cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pignari Bana
Liikenne, elinkeinot ja palvelut
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, maapapu ja durra. Niiden ohella kasvatetaan riisiä, fonioa, lehmänpapua, seesamia ja hibiskusta sekä myytäväksi meneviä maapähkinää ja vihanneksia. Kotieläimiä ovat lampaat, vuohet, naudat ja aasit. Lisäksi tuotetaan puutavaraa ja puuhiiltä sekä harjoitetaan keräilyä, kalastusta, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä. Goundakassa ja Kakolissa pidetään viikoittaiset markkinat.
Kunnassa toimii 12 alakoulua, kaksi yläkoulua ja kaksi koulutus- ja kehittämiskeskusta (CED). Goundakassa ja Kori Maoundéssa on terveyskeskukset. Vesihuolto käsittää kaivoja, porakaivoja ja patoaltaita. Muita palveluja ovat muutama kauppa, viisi hirssimyllyä ja karjan rokotuspiste.
Matkailu
Bandiougou ja Goundaka ovat kuuluisiin muslimioppineisiin Sékou Salahiin ja Guéladio Hambodédioon liittyviä pyhiinvaelluskohteita. Mahdollisina matkailukohteina mainitaan pittoreskit Kettyn ja Djiguin kylät. Matkailu ja siihen liittyvät palvelut ovat kuitenkin vähäisiä.
Luettelo elektronisen musiikin alalajeista
Luettelo elektronisen musiikin alalajeista.
Italia yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa
Italia on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman Euroopan-mestaruuskilpailuihin ensimmäisistä, vuoden 1934 kisoista alkaen. Sen urheilijat ovat yksittäisissä EM-kisoissa saavuttaneet nollasta viiteen kultamitalia. Vain vuoden 1958 kisoissa maa on jäänyt ilman kultamitaleja. Yksittäisten kisojen mitalitilastoissa se on parhaimmillaan sijoittunut neljänneksi vuosina 1978 ja 1990. Koko EM-kisahistoriassa se on kerännyt kahdeksanneksi eniten kultamitaleja. EM-kilpailujen isäntämaana Italia toimi vuosina 1934 ja 1974. Ensimmäisellä kerralla kisakaupunkina oli Torino ja toisella kerralla Rooma.
Sonni Michael Angelo
Sonni Michael Angelo Ngesala (s. 5.5.1985) on Kongossa syntynyt australialainen ammattilaisnyrkkeilijä.
Taustaa
Sonni kohtasi nuoruudessaan suuren traumaattisen kokemuksen, kun valta vaihtui Kongossa. Kapinallisryhmä halusi Sonnin liittyvän heihin, mutta hän kieltäytyi. Seurauksena kapinallisryhmä saapui hänen kotinsa ovelle ja ampuivat oven läpi. Sonnin isä kuoli heti. Kapinalliset puukottivat hänen veljensä hengiltä ja tappoivat Sonnin äidin.
Nyrkkeilyura
Ennen haastajaa Sonni on kohdannut myöhemmin tulevat Haastaja-toverinsa Les Piperin ja Israel Kanin, jotka molemmat hän voitti.
Sonni on uransa aikana otellut 10:stä eri tittelistä, mutta on voittanut vain neljä kertaa.
Australian Haastaja
Haastajan aikana Sonni hankkiutui aika monen henkilön kanssa riitoihin, koska ei suostunut tekemään kunnollista tiimityötä (Esim. Les Piper, Junior Talipeua ja Pradeep Singh).
Ensimmäisen kierroksen viimeisellä viikolla Sonni kohtasi sinisen joukkueen Pradeep Singhin. Aiemmin kyseisellä viikolla nämä kaksi olivat ystävystyneet kun Sonni lohdutti Pradeepia siitä että siniset haukkuivat ja liittoutuivat Pradeepia vastaan. Ottelu päättyi yksimielisesti Sonnin voittoon.
Toisella kierroksella Sonni kohtasi Victor Oganovin, turnauksen kovimman iskijän. Sonni näytti todellista sydäntä, mutta Victor sai käytettyä tätä kanveesissa. Victor voitti ottelun yksimielisesti ja Sonni poistui talosta seitsemäntenä.
Haastajan jälkeen
Joulukuussa 2009 Sonni pidätettiin syytettynä raiskauksesta. Oikeus päästi hänet ehdonalaiseen, mutta Sonni joutuu pysyttelemään kotonaan ja ilmoittautumaan päivittäin paikalliselle poliisille.
No Sleep ’till Bedtime
No Sleep ’till Bedtime on kanadalaisen metalliyhtyeen Strapping Young Ladin livealbumi, joka julkaistiin 2. kesäkuuta 1998. Kappaleet on nauhoitettu Melbournessa, Australiassa, 12.–13. lokakuuta 1997.
USS Finland (ID-4543)
SS Finland oli yhdysvaltalainen valtamerihöyrylaiva, joka palveli Yhdysvaltain laivaston kuljetusaluksena ensimmäisessä maailmansodassa nimellä USS Finland.
Valmistus
International Mercantile Marine tilasi aluksen W. Cramp and Sonsilta Philadelphiasta Pennsylvaniasta. Alus laskettiin vesille 1902.
Palvelus
Aluksen kotisatamana oli New York. Se liikennöi pääasiassa Yhdistyneen kuningaskunnan, Belgian ja Italian satamiin.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Armeijan kuljetusosasto lunasti 3. kesäkuuta 1917 aluksen kuljettamaan rahtia ja joukkoja Eurooppaan. Se luovutettiin 24. huhtikuuta 1918 Yhdysvaltain laivastolle, joka luokitteli sen joukkojenkuljetusalukseksi ottaen sen palvelukseen 26. huhtikuuta ensimmäisenä päällikkönään komentaja W. J. Giles.
Pikimänty
Ulkonäkö
Pikimänty on suurimmillaan 31 metriä korkeaksi kasvava puu. Sen rungon punaruskea kaarna on syvästi ja epäsäännöllisesti uurteinen. Neulasia on kolme (tai viisi) yhdessä nipussa; ne ovat 5–10(–15) senttimetriä pitkiä ja kiertyneitä. Kävyt ovat kypsinä ruskeita, 3–9 cm pitkiä ja sulkeutuneena munanmuotoisia. Pikimänty on kasvultaan poikkeuksellinen mäntylaji, sillä se pystyy kasvattamaan uusia haaroja rungon jälkisilmuista esimerkiksi metsäpalon tuhottua puun osia.
Kari Kulmala
Poliittinen ura
Kulmala valittiin Rääkkylän kunnanvaltuustoon vuoden 2008 kunnallisvaaleissa 109 äänellä ja uudelleen 165 äänellä vuoden 2012 vaaleissa. Kuntavaaleissa 2017 Kulmala valittiin kolmannelle valtuustokaudelle 141 äänellä. Vuonna 2021 hänet valittiin neljännelle valtuustokaudelle 117 äänellä.
Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Kulmala sai 2 761 ääntä Pohjois-Karjalan vaalipiiristä jääden varasijalle. Vaaleissa 2015 hän oli ehdolla uudesta Savo-Karjalan vaalipiiristä ja tuli valituksi eduskuntaan 5 188 äänellä.
13. kesäkuuta 2017 Kulmala ilmoitti eroavansa perussuomalaisista puolueen puheenjohtajavaihdoksen takia. Hän kuului Sininen tulevaisuus -eduskuntaryhmään.
Kulmala oli ehdolla vuoden 2019 eduskuntavaaleissa mutta jäi valitsematta. Hän kertoi aikovansa palata poliisiksi.
