cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Laidassuo
Linnuston pesimärauhan takaamiseksi Laidassuon alueella liikkuminen on kiellettyä huhtikuun puolivälistä heinäkuun puoliväliin.
Peter Kasper
Peter Kasper voi tarkoittaa ainakin seuraavia henkilöitä:
Friedrich Martens
Friedrich Fromhold Martens (tunnetaan myös nimellä Friedrich Fromhold von Martens sekä ja ; 27. elokuuta (J: 15. elokuuta) 1845 Pärnu – 20. heinäkuuta (J: 7. heinäkuuta) 1909 Valga) oli virolaissyntyinen Venäjän keisarikunnan palveluksessa toiminut diplomaatti, juristi ja oikeustieteilijä, jolla on ollut merkittävä vaikutus modernille kansainväliselle oikeudelle. Hän jäi lapsena orvoksi ja kasvoi köyhissä oloissa, mutta päätyi aikansa tunnustetuimpien oikeusoppineiden joukkoon.
Martens toimi Pietarin keisarillisen yliopiston professorina ja kirjoitti kansainväliseen oikeuteen keskittyneitä tieteellisiä teoksia, jotka tekivät hänestä jo omana aikanaan tunnetun ympäri maailman. Hän työskenteli kansainvälisen diplomatian parissa osallistuen Haagin rauhankonferensseihin ja lukuisiin muihin kansainvälisiin konferensseihin Venäjän ulkoministeriön edustajana sekä toimi rauhanvälittäjänä monissa valtioiden välisissä konflikteissa. Ensimmäisen Haagin rauhankonferenssin yhteydessä hän muotoili Martensin lausekkeena tunnetun kansainvälisen humanitaarisen oikeuden periaatteen, joka on myöhemmin eri tavoin sisällytetty kaikkiin Geneven sopimuksiin. Martens toimi välitystuomarina kahdessa ensimmäisessä Haagin pysyvään välitystuomioistuimeen tuodussa riidassa ja osallistui Portsmouthin rauhansopimuksesta käytyihin neuvotteluihin.
Martens sai useita tunnustuksia työstään tieteen ja rauhan edistäjänä. Häntä esitettiin jokaisena vuotena vuosien 1901 ja 1908 välillä Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi. Lisäksi hänet nimettiin Kansainvälisen oikeuden instituutin ja Ranskan instituutin jäseneksi sekä useiden arvostettujen yliopistojen kunniatohtoriksi.
Lapsuus ja syntyperä
Friedrich Martens syntyi vuonna 1845 Pärnussa, joka tuolloin oli osa Venäjän keisarikuntaa ja Liivinmaan kuvernementtia. Martensin lapsuudesta tiedetään hyvin vähän, mutta se oli todennäköisesti hänelle vaikeaa aikaa. Sitä kuvaa se, että hän ei myöhemmin esiin tulleissa päiväkirjoissaan kirjoittanut mitään vanhemmistaan, perheestään tai lapsuudestaan. Martens menetti räätälinä työskennelleen isänsä neljävuotiaana ja äitinsä yhdeksänvuotiaana, minkä jälkeen sukulaiset lähettivät hänet Pietariin Pyhän Pietarin ja Paavalin luterilaisen kirkon yhteydessä toimineeseen orpokotiin. Martens kasvatettiin ja hän kävi koulunsa saksan kielellä.
Historiankirjoituksessa on erilaisia näkemyksiä Martensin syntyperästä. Erityisesti virolaisissa lähteissä Martensin on esitetty olleen etnisesti virolainen. Sen sijaan varsinkin saksalaisissa lähteissä hänen on esitetty kuuluneen baltiansaksalaiseen sukuun, johon saksalaisperäiseltä kuulostava sukunimi viittaa. Virolaistaustaa puolustaa suvun heikko sosiaalinen asema – saksalaisperäiset suvut edustivat yleisesti Liivinmaan yläluokkaa. Martensin isovanhemmat olivat kuitenkin tiettävästi virolaisia talonpoikia. Saksankielisestä kasvatuksesta ja koulutuksesta etnistä syntyperää ei voida kiistattomasti päätellä. Viro on historian saatossa ollut pitkään Saksan vaikutuspiirissä, joten Martensin lapsuudessa monet virolaiset osasivat saksaa. Martensin syntyperäistä virolaisuutta tukevaan päätelmään on päädytty kattavissa kirkonkirjoihin ja orpokotien rekisteriaineistoihin perustuvissa tutkimuksissa. Heinäkuussa 1909 Postimees-lehdessä julkaistussa kuolinuutisessa Martensia kutsuttiin syntyperäiseksi virolaiseksi.
Pietarissa Martens otti käyttöön venäjänkielisen nimen Fjodor Fjodorovitš, jolla hänet myöhemmin yleisesti tunnettiin. Erityisesti ranskankielisissä yhteyksissä ja julkaisuissa hänen nimensä on myöhemmin ilmaistu muodossa Frédéric Frommhold. left|thumb|260x260px|Martensin väitöskirja vuodelta 1873.
Opinnot ja akateeminen ura
Vaikeista lähtökohdistaan huolimatta nuori Friedrich menestyi hyvin koulussa. Hyvänä oppilaana hän pääsi siirtymään orpokodin koulusta maineikkaaseen Petrischuleen, josta hän valmistui täyden kymnaasitutkinnon suorittaneena vuonna 1863. Samana vuonna hän kirjoittautui Pietarin keisarillisen yliopiston oikeustieteelliseen tiedekuntaan, josta hänelle myönnettiin maisterin tutkinto vuonna 1869. Martensin maisterin tutkinnon lopputyö käsitteli oikeutta yksityiseen omaisuuteen sota-aikana. Lahjakkaana opiskelijana tunnustettu Martens lähti opintojensa aikana 1867–1868 vuodeksi opintomatkalle ulkomaille, Wienin, Heidelbergin ja Leipzigin yliopistoihin.
Tohtorin tutkintonsa Martens sai vuonna 1873, kun hän onnistuneesti puolusti konsuleita ja konsulaarista lainkäyttöä itämaissa käsitellyttä väitöskirjaansa. Väitöskirja heijastelee tuon ajan kolonialistisia ja imperialistisia asenteita, jotka näkyvät muun muassa tavassa jakaa kansakunnat normatiivisesti sivistyneisiin ja ei-sivistyneisiin. Väitöskirjassaan Martens esittää, että orientin sivistyksen taso voi nousta ainoastaan lännen harjoittaman konsulaarisen lainkäytön välityksellä. Martens osoitti väitöskirjassaan ja useissa myöhemmissä kirjoituksissaan uskovansa, että kansainvälisellä oikeudella tuli hallinnoida ainoastaan eurooppalaisten tai eurooppalaisperäisten sivistysmaiden välisiä suhteita. Esimerkiksi useat Aasian ja Afrikan maat eivät hänen ajattelussaan ansainneet kansainvälisen oikeuden täysivaltaista oikeussubjektin asemaa ja oikeuksia, vaan kyseisten maiden ja sivistysmaiden välisiä suhteita tuli hallinnoida luonnonoikeuden kautta. Martens näki, että valtion tuli kunnioittaa liberaalien arvojen mukaisia ihmisoikeuksia ja yksilönvapauksia maan sisäisesti ennen kuin se voi saavuttaa aseman kansainvälisen oikeuden subjektina. Martensin ajattelussa sivistymättömät kansat eivät kyenneet ymmärtämään kansainvälisiä suhteita määrittäviä juridisia ja moraalisia periaatteita, joten he eivät voineet kantaa kansainvälisen oikeuden edellyttämää vastuuta.
