cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anky van Grunsven
Van Grunsven osallistui urallaan seitsemiin kesäolympialaisiin vuosina 1988–2012. Hän saavutti olympialaisista yhdeksän mitalia, joista kolme on kultaista, viisi hopeista ja yksi pronssinen. Ensimmäisen mitalinsa van Grunsven saavutti jo vuoden 1992 kesäolympialaisista Barcelonasta ollen joukkuekilpailussa hopealla. Yksilökilpailun van Grunsven voitti kolme kertaa peräkkäin vuosina 2000, 2004 ja 2008 ollen ainoa tähän pystynyt ratsastaja. Yhdeksällä mitalillaan van Grunsven on olympiahistorian menestynein ratsastaja.
MM-kilpailuista van Grunsven saavutti urallaan kaksi kultaa ja viisi hopeaa. Kouluratsastuksen EM-kilpailuista hän saavutti peräti viisi kultamitalia, kahdeksan hopeamitalia ja kaksi pronssimitalia. Maailmancupin van Grunsven voitti yhdeksän kertaa. Van Grunsven lopetti kouluratsastusuransa vuonna 2013 31 arvokisamitalin jälkeen.
Kouluratsastusuransa jälkeen van Grunsven siirtyi reiningin pariin ja saavutti lajissa joukkue-EM-pronssia vuonna 2015.
Lidzbarkin piirikunta
Lidzbarkin piirikunta on yksi Warmia-Masurian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 41 180. Piirikunnan ainoa kaupunkikunta on hallintokeskus Lidzbark Warmiński. Neljä maalaiskuntaa ovat Kiwity, Lidzbark Warmiński, Lubomino sekä Orneta ja niissä on kylien lisäksi yksi kaupunki; Orneta.
Lidzbarkin piirikunnan pinta-alasta lähes 24 prosenttia on metsän peitossa.
Lidzbarkin piirikunnan työttömyysaste oli vuoden 2018 lopussa 12,8 prosenttia. Luku on huomattavan suuri sekä Warmia-Masurian voivodikunnan että koko Puolan työttömyyslukuihin verrattuna. vasen|pienoiskuva|220px|Piirikunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa Lidzbarkin piirikunnassa arvioitiin olevan 41 180 asukasta, joista 50,7 prosenttia naispuolisia ja 48,3 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 43 182 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 31 982 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioitiin vuoden 2019 lopussa muodostaneen 17,6 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 61,3 prosenttia ja eläkeikäisten 21,2 prosenttia väestön keski-iän ollessa 41,9 vuotta. Elävänä syntyneiden määrä oli vuonna 2019 yhteensä 320 lasta.
Jade (täsmennyssivu)
Jade voi tarkoittaa seuraavia:
Eriksdalsbadet
Eriksdalsbadet on kunnallinen uinti- ja urheilukeskus Tukholmassa Södermalmin eteläosassa, Årstavikenin rannalla. Sinne on sijoitettu Tukholman suurin sisäuimala. Vuoden 1962 uinnin Euroopan-mestaruuskilpailuja varten rakennetut ulkoaltaat ovat nykyisin kesäaikana maauimala-käytössä.
Nykyinen uimahalli rakennettiin 1997–2001, kun Tukholman kaupunki tavoitteli vuoden 2004 kesäolympialaisia. Eriksdalsbadetin alueella sijaitsi aiemmin 1800-luvulla rakennettu Tukholman ensimmäinen vedenpuhdistuslaitos.
Lesotho kesäolympialaisissa 2016
Lesotho osallistui kesäolympialaisiin 2016. Sitä edusti kahdeksan urheilijaa kolmessa lajissa. Joukkueen lipunkantajana avajaisissa toimi pikajuoksija Mosito Lehata.
Mrągowon piirikunta
Mrągowon piirikunta on yksi Warmia-Masurian voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 49 762. Piirikunnan ainoa kaupunkikunta on hallintokeskus Mrągowo. Neljä maalaiskuntaa ovat Mikołajki, Mrągowo, Piecki sekä Sorkwity ja niissä on kylien lisäksi yksi kaupunki; Mikołajki.
Mrągowon piirikunnan pinta-alasta noin 31 prosenttia on metsän peitossa.
Helios (täsmennyssivu)
Helios voi viitata seuraaviin:
Valtion säveltaidetoimikunta
Valtion säveltaidetoimikunta on valtion taidehallintoon kuuluva Taiteen keskustoimikunnan alaisuudessa toimiva säveltaiteen asiantuntijaryhmä, jonka 11 jäsentä opetusministeriö valitsee kolmeksi vuodeksi kerrallaan valtakunnallisten säveltaidejärjestöjen tekemien ehdotusten perusteella. Toimikunta jakaa suomalaisille artisteille säveltaidepalkintoa.
Villisika
Ulkonäkö ja koko
Aikuinen villisika on väritykseltään talvella ruskeanmusta tai mustanharmaa ja kesällä vaaleanharmaa. Sen tiheässä turkissa on paljon pitkiä harjaskarvoja. Talviturkki on lyhyt- ja tiheäkarvainen. Karjun peitinkarvoitus voi keskikesällä olla hyvin vähäistä, ja eläin saattaa silloin näyttää vaalealta ja lähes kaljulta. Pienet porsaat ovat harmaankeltaisen, vaaleanruskean ja valkoisen kirjavia. Villisikanaaras eli emakko painaa noin 100 kilogrammaa, ja suotuisalla alueella elävä aikuinen uros eli karju voi painaa Euroopassa 300 kiloa ja Aasian länsiosissa jopa noin 400 kiloa. Suomessa elävät yksilöt painavat kuitenkin enintään 230 kilogrammaa, ja Ruotsissa ne saavuttavat harvoin edes 200 kilon painoa. Villisian säkäkorkeus on 70 –110 senttimetriä, ja pituutta eläimen vartalolla voi olla 185 senttimetriä. Häntä on 17–26 senttiä, joskus jopa 40 sentin mittainen. Karjuilla on suuret ja voimakkaat kulmahampaat. Emakolla on kuusi paria nisiä.
Kesysiasta villisika eroaa muun muassa siten, että sen otsapenger on hyvin loiva, kun taas kesysialla otsapenger on jyrkkä ja selvästi havaittava. Lisäksi villisialla on pitempi kärsä kuin kesyllä sukulaisellaan.
Jälkiä ja jätöksiä
100px|pienoiskuva|vasen|Villisian jalanjälki. Villisian jalanjäljet ovat samankaltaiset kuin kesysian. Luonnossa nähtyinä ne saatetaan sekoittaa hirvieläinten jälkiin. Eläin jättää maastoon paljon muunkinlaisia merkkejä itsestään, esimerkiksi tonkimisjälkiä ja kulku-uria. Myös rypemiskuopat ja niiden viereisten kyljenkyhnytyspuiden saviset rungot erottuvat maastossa selvästi.
Luontainen levinneisyys
Villisika on yksi maailman laajimmalle levittäytyneistä maanisäkkäistä ja laajimmalle levittäytynyt sikalaji. Lajia tavataan villinä tai villiintyneenä maapallon jokaisella mantereella Antarktista lukuun ottamatta. Monille alueille villisika on levittäytynyt ihmisen sinne tuomana. Villisika elää luonnonvaraisena koko manner-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa (Algeriassa, Marokossa ja Tunisiassa) sekä Aasiassa aina Japanissa, Taiwanissa ja Sri Lankassa asti. Irlannista, Iso-Britanniasta ja Skandinaviasta alkuperäiset villisiat ovat kuolleet sukupuuttoon, mutta niitä on takaisinistutettu Englantiin ja Etelä-Ruotsiin.
