cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mennään eteenpäin
Kritiikki
Viikonloppu on voimakas tunnekokemus ja voi olla parille voimakas yhteyden kokemus. Viikonlopussa puhutaan paljon tunteista, mutta siellä ei tarjota välineitä tai apua niiden parempaan ymmärtämiseen tai ongelmien ratkaisuun. Tunteiden esilletuominen ja jakaminen on tärkeää, mutta itsensä ilmaiseminen voi olla rikialtista ilman toimivia kommunikointikeinoja. Asiantuntijat huomauttavatkin, että Mennään eteenpäin viikonloppu ei ole tarkoitettu avioliiton ongelmien selvittelyyn ja kyseessä ei ole pariterapia.
Sangalan piiritys
Sangalan piiritys käytiin vuonna 326 eaa. Aleksanteri Suuren johtamien makedonialaisten ja niin sanottujen "itsenäisten" intialaisten välillä. Aleksanteri hyökkäsi heidän alueelle Hydaspesjoen taistelun jälkeen. Hydaspeksen häviäjä Poros osallistui piiritykseen Aleksanterin puolella 5000 sotilaan ja sotanorsujen kanssa.
Aluksi intialaiset antautuivat, mutta Sangala nousi vastarintaan. Sangala oli linnoitettu kaupunki, joka sijaitsi jyrkkärinteisellä kukkulalla. Alueen asukkaat kathait ja heidän naapurinsa linnoittautuivat kaupunkiin. Kaupungin ympärille he rakensivat vaunuista esteitä. Aleksanterin jalkaväki mursi nämä uloimmat linnoitteet. Aleksanteri käytti piirityskoneita ja yöllisiä hyökkäyksiä kaupunkia vastaan. Lopulta makedonialaiset valtasivat kaupungin rynnäköllä. Intialaisista kerrotaan kuolleen 17 000 ja 70 000 jääneen vangiksi. Makedonialaisista 100 kaatui ja 1200 haavoittui. Aleksanteri antoi repiä Sangalan maan tasalle ja antoi sen intialaisille, jotka olivat antautuneet hänelle aikaisemmin.
Eydie Gormé
pienoiskuva|Eydie Gormé vuonna 1962. Edith Gormezano, taiteilijanimeltään Eydie Gormé (16. elokuuta 1928 – 10. elokuuta 2013 ) oli yhdysvaltalainen laulaja. Hän esiintyi ja levytti miehensä Steve Lawrencen kanssa 1950-luvulta lähtien.
Gormé syntyi New Yorkin Bronxissa sefardijuutalaisille siirtolaisvanhemmille. Isä oli lähtöisin Sisiliasta ja äiti Turkista. Gormé oli laulaja Neil Sedakan serkku.
Gormé ja Lawrence tekivät läpimurtonsa Steve Allenin The Tonight Show’ssa. Pari meni naimisiin 29. joulukuuta 1957 ja sai Songwriters Hall of Famen palkinnon vuonna 1995. Gormé on Grammy-palkittu, ja hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Gormé saavutti suosiota myös duon ulkopuolella; "Blame It on the Bossa Nova" (1963) nousi Yhdysvaltain listoilla seitsemänneksi. Seuraavina vuosina hän teki kolme levyä meksikolaisen Los Panchos-yhtyeen kanssa saavuttaen suuren suosion latinalaisen musiikin ystävien joukossa.
Mikko Dannbäck
Mikko Pietari Dannbäck (s. 16. maaliskuuta 1977 Espoo) on suomalainen moukarinheittäjä. Hän edusti Espoon Tapioita ja hänen valmentajanaan toimi vuodesta 1997 lähtien Esa Jantunen. Kalevan kisoissa Dannbäck voitti kolme pronssia. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 2009 jälkeen. Dannbäck heitti ennätyksensä 74,85 m vuonna 2000 ja se oikeuttaa Suomen kaikkien aikojen tilastossa sijalle 15.
Sumusade
Sumusade on vuonna 2011 perustettu suomalainen pop rock -yhtye. Se on julkaissut yhden täyspitkän albumin Ihmiselle ihminen vuonna 2011. Levy on ollut tehosoitossa ja viikon albumina Radio Deissä. Yhtye perustettiin vuosina 2005–2011 toimineen Fog-yhtyeen jatkajaksi. Kokoonpano on muuten sama, mutta uudeksi basistiksi valittiin seinäjokelainen Teemu Kunto.
Historia
Yhtyeen edeltäjä oli vuosien 2005 ja 2011 välillä toiminut pop/rock -musiikkia soittava Fog-yhtye, joka julkaisi ainoan täyspitkän albuminsa Vastavirtaan vuonna 2008. Bändi sijoittui toiseksi SM-Gospel-kilpailuissa Keuruulla 2007 ja voitti yleisön suosikki -äänestyksen. Bändi julkaisi Sinä olet kaunis -singlen kesäkuussa 2009. Single sai radiosoittoa muun muassa YleX-radiokanavalla. Vuoden 2011 joulukuussa bändi jäi historiaan vaihdettuaan nimekseen Sumusade.
Florence Lee
thumb|right|Florence Lee Florence Lee (12. maaliskuuta 1858 Jamaica, Vermont – 1. syyskuuta 1962 Hollywood, Kalifornia) oli mykkäelokuvissa esiintynyt yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen uransa jatkui 1910-luvulta 1930-luvulle.
Namysłówin piirikunta
Namysłówin piirikunta on Puolan piirikunta Opolen voivodikunnassa. Sen väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 42 634. Piirikunta jakautuu Namysłówin kaupungin sisältävään maalaiskuntaan sekä Domaszowicen, Pokójin, Świerczówin ja Wilkówin maalaiskuntiin. Sen hallintokeskus on Namysłówin kaupunki.
Namysłówin piirikunnan pinta-alasta 27,8 prosenttia oli metsän peitossa vuonna 2019. Se rajautuu Kępnon, Kluczborkin, Opolen, Brzegin, Oławan ja Oleśnican piirikuntiin.
Namysłówin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2019 lopussa kahdeksan prosenttia. vasen|pienoiskuva|220px|Piirikunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa Namysłówin piirikunnassa oli 42 634 asukasta, joista 51,2 prosenttia naisia ja 48,8 prosenttia miehiä. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 43 183 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 34 342 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden osuus piirikunnan väestöstä oli vuoden 2019 lopussa 17,5 prosenttia, työikäisten 61 prosenttia ja eläkeikäisten 21,5 prosenttia. Väestön keski-ikä oli 41,9 vuotta.
Mario Bellini
Bellini suunnitteli Olivettille useita kirjoituskoneita ja Programma 101 -pöytälaskukoneen.
HMS Archer (1911)
HMS Archer (viirinumerot H10 (6.12.1914-1.9.1915), H29 (1.9.1915 - 1.1.1918) ja H06) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Acheron-luokan hävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin vuosien 1910-1911 laivasto-ohjelmassa Yarrow and Companyltä Scotstounista, missä köli laskettiin 1. syyskuuta 1910 telakkanumerolla 1296. Alus laskettiin vesille 21. lokakuuta 1911 ja valmistui maaliskuussa 1912.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin 1. hävittäjälaivueeseen, jonka mukana se liitettiin 1914 Suureen laivastoon ensimmäisen maailmansodan alkaessa. Alus osallistui 28. elokuuta 1914 HMS Fearlessin alaisuudessa laivueensa mukana Heligolandin taisteluun. Alus oli vuodesta 1917 alkaen Välimerellä osana 3. taistelulaivuetta.
