cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norjanhaudan jäätikkövirta
Storeggan vyöry
Storeggan vyöry tapahtui noin 8 200 vs eli parituhatta vuotta mannerjäätikön viimeisten rippeiden sulamisen jälkeen. On arvioitu, että puolen miljoonan vuoden aikana olisi Storeggalle sattunut vastavan suuruusluokan vyöryjä noin kerran 100 000 vuodessa. Maamassat, jotka sijaitsivat Storeggan alueella, olivat kerrostuneet pääasiassa Saale-jääkauden aikana. Myös Veiksel-jääkaudella kerrostui Storeggalle lisää maata, mutta ei niin paljon kuin viereiselle Pohjanmerenkeilalle. Osa Pohjanmerenkeilan maa-aineksesta kerrostui Storeggan reunan päälle. On arveltu, että tämän maamassan lisäpaine olisi painanut Storeggan maamassaa ja että kun myöhemmin on tapahtunut pieni ulkoinen häiriö, nämä seikat olisivat yhdessä laukaisseet Storeggan vyöryn. Häiriö on voinut olla esimerkiksi maanjäristys tai jokin muu tapahtuma. Osa maamassoista levisivät suuren potentiaalienergiansa siivittämänä ja veden nosteen kannattelemana noin 1 000 kilometrin päähän mannerjalustan reunasta. Mannerjalustalta on Atlantin pohjalle korkeuseroa yli 3 000 metriä. Vyöry on todennäköisesti tsunamin, joka on pyyhkinyt yli Doggerlandin, Brittein saarien ja Norjan rannikoita.
Tutkimushistoriaa
Syvänne on herättänyt tiedeyhteisössä kysymyksiä, joihin yritettiin vastata jo varhain. Vuonna 1885 esitti Amund Helland ajatuksen, että syvänne on syntynyt suuren jäätikkövirran (Skagerrak-breen) kuluttamana aivan samalla tavalla kuin vuonojen ja laaksojen jäätiköt tekevät. Arvostelijat eivät voineet kuvitella niin suurta jäätikkövirtaa, josta ei ollut jäänyt maastoon mitään muita jälkiä. Hellandin ajatuksia ei tämän vuoksi hyväksytty. Vuonna 1904 ehdotti Fridtjof Nansen, että syvänne olisi ollut virtaavan sulamisveden kuluttama ja vielä vuonna 1964 Hans Holtedahl ehdotti syvänteen johtuvan tektonisista syistä.
Hakaristin ritarit
Hakaristin ritarit – suomalaiset SS-miehet, politiikka, uskonto ja sotarikokset on kirkkohistorian dosentti André Swanströmin kirjoittama sotahistoriallinen teos. Sen on julkaissut vuonna 2018 Atena. Teoksen aiheena on suomalainen SS-pataljoona toisen maailmansodan aikana Saksan itärintamalla.
Teos valittiin Vuoden tiedekirja 2018 -palkinnon finaaliin.
Swanström tuo kirjassaan uuden näkökulman aiemmin suhteellisen puhtoiseen kuvaan suomalaisen SS-pataljoonan vaiheista Saksassa. Hänellä on ollut aineistona SS-miesten päiväkirjoja ja kirjeitä.
Swanström kiinnostui aiheesta, kun hän luki SS-sotilaspastorien Ensio Pihkalan ja Kalervo Kurkialan päiväkirjoja, joista ilmeni, että ihmisiä kidutettiin, sotavankeja teloitettiin ja juutalaisia tapettiin. Esimerkkinä hän mainitsee Pihkalan Unterscharführer Olavi Karpalolta saaman kirjeen, jossa tämä harmitteli tositoimien puutetta: "Juutalaisten teloittamiseen riittää kehnompikin ampumataito kuin omaamamme." Kurkiala oli Heinrich Himmlerin henkilökohtainen tuttu ja toimi myöhemmin kotimaassa SS-Aseveljet-yhdistyksen puheenjohtajana.
Arviot
Swanström sanoo saaneensa suorastaan vihaista ja ärtynyttä palautetta, kun hän on kyseenalaistanut asioita.
Teos herätti keskustelua, jossa sekä kritisoitiin että myötäiltiin Swanströmin näkemyksiä. Tärkeänä sitä kuitenkin pidettiin. Esimerkiksi Oula Silvennoinen arvioi Helsingin Sanomiin kirjoittamassaan artikkelissa teoksen kirjavuoden tärkeimmäksi ja ansiokkaimmaksi sotahistorian tietoteokseksi.
Juha Uusivirta
Juha Uusivirta on ollut Haapajärven kaupunginjohtaja vuodesta 2013. Sitä ennen hän oli peruspalvelukuntayhtymä Selänteen talous- ja henkilöstöjohtaja. Hän on koulutukseltaan valtiotieteen maisteri.
Hakaristin ritarit
Arviot
Silvennoinen kirjoittaa, että tutkijoiden piirissä on kiinnitetty jo pitkään huomiota suomalaisten SS-miesten kuvan säröttömyyteen. Saksan itärintama oli kuitenkin erityisen raaka kansanmurhien, joukkomurhien ja terrorin tapahtumapaikka. Siviilien murhat olivat harkittu osa Saksan sotatoimia, Silvennoinen sanoo ja kysyy, kuinka suomalaiset olisivatkaan voineet pysyä tietämättöminä tapahtumista. Hän viittaa Swanströmiin, jonka vastaus on hänen mukaansa punnittu ja vastaansanomaton. Syyksi siloiseen kuvaan Silvennoinen näkee Mauno Jokipiin teoksen Panttipataljoona (1968), joka hänen mukaansa on näennäisen tyhjentävä SS-pataljoonan historia.
Juha Muurinen puolestaan sanoo Iltalehdessä, että Swanström oikoo mutkia eikä tämän tutkimus tuo esille mitään uutta, vaan kaikki on jo käsitelty aiemmin ja Swanströmin löytämiä tapauksia on puitu lehdistössäkin.
Guayana
thumb|[[Mount Kukenan kuvattuna Roraiman huipulta.]]
Guayana on geologinen kilpi Amazon- ja Orinocojokien välissä Etelä-Amerikassa. Prekambriselta ajalta peräisin oleva kilpialue on noin kahden miljardin vuoden ikäinen ja yksi maailman vanhimmista. Kooltaan se on 1,7 miljoonaa neliökilometriä ja se käsittää Guyanan, Surinamen, Ranskan Guayanan sekä osia Brasiliasta, Kolumbiasta ja Venezuelasta.
Atlantin rannikolla on alavaa rämealuetta, ja alueen keskiosissa kohoaa keskimäärin 300–900 metrin korkuinen Guayanan ylänkö. Ylängöllä on useita vuorijonoja ja ainutlaatuisia tepui-nimellä kutsuttuja pöytävuoria, tunnetuimpana Roraima. Pöytävuorien jyrkillä reunoilla sijaitsevat eräät maailman korkeimmista vesiputouksista, kuten Angelin putoukset (979 m). Guayanan kasvillisuus on pääosin trooppista sademetsää; alueella sijaitsevat maailman suurimmat koskemattomat sademetsäalueet. Rannikolla ja länsiosissa on myös savanneja. Asutus on hyvin harvaa.
Jindain kasvitieteellinen puutarha
pienoiskuva|Näkymä Jindain kasvitieteelliseen puutarhaan pienoiskuva|Puutarhan kasvihuonetta
Jindain kasvitieteellinen puutarha on kasvitieteellinen puutarha Japanissa, Tokion metropolin Chōfun kaupungissa. Se sijaitsee Jindai-jin buddhalaisen temppelin vieressä. Puutarhan pinta-ala on noin 488 000 m², ja se on jaettu kasvilajeittain 30 lohkoon. Sinne on istutettu 100 000 puuta tai pensasta, jotka kuuluvat 4 800 eri lajiin.
