cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mallorcandoggi
Alkuperä
Mallorcandoggin ulkonäkö ja rotutyyppi kehittyi luultavasti 19. vuosisadalla. Ranskassa oli tuohon aikaan bordeauxindoggista kolme eri muotoa: pariisilainen mastiffityyppi, bordeauxlainen bullmastiffi- tai doggityyppi ja toulouselainen pitkäkuonoisempi espanjanbulldoggityyppi. Jotkut uskovat jälkimmäisen olleen täysin sama rotu kuin espanjanbulldoggi, mitä tuki mm. kaupungin läheinen sijainti Espanjaan nähden.
Samaan aikaan Espanjassa oli erityyppisiä presa-koiria: espanjandoggi, espanjanbulldoggi, matalaraajainen perro de tierra ja kanariandoggi. Mallorcalla kehittyi mallorcandoggi ilmaston ja monien eri käyttötarkoitusten, härkätaistelu mukaan lukien, myötä. Koirataistelut kiellettiin Espanjassa vasta vuonna 1940.
Ensimmäinen kirjallinen maininta mallorcandoggista vuodelta 1907 osoittaa että rotu oli erittäin tunnettu vielä 19. vuosisadalla. Samalta vuodelta peräisin olevassa kuvassa esiintynyt koira muistutti melko paljon staffordshirenbullterrieriä sillä erotuksella että oli tätä korkearaajaisempi. Vuoteen 1923 mennessä rotu oli rekisteröity espanjalaiseen kantakirjaan ja vuosina 1928-1929 joitain yksilöitä osallistui ensimmäisen kerran koiranäyttelyyn Barcelonassa.
Vuonna 1946 kirjoitettiin rotumääritelmä, jota FCI ei kuitenkaan hyväksynyt ennen vuotta 1964. Toisen maailmansodan jälkeen mallorcandoggi kuoli lähes sukupuuttoon, ja muutama jäljelle jäänyt yksilö risteytettiin mallorcanpaimenkoiran, englanninbulldoggin ja mahdollisesti espanjanbulldoggin kanssa.
Vuonna 1964 jäljellä ei ollut enää puhdasrotuisia yksilöitä, ja ulkomaalaisten rotujen kuten saksanpaimenkoiran, tanskandoggin ja rottweilerin suosio vain pahensi tilannetta. Rotu kuitenkin elvytettiin uudelleen 1980-luvulla kannasta jota oli jälleen risteytetty mallorcanpaimenkoiran kanssa. Tämä johtui siitä että mallorcalaiset asettivat työominaisuudet ulkonäön ja rotupuhtauden edelle. Kyseisistä risteytyspentueista he valitsivat enemmän mallorcandoggia muistuttavat mukaan mallorcandoggin jalostukseen ja elvytykseen.
1990-luvulla myös muissa maissa kiinnostuttiin rodusta, ja se saavutti suosion Puolassa ja Venäjällä. Pelkästään Moskovassa väitetään olevan yli 2000 mallorcandoggia, kun koko Espanjassa niitä on vain noin 250. Puerto Ricossa rotua arvostetaan suuresti sen alkuperäisessä käyttötarkoituksessa maatiloilla. Myös Ranskassa, Alankomaissa, Tanskassa, Suomessa ja Ruotsissa on kasvattajia, mutta vain vähän ja rotu on maailmalla melko tuntematon. Ensimmäinen mallorcandoggi vietiin Britanniaan Ranskasta vuonna 2001.
Nykyisin kiinnostus rotua kohtaan on suurempaa internetin mahdollistaman tiedonvälityksen ansiosta. Kuitenkin nousevalla suosiolla on myös mahdollisia haittapuolia, kuten risteyttäminen muiden rotujen kanssa kun kasvattajat yrittävät vastata kasvavaan kysyntään.
Historia Suomessa
Vuonna 2001 Suomessa rekisteröitiin ensimmäinen mallorcandoggi, maaliskuussa 2000 Mallorcan saarilla syntynyt leonado narttu Janis-Joplin de Almallutx. Se kuitenkin kuoli jo vajaan kahden vuoden iässä immunologiseen sairauteen, joten siitä ei vielä tullut perustaa jalostuspohjalle. Vuosien 2002–2003 vaihteessa samaisesta Mallorcalaisesta kasvattajalta tuotiin leonado-värinen uros Lat-Sao de Almallutx, josta myöhemmin tuli yksi menestyneimmistä suomalaisista rodunedustajista. Edelleen samalta kasvattajalta tuotu narttu Rapa-Nui de Almallutx rekisteröitiin pari vuotta myöhemmin, ja Suomen ensimmäinen pentue syntyi 9. heinäkuuta 2006 näille kahdelle rodun alkuperäiselle mallorcalaiselle edustajalle. Kaikki Suomeen tuodut viisi ensimmäistä koiraa olivat peräisin joko Mallorcalta tai Manner-Espanjasta.
Lokakuussa 2007 syntyi Suomen toinen pentue Rapa-Nui de Almallutxille ja Venäjältä tuodulle fawnille Zvezda Askony Alaro del Tanzherille. Viimeksi mainittu edusti täysin uusia itäeurooppalaisia sukulinjoja verrattuna aiempiin suomalaisiin koiriin, jotka olivat kaikki vahvasti Flora de Almallutxiin linjattuja. Yhdistelmä myös periytti leonadon lisäksi myös valko-ruskeaa ja valkoista mustalla merkillä. Suomessa syntyneistä koirista tähän mennessä menestynein on ollut leonado Suomen muotovalio Borde Bou'n Reveltosa Sor ensimmäisestä pentueesta.
Näiden kahden pentueen jälkeen kasvatustoiminta kuitenkin hiipui, eikä vuoteen 2013 mennessä uusia pentueita ole enää syntynyt. Myöskään yhtään uutta tuontikoiraa ei rekisteröity vuosien 2008–2011 aikana, ja rodun tulevaisuus Suomessa näytti jo epävarmalta. Tuona aikana Kouloon tosin tuotiin puolalaista linjaa oleva uros, jota ei ole rekisteröity Suomeen. Viimein vuonna 2012 rekisteröitiin kaksi uutta fawnia Venäjän tuontinarttua, Lunnay Sonata Kristel Nobbi ja Lilu Disney, joista ensiksi mainittu on ehtinyt jo saavuttaa Voittaja 2012-, Juniorivoittaja 2012- ja Helsinki Junior Winner 2012 -tittelit. Molemmat koirat ovat osittain venäläisistä ja osittain puolalaisista linjoista, joten ne edustavat eri sukulinjoja kuin 2000-luvun alussa.
Terveys
Mallorcandoggin suurin terveysriski on lonkkaniveldysplasia, mutta yhtäkään Suomessa rekisteröidyistä koirista ei kuvattu ennen vuosia 2011–2013 siten, että tulokset olisivat tulleet Kennelliiton viralliseen Koira.netiin. Ensimmäiset koirat on kuitenkin epävirallisesti kuvattu: ensimmäisen pentueen kuvatuilla nartulla ja uroksella oli A/B lonkat ja 0/0 kyynärät. Tuoreemmista, vuosien 2011–2013 virallisesti kuvatuista tuonneista toisella oli D- ja toisella E-lonkat.
