cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Iron Man (elokuva)
Kuvaukset
Brian Michael Bendis kirjoitti elokuvaan kolme sivua dialogia Nick Furyn cameo-esiintymiselle ja tekijät valitsivat näistä parhaat vuorosanat elokuvaan. Cameo kuvattiin mahdollisimman pienellä kuvausryhmällä, jotta se pysyisi salassa, mutta huhut ilmestyivät internetissä vain muutamia päiviä myöhemmin. Tämän myötä Marvelin Kevin Feige määräsi kohtauksen poistettavaksi kaikista edellisistä versioista pitääkseen yllätyksen turvassa ja antaakseen fanien jatkaa arvailua.
Erikoistehosteet
Favreau halusi elokuvan olevan mahdollisimman uskottava, joten hän päätti näyttää Rautamiehen puvun tekoprosessin kolmessa eri vaiheessa. Sarjakuvasarjan ystäväksi tunnustautunut Stan Winston ja hänen yrityksensä rakensi metallista ja kumista eri versiot haarniskasta. He olivat aikaisemmin työskennelleet myös Faveraun Zathura – avaruusseikkailussa. Favreaun keskeisenä huolenaiheena oli se, että näyttäisikö todellisen puvun muutos tietokoneella tehdyksi liian ilmeiseltä katsojista. Industrial Light & Magic palkattiin luomaan valtaosa efekteistä, mutta näiden parissa työskentelivät myös The Orphanage ja The Embassy Visual Effects. Favreau kertoi luottaneensa ILM:ään nähtyään Pirates of the Caribbean: Maailman laidalla ja Transformers elokuvat.
Rautamiehen ensimmäinen puku suunniteltiin näyttämään varaosista tehdyltä ja erityisesti puvun takaosa on etumusta vähemmän haarniskoitu, sillä elokuvassa Stark käytti resurssinsa suoraa hyökkäystä varten. Puvusta rakennettiin yksi 41 kiloa painonut malli. Siihen pukeutunut stunttimies kaatui kesken kuvausten, mutta sekä puku että mies säilyivät vahingoittumattomina. Haarniskan digitaalinen versio oli puolestaan The Embassyn tekemä. Puku toimi myös mallina Obadiahin kolmimetriselle ja 360 kiloa painaneelle "Iron Monger" -haarniskalle, joka oli Rautamiehen puvun tapaan Stan Winstonin yrityksen rakentama.
Toinen puku vastasi lentokoneen prototyyppiä ja siinä oli näkyvät laskusiivekkeet. Kolmas puku oli puolestaan sarjakuvataiteilija Adi Granovin ja kuvittaja Phil Saundersin suunnittelema. Granovin suunnitelmat olivat myös inspiraationa elokuvan suunnittelulle ja hän liittyi ryhmään tunnistettuaan työnsä Favreaun MySpace sivulla. Sauders puolestaan virtaviivaisti Granovin luonnoksia ja hioi puvusta vaivihkaisemman ja vähemmän sarjakuvamaisin. Joskus Downey saattoi ainoastaan pukea kypärän, hihat ja rintapanssarin motion capture puvun päälle. Lentokohtaukset saatiin näyttämään realistisilta animoimalla maasta nousun hitaaksi ja laskeutumisen nopeaksi. Rautamiehen ja F-22 Raptorin taistelua luotaessa kameroja lennätettiin ilmassa, jolloin saatiin todellisempi vaikutelma muun muassa tuulen ja huurtuneiden linssien avulla. Tutkiakseen lisää lentämisen fysiikkaa, laskuvarjohypyt kuvattiin pystysuorassa tuulitunnelissa.
Markkinointi
pienoiskuva|240px|Downey markkinoimassa elokuvaa [[Méxicossa.]] Marvel Studios ja jakelija Paramount Pictures suunnittelivat elokuvalle mainoskampanjan, joka muotoiltiin Paramountin onnistuneen Transformers -elokuvan mainoskampanjan pohjalta. Tähän kuului muun muassa 30 sekunnin mittainen mainospätkä Super Bowl XLII:n tauolla. Myös 6400 yhdysvaltalaista 7-Elevenin liikettä auttoivat elokuvan mainoskampanjassa. Oheistuotteista vastasivat videopelin julkaissut Sega ja Rautamies lelut valmistanut Hasbro. Näiden lisäksi kansainvälisesti elokuvaa markkinoivat Burger King ja Audi. Jon Favreau ohjasi henkilökohtaisesti pikaruokaketjun mainoksen, samoin kuin Michael Bay oli tehnyt Transformesille. Lisäksi Audi loi elokuvaan liittyvän internetsivun, jolla elokuvaa myös mainostettiin. Vastavuoroisesti yritykset otettiin huomioon elokuvan tuotesijoittelussa, sillä Tony Stark ajaa Audi R8:aa ja syö Burger Kingin juustohampurilaista palattuaan Afganistanista. Myös Audi S6, Audi A5 ja Audi Q7 esiintyvät elokuvassa. Iron Manin markkinointiin kului kaiken kaikkiaan arviolta 50-75 miljoonaa dollaria.
Vastaanotto
Iron Man sai hyvin positiivisen vastaanoton kriitikoilta. 1. toukokuuta 2008 Rotten Tomatoesin arvosteluiden kokoaja Jen Yamato totesi elokuvan olleen "toistaiseksi vuoden paras elokuva", sillä 93% kriitikoista oli antanut elokuvalle myönteisen arvostelun. Sittemmin elokuva putosi vuoden arvostetuimpien elokuvien listalla sijalle 31. Metacriticissä elokuva on puolestaan saanut 79 pisteen keskiarvon. Internet Movie Databasessa elokuva on saanut 7,9 tähteä 970 644 äänen jälkeen.
Varietyn Todd McCarthy kutsui elokuvaa arvostelussaan "ekspansiivisesti viihdyttäväksi erikoistehosteiden loisteliaaksi näytökseksi" ja sanoi siinä olevan "tuoretta energiaa ja tyylikäs kiillotus." The Hollywood Reporterin Kirk Honeycutt puolestaan kehui elokuvaa yleisesti, vaikkakin pettyi lopputaistelusta erilaisten Rautamies prototyyppien välillä ja pohti kuinka Starkin vastustaja oppi käyttämään pukua. Uutislehtien joukossa Newsdayn Frank Lovece kiitti muun muassa täydellistä roolijakoa ja uskottavasti toteutettua supertiedettä. New York Timesin A.O. Scott kutsui elokuvaa epätavallisen hyväksi supersankarielokuvaksi.
Alaan erikoistuneiden medioiden joukossa Dark Horizons -internetsivuston Garth Franklin kommentoi elokuvan vaikuttavaa lavastusta ja totesi Downeyn sekä Favreaun nostaneen elokuvan tasolleen. Myös IGN:n Todd Gilchrist tunnusti Downeyn parhaimmaksi asiaksi "elokuvassa, joka muutoin tarjoaa ainoastaan pakollisen juonikehityksen ja hahmojen yksityiskohdat." Hän myös totesi muutoinkin näyttelijöiden tuovan hengen hyvin tavanomaisiin roolihahmoihinsa. Elokuva-arvostelijat Roger Ebert ja Richard Corliss nimesivät Iron Manin yhdeksi vuoden 2008 suosikkielokuvistaan.
Elokuva menestyi hyvin myös taloudellisesti. Se tuotti ensimmäisenä viikonloppunaan yhteensä 4105:ssä elokuvateattereissa 98 618 668 dollaria ja oli näin viikonlopun myydyin elokuva. Elokuva pysyi ensimmäisenä myös seuraavana viikonloppuna sekä Yhdysvalloissa että Kanadassa, tienaten 51,1 miljoonaa dollaria. Sittemmin Iron Man on tuottanut yhteensä 318 412 101 dollaria Pohjois-Amerikassa ja 266 721 186 dollaria muualla maailmassa, yhteenlasketun tuoton noustessa 585 133 287 dollariin. Tämän myötä elokuva oli vuoden 2008 viidenneksi eniten tuottanut elokuva ja sitä edellä oli ainoastaan Yön ritari, Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta, 007 Quantum of Solace Ja Hancock.