Puutarhassa voi jokaisena vuodenaikana nähdä paljon kukkivia eri lajeja kuten luumuja, kirsikoita, atsaleoja, kanukoita, pioneja, ruusuja ja sinisateita eli wisterioita. Siellä on myös vesikasvien kosteikkoalue, jossa viljellään muun muassa iiriksiä.
Puutarhan alue toimi aiemmin taimitarhana, jossa kasvatettiin puita Tokion kaduille. Toisen maailmansodan jälkeen se avattiin yleisölle Jindain viheralueena. Kasvitieteellinen puutarha siitä tehtiin vuonna 1961. Puutarhaan rakennettiin suuri trooppisten kasvien kasvihuone vuonna 1984 ja Tokion alueen lajiston suojelua varten kasvilajien monimuotoisuuden keskus vuonna 2012.
Lacs
Lacs on yksi Norsunluurannikon 19 entisestä alueesta. Se lakkautettiin vuoden 2011 hallintouudistuksessa, kun Norsunluurannikko jaettiin 14 piirikuntaan. Vuoden 1998 väestönlaskennan mukaan alueella oli 476 235 asukasta ja sen pinta-ala oli 8 875 neliökilometriä. Alueen pääkaupunki oli Yamoussoukro.
Hallintouudistuksessa Yamoussoukron kaupunki erotettiin Lacsin alueesta omaksi autonomiseksi piirikunnakseen, ja alueen jäljelle jääneistä osista sekä N'zi-Comoén alueesta muodostettiin Lacsin piirikunta.
Mox Mäkelä
Mox Mäkelä (s. 1958 ) on suomalainen käsitetaiteilija. Vuonna 1978 uransa aloittaneen Mäkelän töitä on ollut Suomen lisäksi esillä myös lukuisissa näyttelyissä eri puolilla Eurooppaa.
Hänet tunnetaan muun muassa Valtionrautateille vuonna 1992 toteuttamastaan Circulatio-projektista, Kotkan Merikeskus Vellamossa vuonna 2009 esillä olleesta Paimenen ranta -teemakokonaisuudesta sekä Yleisradiolle tekemistään ääniteoksista. Mäkelän novelli Night Shift julkaistiin vuonna 2014 eurooppalaista kirjallisuutta englanninkieliselle yleisölle esittelevässä Best European Fiction -antologiassa.
M/S Wasa Queen
M/S Wasa Queen oli Silja Linen tilaama autolautta, joka palveli aluksi Suomen ja Ruotsin sekä Suomen ja Viron välisessä lauttaliikenteessä vuosina 1975–2000 Silja Linen ja Vaasanlaivojen liikenteessä. Vuosina 1986–1992 sillä hoidettiin myös risteilyliikennettä Etelä-Euroopassa ja Karibialla monen eri yhtiön nimissä.
Vuodesta 2011-2013 välillä alus on toiminut Intiassa merenkulkualan AMET-yliopiston koulutuskeskuksena ja loistoristeilijänä nimellä AMET Majesty. Vuonna 2013 alus romutettiin.
1970-luku
Silja Linen jokainen osakasvarustamo (Bore, Svea ja SHO) tilasi 4.6.1973 keskenään samanlaiset alukset Ranskasta. Boren alus laskettiin vesille 30.1.1975 ja kastettiin 2.12.1975 Bore Stariksi.
Bore Star aikarahdattiin 4.12.1975 Finnlinesille, jonka alaisuudessa se harjoitti risteilyliikennettä Kanariansaarilla ja Afrikan länsirannikolla markkinointinimellä Finnpartner. Risteilyliikenne Agadirista alkoi 11.12.1975. Laiva siirrettiin Itämerelle vuonna 1976. Turku–Tukholma-reitille alus asetettiin 12.5. Helsinki–Tukholma-reitille alus siirtyi 18.5.1976.
10.11.1976–13.5.1977 alus oli aikarahdattuna Finnlinesille risteilyliikennettä varten markkinointinimellä Finnpartner.
1.6.1977 alus siirtyi Silja Linen reitille Helsinki–Tukholma. Turku–Maarianhamina–Tukholma-reitille alus siirrettiin 1.6.1979. Aluksen lähtösatama vuorotteli Suomen päässä Turun ja Helsingin kesken tästä lähtien.
1980-luku
Boren vetäydyttyä Silja Linesta alus siirtyi Effoa – Suomen Höyrylaiva Osakeyhtiölle ja nimettiin Silja Stariksi. Alus myytiin vuonna 1986 bermudalaiselle Sea Containers Ltd:lle. Laivaa uudistettiin Lloyd-Werft-telakalla ja se asetettiin Orient Express -nimisenä Venetsia–Pireus–Istanbul-reitille. Joulukuussa 1986 alus rahdattiin Club Sea Inc. -varustamolle, jonka väreissä alus kulki Club Sea -nimisenä huhtikuuhun 1987 asti.
Vuonna 1989 alus rahdattiin Europe Cruise Linelle, jolloin se sai nimekseen Eurosun ja tehtäväkseen risteilyliikenteen Välimerellä. Joulukuussa 1989 alus myytiin Eurosun Ltd:lle.
1990-luku
Toukokuussa 1990 alus palasi Venetsia–Istanbul -reitille Orient Express -nimisenä.
Maaliskuussa 1992 alus myytiin Effdo 3 Oy:lle. Tällöin aloitettiin liikenne Wasa Linen alla. Alusta uudistettiin Kotkan Telakalla ja se sai huhtikuussa 1992 nimekseen Wasa Queen. Toukokuussa alus asetettiin Vaasa–Sundsvall-reitille. Alus liikennöi myös Vaasa–Uumaja-reittiä.
Wasa Queen siirtyi vuonna 1993 Wasa Linen mukana Silja Linen omistukseen.
Tammikuussa 1996 laiva asetettiin Silja Festivalin pariksi Helsinki–Tallinna-reitille. Toukokuussa laiva siirrettiin takaisin Vaasaan liikennöimään reittiä Vaasa–Uumaja. Syyskuussa alus siirrettiin takaisin Helsinki–Tallinna-reitille.
Wasa Queen liikennöi Helsingin ja Tallinnan väliä vuosina 1997–1999 sekä Katajanokan että Olympiaterminaalista. Syyskuussa 1999 laiva siirrettiin Vaasa–Uumaja-reitille.
Käyttö vuodesta 2000 lähtien
Marraskuussa 2000 ilmoitettiin, että Silja Linen liikenne Vaasasta lopetetaan. Viimeinen vuoro ajettiin 31.12. Vaasasta laiva siirrettiin aluksi Genovaan, jossa se toimi G8-maiden huippukokouksen asuntolaivana. Heinäkuussa 2001 alus myytiin Star Cruises -yhtiön käyttöön. Risteilyjä tehtiin aluksi Singaporesta, jonka jälkeen siirryttiin päiväristeilyihin Hongkongista. Heinäkuussa 2007 aloitettiin 12 tunnin kasinoristeilyt Malesian Port Kelangista. Huhtikuussa 2009 aluksen omistaja ja nimi muuttuivat. Uudeksi nimeksi tuli Arberia, ja laiva aloitti reitin Triesten ja Barin kautta Durresiin. Vuonna 2011 alus siirtyi Intiaan merenkulkualan yliopiston (AMET) risteilyjä tarjoavaksi koulutusalukseksi nimellä AMET Majesty. Vuonna 2013 alus myytiin romutettavaksi Alangiin Intiaan.
Sabah Samaletdin
Sabah Samaletdin (s. 1965 ) on Myrskylän entinen kunnanjohtaja. Hänet valittiin tehtävään yksimielisesti vuonna 2015. Aiemmin hän on toiminut Evijärven kunnanjohtajana. Tähän tehtävään hänet valittiin yksimielisesti vuonna 2013. Samaletdin on koulutukseltaan valtiotieteen maisteri. Hän muutti Evijärvelle Kauniaisista.
