cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kelsos
Hyökkäyksen kohde
Kelsos tunsi myös gnostilaisia kirjoituksia sekä Markionin teoksia. On viittauksia, että hän tunsi mahdollisesti myös Justinos Marttyyrin teoksia ja Sibyllojen oraakkeleita. Kelsos oli hyvin tietoinen kristittyjen sisäisistä erimielisyyksistä sekä eri vaiheista kristinuskon kehityksen historiassa. Hän hyödyntää näitä tietoja vahvistaakseen kuvaa kristinuskon epävakaudesta. Hän asettaa lahkot katolista kirkkoa, alkukirkon hänen aikansa kirkkoa ja Kristuksen apostoleita vastaan, ja vihjaa Raamatun epäluotettavuudesta, koska se on muodostunut eri tekstiversioista. Hän kuitenkin katsoo, ettei kristinuskossa kaikki ollut alussa yhtä huonosti kuin hänen aikanaan.
Keskeisimmät argumentit
Kelsos aloittaa hyökkäyksensä toistamalla argumentteja, joita juutalaiset suuntasivat kristittyjä vastaan. Niiden mukaan Jeesus syntyi aviorikoksen seurauksena ja oppi viisautta Egyptissä. Hänen väitteensä jumalallisesta asemasta kumoutuvat sillä tosiasialla, että hän oli köyhä ja hänen loppunsa oli surkea. Kristityillä ei ole sijaa Vanhan testamentin profetioissa, ja heidän väitteensä ylönousemuksesta, joka olisi paljastettu vain joillekin henkilöille, oli hullutusta. Kelsos piti kuitenkin juutalaisia yhtä naurettavina kuin kristittyjä, joita vastaan he hyökkäsivät: viimeksi mainitut uskoivat taivaallisen vapahtajan tulleen, ensin mainitut puolestaan odottivat edelleen tämän tulevan. Kelsoksen mukaan juutalaisilla oli kuitenkin se etu, että he olivat ikivanha kansa, jolla oli ikivanha usko.
Kelsoksen mukaan ajatus Jumalan lihaksi tulemisesta oli absurdi: miksi ihmiskunta kuvitteli itsensä mehiläisten, muurahaisten ja norsujen yläpuolelle ja sijoitti itsensä ainutlaatuiseen suhteeseen luojansa kanssa? Miksi Jumala valitsisi tulla ihmiseksi juutalaisena? Kristinuskon ajatus erityisesti kaitselmuksesta ja siitä, että kaikkeus olisi luotu ihmiskuntaa varten, oli hänelle typeryyttä ja jumalan pilkkaamista. Kelsoksen mukaan oli järkevämpää uskoa, että jokaisella kaikkeuden osalla oli oma jumaluutensa, ja että profeettoja ja yliluonnollisia viestintuojia oli ilmestynyt useammissa kuin yhdessä paikassa.
Kristinusko näyttäytyy Kelsokselle barbaarisena ja taikauskoisena. Hän lainaa hyväksyvästi Platonin dialogia Timaios: on vaikeaa löytää kaikkeuden luoja ja isä, ja hänen löydettyään on vaikeaa saattaa hänet kaikkien tietoon. Filosofia voi kehittää jumalasta parhaimmillaankin vain osan siitä ajatuksesta, joka sielun tulee itse kehittää. Kristityt sen sijaan katsoivat, että Jumala on kaikkien tunnettavissa ja saavutettavissa Kristuksessa. Toinen Kelsoksen antiteesi liittyi pahan ongelmaan. Kelsos näki pahuuden aineellisen maailman vakiona. Siksi ruumiillinen ylösnousemus näyttäytyi hänelle karkeana, ja hän pilkkasi kaikkia pyrkimyksiä nostaa vulgaarit massat alennustilastaan.
Kelsos näki kristinuskon paitsi huonona filosofiana myös epäkunnioitettavana. Hänen mukaansa kristityt opettajat, jotka olivat vain suutareita, kankaankutojia ja muuta rahvasta, eivät lyöneet vertoja oppineille. Hänen mukaansa kristityksi kääntymiseen vaadittiin vain tietämättömyyttä ja lapsellista pelokkuutta. Kuten kaikki puoskarit, kristityt opettajat keräsivät ympärilleen joukon orjia, naisia, lapsia ja tyhjäntoimittajia. Todellisiin mysteereihin kutsutuilta sen sijaan vaaditaan sekä sielun että sanojen puhtautta, rikoksien välttämistä, oikeamielisyyttä ja hyvää omaatuntoa Jumalaa kohtaan. Kristityt sen sijaan kutsuvat syntisiä, kurjia, tyhmyreitä ja lapsia: taivaan valtakunta on avoinna konnille, murtovarkaille, myrkyttäjille, temppelien ja hautojen häpäisijöille; nämä ovat heidän käännynnäisiään. Jeesuksen sanotaan tulleen pelastamaan syntisiä; mutta eikö hän ole tullut auttamaan lainkaan niitä, jotka ovat pitäneet itsensä erossa synnistä? Kristityt opettavat, että Jumala pelastaa syntiset, jos he katuvat nöyrästi, mutta ei katso ihmiseen, joka on pitänyt itsensä hyveellisenä. Kelsos kysyi, miksi kristityt eivät voineet sen sijaan liittyä suuriin filosofisiin ja poliittisiin auktoriteetteihin? Monien jumalien palvonta, oikein ymmärrettynä, on hänen mukaansa verrattavissa puhtaaseen yksijumalisuuteen, ja kristityt voisivat hyvin luopua hullusta ajatuksestaan viranomaisten voittamisesta uskonsa puolelle, tai toivosta, että jumalia koskevista asioista saataisiin universaali ymmärrys.
Jeesuksen moraaliopetuksia vastaan Kelsoksella ei ollut muuta sanomista kuin, että hän syytti niitä plagiarisoiduiksi. Kristilliseen opetukseen siitä, että Logos on Jumalan poika, hän yhtyi.
Vaikutus
Kelsoksen teoksella on suurempi merkitys sen kannalta, että se valottaa kristillisen kirkon tilaa noin vuonna 180 kristinuskon ulkopuolisesta näkökulmasta. Kelsos aliarvioi kirkon merkityksen ja piti sitä yhtenä keskenään kiistelevistä lahkoista, joista osa oli gnostilaisia. Tämän vuoksi hän näki lähinnä heikkoutta. Muuten Kelsos näki kuitenkin kristityt merkittävänä voimana. Tuohon aikaan Rooman kansalaisista jopa kymmenesosa on saattanut olla kristittyjä. Lopussa Kelsos vetoaakin kristityihin. Hän sanoo, ettei heidän tulisi suhtautua hallintoon etäisesti, vaan ottaa paikka keisarin rinnalla, sen sijaan että kristityt väittäisivät omakseen toista valtakuntaa tai mitään erityisasemaa. Jos kaikki tekisivät niin kuin kristityt ja vetäytyisivät politiikasta, maailma suistuisi sekasortoon ja barbaarien käsiin.
Näin teos on loppujen lopuksi rauhantunnustelu ja vetoomus keisarin puolesta. Kelsos haluaa kristittyjen olevan kunnon kansalaisia; hän sallii heille oman uskonsa, mutta pyytää heitä tunnustamaan myös valtion uskonnon.
Vietnamin esihistoria
Ensimmäinen dynastia
Sodittuaan pitkään kiinalaisen Qin-dynastian kanssa, An Dương Vương lopulta hävisi kenraali Zhao Tuolle 208 eaa. Kenraali tunnetaan vietnamilaisittain nimellä Triệu Đà, ja Qin-dynastian hävitessä Han-dynastialle, Triệu Đà julisti itsensä kuninkaaksi ja yhdisti Âu Lạcin Kiinan eteläisiin maakuntiin antaen kuningaskunnalle nimen Nam Việt. Nam tarkoittaa etelää ja Việt on johdannainen sanasta Yue, maakuntien Guangdong, Guangxi ja Vietnam kiinalaisesta nimestä.
