cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oranje (joki)
Oranjen jokiprojekti
Oranjen jokiprojekti (Orange River Project, ORP) oli yksi suurimmista ja mielikuvituksellisimmista projekteista lajissaan Etelä-Afrikassa. Projektin aloitti Hendrik Verwoerdin hallitus keskellä apartheid-aikaa. Päämääränä oli käyttää Oranjen käyttämättömiä vesivaroja, jotka — Vaal poislukien — käsittävät 14,1% Etelä-Afrikan valumavesistä, ja vastata maan yhä suurempaan veden tarpeeseen. Tärkeimmät tavoitteet olivat:
Gariepin pato lähellä Colesbergia, jonka aiempi nimi oli Hendrik Verwoerdin pato, kun se rakennetaan, on suurin veden varastoimiseen liittyvä rakennelma Oranjen alueella. Sieltä vettä ohjataan kahteen suuntaan, länteen Oranjea myöten (jossa on vesivoimalaitoksia) Vanderkloofin padolle (joka oli aiemmalta nimeltään PK le Roux’n pato), ja etelään Oranje-Fish -tunnelia pitkin Itä-Kapmaalle.
left|thumb| Gariepin pato Oranjejoessa on Etelä-Afrikan suurin pato, ja keskeinen osa Oranjen jokiprojektia.
Voimalaitokset
Eskom operoi vesivoimalaitoksia sekä Gariepin että Vanderkloofin padolla. Viimemainittu oli Etelä-Afrikan ensimmäinen voimalaitos, joka sijaitsi kokonaan maan alla. Ovistonin ja Oranjekragin kaupungit rakennettiin helpottamaan tämän vesivoimalaitoksen rakentamista ja operoimista.
pienoiskuva|Näkymä padon itäiseen osaan ja Ovistonin vedenottamo.
Kastelu
pienoiskuva|Viinitila Pohjois-Kapmaalla Oranjejoen varrella. pienoiskuva|vasen|Eri kasteluprojekteja joen varrella.
Viime vuosina Pohjois-Kapmaan viininviljelyalue Oranjen varrella on kasvanut merkitykseltään. Myös kastelu Itä-Kapmaalla on laajentunut suuresti, ei pelkästään siksi, että vettä on siellä nyt käytettävissä enemmän, vaan myös siksi, että veden laatu on parempi. Ilman näitä parannuksia sitrushedelmien viljely Lower Sundays -joen alueella olisi nyt paljon vaatimattomampaa.
Lesothon ylängön vesiprojekti
Lesothon ylängön vesiprojekti suunniteltiin lisäämään veden saatavuutta Vaal-joessa. Vettä toimitetaan Etelä-Afrikkaan tunnelissa, joka kulkee Lesothon ja Etelä-Afrikan rajan ali Caledonjoen kohdalla, ja jatkaa sieltä Little Caledon -joen ali Clarensin eteläpuolella Vapaavaltiossa ja laskee sitten Ash-jokeen noin 30 km pohjoisempana. Suunnitelma otettiin käyttöön, kun veden tarve Gautengissa kohosi niin korkeaksi, ettei sitä muuten voitu tyydyttää esim. Tugelajoen ja Vaaljoen vesien avulla, joihin liittyy Sterkfonteinin pato Harrismithin lähellä Vapaavaltiossa.
Jokivarren timantit
Etelä-Afrikan ensimmäinen timantti, Eureka Diamond, löydettiin Hopetownin lähellä Oranjejoen varrelta. Kaksi vuotta myöhemmin löytyi paljon suurempi timantti, Afrikan tähti, samalta alueelta, ja tuolloin alkoi ns. timanttiryntäys. Pian alettiin kaivaa timantteja vielä suuremmassa mittakaavassa kimberliitistä Kimberleyssä Pohjois-Kapmaalla. Joen varrelta löydettiin vielä lisää timantteja. Nykyään on joen alajuoksulla toiminnassa useita timanttikaivoksia, samoin rannikolla sen suun tuntumassa. Timanttikaivoksia on myös joen keskijuoksulla.
thumb|Koskenlasku on suosittua toimintaan Oranjen varrella.
Koskenlasku ja kanootilla melominen
Jos sateita on saatu hyvin ja patoluukut on avattu, on maalis- ja huhtikuun aikana lämpimässä säässä mahdollista laskea kumiveneellä tai kulkea kanootilla 30 km päivässä. Joen alajuoksulla nämä aktiviteetit ovat suosittuja, ja alueen maisemat ovat hienoja. Järjestettyjä matkoja on mahdollisuus aloittaa Vioolsdrifin rajakaupungista käsin.
Kalalajit
Oranjejoessa on melko vähän kalalajeja. Vuonna 2011 asiaa tutkittiin 13.762 kalan kohdalla, ja tulokseksi saatiin ainoastaan 16 eri lajia. Kolme näistä ei ole alueen alkuperäislajeja, nimittäin karppi, valkoleukatilapia ja moskiittokala. Lisäksi joen yläjuoksulla Lesothossa tavataan vielä yhtä eksoottista kalalajia, nimittäin kirjolohta.
pienoiskuva|Labeobarbus aeneus on suosittu saalis Oranje-Vaal -jokisysteemissä.
Oranje-Vaal -jokisysteemissä on seitsemän endeemistä kalalajia:
Suuret eläimet
Oranjessa ei ole suuria eläimiä. Siellä ei ole esiintynyt niilinkrokotiilejä, ja virtahepoja on siellä aikoinaan ollut paljonkin, mutta ne metsästettiin joesta sukupuuttoon 1800-luvulla.
pienoiskuva|Kaksoisputous Augrabies Falls -kansallispuistossa.
Renault Sport Trophy
pienoiskuva|Renault Sport Trophy -luokan auto.
Sarjaan kuuluu kolme eri kilpailulähtöä Endurance, Pro ja Am -luokan kilpailut. Viikonlopun ensimmäinen kilpailu on Endurance lähtö, joka on kestoltaan 70 minuuttia. Kilpailun aikana suoritetaan kuljettajan vaihto. Seuraavana päivänä ajetaan Pro ja Am -luokkien kilpailut. Kausi 2016 jäi sarjan viimeiseksi kaudeksi.
Julien Escudé
Julien Escudé (s. 17. elokuuta 1979 Chartres, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija, joka edusti vuonna 2014 päättyneellä pelaajaurallaan kotimaansa seurojen lisäksi alankomaalaista Ajaxia, espanjalaista Sevillaa ja turkkilaista Beşiktaşia. Escudé on pituudeltaan 184 senttimetriä ja oli pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän pelasi Ranskan maajoukkueessa 13 ottelua.
Escudé aloitti ammattilaisuransa Cannesissa, jossa hän pelasi ainoaksi jääneen kautensa 1998–1999 aikana 21 liigaottelua ja teki niissä yhden maalin. Hänen esityksensä herättivät muiden seurojen huomion ja vuonna 1999 Rennesin valmentaja Paul Le Guen hankki hänet joukkueeseensa. Seuraavat neljä kautta Escudé edusti Rennesiä yhteensä 111 sarjapelin verran ilman tehtyjä maaleja.
Vuonna 2003 Escudén hankki alankomaalainen Ajax, jonka paidassa hän pelasi 61 Eredivisien ottelua ja teki niissä kuusi maalia. Tammikuussa 2006 Escudé siirtyi Sevillaan ja kesällä 2012 Beşiktaşiin.
Ranskan A-maajoukkueeseen Escudé kutsuttiin ensimmäisen kerran vuonna 2006. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi 11. lokakuuta 2006 Ranskan voittaessa Färsaaret 5–0. Viimeisen maaottelunsa hän pelasi maaliskuussa 2010. Hänen 13 maaottelustaan neljä kuului MM-karsintaan ja kolme EM-karsintaan. Avauskokoonpanossa hän pelasi 12 kertaa.