Siirtoistutukset ja villiintyneet kesysiat
Villisika on tuotu Välimeren saarille Korsikaan ja Sardiniaan jo muinoin. Sitä on tuotu myös Pohjois-Amerikkaan. Afrikassa Egyptissä ja Pohjois-Sudanissa eläneet tuontikannat ovat hävinneet.
Karanneista ja vapaaksi päästetyistä kesysioista kehittyneitä populaatioita elää Etelä-Afrikassa, Indonesian Pienillä Sundasaarilla, Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Yhdysvalloissa, Karibialla, Keski- ja Etelä-Amerikassa sekä lukuisilla valtamerten saarilla, kuten Andamaaneilla ja Mauritiuksella Intian valtamerellä ja Havaijilla, Galápagossaarilla ja Fidžillä Tyynellämerellä. Kaakkois-Aasiassa Molukeilla, Uudessa Guineassa ja Salomonsaarilla elää eläimiä, joiden arvellaan polveutuvan kesysikojen ja sulawesinsikojen (Sus celebensis) välisistä risteymistä. Villiintyneet kesysiat ovat usein uhka alkuperäisluonnolle, ja niitä pidetäänkin yhtenä sadasta haitallisimmasta vieraslajista.
Esiintyminen Suomessa ja lähialueilla
Jääkauden jälkeisenä lämpimänä ajanjaksona villisika eli Ruotsin ja Norjan eteläosissa ja Karjalassa Laatokan pohjoispuolella. Aiemmin on oletettu, ettei lajia olisi elänyt Suomessa esihistoriallisena aikana, koska Suomen rajojen sisäpuolelta ei ollut löydetty lainkaan esihistoriallisia villisian luita. Vasta vuonna 2013, kun Askolasta löydetty villisian luu ajoitettiin, saatiin selville, että laji on elänyt Suomessakin yli 8 000 vuotta sitten. Ihmisen uskotaan estäneen sen vakiintumisen metsästyksellä.
Ruotsin kuninkaan Kaarle XI:n merkinnöistä vuodelta 1688 ilmenee, että villisika eli 1600-luvun lopulla vielä Öölannissa. Pian sen jälkeen laji hävisi koko Fennoskandiasta. Häviämiseen on vaikuttanut villisian risteytyminen kesysian kanssa. Karjalasta ja Baltiasta vakituinen villisikakanta katosi ilmaston kylmennyttyä 1800-luvun alussa.
Ruotsin Öölantiin istutettiin villisikoja ensimmäisen kerran vuonna 1723. Ne aiheuttivat kuitenkin paljon haittaa, joten ne hävitettiin vuoteen 1770 mennessä. 1940-luvulla skånelaisesta tarhasta karkasi joukko villisikoja. Nekin jouduttiin poistamaan luonnosta maataloudelle aiheutuneiden vahinkojen takia. Myöhemmin eläimiä karkasi useista tarhoista eri puolelle Ruotsia. Vuonna 1981 tehtiin päätös, että villisiat hävitetään koko Ruotsista Tukholman lääniin jätettävää pientä kantaa lukuun ottamatta. Päätöstä ei kuitenkaan onnistuttu toteuttamaan, vaan 2000-luvulle mennessä Etelä- ja Keski-Ruotsin villisikamäärä oli kasvanut jo noin 100 000 yksilöön. Suomeenkin, Inkoon Hättön saarelle, tuotiin kokeilumielessä karju ja kaksi emakkoa vuonna 1950. Ne elivät saarella kaksi vuotta ja saivat sinä aikana 18 poikasta. Lauma vahingoitti saaren puustoa ja kasvillisuutta, joten se päädyttiin hävittämään. Istutettuja villisikoja eli jonkin aikaa myös Porkkalan vuokra-alueella, josta yksi yksilö karkasi Espoon saaristoonkin.
pienoiskuva|vasen|Villisikoja [[Ranuan eläinpuistossa.]] Kun ilmasto lämpeni hieman 1800-luvun lopulla, villisika levisivät luontaisesti takaisin Baltiaan. Kanta kasvoi siellä nopeasti susien vähyyden ja ruokinnan ansiosta, ja elintilaa etsineet yksilöt pyrkivät vaeltamaan yhä pohjoisemmaksi. Suomenlahden ylitystä yrittäneiden ja matkalla kuolleiden villisikojen raatoja ajautui Suomen rannikolle ensimmäisen kerran vuonna 1952. Ennätysvuosina 1974–1975 Uudenmaan merenrannoilta löydettiin miltei 50 hukkunutta yksilöä. Historiallisen ajan ensimmäinen havainto Suomessa luonnonvaraisesta, elävästä villisiasta tehtiin vuonna 1956. Tieto Suomen ensimmäisestä villisiasta Vihdistä vuodelta 1951 on Jahti -lehden (2/08) mukaan väärinkäsitys. Joidenkin lähteiden mukaan ensihavainto elävästä eläimestä saatiin vasta syyskuussa 1972, jolloin yksinäinen karju jäi auton alle Mäntsälässä. Villisian arvellaan porsineen Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 1977. Maan nykyisen kannan esivanhemmat ovat vaeltaneet pääosin kaakkoisrajan yli Venäjältä, mutta kanta on jäänyt vain pariinsataan yksilöön kylmien talvien ja metsästyksen vuoksi. 1980-luvun loppuun mennessä pohjoisimmat havainnot oli tehty silloisessa Oulun läänissä, ja suurimmissa laumoissa oli ollut 15 yksilöä.
Nykyisin pääosa kannasta elää Itä- ja Kaakkois-Suomessa, ja suurimmissa nähdyissä laumoissa on lähes 30 yksilöä. Venäjältä saapuu edelleen lisää yksilöitä vuosittain, lisäksi niitä karkaa silloin tällöin sekä Venäjällä että Suomessa sijaitsevista tarhoista. Talviruokinnan järjestäminen villisioille on edesauttanut kannan kasvua ja on paikoitellen elinehto sen säilymiselle. Suomen villisikakanta oli 2016 Suomen riistakeskuksen arviolta 2000–3000 yksilöä. Vuonna 2020 Luonnonvarakeskus arvioi määräksi 1400 yksilöä.
Elinympäristö
pienoiskuva|Keskieurooppalainen villisikanaaras tyypillisessä elinympäristössään. Villisikoja elää useissa erilaisissa elinympäristöissä, jotka vaihtelevat lauhkeasta ilmastosta trooppiseen ja pensasaroilta sademetsiin. Laji suosii metsää, mutta sitä saattaa tavata myös aukeilla alueilla, kunhan lähistöllä on vettä ja puiden tarjoamaa suojaa. Euroopassa korkeimmat villisian asuttamat alueet sijaitsevat Pyreneillä 2 400 metrin korkeudella merenpinnasta ja Aasiassa sitä tavataan vieläkin korkeammilla alueilla.
Käyttäytyminen
Suotuisissa oloissa villisiat voivat lisääntyä nopeasti ja olla hyvin runsaslukuisia, esimerkiksi Puolassa niitä on paikoitellen 100 yksilöä tuhatta hehtaaria kohden.
Ravinto
pienoiskuva|Porsaita ruokailemassa Ysitien Lemmikki -lemmikkieläinpuistossa [[Jyväskylässä.]] Useimmat sorkkaeläimet ovat ehdottomia kasvinsyöjiä. Villisika kuuluu harvoihin poikkeuksiin olemalla kaikkiruokainen. Herkän hajuaistinsa johdattamana villisika tonkii kärsällään maasta ja lehtikarikkeesta esiin makupaloja. Sille maistuvat niin juuret, mukulat, versot, varret, terhot, pähkinät, marjat, hedelmät kuin sienetkin. Villisika syö mieluusti myös selkärangattomia ja pikkujyrsijöitä, eikä ylenkatso haaskojakaan. Villiintyneet kesysiat ovat tappaneet jopa karitsoja.