Yliopistourallaan Martens eteni Pietarin yliopiston kansainvälisen oikeuden professoriksi, jossa tehtävässä hän toimi vuosina 1873–1905. Martensin seuraaja professuurissa oli hänen oma oppilaansa Mihail Taube. Tämän tehtävän ohella Martens opetti muissa arvostetuissa oppilaitoksissa. Hän esimerkiksi toimi julkisoikeuden professorin tehtävässä Pietarin keisarillisessa Aleksanterin lyseossa.
Diplomaattiura
Martens loi akateemisen uran ohella vaikuttavan uran ulkopolitiikan käytännön tehtävissä, sillä hän työskenteli vuodesta 1868 alkaen neljäkymmentä vuotta Venäjän ulkoministeriön palveluksessa. Hän toimi vuodesta 1874 lähtien ulkoministeri Aleksandr Gortšakovin lakiasiantuntijana ja myöhemmin Venäjää kansainvälisissä yhteyksissä edustaneena diplomaattina. Vuonna 1881 hänet nimitettiin ulkoministeriön valtakunnanneuvoston jäseneksi. Tässä arvovaltaisessa tehtävässä Martens pysyi elämänsä loppuun saakka. Diplomaattina Martens työskenteli kolmen Venäjän keisarin, Aleksanteri II:n, Aleksanteri III:n ja Nikolai II:n, alaisuudessa.
Työskennellessään Venäjän ulkoministeriössä Martens osallistui Venäjän valtuutettuna käytännössä kaikkiin kansainvälisiin konferensseihin, joihin maa lähetti edustajansa. Hän esimerkiksi edusti maataan vuoden 1874 Brysselin konferenssissa ja vuodesta 1887 lähtien Punaisen Ristin kansainvälisissä konferensseissa. Kansainvälisen oikeuden saralla 1800-luvun jälkimmäinen puolisko oli merkittävää aikaa, sillä tuolloin perustettiin ensimmäisiä hallitustenvälisiä järjestöjä ja solmittiin ensimmäiset monenkeskiset valtiosopimukset. Ensimmäiset yleissopimukset koskivat erityisesti sodankäynnin sääntöjä, joiden laatimiseen myös Martens otti osaa.
Haagin rauhankonferenssit
thumb|234x234px|Venäjän delegaatio [[Haagin rauhankonferenssit|Haagin rauhankonferenssissa 1899 (Martens alarivissä toinen vasemmalta).]] Martens oli keskeisessä roolissa järjestämässä Haagin rauhankonferensseja, joissa hän kuului Venäjän delegaatioon. Hän sai jopa tehtäväkseen laatia ohjelman ensimmäiseen rauhankonferenssiin, joka järjestettiin Venäjän ja keisari Nikolai II:n aloitteesta. Ensimmäisessä rauhankonferenssissa vuonna 1899 Martens valittiin puheenjohtajaksi konferenssin toiseen komissioon, joka käsitteli maasodankäynnin lainsäädäntöä ja käytäntöjä määrittävän yleissopimuksen käyttöönottoa. Kyseinen sopimus oli jäänyt neuvotteluista huolimatta hyväksymättä vuoden 1874 Brysselin konferenssissa.
Haagin rauhankonferenssiin osallistuneet valtiot allekirjoittivat komission valmisteleman yleissopimuksen konferenssin päätteeksi. Sopimus oli keskeinen humanitaarisen oikeuden kehitysaskel, joka johti myöhemmin oikeuden kohteita yksityiskohtaisemmin määrittelevien Geneven sopimusten laatimiseen. Martensin rooli ensimmäisessä rauhankonferenssissa oli niin huomattava, että hänen on usein todettu olleen ”Haagin konferenssin sielu”.
Toisen komission puheenjohtajana Martens muotoili Martensin lausekkeena tunnetun kansainvälisen humanitaarisen oikeuden periaatteen. Lauseketta tarvittiin ratkaisemaan konferenssissa syntynyt suurvaltojen ja erityisesti Belgian edustamien pienten valtioiden välinen koko konferenssin perusteita järkyttänyt kiista, joka koski miehitysarmeijaa aseellisesti vastustaneiden siviilien (erityisesti vastarintaliikkeiden) lainsäädännöllistä asemaa. Lauseke sisällytettiin vuoden 1899 rauhankonferenssin toiseen sopimukseen ja myöhemmin vuoden 1907 rauhankonferenssissa edellisen korvanneeseen neljänteen sopimukseen. Lauseke suojelee yleisiin humanitaarisiin ja julkisen omantunnon periaatteisiin vedoten aseellisen yhteydenoton osallisiksi joutuneita yksilöitä konfliktitilanteissa, joissa ei ole sovellettavissa mitään tiettyä lainsäädäntöä. Lausekkeen tarkoituksena on rajoittaa sodan osapuolten oikeutta valita sodankäyntimenetelmiä ja näin asettaa humanitaarinen minimistandardi tilanteissa, joissa lainsäädäntö jää jälkeen asetekniikan kehityksestä ja laajemmin yhteiskunnallisesta kehityksestä. Lauseketta on sovellettu historian aikana useissa tapauksissa nykypäiviin saakka, mutta sen tulkinnasta ei kansainvälisen oikeuden keskusteluissa ole päästy yksimielisyyteen. Lauseke on eri muodoissaan sisällytetty kaikkiin neljään vuonna 1949 laadittuun Geneven sopimukseen ja molempiin vuonna 1977 hyväksyttyyn lisäpöytäkirjaan.
Vuonna 1907 järjestettyä toista Haagin rauhankonferenssia ennakoiden Martens kiersi Euroopan suuria pääkaupunkeja, joissa hän kävi keskusteluja valtioiden johtajien kanssa heidän näkemyksistään konferenssin ohjelmasta ja tavoitteista. Matkallaan hän tapasi muun muassa Vilhelm II:n, Edvard VII:n ja Victor Emmanuel III:n. Kierrosta pidettiin erittäin keskeisenä rauhankonferenssia valmistelevana eleenä Euroopassa, jonka suurten valtakuntien välillä oli tuohon aikaan perustavanlaatuisia kiistakysymyksiä. Konferenssissa Martens toimi merisodankäynnin lainsäädäntöä käsitelleen neljännen komitean puheenjohtajana. Konferenssi päätyi vahvistamaan komitean työn, joka oli tärkeä askel merellä käytävän sodankäynnin lainsäädännön määrittelemiseen. Martensin rooli oli myös toisessa rauhankonferenssissa merkittävä, joskin olennaisesti vähäisempi kuin ensimmäisessä konferenssissa. Tämä johtui todennäköisesti hänen heikentyneestä terveydentilastaan.