Vaikka Triệu-dynastian kuninkaat olivat kiinalaisia, ei se kuitenkaan ollut kiinalaisen Han-dynastian alaisuudessa. Liki sadan vuoden aikana dynastiassa oli viisi kuningasta:
Kiinan hallinnassa
Vuonna 111 eaa. Han-dynastia lopulta valtasi Nam Việtin ja Vietnam liitettiin yli tuhannen vuoden ajaksi Kiinan keisarin alaisuuteen. Tänä aikana Vietnamiin lainautui kiinan kirjoitusjärjestelmä, vietnamin kieleen lukematon määrä sanoja kiinan kielestä ja vieläkin syvällä tuntuva kiinalainen vaikutus.
Huolimatta kiinalaistamisohjelmasta, Vietnamin kansa vastusti sulautumista ja alueella esiintyi jatkuvaa kapinointia, joista menestyksellisimmät olivat:
Lopulta vuonna 938 Ngô Quyềnin johdolla kiinalaiset lyötiin Bạch Đằng-joella ja vietnamilaiset saivat maansa omaan hallintoon vuonna 939.
Cloppenburg
Cloppenburg on Cloppenburgin piirikunnan pääkaupunki Ala-Saksin osavaltiossa, Saksassa. Asukkaita kaupungissa oli vuoden 2006 lopussa 31 757 ja pinta-ala on 70,62 neliökilometriä. Cloppenburgin pormestari on Wolfgang Wiese.
Kaupunki sijaitsee Bremenin ja Alankomaiden rajan välissä, noin 38 kilometriä Oldenburgista lounaaseen
Cloppenburgissa on muun muassa sairaala, 11 päiväkotia, seitsemän katolilaista kirkkoa, yksi evankelis-luterilainen kirkko, yksi baptistikirkko ja yksi Freien Evangeliums-Christengemeinde -kirkko.
Yksi kaupungin turistihoukutuksista on Museumsdorf Cloppenburg, keskiaikainen kylä, jossa on uudelleenrakennettuja rakennuksia vuosien 800 ja 1800 väliseltä ajalta. Muita nähtävyyksiä ovat esimerkiksi 1700-luvulta peräisin oleva St. Andreas -barokkikirkko ja kaupunginpuisto.
Ranskan Normandiassa sijaitseva Bernay on Cloppenburgin yhteistyökaupunki.
Antiikin Ateenan uskonto
pienoiskuva|[[Herakles ja Athene. Kuvitusta attikalaisessa punakuviotekniikalla koristellussa kyliksissä, n. 480–470 eaa.]]
Antiikin Ateenan kaupunkivaltion ja Attikan kultit, jotka olivat osa antiikin kreikkalaista uskontoa, ovat parhaiten tunnettu esimerkki kreikkalaisen poliksen eli kaupunkivaltion kulttijärjestelmästä.
Kuten kreikkalaiseen uskontoon yleisesti, uskonnon keskiössä olivat jumalille suoritetut uhrit sekä näiden temppeleiden ja pyhäkköjen ylläpito. Tärkein jumaluus oli Athene, jota kunnioitettiin useilla eri nimillä. Lisäksi kunnioitettiin lukuisia muita jumalia ja heeroksia. Vuoden aikana järjestettiin useita juhlia, jotka olivat yleensä aina uskonnollisia. Niistä tärkein oli Panathenaia.
Pappeudet
Ateenan kaupungin kulttien ylläpito kuului polikselle eli viime kädessä sen kansalaisille. Ateenan 600 virkamiehestä noin 200 tehtävänä oli ennen kaikkea pyhäkköjen ylläpito, uhritoimitusten suorittaminen tai uskonnollisten juhlien järjestäminen. Ateenan kaupunkivaltion eräänlaisena ylipappina toimi alun perin Ateenan kuningas ja myöhemmin tämän uskonnollisen aseman perinyt kuningasarkontti. Myös muilla arkonteilla oli uskonnolliset tehtävänsä. Monet pappeudet ja kultit kulkivat suvuissa.
Kultit ja kulttipaikat
Ateenan suojelija oli Athene-jumalatar, josta kaupunki sai oletettavasti myös nimensä. Tämä tunnettiin ”kaupunkia vartioivana Athenena”. Athenen epiteettejä kaupungissa olivat myös muun muassa Athene Polias ja Athene Poliukhos, missä ominaisuudessa jumalatar oli erityisesti Akropoliin suojelijatar. Athenea kunnioitettiin myös monilla muilla epiteeteillä, kuten Ergane, Fratria, Nike ja Parthenos. Jokaisella oli omat tehtävänsä ja pyhäkkönsä.
Athenen lisäksi Ateenassa kunnioitettiin myös muita olympolaisia jumalia, merkittävimpinä Zeus, Hefaistos, Demeter, Artemis, Apollon, Dionysos ja Afrodite. Kaupungista tunnetaan myös ainakin 300 heeroskulttia. Tärkeimpiä oli Attikan kansallisheeroksen Theseuksen kultti. Monet kultit olivat alkuperältään hyvin varhaisia ja periytyivät mahdollisesti mykeneläiseltä kaudelta. Demokratian kaudella kaupunkiin perustettiin useita uusia kultteja, joista osalla oli poliittinen tarkoitusperä. Näihin kuuluivat muun muassa Attikan fylejen eponyymien heerosten kultit sekä tyranninmurhaajien Harmodioksen ja Aristogeitonin kultit. 300-luvulla eaa. perustettiin demokratian henkilöitymän Demokratian kultti.
pienoiskuva|[[Apollon Zosterin temppelin rauniot Halai Aiksonideen demoksessa.]] pienoiskuva|[[Athene Niken temppeli.]] pienoiskuva|[[Parthenon eli Athene Parthenoksen temppeli.]] pienoiskuva|[[Dionysos Eleuthereuksen pyhäkkö|Dionysos Eleuthereuksen pyhäkön jäänteitä.]] pienoiskuva|[[Olympoksen Zeuksen luola (vasemmalla) ja Apollon Hypoakraioksen luola.]] pienoiskuva|[[Poseidonin temppeli (Sunion)|Sunionin Poseidonin temppeli.]] Keskeisimmät kultit ja kulttipaikat olivat:
Juhlat
Ateenassa käytössä olleen attikalaisen kalenterin 354-päiväisestä kuuvuodesta noin 60 oli erilaisia juhlapäiviä. Kaupungin tärkeimpiin juhliin kuuluivat Panathenaia, jota vietettiin suurena joka neljäs vuosi, Eleusiin mysteerit, Thesmoforia, Dionysia ja Anthesteria. Juhliin kuuluivat keskeisesti uhritoimitukset. Suureen Panathenaia-juhlaan kuuluivat myös urheilukilpailut ja Dionysoksen kunniaksi vietettyihin Dionysia- ja Lenaia-juhliin näytelmäkilpailut.
Ateenalaisia juhlia olivat:
Leimautuminen (etologia)
Leimautuminen on yksilönkehitykseen liittyvä biologinen käsite etologiassa eli eläinten käyttäytymisen tutkimuksessa. Itävaltalainen lääkäri ja biologi Konrad Lorenz (1903–1989) havaitsi tutkimuksissaan, että yleensä linnut leimautuvat ensimmäiseen kuoriutumishetkellä näkemäänsä liikkuvaan esineeseen.
