cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Orlando Bloom
Yksityiselämä
Bloom seurusteli neljän vuoden ajan katkonaisesti näyttelijä Kate Bosworthin kanssa, mutta he erosivat vuonna 2006. Bloom alkoi seurustella huippumalli Miranda Kerrin kanssa tiettävästi vuonna 2007. Pari ilmoitti kihlautumisestaan kesäkuussa 2010, ja he menivät naimisiin kuukautta myöhemmin. He saivat pojan tammikuussa 2011. Syksyllä 2013 pari ilmoitti eroavansa. Bloom alkoi seurustelemaan elokuussa 2016 laulaja Katy Perryn kanssa. He erosivat maaliskuussa 2017, mutta palasivat yhteen saman vuoden kesällä. Pari meni kihloihin ystävänpäivänä vuonna 2019, ja heille syntyi tytär elokuussa 2020.
O’Neil Bell
O'Neil Bell (29. joulukuuta 1974 – 25. marraskuuta 2015 ) oli jamaikalainen nyrkkeilijä. Ammattilaisena hän voitti alemman raskaansarjan WBA- ja WBC-liittojen vyöt.
Bell muutti 7-vuotiaana perheensä kanssa Jamaikalta Yhdysvaltoihin. High schoolissa hän pelasi amerikkalaista jalkapalloa ja voitti painissa osavaltion mestaruuden. Delawaren osavaltion yliopisto tarjosi hänelle painistipendiä, mutta hän kieltäytyi ja muutti Atlantaan, missä hän alkoi nyrkkeillä 21-vuotiaana. Amatööriurallaan hän otteli vain 12 ottelua ja voitti kaikki tyrmäyksellä. Ammattilaisuransa hän aloitti vuonna 1998 ensimmäisen erän tyrmäysvoitolla William Holyfieldiä vastaan. Ammattilaisuransa toisessa ottelussa hän hävisi teknisellä tyrmäyksellä Mohamed Benguesmialle. Seuraavan parin vuoden aikana hän tyrmäsi kaikki vastustajansa ja eteni 19. lokakuuta 2000 NBA:n alemman raskaansarjan mestaruusotteluun Michael Rushia vastaan, jonka hän voitti teknisellä tyrmäyksellä viidennessä erässä. Seuraavassa ottelussaan James Waltonia vastaan avoimesta NABF:n mestaruustittelistä hän voitti vastustajansa teknisellä tyrmäyksellä kymmenennessä erässä. Hän puolusti mestaruuttaan Jose Luis Riveraa, kahdesti Arthur Williamsia ja Kelvin Davisia ja Derrick Harmon vastaan.
Voitettuaan 24. syyskuuta 2004 Ezra Sellersin, pääsi Bell iskemään avoimesta IBF-liiton maailmanmestaruudesta Dale Brownia vastaan. 20. toukokuuta 2005 käydyn 12-eräisen ottelun hän voitti tuomarien oltua yksimielisiä. Hän puolusti ensin mestaruuttaan Sebastiaan Rothmannia vastaan, ja 7. tammikuuta 2006 voitti Madison Square Gardenissa Jean-Marc Mormeckin ottelussa, jonka voittajan tunnustivat mestariksi WBC, WBA ja IBF. Voittonsa myötä hänestä tuli ensimmäinen kolmen liiton tunnustama alemman raskaansarjan mestari sitten vuoden 1988 ja Evander Holyfieldin. Bell kuitenkin myöhemmin menetti IBF-mestaruutensa, koska ei loukkaantumisen takia voinut otella haastajaansa Steve Cunninghamia vastaan. 17. maaliskuuta 2007 hän hävisi mestaruutensa Jean-Marc Mormeckille. Aiemmin helmikuussa hän oli heittänyt kirveellä sparraajaansa. Bell palasi kehään huhtikuussa 2008. Paluuottelussaan hän hävisi kahdeksannen erän teknisellä tyrmäyksellä Tomasz Adamekille. Tämän jälkeen Bell lopetti nyrkkeilyn yli kolmeksi vuodeksi. Paluuottelussaan kesäkuussa 2011 hän hävisi toisessa erässä teknisellä tyrmäyksellä Richard Hallille. Uransa viimeisessä ottelussa joulukuussa 2011 Bell voitti Rico Casonin teknisellä tyrmäyksellä, kun ottelua oli käyty vain 58 sekuntia.
Bell sai surmansa marraskuussa 2015, kun häntä ammuttiin ja puukotettiin hänen noustessaan linja-autosta kotikaupungissaan Atlantassa.
Orjolin kuvernementti
thumb|270px|Kuvernementin kartta. Orjolin kuvernementti (myös lääni, ) oli hallintoalue Venäjällä vuosina 1796–1928. Sen pinta-ala oli 46 728 neliökilometriä. Asukkaita oli 2 033 800 henkeä (vuonna 1897). Kuvernementin hallinnollinen keskus oli Orjolin kaupunki.
thumb|left|120px|Kuvernementin vaakuna. Kuvernementtiin kuului vuodesta 1802 lähtien 12 kihlakuntaa, joiden keskuspaikat olivat Brjansk, Bolhov, Dmitrovsk, Jelets, Karatšev, Kromy, Livny, Maloarhangelsk, Mtsensk, Orjol, Sevsk ja Trubtševsk. Asukkaista oli vuoden 1897 väestönlaskennan mukaan 99,0 % venäläisiä.
Brjanskin, Karatševin, Sevskin ja Trubtševskin kihlakunnat liitettiin vuonna 1920 uuteen Brjanskin kuvernementtiin. Aikaisemmin Tulan kuvernementtiin kuulunut Novosilin kihlakunta yhdistettiin Orjolin kuvernementtiin vuonna 1925. Kuvernementti lakkautettiin vuonna 1928, ja sen alue liitettiin Keskiseen mustanmullan alueeseen.
Unkarinsyreeni
Ulkonäkö ja koko
Unkarinsyreeni on kausivihanta noin 2–4 metriä korkea ja noin 1–3 metriä leveä pysty- ja jäykkähaarainen puu tai pensas. Se eroaa pihasyreenistä siten, että lehdet ovat suippotyvisiä ja -kärkisiä. Pihasyreenin lehdet ovat tyvestään herttamaisia. Lehtien lavat ovat ehyitä, 6–12 cm pitkiä, muodoltaan soikeasta soikeanpuikeaan ja tyvi suippo–leveänsuippo. Alta lehdet ovat sinertävänvalkoisia ja harvakarvaisia.
Kukinto on tiheä, runsaskukkainen ja noin 10–16 cm pitkä kartiohuiskilo. Teriöt ovat tummanvioletteja ja niiden torvet suppilomaiset, tuoksuvat heikosti, kärjestä liuskaiset, liuskoja on neljä. Liuskat ovat pystyjä, kun ne puistosyreenillä kääntyvät sivulle ja aukeavat kokonaan. Kukat ovat hyönteispölytteisiä ja hedelmä on kota. Pensas kukkii kesä-heinäkuussa.
Levinneisyys
Unkarinsyreeni on kotoisin Karpaateilta. Luonnonvaraisena sitä kasvaa enää 17 varmistetusta paikasta Ukrainan Karpaateilta ja 7 paikasta Romanian Apusenivuorilta. Suurin osa kasvualueista on pieniä, ja yksilömäärä on selvästi pienenemässä, joten Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee lajin erittäin uhanalaiseksi.
Puutarhakasvina
Kaarisyreeni (Syringa × josiflexa) on unkarinsyreenin ja nuokkusyreenin risteytys.