Helmikuussa 2016 Samaletdin haki jatkoajalla Kokkolan kaupunginjohtajan virkaa, hakijoita oli alkuperäisellä hakuajalla yhdeksän ja jatkoajalla kaikkiaan 23. Joulukuussa 2017 hän haki Heinolan kaupunginjohtajaksi. Hän oli Ilmajoen kunnan ja Kurikan kaupungin muodostaman JIK-peruspalveluliikelaitoskuntayhtymän johtaja 2018–2020.
Pentti Eskola (geologi)
Pentti Eelis Eskola (8. tammikuuta 1883 Honkilahti – 6. joulukuuta 1964 Helsinki) oli erityisesti metamorfoosia käsitelleestä työstään tunnettu suomalainen geologi. Väitöskirjansa jälkeen hän nousi maailman geologien eturiviin ja vaikutti merkittävällä tavalla alan sanaston luomiseen. Kemistin pohjakoulutuksen saaneen Eskolan väitöskirjassaan julkaisemasta teoriasta muodostui metamorfisen petrologian perusta, jota useat tutkijat ovat sittemmin hienosäätäneet. Eskola toimi Helsingin yliopistossa mineralogian ja geologian professorina 1924–1953. Hän sai Geological Society of Londonin myöntämän Wollaston-mitalin vuonna 1958.
Opinnot ja ura
Pentti Eskola kirjoitti ylioppilaaksi Porin lyseosta vuonna 1901. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1906, lisensiaatiksi 1915 ja filosofian tohtoriksi 1916. Hänen englanninkielisen väitöskirjansa (1914) otsikkona oli On the petrology of the Orijärvi region in southwestern Finland. Lisäksi hän opiskeli Freibergin vuoriakatemiassa vuonna 1907 ja Kristianiassa vuosina 1919–1921. Hän oli Helsingin yliopiston petrologian dosentti vuosina 1916–1924.
Hän työskenteli Helsingin yliopiston maanviljelystalouden osastolla mineralogian opettajana vuosina 1910–1924, josta ajanjaksosta mineralogisen laitoksen assistenttina 1918–1922. Valtiongeologina tohtori Eskola toimi 1918–1919. Hänet kutsuttiin Tarton yliopiston geologian ja minerologian professoriksi vuonna 1919, mutta Eskola ei tehtävää vastaanottanut. Hän oli tutkijana Yhdysvalloissa Carnegie Instituten geofysiikan laboratoriossa (Washington, D.C.) 1921–1922 ja Kanadan Geological Surveyn geologina vuonna 1922. Hän oli Geologian komission valtiongeologi 1922–1924. Helsingin yliopiston geologian ja mineralogian professorin virassa hän oli vuodet 1924–1953. Hän teki työurallaan lukuisia tutkimusmatkoja Euroopan eri maissa, Transbaikalin alueella (1914) sekä Yhdysvalloissa (vuosina 1921 ja 1946).
Julkaisut
Tuotteliaan Pentti Eskolan tuotantoon kuuluu sekä yleistajuista että tieteellistä kirjallisuutta. Hän piti myös lukuisia radioesitelmiä ja kirjoitti yleistajuisia artikkeleita lehtiin.
Palkinnot ja tunnustukset
Eskola kutsuttiin jäseneksi lukuisiin tieteellisiin akatemioihin: Suomalainen Tiedeakatemia (1921), Suomen tiedeseura (1924), Norjan kuninkaallinen tiedeseura (1939), Ruotsin kuninkaallinen tiedeakatemia (1940), Deutsche Akademi der Naturforscher Leopoldina (1940), Itävallan tiedeakatemia (1942), Erlangenin fyysis-lääketieteellinen seura (1943), Norjan kuninkaallinen tiedeakatemia (1948), Belgian tiedeakatemia (1948), Heidelbergin tiedeakatemia (1948), Yhdysvaltain kansallinen tiedeakatemia (Washington, 1951) ja Lundin kuninkaallinen fysiografinen seura (1952). Tämän lisäksi hän oli useiden geologisten seurojen kirjeenvaihtajajäsen (Englanti, Yhdysvallat, Ranska, Skotlanti). Professori Eskolan saamiin tieteellisiin palkintoihin kuuluvat muun muassa:
Suomen Geologinen Seura perusti vuonna 1963 Eskola-mitalin, joka jaetaan joka viides vuosi. Ensimmäinen mitali myönnettiin Pentti Eskolalle. Eskolaiitti on nimetty Pentti Eskolan mukaan.
Huomattavien saavutustensa vuoksi professori Pentti Eskola haudattiin 14. joulukuuta 1964 valtion varoin.
Edvard Marttyyri
Edvard Marttyyri (joskus käytetään muotoa Eadweard II, n. 962 – 18. maaliskuuta 978/979) oli Englannin kuningas 8. heinäkuuta 975 lähtien kuolemaansa asti. Hän seurasi tehtävässä isäänsä kuningas Edgaria. Edvardin äiti oli Edgarin ensimmäinen vaimo Ethelflaeda Eneda.
Edvard nousi valtaan 13-vuotiaana, vaikka hänen äitipuolensa, Edgarin toinen vaimo kuningatar Elfrida (Ælfthryth) oli sitä mieltä, että hänen poikansa Ethelred sopisi paremmin kuninkaaksi. Entisen kuninkaan neuvonantaja ja Canterburyn arkkipiispa Dunstan sekä East Anglian ealdorman Aethelwin kuitenkin kannattivat Edvardia ja witenagemot vahvisti valinnan.
Edvardin vieraillessa metsästysretkellä Corfen linnassa lähellä Warehamia, Dorsetissa 18. maaliskuuta 979 (tai 978) hänet murhattiin. Legendan mukaan saapuessaan linnaan hänen äitipuolensa tarjosi hänelle kupillisen juotavaa Edvard ollessa vielä ratsailla. Edvardin juodessa Elfridan palvelija puukotti kuningasta ja tämä putosi satulasta osittain jääden roikkumaan jalustimesta. Hevonen raahasi Edvardia mukanaan ja kuningas kuoli tämän ja tikarinhaavan yhteisvaikutuksesta. Anglosaksien kronikka ei mainitse salamurhaa, ainoastaan että hänet tapettiin Corfen linnassa. Huntingdonin Henry sanoo, että kuninkaan tappoi hänen oma väkensä. Worcesterin Florencen mukaan hänet tappoi hänen oma väkensä kuningattaren määräyksestä. William Malmesburyläisen mukaan Edvardin tappoi Mercian ealdorman Aelfhere, mutta kirjoittaessaan kuolemasta, hän myös panee rikoksen Elfridan syyksi ja kertoo nykyisin perinteisesti hyväksytyn version tarinoiden kulusta. Ethelredillä tuskin oli mitään tekemistä tapahtuman kanssa, koska hän oli vasta noin kymmenvuotias.
Elfrida määräsi Edvardin haudattavaksi Wareham Prioryyn, ei siunattuun maahan tai mihinkään kuninkaalliseen paikkaan. Edvardin haudalla alkoi kuitenkin tapahtua ihmeitä. Vuonna 1001 hänet julistettiin pyhimykseksi nimellä Pyhä Edvard Marttyyri. Vuonna 1931 löydettiin läheltä Shaftersburyn luostaria jäännökset, joiden uskotaan kuuluvan Edvardille. Vuonna 1984 jäännökset sijoitettiin ortodoksikirkkoon Brookwoodyn hautausmaalle Wokingissa, koska tämä kirkko tarjoutui lahjoittamaan soveliaan paikan niille.