Koska rotu piti elvyttää pienestä jäljellä olleesta kannasta, se on melko sisäsiittoinen, ja tämä myös kasvattaa riskiä lonkkaniveldysplasiaan. Esimerkiksi ensimmäisen Suomeen tuodun koiran sukusiitosprosentti oli neljän sukupolven mukaan 25 %, koska sen molempina isoisinä oli Bajasaun de Almallutx, ja sen emä Flora de Almallutx oli lisäksi emä-poika-risteytyksen (Bajasaun de Almallutx ja Pandora) tulos ja Flora de Almallutxin isä Bajasaun de Almallutx isä-tytär-risteytyksen (Chimo ja Pandora) tulos. Ensimmäisen Suomessa jalostukseen käytetyn uroksen emä oli niin ikään Flora de Almallutx. Ensimmäisen Suomessa jalostukseen käytetty narttu oli tulos isoäiti-pojanpoika-risteytyksestä (K2 de Almallutx ja Flora de Almallutx) ja sen emä oli jälleen Flora de Almallutx, sukusiitosprosentiksi tullen edellä mainittujen sekä muutaman muun koiran kautta yhteensä neljän sukupolven mukaan 32,03 % ja viiden sukupolven mukaan 34,38 % (jolloin sukutaulun koirista tiedossa ainoastaan 48 %).
Jyrki Otila
Jyrki Ilari Otila (2. syyskuuta 1941 Helsinki – 14. huhtikuuta 2003 Tampere) oli suomalainen TV-visailutuomari ja Euroopan parlamentin jäsen.
Henkilöhistoria ja ammattiura
Otilan vanhemmat olivat ylilääkäri Eino Kaj Alfred Otila ja sairaanhoitaja Lahja Suni. Koulutukseltaan Otila oli ekonomi. Otila tuli tunnetuksi useiden suosittujen tietokilpailujen tuomarina televisiossa. Otila toimi Yleisradion apulaiskonttoripäällikkönä 1965–1970, YK:n tehtävissä Dar es Salaamissa Tansaniassa 1970–1973, Yleisradiossa 1974, Ulkoasiainministeriössä kehitysyhteistyöasiantuntijana Tansaniassa 1975–1977 ja Orion Yhtymän tehtaanjohtajana Arushassa Tansaniassa 1977–1980. Otila oli naimisissa ja hänellä oli lapsi, mutta vaimo ja lapsi kuolivat liikenneonnettomuudessa heidän asuessaan Afrikassa.
Otila laati kysymyksia Yleisradion TV2:n Thilia Thalia Tallallaa -visailuun vuodesta 1982 ennen siirtymistään uuden Kolmoskanavan visailujen tekijäksi. Hän toimi Oy VipVision Finland Ltd.:n hallituksen varapuheenjohtajana vuodesta 1995. Thilia Thalian tekemistä jatkettiin jälleen 1998. Kolmos- ja neloskanavilla Otila oli mukana Kolmosvisa-, Tietopörssi- ja Nelosvisa-visailujen tuottamisessa. Hänen juontajaparinaan ohjelmissa oli tavallisesti Reijo Salminen. Otila oli itsekin tasokas tietokilpailija ja sijoittui 1994 kolmanneksi Suomen Tietoviisas -tietokilpailussa. Otila kuoli syöpään 14. huhtikuuta 2003.
Europarlamentaarikko
Otila valittiin Euroopan parlamentin jäseneksi Suomesta vuosiksi 1996–1999 (Kokoomus). Hän oli parlamentissa aluepoliittisen valiokunnan jäsenenä ja maatalousvaliokunnan varajäsenenä.
Maametalli
Maametallit on vanhentunut termi, jota on eri yhteyksissä käytetty sekä jaksollisen järjestelmän ryhmän 3 että ryhmän 13 alkuaineista. Nykyinen ryhmä 3 tunnettiin aikaisemmin 3. sivuryhmänä eli ryhmänä III A, ryhmä 13 taas III pääryhmänä.
Nykyisin maametalleilla tarkoitetaan tavallisimmin vain ns. harvinaisia maametalleja. Niitä ovat ryhmään 3 kuuluvat skandium ja yttrium sekä lantaani ja muut lantanoidit eli alkuaineet 57...71. Toisinaan luetaan maametalleihin kuuluvaksi harvinaisten maametallien lisäksi myös alumiini, joka eräiltä ominaisuuksiltaan muistuttaa niitä. Tässä laajemmassa merkityksessä nimitystä ei kuitenkaan enää suositella käytettävän.
Aikaisemmin on nimitystä maametallit käytetty myös entisen III pääryhmän, nykyisen ryhmän 13 eli booriryhmän alkuaineista, joista tärkein on alumiini. Muut tähän ryhmään kuuluvat alkuaineet ovat boori, gallium, indium ja tallium.
Sijainti jaksollisessa järjestelmässä
Eri yhteyksissä maametalleiksi kutsuttujen alkuaineiden sijainti jaksollisessa järjestelmässä. Harvinaiset maametallit punaisella, ryhmän 13 alkuaineet sinisellä pohjalla.
Johan Reinhold Taube
pienoiskuva|Johan Reinhold Taube (1861) Johan Reinhold Taube (26. tammikuuta 1823 Tenhola – 11. toukokuuta 1898 Tenhola) oli suomalainen juristi ja moninkertainen valtiopäivämies.
Tauben vanhemmat olivat majuri Johan Reinhold Taube vanhempi ja Ottiliana Lovisa von Kraemer. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1856 oli Alexandra Saltzman (k. 1867) ja toinen vuodesta 1873 Ida Alexandra Amnorin (k. 1909). Taube valmistui hovioikeuden auskultantiksi 1846 ja palveli kopistina senaatissa 1850-1858, kunnes siirtyi viljelemään sukutilaansa Tenholan Prästkullaa. Taube oli Tammikuun valiokunnan jäsen 1862 ja edusti sukuaan aatelissäädyssä valtiopäivillä 1863–1864, 1867, 1872, 1877–1878, 1882, 1885, 1888, 1891, 1894 ja 1897, joilla hän kuului aateliston suomenmieliseen vähemmistöön. Vuoden 1863 valtiopäivillä hän puolsi Erik Klamin suomen kielen oikeuksia koskenutta anomusta, vuonna 1885 hän kannatti mahdollisimman laajaa äänioikeutta. Taube toimi useiden valtionkomiteoiden jäsenenä, 1880 hän sai kamarineuvoksen arvon ja 1885 hovimestarin arvon.
Taubella oli samanniminen poika, Johan Reinhold Taube, joka oli upseeri, tilanomistaja ja valtiopäivämies.
Fatima Moreira de Melo
Fatima Moreira de Melo (s. 4. heinäkuuta 1978 Rotterdam) on alankomaalainen maahockeypelaaja ja olympiavoittaja.
Moreira de Melo voitti Alankomaiden maajoukkueessa olympiakultaa Pekingissä 2008 sekä saavutti olympiahopeaa Ateenassa 2004 ja olympiapronssia Sydneyssä 2000. Hän voitti maailmanmestaruuden Madridissa 2006. Hän pelasi 257 maaottelua, mikä on alankomaalaisista naispelaajista toiseksi eniten vuoden 2017 loppuun mennessä.
Ampumahiihto talviolympialaisissa 2018 – naisten viesti
Ampumahiihdon naisten viesti talviolympialaisissa 2018 järjestettiin 22. helmikuuta 2018 Alpensian ampumahiihtokeskuksessa Pyeongchangissa, Etelä-Koreassa.
Meprobamaatti
Meprobamaatti (2-metyyli-2-propyyli-1,3-propaanidiolidikarbamaatti) on propandiolijohdos, joka kuuluu alkyylidioliittien ryhmään. Se keksittiin USA:ssa toukokuussa 1950. Meprobamaatti tuotiin markkinoille vuosina 1954–55, ensin Carter-lääkeyhtiö nimellä Miltown, minkä jälkeen Wyeth alkoi myydä omaa vastaavaa tuotettaan nimellä Equanil. Lääke saavutti nopeasti tavattoman suuren suosion ja se alkoikin pian loppua apteekeista. Siitä tuli kaikkein ensimmäisen suurimittaisen kysynnän tavoittanut psyykenlääke noin 5–8 vuotta ennen klooridiatsepoksidin ja diatsepaamin esilletuloa.
