cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kivikoivu
Ulkonäkö ja koko
Kivikoivun poimuttuneet lehdet ovat sulkasuoniset ja syysväriltään keltaiset. Niiden yläpinta on harvakarvainen ja alapinta nystyinen ja keskisuonta myöten karvainen. Lehtilapa on 5–10 senttimetriä pitkä, toissahainen, kolmiomaisen puikea, pitkäsuippuinen ja tyvestä suippo tai lähes herttamainen. Lehdissä on 1–2,4 senttimetriä pitkä ja nystyinen ruoti sekä pienet korvakkeet, jotka karisevat lehtien puhjetessa. Silmut ovat 2–3 millimetriä pitkiä, perättömiä ja tahmeita. Lehtiasento on kierteinen.
Kivikoivu on yksikotinen kasvi, joka kukkii pienin, yksineuvoisin kukin vasta lehtien puhjettua kesä–heinäkuussa. Hedekukissa on vähäinen kehä ja ne muodostavat pitkiä ja riippuvia, kellertäviä norkkoja. Emikukat ovat kehättömiä ja muodostavat lyhyitä ja pystyjä, vihreitä norkkoja. Norkkoperät ovat yleensä 3–6 millimetriä pitkiä, mutta joskus lähes huomaamattomia.
Levinneisyys
Kivikoivu kasvaa alkuperäisenä Itä-Aasian lauhkeissa osissa. Sitä tavataan Burjatiassa, Taka-Baikalian aluepiirissä ja Sahan tasavallassa Siperiassa; Kamtšatkan niemimaalla ja Sahalinin saarella Venäjän kaukoidässä; Heilongjiangissa, Jilinissä, Liaoningissa ja Sisä-Mongoliassa Pohjois-Kiinassa; Korean niemimaalla sekä Hokkaidōn, Honshūn ja Shikokun saarilla Japanissa. Kivikoivu menestyy hyvin myös Etelä-Suomessa.
Elinympäristö
thumb|Kivikoivulla on usein lämpimänpunertava kaarna. Kivikoivu on mereinen, keski- tai hemiboreaalisen vyöhykkeen kasvi, joka kasvaa yleensä 1 000 – 1 700 metrin korkeudessa. Se on metsäaukioiden pioneeripuu, joka selviää myös niukkaravinteisessa maaperässä ja kuivilla kasvupaikoilla. Tavallisesti se kasvaa vuorten rinteillä puhtaina metsikköinä, mutta muodostaa joskus myös sekametsiä havupuiden ja toisten lehtipuiden kanssa.
Käyttö
Kivikoivun nimi juontuu sen kovasta ja vahvasta puuaineksesta, josta valmistetaan huonekaluja ja rakennustarvikkeita. Siitä on jalostettu myös useita koristekasviksi soveltuvia lajikkeita, esimerkiksi matala ja leveäkasvuinen ’Grayswood Hill’ sekä oranssikaarnainen ’Hokkoda Orange’, joka on peräisin Hokkodavuorelta Japanista.
Tauno Juvonen
Tauno Aleksander Juvonen (4. lokakuuta 1892 Värtsilä - 6. helmikuuta 1918) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Antti Juvonen ja Eva Sofia Määttänen.
Jääkärikausi
thumb|300px|Kurssilaisia räjäytysharjotuksessa. Etuoikealla kouluttaja luutnantti Mellis Hän työskenteli konttoristina Keskusosuusliike Hankkijalla Helsingissä ennen liittymistään yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 6. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1915 alkaen pataljoonan 4. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hän kävi Polangenissa vuonna 1917 järjestetyn erikoiskurssin (pommarikurssi).
Suomen sisällissota
Juvonen saapui takaisin Suomeen 31. tammikuuta 1918 oberzugführer Friedel Jacobssonin komennuskunnan mukana ja liittyi Peräpohjolan yhtyneisiin suojeluskuntiin Tervolassa 2. helmikuuta 1918. Hän otti osaa Tervolan taisteluun ja myöhemmin Jacobsonin osaston 4. joukkueenjohtajana Tornion taisteluun, missä hän kaatui 6. helmikuuta 1918. Juvonen haudattiin Tornioon mutta siirrettiin myöhemmin Värtsilän sankarihautaan.
Suomi–Ruotsi-maaottelu 2007
Suomi–Ruotsi-maaottelu vuonna 2007 kilpailtiin 8.–9. syyskuuta Ruotsin Göteborgissa Ullevin stadionilla.
Kilpailussa Suomen miehet voittivat Ruotsin pistein 203–199, naiset puolestaan hävisivät pistein 189–219.
Kävelymaaottelu
Kävelymaaottelu on oma erillinen ottelunsa. Loppupisteet 23-12
Sansibarin sota 1896
Sansibarin kapina, joka tunnetaan myös nimellä Englannin ja Sansibarin sota, käytiin 27. elokuuta 1896. Se kesti vain 38 minuuttia (tai lähteestä riippuen 40 tai 45 minuuttia) ja se lasketaan usein kaikkien aikojen lyhyimmäksi sodaksi.
Taustat
Sansibar on saari Intian valtameressä Tansanian edustalla. Saari oli ollut omanilaisten sulttaanien hallussa vuodesta 1698. Sulttaani Majid bin Said julisti saaren itsenäiseksi Omanista vuonna 1858, ja maa sai Ison-Britannian tunnustuksen. Britit pitivät ystävällismielistä yhteistyötä yllä Sansibarin kanssa, mutta jännitystä alueelle toi Saksan kiinnostus alueen kauppaoikeuksista. Sansibarin sulttaani oli antanut aiemmin Sansibarin hallinnassa olleen Kenian briteille ja Tansanian saksalaisille. Saaren arabiylimystö oli tyytymätön näihin ratkaisuihin, sillä se tarkoitti heidän omien kauppatulojensa pienenemistä.
Välit Britanniaan tiivistyivät, kun Ali bin Said nousi sulttaaniksi ja lopetti orjien myynnin ulkomaille. Said nimitti Englannin pääministerin myös Sansibarin hallituksen johtajaksi, ja hänellä oli veto-oikeus sulttaanin päätöksiin. Sansibarista tuli Britannian protektoraatti. Siirtomaihin liittyvät Saksan ja Englannin jännitteet laukesivat, kun maat kirjoittivat Helgolandin-Zanzibarin sopimuksen, jolla Itä-Afrikka jaettiin vaikutuspiireihin. Saksa sai Tansanian, mutta britit saivat enemmän vaikutusvaltaa Sansibarissa.
Sota
Sota puhkesi, kun sulttaani Hamad bin Thuwaini, joka oli tehnyt mielellään yhteistyötä brittien kanssa, kuoli 25. elokuuta, ja hänen veljenpoikansa Khalid bin Bargash kaappasi vallan itselleen. Toinen vallantavoittelija, Hamud bin Muhammad, oli mieluisempi siirtomaaisännille, koska tämän arveltiin olevan helpompi yhteistyökumppani. Niinpä britit käskivät Khalid bin Bargashin luopua vallasta. Khalid kieltäytyi ja pani sen sijaan liikekannalle armeijansa, jonka muodosti 2 800 miestä ja entinen sulttaanin sotalaiva H.H.S Glasgow, joka oli ankkurissa satamassa. Sansibarin armeijaan liittyi myös askarisotilaita, ja näin sulttaanin armeija sai käyttöönsä myös Maxim-konekivääreitä. Lisäksi sulttaanilla oli saksalaisten heille antamia kenttätykkejä. Samaan aikaan kun Bargashin joukot linnoittivat palatsia, brittilaivaston viisi alusta asettautuivat satamaan palatsin edustalle, ja merijalkaväki astui maihin.