Kulmala valittiin Sinisen tulevaisuuden uudeksi puheenjohtajaksi puoluekokouksessa 8. kesäkuuta 2019. Kulmala jätti puolueen puheenjohtajuuden Keravan puoluekokouksessa 18. syyskuuta 2021.
The Sims 3: Paratiisisaari
The Sims 3: Paratiisisaari (The Sims 3: island paradise) on kymmenes lisäosa The Sims 3 -peliin. Paratiisisaari on Maxisin tekemä ja Electronic Artsin julkaisema lomailuun painottuva lisäosa, hieman aikaisempien Lomalla, Matkoilla ja Maailmanmatkaaja oloinen.
Kari Kulmala
Poliittinen ura
Vuoden 2022 aluevaaleissa Kulmala valitiin Kokoomuksen ehdokkaana Pohjois-Karjalan hyvinvointialueen aluevaltuustoon 367 äänellä.
The Sims 3: Paratiisisaari
Lisäosa tuo mahdollisuuden asua asuntolaivassa, joka voidaan kiinnittää tyhjään satamapaikkaan tai ankkuroida halauamaasi paikkaan avomerellä. Nyt voit myös harrastaa laitesukellusta sekä aarteiden metsästämistä merestä. Aarteenmetsästyksessä on oltava varovainen koska meressä asustelee myös hait. Pelaajalla on mahdollisuus törmätä sukelluksillaan myös merenneitoihin, joita voi ohjailla. Huomaa, että jos merenneito on liian kauan kuivalla maalla muuttuu hän normaaliksi ihmiseksi. Uutena harrastuksena on hengenpelastajana toimiminen. Rahanlähteenä toimivat pelaajan omistamat hotellit, joista saadut tuotot määräytyvät hotellin hintatason ja palvelulaadun mukaan.
Siipikantaiset
Siipikantaiset (Pterygota) on hyönteisten alaluokka. Siihen kuuluvat kaikki sekä nykyään elävät että sukupuuttoon kuolleet hyönteiset, joilla on siivet, joskin muutamilta ryhmiltä siivet ovat evoluution saatossa uudestaan hävinneet.
Kari Kulmala
Yksityiselämä
Kulmala on vakaumukseltaan herännäinen.
Siipikantaiset
Siipikantaisten keskeisimpänä tuntomerkkinä ovat hyönteisen keskiruumiin toisesta ja kolmannesta segmentistä lähtevät siivet. Muutamissa lahkoissa ja joidenkin yksittäisten ryhmien tapauksessa siivet ovat myöhemmin surkastuneet olemattomiin. Taksonomisesti siipikantaisten alaluokka jaetaan uussiipisiin ja muutamaan muuhun, alkeellisempaan osaluokkaan. Ryhmä kehittyi kivihiilikaudella, noin 300 miljoonaa vuotta sitten ja sen ensimmäiset edustajat ovat muodostaneet maapallon ensimmäisen lentokykyisten eläinten ryhmän.
Luokittelu
Eräs siipikantaisten luokittelu:
Benedicta Idefelt
Benedicta Idefelt (vuoteen 1939 Anita Maria Idefelt; 8. huhtikuuta 1920 Viipuri – 30. lokakuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen nunna, opettaja, kirjailija ja toimittaja, joka työskenteli opettajana Brasiliassa sekä toimittajana Vatikaanin radiossa. Hänen isänsä oli näyttelijä Runar Idefelt.
Benedicta Idefelt syntyi luterilaiseen perheeseen, mutta hän kiinnostui roomalaiskatolisuudesta jo 13-vuotiaana ja kääntyi katoliseen uskoon 16-vuotiaana. Hän lähti Helsinkiin luostarikouluun ja jatkoi opintojaan Königsbergissä katariinasisarten naisopistossa; ensimmäisen nunnalupauksensa hän antoi 21-vuotiaana. Toisen maailmansodan aikana hän työskenteli itäpreussilaisessa luostarisairaalassa. Sisaret joutuivat pakenemaan neuvostojoukkoja Berliiniin tammikuussa 1945, ja sisar Benedicta siirtyi edelleen Reininmaalle. Sodan jälkeen hän opiskeli kölniläisessä taidekoulussa vuoteen 1948 saakka.
Vuosina 1948–1970 sisar Benedicta opetti brasilialaisessa tyttökoulussa piirustusta ja englantia. Hän kiinnitti huomiota maassa vallitsevaan epäoikeudenmukaisuuteen, ja paavi Johannes XXIII:n kiertokirje sai hänet heräämään yhteiskunnallisesti vuonna 1961. Sisar Benedicta pyrki edistämään auttamista ja sosiaalista oikeudenmukaisuutta Brasiliassa muun muassa kirjoittamalla kiirastorstain kärsimyskulkueen ”Cristo Total”, jossa oli mukana yli 600 esiintyjää. Brasilian sotilasjuntta suhtautui epäluuloisesti hänen yhteiskunnalliseen toimintaansa, ja hän joutui vuonna 1970 lopulta lähtemään maasta pidätysuhan takia.
Brasilian-vuosiensa jälkeen sisar Benedicta opetti Vatikaanissa joukkotiedotusta, ja vuodesta 1975 alkaen hän toimitti Vatikaanin radion suomenkielisiä lähetyksiä. Paavin tiedotusvälinekomitean neuvonantajana hän palveli vuodesta 1978 alkaen.
Joukkotiedotusuransa päätyttyä vuonna 1984 sisar Benedicta asui Roomassa sisarkuntansa luostarissa, ja viimeiset vuotensa hän vietti Helsingissä.
Justus Ripatti (poliitikko)
Justus Ripatti oli suomalainen poliitikko.
Ripatti toimi Suomalaisen puolueen kansanedustajana kahteen otteeseen, toukokuusta 1907 heinäkuuhun 1908 ja maaliskuusta 1910 tammikuuhun 1912. Hän oli eduskunnan kunnallisvaliokunnan, maatalousvaliokunnan ja työväenasiainvaliokunnan jäsen. Hänet valittiin kansanedustajaksi kolmissa vaaleissa, 1907, 1910 ja 1911, Mikkelin läänin vaalipiiristä. Ripatti kuoli kesken vaalikauden 16. tammikuuta 1912, 48-vuotiaana, ja hänen seuraajakseen eduskuntaan tuli Kalle Vuorinen.
Ripatti oli varsinaiselta ammatiltaan maanviljelijä, jona hän toimi synnyinkunnassaan Hirvensalmella. Kansanedustajuuden lisäksi hän vaikutti poliittisella urallaan Hirvensalmen kunnallispolitiikassa. Hän toimi kunnan kunnallislautakunnan ja kuntakokouksen jäsenenä sekä molempien puheenjohtajana. Hän kuului vuoden 1899 suureen lähetystöön Hirvensalmen edustajana.
Ripatin vanhemmat olivat siltavouti Otto Ripatti ja Helena Ruhanen. Hän oli kolmesti naimisissa. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Helena Ukkonen, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1885, ja joka kuoli vuonna 1890. Vuosina 1891–1894 hän oli aviossa Elina Augustintyttären kanssa, josta hän erosi. Kolmannen puolisonsa Amanda Pöyryn kanssa Ripatti avioitui vuonna 1895.
Matti Semi
Veli Matti Semi (s. 26. tammikuuta 1957 Varkaus) on suomalainen entinen kansanedustaja ja kunnallispoliitikko. Hänet valittiin vasemmistoliiton edustajaksi Savo-Karjalan vaalipiiristä 2 140 äänellä vuoden 2015 eduskuntavaaleissa. Hän keräsi kotikaupungistaan Varkaudesta äänistään peräti 1300, mikä oli 11,6 prosenttia kaikista kaupungissa annetuista äänistä. Hän on Varkauden kaupunginvaltuuston pitkäaikainen jäsen.