Vuonna 2012 Euroopan lääkevirasto suositti meprobamattivalmisteiden myyntilupien perumista koko EU:n talousalueella todeten aineen hyötyjen jäävän haittoja pienemmiksi. Suomessa oli tällöin myynnissä kaksi meprobamattia sisältänyttä lääkettä, migreenilääke Anervan ja suonenveto kohtauksia ehkäisemään tarkoitettu Crampiton. Anervanin valmistaja veti lääkkeen pois myynnistä Suomessa 2013 EMAn suosituksen mukaisesti. Myös Crampiton poistui markkinoilta ja näin meprobamatti on käytännössä poistunut markkinoilta Suomessa.
Historia
Meprobamaatti oli eräs kaikkein ensimmäisiä trankvilloivia atarakteja koko maailmassa: sillä todettiin merkittävää anksiolyyttistä hoitovaikutusta. Lisäksi sillä on myös relaksoiva eli spasmolyyttinen teho eli se laukaisee lihaksiston spasmeja ja kramppeja.
Meprobamaatin kehitystyö aloitettiin 1940-luvun loppuvuosina. Se keksittiin lopputuloksena toisen anksiolyyttiesti vaikuttavan lääkkeen tutkimustyöstä. Tuo lääkeaine oli nimeltään mefenesiini. Merkittävin henkilö meprobamaatin kehittelyssä oli saksanjuutalainen Frank Berger. Hän oli saanut koulutuksensa Prahassa. Berger toimi sodanaikaisesti bakteriologina Englannissa. Bergerin pitkäjännitteinen työskentely tuotti tulosta ja Carter-yhtiön kemistin, Bernie Ludwigin onnistui syntetisoida meprobamaatti.
Suomessa on meprobamaatti ollut markkinoilla näillä tuotenimillä: Miltown, Equanil, Nervonus sekä Stresso. Myös kiniiniä sisältävää yhdistelmävalmistetta nimellä Crampiton on ollut markkinoilla, joka sisälsi 150 mg meprobamaattia/tabletti. 1960-luvulla myynnissä olleet tuotteet sisälsivät meprobamaattia 400 mg tablettia kohden.
Käyttö
Meprobamaattia on käytetty siihen aikaan hysteriaksi ja neurooseiksi kuvailtujen tilojen hoidon ohella myös tensio-tyyppiseen päänsärkyyn ja alkoholismiin liittyvän rauhattomuuden hoidossa. Lääkettä on käytetty myös unettomuuden hoitoon. Pyrittiin saamaan aikaan lääkeaine, joka ei väsyttäisi sanottavasti ja soveltuisi myös päiväkäyttöön. Tässä yrityksessä jokseenkin kuitenkin epäonnistuttiin. Ensimmäinen "toimiva" päiväsedatiivi oli bentsodiatsepiini medatsepaami kauppanimiltään Nobrium ja Vegatar. Jälkimmäisen suomalainen valmistaja oli nykyinen Orion-Pharma.
Meprobamaatilla ei todettu sittemmin selviä etuja barbituraatteihin nähden. Sen aiheuttamaa lääkeaineriippuvuutta pidettiin todella vakavana ongelmana ja verrattiin jopa barbituraattiriippuvuuteen. Vieroitusoireina ilmeni tuskaisuutta, levottomuutta, jopa vaikeata kouristelua niissä tapauksissa, joissa säännöllinen lääkkeenotto oli jäänyt pois äkillisesti. Tilannetta voi pitää tietyssä mielessä paradoksina, koska meprobamaatin yhteisvaikutusprofiili, terapeuttinen leveys ja suorituskyvyn olematon lasku pienillä annoksilla ovat teoriassa etuja barbituraatteihin verrattuna.
Meprobamaattia sisältäneet yhdistelmävalmisteet
Meprobamaattia oli myös useissa yhdistelmävalmisteissa. Näiden lääkkeiden muina ainesosina esiintyi barbituurihapon johdos. Valmisteita ei enää liene käytetty pitkiin aikoihin. Mainittujen lääkkeiden sedatiivinen vaikutus on voinut olla merkittävästi potentoitunut, koska niissä oli samansuuntaisesti eli sedatoivasti vaikuttaneita ainesosia. Kauppanimiä ovat olleet: Meprotal, Pentomat sekä Proponal. Näistä Meprotal sisälsi pentymaalia ja Proponal heksemaalia, näistä kummatkin ovat barbituraatteja. Myös Pentomat sisälsi barbituraattia, toisena vaikuttavana lääkeaineena.
Meprobamaattia sisältänyt apteekin reseptitön valmiste
Vielä 80-luvun alkuvuosiin saakka apteekista saattoi saada niin kutsuttuna käsikauppalääkkeenä kolmen tabletin pakkauksen meprobamaattia sisältänyttä Lepo -nimistä valmistetta.
Sivuvaikutukset
Mebrobamaatin sivuvaikutuksina ovat olleet väsymys hyvin yleisenä etenkin lääkehoidon alkuvaiheissa sekä allergiset reaktiot joillakin henkilöillä. Allergisina oireina voivat olla ihottuma, kuumeilu, ripulointi sekä turvotus. Kahta jälkimmäistä oiretta on saattanut ilmetä myös vailla kahta ensimmäistä. Meprobamaatti aiheutti joillekin, ehkä jopa monille sitä käyttäneistä potilaista vaikeitakin vieroitusoireita eli abstinenssioireita.
Yhteisvaikutukset
Mebromaatilla tunnetaan yhteisvaikutuksia lukuisten eri lääkeaineiden kesken, etupäässä PKV-lääkkeiden. Samanaikaisesti otettuna alkoholi voimistaa meprobamaatin vaikutusta. Meprobamaatti vahvistaa barbituraatin vaikutusta. Veren hyytymistä estävän antikoagulanttilääkkeen vaikutus heikentyy samanaikaisesti käytetyn meprobamaatin johdosta.
Yliannostus
Hengenvaarallisen yliannostuksen rajana on pidetty 10 g eli 10 000 mg. Suurimittainen meprobamaatin yliannostus aiheuttaa syviä kouristeluja, sekä lamaa hengitystä ja verenkiertoa. Tällöin potilas kuuluu tehostetun sairaalahoidon piiriin. Kuitenkin on kuvailtu tapauksia, joissa potilas on selviytynyt jopa 60 g annoksesta.
Seututie 314
Seututie 314 on Asikkalan Vääksystä Asikkalan kirkonkylän ja Pulkkilanharjun kautta Sysmään johtava, 35 kilometriä pitkä seututie. Tie kulkee Päijänteen vaihtelevan maaston halki ja ylittää useita saaria. Yhdessä Luhangan Tammikoskelle jatkuvan seututien 612 sekä Joutsan ja Korpilahden välisen seututien 610 kanssa se muodostaa Päijänteen saaristotieksi kutsutun reitin.
Vääksyssä tie alkaa valtatien 24 risteyksestä. Sysmässä tieltä on yhteys seututeille 410, 413 ja 612.
Viiruhuppuorneero
Viiruhuppuorneero (Thripadectes virgaticeps) on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Viiruhuppuorneeroa tavataan Ecuadorissa, Kolumbiassa ja Venezuelassa. Lajin kanta on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Henri Saivet
right|thumb Henri Saivet (s. 26. lokakuuta 1990 Dakar) on senegalilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän edusti pitkään ranskalaisseura Bordeaux'ta ja puoli vuotta lainasopimuksella Angersia. Hän voitti Ranskan Cupin 2013. Hän siirtyi vuonna 2016 Englantiin Newcastle Unitediin. Hän on kuitenkin pelannut pääasiassa muualla lainasopimuksilla: Ranskassa Saint-Étiennessä sekä Turkissa Sivassporissa ja Bursasporissa.