Kasvupaikka
Unkarinsyreeniä tapaa lajiaitona vanhoissa puistoissa ja puutarhoissa harvoin. Se kasvaa muiden syreenien lailla parhaiten runsasmultaisessa, tuoreessa, ravinteikkaassa ja läpäisevässä maassa, mutta vaatimattomampikin maaperä käy. Aurinkoisella kasvupaikalla kukinta on parhaimmillaan. Kasvia ympäröivä maa peitetään hakkeella rikkaruohokasvun ehkäisemiseksi.
As-Sulaimaniyya (maakunta)
Sulaimaniyya (, joskus muodossa Suleimania ) on Irakin pohjoisosassa Iranin vastaiseen rajaan rajoittuva, Kurdistanin autonomiseen alueeseen kuuluva kuvernementti (maakunta). Vuoteen 2014 saakka se kattoi 17 023 neliökilometriä eli 3,9 prosenttia Irakin pinta-alasta. Hallintokeskus on Sulaimaniyyan yliopistokaupunki, joka sijaitsee linnuntietä noin 267 kilometriä Irakin pääkaupunki Bagdadista pohjoiskoilliseen.
Coulombin laki
Coulombin laki kuvastaa sähköistä voimaa, jonka kaksi pistevarausta kohdistavat toisiinsa.
As-Sulaimaniyya (maakunta)
thumb|210px|left|Kuvernementin piirikuntajako 2012. thumb|210px|left|Kuvernementin piirikuntajako 2015. Paikallishallintoa varten kuvernementti jakautui 16 piirikuntaan (tilanne 2013):
Coulombin laki
Ranskalainen Charles Augustin de Coulomb (1736–1806) tutki sähköisesti varattujen kappaleiden vuorovaikutusta, eli niiden välisiä voimia. Vuonna 1784 hän havaitsi tutkimustensa perusteella lainalaisuuden, jota nykyään kutsutaan Coulombin laiksi:
As-Sulaimaniyya (maakunta)
Sulaimaniyyan kuvernementti on muun Irakin Kurdistanin tavoin selkeästi korkean tulotason seutua. Keskimääräinen bruttokansantulo henkeä kohden oli 23 825 Yhdysvaltain dollaria vuonna 2012. Tämä oli Irakin korkein maakuntakohtainen arvo ja vastasi tuolloista Portugalin tai Slovenian keskimääräistä tulotasoa. Väestön kehitystasoa vuonna 2012 kuvaava inhimillisen kehityksen indeksi oli 0,764 (korkea, tasoltaan Turkin HDI:n luokkaa). Kansallisen köyhyysrajan (2,5 USD/päivä) alapuolella oli vuonna 2011 noin 0,3 prosenttia väestöstä. Kansallisen köyhyysrajan alapuolella oli väestöä lähinnä Halabjan ja Qaradaghin piirikunnissa. Köyhien väestöosuus oli Irakin pienin (keskimäärin irakilaisista 11,5 % eli köyhyysrajaa vähemmällä vuonna 2011).
Coulombin laki
Hiukkasen toiseen hiukkaseen kohdistama sähköinen voima on verrannollinen hiukkasten varausten tuloon ja kääntäen verrannollinen niiden välisen etäisyyden neliöön.
As-Sulaimaniyya (maakunta)
Vuonna 2014 Irakin Kurdistan päätti irrottaa kuvernementin itäosasta Halabjan kuvernementin. Tähän siirtyi neljä piirikuntaa (*) Sulaimaniyyan kuvernementista.
Coulombin laki
Coulombin laki on kokeilla todettu luonnonlaki. Coulombin laki perustuu kokeellisiin havaintoihin ja voisi siten olla esimerkiksi 1/r^2-riippuvuuden osalta vain likimääräinen tulos. Modernin fysiikan teoreettiset perusteet ja erittäin tarkat mittaukset viittaavat siihen, että 1/r^2-riippuvuus on täsmällinen luonnonlaki. On huomattava, että sellaisenaan Coulombin laki ei päde makroskooppisille kappaleille, sillä etäisyys r on hyvin määritelty vain, kun kappaleiden koko on häviävän pieni verrattuna niiden väliseen etäisyyteen. Jos etäisyys pienenee, ei varausjakauman keskipiste enää vastaa kappaleiden fyysisiä keskipisteitä varausten järjestyessä uudelleen. Tästä huolimatta fysiikan alkeisopinnoissa (peruskoulu, lukio) usein mallinnetaan kappaleita pistevarauksina, ja sovelletaan Coulombin lakia.
Coulombin lain matemaattinen muotoilu
Matemaattisesti ilmaistuna Coulombin lain mukaan sähköinen voima F on skalaarimuodossa
missä on Coulombin vakio, \epsilon_0 on tyhjiön permittiivisyys ja q_1,  q_2  kummankin hiukkasen sähkövaraus.
Coulombin lain mukaisen voiman F (Coulombin voiman) suunta on varauksia yhdistävän suoran suuntainen. Samanmerkkiset varaukset hylkivät toisiaan ja erimerkkiset vetävät toisiaan puoleensa. Coulombin laki voidaan esittää myös vektorimuodossa. Tällöin varauksen q_1 varaukseen q_2 kohdistama voima on yksikkövektorin  suuntainen ja se voidaan ilmaista alla olevan yhtälön mukaisesti:
Coulombin lain matemaattinen muotoilu vastaa täysin Newtonin gravitaatiolakia.
Albany (joki)
thumb|left|200px|Intiaanileiri Albanyjoen varrella vuonna 1886. Albany on joki Ontarion provinssissa Kanadassa. Joen pituus on 982 kilometriä ja se on Ontarion pisin joki. Valuma-alue on 135 200 neliökilometrin laajuinen. Sen tärkeimmät sivujoet ovat Ogoki- ja Kenogamijoki. Albany saa alkunsa Saint Josephin järvestä Luoteis-Ontariossa, josta se virtaa itään ja muodostaa Ebyn putouksen syöksyessään alas Kanadan kilven reunakallioilta. Vesiputouksen jälkeen joki virtaa savisella Hudsoninlahden alamaalla ja laskee lopulta Jamesinlahteen Fort Albanyn kohdalla.
Albanyjoki on nimetty Englannin kuninkaan Jaakko II:n mukaan, joka oli myös Yorkin ja Albanyn herttua. Joki oli aikoinaan tärkeä turkisten kauppatie, mutta ei yhtä tärkeä kuin Hayesjoki, koska se on etäällä muista vesiteistä.
Albertin kanava
250px|thumb|Kanava kartalla Meuse- ja Scheldt-jokien välillä 250px|thumb|Albertin kanava lähellä [[Kanne (kaupunki)|Kannea, Limburg]] Albertin kanava rakennettiin 1930-luvulla Belgian työllisyystöinä parantamaan Belgian vesiliikenneyhteyksiä Antwerpenista Liègeen. Sen pituus on noin 130 kilometriä. Korkeuseroa on 56 metriä, josta selvitään kuuden sulun avulla. Kanavan kuljetuskapasiteetti on 40 miljoonaa tonnia rahtia.
Carl-Magnus Brander
Carl-Magnus Brander (27. helmikuuta 1919 Helsinki – 18. tammikuuta 1998) oli suomalainen jääkiekkohyökkääjä ja -valmentaja.
Brander pelasi SM-sarjaa KIF:ssä, Arsenalissa ja HIFK:ssa. Hän voitti kaksi Suomen-mestaruutta KIF:ssä vuosina 1941 ja 1943. Brander toimi Arsenalin pelaaja-valmentajana tämän ainoana pääsarjakautena 1948–1949. HIFK:iin Brander siirtyi Arsenalin pudottua SM-sarjasta ja pelasi siellä kaudet 1949–1956. Seuraavat kolme kautta hän toimi vielä HIFK:n valmentajana. Pelasi SM-sarjassa yhteensä 85 ottelua tehoilla 21 + 2.