Palkinnot
Iron Man oli ehdolla parhaiden erikoistehosteiden ja parhaiden äänitehosteiden Oscar-palkinnoille, mutta hävisi Benjamin Buttonin uskomaton elämä ja Yön ritari -elokuville. Se oli myös ehdolla yhdeksälle Saturn-palkinnolle ja voitti niistä tieteiselokuvan, ohjauksen sekä miespääosan palkinnot. Lisäksi elokuva oli ehdolla Kids' Choice Awardsille, mutta hävisi High School Musical 3: Senior Yearille.
Iron Man 2
Jatko-osa Iron man 2 sai ensi-iltansa Suomessa 5. toukokuuta 2010 ja Yhdysvalloissa 7. toukokuuta 2010, Jon Favreaun palatessa ohjaajaksi ja Robert Downey Jr.:n palatessa pääosan esittäjäksi. Käsikirjoituksesta vastasi Justin Theroux. Don Cheadle korvasi Terrence Howardin eversti Rhodesin roolissa, joka nähdään myös Sotakoneena. Muita pääosat esittäjiä ovat Gwyneth Paltrow Pepper Pottsina, Mickey Rourke Ivan Vankona, Sam Rockwell Justin Hammerina, Scarlett Johansson S.H.I.E.L.D.-agentti Natasha Romanoffina ja Samuel L. Jackson S.H.I.E.L.D.:n johtaja Nick Furyna.
Iron Man 3
Toinen jatko-osa, Iron Man 3, sai ensi-iltansa Suomessa 24. huhtikuuta 2013 ja Yhdysvalloissa 3. toukokuuta 2013. Favreau ilmoitti joulukuussa 2010, ettei palaa ohjaajaksi, vaan siirtyy ohjaamaan elokuvaa nimeltä Magic Kingdom. Hän kuitenkin palasi näyttelemään Happy Hogania. Iron Man 3:n ohjasi Shane Black ja käsikirjoituksesta vastasi Drew Pearce. Robert Downey Jr. palasi Tony Starkin rooliin sekä Gwyneth Paltrow ja Don Cheadle Pepper Pottsin sekä eversti Rhodesin rooleihin, jälkimmäisen toimiessa Rautapatrioottina. Guy Pearce näytteli Aldrich Killiania ja Ben Kingsley Trevor Slatterya.
PSO
PSO eli Pohjoismainen Sähkö Oy oli Oskar Rokkasen vuonna 1918 perustama sähköalan yritys, jonka yleisemmin tunnettu musiikkituotanto alkoi Rokkasen johdossa vuonna 1929 levymerkillä PSO. PSO -levytuotanto myytiin vuonna 1981 Musiikki-Fazerille ja kuuluu nykyisin vuodesta 1994 alkaen Warner Music Finlandille.
PSO toimii
Oskar Rokkanen (1882–1973) oli käynyt Pietarissa teknisen opiston ja toimi siellä sähköurakoitsijana. Paettuaan vallankumousta perheineen Suomeen hän perusti Helsinkiin vuonna 1918 Pohjoismainen Sähkö Oy:n, jonka toimitusjohtajana hän oli kuolemaansa saakka. Hän sai vuonna 1948 kauppaneuvoksen arvonimen.
Yhtiön tehtaassa valmistettiin muun muassa valaisimia, puhelimia, radiotarvikkeita, sähköasennustarvikkeita ja sulakkeita. Tehdas oli 1945 alkaen Pitäjänmäellä Valimotie 13:ssa. Tukkuosasto toi maahan polkupyöriä, kassakoneita, radiovastaanottimia ja levyautomaatteja. Helsingin keskustan Vuorikatu 14:n monikerroksisessa myymälässä oli myös soitinosasto.
PSO-levytuotanto alkaa
Vuonna 1929 alkanut PSO-levytuotanto jatkui 1980-luvulle. Vuonna 1929 PSO hankki saksalaisen Homocord-merkin edustuksen ja julkaisi tällä toistasataa levyä. Musiikki oli tuon ajan tyypillistä kuplettia ja tanssimusiikkia.Vuonna 1930 Homocord käynnisti pitkän sarjan Dallapé-orkesterin levytyksiä solisteinaan Veli Lehto ja Ville Alanko. Vuonna 1931 Vanhankaupungin nuorisoseuran talon tilapäisessä studiossa äänitettyä pasunisti Klaus Salmen Ramblersin levytystä Muistan sua, Elaine pidetään ensimmäisenä suomalaisena jazzlevynä.
Lastenlauluista sotapropagandaan
PSO uskalsi julkaista suomalaista taidemusiikkia. Kuorolaulun uudistaja Heikki Klemetti johti Mieskuoro Finlandiaa ja Suomen laulua sävelminään Sibeliusta ja Bachia. Olavi Virta teki vuonna 1939 ensimmäiset levynsä PSO -yhtiölle. Vuonna 1940 Tauno Palo ja Ansa Ikonen levyttivät laulut Suomen ensimmäisestä elokuvamusikaalista SF-Paraati. PSO oli lastenlevyjen uranuurtaja, kun Malmsténin Mikkihiiri merihädässä sekä Mikkihiiri ja susihukka myivät kymmeniä tuhansia kappaleita. Mikkihiirenä lauloi hänen pikkusiskonsa Greta Pitkänen. Sotavuosina äänitykset olivat vuorotellen Berliinissä ja Helsingissä. Malmstén levytti sarjan Reino Palle Palmrothin suomentamia saksalaisia sotilasmarsseja. George de Godzinskyn unohtumattomaksi valssiksi muodostui Äänisen aallot.
Omien merkkien ja Finlandian aika
Vuonna 1949 PSO käynnisti oman Finlandia-merkin. Levyjen valmistuskin tapahtui Suomessa. Rokkasen tyttärellä, laulaja Mirjam Helinillä, oli arkisempi työ yhtiön konttoripäällikkönä. Helinin pitkäaikainen radiohitti oli Lapin äidin kehtolaulu. PSO sai jälleen Odeonin edustuksen Suomeen. Tuotannosta vastasi yleensä pianisti-säveltäjä Harry Bergström. Finlandia Baby -levyt oli puristettu värikkäälle massalle. Kesti liki 1958 vuoteen, kun jo Scandia-Musiikilta tuttu Erik Lindström toi Helena Siltalan studioon uudelle Blue Master -merkille. Uudet svengaavat Ranskalaiset korot ja Tuuli tuo tuuli vie menivät kaupaksi. PSO käynnisti edustuksiensa pohjalta uusina Columbia ja Parlophone -levymerkit. Vuonna 1959 Lasse Liemolan Anna pois ja Diivaillen singlejä myytiin parikymmentä tuhatta kappaletta. Parlophonen ensimmäinen julkaisu oli kansainvälisempi Wiola Talvikin Amado mio. Sille levytti myös Onni Gideonin yhtye. Yhtiön levytuotannosta vastasi nyt Martti Piha, joka oli samalla myös tuottaja, studiopäällikkö, äänittäjä, säveltäjä ja sanoittaja.