Saivet edusti ikäkausimaajoukkueissa Ranskaa. Senegalin A-maajoukkueessa hän on pelannut 24 ottelua elokuusta 2013 alkaen. Hän on tehnyt ainoan maaottelumaalinsa Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2017 alkulohko-ottelussa Zimbabwea vastaan. Hän kuulunut Senegalin joukkueeseen myös vuosien 2015 ja 2019 Afrikan-mestaruuskilpailuissa.
Erik Bjornsen
Erik Bjornsen (s. 14. heinäkuuta 1991 Winthrop, Washington) on yhdysvaltalainen maastohiihtäjä.
Marie-Pierre Kœnig
thumb|225px|Kuvassa Marie-Pierre Kœnig sauva kädessään. Marie-Pierre Joseph-François Kœnig (10. lokakuuta 1898 Caen – 2. syyskuuta 1970 Neuilly-sur-Seine ) oli ranskalainen upseeri ja poliitikko, joka nousi toisen maailmansodan aikana kenraali de Gaullen Vapaan Ranskan joukkojen yhdeksi tärkeimmistä komentajista.
Erik Bjornsen
Sotšin olympialaisissa 2014 Bjornsen sijoittui parisprintissä kuudenneksi yhdessä Simeon Hamiltonin kanssa. Lahden MM-kilpailuissa 2017 sama kaksikko sijoittui viidenneksi ja Pyeongchangin olympialaisissa 2018 kuudenneksi. Arvokilpailujen henkilökohtaisilla matkoilla Bjornsen on sijoittunut parhaimmillaan 18:nneksi 15 kilometrin perinteisellä Lahden MM-kilpailuissa 2017.
Bengt Hultqvist
Bengt Karl Gustaf Hultqvist (21. elokuuta 1927 Hemmesjö, nyk. Växjön kunta – 24. helmikuuta 2019 ) oli ruotsalainen avaruusfysiikan professori. Häntä pidetään eräänä ruotsalaisen avaruustutkimuksen isänä. Hän oli Ruotsin avaruusfysiikan instituutin ensimmäinen ja pitkäaikainen johtaja (vuosina 1956–1994). Hän kehitti merkittävästi Ruotsin avaruustutkimusta ja oli voimahahmo esimerkiksi eurooppalaisen EISCAT-ionosfääritutkaverkoston synnyttämisessä. Professori Bengt Hultqvist kutsuttiin vuonna 1995 Suomen ulkomaiseksi tieteen akateemikoksi.
Erik Bjornsen
Bjornsen saavutti ensimmäiset maailmancupin pisteensä oltuaan 18:s Toblachin 15 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa helmikuussa 2014. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan yhdeksäs Seefeldin 15 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa tammikuussa 2018. Se on edelleen hänen paras maailmancupsijansa (tilanne 10.3.2018).
Bengt Hultqvist
Hultqvist opiskeli luonnontieteitä Tukholman yliopistossa. Perustutkinnon suorittamisen jälkeen Tukholman radiofysikaalisen instituutin professori Rolf Sievert palkkasi hänet tutkimusryhmäänsä. Tämän työn tuloksista, fysiikan pääaineesta Hultqvist väitteli huhtikuussa 1956 filosofian tohtoriksi (Tukholman yliopisto).
Marie-Pierre Kœnig
Kœnig toimi sodan alussa kapteenina Ranskan Norjassa olleissa joukoissa. Sen jälkeen hän palveli vuodesta 1941 Lähi-idässä ja Egyptissä, josta siirtyi Dwight D. Eisenhowerin johtamaan liittoutuneiden päämajaan. Vuonna 1944 hänestä tuli Isossa-Britanniassa olevien ranskalaisten joukkojen ja vastarintaliikkeen joukkojen komentaja. 21. elokuuta 1944 hänet nimitettiin Pariisin sotilaskuvernööriksi. Vuosina 1945–1949 Kœnig toimi Ranskan Saksassa olevien miehitysjoukkojen komentajana ja vuosina 1949–1951 Ranskan Pohjois-Afrikan joukkojen ylitarkastajana. Vuonna 1951 jäätyään eläkkeelle sotilasuralta hänet valittiin Ranskan kansalliskokoukseen. Kœnig toimi kahteen otteeseen puolustusministerinä: Pierre Mendès Francen hallituksessa 19. kesäkuuta 1954 – 14. elokuuta 1954 sekä Edgar Fauren hallituksessa 23. helmikuuta 1955 – 6. lokakuuta 1955. Vuonna 1984 Kœnig sai postuumisti Ranskan marsalkan arvon.
Bengt Hultqvist
Hultqvistin esimies professori Sievert oli Kiirunan geofysikaalista observatoriota (Kiruna Geofysiska Observatorium, KGO) valmistelleen Ruotsin kuninkaallisen tiedeakatemian komitean puheenjohtaja. Hän ehdotti keväällä 1956, että Hultqvist muuttaisi Kiirunaan ja ottaisi vastuun uudesta observatoriosta. Kiirunan geofysikaalinen observatorio vihittiin käyttöön 2. heinäkuuta 1957. Hultqvist johti observatoriota 37 vuotta eläkkeelle jäämiseensä saakka (1994). Tänä ajanjaksona alkujaan 6 hengen observatorio (1957–1973) ja sitä seurannut Kiirunan geofysikaalinen instituutti (Kiruna Geofysiska Institut, KGI, 1973–1987) kehittyi oheistoimintoineen 450 hengen (sis. 100 opiskelijaa) yhteisöksi. Ruotsin avaruusfysiikan instituutti (Institutet för rymdfysik, IRF, 1987–) nousi kansainvälisesti tunnustetuksi avaruustutkimuskeskukseksi. Vuonna 2007 IRF:ssä työskenteli 110 henkeä, joista 70 päätoimipisteessä Kiirunassa. Observatorion johtamisen rinnalla Hultqvist toimi ensin Uumajan yliopiston ja sitten Kiirunan geofysikaalisen observatorion geokosmofysiikan professorina (1967–1973 ja 1973–1987) sekä vuosina 1987–1994 IRF:n avaruusfysiikan professorina.
Eläkkeelle jäätyään Hultqvist siirtyi johtamaan uutta Kansainvälistä avaruustieteen instituuttia (International Space Science Institute, ISSI) Sveitsin Berniin neljäksi vuodeksi (1995–1999). Hän oli vielä vuosina 2001–2009 luottamustehtävänään kansainvälisen geomagnetismin ja aeronomian yhdistyksen pääsihteeri (International Association of Geomagnetism and Aeronomy (IAGA), general secretary).
Hultqvist sai useita kotimaisia ja ulkomaisia tunnustuksia työstään.
Ritva Laurila
Ritva Tellervo Laurila (o.s. Toivonen 13. huhtikuuta 1932 Helsinki – 10. kesäkuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, kokoomusta edustava poliitikko ja kaupunkineuvos. Hän oli kansanedustaja vuosina 1978–1995 ja Euroopan parlamentin jäsen vuosina 1995–1996 ja 1999.
Laurila valmistui ylioppilaaksi 1950 ja filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta 1953. Ammatiltaan hän oli äidinkielen opettaja. Laurila työskenteli Ilta-Sanomien toimittajana 1953–1955 ja äidinkielen ja historian opettajana Apollon yhteiskoulussa 1953–1955. Vuonna 1956 hän oli ASLA-stipendiaattina Yhdysvalloissa Missourin yliopistossa. Sen jälkeen Laurila asui muutaman vuoden Istanbulissa Turkissa. Hän työskenteli Suomen Punaisen Ristin tiedotussihteerinä 1959–1961 ja Terveydenhoitolehden sekä Kotilääkäri-lehden toimittajana, toimitussihteerinä, toimituspäällikkönä ja päätoimittajana 1961–1979.