Matti Semi valittiin vuoden 2019 vaaleissa uudelleen eduskuntaan yli 3 400 äänellä. Eduskunnassa Semi toimii hallintovaliokunnan jäsenenä (vuodesta 2015–) ja puolustusvaliokunnan varajäsenenä (vuodesta 2019–).
Semi on toiminut vasemmistoliiton eduskuntaryhmän toisena varapuheenjohtajana 2015–. Vuodesta 2015 Semi on ollut myös Yleisradion hallintoneuvoston jäsen.
Kotikaupungissaan Varkaudessa Matti Semi on kaupunginvaltuuston 2. varapuheenjohtaja. Hän on myös urheiluseura Varkauden Tarmon puheenjohtaja.
Hetkiä Kalliossa
Hetkiä Kalliossa on suomalainen Yleisradion musiikkiohjelma. Ohjelmassa Anssi Kela musisoi vaihtuvan vieraan kanssa kalliolaisessa yksiössä. Ohjelmaa esitetään Yle TV2:ssa sekä yle.fi/musiikki -sivustolla.
Ohjelman alkuperäisidean takana ovat Anssi Kela, Joonas Josefsson ja Markku Mastomäki. Visuaalisen tyylin ovat luoneet Joonas Josefsson, Jarmo Loikkanen ja Hannu Kettunen.
Lekyytti
pienoiskuva|upright=0.82|[[Attikalainen keramiikka|Attikalainen valkopohjatekniikalla koristeltu lekyytti, n. 450–440 eaa. Metropolitan Museum of Art.]] Lekyytti on antiikin aikana käytetty keraaminen öljypullo. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Historia ja käyttö
Lekyyttejä käytettiin öljy- ja voidepulloina. Nimi lekythos viittasi kreikassa monenlaisiin pulloihin ja öljy-astioihin, mukaan lukien myös muun muassa aryballokset, mutta nykyisin termiä käytetään tutkimuksessa juuri tietynlaisesta, tässä kuvatusta pullotyypistä. Vaasityypin nimi on alkuperältään esikreikkalainen, toisin sanoen kreikkalaiset olivat saaneet sen jostakin varhaisemmasta kielestä ja kulttuurista.
Varhaisimmat attikalaisen keramiikan mustakuviotekniikalla koristellut lekyytit tehtiin 500-luvulla eaa., ja saivat muotonsa mahdollisesti korinttilaisesta keramiikasta. Varhaismuodot olivat pyöreähköjä tai ovaalinmuotoisia, ja perustuivat mahdollisesti korinttilaisiin aryballoksiin. Attikalainen hartialekyytin alkumuoto kehittyi noin vuoteen 560 eaa. mennessä, ja kanonisoitui perustyypiksi vuosisadan lopulle tultaessa.
Lekyyttejä käytettiin paitsi arkikäytössä myös uskonnollisissa seremonioissa ja erityisesti hautausrituaaleissa, kuten ruumiin voitelussa. Niitä myös asetettiin vainajien haudoille. Tämä käy ilmi siitä, että niitä on löydetty paljon hautausmailta, sekä vaasimaalauksista, joissa lekyytit esitetään usein haudoilla. Monet näistä maalauksista on tehty lekyytteihin itseensä. 400-luvun eaa. lopulla valmistettiin myös suurikokoisia lekyyttejä, jotka oli ilmeisesti tarkoitettu hautapaikan merkeiksi.
Lekyytistä sai nimensä lekythion, joka oli kreikkalaisessa metriikassa eräs runosäe.
Muoto ja tyypit
Lekyytti on pitkänomainen, hoikka ja syllinterimäinen, suiposti alaspäin kapeneva kapeakaulainen pullo. Siinä on ahdas ja syvä suu, ohut kaula, matala jalka ja yksi pystysuora kädensija, joka saa alkunsa hartiasta ja kaartuu kiinni kaulan alaosaan. Kuppimaisen suuosan terävä sisäreuna esti öljyn läikkymisen. Joissakin lekyyteissä on sisällä pienempi kammio, jolloin niihin on mahtunut vähemmän öljyä kuin ulospäin näyttäisi. Lekyyttien korkeus on tyypillisesti noin 20–50 cm. Suurimmat hautakivilekyytit ovat korkeudeltaan noin metrin. Klassisen kauden attikalaisten lekyyttien maalauskoristelussa käytettiin erityisesti valkopohjatekniikkaa.
Lekyytti muistuttaa monin tavoin aryballosta, mutta on yleensä tätä korkeampi. Lekyytin ja aryballoksen välimuoto on lekythos aryballos.
Lekyytin tyyppejä ovat:
Deianeira-lekyytti
Deianeira-lekyytti on lekyyttien alkuperäinen muoto, jota valmistettiin 500-luvun eaa. alkupuolella. Sitä tuotettiin erityisesti korinttilaisessa keramiikassa. Lekyytit koristeltiin alun perin mustakuviotekniikalla.
Hartialekyytti
Hartialekyytti on lekyytin myöhempi perusmuoto. Se on saanut nimensä siitä, että sen vartalon yläosa on muuta vartaloa leveämpi eli ”harteikas”. Vaasi kapenee alaspäin. Tyyppi kehittyi noin vuoteen 560 eaa. mennessä samaan aikaan hartiallisen hydrian ja kaula-amforan kanssa. Lekyytit koristeltiin edelleen pääosin mustakuviotekniikalla.
Sylinterilekyytti
Sylinterilekyytti on saanut nimensä siitä, että sen vartalo on tasaisen sylinterimäinen, kunnes kapenee alaosastaan jalkaa kohti. Tyyppi kehittyi noin 535–500 eaa. ja oli hallitseva muoto 400-luvulla eaa. Sylinterilekyyttejä tehtiin erityisesti attikalaisessa keramiikassa. Niiden koristelussa käytettiin erityisesti valkopohjatekniikkaa.
Vatsalekyytti
Vatsalekyytti on saanut nimensä vartalonsa pyöreähköstä muodosta. Se muistuttaa monin tavoin perustyypin lekyyttiä, josta alaosa on ikään kuin leikattu pois. Lekyytissä ei ole terävää hartiaa. Pohja ja jalka ovat leveät. Vatsalekyyttejä alettiin valmistaa 400-luvun eaa. loppupuolella. Monet myöhemmät muodot ovat attikalaista Kertš-tyyliä tai peräisin eteläitalialaisesta keramiikasta.
Terholekyytti
Terholekyytti on harvinaisempi muoto, joka on saanut nimensä tammenterhoa muistuttavasta ylöspäin kapenevasta muodostaan.
Reformijuutalaisuus
pienoiskuva|[[New Yorkissa sijaitseva Emanu-Elin synagoga on maailman suurin reformijuutalainen synagoga.]] thumb|Reformijuutalainen jumalanpalvelus.
Reformijuutalaisuus on juutalaisuuden liberaali suuntaus, joka korostaa Tooran ja uskon muuttuvaa tulkintaa. Reformijuutalainen liike syntyi 1800-luvun alun Saksassa pääosin maallikkojen parissa, jotka kyseenalaistivat juutalaisen perinteen ja vaativat liturgian sekä muiden rituaalien uudistamista. Reformijuutalaisuudessa on pääosin luovuttu monista perinteisen juutalaisuuden uskomuksista, laeista ja tavoista.
Varhaisen reformijuutalaisuuden tärkeitä oppi-isiä olivat muun muassa saksalainen rabbi Abraham Geiger (1810–1874) sekä böömiläissyntyinen Isaac Mayer Wise (1819–1900), joka auttoi vakiinnuttamaan liikkeen Yhdysvaltoihin.