Sulttaani yritti viime hetkellä neuvotella rauhasta Yhdysvaltojen edustajan välityksellä. Brittilaivaston alukset avasivat tulen 27. elokuuta aamulla kello yhdeksältä, sen jälkeen, kun brittien asettama takaraja oli mennyt umpeen. Tykistökeskityksen kestäessä H.H.S Glasgow ampui kohti brittejä Gatling-tykeillään. Tykistökeskitys päättyi 45 minuutin kuluttua, kun H.H.S. Glasgow oli uponnut; sen koko miehistö pelastettiin brittien aluksiin. Samaan aikaan päättyivät myös tulitaistelut maihin nousseiden brittiläisten ja sulttaanin joukkojen välillä palatsin luona.
Lopputulos
Noin 500 sansibarilaista menetti henkensä pommituksessa, sotilaiden määrää tästä luvusta ei tiedetä. Brittien HMS Thrush -laivalla oli yksi loukkaantunut. Pommituksen jälkeen saarella syntyi kaaos, ja britit joutuivat siirtämään joukkoja Mombasasta saarelle. Khalid pakeni Saksan suurlähetystöön ja hänet otettiinkin vastaan. Britit yrittivät neuvotella Khalidin luovuttamisesta, mutta saksalaiset eivät suostuneet, vaan SMS Seeadler haki sulttaanin Dar es Salaamiin, missä hän jäi brittien haltuun ensimmäisessä maailmansodassa vuonna 1916. Sulttaanikunta sai jatkua ainoastaan sen takia, että järjestelmä tuli halvemmaksi kuin maan alistaminen suoraan kruunulle, vaikkakin voidaan sanoa, että maa oli käytännössä Englannin siirtomaa heti sodan jälkeen.
Kaupunkisaamelainen
Kaupunkisaamelainen tai citysaamelainen on saamelaisalueelta pois muuttaneiden tai muualla syntyneiden saamelaisten itsestään käyttämä nimitys.
Dvina
Dvina voi tarkoittaa seuraavia:
Audi S8
Audi S8 on Audin vuodesta 1996 lähtien valmistama loistoluokan automalli, joka on urheilullisempi versio Audi A8 -mallisarjasta.
Audi S8 D2 (1996–2002)
Vuonna 1999 moottorin venttiilien määrä sylinteriä kohden nousi neljästä viiteen, ja samalla teho kasvoi 360 hevosvoimaan.
Audi S8 D3 (2006–2010)
Audi A8 (D3) -malliin perustuva S8 esiteltiin vuonna 2006. Autossa käytettiin 5,2-litraista V10-moottoria, jonka teho on 450 hevosvoimaa. Voimansiirtona on kuusiportainen automaattivaihteisto ja vetotapana neliveto.
Vuonna 2008 malli koki pienen kasvojenkohotuksen, jossa siihen tehtiin muutoksia muun muassa etupuskuriin. Takavalot muuttuivat LED-tyyppisiksi. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Audi S8 D3.
Audi S8 D4 (2011–2017)
Audi A8 (D4) -malliin perustuva S8 esiteltiin Frankfurtin autonäyttelyssä syyskuussa 2011. Sen voimanlähteenä on kaksoisturboahdettu 4,0-litrainen V8-moottori teholtaan 520 hevosvoimaa. Voimansiirtona on kahdeksanportainen automaattivaihteisto ja neliveto.
Frankfurtin autonäyttelyssä syyskuussa 2013 esiteltiin kasvojenkohotuksen kokenut malli. Uudistuksia tehtiin muun muassa puskureihin ja etusäleikköön. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Audi S8 D4. Vuonna 2015 esiteltiin S8 plus, jossa moottorin teho on nostettu 605 hevosvoimaan.
Audi S8 D5 (2019–)
Audi A8 (D5) -malliin perustuva S8 esiteltiin vuonna 2019. Siinä on kaksoisturboahdettu 4,0-litrainen V8-moottori teholtaan 571 hevosvoimaa ja 48 voltin kevythybridijärjestelmä.
Syöpärokote
Syöpärokote tarkoittaa rokotetta, jota voitaisiin käyttää solun immuunipuolustuksen aktivoimiseksi syöpäkasvaimia vastaan.
Historia
Rokotteet on tunnettu jo pitkään infektiotautien estossa. Myös muiden tautien, kuten syövän, hoito rokotteilla on tullut mahdolliseksi, kun on opittu paremmin ymmärtämään syövän molekyylibiologiaa ja immunologiaa. Jo 100 vuotta sitten William Coley ehdotti, että rokotteita voitaisiin käyttää syövän hoidossa.
Biologia
Tieto siitä, että T-solut ovat erityisen tärkeitä syöpäsolujen torjunnassa, on aiheuttanut sen, että tutkimus on keskittynyt lähinnä antigeeneihin, jotka T-solut tunnistavat. T-solut tunnistavat antigeenit pienemmistä proteiinifragmenteista, epitoopeista. Antigeenit siis pilkotaan ensin pienemmiksi fragmenteiksi, epitoopeiksi. Epitoopit liitetään sitten MHC-molekyyleihin, joita on kahta tyyppiä: MHC I - ja MHC II – molekyylejä.
MHC I –molekyylejä on kaikissa tumallisissa soluissa, siis myös syöpäsoluissa. Epitoopin sitouduttua MHC I –molekyyliin tämä kompleksi sitoutuu CD8 T-solun CD8-reseptoriin. CD8 T-solut ovat sytotoksisia ja ne tuhoavat antigeeniä ilmentävän solun erittämillään perforiineilla tai aiheuttavat niissä apoptoosin Fas/FasL – reseptorin kautta.
MHC II –molekyylejä on pääasiassa vain antigeenejä esittelevissä soluissa, APCsoluissa. Näihin kuuluvat mm. dendriittisolut, makrofaagit ja B-solut. APC-solut nielaisevat eritetyn tai kuolleista syöpäsoluista peräisin olevan kasvainantigeenin ja pilkkovat sen epitoopeiksi. MHC-antigeeni –kompleksi sitoutuu CD4 T-solun CD4- reseptoriin. Nämä auttaja-T-solut erittävät aktivoiduttuaan muita immuunijärjestelmän soluja stimuloivia aineita: sytokiineja, interleukiineja, interferoneita. Molemmat T solutyypit tarvitsevat aktivoituakseen toisenkin signaalin MHC-kompleksin sitoutumisen lisäksi. Tämä signaali syntyy, kun APC-solujen erittämä B7 kostimulanttimolekyyli sitoutuu T-soluun.
Erityisen kiinnostavaksi kasvainantigeeniksi on osoittautunut CEA, karsinoembryonaalinen antigeeni, jota useat eri kasvaimet ilmentävät. Se oli yksi ensimmäisistä löydetyistä kasvainantigeeneistä.
Dosso (alue)
Dosson alue on hallintoalue Nigerin lounaisosassa. Sen pinta-ala on 31 000 neliökilometriä ja väkiluku 2 037 713 henkeä (väestönlaskenta 2012). Alueen hallinnollinen keskus on Dosson kaupunki.