Villisika voi ruokailla myös kaatopaikoilla. Toisinaan se asettuu majailemaan peltojen ja peruna- ja juuresmaiden lähistölle, ja käy verottamassa pahastikin satoa. Villisiat voivat myös vahingoittaa laitumia ja nurmikoita tonkiessaan niiltä esiin kastematoja, kotiloita ja hyönteistoukkia. Ruotsissa ne ovat tuhonneet jopa jalkapallokenttiä. Keski-Euroopassa villisikoja ruokitaan keväisin ja kesäisin, jotta eläimet eivät söisi niin paljon viljaa pelloilta. Joskus viljelmiä joudutaan suojaamaan aitaamalla. Villisikojen on todettu vaikuttavan myös metsien kasvuoloihin. Maan tonkiminen voi parantaa maan laatua ja edistää puiden kasvua, mutta myös lisätä ravinteiden poishuuhtoutumista ja vähentää karikkeen määrää ja aluskasvillisuutta. Kasvillisuuden muutokset puolestaan vaikuttavat edelleen monien selkärangattomien ja pikkunisäkkäiden runsauteen.
Lisääntyminen ja elinikä
pienoiskuva|Emakko porsaineen. Villisikaemakot porsivat yleensä keväisin hyvinkin tarkasti samaan aikaan, sillä ne saavat normaalisti vain yhden pahnueen vuodessa ja kiima-aika on usein niiden perimän mukainen. Keskimääräinen kantoaika on 115 vuorokautta. Vuoden ikäinen villisika saa 1–3 porsasta, kun taas aikuinen emakko saa 5–6 porsasta. Emo vieroittaa porsaat seuraavan vuoden kiima-aikaan mennessä.
Luokittelu
pienoiskuva|Sus scrofa cristatus -alalajiin kuuluva villisika [[Intiassa.]] Villisika jaetaan nykyisin 16 eri alalajiin. Kesysikaa on joskus pidetty omana lajinaan Sus domesticus, mutta nykyään sen katsotaan olevan samaa lajia villisian kanssa. Kesysika ei kuitenkaan ole erillinen alalaji, vaikka siitä käytetään toisinaan epävirallista nimitystä ”Sus scrofa domestica”. Euroopan ja Aasian eri alueiden kesysiat on kesytetty erikseen eli eri aikoina ja eri alalajeista. Villi ja kesy sika lisääntyvät helposti keskenään. Suomessa Urjalassa tällaisia risteymiä kasvatetaan lihaksi, nimellä ”metsäpossu”.
Liberia kesäolympialaisissa 2016
Lesotho osallistui kesäolympialaisiin 2016. Sitä edusti kaksi urheilijaa, molemmat pikajuoksussa. Joukkueen lipunkantajana avajaisissa heistä toimi Emmanuel Matadi.
Villisika
Luokittelu
Villisian tieteellisestä nimestä on runsaasti synonyymeja: Sus andamanensis Blyth, 1858 Sus aruensis Rosenberg, 1878 Sus babi Miller, 1906 Sus ceramensis Rosenberg, 1878 Sus enganus Lyon, 1916 Sus floresianus Jentink, 1905 Sus goramensis De Beaux, 1924 Sus natunensis Miller, 1901 Sus nicobaricus Miller, 1902 Sus niger Finsch, 1886 Sus papuensis Lesson & Garnot, 1826 Sus ternatensis Rolleston, 1877 Sus tuancus Lyon, 1916
Villisika riistaeläimenä
pienoiskuva|pysty|Hammastrofee. Suomessa villisika on riistaeläin, joka oli aikaisemmin rauhoitettu maaliskuun alusta toukokuun loppuun, mutta rauhoitusaika kumottiin 25. helmikuuta 2016 ja nyt eläintä saa metsästää ympäri vuoden. Naaras, jota seuraa alle vuoden ikäinen poikanen, on edelleen rauhoitettu ympäri vuoden. Villisian metsästyksessä saa käyttää keinovaloa sekä aitausta ruokintapaikalla. Villisikoja kaadettiin Suomessa vuonna 2008 75 ja vuonna 2009 110 yksilöä. Villisika on metsästäjien keskuudessa arvostettu saalis. Siitä voidaan hyödyntää niin liha ja nahka kuin hammastrofeetkin. Vanhojen ja kiimassa olevien karjujen liha on tosin joskus syömäkelvotonta sivumaun takia, mutta vastaavasti niiltä saadaan suurimmat torahampaat. Monissa maissa maanomistajat harjoittavat laajamittaistakin kaupallista toimintaa ruokkimalla villisikoja ja järjestämällä maksullisia metsästysretkiä maillaan. Metsästys tapahtuu yleisimmin väijymällä eläimen ruokailupaikan läheisyydessä.
Koska villisika on kaikkiruokainen, sen liha on aina tarkistettava mahdollisten trikiinien varalta ennen myyntiä. Osasta Baltian maita, Puolaa ja Italiaa ei saa viedä villisikoja ja niistä saatavia tuotteita muihin EU-maihin, sillä siellä on todettu afrikkalaista sikaruttoa, jonka vuoksi EU:n komissio kielsi viennin.
Kuusipeura
Kuusipeura eli täpläkauris (Dama dama) on suhteellisen pienikokoinen, alun perin Lähi-idästä kotoisin oleva jalohirvilaji. Sitä on siirretty riista- ja koriste-eläimeksi eri puolille maapalloa, ja sitä kasvatetaan myös tarhoissa lihantuotantoa varten. Kuusipeurat elävät yleensä laumoissa. Uroksilla on eläimen kokoon nähden suuret ja muodoltaan lapiomaiset sarvet. Kuusipeura jaetaan kahteen alalajiin, joista toinen on uhanalainen.
Nimet ja luokittelu
Kuusipeurasta on joskus käytetty rinnakkaisnimeä kuusihirvi. Kuuseen viittaavat nimet perustuvat siihen, että suomalaiset kuusipeurat oleilevat talvisin tiheissä kuusikoissa, joissa ne ovat suojassa kylmiltä tuulilta. Nisäkäsnimistötoimikunta ehdotti vuonna 2008, että lajin suomenkieliseksi nimeksi vaihdettaisiin täpläkauris. Ehdotus on kuitenkin saanut osakseen arvostelua, ja esimerkiksi Suomen Metsästäjäliitto suosittelee käyttämään lajista edelleen metsästyslaissakin esiintyvää kuusipeura-nimeä. Kielitoimiston sanakirjassa kuusipeuraa pidetään vanhentuneena nimenä ja suositellaan käytettäväksi täpläkaurista. vasen|thumb|200px|Urospuolinen persiankuusipeura.
Nykyisen luokituksen mukaan kuusipeura on oman Dama-sukunsa ainoa laji, joskin jotkin lähteet pitävät sen alalajia D. d. mesopotamica erillisenä lajina Dama mesopotamica. Alalajista käytetään suomenkielisiä nimiä persiankuusipeura, persianhirvi , mesopotamianpeura ja mesopotamiankuusipeura. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus sen uudeksi nimeksi on persiankauris.
Kuusipeura on sukupuuttoon kuolleen jättiläishirven eli irlanninhirven (Megaloceros giganteus) lähin elossa oleva sukulainen. Lajien kantamuodot eriytyivät toisistaan noin kymmenen miljoonaa vuotta sitten.