Reformijuutalaisuudessa Tooraa, juutalaisen lain kulmakiveä, ei pidetä Jumalan ehdottomana sanana ja lakina, vaan pikemminkin erilaisten opetusten kokoelmana. Liikkeessä korostetaan hyvänä pidettyä elämäntapaa koskevia eettisiä ohjeita, mutta rituaalisia säännöksiä ei sen sijaan pidetä yhtä tärkeinä.
Piirteet
Nykyisen reformijuutalaisuuden tunnuspiirteitä ovat:
Liberaalien jumalanpalveluksissa soitetaan musiikkia ja rukoukset luetaan kansankielellä, eikä košer-sääntöjen noudattamista pidetä välttämättömänä. Liike myös korostaa etiikan merkitystä. Liberaalien mielestä juutalaisen tradition kehittyminen ei ole pysähtynyt Talmudiin.
Historia
Liberaalit ajatukset alkoivat saada juutalaisuudessa jalansijaa 1800-luvun Saksassa, tunnetuimpana edustajanaan rabbi Abraham Geiger. Liberaalit pyrkivät uudistamaan juutalaisuutta muun muassa vähentämällä uskonnollisia rituaaleja ja sukupuolierottelua, ja korostamalla nykyaikaisuutta, moniarvoisuutta, tasa-arvoa ja oikeudenmukaisuutta.
Suuren syvänteen intiaanit
Suuren syvänteen intiaanit olivat Kalliovuorten ja Sierra Nevadan välisellä laajalla alueella asuvia Pohjois-Amerikan alkuperäiskansoja, jotka hankkivat elatuksensa lähinnä luonnonantimien keräilyllä ja metsästyksellä. Suuren syvänteen kansoista merkittävämpiä olivat shoshonit, paiutet ja utet. Ensimmäisinä eurooppalaisina alueen löysivät espanjalaiset fransiskaanit, jotka vierailivat vuoden 1776 aikana Coloradossa ja Utahissa. Seuraavan vuosisadan ensimmäisellä puoliskolla amerikkalaiset ja meksikolaiset turkismetsästäjät alkoivat liikkua syvänteen reunavuoristoissa ja vuosisadan puoleenväliin tultaessa selkkaukset paikallisten intiaanien ja valkoisen väestön välillä yleistyivät. Saman vuosisadan loppuun mennessä syvänteiden intiaanit olivat pakotettuja luopumaan vanhoista elämäntavoistaan ja omaksumaan uuden kulttuurin.
thumb|Läntisten Yhdysvaltain intiaaniheimojen alueet. Suuri syvänne on kartassa englanniksi Great Basin.
Paleointiaanit
Ei ole täsmällistä tietoa, milloin muinaiset suurriistaa metsästäneet jääkauden ajan paleointiaanit saapuivat Suurelle syvänteelle. Jääkauden loppuvaiheen ilmasto syvänteillä oli kostea ja kasvillisuus metsäinen. Alueella oli myös runsaasti sateiden aiheuttamia suuria järviä, joista yksinomaan Bonnevillejärvi peitti lähes 52 000 km² koillisesta Utahista. Fort Rockin löytöjen ja ajoitusten mukaan Suuressa syvänteessä asui ihmisiä jo noin 11 200 eaa. Osa varhaisista asukkaista eli jokien ja järvien lähellä, missä oli eniten riistaa, mutta myös itäisistä vuoristoista on löydetty runsaasti jälkiä paleointiaanien varhaisesta asutuksesta. Eniten löydöksiä on tehty Salt Laken pohjoispuolelta.
Arkaainen kausi
Jääkauden päättymisen aikoihin ilmasto lämpeni ja noin 3 000 vuotta kestänyt pitkä kuivuus muutti monet järvet pieniksi erillisiksi suoalueiksi. Metsä muuttui lopulta aavikoksi, ja kosteasta ympäristöstä riippuvaiset isot riistaeläimet katosivat. Tämä lopetti paleointiaanien kaudella harjoitetun suurriistan metsästyksen. Tilalle tuli pienriistan pyytäminen, ja lisäksi luonnonkasvien keräilyn merkitys kasvoi. Varhaiset merkit pinyon-männyn siementen keräilystä ovat aikakaudelta 6 000 eaa. Tämä pienten ihmisryhmien nopeaan liikkumiseen perustunut ajanjakso tunnetaan arkaaisena kautena, joka alkoi noin 7 500-6 000 eaa
Ajalta on säilynyt tyypillisen kiertelevän kivikautisen kulttuurin jäänteitä kuten kalliomaalauksia, joilla oli henkimaailmaan liittyvä uskonnollinen merkitys. Ihmiset metsästivät pienriistaa muun muassa keihäänheittimillä, sillä jousta ja nuolta ei vielä tunnettu. Keihäiden päissä käytettiin irtokärkiä, joiden erilaiset muotoilut ja kuvioinnit auttoivat tunnistamaan eri ryhmät toisistaan. Noin 2000 eaa. – 500 jaa. etelän-lounaan alueella yleistyi kaupankäynti, jossa rannikolta tuotiin kotiloita, kaupattiin obsidiaania ja varastoitiin ravintoa.
Fremontin kulttuuri
Varsinainen kulttuurin muutos tuli, kun etelästä Anasazin kulttuurin alueelta levisi Suuren syvänteen alueille Fremontin kulttuurin synnyttänyt muutto- tai vaikutusaalto noin 400–800 jaa. Aluksi vain Ison Suolajärven ympäristöön levittäytynyt kulttuurialue laajeni myöhemmin myös Idahoon, Nevadaan ja Wyomingiin. Fremontin kulttuuriin liittyi aiempaan tapaan runsaasti metsästystä ja keräilyä, mutta uutuutena oli maanviljely, jossa hyödynnettiin syvänteen suoalueita. Tällä kaudella mukaan tulivat myös saviastiat, jouset ja nuolet sekä savitiiliset viljavarastot. Asuntona ei toiminut enää luola, vaan uuden kulttuurin asukkaat rakensivat kuoppataloja. Nämäkään varhaiset ihmiset eivät aluksi perustaneet kiinteitä kyliä, vaan viettivät liikkuvaa elämää. Keramiikka oli harvinaista ja vain harvoin poltettua, ja sitä ilmaantui lounaisosiinkin viimeistään noin 1000 jaa. Eteläisiä ja lounaisia vaikutteita muistuttivat myös punotut korit ja koverat kivialustat. Kulttuurista on jäänyt merkkejä myös keinokasteluviljelystä. Fremontin ihmiset käyttivät mieluummin nahkamokkasiineja kuin Anasazin tyyppisiä kuitusandaaleja. 220px|thumb|left|Fremontin aikaista taidetta Sego kanjonista Utahista noin vuodelta 600 Suurelta syvänteeltä löydettyjen kalliomaalausten eri tyylisuunnat johtavat olettamukseen, että taidetta ovat tehneet paikallisten fremontilaisten lisäksi monet etniset ryhmät, jotka ovat vaihtuneet vuosisatojen varrella.
Fremontin kulttuuri hävisi noin 1250–1350 jaa. Syytä on etsitty epäsuotuisiksi muuttuneista ilmasto-olosuhteista, mutta joidenkin lähteiden mukaan asteekin sukuista kieltä puhuneet shoshonit ja heidän kielisukulaisensa olisivat saapuneet Suureen syvänteeseen samoihin aikoihin kun Fremontin kausi päättyi. Uudet tulokkaat saattoivat ajaa alkuperäisen väestön pois ja korvata näiden paikan. Shoshonit jakaantuivat lukuisiin eri ryhmiin, jotka levisivät syvänteen eri osiin. He valmistivat keramiikkaa ja olivat taitavia kalastajia, keräilivät kasveja ja viljelivät jonkin verran maata. Joidenkin väittämien mukaan shoshonit olivat tehneet retkiä pohjoisille tasangoille jo ennen ajanlaskun alkua. Arkeologisten löytöjen kytkeminen myöhempiin intiaaneihin on vaikeaa.