Painovapaus
Painovapaus on kansalaisille kuuluva oikeus ajatusten esittämiseen painotuotteessa ilman erityistä viranomaisen lupaa tai ennakkotarkastusta. Monet yhdistävät siihen myös muiden rajoitusten vähyyden ja muidenkin viestimien (esimerkiksi sähköisten) toiminnan vapauden.
Johdanto
Suppeassa merkityksessään painovapaus ei tarkoita, että mitä tahansa materiaalia saisi julkaista. Esimerkiksi tekijänoikeuden suojaamaa materiaalia ei saa julkaista ilman materiaalin tekijänoikeuksien haltijan lupaa. Painovapautta rajoittavat myös samat rikoslain säännökset kuin sananvapauttakin, sillä rangaistavia tekoja ovat esimerkiksi kunnian ja yksityisyyden suojan loukkaukset samoin kuin kiihotus kansanryhmää vastaan. Painotuotteiden julkaisemisessa ja levittämisessä on noudatettava julkaisumaan laissa säädettyjä määräyksiä ja jos niitä rikotaan tai jos painotuote on sisällöltään rikollinen, asetetaan rikkomuksesta epäilty siitä tuomioistuimessa syytteeseen. Tätä järjestelmää sanotaan repressiiviseksi eli painovapauden järjestelmäksi. Painovapauden vastakohta on sensuurijärjestelmä (preventiivi-, lupa-, ennakkoestävä järjestelmä), jonka mukaan painotuotteiden valmistaminen ja levittäminen on riippuvainen viranomaisen luvasta ja ennakkotarkastuksesta eli sensuurista.
Painovapauden historia
Tekstien ennakkotarkastus (ja sen myötä niiden muuttaminen tai kieltäminen) oli jossain määrin käytössä lähes kaikkialla, etenkin vallankumouksellisten irtokirjasinten keksimisen (1453) jälkeen. Eurooppa oli pitkään jakautunut moniin pieniin valtioihin, minkä vuoksi täällä kansalaiset saattoivat kilpailuttaa valtioita ja pienempiä vasallikuntia muuttamalla maasta toiseen laajemman vapauden perässä. Tämän ansiosta lähes aina löytyi maita tai kreivikuntia, joissa muun muassa uskon- ja ilmaisunvapaus olivat laajempia ja valtion kontrolli kevyempää. Muun muassa Hollanti ja Englanti olivat usein edelläkävijöitä, joskus esimerkiksi eräät Saksan ruhtinaskunnatkin. Valistusajattelijat usein pakenivat maasta toiseen tarpeen vaatiessa.
Valistusfilosofit olivat pääsääntöisesti laajalti yksilönvapauden (mukl. sanan- ja painovapaus) kannalla. Merkittävin poikkeus oli Jean-Jacques Rousseau, joka miltei hegeliläisittäin uskoi kansan oikeaan, yksimieliseen tahtoon, mitä ei saisi väärillä mielipiteillä johtaa harhateille.
Britanniassa runoilija ja liberaalifilosofi John Milton vaati painovapautta teoksessaan Areopagitica jo vuonna 1644. Se toteutui periaatteessa vuonna 1695, joskin voimakas jälkisensuuri jäi. Yhdysvalloissa perustuslain ensimmäisessä lisäyksessä (1791) jopa ennakolta kiellettiin hallitusta säätämästä mitään lakia, joka rajoittaisi sananvapautta tai painovapautta, vaikka moni myöhempi, nykyinenkin laki on silti jossain määrin tällaiseksi tulkittavissa.
Painovapauden historia Suomessa
Vuonna 1766 kokkolalainen valistusfilosofi ja valtiopäivämies Anders Chydenius sai Ruotsissa aikaan maailman ensimmäisen edistyksellisen painovapauslain, joka vapautti ennakkosensuurista kaiken paitsi uskonnolliset ja ulkomaiset painotuotteet. Laki tosin kumottiin vuonna 1772.
Tsaarinajan lait
Vuosina 1809–1917 Suomi oli Venäjän vallan alla. Autonomian kauden ensimmäinen sensuuriasetus annettiin vuonna 1829. Vuoteen 1905 asti (lukuun ottamatta jaksoa 1865–1867, jolloin ennakkosensuuri oli lakkautettu) paikalliset painoasiamiehet tarkastivat painotuotteet, mutta julkaisija saattoi valittaa painoasiain ylihallitukselle. Ylihallitus tai kenraalikuvernööri saattoi varoittaa tai lakkauttaakin lehtiä. Niinpä muun muassa nuorsuomalaisten pää-äänenkannattajan Päivälehden julkaiseminen kiellettiin useita kertoja ensimmäisen sortokauden (1899–1905) aikana; viimeisen lakkautuksen jälkeen sen tilalle perustettiin Helsingin Sanomat. Kirjakaupat, kirjastot ja muu vastaava toiminta olivat myös luvanvaraisia.
Painovapaus 1905
Venäjällä Japanille hävityn sodan jälkeen voimistunut tyytymättömyys levisi Suomeenkin loppusyksystä 1905 muun muassa mielenosoituksina, kokoontumisina ja suurlakkona, levittäjinä etenkin oppositiossa olleet perustuslailliset, aktivistit ja työväestö. Perustuslaillisten henkinen johtaja Leo Mechelin kirjoitti julistuksen, jonka tsaari sisällytti 4.11.1905 antamaansa Marraskuun manifestiin suomalaisten lepyttämiseksi. Julistus sisälsi vaatimukset eduskuntauudistuksesta, paino-, lausunto-, yhdistymis- ja kokoontumisvapaudesta sekä ennakkosensuurin välittömästä päättymisestä. Viimeksi mainittu toteutui heti ja muut periaatteessa seuraavana vuonna. Uusi, Mechelinin johtama perustuslaillisista koostunut senaatti (hallitus) hyväksytti valtiopäivillä 20. elokuuta 1906 perustuslain lausunto-, kokoontumis- ja yhdistymisvapaudesta. Siinä säädettiin muun muassa, että Suomen kansalaisilla on sanan vapaus sekä oikeus kirjoituksen ja kuvallisen esityksen painosta julkaisemiseen kenenkään siitä ennakolta estämättä. Tosin myöhempiä, yksityiskohtaisempia lakeja Mechelinin hallitus ei enää saanut hyväksytetyiksi, minkä vuoksi viranomaisille jäi poliittista pelivaraa, ja perustuslaillisten vaalitappion jälkeen toisena sortokautena 1908–17 käytännön rajoitukset kovenivat jonkin verran.
Nykyinen painovapaus
Painovapaudesta oli säännös jo vuoden 1919 hallitusmuodossa. Nykyisessä perustuslaissa ei käytetä termiä painovapaus, mutta sanan ja julkaisun vapaudesta on säädetty sen 12 §:ssä.
4. tammikuuta 1919 annettu painovapauslaki viimeisteli painovapauden yksityiskohdat. Painovapauslain säännösten noudattamisen valvominen kuului sen mukaan Oikeusministeriölle, jossa se oli uskottu painovapausasiain toimistolle. Lain on nyttemmin korvannut vuonna 2003 annettu laki sananvapauden käyttämisestä joukkoviestinnässä
Itsenäisyyden aikana on periaatteessa vallinnut painovapaus. Ennakkosensuuria ei ole ollut lukuun ottamatta sotasensuuria vuosina 1939–1947. Käytännössäkin rajoituksia on pääosin lievennetty, esimerkiksi epäsiveellisen materiaalin osalta. Etenkin 1930-luvulla toisinaan kiellettiin yhteiskuntajärjestystä tai kristinuskoa pilkkaavia tekstejä (etenkin vasemmistolaisia). Vastaavasti suomettumisen aikana vallitsi ”itsesensuuri”, jolloin lehdet ja kustantamot välttivät julkaisemasta sosialismia tai kommunismia arvostelevia tai Neuvostoliiton todellisuudesta kertovia tekstejä, sillä muussa tapauksessa vasemmistopuolueet tai presidentti Urho Kekkonen saattoivat nostaa metelin. Esimerkiksi pääministeri Kalevi Sorsan toivomuksesta SDP:tä lähellä oleva kustannusosakeyhtiö Tammi jätti Aleksandr Solženitsynin Vankileirien saariston julkaisematta. Tammi tosin oli julkaissut muita Neuvostoliittoa arvostelevia tekstejä.