Maantiede
Dosson alue rajoittuu lännessä ja pohjoisessa Tillabérin ja idässä Tahouan alueisiin, kaakossa Nigeriaan ja lounaassa Beniniin. Sen pohjoisosa kuuluu Sahelin ja eteläosa Sudanin ilmastovyöhykkeeseen. Kuiva kausi kestää marraskuusta toukokuuhun ja sadekausi kesäkuusta lokakuuhun. Vuotuinen sademäärä on 511–810 millimetriä (vuosina 2009–2013). Keskilämpötilat vaihtelevat 22:n ja 36:n asteen välillä. Pinnanmuodostusta leimaavat tasangot sekä pohjoisesta etelään kulkevat vadit, joita kutsutaan nimellä dallol. Alueen etelärajalla virtaa Nigerjoki.
Aluejako
Alue jakautuu Boboyen, Dioundioun, Dogondoutchin, Dosson, Falmeyn, Gayan, Logan ja Tibirin departementteihin sekä 43 kuntaan. Kaupunkikuntia ovat Birni N’Gaouré, Dogondoutchi, Dosso, Gaya ja Loga. Perinteinen hallinto käsittää Dosson sulttaanikunnan, 15 kantonia ja kolme fulberyhmää. Vuonna 2014 alueella oli 1 672 kylää ja hallinnollista heimoa.
Väestö
Asukkaista 48,1 % on djermoja, 42,1 % hausoja, 8,6 % fulbeja ja 1,0 % tuaregeja (vuonna 2001). 91,1 % väestöstä elää maaseudulla. Asutus on tiheintä alueen eteläosassa.
Talous
Alueen halki kulkee päällystetty valtatie N1, josta haarautuu Dossossa päällystetty valtatie N7 Beninin rajalle Gayaan. Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja metsien hyödyntäminen. Maanviljely on keskittynyt Nigerjoen laaksoon ja vadien varsille. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, lehmänpapu, durra ja maapähkinä. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, kamelit, hevoset ja aasit. Teollisuutta edustavat leipomot ja maataloustuotteiden jalostus. Lisäksi harjoitetaan kaupankäyntiä ja käsityöammatteja. Matkailu alueelle on vähäistä.
Koulutusjärjestelmä käsittää lastentarhoja, ala- ja yläkouluja, ammattikouluja sekä Dosson, Dogondoutchin ja Gayan lukiot. Terveysasemien ja terveyskeskusten lisäksi on viisi piirisairaalaa ja aluesairaala.
Helmikuun 26. päivän välikohtaus
pienoiskuva|Yliluutnantti Niu Yoshitada komppaniansa kanssa [[26. helmikuuta 1936.]]'''Helmikuun 26. päivän välikohtaus''' oli vallankaappausyritys Japanissa 26.–29. helmikuuta vuonna 1936. Sen aloittivat keisarillisen Japanin armeijan äärinationalistisen ryhmittymän Kōdō-han upseerit. 1 400 sotilasta nuorten upseerien komennuksessa ottivat haltuunsa Tokion keskustan ja surmasivat useita johtavia poliitikkoja, kuten talousministeri Takahashi Korekiyon, kenraali Jōtarō Watanaben ja naidaijin Saitō Makoton. He hyökkäsivät myös pääministerin asuntoon ja jijūn (kamariherran) asuntoon, mutta epäonnistuivat heidän murhaamisessaan: pääministeri Keisuke Okada ja amiraali Kantarō Suzuki pelastuivat täpärästi.
Kapinalliset lähestyivät armeijaministeri Yoshiyuki Kawashimaa ja vaativat uuden hallituksen muodostamista. Vaikka jotkut korkea-arvoiset upseerit kannattivat vallankaappausta, armeijan yleisesikunta ja erityisesti tapahtumista raivostunut keisari Hirohito vastustivat sitä. Neuvottelut kapinallisten kanssa epäonnistuivat, joten seuraavana päivänä julistettiin sotalaki ja kapinallisia komennettiin vetäytymään. Kapinalliset olivat luulleet toimivansa keisarin puolesta ja antautuivat muutaman päivän kuluttua. Kaksi kapinan johtajaa teki seppukun, ja loput 19 tuomittiin salaisessa oikeudenkäynnissä kuolemaan. Heihin kuului oikeistolainen ajattelija Ikki Kita. Armeija käytti tapahtumia oman vaikutusvaltansa lisäämiseen.
Åkerin kihlakunta
thumb|Åkerin kihlakunnan sijainti Södermanlandin läänin kartalla.
Åkerin kihlakunta oli kihlakunta Södermanlandin läänissä Ruotsissa. Vuoden 1945 väestönlaskennan mukaan kihlakunnan maapinta-ala oli 427,74 neliökilometriä ja asukasluku 7 302 henkeä. Kihlakuntaan kuuluneet kunnat olivat Helgarö, Fogdö, Vansö, Härad, Strängnäsin maalaiskunta, Åker ja Länna.
Kihlakunnan tuolloiset kunnat kuuluvat nykyään Strängnäsin kuntaan ja sijaitsevat sen länsiosassa.
Arnolds
Arnolds on suomalainen leipomokahvilaketju, jolla on noin 30 toimipistettä ympäri Suomea. Ensimmäinen toimipiste avattiin vuonna 1991, ja sen jälkeen ketju on laajentunut franchising-periaatteen mukaisesti. Arnoldsin tuotteita myydään Arnolds-kahviloissa, K-Citymarketeissa ja yli 60 ABC-liikeasemalla. Jos laskee yhteen sekä Arnolds-ketjun toimipisteet että Arnoldsin tuotteita myyvät K-Citymarketit ja ABC-asemat, Arnolds on Suomen suurin kahvilaketju kahvilamäärillä mitattuna.
Liikkeen tuotevalikoimaan kuuluu muun muassa erilaisia donitseja, muffineita ja amerikkalaistyylisiä bageleita.
Vuosittain Arnolds-kahvilat myyvät noin 5 miljoonaa donitsia.
1991–1999
Keväällä 1992 avattiin kolmas kahvila Zeppelin-kauppakeskuksessa Kempeleessä. Hyvän liikepaikan ansiosta sen myynti oli alusta asti isoa ja se päätettiin myydä yrittäjälle, ensimmäisellä Arnolds-ketjun franchising-yrittäjälle.
1990-luvun lopulla yhtiö oli Ruotsin markkinoilla muutamia vuosia.
2000–2019
2000-luvun alussa makeiden tuotteiden rinnalle tuotiin bagelit, toastit ja salaatit.
Vuonna 2015 Arnolds luopui Pietarin kahviloistaan Krimin kriisin seurauksena.
Vuonna 2017 ketju uudisti tuotevalikoimaansa vitriinituotteilla ja kertoi haluistaan laajentua Ruotsiin. Japanissa sillä oli yksi kahvila ja muutamia myyntipisteitä.
Vuonna 2018 ketjun liikevaihto oli 15 miljoona euroa.
2020–
Arnoldsin täyttäessä 30 vuotta juhlavuodelle etsittiin uutuusmakuja yleisökilpailulla. Voittajaksi valittiin Banoffee.
Organisaatio
Arnoldsin emoyhtiö on Hermen Oy. Vuonna 2021 ketjuun kuului 28 kahvilaa, joista 26 kuului yhteensä 20 franchise-yrittäjälle. Vuonna 2019 ketju työllisti noin 250 henkilöä.
