cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marcello Lippi
Ura valmentajana
20. marraskuuta 2008 Lippi pääsi historiaan, kun Italia pelasi hänen alaisuudessaan 31. tappiottoman ottelun, kun Kreikka ja Italia pelasivat 1–1 tasapelin maaottelussa. Lippin lisäksi vain Javier Clemente (Espanja) ja Alfio Basile (Argentiina) ovat pystyneet omissa maajoukkueissaan samaan temppuun.
MM-kisoissa 2010 Lippin luotsaama Italia pelasi surkeasti ja tie katkesi jo lohkovaiheeseen ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1974 kisojen. Italia ei voittanut ainoatakaan ottelua ja pannukakun "kruunasi" 3–2 tappio Slovakialle päätösottelussa. Lippi syytti katastrofin jälkeen itseään Italian vaisusta menestyksestä.
Antoninus Pius
Antiikin lähteet
Muita tärkeitä lähteitä ovat muun muassa piirtokirjoitukset ja kolikot.
Marcello Lippi
Ura valmentajana
Toukokuussa 2012 Lippi palasi valmennustehtäviin Kiinan Superliigan hallitsevan mestarijoukkue Guangzhou Evergranden peräsimessä. Hänen debyyttikautensa Kiinassa sujui loistavasti ja Guangzhou juhli syksyllä 2012 tuplamestaruutta. Kaudella 2013 Lippi jatkoi loistavaa menestystä Guangzhoun peräsimessä luotsaamalla joukkueen kolmanteen perättäiseen Kiinan mestaruuteen. Marraskuussa 2013 Guangzhou voitti historiansa ensimmäisen AFC Champions Leaguen mestaruuden voittamalla FC Seoulin vierasmaalisäännön perusteella 3–3. Lippi valittiin vuonna 2013 Kiinan vuoden valmentajaksi. Helmikuussa 2014 hän allekirjoitti kolmivuotisen jatkosopimuksen Guangzhou Evergranden kanssa. Luottamus tuotti myös tulosta ja kaudella 2014 Guangzhou voitti kolmannen perättäisen Kiinan mestaruuden. Mestaruuden varmistuttua Lippi ilmoitti lopettavansa valmennusuransa. Hän jatkoi Guangzhoun palveluksessa teknisenä johtajana, mutta erosi tehtävästään jo helmikuussa 2015.
Toukokuun lopulla 2019 Lippi palasi Kiinan maajoukkueen päävalmentajaksi.
Nousiaisten kaularengas
Nousiaisten kaularengas on rautakautinen kullasta valmistettu kaularengas, joka löydettiin Nousiaisista vuonna 1770. Sitä pidetään hienoimpana Suomesta löydettynä rautakautisena esineenä. 200-luvulta peräisin oleva koru on ilmeisesti valmistettu jossakin päin Skandinaviaa, mutta tiedossa ei ole, miten se päätyi Suomeen. Nousiaisten kaularengas on löytymisestään saakka ollut ruotsalaisissa kokoelmissa ja nykyään se kuuluu Tukholmassa toimivan Historiallisen museon perusnäyttelyyn.
Historia
Kaularenkaan löysi kesällä 1770 korpraali Jakob Ekebom ollessaan kaivamassa ojaa Nousiaisissa sijainneen sotilastoppansa peltoon. Samassa yhteydessä hän löysi myös muita rautakautisia esineitä, kuten kultaisen rannerenkaan, mutta niiden nykyinen olinpaikka ei ole selvillä, koska ainoastaan kaularengas lunastettiin kruunulle, jolle se silloisen muinaismuistolain mukaan kuului. Suomessa ei tuolloin vielä ollut museoita, vaan ainoastaan Turun akatemialla oli oma kokoelma. Muut esineet päätyivät kuitenkin todennäköisesti yksityishenkilöiden haltuun. Tukholmassa kaularengas oli aluksi Ruotsin kansallismuseon ja myöhemmin Historiallisen museon kokoelmissa, jonka perusnäyttelyssä se on ollut vuosikymmenien ajan.
Koru
210 grammaa painava kaularengas on yksi harvoista Suomesta löydetyistä rautakautisista kultaesineistä. Yksi samantyyppinen koru on löydetty myös Salon Uskelasta, mutta Tanskassa vastaavia on useampia. Kaularenkaan arvellaan päätyneen Suomeen turkiskaupan myötä. Sen alkuperäinen omistaja ei ole tiedossa, mutta koru on kuulunut arvovaltaiselle ja varakkaalle henkilölle.
Kaularengas on koristeltu kahdella käärmeen tai lohikäärmeen päällä. Koru on muutoin hyväkuntoinen, mutta se on katkennut yhdestä kohdasta niin, että toinen pääkoriste on irrallaan. Esine on todennäköisesti valmistettu Skandinaviassa, mutta siihen käytetyn kullan arvellaan olevan peräisin Rooman valtakunnasta, joka tuolloin ulottui nykyisen Saksan alueelle. Koristelussa on vaikutteita roomalaisesta kulttuurista. Eläinaiheiset kuviot taas viittaavat germaaniseen koristelutyyliin ja tekotapa skandinaaviseen perinteeseen.
Näyttelyt Suomessa
Suomen kansallismuseo on yrittänyt pitkään saada Nousiaisten kaularengasta näyttelyynsä ja se saatiin vihdoin lainaan viiden vuoden ajaksi syksyllä 2017. Edellisen kerran koru oli näytteillä Suomessa vuonna 1977 Kalevala Korun järjestämässä muinaiskorujen näyttelyssä Helsingin Osakepankin pääkonttorissa.
Harri Larva
Harry Edvin ”Harri” Larva (vuoteen 1928 Harry Lagerström, 9. syyskuuta 1906 Turku – 15. marraskuuta 1980 Turku) oli suomalainen keskimatkojen juoksija ja 1 500 metrin juoksun olympiavoittaja Amsterdamin kisoista 1928. Hän on kaikkien aikojen nuorin suomalainen juoksun olympiakultamitalisti.
Juoksu-ura
Larva tuli suuren yleisön tietoisuuteen kesällä 1926 juostuaan 1 500 metrillä 4.07,1. Seuraavan vuoden lokakuussa hän paransi Viipurissa ennätyksekseen 3.59,6. Larva voitti Suomen mestaruuden 800 metrin juoksussa vuosina 1928, 1929 ja 1930 sekä 1934, mutta 1 500 metrillä hän sai vain yhden pronssin (1927). Larvan paras vuosi oli 1928, jolloin hän juoksi ennätyksensä kaikilla matkoilla 800 metristä mailiin. Olympiakarsinnoissa Eläintarhan kentällä hän sivusi Suomen ennätystä tuloksellaan 3.52,6 voittaen sekä Eino Purjeen että Paavo Nurmen. Amsterdamin olympiakisoissa Larva kävi kovan kamppailun Jules Ladoumègueta vastaan ja voitti olympiakultaa ajalla 3.53,2 ohittaen ranskalaisen loppusuoralla. Syksyllä 1928 Helsingin Kalevan kisoissa hän juoksi 800 metrin SE-tulokseksi 1.53,7 ja voitti Viipurissa matkan entisen ME-miehen Saksan Otto Peltzerin. Larva juoksi vielä Turussa mailin maailman toiseksi parhaalla ajalla 4.11,0 ja paransi Berliinissä 1 500 metrin Suomen ennätykseksi 3.52,0.
Los Angelesin kisoissa 1932 Larva oli 1 500 metrillä kymmenes.
Larva tunnettiin erityisesti kyynärpäät korkealla -juoksutyylistään. . Ammatiltaan Larva oli kaivertaja.
Zeitgeist (täsmennyssivu)
Zeitgeist voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Jarkko Parikka
Jarkko Ilari Parikka (s. 6. syyskuuta 1997 Imatra) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka edustaa SM-liigajoukkue Tampereen Ilvestä.