Alus myytiin 9. toukokuuta 1921 romutettavaksi Wardille.
Honour the Disorder
Honour the Disorder on Total Devastationin neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 16. huhtikuuta 2008.
Sword of Mana
Sword of Mana on Brownie Brownin Game Boy Advancelle kehittämä ja vuonna  julkaistu toimintaroolipeli. Se on paranneltu versio Squaren vuonna ilmestyneestä Mystic Questistä (Japanissa Seiken densetsu: Final Fantasy gaiden ja Pohjois-Amerikassa Final Fantasy Adventure). Sword of Mana oli Seiken densetsu -sarjan viimeinen osa ennen World of Mana -kokoelmaa. Vuonna 2004 Enterbrain julkaisi peliin perustuvan mangan.
Honour the Disorder
Kokoonpano
+
Sword of Mana
Pelaaminen
Sword of Mana on pelisarjansa toiminnallista pelimekaniikkaa noudattava roolipeli, jossa käytetään Secret of Manassa ensimmäisen kertaa esiintynyttä ympyränmuotoista ikonivalikkoa. Pelin Mystic Questistä eroavia muutoksia ovat Game Boy Advance -tasoinen grafiikka ja äänenlaatu. Pelaajalle annettavia tehtäviä on myös laajennettu.
Aloittaessaan pelin pelaajan on valittava hahmokseen toinen Sword of Manan mies- ja naispuolisesta päähenkilöstä, joka on myös itse nimettävä. Valinta ei vaikuta pelin tarinaan, vaikka hahmojen tehtävät ovatkin keskenään erilaiset. Pelin aikana päähahmo saa myös useita liittolaisia, jotka taistelevat tämän rinnalla yksi kerrallaan. Pelaaja voi halutessaan ohjata apuria itse. Automaattiohjauksessakin hahmon käyttäytymiseen voidaan vaikuttaa eri toimintoja tarjoavilla valikkoasetuksilla.
Sword of Manan taistelut käydään muiden Seiken densetsu -pelien mukaisesti reaaliajassa. Hahmoille liitettäviä aseita on yhdeksää eri tyyppiä. Pelin naisprotagonisti käyttää aloitusaseenaan sauvaa; miespuolinen päähenkilö aloittaa puolestaan miekalla. Taisteluympäristöissä on esillä mittari, joka kasvaa pelihahmon tekemien iskujen myötä. Mittarin täyttyessä hahmo voi suorittaa tavallista voimakkaamman hyökkäyksen. Aseiden lisäksi pelaaja voi hyödyntää myös Mana-henkien voimaa, jonka avulla voidaan tehdä hyökkäyksiä ja pelihahmoa voimistavia loitsuja. Henkiä on yhteensä kahdeksan, ja niistä kukin edustaa tiettyä elementtiä.
Juoni
Mystic Questin tavoin Sword of Manan päävihollinen on vaikutusvaltainen Pimeyden lordi, joka on ottanut hävitettäväkseen kaikki Mana-voimaa vaalivat valtakuntansa asukkaat. Hänen vastustajikseen asettuvat kaksi nuorukaista, joista kumpikin on kokenut menetyksen valtiaan toimeenpanosta: 10 vuotta ennen tarinan varsinaista alkua miespuolinen sankari jäi orvoksi, kun taas sankarittaren Mana-kyläksi kutsuttu kotipaikka tuhottiin. Kaksikko yritti paeta Pimeyden lordin joukoilta, mutta vain sankaritar pääsi pakoon; toisesta taas tuli näytöstaisteluihin osallistuva orja.
Vastaanotto
Famitsū-pelilehden 4 arvostelijaa antoivat Sword of Manalle pisteet 8, 7, 7 ja 8. Kokonaisarvosana 30/40 riitti myös lehden jakamaan hopeapalkintoon. Amerikkalaisista lehdistä Nintendo Power soi syvällisenä ja mukaansatempaavana pitämälleen Sword of Manalle 4,9 pistettä 5:stä, joka on yksi parhaista pelin saamista arvioista. Electronic Gaming Monthlyn arvosana oli taas vain 6/10.
Pelin kritisoidumpia osa-alueita on päähahmoa avustavan NPC:n tekoäly,    jonka IGN nimesi pelin suurimmaksi heikkoudeksi. Sword of Manan tarinaakaan eivät esimerkiksi 1UP.comin, GamePron ja IGN:n arvostelijat pitäneet mielenkiintoisena. Muita pelisivustojen moittimia asioita olivat kömpelöiksi ja jäykiksi kutsutut taistelut, joissa loitsujen käyttö olisi voinut olla käytännöllisempää. 1UP.com ja GamePro tosin kehuivat Sword of Manan taistelumekaniikkaa, ja IGN totesi pelin vaativan riittävän määrän strategiaa. GameSpot kuvasi peliä myös laajaksi ja sisällöltään tuoreeksi ja hauskaksi ollakseen uusi versio vuosia sitten ilmestyneestä Game Boy -pelistä.
Aiheesta muualla
聖剣伝説 〜ファイナルファンタジー外伝〜
Roger Kanerva
Raimo Roger Kanerva (s. 30. lokakuuta 1951 Helsinki) on suomalainen kymmenottelija. Hän edusti Esbo Idrottsföreningiä. Ulkoratojen SM-kisoissa Kanerva voitti kaksi pronssia (1976 ja 1977). Lisäksi hän voitti sisäratojen SM-kilpailuissa seitsenottelussa kultaa ja pronssia. Virallisissa kilpailuissa Kanerva ei ole kilpaillut vuoden 1981 jälkeen. Ennätyksensä 7945 pistettä (nykyisellä vuonna 1984 käyttöön otetulla pistetaulukolla 7923 pistettä) hän otteli Prahan EM-kilpailuissa 1978, jossa sijoittui kuudenneksi. Tulos oikeuttaa Suomen kaikkien aikojen tilastossa (heinäkuussa 2022) sijalle 10.
Tina Bøttzau
Tina Bøttzau (s. 29. elokuuta 1971 Kolding ) on tanskalainen käsipalloilija. Hän on Tanskan maajoukkueen pelaajana voittanut olympiakultaa Atlantassa 1996 ja Sydneyssä 2000. Hän voitti maailmanmestaruuden Saksan kisoissa 1997 sekä Euroopan-mestaruuden kotikisoissaan 1996.
Seuratasolla Bøttzau edusti muun muassa IK Skovbakken Handboldia.
Frustunan kirkko
Frustunan kirkko sijaitsee Frustunan seurakunnassa Strängnäsin hiippakunnassa Ruotsissa.
Kirkko rakennettiin jo 1100-luvulla kivestä, ja sitä uudistettiin 1300- ja 1400-luvulla, jolloin kirkko sai ikkunat, sakastin, ja torni rakennettiin korkeammaksi. Kirkkoa on rakennettu myös 1600-luvulla. Vuonna 1800 purettiin asehuone. Vuonna 1939 kirkon sisustaa uudistettiin.
Pappila Frönäs sijaitsee kirkon lähellä. Pitäjäntupa on myös lähistöllä.
Bravo (yhtye)
Bravo on venäläinen, alkujaan neuvostoliittolainen poprock-yhtye. Bravo perustettiin Moskovassa vuonna 1983. Yhtye esittää kappaleensa venäjäksi, vaikka niiden nimet ovat joskus englanniksi. Yhtyeessä 1980-luvulla esiintyneestä laulajasta, Žanna Aguzarovasta tuli myöhemmin hyvin suosittu Venäjällä.