Nykyäänkin painovapautta rajoittavat rikoslain säännökset muun muassa kunnianloukkauksesta, yksityisyyden suojasta, kiihottamisesta kansanryhmää vastaan, eräistä pornografian muodoista sekä uskonrauhan rikkomisesta. Myöskään tekijänoikeuksien suojaa ei saa rikkoa.
Julkisesti esitettävät tai myytävät elokuvat on lain mukaan kuitenkin ennakolta tarkastettava, minkä suorittaa Valtion elokuvatarkastamo. Jos elokuva katsotaan väkivaltaisuutensa, seksuaalisen sisältönsä, mahdollisesti herättämänsä kauhun tai muun siihen verrattavan syyn vuoksi lasten kehitykselle haitalliseksi, sille määrätään ikäraja, joka voi olla 7, 11, 13, 15 tai 18 vuotta. Aikaisemmin on ollut voimassa huomattavasti ankarampiakin rajoituksia sille, minkälaisia elokuvia Suomessa sai esittää. Vuonna 1965 säädetyn lain mukaan esitettäväksi ei hyväksytty ”hyvien tapojen vastaisia”, ”epäsiveellisiä, raaistavia tai mielenterveyttä vahingoittavia” elokuvia eikä elokuvia, joiden esittäminen saattoi ”vaarantaa yleistä järjestystä tai turvallisuutta tahi maanpuolustusta taikka huonontaa valtakunnan suhteita ulkovaltoihin”.
Allan Clayhills
thumb|150px|Allan Wilhelm Clayhills Allan Wilhelm Clayhills (17. lokakuuta 1890 Tampere – 27. syyskuuta 1953 Turku) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat apteekkari Thomas Wilhelm Clayhills ja Ellen Maria Indrén, hänen puolisonsa oli Anna-Marie Lundberg.
Opinnot
Clayhills kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen ruotsalaisesta yhteiskoulusta 1910. Hän kuului Uusmaalaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opiskelujaan Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla 1910−1911. Hän suoritti insinööritutkinnon alkuosan Darntstadtin teknillisessä korkeakoulussa 25. heinäkuuta 1917. Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssille hän osallistui vuonna 1929. Sotilashallinnollisten kurssien 1. jakson hän suoritti vuosina 1931−1932 ja 2. jakson vuosina 1935−1936.
Jääkäriaika
thumb|220px|Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania. Allan Clayhills liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 31. joulukuuta 1915. Hänet siirrettiin 19. kesäkuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon ja takaisin 4. komppaniaan hän palasi 1. lokakuuta 1917. Clayhills osallistui ensimmäiseen maailmansotaan Saksan itärintamalla Misse-joen, Riianlahden ja Aa-joella. Hän hoiti 4. komppanian vääpelin tehtäviä 10. lokakuuta 1917 – 11. helmikuuta 1918.
Suomen sisällissota
Clayhills saapui Suomeen (Vaasaan) jääkärien pääjoukon mukana jääkäriyliluutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin 5. jääkäripataljoonan 1. komppanian päälliköksi, 24. maaliskuuta hänet siirrettiin komppaniansa kera 10. jääkäripataljoonaan, jossa hänen komppaniansa sai järjestysnumeron 3. Clayhills johdatti komppaniansa Suomen sisällissodassa sotatoimiin Tampereelle jossa komppania toimi osana piiritysjoukkoja sekä Viipurin valloitukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika
Hän palveli Päämajassa 7. kesäkuuta alkaen ja myöhemmin Yleisesikunnan järjestelyosaston päällikkönä, 23. lokakuuta 1918 hänet siirrettiin Suomen senaatin sota-asiaintoimituskunnan H2:n päälliköksi. Hänet siirrettiin 2. huhtikuuta 1919 Porin rykmenttiin komentajan vt. apulaiseksi. 2. pataljoonan komentajaksi hänet nimitettiin 20. toukokuuta 1920. Rykmentin talouspäällikön tehtävät hän otti vastaan 23. syyskuuta 1921 ja 20. helmikuuta 1925 hän palasi takaisin 2. pataljoonan komentajaksi. Puolustusvoimista hän erosi 22. huhtikuuta 1925. Hän toimi sen jälkeen maanviljelijänä omistamallaan tilalla Ruissalossa, mutta hänet kutsuttiin takaisin palvelukseen 2. joulukuuta 1926 ja hänet määrättiin 1. kenttätykistörykmentin talouspäälliköksi, josta tehtävästä Clayhills siirrettiin 14. helmikuuta 1938 3. divisioonan intendentiksi.
Talvi- ja jatkosota
Hän toimi talvisodassa ja välirauhan aikana 4. armeijakunnan intendenttinä. Jatkosotaan hän osallistui ensin 7. armeijakunnan huoltopäällikkönä, josta hänet siirrettiin vuonna 1943 päämajan ylitarkastajan esikuntaan, jossa hänet määrättiin päämajoitusmestarin käyttöön. Vuonna 1944 hänet siirrettiin päämajan huollon yhteysosaston päälliköksi ja sotasaaliin luovutusosaston päälliköksi.
Sotien jälkeinen aika
Sotien jälkeen hän hoiti Puolustusvoimain pääesikunnassa sotasaaliin luovutusasiat sen lakkauttamiseen saakka. Tämä toimi oli ns. palkkiotoimi ja sitä kesti vuoteen 1946 saakka. Sen jälkeen hän siirtyi osastopäälliköksi Oy Mankala Ab:lle, josta hän siirtyi vuonna 1950 Vesijohtoliike Huberin Turun osaston palvelukseen. Tässä tehtävässä hän toimi aina kuolemaansa saakka. Hänet on haudattu Turkuun.
Luottamustoimet
Hän toimi 1. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1924, 1928 ja 1934.
Saab (automerkki)
Saab oli ruotsalainen automerkki, jonka valmistuksen aloitti vuonna 1947 Svenska Aeroplan AB. Nykyiseltä nimeltään National Electric Vehicle Sweden (NEVS) valmisti yhtä Saab-mallia Saab 9-3:a.
Vuonna 2000 yhdysvaltalainen suuri autonvalmistaja General Motors osti Saabin, mutta ajautui konkurssiin vuonna 2009. Tämän jälkeen automerkin omisti hetken hollantilainen autonvalmistaja Spyker, kunnes vuonna 2012 Saab-merkin osti kiinalais-ruotsalainen NEVS.
Saab on tullut tunnetuksi turvallisuusratkaisuistaan ja turboahdetuista moottoreistaan.
Lentokoneista ensimmäiseen henkilöautoon
thumb|250px|Saabin vanha logo kuvastaa yhtiön juuria lentokonevalmistajana. thumb|250px|Vuonna 1947 esitelty Saab 92001 (UrSaab) oli automerkin ensimmäinen prototyyppi, jonka pohjalta alkoi ensimmäisen mallin [[Saab 92|Saab 92:n valmistus.]] Saab perustettiin Ruotsissa vuonna 1937 nimellä Svenska Aeroplan Aktiebolaget (SAAB) valmistamaan sotilaslentokoneita. Tuotanto aloitettiin Trollhättanissa samoissa tiloissa, jossa valmistettiin Bristol-lentokonemoottoreita. Saabin tehtailla koottiin vuoden 1940 aikana Brewster- ja Fiat -hävittäjiä Suomen ilmavoimille.