Seuraura
Kesällä 2015 Parikka päätti jättää Frontenacsin akillesjännevamman ja joukkueen ulkomaalaispelaajien jatkon puntaroinnin vuoksi. Hän siirtyi kaudeksi 2015–2016 kolmivuotisella SM-liigasopimuksella Tampereen Ilvekseen. Parikka aloitti kautensa seuran A-nuorissa. Hän teki liigadebyyttinsä 13. marraskuuta 2015 paikallisvastustaja Tapparaa vastaan. Parikka merkittiin Ilveksen seitsemänneksi puolustajaksi. Hän sai ottelussa jääaikaa 5.36 minuuttia ja Parikka keräsi teholukeman –1. Hän teki liigauransa avausmaalin viidennessä ottelussaan runkosarjan viimeisellä kierroksella 10. maaliskuuta 2016 KooKoota vastaan. Teemu Kesä valitsi Parikan ottelun Alumnien tähtien kakkostähdeksi. Hän pelasi kauden aikana myös kahden ottelua lainalla Mestis-joukkue Lempäälän Kisassa.
Kaudella 2020–2021 Parikka oli Ilveksen eniten maaleja tehnyt puolustaja viidellä osumallaan. Helmikuussa 2021 hän joutui muutamaksi viikoksi sivuun, kun Parikka sai koronavirustartunnan oltuaan Suomen A-maajoukkueen mukana Beijer Hockey Gamesissa. Hän ei lopulta käyttänyt sopimuksessaan ollutta optiota KHL:ään siirtymisestä, kun Parikka teki maaliskuussa 2021 vuoden mittaisen jatkosopimuksen Ilveksen kanssa. Saman vuoden joulukuussa hän teki seuran kanssa 2+1-vuotisen jatkosopimuksen, joka sisältää mahdollisuuden pelata vuoden ulkomailla. Kaudella 2021–2022 Parikka teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 10+11=21. Hän oli Ilveksen eniten maaleja tehnyt puolustaja. Parikka jakoi myös joukkueen sisäisen tehotilaston voiton Matias Mäntykiven kanssa lukemalla +15. Hän voitti kauden päätteeksi SM-pronssia, kuten myös seuraavan kauden 2022–2023 päätteeksi. Toukokuussa 2023 Ilves uutisoi, että Parikka jatkaa Ilveksessä varmasti kaudella 2023–2024, eikä käytä vielä ulkomaanoptiotaan.
Maajoukkueura
Parikka pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2014. Hänet valittiin Sveitsiä vastaan pelatun alkulohkon ottelun päätteeksi Suomen ottelun parhaaksi pelaajaksi. Vuoden 2015 turnaus Parikalta jäi väliin akillesjännevamman vuoksi. Hän myös putosi viimeisten joukossa Suomen alle 20-vuotiaiden MM-joukkueesta vuoden 2017 turnaukseen. Parikka pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuosina 2013 ja 2014.
Suomen A-maajoukkueessa Parikka on pelannut 18 ottelua keräten yhden syöttöpisteen. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Nordic Cupissa 11. huhtikuuta 2019 Aalborgissa Tanskaa vastaan. Parikka merkittiin Suomen seitsemänneksi puolustajaksi. Hän putosi viimeisten joukossa Suomen lopullisesta MM-joukkueesta vuoden 2021 turnaukseen.
Parikka valittiin Pohjola-leirin tähdistökentälliseen vuonna 2012. Yhteensä hän on pelannut 20 nuorten ja 27 poikien maaottelua.
Pelityyli
Ilveksen urheilutoimenjohtaja Timo Koskelan mukaan Parikka on luisteluvoimainen yleispuolustaja. Koskelan mukaan hän on myös fyysinen ja voimakas kamppailija, joka pystyy pelaamaan illasta toiseen isot minuutit vastustajien parhaita pelaajia vastaan.
Satumaa (albumi)
20 suosikkia – Satumaa on Arja Saijonmaan kokoelma-albumi vuodelta 2001. Levy on Saijonmaalta toinen ja viimeinen osa 20 suosikkia -kokoelmalevysarjassa.
Federico Chaves
Colorado-puolue järjesti hänet Molasin seuraajaksi syksyllä 1949. Chavez voitti kesällä 1950 järjestetyt vaalit, ja hänet valittiin vuonna 1953 toiselle kolmevuotiskaudelle. Vuosien varrella Colorado-puolueen oikeistolainen siipi kyllästyi Chavezin talouspolitiikkaan ja Argentiinan myötäilyyn. Kenraali Alfredo Stroessner johti kaappausta, jolla Chavez syrjäytettiin.
Lovi
Lovi on suomalaisessa mytologiassa yliluonnollinen olotila tai paikka. Lovi oli ilmeisesti veden- tai maanalainen Tuonela tai aukko vainajalan ja todellisuuden välillä. Lovi saattoi sijaita järven alla, esimerkiksi järven pohjassa olevan kuopan takana olevassa toisessa järvessä, kuten saamelaisten Saivo-vainajala. Lovi tunnetaan varsinkin loveenlankeamisesta sekä lovesta nostosta kertovasta perinnetiedosta.
On myös arveltu, että lovi voisi tarkoittaa emätintä. Emätin on koettu reitiksi todellisuuden ja tuonpuoleisen välillä, sillä sitä kautta synnytään. Emättimeen kuvitelluista väkevistä taikavoimista kertoo myös harakointi.
Ehkä vainajan sielun on ajateltu menevän vaginan kautta takaisin, ja ehkä myös tietäjä on voinut käyttää tätä reittiä käydessään vainajien maassa. Useat muinaiset hautaustavat viittaavat siihen, että vainajat on pyritty palauttamaan kohtuun ainakin vertauskuvallisessa mielessä. Hautakammio on saattanut muistuttaa ihmisen sisäpuolta, hautaan on voitu laittaa punamultaa kuvastamaan verta, ja joissakin perinteissä vainajat on haudattu sikiöasentoon. Vainajan ruumiille on usein tehty vertauskuvallisesti siten, kuin hänen sielulleen toivotaan käyvän.
Loveen lankeaminen
Loveen lankeaminen tarkoittaa suomalaisessa kansanperinteessä matkaa vainajalaan, mahdollisesti tietäjän eli šamaanin vaipumista transsitilaan. Joskus loveenlankeaminen voi tarkoittaa muidenkin kansojen harjoittamaa transsia. Kulttuurintutkijat ja antropologit ovat perinteisesti nimittäneet myös saamelaisten transsimatkaa loveenlankeamiseksi, vaikka saamelaisilla on toimituksesta oma terminsä. Myös Raamatun suomennoksessa mainitaan "loveen lankeemus". Lovessa käydään yleensä kysymässä tietoja esivanhemmilta. Puhekielessä loveenlankeamiselle on muodostunut myös rakastumista tarkoittava merkitys johdannaisena englannin kielen sanasta "Love".
Lovesta nosto
Oman suvun vainajien sieluja on saatettu muun muassa loitsimalla nostaa lovesta ihmisten ilmoille esimerkiksi luonnoiksi eli suojelushaltijoiksi.
Lovi populaarikulttuurissa
Lovi on suomalainen jännityssarja, jonka Yle julkaisi vuonna 2021. Sarja sisältää viittauksia kansantaruston lovi-käsitteeseen. Lovi kertoo 17-vuotiaasta Sofiasta, jonka sisko Wilma on hukkunut epäselvissä olosuhteissa. Vanhempiensa vastustelusta huolimatta Sofia alkaa selvittää asiaa vakuututtuaan, ettei kuolema ole ollut tapaturmainen. Tapahtumat sijoittuvat fiktiiviselle Lovi-nimiselle paikkakunnalle Pohjois-Karjalassa. Sarjan ovat käsikirjoittaneet Aino Putaala ja Kirsti Riekkola, ja sen ovat ohjanneet Miia Tervo ja Markus Lehmusruusu. Sen pääosissa nähdään Veera Pyykkö, Olympiada Hartikainen ja Elli Arstila.