Laurila valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon 1973. Hän toimi muun muassa kokoomuksen valtuustoryhmän ja kaupunginhallituksen puheenjohtajana sekä HYKS:n ja HUS:n hallitusten puheenjohtajana. Eduskuntaan hän nousi syyskuussa 1978 Harri Holkerin seuraajaksi. Laurilaa kiinnostivat kansanedustajana erityisesti terveydenhuolto ja kansainväliset asiat.
Laurila oli Kokoomusnaisten puheenjohtaja 1986–1991. Hän toimi myös Lastenlinnan säätiön hallituksen puheenjohtajana. Laurila oli eläkeläisjärjestö Kansallinen senioriliitto ry:n puheenjohtajana 2004–2008.
Ranzania
Ranzania voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Otto H. Meurman
Otto H. Meurman (29. tammikuuta 1921 Helsinki – 8. toukokuuta 2011 Helsinki) oli lääkäri ja korva-, nenä- ja kurkkutautiopin professori, joka toi Suomeen 1950-luvulla kuulonparannuksesta uutta tietoa ja uusia menetelmiä ja oli otoskleroosi-kirurgian uranuurtaja Suomessa.
Meurmanin vanhemmat olivat professori Yrjö Meurman ja Edit Sigrid Andersson ja puoliso vuodesta 1948 Elsa Margareta Ignatius. Meurman tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta lyseosta 1938 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1947. Tohtoriksi Meurman väitteli 1948. Uransa alkuvaiheessa Meurman toimi muun muassa Kuulonhuoltoliiton, SPR:n ja Muurolan parantolan palveluksessa. Turun yliopiston korva-, nenä- ja kurkkutautiopin professori hänestä tuli 1959. Tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1986 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle. Meurman oli yliopiston lääketietellisen tiedekunnan dekaani 1963–1969 sekä Turun yliopistollisen keskussairaalan johtajaylilääkäri 1970–1986. Hän perehtyi alan uusiin tutkimuksiin muun muassa Yhdysvaltoihin tekemillään matkoilla ja oli tiiviisti yhteydessä myös eurooppalaisiin tutkijoihin. Näiden yhteyksien ansiosta ala kehittyi Suomessa. Meurman oli alan järjestöjen Suomen korvalääkäriyhdistys ja Pohjoismainen korvalääkäriyhdistys puheenjohtaja ja toimi myös kunnallispolitiikassa.
Glastonburyn festivaali
thumb|Pyramid Stage ja festivaaliyleisöä. Kuva vuodelta 2002. Glastonburyn festivaali on viisipäiväinen esittävien taiteiden festivaali, joka järjestetään vuosittain kesäkuun viimeisenä viikonloppuna Somersetissa, Englannissa. Musiikin lisäksi festivaaleilla on myös taiteita, tanssia, komediaa, teatteria, sirkusta ja kabareeta. Festivaali sai alkunsa vuonna 1970, ja 1980-luvulta lähtien se on järjestetty vuosittain muutamaa välivuotta lukuun ottamatta. Nykyään Glastonbury on maailman suurin ulkoilmafestivaali, jossa on vuosittain noin 175 000 kävijää. Glastonbury tekee yhteistyötä erilaisten hyväntekeväisyys- ja luonnonsuojelujärjestöjen kanssa. Festivaaleilla ovat esiintyneet muun muassa David Bowie, The Rolling Stones, New Order, Elvis Costello, The Smiths, Oasis, Coldplay, Muse ja Metallica.
Ensimmäisen festivaalin järjesti vuonna 1970 brittiläinen Michael Eavis, maanviljelijä joka halusi järjestää oman tapahtumansa käytyään Bath Blues -festivaaleilla vuonna 1969. Pääsylippu maksoi yhden punnan, minkä lisäksi kävijöille tarjottiin ilmaista maitoa. Seuraavana vuonna festivaali oli ilmainen ja kävijämäärä nousi 12 000:een. 1970-luvulla festivaali oli vahvasti sidoksissa hippikulttuuriin ja mystiikkaan, ja esiintymisalueelle rakennettiin muun muassa laskeutumispaikka ufoille sekä pyramidin muotoinen lava. Festivaaleilla on aikojen saatossa esiintynyt tuhansia suurempia ja pienempiä yhtyeitä ja artisteja, joista monet ovat nauhoittaneet keikkansa videoille ja levyille. Myös itse festivaali on mainittu useissa kappaleissa ja siitä on tehty dokumentteja. Festivaali on kautta historiansa kasvattanut suosiotaan ja on nykyään tunnettu kautta maailman. Liput ovat haluttuja ja myydään lähes poikkeuksetta loppuun äärimmäisen nopeasti.
Kari Saikkonen
Kari Tapani Saikkonen (s. 13. joulukuuta 1961 Tampere) on suomalainen biologi ja Turun yliopiston Biodiversiteettiyksikössä työskentelevä subarktisen ekologian professori (6/2018−). Hän on tutkinut muun muassa ilmastonmuutoksen vaikutusta luonnon monimuotoisuuteen, mikrobien roolia ekosysteemeissä ja ympäristön kemikalisoitumisen riskejä.
Saikkonen valmistui Turun yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1990 ja filosofian tohtoriksi vuonna 1994. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (1994) käsitteli metsää tuhoaviin mäntypistiäisiin kuuluvan ruskomäntypistiäisen ja sen luontaisten vihollisten vuorovaikutusta ympäristön muutoksissa. Työ oli otsikoitu Interactions among the European pine sawfly, its host and natural enemies : consequences of environmental changes. Vuosina 1995−1997 hän oli post doc -tutkijana Arizonan osavaltionyliopistossa Yhdysvalloissa. Turun yliopiston ekologian dosentiksi hänet nimitettiin 1999. Ammatillisen opetuksen opettajapätevyyden hän sai vuonna 2006 (HAMK).
Työurallaan Saikkonen on ollut Maj ja Tor Nesslingin säätiön rahoittama tutkija (1991−1995). Tätä seuranneen post doc -vierailunsa jälkeen hän on työskennellyt Turun yliopiston vanhempana tutkijana (1997−2000), Suomen Akatemian vanhempana tutkijana (2000−2005), Maatalouden tutkimuskeskuksen (MTT) määräaikaisena tutkimusprofessorina (2005−2007) ja Turun yliopiston Kevon tutkimusaseman asemanjohtajana (2007−2009). Ennen kutsua Turun yliopiston professoriksi hän oli Luonnonvarakeskuksen (Luke) tutkimusprofessori vuosina 2009−2018. Turun yliopiston arktisen ekologian professorina hän aloitti kesäkuussa 2018. Saikkonen on tuonut esille muun muassa Utsjoella sijaitsevan Kevon tutkimusaseman sopivuutta ilmastonmuutostutkimuksessa.
Västanforsin kirkko
Västanforsin kirkko on Ruotsissa Fagerstan kunnassa sijaitseva kirkkorakennus. Kirkko on vihitty käyttöön vuonna 1830. Sitä ennen paikalla sijaitsi 1640-luvulla rakennettu puukirkko.
Perulainen keittiö
Perulaisen keittiön perusaineksia ovat kotoperäiset maissi, peruna, chili, kala ja espanjalaisten mukanaan tuomat riisi, pavut, keittobanaani sekä sian-, naudan- ja kananliha. Hedelmät ovat tärkeä osa ruokavaliota.
