cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vaippaeläimet
Monet vaippaeläimet ovat läpikuultavia, mutta lämpimissä merissä tavataan myös hyvinkin värikkäitä lajeja. Vaippaeläimen suojavaippa on nahkamainen ja siinä voi olla kalkkipiikkejä, nystyjä ja verisuonia. Aikuinen vaippaeläin koostuu kahdesta sisäkkäisestä säkistä tai pussista, jotka ovat suuaukoistaan kiinni toisissaan.
Säkeistä sisempään johtavan kidussuolen värekarvat saavat veden virtaamaan sisempään säkkiin, josta se rakojen läpi virtaa säkkien väliseen onteloon. Kun vesi virtaa suolessa, veden sisältämää ravintoa tarttuu jodipitoiseen limaan, josta se sitten kulkeutuu suolistoon. Vesi poistuu ulomman säkin sivussa olevasta aukosta.
Vaippaeläimen alaosassa sijaitsevat suolisto, sukurauhaset ja muut sisäelimet. Siellä on myös verisuonisto ja putkimainen sydän, joka välillä saattaa muuttaa veren virtaamissuuntaa.
Vaippaeläimet on luokiteltu selkäjänteisiksi, koska niillä toukkavaiheessa on eräänlainen selkäjänne ja ehkä myös pyrstö. Nämä kuitenkin surkastuvat pois vaippaeläimen aikuistuessa.
Jeff Singer
Jeff Singer on englantilainen rumpali, joka on soittanut viimeksi englantilaisen Paradise Lost -yhtyeen riveissä. Singer soitti yhtyeessä vuodesta 2004 alkaen, mutta hänestä tehtiin virallinen jäsen vasta vuonna 2007. Ensimmäisen kerran Singer oli yhtyeen koesoitossa jo vuonna 1994, mutta tuolloin Lee Morris valittiin yhtyeen jäseneksi. Eräässä haastattelussa myöhemmin yhtyeen jäsenet Greg Mackintosh ja Nick Holmes paljastivat heidän päätyneen Singerin sijasta Morrisiin, sillä koesoitossa "Jeffillä oli vaaleanpunainen rumpusetti".
Elokuussa 2008 Singer jätti Paradise Lostin, päättäen keskittyä uuteen työhön ja perheeseensä.
Ennen Paradise Lostia Singer soitti Blaze Bayleyn Blaze -yhtyeessä vuosina 1999–2003. Muita Singerin yhtyeitä ovat olleet Marquesa, Verra Cruz, Red Shift, Mockinbird, Crow Jayne Blue, Indigo Prime, China Beach sekä Kill 2 This.
Singer on naimisissa (v. 2002, puoliso Rachael) ja yhden pojan (Charlie, s.18.11.2004) isä.
Konstantin Kiseleff
pienoiskuva|Kiseleff & Heikelin suunnittelema talo [[Mannerheimintie (Helsinki)|Mannerheimintie 16:ssa Helsingissä.]] Constantin (Konstantin) Kiseleff (5. tammikuuta 1834 Helsinki – 25. tammikuuta 1888 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Tehtailija ja liikemies Fjodor Kiseleffin poika kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1852 ja pääsi seuraavana vuonna oppilaaksi intendentinkonttoriin. Hän opiskeli ulkomailla vuosina 1856–1863, muun muassa Italiassa, Pariisissa sekä Münchenissä. Konstantin Kiseleff toimi vapaana arkkitehtina vuoteen 1869, jolloin hänet palkattiin yleisten rakennusten ylihallituksen ylimääräiseksi arkkitehdiksi. Vuosina 1875–1886 hän oli viraston 1. arkkitehti. Myöhemmin hän työskenteli rakennusmestari Elia Heikelin kanssa yhteisessä Kiseleff & Heikel -arkkitehtitoimistossa. Konstantin Kiseleffin suunnittelemia rakennuksia on Helsingissä, Jyväskylässä, Uudessakaarlepyyssä, Kuopiossa, Lopella ja Sortavalassa. Hän myös johti 1870-luvulla Olavinlinnan restaurointitöitä ollessaan Mikkelin lääninrakennuskonttorin esimiehenä vuodesta 1871 alkaen.
Konstantin Kiseleffin puoliso vuodesta 1861 oli Sofia Julia Rosa Rüdinger. Kukka-akvarelleihin erikoistunut taidemaalari Marga Kiseleff (1862–1924) oli heidän tyttärensä.
Puolan presidentinvaalit 2015
Puolan presidentinvaalit 2015 järjestettiin toukokuussa 2015. Vaalien ensimmäinen kierros järjestettiin 10. toukokuuta ja toinen kierros 24. toukokuuta. Andrzej Duda voitti istuvan presidentin Bronislaw Komorowskin.
Taistelu
Taistelutyypit
Taisteluita voidaan käydä maalla, merellä, ilmassa, avaruudessa tai tietoverkoissa.
Ensimmäisiä varsinaisia meritaisteluita käytiin Välimerellä egyptiläisten ja kreikkalaisten välillä pronssikauden muuttuessa rautakaudeksi.
Puhtaat ilmataistelut ovat harvinaisia – taistelu Britanniasta tärkeimpänä esimerkkinä – mutta toisen maailmansodan jälkeen useimmissa maa- ja meritaisteluissa ilmavoimien tuki on ollut tärkeä, usein ratkaiseva.
Lainasana
Lainautuminen on kaikille kielille ominainen ilmiö, mutta yleisimmin sitä havaitaan tapahtuvan niin sanotuista maailman valtakielistä pienempien kieliyhteisöjen suuntaan. Johtamisen rinnalla sanojen siirtyminen on yksi yleisimmistä tavoista kartuttaa kielen mahdollisesti vaillinaista sanastoa. Tilanne on tyypillinen haluttaessa kuvata jotakin uutta ilmiötä tai asiaa, jolle kielessä ei ole vielä nimeä, tai kotoperäinen ilmaus on heikko, kankea, vaikeasti lausuttava, vanhahtava tai siihen liittyviä assosiatiivisia, sivumerkityksiä halutaan täsmentää.
Lainautumista on tapahtunut nykytietojen mukaan aina. Ennen esimerkiksi latinaperäinen ammattisanasto ja muu termistö oli vahvasti leimaa antava piirre monissa eurooppalaisissa kielissä etenkin sivistyneistön piirissä.
Nykyään muun muassa suomen kieleen lainataan usein tyyliin perustuvin kriteerein. Tätä ilmiötä esiintyy lähinnä yritysmaailmassa, tekniikan ammattisanastoissa sekä nuorten murteissa. Tällaisia sosiaalisia murteita kutsutaan sosiolekteiksi. Sosiolektiset lainat tulevat usein englannin kielestä, jolloin puhutaan anglismeista.
Lainojen ryhmittely
Lainat voidaan jakaa neljään ryhmään sen mukaan, kuinka ne sopeutetaan vieraaseen kieleen.
Sitaattilainat
Sitaattilainaksi kutsutaan sanaa, joka siirtyy kielestä toiseen täysin muuttumattomana. Sitaattilainat eivät yleensä myöskään sopeudu lainaavan kielen taivutusjärjestelmään yhtä luontevasti kuin kotoperäiset sanat. Synnynnäinen kielenpuhuja erottaa tällaiset suorat lainaukset yleensä vaivatta. Sitaattilainoista tyypillisimpiä ovat erisnimet, paikkojen tai ihmisten nimet, mutta myös uusi termistö saattaa kotiutua kieleen samaisessa muodossaan. Tästä esimerkkinä vaikkapa englanninkielinen sana freelance, joka on ottanut paikkansa suomestakin muuttumattomana. Yleisesti ottaen kielillä on kuitenkin tapana sopeuttaa vaikeasti äännettäviä sanoja tuttuun äänne- sekä taivutusjärjestelmäänsä ja tämän vuoksi kielissä vain suhteellisen uudet lainat säilyvät sitaattilainoina.