Pfalzilainen suku
pienoiskuva|Pfalzilaisen suvun vaakuna
Pfalzilainen suku oli Ruotsin hallitsijasuku vuosina 1654–1720. Se oli saksalaisen Wittelsbachin suvun haara.
Pfalzilainen suku periytyi Pfalzin vaaliruhtinaskuntaa hallinneen Wittelsbachien pfalzilaisen haaran nuoremmasta sukuhaarasta, Pfalz-Zweibrückenin suvusta. Se oli eriytynyt vuonna 1453, kun Simmernin pfalzkreivikunnasta erotettiin Zweibrückenin pfalzkreivikunta. 1600-luvun alkupuolella elänyt Zweibrückenin pfalzkreivi Juhana Kasimir meni naimisiin Ruotsin kuningas Kaarle IX:n tyttären Katariina Vaasan kanssa. Kun Ruotsia hallinnut Vaasan hallitsijasuku oli sammunut mieslinjalta, heidän poikansa Kaarle Kustaa julistettiin vuonna 1649 Ruotsin kruununperilliseksi ja seuraavana vuonna kruunu määrättiin periytymään Kaarle Kustaan jälkeläisille. Hänestä tuli kuningas Kaarle X Kustaa kuningatar Kristiinan luovuttua kruunusta vuonna 1654. Kaarle X Kustaan jälkeen Ruotsia hallitsivat hänen jälkeläisensä Kaarle XI ja Kaarle XII. Pfalzilainen suku sammui mieslinjalta Kaarle XII:n kuollessa ilman poikia vuonna 1718, minkä jälkeen suvun viimeisenä hallitsijana oli hänen sisarensa Ulriika Eleonoora. Koko Juhana Kasimirin suku sammui mieslinjalta myös Saksassa vuonna 1731, minkä jälkeen Zweibrückenin pfalzkreivin arvo siirtyi Wittelsbachien Pfalz-Birkenfeldin sukuhaaralle.
Ystäväni Henry
Ystäväni Henry on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut suomalainen elokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Auli Mantila. Elokuva kertoo kahden lapsen, Elsin ja Henryn välisestä ystävyydestä ja heidän perhesuhteistaan.
Jarmo Wasama
Pertti Jarmo Sakari Wasama (2. joulukuuta 1943 Elimäki – 2. helmikuuta 1966 Tampere) oli suomalainen jääkiekkopuolustaja ja jalkapalloilija. Hän pelasi jääkiekkourallaan SM-sarjajoukkue Ilveksessä ja jalkapallossa Tampereen Palloilijoissa. Wasama voitti jääkiekossa kaksi Suomen-mestaruutta, joista jälkimmäinen ratkesi vasta postuumisti, ja viisi SM-mitalia. Wasama valittiin kerran Suomen parhaaksi jääkiekkoilijaksi ja viidesti SM-sarjan tähdistökentälliseen. Wasama edusti Suomea kolmissa maailmanmestaruuskilpailuissa ja kerran olympialaisissa.
Wasaman urheilu-ura jäi lyhyeksi, sillä hän kuoli 22-vuotiaana auto-onnettomuudessa. Häneltä jäi viimeisestä, kuudennesta SM-sarjan kaudestaan pelaamatta kaksi ottelua. Ilves jäädytti Wasaman pelinumeron 2 välittömästi. Wasama on valittu jääkiekkoleijonaksi, ja SM-liiga jakaa hänen mukaansa nimettyä palkintoa, joka annetaan kauden parhaalle tulokkaalle.
Wasama oli erittäin lahjakas puolustaja ja hänen pelityylinsä oli poikkeuksellinen 1960-luvun Suomessa. Hän oli ensimmäisiä suomalaisia hyökkääviä puolustajia. Hänen parhaina ominaisuuksinaan pidettiin monipuolisuutta ja periksiantamatonta asennetta. Myöhemmin on jopa arveltu, että Wasamasta olisi saattanut tulla ensimmäinen suomalainen NHL-pelaaja.
Yksityiselämä
Jarmo Wasama syntyi Elimäellä joulukuussa 1943. Hänen isänsä Matti Wasama oli pelannut jääkiekkoa Ilveksessä ja maajoukkueessa 1930-luvulla. Wasama kävi koulunsa Tampereella, missä perhe asui keskustassa. Pelaajauransa aikana hän oli töissä Kesoil-huoltoasemalla. Hän haaveili oman huoltoaseman pitämisestä ja kieltäytyi siksi uumajalaisjoukkueen värväysyrityksistä.
Urheilu-uran alku ja jalkapalloura
Wasama jatkoi jalkapallouraansa vielä jääkiekon aloittamisen jälkeen. Hän pelasi myös jalkapallossa puolustajana edustaen koko ajan TaPaa, jonka Mestaruussarjan edustusjoukkueessa hän debytoi kaudella 1961. Kaikkiaan hän pelasi Suomen jalkapallon korkeimmalla sarjatasolla 62 ottelua ja teki yhden maalin. Lisäksi hän oli mukana 1964 nostamassa kaudella 1963 Mestaruussarjasta pudonnutta seuraansa takaisin ylöspäin.
Wasama pelasi jalkapallossa yhden nuorten maaottelun ja kolme poikien maaottelua.
Ilveksessä
thumb|Wasama Ilveksen ja [[Tampereen Pallo-Veikot|TPV:n välisessä ottelussa kaudella 1962–1963. TPV:n pelaajista etualalla Olli Rajala ja maalivahti Lauri Mattson.]] Wasama siirtyi Ilvekseen vuonna 1960 ja voitti heti ensimmäisellä kaudellaan nuorten Suomen-mestaruuden. Hän voitti kaikkiaan kolme nuorten mestaruutta. Ilveksen edustusjoukkue nuorensi kokoonpanoaan kaudelle 1960–1961, ja Wasamakin nostettiin edustusjoukkueeseen, vaikka kauden alussa hän oli vasta 16-vuotias. Hän pelasi ensimmäisellä kaudellaan kaikki 18 ottelua SM-sarjassa. Wasama oli ensimmäinen toisen polven pääsarjakiekkoilija, ja siksi jääkiekkopiirit seurasivat tarkasti lahjakkaan nuoren edistymistä.
Ilves yllätti kaudella 1961–1962: nuoren joukkueen mahdollisuuksiin ei uskottu, mutta se voitti silti Suomen-mestaruuden. Joukkueen keski-ikä oli tuolloin 19,8 vuotta ja valmentaja Helle oli vasta 25-vuotias. Wasama pelasi kaikki 18 ottelua ja teki niissä pisteet 3+4. Wasama valittiin kauden päätteeksi ensimmäisen kerran SM-sarjan tähdistökentälliseen.
Kausi 1962–1963 oli Wasaman tehokkain SM-sarjassa. Hän teki 18 pelissä 9 maalia ja 14 pistettä, ja hänet valittiin toistamiseen tähdistökentälliseen. Lisäksi Wasamalle myönnettiin Lynces Academicin jakama SM-sarjan parhaan puolustajan palkinto. Ilves sijoittui kauden päätteeksi kolmanneksi. Seuraavalla kaudella 1963–1964 Wasaman tehopisteet olivat 4+4. Ilves sijoittui toistamiseen pronssille, ja Wasama oli kolmannen kerran urallaan SM-sarjan tähdistökentällisessä. Kaudella 1964–1965 Ilves pelasi uusintaottelussa Suomen-mestaruudesta. Porin Karhut voitti kuitenkin ottelun ja vei mestaruuden. Wasama teki runkosarjan 18 ottelussa tehopisteet 3+4. Hänet valittiin lisäksi neljännen kerran urallaan SM-sarjan tähdistökentälliseen.