Suomen avaruustutkimusseura
Suomen avaruustutkimusseura ry (SATS) on vuonna 1959 perustettu raketti- ja avaruustekniikkaa edistävä seura. Se on Suomen edustaja International Astronautical Federationissa (IAF), joka järjestää vuosittain suuren alan kongressin. Seurassa on noin 200 henkilöjäsentä. Noin tusina suomalaista avaruusalan yritystä ja tutkimuslaitosta tukee sen toimintaa. Seura julkaisee neljä kertaa vuodessa ilmestyvää Avaruusluotain-lehteä.
Seura on 1960-1980-luvuilla kehittänyt amatööriraketteja. Sittemmin tällainen toiminta on jäänyt muun muassa juridisten vaatimusten kasvettua. 1990-luvulla seura aloitti uudestaan pienoismallirakettien (model rocket) lennätysharrastuksen Suomessa.
Perustaminen vuonna 1959
9. lokakuuta 1959 Bo Fagerström, Peter Heldt, Georg Stünkel ja Juhani Westman päättivät perustaa seuran ”Sällskapet för Astronautisk Forskning” (SAF).
1960-luku
Vuonna 1960 seurassa oli 19 jäsentä. Alpha-rakettiprojekti käynnistyi tuona vuonna. SAF-lehti eli SAF-bladet alkoi ilmestyä aluksi vain ruotsiksi.
Seurasta tuli rekisteröity yhdistys vuonna 1961, myös jäsenmaksun perinnän alku liittyi tähän. Vuonna 1961 saatiin seuralle seuratila Helsingistä Haagasta, sama joka on käytössä vielä 2000-luvulla.
VLB
thumb|240px|VLB -korttipaikkoja emolevyllä (kolme ruskeaa). Vesa Local Bus (VLB) oli VESAn (Video Electric Standard Associationin) standardoima nopea väylä lähinnä näytönohjaimen liittämiseksi PC-tietokoneeseen.
Suomen avaruustutkimusseura
1960-luku
IAF:ään otettiin yhteyttä 1961 ja liittyminen siihen tapahtui vuonna 1964.
VLB
VLB toimi huomattavasti suuremmalla kellotaajuudella (25–40 MHz) kuin ISA-väylä sekä oli myös 32-bittinen ISA-väylän ollessa vain 16-bittinen, mikä mahdollisti huomattavasti ISA-väylää nopeamman tiedonsiirron näytönohjaimelle.
Suomen avaruustutkimusseura
1960-luku
Syksyllä 1963 jäseniä oli 41, joukossaan ensimmäinen suomenkielinen jäsen. Seuran lehden nimi muuttui ATS-lehdeksi.
1960-luvulla seura piti esitelmä- ja elokuvatilaisuuksia nuorisolle helsinkiläisissä kouluissa. Kirjastossa oli 1963 jo 60 kirjaa ja alan lehtiä. 1960-luvun loppupuolella seura alkoi seurata satelliitteja ja pienoismalliraketit tulivat tällöin kuvaan. 1960-luvun alkuun liittyi myös suuri julkisuus: 2.10.1963 HBL:ssä, 21.7.1963 Uudessa Suomessa,, 14.12.1963 Apu-lehdessä, 1964 Teknillisessä Aikakauslehdessä (nr. 4), 13.2.1965 Suomen Kuvalehdessä, 30.4.1966 Aamulehdessä oli artikkeleita seuran toiminnasta julistaen suomalaisen sääraketin valmistumista, jota ei oikeasti koskaan tapahtunut.
Vuonna 1967 ATS (ruotsiksi SAF) pohti toimintaansa yhdistyksen vahapainokopiotekniikalla tehdyissä jäsentiedotteissa. Tuolloin käytiin ensimmäinen suuri debatti yhdistyksen avaruusaatteesta ja toiminnasta. Ongelmana oli Alpha-raketin hidas kehitys, sen ajopanosta, laskuvarjoa ja nokkakartioita suunniteltiin, mutta lentotesteihin ei pääsy. Sen pienemmän version Pika-Alpha-raketin staattisen testin (7.1.1967) ongelmana oli huono instrumentointi, jolla mitattiin työntövoimaa (joka oli noin 400 N). Alpha-A:n piti lentää 30-100 km:n korkeuteen, mutta näin ei koskaan käynyt. Seurassa toimi avaruustekniikan opintopiiri ja tekn.yo Ulv Mai kirjoitti rakettitekniikan julkaisun (julkaisijana PIK) ja Ilmari Joenperä kirjoitti "Polttokennot avaruusalusten energiantuottajina"-erikoisartikkelin. Seuran jäsenlehteä - ATS-luotainta - ilmestyi 4 kappaletta. Niiden artikkelit perustuivat valtaosin Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton jakamiin tiedotteisiin saavutuksistaan. Tämän propagandan luontoisen materiaalin julkistaminen suomeksi oli perusteltua, koska media raportoi valtaosin vain miehitettyjä lentoja eikä WWW:n kaltaista tiedon jakelukanavaa ollut olemassa. Satelliitteja seurattiin Helsingissä ja muita alueita houkuteltiin mukaan tähän toimintaan mutta turhaan. Seura uutisoi, että professori Birger Wiik GTK:sta sai tehtäväkseen aikanaan analysoida märällä kemikaalimenetelmällä kuukivien tärkeimmät alkuaineet.
VLB
VLB-liitin sijaitsi fyysisesti ISA-väylän liittimen jatkona, joten samaan korttipaikkaan pystyi asentamaan sekä ISA-että VLB-väyläisen kortin, ja VLB-kortit myös käyttivät joitain ISA-väylän johtimia, ilmeisesti ottivat siitä käyttämänsä sähkön. Tästä fyysisestä liittimien sijoittelusta johtuen VLB-kortit olivat fyysisesti hyvin suurikokoisia.
VLB oli käytössä lähinnä 486-ajan tietokoneissa, Pentium-aikakaudella PCI-väylä syrjäytti sen, lähinnä yleiskäyttöisyytensä, paremman konfiguroitavuutensa sekä korttien mukavamman koon takia. Suorituskyvyssä ei ollut suuria eroja VLB:n ja perus-PCI:n välillä. Oleellinen syy VLBstä luopumiseen oli myös se, että Pentium-aikakaudella prosessoriväylä oli vaihdettu nopeampaan, VLBn kanssa epäyhteensopivaan väylään, minkä takia VLBtä ei enää voitu kytkeä suoraan prosessoriväylään, vaan joko emolevyn pohjoissiltapiirille olisi pitänyt rakentaa erillinen VLB-väyläohjain PCI- ja ISA-väyläohjainten lisäksi, mikä olisi nostanut sen valmistus- ja tuotekehityskustannuksia, tai emolevylle olisi pitänyt lisätä erillinen PCI-VLB-siltapiiri.
Suomen avaruustutkimusseura
1970-luku
Vuonna 1970 seuran puitteissa toimiva IKRA-rakettiprojekti sai Tekniikan edistämissäätiöltä rahoitusta. Raketin tarkoitus oli nostaa 500 gramman hyötykuorman noin kahden kilometrin korkeuteen. Insinööri Urpo Häyrinen suunnitteli moottorin, jolla tehtiin lukuisia koelaukaisuja Suomenlahden jäältä. Alpha-rakettiprojektin moottori muuntui IKRA-projektin lähtökohdaksi. Kehiteltiin polysulfidi- ja ammonium-perkloraattipohjaista ajoainetta. Vielä 1976-1977 kehitettiin IKRA-rakettia, jonka edistyminen tyssäsi siihen, ettei kotimainen tehdas toimittanut ajoainetta. Kesäisin seura vietti juhannuksen Suomenlahden saaressa raketteja ampuen.