Hevosen leviäminen alueelle
Suuret hevoslaumat tulivat New Mexicoon jo 1597–1610, jolloin siellä hallitsi Juan de Oñate. Tämä ensimmäinen eurooppalainen siirtokunta oli nimeltään Santa Fe de Nuevo México ja erään arvion mukaan väestöön kuului 560 asukasta, joista 129 oli sotilasta. Joukossa oli myös 10 pappia ja runsas määrä intiaanipalvelijoita. Oñate miehineen herätti ympäristön intiaaneissa niin suurta pelkoa, että nämä jättivät kylänsä ja pakenivat vuoristoon.
Suuren syvänteen heimoista paiutet näkivät ensimmäisinä hevosia. Oman perimätietonsa mukaan he eivät kuitenkaan osanneet hyödyntää hevosen käyttömahdollisuuksia, vaan söivät nämä ravinnokseen. Paiutien naapurina asuvat utet sen sijaan olivat nähneet miten hevosilla ratsastettiin ja he ostivat näitä espanjalaisilta 1640-luvun aikana. Toisin kuin paiuteilla utien laaksoissa satoi riittävästi ja tämä takasi hevosille hyvät ruohistoiset laidunmaat. Opittuaan ratsastamaan utet aloittivat biisoninmetsästyksen Suurilla tasangoilla ja käyttivät hevosia myös liikkuvaan sodankäyntiin apasseja ja navajoja vastaan.
Vuoden 1680 pueblokapinassa] pueblo-intiaanit päästivät irralleen espanjalaisten suuret hevoslaumat. Osa hevosista kulkeutui Suuren syvänteen laidoille, josta utet vangitsivat niitä ja kuljettivat omille laitumilleen. Isä Eusebio Kinon Arizonaan perustaman lähetysaseman ympärillä asuvat pimat ja papagot saivat myös osansa karanneista hevosista ja näin hevoset siirtyivät ketjun tavoin heimolta toiselle. Esim. utet myivät hevosia shoshoneille ja comancheille. 280px|thumb|Wyomingin shoshonien tiipii-kylä 1870-luvulta Vuoteen 1730 mennessä hevosia käyttivät myös Suuren syvänteen pohjoisimmat shoshonit. He etenivät ratsain Saskatchewanin eteläosiin Bellyjoelle ja aiheuttivat hyökkäyksillään kauhua Kanadan tasankojen mustajaloille, joille hevonen oli vielä tuntematon. Shoshonit joutuivat myöhemmin vetäytymään takaisin Kalliovuorille, kun mustajalat ja creet valtasivat pohjoisia tasankoja Montanaan asti. Hevonen ja idästä tulleet vaikutteet muuttivat monen Suuren syvänteen itäisen heimon kulttuurin tasankointiaanien paimentolaiskulttuuriksi. Coloradon, Wyomingin ja Idahon intiaanit alkoivat asua tiipiissä ja käyttää nahkaisia säilytyskoteloita korien sijasta. Myös nahasta tehdyt vaatteet yleistyivät ja päälliköt alkoivat käyttää preeriaintiaanien tyyppisiä sulkapäähineitä. . Näin 1700-luvun suuren syvängön intiaanit alkoivat ulkoisesti näyttää preeriaintiaaneilta. Muutoksista huolimatta syvänteen intiaanien järjestäytyminen suuriksi yhteiskunnan yksiköiksi oli yhä löyhää. .
Eurooppalaisten tulo ja valloitukset
Espanjalaiset fransiskaanit Silvestre Vélez de Escalante ja Fracisco Atanasio Domínguez kävivät Coloradossa ja Utahissa 1776. Lewisin ja Clarkin retkikunta tutki syvänteen pohjoisreunan 1805–1806, mutta vasta 1820-luvun alussa syvänteellä alkoi liikkua pohjoisesta ja etelästä tulleita trappereita ja kauppiaita. Ratsastuskulttuurin omaksuneet pohjoiset paiutet ja bannockit surmasivat kymmeniä Kanadasta saapuneita metsästäjiä edellämainitun vuosikymmenen aikana ja tekivät 1840-luvun lopulla toistuvia hyökkäyksiä Kalifornian kultakentille matkaavia siirtolaisia vastaan. . Varsinainen uudisasutus Suurella syvänteellä alkoi 1847, jolloin mormonien etujoukko muutti Utahiin Suuren Suolajärven rannoille. Muutamassa vuodessa paikalle nousi Salt Lake City. Kultaryntäyksestä aiheutuvien ongelmien seurauksena mormonit yllättäen aseistivat pohjoiset paiutet vuonna 1850.
Intiaanisodat
200px|thumb|left|Sarah Winnemucca, 1800-luvun loppupuolen paiute-aktivisti ja kirjailija Varhain 1840-luvulla intiaanien ja uudisasukkaiden huonontuneet välit puhkesivat taisteluiksi, kun intiaanit puolustivat maataan ja ryöstelivät siirtolaisten karjaa ja hevosia. Vuonna 1860 paiutet, shoshonit ja bannockit taistelivat amerikkalaisia vastaan Nevadan historian suurimmassa yksittäisessä intiaanisodassa (Pyramid Lake War). . Yhdysvaltain sisällissodan aikaan 1861–1865 Yhdysvaltain armeijan ollessa vedettynä itäisille sotakentille shoshonit ja utet aiheuttivat monia levottomuuksia. Vastaiskuna kenraali Patrick E. Connorin johtamat miliisit surmasivat vuonna 1863 talvileiriinsa yli 200 shoshonea. Kun hallitus määräsi vuoden 1863 sopimuksilla intiaanit reservaattiin, osa päälliköistä vastusti päätöstä voimakkaasti. Vuosina 1864 -1868 monet itäiset shoshonit palvelivat armeijan tiedustelijoina bannockeja ja pohjoisia paiuteja vastaan käydyissä sodissa. Seuraavalla vuosikymmenellä yli sata shoshonia auttoi Yhdysvaltain joukkoja kukistamaan tasankojen siouxit ja cheyennet.
Vuonna 1877 Oregonin rauhalliset nez percet ajautuivat sotaan Yhdysvaltoja vastaan nuorten soturien surmattua joukon siviilejä. Nez percein tavoin Oregonin ja Idahon bannockit raivostuivat siirtolaisille, joiden karja tuhosi heidän niukkoja ravinnonlähteitään. Tilanne kärjistyi vuonna 1878 käytyyn sotaan, jossa bannockit ja pohjoiset paiutet nousivat kapinaan amerikkalaisia vastaan. Paiutien pääasiallisena rauhanneuvottelijana toimi intiaaniaktivisti Sarah Winnemucca, joka taisteli turhaan pysyvän paiute-reservaatin puolesta.
Vuotta myöhemmin joukko uteja tarttui aseisiin kyllästyneinä uuteen elämäntyyliin, johon Yhdysvaltain hallitus oli heidät pakottanut. Kapina kukistui nopeasti, mutta Coloradon asukkaiden painostuksesta ja kongressin päätöksellä utet joutuivat luopumaan reservaatistaan Coloradossa ja siirtymään paljon pienempään Utahin reservaattiin. Satunnaisia aseellisia yhteenottoja kuitenkin oli vielä 1910-luvun alussa.