Kaudella 1965–1966 Wasama ehti pelata 16 ottelua ja tehdä pisteet 4+3. Wasaman viimeiseksi peliksi ennen kohtalokasta auto-onnettomuutta jäi Hakametsässä 1. helmikuuta 1966 pelattu ottelu SaiPaa vastaan. Ilves voitti, ja Wasama valittiin ottelun parhaaksi pelaajaksi. Ilves voitti Suomen-mestaruuden myöhemmin keväällä, joten Wasaman toinen Suomen-mestaruus tuli postuumisti. Hänet valittiin lisäksi viidennen kerran urallaan tähdistökentälliseen.
Maajoukkueessa
Wasama oli ehdolla maajoukkueeseen jo syksyllä 1960, jolloin hän oli vasta 16-vuotias. Valitsemisvaliokunnan kokouksessa maajoukkueen uusi valmentaja Derek Holmes ehdotti Wasamaa joukkueeseen, vaikka oli vain yhdellä viikonloppuleirillä ja muutamassa pelissä nähnyt tämän pelaavan. Holmes valitsikin Wasaman maaotteluun Norjaa vastaan, mutta vaihtoi vielä ennen peliä toisen pelaajan hänen tilalleen. Jos Wasama olisi päässyt otteluun, hän olisi ollut Suomen kaikkien aikojen nuorin maajoukkuepelaaja.
Maajoukkueeseen Wasama pääsi vuonna 1961, ja maailmanmestaruuskilpailuissa hän pelasi ensimmäisen kerran 18-vuotiaana Colorado Springsissä 1962. Hän pelasi turnauksessa seitsemän ottelua ja teki kolme pistettä. Suomi sai kisoista ensimmäisen arvokisamitalinsa, sillä MM-kilpailujen yhteydessä jaettiin myös Euroopan-mestaruusmitalit ja Suomi sijoittui EM-taulukossa toiseksi. Wasama pelasi myös Tukholmassa 1963 ja olympialaisissa 1964. Vuoden 1963 MM-kilpailuissa hän teki seitsemässä ottelussa 1+1 pistettä ja vuoden 1964 olympialaisissa kahdeksassa ottelussa 0+1.
Wasama pelasi viimeisen arvoturnauksensa vuonna 1965 Tampereen MM-kilpailuissa. Hän teki turnauksessa tehopisteet 3+1 ja oli Suomen paras pistemies. Wasama tuki innokkaasti hyökkäyksiä ja laukoi turnauksessa kolmanneksi eniten kahden neuvostoliittolaispelaajan jälkeen.
Vuodenvaihteessa 1965–1966 Wasama pelasi Suomen joukkueessa Kanadan-kiertueella, joka alkoi Quesnelistä 16. joulukuuta. Suomi kohtasi kaupungissa Marriboo-liigan tähdistöjoukkueen, jossa oli pääosin pelaajia paikallisesta Quesnel Kangaroosista. Suomi voitti ottelun 8–3 ja voitti ensimmäisen kerran kanadalaisen joukkueen. Matka kesti 22 vuorokautta, joista 11:n aikana pelattiin. Joukkue lähti kotimatkalle 5. tammikuuta, vajaa kuukausi ennen Wasaman kuolemaa. Wasama pelasi maajoukkueessa yhteensä 74 ottelua ja teki niissä 7 maalia ja 12 maaliin johtanutta syöttöä.
Kuolema
thumb|Ilveksen jäädyttämät pelinumerot; Jarmo Wasaman numero kaksi oikeassa reunassa. Jarmo Wasama kuoli auto-onnettomuudessa 2. helmikuuta 1966 vain 22-vuotiaana. Hän oli matkalla isänsä Matin kanssa Leinolasta Tampereen keskustaan, kun hänen ohjaamansa auto törmäsi traktoriin Kalevassa, lähellä Hakametsän jäähallia. Traktori oli pysähtynyt kylmyyden takia ja jäänyt pakokaasun ja kovan pakkasen nostaman usvan peittoon. Jarmo Wasama löi rintakehänsä ohjauspyörään ja hänen isänsä pää iskeytyi tuulilasiin. Kummatkin vietiin tajuttomana keskussairaalaan. Sairaalassa lääkärit totesivat, ettei mitään ollut tehtävissä, sillä Jarmo Wasaman sydämen oikea kammio oli revennyt. Matti Wasama selvisi aivotärähdyksellä. Jarmo Wasaman veljen Jukan mukaan heidän isänsä ei kuitenkaan toipunut koskaan kolarista henkisesti vaan menetti hiljalleen elämänhalunsa. Hän kuoli lopulta syöpään vuonna 1970.
Jarmo Wasaman kuolemaa seuranneessa Ilveksen kotiottelussa RU-38:aa vastaan pidettiin hiljainen hetki ja Ilves-pelaajilla oli valkoisissa pelipaidoissaan surunauhat ja kypärässä musta viiva. Lisäksi Ilves jäädytti Wasaman pelinumeron 2.
Wasama haudattiin Tampereen Kalevankankaan hautausmaalle. Hautajaiset järjestettiin Vanhassa kirkossa, ja Wasaman arkkua kantoivat joukkuetoverit Juhani Lahtinen, Reijo Hakanen, Timo Hirsimäki, Veikko Ukkonen, Pentti Pynnönen, Kari Palo-oja, Jorma Peltonen ja Lasse Oksanen.
Tampereen kaupunki nimesi vuonna 2015 kävelytien Wasaman mukaan. Nimen Jarmo Wasaman polku saanut tie sijaitsee Kalevassa uudelleenkaavoitetulla alueella lähellä paikkaa, jossa Wasama oli ajanut kuolemaan johtaneen kolarinsa.
Pelityyli ja merkitys
Jarmo Wasama oli aikanaan paras suomalainen jääkiekkopuolustaja, ja häntä kutsuttiin myös uuden linjan puolustajaksi. Hän oli 1960-luvun Suomessa poikkeuksellinen pelaaja, ensimmäisiä hyökkääviä puolustajia. Siihen asti Suomessa oli ajateltu, että puolustajien tehtävä on vain puolustaa. Wasama kuitenkin liikkui ja käsitteli kiekkoa hyvin sekä tuki innokkaasti hyökkäyksiä.
Wasaman parhaimmat ominaisuudet olivat monipuolisuus ja peräänantamaton asenne; hänet tunnettiin erityisesti uhrautuvana joukkuepelaajana. Vaikka hänellä ei ollut varsinaisesti mitään erityisominaisuuksia, hän oli monipuolisesti hyvä kaikessa. Wasamalla oli voimakas taistelutahto, hän osasi latautua tärkeisiin otteluihin ja oli parhaimmillaan tiukoissa paikoissa. Wasama pystyi rohkaisemaan joukkuetta näyttämällä itse esimerkkiä, vaikka hän olikin hieman hiljainen ja sisäänpäinkääntynyt.
Suomen Jääkiekkomuseo valitsi Wasaman Jääkiekkoleijonaksi vuonna 1985. SM-liiga jakaa vuosittain Wasaman nimeä kantavaa muistopalkintoa, joka annetaan kauden parhaalle tulokkaalle. Palkinto nimettiin Wasaman mukaan vuonna 1995.
Monien nuorena kuolleiden urheilijoiden ja muiden julkisuuden henkilöiden elämään on usein myöhemmin lisätty erilaisia tarinoita. Wasamaan on liitetty esimerkiksi numero kaksi: se oli hänen pelinumeronsa Ilveksessä, hänen syntymäpäivänsä oli 2. joulukuuta ja kuolinpäivänsä 2. helmikuuta, ja hän oli kuollessaan 22-vuotias. Wasaman ennenaikainen kuolema on herättänyt myös spekulaatioita uran mahdollisesta jatkokehityksestä. On arveltu, että hänellä olisi saattanut olla mahdollisuuksia jopa nousta ensimmäiseksi suomalaiseksi NHL-pelaajaksi. Matti Hagman pelasi ensimmäisenä suomalaisena NHL:ssä vuonna 1976, jolloin Wasama olisi ollut 32-vuotias.