Escudén veli Nicolas on entinen huipputason tennispelaaja.
Kaarle Albert
Kaarle Albert (italiaksi Carlo Alberto Amedeo di Savoia; 2. lokakuuta 1798 Torino, Sardinia – 28. heinäkuuta 1849 Porto, Portugali) oli Sardinian kuningas vuosina 1831–1849. Hän toteutti liberaaleja uudistuksia ja antoi maalleen vuonna 1848 Statuto Albertinona tunnetun perustuslain, joka oli Italiassa voimassa sata vuotta. Vuosina 1848–1849 käymässään sodassa Kaarle Albert pyrki karkottamaan itävaltalaiset Pohjois-Italiasta mutta kärsi tappion Itävallalle.
Ennen hallitsijaksi tuloa
Kaarle Albert kuului Savoijin hallitsijasuvun sivuhaaraan. Hänen vanhempansa olivat Savoiji-Carignanon prinssi Kaarle Emanuel ja Saksin prinsessa Maria Christina. Kaarle Albert varttui Pariisissa ja Genevessä, ja sai vaikutteita Ranskan vallankumouksen aatteista. Hän peri isältään Carignanon ruhtinaan arvon yksivuotiaana vuonna 1800, ja Ranskan keisari Napoleon teki hänestä kreivin vuonna 1810. Napoleonin kukistuttua Kaarle Albertin serkku Viktor Emanuel I palautettiin Sardinian valtaistuimelle, jolloin Kaarle Albert muutti Milanoon. Koska Viktor Emanuelilla ei ollut poikaa, Kaarle Albert tiesi jo nuorena tulevansa todennäköisesti joskus Sardinian kuninkaaksi.
Kaarle Albert liikkui Italian nuorten liberaalien piirissä, ja nämä toivoivat hänen suostuttelevan kuningasserkkunsa antamaan valtakunnalleen kansanvaltaisen perustuslain. Vuonna 1820 Napolissa puhjennut vallankumous innoitti myös Sardinian kumoukselliset suunnittelemaan vastaavaa hanketta kuningasta vastaan. Kaarle Albertille kerrottiin muutamaa päivää etukäteen suunnitteilla olleesta vallankaappauksesta. Hän kieltäytyi osallistumasta salahankkeeseen suoraan mutta ei myöskään yrittänyt estää sitä. Kaappaus käynnistyi 10. maaliskuuta 1821, ja kolme päivää myöhemmin kuningas Viktor Emanuel I luopui kruunusta ulkomailla oleskelleen veljensä Kaarle Felixin hyväksi. Kaarle Albert nimettiin sijaishallitsijaksi uuden kuninkaan saapumiseen saakka, ja ensi töikseen hän vahvisti vapaamielisen perustuslain. Kaarle Felix kieltäytyi kuitenkin tunnustamasta sitä, ja Itävallan uhatessa lähettää joukkoja Sardiniaan vallankumousta kukistamaan Kaarle Albertin sijaishallitsijana toteuttamat uudistukset jouduttiin pian perumaan. Kaarle Albert joutui ensin vangituksi ja lähti sitten maanpakoon.
Osoittaakseen tehneensä pesäeron liberaaleihin Kaarle Albert osallistui vuonna 1823 vapaaehtoisena Ranskan Espanjan-sotaretkeen, jonka tarkoituksena oli palauttaa Bourbonit Espanjan valtaistuimelle. Myöhemmin hän pääsi jälleen väleihin kuningas Kaarle Felixin kanssa, ja vuonna 1829 hänet nimitettiin Sardinian saaren varakuninkaaksi.
Kuninkaana
Kaarle Albert tuli kuninkaaksi Kaarle Felixin kuoltua vuonna 1831, mikä antoi jälleen uutta toivoa liberaaleille ja Italian yhdistymisen kannattajille. Hän ei kuitenkaan armahtanut vuoden 1821 kaappauksen osanottajia, ja kukisti itse uuden salaliittohankkeen vuonna 1833. Vaikka Kaarle Albert ei halunnut tinkiä hallitsijan yksinvallasta, hän piti silti yhä tavoitteenaan Italian vapauttamista Itävallan alaisuudesta, sillä Itävaltaan hän suhtautui hyvin vihamielisesti. Omassa valtakunnassaan hän kevensi raskasta hallintoa ja uudisti lainsäädäntöä edistäen siten taloudellista kehitystä. Hän myös vahvisti kaikessa hiljaisuudessa Sardinian sotavoimia.
Kun Milanossa ja Lombardiassa maaliskuun 1848 lopussa puhkesi kapina Itävaltaa vastaan, Kaarle Albert epäröi aluksi sekaantua tapahtumiin, mutta lähti sitten ensimmäisenä Italian ruhtinaista tukemaan kapinallisia ja julisti sodan Itävallalle. Sotaretki sujui aluksi hyvin, mutta Italian valtioiden väliset kiistat sotkivat hänen suunnitelmansa, ja aloite valui pian pois Sardinian armeijalta. Kaarle Albertin joukot kärsivät tappion Custozzan taistelussa 25. heinäkuuta 1848, ja hävittyään myös Milanossa hän allekirjoitti aselevon 9. elokuuta. Valtakunnan sisäisten paineiden seurauksena hän kuitenkin rikkoi aselevon ja aloitti uudestaan sotatoimet Itävaltaa vastaan 12. maaliskuuta 1849. Tätä kuitenkin seurasi lopullinen tappio Novaran taistelussa 23. maaliskuuta. Kaarle Albert luopui taistelukentällä saman tien kruunusta poikansa Viktor Emanuel II:n hyväksi ja lähti maanpakoon Portugaliin. Hän kuoli siellä vain neljä kuukautta myöhemmin.
Jossain on kai vielä joulu
Jossain on kai vielä joulu on Leevi and the Leavings -yhtyeen vuonna 1990 levytetty jouluaiheinen kappale. Kappale julkaistiin yhtyeen kahdeksannella studioalbumilla Varasteleva joulupukki sekä erillisenä singlenä kappaleen ”Elämä ikkunan takana” kanssa.
Sävellyksen ja sanoituksen on tehnyt Gösta Sundqvist. Kappaleen on väitetty muistuttavan yhdysvaltalaisen Darlene Loven vuonna 1963 levyttämää kappaletta ”Christmas (Baby Please Come Home)” kertosäettä.
Kappaleen on levyttänyt myöhemmin muun muassa Katri Helena.
Katerína Batzelí
thumb|200px|Katerína Batzelí. Katerína Batzelí (s. 25. toukokuuta 1958) on kreikkalainen Panhelleenisen sosialistiliikkeen poliitikko. Hän oli Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 2004–2009 sosiaalidemokraattisessa ryhmässä.
Pogromi
thumb|[[Dnipro|Jekaterinoslavin pogromin uhreja vuonna 1905.]] Pogromi (, ’hävitys, mellakka’) on johonkin kansanryhmään kohdistunut, väkijoukon suorittama hyökkäys, jonka viranomaiset ovat hyväksyneet. Termillä viitataan etenkin Venäjän juutalaisiin 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa tehtyihin hyökkäyksiin.
Historia
Venäjän keisarikunnan ja Neuvosto-Venäjän ajan pogromit tapahtuivat kolmessa suuressa aallossa vuosina 1881–1884, 1903–1906 ja 1917–1921.