Vuonna 1971 seuran nimi muuttui kaksikieliseksi: Suomen AvaruusTutkimusSeura ry - Sällskapet för Astronautisk Forskning i Finland r.f.:ksi, lyhenne: SATS-SAFF. Kolme seuran jäsentä osallistui Brysselissä järjestettyyn IAF:n 22. kongressiin. 1972 pienoismallirakettitoiminta alkoi seurassa. Seuran lehti muuttui 1972 Avaruusluotaimeksi, joka ilmestyi kuusi kertaa vuodessa. Päätoimittajana toimi aluksi tri Heikki Oja. Seuran kunniajäseneksi kutsuttiin tähtitieteen professori Gustav Järnefelt.
Huhtikuussa 1973 oli messuhallissa Neuvostoliiton avaruusnäyttely, jota seurasi 80 000 katsojaa. ATS järjesti Helsinki-Vantaan lentoaseman ilmailumuseossa avaruusnäyttelyn. 1970-luvulla seura pyrki luomaan paikallisia harrastuskerhoja mutta aie ei menestynyt. Satelliittien seurantaryhmä toimi Suomenlinnassa vastaanottaen sääsatelliittien kuvia, rakentaen AMSAT-satelliittien vastaanottoasemia ja kehittäen luotainraketin telemetriajärjestelmää.
Vuonna 1974 seura oli 15-vuotias ja sen kokouksessa puhui professori Birger Wiik kuukivitutkimuksestaan. Seuran edustajat osallistuivat IAF:n kongressiin Hollannissa. 1974 perustettiin Avaruustutkimuksen jaosto, johon kuuluivat Martti Tiuri, E. Kilpelä, T. Kukkamäki, Juhani Oksman, Y. Toivola ja L. Vuorela. Sen pyrkimys oli liittää Suomi ESROoon ja hankkia avaruustutkimuksella rahoitusta.
1980-luku
20.-26. huhtikuuta 1987 seura järjesti yhdessä Ilmailumuseoyhdistyksen kanssa Helsinki-Vantaan lentoaseman alueella Avaruusviikon, jolla oli kaksi teemaa: Suomen kehittyvä avaruustoiminta ja Avaruusasemat.
1990-luku
Seuran toiminta oli hiljaisempaa pienoismallirakettiharrastuksen hiipuessa EU:n ja kansallisiin räjähdealan säädöksiin, jotka rajoittivat rakettiharrastusta.
2000-kymmenluku
Seuran perustajajäsenet alkoivat aktivoida seuraansa. Pienoismallirakettiharrastus sai uuden lupakirjallisen muodon. Seuran lehden laatu parani ja nettisivu tuli käyttöön.
2010-luku
Seura järjestää pienoisrakettikursseja yhdessä Polluxin kanssa ja myöntää rocketeer-lupakirjoja.
Paul Julius Reuter
Reuter syntyi Israel Beer Josaphatina saksanjuutalaiseen perheeseen, hänen isänsä oli rabbi. Göttingenissä Reuter tapasi Carl Friedrich Gaussin, joka oli keksinyt lankaa pitkin kulkevan "sähkösignaalin".
Reuters muutti 29. lokakuuta 1845 Lontooseen ja otti nimekseen Joseph Josephat. 16. marraskuuta 1845 hän kääntyi kristinuskoon ja muutti nimekseen Paul Julius Reuter. Viikkoa myöhemmin hän nai Ida Maria Elizabeth Clementine Magnusin Berliinissä. Vuoden 1848 vallankumouksen epäonnistuttua hän pakeni Saksasta Pariisiin ja pestautui ranskalaisen Charles-Louis Havas'n uutistoimistoon (josta tuli myöhemmin Agence France-Presse).
Kun lennätin tuli vuonna 1851 markkinoille, Reuter perusti uutistoimisto Reuters News Agencyn Aacheniin, ja lähetteli viestejä Berliinin ja Aachenin välillä. Myöhemmin Bryssel ja Pariisi linkittyivät Reutersin verkkoon. Reuter listasi yhtiönsä Pariisin pörssiin.
Vuonna 1851 Reuter palasi Lontooseen, listasi yhtiönsä Lontoon pörssiin ja perusti Reuters Groupin. 17. maaliskuuta 1857 hänestä tuli Britannian kansalainen. Lennätinlinkki Britannian ja manner-Euroopan välille rakennettiin Englannin kanaalin alitse.
Reuterilla oli kaksi poikaa ja yksi tytär. Hän kuoli Villa Reuterissa, Nizzassa, Ranskassa. Hänen ruumiinsa tuotiin takaisin Lontooseen ja haudattiin sukuhautaan West Norwoodin hautausmaalle.
Kill
Kill on Cannibal Corpsen kymmenes studioalbumi, joka julkaistiin 21. maaliskuuta 2006.
Kappaleista ”Make Them Suffer” ja ”Death Walking Terror” kuvattiin musiikkivideot.
Robert Neumann
Robert Neumann (1897–1975) oli itävaltalainen kirjailija, joka asui 1934–1945 Britanniassa ja vuodesta 1945 Sveitsissä. Hän kirjoitti parodioita ja satiirisia ja humoristisia ajankuvauksia, romaaneja ja esseitä.
Kobrat
Kobrat (Naja) on vaarallisten myrkkytarhakäärmeiden suku. Kobrille on tunnusomaista myrkyllisyys ja pienipäisyys. Ärsytettynä ne nostavat eturuumiinsa pystyyn ja levittävät niskan seudun levymäiseksi, kun etummaiset kylkiluut kohoavat sivullepäin. Kobria esiintyy Afrikassa, Lähi-idässä, Intiassa, Kaakkois-Aasiassa ja Indonesiassa.
Nimitykset
Kobra-sana tulee portugalin kielestä. 1500-luvun alussa Intiaan tulleet portugalilaiset kohtasivat käärmeen, jolle he antoivat nimen cobra de capello ’käärme, jolla on hattu’. Cobra de capello lainattiin sellaisenaan englantiin 1600-luvulla, ja vasta 1800-luvulla se lyhentyi muotoon cobra. Vastaava prosessi on tapahtunut myös espanjan, ranskan, saksan ja italian kielissä.
Laajasti käsitettynä kobra voi tarkoittaa mitä tahansa afrikkalaista tai aasialaista myrkkytarhakäärmettä, joka voi levittää niskansa ”hatuksi”. Tällaisia lajeja on monessa suvussa, mutta kaikkien varsinaisten kobrien katsotaan kuuluvan samaan Naja-sukuun. Suvun nimi tulee sanskritin sanasta naga, joka tarkoittaa käärmettä.
Naja-sukuun kuulumattomia lajeja, jotka silti voidaan laskea kobriksi, ovat esimerkiksi kuningaskobra (Ophiophagus hannah), rengaskaulakobra (Hemachatus haemachatus) ja puukobra (Pseudohaje goldii). Sen sijaan tarhakäärmeiden heimoon kuuluvaa valevesikobraa (Hydrodynastes gigas) ei pidetä kobrana.