Krimin tataarien karkottaminen
thumb|Karkotusten muistomerkki Sudakissa. thumb|Tataarien karkottamisen jälkeen venäläisiä houkuteltiin tällaisilla [[Kuulutus|kuulutuksilla asuttamaan uudelleen Krimiä.]] pienoiskuva Krimin tataarien karkottaminen (krimintataariksi Qırımtatar halqınıñ sürgünligi, tai pelkästään Sürgünlik, "karkotus") oli 18.–20. toukokuuta 1944 tapahtunut Krimin tataarien etninen puhdistus Krimillä. Neuvostoliiton mukaan karkotuksen tarkoitus oli rangaista Krimin tataareja väitetystä yhteistyöstä natsi-Saksan kanssa.
Karkotuksen aikana kuoli tuhansia ihmisiä karjavaunuissa hapen, ruuan ja juotavan puutteeseen sekä tauteihin, etenkin pilkkukuumeeseen. Uzbekistanissa ollessaan Krimin tataarit laitettiin pakkotyöhön puuvillapelloille, tietöihin, tehtaisiin tai kaivoksiin. Arvioiden mukaan jopa 40 % perille selvinneistä Krimin tataareista kuoli nälkään ja sairauksiin ensimmäisen viiden vuoden aikana.
Nikita Hruštšov tuomitsi 1965 Stalinin politiikan, myös etnisten ryhmien karkotukset, mutta hän ei hyväksynyt Krimin tataarien paluuta Krimille. Krimin tataarien lisäksi myös Volgan saksalaisiin tai meskhetinturkkilaisiin ei sovellettu rehabilitointia. Krimin tataarit pysyivät Keski-Aasiassa 1980-luvulle asti, jolloin Gorbatšov antoi heidän palata kotiseuduilleen. Krimin korkein neuvosto julisti 14. marraskuuta 1986 karkotuksen rikokseksi.
Karkotuksen ovat tunnustaneet kansanmurhaksi Ukraina vuonna 2015 sekä Latvia, Liettua ja Kanada vuonna 2019.
Vuoden 2016 Euroviisuissa Ukrainan edustaja Jamala esitti kappaleen 1944, joka käsitteli Krimin tataarien karkottamista ja oli omistettu Jamalan omien sanojen mukaan hänen isoisoäidilleen.
Robert G. Ingersoll
Robert Green Ingersoll (11. elokuuta 1833 – 21. heinäkuuta 1899) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja puhuja. Hänet tunnetaan parhaiten vapaa-ajattelun ja agnostisismin puolustajana.
Elämä
Ingersollin isä John Ingersoll oli orjuutta vastustava saarnaaja. Ingersoll syntyi Dresdenissä New Yorkin osavaltiossa, mutta hänen perheensä muutti jatkuvasti paikasta toiseen isän radikaalien näkemysten vuoksi. Lopulta perhe asettui asumaan Peoriaan Illinoisiin. Ingersoll opiskeli siellä juristiksi.
Vähän ennen Yhdysvaltain sisällissotaa Ingersoll kokosi Illinoisin 11. ratsuväkirykmentin ja toimi sen johtajana. Rykmentti taisteli Shilohin taistelussa. Ingersoll joutui myöhemmin vangiksi mutta vapautui luvattuaan, ettei enää osallistu sotatoimiin, mikä oli tavallista sodan alkuvaiheessa.
Sodan jälkeen Ingersoll toimi Illinoisin oikeuskanslerina vuosina 1867–1869. Hän kuului republikaaniseen puolueeseen, joka oli tuolloin edistyksellinen puolue. Vaikka Ingersoll ei saanut poliittisia virkoja, hän osallistui aktiivisesti politiikkaan. Ingersoll piti vuonna 1876 puheen James G. Blainen presidenttiehdokkuuden puolesta. Blainea ei valittu, mutta Ingersollin puhetta pidettiin poliittisen puheen loistosaavutuksena.
Ingersoll osallistui asianajajana useisiin kuuluisiin oikeudenkäynteihin. Niistä huomattavimpia olivat Star Route -oikeudenkäynnit, laaja poliittinen skandaali, jossa hänen päämiehensä vapautettiin. Ingersoll puolusti myös New Jerseyssä erästä miestä jumalanpilkkaoikeudenkäynnissä. Vaikka Ingersoll ei onnistunut vapauttamaan syytettyä, hänen voimakkaan puolustuksensa nähdään saattaneen häpeään jumalanpilkkalait ja muutamat harvat myöhemmät kanteet.
Ingersollin radikaalit näkemykset uskonnosta, orjuudesta, naisten äänioikeudesta ja muista silloin ajankohtaisista asioista estivät häntä saamasta korkeampaa poliittista asemaa kuin oikeuskanslerin viran. Illinoisin republikaanit yrittivät painostaa Ingersollia asettumaan kuvernööriehdokkaaksi ja pitämään jumalattomuutensa salassa kampanjan ajan. Ingersoll kieltäytyi, koska hän piti tiedon pimittämistä ihmisiltä epäeettisenä.
Ingersoll puolusti monissa puheissaan vapaa-ajattelua ja humanismia ja asetti usein uskonnolliset näkemykset naurettavaan valoon. Siksi lehdistö usein vainosi häntä, mutta hänen näkemyksensä tai lehtien kielteiset kirjoitukset eivät estäneet häntä nauttimasta kasvavaa kansansuosiota. Ingersollin ollessa suosionsa huipulla hänen tilaisuutensa pääsymaksu saattoi olla dollarin tai enemmänkin, joka oli siihen aikaan varsin suuri summa. Ingersollin ihailijoihin kuuluivat muun muassa Mark Twain ja Walt Whitman.
Ingersoll kuoli sydänkohtaukseen 65-vuotiaana. Pian hänen kuolemansa jälkeen Ingersollin lanko Clinton P. Farrell keräsi Ingersollin pitämät puheet kirjasarjaksi. 12-osainen Dresden Editions -sarja piti yllä kiinnostusta Ingersollin ajatuksia kohtaan ja säilytti hänen puheensa tuleville sukupolville. Suomeksi Ingersollin teoksia ovat julkaisseet 1900-luvun alussa lähinnä työväenliikettä lähellä olevat tahot. Merkittävä osa Ingersollin suomennetuista teoksista on julkaistu Yhdysvalloissa.
Amerikan humanistiyhdistyksen jäsenet ostivat 1980-luvulla Ingersollin syntymäkodin Dresdenissä ja kunnostivat sen museoksi.
Ingersollilla oli pitkään elämään jääneitä ilmauksia, joita hänen kannattajansa ovat käyttäneet irrallisina. Eräälle pitkähkölle on annettu nimeksi Ingersollin lupaus, ja sitä on muun muassa myyty huoneentauluna. Eräs lyhyempi kuuluu: ”Tämä on minun uskontunnustukseni: Tyytyväisyys on ainoa hyvä, järki ainoa soihtu, oikeudenmukaisuus ainoa palvottava, ihmisyys ainoa uskonto ja rakkaus ainoa pappi”.
Suomennetut teokset
thumb|Ingersollin kootut teokset.
Theodore McCarrick
thumb|Theodore McCarrick Theodore Edgar McCarrick (s. 7. heinäkuuta 1930 New York, New York, Yhdysvallat ) on entinen roomalaiskatolinen pappi, arkkipiispa ja kardinaali. Hän menetti kardinaalin arvonimen heinäkuussa 2018, koska häntä syytettiin lapsiin ja aikuisiin pappisseminaarin opiskelijoihin kohdistuvasta seksuaalisesta hyväksikäytöstä, ja helmikuussa 2019 hän menetti pappisoikeutensa.