Rauhanvälitystehtävät
thumb|[[Portsmouthin rauhansopimus|Portsmouthin rauhansopimuksen delegaattien vastaanotto vuonna 1905 (Martens alarivissä 6. vasemmalta).|236x236px]] Haagin rauhankonferenssien konkreettisena tuloksena perustettiin – osin Martensin aloitteesta – Haagin kansainvälisiin tuomioistuimiin kuuluva pysyvä välitystuomioistuin. Välitystuomioistuimen perustamisen valmistelusta vastasi ensimmäisessä rauhankonferenssissa kolmas komissio, jonka työhön Martens otti toisen komission puheenjohtajuuden ohella aktiivisesti osaa. Pysyvän välitystuomioistuimen tehtäväksi annettiin valtioiden välisten sekä valtioiden ja yksityishenkilöiden välisten kansainvälisten riitojen rauhanomainen ratkaisu erityisesti välimiesmenettelyn kautta. Tuomioistuimesta tuli ensimmäinen maailmanlaajuinen ratkaisumekanismi, jonka tähtäimenä oli valtioiden välisten riitojen sovittelu. Martens onnistui myöhemmin houkuttelemaan Andrew Carnegien rahoittamaan pysyvälle välitystuomioistuimelle soveltuvat toimitilat. Carnegien 1,5 miljoonan dollarin sijoituksen ansiosta Haagiin rakennettiin välitystuomioistuimen päämajana toimiva Rauhanpalatsi, joka otettiin käyttöön vasta Martensin kuoleman jälkeen vuonna 1913. Nykyisin samassa rakennuksessa toimii pysyvän välitystuomioistuimen ohella myös kansainvälinen tuomioistuin.
Martens nimitettiin välitystuomariksi kahden ensimmäisen riidan käsittelyyn, jotka tuotiin pysyvän välitystuomioistuimen käsiteltäväksi vuosina 1902 ja 1904. Ensimmäinen tapaus oli Meksikon ja Yhdysvaltojen välillä kiistaa aiheuttanut niin kutsuttu Pious Fund -tapaus, kun taas toisessa oli kyse Saksan, Britannian ja Italian vaatimuksista Venezuelan velvollisuuteen maksaa velkansa ensisijaisesti merisaartoon ryhtyneille valtioille.
Pysyvään välitystuomioistuimeen tuotujen tapausten lisäksi Martens toimi välittäjänä useissa muissa kansainvälisissä rauhanprosesseissa. Esimerkiksi vuonna 1891 hän oli ratkaisemassa Ranskan ja Ison-Britannian välistä kiistaa, joka koski Newfoundlandia ja sen kalastusoikeuksia. Vuonna 1897 hän puolestaan toimi ainoana välitystuomarina Britannian ja Alankomaiden välisessä Costa Rica Packet -nimisen laivan miehistön pidätyksestä juontuneessa riidassa, jonka tuomiossa esitellyt kansainvälisen oikeuden periaatteet ovat edelleen voimassa. Vuonna 1899 Martens oli puheenjohtajana välitystuomioistuimessa käsiteltäessä Venezuelan ja Britannian välistä kiistaa, jossa oli kysymys Venezuelan ja Brittiläiseen imperiumiin kuuluneen kruununsiirtomaan Brittiläisen Guayanan välisestä rajasta Orinocojoen varrella. Venezuelan ja nykyisen Guyanan välinen raja on edelleen Martensin ehdottamilla sijoilla, joskin rauhanprosessin vaiheet ja rajan sijainti sekä välitystuomioistuimen toiminta ovat aiheuttaneet erimielisyyttä nykypäiviin saakka. Myöhemmin Martens toimi Sergei Witten johtaman Venäjän delegaation asiantuntijana Venäjän–Japanin sodan rauhanneuvotteluissa, jotka johtivat vuonna 1905 Portsmouthin rauhansopimukseen. Martens osallistui rauhansopimuksen luonnosteluun, mutta pettymyksekseen hän ei päässyt varsinaisissa sopimusneuvotteluissa läsnä olevaksi jäseneksi.
Kansainväliset konferenssit olivat Martensilla mahdollisuus edistää diplomaattista tavoitettaan määrittää oikeussääntöjä sodankäynnille. Sodankäynnin sääntelyn kautta pyritään lieventämään sodasta ja muista aseellisista selkkauksista aiheutuvaa, myös siviiliväestöön kohdentuvaa, inhimillistä kärsimystä. Martensin aikana asetekniikan kehitys oli saavuttanut sellaisen vaiheen, jossa rajoittamaton sodankäynti saattoi aiheuttaa erittäin laajamittaista vahinkoa sodan osapuolille. Rauhanprosessien välittäjänä Martens pyrki kehittämään menettelyjä, joilla maiden väliset erimielisyydet voidaan ratkaista ilman aseellista konfliktia. Hänen diplomaattista toimintaansa määrittävä periaate oli yleisten ihmisoikeuksien puolustaminen. Martensin inhimillisyyttä korostaneessa, ajalleen radikaalissa ajattelussa kansainvälisen elämän keskiössä oli ihmisyksilö. Hänen mukaansa valtioiden voimankäytön ja pakkovallan ei tule toimia lainsäädännön perusteena, vaan myös kansainvälisen oikeuden lähtökohtana tulee olla kansalaisten kansalaisoikeuksien ja poliittisten oikeuksien takaaminen.
Kuolema
thumb|Martensin kuolinuutinen julkaistiin [[Postimees-lehdessä kesäkuussa 1909.]] Friedrich Martens kuoli 20. heinäkuuta 1909 Valgan rautatieasemalla saatuaan sydänkohtauksen. Hän oli junamatkalla kesäasunnoltaan kohti Pietaria. Martens haudattiin Pietariin. Postimees-lehdessä julkaistussa kuolinuutisessa oli seuraava teksti: ”Professori Martens, entinen Pietarin yliopiston kansainvälisen oikeuden professori, ulkoministeriön pysyvä jäsen, on sähkeen mukaan kuollut Virossa Valgan rautatieasemalla 7. heinäkuuta. Edesmennyt oli syntyperäinen virolainen.”
Kirjallinen tuotanto
thumb|245x245px|Friedrich Martens vuonna 1880. Friedrich Martens oli jo omana aikanaan kansainvälisesti tunnustettu oikeusoppinut, jonka kirjallinen tuotanto kansainvälisen oikeustieteen alalla on huomattava. Maailmanlaajuiseen maineeseen hänet nosti vuosina 1874–1909 ilmestynyt poikkeuksellisen laajamittainen 15-osainen teossarja, joka teksti oli vierekkäisinä sarakkeina ranskaksi (Recueil des traités et conventions conclus par la Russie avec les puissances etrangeres) ja venäjäksi (Sobranije traktatov i konventsij, zakljutjonnyh Rossieju s inostrannymi deržavami). Kokoelma esittelee kattavasti niitä Venäjän ja muiden valtioiden välisiä sopimuksia sekä yksityiskohtaisia kommentteja diplomaattisista ja historiallisista olosuhteista, joiden vallitessa sopimukset on laadittu. Teoksessa esitellään arvovaltaiseksi koettujen Länsi-Euroopan suurvaltojen, Itävallan, Preussin, Englannin ja Ranskan, kanssa laaditut valtiosopimukset. Kuitenkin esimerkiksi Osmanien valtakunnan, Bysantin, Persian ja Kiinan kanssa laaditut sopimukset on tietoisesti jätetty pois. Teos pohjautui Venäjän keisarin arkistoihin, joihin tutustumiseen Martensille myönnettiin erityisoikeus. Martens jatkoi sarjan julkaisua kuolemaansa saakka.
Toinen tärkeä osa Martensin kirjallista tuotantoa on vuonna 1882 venäjäksi ilmestynyt sivistysmaiden kansainvälistä oikeutta käsitellyt kaksiosainen teos Sovremennoje meždunarodnoje pravo tsivilizovannyh narodov, joka on Martensin luentoihin perustunut tutkielma. Teoksessa kansakunnat jaettiin ajalleen tyypilliseen tapaan kansainvälisen oikeuden alaisiin sivistyneisiin kansoihin ja sivistymättömiin kansoihin, joiden osalta sovellettavissa on ainoastaan luonnonoikeus. Teos käännettiin pian julkistamisensa jälkeen seitsemälle kielelle ja siitä tuli vuosikymmenien ajaksi käytetyin oikeustieteen oppikirja venäläisissä yliopistoissa.