Katolisen ensyklopedian mukaan marttyyriksi julistamiseen riitti väkivaltainen kuolema ja se, että vastustajat olivat olleet kristinuskon vastustajia, Edvard itse ei toiminut erityisesti kristinuskon puolesta.
Bert ja bikinimimmit
Bert ja bikinimimmit on Anders Jacobssonin ja Sören Olssonin kirjoittama kirja. Alkuperäisteos on julkaistu vuonna 1993 ja suomennos vuonna 1997.
Goottilainen historiankirjoitus
Goottilainen tai gööttiläinen historiankirjoitus oli keski- ja  renessanssiajalla vallitseva historiankirjoituksen muoto Euroopassa. Sen avulla pyrittiin osoittamaan, että kansa polveutui Raamatun kantaisistä. Tämä oli silloisen maailmankuvan mukaan korkein mahdollinen mainesana, jonka kansa saattoi saada osakseen.
Goottilaisen historiankirjoituksen juuret
thumb|Ruotsalainen luonnontieteilijä ja historioitsija [[Olof Rudbeck vanhempi (Martin Mijtens vanhemman maalaama muotokuva vuodelta 1696) edusti goottilaista suuntausta ja johti Ruotsin historian muinaiseen Atlantikseen.]] Gootit olivat muinainen itägermaaninen kansa, jotka kirjoittivat 500- ja 600-luvuilla itselleen voitokasta historiaa yhdistämällä muinaisiin taruihinsa Vanhan testamentin tietoja. He katsoivat periytyvänsä Nooan pojan Jaafetin pojasta Maagogista, joka oli hallinnut maailmaa ennen roomalaisia.
Myös skyyttalaista sukujuurta pidettiin arvossa. Skyytit olivat antiikin kirjoittajien teksteissä esiintyvä tarunomainen kansa, joiden sanottiin olevan kotoisin Mustanmeren pohjoispuolelta ja kadonneen noin 300-luvulla eaa. Roomalaiskaudella skyyttien maasta alettiin puhua laajassa merkityksessä viittaamaan epämääräisiin ja tuntemattomiin Itä-Euroopan ja Pohjois-Afrikan alueisiin. Ruotsissa skyyttalainen traditio yhdistyi goottilaiseen, sillä katsottiin, että skyytit polveutuivat goottien kantaisästä, Maagogista.
Goottilainen historiankirjoitus omaksuttiin muiden muassa Espanjassa, Ranskassa, Englannissa, Tanskassa ja Norjassa. Ruotsalaisen kronikkakirjallisuuden ohjeistoksi se tuli historioitsijaveljesten, Johannes ja Olaus Magnuksen tutkimusten välityksellä. Goottilainen historiankirjoitus vakiinnutti asemansa Ruotsissa 1500- ja 1600-luvuilla, ja se edusti ajan virallista historiankirjoitusta. Sitä viljeltiin poliittisessa retoriikassa, akatemisessa puheessa, pappeinkokouksissa, valtakunnan merkittävien tilaisuuksien, kuten kruunajaisten ja kuninkaallisten hautajaisten puheissa sekä saarnoissa.
Suomen historiankirjoituksessa goottilaista suuntausta edustivat muiden muassa Johannes Messenius ja Daniel Juslenius. Messeniuksen mukaan suomalaiset periytyivät Nooan pojasta Thuiskonista, joka sai vedenpaisumuksen jälkeen vallan käsiinsä. Thuiskon perusti laajan valtakunnan, jonka itäiset osat ulottuivat Saksista aina Tornioon saakka. Jusleniuksen teorian mukaan Maagogin jälkeläiset vaelsivat Suomeen vedenpaisumuksen jälkeen.
Kritiikki
Valistuksen ja lähdekritiikin myötä goottiteorioiden suosio alkoi laantua. Ruotsissa niiden aseman heikkenemiseen vaikutti myös suurvalta-aseman menetys. Kritiikki esitettiin aluksi peitellysti, sillä goottihistoria oli edelleen maan virallisen historiankirjoituksen asemassa. Ruotsin oikeushistoriaa kirjoittanut Johannes Loccenius jätti teoksensa ensimmäisessä painoksessa goottilaisen varhaishistorian kokonaan käsittelemättä. Hän joutui kuitenkin myöhemmin lisäämään sen teoksensa toiseen painokseen.
Eräänlainen vastahistoria löytyi rahvaalle suunnatuista historiallisista kronikoista (kuten Suomessa Laurentius Petri Aboicuksen laatimasta Ajan tiedosta). Rahvaan kronikat eivät kertoneet muinaisesta suuruudesta, vaan sodista, taudeista, nälästä ja muista kärsimyksistä. Goottihistoriat olivat aateliston ja sivistyneistön yksityisomaisuutta.
Henrik Gabriel Porthan oli Suomessa ensimmäisiä kriittisen historiankirjoituksen edustajia 1700-luvun jälkipuoliskolla. Hän piti tavoitteenaan goottilaisperinnön irtijuurimista Suomen historian lähteistä. Hän oli ärsyyntynyt goottihistorioitsijoiden olemattomasta lähdekritiikistä ja suomi edeltäjiään kovasanaisesti. Eräänkin edeltäjänsä tekeleen hän sanoi olevan ”siinä määrin typerä, mätä, ja vailla kaikkea luotettavuutta, ettei sitä pitäisi historiankirjoissa edes mainita”. Porthanin mielestä historian tehtävänä oli olla elämän opettaja, joka ohjaa uusiin ratkaisuihin. Goottilaisedeltäjät taas käyttivät historiaa oikeuttamaan nykyisyyttä ja lähimenneisyydessä tehtyjä valintoja.
Hijaz
thumb|290px|Hijazin kuningaskunta (vihreällä, 1916–1924) ja Hijaz nykyisessä Saudi-Arabiassa (punaiset rajat) Hijaz on (, myös Hejaz) on alue Arabian niemimaalla Punaisenmeren vuoristoisella rannikolla nykyisen Saudi-Arabian länsiosassa. Sen väkirikkain kaupunki on Jedda (3,34 milj., 2010), mutta tunnetumpia ovat islamin pyhät kaupungit Mekka ja Medina. Alueen pinta-ala on noin 390 000 neliökilometriä.
Vanha suomalainen kirjoitusasu oli Hidžas (1922, 1932, 1962.) Arabiankielinen nimellä on merkitys ’este, muuri, valli’, ja se on johdos verbistä hajaza ’erottaa, tarkoittaa’. Alkuaan sana on tarkoittanut myös rannikkoa myötäilevää vuoristoa, joka vaikeuttaa sisämaahan pääsyä.
Marika Lindholm
Marika Irene Lindholm (omaa sukua Eklund, s. 14. huhtikuuta 1948 Hanko) on suomalainen pikajuoksija.
Hijaz
Babylonia miehitti osan Hijazia jo kuudennella vuosisadalla eaa., kun Babylonin kuninkaat pitivät Taymaa kesäpääkaupunkinaan. Myöhemmin Hizarista tuli Nabatean kuningaskunnan (100 eaa–200 jaa.) osa; kuningaskunnan keskus oli Madāʾin Ṣāliḥ. Vuodesta 106 jaa. Nabatean kuningaskunnasta tuli osa Rooman valtakuntaan kuuluvaa Arabian provinssia. Hijaz tuli jälleen Baghdadin alaisuuteen vuoteen 1258 saakka, jolloin Egypti otti vallan. Vuosina 1517–1916 alue kuului osmanien valtakuntaan. Muodollisesti hallinnosta vastasi kuitenkin Mekan šarif 1800-luvun uskonnollisiin kapinoihin asti. Vuoden 1845 jälkeen Hijaz tuli ottomaanien suoran ohjauksen alaisuuteen. He rakennuttivat Damaskos–Medina -rautatien yhdistämään hallitsemiaan alueita.