Hän oli 2000-luvun alkupuolella Washingtonin arkkipiispa.
Paavi Franciscuksen on väitetty tienneen McCarrickin teosta jo vuonna 2013 mutta vaienneen. Arkkipiispa Carlo Maria Vigano on julkaissut asiasta kirjeen. Viganon mukaan paavi on suojellut McCarrickia. Hän on sanonut ilmoittaneensa vuonna 2006 kirkon viranomaisille hyväksikäyttöepäilyistä mutta jäänyt vaille vastausta.
Mattias Nørstebø
Mattias Alfer Nørstebø (s. 3. kesäkuuta 1995 ) on norjalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Allsvenskan-joukkue IF Björklöveniä.
Ammattilaisura
Kaudella 2014–2015 Nørstebø pelasi 21 ottelua lainalla toisen sarjatason Allsvenskanin Mora IK:ssa.Nørstebø edusti Brynäsiä kevääseen 2016 asti ja siirtyi sen jälkeen kolmeksi kaudeksi Frölundaan. Siellä hän voitti Jääkiekon Mestarien liigan 2017 ja 2019 sekä Ruotsin-mestaruuden 2019.
Kaudet 2019–2021 Nørstebø pelasi Allsvenskanin Morassa ja kauden 2021–2022 saman sarjan IF Björklövenissä.
Maajoukkueura
Miesten arvokisoissa Nørstebø pelasi ensimmäistä kertaa vuoden 2015 MM-kisoissa. Tämän jälkeen hän on pelannut neljissä MM-kilpailuissa sekä olympialaisissa.
Caracalla
thumb|Caracallan lyömä kolikko Marcus Aurelius Antoninus (4. huhtikuuta 186 tai 188 – 8. huhtikuuta 217), syntyjään Lucius Septimius Bassianus, yleensä Caracalla, oli Rooman keisari vuosina 211–217. Caracallan nimi tarkoittaa huppuviittaa, joka oli hänen suosimansa asuste.
Caracalla syntyi Gallian Lugdunumissa. Hänen isänsä oli tuleva keisari Septimius Severus ja äitinsä Julia Domna. Isänsä kuoltua Caracalla pääsi valtaan veljensä Getan kanssa, jonka hän otti ensi töikseen hengiltä. Samalla Getan nimi poistettiin muistomerkeistä (kuten riemukaaresta). Tätä kutsutaan nimellä damnatio memoriae.
Keisarina Caracalla nosti sotilaiden palkkaa ja vahvisti armeijan asemaa. Hänen isänsä olikin kertomuksen mukaan käskenyt häntä huolehtimaan armeijasta ja unohtamaan muun. Vuonna 212 hän antoi Rooman kansalaisuuden valtakunnan kaikille vapaille miehille verotulojen kasvattamiseksi. Hän vähensi rahojen hopeapitoisuutta armeijan korotettujen palkkojen maksamiseksi. Näistä Caracallan lyömistä kolikoista käytettiin nimitystä antoninianus.
Caracallaa on sanottu julmaksi keisariksi, ja hän olikin hyvin epäsuosittu muiden kuin sotilaiden piirissä. Hän oli matkalla sotaan Parthiaa vastaan, kun joku hänen seuralaisistaan murhasi hänet. Pretoriaanikaartin prefektistä Macrinuksesta tuli keisari.
Caracallasta muistuttavat Roomassa edelleen hänen mukaansa nimetyt termit eli julkiset kylpylät. Hän korjautti myös rapistumaan päässeen Pantheonin.
Nuoruus
Caracalla syntyi Lugdunumissa, jossa hänen isänsä toimi Gallia Lugdunensis -provinssin kuvernöörinä. Hänen syntymänimensä oli Bassianus, mutta Severus vaihtoi sen Marcus Aurelius Antoninukseksi kukistettuaan kilpailijansa Pescennius Nigerin. Näin Severus halusi yhdistää oman sukunsa menneisiin hyviin keisareihin. Samalla Severus nimitti Caracallan caesariksi eli apukeisariksi. 14-vuotiaana Caracalla meni naimisiin pretoriaaniprefektin Plautianuksen tyttären Publia Fulvia Plautillan kanssa. Caracalla inhosi vaimoaan, ja avioliitto päättyi kolme vuotta myöhemmin, kun Plautianus tuomittiin kuolemaan.
Britannian-retki
Severus nimitti Caracallan augustukseksi Parthian sodan jälkeen. Caracallan nuorempi veli Geta nimitettiin samaan aikaan caesariksi. Palattuaan Roomaan Caracalla ja Geta riitelivät usein. Severus epäili, että veljesten riidat johtuivat toimettomuudesta. Hän päätti, että koko perhe matkustaisi Britanniaan johtamaan siellä tapahtuvia sotatoimia. Caracalla johti Britanniassa armeijaa ja Geta sai tehtäviä siviilihallinnon parissa. Geta nostettiin myös kanssahallitsijaksi isänsä ja veljensä rinnalle. Severuksen kunto alkoi heiketä pari vuotta sen jälkeen, kun perhe oli saapunut Britanniaan, ja hän kuoli 4. helmikuuta 211. Caracalla oli tuolloin 22-vuotias.
Keisarina
Roomassa on Via Appian varrella kylpylä Caracallan termit, josta edelleen on jäljellä vaikuttavat rauniot. Sinne mahtui 1 600 kylpijää yhtä aikaa.
Caracalla murhattiin vuonna 217 hänen ollessaan lähdössä sotaretkelle parthialaisia vastaan.
Per Bergerud
Per Bergerud (s. 28. kesäkuuta 1956) on norjalainen entinen mäkihyppääjä.
Bergerudin uran menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat 1980-luvulle, jolloin hän oli maailman kärkikastia. Hän oli mukana 1982 Oslon MM-kisoissa Norjan ryhmässä voittamassa joukkuemäen maailmanmestaruutta. Kolme vuotta myöhemmin 1985 Seefeldin MM-kisoissa Bergerud voitti suurmäestä kultaa ja normaalimäestä pronssia.
Mäkihypyn maailmancupissa Bergerud voitti neljä osakilpailua ja sijoittui 15 kertaa palkintokorokkeelle. Kokonaiskilpailussa hän sijoittui parhaimmillaan viidenneksi kaudella 1982–1983. Keski-Euroopan mäkiviikolla hän sijoittui kolmanneksi kaudella 1981–1982.
Henkilökohtaisia Norjan mestaruuksia Bergerud voitti kahdeksan. Hän kilpaili Svene IL -seuran riveissä.
Guyana olympialaisissa
Guyana osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Lontoon 1948 kesäolympialaisissa. Sen jälkeen se on osallistunut kaikkiin kesäolympialaisiin lukuun ottamatta Montréalin 1976 kisoja, joita se ainoana amerikkalaisena maana boikotoi. Guyana on saavuttanut olympialaisissa yhden pronssimitalin. Talviolympialaisiin maa ei ole osallistunut.
Guyanan ainoa olympiamitalisti on nyrkkeilijä Michael Anthony, joka sijoittui kääpiösarjassa (alle 54 kg) pronssille Moskovan 1980 olympialaisissa. Guyanan James Gilkes oli 1970-luvulla maailman kärkipikajuoksijoita, mutta hän joutui jäämään pois Montréalin 1976 olympialaisista Guyanan liityttyä olympiaboikottiin. Estejuoksun olympiavoittaja Chris Brasher syntyi Guyanassa, mutta edusti Isoa-Britanniaa.
Toivo Loukola
Toivo Aarne Loukola (2. lokakuuta 1902 Kortesjärvi – 10. tammikuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen juoksija ja 3 000 metrin estejuoksun olympiavoittaja.