Ulkonäkö ja koko
Kobrat ovat suhteellisen tanakoita käärmeitä. Ne ovat aikuisena yleensä 1–2 metrin pituisia. Afrikkalaiset lajit ovat keskimäärin pidempiä kuin aasialaiset, ja jotkut afrikkalaiset kobrat voivat kasvaa yli kolmimetrisiksi. Kobrien väritys on monimuotoista, ja se vaihtelee keltaisen, oliivinvihreän, ruskean ja harmaan sävyistä mustaan. Joillakin lajeilla on pilkkuja tai raitoja. Kobrien pää on varsin leveä ja litteä, mutta se ei erotu kovin huomattavasti ruumiista.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kobrien levinneisyysalueeseen kuuluvat Afrikka, Arabian eteläosa ja osa Aasiaa, joka ulottuu Kaspianmereltä Intian niemimaan ja Kiinan kautta Filippiineille ja Pienille Sundasaarille. Kobrat ovat yleisimpiä avoimissa elinympäristöissä, kuten ruohomailla, pensaikoissa ja viljelyseuduilla, mutta niitä tavataan myös metsissä ja plantaaseilla. Joitakin lajeja tavataan erityisen usein ihmisasutuksen läheisyydessä ja kaupunkien laitamilla, ja ne voivat tulla myös sisään taloihin ja talleihin.
Elintavat ja käyttäytyminen
Viileämmillä seuduilla kobrat ovat päivä- ja hämäraktiivisia, mutta lämpimämmillä alueilla ne ovat aktiivisia myös öisin. Ne piilottelevat usein jyrsijöiden onkaloissa, ja jyrsijät ovatkin niiden pääravintoa. Kobrat syövät myös lintuja ja niiden munia, sammakkoeläimiä, liskoja ja kaloja sekä muita käärmeitä, myös omia lajitovereitaan. Ravinnon ollessa vähissä ne voivat saalistaa myös heinäsirkkoja ja muita suuria hyönteisiä.
Uhattuna kobra yrittää paeta, mutta jos se yllätetään tai ahdetaan nurkkaan, se yleensä kohottaa eturuumiinsa ja levittää niskansa varoitukseksi. Sen jälkeen se tekee usein varoitushyökkäyksiä suu kiinni, mutta toisaalta kobra voi joskus hyökätä edes levittämättä ensin niskaansa. Varoitusasennossa oleva kobra ylettyy hyökkäämään hieman nostetun eturuumiin pituutta kauemmas. Kun kobra puree, se ei yleensä päästä irti heti, vaan se pureutuu tiukasti kiinni ja ”pureskelee” uhriaan useita sekunteja valuttaakseen siihen runsaasti myrkkyä.
Luokittelu
Jotkut nykyään Naja-sukuun luetuista lajeista on aiemmin sijoitettu muihin sukuihin. Raitavesikobra (Naja annulata) ja kongonvesikobra (Naja christyi) luettiin aiemmin erilliseen vesikobrien sukuun (Boulengerina), mutta 2000-luvulla niiden on todettu olevan osa kobrien sukua. Myös täpläkaivautujakobra (Naja multifasciata), joka aiemmin luettiin yksin sukuun Paranaja, on tuotu kobrien sukuun.
Geenianalyysien perusteella kobrien suku koostuu neljästä kladista, joita voidaan pitää kobrien alasukuina tai vaihtoehtoisesti omina sukuinaan. Nimialasuku Naja sisältää aasialaisia lajeja, joista suurin osa kykenee sylkemään myrkkyä. Toinen myrkkyä sylkevä alasuku on Afronaja, joka elää Afrikassa ja Arabian niemimaalla. Myös Uraeus-alasukua tavataan Afrikassa ja Arabiassa, mutta sen lajit eivät ruiskuta myrkkyä. Vesikobrat (Boulengerina) elävät vain Afrikassa eivätkä sylje myrkkyä.
Kobrien jako alasukuihin ja lajeihin:
Suoniemi
Suoniemen vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1955.
Suoniemen naapurikunnat olivat Hämeenkyrö, Karkku, Mouhijärvi, Nokia ja Tottijärvi.
Maantiede
Entinen Suoniemen kunta sijaitsee Kokemäenjoen vesistöön kuuluvan Kuloveden molemmin puolin. Muita järviä Suoniemellä on vain muutamia. Pinnanmuodoiltaan Suoniemen maasto on hyvin epätasaista ja korkeuserot ovat monin paikoin suuria. Korkeimmat kallioiden huiput ulottuvat yli 160 metrin korkeudelle merenpinnasta ja yli sata metriä Kuloveden pinnan yläpuolelle. Kunnan nimestä huolimatta sen alueella on hyvin vähän soita.
Sarkolan kylässä Kuloveteen Sarkolanlahden pohjukkaan laskee etelästä Vesilahden Suonojärvestä alkunsa saava Sarkolanjoki, yläjuoksulla Lanajoki. Kuloveden pohjoispuolella Suoniemen ja samalla Turun ja Porin läänin itärajana olivat Siuronkoski ja Jokisjärvi, joita myöten Ikaalisten reitin vedet purkautuvat Kuloveteen. Muutamaa kilometriä lännempänä on Tampere–Pori-radan alittava Sadanleukaluunsalmi, johon laskee luoteesta entisen Mouhijärven puolelta tuleva vesireitti Tupurlanjärveä, Otamussalmea ja Piikkilänjärveä myöten.
Suoniemen alueella on erikoinen luonnonnähtävyys, luonnonmuistomerkiksi rauhoitettu, ontoksi kovertunut siirtolohkare Pirunpesänkivi. Kansantarinat väittävät paholaisen asustaneen kiven onkalossa. Kivi sijaitsee lähellä Sarkolan kylää Kuloveteen pistävässä niemessä vuoren rinteellä.
Historiaa
Vanhaan Sastamalan pitäjään kuulunut Suoniemi on ikivanhaa kulttuurialuetta, josta on löydetty merkkejä sekä kivi- että rautakauden asutuksesta. Sarkola oli vanhan Sastamalan itäosan suurin kylä, kunnes sen 14 taloa joutuivat 1700-luvun lopulla tehdyn isonjaon myötä hajalleen. Vanhan Sarkolan kylän paikalle on pystytetty muistokivi. Kauniaisten kartanon maalla Kuloveden pohjoispuolella sijaitsevaan Murhaketoon liittyy tarina isonvihan aikaisesta kahakasta.
Suoniemen seurakunta oli Karkun kappelina ainakin jo 1600-luvun lopulta lähtien. Ensimmäinen kirkko rakennettiin vuonna 1683, mutta se tuhoutui salaman sytyttämässä tulipalossa vuonna 1799. Nykyinen Suoniemen puukirkko on vuodelta 1803, ja se korjattiin perusteellisesti 1900-luvun alussa. Kirkossa on Bror Axel Thulén rakentamat, täysin alkuperäisinä säilyneet 12-äänikertaiset urut vuodelta 1903. Suoniemen seurakunta itsenäistyi Karkusta vuonna 1908, mutta ensimmäinen oma kirkkoherra saatiin vasta vuonna 1942.