Minne tuuli kuljettaa
Vuonna 1962 PSO käynnisti suuren tangobuumin. Vuonna 1963 Katri Helena teki ensilevynsä Poikien kuvat. LP-levyjen myynti kasvoi singlejen kustannuksella. Jörgen Petersen työskenteli 1958–1983 PSO:n levytuottajana, sovittajana, orkesterinjohtajana ja levytyspäällikkönä. Petersenin idea oli Katri Helenan läpimurtolevytys Puhelinlangat laulaa. Blue Master -levymerkki toimi aktiivisesti vuosien 1956 ja 1987 välillä. Vuonna 1968 Katri Helena komeili sekä single- että LP-listoilla. 1960-luvun lopussa PSO oli menettänyt Odeonin, Parlophonen ja Columbian kun niiden omistaja perusti Suomeen oman toimiston. PSO perusti uuden levymerkin Top Voice. Katri Helena jatkoi yhtiössä 1970-luvun puoliväliin. Cumulus teki peräti kahdeksan LP-levyä. Anki Lindqvistillä oli myös merkittävä sooloura. Hector oli heistä uraansa aloittava laulaja. Vuonna 1972 Yleisradion toimittajat valitsivat Hectorin ensimmäisen sooloalbumin Nostalgia vuoden levyksi. Toinen albumi Herra Mirandos nousi vuonna 1973 Suomen listan kärkeen. Seuraava LP Hectorock 1 saavutti saman sijan puoli vuotta myöhemmin. Albumeja myytiin yhteensä yli 150 000 kappaletta. Toisen albumin Lumi teki enkelin eteiseen ja Olen hautausmaa kasvoivat sukupolven klassikoiksi. Seuraavan albumin Ake, Make, Pera ja mä muodostui samanlaiseksi klassikoksi. Soundista vastasivat tuottajat Matti ja Pirjo Bergström modernisoimalla yhtiön tuotannon. Siitä tuli suomalaisen popmusiikin suuri uudistaja. Blue Masterilla julkaistiin useita Paroni Paakkunaisen ja Edward Vesalan LP-levyjä. Näistä Iivana Nyhtänköljän Herrain kanssa pellon laidassa sai suosiota.
Kaupallinen humppabuumi
Martti Jäppilän kaihoisa Iltatuulen viesti oli noussut jo vuonna 1967 singlelistan ykköseksi. Veikko Tuomen Erämaajärven mökki soi kaikissa jukeboxeissa. 1970-luvun lopulla yhtiön myynnistä 80 prosenttia oli kasetteja. Humpan myyntiä siivitti C-kasettinauhureiden nopea yleistyminen.
1970-luvulla Pauli Granfelt teki yhtyeineen PSO:lle useita LP-levyjä, joiden laulusolisteina olivat muun muassa Henry Theel, Arttu Suuntala, Erkki Junkkarinen, Mikko Järvinen, Veikko Tuomi ja Eija-Sinikka. Erkki Junkkarisen albumi Ruusuja hopeamaljassa vuodelta 1975 nousi Suomen siihen saakka myydyimmäksi levyksi, kun se ylitti silloisen platinalevyyn oikeuttaneen rajan ja lopulta vuonna 1976 se myi tuplaplatinaa, jolloin sitä oli myyty kaikkiaan noin 115 000 kappaletta. Kuusi muutakin Junkkarisen albumia myi kultalevyn verran, joista Nuoruusmuistoja peräti 70 000 kappaletta. Myös harmonikkataiteilijat Veikko Ahvenainen ja Esko Könönen tekivät suuren osan levytyksistään PSO:lle. Eija Sinikan humppa-albumi Rantamökissä sai myös kultalevyn. Samoin vuonna 1979 albumi Eino Partasen kauneimmat laulut. Mutkattomat -yhtyeen single Jätkän humppa kuuluu 1970-luvun iskelmäklassikoihin.
Päätä kohti
Martti Piha kuoli äkilliseen sairauteen vuonna 1976. Päätuottajana toimi Timo Lindström, kunnes siirtyi Fazer Finnlevylle 1979. Seuraajaksi tuli Jori Sivonen. Hänenkin siirryttyä Finnlevyyn tilalle tuli lopulta Kaj Westerlund. Artisteihin oli pitkään kuulunut Matti Esko. Paula Koivuniemikin oli siirtynyt yhtiölle. Albumi Sinulle vain sai kultalevyn 1980. PSO perusti levymerkin Tilt Records rock-musiikille. Solistina Steel Cityssä oli jo tuolloin laulajana sittemmin Kaija Koon nimellä huimaan suosioon noussut Kaija Kokkola. Tiltin toinen rock-yhtye oli tamperelainen Tries. Viimeinen Tilt-merkin levy ilmestyi vuonna 1986, kun sen ainoana taiteilijana oli silloin Meiju Suvas.
Toiminnan loppuminen
Maineikkaimpia PSO:n kautta tunnetuksi tulleita laulajia olivat Georg Malmsten, Tauno Palo, Jukka Kuoppamäki, Berit, Katri Helena ja Hector sekä Cumulus-yhtye.
Johtaja kauppaneuvos Oskar Rokkasen tyttäriä olivat oopperalaulaja Mirjam Helin ja säveltäjä, sanoittaja Elbe Häkkinen. Vanha kauppaneuvos Rokkanen oli kuollut vuonna 1973 ja johtoon oli siirtynyt hänen poikansa Lauri Rokkanen. Omistajaperhe päätti lopettaa Pohjoismainen Sähkö Oy:n toiminnan kokonaan. Levyosastosta muodostettiin PSO Musiikki Oy ja se myytiin vuonna 1981 Fazer-Musiikille. Osalla kaupan tuotosta käynnistettiin Kansainvälinen Mirjam Helin -laulukilpailu.
Vuonna 1981 myynnistä työntekijät saivat tietää yllätyksenä saman vuoden syyskuussa. Kaikki työntekijät irtisanottiin siten että työntekijöille sanottiin yksitellen, että huomenna ei tarvitse tulla töihin. Kansainvälinen Warner Music Group osti jo vuonna 1989 pörssilistautuneen Fazer Musiikki Oy ja Fazer Musik Ab yhtiön ja se sulautui 30. marraskuuta 1994 uudelleen nimettyyn Warner Music Finlandiin. Muun muassa Finnlevy on nyt yhä rekisteröity aputoiminimi. Fazer Finnlevy jatkoi itsenäisenä levy-yhtiönä tuotantoa vielä toukokuuhun 1998 asti.
Francisco Fonseca
thumb|200px|Francisco Fonseca José Francisco Fonseca Gúzman (s. 2. lokakuuta 1979 León, Guanajuaton osavaltio, Meksiko) on meksikolainen jalkapalloilija, joka tunnetaan lempinimellä Kikin. Hän pelasi kotimaansa seurojen lisäksi muun muassa portugalilaisseura Benfican riveissä. Hän pelasi Meksikon maajoukkueessa 43 ottelua ja teki 21 maalia vuosina 2004–2008.
Kikin teki debyyttinsä Meksikon 1. divisioonassa La Piedadin joukkueessa vuonna 2001. Hän pelasi La Piedadissa kaksi kautta ennen kuin siirtyi Meksikon pääsarjaan UNAM Pumasiin. Kikinistä tuli suuri tähti Pumasissa, koska hän johdatti joukkueen kahteen mestaruuteen ja teki 81 pelaamassaan ottelussa 23 maalia. Kaudella 2004 Pumasin toisen mestaruuden jälkeen Kikin siirtyi Cruz Azuliin. Kesällä 2006 hän siirtyi Portugalin SuperLigassa pelaavaan Benficaan.
Fonseca valittiin Meksikon MM-kisajoukkueeseen Saksan maailmanmestaruuskisoihin vuonna 2006. Hän pelasi Meksikon kaikissa neljässä MM-kisaottelussa ja teki yhden maalin alkulohko-ottelussa Portugalia vastaan.
Hugo Perls
Hugo Perls (1886 Rybnik, Saksan keisarikunta (nykyinen Puola) – 1977 New York, Yhdysvallat) oli saksalainen taidekauppias, historioitsija ja filosofi.
Perls opiskeli Freiburgin yliopistossa ja Berliinissä taidehistoriaa, lakia ja filosofiaa. Valmistumisensa jälkeen hän työskenteli Saksan sisäministeriöissä, ja ensimmäisessä maailmansodassa hän työskenteli ulkoministeriössä.