Suuren syvänteen heimojen tunnetuimmaksi profeetaksi nousi paiutien henkimies Wovoka. Hänen luomansa henkitanssiliike levisi laajalle alueelle syvänteen ulkopuolelle ja sai osaltaan aikaan Wounded Kneen verilöylyn joulukuussa 1890. Henkitanssi oli alkuaan vuodelta 1869, mutta vasta Wowoka teki sen tunnetuksi 1880-luvun lopilla. Henkitanssi on säiltynyt suurilla syvänteillä 1900-luvulle asti, ja Oklahomasta levinnyt peyotismi on saanut paljon kannattajia 1900-luvun alusta lähtien Suuren syvänteen alueellakin.
Suuren syvänteen intiaanit 2000-luvulla
Shoshoneille ja paiuteilla on Kaliforniassa kolme yhteistä reservaattia. Myös Nevadassa shoshonit asuttavat useita reservaatteja. Heidän ja paiutien asuttama Duck Valley Colony ulottuu Idahoon asti. Pohjoiset shoshonit ja bannockit jakavat keskenään Idahon Fort Hallin reservaatin. Pääomien puute ja karut elinolosuhteet ovat osaltaan vaikeuttaneet shoshonien taloudellista kehitystä, mutta parhaiten menestyneet ryhmät ovat kehittäneet maataloudesta ja karjankasvatuksesta tuottoisan elinkeinon. Wind Riverin shoshoneilla on oma kulttuurikeskus, jossa nuorilla on mahdollisuus oppia kansansa vanhoja perinteitä ja kieltä. Shoshonien pelitoiminnan kehittyessä Wyominmgiin on avattu myös Wind River Casino, joka on alueen huomattavaanpia työnantajia.
thumb|Tämän päivän goshute-intiaaneja. Paiutien suurin asutuskeskus on Pyramid Laken reservaatti Nevadassa. Reservaatin asukkaiden talous perustuu suurimmalta osalta kalastukseen ja vapaa-ajan toimintoihin. Paiuteilla on reservaatteja myös muissa syvänteen osavaltioissa ja lisäksi heillä on haja-asutusta reservaattien ulkopuolella.
Utet asuttavat kolmea reservaattia Utahissa, New Mexicossa ja Coloradossa. Näistä Utahin Uintahin ja Ourayn reservaatti on pinta-alaltaan Yhdysvaltain toiseksi suurin intiaanireservaatti. Vuonna 2008 utet perustivat Coloradoon Sky Ute Resort and Casino lomakeskuksen. .
Läntisten shoshonien köyhiin digger-intiaaneihin lukeutuneet goshutet ovat jakaantuneet kahdeksi liittovaltion tunnustamaksi heimoksi, jotka asuvat Utahissa ja Nevadassa.
Elintavat ja ravinnon hankinta
Suuren syvänteen eteläisten ja läntisten heimojen liikkuma-alue oli suuri luonnon antimien vähyyden takia. Monet sikäläiset heimot asuivat lähes eristyksissä muusta maailmasta. Erityisen köyhiä olivat nykyisten Utahin ja Nevadan shoshonit, joita kutsuttiin halveksivasti "diggereiksi" eli kaivajiksi heidän kaivaessaan terävillä kepeillä maasta juureksia ja villivihanneksia. Kaivajiin kuuluivat goshutet, panamintet, kawauiisut, chemehuevit eli etelän paiutit ja weberin utet. Intiaanien leirit Utahjärven lähellä ja siitä länteen olivat yleensä autiomaan ja kylmimmän vuoriston välisellä 1600–2300 metrin korkeusvyöhykkeellä. Kerättäviä juureksia olivat camas-mukula, katkero, kumina, sipuli ja paikallinen intiaaniperuna. Erilaisia kukkia ja yrttejä ja muita kasveja kerättiin salaateiksi. Hedelmiä, siemeniä, pähkinöitä ja marjoja saatiin sieltä, missä niitä kasvoi. Erilaisia kasveja, muun muassa auringonkukkia ja savikoita ja pinjan siemeniä kerättiin laajalla alueella syötäväksi ja varastoon.
Vastakohden edellisille tarjosivat Idän shoshonit ja bannockit, jotka metsästivät biisoneita ja nauttivat korkeasta elintasosta. Suuren syvänteen pohjoisosan heimojen luonnonantimet olivat runsaita ja talouteen kuuluva kaupankäynti oli paljon vilkkaampaa kuin etelässä, jossa kaikki syötäväksi kelpaava käytettiin hyödyksi. Ravintokasveja olivat muun muassa leveä osmankäämi, kamassia ja levisia, ja vesilintuja houkuteltiin järvissä kaislasta tehdyillä houkutuslinnuilla.
Pohjoisen pauitet elivät 70 000 neliömailin laajuisella alueella hajanaisina ryhminä metsästäen peuroja ja vuorilampaita, jäniksiä, kaniineja, murmeleita, piikkisikoja, lintuja ja keräten noin 150 villiä kasvilajia.
Yhteiskunta
Yhteiskunnan perusyksikkö oli perhe, suurempaa yhteenkuuluvuutta ei väestön harvuuden takia yleensä ollut. Monta perhettä saattoi etsiä yhdessä ruokaa, tai joskus runsaalla alueella syntyi isompikin ryhmä. Joskus ihmiset saattoivat yhdistyä hyvänä metsästäjänä tai sotapäällikkönä pidetyn miehen käskyvallan alle sotimista tai metsästystä varten. Vanhuksilta kysyttiin neuvoja vaikeissa päätöksissä. Shamaaneja, joiden joukossa oli usein myös naisia, kunnioitettiin suuresti. Parannustöissä epäonnistuminen tiesi pahemmassa tapauksessa shamaanin kuolemaa. Aikuisen vainajan ruumis poltettiin hänen asuntonsa mukana.
Sotaisuus ja väkivalta
Syvänteen intiaanit olivat alkuaan sopuisia, mutta sukujen väliset verikostot eivät olleet harvinaisia. Hevosia saatuaan jotkut ratsastuskulttuurin omaksuneet heimot muuttuivat aggressiivisiksi ja myös ryöstöretket yleistyivät. Utet erikoistuivat ryöstöretkiin jo 1600-luvun lopulla ja iskivät kaukanakin asuvien heimojen kyliin. Seuraavalla vuosisadalla utet aloittivat tiiviin yhteistyön comanchien kanssa ja sieppasivat eri heimoilta naisia ja lapsia, jotka kuljetettiin New Mexicon orjamarkkinoille. Erityisesti sieppausten kohteena olivat eteläisten paiutien lapset, ja utet julistivat itselleen täydet oikeudet liikkua vapaasti paiutien maaseudulla.
Väkivaltaa esiintyi myös läntisemmillä alueilla. Vaikka shoshonien jalkaisin liikkuvat metsästäjä-keräilijät eivät voineet käydä suuria sotia, heidän keskuudessaan tehtiin murhia. Hedelmättömien alueiden ravinnon niukkuus aiheutti pahimpina nälkävuosina veritekoja, joiden kohteena oli vanhuksia ja lapsia. Monesti toinen kaksosista joutui pelkkien uskomusten takia surmatuiksi.
Uskonto ja uskomukset
Suuren syvänteen intiaanien uskonto oli lähinnä animismia, jossa ihminen on tasavertainen muiden elollisten kanssa. Vallalla oli usko myös korkeampaan Jumalaan, jollaisena jotkut heimot pitivät aurinkoa. Mytologia selitti maailman synnyn ja tapahtumat eläinten seikkailuilla. Susi ja kojootti olivat shoshonien suurimmat kulttuurisankarit, jotka olivat määränneet luonnon ja ihmiselämän lait. Esimerkiksi läntisten shoshonien henki kulki kuoleman jälkeen kojoottien maahan. Utet puolestaan uskoivat olevansa läheistä sukua karhulle, joka liittyi läheisesti heidän jumalaistarustoonsa. Syvänteiden asukkaat uskoivat lujasti kuolemanjälkeiseen elämään ja saattoivat siksi polttaa toisinaan vainajan lesken.