Kulovesi jakoi Suoniemen kunnan kahteen toisistaan täysin erillään olleeseen osaan. Kunnan hallintokeskus sijaitsi suurimmassa taajamassa Siurossa vesistön pohjoispuolella, missä olivat myös kunnassa olleet teollisuuslaitokset. Kirkko ja pappila olivat puolestaan vesistön eteläpuolella ja sielläkin etäällä paitsi toisistaan, myös suurimmasta asutuskeskittymästä, vierekkäisistä Sarkolan ja Vahalahden kylistä. pienoiskuva|Kartta Nokian kuntaliitoksista, entisen Suoniemen alue oranssilla. Tyrisevän alue liitettiin Suoniemestä Karkkuun vuonna 1972, Suoniemen yhdistyessä Nokiaan 1973. Suoniemen suurimmat maatilat olivat vesistön pohjoispuolella sijaitsevat Kuljun ja Kauniaisten kartanot, jotka muodostuivat vuonna 1641 Ruotsin kuningattaren Kristiinan eversti Helmut Wrangelille lahjoittamista ja yhteen liitetyistä tiloista. Muut tämän alueen maatilat ovat olleet pääosin kartanoiden entisiä torppia. Kuljun kartanon on vuodesta 1894 lähtien omistanut Elvingin ja Kauniaisen vuodesta 1896 lähtien Rosenlewin suku; molemmat kartanot kuuluivat aikoinaan Mellinin suvulle. Kuljun 1700-luvun lopulta oleva päärakennus korjattiin perusteellisesti vuonna 1917 arkkitehti Birger Federleyn piirustusten mukaan. Myös Kauniaisten päärakennus on 1700-luvulta. Kummassakin kartanossa on laaja puisto. Kuljun kartanon maalla sijainneessa Rajalan torpassa aloitti vuonna 1873 toimintansa Suoniemen ensimmäinen kansakoulu. Tämän ns. Rajalan koulun rakennus on edelleen olemassa − tosin ränsistyneenä ja huonokuntoisena −, vaikka itse koulu lakkautettiin jo kymmeniä vuosia sitten. Suoniemellä oli enimmillään, 1950-luvulla, toiminnassa yhtä aikaa viisi kansakoulua.
Suoniemeläinen opettaja, kotiseutuneuvos Eero Järventausta keräsi kotikunnastaan suuren määrän sananparsia ja muuta kansanperinnettä.
Kyliä
Kauniainen, Kulju, Mauri, Pakkala, Ruolahti, Sarkola, Suoniemi, Tyrisevä, Urmia, Vahalahti
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Suoniemen väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
T. J. Kukkamäki
Tauno Johannes Kukkamäki (11. lokakuuta 1909 Heinolan maalaiskunta – 1. toukokuuta 1997 Helsinki) oli kansainvälisesti tunnettu suomalainen geodeetti. Kukkamäki suoritti tohtorintutkinnon Turun yliopistossa vuonna 1940. Hän oli Geodeettisen laitoksen professori vuodesta 1957 ja toimi sen johtajana vuosina 1963–1977. Asteroidi 2159 Kukkamäki on nimetty hänen mukaansa.
Suoniemi
Liikenneyhteydet
Suoniemen hajanaisuudesta johtuen kunnan sisäiset liikenneolot olivat hankalat; vesistön eri puoliskojen välinen maantieliikenne oli hoidettava naapurikuntien kautta. Sen sijaan yhteydet kunnan eri osista muualle olivat hyvät. Vesistön pohjoispuolella kulkivat Tampereen ja Porin välinen rautatie ja valtatie 11, aiemmin myös Tampereen ja Turun välinen valtatie 9. Viimeksi mainittu siirrettiin kulkemaan vesistön eteläpuolitse 1960-luvun alussa, mikä paransi tuntuvasti sikäläisiä liikenneoloja. Tämä tie muutettiin myöhemmin kantatie 41:ksi, nykyisin se on valtatie 12.
Suoniemen rautatieasema oli kunnan luoteiskulmalla Urmian kylässä, lisäksi radalla olivat kunnan alueella Kuloveden laiturivaihde sekä Kesäniemen, Leukaluitten, Myrrän ja Aatamin seisakkeet. Nykyisin kaikilta näiltä on henkilöliikenne lakkautettu, viimeisimmäksi Suoniemen asemalta ja Leukaluitten seisakkeelta 1989. Kunnan eri osien välistä liikennettä välitti 1900-luvun alkupuoliskolla pieni matkustajahöyrylaiva, joka liikennöi myös Karkun puolelle Kutalaan ja tilauksesta Vammalaan saakka.
Azorit
Azorit [asorit] on Atlantilla sijaitseva Portugalille kuuluva autonominen saariryhmä. Se sijaitsee noin 1 500 kilometrin päässä Lissabonista ja noin 3 900 kilometrin päässä Pohjois-Amerikan rannikolta. Azorien yhdeksän tuliperäistä saarta levittäytyvät yli 600 kilometrin matkalle. Azoreilla, Picon saarella, sijaitsee Portugalin korkein vuori Pico, jonka huippu kohoaa 2 351 metrin korkeuteen merenpinnan yläpuolelle. Saarten asukasluku vuonna 2012 oli 247 500. Suurin kaupunki on São Miguelin saarella oleva Ponta Delgada, jossa asuu noin 69 000 ihmistä. Osana Portugalia Azorit kuuluvat Euroopan unioniin.
Maantiede
thumb|left|190px|Azorien kartta ([[Media:Azores CIA.jpg|iso kartta)]]
Sijainti, maastonmuodot ja geologia
Azorit sijaitsevat Atlantin valtameressä välillä 36°–39° pohjoista leveyttä ja 24°–31° läntistä pituutta. Matkaa emämaa Portugalin mantereelle on noin 1300 km.
Azorit ovat Atlantin keskiselänteen huippu joka kohoaa merenpinnan yläpuolelle. Vesialueella kohtaa kolme mannerlaattaa. Tämän takia saarilla on aktiivista vulkaanista toimintaa: kuumia lähteitä ja toistuvia maanjäristyksiä.
Ilmasto
Azoreilla vallitsee ympäri vuoden lauhkea meri-ilmasto. Vuoden keskilämpötila on 13–22 astetta. Golf-virran läheisyyden takia lämpötila pysyy melko tasaisena, sateita saadaan runsaasti ja sää on usein sumuinen.
Lämpimin kuukausi on elokuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila Ponta Delgadassa on 25,6 astetta. Viileintä on helmikuussa, keskimääräinen alin 11 astetta. Sateet ajoittuvat vuoden talvipuolelle, lokakuusta maaliskuuhun saadaan sadetta yli sata millimetriä kuukaudessa. Vähiten sataa heinäkuussa, alle 30 mm.
Luonto
Saarelle on istutettu myös tulokaslajeja, jotka ovat syrjäyttäneet monet kotoperäiset puut ja kukkakasvit. Alkuperäiset laakeripuumetsät on korvannut Japanista tuotu sugi-havupuu. Muita alaa valtaavia tulokaslajeja ovat keltatuoksuinkivääri ja sininen jalohortensia.
Azorien vesillä elää 25 eri merinisäkäslajia. Ainoat saarten maaperällä luontaisesti eläneet nisäkkäät ovat lepakoita. Azorienpunatulkkua tavataan vain Azoreilla.
Historia
thumb|left|Azorien kartta 1500-luvulta. Azorien löytämisestä on useita versioita, mutta tunnetuimmassa versiossa Santa Marian saaren löysi 1427 tutkimusmatkailija Diogo de Silves. Portugalilaisten ja genovalaisten merimiesten kuitenkin tiedetään käyneen saarilla jo edellisellä vuosisadalla.
Kuningas Alfonso V antoi pojalleen Henrik Purjehtijalle tehtäväksi asuttaa seitsemän Azorien saarista. Ensimmäiset asutetut saaret olivat Santa Maria, São Miguel ja Terceira vuoden 1450 tienoilla. Ensimmäiset asukkaat tulivat erityisesti Algarvesta, Alentejosta ja Madeiralta. Portugalin asukasluku oli 1400-luvun puolivälissä vain noin 1,5 miljoonaa, joten Henrik houkutteli saarille asukkaita myös Flanderista. Faialille ja Picolle muutti 1466 flanderilaisia Joost de Hurteren alaisuudessa ja Floresille hieman myöhemmin Willem van der Haegenin alaisuudessa.
Azoreilla kävi aluksia jo 1500-luvun puolivälissä, kun ne palasivat Intiasta. Saaren kehittyminen sai kuitenkin vauhtia, kun Portugali otti Brasilian siirtomaakseen. Angran satamakylästä tuli erityisen merkittävä keskus, sillä siellä oli suojaisa ankkuripaikka. Sitä kautta kuljetettiin azorilaisia tuotteita.