Erikoislainat
Erikoislainat puolestaan ovat kieleen ja sen taivutusjärjestelmään osin sopeutuneita ilmauksia. Niillä yleensä on lähes täydellinen taivutusparadigma, mutta niiden äänneasu saattaa silti poiketa lainaavasta kielestä. Ne saattavat esimerkiksi sisältää kielelle vieraita äänteitä. Tämä monissa tapauksissa jo paljastaa kielenpuhujalle, että kyseessä on lainasana. Tyypillisimmin erikoislainat syntyvät, kun sanoja sopeutetaan kieleen esimerkiksi liittämällä lainasanan perään jokin omalle järjestelmälle tuttu pääte tai äänne. Tästä esimerkiksi vaikkapa suomen sana banaani.
Yleislainat
Yleislainat ovat yleensä kielen vanhimpia lainoja, ja niiden joukko on suomen kielessä laajin. Yleislainat ovat niin äännerakenteeltaan kuin taivutukseltaankin sopeutuneet kieleen. Yleensä tämä sopeutuminen tapahtuu pitkän ajan kuluessa ja usein kieliyhteisö itse löytää esimerkiksi sitaattilainalle sopivimman ääntöasun, joka vakiintuu kieleen. Tästä esimerkkinä ruotsalaisperäinen sana sohva (soffa), joka on äänneasultaan mukautunut suomeen ja saanut täydellisen taivutuksen. Suurin osa yleislainoista on niin voimakkaasti kotiutuneita, ettei kielenpuhuja yleensä erota niitä ilman kielitieteellistä tietoa. Lisäksi monet sanat ovat niin vanhoja, lainautuneet niin aikaisessa vaiheessa, että voidaan jopa kyseenalaistaa, missä vaiheessa on enää mielekästä puhua lainasta. Esimerkiksi sanan äiti kohdalla voitaisiin pitää triviaalina luokitella sana lainaksi sillä perusteella, että se on joskus syrjäyttänyt kantakielemme sanan emä merkityksessä "ihmisen naispuolinen vanhempi".
Käännöslainat
Käännöslainat ovat tavallisesti yhdyssanoja, jotka on muodostettu kääntämällä sanan osat omalle kielelle yksi kerrallaan. Esimerkiksi emolevy on käännöslaina, joka pohjautuu englannin sanaan motherboard (mother = äiti, emo; board = lauta, levy). Käännöslainat voivat olla myös erikseen kirjoitettavia sanapareja, esimerkiksi musta aukko ( < black hole). Sana käännöslaina perustuu ruotsin sanaan översättningslån.
Kitarisa
thumb|Kitarisa Kitarisa (lat. tonsilla pharyngea) on imukudosta sisältävä rauhanen, joka sijaitsee nenänielun yläosassa. Sillä on sama tehtävä kuin nielurisoilla ja kielirisalla: se suojaa elimistöä tappamalla nenänieluun saapuvia viruksia ja bakteereita.
Jos kitarisa on jatkuvasti tulehtunut, sen toiminta kääntyykin haitalliseksi: risasta erittyy nenänieluun lisää bakteereita, jotka aiheuttavat korva-, poskiontelo- ja keuhkoputkentulehduksia. Kitarisa voidaan myös leikata pois, jos se turvottuaan tukkii yhteyden nielusta korvatorveen tai ilman kulun nenäontelosta nieluun.
Lähteet
Neelumandli hüpertroofia Tonsilla Adenoidná vegetácia
Sederholmin talo
Sederholmin talo on kauppias Johan Sederholmin rakennuttama, vuonna 1757 valmistunut kivitalo Helsingin Senaatintorilla, Aleksanterinkadun ja Katariinankadun kulmassa. Se on Helsingin kantakaupungin vanhin rakennus.
Tontti ja talon rakennuttaminen
Vuonna 1720 kauppias Johan Julius Sund hankki tontin omistukseensa ja rakensi sille puutalon. Hänen kuoltuaan perikunta myi kiinteistön Sederholmille ja toiselle kauppiaalle, Nils Burtzille. Heidän yhteistyönsä päätyttyä Sederholm osti kiinteistön itselleen ja vuonna 1756 kivitalon rakennustyöt pantiin alulle. Arkkitehti lienee ollut saksalainen Samuel Berner. 1700-luvulla alakerta oli liikkeiden käytössä ja yläkerrassa oli asunto.
Talon myöhempi käyttö
Kauppias myi kiinteistön pojilleen ja talo oli vuoteen 1822 Lars ja Alexander Sederholmin omistuksessa. Kauppias Carl Johan Sundberg omisti kiinteistön 1822–1862. Hänen jälkeensä omistajaksi tuli Maria Koch ja vuonna 1865 arkkitehti Konstantin Kiseleff, joka uudisti julkisivua. Ikkunoita suurennettiin, yläkerran ikkunat saivat pylväskaiteen ja rakennus sai kolme uutta kadun puolelle avautuvaa ovea. 1800-luvun puolivälin paikkeilla Sederholmin talossa toimi muun muassa tupakkatehdas sekä tyttökoulu, ravintoloita ja leipomo. Helsingin raastuvanoikeus piti majaansa rakennuksessa vuodet 1949–1985, jonka jälkeen tiloihin muutti kaupunginmuseo, joka avasi tilat yleisölle vuonna 1995.
Nykykäyttö
Sederholmin talossa avattiin 21. marraskuuta 2012 Lasten kaupunki. Museon ystäväyhdistykseen kuuluneen Kirsti Suvannon testamenttilahjoitus mahdollisti Lasten kaupungin toteuttamisen.
Lasten kaupungissa aloitettiin remontti vuonna 2014. Remontti valmistui vuonna 2016, jolloin museossa pääsi taas tutustumaan Helsingin menneisyyteen elämyksellisesti omin käsin.
Vuonna 2015 Helsingin kaupunginmuseo muutti Sederholmin taloa ympäröiviin vanhoihin rakennuksiin. Aiemmin museo sijaitsi viereisellä Sofiankadulla.
Japanin jeni
Jeni (, eli "ympyrä") on Japanin rahayksikkö ja yksi maailman merkittävimmistä valuutoista. Jenin kansainvälinen valuuttakoodi (ISO 4217) on JPY. Jenistä käytetään kansainvälisesti symbolia ¥. Yksi euro oli 143,72 jeniä 9. kesäkuuta 2022.
Historia
Jeni otettiin Japanissa käyttöön Meiji-hallinnon aikana vuonna 1871. Jeni sidottiin kultakantaan, ja yhden jenin arvoksi määrättiin puolitoista grammaa kultaa.
Meiji-restauraatiota edeltäneellä Edo-kaudella Japanissa oli käytössä useita rahajärjestelmiä. Restauraation aikaan vuonna 1868 luotiin kansallinen paperiraha dajiyōkan satsu, jonka yksikkö oli ryō. Se ei kuitenkaan saavuttanut laajaa luottamusta.
Uusilla eurooppalaistyylisillä, lyödyillä metallirahoilla pyrittiin yksinkertaistamaan sekavaa rahajärjestelmää ja lisäämään luottamusta hallinnon rahapolitiikkaan. Ensimmäiset jenirahat olivat 20 jenin kultakolikko, yhden jenin kultakolikko ja yhden jenin hopeakolikko. Hopeakolikko tarkoitettiin ulkomaankauppaan, kultakolikot Japanin sisäiseen rahaliikenteeseen.
Jenin seteleissä on Japanin keskuspankin johtajan leima.