Toisen maailmansodan jälkeen sotilaskoneisiin keskittyneen yhtiön tuotantoa oli pakko laajentaa. Rolf Mellde, Sixten Andersson (Sixten Sason) ja Gunnar Ljungström saivat tehtäväkseen suunnitella pienen henkilöauton tuotantoa. Mellde vastasi moottorin kehittelystä ja Sason muotoilusta. Tuohon aikaan toisella kotimaisella Volvolla oli mallistossaan vain suuria autoja, joten suunnittelusta vastannut kolmikko päätti hyödyntää Ruotsissa suositun DKW:n (Dampf-Kraft Wagen) pientä henkilöautoa yhtenä esikuvanaan. Markkinoinnissa tuotantomallista puhuttaessa käytettiin sanaa pikkuauto kansanauto sijaan, jolla Saab pyrki korostamaan laatumielikuvaa. Esituotantomalleja valmistettiin eritasoisia testejä varten parisenkymmentä ja tulevan tuotantomallin suunnittelijana toimi Sixten Andersson. Lentokoneen siivestä muotonsa saanut prototyyppi (Saab 92001) esiteltiin lehdistölle jo kesällä 1947.
Tuotannon käynnistämisessä oli useita ongelmia. Varakas, maailmansodan taisteluista sivussa pysynyt Ruotsikin kärsi raaka-ainepulasta. Tämä vaikutti myös tulevan mallin, Saab 92:n, tuotantoon. Autotehtaan kokoonpano oli alkeellista. Kaikkia tarvittavia koneita, kattokuljettimia ja puristimia ei pystytty hankkimaan. Auton korit siirrettiin käsikärryillä, kunnes ne saivat renkaat alle. Myöhemmin tuotantolinjojen asennuksen yhteydessä jouduttiin korottamaan vanhan hallin kattoa kuljetinlinjoja varten. thumb|250px|[[Saab 92|Saab 92:n tuotanto alkoi vuoden 1950 alussa.]] Sotien jälkeen DKW:n patentit vapautuivat ja Saab pyrki hyödyntämään yksinkertaista kaksitahtimoottoria mallissaan, mikä kuitenkin tuotti omat ongelmansa. DKW-kytkökset ulottuivat toiseen ruotsalaiseen autovalmistajaan Philipsons Automobil AB:iin, joka myös suunnitteli DKW:n automalliin perustuvaa omaa henkilöautoaan. Saabin onneksi Philipsonsin suunnitelmat sekä tuotanto olivat jäljessä. Vuonna 1947 valmistajat tekivät yhteistyösopimuksen, jossa Saab lupautui myymään Philipsonsille 8000–10 000 Saab 92:a. Philipsons sai ainoana myyntioikeudet vuoteen 1951 saakka. Neljännes ensimmäisten vuosien tuotannosta vietiin ulkomaille pääosin siksi, että valtio kaipasi ulkomaalaista valuuttaa. Lopulta tammikuussa 1950 tuotanto saatiin käynnistettyä ensimmäisen tuotantomallin osalta. Saab 92 sai hyvän vastaanoton niin lehdistöltä kuin asiakkailtaan. Osittain tämän ansiosta ja edelleen jatkuneiden tuotantovaikeuksien myötä autoa ei pystytty valmistamaan kysynnän mukaisesti. Lopulta vain 500 autoa vuonna 1950.
thumb|250px|Eric Carlsson Keskiyönauringon rallissa 1956 [[Saab 93|Saab 93:lla. Tuolloin Carlsson ei voittanut vaan vasta vuonna 1959.]]
Kolme vuosikymmentä Saab 92:n muodoilla
Tuoretta Saab 92 -mallia päivitettiin asiakkaiden toiveiden mukaisesti ja 1953 runsaiden muutosten myötä malli nimettiin uudelleen Saab 92B:ksi. Kaikki Saab 92 -mallit olivat paremmin varusteltuja (Deluxe), vaikka markkinoinnissa vielä tarjottiin perusmallia. Autojen värinä oli vihreä, jonka on kerrottu olleen ylijäämiä päättyneestä sota-ajasta. Mallilla saatiin menestystä myös rallissa (muun muassa Monte Carlo -ralli), vaikka moottori oli varsin pienitehoinen. Moottorinsuunnittelusta vastannut Rolf Mellde ajoi ensimmäiset kilpailut Rikspokalenissa vuonna 1950. Suurempi uudistus tapahtui joulukuussa 1955, kun nykyisen mallin ohelle tuotiin Saab 92:n pitkälti perustuva Saab 93. Rallimenestyksen myötä Saab pyrki kovasti rakentamaan myös urheiluauto Saab Sonettin, jonka tuotanto kuitenkin kariutui. 93-mallia valmistettiin loppuaikoina Saab 93B:nä kaksiosaisen tuulilasin vaihduttua yhdeksi ja kaappariovien muututtua tavallisiksi oviksi Saab 93F:nä. Erik Carlson voitti 1957 Saab 93:lla Ruotsin rallin ja Suomen rallin.
Vuosikymmenen vaihduttua alkoi Saab 96:n valmistus, josta tuli yhtiön ensimmäinen todellinen menestystuote. Turvallisuus oli merkittävässä osassa merkin imagoa jo alkuajoista lähtien. Tällä saralla ehkä merkittävin askel otettiin vuonna 1962, kun urheiluauto Saab Sportin myötä lanseerattiin vakiovarusteena turvavyöt ja 1970-luvulla kumiset turvapuskurit.
Vuosikymmenen vaihtuessa valmistui 500 000:s Saab. 96-mallin kaltaista pienempää Saabia oli valmistettu periaatteessa jo merkin alkuajoista alkaen. Klassiset muodot koettiin vanhanaikaisiksi ja tilalle piti saada uusi, tuore pikkuauto. 1974 valmistui Björn Envallin suunnittelema Saab 95:n alustalle perustuva Saab 98 (työnimi X14). Mallissa nähtiin ensimmäistä kertaa combi coupé -muodot, jotka toteutuivat myöhemmin Saab 99:ssä ja Saab 900:ssa. Saab 98 jäi kuitenkin harharetkeksi merkin historiassa eikä 98:a valmistettu muutamia esimalleja enempää. Tammikuussa 1980 valmistuivat viimeiset Saab 96:t Uudenkaupungin autotehtaalta. Kaiken kaikkiaan Saab 96:a valmistui Ruotsissa ja Suomessa yhteensä 547 221 autoa.
Saab astuu keskiluokkaan: Uusi Saab 99
thumb|250px|Naamioitu koemalli Saab "Daihatsu" ennen [[Saab 99|Saab 99:n julkaisua 1960-luvulta.]] Jo 1950-luvulla kilpailluilla pienten autojen markkinoilla oli tungosta. Samalla vaurastuvat ruotsalaiset asiakkaat alkoivat vaatia enemmän kokoa, varusteita ja tehoa autoltaan. Suuremman Saabin tuotantosuunnitelmat käynnistyivät pian henkilöautotuotannon alettua jo vuonna 1955. Suunnittelija Sixten Sason, silloin vielä Sixten Anderson, lainaili ranskalaiselta Citroënilta muotoja Saab 99:ksi nimettyyn automalliin. Persoonalliset muodot saivat pian myös lisänimen Le Canard (ankka). Ruotsin hallitukselta saatiin 2. huhtikuuta 1964 lupa jatkaa Sasonin suunnitelmien pohjalta ja salaiseksi työnimeksi tuli nimipäiväsankari Gudmund. Hallitus puuttui myös tulevan auton rakenteeseen ja tuotantomalleiksi kelpuutettiin combi coupé -mallin sijaan yleiset 2- ja 4-oviset mallit. Farmari-malli oli myös yksi vaihtoehto Saab 95:n tapaan, mutta tuotantoon se ei koskaan päässyt. Koemallien testaus tapahtui varovaisesti ja osa autoista oli naamioitu Saab 96:ksi tai Daihatsu-merkkisiksi. Isompaa mallia saatiin odottaa aina vuoteen 1967, jolloin Saab 99 lopulta julkaistiin. Auton pääsuunnittelija Sixten Sason menehtyi samana vuonna ennen mallin julkaisua vain 55-vuotiaana.