Henkien lepyttämiseksi järjestettiin tansseja, joissa soitettiin puisia huiluja ja luusta tehtyjä pillejä. Rumpuja ei alun perin tunnettu. Aurinkotanssi levisi pohjoisten ja itäisten shoshonien kulttuuriin 1800-luvun taitteessa, ja myös osa uteista omaksui sen keskuuteensa. Syvänteen heimojen suureen yhteiseen valkohäntäpeurojen ja antilooppieen metsästykseen liittyivät aina uskonnolliset seremoniat.
Nuijamiesten marssi
Laulun kantaesitys oli Helsingissä yliopiston pohjalaisten osakuntien yhteisen talon Ostrobotnian vihkiäisjuhlassa 9. marraskuuta 1912. Koskenniemi julkaisi sanoituksen myös runona vuonna 1913 runokokoelmassaan Hiilivalkea. Mahtipontisissa sanoissa on kaikuja Kaarlo Kramsun nuijasota-aiheisista runoista. Kuula sovitti Nuijamiesten marssin orkesterille vuonna 1917. Laulun eri sovitukset ovat Kuulan tuotannossa osa opusta nro 28.
Nuijamiesten marssi on ollut vuodesta 1956 Suomen puolustusvoimien ilmatorjuntajoukkojen yhteinen kunniamarssi.
Guildford Flames
Guildford Flames on englantilainen jääkiekkojoukkue, joka pelaa EIHL-liigassa. Seura on kotoisin Guildfordin kaupungista ja on perustettu 1992.
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Erkki Kurki-Suonio
Erkki Alfred Kurki-Suonio (sukunimi vuoteen 1928 Krohn; 22. syyskuuta 1901 Helsinki – 12. huhtikuuta 1985 Helsinki ) oli suomalainen pappi, kirjailija ja virsientutkija.
Perhetaustat
Erkki Kurki-Suonion vanhemmat olivat professori, säveltäjä Ilmari Henrik Reinhold Krohn[3] ja Emilie Alide Marie o.s. von Dittmann. Erkin äiti kuoli pojan ollessa 3½-vuotias. Isä ja Hilja Theodolinda Hahnsson avioituivat 1906. Lapset pitivät Hiljaa, kirjailijanimeltään Hilja Haahti, toisena äitinään.
Kurki-Suonio avioitui 1925 kansakoulun opettaja Sylvi Rankin kanssa. Perheeseen syntyivät lapset Jaakko, Kerttu, Ilmari, Pirkko, Annikki ja Sirkka.
Opinnot
Kurki-Suonio kävi Helsingissä Lampénin 3-luokkaisen alkeiskoulun, jatkoi veistokoulussa sitten vuoden ja normaalilyseon käytyään tuli ylioppilaaksi 1920. Opinnot jatkuivat Helsingin yliopistossa, jossa Kurki-Suonio suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1922. Auskultoinnin oppikouluja varten hän toteutti 1922–24 sekä kansanopistoja varten 1923. Papin kutsumus alkoi vetää Kurki-Suoniota puoleensa. Hän suoritti Sacri ministerii kandidaatin tutkinnon (SMK) 1925 ja vihittiin papiksi Oulussa 1925. Vuonna 1928 Kurki-Suonio suoritti suomen kielen ja kirjallisuuden approbaturin sekä 1931 kenttäpapin tutkinnon. Pastoraalitutkinto (laudatur) valmistui 1932. Myöhemmin vuorossa Kurki-Suoniolla olivat jatko-opinnot. Hän valmistui teologian lisensiaatiksi ja sen jälkeen väitteli teologian tohtoriksi 1952[3].
Päätoimet
Kurki-Suonion työura alkoi Itä-Hämeen kansanopiston virkaa toimittavana lehtorina Hartolassa 1922 ja jatkui Portaanpään kristillisen kansanopiston opettajana 1923. Raudaskylän keskikoulun opettajana Kurki-Suonio oli 1925–27, Portaanpään kristillisen kansanopiston opettajana Lapinlahdella 1927–33 sekä Suomen Merimieslähetysseuran apuIaissihteerinä 1933–36. Iisalmen kaupunkiseurakunnan kirkkoherrana Kurki-Suonio toimi 1935–51, Helsingin yliopiston assistenttina ja notaarina 1951–52 sekä Helsingin Johanneksen seurakunnan kirkkoherrana 1952–70, jolloin hän jäi eläkkeelle.
Sivutoimia
Kurki-Suonio oli Kalajokilaakson kristillisen kansanopiston opettajana Raudaskylässä 1925-27, Sievin vt. kirkkoherrana 1926, Pattijoen vt. kirkkoherrana 1927 sekä Hämeenlinnan vt. vankilapastorina 1928. Riistaveden kirkollisten asioiden hoitajana hän toimi 1929, Vehmersalmen vt. kirkkoherrana 1929 sekä Juankosken vt. kirkkoherrana 1930. Edelleen Kurki-Suonio oli Suonenjoen vt. kirkkoherrana ja kappalaisena, Sonkajärven vt. kirkkoherrana 1931, Iisalmen yhteislyseon latinan opettaja 1948-50 sekä Helsingin opettaja-korkeakoulun uskonnon opettajana 1950-52.
Kurki-Suonio oli Kuopion tuomiokapitulin asessorina 1939–45 ja Helsingin tuomiokapitulin asessorina vuosina 1959–65.
Luottamustehtäviä
Kurki-Suonio toimi Koraalikomitean puheenjohtaja 1938–43[4], Kirkolliskokousedustajana yhdeksän kertaa vuosina 1938–65 sekä Kuopion tuomiokapitulin asessorina 1939–45. Koraaliohjepainoksen toimittajakunnan jäsen ja sihteeri hän oli 1943–45, Virsiopetuskomitean puheenjohtaja 1943–45 sekä Iisalmen rovastikunnan Iääninrovasti 1950–51. Suomen Merimieslähetysseuran johtokunnan jäsenenä ja varapuheenjohtajana Kurki-Suonio toimi 1952–60, Suomen lähetysseuran johtokunnan jäsenenä 1952–60 sekä Helsingin Diakonissalaitoksen johtokunnan jäsenenä 1952–70. Naisteologikomitean jäsen hän oli 1953–58 ja Naispappeuskomitean jäsen 1958–63. Kurki-Suonio oli Helsingin tuomiorovastikunnan vt. lääninrovasti 1959–61, Helsingin tuomiokapitulin asessori 1959–65 ja Herättäjä-Yhdistyksen päätoimikunnan jäsen 1959–60. Kirkon musiikkitoimikunnan puheenjohtajana hän oli vuodesta 1961 sekä Sibelius-Akatemian kirkkomusiikkiosaston inspehtorina 1963–73.
Merimiehen Ystävän toimittajana Kurki-Suonio oli 1933–35, Vapaan Huollon Iisalmen keskuksen puheenjohtajana 1941–42, Iisalmen raittiuslautakunnan puheenjohtajana 1945–46 ja Helsingin III tyttökoulun vanhempainneuvoston varapuheenjohtajana 1951.
Harrastuksia
Kurki-Suonion harrastukset suuntautuivat musiikkiin, hymnologiaan (hän tutki virsitekstejä ja sävelmiä), historiaan, raittius- ja heimoasiaan.
Arvonimiä ja kunniamerkkejä
Kurki-Suonio sai rovastin arvon 1949. Kunniamerkkeinä hänelle myönnettiin Suomen Leijonan I luokan ritarimerkki (SLR 1) sekä Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki (SVR J 1).