Marika Lindholm
Lindholm, silloin nimellä Eklund, voitti EM-hopeaa 4 × 400 metrin viestissä Roomassa 1974. Vuoden 1971 EM-kisoissa Helsingissä hän sijoittui 400 metrillä kuudenneksi ajallaan 53,35 ja viestissä seitsemänneksi. Samana vuonna hän juoksi ennätyksikseen 200 metrillä SE-ajan 23,5 ja 400 metrillä ensin SE:n 53,0, jota paransi samana vuonna aikaan 52,7 (jolla oli kauden maailmantilaston kahdeksas). Lindholm osallistui 400 metrillä myös olympialaisiin 1972 ja 1976, mutta karsiutui molemmilla kerroilla toisella kierroksella. Hän oli molemmissa olympialaisissa mukana Suomen viestijoukkueessa, joka sijoittui 1972 seitsemänneksi ja 1976 kuudenneksi.
Hijaz
Ensimmäisen maailmansodan aikana 1916 arabikapinan aikana rautatietä tuhottiin. Brittien kanssa yhteistyössä toiminut emiiri Husain ibn Ali julistautui Hijazin kuninkaaksi ja hän hallitsi muutaman vuoden itsenäistä Hijazin kuningaskuntaa. Vuonna 1924 naapurimaa Najdin sulttaani ibn Saud valloitti kuitenkin Hijazin ja julistautui 1926 Hijazin kuninkaaksi. Vuoden 1927 Jeddan sopimuksessa britit tunnustivat saudien suvereniteetin Hijazin ja Najdin alueilla. Ibn Saud yhdisti maansa vuonna 1932 Saudi-Arabian kuningaskunnaksi.
Marika Lindholm
Kalevan kisoissa Lindholm voitti Suomen mestaruuden 200 ja 400 metrillä vuonna 1971. Lisäksi hän saavutti 100 metrillä hopeaa vuonna 1970 ja pronssia 1968 ja 1969, 200 metrillä hopeaa 1970 ja pronssia vuosina 1966, 1968. 1969, 1974 ja 1975, 400 metrillä pronssia 1975 ja 1976. Sisäratojen SM-kisoissa hän saavutti 60 metrillä kultaa 1967 ja 1969 ja hopeaa 1968 ja 1974 sekä 400 metrillä pronssia 1976. Viestijuoksun SM-kisoissa hän saavutti 4 × 100 metrillä kultaa 1968 ja 1971, hopeaa 1966, 1967, 1969, 1970, 1974, 1975 ja pronssia 1976 sekä 4 × 400 metrillä kultaa 1971, 1972 ja 1976, hopeaa 1970, 1974 ja 1975. Seuratasolla Lindholm edusti Hangö Idrottsklubbia.
Sakari Salminen (jääkiekkoilija)
Sakari Jalmari Salminen (s. 31. toukokuuta 1988 Pori) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä.
Ura
Salminen on Porin Ässien kasvatti ja teki juniorisarjoissa paljon pisteitä. Hän ei kuitenkaan pystynyt heti vakiinnuttamaan paikkaansa liigassa kaudella 2007–2008, ja Ässät lainasi hänet yhdessä Joonas Kemppaisen kanssa Mikkelin Jukureihin Mestikseen. Salminen pelasi Suomen ykkösketjussa nuorten MM-kisoissa 2008.
Kaudella 2012–2013 SM-liigakiekkoilijat äänestivät Salmisen runkosarjan parhaaksi pelaajaksi, ja hänelle myönnettiin Kultainen kypärä -palkinto. Kauden jälkeen hän siirtyi KHL-seura Torpedo Nižni Novgorodiin. Salminen oli tehnyt KalPan kanssa loppuvuonna 2011 jatkosopimuksen kauden 2013–2014 loppuun, mutta hänelle jätettiin mahdollisuus siirtyä KHL:ään kesken sopimuskauden.
Salminen edusti Suomea vuoden 2013 maailmanmestaruuskilpailussa. Hän teki tehot 1+2=3. Salmisen ensimmäiset maailmanmestaruuskisat päättyivät tappioon pronssiottelussa Yhdysvaltoja vastaan.
Kaudet 2013–2015 Salminen vietti KHL-seura Torpedossa.
Kaudeksi 2015–2016 hän siirtyi Sveitsiin Fribourg-Gottéronin joukkueeseen, jossa hän pelasi 43 ottelua. Loppukaudeksi hän siirtyi Ruotsiin Växjö Lakersin riveihin, jossa pelasi myös pudotuspeleissä.
Kaudeksi 2016–2017 Salminen siirtyi kaksivuotisella sopimuksella KHL-seura Jokereihin. Jokerit-sopimuksen toinen vuosi purettiin yhteisymmärryksessä heinäkuussa 2017. Alkukaudesta 2017–2018 Salminen pelasi Dinamo Moskovassa, mutta sopimus irtisanottiin 18 pelatun ottelun jälkeen. Tämän jälkeen Salminen teki vuoteen 2020 ulottuvan sopimuksen Porin Ässiin.
Ässät nimesi Salmisen kaudeksi 2018–2019 varakapteenikseen. Hän johti SM-liigassa viimeisenä olleen joukkueen sisäistä piste- ja syöttöpörssiä tehoilla 10+21=31, kunnes tammikuussa 2019 Ässät lainasi Salmisen loppukaudeksi Helsingin IFK:hon, joka vastaavasti lainasi Lauri Kulmalan Ässiin.
Salminen pelasi kauden 2019–2020 ruotsalaisessa Örebro HK:ssa. Hän teki helmikuussa 2021 sopimuksen Ässien kanssa.
Frontteatern
Frontteatern oli yksi kuudesta jatkosodan aikaisesta niin sanotusta sotateatterista ja lajinsa ainoa  ruotsinkielinen laitos. Teatteri avattiin juhannusaattona 1943 Šemenskin kylässä Syvärinjoen eteläpuolella, aluksi Aunuksen Teatterin alaosastona, josta se itsenäistyi maaliskuussa 1944. Frontteatern oli pitkälti kahden teatteriammattilaisen, Bjarne Commondtin ja Einar Englundin luomus. Aunuksen Teatterin johtajan Rafael Steniuksen avulla he saivat JR 61:n komentajan, everstiluutnantti Alpo K. Marttisen innostumaan teatteriajatuksesta. Avajaisnäytäntönä oli huvinäytelmä En smula kärlek. Teatteri vieraili muun muassa Petroskoissa, Aunuksessa ja Karhumäessä. Kun JR 61 siirrettiin reservilepoon, myös Frontteatern siirtyi sen mukana Koskenalan seudulle. Frontteaternin viimeinen näytös annettiin jatkosodan viimeisinä päivinä, 29. elokuuta 1944.
Eurocup Formula Renault 2.0 -kausi 2005
thumb|[[Kamui Kobayashi voitti kauden.]] Eurocup Formula Renault 2.0-kausi 2005 oli sarjan 15:s kausi. Kausi alkoi Belgian, Zolderin radalla ja päättyi Italian Monzassa. Sarjan mestaruuden voitti japanilainen Kamui Kobayashi. Toiseksi sijoittui saksalainen Michael Ammermüller ja kolmanneksi ranskalainen Yann Clairay.
Tony Hawk’s Downhill Jam
Tony Hawk’s Downhill Jam on Tony Hawk’s -rullalautailupelisarjan osa. Peli julkaistiin Wiille, Nintendo DSlle ja Game Boy Advancelle ja PlayStation 2:lle.
Peli poikkeaa Tony Hawk’s Pro Skater -pelien yleisestä linjasta sisältämällä vain SSX-peleistä tutun pelimuodon, jossa pelaaja rullalautailee alamäkeä kovaa vauhtia. Tavoitteet alamäkihurjastelussa vaihtelevat nopeuskisan ja taistelukohtauksien välillä.