Yhtyeen perusti kitaristi Jevgeni Havtan.
Tyylilajina on helposti tunnistettava slaavilais-melankolia, jazz-vaikuttein. Venäjänkielisen wikiartikkelin mukaan (ru-wiki), yhtyeen äänitettä (oletettavasti vuodelta 1987 julkaistua) on myyty 5 miljoonaa kappaletta.
Suomessa julkaistiin vuonna 1987 taltioitu äänite, joka kantoi yhtyeen nimeä. Siinä olevista kappaleista ehkä tunnetuin lienee "Old Hotel" (ven. Старый отель/translitt. "Staryj Otelj"). Suomalainen levykustantaja oli Polarvox. Kappaleiden nimet translitteroitiin, ja äänite julkaistiin LP-levynä sekä C-kasettina.
Maurice Macaire
Maurice Macaire (22. marraskuuta 1881 Pariisi – ?) oli ranskalainen jalkapalloilija. Hän kilpaili vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa ja kuului siellä hopeaa saaneeseen joukkueeseen.
Alain Chabat
thumb|upright|Alain Chabat vuonna 2006. Alain Chabat (s. 24. marraskuuta 1958 Oran, Ranskan Algeria) on ranskalainen koomikko, näyttelijä, tuottaja, ohjaaja ja käsikirjoittaja. Ranskan Algeriassa syntynyt Chabat kasvoi Massyssä, Pariisin lähiössä.
Kotimaansa Ranskan lisäksi Chabat on tullut tunnetuksi myös Yhdysvalloissa, missä hän tuli tunnetuksi elokuvassa Gazon maudit - French Twist. Hän sai suuren määrän ihailijoita näyteltyään 2009 elokuvassa Yö museossa 2 Napoleon Bonaparten roolissa. Hän myös dubbasi elokuvan ranskankieliseen versioon hahmolle äänensä. Hän on myös antanut äänensä englannin- ja ranskankielisen Ice Age 4: Mannerten mullistus -elokuvan Silas-nimiselle lokille sekä ranskankieliselle Shrekille.
Vuonna 2017 Chabat näyttelee sivuroolissa elokuvassa Valerian and the city of a thousand planets. Hän myös ohjasi ja tuotti viidennen elokuvansa, jossa hän itse näyttelee joulupukkia. Kyseinen jouluaiheinen elokuva, Santa & Cie, sai Ranskassa ensi-iltansa 6. joulukuuta 2017.
Chabatilla oli vaikeuksia koulunkäynnissä, ja hän jättikin kesken useamman koulun. Ennen elokuvauraansa Chabat haaveili sarjakuvapiirtäjän tai rock-laulajan urasta. Hän on tehnyt joitakin sarjakuvia. Hänet on nähty myös tv:ssä ranskalaisella TV-kanavalla ohjelmassa Burger Quiz.
Närpes Kraft
IF Kraft eli Närpes Kraft on närpiöläinen urheiluseura. Se on perustettu vuonna 1930. Seuran lajeja ovat muun muassa pyöräily, hiihto, yleisurheilu, jalkapallo ja jääkiekko.
Jääkiekossa Kraftin edustusjoukkue pelaa II-divisioonassa eli Suomen neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla. Jääkiekko on Kraftissa aloitettu vuonna 1970 ja pyöräily vuonna 1982.
Jalkapallojoukkueen kotikenttä on Mosedal, jossa on 2 000 istumapaikkaa. Vieressä sijaitsee muun muassa jääkiekkojoukkueen käyttämä jäähalli.
Pompidou-keskus
Pompidou-keskus (, Centre Georges-Pompidou, Centre Pompidou tai Centre Beaubourg) on taiteen monitoimitalo. Se sijaitsee Beaubourgin aukiolla Pariisin neljännessä kaupunginosassa Hallien ja Marais’n korttelien välissä.
Vuonna 1977 yleisölle avattu keskus perustettiin Georges Pompidoun aloitteesta. Pompidou toimi Ranskan presidenttinä vuosina 1969–1974. Hän halusi perustaa Pariisin sydämeen kulttuurilaitoksen, joka omistettaisiin kokonaan modernille taiteelle ja nykytaiteelle. Uuteen kulttuurikeskukseen hän halusi kuvataidetta kirjojen, muotoilun, musiikin ja elokuvien rinnalle.
Vuonna 2006 Pompidou-keskuksessa vieraili 6,6 miljoonaa kävijää, mikä teki keskuksesta yhden Ranskan suosituimmista nähtävyyksistä Louvren ja Eiffel-tornin ohella. Keskuksessa on toinen kahdesta maailman merkittävimmästä modernin taiteen ja nykytaiteen kokoelmasta. Toinen on New Yorkin modernin taiteen museossa MoMA:ssa. Lisäksi Pompidou-keskuksessa on saleja vaihtuville näyttelyille, elokuvateattereita, näyttämöitä sekä Euroopan suurin julkinen kirjasto.
Vuonna 2010 Pariisissa sijaitsevaa Pompidou-keskusta hajautettiin Metzin kaupunkiin, jonne avattiin uusi Pompidou-keskus.
Historia
Georges Pompidou kaavaili Pariisin keskustaan uudentyyppistä, kaikenlaiselle nykytaiteelle omistettavaa kulttuurikeskusta. Sen perustamiseen liittyi monenlaisia tavoitteita:
Hanke herätti keskustelua etenkin massa- ja eliittikulttuurin vastakkainasettelusta ja kulttuurin hajauttamisesta, jotka muutenkin olivat siihen aikaan paljon otsikoissa. Joidenkin mielestä uudesta Pompidou-keskuksesta tulisi vain yksi kulttuurilaitos lisää Pariisiin. Toiset sen sijaan näkivät hankkeen mahdollisuutena keskittää kulttuuria yhteen keskukseen. Keskustelua kirvoitti myös vallan ja taiteen suhde. Monet taiteilijat pelkäsivät, että taiteesta tulisi vallan välikappale.
Hankkeen tausta
Hankkeen taustalla oli kaksi erillistä projektia, jotka käynnistettiin 1960-luvulla:
Keskuksen synty
Vuonna 1969, kun Pompidousta oli tullut Ranskan presidentti, hän päätti rakennuttaa uuden modernin taiteen museon Beaubourgin aukiolle. Koska aukio oli ainoa mahdollinen paikka sekä museolle että uudelle julkiselle kirjastolle, päätettiin helmikuussa 1970 yhdistää nämä kaksi hanketta samaksi kulttuurilaitokseksi. Pompidou halusi, että ihmiset voisivat kirjastossa käydessään löytää keskuksesta myös muita aktiviteetteja.
"Odotan innolla Pariisiin sellaista kulttuurikeskusta, jota on jo yritetty perustaa Yhdysvaltoihin tähän mennessä huonolla menestyksellä", Pompidou sanoi. "Haluaisin, että keskus olisi sekä museo että taidekeskus, jossa kuvataiteet olisivat vieri vieressä musiikin, elokuvien, kirjojen ja audiovisuaalisen tutkimuksen kanssa. Koska Pariisissa on jo Louvren taidemuseo, olisi uusi museo omistettu pelkästään nykytaiteelle. Taide olisi luonnollisesti modernia ja kokoelmia päivitettäisiin jatkuvasti. Kirjastossa kävisi tuhansia kävijöitä, jotka samalla saisivat myös nauttia taiteesta."
