana oli kahdeksan joukkuetta ja ne pelasivat kahdessa neljän joukkueen ryhmässä, joista kummastakin kaksi parasta selviytyi pudotuspeleihin. Ottelut pelattiin 50 syöttövuoron peleinä.