Varhaiset pogromit
Juutalaisia oli vainottu Ukrainassa ja Venäjällä jo vuosisatojen ajan ennen suuria pogromeja. Ensimmäisinä varsinaisina pogromeina pidetään Odessassa Ukrainassa vuosina 1821, 1849, 1859 ja 1871 tapahtuneita hyökkäyksiä. Niissä juutalaisten omaisuutta tuhottiin paljon, mutta vain muutama ihminen sai surmansa. Juutalaisia oli tuolloin Odessan väestöstä yksi kolmasosa, ja heillä oli jatkuvia liiketoimintaan ja uskontoon liittyviä kiistoja kaupungin kristityn kreikkalaisväestön kanssa. Kiistat leimahtivat syytöksiksi ja väkivaltaisuuksiksi etenkin pääsiäisen aikoihin, mutta pogromien tarkasta kulusta ja syistä on vain suppeita ja ristiriitaisia kuvauksia. Kreikkalaisten riveihin juutalaisia vastaan liittyi ainakin vuonna 1871 myös kristittyjä venäläisiä.
Ensimmäinen aalto
Vuosien 1881–1884 pogromit olivat seurausta keisari Aleksanteri II:n salamurhasta, josta valheelliset huhut syyttivät juutalaisia. Ensimmäinen pogromi tapahtui Jelisavetgradissa Ukrainassa huhtikuussa 1881. Sieltä pogromit levisivät 30 läheiseen kaupunkiin ja kylään, ja toukokuussa laajemmalle alueelle. Pahimmat hyökkäykset tapahtuivat Kiovassa. Aluksi kyse oli vain ryöstelystä ja omaisuuden hävityksestä, kuolonuhrien määrä oli pieni, ja hallituksen joukot yrittivät estää mellakoita. Seuraavien kolmen vuoden aikana hyökkäyksiä tapahtui muuallakin valtakunnassa, myös Puolassa, Valko-Venäjällä ja Liettuassa. Viimeinen pogromi tapahtui Nižni Novgorodissa kesäkuussa 1884, jolloin yhdeksän juutalaista surmattiin. Mellakoijat tuomittiin ankariin rangaistuksiin. 1880-luvun pogromeista seurasi juutalaisten joukkomuuttoa ulkomaille sekä sionistisen ja vallankumouksellisen liikkeen vahvistumista. Venäjällä juutalaisten syrjintä lisääntyi.
Toinen aalto
Vuosien 1903–1906 pogromit liittyivät Venäjän vallankumoukselliseen liikehdintään ja vuoden 1905 vallankumoukseen. Hallitus pyrki ohjaamaan kansan vihan juutalaisiin ja syytti näitä vallankumouksen lietsomisesta. Pogromien järjestelyistä vastasivat etenkin mustat sotniat. Ensimmäiset pogromit tapahtuivat Kishinevissä keväällä 1903, jolloin 45 juutalaista surmattiin ja 1500 kotia ja kauppaa ryöstettiin. Kishinevin pogromi herätti maailmalla suurta tyrmistystä. Seuraavina vuosina pogromeja järjestettiin kymmenissä muissakin kaupungissa, pahimmat niistä marraskuussa 1905, jolloin Odessassa surmattiin yli 300 juutalaista ja Jekaterinoslavissa 120 juutalaista. Yhteensä kuolleita oli yli 800. Puolassa ja Liettuassa pogromeja ei näinä vuosina kuitenkaan tapahtunut lainkaan. Tämän toisen pogromiaallon seurauksena oli juutalaisten kansallinen herääminen Euroopassa, juutalaisten itsepuolustusjärjestöjen perustaminen sekä muuton kiihtyminen Israeliin.
Vaikka nämä pogromit eivät olleetkaan hallituksen organisoimia, hallituksen juutalaisvastainen politiikka teki pogromeista mahdollisia ja sai ne vaikuttamaan tekijöistään laillisilta. Viranomaiset eivät puuttuneet pogromeihin, eikä syyllisiä rangaistu. Pogromeihin osallistui lisäksi joitain venäläisiä upseereita.
Kolmas aalto
Pogromien kolmas ja pahin aalto koettiin vallankumousten ja sisällissodan vuosina 1917–1921. Aluksi niistä vastasivat lähinnä humalaiset ukrainalaiset sotilaat maan itsenäistymisen 1918 jälkeen. Myös Ukrainasta vetäytynyt puna-armeija surmasi juutalaisia keväällä 1918. Uudet vallanpitäjät kuitenkin rankaisivat syyllisiä, ja puna-armeijasta tuli juutalaisten suojelija.
Keväällä 1919 Ukrainan armeija suoritti järjestäytyneitä pogromeja useassa kaupungissa. Ukrainalaiset surmasivat esimerkiksi helmikuussa 1919 Proskurovissa 1700 juutalaista ja Felshtinissä 600 juutalaista. Kesällä 1919 juutalaisia surmattiin noin 6000. Vastavallankumouksellinen valkoinen armeija suoritti pogromeja syksyllä 1919 edetessään Pohjois-Kaukasukselta Venäjälle. Pahin näistä oli Fastivin pogromi, jossa valkoiset surmasivat 1500 juutalaista. Pogromit jatkuivat puna-armeijan valloittamassa Ukrainassa vuosina 1920–1921, ja esimerkiksi Tetjevissä puna-armeijaa vastaan taistelevat joukot surmasivat 4000 juutalaista. Kaikkiaan näinä vuosina surmattiin arviolta 60 000 juutalaista. Ukrainan juutalaisten täystuhon estivät hyökkääjien heikkous, juutalaisten itsepuolustusjärjestöt ja neuvostoarmeijalta saatu tuki. Pogromien seurauksena monesta Venäjän juutalaisesta tuli neuvostomielinen, ja myös juutalaisten kotimaan perustamisen suosio kasvoi.
Venäjän ulkopuoliset pogromit
Pogromeiksi on kutsuttu myös muiden maiden kuin Venäjän juutalaisvainoja esimerkiksi Puolassa ja natsi-Saksassa. Puolan ja Venäjän välisessä sodassa sekä puolalaisten ja ukrainalaisten nationalistien rajakahakoissa pogromeja suoritettiin esimerkiksi Lvivissa marraskuussa 1918 ja Pinskissä huhtikuussa 1919. Puolassa pogromit jatkuivat 1930-luvulle asti, ja vielä vuonna 1946 sodan jälkeen Kielcessä surmattiin yli 40 juutalaista. Romania käynnisti omat suunnitelmalliset juutalaisvainonsa diktaattori Ion Antonescun johdolla kesäkuussa 1941. Ensimmäiseksi järjestettiin Iașin pogromi, jossa juutalaisia teloitettiin joukoittain ja kuljetettiin saksalaisiin keskitys- ja tuhoamisleireihin.
Hurrygames
Hurrygames on Hurriganes-yhtyeen vuonna 1984 ilmestynyt 12. ja samalla viimeinen sen alkuperäisenä toiminta-aikana julkaistu studioalbumi. Albumin tuotti Remu Aaltonen. Levyllä on musiikkia vain 28 minuutin verran. Sessioissa äänitettiin myös kappale ”I Gotta Know”, joka jätettiin julkaisematta. Kappale julkaistiin 13 vuotta myöhemmin kokoelmalla Double Trouble. Levyn jokaisesta kappaleesta kuvattiin myös musiikkivideo.
Tämän levyn jälkeen yhtye julkaisi vielä viimeisen livelevyn Live at Metropol, mutta sen jälkeen julkaistiin lähinnä kokoelmia ja livelevyjä. Seuraava studiossa äänitetty albumi oli 17 vuoden tauon jälkeen vuonna 2001 julkaistu 30th Anniversary, jolla tosin soittaa Remu Aaltonen uusista soittajista kasatun Hurriganes-kokoonpanon kanssa esittäen uusittuja versioita vanhoista Hurriganes-klassikoista.
Svart Records julkaisi vuonna 2019 albumista uuden vinyylipainoksen, joka sisälsi bonuskappaleen ”I Gotta Know”. Mukana tuli myös Vesa Kontiaisen saateteksti sekä repro keikkajulisteesta. Painos on rajoitettu: mustalle vinyylille prässättyä versiota painettiin 400 ja siniselle versiolle prässättyä 300 kappaletta.