Pompidou allekirjoitti 11. joulukuuta 1969 virallisen päätöksen nykytaiteelle omistettavan keskuksen perustamisesta Beaubourgin aukiolle. Päätös perustui Sébastien Losten laatimaan projektisuunnitelmaan. Loste johti tuolloin hanketta Pompidoun nimittämänä. Pariisin kaupunginvaltuusto hyväksyi päätöksen 23. joulukuuta.
Keskukseen piti alun perin sisältyä nykytaiteen museo, julkinen kirjasto ja teollisen muotoilun keskus (ransk. Centre de création industrielle, CCI). Teollisen muotoilun keskus oli François Matheyn, Pariisin taideteollisen museon (ransk. musée des Arts décoratifs) johtajan, perustama. Vuonna 1971 päätettiin Pompidoun aloitteesta, että keskukseen sisällytettäisiin myös tuleva musiikintutkimuslaitos IRCAM (ransk. Institut de recherche et coordination acoustique/musique). Laitoksen perustaminen annettiin Pierre Boulezin tehtäväksi. Hän oli lähtenyt Ranskasta vuonna 1966 ja palasi nyt maahan.
Hankkeesta seurasi monia hallinnollisia haasteita, koska vastuu oli jaettu usealle eri taholle. Museo kuului kulttuuriministeriön vastuualueeseen, kun taas kirjastosta vastasi opetusministeriö. Musiikintutkimuslaitoksesta puolestaan vastasi säveltäjä Marcel Landowski, joka oli kulttuuriministeriössä vastuussa musiikista sekä ooppera- ja tanssitaiteesta. IRCAM halusi kuitenkin kulttuuriministeriöstä itsenäiseksi, ja Pierre Boulez ja Marcel Landowski ajautuivat ilmiriitoihin.
Pompidou-keskuksen perustamisella haluttiin viimein laittaa piste Ranskan kulttuuripolitiikan epäonnistumisille. Todellista modernin taiteen museota ei ollut aiemmin onnistuttu perustamaan, julkiset kirjastot olivat kehittymättömiä varsinkin Pohjois-Eurooppaan nähden ja nykymusiikkia väheksyttiin. Pompidou-keskuksen perustamisesta tuli jälleen uusi haaste valtion kulttuuri-instituutioiden elitismille, joka oli jo horjunut vallankumouksellisena vuonna 1968.
Pompidou-keskuksen perustamisesta tuli jälleen uusi haaste valtion kulttuuri-instituutioiden elitismille.
Museohankkeen toteutus
Hallintoneuvos Robert Bordaz valtuutettiin 26. elokuuta 1970 johtamaan Pompidou-keskuksen rakentamista valtioneuvostossa. Hän kokosi noin kymmenen henkilön työryhmän, jonka tehtävänä oli järjestää joulukuussa 1970 käynnistettävät arkkitehtuurikilpailut sekä perustaa julkinen laitos, joka vastaisi Pompidou-keskuksen suunnittelusta ja rakentamisesta.
Jean Prouvén johtama arkkitehtuurikilpailun tuomaristo valitsi 15. heinäkuuta 1971 voittajaksi Renzo Pianon ja Richard Rogersin suunnitelman 681 suunnitelman joukosta. Mukaan hankkeeseen tuli insinööritoimisto Ove Arup & Partners.
Tammikuussa 1972 Robert Bordaz valittiin johtamaan Pompidou-keskuksen julkista laitosta. Hän kokosi ympärilleen keskuksen tulevan johtokunnan, johon kuuluivat:
Ministerineuvosto lopetti rakennusohjelman ja sen rahoituksen 20. maaliskuuta 1973. Rahoitusta oli myönnetty useiksi vuosiksi ja sitä oli maksettu Ranskan kulttuuriministeriön budjetin ulkopuolelta.
Uuden instituutin lopullinen asema määriteltiin lailla 3. tammikuuta 1975. Laissa asetettiin rakennettavaksi Georges Pompidou -taide- ja kulttuurikeskus, jonka luomisesta silloinen pääministeri Jacques Chirac oli joutunut kamppailemaan lujasti presidentti Valerie Giscard d’Estaingin kanssa, joka halusi lopettaa projektin. Chiracin pyynnöstä neuvosto päätti vuonna 1974 töiden jatkamisesta.
Avajaisista nykypäivään
Presidentti Valéry Giscard d'Estaing vihki kansallisen Georges Pompidou -taide- ja kulttuurikeskuksen käyttöön 31. tammikuuta 1977. Paikalla vihkiäisissä oli sen aikainen pääministeri Raymond Barre, vuonna 1974 menehtyneen Georges Pompidoun vaimo Claude Pompidou ja useita muita merkkihenkilöitä.
Keskuksen arkkitehtuuri putkistoineen, liukuportaineen ja metallisine kävelysiltoineen herätti suurta keskustelua. Kaikki rakenteet, jotka normaalisti pyritään piilottamaan, oli rakennuksessa jätetty tarkoituksella kaikkien näkyville. Pariisilaisten puheessa keskuksesta käytetään sellaisia lempinimiä kuin Putkien Notre-Dame ja Pompidolium. Sitä pilkataan taidehangaariksi, höyrytehtaaksi, öljynjalostamoksi, kulttuurin sillisalaatiksi tai avantgardistiseksi syyläksi. Sitä haukuttiin ankarasti myös kalleutensa takia. Avajaisvuonnaan keskus käytti seitsemäsosan valtion kulttuuribudjetista.
Keskuksen kiistelty arkkitehtuuri on Renzo Pianon näkemyksen mukainen. Se on rakennus, joka murtaa ennakkoluulot pelottavasta kulttuurilaitoksesta. Keskuksen päivittäisen kävijämäärän odotettiin olevan noin viisi tuhatta, mutta todellisuudessa määrä oli lopulta viisinkertainen.Valtaosa kävijöistä haluaa nähdä museon suurnäyttelyt, mutta suuri kirjasto mediateekkeineen rikkoo myös kävijäennätyksiä.
Vuonna 1992 CCI yhdistyi Ranskan modernin taiteen museon MNAM:n kanssa. Tämän jälkeen teosten esillepanoa uudistettiin perusteellisesti muiden tärkeiden uudistusten ohella.
Juhlittuaan 20-vuotispäiväänsä vuoden 1997 lopulla, keskus sulki ovensa perusteellisen remontin takia. Työt kestivät 27 kuukautta ja tulivat maksamaan lähes 576 miljoonaa frangia (88 miljoonaa euroa), joista suurimman osan, noin 482 miljoonaa, maksoi valtio. Renzo Pianon johtamat työt kasvattivat keskuksen kokonaispinta-alaa 8 000 neliömetrillä ja samalla kerroksista tuli täysin muunneltavia. Remontin aikana keskus hajautti toimintojaan ja järjesti 34 näyttelyä museoissa ympäri maakuntaa. Nämä näyttelyt olivat suurmenestyksiä: ne keräsivät yli 2,5 miljoonaa kävijää.
Näiden uudistusten ansiosta näytteillä olevien teosten määrä on suurempi, ja tiloissa voidaan myös esittää aiempaa enemmän tanssi-, teatteri- ja musiikkiesityksiä. Nuorille omistettua tilaa on myös kehitetty uudella lasten gallerialla, jossa on esillä kaksi näyttelyä joka vuosi.
Vuoden 2003 joulukuusta alkaen nykytaiteilijoiden teoksia on ollut esillä Tila 315 -nimisessä (ransk. l'Espace 315) galleriassa. Tämä 315 neliömetrin tila sijaitsee keskuksen eteläpuolella (eteläisen gallerian vieressä) ensimmäisessä kerroksessa. Tässä tilassa on joka vuosi esillä Marcel Duchamp -palkinnon voittaneen taiteilijan teoksia.