1870-luvulla yksittäiset pankit julkaisivat jenimääräisiä setelirahoja. Japanin valtionpankki perustettiin 1882, ja se alkoi julkaista kansallisia jeniseteleitä vuodesta 1885 alkaen. Vuonna 1897 jenin arvo kullassa pienennettiin puoleen entisestä. Muiden kuin valtionpankin setelien käyttö kiellettiin 1899. Jenin sidos kultakantaan purettiin 1942.
Nykypäivä
Tällä hetkellä (2010) Japanissa on käytössä 1, 5, 10, 50, 100 ja 500 jenin kolikoita sekä 1 000, 2 000, 5 000 ja 10 000 jenin seteleitä. Lisäksi joukko vanhoja seteleitä kelpaa edelleen maksuvälineiksi. Ensimmäiset nykyiset kolikot on otettu käyttöön 1955, uusin on vuonna 2000 liikkeelle laskettu 500 jenin kolikko.
Uusimmat setelirahat otettiin käyttöön 1. marraskuuta 2004. Toista kertaa jenin historiassa seteleissä esiintyy nainen.
1 000 jenin setelissä on bakteriologi Hideyo Noguchin kuva, 5 000 jenin setelissä kirjailija Ichiyō Higuchin kuva ja 10 000 jenin setelissä kasvatustieteilijä Yukichi Fukuzawan kuva. Rahat uudistettiin ennen kaikkea turvallisuusominaisuuksien lisäämiseksi.
2 000 jenin seteli esiteltiin vuonna 2000. Se on käypä maksuväline, mutta niitä esiintyy maassa hyvin harvassa. 2 000 jenin seteliä koristaa etupuolella Okinawan Shurei-portti. Kääntöpuolella puolestaan on tyylitelty kuva Genjin tarinan kirjoittajasta, Murasaki Shikibusta.
Japanin rikoslain mukaan rahan väärentämisestä, aidon rahan muuttamisesta ja väärän rahan käytöstä tuomitaan vähintään kolmen vuoden ja enintään elinkautiseen vankeusrangaistukseen.
Hvis lyset tar oss
Hvis lyset tar oss on Varg Vikernesin yhden miehen yhtyeen, Burzumin, albumi, joka on väitetysti yksi merkittävimmistä black metal -genressä. Levy äänitettiin syksyllä 1992, mutta julkaistiin vasta toukokuussa 1994. Haastattelujen mukaan Hvis lyset tar oss on Vikernesin lempialbumi. Albumin kansikuvassa on Theodor Kittelsenin teos Fattigmannen (suomeksi ”kerjäläinen”). Levyllä on vain neljä kappaletta, mutta kappaleet muodostavat silti täyspitkän levyn.
Vikernes soittaa levyllä kaikki instrumentit itse, ja tuottajana ja äänitysteknikkona toimii norjalainen Eirik Hundvin.
Parnavaz I
Parnavaz I (, nimi kirjoitettu myös Pharnavaz, Parnawaz tai Farnavaz) oli georgialaisen Kartlin kuningaskunnan eli antiikin lähteiden Iberian ensimmäinen kuningas. Keskiaikainen georgialainen kirjallinen perinne pitää häntä Kartlin kuninkuuden ja Parnavaziani-dynastian perustajana. Häntä ei suoraan mainita ei-georgialaisissa lähteissä, eikä hänen mahdolliselta hallituskaudeltaan ole säilynyt tietoja, jotka varmistaisivat hänet ensimmäiseksi georgialaiseksi kuninkaaksi. Hänen tarinansa on täynnä legendaarista kuvakieltä ja symboliikkaa; lieneekin mahdollista, että historiallisten faktojen unohtuessa todellinen Parnavaz "sai legendaarisen fasadin" ja nousi esikristillisen monarkin prototyypiksi georgialaisissa vuosikirjoissa. Keskiaikaisen aineiston pohjalta suurin osa tutkijoista on sijoittanut Parnavazin hallituskauden 200-luvulle ennen ajanlaskun alkua: prinssi Vakhušti vuosille 302–237 eaa., Cyril Toumanoff vuosille 299–234 eaa. ja Pavle Ingoroqva vuosille 284–219 eaa.
Keskiaikaiset tekstit ja historiallinen konteksti
Noin vuonna 800 laaditun "Kuninkaiden elämä" -kronikan mukaan Parnavazilla oli aatelinen suku, joka ulottui Kartlin myyttiseen kantaisään Kartlosiin saakka. Hänen setänsä Samaralla oli mamasakhlisin ("talon isän") asema Mtskhetan ympäristön georgialaisten heimojen keskuudessa. Parnavazin äidin väitetään olleen iranilainen. On hyvä huomata, että vaikka Parnavazin koko tarina on kristityn kronikoitsijan kirjoittama, se on täynnä muinaista iranilaistyyppistä kuvakieltä ja mystisiä viittauksia, jotka heijastelevat arkeologisesti todistettuja kulttuurisia ja oletettavasti myös poliittisia yhteyksiä ajan Kartlin ja Iranin välillä. Myös nimi "Parnavaz" on tästä havainnollinen esimerkki: sen juuri par- perustuu persian sanaan farnah, jumalalliseen säteilyyn, jonka muinaiset iranilaiset uskoivat olleen oikeutetun hallitsijan merkki (vertaa khvarenah). Dynastinen nimi Parnavaziani ("Parnavazista", "Parnavazin mukaan nimetty") on myös säilynyt varhaisissa armenialaisissa kronikoissa muodoissa P'arnawazean (Faustus 5.15; 400-luku) ja P'arazean (Armenian historia 14; luultavasti 400-luvun alusta) tunnustuksena siitä, että Parnavaz-nimisen kuninkaan ymmärrettiin olevan georgialaisen dynastian perustaja.
Georgialaisten vuosikirjojen mahdollisesti taiteellisesti tasapainoisimmassa osassa kerrotaan Parnavazin elämä syntymästä hautaukseen saakka. Nuoren Parnavazin perhe tuhotaan, ja Aleksanteri Suuren myyttisen Kartlin-sotaretken aikana hallitsemaan asettama Azo anastaa hänen perintönsä. Hän kasvaa isättömänä, mutta maaginen uni, jossa hän voitelee itsensä Auringon olemuksella, aiheuttaa käännekohdan. Näky vakuuttaa hänet "omistautumaan jaloille teoille". Seuraavaksi hän lähtee metsästämään, ja kohtaa jahdatessaan peuraa suuren aarteen, joka on varastoitu kätkettyyn luolaan. Parnavaz hakee aarteen ja käyttää sen uskollisen armeijan rakentamiseen tyrannimaista Azoa vastaan. Häntä auttaa Kudži, Egrisin herra (antiikin kirjoittajien Kolkhis – Kudžista ei kerrota muissa lähteissä), joka menee lopulta naimisiin Parnavazin sisaren kanssa. Kapinallisiin liittyy myös tuhat Azon sotilasta, joihin viitataan anakronistisesti roomalaisina. Voitokkaan Parnavazin väitetään nimittäneen heitä aznauriksi (eli aatelisiksi) Azon mukaan (tämä etymologia on kuitenkin virheellinen).