Videoversio
Albumista tehtiin myös videoversio, johon kappaleiden musiikkivideot koottiin samassa järjestyksessä kuin itse albumillakin. Videoversio julkaistiin sekä VHS- että Betamax-kasettina ja vuonna 2007 DVD-muodossa Rock 'n' roll All Night Long 1973–1988 -julkaisussa. Hurrygames-videon kuvaaja on lahtelainen Juha Lepistö, joka on LP:n tiedoissa mainittu nimimerkillä Steadyrock. Hurrygamesin kansikuva on myös otettu Juha Lepistön videomateriaalista.
Videolla ja kannessa näkyvä neljäs henkilö on niissä esiintyvän vuoden 1971 Cadillac Eldoradon omistaja. Remu Aaltosen mukaan hän ei suostunut lainaamaan autoa kuvauksiin, kunnes hänelle tarjottiin videossa paikkaa autonkuljettajana.
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Trikloorimetaanisulfenyylikloridi
Trikloorimetaanisulfenyylikloridi eli perkloorimetyylimerkaptaani (CSCl4) on kloorattuihin sulfenyyliklorideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisissa synteeseissä valmistettaessa fungisideja ja lääkeaineita sekä eräiden polymeerien synteeseissä.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa trikloorimetaanisulfenyylikloridi on keltaista tai oranssia voimakkaan pistävänhajuista nestettä. Yhdiste ei liukene veteen, mutta hydrolysoituu hitaasti veden vaikutuksesta. Kuumennettaessa kiehumispisteeseensä yhdiste hajoaa muodostaen rikkimonokloridia, tetrakloorimetaania ja hiilidisulfidia. Yhdiste voidaan hapettaa trikloorimetaanisulfonyylikloridiksi typpihapon vaikutuksesta tai pelkistää tiofosgeeniksi metallien kuten tinan tai raudan avulla. Monet nukleofiilit kuten amiinit, alkoksidit ja sulfidit reagoivat trikloorimetaanisulfenyylikloridin kanssa nukleofiilisella substituutiolla korvaten rikkiin sitoutuneen klooriatomin. Amidiinien kanssa trikloorimetaanisulfenyylikloridi reagoi muodostaen heterosyklisen 5-kloori-1,2,4-tiadiatsolijohdannaisen.
Patricia Neal
Patricia Neal (oik. Patsy Louise Neal; 20. tammikuuta 1926 Packard, Kentucky, Yhdysvallat – 8. elokuuta 2010 Edgartown, Massachusetts, Yhdysvallat ) oli Oscar-palkittu yhdysvaltalainen näyttelijä.
Trikloorimetaanisulfenyylikloridi
Valmistus ja käyttö
Trikloorimetaanisulfenyylikloridia valmistetaan klooraamalla hiilidisulfidia kloorin avulla. Katalyyttinä prosessissa voidaan käyttää jodia tai aktiivihiiltä. Tyypillisiä tällä menetelmällä syntyviä sivutuotteita ovat tetrakloorimetaani ja rikkimonokloridi. Toinen vähemmän sivutuotteita muodostava tapa on hiilidisulfidin klooraus rikkihapon ja suolahapon vesiliuosten läsnä ollessa tai käyttämällä apuaineina dikarbonyyliyhdisteitä tai fosforiyhdisteitä kuten fosfonaatteja. Muodostuva tuote voidaan puhdistaa tislaamalla. Trikloorimetaanisulfenyylikloridia voidaan valmistaa joko panos- tai jatkuvatoimisella prosessilla.
Patricia Neal
Nealin tunnetuimmat elokuvat ovat Aamiainen Tiffanylla (1961) ja Hud – Lännen kapinallinen (1963), josta hän sai parhaan naispääosan Oscar-palkinnon. Sen lisäksi hän on saanut teatteriurallaan Tony Awardin.
Trikloorimetaanisulfenyylikloridi
Valmistus ja käyttö
Tärkein trikloorimetaanisulfenyylikloridin käyttökohde on fungisidien kuten diklofluanidin, etridiatsolin, folpetin, kaptaanin ja tolyylifluanidin valmistus. Yhdistettä käytetään myös lääkkeiden ja voiteluaineiden valmistuksessa. Trikloorimetaanisulfenyylikloridia voidaan käyttää myös kumien vulkanointia kiihdyttävänä aineena.
Patricia Neal
Hän oli naimisissa kuuluisan kirjailijan Roald Dahlin kanssa vuosina 1953–1983. Avioliitosta syntyi viisi lasta. Nealilla on tähti Hollywood Walk of Famella.
Veikko Wainio
Jalo Veikko (J. V.) Wainio (26. kesäkuuta 1894 Prunkkala – 5. huhtikuuta 1972 Oulu) oli suomalainen lehtori ja kouluneuvos, joka toimi pitkään IKL:n kansanedustajana. Hän oli myös kirjailija ja käytti nimimerkkiä Yrjö Salmela.
Wainion vanhemmat olivat kauppias Frans Wainio ja Charlotta Wilhelmina Eklund. Hän pääsi ylioppilaaksi 1915 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1924. Wainio toimi Isonkyrön keskikoulun johtajana 1924–1925, Helsingissä Suomalaisen normaalilyseon vt. historian opettajana sekä Kallion yhteiskoulun opettajana 1926–1927 sekä Oulun yhteislyseon historian ja yhteiskuntaopin vanhempana lehtorina 1927–1936.
Hänen uransa jatkui Turun toisen suomalaisen lyseon lehtorina 1936–1947, Tampereen klassillisen lyseon lehtorina 1947–1953 ja Oulun lyseon vararehtorina ja lehtorina 1953–1954. Viimeksi Wainio oli Oulun opettajakorkeakoulun lehtorina 1953–1962 ja Oulun yliopiston opettajien valmistuslaitoksen lehtorina 1962–1963. Hän sai kouluneuvoksen arvonimen 1961.
Wainio oli IKL:n kansanedustajana 1933–1939 (Oulun läänin eteläinen vaalipiiri) ja 1939–1945 (Oulun läänin vaalipiiri).
Wainio oli naimisissa vuodesta 1941 Selma Maria Inkalan kanssa.
Reivaus
right|250px|thumb|Reivattu [[isopurje Bavaria 36 -purjeveneessä, genua on rullattu kokonaan sisään.]] Reivaus tarkoittaa purjealuksen purjeen pinta-alan pienentämistä ja tuulipinnan keskipisteen laskemista alaspäin. Reivaus tehdään veneen käyttöohjeissa annetun tuulennopeuden mukaan tai veneen kallistumisesta päätellen. Reivauksen ansiosta purjeveneen nopeus vastatuuleen yleensä kasvaa ja luovikulma (veneen keskilinjan ja tuulensuunnan välinen kulma) pienenee kallistumisen vähentyessä. Reivauksen etuja ovat myös turvallisuuden lisääntyminen ja lisäksi purje ei veny ja veneen osat (esimerkiksi masto, vantit ja köydet eli rikaus ja takila) eivät rikkoonnu liian suurista voimista. Yleensä huviveneissä reivattavia purjeita ovat isopurje ja genua tai fokka.
Isopurjeen reivaus tapahtuu laskemalla purjetta alaspäin (nostoköydestä) sekä kiinnittämällä etualanurkka ja taka-alanurkka (reivi)köydellä puomiin kiinni. Tämän jälkeen purje kiristetään jälleen suoraksi nostimella (nostoköydellä). Etupurjeen (genua tai fokka) reivaus tapahtuu yleensä vaihtamalla tilalle pienempi purje. Rullalaitteella (rullapurjeella) varustetussa veneessä reivaus tehdään rullaamalla purje osittain kiinni, rullaaminen voi tapahtua isopurjeessa maston sisälle, puomin ympärille tai etupurjeessa etuliikin ympärille.