Uutta mallia markkinoitiin ”leveäharteisena ruotsalaisena” johtuen leveästä raideleveydestä. Mallia kehitettiin pitkin sen tuotantoa. Vuonna 1971 Saab 99:ssä sai ajovalojen pesurit. Moottoritehoja kasvatettiin ja 1970-luvun alkupuolella myyntiin tuli Saab 99 EMS, Saabin urheilullinen perheauto. Oman moottorin kehittäminen alkoi näihin aikoihin. B-moottori oli iskutilavuudeltaan 2,0-litraa. Saab 99:n tuotanto jatkui pitkään aina vuoteen 1984.
thumb|250px|Saab 99 Turbo oli Saabin ensimmäinen turboahdettu malli. Nykyään Saab on tunnettu turbo-malleistaan. thumb|250px|Saab 9000.
Turbo-Saabit
Eräällä tavalla uusi aikakausi alkoi 1977 Frankfurtin automessujen jälkeen, kun merkki oli esitellyt Saab 99 Turbon. Saab 99 Turbo ei ollut ensimmäinen turboahtimella varustettu automalli, sillä muun muassa BMW ja Porsche olivat valmistaneet turbollisia urheiluautoja. Saabin insinöörit onnistuivat kuitenkin ottamaan hyödyn juuri siviililiikenteessä. Melkein heti perään pieneltä autovalmistajalta saatiin uusi automalli. Saab 900 osoittautui menestykseksi ja valmistus jatkui aina vuoteen 1998. 1980-luvun puolivälissä valmistui ensimmäinen avomallinen Saab, Saab 900 Cabriolet. Avomallin suunnittelussa olivat vahvasti mukana Uudenkaupungin autotehtaan suunnittelijat. Samoihin aikoihin Saab osallistui Tipo-4-projektiin, jossa kolmen automerkin (Saab, Fiat, Lancia) yhteistyössä valmistettiin pohjalevy, jonka päälle valmistajat saivat rakentaa automallinsa. Saabin vetäydyttyä ja kolmannen italialaisen automerkin, Alfa Romeon, tultua mukaan Saab kehitti edustusluokkaisen mallin Saab 9000 vuonna 1985.
General Motors uudeksi omistajaksi
Saabin valmistus Suomessa päättyi myös 2000-luvulla. Uudenkaupungin autotehdas Uudessakaupungissa valmisti Saabeja vuodesta 1969 aina vuoteen 2003, jolloin Saab 9-3 Cabrioletin valmistus siirtyi Graziin Itävaltaan. Vuosien aikana Uudessakaupungissa valmistettiin kaikki Saab 90:t sekä pidennettyjä erikoismalleja Saab 99:iin ja Saab 900:een. Noina 34 vuotena Suomessa valmistettiin yli 700 000 Saab -henkilöautoa. Lisäksi Saabia valmistettiin lyhyen aikaa vuosina 2007 ja 2008 Saksan Rüsselsheimin tehtaalla.
thumb|250px|Saab 9-5 (2010–2011).
Vuoden 2009 kriisi, Spykerin fuusio 2010 ja uusi omistaja NEVS
Saabin emoyhtiön General Motorsin ajauduttua loppuvuodesta 2008 konkurssin partaalle se oli harkinnut yhtenä hätäkeinona lakkauttavansa raskaita tappioita aiheuttavan Saab-automerkkinsä kokonaan. 18. helmikuuta 2009 General Motors esitteli uuden liiketoimintasuunnitelmansa Yhdysvaltain uuden presidentin Barack Obaman hallinnolle tarkoituksena perustella elinkelpoisuuttaan Yhdysvaltojen liittovaltiolle ja suunnitelmaan kuuluu irtautuminen Saabista. Elinkelpoisuuden osoittaminen on edellytys hätärahoituksen saamiselle liittovaltiolta, sillä General Motors on finanssikriisistä ja siitä seuranneesta uusien autojen myynnin vähenemisestä johtuen suurissa vaikeuksissa ja ilman Yhdysvaltain liittovaltion hätäapua ajautuisi konkurssiin. 19. helmikuuta 2009 Saabin raportoitiin lopettavan laskujensa maksun ja hakeutuvan yrityssaneeraukseen. Yhdysvaltain valtiosta tuli kesäkuussa 2009 uuden General Motorsin pääomistaja (60 %) Kanadan omistaessa 12 % ja autoalan työntekijöiden eläkesäätiö omistaessa 18 %.
Yrityssaneerausajan päätyttyä ruotsalainen urheiluautovalmistaja Koenigseggin johtama sijoitusryhmä teki kesäkuussa aiesopimuksen Saab Automobilen ostamisesta General Motorsilta. Pieniksi osaomistajiksi oli tulossa General Motors sekä kiinalaisia sijoittajia. Koenigsegg oli esittänyt pitkänajansuunnitelmia Saab-merkin muuttamisesta nykyisestä kalliimmaksi luksusmerkiksi.
Saab esitteli syksyllä 2009 Frankfurtin autonäyttelyssä uuden Saab 9-5:n.
Samana vuonna toinen perinteinen ruotsalainen henkilöautojen valmistaja Volvo oli monessa suhteessa samanlaisessa tilanteessa ollen yhdysvaltalaiselta Fordilta myynnissä muun muassa kiinalaisille sijoittajille.
26. tammikuuta 2010 Spyker Carsin ilmoitettiin päässeen sopimukseen Saabin ostamisesta General Motorsilta. Kauppa allekirjoitettiin 23. helmikuuta 2010. Spyker maksoi Saabin osakkeista 74 miljoonaa dollaria eli 54 miljoonaa euroa. General Motors säilytti silti vielä itsellään Saabin osakkeita 326 miljoonan dollarin edestä. Sopimukseen liittyy, että uuden autonvalmistajan nimeksi tulee Saab Spyker Automobiles. Syyskuussa 2010 Saab teki yhteistyösopimuksen BMW:n kanssa, joka liittyy lähinnä moottoriteknologiaan. Vuodesta 2010 Saab on tehnyt yhteistyösopimuksen saksalaisen BMW:n kanssa moottoriteknologiaan liittyen.
Maaliskuussa 2011 uusien autojen tuotanto keskeytyi Trollhättanissa maksuvaikeuksien vuoksi yhtiön alihankkijoille. Saabin aiesopimus kiinalaisten yritysten Youngman ja Pangda kanssa uhkasi peruuntua lokakuussa 2011, kun kiinalaiset olisivat halunneet koko yhtiön osakekannan, mihin Saab myöhemmin suostuikin.
19. joulukuuta 2011 Saab hakeutui konkurssiin rahavarantojen loputtua.