Arkkitehtuuri
Pompidou-keskus sijaitsee Pariisin vanhojen slummikorttelien paikalla. Sen rakentamisesta järjestettiin kansainvälinen suunnittelukilpailu George Pompidoun toiveiden mukaan. Hän oli toivonut, että kilpailu olisi mahdollisimman joustava. Tällä hän tarkoitti, että kilpailun säännöissä piti olla mahdollisimman vähän rajoituksia tilan käytölle, ja sääntöjen piti antaa arkkitehdeille mahdollisuudet suunnitella ehdotuksensa huolehtimatta esimerkiksi rakennuksen korkeutta rajoittavista määräyksistä. Korkeuden aiheuttamiin ongelmiin alettaisiin kiinnittää huomiota vasta kilpailun toisessa vaiheessa, johon valittaisiin yksi suunnitelma. Suunnitelman valintaperusteina olisivat sen esteettisyys ja kyky vastata modernin taiteen museon tarpeisiin. Kilpailun pitäisi olla myös avoin kaikille taidokkaille arkkitehdeille. Kilpailun järjestäjien vastuulla oli siis huolehtia, että kaikille osallistuneille arkkitehdeille voitaisiin maksaa hyvitys näiden työstä sekä siihen liittyvistä kuluista.
Heinäkuun 19. päivänä 1971 Robert Bordazin johtama raati valitsi voittajaksi suunnitelman, jonka olivat tehneet arkkitehdit Renzo Piano ja Richard Rigers, avustajanaan Gianfranco Franchini. Rakentaminen kesti vuodesta 1971 vuoteen 1977.
Pianon ja Rogersin suunnitelma oli kaikkien ehdotusten joukosta ainoa, jossa rakennus asettuisi pohjois-etelä-akselin suuntaisesti korttelin muiden rakennusten tavoin (Sébastopol-bulevardin ja Saint-Martin- sekä Renard-katujen muodostamalle akselille). Tämän ansiosta keskukselle varatusta tilasta tuli käyttöön vain puolet, jolloin keskuksen suojaan jäi suuri Beaubourgin aukio. Tämä aukio toimii sisääntuloväylänä kaupungin ja keskuksen välillä.
Rakennuksessa on kahdeksan kerrosta, joista kaksi on maanalaisia, ja joista jokaisen pinta-ala on 7 500 neliömetriä. Keskuksen jokainen kerros on sisätiloiltaan vapaasti muokattavissa liikuteltavien väliseinien ansiosta. Rakennuksen omintakeinen ulkonäkö johtuu siitä, että kaikki rakennuksen tekniikka on sijoitettu sen ulkopuolelle. Rakennusta kritisoivat henkilöt vertaavatkin sitä usein kaupungin keskellä sijaitsevaksi öljynjalostamoksi. Kaikki putkitukset on jätetty näkyville ja ne ovat väreineen yksi rakennuksen tunnetuimpia piirteitä. Ilmastointikanavat ovat sinisiä, vesiputket vihreitä ja sähkökaapelit keltaisia. Hissit ovat punaisia, valkoiset putket taas ovat maanalaisten kerrosten ilmanvaihtokanavia. Jopa rakennuksen metallipalkit ovat näkyvillä. Yksi suunnitelman huonoista puolista on rakenteiden altistuminen korroosiolle.
Keskus on ehkä hieman irrallinen kunnianosoitus 1900-luvun metalliselle arkkitehtuurille sekä modernismille, mutta sitä voisi kutsua viimeiseksi suureksi modernismin rakennukseksi ja ensimmäiseksi suureksi postmodernismin rakennukseksi. Ulkoseinää pitkin ylimpiin kerroksiin kiemurtelevat liukuportaat viimeistelevät rakennuksen omintakeisen ulkonäön. Yläkerroksista aukenee hieno näkymä Pariisiin.
Katutaiteilijoiden esitykset värittävät aukiota museon edessä. Lähellä on myös Stravinskin suihkulähde, joka on Jean Tinguelyn ja Niki de Saint Phallen liikkuva veistos. Taiteilijat ovat suunnitelleet suihkulähteen nimenomaan tätä paikkaa varten. Se symboloi musiikkia (mekaniikan ja veden virtauksen ääniä) ja se sijaitsee musiikintutkimuslaitoksen (IRCAM) vieressä.
Hallinnollinen asema
Georges Pompidou -taide- ja kulttuurikeskuksen perustamista 3. tammikuuta 1975 annetun lain n° 75-1 mukaisesti keskus on "kansallinen, julkinen kulttuurilaitos". Sen tavoitteena on "tukea julkista kirjastoa, taiteen ja taideteosten luomista, edistää kansallisen kulttuuriperinnön rikastuttamista, yleisön tiedottamista ja kouluttamista, huolehtia taiteen leviämisestä ja edistää sosiaalista kanssakäymistä sekä varmistaa oma toimivuutensa ja aktiivisuutensa suhteessa niihin yksityisiin ja julkisiin laitoksiin, jotka sen rinnalla toimivat, ollen näin kulttuurikeskus, joka on kaikin puolin omistautunut taiteen luomiselle erityisesti seuraavilla aloilla: kuvataide, akustinen ja musikaalinen tutkimus, teollinen muotoilu sekä elokuvataide" (1. artikla).
Pompidou-keskus on siinä mielessä erityinen julkinen organisaatio, että sen yhteydessä toimii hallinnollisesti sen kanssa yhtäläisessä asemassa olevia laitoksia:
Teollisen muotoilun keskus on osa Pompidou-keskusta, jossa se muodostaa oman osastonsa.
Keskusta johtaa puheenjohtaja, jonka ministerineuvosto nimeää kerrallaan viideksi vuodeksi. Virkaan voidaan nimetä uudelleen kolmeksi vuodeksi kerrallaan. Puheenjohtajan ehdotuksesta kulttuuriministeriö nimeää museosihteerin, joka avustaa puheenjohtajaa keskuksen hallinto- ja taloudenhoitotehtävissä.
Kulttuuritoiminta
Keskuksen päärakennuksesta löytyvät nykyään seuraavat tilat ja toiminnot:
Keskuksesta löytyy myös erikoiskirjakauppa (taidetta, arkkitehtuuria, taide-esineitä, julisteita, valokuvia jne.) ja ravintola (Georges), joka on sijoitettu keskuksen ylimpään kerrokseen.
Päärakennuksen ulkopuolelta löytyvät
Muuta
Georges Pompidoun kehittämä taide- ja kulttuurikeskus on ensimmäinen presidenttitason suuri kulttuuriprojekti ja sitä nimitetäänkin siksi hänen presidenttitoimikautensa "Suureksi teoksi" (ransk. "Grande affaire"). Se toimi ennakkotapauksena, inspiraationa ja mallina kulttuurikohteille, joita ajoivat seuraavat presidentit: Valéry Giscard d'Estaing (Musée d'Orsay -taidemuseo, Arabimaailman instituutti, Cité des sciences et de l'industrie -tiedekeskus), François Mitterrand (Louvren lasipyramidit, Ranskan kansalliskirjasto, l'Arche de la Défense -monumentti) ja Jacques Chirac (Alkuperäistaiteen museo).