Espanja valtasi 1580 Portugalin. Ranskalaisten tuella Azorien Terceiran saari oli portugalilaisten viimeinen tukikohta sodassa Espanjaa vastaan. Espanjalaiset kukistivat Terceiran edustalla heinäkuussa 1582 ranskalaislaivaston ja seuraavana vuonna valtasivat saaren. Espanjalaiset menettivät saaret vuonna 1640, jolloin siitä tuli merkittävä Britannian kaupankäynnin ja laivastostrategian kohde.
Azoreista tuli vuonna 1976 itsehallinnollinen alue, jolla on oma paikallisparlamenttinsa.
Azorien saaret
thumb|250px|Seitsemän Azorien yhdeksästä saaresta satelliittikuvassa toukokuussa 2003.
Talous
Azorien tärkein elinkeino on maatalous, suurimpina tuotannon sektoreina maitotalous ja karjankasvatus. São Miguelin saarella kasvatetaan ananasta yli 6 000 kasvihuoneessa.
Turismin taloudellinen merkitys saarille on myös tärkeä, mutta hallinto rajoittaa sitä tarkoituksella.
Vuonna 2010 Azorien bruttokansantuote oli 3 728 miljoonaa euroa, henkeä kohti 15 200 €, mikä on hiukan alle Portugalin keskiarvon ja noin 76 % Euroopan 27 maan keskiarvosta. Teollisuus (lähinnä rakennus- ja energiasektorit) tuottaa 16 % kansantuotteesta ja työllistää noin neljänneksen ihmisistä. Maatalous, kalastus ja metsästys tuovat 8,4 % tuloista ja työllistävät 11,3 % ihmisistä. Loput ihmiset ja kolme neljäsosaa saarten tuloista ovat palvelualalla.
Ilmailu
Yhdeksästä saaresta jokaisella on oma lentoasema, tosin suuri osa niistä on pienempiä lentopaikkoja, joita ei luokitella lentokentiksi. Portugalilainen lentokenttien huoltoyritys ANA – Aeroportos de Portugal operoi Ponta Delgadan, Hortan, Vila do Porton ja Santa Cruz das Floresin kenttien terminaaleja. Muita kenttiä Lajesin lentokenttää lukuun ottamatta huoltaa Azorien paikallishallinto. Lajesin kenttä on kaupallisen toimintansa lisäksi sotilaallisessa käytössä, ja sitä huoltaa Portugalin asevoimat yhdessä Yhdysvaltojen kanssa.
Saarilla sijaitsevat seuraavat lentokentät:
Laivaliikenne
Tärkeimmät satamat ovat Angra do Heroísmo, Ponta Delgada ja Horta.
Kulttuuri
Saarten kulttuuri on saanut pääasialliset vaikutteensa portugalilaisten ja ranskalaisten maahanmuuttajien mukana. Maatalouteen ja valaanmetsästykseen liittyvät perinteet ovat muokanneet sitä vuosisatojen varrella. Arkkitehtuurille on tyypillistä paikallisen laavakiven käyttö, valkoiseksi kalkitut seinät ja koristekaakelit, joissa on vaikutteita sekä maureilta että flaamilaisesta keramiikasta.
Israelin politiikka
Israel on hallintomuodoltaan parlamentaarinen demokraattinen tasavalta, jossa on yhtäläinen äänioikeus. Israelissa on 120-jäseninen parlamentti knesset. Edustajapaikat jaetaan puolueiden kannatuksen mukaan suhteellista vaalitapaa noudattaen. Knesset valitaan kansanäänestyksellä neljän vuoden välein, mutta kansanedustajat voivat järjestää ennenaikaiset vaalit äänestämällä luottamuksesta. Israelin presidentti on lähinnä edustuksellinen virka. Presidentti valitsee enemmistöpuolueen tai liittouman johtajan pääministeriksi.
Israelin valtionpäämies on presidentti, mutta brittiläistyyppisestä enemmistöparlamentarismista seuraa, että pääministeri on käytännössä maan johtaja. Israelin nykyinen, järjestyksessä kymmenes presidentti on vuonna 2014 valittu Reuven Rivlin. Pääministerinä on Yair Lapid. Pääministerien asemaa vaikeuttaa knessetin hajanaisuus. Hallitukset ovat usein olleet poliittisesti heikkoja niin sanottuja kansallisen yhtenäisyyden hallituksia. Ennenaikaiset vaalit ovat olleet tavallisia.
Israelin pääkaupunki on Jerusalem, ja siellä sijaitsevat knesset ja suurin osa hallinnosta. Itä-Jerusalemin kiistanalaisen aseman vuoksi valtaosa suurlähetystöistä sijaitsee Tel Avivissa.
Hannu Juusolan mukaan Israelin suuret poliittiset kysymykset ovat asioita, jotka nuori valtio tavallisesti joutuu ratkaisemaan heti itsenäistyttyään. "Ulkoinen ikuisuuskonflikti" palestiinalaisten kanssa odottaa ratkaisemista, ja maan rajat odottavat lopullista määrittelyä. Toinen ongelma on, että maalla ei ole perustuslakia. Kolmas "perimmäinen kysymys" koskee ulkoista asemaa: onko Israel osa Lähi-itää, eurooppalaisen kulttuurin tai jopa kolonialismin ikuinen linnake kolmannessa maailmassa vai peräti Yhdysvaltojen eräänlainen etäinen "osavaltio".
Sisäpolitiikka
Samoin kuin moniin eurooppalaisiin maihin, myös Israeliin on syntynyt ulkomaisten, ei-juutalaisen siirtotyöläisten ryhmä. Vuosituhannen vaihteessa laillisten ja laittomien siirtolaisten osuus työvoimasta oli kohonnut 7–14 prosenttiin. Juutalaiseen identiteettiin nojaavalla Israelilla ei ole ollut aatteellisia työkaluja integroida maahanmuuttajia osaksi yhteiskuntaa. Maan liberaali talouspolitiikka korostaa vapaita markkinoita, mikä on omiaan heikentämään valtiota sekä korostamaan yksilöllisyyden merkitystä. Toisaalta israelilaisesta yhteiskunnasta entistä vieraantuneempi palestiinalainen vähemmistö korostaa islamilaista uskoaan ja palestiinalaista identiteettiään.
2020-luvulta alkaen
Israelin politiikassa 2020-luvulle tultaessa merkittävä puolue on ollut Benjamin Netanjahun johtama Likud, joka vastustaa Palestiinan valtiota, kannattaa siirtokuntia ja tukee talouselämässä yksityistämistä. Likud on voimakkaasti henkilöitynyt pitkäaikaiseen pääministeriin Netanjahuun. Tärkeimmäksi vastavoimaksi Likudille on noussut Sininen ja valkoinen -koalitio (englanniksi Blue and White). Tätä keskustalaista koalitiota johtaa entinen armeijan komentaja Benny Gantz. Koalitio luotiin vastavoimaksi Netanjahulle. Entinen sosialidemokraattinen valtapuolue Työväenpuolue (Labor) on hiipunut ja menettänyt huomattavasti merkitystään. Sekä Likudilla että Benny Gantzin johtamalla koalitiolla on liittolaisinaan useita pienempiä ryhmiä, jotka yrittävät saavuttaa etuja omille viiteryhmilleen.
Toukokuussa 2020 Netanjahu muodosti pitkien ja vaikeiden neuvottelujen jälkeen Likudin ja Sinisen ja valkoisen yhteistyöhallituksen, johon Benny Gantz tuli varapääministeriksi ja puolustusministeriksi. Hallitussopimuksen mukaan Netanjahu on pääministeri ensimmäiset 18 kuukautta, jonka jälkeen pääministeriksi siirtyi Benny Gantz.