Perun ruokakulttuuri heijastaa maan jakoa kolmeen hyvin erilaiseen alueeseen: Tyynenmeren rannikkoon, Andien vuoristoon ja Amazonian sademetsäalueeseen. Kullakin alueella on omat, alueen raaka-aineisiin ja perinteisiin pohjautuvat ruoka- ja juomaperinteensä.
Rev II
Rev II oli Iberian (paikallisesti Kartlin eli itäisen Georgian) prinssi. Hän hallitsi yhdessä isänsä Mirian III:n, ensimmäisen kristityn georgialaisen kuninkaan kanssa. Professori Cyril Toumanoff on ehdottanut vuosia 345–361 heidän yhteisen hallituskautensa ajankohdaksi.
Keskiaikaisten georgialaisten kronikoiden mukaan Revillä oli läänitys Udžarmassa itäisessä Kakhetin provinssissa ja hän oli naimisissa Trdat Suuren tyttären Salomen kanssa. Salomella oli rooli Iberian käännyttämisessä kristinuskoon vuonna 337. Rev kuoli ennen isäänsä ja luultavasti samana vuonna kuin hän. Revin mahdollinen poika Saurmag nousi sen jälkeen maan valtaistuimelle Mirianin tilalle vuonna 361. Hänen toinen poikansa Trdat hallitsi Iberiaa vuosina n. 394–406.
Isoviiruorneero
Isoviiruorneero (Thripadectes scrutator) on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Isoviiruorneeroa tavataan Boliviassa ja Perussa. Lajin kanta on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Janusz Zajdel
Zajdelin teoksissa käsiteltiin dystopioita ja teemoina esiintyivät totalitaristiset käsitteet.
Zajdel opiskeli ydinfysiikkaa Varsovan yliopistossa ja työskenteli säteilyturvallisuuden parissa kirjoittaen artikkeleita ja ohjeistuksia suojautumiselle.
Grenada olympialaisissa
Grenada osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Los Angelesissa 1984, ja on ollut mukana kaikissa kesäolympialaisissa sen jälkeen. Talvikisoihin maa ei ole osallistunut.
Grenada on saavuttanut kaksi olympiamitalia. Maan ainoa olympiamitalisti on yleisurheilija Kirani James, joka voitti olympiakultaa miesten 400 metrin juoksussa Lontoossa 2012 ja saavutti hopeaa Rio de Janeirossa 2016. Häntä ennen ainoa pistesijalle, eli kahdeksan parhaan joukkoon, yltänyt grenadalainen oli yleisurheilija Alleyne Francique, joka oli neljäs miesten 400 metrin juoksussa Ateenassa 2004.
Turun helluntaiseurakunta
Turun Helluntaiseurakunta on helluntaiherätyksen piiriin kuuluva seurakunta Turussa. Seurakunnan jäsenmäärä on noin 1 600 henkeä. Seurakunta perustettiin 69 perustajajäsenen voimin vuonna 1921. Ensimmäiset lähetystyöntekijät lähtivät seurakunnasta jo vuonna 1929 Mantšuriaan.
Toimintaa
Seurakunnalla on rukoushuone Turussa osoitteessa Puistokatu 6 b. Seurakunta omistaa myös Mix-nuorisokahvilan ja Turun kristillisen kirjakaupan Turussa ja Kupiluodon leirikeskuksen Sauvossa. Seurakuntaan kuuluvat seuraavat rukouspiirit: Mynämäen rukouspiiri, Nousiaisten rukouspiiri, Piikkiön rukouspiiri, Liedon torikirkko, Raision rukouspiiri ja Yläne-Paattisten rukouspiiri.
Kasvu ja jakautuminen uusiksi seurakunniksi
Seurakunnan toimialue oli aiemmin laajemmalla alalla Varsinais-Suomessa, mutta kasvun myötä 1970–1980-luvuilla perustettiin Uudenkaupungin ja Naantalin helluntaiseurakunnat erottamalla ne itsenäisiksi seurakunniksi Turun helluntaiseurakunnasta. Kristillinen seurakunta Uusipesula Varissuolla erotettiin omaksi seurakunnakseen marraskuussa 2005. Viimeisin jakautuminen tapahtui vuoden 2009 alussa, kun Asemaseurakunta Paimiossa tuli omaksi seurakunnakseen. Turun helluntaiseurakunnalla on yhä toimintaa monissa Turun ympäristökunnissa.
Helluntaiherätyksen saapuminen Turkuun
Turussa oli 1900-luvun alussa ollut kaksi hengellistä herätystä, Frans Hannulan mukaan nimetty Hannulan herätys vuosina 1902–1905 ja vuonna 1914 vapaakirkollisten saarnaajien Eeli ja William Jokisen kokoussarjan aiheuttama herätys, jonka seurauksena Turun Christian Endeavor -liikkeeseen liittyi liki 300 uutta jäsentä. Varsinainen helluntaiherätys tuli kuitenkin vasta vuonna 1911, kun Turussa vieraili liikkeeseen kuuluva pastori Thomas Ball Barratt Norjasta, joka piti 13. lokakuuta 1911 puhetilaisuuden entisen Turun Akatemian juhlasalissa. Kuulijoita oli silloisen Turun Sanomien pikku-uutisen mukaan ”verrattain runsaasti”. Barrattin lähdettyä Turussa jatkettiin rukouskokouksia ja rukoiltiin innokkaasti Pyhän Hengen vuodatuksen puolesta.
Lokakuussa 1912 Turkuun saapui toinen norjalainen helluntaisaarnaaja Gerhard Olsen-Smidt (1879–1938), joka alkoi pitää kaupungissa herätyskokouksia ja toimi herätyksen johtajana aina vuonna 1925 tapahtuneeseen vangitsemiseensa ja Norjaan-paluuseensa asti. — Ensimmäisen maailmansodan aikana 1914–1917 hän ei voinut oleskella Suomen suuriruhtinaskunnassa.
Aluksi kokoukset pidettiin edelleen Akatemian juhlasalissa, mutta pian sen käyttö kiellettiin. Silloinen arkkipiispa ja muu korkea papisto varoitteli lehdissä helluntaiherätyksestä ja kielsi vuokraamasta saleja herätyksen käyttöön. Tämän vuoksi kokouspaikat vaihtelivat ja niitä pidettiin palokuntatalolla, työväentalolla, Vähäväkisten salissa ja Toivo II:ssa. Metodistipastori Pekka Nuutinen salli myös metodistikirkon käytön rukouskokouksia ja muita pienempiä tilaisuuksia varten. Tästä kuitenkin kanneltiin metodistien piirisihteerille Harras Aulangolle, joka vaati Nuutista perimään tilojen käytöstä vuokraa. Tämä ei käynyt Nuutiselle, joka erosi metodistikirkosta ja liittyi helluntaiherätyksen piiriin entistä vankemmin. Barrattkin kävi uudelleen Turussa vuonna 1913, jolloin järjestettiin Littoistenjärven rannalla ensimmäinen kastetilaisuus, sillä herätyksen piirissä oltiin siirrytty aikuis- eli uskovienkasteen kannalle. Kastajana toimi Olsen-Smidt ja kastettuja oli tuolloin 20.
Vuonna 1914 Turun helluntailaiset vuokrasivat ensimmäisen oman kokoushuoneen Multavierunkatu 6:ssa, jossa oli 75 istumapaikkaa. Kuitenkin kyseisen kokoushuoneen sulkivat jo 1915 venäläiset santarmit. Tämän jälkeen kokouksia jatkettiin kodeissa.Useimmiten kokoonnuttiin Elli ja Kustaa Laineen kodissa osoitteessa Läntinen Pitkäkatu 15. 1915 pidettiin uusi kastetilaisuus Kupittaalla, jolloin kerrotaan kastetun 65 henkeä. Kastajana oli lähetyssaarnaaja Vilho Pylkkänen, joka kastoi tuolloin pastorit Valdemar Lindbohmin ja Selim Suomelan. Tämän jälkeen kastetilaisuuksia pidettiin säännöllisesti joka kesä, kunakin kertana noin 20-30:n tullessa kasteelle, tosin kaikki eivät olleet Turusta.