Ulkonäkö ja koko
Kuusipeura on valkohäntäpeuraa hieman pienempi, mutta kuitenkin metsäkaurista paljon suurempi. Täysikasvuisen uroksen säkäkorkeus on 85–90 cm ja ruumiin pituus 1,3–1,6 metriä. Eläimen häntä on 16–25 cm pitkä. Aikuinen kuusipeura voi painaa 100–120 kilogrammaa, mutta useimmiten paino jää alle sadan kilon.
Kuusipeurasta on olemassa monia värivariaatioita. Luultavasti muuntelevuus johtuu lajin pitkästä tarhaushistoriasta. Eläimen väritys vaihtelee mustasta valkeaan albiinoon. Tavallisin muoto on kuitenkin väritykseltään kesällä selkäpuolelta punaruskea tai kellanruskea ja aksis- ja japaninhirven tavoin vaaleatäpläinen, ja talvella harmaanruskea ilman täpliä. Vatsapuoli on ympäri vuoden vaalea. Selkää pitkin kulkee musta juova ja valkeaa peräpeiliä reunustavat mustat kehysviivat.
Kuusipeuraurokset ovat tunnettuja leveistä ja monihaaraisista, yläosastaan lapiomaisista sarvista, jollaisia ei Pohjois-Euroopassa ole kuusipeuran lisäksi ole muilla lajeilla kuin hirvellä. Sarvien muoto ja koko vaihtelee yksilöittäin. Sarvet putoavat vuosittain keväällä lisääntymisajan jälkeen, ja tilalle alkavat heti kasvaa uudet sarvet. Sarvet kehittyvät melko nopeasti kesän aikana, ja uros keloo ne nahattomiksi ennen loppusyksyllä alkavaa kiima-aikaa. Sarvet kasvavat sitä suuremmiksi, mitä vanhempi ja hyväkuntoisempi uros on. Naarailla ei ole sarvia.
Levinneisyys
thumb|Kuusipeurat ovat yleisiä puistoeläimiä eri puolilla maailmaa. Kuva [[Suur-Manchesterista.]] thumb|[[Espanjalainen kuusipeura laiduntamassa.]] Kuusipeuran nimialalajin alkuperä on Välimeren itäpuolisella alueella Vähä-Aasiassa, jossa se esiintyi Turkista Persiaan ulottuvalla alueella. Alkuperäisiä luonnonvaraisia populaatioita elää yhä eteläisessä Turkissa.
Vermuntila
Vermuntila on kylä Raumalla. Se sijaitsee lähellä valtatietä 8 Rauman ja Ihoden välillä. Vermuntilassa lähellä valtatien 8 risteystä sijaitsee Vermuntilan jäähalli, jota pitää kotihallinaan kylässä toimiva jääkiekkojoukkue Vermuntilan Tempo. Nimi Vermuntila tulee saksalaisesta tai skandinaavisesta henkilönnimestä Veremund.
Kuusipeura
Levinneisyys
Kuusipeuran leviäminen vieraslajina ihmisen avustuksella sai alkunsa 3 000 vuotta sitten, kun foinikialaiset kuljettivat niitä kauppa-aluksissaan uhrieläimiksi Etelä-Euroopan rannikoille. Myöhemmin Rooman valtakunnassakin kuusipeuroja käytettiin jumalien palvontamenoissa, ja roomalaiset kuljettivat niitä mukanaan Hispaniaan, Galliaan, Germanian länsiosiin ja Britteinsaarille. Roomalaisajalta peräisin olevia populaatioita on yhä jäljellä Britanniassa ja Saksassa. Suurin osa Lähi-idän ulkopuolisista esiintymistä on kuitenkin saanut alkunsa vasta paljon roomalaisajan jälkeen. Kuusipeura on ollut suosittu tarha- ja puistoeläin esimerkiksi kuninkaallisten eläinpuistoissa. Lajin nykyinen levinneisyys kattaa suurimman osan Keski- ja Etelä-Eurooppaa, ja erityisen runsaslukuinen se on Saksassa.
Abduwali Muse
Ainoana eloonjääneenä Yhdysvaltain lipun alla ollutta alusta vastaan suoritetusta hyökkäyksestä Musea uhkasi jopa elinkautinen vankeusrangaistus.
Toukokuussa 2010 Muse myönsi oikeudessa syytteet. Tunnustuksen ansiosta syyttäjä poisti kuudesta syytteestä neljä syytettä, jonka vuoksi Muse vältti elinkautisen vankeuden. Syyttäjä vaati tälle vähintään 27 vuoden ja enintään 33 vuoden 9 kuukauden vankeusrangaistusta.
Tuomio piti antaa lokakuussa 2010, mutta sitä lykättiin. 16. helmikuuta 2011 oikeus langetti Muselle 33 vuotta 9 kuukautta vankeutta.
Lilla Lonoks
Lilla Lonoksiin kohdistuu sekä luonnonkuormitusta että maanviljelyksen ja asutuksen aiheuttamaa kuormitusta. Sen kaisloittuneet rannat sopivat huonosti virkistyskäyttöön.
Kuusipeura
Levinneisyys
1800- ja 1900-luvuilla lajia istutettiin Euroopan lisäksi Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan, Etelä-Afrikkaan, Japaniin, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Uudessa-Seelannissa runsaasti lisääntyneistä kuusipeuroista ja muista vierasperäisistä sorkkaeläimistä on ollut paljon haittaa, ja niitä on jouduttu metsästämään suuria määriä. Laji on viety myös muutamille valtamerten saarille, kuten Fidžille ja Pienille Antilleille. Laajan levinneisyytensä ansiosta nimialalaji on elinvoimainen.
Persiankuusipeura sen sijaan on harvinaistunut huomattavasti. Aiemmin sitä tavattiin Irakissa, Israelissa, Jordaniassa, Libanonissa, itäisessä Turkissa ja mahdollisesti Syyriassa, mutta nykyisin vain läntisessä Iranissa. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokitteleekin sen erittäin uhanalaiseksi.
Esiintyminen Suomessa
Vuonna 2006 Suomessa arvioitiin elävän yhteensä noin 600 yksilöä ja vuonna 2016 noin 500 yksilöä. Kannat kestävät vähäistä metsästystä, mutta talviruokinta on edellytys liian suuren kuolleisuuden vähentämiseksi, koska lajin pakkasensietokyky on heikko ja paksu lumikerros haittaa sen liikkumista ja ravinnonhankintaa. Metsästäjien saama vuotuinen saalis on 2000-luvulla ollut keskimäärin 150 yksilöä.
Syntyneiden kolmen populaation lisäksi kuusipeuraa yritettiin 1800- ja 1900-luvuilla istuttaa Suomessa usealle muullekin paikkakunnalle. Ensimmäinen siirto tapahtui vuonna 1890 Saksasta Karlbergin kartanon eli Aulangon, alueelle nykyiseen Hämeenlinnaan. Nämä yksilöt myöhemmin kuitenkin pyydystettiin ja vietiin Korkeasaaren eläintarhaan Helsinkiin. Eläintarhassa lauma kasvoi, ja vuonna 1935 sitä pienennettiin siirtämällä kaksi paria Tammelassa ja sama määrä Vanajalla sijainneisiin aitauksiin. Tammelassa peurat pysyivät tarhassaan, mutta Vanajalla ne karkasivat ja elivät muutaman vuoden ajan puolivilleinä. Kummaltakin alueelta kuusipeurat hävisivät kokonaan vuoteen 1943 mennessä. Nykyisin Kotkaan kuuluvaan Karhulaan vapautettiin muutamia kuusipeuroja vuonna 1936, mutta niistä ei ole tehty havaintoja 1950-luvun jälkeen. Vuonna 1937 Korkeasaaresta siirrettiin kuusi yksilöä Lieksan Kolille. Ne eivät menestyneet, vaan viimeinen yksilö jouduttiin lopettamaan vuonna 1940.
thumb|Saksalainen kuusipeura elinympäristössään.