Hallitsijana
Seuranneessa taistelussa Azo voitetaan ja surmataan, ja Parnavazista tulee Kartlin kuningas 27-vuotiaana. Hänen kerrotaan tunnustaneen seleukidien herruuden; seleukidit olivat Aleksanterin hellenistisiä seuraajia Lähi-idässä. Georgialaiset kronikat antavat heille geneerisen nimen Antiokhos. Parnavazin sanotaan myös järjestäneen hallintonsa "iranilaisen" mallin mukaan ja aloittaneen sotilaallis-hallinnollisen organisaation, joka perustui alueellisten kuvernöörien eli eristavien verkkoon. Vaikka georgialainen ja antiikin lähteiden todistusaineisto tekee Kartlin ja seleukidien välisen yhteyden uskottavaksi (Toumanoff on jopa ehdottanut, että Kartlin kuninkaat saattoivat auttaa seleukideja hallitsemaan Armenian uudelleen voimistunutta orontididynastiaa ), Parnavazin väitetty eristavi-läänitysten uudistus on todennäköisesti keskiaikaisen aluejaon projektio kaukaiseen menneisyyteen.
Parnavazin sanotaan sitten aloittaneen sosiaalisia ja kulttuurisia projekteja; hän valvoo kahta rakennusprojektia, Armazin idolin pystytystä vuoren kielekkeelle ja samannimisen linnoituksen rakentamista. Hänen väitetään myös keksineen (tai uudistaneen) georgian aakkoset, jotka tosiasiassa kehitettiin kristinuskon omaksumisen jälkeen (noin 337 jaa.), mutta aramean aakkosten paikallisen erikoismuodon olemassaolosta esikristillisessä Georgiassa on arkeologisia todisteita.
Kronikat kertovat Parnavazin hallinnon kestäneen pitkät 65 vuotta. Kuolemansa jälkeen hänet haudattiin Armazin idolin eteen ja häntä palvottiin. Hänen pojastaan Saurmag I:stä tuli hänen seuraajansa valtaistuimelle.
Hugo Haase
thumb|Hugo Haase vuonna 1905. Hugo Haase (29. syyskuuta 1863 Allenstein, Itä-Preussi – 7. marraskuuta 1919 Berliini) oli saksalainen vasemmistopoliitikko, joka johti Saksan sosiaalidemokraattisesta puolueesta (SPD) vuonna 1917 eronnutta Saksan itsenäistä sosiaalidemokraattista puoluetta (USPD). Hän oli marras–joulukuussa 1918 muutaman viikon Saksan ulkoasioista vastanneena varapääministerinä.
Haase syntyi juutalaiseen sukuun ja hänen isänsä oli ammatiltaan suutari. Lakimieheksi kouluttautunut Haase piti vuosina 1888–1911 Königsbergissä yksityistä lakitoimistoa ja tuli tunnetuksi työläisten ja sosialistien puolustajana. Hän liittyi SPD:hen vuonna 1887 ja hänet valittiin vuonna 1894 ensimmäisenä sosiaalidemokraattina Königsbergin kaupunginvaltuustoon. Hän oli muun muassa Otto Braunin ja Karl Liebknechtin asianajajana poliittisissa oikeudenkäynneissä vuosina 1904 ja 1907. Haase oli vuosina 1897–1907 ja 1912–1919 edustajana valtiopäivillä. Hänet valittiin vuonna 1911 SPD:n varapuheenjohtajaksi ja August Bebelin kuoltua vuonna 1913 hänestä tuli SPD:n valtiopäiväryhmän johtaja yhdessä Philipp Scheidemannin kanssa. Haase edusti SPD:n vasenta siipeä ja ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914 hän vaati puoluetta äänestämään valtiopäivillä sotalainojen myöntämistä vastaan. Kun SPD:n valtiopäiväryhmän enemmistö kuitenkin asettui kokouksessaan 3. elokuuta sotalainojen tukemisen kannalle, ryhmäkuriin alistunut Haase äänesti seuraavana päivänä muun ryhmän mukana lainojen puolesta ja lausui paljon huomiota saaneessa ryhmäpuheenvuorossaan, että sosiaalidemokraatit ”eivät hylkäisi isänmaataan vaaran hetkellä”.
Grom pobedy, razdavaisja!
Grom pobedy, razdavaisja! (Гром побе́ды, раздава́йся!) oli Venäjän keisarikunnan epävirallinen kansallislaulu 1700- ja 1800-lukujen vaihteessa.. Sen on sanoittanut ajan johtava venäläinen runoilija Gavrila Deržavin ja säveltänyt Osip Kozlovski 1791. Laulu kirjoitettiin muistamaan nykyisessä Ukrainassa sijaitsevan osmanien linnoituksen Ismailin valloitusta, jota johti kenraali Aleksandr Suvorov. Laulu kuitenkin menetti asemansa, kun viralliseksi kansallislauluksi tuli Bože, Tsarja hrani.
Sanat
Гром победы, раздавайся! Веселися, храбрый Росс! Звучной славой украшайся. Магомета ты потрёс!
Kertosäe: Славься сим, Екатерина! Славься, нежная к нам мать!
Воды быстрые Дуная Уж в руках теперь у нас; Храбрость Россов почитая, Тавр под нами и Кавказ.
Kertosäe:
Frank Bainimarama
Josaia Voreqe Bainimarama, joka tunnetaan myös nimellä Frank Bainimarama (s. 27. huhtikuuta 1954), on Fidžin pääministeri. Hän on entinen amiraali ja sotilasjohtaja, joka on ottanut maassa vallan kahdesti. Ensimmäisen kerran hän toimi presidenttinä toukokuusta heinäkuuhun 2000, sitten joulukuusta 2006 tammikuuhun 2007. Myöhemmin samassa kuussa hän ryhtyi jälleen pääministeriksi.
Kiuvassa Viti Levulla syntynyt Bainimarama on kastettu metodistiksi, mutta hän kävi katolista koulua. Hänen uransa laivastossa alkoi 1975, hänestä tuli kapteeni 1994 ja asevoimien komentaja 1998.
Fidžillä on ollut neljä vallankaappausta 19 vuoden aikana, ja useimmat ovat liittyneet intialaistaustaisen väestön tyytymättömyyteen. Kun liikemies George Speight otti intialaistaustaisen pääministerin Mahendra Chaudhry n panttivangiksi vuonna 2000, Bainimarama armeijoineen syrjäytti Speightin ja asetti valtaan siviilipääministeri Laisenia Qarasen. Vuonna 2006 Bainimarama syrjäytti Qarasen hallituksen syyttäen sitä korruptiosta ja etnisestä syrjinnästä.
Sotilaspääministerinä Bainimaramasta tuli suosittu varsinkin pääministerinä. Hän määräsi koulutuksen ilmaiseksi, paransi tieverkkoa ja säädätti 2013 uuden perustuslain, joka antaa intialaistaustaiselle väestölle tasavertaiset oikeudet muiden kansalaisten kanssa. Hän perusti uuden puolueen nimeltä Fiji First.
Ennen vuoden 2014 parlamenttivaaleja Bainimarama luopui sotilasvirastaan ja osallistui vaaleihin siviilinä. Hän voitti vaalit ja vannoi virkavalan siviilipääministerinä. Vaaleissa Bainimaraman puolue FijiFirst sai 32 paikkaa, Sosiaalidemokraattinen liberaalipuolue (Sodelpa) 15 paikkaa ja National Federation Party (NFP) kolme paikkaa.
Vuoden 2018 vaalien jälkeenkin kannatustaan menettänyt FijiFirst säilyi maan suurimpana puolueena ja toiseksi suurin oli entisen pääministerin Sitiveni Rabukan johtama Sosialidemokraattinen liberaalipuolue (Social Democratic Liberal Party). Pääministerinä jatkoi Bainimarama.