Ketju vastaa muun muassa resepteistä, myymälöiden suunnittelusta ja koulutuksesta. Ketju toimii ulkomailla muun muassa Tokiossa.
Vuonna 2021 Arnoldsin tuotteita myytiin 63 ABC-liikeasemalla.
Tuotteet ja markkinat
Donitsimyynnillä aloittaneella Arnoldsilla on valikoimissaan yli kaksikymmentä erilaista donitsia, minkä lisäksi tehdään kausituotteita, esimerkiksi jouluksi. Vuoden vilkkain myyntipäivä on ystävänpäivä. Vuonna 2019 sen suosituimpia donitsimakuja olivat pomada, valkosuklaa, maitosuklaa ja kinuski. Tuotteet paistetaan, täytetään, kuorrutetaan ja koristellaan käsin paikan päällä. Suklaakuorrutteessa käytetään belgialaista suklaata.
Tuoteryhmät vuonna 2022:
Makeat tuotteet :
Suolaiset tuotteet :
Vietnamin tasavallan talous
Vietnamin tasavallassa eli Etelä-Vietnamissa oli kehittyvä ja avoin talousjärjestelmä. Maan talous toimi hyvin vapaasti vuodesta 1963 vuoteen 1973. Talouden toiminta kuitenkin pohjautui viisi- tai nelivuotissuunnitelmiin. Talous pysyi vakaana maan historian ensimmäisen 10 vuoden ajan, mutta ajautui vaikeuksiin Vietnamin sodan alkamisen jälkeen. Sodan myötä maa kärsi huomattavan alijäämäisestä budjetista, korkeasta inflaatiosta ja kauppavajeesta. Vietnamin tasavallan hallitus joutui kahdesti toteuttamaan maareformin. Yhdysvallat oli merkittävä Vietnamin tasavallan talouden tukija.
Borodinon taistelu
Borodinon taistelu (, Borodinskoe sraženie; ranskaksi Bataille de la Moskova, 7. syyskuuta 1812 (J: 26. elokuuta) Moskovan lähistöllä oli suurin ja tuhoisin taistelu Napoleonin sotaretkellä Venäjälle ja myös kaikissa Napoleonin sodissa. Ranskan keisarikunnan "Suuri Armeija", Grande Armée, jonka joukoista yli puolet oli saksalaisia, puolalaisia ja italialaisia ym. kansallisuuksia, hyökkäsi keisari Napoleon I:n johdolla Borodinon kylän luona. Venäjän keisarikunnan armeijaa komensi jalkaväenkenraali Mihail Kutuzov. Ranskalaiset onnistuivat valloittamaan taistelukentän tärkeimmät kohteet, mutta epäonnistuivat suurista tappioistaan huolimatta tuhoamaan suuren osan Venäjän keisarillisen armeijan joukoista. Napoleon menetti lähes kolmasosan armeijastaan kaatuneina tai haavoittuneina.
Taistelu päättyi Venäjän armeijan vetäytymiseen. Taistelujen jälkeen Ranskan armeija ei lähtenyt perinteiseen tapaan takaa-ajoon. Se oli liian uupunut, eikä Napoleonilla ollut tarpeeksi tietoa Venäjän armeijan taistelukyvystä. Napoleon ei myöskään käyttänyt levännyttä Keisarillisen kaartin Vanhaa kaartia takaa-ajoon, koska hän katsoi tarvitsevansa sitä myöhemmin.
Taistelun lopputulos oli ratkaisematon, ja se oli viimeinen Grande Arméen etenemistaistelu. Samalla se oli myös Napoleonin Venäjän sotaretken käännekohta. Venäläisten tappiot olivat huomattavat, mutta he pystyivät täydentämään ja kouluttamaan uusia joukkoja laajoista reserveistään sodan myöhempiä vaiheita varten. Borodinon taistelusta on eri historioitsijoilla erilaisia ja jopa ristiriitaisia kuvauksia.
Borodinon taistelu on kuvattu hyvin kaunokirjallisuudessa, muun muassa Leo Tolstoin kirjassa Sota ja rauha. Venäjän federaatiossa järjestettiin 2. syyskuuta 2012 suuret 200-vuotisjuhlallisuudet Borodinon taistelun muistoksi.
Kun 1912 juhlittiin Borodinon taistelun 100-vuotismuistopäivää, oli tiettävästi ainakin yksi taisteluun osallistunut elossa, 117-vuotias heikkokuuloinen ja -näköinen Jakovlevitš Tolstoguzov, joka ehti kuitenkin kuolla ennen kuin ehti junalla Moskovaan osallistumaan juhlallisuuksiin.
Isänmaallinen sota
Venäjän keisari Aleksanteri I julisti "isänmaallisen sodan" ja valmistautui kohtaamaan Napoleonin joukot. Venäläisten joukkojen komentaja, jalkaväenkenraali Michael Barclay de Tolly yritti luoda puolustuslinjaa, mutta epäonnistui, koska ranskalaisten eteneminen oli nopeaa. Napoleon saapui 28. kesäkuuta 1812 (J: 16. kesäkuuta) Vitsebskiin, jossa hän kohtasi vain heikkoa vastarintaa.
Napoleon oletti lyövänsä venäläiset heti sotaretken alussa. Grande Armée oli huonosti varustautunut pitkittyneeseen etenemiseen. Napoleonin lähin huolto- ja logistiikkakeskus oli Kaunasissa (matkaa Moskovaan 925 kilometriä), ja huoltovarasto oli Smolenskissa (matkaa Moskovaan 430 kilometriä). Myöhemmin Napoleonin edetessä syvemmälle Venäjälle ranskalaisten pitkät ja haavoittuvat huoltokuljetukset kärsivät kasakoiden, kevyen ratsuväen ja partisaanien hyökkäyksistä.
Venäjän armeijan jatkuva vetäytyminen nostatti Venäjällä julkisen tyrmistyksen, ja Smolenskin taistelun, 16.–18. elokuuta 1812 (J: 4.–6. elokuuta), jälkeen keisari Aleksanteri I nimitti 29. elokuuta 1812 (J: 17. elokuuta) Venäjän armeijoiden ylipäälliköksi jalkaväenkenraali Mihail Kutuzovin.
Napoleon pyrki ratkaisevaan taisteluun. Saatuaan Venäjän armeijan komentoonsa Kutuzov järjesti ensimmäiseksi voimakkaan jälkijoukon kenraaliluutnantti Pjotr Konovnitsynin alaisuuteen Smolenskista vetäytyvän armeijan suojaksi. De Tollyn päätös vetäytymisestä oli periaatteessa oikea, mutta Venäjän yleinen mielipide vaati toimenpiteitä.
Yleisen mielipiteen paineessa vetäytymisajatuksen oli esittänyt preussilainen kenraalimajuri Karl Ludwig von Phull joutui epäsuosioon, ja hän poistui ulkomaille. Von Phullin suunnitelman mukaan venäläiset olisivat kuitenkin puolustautuneet jo Drissassa, josta saarrostusvaaran vuoksi ei tehty puolustuskeskusta, vaan Venäjän 1. läntinen armeija vetäytyi 26. kesäkuuta 1808 jälkeen Drissasta Vilnaan ja 2. läntinen armeija 29. kesäkuuta Volkovyskistä Nikolajeviin. Elleivät venäläiset joukot olisi itse perääntyneet, ne olisi Carl von Clausewitzin mukaan saarrettu ja noin 90 000–120 000 sotilaan vahvuisina ne olisivat joutuneet antautumaan Grande Arméelle. Päätös läntisten armeijoiden vetäytymisestä ilman vahvaa puolustustaistelua Liettuassa tehtiin pitkähköjen neuvottelujen jälkeen.