Elinympäristö
Euroopassa kuusipeuran tyypillisintä elinympäristöä ovat peltojen ympäröimät pienehköt lehtimetsät. Levinneisyysalueensa pohjoisosissa ne oleilevat talvisin kuusitiheiköissä.
Käyttäytyminen
thumb|Lauma naaraita. Kuusipeura on laumaeläin, joka on liikkeellä enimmäkseen päiväsaikaan. Laumat ovat suurimmillaan talvisin. Lajitovereiden puutteessa yksinäinen kuusipeura voi lyöttäytyä muiden hirvieläinlajien tai laitumella olevien hevosten ja nautojen laumoihin. Laji pyrkii välttämään petoeläimiä oleilemalla aukeilla paikoilla ja juoksemalla nopeasti. Koska syvä lumihanki haittaa juoksemista, kuusipeura on Pohjoismaiden oloissa alttiimpi saalistukselle kuin esimerkiksi valkohäntäpeura ja metsäkauris, jotka pyrkivät ensisijaisesti piiloutumaan pedoilta.
Ravinto
thumb|Kuusipeuran vasa.
Lisääntyminen ja elinikä
Kuusipeurojen kiima-aika on myöhään syksyllä, Pohjoismaiden oloissa se alkaa yleensä loka-marraskuussa. Naaras synnyttää noin kahdeksan kuukauden tiineysajan jälkeen kesäkuussa. Se saa kerrallaan yleensä vain yhden vasan.
Naaraat ovat täysikasvuisia 4–6-vuotiaina ja urokset 5–9-vuotiaina. Laji voi elää vankeudessa jopa 21-vuotiaaksi, mutta luonnossa elinikä jää yleensä lyhyemmäksi.
Kuusipeura ja ihminen
Kuusipeura on paikkauskollinen, tottuu helposti ihmisen läsnäoloon, pysyy matalassakin aitauksessa, kestää tauteja, kasvaa nopeasti ja pystyy hyödyntämään runsaskuituistakin heinää, joten se on vuosisatojen ajan ollut suosittu puisto- ja tarhaeläin esimerkiksi linnojen mailla. Kuusipeurojen tarhakasvatus on nykyisin varsin yleistä Amerikassa ja Uudessa-Seelannissa sekä Euroopassa esimerkiksi Ruotsissa ja Saksassa, ja sitä on harjoitettu muutamin paikoin Etelä-Suomessakin. Peuroja kasvatetaan yleensä käytöstä poistuneilla karjan metsälaitumilla tai muilla kesantoalueilla. Kuusipeuraa on jalostettu vähemmän kuin perinteisiä kotieläimiä, mutta senkin kohdalla on suosittu rauhallisia, tehokkaasti lisääntyviä ja lihanlaadultaan hyviä yksilöitä. Kuusipeuran lihaa pidetään yhtenä parhaimmista nisäkäsperäisistä lihalaaduista.
Kuusipeura kuuluu Suomen metsästyslaissa mainittaviin riistaeläimiin. Sen metsästysaika on syyskuun viimeisestä lauantaista tammikuun 31. päivään. Kuten muillakin hirvieläimillä, naaras, jota seuraa alle vuoden ikäinen vasa, on ympäri vuoden rauhoitettu.
Ahvenlampi (Savitaipale, Kunttula)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 5,9 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Matalajärven valuma-alueeseen (14.194) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 85,5 metriä mpy.
Death Solution Productions
Death Solution Productions on puolalainen levy-yhtiö, joka keskittää toimintansa black -ja death metal -musiikkiin. Se on julkaissut mm. yhtyeiden MasseMord ja Hell-Born albumeita.
Vasili Ponomarjov
Vasili Pavlovitš Ponomarjov (s. 13. maaliskuuta 2002 Zelenograd) on venäläinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä, joka edustaa KHL-seura Spartak Moskovaa lainalla NHL-seura Carolina Hurricanesista. Hänet valittiin NHL:n varaustilaisuudessa 2020 Carolinaan 53. varausvuorolla. Hän teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Carolinan kanssa lokakuussa 2020.
Kesäkuussa 2021 Carolina lainasi hänet KHL-seura Spartak Moskovaan. Hän pelasi ammattilaisuransa ensimmäisen ottelun kaudella 2021–2022.
Enterbrain
Enterbrain kabushikigaisha on japanilainen lehti- ja kirjajulkaisija, joka on toiminut vuodesta 2000 lähtien. Valtaosa Enterbrainin julkaisuista keskittyy videopeleihin, mutta yhtiön valikoimaan kuuluu myös urheilu- ja sarjakuvakirjoja. Enterbrainin levikiltään suurin lehti on viikoittain ilmestyvä Shūkan Famitsū.
Painettujen tuotteiden lisäksi Enterbrain on julkaissut roolipelejä ja niiden luomiseen tarkoitettuja ohjelmia, kuten RPG Maker. Yhtiön tavoitteena laajentua muun muassa pelituotantoyhtiöksi, televisio- ja radioasemaksi sekä uutistoimistoksi.
Kadokawa hankki yhtiön vuonna 2004.
Robert P. Prys-Jones
Prys-Jones valmistui eläintieteen kandidaatiksi Nottinghamin yliopistosta 1970 ja väitteli filosofian tohtoriksi lintujen biologiasta Oxfordin yliopiston Linacre Collegesta 1977. Vuosina 1974–1978 hän toimi Royal Societyn tutkimusavustajana Seychellien Aldabran tutkimusasemalla. 1979–1980 Prys-Jones työskenteli tutkijana Queenslandin yliopiston eläintieteen laitoksella Australiassa. 1980–1982 hän oli tutkijana Stirlingin yliopiston biologian laitoksella Britanniassa, 1982–1987 lehtorina Kapkaupungin yliopiston eläintieteen laitoksen Percy Fitzpatrick Institute of African Ornithology -tutkimusinstituutissa, 1987–1992 The British Trust for Ornithologyn suistoyksikön (Estuaries Unit) johtajana Thetfordissa, ja vuodesta 1992 alkaen Natural History Museumin eläintieteen osaston lintukokoelmien hoitajana.
Vuonna 2003 Prys-Jones tutki perusteellisesti Richard Meinertzhagenin lintukokoelman Natural History Museum at Tringissä yhdessä Pamela C. Rasmussenin kanssa. He havaitsivat Meinertzhagenin väärentäneen ja varastaneen osan kokoelmansa näytteistä.
Veikko Saksi
Veikko Saksi on kauppatieteiden maisteri ja tietokirjailija sekä ProKarelian pää-äänenkannattajan Karjalan Kuvalehden päätoimittaja. Hän on toimittanut monia Karjalan palauttamiseen liittyviä edustamiensa järjestöjen omakustannekirjoja.
Vuonna 2015 Saksi ennusti Iltalehden haastattelussa Venäjän romahtavan kahden vuoden sisällä ja Karjalan tasavallan haluavan liittyä Suomeen.
Luettelo pikkuplaneetoista: 329001–330000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 329001:stä ja päättyen 330000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
You Don’t Have to Be a Baby to Cry
You Don’t Have to Be a Baby to Cry on brittiläisen The Caravelles -duon ensimmäinen single vuodelta 1963. Se oli Billboard Hot 100 -listan sijalla 3 ja Britannian singlelistan sijalla 6. Singlen alkuperäiset tekijät olivat Moon Mullican, Ernest Tubb ja Tennessee Ernie Ford, joista Ernest Tubbin versio oli Yhdysvaltain countrysinglelistan sijalla 10 vuonna 1950 samoin kuin Moon Mullicanin versio vuonna 1956.