Keskuksen uskaliaan arkkitehtuurin synnyttämistä kiistoista huolimatta monitoimitalosta on nopeasti tullut menestys löydettyään paikkansa Pariisin maisemassa ja urbaanissa infrastruktuurissa. Monipuolisen ja vetovoimaisen ohjelman sekä pidennettyjen aukioloaikojen ansiosta keskuksessa vieraili avajaisista vuoden 2006 loppuun mennessä 200 miljoonaa vierailijaa.
Pompidou-keskuksen perustaminen muutti ranskalaisten suhtautumisen museoihin. Kulttuurikeskusta perustettaessa museoita oli melko vähän, mutta juuri monitoimitalon menestys johti museoiden määrän moninkertaistumiseen vuosina 1980–1990.
Aiheesta muualla
48.86056°N, 2.35222°W
Matkailualan verkostoyliopisto
Matkailualan verkostoyliopisto on usean suomalaisen yliopiston muodostama matkailualan tieteellinen opintokokonaisuus. Se perustuu joulukuussa 1994 yliopistojen välillä tehtyyn sopimukseen, jonka tarkoituksena oli tarjota mukana olevien yliopistojen opiskelijoille matkailualan monitieteiset opinnot verkostoyliopistoperiaatteella.
Matkailualan verkostoyliopisto ei itsessään tuota maistereita, vaan sen tarkoituksena on tukea jäsenyliopistojen opiskelijoiden pääaineita tarjoamalla uusia mahdollisuuksia sivuainerintamalla.
AppleTalk
AppleTalk on Applen tietoliikenneprotokollapino tietokoneiden väliseen lähiverkkoon. Se julkaistiin Macintoshin mukana vuonna 1984 ja poistettiin 2009 Mac OS X v10.6:ssa TCP/IP:n syrjäytettyä sen. Linuxissa on täysi tuki AppleTalkille.
Steve Lawrence
pienoiskuva|Steve Lawrence vuonna 1999. Sidney Liebowitz, taiteilijanimeltään Steve Lawrence (s. 8. heinäkuuta 1935) on yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä. Hän on esiintynyt ja levyttänyt vaimonsa Eydie Gormén kanssa 1950-luvulta lähtien. Duo teki läpimurtonsa Steve Allenin Tonight Show'ssa.
AppleTalk
AppleTalkiin kuuluu useita protokollia, jotka sijaitsevat OSI-mallin eri kerroksissa. AppleTalkissa on oma reititysprotokollansa Datagram Delivery Protocol (DDP).
Steve Lawrence
Lawrence syntyi juutalaiseen perheeseen New Yorkin Brooklynissä. Hän meni naimisiin Gormén kanssa 29. joulukuuta 1957 ja sai puolisonsa kanssa tähden Hollywood Walk of Famella. Myös Songwriters Hall of Fame on palkinnut heidät.
Lawrence on Emmy- ja Grammy-palkittu. Hän sai Gormén kanssa kaksi poikaa, David ja Michael, joista jälkimmäinen menehtyi sydänvikansa seurauksena 23-vuotiaana.
Larry Flynt – Minulla on oikeus
Larry Flynt – Minulla on oikeus (The People vs. Larry Flynt) on Miloš Formanin ohjaama kanadalais-yhdysvaltalainen elämäkertaelokuva Hustler-miestenlehden perustajasta Larry Flyntistä. Häntä elokuvassa esittää Woody Harrelson, ja muissa pääosissa ovat Courtney Love ja Edward Norton. Elokuvan ovat käsikirjoittaneet Scott Alexander ja Larry Karaszewski. Tarina kattaa noin 35 vuotta Flyntin elämästä, alkaen köyhästä lapsuudesta Kentuckyn maaseudulla ja huipentuen sananvapaudesta käytyyn oikeudenkäyntiin baptistipastori Jerry Falwellia vastaan.
Vastaanotto
Larry Flynt – Minulla on oikeus palkittiin Berliinin elokuvajuhlilla Kultaisella karhulla. Harrelson ja Forman saivat elokuvasta Oscar-ehdokkuudet miespääosasta ja ohjauksesta. Golden Globe -gaalassa elokuva palkittiin parhaasta käsikirjoituksesta ja parhaasta ohjauksesta, minkä lisäksi Harrelson ja Love olivat sarjoissaan ehdokkaina.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Seututie 339
Seututie 339 on Tampereen Kaukajärveltä Kangasalan Huutijärvelle johtava seututie. Tien pituus on noin 10,5 kilometriä. Se kulkee Vatialan kautta Lentolaan, josta se menee Suoramalle. Sieltä tie jatkaa Pikonkankaan kautta Kangasalan keskustaan ja Huutijärvelle.
Tanja Komulainen
Tanja Virva Tuulia Komulainen (o.s. Mäkinen, s. 2. maaliskuuta 1980 Pälkäne) on suomalainen kiekonheittäjä ja maaotteluedustaja, joka edustaa Tampereen Pyrintöä. Komulaista ovat valmentaneet Erkki Mäkinen, Tapio Tuohino ja Jorma Haaranen. Kiekonheiton ohella Komulainen työntää sivulajinaan kuulaa.
Peritas
Peritas oli Aleksanteri Suuren koira, jonka hän oli itse kasvattanut ja josta hän paljon piti. Plutarkhos kertoo, että eräs Sotion kertoo lesboslaisen Potamonin kuulleen, että Aleksanteri perusti koiran kuoltua sen muistoksi kaupungin. Samaan tapaan Aleksanterin kerrotaan perustaneen kaupungin hevosensa Bukefaloksen muistoksi.
Tanja Komulainen
Komulainen on voittanut Kalevan kisoista kiekonheitossa SM-kultaa vuosina 2009, 2010 ja 2012, SM-hopeaa neljästi vuosina 2006, 2007, 2008 ja 2016 sekä pronssia vuosina 2004, 2011 ja 2014. Lisäksi hänellä on kuulantyönnön pronssimitali vuodelta 2003. Sisäratojen SM-kilpailuissa Komulainen on saavuttanut kuulantyönnössä hopeaa vuosina 2006 ja 2010. Kiekonheiton talvimestaruuskilpailuissa hän on voittanut Suomen mestaruuden vuosina 2007, 2009, 2010, 2011 ja 2012 sekä SM-hopeaa vuosina 2004, 2005, 2006, 2008, 2015 ja 2016. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 ja Helsingin EM-kilpailuissa 2012 hän karsiutui loppukilpailusta.
Kiekonheitossa Komulaisen ulkoratojen ennätys on Tampereella kesäkuussa 2011 heitetty 57,10 metriä. Hallissa hänen ennätyksensä, 56,51 metriä, on maaliskuulta 2010. Kuulantyönnössä Komulaisen ennätys ulkoradoilla on 14,90 metriä ja hallissa 14,66 metriä.
Komulainen on kilpaillut myös painonnostossa ja sijoittunut siinä SM-mitaleille.
Hän on ammatiltaan lääkäri.
Saavutukset
Päivitetty 10.3.2016
Kiekonheitto
Kuulantyöntö
Kausien parhaat tulokset
Päivitetty 10.3.2016
Kiekonheitto
Kuulantyöntö
(i)= heitetty/työnnetty hallissa
Imidit
thumb|250px|Imidin tunnusomainen funktionaalinen ryhmä. R tarkoittaa jotain hiilivetyryhmää. Imidi on orgaaninen yhdiste, jonka funktionaalinen ryhmä koostuu kahdesta karbonyyliryhmästä, jotka ovat sitoutuneet samaan typpiatomiin. Rakenteellisesti ne ovat lähellä happoanhydridejä ja monet dikarboksyylihapot, jotka muodostavat rengasrakenteisen anhydridin muodostavat myös samankaltaisen imidin.