Autotuotanto käynnistyi uudelleen vanhalla 9-3-mallilla joulukuussa 2013, kun uusi omistaja National Electric Vehicle Sweden (NEVS) käynnisti toiminnan Trollhättanin tehtaalla. NEVSin omistajia ovat enemmistöosuudella Neitsytsaarille rekisteröity NME Holdings ja Qindaon kaupunki (Qingdao Qingbo Investment Co Ltd). Saabin tuotanto kuitenkin pysähtyi toukokuussa 2014, ja saman vuoden elokuussa NEVS ajautui selvitystilaan, josta se pääsi huhtikuussa 2015 Vänersborgin oikeuden päätöksellä. Toukokuussa 2015 NEVS ilmoitti saaneensa kaksi strategista yhteistyökumppania Kiinasta. Ne ovat Tianjin Binhai Hi-tech industrial Development Area (THT) ja Beijing State Research Information Technology Co. Ltd. (SRIT). Samalla NEVS ilmoitti aikeistaan avata uusi tehdas Tianjinin kaupunkiin Kiinaan.
Saab Suomessa
Saabin ensimmäinen edustaja Suomessa oli helsinkiläinen Importer Oy, joka toi maahan vuosina 1950–1963 noin 900 Saab-henkilöautoa. Vuonna 1963 Saabin edustus siirtyi Oy Scan-Auto Ab:lle, joka oli tuonut Scania-Vabis -merkkisiä kuorma-autoja ja linja-auton alustoja vuodesta 1949 lähtien. Vuonna 1959 Suomessa oli rekisterissä vain noin 500 Saab-henkilöautoa. Henkilöautojen tuontisäännöstely päättyi vuonna 1962, mutta Saab pysyi melko harvinaisena automerkkinä suhteellisen kalliin hintansa vuoksi. Esimerkiksi vuonna 1965 Ford Taunus ja Cortina maksoivat saman verran kuin Saab 96 (8 900 markkaa), vaikka ne kuuluivat suurempaan kokoluokkaan. Samaan aikaan Saab saavutti kuitenkin mainetta ralliautona varsinkin Carl-Otto Bremerin ja Simo Lampisen ansiosta. Saab Sonett -urheiluautoa tuotiin maahan erikoistilauksesta muutamia kappaleita.
Vuonna 1968 perustettiin suomalais-ruotsalainen yhteisyritys Saab-Valmet Oy, jossa Suomen valtio oli Valmetin kautta osaomistajana. Autojen kokoonpano Uudenkaupungin autotehtaassa alkoi marraskuussa 1969. Uudenkaupungin valinta tehtaan sijoituspaikaksi johtui osittain siitä, että Uudenkaupungin seutu, Vakka-Suomi, nautti tuohon aikaan ns. kehitysalueille myönnetyistä verohelpotuksista. 1970-luvun aikana Saabin osuus Suomen henkilöautokannasta nousi tuntuvasti yhden prosentin tuntumasta noin kahdeksaan prosenttiin. Kun vuoden 1969 lopussa rekisterissä oli vajaat 6 300 Saabia, vastaava luku kymmenen vuotta myöhemmin oli noin 95 000 eli yli 13-kertainen. Saab 95 -mallia rekisteröitiin pakettiautoiksi ns. piilofarmareina vuosina 1967–1971 yhteensä 2 638 kappaletta. Saab 96 tarjosi ralliautona kovan vastuksen uudemmille automalleille vielä 1970-luvulla, ja Scan-Auton pyörittämässä kilpatallissa ajoivat muiden muassa Simo Lampinen, Tapio Rainio ja Jari Vilkas.
Uudenkaupungin autotehtaalla suunniteltuja ja vain siellä valmistettuja Saabin malleja olivat vuonna 1977 esitelty pidennetty Saab 99 Finlandia ja vuonna 1979 myyntiin tullut 99 Petro. Saab 99 Finlandiassa vakiomallia oli jatkettu keskeltä 20 senttimetrin lisäpalalla, ja suurin osa niistä meni valtion laitosten ja yhtiöiden käyttöön. Saab 99 Petrossa käytettiin polttoaineena bensiinin ohella petrolia tai tärpättiä, edellistä käynnistettäessä ja huippukuormituksella ja jälkimmäistä osateholla ajettaessa. Valtiovalta hoiti oman osuutensa säätämällä lain, jonka mukaan puuperäistä polttoainetta käyttävät ajoneuvot olivat vapaita ajoneuvoverosta; tosin laki koski vain kotimaassa valmistettuja ajoneuvoja. Saab Petro jäi mallina kuitenkin lyhytikäiseksi, koska öljy-yhtiöt eivät olleet innokkaita investoimaan petrolin jakelukanaviin vähäisemmän kysynnän vuoksi, polttoaineiden hintakehitys muuttui petrolille epäedulliseksi ja lisäksi autoissa ilmeni teknisiä pulmia.
Erikois- ja konseptimallit
Pääartikkeli: Saab Aero-X
Riley Armstrong
Pelaajaura
Armstrong pelasi juniorijääkiekkoa SMHL:n Yorkton Terriersissä kaudella 2001–2002. Hän pelasi kauden 2002–2003 WHL:n Kootenay Icessä. Hän siirtyi kaudeksi 2003–2004 Everett Silvertipsiin, joka valitsi hänet laajennusvaraustilaisuudessa. Armstrong oli kaudella Everettin paras pistemies pisteillä 18+26=44.
Syyskuussa 2004 Armstrong teki vapaana agenttina pelaajasopimuksen NHL-joukkue San Jose Sharksin kanssa. Hän pelasi seuraavat kaksi kautta kuitenkin kokonaan AHL:n Cleveland Baronsissa. Kaudella 2006–2007 Cleveland muutti ja joukkueen uudeksi nimeksi tuli Worcester Sharks. Kaudella 2008–2009 Armstrong oli tehopisteillä 25+17=42 Worcesterin paras maalintekijä. Hän pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa 29. marraskuuta 2008 Phoenix Coyotesia vastaan. Armstrong pelasi kauden aikana myös toisen NHL-ottelun.
Armstrong siirtyi heinäkuussa 2009 vapaana agenttina Calgary Flamesiin. Hän pelasi kauden alun Calgaryn AHL-joukkue Abbotsford Heatissa. Calgary myi hänet maaliskuun 2010 siirtotakarajalla Detroit Red Wingsiin, josta se sai vaihdossa puolustaja Andy Delmoren. Armstrong pelasi loppukauden AHL:n Grand Rapids Griffinsissä. Marraskuussa 2010 hän pelasi kaksi ottelua ECHL:n Utah Grizzliesissa, josta siirtyi samassa kuussa KHL:n kazakstanilaiseen Barys Astanaan. Joulukuun 2010 lopussa Armstrong teki loppukauden mittaisen sopimuksen Saksan DEL-liigan Augsburger Pantherin kanssa.
Marraskuussa 2011 Armstrong teki sopimuksen ECHL-joukkue Elmira Jackalsin kanssa. Hän pelasi kuukauden koeaikasopimuksella AHL-joukkue Binghamton Senatorsissa, mutta ei tehnyt varsinaista pelaajasopimusta seuran kanssa. Joulukuussa 2011 Armstrong teki loppukauden 2011–2012 kattavan sopimuksen SM-liigajoukkue Saimaan Pallon kanssa. Sopimukseen kuului kahden viikon koeaika. Hän sai sopimuksen, mutta miehen pelit loppuivat jo helmikuussa 2012 molemmissa jaloissa olleen penikkataudin vuoksi. Hän ehti pelata joukkueessa 12 ottelua tehoin 3+2=5.
Kauden 2012–2013 Armstrong pelasi pääosin ECHL:n Utah Grizzliesissä ja kaksi ottelua lainalla AHL-seura Hamilton Bulldogsissa. Grizzliesissä hän pelasi 38 ottelua ja teki niissä 37 pistettä. Grizzliestä Armstrong siirtyi Saksan DEL2-liigan EV Landshutissa, jossa teki peräti 64 pistettä 45 ottelussa.
Valmentajana
Lopetettuaan pelaajauransa Armstrong jatkoi elämäänsä jääkiekon parissa. Kaudella 2016–2017 hän aloitti Wheeling Nailersin apulaisvalmentajana.