Seurakunta perustetaan
Vuonna 1921 pidettiin helmikuun loppupuolella viikon mittaiset raamattupäivät Kaskenkatu 16b:ssä. Puhujina olivat Gerhard Olsen-Smidt ja Väinö Pfaler. Tilaisuuden päättäjäispäivänä, sunnuntaina 27. helmikuuta klo 16 perustettiin virallinen paikallisseurakunta, joka nimettiin Turun Helluntaiseurakunnaksi. Perustajajäseniä oli 69, joista naisia 52 ja miehiä 17. Turun helluntailaisista ne, jotka eivät liittyneet tähän seurakuntaan, jatkoivat kokoontumista joko helluntaiystävien nimellä ja osa helluntaikansan nimellä.
Seurakunnan ensimmäiseksi saarnaajaksi valittiin F. A. Estlander, joka aiemmin oli toiminut baptistien joukossa. Seurakunnankokouksista alettiin pitää kirjaa vasta vuonna 1925, jonka vuoksi tiedot alkuvuosien toiminnasta ovat heikkoja. Kokoontumiset olivat aluksi Puutarhakatu 37:ssä, josta siirryttiin vuonna 1923 Aninkaistenkatu 10:een. Seurakunnan jäsenistössä oli huomattavaa liikkuvuutta, sillä väkeä liittyi, lähti tai erotettiin sangen vilkkaasti.
Olsen-Smidt tuomittiin Helsingissä vuonna 1925 kuudeksi kuukaudeksi vankeuteen haureudesta. Tuomio merkitsi helluntailiikkeelle huomattavaa kriisiä.
Pastorin ja nimen vaihtaminen
13. syyskuuta 1926 valittiin uudeksi seurakunnan saarnaajaksi ja johtajaksi pastori Väinö Pfaler, joka oli aiemmin ollut mukana seurakunnan perustamisessa. Samassa kuussa seurakunnan nimi muutettiin Smyrnaksi, sillä raamatulliset nimet olivat tulleet muotiin helluntaiseurakunnissa. Pfalerin aikana alettiin myös tehdä evankeliointityötä Turun lähikunnissa, ainakin Raisiossa, Piikkiössä, Liedossa ja Naantalissa. Pfaler oli tullessaan Turkuun helluntaiherätyksen lehden Ristin Voiton päätoimittaja, ja seurakuntalaiset olivatkin innokkaana levittämässä kyseistä lehteä. Pfaler jätti virkansa syksyllä 1928, jolloin Ristin Voiton toimitus siirtyi Helsinkiin.
Kasvun ja hajaannuksen aikoja
Pfalerin jälkeen seurakunnassa palveli vuodesta 1929 vuoden verran lähetyssaarnaaja Evert Carlsson Ruotsista, ja hänen aikanaan seurakunta kasvoi. Hänen lähdettyään lähetyskentälleen Kiinaan hän sai monta vuotta rahallista tukea Turun helluntaiseurakunnalta.
Häntä seurasi saarnaajana ja johtajana myös ruotsalainen Carl Forsberg 4. elokuuta 1930 alkaen. Tällöin seurakunnasta tuli kaksikielinen ja kaikki saarnat ja puheet käännettiin suomeksi ja ruotsiksi. Seurakunta saikin runsaasti uusia jäseniä molemmista kieliryhmistä. Vuonna 1932 kastettiin 70 uskoontuullutta, jolloin seurakunnan jäsenmäärä kohosi 250:een. Tänä aikana seurakunta olikin muuttanut isompiin tiloihin Aninkaistenkatu 1:een, jonne mahtui istumaan 225 henkeä. Forsberg joutui jättämään työnsä marraskuussa 1932 johtuen sairaudestaan ja siitä, että viranomaiset eivät antaneet hänelle enää työlupaa. Niinpä seurakunnasta tuli jälleen yksikielisesti suomenkielinen ja ruotsinkieliset perustivat oman seurakuntansa nimeltään Filadelfiaförsamlingen i Åbo.
Seurakunnan johtajat
Seuraavat henkilöt ovat toimineet Turun helluntaiseurakunnan johtajina:
John Mawe
thumb|James Sowerbyn kuvitusta Mawen kirjaan Familiar Lessons on Mineralogy and Geology John Mawe (1766–1829) oli englantilainen geologi ja mineralogi, joka keräsi kivinäytteitä ympäri maailmaa, perusti niitä esitteleviä näyttelytiloja ja kauppoja ja kirjoitti suosittuja mineraalinharrastajien oppaita.
Nokivahakas
Nokivahakas (Hygrophorus atramentosus) on harvinainen metsävahakkaiden sukuun kuuluva sienilaji. Nokivahakas muistuttaa herkullista mustavahakasta, mutta eroaa siitä muun muassa pienemmällä koollaan. Laji on luokiteltu vaarantuneeksi lajiksi Suomessa, minkä vuoksi se on rauhoitettu koko maassa.
John Mawe
Hän syntyi Derbyssä keskiluokkaiseen jauhokauppiaan perheeseen. Vanhemmat kuolivat Mawen ollessa kuusitoistavuotias. Vanhempi veli Samuel peri perheen liikeyritykset, kun taas John Mawe sai kiinteistöjä, jotka kuitenkin jäivät hänen holhoojansa hallintaan koska poika oli alaikäinen. Mawe lähti kauppalaivastoon, missä hän kohosi laivan päällystöön asti. Kun Ranskan kanssa puhkesi sota, Mawe jäi maihin.
Mawe keräsi matkoiltaan kivinäytteitä ja simpukankuoria. Siihen aikaan simpukankuorien keräileminen oli yläluokan suosima harrastus. Vuonna 1794 Mawe meni naimisiin kivikauppiaan tyttären kanssa. Hän työskenteli appensa liikkeessä ja hoiti tämän kauppaa Lontoossa. Hän matkusteli myös ympäri Britanniaa ja keräsi mielenkiintoisia kivinäytteitä kivikaupan kokoelmiin. Vuonna 1802 Mawe julkaisi kirjan Derbyshiren geologiasta. Siihen aikaan heidän kiviliikkeensä mainosti myyvänsä "...yli 20 000 erilaista mineraalinäytettä Britannian laajimmissa valikoimissa".
Vuonna 1804 Mawe lähti pitkälle tutkimusmatkalle Etelä-Amerikkaan, ja sen yhteydessä hän vietti kaksi vuotta kierrellen Brasilian sisämaassa ja pääsi käymään maan kaivoksissakin. Mawen matka oli vaaroja täynnä. Hän oli päässyt Cádiziin asti kun Espanjan ja Englannin välille puhkesi sota. Hän joutui vankilaan, sairastui ja oli lähellä kuolemaa. Vuonna 1805 hän purjehti Cádizista Montevideoon, ja joutui vankilaan epäiltynä englantilaiseksi vakoilijaksi. Vuonna 1806 kenraali Bereford valloitti Montevideon ja Mawe pääsi jatkamaan matkaansa Brasiliaan. Brasiliassa Portugalin kruununperijä, tuleva keisari Pedro I otti hänet hyvin vastaan, päästi Minas Geraisin timanttikaivoksiin ja tutkimaan valtion arkistoja. Palattuaan hän perusti kivinäyttelyt Lontooseen, Cheltenhamiin, Castletoniin ja Matlock Bathiin. Näyttelyiden nimessä esiintyvä sana "kuninkaallinen" ("Royal Mineral Museum in Matlock Bath") liittyy Espanjan kuningashuoneeseen, joka oli valtuuttanut Mawen hankkimaan heidän kokoelmiinsa näytteitä Derbyshiren mineraaleista ja fossiileista. Espanjan kuninkaallisten suosituskirje oli myös avain Brasilian kaivoksiin, joihin pääsy oli muuten eurooppalaisille vaikeaa tai mahdotonta.