Sana reivata juontaa juurensa ruotsinkieliseen sanaan reva.
Edit Bauer
Edit Bauer (s. 30. elokuuta 1946) on slovakialainen poliitikko. Hän kuuluu lähinnä etnisen unkarilaisvähemmistön tukemaan Magyar Koalíció Pártja -puolueeseen. Euroopan parlamentin jäsenenä hän on oli vuosina 2004–2014 Kansanpuolueen ryhmässä.
Belladonna
Belladonna, myös myrkkykoiso ja lemmonmarja (Atropa belladonna) on erittäin myrkyllinen koisokasvi, joka on melko yleinen Keski- ja Etelä-Euroopassa ja tavattu myös Vähässä-Aasiassa. Belladonnalla on pitkä lääkekäyttöhistoria muun muassa anestesia-aineena, ja sitä on käytetty myös maagisissa tarkoituksissa.
The Very Best of Slade
The Very Best of Slade on Sladen kokoelma vuodelta 2005. Periaatteessa se on Feel The Noize – Greatest Hits -kokoelman uudelleenjulkaisu lisälevyllä varustettuna. Ainoastaan kappale "Radio Wall of Sound" puuttuu, ja se on korvattu kappaleella "Thanks For the Memory (Wham Bam Thank You Mam)".
Kappaleet
Levy 1:
Levy 2:
Belladonna
Ulkonäkö ja koko
Myrkkykoiso on monivuotinen, 50–150 cm korkeaksi kasvava kasvi. Sen varsi on pysty, tylppäsärmäinen, hienokarvainen ja yläosasta pensasmaisesti haarova. Lehdet ovat 8–20 cm pitkiä, soikeita tai puikeita, suippoja ja kaljuja tai harvakarvaisia. Ruskeanvioletit, riippuvat kukat ovat yksittäin. Verhiö on kellomainen ja syvään liuskainen. Teriö on kellomainen ja matalaan liuskainen. Kukan tuoksu on epämiellyttävä. Myrkkykoiso kukkii heinä-elokuussa. Pallomainen, aluksi vihreä mutta kypsänä kiiltävän musta marja on halkaisijaltaan noin kaksi senttiä. Koko kasvi on erittäin myrkyllinen.
Levinneisyys
Myrkkykoiso on melko yleinen kasvi Keski- ja Etelä-Euroopassa. Sitä tavataan myös Vähässä-Aasiassa. Suomessa myrkkykoiso ei kasva luonnonvaraisena. Lajista tunnetaan ainoastaan yksi satunnaishavainto Uudeltamaalta.
Käyttö
Myrkkykoiso sisältää belladonna-alkaloideiksi nimitettyjä muskariinireseptoria salpaavia, antikolinergisiä aineita, atropiinia ja skopolamiinia. Myrkkykoiso on yksi eniten myrkytyksiä aiheuttavista kasveista Keski-Euroopassa. Sen myrkky aiheuttaa sydänvaivoja, voimakkaita hallusinaatioita ja suurilla annoksilla sekavuustilan. Myrkytys voi pahimmillaan johtaa kuolemaan.
Myrkyllisyydestään huolimatta myrkkykoiso on tärkeä lääkekasvi. Erään kasvista saatavan aineen nimi on atropiini. Sitä käytetään silmätutkimuksissa koska se laajentaa silmäterää. Muilla kasvista saatavilla valmisteilla hoidetaan vatsa- ja suolistosairauksia sekä astmaa.
Myrkkykoisoa käytettiin ennen Italiassa kosmeettisissa tarkoituksissa laajentamaan silmäterää. Se on saanut nimensä kreikkalaisen taruston Atropoksesta (torjumaton) ja italian kielen sanoista bella donna, joka tarkoittaa kaunista naista.
Mature and Cool
Mature and Cool on Heikki Silvennoisen vuonna 1992 julkaistu ensimmäinen sooloalbumi. Yhtä lukuun ottamatta albumin kappaleet ovat Silvennoisen säveltämiä ja sovittamia. Sanoitukset on tehnyt Olli Keskinen. Kappaleen ”Outside Woman Blues” on säveltänyt ja sanoittanut Michael Raynolds.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sovittanut Heikki Silvennoinen sekä sanoittanut Olli Keskinen, ellei toisin mainittu.
Glonass
thumb|GLONASS (Uragan) satelliitti Glonass on Neuvostoliiton ja myöhemmin Venäjän puolustusministeriön kehittämä ja hallinnoima satelliittipaikannusjärjestelmä. Glonass on toimintaperiaatteeltaan GPS:n kaltainen.
Tausta
Ensimmäinen Glonass-satelliitti laukaistiin avaruuteen 12. lokakuuta 1982. Järjestelmä otettiin käyttöön 24. syyskuuta 1993.
Jokaisella satelliitilla on oma radiotaajuus. Satelliittien lähettämää signaalia ei ole salattu eikä siihen ole lisätty keinotekoisia virheitä. Satelliittien toiminta-ajat ovat huomattavasti GPS-satelliitteja lyhyempiä. Ensimmäisten satelliittien suunniteltu toiminta-aika oli vain yksi vuosi. Nykyiset satelliitit toimivat 5–7 vuotta.
Glonass-satelliitit (vanhemmat tunnetaan myös nimellä Uragan) on suunniteltu ja rakennettu Zelenogorskissa sijaitsevalla tehtaalla.
Järjestelmän kuvaus
21 Glonass-satelliittia ja kolme varasatelliittia käyttävät kolmea kiertorataa 120 asteen välein. Ratojen korkeus on keskimäärin 19 100 kilometriä. Satelliittien inklinaatiokulma on 64,8 astetta ja kiertoaika 11 tuntia ja 15 minuuttia. Joka puolella maailmaa näkyvissä on aina vähintään viisi Glonass-satelliittia.
Glonassin signaali toimii taajuuksilla:
Jokaisella signaalia käyttäjän vastaanottimeen lähettävällä satelliitilla on eri lähetystaajuus (toisin kuin GPS-järjestelmässä). Vastakkaisella puolella maapalloa olevilla satelliiteilla voi olla sama taajuus, mutta ne eivät lähetä samanaikaisesti samaan vastaanottimeen. Viime vuosina Glonass-järjestelmän ylläpitäjät ovat tällä tavalla systemaattisesti pienentäneet järjestelmän käyttämää kokonaistaajuuskaistaleveyttä, lähinnä radioastronomien toivomuksesta. GPS:n kaltaiseen CDMA-taajuusjakoon siirryttäneen tulevissa Glonass-sukupolvissa.
Vastaanotin saa samanaikaisesti signaalin vähintään neljältä satelliitilta, mikä riittää kolmiulotteisen paikan ja vastaanottimen kellon käynnin määrittämiseen.
Glonassin ohjausasemat sijaitsevat Moskovassa, Pietarissa, Ternopolissa, Jeniseiskissä ja Komsomolsk-na-Amuressa.
Myös GPS-Glonass-yhdistelmävastaanottimia on saatavissa.
Kehitys 2000-luvulla
Andrei Kozlov, Glonass-satelliitit Krasnojarskissa Siperiassa rakentavan Rešetnevin tutkimus- ja valmistuskeskuksen johtaja, kertoi 2000-luvun alussa Venäjällä olleen tuolloin 13 toimivaa Glonass-satelliittia taivaalla. Kesäkuun alussa 2009 toimivia satelliitteja oli 17. Helmikuussa 2010 Glonass-satelliitteja oli määrä olla 22 kappaletta, joista 16:n oli operatiivisia. Tarkka paikannus vaatii Venäjällä 18 satelliittia ja globaali tarkka paikannus vaatii 24 satelliittia.