Pelityyli
Armstrongin vahvuudet olivat aggressiivisessa pelityylissä ja suoraviivaisuudessa.
Netivot
Netivot on kaupunki Israelin eteläisellä hallintoalueella. Netivot perustettiin vuonna 1956 ja vuoden 2018 lopussa sen asukasluku oli 35 631. Kaupunki on Yisrael Abuhatzeiran hauta ja siten myös tärkeä pyhiinvaelluspaikka.
Väestö
Netivotin asukasluku vuoden 2018 lopussa oli 35 631. Monet heistä ovat muuttaneet kaupunkiin verrattain hiljattain. Paikallisessa teollisuudessa ja palveluissa työskentelyn ohella monet paikalliset käyvät töissä lähellä sijaitsevissa isommissa kaupungeissa, kuten Beersebassa, Askalonissa ja Kiryat Gatissa.
Sorbus (viini)
Sorbus on pihjalanmarjoilla maustettu suomalainen cocktailjuoma. Sen alkoholiprosentti on 6,5. Sana sorbus tarkoittaa pihlajapuiden sukua. Juomaa on myyty vuodesta 2019.
Historiallinen Sorbus
Alko myi vuosina 1935–2010 Sorbus-nimistä aperitiiviksi tarkoitettua pihlajanmarjoilla maustettua väkevää viiniä, "pihlajanmarjaviiniä". Sen lempinimi oli ”soppa”. Juoma oli edullinen ja makea alkoholijuoma, joka oli - yhdessä Gambinan kanssa - erityisesti rappioalkoholistien suosiossa. Viimeiset Sorbus-pullot myytiin elokuussa 2010, kun merkki poistui Alkon valikoimista heikon kysynnän vuoksi.
Bhajan
thumb|200px| Bhajanit eli kirtanit, Jumalaa ylistävät hartaat laulut, ovat hindujen ja sikhien perinteistä musiikkia. Bhajanien laulaminen on osa Bhaktia. Niiden juuret ovat syvällä veda-perinteessä. Ne ovat yksinkertaisia lauluja, jotka kertovat rakkaudesta jumalaan ja tämän rakkauden herättämistä tunnoista.
Limousin
Limousin [] on yksi Ranskan 26 hallinnollisesta alueesta. Se sijaitsee ylänköalueella Keski-Ranskassa ja on Ranskan harvimmin asuttua aluetta. Limousinin pääkaupunki on Limogesin teollisuuskaupunki, ja koko alue on perinteisesti vasemmiston kannatusaluetta.
Alue on antanut nimen myös isolle autolle (limusiini) sekä nautarodulle.
Carl Osburn
Carl Townsend Osburn (5. toukokuuta 1884 Jacksontown – 28. joulukuuta 1966 Helena, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen ampuja ja olympiavoittaja.
Osburn meni vuonna 1903 Yhdysvaltain laivaston akatemiaan, josta hän valmistui 1906. Hän teki laivastossa pitkän uran, joka päättyi vuonna 1945, ja yleni kapteeniksi saakka. Osburn toimi muun muassa maansa sotasuunnitelmavirkailijana toisen maailmansodan aikaan. Hän aloitti ammunnan laivaston akatemiassa, jossa hän oli kivääriammuntajoukkueen jäsen.
Osburn osallistui ensimmäisiin olympialaisiinsa Tukholmassa 1912, jonne lähetettiin Yhdysvalloista lähes pelkästään sotilaita. Hän sai kyseisissä kisoissa neljä mitalia, joista yksi oli kultainen, kaksi hopeisia ja yksi pronssinen. Henkilökohtaisissa kilpailuissa hän voitti hopeaa sekä 300 metrin sotilaskiväärikilpailussa tuloksella 95 ja 600 metrin sotilaskiväärissä pistein 94. Aiemmin samana vuonna hänet korotettiin armeijassa luutnantiksi, ja hän lähti palvelukseen presidentin laiva USS Mayflowerille 1915.
Osburn kilpaili olympialaisissa jälleen Antwerpenissa 1920. Hän voitti tuolloin yhteensä kuusi mitalia, muun muassa 300 metrin sotilaskiväärin pystyasennon henkilökohtaisen kilpailun kultaa. Osburnin mitaleista neljä oli kultaa, yksi hopeaa ja yksi pronssia. Hän kilpaili vuosina 1921–1924 MM-kisoissa joka kerralla, ja hän sai vielä yhden hopeamitalin Pariisin olympialaisissa 1924 600 metrin vapaakiväärin makuuasentokilpailusta.
Osburn oli töissä eri laivaston tehtävissä 1920- ja 1930-luvuilla ja ilmoitti lopettavansa uransa 1939. Hän kuitenkin palasi vielä vuosiksi 1941–1945, kunnes jäi lopullisesti eläkkeelle. Osburn kuoli vuonna 1966, ja hänen leskensä Mary lahjoitti ammunnasta kertyneet palkinnot ja muut muistoesineet laivaston historiasäätiölle 1967. Osburn oli yhdellätoista olympiamitalillaan Yhdysvaltain tilaston kärjessä aina vuoteen 1972 saakka, jolloin uimari Mark Spitz ohitti hänet. Hän pääsi vuonna 1994 USA:n ammunnan kunniagalleriaan, jossa hänet listattiin yhdeksi maan yhdeksästä parhaasta tarkka-ampujasta.
Taishi Taguchi
Taishi Taguchi (s. 16. maaliskuuta 1991 Okinawa) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Taguchi debytoi Japanin maajoukkueessa lokakuussa 2014. Hän on pelannut kolme maaottelua.
Luettelo Suomen virallisen mid-price-listan ykkösistä vuonna 2016
Tämä on luettelo Suomen virallisen mid-price -listan ensimmäistä sijaa hallussaan pitäneistä artisteista/yhtyeistä ja mid-price -levyistä vuonna 2016.
Kukkula 70
Kukkula 70 Lensin kaupungin lähellä Belgiassa oli ensimmäisessä maailmansodassa länsirintamalla taistelupaikka 15.–25. elokuuta 1917. Kukkula 70 oli viiden metrin korkuinen maastokohouma Lensistä pohjoiseen. Kanadalaiset valtasivat kukkulan aamulla ja aamupäivällä muun muassa suojaavan sulkutulen turvin. Kanadalaiset valtasivat lisää alueita kukkulan lähellä seuraavan päivän loppuun mennessä. Tykistö kohdisti juuri hyökkäävien joukkojen eteen siirtyvän tulitusvyöhykkeen, joka esti saksalaisia tekemästä vastahyökkäystä jalkaväen turvin. Saksalaiset hyökkäsivät vastaan monta kertaa käyttäen muun muassa liekinheittimiä ja sinappikaasua, mutta kanadalaiset pitivät valtaamansa alueet. Kanadalaisia kuoli ja haavoittui 9 200.
HMS Jervis
HMS Jervis (viirinumerot F00 ja 1940 alkaen G00) oli Britannian kuninkaallisen laivaston J-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin 25. maaliskuuta 1937 vuoden 1936 laivasto-ohjelmassa Hawthorn Leslie and Companyltä, missä köli laskettiin 26. kesäkuuta. Se laskettiin vesille 9. syyskuuta 1938 kumminaan Hilda Maud St. Leger Jervis ja valmistui 12. toukokuuta 1939, jolloin valmistuskustannukset olivat 392 451 puntaa ilman Amiraliteetin toimittamia ase- ja viestijärjestelmiä.
Alus, joka oli varustettu laivueenjohtajaksi lisäämällä majoitustiloja, nimettiin vuoden 1797 Cabo de São Vicenten taistelun voittajan amiraali Sir John Jervisin mukaan.