Perls aloitti taiteen keräämisen 1914 ja työskenteli ammattimaisena taidekauppiaana vuoteen 1921 mennessä. Hän perusti Berliiniin vaimonsa nimeä kantavan Kaethe Perlsin gallerian. Perls myi ja osti monien kuuluisien taiteilijoiden, kuten Edvard Munchin, Pablo Picasson, Claude Monet'n, Vincent van Goghin ja Paul Cézannen, töitä.
Perls muutti Pariisiin 1931, kun kansallissosialistit olivat nousseet valtaan Saksassa. Ranskassa hän keskittyi tieteelliseen työhön ja tutki Platonin, Johann Wolfgang von Goethen ja Immanuel Kantin töitä. Perls julkaisi useita artikkeleita ranskalaisissa filosofissa aikakausjulkaisuissa Platon filosofiasta. Hän myös opetti aiheesta Sorbonnessa, ja julkaisi vuonna 1938 ensimmäisen kirjansa L'Art et la Beauté vus par Platon.
Vuonna 1941 Perls muutti New Yorkiin ja asui Manhattanilla. Samana vuonna hän solmi toisen avioliittonsa, kun hän meni naimisiin ruotsalaisen kirjailijan Eugénie Söderbergin kanssa. Toisen maailmansodan jälkeen Perls keskittyi kirjoittamiseen. Hänen teoksiinsa lukeutuu mm. taiteen ja kauneuden suhdetta tutkinut Die Komödie der Wahrheit.
Söderbergin kuoleman jälkeen 1973 Perls meni kolmannen kerran naimisiin. Hänen kolmas vaimonsa oli kirjailija Monica Schall. Perls kuoli New Yorkissa 1977.
Pomarkku
Maantiede
Pomarkku sijaitsee Satakunnan maakunnassa, matkaa sekä Poriin että Kankaanpäähän on noin 25 km. Naapurikunnat ovat Kankaanpää, Merikarvia, Pori ja Siikainen.
Vesistöt
Pomarkun kunnassa on kaikkiaan 25 järveä. Huomattavimmat niistä ovat Kynäsjärvi ja Inhottujärvi Porin, aiemmin Noormarkun, rajalla; Valkjärvi Siikaisten rajalla sekä Isojärvi, joka on osittain Siikaisten puolella. Nämä, kuten koko Pomarkku kuuluu bifurkaatiosta tunnetun Karvianjoen vesialueeseen. Joki haarautui kahtaalle heti tultuaan Kankaanpään puolelta: sivuhaara kääntyi Leväsjokena länteen Isojärveen, mutta tämä yhteys katkesi Kynäsjärven laskun vuoksi jo 1800-luvun lopulla. Päähaara laskee Kynäsjärveen ja jatkuu sieltä Kynäsjokena Inhottujärveen. Sieltä joki jatkuu pohjoisena Pomarkunjokena − joka laskee Isojärven eteläpäähän − ja eteläisenä Noormarkunjokena kohti Selkämerta. Joessa on säännöstelypato Harjakoskella.
Suot
Pomarkun alueella on useita soita, mm. linnustoltaan ja kasvistoltaan arvokas Isonevan soidensuojelualue.
Taajamat
Vuoden 2021 lopussa Pomarkussa oli 2 013 asukasta, joista 1 260 asui taajamassa, 736 haja-asutusalueilla ja 17:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Pomarkun taajama-aste on 63,1 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Pomarkun kirkonkylä.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Pomarkussa toimivat seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Pomarkussa toimii Pomarkun helluntaiseurakunta.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Pomarkun alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.
Historiaa
Pomarkun alueelta on tehty muutamia kivikaudenaikaisia esinelöytöjä. Suuri osa kunnan alueesta kuului varhaiskeskiajalla Sastamalan pitäjän, lähinnä Ylä-Sastamalan eli myöhempien Karkun, Suoniemen ja Mouhijärven talojen erämaihin. Pomarkun alue liitettiin kuitenkin jo hyvin varhain Suur-Ulvilan pitäjään ja samalla se joutui myös ruotsalaisen uudisasutuksen piiriin. Tästä kertovat muiden muassa ruotsalaisperäiset viiden suuren uudiskylän nimet Pomarkku, Noormarkku, Söörmarkku, Kaasmarkku ja Klåsmark (Lassila). Pomarkku-nimen on arveltu syntyneen kahdella vaihtoehtoisella tavalla: siellä asuvien katsottiin olevan ”ylhäällä rajaseudulla” (uppå marken), mutta nimen alkuosassa on nähty myös miehennimi Paavali, Påval eli Pål (siitä Pålsmark ja myöhemmin Påmark). Vuoden 1540 maakirjan mukaan Pomarkussa oli neljä taloa.
Pomarkku oli aluksi Ulvilan kappeliseurakunta, josta tuli kunnallishallinnon uudistuksessa vuonna 1868 itsenäinen kunta. Omaksi seurakunnakseen Pomarkku itsenäistyi Noormarkusta vuonna 1899. Pomarkun vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1962.
Pomarkussa on kaksi kirkkoa: vanha puukirkko on valmistunut vuonna 1802 ja arkkitehti Ilmari Launiksen suunnittelema kivikirkko 1921. Kirkot sijaitsevat keskustassa vierekkäin. Pomarkun ensimmäinen kansakoulu aloitti toimintansa kirkonkylässä vuonna 1889. Kunnassa siirryttiin peruskoulujärjestelmään syyslukukauden alkaessa 1976.
Talous
Elinkeinonaloista Pomarkku tunnetaan parhaiten jalkineteollisuudestaan, mutta myös metalli- ja puusepänteollisuus ovat merkittäviä työllistäjiä. Pääelinkeinoina ovat vanhastaan olleet maa- ja metsätalous, jonka työllistävä vaikutus on kuitenkin sotien jälkeen vähentynyt koko kunnan asukasluvun pienentyessä.
Vuonna 2016 eniten yhteisöveroa maksaneet yritykset olivat Suomen Imurikeskus, Metallityö Uusitalo ja Kuljetus Oy Aki Koskinen.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Liikenne
Pomarkun halki kulkee valtatie 23 Porista Parkanon kautta Jyväskylään. Valtatieltä erkanevat seututiet Siikaisiin (30 km) ja Laviaan (40 km); jälkimmäiseen sekä kirkonkylästä entiseen naapurikuntaan Noormarkkuun kuuluvan Kairilan kylän kautta että Honkakoskelta Tuunajärven kautta. Kirkonkylästä on matkaa Poriin 25 kilometriä ja Kankaanpäähän hieman enemmän. Pomarkussa voi harrastaa resiinamatkailua vuokraamalla oman resiinan Satakunnan elämysrautatiellä. Resiinareitti kulkee käytöstä poistunutta Haapamäki–Pori-rataa pitkin. Junaliikenne Pomarkkuun alkoi vuonna 1933, jolloin valmistui arkkitehti Thure Hellströmin suunnittelema asemarakennus (lyhenne Pom). Henkilöliikenne radalla lopetettiin vuonna 1981 ja koko rataosa poistettiin käytöstä vuonna 1985. Asemarakennus on yhä jäljellä yksityisomistuksessa. Rataosalla sijaitsivat Pomarkun alueella myös Hiilimäen ja Honkakosken seisakkeet. Nykyisin lähin rautatieasema sijaitsee Porissa.
Ruokakulttuuri
Pomarkun pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla imelletty perunalaatikko ja ohraryynipuuro.