Nimeäminen ja ominaisuudet
Imidin nimi muodostetaan vastaavan karboksyylihapon nimestä korvaamalla -happo-pääte -imidi-päätteellä. Näin esimerkiksi ftaalihapon imidi on ftaali-imidi ja meripihkahapon imidi on meripihkaimidi.
Vesiliuoksissa imidit ovat heikkoja happoja ja ne kykenevät luovuttamaan typpeen liittyneen vedyn ionina. Ne ovat kuitenkin karboksyylihappoja heikompia. Imideistä voidaan tehdä suoloja käsittelemällä niitä emäksillä.
Valmistus
Imidejä voidaan valmistaa amiinin ja happoanhydridin välisellä reaktiolla. Reaktio on additioreaktio, jota seuraa välittömästi eliminaatioreaktio. Imidin muodostuminen tapahtuu amidivälivaiheen kautta. Imidejä voidaan valmistaa myös amideista asylaatiolla, mutta tämä vaatii usein hyvin voimakkaasti asyloivien reagenssien käyttöä ja emäksisiä olosuhteita.
Sovelluksia
Monet polymeerit sisältävät imidiyksiköitä ja tällaisia polymeerejä kutsutaan polyimideiksi. Näitä polymeerejä voidaan valmistaa kondensoimalla tai additioreaktiolla. Polyimideille on tyypillistä hyvä korkeidenkin lämpötilojen kestävyys. Niitä käytetään muun muassa filmeissä, kaapeleiden päällystämiseen ja komposiittien matriisina. Yksi tunnettu polyimidi on kaptoni.
Monia imidien johdannaisia käytetään myös sieni- ja rikkaruohomyrkkyinä. Käytetyimmät ja tunnetuimmat ovat ftaali-imidin johdannaiset kaptaani ja folpetti.
thumb|600 px|center|Imidejä. Kuvassa oikealta vasemmalle biokemiallisissa tutkimuksissa reagenssina käytettävä [[N-etyylimaleimidi, orgaanisissa synteeseissä laajasti käytetty ftaali-imidi, rikkaruohomyrkkynä käytettävä kaptaani, lääkkeenä käytettävä talidomidi ja kaptonin rakenneyksikkö]]
Perttelin kotiseutumuseo
Perttelin kotiseutumuseo on Perttelin kotiseutuyhdistyksen ylläpitämä kotiseutumuseo Perttelissä Salossa. Museo toimii vuonna 1863 valmistuneessa entisessä lainamakasiinissa Perttelin kirkonkylässä Kaivolassa historiallisen Hiidentien varrella osoittessa Mikolantie 11. Näytteillä on muun muassa Perttelin kirkon puuveistoksia ja esinekokoelma.
Svetlyi
Svetlyi on kaupunki Kaliningradin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Kaliningradin Itämereen yhdistävän kanavan rannalla 30 kilometriä Kaliningradista länteen. Kaupungissa toimii satama (osa Kaliningradista Baltijskiin ulottuvaa Kaliningradin satamaa) ja sieltä on myös rautatieyhteys Kaliningradiin (Baltijski Lesin asema). Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungissa asui 21 375 henkeä.
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1640. Vuoteen 1945 saakka se kuului Saksan Itä-Preussiin nimellä Zimmerbude. Svetlyin kaupunki perustettiin vuonna 1955. Nykyään siellä toimii mm. suuri kalastusyritys ja kalanjalostamo.
Jacobus Vide
Jacobus eli Jacques Vide oli flaamilaisen koulukunnan säveltäjä 1400-luvulla.
Vide syntyi 1300-luvun lopulla. Varhaisin säilynyt maininta hänestä on vuodelta 1405, jolloin hänen uskotaan olleen kuoropoikana Notre Damen katedraalissa Pariisissa. Hän työskenteli tämän jälkeen mm. Bruggessa. Vide palveli Burgundin hovia ja kuoli vuonna 1433 tai myöhemmin. Videltä on säilynyt kahdeksan rondeauta.
Eino Ojanen
Eino Ojanen (27. marraskuuta 1924 Helsinki – joulukuu 2010) oli suomalainen koripallovalmentaja. Ojanen pelasi pääsarjatasolla koripalloa, käsipalloa sekä pesäpalloa.
Ojanen voitti Karhun Poikien paidassa koripallon SM-pronssia. Hän edusti käsipallossa samaa seuraa ja voitti kolme SM-kultaa. Pesäpallossa Ojanen edusti Katajanokan Haukkoja, muttei voittanut SM-mitalia. Käsipallossa hän pelasi myös 13 maaottelua. Ojanen valmensi Suomen koripallomaajoukkuetta vuosina 1950–1955 lukuun ottamatta neljää ottelua vuonna 1952. Hänen aikanaan maajoukkue osallistui kolme kertaa EM-kilpailuihin.
Vuonna 2018 Ojanen nimettiin Suomen koripallon Hall of Fameen.
Jugoslavian jääkiekkomaajoukkue
Jugoslavian jääkiekkomaajoukkue edusti kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa Jugoslavian sosialistista liittotasavaltaa, mutta ei enää Jugoslavian liittotasavaltaa. Ennen toista maailmansotaa joukkue edusti Jugoslavian kuningaskuntaa. Joukkue osallistui olympialaisiin viisi kertaa. Jugoslavia pelasi maailmanmestaruuskilpailuissa pääasiassa silloista B-sarjaa, mutta putosi muutaman kerran C-sarjaan.
Petri Honkonen
Poliittinen toiminta
Honkonen valittiin kansanedustajaksi eduskuntavaaleissa 2015 Keski-Suomen vaalipiiristä ja kuuluu Keskustan eduskuntaryhmään. Hän aloitti edustajana 22. huhtikuuta 2015. Aiemmin Honkonen on ollut ehdokkaana europarlamenttivaaleissa 2014. Honkonen toiminut vuonna 2012 Suomen keskustan puoluehallituksen jäsenenä ja Keskustan opiskelijaliiton puheenjohtajana. Hän on Saarijärven kaupunginvaltuutettu vuodesta 2013.
Jugoslavian jääkiekkomaajoukkue
Syntyneitä joukkueita
Jugoslavian hajoamisesta seuranneita joukkueita:
Petri Honkonen
Poliittinen toiminta
Honkonen on sivistysvaliokunnan ja ympäristövaliokunnan jäsen sekä työelämä- ja tasa-arvovaliokunta varajäsen. Hän on Pohjoismaiden neuvoston Suomen valtuuskunnan jäsen sekä Euroopan neuvoston Suomen valtuuskunnan varajäsen.
Syyskuussa 2015 hänet valittiin nuorten kansanedustajien verkoston puheenjohtajaksi.
Syyskuussa 2019 hänet valittiin Suomen Keskustan varapuheenjohtajaksi.
Elokuussa 2020 Honkonen ilmoittautui ehdolle Keskustan puheenjohtajakisaan.
Honkonen valittiin Suomi–Venäjä-Seuran puheenjohtajaksi 26. syyskuuta 2020.
Kulttuuri
Honkosen mukaan kuntien tulee panostaa kirjasto-, museo- ja kulttuuripalveluihin. Honkosen mielestä kulttuuri- ja museopalvelut rakentavat suomalaista kulttuuria. Honkonen on kannattanut korkeakoulutuksen aloituspaikkojen lisäämistä myös maakuntayliopistoissa.