Marraskuun 2022 vaalien aikaan Antti Tarvainen Suomen Lähi-idän instituutin säätiöstä arvioi, että oikeistoblokin vaalivoitto tietäisi aiempaa kovempaa politiikkaa erityisesti palestiinalaisalueita kohtaan. Taustalla on äärioikeiston nousu Israelissa. Vuoden 2022 lopussa Netanjahu nousi jälleen pääministeriksi. Israel sai tuolloin historiansa oikeistolaisimman hallitusliittouman. Uudessa hallituskoalitiossa oli mukana niin ääriuskonnollisia kuin äärioikeistolaisiakin. Koalitio sai selvän enemmistön knessetiin marraskuun alussa pidetyissä parlamenttivaaleissa. Netanjahu kertoi jatkavansa juutalaissiirtokuntien laajentamisen politiikkaa Länsirannan palestiinalaisalueella. Hallitus on herättänyt pelkoja sotilaallisesta eskalaatiosta miehitetyllä Länsirannalla alueella, jossa on ollut käynnissä pahin väkivallan aalto 20 vuoteen. Likud-puolue totesi, että hallitus pyrkii vahvistamaan turvallisuusjoukkoja ja tukee sotilaita ja poliiseja taistelussa terrorismin kukistamiseksi.
Ulkopolitiikka
pienoiskuva|Israelin pääministeri [[Ehud Olmert käymässä Brasiliassa.]] Israelin tärkein liittolainen on Yhdysvallat, jonka tärkein liittolainen Lähi-idässä on Israel. Yhdysvallat oli ensimmäinen valtio, joka tunnusti Israelin valtion, vuonna 1948 ja myös ensimmäinen valtio, joka tunnusti Jerusalemin Israelin pääkaupungiksi vuonna 2017.
Israelilla on entuudestaan tiiviit suhteet maailman teollisuusmaihin. Kiinan ja Intian kanssa suhteet solmittiin vuonna 1992. Tämän jälkeen Israelin yhteistyö Kiinan kanssa on lisääntynyt huomattavasti. Keskinäiset suhteet ovat hyvät ja vuonna 2019 Kiina oli jo Israelin toiseksi suurin kauppakumppani ja suurin kauppakumppani Aasiassa. Intian pääministeri Narendra Modi tunnetaan Israel-myönteisenä ja Modin toimiessa ennen pääministeriyttään Gujaratin osavaltion hallituksen johossa 14 vuotta rakensi Gujarat tiiviin yhteistyösuhteen Israelin kanssa. Yhteistyö Israelin kanssa on ollut vilkasta hänen tultuaan Intian pääministeriksi. Heinäkuussa 2017 Modi vieraili Israelissa ensimmäisenä Intian pääministerinä.
Ulkopoliittisesti Israelilla on rauhansopimus Egyptin kanssa vuoden 1973 jom kippurin sodasta, Jordanian kanssa vuoden 1967 kuuden päivän sodasta. Syyrian kanssa kiista sen kuuden päivän sodan aikana Israelin miehittämistä Golanin kukkuloista on edelleen auki, eikä Syyrialla ja Israelilla ole vielä rauhansopimusta.
Israelin valtiota eivät ole tunnustaneet 32 pääosin Pohjois-Afrikan ja Lähi-idän muslimienemmistöistä maata. Jotkut ortodoksijuutalaiset eivät tunnusta maallista Israelin valtiota. Arabimaat ovat esittäneet suunnitelman suhteiden normalisoimista Israelin kanssa edellyttäen, että Israel vetäytyy vuoden 1967 rajoille, että Länsirannalle ja Gazaan perustetaan itsenäinen palestiinalaisvaltio, jonka pääkaupunki on Jerusalem, ja että palestiinalaispakolaiset saavat palata Israelin alueelle.
Vuonna 2015 maailmassa oli 21 valtiota, jotka eivät koskaan olleet tunnustaneet Israelin valtiota ja 15 valtiota, joilla joskus aiemmin oli suhteet Israeliin, mutta sittemmin suhteet on katkaistu. Pohjois-Koreaa lukuun ottamatta kaikki maat, joilla ei ole koskaan ollut suhteita Israeliin, olivat muslimienemmistöisiä valtioita. Myös niistä maista, joilla joskus on ollut suhteet Israeliin, mutta suhteet myöhemmin on katkaistu, kaikki olivat muslimienemmistöisiä maita lukuun ottamatta neljää vasemmistohallitusten johtamaa Latinalaisen Amerikan maata (Bolivia, Kuuba, Nicaragua ja Venezuela). Bolivia solmi hallituksensa vaihduttua kuitenkin marraskuussa 2019 uudelleen 10 vuotta aiemmin katkaistut diplomaattiset suhteet Israelin kanssa. Tätä ennen Nicaragua oli palauttanut vuonna 2017 Israeliin diplomaattisuhteet, jotka se oli katkaissut vuonna 2010 vastalauseena Gazan saarrolle. Kuuba ja Venezuela ovat jääneet ainoiksi Latinalaisen Amerikan maiksi ilman diplomaattisuhteita Israeliin.
Israel on viime vuosina painottanut yhteistyön kehittämistä Afrikan maiden kanssa. Pääministeri Netanjahu on vieraillut useasti Afrikassa. Israelilla on Afrikassa 11 suurlähetystöä, joista viimeisin avattiin vuonna 2019 Ruandassa. Afrikan muslimienemmistöisistä maista ilmoitti Guinea vuonna 2016 ja Tšad vuonna 2019 palauttavansa diplomaattiset suhteensa Israelin kanssa. Etiopialla on hyvät suhteet Israelin kanssa. Vuoden 1967 Israelin ja arabimaiden sodan jälkeen katkennet diplomaattisuhteet solmittiin uudelleen vuonna 1989 ja sen jälkeen yhteistyö on ollut vilkasta. Etiopia on Israelille tärkeä strategisesti ja poliittisesti. Israel on tärkeä Etiopialle taloudellisen ja sotilaallisen yhteistyön sekä sen tarjoaman teknologisen osaamisen takia.
Israelin suhteet Brasiliaan ovat olleet erittäin hyvät Israel-myönteisen oikeistolaisen presidentin Jair Bolsonaron tultua valtaan vuonna 2019. Brasilia on sanonut suunnittelevansa suurlähetystönsä muuttamista Tel Avivista Jerusalemiin. Brasilia perusti Jerusalemiin kaupallisen edustuston eikä ole ainakaan toistaiseksi siirtänyt suurlähetystöään Jerusalemiin ilmeisesti peläten tämän vaikeuttavan maan kauppasuhteita arabimaihin. Toistaiseksi suurlähetystönsä Jerusalemiin on siirtänyt Yhdysvaltain lisäksi vain Guatemala. Paraguay siirsi suurlähetystönsä Jerusalemiin toukokuussa 2018, mutta muutamien kuukausien kuluttua se siirsi suurlähetystön kuitenkin takaisin Tel Aviviin.
Israelin suhteet Venäjään ovat hyvät siitä huolimatta, että Israel on Yhdysvaltojen pääliittolainen Lähi-idässä ja Venäjä on läheisissä väleissä Israelin arkkivihollisten Iranin ja Syyrian kanssa. Israelissa asuu miljoona venäläistaustaista asukasta ja Israel on entisen Neuvostoliiton maiden ulkopuolella ainoita maita, joissa 9. toukokuuta eli puna-armeijan voitonpäivä on virallinen juhlapäivä.