Tunnustukset
thumb|197x197px|Friedrich Martens vuoden 2014 venäläisessä postimerkissä. Friedrich Martens oli yksi aikansa kansainvälisesti vaikutusvaltaisimpia henkilöitä, jonka merkitys rauhan, humanitaarisen oikeuden ja kansainvälisen yhteisön edistäjänä on huomattava. Oxfordin, Cambridgen, Edinburghin ja Yalen yliopistot ovat myöntäneet Martensille kunniatohtorin arvon. Lisäksi hänet valittiin Ranskan instituutin ja useiden muiden yliopistollisten instituuttien jäseneksi. Vuonna 1874 Martens kutsuttiin jäseneksi vuotta aiemmin perustettuun kansainvälisen oikeuden instituuttiin, jonka varapuheenjohtajaksi hänet myöhemmin valittiin kahteen otteeseen. Hän oli aktiivinen instituutin jäsen ja oli kirjoittamassa useita sen nimissä annettuja julkaisuja, jotka käsittelivät muun muassa Suezin kanavan suojelualuetta (1879) ja purjehdusta kansainvälisillä joilla (1887).
Martensia esitettiin Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi jo vuonna 1901, jolloin palkinto jaettiin ensimmäisen kerran. Myöhemmin häntä esittivät eri tahot rauhanpalkinnon saajaksi kaikkina seuraavina vuosina aina vuoteen 1908 saakka. Neljällä ensimmäisellä kerralla hän päätyi ehdotusten pohjalta laaditulle lyhyelle listalle, jolta palkinnon saaja lopulta valitaan. Esitysten tekijöiden joukossa olivat muun muassa tanskalainen poliitikko Henning Matzen ja itävaltalainen oikeustieteilijä Heinrich Lammasch. Encyclopædia Britannican 11. painoksessa vuonna 1909 ilmoitettiin virheellisesti, että Martens olisi saanut Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1902.
Virossa on vuonna 2004 perustettu Martensin perintöä vaaliva seura Martensi Selts, jonka tarkoituksena on edistää tieteen ja opetuksen kehitystä kansainvälisen oikeustieteen ja kansainvälisten suhteiden aloilla. Tarkoitusta toteuttaakseen yhdistys julkaisee näitä aloja käsitteleviä teoksia ja tieteellistä aikakausjulkaisua.
Aatelointi
Sekä Martens itse että muut käyttivät nimen edessä 1870-luvulta lähtien aatelisuuteen viittaavia von- ja de-prepositioita. On kuitenkin epäselvää, milloin ja millä tavoin hänet on aateloitu. Martensin nimeä ei ole rekisteröity Liivinmaan aatelismatrikkeleihin eikä alueen ritarikuntien kirjoihin. On pidetty mahdollisena, että henkilökohtaisen tai perinnöllisen aatelisuuden sijaan nimimuodot viittaavat Martensin korkeaan asemaan Venäjän hallinnossa.
Jälkimaine
Vajaat kymmenen vuotta Martensin kuoleman jälkeen keisarillinen Venäjä joutui väistymään bolševikkien valtaannousun ja Neuvostoliiton synnyn tieltä. Kommunistisessa Neuvostoliitossa keisarin ajan diplomaattien arvostus ei ollut pelkästään positiivista, joten muun muassa Martensin kansainvälisen tason saavutuksia vähäteltiin tietoisesti. Neuvostoliiton sortumisen jälkeen kunnioitus Martensin perintöä kohtaan on kuitenkin jälleen noussut erityisesti Venäjällä, jossa hänen kunniakseen on muun muassa julkaistu postimerkki vuonna 2014. Hänen alun perin vuonna 1882 ilmestyneestä oppikirjastaan on otettu Venäjällä uusintapainos vielä 2000-luvulla.
Nykypäiviin saakka on huomiota herättänyt Martensin ristiriitaiselta vaikuttava asema riippumattomana kansainvälisen oikeuden oikeustieteilijänä ja toisaalta yksittäisen valtion ulkopoliittisena edunvalvojana. Martensin kärkkäänä kriitikkona mainitaan usein saksalais-amerikkalainen oikeushistorioitsija Arthur Nussbaum, joka vuonna 1952 julkaistussa artikkelissaan syytti Martensia kansainvälisen oikeuden oikeusperiaatteiden vääristelystä ja objektiivisen näkökulman puutteesta. Nussbaumin mukaan Martens ei ollut oikeustieteilijänä ja rauhanvälittäjänä riippumattomassa asiantuntija-asemassa, vaan hän ajoi Venäjän etua ja häntä jopa ohjailtiin Venäjän valtionjohdon taholta. Martensin päiväkirjoista on selvinnyt, että hän kävi usein itse kamppailua juuri tämän ristiriidan parissa. Martens joutui usein vastoin omia vakaumuksiaan käyttämään oikeudellista osaamistaan kehittääkseen perusteluita despoottisenakin näkemänsä Venäjän keisarikunnan kansainvälisille toimille.
Populaarikulttuurissa
Friedrich Martens on päähenkilö virolaisen kirjailijan Jaan Krossin historiallisessa romaanissa Professori Martensin lähtö (1984, alkuperäisteos Professor Martensi ärasõit). Tarinassa minäkertojana esiintyvä päähenkilö peilaa pohdinnoissaan elämäänsä saksalaiseen Georg Friedrich von Martensiin (1756–1821), joka oli Friedrich Martensin tavoin kansainvälisen oikeuden oikeustieteilijä ja diplomaatti. Teoksen tapahtumat sijoittuvat Martensin viimeiselle junamatkalle, joka päättyi hänen kuolemaansa Valgan rautatieasemalla. Matkalla päähenkilö tapaa Helsingin yliopistossa opiskelleen nuoren virolaisen naisen Hella Wuolijoen.
Krossin romaani on usein mainittu huomionarvoisena Martensin elämäkertana, vaikka kyseessä on fiktiivinen teos. Krossin on myöhemmässä historian tutkimuksessa todettu perehtyneen erittäin perusteellisesti Martensin elämään, vaikka tarinassa onkin joitain selviä poikkeamia todellisuudesta. Kirjailijalla itsellään on samanlainen tausta kuin romaanin päähenkilöllä juristin koulutuksen saaneena virolaissyntyisenä miehenä, joka yliopistourallaan keskittyi nimenomaan kansainväliseen lainsäädäntöön.
Teemu Laine (koripalloilija)
Teemu Laine (s. 10. maaliskuuta 1977) on suomalainen koripalloilija. Hän pelasi koripallon SM-sarjassa ja -liigassa kausina 1995–1998, 1999–2002 ja 2003–2009 ja edusti kotimaassaan vain kasvattajaseuraansa Lahden NMKY:tä, joka matkan varrella muutti nimensä Namika Lahdeksi. Kaudella 2005–2006 hänet valittiin Korisliigan parhaaksi kuudenneksi pelaajaksi. Hän voitti Suomen-mestaruuden kausilla 1999–2000 ja 2008–2009 sekä Suomen cupin kaudella 2000–2001. Hän toimi vuonna 2009 päättyneen pelaajauransa lopulla Namika Lahden joukkueen kapteenina.
Laine pelasi SM-sarjassa ja -liigassa 345 runkosarjaottelua, joissa hänen ottelukohtaiset keskiarvonsa olivat 9,1 pistettä, 2,0 syöttöä, 2,6 levypalloa ja 1,5 riistoa. Hän pelasi 92 pudotuspeliä, joissa uran keskiarvot olivat 10,2 pistettä, 2,5 syöttöä, 3,2 levypalloa ja 1,5 riistoa.