Pelin kulku
Pelaaja valitsee hahmonsa kahdeksasta vaihtoehdosta, pelin edetessä hamoja saa yhteensä kaksitoista. Pelattavia kenttiä on kahdeksan, suoritettavia tehtäviä eri kentissä on yhteensä 90. Tehtävät sisältävät tavallisia kilpailuja, temppukisoja ja pujotteluratoja.
Pelin ääniraidalla esiintyy Iron Maiden.
Kriitikoiden ensivaikutelmat pelistä ovat antaneet kuvan odotettua kehnommista grafiikoista, mutta hyvin nopeatempoisesta pelituntumasta.
Kehitys
Activision ilmoitti pelin kehittämisestä 8. toukokuuta 2006.
Plus-miinus (jääkiekko)
Plus-miinus-tilastolla (+/−) tarkoitetaan jääkiekossa tehtyjen ja päästettyjen maalien erotusta pelaajan ollessa kentällä.
Jos pelaaja on kentällä, kun joku oman joukkueen jäsenistä tekee maalin, pelaajan plus–miinus-luku nousee yhdellä pluspisteellä. Vastaavasti pelaajalle kirjataan yksi miinuspiste, kun vastustaja tekee maalin. Ylivoimalla tai rangaistuslaukauksilla tehdyt sekä alivoimalla päästetyt maalit eivät kuitenkaan vaikuta lukuarvoon.
Ottelun alussa kaikilla pelaajilla +/− on 0. Lukuarvo voi olla positiivinen, nolla tai negatiivinen.
NHL:n ennätyksiä
Top 3: Kaudella
Top 3: Uran aikana
Top 3: Kauden alhaisin
Danny Blanchflower
Robert Dennis ”Danny” Blanchflower (10. helmikuuta 1926 – 9. joulukuuta 1993) oli brittiläinen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Hän pelasi ammattilaisseuroissa vuosina 1949–1964, pisimpään Tottenham Hotspurissa. Hän pelasi Pohjois-Irlannin jalkapallomaajoukkueessa 56 maaottelua ja teki niissä kaksi maalia vuosina 1950–1963.
Belfastissa syntynyt Blanchflower oli FWA:n vuoden jalkapalloilija vuosina 1958 ja 1961. Hän toimi peliuransa jälkeen managerina Pohjois-Irlannin maajoukkueessa ja Chelsea F.C.:ssa.
Hakkapeliitat
Hakkapeliitat olivat Ruotsin sotaväessä erityisesti kolmikymmenvuotisessa sodassa palvelleita suomalaisia ratsusotilaita. Hakkapeliitta-nimitys juontaa juurensa ”Hakkaa päälle!” -sotahuutoon, ja se liitettiin joukkoihin sotamenestyksen myötä ensimmäisen kerran Puolan sodassa. Hakkapeliitat ratsastivat suomenhevosilla. Myöhemmin hakkapeliitoiksi on joissakin yhteyksissä kutsuttu kaikkia kolmikymmenvuotiseen sotaan osallistuneita suomalaisia sotilaita aselajista riippumatta.
Danny Blanchflower
Blanchflower kuoli Alzheimerin tautiin Lontoossa 67-vuotiaana. Hänet kelpuutettiin vuonna 2003 postuumisti English Football Hall of Fameen.
Hakkapeliitat
Käsitteen alkuperä
Ennen Ruotsin suurvalta-aikaa aateliston asemiehiä kutsuttiin Suomessa huoveiksi, ja sanaa käytetään usein juuri ratsumiehistä. Matti J. Kankaanpää toisaalta huomauttaa kirjassaan Suomalainen ratsuväki Ruotsin ajalla, etteivät kaikki huovit välttämättä olleet ratsastavia sotilaita. Ruotsin suurvalta-ajan asevoimiin värvättäessä suomalaiset ratsastajat olivat ”svenska ryttarna” eli ruotsalaista ratsuväkeä, eivät huoveja. Termistössä aikakausien välistä eroa määrittävät huomattavat muutokset sotavaltiossa. Niitä olivat ensi sijassa suoraan kruunun palveluksessa olleen jalka- ja ratsuväen määrän roima kasvattaminen, jalka- ja ratsuväen paikallisten perusyksikköjen luominen ja alueellisuuteen perustuvan värväysmenetelmän kehittäminen. Kansanperinteen mukaisesti hakkapeliitat olivat nimenomaan Ruotsin armeijassa juuri kolmikymmenvuotisessa sodassa palvelleita suomalaisia ratsumiehiä. Myöhemmin samaan kategoriaan on saatettu joissakin yhteyksissä sijoittaa myös kaikissa aselajeissa palvelleet suomalaiset. Käsitteen kannalta on merkittävää huomata, että hakkapeliittojen leimallinen taistelutapa, ratsuväen rynnäkkö, sekä heidän sotamenestyksensä edeltävät molemmat Ruotsi-Suomen sekaantumista Keski-Euroopassa käynnissä olleeseen kolmikymmenvuotiseen sotaan.
pienois|The Swedish Intelligencer vuodelta 1632. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran 1909 julkaisema Gabriel Reinin tutkimus Suomesta ja suomalaisista 1500- ja 1600-lukujen lähteistössä dokumentoi kirjan jälkimmäisessä puoliskossa mainintoja suomalaisista kolmikymmenvuotisessa sodassa ja tätä ennen Puolan sodassa. Rein nostaa esille, että aikalaisnäkemysten mukaan suomalaiset olivat nuhjuisia, köyhiä, lujia ja peräänantamattomia. Reinin tutkimuksen merkittävin anti aiheelle on kuitenkin havainto, että suomalainen ratsuväki sai ”hakkaa päälle” -sotahuutoon yhdistetyn hakkapeliitat-lempinimensä jo Puolan sodan Wallhofin taistelussa 1626. Kolmikymmenvuotista sotaa edeltäneessä taistelussa suomalainen ratsuväki nousi ratkaisijan asemaan. Se rynnäköi heti taistelun alussa vihollisen keskiseen ryhmitykseen ja ajoi vastustajan pakosalle ilman omia menetyksiä. Reinin tutkimusten perusteella käsitteen alkuperäinen lähde, Lontoossa vuosina 1632–1634 julkaistu useiden osien mittainen brittien ja skottien sotakokemuksia käsittelevä julkaisusarja The Swedish Intelligencer, kuvaa sotahuudon ja lempinimen yhteyttä seuraavasti:
Sotahistorioitsija Jussi T. Lappalainen arvioi, että juuri hakkapeliittakenraali Torsten Stålhandske olisi vaikuttanut The Swedish Intelligencerin erityisesti suomalaisia koskeviin osuuksiin. Teos käsittelee suomalaisia sotilaita sangen myötäsukaisesti. Kosmopoliittina aatelisena Stålhandske oli verkostoitunut erityisesti brittiläisten ja skotlantilaisten palkkasotilasupseerien kanssa ja puhui erinomaista englantia itsekin. Reinin omien tutkimusten mukaan The Swedish Intelligencer ei kuitenkaan ole ainoa aikalaisteos, joka vetää yhteyden sotahuudon ja termin ”hakkapeliitta” välille. Vaikka Rein liittää “Hakkaapäällein” -lempinimen syntymisen juuri Puolan sodan loppuun, ovat tämän suuntaiset lähteet kuitenkin kaikki ulkomaisia ja niitä on määrällisesti vähän. Historiantutkija Mirkka Lappalainen arvioi, että aikakauden dokumentteja ja kirjeenvaihtoa saattaa joutua käymään läpi ”vuosikausia” törmäämättä käsitteeseen koskaan. Kotimaisissa aikalaislähteissä taas ei termiä käytetä lainkaan. Suomessa ensimmäinen laajalti tunnettu kotimainen latinaksi kirjoitettu maininta sotahuudon ja kutsumanimen yhteydestä löytyy Ruotsin suurvalta-ajalla syntyneen historioitsija Daniel Jusleniuksen opinnäytetyöstä Aboa Vetus et Nova vuodelta 1700, jossa Juslenius kuvaa suomalaista sotahistoriaa ”laveasti ja mielikuvituksekkaasti”. Teoksen rehvakkaan tyylin selittää se, että hän oli alkuperäisiä fennofiilejä ja heistä mahdollisesti kaikkein tunnetuin.