Westot
Westot olivat intiaaniyhteisö, joka asui Pohjois-Amerikan kaakkoisosissa lähellä nykyistä Augustan kaupunkia Etelä-Carolinassa. Heidän taloutensa perustui kaupankäyntiin brittiläisten siirtokuntien kanssa ja he erikoistuivat erityisesti orjakauppaan. Arviot westojen määrästä vaihtelevat, mutta siirtolaisväestön tekemien muistiinpanojen pohjalta on heitä on arveltu olleen noin 800-2 000 henkeä. Enemmistö westoista tuhottiin vuonna 1680 käydyssä sodassa ja pakoon päässyt kansanosa adoptoitiin muihin heimoihin.
Westojen kauppasuhteet Virginian siirtokuntaan
Ensimmäinen havainto westoista tehtiin vuonna 1656, jolloin heidän leirinsä ilmestyivät itäiseen Virginiaan lähelle nykyistä Richmondia. Paikalliset siirtolaiset suhtautuivat aluksi vihamielisesti westoihin ja aikoivat häätää nämä pois. Virginialaisten uskallus ei kuitenkaan riittänyt avoimeen sodanjulistukseen, sillä westojen lukumäärä saattoi olla oletettua suurempi ja lisäksi heillä oli hallussaan joitakin musketteja. Epävakaa tilanne johti vuonna 1658 solmittuun rauhaan, jonka juhlistamiseksi Virginian siirtokunta salli kaikenlaisen kaupankäynnin alueella liikkuvien "ystävällismielisten intiaanien" kanssa. Kaupankäynti ei rajoittunut pelkkiin turkiksiin ja elintarvikkeisiin, vaan virginialaiset alkoivat myydä westoille myös tuli-aseita ja ammuksia. Tämä antoi westoille suuren sotilaallisen edun verrattuna muihin kaakkoisalueen heimoihin, jotka joutuivat turvautumaan perinteisiin jousiin ja nuoliin.
Menestyksen vuodet
Varhain 1660-luvulla westot alkoivat tehdä ryöstöretkiä, jotka ulottuivat Georgiaan ja Floridaan asti. Palatessaan he toivat mukanaan muista heimoista ja espanjalaisilta lähetysasemilta sieppaamiaan vankeja, joista brittien siirtokunnat maksoivat hyvin. Näin westot omaksuivat keskeiseksi elinkeinokseen orjakaupan. Menestyksensä rohkaisemina he tekivät ryöstöretkiä myös suurempien kansojen kuten cherokeiden ja creekien kyliin. Vuosikymmenen lopulla virginialaisten ja westojen välit viilenivät, kun Virginia alkoi myydä aseita ja ammuksia cherokeille ja muille pienemmille heimoille. Tämä vähensi westojen aseellista ylivoimaa ja he muuttivat juuri perustettuun Etelä-Carolinan provinssiin. Siellä westot perustivat tukikohtansa Savannahjoelle Georgian rajalle ja solmivat kauppasuhteet Carolinan kauppiaisiin. Kaupankäynti osoittautui kannattavaksi kummallekin osapuolelle ja auttoi Etelä-Carolinan siirtokunnan hyvään alkuun. Siirtolaiset hyödynsivät westojen vahvasti aseistettuja sotapartioita ja käyttivät näitä barrikadina estämään espanjalaisten asutuksien leviämisen Carolinaan.
Tuottoisan orjakaupan vaurastamina westot nousivat 1660-luvun aikana lähes kaksi vuosikymmentä kestävään kukoistuskauteen. He olivat koko kaakkoisrannikon menestynein kauppakansa, joskin muut heimot vaativat pääsyä mukaan kasvavaan Atlantin kauppaan. Rannikon pienet heimot kammosivat westoja, sillä hyökkäyksissä henkiinjääneet kylien asukkaat kuvailivat näitä kannibaaleiksi. Viittauksia kannibalismista tuli yhtä lailla niin brittien kuin espanjalaistenkin lähteistä, mutta asiaan ei koskaan saatu täyttä varmuutta.
Seuraavan vuosikymmenen puolivälissä Carolinaan saapuneet shawneet horjuttivat westojen asemaa nousemalla kilpaileviksi orjakauppiaiksi. Irokeesisotia paenneet shawneet eivät olleet onnistuneet hankkimaan tuliaseita Floridan espanjalaisilta, mutta asetuttuaan lähelle Charlestonia he solmivat kauppasuhteet laittomia aseita myyviin "Goose Creekin miehiin". Tämä Barbadokselta saapunut voimapolitiikkaa suosiva ryhmittymä ajoi omia etujaan ja vastusti Carolinan hallitusta ja näiden westo-liittolaisia. Vuosikymmenen puoleenväliin tultaessa he aseistivat muita kaakkoisrannikon heimoja westoja lukuun ottamatta. Orja- ja asekauppa laajeni joka suuntaan samalla kun westojen merkitys kaupankäynnissä pieneni. Tilanteen korjaamiseksi westot suunnittelivat geopoliittisia strategioita, joilla pyrittiin hallitsemaan siirtokunnan omien heimojen toimia, estämään siirtolaisten matkat sisämaahan ja pitämään loitolla siirtokunnan ulkopuolelta tulevat intiaani-kauppiaat. Stretegia toimi jonkin aikaa, mutta ei pystynyt estämään kauppamarkkinoiden laajenemista.
Tuho
Vuonna 1677 Britannian ylähuoneessa istuvat kahdeksan Carolinan perustajaa (Lord Proptietors), joilla oli kuningas Kaarle II myöntämä lupakirja päättää siirtokunnan asioista, vaativat westoille 7 vuoden kauppamonopolia. Siirtolaiset eivät kuitenkaan noudattaneet vaatimusta. He jopa kielsivät westojen pääsyn siirtokuntaan koska nämä eivät olleet antaneet tyydyttävää selitystä kahden siirtolaisen murhaan.
Vuosina 1678 - 1679 westojen välit huononivat entisestään Etelä-Carolinan siirtolaisten kanssa, sillä Goose Creekin ryhmittymän omavaltainen politiikka lisäsi suosiotaan. He hankkivat omat kauppatuotteensa ja orjatyövoimansa mieluummin merirosvoilta tai muilta heimoilta kuin westoilta. Myös westojen kanssa hyvissä väleissä olleet shawneet taivutettiin kääntymään näitä vastaan. Keväällä 1780 tehty westojen orjahyökkäys georgialaiselle lähetysasemalle epäonnistui, kun espanjalaiset olivat aseistaneet lähetysaseman intiaanit. Tapaus romahdutti westojen maineen orjien toimittajana.
Kesällä 1780 Goose Creekin ryhmittymä rahoitti yksityisen sodan westoja vastaan. He katsoivat, että westoista oli tullut selvä este muun intiaanikaupan kehittämiselle. Lisäksi taustalla oli halu hankkia lisämaata nopeasti kasvavalle siirtokunnalle ja westojen maat olivat sopiva kohde. Carolinan perustajat Englannissa olivat täysin tietämättömiä Goose Creekin ryhmittymän suunnitelmista ja kuulivat niistä vasta kun sota oli jo ohi. Westot saivat varoituksen sodan uhasta ja he lähettivät rauhanlähettilään shawneiden kylään. Lähettilään kohtalo jäi tuntemattomaksi. Pian tämän jälkeen hyvin aseistetut shawneet ja muut Carolinan intiaanit tunkeutuivat westojen kylään ja tuhosivat sen. Suuri osa kyläläisistä surmattiin tai lähetettiin orjuuteen.
Viimeiset westot
Hyökkäyksen aikana pakoon päässeet westot jakaantuivat moniin eri ryhmiin. Carolinalaiset, shawneet ja muut brittimieliset intiaanit jäljittivät heitä pitkään ja onnistuivat vangitsemaan tai surmaamaan joitakin pakolaisia. Vuonna 1682 erään georgialaisen creek-kylän päällikkö kertoi siirtolaisille, että hänen kansansa keskuudessa eli noin 60 westo-pakolaista. Samana vuonna 600 westoa antautui irokeesiliiton senecoille Virginiassa. Viimeinen maininta creekien parissa asuvista westoista on vuodelta 1716.