Laine pelasi Saksan toisella sarjatasolla kaudella 1998–1999 Quakenbrückin ja kaudella 2002–2003 Schwelmer Basketin joukkueessa.
Laine toimi kaudella 2009–2010 Korisliigassa Namika Lahden apuvalmentajana.
Forcit
Tehtaan perustaminen
Suomen räjähteiden käyttötarve kasvoi 1800-luvulla lopussa rajusti infrastruktuurin voimakkaan rakentamisen, räjähteiden kehittymisen, sekä luonnonvarojen hyödyntämisvolyymin kasvun myötä. 1800-luvun lopussa käytettiin yksistään louhintaan jo niin paljon räjähteitä, että suuren kysynnän vuoksi perustettiin vuonna 1893 Hankoniemelle Hankoon räjähdysainetehdas.
Nimihistoria
1970-luvulla yhtiö katsoi tarpeelliseksi nimen lyhentämisen ja nykyaikaistamisen. Asiakkaiden käyttämä Forsiitti-nimi, sekä yhtiön logossa vuosikymmeniä ollut Forsit-sana helpotti nimivalintaa, jonka seurauksena yhtiöstä tuli Oy Forcit Ab vuonna 1981.
Evakossa länsirannikolla
Yhtiö toimi Hangossa maaliskuuhun 1940 saakka, jolloin sen oli pakko muuttaa pois Moskovan rauhansopimuksen mukaan Neuvostoliiton sotilastukikohdaksi vuokratusta Hangosta. Dynamiittiosasto siirrettiin evakkoon Vaasaan ja varmuusräjähdysaine-, sekä tulilankaosasto Kokkolaan. 30 vuodeksi vuokrattu Hanko vapautui vuokraajalta kuitenkin jo Hangon taistelussa joulukuussa 1941. Kokkolassa evakossa olleet tehtaan osastot palasivat takaisin vuonna 1942 ja Vaasan osastot vuonna 1946.
Yhtiön tehdasrata
Oy Forcit Ab:lla oli Hangossa vuosina 1901–1937 oma 600 mm raidelevyinen kapearaiteinen rata, jolla kuljetettiin raaka-aineita ja valmiita tuotteita tehtaan alueella, sekä Valtion Rautateiden operoiman Hangon radan varteen.
Yhtiö nykyisin
Forcit on nykyisin merkittävä räjähdevalmistaja ja louhinta-alan toimija sekä Suomessa että Skandinaviassa. Sillä on tuotantolaitokset Hangossa ja Laukaan Vihtavuoressa. Yhtiö on ollut pitkään mukana ympäristötyössä toimimalla muun muassa vuodesta 1992 lähtien Responsible Care eli Vastuu Huomisesta -ohjelmassa. Yhtiön ympäristöjärjestelmä on auditoitu ja se on saanut ISO-14001 ympäristösertifikaatin.
Calle Johansson
Carl Christian (Calle) Johansson (s. 14. helmikuuta 1967 Göteborg, Ruotsi) on ruotsalainen entinen NHL-puolustaja.
Buffalo Sabres varasi Johanssonin 1.kierroksella vuonna 1985 varaustilaisuuden 14. pelaajana. 17 kauden mittaisella NHL-urallaan Johansson pelasi 1110 ottelua joissa saalisti 119 maalia ja 416 syöttöä.
Ura
Ensimmäiset pääsarjatason ottelunsa Johansson pelasi Ruotsin Elitserienissä Frölundan joukkueessa kaudella 1983-84. Samana vuonna hän myös edusti Ruotsia alle 18-vuotiaiden EM-turnauksessa. Kahden Frölunda-kauden jälkeen Johansson siirtyi Björklöveniin pelaten siellä kaksi seuraavaa kautta. Jälkimmäinen kausi toi mukanaan Elitserienin mestaruuden. Molemmilla kausilla hän myös mahtui alle 20-vuotiaiden MM-joukkueeseen.
Neljän Elitserien kauden jälkeen Johansson siirtyi NHL:n Buffalo Sabresin riveihin. Buffalossa Johansson pelasi yhden täyden kauden 1987-88 ja suurimman osan seuraavaakin kautta ennen kuin hänet treidattiin Washington Capitalsin joukkueeseen. Buffalo luopui kaupassa Johanssonin ohella kesän 1989 toisen kierroksen varausoikeudesta ja sai vastineeksi maalivahti Clint Malarchukin, puolustaja Grant Ledyardin sekä kesän 1991 kuudennen kierroksen varausvuoron. Johansson pelasi suurimman osan urastaan Washingtonin joukkueessa ja pääsi keväällä 1998 jopa Stanley Cup finaaleihin.
Yokoyama
Yokoyama on muun muassa seuraavien japanilaisten henkilöiden sukunimi:
Calle Johansson
Maajoukkueura
Nuorten maajoukkueiden ohella Johansson edusti Ruotsia vuoden 1991 Canada Cupissa, kevään 1991 ja 1992 MM-turnauksissa, vuoden 1996 World Cupissa sekä 1998 Olympiaturnauksessa. Yhteensä tilille kertyi 23 ottelua miesten arvoturnauksissa joissa syntyi tehot 3+8.
Elitserien-mestaruuden lisäksi Johanssonin palkintokaapissa on U18 EM-kisojen kultamitali vuodelta 1985, U20 MM-kisojen pronssimitali ja parhaan puolustajan palkinto vuodelta 1987 ja miesten MM-kulta vuosilta 1991 ja 1992.
AOVA
Akavan opiskelijavaltuuskunta AOVA toimii akavalaisten opiskelijoiden edustajana Akavan päätöksenteossa. AOVAn keskeisenä edunvalvollisena tehtävänä on korkeakouluopiskelijoiden työelämään liittyvät koulutus-, työvoima- ja sosiaalipoliittiset asiat. AOVAn ensisijainen tehtävä on tuoda opiskelijanäkökulmaa Akavan päätöksentekoon ja linjauksiin.
Akavan opiskelijavaltuuskunta AOVA edustaa Akavan jäsenliittojen noin 100 000 opiskelijajäsentä. Se tekee Akavasta Suomen johtavan opiskelijoiden työmarkkinajärjestön. Akavan opiskelijavaltuuskunnassa on edustus jokaisesta opiskelijatoimintaa harjoittavasta Akavan jäsenjärjestöstä. Valtuuskunnassa on yhteensä 40 varsinaista ja 26 varajäsentä. AOVA kokoontuu neljä kertaa vuodessa. Valtuuskunnan kokousten välillä toimintaa ohjaa työjaosto. AOVAn puheenjohtajana toimi vuosina 2011 – 2012 Ted Apter ja 2013 – 2014 Jouni Markkanen. AOVAlla on edustus kaikissa Akavan toimikunnissa, aluetoimikunnat mukaan lukien. AOVAn puheenjohtajalla on puhe- ja läsnäolo-oikeus Akavan hallituksessa.
Western Sahara Resource Watch
thumb|Logo Western Sahara Resource Watch (WSRW) on vuonna 2004 perustettu kansainvälinen verkosto-organisaatio, joka työskentelee solidaarisuudesta Länsi-Saharan kansaa kohtaan. WSRW koostuu lähes 40 erimaalaisesta organisaatioista ja yksityishenkilöistä, jotka tutkivat ja tuovat julki luonnonvaroiltaan rikkaassa Länsi-Saharassa kauppaa käyvien ulkomaisten yhtiöiden toimintaa.