Tammikuussa 2007 Venäjän puolustusministeri Sergei Ivanov ilmoitti poistavansa kaikki Glonassin tarkkuusrajoitukset ja ilmaisi Venäjän kiinnostuksen järjestelmän kaupalliseen käyttöön. Paikannustarkkuus oli aiemmin rajattu 30 metriin.
Vuonna 2006 laukaistut Glonass-satelliitit on suunniteltu kestämään seitsemän vuotta avaruudessa. Vuoden 2007 alussa järjestelmään kuului 19+4 satelliittia, joista 12 oli toiminnassa ja 4 odotti käyttöönottoa. Vuoden 2007 lopussa paikannus voitiin tehdä 18 satelliitilla kattavasti kaikkialla Venäjällä. 25. joulukuuta 2008 Venäjä laukaisi kolme Glonass-satelliittia nostaen konstellaation koon kahteenkymmeneen satelliittiin. . Vuonna 2009 Venäjän oli määrä täydentää konstellaation 21-24 satelliittiin, jolloin järjestelmä olisi globaalisti tarkka. Vuoden 2010 lopulla taivaalla oli 26 Glonass-satelliittia, joista 3 ei ollut operatiivisia. Järjestelmä vaatii 18 satelliittia ollakseen riittävän hyvä useimpiin paikannussovellutuksiin.
Vuoden 2010 alussa venäläinen Akademik Fjodorov -tutkimusalus saapui Venäjän Etelämantereella sijaitsevan Bellingshausen-tutkimusaseman luo. Aluksen miehistön tehtävänä on rakentaa Glonass-satelliittien seuranta-asema Etelämantereelle.
Marraskuussa 2012 Glonass-satelliittijärjestelmän kehittämisestä vastannut pääsuunnittelija Juri Urlichich erotettiin. Eri toimijoiden on väitetty kavaltaneen 200 miljoonaa dollaria kaikkiaan 10-15 miljardin dollarin hintaisesta Glonass-ohjelmasta.
Glonass-satelliitit
Lokakuuhun 2011 mennessä Venäjä oli laukaissut kaikki 24 satelliittia taivaalle. Järjestelmän uskotaan olevan toimintakykyisen lokakuussa 2011. Lokakuussa taivaalla oli 28 Glonass-satelliittia, joista 23 oli operatiivisia.
Venäjä laukaisi kolme Glonass M-satelliittia (Kosmos 2464-2466) 2. syyskuuta 2010.
Konstellaatio oli tarkoitus saada valmiiksi 5. joulukuuta 2010 tehdyllä laukaisulla, jolloin kiertoradalla olisi ollut 24 satelliittia toiminnassa ja useita varalla. Laukaisu kuitenkin epäonnistui ja kolme satelliittia putosi Tyyneenmereen. Tämä epäonnistuminen maksoi Venäjän valtiolle 2,5 miljardia ruplaa eli 84 miljoonaa dollaria (kantoraketti ja kolme paikannussatelliittia), joka kuvaa Venäjän avaruustoiminnan "yhden dollarin" ostovoimaa. Yhdysvalloissa yksi GPS-satelliitti maksaa noin 75 miljoonaa dollaria ja ESAn Ariane 5-raketti maksaa noin 170 miljoonaa euroa.
4. marraskuuta 2011 Venäjä laukaisi kolme Glonass-satelliittia.
Vuosina 2011-2013 Venäjä laukaisee kahdeksan uutta Glonass M -paikannussatelliittia. 24.2.2011 laukaistiin ensimmäinen Glonass K -satelliitti. Vuoden 2011 kesällä Venäjä ilmoitti laukasevansa vuonna 2011 viisi Glonass-M ja yhden Glonass-K-satelliitin.
Helmikuussa 2012 Venäjä ilmoitti panostavansa vuosina 2012-2020 12 miljardia dollaria vastaavan summan Glonassin kehittämiseen edelleen: Venäjä rakentaa ja laukaisee 13 Glonass-M satelliittia vuosina 2012-2020 ja 22 uuden sukupolven Glonass-K-satelliittia (CDMA). Vuonna 2012, jonka alussa taivaalla oli 31 Glonass-satelliittia, joista 24 on operatiivisessa toiminnassa, Venäjä laukaisee kaksi Glonass-satelliittia.
Palveluiden kehitys
Glonassia kehitetään laajakäyttöisempään suuntaan. Helmikuussa 2010 Venäjän pääministeri Putin kertoi aikeesta muuttaa Glonassin operointi yritysvetoiseksi. Viesti tuli samaan aikaan kuin Yhdysvaltain presidentin Barack Obaman viesti Nasan miehitetyistä avaruuslennoista ja että niitä kehittävät myös yksityiset yritykset. Samaan aikaan tuli myös julki Euroopan komission valinta Galileon kaupalliseksi operaattoriksi.
Venäläiset Glonass-paikannuslaitteet ovat olleet pitkälle kuljetusinfrastruktuurin (laivat, lentokoneet, rekka-autot) ja sotilaskäytön varassa. Mutta Venäjällä on kehitetty jopa koiratutkia länsimaisten GPS-tutkien tapaan. Venäjän federaation pääministerin Vladimir Putinin koiralle puettiin Glonass-pohjainen 170 grammaa painava koiratutkapanta ajankohtana, jolloin tehtiin päätös panostaa Glonass-satelliittien rakentamiseen noin kolme miljardia dollaria vastaava määrä ruplia muutamana seuraavana vuotena. Samaa järjestelmää käyttävät Venäjän federaation hätätilaministeriön koirat.
Elokuussa Putin kertoi Glonass-autonavigaation tulevan Venäjällä käyttöön vuonna 2012: järjestelmä tulee pakolliseksi tuontiautoihin, ja järjestelmä liikenneonnettomuuksien avustamisessa (vastaava kuin EU:n eCall) on myös lakisääteinen. Sergei Ivanov väläytteli samaan aikaan mahdollista tuontitullia GPS-laitteille.
Joulukuussa 2012 Venäjän presidentti Putin pyysi IVY-maita - Venäjä ja Armenia, Azerbaijan, Valko-Venäjä, Kazakstan, Kirgisia, Moldova, Tajekistan, Turkmenistan, Uzbekistan sekä Ukraina - osallistumaan Glonassin käyttöön. Tässä yhteydessä hän kertoi Venäjän laukaisevan seuraavien 9 vuoden aikana 35 Glonass-satelliittia mukaan lukien 22 Glonass-K-satelliittia, jotka ovat GPS:n kanssa yhteensopivampi kuin nykyiset.
St. Trinian’s 2: Tyttökoulu aarrejahdissa
St. Trinian’s 2: Tyttökoulu aarrejahdissa on vuonna 2009 ensi-iltansa saanut seikkailukomediaelokuva, joka on jatko-osa elokuvalle Tyttökoulu St. Trinian’s (2007). Se on myös St. Trinian’s -elokuvasarjan seitsemäs Ronald Searlen teoksiin perustuva pitkä elokuva. Rupert Everettillä on tässäkin elokuvassa naishahmon rooli.
Juoni
Tyttökoulun jatko-osassa Annabelle Frittonista on tullut uusi johtajatyttö, kun Kelly Jones on siirtynyt MI7-agentiksi. Tytöt lähtevät sekä koulun älykköjen että Kellyn agenttien joukkovoimalla etsimään suurta aarretta saatuaan kuulla, että koulun rehtori Camilla Fritton on sukua kuuluisalle merirosvolle.
Vastaanotto
Cannesin elokuvajuhlilla 2008 elokuvan ensi-iltapäiväksi ilmoitettiin 18. joulukuuta 2009. St. Trinian’s 2 oli avausviikonloppunaan toiseksi katsotuin elokuva James Cameronin Avatarin jälkeen ja tuotti silloin yli miljoona puntaa. Vaikka elokuva ei kaupallisesti yltänyt edeltäjänsä 12 miljoonan punnan lipputuloihin, siitä tuli silti vuoden 2009 joulukauden neljänneksi suurin elokuvahitti. Sen edelle menivät vain Alvin ja pikkuoravat 2, Sherlock Holmes ja Avatar. Pääosin St. Trinian’s 2 sai kuitenkin negatiivisia arvosteluja.