Honkosen näkemyksen mukaan Suomen ilmapiiri on tunkkainen uskonnonvapauden suhteen. Honkosen mielestä pienellä vähemmistöllä ei ole oikeutta estää toisten perinteiden harjoittamista. Honkosen mielestä kirkkoon kuulumattoman vähemmistön ei tarvitse osallistua joulujuhlaan mutta Opetushallituksen on taattava kristityn enemmistön vapaus viettää perinteistä kristillistä joulujuhlaa kouluissa.
Maa- ja metsätalous
Honkosen mukaan Suomessa on maailman edistyksellisin metsälainsäädäntö.
Aluepolitiikka
Honkosen mukaan sote-uudistus on tarpeellinen, koska muutoin veroprosentteja joudutaan nostamaan. Honkosen mielestä kokoomus pelkää rahojen siirtoa etelän kaupungeista maakuntiin. Honkonen esitti vuonna 2021, että ihmiset ovat omilla päätöksillään valinneet hajauttamisen ja virta vie väljempään Suomeen.
Yksityiselämä
Honkonen asuu Saarijärvellä Kalmarin kylällä. Hänellä on yksi lapsi.
Ellen Corby
Ellen Hansen Corby (3. kesäkuuta 1911 Racine, Wisconsin, Yhdysvallat – 14. huhtikuuta 1999 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti uransa kuvaussihteerinä ja vakiinnutti paikkansa elokuvanäyttelijänä 1940-luvulla. Hän voitti parhaan naissivuosan Golden Globen elokuvasta Muistojeni äiti. Corby näytteli myös useissa televisiosarjoissa, joista keskeisimpänä on rooli sarjassa Waltonin perhe, jossa hän näytteli 1972–1977. Hän voitti roolistaan kolme Emmyä ja kaksi Golden Globea.
Nuoruus ja uran alku
Ellen Hansen syntyi vuonna 1911 Racinessa Wisconsinissa ja kasvoi Philadelphiassa. Hänen vanhempansa olivat tanskalaisia maahanmuuttajia.
Corby aloitti vuonna 1934 elokuva-alalla kuvaussihteerinä. Hän oli käsikirjoittamassa lännenelokuvaa Twilight on the Trail ja vuonna 1945 vakuutti RKO Picturesin johtohenkilöt päästämään hänet myös näyttelemään. Corbyn ensimmäinen elokuva näyttelijänä oli Jälki häviää tyhjään (1946).
Vakiintunut paikka elokuvissa
Corby ansaitsi 1940-luvulla paikan luotettavana luonnenäyttelijänä, joka näytteli usein touhukasta vanhaapiikaa tai henkilöä, joka tunkee nokkansa joka paikkaan. Elokuvassa Muistojeni äiti Corby näytteli tunteikkaasti vaatimatonta Katrin-tätiä, joka rakastuu paikalliseen hautausurakoitsijaan. Hän oli roolistaan ehdokkaana parhaan naissivuosan Oscar-palkintoon ja voitti sivuosan Golden Globen.
Muistojeni äiti -elokuvan jälkeen Corbyn rooleja olivat muun muassa kätilö Vincente Minnellin Rouva Bovaryssä ja vanki Rautahäkissä. Hän näytteli myös jännityselokuvissa Punainen jälki (1957) ja Vertigo – punainen kyynel (1958).
Televisioura
Corbyn uran suosituin rooli oli televisiosarjassa Waltonin perhe, jonka ensiesitys oli vuonna 1972. Se sijoittui Virginian maaseudulle ja oli todella suosittu Yhdysvaltain maaseudulla ja ulkomailla. Corby esitti sarjassa Waltonin perheen isoäitiä. Hän oli roolistaan kuusi kertaa ehdolla parhaan naissivuosan Emmy-palkintoon ja voitti sen kolmesti (1973, 1975, 1976). Parhaan televisiotuotannon naissivuosan Golden Globen hän sai vuonna 1974 ja oli yhteensä ehdolla sarjasta neljästi Golden Globeen.
Corby joutui jäämään sarjasta sivuun vuonna 1977 saatuaan infarktin. Hänen hahmonsa sairastui myös sarjassa, ja Waltonin isoäiti kirjoitettiin näin ulos sarjasta. Corby pystyi palaamaan vielä tuotantokauden viimeiseen jaksoon, mutta se oli hänen viimeinen kertansa vuonna 1981 päättyneessä sarjassa. Hän näytteli kuitenkin vielä useissa sarjan pohjalta tehdyissä televisioelokuvissa. Hänen viimeinen roolinsa oli elokuvassa Waltonin perheen pääsiäinen (1997).
Sähkövuo
Sähkövuo on pinnan läpi kulkevien sähkökentän kenttäviivojen lukumäärä (tarkemmin: ulospäin ja sisäänpäin menevien kenttäviivojen kohtisuorien komponenttien erotus). Gaussin laki sähkökentille kertoo, että suljetun pinnan läpi laskettu sähkövuo on yhtä kuin pinnan sisäänsä sulkemien varausten summa. Gaussin laki sähkökentille on yhtäpitävä Coulombin lain kanssa.
Sähkövuon muutosnopeutta d\phi_E /dt kutsutaan kenttämuutosvirraksi, joka täydentää Ampèren lain Ampère-Maxwellin yhtälöksi. Kenttämuutosvirran ja muiden Maxwellin yhtälöiden pohjalta voidaan ymmärtää sähkömagneettisen säteilyn aaltoluonne.
Satama (albumi)
Satama on Total Devastationin viides studioalbumi, joka julkaistiin 6. kesäkuuta 2012.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Total Devastation.
Pierre-Louis Prieur
thumb|Pierre-Louis Prieur, Jean-Baptiste Véritén piirros vuodelta 1790. Pierre-Louis Prieur (tunnettu myös nimellä Prieur de la Marne; 1. elokuuta 1756 Sommesous, Ranska – 31. toukokuuta 1827 Bryssel, Alankomaat) oli Ranskan vallankumouksen aikainen poliitikko.
Ennen vallankumousta Prieur toimi asianajajana Châlons-sur-Marnessa. Hänet valittiin kolmannen säädyn edustajana vuoden 1789 säätyjen yleiskokoukseen, jossa hän kuului radikaaleimpiin uudistusmielisiin. Hänet valittiin myös vuonna 1792 kansalliskonventtiin, jossa hän kuului vuoripuolueen ryhmään. Prieur sai lempinimen Crieur de la Marne, ”Marnen huutaja”. Hänet valittiin 26. maaliskuuta 1793 Yleisen turvallisuuden valiokuntaan ja 10. heinäkuuta samana vuonna Yhteishyvän valiokuntaan. Hänet lähetettiin lokakuussa 1793 erikoiskomennukselle nujertamaan vastavallankumouksellista toimintaa Bretagnen rannikkoseuduilla. Hänen perustamansa erikoistuomioistuin tuomitsi kuolemaan noin 2 900 Vendéen kapinaan osallistunutta.
Prieuria syytettiin osallisuudesta toukokuussa 1795 kukistettuun prairialkuun 1. päivän kapinaan ja hän joutui sotaoikeuteen, mutta vapautui lokakuussa 1795 annetulla yleisellä armahduksella. Sen jälkeen hän työskenteli asianajajana Pariisissa. Prieur osallistui vuoden 1815 satapäiväisen keisarikunnan hallintoon. Restauraation myötä hänet karkotettiin vuonna 1816, sillä hän oli äänestänyt kansalliskonventissa kuningas Ludvig XVI:n kuolemantuomion puolesta.