Länsi-Sahara on Marokon miehittämä. Marokon hallitus käyttää ulkomaisten yhtiöiden ja hallitusten kanssa Länsi-Saharan luonnonvaroja hyväkseen. YK:n laintulkinnan mukaan, vuodelta 2002, luonnonvarojen käyttö Länsi-Saharassa loukkaa kansainvälistä oikeutta, mikäli se tapahtuu Sahrawi-kansan tahdon ja toiveet sivuuttaen. WSRW työskentelee tuodakseen tämän lakiasian tunnetuksi kansainvälisessä liiketoiminnassa, kehottaen ulkomaisia yhtiöitä ja hallituksia kunnioittamaan YK:n laintulkintaa pysyttelemällä poissa alueelta kunnes ratkaisu poliittiseen konfliktiin on löytynyt.
WSRW on paheksunut kansainvälisiä fosfaatti-, öljy- ja kalastusteollisuutta miehitetyssä Länsi-Saharassa. WSRW on vuodesta 2006 työskennellyt Fish Elsewhere -kampanjan puitteissa estääkseen EU:ta maksamasta Marokolle kalastaakseen miehitetyllä alueella. Useat yhtiöt ovat lopettaneet toimintansa Länsi-Saharassa WSRW:n kansainvälisten kampanjoiden myötävaikutuksesta.
Shane O’Neill
Shane O’Neill (n. 1530 – 2. kesäkuuta 1567 lähellä Cushendumia, Antrimin kreivikunta) oli irlantilainen aatelisherra, joka johti 1560-luvulla kapinaa Englannin ylivaltaa vastaan.
Shane O’Neill kuului vanhaan O’Neillin ylimyssukuun, joka oli vaikuttanut varsinkin Ulsterin alueella vuosisatojen ajan. Hän oli sukunsa päämiehen, Conn O’Neillin vanhin avioliitosta syntynyt poika. Hänen isänsä sai vuonna 1541 Englannin kuningas Henrik VIII:lta Tyronen jaarlin arvon. Shane O’Neill murhautti vuonna 1558 Dungannonin paroni Matthew O’Neillin, jota väitettiin Conn O’Neillin aviottomaksi pojaksi ja siten lailliseksi perijäksi. Hänen isänsä kuoli seuraavana vuonna. Englanti yritti saada O’Neillin liittolaisekseen Antrimin rannikolle asettuneita skotteja vastaan, mutta hän antoikin tukensa näiden skottien johtavalle suvulle, MacDonnelleille. Tästä huolimatta Englannin kuningatar Elisabet I oli aluksi valmis tunnustamaan Shane O’Neillin sukunsa uudeksi päämieheksi isänsä seuraajana. Kun O’Neill ei kuitenkaan suostunut taipumaan Irlannin käskynhaltijaksi nimitetyn Sussexin jaarlin alaisuuteen ja asetti liian tiukkoja vaatimuksia oman asemansa suhteen, englantilaiset päättivät vetää tukensa pois häneltä ja alkoivat tukea O’Neillin suvun päämieheksi murhatun Matthew’n poikaa Briania. Englantilaiset yrittivät myös huonolla menestyksellä usuttaa kilpailevan O’Donnellin suvun O’Neillia vastaan. O’Neill onnistui vuonna 1561 kaappaamaan O’Donnellien päämiehen Calvagh O’Donnellin, piti häntä vankina kolme vuotta ja teki hänen vaimostaan oman rakastajattarensa.
Kuningatar Elisabet yritti löytää sovun O’Neillin kanssa kutsumalla hänet luokseen Lontooseen. Kutsun sai välittää O’Neillin vihamieheksi muodostuneen Sussexin jaarlin sijasta Kildaren jaarli. O’Neill ja Elisabet tapasivat Lontoossa tammikuussa 1562, mutta kunnollista ratkaisua kiistoihin ei löytynyt. Pelätessään O’Neillin liittoutuvan Englannin vihollisten kanssa Elisabet päätti kuitenkin tunnustaa hänet uudelleen O’Neillien päämieheksi sekä Tyronen alueen päälliköksi. Elisabet myös yllytti O’Neillia ajamaan MacDonnellit pois Irlannin rannikolta. Shane O’Neillin vieraillessa Englannissa hänen sukulaisensa Turlough O’Neill yritti syrjäyttää hänet suvun johdosta, mutta Shane palautti asemansa nopeasti palattuaan Irlantiin. Lisäksi Turlough murhasi samana vuonna Brian O’Neillin. Elisabet määräsi nyt Sussexin jaarlin sotaretkelle Shane O’Neillia vastaan, mutta O’Neill onnistui torjumaan kaksikin hyökkäystä, minkä jälkeen englantilaisten oli myönnyttävä hänen vaatimuksiinsa.
Tämän jälkeen O’Neill ryhtyi sotimaan MacDonnelleita vastaan. Hän saartoi heidän armeijansa vuonna 1565 ja otti suvun päämiehen Sorley Boy MacDonnellin vangiksi. Hän löi myös O’Donnellit ja yritti hankkia itselleen sotilaallista apua Skotlannilta tai Ranskalta. Englantilaiset kuitenkin nousivat maihin Donegalissa ja palauttivat O’Donnellit valtaan. Kärsittyään tappion O’Donnelleille lähellä Letterkennyä O’Neill päätti etsiä tukea toiselta viholliseltaan, MacDonnelleilta. Hän tapasi MacDonnellit lähellä Cushendunia ja tarjoutui vapauttamaan vankina pitämänsä Sorley Boy MacDonnellin. MacDonnellien joukot kuitenkin hyökkäsivät petollisesti hänen kimppuunsa ja surmasivat hänet. Näin englantilaiset pääsivät eroon O’Neillista, jota he eivät itse olleet kyenneet kukistamaan. Turlough tunnustettiin O’Neillien uudeksi päämieheksi.
Myöhemmin O’Neillin suvusta tuli vielä kaksi englantilaisia vastaan sotinutta kapinajohtajaa, Brianin nuorempi veli Hugh O’Neill sekä tämän veljenpoika Owen Roe O’Neill.
Rayleigh’n–Jeansin laki
thumb|upright=1.4|Mustan kappaleen säteilyteho aallonpituuden funktiona. Musta käyrä kuvaa Rayleigh'n-Jeansin lain mukaista ennustetta, sininen [[Planckin laki|Planckin lain mukaista todellista tilannetta. Rayleigh'n-Jeansin lain mukaan säteilyteho kasvaa äärettömäksi lyhyillä aallonpituuksilla, kun taas Planckin lain mukaan se lähestyy nollaa.]] Rayleigh’n–Jeansin laki on Planckin lain approksimaatio matalilla taajuuksilla. Se kuvaa mustan kappaleen säteilytiheyden aallonpituuden \lambda funktiona:
missä c on valonnopeus, \lambda on säteilyn aallonpituus, on Boltzmannin vakio ja T on lämpötila kelvineissä.
Vaihtoehtoisesti laki voidaan ilmaista taajuuden \nu avulla muodossa
Historia
Gustav Kirchhoff havaitsi vuonna 1859, että hehkuvan kappaleen emissiospektrin ja sen absorptiokertoimen välinen suhde on sama kaikille samassa lämpötilassa oleville kappaleille. Ideaaliselle mustalle kappaleen tapauksessa Kirchhoffin laki kertoo säteilyspektrin olevan ainoastaan kappaleen lämpötilasta riippuva universaali funktio. Tämän universaaliuden oletettiin liittyvän perustavanlaatuisiin fysiikan lakeihin, minkä vuoksi mustan kappaleen säteilyspektrin ymmärtäminen muodostui keskeiseksi fysiikan ongelmaksi seuraavan 50 vuoden ajaksi.