Kunnianosoituksia
Lähde:
Jackass 3D
Jackass 3D (myös Jackass 3) on ensi-iltansa 15. lokakuuta 2010 saanut neljäs Jackass-elokuva. Se on jatko-osa sarjan muille elokuville Jackass: The Movielle (2002), Jackass: Number Twolle (2006) ja Jackass 2.5:lle (2007, epävirallinen). Elokuvaa alettiin kuvata tammikuussa 2008. Elokuvan kuvaukset myöhästyivät pahasti kun yksi elokuvan päätähti, Steve-O joutui mielisairaalaan pakkohoitoon maaliskuussa. Hänet myös pidätettiin epäiltynä vandalismista ja huumausainerikoksesta. Elokuva on kuvattu 3D-muodossa. Elokuvassa esiintyvät nopeasti myös Duudsonit. Vuoden 2011 alussa julkaistiin DVD, Jackass 3.5. Se sisältää materiaalia, jota ei ollut sisällytetty elokuvateattereissa näytettyyn versioon.
38 (luku)
38 (kolmekymmentäkahdeksan) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 37 ja seuraa luku 39.
Hiustähdet
Ravinto
Hiustähdet hankkivat ruokaa passiivisesti: ohivirtaava vesi tuo ravintoa niiden höyhenmäisiin pyyntilonkeroihin. Ravintohiukkanen tarttuu imujalan pinnan peittävään limaan. ”Oksan” pinnalla sijaitsee ojan kaltainen ravintouurre, jota pitkin pienet lonkerot työntävät ruokahiukkasen vähitellen kohti suuaukkoa. Hiustähdet käyttävät pääasiassa ravinnokseen kuollutta eloperäistä ainesta puolen millimetrin kokoluokkaan saakka – sitä suuremmat partikkelit eivät tartu imujalkojen limaan.
Hiustähdet elävät matalammassa vedessä kuin monet muut nykyiset merililjalajit. Niitä esiintyy mannerjalustoilla, alle 200 metrin syvyydessä. Runsain lajikirjo on nykyisin indopasifisen merialueen koralliriutoilla, missä voi elää 50 lajia samalla riutalla. Jotkin lajit elävät myös kylmissä vesissä.
Hiustähdet voivat liikkua vedessä pitkien käsivarsiensa avulla. Monet niistä piiloutuvat päiväksi kivenkoloon, ja levittävät oksansa yöllä tähden tai satelliittiantennin muotoiseksi pyyntiverkoksi.
Lisääntyminen
Hiustähdet lisääntyvät suvullisesti. Sukusoluja kehittyy erityislonkeroissa lähellä ”oksien” tyveä. Eräät lajit vapauttavat sukusolunsa vapaasti mereen, toisilla munat pysyvät sakaroihin kiinnittyneinä hedelmöityksen jälkeenkin. Kudun ajankohtaan vaikuttavat veden lämpötila ja muiden yksilöiden sukusolujen mukana veteen liuenneet aineet. Poikaset käyvät läpi monivaiheisen muodonmuutoksen. Hedelmöittyneistä munista kuoriutuneet ensitoukat kelluvat planktonin mukana 3–4 päivää. Toukka on tynnyrimäinen, ja sen pinnalla on liikkuvien ripsien muodostamia vöitä. Toukista kehittyy varrellinen välivaihe, joka muistuttaa muita merililjoja. Lopulta aikuistuva hiustähti katkaisee vartensa ja lähtee liikkeelle.
Hiustähtiä myydään joskus meriakvaarioihin, mutta koska ne eivät kykene käyttämään korvikeruokia, ne nääntyvät ennen pitkää nälkään, jos eivät saa riittävästi luonnollista ravintoa. Niiden pitämistä akvaarioissa ei siksi suositella. Useimmat pyydystetyt hiustähdet kuolevat muutaman viikon kuluessa pyydystämisestä, jotkin pysyvät hengissä kuukausia.
Nadzeja Astaptšuk
thumb|Naisten kuulantyönnön vuoden 2005 MM-kisoissa ylivoimaisesti voittanut Astaptšuk hiljentyy Valko-Venäjän kansallishymnin ajaksi
Nadzeja Astaptšuk (,, s. 12. lokakuuta 1980 Stolin, Valko-Venäjän SNT, Neuvostoliitto) on valkovenäläinen kuulantyöntäjä. Hän saavutti useita arvokisamitaleita vuosina 2001–2012, mutta menetti näistä suurimman osan dopingin takia.
Rob Pilatus
thumb|Rob Pilatus oikealla. Robert ”Rob” Pilatus (8. kesäkuuta 1965 New York, USA – 2. huhtikuuta 1998 Frankfurt, Saksa) oli saksalainen esiintyjä, joka tunnetaan parhaiten Milli Vanilli -duon toisena jäsenenä.
Lapsuus ja nuoruus
Robert Pilatuksen äiti oli saksalainen striptease-tanssija ja isä amerikkalainen sotilas. Robert oli orpo ja vietti ensimmäiset elinvuotensa orpokodissa Baijerissa, Saksassa. Hänet adoptoitiin müncheniläiseen perheeseen. Hän karkasi kotoaan 15-vuotiaana ja elätti itseään muun muassa DJ-keikoilla, tarjoilijana ja mallina. Pilatus harrasti breakdancea, ja hän oli niin hyvä, että sai kutsun kansainvälisiin breakdancing-kisoihin New Yorkiin vuonna 1984. Yökerhossa ollessaan hän tapasi toisen eurooppalaisen nuoren miehen, ranskalaisen Fabrice Morvanin, josta tuli Robertin paras ystävä. He muuttivat yhdessä Müncheniin ja unelmoivat kuuluisuudesta.
Nadzeja Astaptšuk
Urheilu-ura
Vuonna 1998 Astaptšuk voitti Ranskan Annecyssä nuorten maailmanmestaruuden silloisella ennätystuloksellaan 18,23 m ja vuonna 1999 Latvian Riiassa nuorten Euroopan-mestaruuden tuloksella 18,20 m. Lissabonin halli-MM-kisoissa 2001 hän oli hopealla Larisa Pelešenkon takana, samoin kuin kaksi vuotta myöhemmin Birminghamin halli-MM-kisoissa Irina Koržanenkon voittaessa. Pariisin ulkoratojen MM-kisoissa 2003 hän työnsi silloisen ennätyksensä 20,12 m, mikä sekin riitti hopeasijaan, tällä kertaa kultamitalin mentyä Svetlana Kriveljovalle.
Rob Pilatus
Milli Vanilli ja sen loppu
1. tammikuuta 1988 Pilatus ja Morvan saivat kutsun tuottaja Frank Farianin studiolle, ja Farian lupasi tehdä heistä kuuluisia laulajia. Parin vuoden päästä he olivatkin maailmankuuluja, mutteivät laulajia sillä tuottaja ei antanut heidän laulaa. Huhut huijauksesta voimistuivat, ja 14. marraskuuta 1990 Farian paljasti julkisuuteen tiedon, että Pilatus ja Morvan ovat vain tanssijoita. Duo joutui palauttamaan Grammy-patsaansa ja kaikki syy laskettiin heidän harteilleen.
Alamäki, joka päättyi kuolemaan
Pilatus alkoi käyttää huumeita ja yritti tehdä itsemurhan 30. marraskuuta 1991 hyppäämällä The Le Mondrian -hotellin parvekkeelta Hollywoodissa. Hän pelastui ja joutui katkaisuhoitoon.