Mirkka Lappalaisen mukaan ei ole epäilystäkään, etteikö ratsuväki nimenomaan hakannut päälle. On kuitenkin edelleen avoin kysymys, missä laajuudessa suomalainen ratsuväki leimaavaa sotahuutoaan käytti, ja toisaalta missä kapasiteetissa lempinimi levisi ja sitä juuri suomalaisesta ratsuväestä käytettiin. Asian ratkaisemisen kannalta lienee merkittävää, että suomalaisia oli Ruotsin kansallisessa armeijassa tuolloin suhteessa paljon. Karkeasti vakinaisesta jalkaväestä 2/5 ja vakinaisesta ratsuväestä 3/7 tuli vain noin 400 000 ihmisen vähäväkisestä maasta. Suomalaiset palvelivat pääasiassa omissa joukkoyksiköissään, ja vaikka asevoimien hallintokieli oli ruotsi, oli suomalaisten joukkojen komento- ja käyttökielenä suomi. Toisaalta ratsumiehet olivat peräisin varsin kirjavasta sosiaalisesta taustasta, ja ajan yhteiskunnassa sääty oli keskeisin identifioitumismenetelmä. Lappalainen epäileekin, ettei ratsumiehillä tästä syystä ollut mitään yhteistä keskenään. Hän esittää käsitteen kannalta keskeisen kysymyksen kirjassa Pohjolan Leijona:
Mirkka Lappalainen on kuitenkin vakuuttunut, että vallinneet olosuhteet tekivät suomalaisista ratsumiehistä joka tapauksessa erityisiä. Euroopassa he olivat ratsut mukaan lukien silmiinpistäviä, puhuivat eksoottista kieltä ja pysyivät omiensa kesken, he eivät voineet vaihtaa tappion tullen puolta, kuten ulkomaalaiset palkkasotilaat tyypillisesti tekivät – ja taistelivat mahdollisesti myös siksi tavanomaista raivokkaammin – sotamenestys oli huomionarvoinen ja ratsuväki oli ylipäätään jälleen aikakauden soturieliittiä. Kotimaassa ratsumiehet ja heidät varustaneet talonpojat erottuivat muista merkittävän erityisaseman vuoksi. Niin ikään armeijan sotamenestys ja ratsuväen merkitys sille tunnettiin myös kotona. . Myös tutkija Perttu Immonen pitää itsestäänselvänä kolmikymmenvuotisen sodan veteraanien olleen kotiseudullaan ”melkoisia maailmanmiehiä”, mahdollisesti jopa sotasankareita. Ajatus perustuu kirkon valistustyöhön. Protestanttien sotamenestyksestä saarnattiin Suomenkin kirkoissa ehtimiseen. ”Elettiin hakkapeliittojen aikaa” summaa Lappalainen.
Taistelutaktiikka
Aseinaan hakkapeliitat käyttivät ratsupistooleja ja miekkaa. Lisäksi varusteina saattoi olla kypärä, nahkahaarniska eli költeri tai teräksinen rintahaarniska eli kyrassi.
pienois|Aikalaismaalaus [[Lechvirran taistelusta vuodelta 1632. Hakkapeliitat ylittävät jokea oikealla.]] Taistelussa ratsuväki ratsasti vihollisen ryhmityksen eteen ja ampui pistooleilla laukaukset, joko jalkaväkeä tai vihollisen ratsuväkeä kohti. Tämän jälkeen, yleisesti hyväksi katsotun tavan mukaan, ratsuväki ratsasti takaisin lataamaan pistoolinsa ja toisti hyökkäyksen. Tätä perinteistä taktiikkaa kutsutaan karakoloinniksi. Taistelun aikana ratsuväen tehtävänä oli häiritä vihollisen joukkoja ampumalla, pyrkimällä koukkaamaan vihollisen taistelulinjan sivustaan tai selustaan, sekä koettaa estää vihollisen ratsuväen häirintäyrityksiä.
Ruotsin kuningas Kustaa II Adolf muokkasi sekä jalkaväen että ratsuväen taistelutaktiikkaa. Kuningas sai vaikutteita ratsuväen reformeihinsa Idän sotaretkiltä Puolaa ja Venäjää vastaan. Hän myös uudisti tykistöä merkittävästi. Jalkaväen uudistuksissa hän mukaili hollantilaista koulukuntaa ja Morits Oranialaista. Ruotsalainen uusi kolmen aselajin yhteistaktiikka muodostui onnistuneeksi yhdistelmäksi, joka todistettiin ensimmäisen kerran Breitenfeldissä 1631, kun uusi taktiikka löi perinteisen espanjalaisen taktiikan, niin sanotun espanjalaisen neliön.
Suomalaiset hakkapeliitat eivät eronneet muusta ruotsalaisratsuväestä taistelutaktiikaltaan, vaan kaikki yksiköt toimivat samalla tavalla. Taktiikkana oli, että ensin linjaan sijoitettu jalkaväki aloitti tulen. Linjana joukot pystyivät ampumaan huomattavasti suuremmalla tulivoimalla kuin vihollisen neliömäiseen muodostelmaan sijoitettu jalkaväki. Tykistö yhtyi tuleen kevyemmillä ja nopeammin ampuvilla rykmentintykeillä. Tulivoima mursi tehokkaasti vihollisen neliömuodostelmat, joita kutsuttiin ne kehittäneiden espanjalaisten mukaan tercioiksi. Neliömuodostelman hajotessa heikkeni yleensä myös joukkojen taistelutahto ja kyky torjua ratsuväen rynnäkkö.
Jalkaväen heikennettyä vihollisen taisteluryhmitystä Ruotsin ratsuväki mursi vihollisen rintaman raivokkaalla rynnäköllä, jossa hevostakin käytettiin aseena. Ratsumiehet rynnäköivät tiiviinä kiilamuodostelmina, kunkin polvi painettuna viereisen ratsastajan polvitaipeeseen. Lähietäisyydeltä, alle kymmenestä metristä, ammuttu pistoolien yhteislaukaus aiheutti viholliselle jopa jalkaväen muskettitulta pahemmat tappiot, mikä oli paljon tehokkaampaa tulenkäyttöä kuin karakolointi. Yhteislaukauksen jälkeen ratsuväki ei kääntynytkään takaisin, kuten karakolointiin kuului, vaan paljasti miekkansa ja ratsasti suoraan vihollisryhmitykseen. Jos vihollinen onnistuttiin lyömään näin, koko taistelu saattoi ratketa. Usein hakkapeliitat pyrkivät lähitaistelukontaktiin vihollisen ratsuväen kanssa heti taistelun alussa.
Hakkapeliitat osoittautuivat päteviksi taistelemaan myös raskaammin varustettuja keisarillisia kyrassieereja vastaan. Tämä vaikutti myös hakkapeliittojen maineen kasvuun yliluonnollisena joukkona, kun raskaasti haarniskoitu keisarillinen ratsuväki pakeni pienillä hevosilla taisteluun ratsastavia ja haarniskoimattomia hakkapeliittoja. Myös suomalaisten joukkojen poikkeuksellinen tapa taistella lähes hiljaa, ilman jatkuvaa huutamista, oli sen aikaisista sotilaista pelottavaa.