Loukola aloitti urheilu-uransa korkeushyppääjänä, mutta vaihtoi lajia muutettuaan Helsinkiin. Pieni, kalpea ja laiha Loukola vapautettiin vuonna 1923 asepalveluksesta. Seuratasolla Loukola edusti Helsingin Poliisi-Voimailijoita.
Vuonna 1928 Loukola juoksi kuukautta ennen kisoja olympiakarsinnoissa uuden 3 000 metrin esteiden epävirallisen maailmanennätyksen 9.25,2. Amsterdamin olympialaisissa hän selvitti tiensä estekisan finaaliin helposti ja oli 10 000 metrin juoksussa seitsemäs (aika 31.39,0). 4. elokuuta juostussa loppukilpailussa häntä vastassa olivat maanmiehet ja erilaisten vaivojen vaivaamat Paavo Nurmi ja Ville Ritola, jotka olivat edellisenä päivänä juosseet 5 000 metriä. Ritola antautui aikaisessa vaiheessa kärkivauhdista ja 2 000 metrin kohdalla Loukola hyökkäsi Nurmen kompuroidessa esteellä ja kehitti 30 metrin etumatkan, joka kesti loppuun asti. Loukola voitti kilpailun uudella maailmanennätysajalla 9.21,8 lähes kymmenen sekuntia edellä Nurmea. Ritola keskeytti toiseksi viimeisellä kierroksella. Ove Andersen täydensi kuitenkin Suomen kolmoisvoiton Nurmen ja Ritolan uran viimeisessä olympiajuoksussa.
Vuonna 1929 Loukola juoksi maailman kärkiajan 10 000 metrillä: 31.12,9. Tätä nopeammin olivat juosseet vain Nurmi ja Ritola. Esteissä hän juoksi alikorkuisilla aidoilla Aalborgissa 9.17,5. Vuosina 1936 ja 1948 hän osallistui vielä maratonin olympiakarsintoihin.
Ammatikseen Loukola toimi Helsingin poliisilaitoksen passiosastolla.
Turmion Kätilöiden diskografia
Tämä artikkeli käsittelee Turmion Kätilöiden diskografiaa.
Sonny Milano
Frank "Sonny" Milano (s. 12. toukokuuta 1996 Massapequa, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Washington Capitalsin organisaatiossa. Milano on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Columbus Blue Jackets varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 16. pelaajana vuonna 2014.
Seuraura
Milano pelasi kauden 2011–2012 T1EHL-juniorisarjaa Cleveland Baronsissa, jonka jälkeen Plymouth Whalers varasi hänet 81. pelaajana OHL:n varaustilaisuudessa. Milano vietti vuodet 2012–2014 kuitenkin Yhdysvaltain maajoukkueen kehitysohjelman mukana. Kaudella 2013–2014 hän pelasi CCM/USA Hockey All-American Prospects Gamessa. Columbus Blue Jackets varasi Milanon ensimmäisellä kierroksella 16. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2014. Hänen oli tarkoitus siirtyä syksyllä 2014 Boston Collegen yliopistojoukkueeseen, mutta Milanon halu tehdä ammattilaissopimus Blue Jacketsiin kuitenkin esti hänen päätöksenä siirtoon.
Kaudeksi 2014–2015 Milano siirtyi hänet kaksi vuotta aiemmin varanneeseen OHL-joukkue Plymouth Whalersiin. Syyskuussa 2014 Milano teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Columbus Blue Jacketsin kanssa. Hän oli Whalersin paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 22+46=68. OHL-kauden jälkeen, maaliskuussa 2015 Milano siirtyi loppukevääksi AHL-joukkue Springfield Falconsin vahvuuteen. Hän teki siellä kymmenessä runkosarjaottelussa viisi syöttöpistettä.
Milano aloitti kauden 2015–2016 Blue Jacketsin uudessa farmijoukkue Lake Erie Monstersissa. Hänen varsinainen tulokaskautensa AHL:ssä toi 54 runkosarjaottelussa tehot 14+17=31 ja 17 playoff-ottelussa tehot 4+4=8. Milano voitti kauden päätteeksi Calder Cupin. Hän teki NHL-debyyttinsä omalla kotiseudullaan Long Islandilla 31. maaliskuuta 2016 vieraissa New York Islandersia vastaan. Milano sai ottelussa jääaikaa 13.26 minuuttia. Hän pelasi kauden aikana NHL:ssä kolme runkosarjaottelua tehden yhden syöttöpisteen.
Luettelo televisiosarjan NCIS Rikostutkijat jaksoista
Luettelo televisiosarjan NCIS Rikostutkijat jaksoista.
Konsuli (Rooma)
Rooman konsulit
Rooman tasavallassa konsulit valittiin sotaväenkokouksessa ja ehdokkaiden täytyi olla yli 40-vuotiaita (42 plebeijeille). Vuosi, jona konsulit hallitsivat, sai nimen heidän mukaansa. Tasavallan ensimmäisinä vuosina valittiin ainoastaan kaksi konsulia, joilla oli veto-oikeus toistensa päätöksiin, ja joiden tuli olla patriisisukuisia, hoitamaan hallintoa senaatin ja kansan luottamusmiehinä. Ennen pitkää syntyi säätyriitoja, joiden tuloksena vakinaistettiin plebeijien etua valvovien kansantribuunien asema; alkuaan näitä oli 2–5, myöhemmin 10. Valtakunnan laajetessa ja tehtävien monipuolistuessa alettiin tarvita lisää eritasoisia virkamiehiä. Konsuleille jäi armeijan ylipäällikkyys, senaatin puheenjohtajan tehtävät sekä ulkopoliittiset edustusvelvollisuudet, joiden hoitamiseen käytettiin runsaasti legaatteja. Tasavallan loppuaikoina plebeijienkin mahdollisuudet päästä virkauralle lisääntyivät.
Viimeiset konsulit nimitettiin Bysantin valtakunnan (Itä-Rooma) keisarin Justinianus I:n aikana, jonka jälkeen konsulin virasta tuli osa keisarilista asemaa. Itä-Roomassa keisarit käyttivät konsulin arvonimeä vuoteen 887. Itä-Roomassa nimitettiin konsuleiksi muitakin kuin keisareita jonkin verran myös vuoden 541 jälkeen, muun muassa valtakunnan liittolaismaan Venetsian tasavallan dogeja.
Konsuliluetteloiden lyhenteet
Konsulien luettelossa käytetään usein lyhenteitä ja latinankielisiä termejä. Näiden joukossa muun muassa:
Luetteloiden nimikäytäntöjä on selostettu myös artikkelissa Roomalainen nimi.
Aatu Heiskanen
Aatu Heiskanen (10. lokakuuta 1886 Suonenjoki – 15. joulukuuta 1941 Kauhava) oli suomalainen sananjulistaja, kirjailija, runoilija ja säveltäjä.
Lapsuus ja nuoruus
Heiskanen syntyi muurarimestari Adam ja Aliisa (s. Lyyra) Heiskasen perheen viidentenä lapsena. Poikia oli seitsemän ja tytär kahdeksantena. Aliisan isä Petter ja äiti Anna-Reetta Lyyra olivat Ukko-Paavon hengenheimolaisia ja ystäviä, siis heränneitä. Sallittu lukukirja heidän kodissaan oli Raamattu. Aliisa nuoruudessaan usein kulki 25 kilometrin taipaleen kirkkoon. Useiden sukupolvien hengellinen kotitausta vaikutti Aatun äidin puolelta. Niinpä sitten Adamin ja Aliisan kotona usein kuului äidin veisaama Siionin virsi hänen puuhaillessaan. Lauantai-iltoina ja pyhäaamuina veisattiin ja luettiin Lutherin saarnoja. Adamilla oli myös hyvä lauluääni.
Heiskasen elämään kuuluivat kotihartaushetkien lisäksi pyhäkoulu ja 20 kilometrin kirkkomatkat. Hauskimpia olivat 26 airon liikuttamat kirkkovenematkat. Enne tulevaan oli, kun Aatu saunan lauteilla oli pappina ja muut lapset kuulijakuntana alhaalla.