Westojen alkuperä
thumb|Westojen asuntoina toimivat irokeesikansoille tyypilliset pitkätalot Westojen alkuperä selvisi, kun heidän puhumansa irokeesinkielinen murre johti intiaanihistorian tutkijat Suurten järvien rannoille asuneeseen eriein kansakuntaan. Eriet olivat asuttaneet monia kyliä Ohiossa, Pennsylvaniassa ja New Yorkissa kunnes vuosina 1654 - 1656 tapahtuneet irokeesien liittokunnan hyökkäykset olivat tuhonneet heidän kylänsä. Osa erieistä pakeni etelään ja pysähtyi Virginiaan rakentamaan  tukikohtansa. Heidät tunnettiin jonkin aikaa siellä nimellä ricahecrian (rickahocan) kunnes hiedän nimensä muotoutui westoiksi Virginian Jamesjoella sijaitsevan asekauppiaiden omistaman Westover-plantaasin mukaan.
Populaatio ja kylät
Aikalaisten lähdetiedot westojen lukumääristä vaihtelevat suuresti, mutta keskimääräisen arvion mukaan heitä oli noin 800 - 2 000. Populaation määrän vaihtelu vuosien 1656 - 1680 välillä oli sidoksissa heidän sotaiseen luonteeseensa ja siihen, että he luultavasti adoptoivat sotavankeja, enimmäkseen naisia ja lapsia. Westojen pääkylässä Hickauhaugaussa vuonna 1674 vieraillut tohtori Henry Woodward ei onnistunut laskemaan kylän asukkaita, mutta arvioiden mukaan sotureita oli joitakin satoja ja asukkaita tuhat. Jos westoilla oli useampia kyliä, niistä ei ole merkintöjä. Woodwardin mukaan westojen pitkientalojen kattoparruissa roikkui joukoittain muilta intiaaneilta otettuja päänahkoja. Mahdollisten hyökkäysten vuoksi kylä oli suojattu sisämaan puolelta kaksinkertaisella paaluvarustuksella, mutta jätetty joenpuolelta heikommin suojatuksi. Vierailunsa aikana Woodward sai isänniltään lahjaksi oman orjan, joka oli nuori intiaanipoika.
Axel Honneth
right|thumb|Axel Honneth vuonna 2008. Axel Honneth (s. 1949, Essen) on saksalainen filosofi ja sosiologi. Hän on Jürgen Habermasin oppilas ja niin sanotun Frankfurtin koulukunnan merkittävä seuraaja. Hän toimi Frankfurt am Mainin J. W. von Goethe -yliopistossa Max Horkheimerin ja Theodor W. Adornon 1950 uudelleen perustaman Sosiaalitutkimusinstituutin johtajana 2001–2018.
Honneth julkaisee myös kahta merkittävää filosofian aikakauskirjaa Deutschen Zeitschrift für Philosophie sekä European Journal of Philosophy and Constellations.
Elämä ja ura
Honneth opiskeli vuodesta 1969 alkaen filosofiaa, sosiologiaa sekä "germanistiikkaa" Bonnissa, Bochumissa sekä Berliinissä. Hän sai ensin Freie Universität Berlinin sosiologian laitokselta assistentuurin, sitten 1982 Jürgen Habermasin avulla tutkimusstipendin yhteiskuntatieteiden osastolle Max-Planck-Institutiin Müncheniin sekä seuraavana vuonna filosofian assistentuurin Goethe-yliopistosta ja samanaikaisesti dosentuurin Berliinistä.
Ensimmäinen filosofian professuuri Honnethilla oli Konstanzin yliopistossa, sitä seurasi poliittisen filosofian professuuri Otto Schur-instituutissa, Freie Unversität Berlinissä. Vuosina 1995–96 hän oli vierailevana professorina New Yorkissa New School of Social Researchissa. Vuonna 1996 hän sai filosofian professuurin Goethe-yliopistossa. Siellä hän kuului tunnetun Institut für Sozialforschungin kollegioon, joka synnytti tunnetun kriittisen teoriansa. Vuonna 1999 Honneth piti hallussaan Amsterdamin yliopiston Spinoza-oppituolia.
Tutkimusalueesta
Axel Honnethin erityisalue on sosiaalifilosofia. Siinä hän on kehittänyt tunnustuksen (Anerkennung) teoriaa ja filosofiaa.Honnethin tunnustuksen teoriassa persoona voi saada tunnusta kolmella yhteiskunnan tasolla eli perheen, kansalaisyhteiskunnan ja valtion tasolla. Perhe on yhteiskunnan perusyksikkö ja siellä tunnustuksen muotona on rakkaus, Se on tunnustuksen muodoista kaikkein perustavin. Kansalaisyhteiskunta-termiä Honneth hegeliläisessä merkityksessä tarkoittamaan oikeusyhteisöä eikä nykyisessä merkityksessä, jossa se viittaa kansalaistoiminnan sfäriin. Oikeusyhteisö myöntää tai on myöntämättä persoonalle juridisen ja moraalisen täysi-ikäisyyden. Myös valtio-termiä Honneth hegeliläisessä merkityksessä tarkoittamaan arvoyhteisöä, joka arvottaa yksilön panoksen yhteisölle. Kansalaisyhteiskuntaan hegeliläisessä merkityksessä kuuluu myös taloudellinen aktiviteetti, jossa oikeuspersoonat esimerkiksi tekevät toisensa kanssa taloudellisia sopimuksia ja transaktioita. Kansalaisyhteiskunnan tasolla tunnustuksen muotona ovat oikeudet, kuten oikeusomistaa yritys tai oikeus äänestää. Valtio on se siveellisen (yhteisön tavat, arvot, normit, yhteisön eetos ym.) yhteisön taso, jossa persoonat sovittavat kansalaisyhteiskunnan tason erillispyrkimyksensä löytääkseen arvoyhteisöön toistensa kanssa. Kansalaisyhteiskunnan tasolla toinen persoona voi asettua kilpailijana, kun taas valtion tasolla tunnetaan solidaarisuutta ja me-henkeä toista persoonaa kohtaan. Valtion tasolla persoona kamppailee saadakseen tunnustusta arvoyhteisöltä omasta panoksestaan tälle siveelliselle yhteisölle. Valtion tasolla tunnustuksen muotona on yhteisön hyväksi tehdyn työn arvostus ja vastavuoroisesta työn arvostuksesta kasvaa solidaarisuuden tunne. (Huttunen 2016.)
Verdinglichung - eine anerkennungstheoretische Studie -teoksessaan (ISBN 3-518-58444-8) hän pyrkii kyseisen marxilaisen avainkysymyksen tunnustusteoreettiseen uudelleenmuotoiluun. Samankaltainen aihe on Habermasin tapaan henkilöiden välisen yhteyden moraalisuuden rekonstruktio.
Sosialismin idea -teoksessaan Honneth (2015) pohtii sosialismin käsitettä filosofisesti kriittisen teorian perinteen varassa. Honneth ehdottaa kolmea muutosta perinteiseen sosialismia koskevaan teoriaan:
Vakoilu
Vakoilu on luvatonta tiedustelutoimintaa, jonka avulla pyritään hankkimaan tietoa kohteen tietämättä ja tahdonvastaisesti. Vakoilun kohteena on yleensä valtion hallinto tai sotilaallinen organisaatio, yksittäinen henkilö tai henkilöjoukko, jokin teollisuuden haara tai yksittäinen yritys, jolloin on kyse teollisuusvakoilusta. Vakoilu on siten myös yksi organisaatioiden tiedonhankintakeinoista. Organisaatiossa toimivat vakoojat, jotka ovat soluttautuneet tiettyihin kohteisiin paljastamaan tietoa ja välittämään sitä organisaatiolle. Vakoilukeinoja ovat ihmisten eli vakoojien suorittama vakoilu, apuvälineiden käyttö (muun muassa vakoilusatelliitit) ja salakuuntelu. Vakoilua suoritetaan monella tasolla.