Bandiera Rossa
Bandiera Rossa, joka tunnetaan myös nimellä Avanti Popolo ensimmäisten säkeittensä mukaan, on eräs kuuluisimmista työväenliikkeen lauluista. Laulu ylistää punalippua, sosialismin ja myöhemmin kommunismin tunnusta. Laulun tekstin laati Carlo Tuzzi vuonna 1908, sävelmä on peräisin kahdesta lombardialaisesta kansanlaulusta.
One of the Boys
One Of The Boys on Katy Perryn albumi, joka julkaistiin vuonna 2008. Se julkaistiin Yhdysvalloissa ja Kanadassa 17. heinäkuuta 2008 ja Euroopassa 12. syyskuuta 2008. Albumilta julkaistiin singleinä I Kissed A Girl, Hot N Cold ja Thinking Of You. Vuonna 2009 julkaistiin levyltä vielä neljäs single, Waking Up In Vegas. Siihen tehtiin myös musiikkivideo.
Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan yhdeksännelle sijalle. Suomessa se nousi virallisen albmilistan sijalle 13.
Kauriolampi (Savitaipale, Lantta)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 0,8 hehtaaria, se on 150 metriä pitkä ja 50 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 350 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Matalajärven valuma-alueeseen (14.194) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 87,1 metriä mpy.
Uupumus
Uupumus on elimellinen tai psyykkinen tila, johon liittyy henkistä tai fyysistä voimattomuutta ja väsymyksen tunnetta. Uupumus jaetaan perifeeriseen, sentraaliseen ja kognitiiviseen. Perifeerisellä uupumuksella tarkoitetaan sitä, että lihas ei kykene ylläpitämään lihassupistusta, mikä johtaa lihasväsymiseen. Sentraalista uupumista luonnehditaan kokemuksenomaiseksi yleisluonteiseksi väsymykseksi. Kognitiivisella uupumuksella tarkoitetaan joko ajatustoimintojen väsymistä tai kognitiivisen suorituksen heikkenemistä pitkäaikaisessa tehtävässä.
Vuonna 2016 julkaistun tutkimuksen mukaan työuupumuksesta kärsivien ihmisten aivojen tarkkaavaisuuteen ja muistiprosessointiin liittyvä aktivaatio on epänormaalia.
Uupumuksen luokittelu
Uupumus voidaan jakaa kolmeen luokkaan:
Syyt
Psyykkinen uupumus voi johtua siitä, että ihminen kokee omat kykynsä riittämättömiksi suhteessa oman elämäntilanteen, muiden ihmisten tai hänen itsensä itselleen asettamiin vaatimuksiin. Fyysinen uupumus johtuu tyypillisesti sairaudesta tai liian kuormittavasta fyysisestä ponnistelusta.
Uupumuksen hoito
Uupumus poistuu tai lievittyy usein levolla tai loman aikana. Uupumusta ei luokitella itsenäiseksi sairaudeksi, vaan liian kuormittavien olosuhteiden tai jonkin sairauden aiheuttamaksi oireeksi. Uupumuksen perusteella on mahdollista saada sairauslomaa, mutta Kela ei kuitenkaan maksa sairauspäivärahaa pelkän uupumuksen perusteella kirjoitetun sairausloman perusteella. Jos työperäinen uupumus ei parane levolla tai uusiutuu pian levon jälkeen, työnantajan on pyrittävä muokkaamaan työolosuhteita siten, että työn kuormittavuus vähenee.
Sofie From-Emmesberger
Sofie From-Emmesberger on suomalainen diplomaatti ja ulkoasiainneuvos. Hän on ollut Suomen edustaja EU:n poliittisessa ja turvallisuusasiain komiteassa 1.9.2015 alkaen. Sitä ennen hän oli Suomen suurlähettiläs Nairobissa Keniassa vuosina 2011-2015 ensimmäisessä suurlähettilään tehtävässään. Hän aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1996. Hän työskenteli ulkoministeriön ihmisoikeuspolitiikan yksikön päällikkönä vuodesta 2008, kunnes siirtyi Nairobiin. From-Emmesberger on työskennellyt poliittisen osaston lisäksi kauppapoliittisella, oikeudellisella ja Afrikan ja Lähi-idän osastolla. Suomen ulkomaan-edustustoissa hän on työskennellyt Suomen pysyvässä edustustossa Euroopan neuvostossa Strasbourgissa ja suurlähetystössä Tel Avivissa.
Alaskan osto
thumb|upright=1.2|Venäjän Alaska kuvattuna Mitchell's New General Atlas -teoksessa vuodelta 1860. thumb|260px|Venäjän tsaarin ratifikaatio sopimukselle, jolla Venäjä myi Alaskan Yhdysvalloille. Alaskan osto oli tapahtuma, jossa Yhdysvallat osti noin 1,5 miljoonan neliökilometrin suuruisen Alaskan alueen Venäjältä vuonna 1867. Kauppahinta oli 7,2 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria.
Venäjä luopui Alaskasta, koska sen hallitseminen oli kallista ja hankalaa. Lisäksi Venäjä pelkäsi menettävänsä Alaskan joka tapauksessa ennen pitkää Yhdysvalloille. Yhdysvalloissa Alaskan ostamista kannatettiin, vaikka sille ei vielä 1800-luvulla nähtykään juuri käyttöä. Alaskasta tuli merkittävä alue Yhdysvalloille vasta 1900-luvulla, jolloin sen luonnonvaroja pystyttiin hyödyntämään tehokkaammin ja sen strateginen sijainti korostui.
Venäjä tarjosi myös Liechtensteinille mahdollisuutta ostaa Alaska. Liechenstein oli lähellä Alaskan ostamista.
Taustaa
Venäjä oli yrittänyt myydä Alaskaa Yhdysvalloille jo vuosia ennen kaupan syntymistä. Venäjällä oli useita syitä pyrkiä eroon Alaskasta. Siitä oli tullut rasite, sillä sen hallitseminen oli kallista ja Venäjä oli velkaantunut raskaasti Krimin sodan (1853–1856) aikana. Tarvikkeiden toimittaminen Venäjältä Alaskaan oli logistisesti hankalaa ja venäläisten yhteiselo tlingit-intiaanien kanssa ei aina sujunut rauhallisesti. Lisäksi Alaskan myyntipyrkimyksiin vaikuttivat poliittiset syyt: Venäjällä oltiin kiinnostuneempia laajentamaan valtakuntaa Aasiassa kuin Amerikassa, ja Yhdysvalloissa eläneen kutsumuskohtalon takia Venäjällä uskottiin, että alue päätyisi joka tapauksessa ennemmin tai myöhemmin Yhdysvalloille.
Yhdysvallat oli tehnyt Alaskaan tutkimusretkiä vuosina 1859 ja 1865, joiden aikana alueella havaittiin huomattavia luonnonvarojen esiintymiä. Tämän vuoksi muun muassa Alaskan ostamista aluksi vastustanut senaattori Charles Sumner (joka oli ulkosuhteista vastanneen komitean puheenjohtajana hyvin vaikutusvaltainen poliitikko) ryhtyi myöhemmin tukemaan ostamista voimakkaasti.