J. Karjalainen Electric Sauna (albumi)
J. Karjalainen Electric Sauna on J. Karjalaisen kokoonpanolla J. Karjalainen Electric Sauna levyttämä ja julkaisema studioalbumi. Se on Karjalaisen uran kahdestoista ja J. Karjalainen Electric Sauna -kokoonpanon ensimmäinen studioalbumi. J. Karjalainen Electric Sauna julkaistiin 1. huhtikuuta 1996 ja sen tuottivat J. Karjalainen, Mitja Tuurala ja Tommi Viksten. Albumi äänitettiin Finnvox -äänitysstudiolla Helsingin Pitäjänmäellä sekä Keltaisessa talossa Kosken asemalla ja miksattiin sekä masteroitiin Finnvoxissa.
Levy-yhtiö Poko Rekords julkaisi albumin vuonna 1996 CD-levynä ja C-kasettina. Warner Music Finland julkaisi albumin uudelleen CD-levynä vuonna 2013.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut J. Karjalainen sekä sovittanut J. Karjalainen Electric Sauna.
Estella Agsteribbe
Estella ”Stella” Agsteribbe (6. huhtikuuta 1909 Amsterdam – 17. syyskuuta 1943 Auschwitz) oli alankomaalainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja. Hän voitti kultaa Amsterdamin olympialaisissa 1928 joukkuekilpailussa.
Toisessa maailmansodassa Agsteribbe, hänen aviomiehensä sekä heidän kuusi- ja kaksivuotiaat lapsensa tapettiin Auschwitzin keskitysleirillä.
Tabea Zimmermann
thumb|right|Tabea Zimmermann
Tabea Zimmermann (s. 8. lokakuuta 1966 Lahr) on saksalainen alttoviulisti. Hän on yksi suhteellisen harvoista alttoviulisteista, jotka ovat saaneet kansainvälistä kriitikkojen arvostusta ja suuren ihailijajoukon. Zimmermann on esiintynyt muiden muassa Berliinin filharmonikkojen, Leipzigin Gewandhaus-orkesterin ja Orchestre de la Suisse Rmoanden kanssa. Zimmerman on myös esittänyt lukuisia hänelle sävellettyjä teoksia, joiden joukossa ovat György Ligetin sooloalttoviulusonaatti (kantaesitetty 1994) sekä muita kappaleita Heinz Holligerilta, Wolfgang Rihmiltä, Sally Beamishilta, Georges Lentzilta ja Josef Talilta. Zimmermannin ohjelmistoon kuuluu myös perinteisiä teoksia muiden muassa Johann Sebastian Bachilta, Wolfgang Amadeus Mozartilta, Ludwig van Beethovenilta, Richard Straussilta, Edward Elgarilta, Ralph Vaughan Williamsilta, Max Bruchilta, Paul Hindemithiltä ja Alfred Schnittkeltä. Zimmermann on levyttänyt lukuisille levymerkeille, joihin ovat kuuluneet Deutsche Grammophon, EMI, Harmonia Mundi ja Naxos.
Zimmermann aloitti alttoviulunsoiton opinnot kolmevuotiaana ja lisäksi pianonsoiton viiden vuoden iässä. 13-vuotiaana hän pääsi Musikhochschule Freiburgiin opiskelemaan Ulrich Kochin johdolla. Myöhemmin hän opiskeli Salzburgin Mozarteumissa pääopettajanaan Sándor Végh. Hän voitti huomattavissa kilpailuissa ensipalkintoja alkaen vuodesta 1982. Suurten eurooppalaisten ja israelilaisten orkesterien kanssa tehdyn yhteistyön lisäksi Zimmermann on esiintynyt myös kamarimuusikkona muiden muassa Gidon Kremerin, Pamela Frankin ja Steven Isserlisin kanssa. Hän on toiminut opetustehtävissä Musikhochschule Saarbrückenissä (vuodesta 1987), Frankfurtin musiikkiyliopistossa (vuodesta 1994) ja Hanns Eisler -musiikkiakatemiassa (vuodesta 2002).
Zimmermann voitti Accademia Musicale Chigianan kansainvälisen palkinnon. Tammikuussa 2020 hänelle myönnettiin Ernst von Siemens -musiikkipalkinto. Zimmermann on kapellimestari David Shallonin leski ja meni myöhemmin naimisiin kapellimestari Steven Sloanen kanssa.
Loistoviiripyrstö
Loistoviiripyrstö (Aphyosemion bitaeniatum) on Afrikasta kotoisin oleva Nothobranchiidae-heimon hammaskarppikala. Se on helppo sekoittaa kaksijuovaviiripyrstöön (Aphyosemion bivittatum).
Koko ja ulkonäkö
Loistoviiripyrstö kasvaa noin viisi senttiä pitkäksi. Se on vartaloltaan pitkulainen, varsinkin koiraan evät ja pyrstö ovat pitkät ja liehuvaiset. Kalasta on erilaisia värimuunnoksia, jotka hohtelevat sinisen, vihreän, punaisen ja oranssin sävyissä.
Alkuperä
Loistoviiripyrstö on kotoisin Afrikasta: Togon, Beninin ja Nigerian alavilta rannikkoseuduilta.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Loistoviiripyrstö on pieni, vilkas ja varsin helppohoitoinen akvaariokala, jota kuitenkin harvoin tavataan Suomen akvaarioliikkeissä. Kala hyppää herkästi ulos akvaariosta, joten peitinlasit ovat välttämättömät.
Vesiolot ja ravinto
Loistoviiripyrstö on peto ja syö lihapitoista ruokaa, johon voi kuulua myös hiutaleita. Lämpötilaksi suositellaan 20–22 °C. Kala pärjää lämpimämmässäkin, mutta jää lyhytikäisemmäksi. Veden tulisi olla pehmeää ja hiukan hapanta.
Ostlandin valtakunnankomissariaatti
pienois|Ostlandin valtakunnankomissariaatin hallinnolliset alueet. Ostlandin valtakunnankomissariaatti (, ”Itämaan valtakunnankomissariaatti”) oli Saksan muodostama miehityshallinto vuosina 1941–1944. Se käsitti suurimman osan toisessa maailmansodassa Neuvostoliitolta vallatusta Latviasta, Liettuasta, suurimman osan Valko-Venäjästä ja pohjoisen osan Itä-Puolasta. Valtakunnankomissariaatti jakautui Latvian, Liettuan, Viron ja Valko-Venäjän päähallintopiireihin.
Valtakunnankomissaarina toimi Hinrich Lohse 1941–1944 ja Erich Koch 1944–1945.
Kamla Persad-Bissessar
Kamla Persad-Bissessar (s. 22. huhtikuuta 1952) on UNC-puolueen (United National Congress) poliitikko Trinidad ja Tobagosta. Hän toimi maansa pääministerinä vuodesta 2010 alkaen vuoteen 2015. Hän oli ensimmäinen nainen virassaan. Varsinaiselta ammatiltaan Persad-Bissessar on juristi.
Persad-Bissessarin edeltäjä Patrick Manning oli järjestänyt vaalit kesken kauttaan hiljentääkseen opposition puheet epäluottamuksesta. Persad-Bissessarin johtama oppositipuolueiden koalitio sai murskavoiton.