Nadzeja Astaptšuk
Urheilu-ura
Ateenan olympialaisissa 2004 Astaptšuk oli neljäs tuloksella 19,01 m. Madridin halli-EM-kisoissa 2005 hän voitti kultaa tuloksella 19,37 m. Saman vuoden heinäkuussa hän työnsi Minskissä silloisen ennätyksensä 21,09 m, ja muutaman viikon kuluttua tästä Helsingin MM-kisoissa hän voitti kultamitalin tuloksella 20,51 m. Göteborgin EM-kilpailuissa 2006 hän voitti hopeaa, kuten myös seuraavan vuoden MM-kilpailuissa Osakassa. Valencian sisäratojen MM-kilpailuissa 2008 hän sai hopeaa. Pekingissä 2008 Astaptšuk voitti ensimmäisen olympiamitalinsa, kun hän sijoittui kolmanneksi tuloksella 19,86 m. Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 hän voitti kultaa tuloksella 20,85 m. Saman vuoden EM-kilpailuissa Barcelonassa hän voitti kultaa tuloksella 20,48 m. Daegun MM-kilpailuissa 2011 hän sai hopeaa tuloksella 20,05 m. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 hän voitti niin ikään hopeaa tuloksella 20,42 m. Lontoon olympialaisissa 2012 Astaptšuk voitti kultaa tuloksella 21,36 m., mutta hänen voittonsa mitätöitiin kun selvisi hänen antaneen positiivisen doping-näytteen 5. elokuuta.
Rob Pilatus
Alamäki, joka päättyi kuolemaan
Pilatus ja Morvan yrittivät paluuta levyllään Rob&Fab-We can get it on vuonna 1993. Duo lauloi itse levyllä. Se floppasi täydellisesti.
Nadzeja Astaptšuk
Urheilu-ura
Astaptšukin säilötyistä dopingnäytteistä Helsingin MM-kilpailuista 2005, Osakan MM-kilpailuista 2007 ja Pekingin olympialaisista 2008 löytyi vuosina 2014–2017 tehdyissä uusintatutkimuksissa merkkejä dopingin käytöstä. Hän sai vuonna 2014 neljän vuoden kilpailukiellon ajalle 15.8.2012–14.8.2016. Kaikki hänen suorituksensa 13.8.2005 lähtien on hylätty.
Yksityiselämä
Astaptšuk pidätettiin joulukuussa 2022 kotimaassaan. Hän on julkisesti asettunut tukemaan maan johtajaa Aljaksandr Lukašenkaa vastustavaa oppositiota. Hän on jopa huutokaupannut osan arvokisamitaleistaan auttaakseen mielenosoittajia.
Kaakkolammi (Jämsä, Jämsänkoski)
Kaakkolammi on Jämsänkoskella Jämsässä sijaitseva 1,3 hehtaarin laajuinen järvi. Sen koillispuolella on Kankarisveden Rekolanselkä. Etäisyys Jämsänkosken liikekeskustasta on 1,7 kilometriä luoteeseen.
Rob Pilatus
Alamäki, joka päättyi kuolemaan
Pilatus yritti ryhdistäytyä, ja syksyllä 1997 musiikkikanava VH1 teki Milli Vanillista dokumentin Behind the Music -dokumenttisarjan avausjaksoksi. Se jäi Pilatuksen viimeiseksi haastatteluksi. Hän palasi Saksaan työskentelemään Frank Farianille.
Nadzeja Astaptšuk
Saavutukset
Lähde: IAAF
Kaakkolammi (Jämsä, Jämsänkoski)
Maantiede
Kaakkolammin pituus kaakosta luoteeseen on noin 200 metriä. Järvi on saareton ja rannat ovat metsäisiä. Lännessä on Lehmisuon maatalousmaisema ja idässä Virtasalmen asuinalue. Kaakkolammin ja Virtasalmen välistä kulkee yhdystie 16542.
Rob Pilatus
Alamäki, joka päättyi kuolemaan
Robert Pilatus kuoli 2. huhtikuuta 1998 alkoholin ja masennuslääkkeiden yhteisvaikutukseen. Hänet löydettiin päivää myöhemmin kuolleena frankfurtilaisesta hotelli Arcadiasta. Hänet haudattiin Waldfriedhofiin, Müncheniin.
Kaakkolammi (Jämsä, Jämsänkoski)
Maantiede
Kaakkolammin pinta-ala on 1:10000-mittakaavaisen aineiston (Ranta10) perusteella 12 770 neliömetriä. Vanhemman 1:20000-mittakaavaisen aineiston (Ranta20) perusteella ala on 10 310 neliömetriä. Rantaviiva on uudemman tavan perusteella 708 ja vanhemman perusteella 525 metriä.
Eikä yksikään pelastunut
Eikä yksikään pelastunut (Ten Little Niggers / And Then There Were None, 1939) on Agatha Christien kirjoittama salapoliisikirjallisuuden klassikkoteos. Suomennos ilmestyi vuonna 1940 nimellä Eikä yksikään pelastunut. Sen nimeksi tuli vuonna 1968 Kymmenen pientä neekeripoikaa, mutta nimi muuttui takaisin muotoon Eikä yksikään pelastunut vuonna 2003.
Kirja on tunnetuimpia suljetun huoneen arvoituksia, joissa rikos tapahtuu eristetyssä paikassa ja syyllisen on oltava yksi rajatusta, suhteellisen pienestä ryhmästä. Kirjan juonen pohjana on englantilainen lastenloru.
Romaanin nimi
Kirjan alkuperäinen brittiläinen nimi Ten Little Niggers on aiheuttanut ongelmia, koska sana nigger on halventava. Britanniassa alkuperäistä nimeä käytettiin 1980-luvulle asti, kunnes Fontana julkaisi 1985 uuden painoksen nimellä And Then There Were None, jota on käytetty siitä lähtien.
Yhdysvalloissa jo kirjan ensipainoksen nimenä oli And Then There Were None. Siellä se ilmestyi myös nimellä Ten Little Indians (”Kymmenen pientä intiaania”) vuosina 1964–1986. Mutta siitäkin luovuttiin, koska sanan Indian ei enää katsottu olevan sopiva ilmaus Amerikan alkuperäisasukkaista puhuttaessa. Nimenmuutoksista huolimatta amerikkalaisissa painoksissa on silti koko ajan puhuttu ”Intiaanisaaresta” ja ”Kymmenestä intiaanipojasta”. 2004 Christien perikunta muutti kirjan viralliseksi nimeksi And Then There Were None (lasten runon viimeiset sanat).
Lee Morris
Lee Morris on englantilainen rumpali. Morris tunnetaan parhaiten Paradise Lostista, jossa Morris soitti vuosina 1994-2004. Sitä ennen Morris soitti englantilaisessa Marshall Law -yhtyeessä. Tällä hetkellä Morris soittaa pop-yhtyeessä Ten.
Eikä yksikään pelastunut
Romaanin nimi
Suomennoksen nimenä oli Eikä yksikään pelastunut 1940–1956 ja uudelleen vuodesta 2003 alkaen. 1968–1999 nimenä oli Kymmenen pientä neekeripoikaa.
Juoni
Kahdeksan henkilöä, tuomari Wargrave, Vera Claythorne, Philip Lombard, neiti Emily Brent, kenraali Macarthur, tohtori Armstrong, Anthony "Tony" Marston ja herra Blore kutsutaan lomailemaan Devonin rannikolla sijaitsevalle Neekerisaarelle, jolla sijaitsevassa talossa ovat palvelusväkenä herra ja rouva Rogers. Paikalla eivät kuitenkaan ole herra ja rouva Owen, jotka ovat kutsuneet sinne kaikki vieraat.
Jokaisen vieraan makuuhuoneessa oli seinällä vanha lastenloru, jossa kuvataan kuinka kymmenestä värillisestä pojasta ei jäänyt yhtään jäljelle. Ruokasalin pöydällä on niin ikään kymmenen posliinipatsasta symboloimassa kymmentä poikaa.
Herra Owenin määräyksestä palvelijat laittavat illallisen jälkeen gramofoniin soimaan levyn, joka nimen mukaan olisi pitänyt olla Joutsenlaulu. Levyllä ei kuitenkaan ole musiikkia vaan puhe, jossa jokaista paikalla ollutta syytetään murhasta.