Brittiläinen fyysikko lordi Rayleigh johti Rayleigh'n-Jeansin lain -riippuvuuden vuonna 1900 käyttäen klassisen fysiikan energian ekvipartitioteoreemaa. Rayleigh havaitsi johtamansa yhtälön ennustavan että säteilyn intensiteetti kasvaisi korkeilla taajuuksilla rajatta, mikä ei vastannut havaintoja. Hän lisäsi sen vuoksi yhtälöönsä ylimääräisen eksponentiaalisen katkaisufunktion, joka rajoitti säteilyn intensiteettiä korkeilla taajuuksilla, mutta ei muokannut matalien taajuuksien ennustetta. Rayleigh'n esittelemänsä säteilylaki ei kuitenkaan sopinut yhteen kokeellisen datan kanssa. Täydellisemmät johdot Rayleigh'n-Jeansin laille esittivät vuonna 1905 lordi Rayleigh ja James Jeans käydessään Nature-lehden sivuilla julkista keskustelua siitä miksi laki ei vastaa kokeita. Rayleigh uskoi, että teorian ja kokeiden välinen ristiriita johtui siitä että ekvipartitioteoreema ei pätenyt korkeataajuisille värähtelyille. Jeans puolestaan uskoi ekvipartitioteoreemaan, mutta hänen mukaansa korkeataajuiset moodit eivät ehdi saavuttamaan lämpötasapainoa, minkä vuoksi tasapainotilaan perustuvat laskut ovat virheellisiä. Myös Albert Einstein johti lain itsenäisesti vuonna 1905.
Rayleigh'n-Jeansin lain ei missään vaiheessa uskottu kuvaavan mustan kappaleen säteilyspektriä tarkasti, sillä sen ennusteet olivat alusta asti voimakkaasti ristiriidassa kokeellisten tulosten kanssa. Lisäksi Max Planck oli löysi mustan kappaleen säteilyspektriä tarkasti kaikilla taajuusalueilla kuvaavan lain jo lokakuussa 1900. Planckin alkuperäinen tavoite oli ollut löytää tyydyttävä johto Wienin säteilylaille, joka vastasi tarkasti siihenastista kokeellista dataa korkeilla taajuuksilla. Saatuaan kuitenkin tietää, että uusimmat kokeelliset tulokset eivät vastanneet Wienin säteilylain ennusteita matalilla taajuuksilla, Planck muutti laskunsa lähtöoletuksia ja johti nykyään Planckin säteilylakina tunnetun yhtälön. Planckin lain alkuperäinen johto oli epätyydyttävä, sillä se perustui matemaattiseen oletukseen, jonka fysikaalista taustaa ei ymmärretty. Vielä myöhemmin samana vuonna vuonna Max Planck johti lakinsa esittämällä uuden oletuksen, jonka mukaan värähtelymoodien energia on kvantittunut ja että ne voivat virittyä vain energiatiloille, jotka ovat tietyn minimienergian monikertoja. Oletus energian kvantittumisesta ei ollut yhteensopiva klassisen fysiikan ekvipartitioteoreeman kanssa, ja se johti myöhemmin kvanttimekaniikan kehittämiseen.
Matemaattinen käsittely
Laki voidaan johtaa tarkastelemalla sähkömagneettisen kentän ominaismoodeja laatikossa, jonka sivun pituus on L ja seinät ovat täydellisiä johteita. Laatikon sisällä ei ole varauksenkuljettajia, jolloin sähkökentän dynamiikka noudattaa aaltoyhtälöä
Ottamalla laatikon seinien antamat reunaehdot huomioon, voidaan osoittaa että sähkökentän ominaismoodit ovat seisovia aaltoja, joiden sähkökentän komponentit ovat
missä E_{x0}, E_{y0} ja E_{z0} ovat sähkökentän komponenttien amplitudit, \omega on moodin ominaistaajuus ja n_{x}, n_{y} ja n_{z} ovat eri moodeja numeroivia kokonaislukuja. Aaltoyhtälön perusteella säteilymoodin kulmataajuus on missä  on aaltovektorin itseisarvo. Säteilymoodin aallonpituus on.
Teijo Joutsela ja Humppa-Veikot
Teijo Joutsela ja Humppa-Veikot on Scandia-levy-yhtiön vuonna 1969 julkaisema Humppa-Veikot -yhtyeen singlekokoelma. Levy sisältää yhtyeen levytyksiä vuosilta 1959−1964. Kaikissa kappaleissa on laulusolistina Teijo Joutsela.
Rayleigh’n–Jeansin laki
Matemaattinen käsittely
Komponentit eivät ole täysin itsenäisiä, sillä sähkökenttä on lähteetön. Lähteettömyyden perusteella aaltovektori on kohtisuorassa sähkökenttää vastaan, ja jokaista aaltovektoria \mathbf n kohti voidaan valita vain kaksi toisiaan vastaan kohtisuoraa polarisaatiosuuntaa. Negatiiviset kokonaisluvut n_{x}, n_{y} ja n_{z} eivät myöskään tuota lineaarisesti riippumattomia ratkaisuita. Kentän kaikki ominaismoodit luetella valitsemalla positiivisten kokonaislukujen muodostama vektori \mathbf n sekä yksi kahdesta polarisaatiosuunnasta.
Kentän ominaismoodien lukumäärä aallonpituusintervallia kohti saadaan muuntamalla summa ensin integraaliksi aaltovektorien yli, ja sitten vaihtamalla integroimismuuttujaa:
Etutekijä 1/8 tulee siitä, että kokonaisluvut summataan vain positiivisten lukujen yli, jolloin vastaavasti myös integraali rajoitetaan vain yhteen avaruuden oktanttiin. Tästä saadaan säteilymoodien tilatiheydeksi yksikkötilavuudessa ja aallonpituutta kohti ,
Klassisen fysiikan mukaan termodynaamisessa tasapainotilassa energia jakautuu säteilymoodien kesken siten että kullakin moodilla verran energiaa. Tämä periaate tunnetaan nimellä ekvipartitioteoreema tai energian tasajakautumisperiaate. Tasajakautumisperiaatteen perusteella sähkömagneettisen kentän energiatiheys on verrannollinen moodien lukumäärään. Näin löydetään Rayleigh'n-Jeansin lain mukainen säteilyn energiatiheys aallonpituusintervallia kohti:
Energiatiheys kasvaa voimakkaasti lyhyillä aallonpituuksilla. Kokonaisenergiatiheydeksi voidaan muodollisesti kirjoittaa
Integraali kasvaa rajatta, eli klassisen fysiikan mukaan sähkömagneettisen kentän energia ei ole äärellinen.
Kvanttimekaaninen Planckin säteilylaki voidaan johtaa pitkälti ylläolevan johdon mukaisesti. Tasajakaumaperiaatteen sijaan moodien energia lasketaan kuitenkin painottamalla ominaismoodia vastaavan säteilykvantin energiaa Bosen-Einsteinin jakaumalla. Bosen-Einsteinin jakauma painottaa matalia taajuuksia ja häviää korkeilla taajuuksilla, minkä vuoksi sen tuottama energiatiheys on äärellinen.