Pääministeri kuuluu maan intialaisperäiseen hindu väestönosaan samoin kuin noin 40 % maanmiehistään. Hän on opiskellut sekä kasvatustiedettä, oikeustiedettä että liiketaloutta, ja opettanut sekä yläkoulussa, ammattikorkeassa että korkeakoulussa. Kuuden vuoden opetusuran jälkeen hän siirtyi asianajajaksi. Politiikassa hän on ollut mukana vuodesta 1987. Vuosina 1995-2001 hän oli oikeuskansleri, oikeusministeri ja opetusministeri. Vuoden 2010 alussa hänestä tuli puolueensa puheenjohtaja, helmikuussa oppositiojohtaja ja toukokuussa vaalivoiton jälkeen maansa pääministeri.
The Way of the Fist
The Way of the Fist on yhdysvaltalaisen heavy metal -yhtye Five Finger Death Punchin ensimmäinen studioalbumi, joka julkaistiin 31. heinäkuuta 2007. Yhdysvaltain Billboard 200 -listalla albumi debytoi sijalla 199, ja parhaimmillaan se oli sijalla 101. Suomen albumilistalla albumin paras sijoitus oli 28. Albumi julkaistiin uudestaan kesällä 2008, jolloin se menestyi paremmin.
Albumi ylsi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalle 107. Suomessa se debytoi virallisen albumilistan sijalla 28.
Suzy Amis
thumb|Suzy Amis vuonna 2010. Suzy Amis (s. 5. tammikuuta 1962 Oklahoma City, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja valokuvamalli.
Hän toimi jonkin aikaa "80-luvun kasvoina"-valokuvamallina, jonka aikana hän näytteli elokuvassa Fandango. Amis muistetaan myös muun muassa elokuvista Epäillyt (1995) ja Titanic (1997). Titanicin kuvausten aikana hän tapasi nykyisen aviomiehensä James Cameronin. Cameron oli vielä naimisissa silloisen vaimonsa näyttelijä Linda Hamiltonin kanssa. Amisilla ja Cameronilla oli suhde, ja he menivät naimisiin 4. huhtikuuta 2000. Heillä on kolme lasta: huhtikuussa 2001 syntynyt tytär ja joulukuussa 2006 syntyneet kaksoset. Suzylla on myös poika liitostaan Sam Robardsin kanssa.
Norman Lear
Norman Milton Lear (s. 27. heinäkuuta 1922, New Haven) on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja, tuottaja ja liikemies, joka on tullut tunnetuksi muun muassa Perhe on pahin -sarjan ja useiden muiden suosittujen televisiosarjojen luojana.
Lear on Air Medalilla palkittu toisen maailmansodan veteraani. Tilannekomedian lisäksi hän on myöhemmin työskennellyt jonkin verran myös elokuvan parissa. Hän yritti paluuta televisiotuottajaksi vielä kuin 1990-luvulla, mutta ei saavuttanut uusilla sarjoillaan mainittavaa menestystä yleisön keskuudessa.
Lear oli Oscar-ehdokkaana ja sai neljä Emmyä 1970-luvun alkuvuosina sekä lisäksi vuonna 1978 Peabody-palkinnon. Hänellä on oma tähtensä Hollywood Walk of Famella, ja hänet valittiin vuonna 1984 ensimmäisten joukossa Television Academy Hall of Fameen.
Presidentti Bill Clinton myönsi Norman Learille vuonna 1999 korkean National Medal of Arts -taidepalkinnon.
Sten (nimi)
Sten tai Steen on pohjoismainen miehen etunimi. Nimi johtuu ruotsin kielen kiveä tarkoittavasta sanasta sten ja viittaa toden­näköisesti lapselle toivottuihin ominaisuuksiin kuten lujuuteen, kestävyyteen ja horju­matto­muuteen. Ruotsissa nimi on ollut käytössä jo keski­ajalla.
Stenin nimi­päivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 28. marraskuuta. Vuosina 1908–1928 samalla päivällä oli myös suomen­kielisessä kalenterissa nimen muunnos Steen.
Nimi Sten on Suomessa annettu Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan vuoden 2019 loppuun mennessä hieman yli 1 400 henkilölle, muunnos Steen vain muutamalle kymmenelle.
SdKfz 250
SdKfz 250 (Sonder-Kraftfahrzeug 250) oli Saksan asevoimien kevyesti panssaroitu neliakselinen puolitelavaunu toisessa maailmansodassa. Siinä oli neljä akselia ja ajoneuvon kuljetuskapasiteetti oli yksi tonni.
Ajoneuvo pohjautui Demagin 1-tonnin kuljetusajoneuvoon SdKfz 10:een. Sen oli alun perin korvattava moottoripyörät Kradschützen-yksiköissä. Ajoneuvot voidaan jakaa kulmikkaalla korilla varustettuihin vanhoihin (Alt) ja virtaviivaistetulla korilla varustettuihin uusiin (Neu).
Yhdysvaltain asevoimien puolitelavaunuihin verrattuna SdKfz 250 oli kömpelömpi sen alitehoisten etupyörien vuoksi. Sen telat kuitenkin tekivät sen paljon ketterämmäksi verrattuna korvattuihin panssariautoihin, ja se oli suosittu ajoneuvo. Enimmäkseen sen eri variantit olivat avokattoisia ja siinä oli yksi sisäänkäyntiovi takana.
SdKfz 250/1 leichter Schützenpanzerwagen
Ajoneuvon johtajan, ajajan ja neljän varustetun sotilaan kuljettamiseen suunniteltu ajoneuvo, jonka aseistuksena oli kaksi 7,92 mm MG34 tai MG42 konekivääriä. Ajoneuvotyyppiä valmistettiin kaikkiaan noin 4 250 kappaletta.
SdKfz 250/2 leichter Fernsprechpanzerwagen
Varustettu kaapelointikoneistolla.
SdKfz 250/3 leichter Funkpanzerwagen
Komentovaunu, joka oli varustettu FuG1-vastaanottimella ja Fu 7 SE20, Fu 8 SE30 tai Fu 12 SE80 -radioilla. Ajoneuvon miehistönä oli ajoneuvon johtaja, kuljettaja ja kaksi radistia ja sen aseistuksena oli ainoastaan yksi 7,92 mm MG34 tai MG42 konekivääri.
SdKfz 250/4 leichte Truppenluftschützpanzerwagen
Ilmatorjuntamalli aseistettuna tupla-MG34:lla. Ei koskaan ehtinyt tuotantoon. Ajoneuvoa käytettiin myös rynnäkkötykkiosaston tulenjohtoon.
SdKfz 250/5 leichte Beobachtungspanzerwagen
Malli vastasi mallia SdKfz 250/3.
SdKfz 250/7 leichte Schützenpanzerwagen (schwerer Granatwerfer tai Munitionsfahrzeug)
Tulitukiajoneuvo, joka oli varustettu 8 cm schwerer Granatwerfer 34 -kranaatinheittimellä ja yhdellä 7,92 mm MG34 tai MG42 konekiväärillä. Kranaatinheittimelle oli ajoneuvossa 22 kranaattia. Ajoneuvon miehistönä oli ajoneuvon johtajan, kuljettaja sekä kolme heitinmiestä. Vuonna 1944 otettiin käyttöön ainoastaan heittimen ammusten kuljettamiseen suunniteltu ajoneuvo, joka kuljetti 66 kranaattia.
SdKfz 250/8 leichte Schützenpanzerwagen (7.5cm)
7,5 cm KwK 37 L/24 -kanuunalla ja 7,92 mm MG 34 tai MG42 konekiväärillä aseistettu tulitukiajoneuvo, jonka miehistönä oli ajoneuvon johtaja, kuljettaja ja tykkimies. Se kuljetti 22 kranaattia. Ajoneuvoa valmistettiin vuonna 1943 kahdeksan, 1944 kymmenen ja 1945 51 kappaletta. 1. maaliskuuta 1945 ilmoitettiin ainoastaan viiden ajoneuvon olevan palveluksessa.