Neuvottelut
thumb|300px|Sopimus Alaskan myynnistä allekirjoitettiin maaliskuussa 1867. Kuvassa vasemmalta oikealla: Robert S. Chew, [[William Henry Seward, William Hunter, herra Bodisco, Eduard de Stoeckl, Charles Sumner ja Frederick W. Seward.]] Joulukuussa 1866 Venäjän keisari Aleksanteri II lähetti Venäjän Yhdysvaltain-erikoislähettilään paroni Eduard de Stoecklin avaamaan neuvottelut. De Stoeckl lähestyi asiassa ensin Yhdysvaltain ulkoministeri William Henry Sewardia, jonka tiedettiin pitkään kannattaneen Alaskan ostamista Yhdysvalloille. De Stoeckl ja Seward aloittivat kahdenkeskiset neuvottelut Alaskan myymisestä Yhdysvalloissa 11. maaliskuuta 1867 ja saivat sopimusluonnoksen valmiiksi 29. maaliskuuta.
Sopimus ja sen voimaansaattaminen
Sopimuksen mukaan Yhdysvallat ostaisi Alaskan Venäjältä 7,2 miljoonalla Yhdysvaltain dollarilla. Alkuperäisen luonnoksen mukaan kauppahinta olisi ollut tasan seitsemän miljoonaa dollaria, mutta Venäjä nosti kauppahintaa 200 000 dollarilla vielä ennen sen hyväksymistä. Sopimus tuli Yhdysvaltain senaatin käsiteltäväksi 30. maaliskuuta, ja se hyväksyttiin 9. huhtikuuta äänin 37–2. Presidentti Andrew Johnson hyväksyi sopimuksen 28. toukokuuta. Alue siirtyi virallisesti Yhdysvaltain omistukseen 18. lokakuuta, jolloin Sitkassa pidettiin lipunvaihtoseremonia.
Monet Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenet olivat Alaskan ostamisen jälkeenkin tyytymättömiä sopimukseen. Edustajainhuoneen ja presidentti Johnsonin välit olivat tulehtuneet, kun Johnson oli poikkeuksellisesti hylännyt senaatin ehdokkaan maan seuraavaksi sotaministeriksi. Kaupan lopullisesti sinetöineet lakiehdotukset menivät edustajainhuoneessa kyteneestä vastustuksesta huolimatta läpi heinäkuussa 1868. Venäjä vaikutti lakiehdotusten hyväksymiseen organisoimalla suuren vaikutuskampanjan ja lahjomalla joitakin kongressiedustajia.
Vaikutukset
Valtaosa Yhdysvaltain asukkaista ja mediasta suhtautui Alaskan ostamiseen myönteisesti. Jotkut uskoivat kaupan olevan jopa askel Kanadan liittämiseksi osaksi Yhdysvaltoja. Osa lehdistöstä – ja erityisesti Horace Greeleyn omistama New York Tribune – suhtautui kauppaan hyvin negatiivisesti ja nälvi sisäministeri Sewardia kaupan vuoksi.
Alaskan myymisen myötä Venäjä luopui viimeisestä siirtokunnastaan Pohjois-Amerikan mantereella. Alaskassa asuneet venäläiset saivat kaupan jälkeen poistua vapaasti takaisin Venäjälle tai hakea kolmen vuoden sisällä Yhdysvaltain kansalaisuutta. Valtaosa venäläisistä päätti palata takaisin kotimaahansa.
Väite Venäjän tarjouksesta Liechtensteinin ruhtinaalle
Sveitsin television dokumenttielokuva ("SRF bi de Lüt") kertoi marraskuussa 2018 tiedot, joita Venäjän tsaari olisi vuonna 1867 ehdottanut Alaskan myynnistä Liechtensteinin ruhtinaalle ja että vasta kun prinssin tarjous hylättiin, Alaskaa tarjottiin Yhdysvalloille. Saksalainen sanomalehti Welt am Sonntag levitti samanlaisia tietoja jo vuonna 2015.
Tiedosta keskusteltiin vilkkaasti Liechtensteinissa, ja tiedotusvälineissä esiteltiin sitä ensin huhuna. Joitakin päiviä myöhemmin Liechtensteinin nykyinen ruhtinas Hans-Adam II osallistui keskusteluun henkilökohtaisesti kirjoittamalla kirjeen Liechtensteinin tiedotusvälineille, jossa hän vakuutti, että väitetty Alaska-ostotarjous ei ollut huhu ja että se oli toistuvasti keskusteluaihe ruhtinasperheessä aiemmin. Lisäksi prinssi osoitti olevansa optimistinen siitä, että arkistohauilla saattaa löytyä historiallisia asiakirjoja, jotka osoittavat, että tarjous oli todellinen.
Sirpa Mäenpää
Sirpa Mäenpää on suomalainen diplomaatti ja ulkoasiainneuvos. Hän on Suomen suurlähettiläs Addis Abebassa Etiopiassa 1. syyskuuta 2013 lähtien. Hän aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1981.
Ennen Addis Abebaan siirtymistä Mäenpää toimi Suomen Bangkokin-suurlähettiläänä vastuualueenaan Thaimaa, Myanmar, Kambodža ja Laos. Hän on aiemmin työskennellyt ulkomaanedustustoissa Suomen Nairobin-suurlähetystössä, Keniassa ja väliaikaisena asiainhoitajana Managuassa, Nicaraguassa.
Helsingissä muissa ulkoministeriön tehtävissä Mäenpää on toiminut muun muassa rauhanvälityksen erityisedustajana, kehitysyhteistyöosastolla sekä Afrikan ja Lähi-idän osastolla eri tehtävissä, viimeksi apulaisosastopäällikkönä.
Luotonen (Savitaipale)
Luotonen on Etelä-Karjalassa Savitaipaleella Simpuran kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 39 hehtaaria, se on 900 metriä pitkä ja 800 metriä leveä. Sillä on neljä saarta, joiden yhteispinta-ala on 1,6 hehtaaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 3,9 kilometriä.
Luxemburg kesäolympialaisissa 2016
Luxemburg osallistui kesäolympialaisiin 2016. Sitä edusti kymmenen urheilijaa viidessä lajissa. Joukkueen lipunkantajana avajaisissa toimi tennispelaaja Gilles Müller.
Luotonen (Savitaipale)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Matalajärven valuma-alueeseen (14.194) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 87,2 metriä mpy.
Johannes S. Anderson
thumb Johannes Seigfried Anderson (30. heinäkuuta 1887 – 15. huhtikuuta 1950 ) oli Suomessa syntynyt Yhdysvaltain maavoimien sotilas ensimmäisen maailmansodan aikana. Hän sai urheudestaan Medal of Honorin.
Ensimmäisen maailmansodan urotyö
Johannes S. Anderson liittyi Yhdysvaltain armeijaan Chicagossa, Illinoisissa. 8. lokakuuta 1918 Andersonin yksikön taistellessa Ranskassa sijaitsevan Consenvoyen lähellä yksikkö oli saarrettuna saksalaisten konekivääritulen ympäröimänä. Anderson päätti jättää yksikön ja kiersi saksalaisten selustaan suoraan heidän konekiväärilleen. Hän pääsi sinne ja tappoi konekiväärin käyttäjät. Hän vaimensi aseen, valloitti sen ja palasi 23 saksalaisen sotavangin kanssa. Mitali myönnettiin seuraavana vuonna.
L’Algérino
L’Algérino (oik. Samir Djourhlel, s. 2. toukokuuta 1981 Marseille) on ranskalainen rap-artisti, jolla on algerialaiset sukujuuret.
Elämäkerta
L’Algérino syntyi Marseillessa, jossa hän kiinnostui nuorena hip hop -musiikista ja alkoi kirjoittaa omia sanoituksia yhdeksänvuotiaana omasta lähiöstä.