Glyoksaali
Glyoksaali (C2H2O2) on diaaleihin eli kaksi aldehydiryhmää omaaviin yhdisteisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa polymeeriteollisuudessa ja orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa glyoksaali on pistävänhajuista kellertävää nestettä. Yhdiste on kaasumaisena vihreää. Glyoksaali liukenee veteen sekä useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. Se on reaktiivinen ja muodostaa usein vesiliuoksina kiinteitä hydraatteja sekä dioksolaanidimeerejä ja -trimeerejä. Alkoholien kanssa glyoksaali reagoi helposti muodostaen asetaaleja. Yhdiste reagoi helposti amiinien, amidien ja enolisoituvien aldehydien ja ketonien kanssa. Yhdiste voidaan hapettaa glyoksyylihapoksi ja edelleen oksaalihapoksi typpihapon tai seleenidioksidin avulla.
Valmistus ja käyttö
Ensimmäisen kerran glyoksaalia valmistettiin vuonna 1856 hapettamalla etanolia typpihapolla. Nykyään yhdistettä tuotetaan teollisesti pääasiassa kahdella tavalla. Asetaldehydin vesiliuos voidaan hapettaa typpihapon avulla glyoksaaliksi noin 40 °C:n lämpötilassa. Sivutuotteina tässä prosessissa muodostuu etikkahappoa, muurahaishappoa ja glyoksyylihappoa. Nämä poistetaan ioninvaihdolla ja muodostuva liuos konsentroidaan noin 40 % glyoksaalipitoisuuteen. Toinen tapa on glykolin hapetus kaasufaasissa hapen avulla 400–600 °C:n lämpötilassa metallisen kuparin tai hopean toimiessa katalyyttinä. Myös eteenin hapetusta hapen, seleenidioksidin tai typpihapon avulla voidaan käyttää.
Glyoksaalia käytetään ristiinlinkittämään useita hydroksyyliryhmiä sisältäviä polymeerejä kuten selluloosaa ja polyvinyylialkoholia. Tämä parantaa niiden liukenemattomuutta. Yhdisteestä valmistetaan useita heterosyklisiä yhdisteitä, joista ureajohdannaisia käytetään parantamaan tekstiilien rasvan ja lian hylkimiskykyä, lääkeaineena käytettäviä imidatsolijohdannaisia kuten metronidatsolia, ja pyratsiiniamidia, pelkistimenä tekstiilien värjäyksen yhteydessä ja desinfiointiaineena.
Musica Antiqua Köln
Yhtye hajosi runsaan 30 toimintavuoden jälkeen 2007. Reinhard Goebel on sittemmin keskittynyt työskentelemään suurempien orkestereiden kanssa niin vanhan kuin uudenkin musiikin parissa.
HMS Albion (1802)
HMS Albion oli Britannian kuninkaallisen laivaston Fame-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Fysioterapia-alan Näkövammaiset
Yhdistyksellä on kaksi perustehtävää: perusjärjestötyö ja ammatilliseen osaamiseen liittyvät tehtävät. Perusjärjestötyöhön kuuluvat mm. viestintä, talouden hoitaminen ja yhteydenpito sidosryhmiin ja ammatilliseen osaamiseen kuuluvat mm. jäsenten koulutusmahdollisuuksien tasa-arvoistaminen ja tiedonsaannin turvaaminen. Yhdistyksen jäseniä ovat näkövammaiset koulutetut hierojat, kuntohoitajat ja fysioterapeutit, jotka kuuluvat Valviran terveydenhuollon ammattilaisten keskusrekisteriin.
HMS Albion (1802)
Palvelus
Toukokuussa 1803 aluksen päällikkönä oli John Ferrier ja liittyi amiraali Cornwalliksen laivasto-osastoon, jonka tehtävänä oli valvoa Brestin saartoa. Alus kuitenkin erkani laivastosta siirtyäkseen Intian valtamerelle, jossa se palveli useita vuosia.
Vuonna 1809 alus suojasi yhdeksää Itä-Intian purjehtijaa paluumatkalla Britteinsaarille. Hyökyaalto hajotti 20. marraskuuta osaston ja upotti suojattavista aluksista kolme: Lord Nelson, Glory ja Experiment.
Fysioterapia-alan Näkövammaiset
Historia
Yhdistys on perustettu 1927 nimellä Suomen Sokeain Hierojain Yhdistys r.y. Yhdistyksen nimeksi muutettiin vuonna 1978 Näkövammaiset Hierojat ja Kuntohoitajat ry. Vuodesta 1991 lähtien nimenä on ollut Fysioterapia-alan Näkövammaiset ry. Hoitolaitosten merkitys työllistäjänä on ollut suuri, mutta nykyisin valtaosa yhdistyksen jäsenistä toimii yrittäjinä omissa tiloissaan tai on palkkatyössä. Osa yrittäjistä kuuluu Aktivo Fysio -ketjuun.
HMS Albion (1802)
Palvelus
Napoleonin sotien päätyttyä ja telakalla tehtyjen korjausten valmistuttua aluksesta tehtiin kontra-amiraali George Cockburnin lippulaiva ja otti osaa vuoden 1812 sotaan Yhdysvaltoja vastaan. Kesällä 1814 alus Cheasapeakenlahdelle tunkeutuneessa osastossa purjehti Potomacia ja Patuxentia ylävirtaan tuhoten useita aluksia sekä rannoille varastoitua materiaalia. Sotatoimet päättyivät vuoden 1815 sopimukseen.
Aluksen muutostyöt vastaanottoalukseksi aloitettiin maaliskuussa 1831 Portsmouthissa, mutta se valmistui sairaalalaivana heinäkuussa. Alus oli karanteenilaivana Leithissä 1832–1835 ja romutettiin kesäkuussa 1836 Deptfordissa.
Aberdarevuoristo
Metsät ja luonto
Vuoristo on ollut metsän peitossa, mutta vuonna 2002 tehdyn ilmakuvaseurannan perusteella seudulla on havaittu mittavia laittomia metsänhakkuita. Ainakin 61 neliökilometrin alalta ikivanhaa metsä ja muita puita on kaadettu muun muassa puuhiilen tuottamiseksi. Vuoriston eteläosissa on paikoin jopa 80 prosenttia metsästä hakattu luvattomasti. Metsää on raivattu myös asutukselle, karjan laidunmaaksi sekä viljelyksille. Kuvista paikallistettiin esimerkiksi useita pieniä marihuanaviljelmiä. Sittemmin suojelumääräyksillä ja aitaamalla suojelualue lähes 400 kilometrin pituisella sähköaidalla elokuuhun 2009 mennessä, saatiin vuosina 2005–2010 villieläimet pysymään paremmin suojelualueella ja metsäpinta-ala kasvuun (+20,6 %).
Vuorten yläosat noin 2 000 metristä 3 999 metriin kuuluvat Aberdaren kansallispuistoon. Kansallispuiston alueelta on tunnistettu yli 700 kasvilajia ja useita uhanalaisia eläinlajeja.
Vesistöjen valuma-alue
Aberdare on tärkeä osa useiden Kenian vesistöjen valuma-alueesta. Vuoristosta saadaan vettä Sasumuan ja Ndkainin tekojärvet, joilla täytetään pääosa Nairobin vesitarpeesta. Kenian suurin joki Tana saa alkunsa Aberdaren vuoristosta. Joen valuma-alue 126 927 km2 vastaa lähes 21 prosenttia Kenian pinta-alasta, sekä Naivasha-järveen laskeva Malewajoki. Tanajoessa on useita 1960–1990-luvulla rakennettuja vesivoimaloita, joilla tuotetaan 55 prosenttia Kenian vesivoimasta.