Kymmenen kuolemaa
Kaikki ovat järkyttyneitä syytteistä. Ethel Rogers pyörtyy ja hän saa Armstrongilta unilääkettä. Kaikki kiistävät syytteet heti – lukuun ottamatta Lombardia, joka myöntää syyllisyytensä (muut kertovat kaunistellun murhattoman version). Käy ilmi, ettei kukaan tunne tai ole tavannut isäntäväkeä – jopa heidän nimensä U. N. Owen on väännös englannin sanasta unknown (tuntematon). Loppuillasta Marston ottaa drinkin ja kuolee (vaan yksi kun ruokaan tukehtui). Kaikki arvelevat syyksi itsemurhaa – vaikka se vaikuttaakin hyvin epätodennäköiseltä. Kaikki haluavat myös välittömästi lähteä ja odottavat innolla veneen saapumista seuraavana päivänä. Kaikki lähtevät nukkumaan ja paikat sulkeva Rogers huomaa, että yksi posliinihahmoista puuttuu.
Aamulla Rogers ei saa vaimoaan hereille ja Armstrong toteaa hänet kuolleeksi (vaan aamun tullen avaa vain silmänsä kahdeksan). Armstrong kertoo asiasta muille vasta aamiaisen jälkeen. Epäilyt kohdistuvat Armtrongiin (joka antoi unilääkkeen) ja Rogersiin (joka halusi saada hermoherkän vaimonsa pois tieltä). Moottorivene ei ole saapunut ja moni alkaa epäillä, ettei se edes saapuisikaan. Rogers kertoo Armstrongille, että ruokasalissa on enää kahdeksan posliinihahmoa.
Armstrong keskustelee tilanteesta Lombardin kanssa. Kaksi kuolemaa noin lyhyen ajan sisällä ei voi olla sattumaa; yksi kuolema voisi olla itsemurha mutta kaksi… He myös yhdistävät kuolemat lastenloruun ja epäilevät Owenin piileskelevän saarella. He värväävät Bloren mukaan ja yhdessä he tutkivat saaren eivätkä löydä ketään. Talostakaan ei löydy ketään ylimääräistä, sillä se on hyvin moderni eikä siellä yksinkertaisesti ole piilopaikkoja. Saarella ei ole ketään muuta ihmistä. Tutkimusten aikana paljastui, että Lombardilla on ase mukanaan.
Lounasaikaan sää alkaa muuttua myrskyisäksi. Armstrong lähtee hakemaan Macarthuria lounaalle, sillä hän on ainut, joka puuttuu. Armstrong palaa kuitenkin pian ja kertoo Macarthurin olevan kuollut, lyöty jollain esineellä päähän (yksi kun sille tielle jäi, joukko väheni seitsemään). Vera Claythorne huomaa, että posliinihahmoja on enää vain seitsemän. Nyt seurue tajuaa vihdoinkin, että salaperäinen herra Owen – murhaaja – on joku paikalla olevista. Samaan hengenvetoon todetaan myös, että kuka tahansa paikalla olevista olisi voinut tehdä murhat. Myrsky vain vahvistuu ja seurue siirtyy yöpuulle. Aamulla Lombard herää myöhään ja miettii, miksei häntä ole herätetty aamiaiselle. Hän herättää muut. Vera Claythorne huomaa ensimmäisenä, että pöydällä on vain kuusi posliinihahmoa.
Rogers löydetään pian – hänet on tapettu kirveellä (Ja seitsemän pientä neekeripoikaa sytykkeitä vuoli). Aamiainen sujuu ylikohteliaassa tunnelmassa. Aamiaisen jälkeen neiti Brent levähtää olohuoneessa, kun muut siivoavat aamiaisen jäljiltä. Sen jälkeen kaikki odottavat neiti Brentiä olohuoneessa ja häntä epäillään murhaajaksi – kunnes hänet löydetään kuolleena, piikinjälki kaulassa ja ampiainen ikkunassa (vaan yhtä pisti mettinen, jäi jäljelle viisi varmaan).
Jäljelle jääneet päättävät lukita vaaralliset lääkkeet ja Lombardin aseen varmaan säilöön ja sitten tutkia jokaisen henkilön ja heidän tavaransa, jotta mahdolliset piilotetut murhavälineet löydettäisiin. Kaikkien ikäväksi yllätykseksi Lombardin ase on kadonnut eikä sitä löydy mistään.
Viisi elossa olevaa eivät enää luota toisiinsa lainkaan: kaikki seuraavat silmä tarkkana teen keittämistä keittiössä, juotavaksi avataan ainoastaan korkkaamaton pullo. Illalla Vera Claythorne menee huoneeseensa tuntee kaulassaan märän ja kylmän kosketuksen. Hän kirkuu sydänjuuriaan myöten ja kaikki ryntäävät ylös. Joku oli ripustanut merilevää Veran huoneen katossa olevaan koukkuun, ja hän oli pelästynyt. Äkkiä huomataan, ettei tuomari Wargrave ole läsnä. He löytävät hänet ammuttuna nojatuolista, kynttilät kummallakin puolella, peruukkina neiti Brentin kadonneet harmaat langat ja viittana kadonnut punainen suihkuverho (niin yksi silloin tuomittiin, vain neljä heistä palaa).
Epäluulot vain kasvavat, nyt kaikki avaavat itse säilykepurkin, jonka haluavat syödä. Nukkumaan mennessä Lombard löytää aseensa yöpöytänsä laatikosta… Yöllä Blore kuulee jonkun liikkuvan talossa. Hetken epäröityään hän poistuu huoneestaan ja koputtaa muiden oville. Armstrong ei ole enää huoneessaan. Blore ja Lombard lähtevät yön selkään etsimään häntä mutta ilman tulosta, sillä Armstrong on kadonnut.
Aamiaisaikaan myrsky on jo laantumassa, ja epäilyt keskittyvät nyt Armstrongiin. Myös yksi posliinihahmo puuttuu jälleen, mutta sen arvellaan olevan hämäystä, sillä kuten lastenlorussa todetaan syö yhden ankka punainen, on heitä kolme nyt. Koska punaista ankkaa ei ole olemassa, sen täytyy olla väärä johtolanka, mistä seuraa, että Armstrong on elossa ja hän on murhaaja. Uudessa käännöksessä runossa puhutaan kalajutusta ja syötistä.
Kolme eloonjäänyttä viettävät aamupäivän rannalla ja morsettavat SOS-sanomaa peilillä. Lopulta nälkäinen Blore lähtee hakemaan ruokaa ja vähän myöhemmin he tuntevat maan tärähtävän. He löytävät Bloren terassilta suuren karhunmuotoisen marmorikellon murskaamana (kun yhden karhu kahmaisee, on kaksi enää heitä). Lombard ja Claythorne ovat nyt varmoja, että Armstrong väijyy jossain. He palaavat rannalle, koska eivät halua tutkia taloa ja siten joutua Armstrongin uhriksi.
Rannalla he huomaavat vaatemytyn vedessä – se on Armstrong. Vain kaksi on nyt jäljellä ja jommankumman täytyy olla murhaaja... Vera Claythornen pyynnöstä he vetävät Armstrongin vuorovesirajan yläpuolelle, mutta Vera halusi tehdä niin vain jotta hän voisi viedä Lombardin aseen, missä hän onnistuukin. Lombard yrittää puhua Veran ympäri, mutta Vera ampuu hänet (kun toisen kuumuus korventaa, on toinen ypöyksin).
Vera palaa takaisin taloon. Pöydällä on vielä kolme posliinihahmoa, hän heittää kaksi ikkunasta ulos ja ottaa viimeisen mukaansa. Hän nousee yläkertaan huoneeseensa, jossa hän löytää hirttosilmukan roikkumassa katosta ja tuolin valmiina sen alla. Hän kävelee tuolille, nousee sille ja hirttää itsensä (hän meni, hirtti itsensä, ei jäljellä yhtäkään).