Mawe kirjoitti useita suosittuja yleistajuisia kirjoja geologiasta, mineralogiasta ja simpukankuorista. Teoksesta Familiar Lessons in Mineralogy and Geology otettiin 12 painosta vuosina 1812–1830. Vuonna 1812 hän julkaisi kuvauksen matkastaan Brasiliassa, Travels in the Interior of Brazil. Monet kirjoista ovat James Sowerbyn ja hänen poikiensa kuvittamia. Sowerby teki kivinäytteistä studiossaan maalauksen ja tarkan kuvauksen, kaiversi sen sitten kuparilaatalle, joka painettiin mustalla tai värillisellä musteella kirjan kuvitukseen. Sitten hän ja hänen poikansa värittivät jokaisen kirjan kuvat käsin käyttäen alkuperäisiä maalauksia malleinaan.
Mawe valmisti myös geologisia kerrostumia kuvaavia tauluja kiviupotuksista samaan tapaan kuin White Watson. Osa Derbyn kaupunginmuseossa olevista tauluista on ilmeisesti Mawen valmistamia.
Ystävällinen lukupari
Ystävällinen lukupari on kahden eri luvun (n ja m) lukupari, jossa n on m:n tekijöiden summa ja m n:n tekijöiden summa. Pari m = 284, n = 220 on esimerkki tällaisista luvuista, koska 284 = 1+2+4+5+10+11+20+22+44+55+110 ja 220 = 1+2+4+71+142. Se on samalla pienin mahdollinen ystävällinen lukupari.
Ystävälukujen ominaisuuksia
On olemassa erilaisia konstruktioita löytää ystävälukupareja. Yhden yksinkertaisen tavan kehitti Thabit ibn Qurrah (n. 836–901).
Thabitin menetelmä
Kun n ≥ 1 ja jos p, q, r ovat alkulukuja ja ne ovat muotoa
p = 3 · 2n − 1,  q = 3 · 2n-1 − 1,  r = 32 · 2n-1 − 1, niin luvut 2n pq ja 2n r ovat ystävällisiä.
Ystävälukujen historia
Ensimmäinen ystävälukupari (220, 284) on tunnettu jo antiikin ajoista saakka. Yleisen kaavan, jolla voi osan numeropareista selvittää, keksi Thabit ibn Qurrah vuoden 850 tienoilla. Samoja lukupareja tutki myös muita arabialaisia matemaatikoita, mm. Al-Baghdadi (980–1037), Kamal Al-Din al-Farisi (k. 1320) ja Ibn al-Banna al-Marrakushi al-Azdi (1256–1321).
Al Banna löysi seuraavan parin (17 296, 18 416) käyttämällä Thabitin teoreemaa (n = 4), joskin lukuparin löytäjiksi on merkitty Pierre de Fermat ja Marin Mersenne vuonna 1636. Al-Fārisī löysi seuraavan parin (9363584, 9437056) Thabit:n teoreeman mukaisen (n = 7). Iranilainen matemaatikko Muhammad Baqir Yazdi 1500-luvulla löysi saman parin, kuten myös Descartes 1638, jonka nimiin löytö yleisesti on merkitty. Kuten huomataan, monet itäeurooppalaisten matemaatikkojen työt tästä aiheesta on unohdettu.
Seuraavat 27 paria löysi Leonhard Euler 1747. Hän julkaisi pienen paperin, jossa oli 3 jo ennestään löytynyttä ja 27 uutta paria. Tosin yksi pari ei ollut ystävällinen. Myöhemmin Euler täydensi listaansa hämmästyttävällä 61 parilla, joista myöhemmin hylättiin 2 paria. Euler ei jättänyt jälkipolville paljoakaan tietoa siitä, kuinka hän löysi parit. Hän käytti samaa metodia kuin Descartes ja Fermat, jossa luvut ovat muotoa 2n xy ja 2n z, missä x, y ja z ovat kaikki alkulukuja. Jotta luvut muodostaisivat ystävällisen parin, pitäisi olla z = xy + x + y. Fermat ja Descartes olivat tutkineet alkulukuja x, y ja z nähdäkseen, mitkä niistä muodostavat ystävällisen lukuparin.
Tällä tavoin Euler ei voinut löytää kaikkia pareja, koska vain kolmella ensimmäisellä lukuparilla on tämä muoto. Yksitoista seuraavaa lukua ovat muotoa 2n xy ja 2n zw, missä x, y, z ja w ovat kaikki alkulukuja, mutta muut sisältävät niinkin monta kuin seitsemän erilaista alkutekijää, ja kymmenen pareista on parittomien lukujen pareja. B. Nicolò I. Paganini järisytti matematiikan maailmaa 16-vuotiaana löytämällä v. 1866 parin (1 184, 1 210), joka on toiseksi pienin ystävälukupari.
E. Escott julkaisi 1946 listan, jossa oli 390 paria. P. Poulet löysi 43 lukuparia jo vuonna 1941, mutta ne julkaistiin vasta 1948 postuumisti. Carcia ja hänen oppilaansa julkaisivat 160 uutta paria. Tietokoneiden kehittyessä löydettyjen parien lukumäärä on kasvanut huimasti.
Vuoteen 2010 mennessä on löydetty n. 11 994 387 ystävälukuparia. Ensimmäiset 13 lukuparia ovat:
(220, 284), (1184, 1210), (2620, 2924), (5020, 5564), (6232, 6368), (10774, 10856), (12285, 14595), (17296, 18416), (63020, 76084), (66928, 66992), (67095, 71145), (69615, 87633), (79750, 88730)
Anna Schivazappa
Anna Schivazappa on Padovasta kotoisin oleva italialainen mandolinisti. Hän on erikoistunut historiallisiin mandoliineihin sekä barokin ja klassismin aikakausien ohjelmistoihin. Vuonna 2012 hän perusti cembalisti Fabio Antonio Falconen kanssa Pizzicar Galante -periodiyhtyeen. Kokoonpanon ensimmäinen albumi julkaistiin elokuussa 2016. Albumi sisälsi maailman ensimmäiset levytykset Roberto Valentinin mandoliinisonaateista. Levy oli palkintoehdokkaana International Classical Music Awards -tapahtumassa (ICMA) vuonna 2017.
Schivazappa on solistina ja kamarimuusikkona esiintynyt säännöllisesti eri tapahtumissa pitkin Eurooppaa sekä Aasiassa, Australiassa ja Amerikan mantereella. Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Pygmalion-yhtyeen, Bolognan filharmonikkojen ja Pariisin oopperan Atelier Lyriquen kanssa. Pianisti Michela Chiara Borghesen kanssa hän on soittanut Dialogos-duon jäsenenä.
Schivazappa soittaa esiintymisissään Antonius Vinaccian napolilaista mandoliinia vuodelta 1768.
San Fermín
San Fermínin juuret ulottuvat keskiajalle saakka. Se voidaan yhdistää kolmeen erilliseen juhlaan: 1100-luvulta lähtien kasvaneelle uskonnolliselle Ferminin muistojuhlaan, markkinoihin ja härkätaisteluihin. Alkujaan San Fermín järjestettiin 10. lokakuuta, mutta kun kaupunkilaiset kyllästyivät huonoon säähän, se siirrettiin alkavaksi heinäkuulle. Samaan aikaan järjestettiin aina markkinat. Festivaali kesti alkujaan kaksi päivää.