Sotaretken aikana käytiin Borodinon taistelun lisäksi 16 muuta merkittävää taistelua.
Borodinon taistelualue ja maasto
Borodinon alue on avointa maastoa, jossa kasvaa koivu- ja mäntymetsikköä. Päätaistelualue on uuden ja vanhan Smolenskin tien välissä. Aluetta halkoo Kolotšajoki, jonka sivujokia ovat Fomkina, Semjonovskaja, Kamenka, Voina ja Stanets. Vanhan Smolenskin tien varrella on Utitsan kylä, metsä ja kukkula. Varsinaisen taistelualueen sisäpuolella jäävät Borodinon kylän lisäksi Shevardinon, Semjonovskoen ja Gorkin kylät. Pääosa Borodinon taistelusta tapahtui alueella, jonka mitat ovat 3 × 5 kilometriä. Taistelukentältä Možaiskin kaupunkiin on noin 13 kilometriä ja Moskovaan noin 125 kilometriä.
Ranskalaisten joukot
thumb|Maalaus: Vasili Vereštšagin: Napoleon Borodinossa.
Ranskalaisilla oli 214 jalkaväkipataljoonaa, 317 ratsuväkieskadroonaa ja 587 tykkiä, yhteensä 128 000 miestä. Keisarillisessa kaartissa oli lisäksi 30 jalkaväkipataljoonaa, 27 ratsuväkieskadroonaa ja 109 tykkiä. Kaarti ei osallistunut taisteluun.
(Selitykset: JvAK = Jalkaväkiarmeijakunta, JvD = jalkaväkidivisioona, RvA = Ratsuväkiarmeija, RvAK = Ratsuväkiarmeijakunta, RvD = Ratsuväkidivisioona, kenr = kenraali, kenr.luutn. = kenraaliluutnantti, divkenr = divisioonakenraali)
Venäläisten joukot
Venäläisten joukoissa oli venäläisen historioitsijan Modest Bogdanovitšin mukaan vakituisia joukkoja 103 000 miestä (72 000 jalkaväki, 17 000 ratsuväki, 14 000 tykistö), 7 000 kasakkaa ja 10 000 miliisiä (venäjäksi Ополчение ) ja 640 tykkiä. Yhteensä 112 000 miestä. Jalkaväenkenraali de Tollyn muistelmissa puhutaan 112 000 miehestä: vakituisia joukkoja 95 000, noin 7 000 kasakkaa, 10 000 miliisiä ja 640 tykkiä. Näistä muodostui 180 jalkaväkipataljoonaa, 164 ratsuväkieskadroonaa ja 20 kasakkarykmenttiä. Venäläisten joukkojen koko oli 112 000 – 120 000 miestä.
(Selitykset: JvAK = Jalkaväkiarmeijakunta, JvD = jalkaväkidivisioona, KrD = Krenatööridivisioona, RvAK = Ratsuväkiarmeijakunta, Kasakka AK = Kasakkaarmeijakunta, RvD = Ratsuväkidivisioona, KyrasD = Kyrassieeridivisioona, kenr.luutn. = kenraaliluutnantti, kenrm = kenraalimajuri).
Vanhan Suomen joukko-osastot
Venäläisissä joukoissa taisteli kaksi Vanhan Suomen joukko-osastoa:
thumb|240px|86. Lappeenrannan jalkaväkirykmentti asetti muistolaatan vuonna 1912 Borodinon taistelun 100-vuotisjuhlien yhteydessä omille sankareilleen. 1. Lappeenrannan jalkaväkirykmentti komentajanaan eversti Fjodor Sokarev. Rykmentti kuului Baggovutin II jalkaväkiarmeijakunnan 17. divisioonan 2. prikaatiin, ja se taisteli Utitsan alueella.
2. Käkisalmen jalkaväkirykmentti. Käkisalmen jalkaväkirykmentti kuului Alexander Osterman-Tolstoin IV jalkaväkiarmeijakunnan 11. divisioonan 1. prikaatiin, ja sitä johti eversti Nikolai Emeljanov, ja se taisteli Rajevskin redutissa. Se oli torjumassa Latour-Mauborgin ratsuväen hyökkäyksiä.
Borodinossa oli taisteluissa myös Strelnassa Inkerissä 24. joulukuuta 1806 (J: 12. joulukuuta) perustettu Suomen Henkikaartirykmentti. Kaarti koostui inkeriläisistä, ja sitä käytettiin Napoleonin sodissa. Borodinossa Henkikaartirykmentti kuului Nikolai Lavrovin komentamaan V jalkaväkiarmeijakunnan Henkikaartidivisioonan 3. prikaatiin. Henkikaartirykmenttiä komensi Baltian saksalainen eversti Karl Heinrich Georg von Bistram.
Venäläisten valmistelut ja ryhmityssuunnitelma
right|thumb|240px|Redan = redutti ja flèche esimerkit Kutuzovin tarkoitus oli aktiivisella puolustuksella aiheuttaa ranskalaisille mahdollisimman suuret tappiot ja muuttaa voimatasapainoa, jotta Venäjän armeija pystyisi tulevissa taisteluissa lyömään ranskalaiset.
Kutuzov aloitti vahvistamaan vallituksia 3. syyskuuta 1812 (J: 22. syyskuuta). Vallituksiin kuuluivat Shevardinon ja Rajevskin reduttit sekä Bagrationin flèche’t vasemmalla siivellä. (Venäjäksi Багратионовы флеши).
Kutuzov valitsi puolustuslinjan vasemman sivustan kulkemaan vasemmalta Shevardinon reduttista kautta alueen korkeimmalle kukkulalle, jonne oli rakennettu Rajevskin redutti, ja edelleen Gorkin kylän kautta Maslovon kylään asti. Ranskaisten hyökkäyksen pääpaino ja keskipiste oletettiin olevan Borodinon kylän kohdalla.
Kutuzovilla oli kaksi armeijaa: 1. Läntinen armeija komentajanaan jalkaväenkenraali de Tolly ja 2. Läntinen armeija komentajanaan jalkaväenkenraali Pjotr Bagration sekä kolme erillistä jalkaväkiarmeijakuntaa ja neljä ratsuväkiarmeijakuntaa ja tykistöä.
Taistelu Shevardinon reduttista
Borodinon taistelu tapahtui kahdessa osassa: ensimmäinen oli taistelu Shevardinon reduttista, joka taisteltiin 5. syyskuuta 1812 (J: 24. elokuuta) ja varsinainen Borodinon taistelu 7. syyskuuta 1812 (J: 26. elokuuta).
Shevardinon kylä sijaitsee uuden ja vanhan Smolenskin tien välissä, ja kylän edessä virtaa Kolotša-joki. Shevardinon kylän lähistöllä olevalle kukkulalle venäläiset olivat rakentaneet viisikulmaisen reduttin. Napoleonin Grande Armée eteni uutta Smolenskin tietä, ja Napoleon päätti hyökätä Shevardinon reduttiin.