Tiedonjanoinen Heiskanen kävi Vauhkolan kansakoulun.
Helsingissä
Heiskanen 1901 lähti Helsinkiin ja päätyi kirjansitojaoppiin. Mestari kuului esikoislestadiolaisiin. Kolmatta vuotta Heiskanen perehtyi kirjansitojan ammattiin. Aatulla oli työpaikassaan kristillisyyden henki, mutta kohtelu oli tylyä ja työ raskasta. Ero kotoa ja uudet olosuhteet panivat etsimään lohdutusta Jumalan sanasta.
Ehtoollispöydässä 1903 Heiskanen koki Vapahtajan läheisyyden ja kutsun evankeliumin työhön. Hän ystävystyi raittiustyön rintamalla Onnela-piirissä Immo Granfeltiin (myöh. rovasti Immo Kuusi). Toisena kotina oli Nuorten Miesten Kristillinen Yhdistys. Erityisesti Paavo Virkkusen opetukset ja puheet vaikuttivat. Kolmantena kotina oli Luterilainen Evankeliumiyhdistys. Evankelisia edusti rovasti Julius Engström, Aatun hengellinen isä. Evankeliumiyhdistyksen vaikutus Heiskaselle oli voimakas ja merkityksellinen.
Kannaksella
Heiskanen aloitti kokousten pidon Ollilassa, joka sijaitsi kymmenen kilometrin päässä Kellomäestä. Tilaisuuksissa käytettiin Siionin kannel ta. Syntyi herätys. Ensi matkalla Kannakselle hän tutustui 15-vuotiaaseen Anna-Mari Veijalaiseen. Kihlaus julkaistiin 1908 ja naimisiin mentiin 1909. Seuratilaisuuksia jatkettiin. Heiskanen perusti kylälle koulun ja rupesi opettamaan lapsia.
Kirjailija Pekka Brofeldtin kanssa Heiskanen piti jonkun aikaa herätyskokouksia, mutta Pipliaseuran matkapappi Armas Roschierin kanssa aukeni useaksi vuodeksi varsin laaja hedelmällinen työsarka. 1910 tienoilla Heiskanen oli suorittanut Porvoossa saarnalupatutkinnon. Heiskanen saarnasi noin 300 kirkossa.
Uusheränneiden sananjulistajana
Ollilaan ja Kellomäelle uusheränneet tekivät usein puhujavierailuja. Lapin saarnamiehille seutu oli läpikulkupaikka Pietariin ja Inkerinmaalle suuntautuvilla seuramatkoilla. Heiskanen joutui usein kosketuksiin näiden lestadiolaisten kanssa. Monet Anna-Marin sukulaisista kuuluivat heihin. Lapin jykevät opettajat ja heidän apulaisensa asettivat Heiskasen ahtaalle parannuksen teon suhteen. He olivat varsin innokkaita tehtävässään, kunnes Heiskanen teki lestadiolaisten seuroissa parannuksen. Anna-Marin äiti iloitsi tapahtuneesta.
Heiskasen työkauden alku uusheränneiden piirissä lienee alkanut 1913. Uutteran työn aikaa heidän saarnamiehenään oli kestoltaan kymmenisen vuotta. Työsarka oli pitkä ja leveä; Ruijan rannoilta Pietariin ja Inkerinmaalle. Lapissa Heiskanen sai 1914 isien siunauksen. Lapin luonto lumosi ja Lappi tuli hänelle merkittäväksi paikaksi. Kittilä eritoten oli Heiskasen työaluetta. Lapin profeetan Fredrik Paksuniemen merkitys hänelle kristillisyyden vanhana opettajana Kittilässä oli suuri. Paikkakunnalla oli herätyksen aaltoja.
Työkautensa loppupuolella uusheränneitten piirissä Heiskanen kritisoi lestadiolaisten tupakanpolttoa. Vuotuisilla tupakkamenoilla voitaisiin palkata uusia työntekijöitä. Lisäksi hän kritisoi rippiä. Moni on käyttävinään rippiä yleisesti ilman synnin kohdentamista tekoihin. Heiskasen kritiikit saivat aikaan vastavaikutuksen. Viimeisinä lestadiolaisvuosinaan Heiskanen suuremmissa seuroissa joutui vastaamaan väärästä opista.
Evankelisten ystävien piirissä
Evankelisten kristittyjen kesäjuhlien myötä Lahdessa 1923 ero uusheränneistä oli tosiasia. Akseli Skutnabb oli perustanut Evankeliset ystävät -liikkeen. Heiskanen liittyi heihin 1923 ja hän oli liikkeen päätoimisena saarnamiehenä vuoteen 1930 saakka. Ero evankelis-luterilaisesta kirkosta tapahtui 1924. Heiskanen oli matkoilla ahkerasti, kuten ennenkin. Hänelle avautui ovi hedelmälliseen ja siunaukselliseen työhön. Heiskanen koki syvästi ja voimakkaasti ristin ja sovituksen evankeliumin, mikä toi hänen opetukseensa elämää ja lämpöä. Heiskanen oli liikkeen päätoimisena saarnamiehenä vuoteen 1930 saakka. Saarna-alueella oli pituutta ja leveyttä sekä paikkakuntia viljalti. Heiskanen puhui muun muassa Kittilässä yhdessä saarnaaja ja suomentaja Jaakko S. Ketolan kanssa. Kriisiaikaa oli sikäläisten kristittyjen parissa. Tulihan tuttu saarnamies nyt erilaisen hengellisen liikkeen miehenä. Osa lestadiolaisista vierasti, mutta Heiskanen ei menettänyt otettaan Lapin kansasta. Kittilässä erosi kirkosta vuosina 1923–1930 269 henkilöä. Eron syynä oli useimmiten joko vasemmistoon tai Skutnabbin liikkeeseen kuuluminen. Kittilässä oli Pohjois-Suomen kolmanneksi suurin siviilirekisteri Oulun ja Kemin jälkeen. Kirkosta eronneisiin kuului myös varakkaampaa, maata omistanutta väkeä. Kittilän kunnan Alakylään perustettiin 1925 myös vaihtoehtoinen Marttakummun hautausmaa kirkosta eronneille.
Että he yhtä olisivat
Mietittäessä yhteyden asiaa syntyi ajatus yhteisen saarnaajan kutsumisesta. Kesällä 1930 Viipurin yhteisillä kesäjuhlilla lyötiin asia lopullisesti lukkoon. Heiskanen oli toimeen erittäin sopiva. Täynnä intoa hän aloitti uuden tehtävän. Kuitenkin ilmestyi tekijöitä yhteisen hankkeen jarruksi. Vapaissa hengellisissä piireissä kuohui ja tuli niiden piirissä repeämiä. Skutnabb kuoli 1929. Kuopion kristittyjen yhteisestä kokoontumisesta 1931 skutnabbilaiset veljet kutakuinkin olivat poissa. Heiskanen loittoni Evankelisista ystävistä.
Vapaakirkon kentillä
Vuonna 1933 uutisoitiin Vapaakirkon Nuorten Todistuksessa Aatu Heiskasen siirtyneen vapaakirkolliseen herätykseen. Erikoiskutsumuksena hänellä on järjestää raamattuviikkoja. Heiskanen oli tällöin 47-vuotias Raamatun, rukouksen ja sielunhoidon mies. Itseään säästämättömän miehen työstä Suomen Viikkolehdessä 1935 kerrottiin, että edellisenä vuonna hän oli pitänyt 550 kokousta, raamattupäiviä. Eräinä kesinä Heiskanen oli Vapaakirkon seurakuntakoulun opettajana Santalan kartanossa Hangon lähellä. Talvella 1938-39 Heiskanen kävi puhujamatkalla Ruijassa, Norjan Lapissa.