Poliisitutkinta
Poliisi on hämillään: heillä on kymmenen ruumista, ei murhaajaa, eikä yhtään johtolankaa. Käytännön järjestelyt tehnyt mies oli kuollut päivää ennen kuin vieraat saapuivat saarelle. Kalastajakylän asukkaat eivät tienneet mitään ja lisäksi oli täysin mahdotonta, että joku olisi voinut poistua saarelta (veneellä tai uimalla).
Poliisi tutki myös syytteet. Tuomari Wargrave ja neiti Claythorne tiedettiin syyttömiksi. Neiti Brentin toiminta oli epäinhimillistä muttei rikollista. Armstrongin tapaus kuitattiin aloittelevan lääkärin kokemattomuudella. Marston selvisi sakoilla hyvien todistajalausuntojen avulla. Macarthurista löytyi vain epämääräisiä huhuja. Rogerseja, Lombardia ja Blorea poliisi piti hyvin todennäköisesti syyllisenä, mutta mitään ei pystyttäisi todistamaan.
Motiivin poliisi tietää: joku halusi tuomita, rangaista ja teloittaa ihmisiä, joiden rikokset olivat lain ulottumattomissa. Päiväkirjamerkintöjen ja muistiinpanojen avulla poliisi sai selville kuuden ensimmäisen murhan tapahtumajärjestyksen. Jonkun neljästä pitäisi siis olla murhaaja, mutta:
Tunnustus
Emma Jane -troolarin kapteenin Scotland Yardille lähettämästä pullopostiasiakirjasta:
Tuomari Wargrave kertoo, että hän jo pikkupoikana halusi tappaa eläviä olentoja. Samalla hänellä kuitenkin oli erittäin vahva oikeudenmukaisuuden tuntu: viattomat eivät saa kärsiä. Wargrave ryhtyi asianajajaksi ja päätyi lopulta tuomariksi, sillä tällä alalla hän saattoi toteuttaa taipumuksiaan ”laillisesti”. Kun hän huomasi syytetyn olevan ilmiselvästi syytön, hän huolehti siitä, että oikeudenkäynti jäi lyhyeksi ja syytön vapautettiin.
Tämä ei kuitenkaan riittänyt, vaan hän halusi murhata itse mutta ei silti viattomia. Sitten eräs tuttava mainitsi tapauksesta, josta hän oli täysin varma, että palvelijapariskunta oli murhannut emäntänsä siten, ettei antanut tämän tarvitsemaa lääkettä. Mitään ei voi todistaa, mutta se oli murha. Wargravelle tämä kertomus oli kaiken alku, ja muistaessaan vanhan lastenlorun hän päätti rajata uhrit kymmeneen. Hän löysi hyvin pian yhdeksän muuta murhatapausta, joita oikeus ei koskaan tavoittaisi. Kymmenes uhri oli alun perin Morris, mutta kun Wargrave kuuli olevansa kuolemansairas, hän hoiti Morrisin pois tieltä ja otti itse kymmenennen uhrin paikan, sillä hän halusi todella elää (=murhata) ennen kuolemaansa.
Murhat tapahtuivat tietyssä järjestyksessä: ne joiden syyllisyys oli vähäisintä, murhattaisiin ensimmäiseksi. Ensimmäisten murhien jälkeen hän värväsi Armstrongin apulaisekseen, jotta murhaaja saataisiin paljastettua. Suunnitelmana oli, että seuraava uhri olisi Wargrave, joka ”kuoltuaan” voisi rauhassa vakoilla oikeaa murhaajaa. Tuomarin lavastettu kuolema meni täydestä ja myöhemmin samana yönä hän työnsi Armstrongin mereen, jonne tämä hukkui. Muut kuulivat yöllä Wargraven liikkuvan talossa – ei Armstrongin. Seuraavana päivänä hän pudotti marmorikellon Bloren päälle ja seurasi sitten, kuinka Vera ampui Lombardin ja pian sen jälkeen itsesuggestion vallassa hirtti itsensä. Wargrave kirjoitti pullopostin, koska halusi maailman tietävän ”taideteoksensa” täydellisyydestä, sillä jokainen taiteilija haluaa tunnustusta.
Poliisilla on hänen mukaansa kolme johtolankaa:
Kun Wargrave on heittänyt pullopostin mereen, hän meni takaisin huoneeseensa, ja ampui itsensä: hänen silmälaseissaan on joustava nauha, jonka hän kiersi ovenkahvan ympäri ja sitten höllästi aseeseen ja silmälasit hän asetti alleen. Asetta hän piti nenäliinassa (jotta Veran sormenjäljet säilyisivät) ja laukauksen jälkeen hän kätensä putoaisi sivulle, joustava nauha sinkoaisi aseen ovelle ja nauha palautuisi silmälaseihin, jotka ovat Wargraven ruumiin alla. Lattialle pudonnutta nenäliinaa kukaan ei huomaisi.
Vastaanotto
Romaania Eikä yksikään pelastunut pidetään yleisesti yhtenä Christien parhaimmista teoksista. Se valittiin vuonna 2015 kansainvälisessä äänestyksessä Christien salapoliisiromaaneista parhaaksi.
Maurice Percy Ashley totesi The Times Literary Supplementissa 11. marraskuuta 1939: ”Jos hänen viimeisimmässä tarinassaan ei juurikaan ole salapoliisityötä, niin siitä ei todellakaan puutu murhia.” Hän jatkoi: ”Säännöllisin väliajoin tapahtumat murhat ovat hieman monotonisia ja se sopisi paremmin jatkoromaaniin kuin täysimittaiseen romaaniin. Mutta murhaajan arvaaminen on nerokkaasti laadittu ongelma. Ja vain äärimmäisen neuvokas lukija osaa arvata murhaajan oikein.” Monet muut arvostelut olivat yhtä ylistäviä.
Isaac Anderson aloitti arvostelunsa The New York Times Book Review -lehdessä (25. helmikuuta 1940) kuvailemalla romaanin alkuasetelman syytöksiin asti. Sitten hän totesi: ”Mitä sen jälkeen tapahtuu, on vaikea uskoa, mutta sitä vain jatkaa lukemista. Ja kun vielä uskomattomammat tapahtumat vain seuraavat toinen toistaan, lukija vain jatkaa lukemista. Koko juttu on täysin mahdoton ja äärimmäisen kiehtova. Se on kiehtovin ja hämäävin arvoitus, jonka Agatha Christie on koskaan kirjoittanut, ja jos joku muu kirjailija on pystynyt parempaan, niin allekirjoittanut ei sellaista muista. Viittaan luonnollisestikin vain arvoituksiin, joilla on looginen selitys – niin kuin tälläkin on. Myönnettäköön, että se on varsin epäuskottava tarina, mutta se olisi saattanut tapahtua.”
Monet vertasivat romaania Christien läpimurtoteokseen Roger Ackroydin murha. Esimerkiksi Toronto Starin anonyymi arvostelija kirjoitti 16. huhtikuuta 1940: ”Muut ovat kirjoittaneet parempia arvoituksia kuin Agatha Christie, mutta mitä tulee nerokkaisiin juoniin ja yllättäviin loppupaljastuksiin niin niissä hän on vailla vertaistaan. Romaanissa Eikä yksikään pelastunut … hän on nerokkaampi kuin tavallisesti ja loppupaljastus on myös tavallista yllättävämpi … ja se on huomattavasti parempi kuin hänen muutamat edelliset teoksensa ja on lähellä Roger Ackroydin murhan tasoa.”