Ensimmäinen kahakka tapahtui 4. syyskuuta 1812 (J: 23. elokuuta) Ranskan marsalkka, Napolin kuningas Joachim Murat’n ratsuväen kohdatessa kenraaliluutnantti Pjotr Konovnitsynin jälkijoukot. Kahakan jälkeen Konovnitsyn siirsi joukkonsa Kolotša-joen yli reduttiin, jonka puolustusta johti kenraaliluutnantti Andrei Gortšakov. Reduttissa oli 11 000 miestä ja 46 tykkiä. Etelässä olevaa venäläisten puolustusta vanhalla Smolenskin tiellä vahvisti kenraalimajuri Akim Karpov kuudella kasakkarykmentillä.
Aamulla 5. syyskuuta 1812 (J: 24. elokuuta) siltojen rakentamisen jälkeen Napoleonin armeija hyökkäsi kolmessa rivistössä. Pääjoukossa reduttiin hyökkäsi Fomkinon ja Dorodinon kylien kautta Jean Dominique Compansin johtama 5. jalkaväkidivisioona. Sen kärkenä oli legendaarinen eliittijoukko 57. jalkaväkirykmentti. Compansia tuki hyökkäyksessä divisioonakenraali Étienne Marie Antoine Champion de Nansoutyn I ratsuväkiarmeijakunta ja divisioonakenraali Louis Pierre de Montbrunin II ratsuväkiarmeijakunta. Kiertoliikettä eteläpuolelta suorittivat kenraali Poniatowskin V jalkaväkiarmeijakunta ja pohjoispuolelta varakuningas Eugènen IV jalkaväkiarmeijakunta.
Ranskalaisten lisättyä edelleen hyökkäysvoimaa, taisteluun tulivat mukaan divisioonakenraali Morandin 1. jalkaväkidivisioona ja kenraaliluutnantti Louis Friantin 2. jalkaväkidivisioona. Ranskalaisilla oli hyökkäyksissään kaikkiaan 35 000 miestä ja ratsua sekä 180 tykkiä.
Taistelussa ranskalaiset miehittivät reduttin kolmesti ja joka kerta kenraaliluutnantti Dmitri Neverovski onnistui vastahyökkäyksissään ja sai reduttin takaisin venäläisille. Taistelu ei tauonnut pimeydestä huolimatta. Redutti oli jo puoliksi tuhoutunut, kun noin kello 23.00 Kutuzov päätti luopua reduttista ja määräsi Gortšakovin siirtymään Semjonovskoen notkelman toiselle puolelle. Redutti jäi ranskalaisille. Ranskalaisten tappiot Shevardinon taistelusta olivat 4 000–5 000 ja venäläisten 6 000 miestä.
Yhteenveto Venäläisten taisteluryhmitys varsinaiseen taisteluun jouduttiin uusimaan, koska tärkeä Shervardinon redutti menetettiin. Vasemman siiven puolustus oli murtunut, venäläiset vetäytyivät itään rakentaen tilapäispuolustusasemia Utitsan kylän ympäristöön ja vahvistaen Rajevskin reduttia sekä Bagrationin flèche´jä. Venäläisten vasen sivusta jäi avoimeksi ranskalaisten sivustahyökkäykselle.
Pariteetti (matematiikka)
Matematiikassa pariteetti eli parillisuus on kokonaislukujen ominaisuus, joka ilmaisee, onko yksittäinen luku parillinen vai pariton. Luvun pariteetti vaikuttaa siihen, kuinka kyseinen luku käyttäytyy eri laskutoimituksissa. Esimerkkejä parillisista luvuista ovat -4, 8, 0 ja 22. Esimerkkejä parittomista luvuista ovat -5, 9, 3 ja 151. Pariteetti määritellään vain kokonaisluvuille, esimerkiksi murtoluvut eivät ole parittomia eivätkä parillisia.
Borodinon taistelu
Varsinainen Borodinon taistelu
6. syyskuuta 1812 (J: 25. elokuuta) kummatkin osapuolet valmistautuivat tulevaan taisteluun.
Ranskalaisten taisteluryhmitys
Napoleon oli sijoittanut varakuningas Eugénen IV jalkaväkiarmeijakunnan uuden Smolenskin tien oikealla puolelle Valuevon metsään Voina-joelle. Hänen lähistöllään oli divisioonakenraali Emmanuel de Grouchyin 3. ratsuväkidivisioona. Molemmat joukot olivat Kolotša-joen vasemmalla puolella.
Pariteetti (matematiikka)
Voidaan osoittaa, että kokonaisluku n on pariton ehdolla n=2k+1, jos k on kokonaisluku. Parillinen kokonaisluku n määrittyy kaavasta n=2k, jossa k on kokonaisluku.
Borodinon taistelu
Ranskalaisten taisteluryhmitys
Shevardinon kylästä itään ja hyökkäyssuuntaan nähden Napoleonin edessä oli marsalkka Davout'n I jalkaväkiarmeijakunta ja hieman takaviistossa Doroninon kylän luona oli pääosa marsalkka Murat'n ratsuväkiarmeijakunasta.
Kenraali Poniatowskin V jalkaväkiarmeijakunta oli rintaman eteläosassa lähellä vanhaa Smolenskin tietä lähellä Utitsaa.
Tykistö sijoitettiin armeijakunnittain pitkin rintamalinjaa avainkohtiin.
Napoleonin hyökkäyssuunnitelma
Marsalkka Davout ehdotti voimakasta hyökkäystä omilla joukoillaan Utitsan metsän kautta kiertäen venäläisten sivustaan. Samanaikaisesti marsalkka Neyn III jalkaväkiarmeijakunta lamauttaisi venäläiset Semjonovskoen kylässä. Kenraali Poniatowski tuki suunnitelmaa.
Todetessaan venäläisten joukkojen sijoituksen, Napoleon näki sen heikot kohdat ja laati oman taistelusuunnitelmansa sen mukaan: Varakuningas Eugènen IV jalkaväkiarmeijakunnan tuli vallata Kolotša-joen oikea ranta ja Borodinon kylä. Tällä hyökkäyksellä piti saada houkuteltua venäläisten päähyökkäys tänne suuntaan.
Koska venäläisten sivustoihin oli hankala hyökätä, päävoimat kohdistettaisiin rintamahyökkäyksellä murtamaan Venäjän armeijan puolustus kapealla alueella Bagrationin flèche´eihin ja 2,5 kilometrin päässä olevaan Rajevskin reduttiin. Davout’n I jalkaväkiarmeijakunnan tukena olisi 62 tykkiä, jotka kohdistaisivat tulen venäläisten tykistöpattereihin. Neyn III ja Junot’n VIII jalkaväkiarmeijakunnat keskittäisivät 40 tykkiä vasemmanpuoleiseen flèche´en sekä kaikki Kaartin tykit etenisivät jompaankumpaan flèche’een.
Venäläisten varsinainen taisteluryhmitys
Vasemmalle sivustalle asettui 2. Läntinen Armeija: kaksi jalkaväkiarmeijakuntaa, yksi ratsuväkiarmeijakunta ja reservit, yhteensä 34 000 miestä ja 156 tykkiä. Puolustusalueella on Semjonovskoen kylä, Rajevskin redutti ja Bagrationin flèche’t. Vasemmalla sivustalla luonnonesteenä oli Semjonovskaja-joen notkelma.