L’Algérino aloitti varsinaisen musiikkiuransa Akhenatonin myötä, joka huomasi hänen kykynsä. Sitä ennen L’Algérinon levyttäjänä toimi Hafid Fédaouche ja hän oli mukana hetkellisesti B-Vice Junior ja 45 Niggaz yhtyeissä. L’Algérino oli sittemmin IAM-yhtyeen mukana kiertueella, kunnes aloitti soololevyttämisen vuodesta 2005. Hänen ensimmäinen albumi oli Les Derniers seront les premiers, jonka hän levytti yhdessä Akhenaton kanssa ja toinen Mentalité Pirate julkaistiin vuonna 2007.
Sorkkaeläimet
pienoiskuva|[[Aksishirvi (Axis axis).]] Sorkkaeläimet (Artiodactyla) on kookkaiden maalla elävien kasvinsyöjänisäkkäiden lahko. Sorkkaeläimet keskittävät painonsa parilliselle määrälle (kaksi tai neljä) sarveisaineen päällystämiä varpaita eli sorkkia. Kavioeläimillä puolestaan varpaita on pariton määrä.
Sorkkaeläinheimoja on kymmenen, ja perinteisesti ne jaettiin edelleen kolmeen alalahkoon, sikaeläimiin (Suiformes), kamelieläimiin (Tylopoda) ja märehtijöihin (Ruminantia). Jako ei kaikilta osin vastaa nykyistä käsitystä heimojen sukulaisuussuhteista, eikä itse perinteinen sorkkaeläinten lahkokaan muodosta yhtenäistä kehityslinjaa, sillä valaiden on todettu olevan sorkkaeläimiin kuuluvien virtahepojen lähimpiä sukulaisia. Perinteistä alalahkoluokitusta ei siksi aina käytetä.
Sorkkaeläimet ovat olleet hyvin menestyksellisiä nisäkkäitä. Niihin kuuluu nykyään 240 eri elossa olevaa lajia, ja eri lajit ovat sopeutuneet kylmille ja myös paahtavan kuumille seuduille. Vaikka lajit ovat suurikokoisia, uusia lajeja on löytynyt yhä lisää muun muassa Kaakkois-Aasiasta. Monia lajeja uhkaa salametsästyksen ja metsähakkuista tai muusta seikoista johtuvan elinalueiden pienenemisen vuoksi sukupuuttoon kuoleminen. Virtahevot ovat perinteisistä sorkkaeläimistä ainoita, jotka ovat sopeutuneet ainakin osittain vesielämään. Painavin laji on Afrikassa elävä virtahepo, joka painaa noin 4,5 tonnia, kun taas kevyimpiä ja pienimpiä sorkkaeläimiä ovat kääpiökauriit (n. 1 kg, säkäkorkeus 35 cm). Pisin kaula on kirahvilla.
Monet sorkkaeläimet ovat tärkeitä riistataloudessa ja maataloustuotannossa, muun muassa sika, lammas, vuohi ja nauta.
Sorkkaeläinten alkuperä
Varhaisin sorkkaeläimeksi luokiteltavan eläimen fossiili on peräisin varhaiseoseenikaudelta, noin 54 miljoonaa vuotta sitten. Eläin kuului Diacodexis-sukuun ja luokitellaan kamelieläimiin. Dinosaurukset olivat kuolleet sukupuuttoon noin 10 miljoonaa vuotta aiemmin, minkä ansiosta nisäkkäiden käyttöön vapautui uusia ekolokeroita ja nisäkkäiden oli mahdollista kehittyä yhä suuremmiksi ja hyödyntämään eri ravintolähteitä monipuolisemmin. Ennen liitukauden lopun joukkosukupuuttoa, eli dinosaurusten valtakaudella, nisäkkäät olivat enimmäkseen pienikokoisia (suurimmat noin metrin mittaisia) ja söivät lähinnä selkärangattomia. Liitukauden loppua kohden nisäkkäät alkoivat myös enemmän hyödyntämään kasveja ravinnokseen.
Diacodexis-sorkkaeläimet olivat kaikkiruokaisia ja niillä oli jokaisessa jalassa viisi varvasta, mutta kolmas ja neljäs varvas oli alkanut pidentyä, mikä viittaa vahvasti sorkkaeläimiin. Niiden telaluun rakenne oli myös kuin nykyisillä sorkkaeläimillä. Nämä ensimmäiset sorkkaeläimet olivat kooltaan vielä pieniä (50 cm), mutta pitkäraajaisia, mikä viittaa ketteryyteen ja nopeajalkaisuuteen. Nykyisistä lajeista ne muistuttivat kääpiökauriita, joiden häntä tosin on selvästi vaatimattomampi kuin edeltäjillään. Esihistoriallisten sorkkaeläinten alkuperä on jäänyt hieman epäselväksi, mutta läheisin sukulainen lienee ollut varhaispaleoseenikaudella kehittyneet pesukarhua muistuttaneet Chriacus-nisäkkäät, jotka kuuluivat Condylarthra-lahkoon. Tässä kohtaavat sorkkaeläinten kehityslinja kavioeläinten, valaiden ja Paenungulata-nisäkkäiden kanssa (norsut, sireenieläimet ja tamaanit) kehityslinjojen kanssa.
Sorkkaeläinten nopea kehittyminen eoseenikaudella on nähty merkkinä siitä, etteivät ne voineet kehittyä kylmällä holarktisella alueella, mutta juuri tältä alueelta varhaisimmat fossiilit ovat peräisin. Jo varhaisessa vaiheessa kehittyi sorkkaeläimiä, jotka olivat sopeutuneet kosteiden soiden vesielämään. Niistä kehittyivät virtahepojen (Anthracotheriidae) ja valaiden edeltäjät (Archeoceti).
Sorkkaeläinten evoluutio
pienoiskuva|Piirros eoseenikauden lopulla eläneestä sikojen edeltäjästä, Entelodontidae. Nykyiset sorkkaeläinalaluokat (sikaeläimet, kamelieläimet ja märehtijät) kehittyivät 10–15 miljoonassa vuodessa ensimmäisten sorkkaeläinten ilmestymisen jälkeen eli noin 46 mvs. Sikaeläinten kehityksen uskotaan alkaneen entelodonteista. Ensimmäiset siat kehittyivät ilmeisesti Aasiassa oligoseenikaudella noin 40 miljoonaa vuotta sitten. Sittemmin siat ovat siirtyneet muille vanhan mantereen osiin ja ensimmäiset pekarit kehittyivät. Varhaisimpia pekareita on löydetty ympäri Aasiaa, Afrikkaa ja Amerikkoja, mutta mioseenikaudelta lähtien pekareita löytyy vain Amerikkojen maakerrostumista. Kamelieläimet kehittyivät Pohjois-Amerikassa, josta osa siirtyi Beringinsalmen kautta Aasiaan, Eurooppaan ja Afrikkaan. Kamelieläimet asuttivat vielä plioseenikaudella Pohjois-Amerikan ja Euroopan mantereita, mutta pleistoseenikauteen mennessä ne hävisivät molemmista. Etelä-Amerikkaan ensimmäiset kamelieläimet ilmestyivät pleistoseenikaudella. Hammaslöytöjen perusteella märehtijöiden kantamuoto oli myöhäiseoseenikaudella elänyt nelivarpainen (surkastuneet viidennet olivat etujaloissa) Hypertragulidae. Varhaisimmat sarvelliset sorkkaeläimet ilmestyivät varhaismioseenikaudella ja viimeistään mioseenin lopulla kaikki nykyisin elossa olevat sorkkaeläinheimot olivat olemassa. Sorkkaeläinten varhaista eroa toisistaan tukee vahvasti niiden ruoansulatusjärjestelmien luonne. Sioilla se on kaikkia muita yksinkertaisempi, kun märehtijöillä on hyvin monimutkainen ja pitkälle kehittynyt ruoansulatus.