Lain vaihtoehtoisia muotoja
Sovelluksesta riippuen voi olla luonnollisempaa tarkastella joko mustan kappaleen säteilemää tehoa B tai sähkömagneettisen kentän energiatiheyttä u. Molemmat näistä voidaan parametrisoida joko aallonpituuden tai taajuuden mukaan. Planckin laki ja siitä saatava Rayleigh'n-Jeansin approksimaatio voidaan siten kirjoittaa muodoissa
Säteilytehon ja energiatiheyden välillä on relaatio. Aallonpituuden ja taajuuden funktiona parametrisoitujen funktioiden välillä on yhteys
missä tekijä tulee integraalimerkin alla tehtävästä muuttujanvaihdosta.
Liettuan vallankaappaus 1926
Liettuan vallankaappaus 1926 oli Liettuassa tapahtunut vallankaappaus, jossa demokraattisesti valittu parlamentti syöstiin vallasta ja korvattiin autoritaarisella Antanas Smetonan johtamalla parlamentilla. Vallankaappaus tapahtui 17. joulukuuta 1926 ja sen keskeinen vaikuttaja oli Smetonan taustalla vaikuttanut Tautininkai-puolue, sekä Liettuan armeija. Vallassa olleet Liettuan kristillisdemokraatit suostuivat ensin yhteistyöhön vallankaappaajien kanssa, mutta vetivät tukensa takaisin myöhemmin. Smetona pysyi kuitenkin vallassa aina neuvostojoukkojen maahantuloon saakka vuonna 1940.
Tausta
170px|thumb|oikea|[[Antanas Smetona.]] Kristillisdemokraattien koalitio piti hallitusvaltaa yksin käsissään vuosina 1924–1925. Oppositiota ja lehdistöä vainottiin. Kirkon asemaa pyrittiin vahvistamaan ja katolisille järjestöille annettiin rahaa valtion budjetista mittavia summia. Toukokuussa 1926 paavi Pius XI muodosti kahdella bullalla Kaunasin arkkihiippakunnan ja sen alaiset hiippakunnat. Vilna ja Sejny jäivät näiden ulkopuolelle, mikä tarkoitti käytännössä sitä, että paavi tunnusti Puolan–Liettuan sodan seurauksena muodostuneet rajat. Tämä taas oli paha takaisku katoliselle hallitukselle. Hallituksen suosiota heikensi myös sen kyvyttömyys vastata maata vaivaavaan talouskriisiin.
Liettuan keskustavasemmisto ja Tautininkai-puolue syyttivät paavin päätöstä hallituksen toiminnan aiheuttamaksi. Seuraavissa vaaleissa 1926 kristillisdemokraatit menettivätkin enemmistönsä. He saivat 30 paikkaa 85-paikkaisessa parlamentissa. Populistipuolue Liaudinikai sai 22 paikkaa, LSDP 15 ja Tautininkai 3 paikkaa. Kansallisten vähemmistöjen puolueille meni 13 paikkaa. Hallituksen muodostivat Liaudinikai ja LSDP, jotka saivat taakseen myös vähemmistöjen edustajat. Kazyz Griniuksesta tuli presidentti ja pääministeriksi tuli Mykolas Sleževičius. Uusi hallitus vapautti poliittisia vankeja ja lehdistön sensuuri lakkautettiin. Kirkon asemaa heikennettiin esittämällä vuoden 1927 budjettiehdotuksessa valtion väestörekisteriä ja pappien palkkojen poistoa valtion budjetista. Myös armeijaa heikennettiin erottamalla 200 upseeria ja suunnitelmilla pienentää sen henkilökuntaa. Nationalistisia piirejä suututti myös maan puolalaiselle vähemmistölle tehdyt myönnytykset kielenopetuksen suhteen, kun samaan aikaan Puolassa asuvien liettualaisten vastaavia oikeuksia oli heikennetty.
Vallankaappaus
16. joulukuuta 1926 Kaunasissa pidettiin juhlat presidentti Griniuksen 60-vuotispäivien kunniaksi. Juhliin osallistui myös upseeristo. Samana yönä armeija aloitti kapinan ja asetti presidentin kotiarestiin sekä miehitti tärkeimmät kohteet Kaunasissa. Majuri Povilas Plechavičius julistautui diktaattoriksi. Paikallisille asukkaille ja sotilaille kerrottiin kyseessä olleen kommunistien vallankaappausyrityksen kukistaminen. Neljä kommunistijohtajaa teloitettiinkin ja noin sata henkilöä pidätettiin. Uusi hallinto lakkautti ammattiliitot ja aloitti tiukan sensuurin. Plechavičius haki tukea armeijaan myötämielisesti suhtautuneilta Smetonakselta ja Augustinas Voldemarsilta. Grinusta painostettiin puolestaan eroamaan, jotta Smetona voisi asettua presidentiksi. Hän lupasikin näin tehdä saatuaan puolestaan lupauksen siitä, ettei perustuslakia muutettaisi. Kristillisdemokraatit tarjoutuivat tukemaan Smetonaa ja osallistumaan Voldemarsin muodostamaan hallitukseen Tautininkain kanssa. Seimas eli Liettuan parlamentti kokoontui 19. joulukuuta tynkäkokoonpanolla, sillä sosiaalidemokraatit ja Liaudinikai boikotoivat sitä. Smetona valittiin kuitenkin presidentiksi ja Voldemars sai muodostaa hallituksen, jonka avainpaikat menivät lopulta Tautininkai-puolueelle. 150px|thumb|oikea|17. joulukuuta Liettuassa jaettu [[lentolehtinen, jossa kerrotaan kommunistien vallankaappausyrityksestä, sekä poikkeustilan julistamisesta.]]
Seuraukset
Uusi hallitus sai huhtikuussa 1927 epäluottamuslauseen turvallisuuspoliisin pidätettyä erään mielenosoitukseen osallistuneen kansanedustajan. Smetona käytti tätä hyväkseen ja hajotti parlamentin. Poliittiset puolueet asetettiin toimintakieltoon ja Varnaihin perustettuun vankileiriin suljettiin viidessä vuodessa tuhat henkilöä. Populistit ja sosiaalidemokraatit kapinoivat syksyllä 1927 Tauragessa, mutta heidät kukistettiin ja kahdeksan kapinan johtajaa teloitettiin. Vuoden 1928 toukokuussa uusi hallitus hyväksyi lain, jolla kaikki valta annettiin kansakunnan edustajalle, eli presidentti Smetonalle. Ristiriidat Voldemarsin kanssa johtivat tämän erottamiseen syksyllä 1929 ja tämän kannattajien useisiin vallankaappausyrityksiin myöhemmin. Tautinikai-puolueen valitsemat valitsijamiehet valitsivat Smetonan uudestaan, ja hänet julistettiin kansakunnan johtajaksi.
Hispano-Suiza HS 404
pienoiskuva|20mm Hispano-Suiza Mk V Hispano-Suiza HS.404 oli Hispano-Suizan kehittämä lentokoneisiin tarkoitettu konetykki, jonka kaliiperi oli 20x110 mm. Ranskan ilmavoimat asensi aseen 1930-luvulla muun muassa Morane-Saulnier M.S.406 ja Dewoitine D.520 -hävittäjiin. Britanniassa ase valittiin esittelyn jälkeen syksyllä 1936 parantamaan hävittäjien aseistusta, kun konekiväärien heikko teho panssarointia ja itsetiivistyviä polttoainesäiliöitä vastaan oli todettu. Aseesta tuli liittoutuneiden lentokonetykkien päätyyppi. Tykkiä käytti pääasiassa RAF Yhdysvaltojen pitäytyessä raskaassa konekiväärissä muutamaa hävittäjätyyppiä lukuun ottamatta.