Venäläisten keskustaan Kutuzov sijoitti yhden jalkaväkiarmeijakunnan ja yhden ratsuväkiarmeijakunnan. Keskustan joukkoja komensi Dohturov.
Vanhalle Smolenskin tielle Utitsan alueelle asetettiin Tutškovin III jalkaväkiarmeijakunta vahvistamaan Bagrationin eteläsivustaa. Kutuzovin suunnitelman mukaan Tutškovin tuli valmistautua hyökkäämään ranskalaisten sivustaan. Kutuzovin esikuntapäällikkö ratsuväenkenraali Levin Benningsen siirrätti joukot eturintamaan ilmoittamatta asiasta Kutuzoville.
Pääasiallisena reservinä oli suuriruhtinas Konstantin Pavlovitš Romanovin V jalkaväkiarmeijakunta, jota taistelussa komensi kenraaliluutnantti Nikolai Lavrov.
Kutuzovin mukaan voimakas joukkojen keskittäminen suojasi Moskovaa ja salli iskut ranskalaisten sivustaan ja taakse. Molempien sivustojen pituus oli noin neljä kilometriä. Taistelun kuluessa joukkoja oli myös helppo liikutella. Kutuzov esikuntineen asettui Gorkin kylään.
Taistelupäivä
Tärkeimmät taistelukohteet ajallisesti kuvattuna. Historioitsijoiden mukaan aikataulutus vaihtelee.
Selitykset: † — kuollut tai kuolettavasti haavoittunut, / — vangittu, % — haavoittunut
Hyökkäys Borodinoon
thumb|Taistelukenttä aamulla klo 06.30 Kello 5.30 7. syyskuuta 1812 (J: 26. elokuuta) ranskalaisten tykistö aloitti ampumisen koko rintaman leveydeltä. Varakuningas Eugènen IV armeijakunnan 13. jalkaväkidivisioona komentajanaan divisioonankenraali Alexis Joseph Delzons suoritti salamahyökkäyksen Borodinoon, jota puolusti Suomen Henkikaartirykmentti. Delzons'lla oli nelinkertainen ylivoima, ja ranskalaiset työnsivät venäläiset joukot Kolotša-joen taakse. Delzons onnistui ylittää sillat ja marssi Gorkin kylää kohti. Ranskalaiset menettivät taistelun kultaisen hetken, koska varakuningas Eugène laiminlöi Delzons'n hyökkäyksen tukemisen. Venäläisten voimakas vastahyökkäys heitti ranskalaiset Kolotša-joen toiselle puolelle, ja sillat poltettiin.
Taistelu Bagrationin flèche’istä
thumb|Tilanne aamupäivällä kello 9.30 Kenraalimajuri Mihail Vorontsov johti flèche´ien puolustusta. Hänen alaisuudessaan oli 2. vapaaehtoisen krenatööridivisioonan lisäksi kenraalimajuri Ilja Doukan 2. kyrassieeridivisioona ja Neverovskin 27. jalkaväkidivisioona.
Ranskalaisten tykistöiskun jälkeen noin kello kuuden aikoihin käynnistyi ensimmäinen hyökkäys. Aamupäivän aikana ranskalaiset hyökkäsivät kolme kertaa ja pitivät kolmasti flèche’jä hallussaan. Ranskalaisten komentajista marsalkka Davout ja kenraalit Compans ja Dessaix haavoittuivat. Hyökkäykset kilpistyivät kuitenkin venäläisten tykistön tarkkaan ja tuhoavaan kartessituleen, sitkeään vastarintaan ja ratsuväen vastahyökkäyksiin.
Bagration otaksui Napoleonin päähyökkäyksen tulevan hänen Semjonovskoen kylään ja Rajevskin reduttiin. Bagration komensi flèche´hin Rajevskin koko VII jalkaväkiarmeijakunnan. Tutškov vastasi avunpyyntöön ja lähetti avuksi Konovnitsynin 3. jalkaväkidivisioonan. Kutuzov lähetti lisävahvistuksena Suomen, Liettuan ja Izmailovin henkikaartirykmentit, 1. vapaaehtoisen krenatööridivisioonan, seitsemän ratsuväkirykmenttiä sekä 1. kyrassieeridivisioonan.
Ratkaisevaan Davout’n ja Neyn hyökkäykseen Napoleon keskitti 26 000 miestä jalka- ja ratsuväkeä ja satoja tykkejä. Davout’n ja Neyn jalkaväkeä seurasi ranskalaisten ja puolalaisten kevyttä ratsuväkeä.
Bagration totesi tykistön iskujen hyökkäävien ranskalaisten rivistöihin olevan tehottomia ja lähti johtamaan yleistä vastahyökkäystä 18 000 miehellä. Venäläisten hyökkääjien ensi rivistöt pysäytettiin, ja siitä seurasi raivokas lähitaistelu, joka kesti lähes tunnin. Bagration haavoittui kuolettavasti.
Ratsu- ja jalkaväellä oli suuria vaikeuksia toimia ruumiskasojen ja haavoittuneiden keskellä. Murat lähestyi ratsuväellään flèche’jä hyökätäkseen puolustajien jalkaväkeä vastaan. Ennen kylää olivat vastassa Suomen, Liettuan ja Izmailovin henkikaartirykmentit. Nämä yksiköt seisoivat tiiviissä rivistöissä tunnista toiseen, vain pistimet aseinaan raskasta ratsuväkeä vastaan. Ilja Doukan kyrassieerit ja Neverovskin jalkaväki tekivät vastahyökkäyksiä. Marsalkka Murat oli joutunut piiritetyksi eteläisimpään flèche´een, mutta hän onnistui pakenemaan.
Bagrationin poistuttua taistelukentältä Konovnitsyn komensi väliaikaisesti 2. Läntistä armeijaa ennen kuin Kutuzov nimitti Dohturovin uudeksi komentajaksi.
Ranskalaiset saivat murrettua venäläisten puolustuksen, ja marsalkkojen pyynnöistä huolimatta Napoleon piti Kaartinsa omana reservinään. Flèche’t jäivät ranskalaisille noin kello 11.30, kun Konovnitsyn määräsi joukkonsa Semjonovskajan notkelman taakse. Ranskalaiset olivat keskittäneet hyökkäyksiin kaikkiaan noin 45 000 miestä ja 400 tykkiä.
Taistelu Rajevskin reduttista
Voimakkaan tykistövalmistelun jälkeen Morandin ja Broussierin jalkaväkidivisioonat etenivät, ja ranskalaisten 30. linjarykmentti, komentajanaan prikaatikenraali Charles Auguste Jean Baptiste Louis Joseph Bonamy onnistui murtautumaan sisälle reduttiin.
Rajevskin reduttiin piti tehdä uusi hyökkäys, mutta Platovin ja Uvarovin ratsuväkien isku Napoleonin sivustaan viivästytti hyökkäystä Rajevskin reduttiin kahdella tunnilla. Hetken aikana 1. Läntisen Armeijan komentaja De Tolly onnistuneesti siirsi Alexander Osterman-Tolstoin IV jalkaväkiarmeijakunnan Reduttin puolustukseen.