Hakkapeliittojen taistelut
Hakkapeliittoja käytettiin ensimmäisenä Puolan sodan taisteluissa 1600-luvun aikana. Gabriel Reinin aikalaislähteisiin perustavan tutkimuksen mukaan suomalainen ratsuväki sai hakkapeliitat-lempinimensä Wallhofin taistelun jälkeen 1626. Armeijaa johti kuningas Kustaa II Aadolf, joka eurooppalaisista poiketen taisteli myös talvisin ja teki armeijastaan liikkuvamman ja nopeamman lisäämällä ratsuväen, jalkaväen ja tykistön yhteistyötä.
Ruotsin armeija kolmikymmenvuotisessa sodassa nojasi määrällisesti ennen muuta ulkomaiseen palkkasotilasjalkaväkeen. Ajalle tyypillisesti myös antautuneet yritettiin värvätä omaan palvelukseen, usein onnistuen. Ruotsin hyökätessä Saksaan 1630 jalkaväki oli monikansallista, mukana oli muun muassa englantilaisia, skotteja, suomalaisia ja ruotsalaisia. Ratsuväki ja tykistö olivat sen sijaan koottu ainoastaan ruotsalaisista ja suomalaisista joukoista.
Tunnetuimmat hakkapeliittataistelut lienevät Breitenfeld 1631, Rain 1632, Lützen 1632, Nördlingen 1634, Leipzig 1642 sekä Jankov 1645. Hakkapeliittojen päällikkönä toimi Suomessa syntynyt Torsten Stålhandske, joka oli myöhemmin myös koko Ruotsin ratsuväen kenraali.
Väenotosta
Väenottoja oli järjestetty Suomessa satunnaisesti jo 1500-luvulla. Ruotsin sotaväen suomalainen ratsuväki muodostettiin niin ikään samalla vuosisadalla, mutta jalkaväestä poiketen se perustui pitkälti omaehtoisuuteen. 1600-luvun taitteessa jalkaväen perusyksiköitä kutsuttiin lippukunniksi ja ratsuväen perusyksiköitä lippueiksi. Vuosisadan alun uudistuksissa lippukunnat muutettiin rykmenteiksi ja lippueet ensin komppanioiksi ja lopulta ratsuväkirykmenteiksi. Vuosisadan vaihteessa suomalaisia ratsukkoja – eli mies ja hevonen – palveli noin 1 100, joista kolmas osa oli aatelia. Ratsupalvelukseen sotilaan lähettänyttä taloa on sittemmin kutsuttu rustholliksi tai ratsutilaksi, ja järjestelmää ratsutilalaitokseksi. Esimerkiksi 1590-luvulla nuijasodassa surmansa saanut kapinallispäällikkö Jaakko Ilkka oli aateliton ratsutilallinen; hän oli varustanut Ruotsin sotaväen käyttöön kaksi ratsukkoa. Asevoimain uudistusten ja joukkojen vakinaistamisohjelman myötä väenotoista tuli 1620-luvulta lähtien järjestelmällisiä, ja niiden tahti kiihtyi vuosisadan kuluessa. Jalkaväkeä nostettiin ensin ottamalla yksi mies kymmenestä talosta, ja hetken perästä yksi mies kymmenestä miehestä – niin sanotusta “ruodusta”. Järjestelmä oli niin sanottu vanhempi jakolaitos, hieman myöhemmän ruotujakolaitoksen edeltäjä. Irtolaiset otettiin sotaväkeen mahdollisuuksien mukaan suoraan. Sijalleen saattoi tosin palkata miehen. Tätä yritettiin kyllä kieltää, koska summan pelättiin vaikuttavan veronkantokykyyn. Upseeristo otti kuitenkin mielellään suostuvaisia vastentahtoisten sijasta. Jalkaväen väenotosta muodostui alueensa ihmisille ja taloudelle todellinen taakka. Tapahtumaa alettiin nimittää “veriveroksi”. Jo vuonna 1617 torniolaiset osoittivat kuvaavan valituskirjeen kruunulle:
Tutkija Perttu Immosen kirjasta Suomen rahvaan historia käy kouriintuntuvasti ilmi muutama tuolloin sotaväelle erityisen leimallinen piirre. Merkittävä osa suomalaisesta jalkaväestä sijoitettiin linnoituksiin ja varuskuntiin. Näitä sijaitsi koti-Suomen lisäksi muun muassa Inkerissä, Virossa, Liivinmaalla ja Pohjois-Saksassa. Varusväki oli silti yhtä lailla hengenvaarassa, sillä heitä sortui käsittämättömät määrät vain pelkkiin kulkutauteihin. Muiden puutteiden ohessa esimerkiksi juomavesi oli alituisesti saastaista. Palveluksen välttely ja karkuruus vakiintuivatkin vastaukseksi väenottoihin. Välttely, karkuruus ja muu poistuma johti ajoittain jopa mittaviin paikallisiin muuttoliikkeisiin. Toisaalta suomalaiset eivät nousseet järjestäytyneeseen vastarintaan. Nuijasota ja sitä seurannut Kaarle IX:n kurinpalautus oli nujertanut Suomessa niin talonpojat, kuin aatelin.
Ratsuväki
Suomalaisia ratsukkoja oli aika-ajoin Ruotsin armeijassa jopa kansallisen ratsuväen määräenemmistö: esimerkiksi Puolan sodan lopussa suomalaista ratsuväkeä palveli yli 3 000 ratsukkoa, ruotsalaisia ratsukkoja vain 2 300. Suhteen muuttuessa Ruotsin eduksi tuli Suomesta yhä asukaslukuun nähden enemmän ratsuväkeä kuin emämaasta. Tätä selittävät niin materiaaliset kuin sosiaalisetkin tekijät. Ensinnäkin aatelin alustalaisia ei voitu ottaa palvelukseen, joten kehittymättömästä Suomesta oli otollisempaa värvätä ratsumiehiä. Toisaalta ratsupalvelukseen halukkaitakin oli yllin kyllin. Yhtäältä palveluksesta saadun veroedun takia maataloa ei kannattanut enää läänittää aateliselle, toisaalta ratsun varustanut talo vapautettiin samalla muusta väenotosta – tämä käytäntö tosin vaihteli, mutta ratsastaja oli ainakin itse suojassa. Mielenkiintoisena kuriositeettina myös yksinäinen nainen saattoi aikakaudella olla talonpoika, ja näin varustaa ratsukon sotaan. Tämän lisäksi ratsukko oli kallis pitää yllä. Tällä ajateltiin olevan hyvä mahdollisuus tulla vapautetuksi palveluksesta ennen nihtiä. Kannustimiin tulee lisätä vielä, että autiotilan viljelykseen ottanut mies saattoi suojata tilansa itsenäisyyden ja periytyvyyden toimittamalla kruunulle ratsukon. Nuijasota ja Euroopassa vuosisadan alussa eletty niin sanottu pieni jääkausi olivat autioittaneet Suomen maaseutua. Nuijasodan peruja Kaarle-kuningas epäluuloisena suomalaista aatelia kohtaan oli myös alkanut antaa Suomesta läänityksiä Ruotsin sotaväen ulkomaalaisille palkkasoturikomentajille. Ulkomaisen aatelin alustalaiseksi joutuminen houkutti vielä kotomaistakin vähemmän. Oma yksityiskohtansa on sekin, että mikäli ratsukon varustaneen talon veronkanto kyky ei vastannut verohelpotuksen määrää, hyvitti kruunu teoriassa erotuksen. Toisaalta jos veronkanto oli enemmän, piti erotus teoriassa suorittaa päinvastoin. Ratsuväen erityisasemaa 1600-luvun alussa kuvaa vielä se, että pätevä rahvas saattoi nousta jopa komppanianpäälliköksi. Jo vuosisadan puolivälissä tämä tyssäsi korpraalin arvoon.