Axel Honneth
Tutkimusalueesta
1) Taloudellisen determinismin korvaaminen John Deweyn inspiroimalla historiallisella kokeilulla
Vakoilu
Yksittäisen ihmisen vakoilu keskittyy esimerkiksi kohteen sijaintiin ja tekemisiin. Henkilön yhteyksiä toisiin henkilöihin voidaan myös vakoilla kun halutaan saada tietoa verkostoista. Erityinen laji vakoilua on aviopuolison uskottomuuden vakoilu. Tähän voidaan käyttää yksityisetsiviä. Henkilökohtaista vakoilua sanotaan myös varjostukseksi.
Axel Honneth
Tutkimusalueesta
2) Sosiaalisen vapauden laajentaminen nykyaikaisen yhteiskunnan kaikkiin yhteiskunnan alueisiin
Vakoilu
Teollisuusvakoilussa kohdeyrityksestä vakoillaan tuotantoprosessien menetelmiä, muotoilua ja käytettyjä raaka-aineita, tuotesuunnitelmia sekä tulevaisuudensuunnitelmia.
Axel Honneth
Tutkimusalueesta
3) Demokraatian sfäärin avaaminen kaikille kansalaisille (radikaalin demokratian idea).
Vakoilu
Valtiotasolla vakoilukohteina voivat olla esimerkiksi vieraan maan strategiset sotilas- ja siviilikohteet kuten rakennukset, joukkojen sijoituskohteet, rautatiet ja ohjusasemat. Suurimittaisinta vakoilu on valtioiden välillä kriisitilanteissa, missä tiedustelua hoitaa nimetty organisaatio. Rauhan aikana sodan uhatessa vihollisesta tiedustellaan mahdollista sotilaallisia varustelutoimenpiteitä. Sodankäynnissä vakoilutulosten perusteella voidaan suunnitella vastatoimia vihollisen pyrkimyksiä estämään.
Axel Honneth
Tutkimusalueesta
Honnethilla on Frankfurtin koulukunnan hengessä pyrkimys kriittiseen yhteiskuntateoriaan myös psykologian ja psykoanalyyttisten teorioiden avulla sekä sosiologian ja sosiaaliontologian keinoja käyttäen.
Vakoilu
Vakoilu ja siihen liittyvä välineistö on elokuvissa, kirjallisuudessa ja jossain määrin myös videopeleissä erittäin suosittu aihe. Tunnetuin kuvitteellinen vakooja lienee James Bond.
Vakoilun käsitteitä
Vakooja on agentti eli asiamies, joka toimii vakoilun kohteen tietämättä toimeksiantajansa (tavallisesti valtiollisen organisaation) eduksi. Kaksoisagentti on vakooja, joka toimii vakoilun kohteen eduksi varsinaista toimeksiantajaansa vastaan.
Vakoiluun liittyy aina suhteellisen edun hankkimisen pyrkimys. Vakoiluun liittyvät keskeisesti: (1) vakoilutoiminta, (2) vastatoiminta eli hyökkäys vakoilua vastaan (vastavakoilu) tai vakoojien paljastaminen (3) vastavastatoiminta, eli suojautuminen vakoilua vastaan tapahtuvalta hyökkäykseltä; esimerkiksi omien vakoojien suojaus soluttautumalla vastustajan vastavakoiluorganisaatioon.
Vakoilussa vastatoiminnan periaate näkyy muun muassa kaksois- ja kolmoisagentteina sekä erillisinä vakoilu- ja vastavakoiluorganisaatioina NSA, CIA, FBI, MI6 (Britannian ulkoinen), MI5 (Britannian sisäinen), SVR/FSB (entinen KGB), SUPO, SÄPO.
Varhaisimmat maininnat
pienoiskuva|Rypäleterttua kantavat vakoilijat Neljännessä Mooseksen kirjassa. Kuva vuonna 1907 julkaistusta Raamatusta (Providence Lithograph Company). Varhaisimmat maininnat vakoilusta ovat Egyptin keskivaltakunnan ajalta olevia papyruskirjoituksia ja savitauluja. Niiden mukaan faaraoiden käyttöön on kerätty tietoja puhuttamalla Egyptiin saapuneita matkustajia. Vanhinta säännöllistä tiedustelutoimintaa ovat nykyisessä Sudanissa sijanneesta Semnan linnoituksesta faaraolle lähetetyt tiedusteluraportit vuosilta 1844–1841 eaa. Noin 600 vuotta myöhemmin käydyn Troijan sodan kuvauksessa, Homeroksen eepoksessa Ilias, kuvataan Troijaa puolustavan armeijan vakoilutoimintaa. Hyökkääjät saavat troijalaisen vakoilijan elävänä kiinni ja häntä kuulustellaan. Vanki yrittää vilpittömyydellään säilyttää henkensä. Kun häneltä on saatu tiedot, hänet surmataan, jotta hän ei pääsisi takaisin omalle puolelleen kertomaan tietojaan.
Mooseksen vakoojat ja Assyrian tiedustelupalvelu
Tarinan mukaan Israelin kansan erämaavaellus päättyi kun paluuseen Kaanaanmaalle Joosuan johtamana. Ennen Jerikon taistelua Joosua lähetti kaupunkiin kaksi ilmeisen kokenutta vakoojaa, jotka palasivat takaisin raportoidakseen näkemänsä suoraan Joosualle. Tarina on ensimmäinen ammattimaista vakoilua kuvaava kirjoitettu kertomus.
Assyrialaisten (noin 900–600 eaa.) kirjoitetusta historiasta löytyvät ensimmäiset piirteet järjestelmällisestä tiedustelupalvelusta. Assyrialaiset harjoittivat sekä avointa että salaista tietojenkeruuta. Toiminta käsitti kiinalaisen historioitsija Guo Hoggengin mukaan neljä järjestäytyneen tieustelutoiminnan peruspiirrettä: tietoja kerättiin eri lähteistä, tietojenvaihto oli järjestelmällistä, tietoa ja sen luotettavuutta analysoitiin ja arvioitiin ja käytössä oli vastavakoilun menetelmiä.
Sun Tzun vakoilijatyypit
Kiinalainen sotateoreetikko Sun Tzu kuvasi vakoilijoiden käyttöä yli 2 000 vuotta sitten. Hän luokitteli salaiset asiamiehet viiteen tyyppiin :
Sparta ja Rooma
Antiikin Spartassa vallanpitäjät olivat huolissaan valtionsa alistetusta heloottiväestöstä ja sen mahdollisesta kapinoinnista. Heitä valvottiin ja vakoiltiin 300-luvulla eaa. Krypteia-nimisen organisaation avulla. Vakoilujärjestön viestejä kuljetettiin vyön tapaisissa nahkahihnoissa, jossa olevan kirjoituksen saattoi lukea kietomalla hihnan paksun puupalikan (krypteian, salaisen tangon) ympärille. Tästä ovat peräisin nimitykset kryptaus ja kryptologia.
Rooman valtakunnan valtava koko pakotti luomaan uusia ratkaisuja tietojenkeruuseen. Alkoi syntyä jako sotilaallisen tiedustelun ja vakoilun välille, vaikka aikakaudella näitä kahta ei vielä erotettukaan toisistaan. Exploratores oli sotilaiden erikoisryhmä, joiden tehtävä oli tiedustella lähialueita legioonien liikkuessa Rooman valtakunnassa. Näiden legioonien mukana kulkeneiden sotilastiedusteluyksiköiden lisäksi roomalaisilla oli toinenkin tapa hankkia tietoa hallitsemillaan alueilla: speculatores olivat vakoilijoita tavalla, joka lähenee sanan nykyistä merkitystä. Speculatores olivat ryhmä itsenäisiä tai muutamasta miehestä koostuvia paikallisesti toimivia soluja, jotka hankkivat salaa ja pitkäkestoisesti tietoa paikallisesta tilanteesta, yleensä peiteidentiteetin suojassa. Speculatores-joukkojen menetelmiin kuuluivat myös tiedonhankinta väkivalloin ja tarvittaessa salamurhat.