Napoleon keskitti 170 tykkiä ampumaan Rajevskin reduttiin ja sen vieressä olevaan venäläisten ratsastavaan patteriin. Kello 14.00 Morandin, Gérardin ja Broussierin divisioonat kevyen ratsuväkeen tukemana suorittavat uuden massiivisen rintamahyökkäyksen. Venäläiset lähettivät reduttiin avuksi kenraalimajuri Pjotr Lihatševin 24. jalkaväkidivisioonan.
Kenraali Montbrun kuoli, ja II ratsuväkiarmeijakunnan komentajaksi nimitettiin divisioonankenraali Auguste-Jean-Gabriel de Caulaincourt. Ranskalaiset pääsivät lähelle venäläisten tykkejä, ja tykeillä käytiin lähitaistelua. Caulaincourt antoi kyrassieereille hyökkäyskäskyn. Samanaikaisesti ranskalaisten tykistö tulitti hyökkäykseen valmistautuvia venäläisiä.
Caulaincourt onnistui murtautumaan reduttiin avoimesta takaosasta, mutta kuoli musketöörien luodeista. Kenraali Thielmann hyökkäsi tämän jälkeen kahdeksan saksilaisen ja kahden puolalaisen ratsuväkieskadroonan kanssa samasta paikasta sisään upseerien ja aliupseerien pakottaessa hevosensa tunkeutumaan sisään reduttin ampuma-aukoista. Rajevskin reduttiin kaatui lähes kaikki venäläisten 24. jalkaväkidivisioonan miehet, ja kaikki venäläiset tykkimiehet kaatuivat tykkiensä viereen. Ranskalaiset ottivat kenraali Lihatševin vangiksi. Ranskalaisia kyrassieereja kaatui reduttin valtauksessa 1 000.
Platovin ja Uvarovin ratsuväkien isku
Kutuzov antoi luvan Platovin ja Uvarovin ratsuväkien iskulle Napoleonin selustaan vasemmalta kiertäen. Platovin ja Uvarovin ratsuväkien iskuilla ei ollut varsinaista suunnitelmaa, ja kyseessä lienee ollut harhautushyökkäys. Uvarovilla oli 28 eskadroonaa, 12 tykkiä ja 2 500 ratsastajaa ja Platovilla 8 rykmenttiä. Uvarov ylitti Kolotša-joen Malojen kylän kohdalta ja Platov hieman pohjoisempana. Ylitettyään Voina-joen Uvarov kohtasi ranskalaisten 84. linjarykmentin sekä prikaatikenraali Philippe Antoine d'Ornanon baijerilaista ja italialaista kevyttä ratsuväkeä.
Varakuningas Eugène joutui keskeyttämään Rajevskin reduttin hyökkäysvalmistelut kahdeksi tunniksi Platovin ja Uvarovin ilmaannuttua hänen puolustusalueelleen ja lähelle huoltoreittiä ja Napoleonin päämajaa. Varakuningas Eugènen oli pakko keskittyä vastahyökkäykseen. Ranskalaiset työnsivät Platovin ja Uvarovin nopeasti takaisin. Venäläiset pitivät iskua epäonnistuneena, mutta ranskalaisten mielestä isku oli eräs taistelun tärkeistä hyökkäyksistä.
Utitsan alueen taistelut
thumb|Taistelukenttä illalla kello 16.00 Utitsan kylä oli venäläisten joukkojen rintaman eteläosassa vanhan Smolenskin tien varrella. Alue on vaikeakulkuista maastoa soineen ja metsikköineen. Shervardinon reduttin joutuessa ranskalaisille Utitsan alue muodostui vaaralliseksi sivustahyökkäyksen kohteeksi.
Puolalaiset saapuivat asemiinsa aikaisin aamulla. Tutškov oli jo lähettänyt 3. jalkaväkidivisioonan Bagrationin vahvistukseksi. Kuusi venäläistä krenatöörirykmenttiä ja kuusi jääkärirykmenttiä oli puolalaisia vastassa. Joukot oli laitettu ketjuun Utitsan kukkulalta Bagrationin flèche´ille. Kukkulan luona oli lisäksi 4 000 miliisiä aseistettuna kirvein ja heinähangoin.
Tutškov torjui Poniatowskin hyökkäyksen Utitsan kylään. Junotin avustuksella ranskalaiset pääsivät Utitsaan, jonka venäläiset olivat sytyttäneet tuleen. Junot jatkoi flèche´ille ja Poniatowski lähes onnistui katkaisemaan Tutškovin puolustusjoukot kahtia.
Baggovut tuli vahvistamaan sivustaa tuoden 17. jalkaväkidivisioonan ja tykistöä. Tutškov lähti vastahyökkäykseen Pavlovskin rykmentin kanssa. Kukkula saatiin takaisin venäläisille. Tutškov haavoittuu kuolettavasti, ja Baggovut otti rintaman komentajuuden.
Poniatowski aloitti tykistövalmistelun. Puolalaiset etenivät Utitsan kukkulalle pohjoispuolelta ja kohtasivat neljä jalkaväkirykmenttiä ja miliisit. Baggovutin vastahyökkäyksen suoritti Karpovin kasakat. Kasakat onnistuivat pysäyttää puolalaiset, mutta pohjoispuolen sivusta jäi avoimeksi, mikä pakotti Baggovutin vetäytymään. Molemmat taistelun osapuolet asettuivat puolustusasemiin.
Yhteenveto ja lopputulema
Kuultuaan Rajevskin reduttin valtaamisesta Napoleon lähti katsomaan linjoja. Noin kello 18.00 aikaan illalla venäläiset olivat asemissaan, joihin he olivat vetäytyneet. Kutuzov oli määrännyt kaartin asemiin ja ranskalaisten tykistökään ei saanut heitä siirtymään paikaltaan.
Napoleonin Grande Armée eteni taistelun aikana 2,5 kilometriä. Se sai haltuunsa tärkeimmät taistelupaikat, ja sillä oli hyvät asemat. Voiton hinta oli liian kova, jotta Napoleon olisi voinut jatkaa taistelua.
Venäjän armeija vetäytyi taaksepäin, ja Kutuzov suunnitteli hyökkäystä seuraavaksi päiväksi, mutta kuultuaan tappiomäärät, hän totesi taistelun turhaksi ja aloitti vetäytymisen Možaiskin kautta. Kutuzov tiesi antaneensa kovan iskun Napoleonille. Hän luovutti Moskovan ranskalaisille, mutta säilytti armeijansa taistelukykyisenä. Kutuzov ylennettiin 11. syyskuuta 1812 (J: 30. elokuuta) kenraalisotamarsalkaksi.
Vaikka Napoleon marssi Moskovaan, hän joutui perääntymään sieltä loppusyksystä, ja sotaretken lopussa lähes koko Grande Armée oli tuhoutunut.
Fosforylaatio
Fosforylaatiossa ATP:n terminaalinen fosforyyliryhmä siirretään tietylle seriinille tai treoniinille yhden tyyppisellä ja tyrosiinille toisen tyyppisellä proteiinikinaasilla. Fosforylaatio on yleisin palautuva kovalenttinen modifikaatio. Monia entsyymejä, membraanikanavia ja muita proteiineja säädellään fosforylaatiolla. Entsyymejä jotka katalysoivat fosforylaasireaktioita kutsutaan proteiinikinaaseiksi. Proteiinien fosforylaation tutkimus on paljastanut miten signalointireitit saadaan liitettyä ihmisten sairauksiin.