Keskiaika, kirkon valtakausi ja Richelieu
Rooman valtakuntaa seuranneella pienten ruhtinaskuntien feodaalikaudella tiedustelu ja vakoilu taantuivat. Valtiollisten tahojen sijasta tiedon keruuta ja analysointia hallitsivat vuosisatojen ajan kirkonmiehet, joiden verkostot ja luostarijärjestelmä ulottuivat ruhtinaskuntien ja kaupunkivaltioiden rajojen ylitse. Merkittävää uutta järjestäytynyttä valtiollista vakoilua ja tiedustelua syntyi Keski-Eurooppaan vasta 1600-luvun Ranskassa, kehittäjänään kardinaali Armand de Richelieu. Postilaitoksen perustaminen tarjosi hänelle uuden keinon valtiolliseen tiedusteluun. Vuonna 1628 määrättiin, että Ranskassa sai lähettää postia ainoastaan virallisen postilaitoksen kautta. Richelieu käytti postia tiedonhankintaan perustamalla cabinet noir -järjestelmän, jonka keskeisenä osana oli kirjeiden tarkastaminen ja lukeminen niin sanotussa mustassa huoneessa. Toiminta pidettiin salaisena ja kirjekuorien oli näytettävä avaamattomilta.
Ensimmäinen maailmansota
Ensimmäinen maailmansota toi vakoiluun niin paljon uusia toimintatapoja, että vakoilun sijasta on puhuttava tiedustelusta. Upseereille oli esimerkiksi vakoilukoulutuksessa korostettu, että vakoilijan tunnistaa lipevästä käyttäytymisestä ja että viestejä lähetetään ratsain tai savumerkeillä. Sen sijaan sotilasilmailua, radiota tai puhelimen käyttöä ei koulutuksessa mainittu. Uudet välineet mahdollistivat hyökkäävälle osapuolelle sellaiset yhtäaikaiset operaatiot, joissa ei ollut näköyhteyttä. Niinpä puolustajalle tuli välttämättömäksi saada ennakkovaroitus tulevasta operaatiosta. Sen saamiseksi oli kuunneltava vihollisen viestiliikennettä ja seurattava lentokoneilla sen sotavalmisteluja. Näin saatuja tietoja saatettiin myös käsittää väärin, joten myös tietojen tulkintaan piti saada voimavaroja.
Toinen maailmansota
Toisessa maailmansodassa vakoilijat onnistuivat tiedottamaan päämiehilleen useista tulevista sodan operaatioista. Neuvostoliiton lukuun vakoillut saksalainen Richard Sorge ilmoitti Stalinille vuonna 1941 ennakkoon sekä operaatio Barbarossasta että hyökkäyksestä Pearl Harboriin. Kun Japanin uhka hälveni, Stalin saattoi siirtää syksyllä 1941 lisää joukkoja Saksan-vastaiseen sotaan. Vakoilijoiden huomion kohteena oli myös uusien aseiden kehittely. Neuvostoliitto yritti saada Yhdysvaltojen Manhattan-projektia johtaneen Robert Oppenheimerin palvelukseensa, mutta tämä ei suostunut.
Diplomaatit
Tiedustelupalveluiden työntekijät käyttävät erilaisia peiterooleja. Näistä diplomaattinen peite on perinteisin ja edelleen yleisin. Se tarjoaa lain edessä koskemattomuutta tiettyyn pisteeseen asti. Tiedustelua voidaan hoitaa esimerkiksi kulttuurivirkamiehen tai lähetystösihteerin peitenimikkeen turvin. Diplomaattipeitteen alla tapahtuva henkilötiedustelu on perinteisesti ollut Venäjän tiedustelun päämenetelmä. Isäntämaat ovat kyllä tietoisia siitä, että jotkut ulkomaiset diplomaatit ovat tulleet maahan vakoilutehtävissä, mutta heitä ei kuitenkaan aina karkoteta, vaan isäntämaat arvioivat saavansa enemmän hyötyä voidessaan pitää vakoojaa silmällä ja selvittää, keneen hän on yhteydessä. Toisaalta isäntämaallakin on omat "diplomaattinsa" vieraan maan lähetystössä. Diplomaattien karkotukset johtavat usein vieraan maan vastavuoroisiin toimiin.
Illegaalit
Illegaali elää tyypillisesti pitkään kohdemaassa väärällä henkilöllisyydellä. Hänen tehtävänsä on värvätä vakoilijoita ja tietolähteitä kohdemaasta ja valmistella olosuhteita otollisiksi uusille vakoojille, joita kohdemaahan lähetetään. Esimerkiksi venäläisiä illegaaleja on jäänyt kiinni Yhdysvalloissa ja Hollannissa myös kylmän sodan jälkeen. Tiedustelulähteet pitävät todennäköisenä, että Suomessakin on venäläisiä illegaaleja vuonna 2023.
Hunaja-ansa
Hunaja-ansaa kuvataan naispuoliseksi viettelijättäreksi, joka on samalla vieteltävän vakoilija tai kiristäjä. Hunajana ei kuitenkaan käytetty vain naisia, vaan romanttisluontoiseen houkutteluun käytettiin myös miehiä. Tiedustelumenetelmänä hunaja-ansa on arvaamaton, sillä myös syötti on siinä tunteidensa varassa ja tällaisen tehtävän antaminen on tiedustelupalvelun työnjohdolle vaikea päätös. Usein ajatellaan, että näin tehdään vain diktatuurimaissa, mutta hunaja-ansaa käytettiin huomattavassa määrin myös Yhdysvaltain sisällissodassa, jossa kumpikin sodan osapuoli hankki tietoja naisvakoilijoiden ja viettelyn avulla.
Vakoilu Suomessa
pienoiskuva|[[Suojelupoliisi|Ratakatu 12 vuonna 1957.]] Lain näkökulmasta vakoilua käsitellään tarkemmin artikkelissa Maanpetos
Soluttautuminen
Richard Kaarlonpoika Vennikas oli ensimmäisiä merkittäviä vakoilijoita Suomessa. Hän oli valmistunut vuonna 1919 punaupseeriksi Petrogradissa. Hänet oli komennettu 15.10.1920 Pietarin sotilaspiirin tiedusteluosaston päälliköksi ja hänen vastuulleen kuului reunavaltioihin suunnattu vakoilu. Vennikas saapui Suomeen 29.5.1921 diplomaattisen kuriirin saattajana. Vennikas jäi Helsinkiin ja työskenteli Suomalais-Venäläisen Sekakomitean venäläisen valtuuskunnan sihteerin apulaisena. Valtuuskunnan poistuttua Suomesta Vennikas jäi Helsinkiin edustuston 1. sihteerin apulaiseksi. Hän avusti edustuston poliittisen komitean päällikköä sotilasvakoilun järjestämisessä. Saamansa sotilastiedot Vennikas toimitti Pietarin sotilaspiirin tiedusteluosastolle. Hän paljastui Suomen viranomaisille ja joutui karkotetuksi 4.4.1922.
Suomea vastaan toimineista vakoojista kuuluisin ja aikansa merkittävin vakoilija Neuvostoliitolle oli Vilho Pentikäinen. Hän muun muassa luovutti Suomi-konepistoolin piirustukset Neuvostoliitolle. Pentikäinen paljastui valokuvatessaan salaisia asiakirjoja ja hän loikkasi nopeasti Neuvostoliittoon. Pentikäisen loikkaus paljasti niin sanotun Suuren vakoilujutun.