cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vjatsko
Vjatskon tausta
Venäläiset Polotskin ja Novgorodin ruhtinaat olivat 1180-luvulla perustaneet vasallivaltioikseen Gerziken ja Koknesen ruhtinaskunnat. Koknesen ruhtinaaksi tuli Vjatsko, jonka isäksi mainitaan joko Polotskin ruhtinas Vsevolod Glebovits tai Boris Davidovits, Polotskin ruhtinas. Selvää joka tapauksessa on, että Vjatskolla oli läheiset välit Polotskin ruhtinaisiin.
Vjatsko Kuknesissa
Piispa Albertin ristiretkijoukot valtasivat Kuknesin 1205 ja Vjatskon oli annettava puolet alueestaan piispalle. Epäonnistuneen kapinan jälkeen 1209 piispa valtasi Koknesin kokonaan ja ryhtyi rakentamaan vanhan puulinnan paikalle kivistä linnaa. Samalla nimeksi vakiintui saksalainen muoto Kokenhausen.
Kun Vjatsko joutui 1208 riitaan ritari Danielin kanssa, Daniel valtasi Koknesin linnan yllättämällä nukkuvat vartijat ja vangitsivat ruhtinaan. Piispa Albert teki sovinnon riitelijöiden kanssa mutta toki muistutti ruhtinasta tämän lupauksesta luovuttaa puolet Kuknesista ristiretkeläisille. Lisäksi piispa lähetti ruhtinaan mukana kaksikymmentä vahvaa miestä rakentamaan tämän linnaa. Vjatsko kuitenkin surmasi suurimman osan näistä miehistä ja ryhtyi puuhaamaan Riian valloitusta. Tällöin Albert kokosi suuren ristiretkiarmeijan kaupunkia puolustamaan. Vaivojen palkaksi miehille luvattiin täydellinen synninpäästö ja iankaikkinen elämä. Huomattuaan jäävänsä alivoimaisiksi Kuknesin miehet ja heidän kanssaan liittoutuneet venäläiset luopuivat sotaretkestä ja polttivat linnansa. Vjatko pakeni, "eikä enää koskaan palannut vasallikuntaansa."
Vjatsko Virossa
1223 venäläiset hyökkäsivät Viroon. Kun joukot lähestyivät Tarttoa, kaupungin asukkaat lähettivät heille suuria lahjoja, luovuttivat venäläisille kalparitarit ja pyysivät apua latinalaisia (saksalaisia) vastaan. Tämä aiheutti sen, että kalparitarit ryhtyivät piirittämään Tarttoa ja taistelivat sen omistuksesta viiden päivän ajan. Saksalaisten poistuttua tuloksettoman piirityksen jälkeen novgorodilaiset lähettivät apuvoimia paikalle. Vjatsko sai mukaansa kaksisataa miestä sekä ylivallan Tartossa sekä muilla seuduilla, jotka onnistui valtaamaan.
1224 kalparitarit piirittivät Tarton linnan. Henrikin Liivinmaan kronikka antaa tarkan kuvauksen sotatapahtumista. Saksalaisten parempi aseistus käänsi voiton lopulta heidän edukseen. Linnan vallanneet saksalaiset, lätit ja liiviläiset aloittivat teurastuksen ja alkoivat "heti surmata linnan väkeä, sekä miehiä että joitakin naisia, eivätkä he armahtaneet heitä, niin että surmattuja oli yli tuhat". Myös kaikki linnaa puolustaneet kaksisataa venäläistä surmattiin, joukossa ruhtinas Vjatsko.
Perhesuhteet
Koknesin läänitys kulki naislinjaa pitkin Vjatskon jälkeläisille von Tiesenhauseneille. Vjatskon tytär Sofia oli kahdesti naimisissa. Ensimmäinen mies oli ritari Teodericus Henrikinpoika Kokenhusen (k. 1245–54) ja toinen Bernardus de Hoya (k. 1254) Ensimmäisestä avioliitosta syntyneen tyttären Sofian puoliso oli Johan von Tiesenhausen. Heidän poikansa Johan von Tiesenhausen riitautui Kokenhausin taistelun johdosta arkkipiispa Friedrich von Bernsteinin kanssa ja menetti Kokenhusin läänityksen niin kauaksi aikaa, kuin arkkipiispa oli elossa.
Tonfisk Design
Tonfisk Design Oy on suomalainen muotoiluyhtiö. Yhtiön perustivat vuonna 1999 taiteen maisterit Brian Keaney ja Tony Alfström. Yhtiön tuotteet valmistetaan pääosin Suomessa, tehdas ja tehtaanmyymälä sijaitsevat Turussa. Yrityksessä työskentelee kolme henkilöä. Vuonna 2008 yrityksen liikevaihto oli 236 000 euroa ja liikevoitto 10 000 euroa.
Yrityksen tuotteita on myynnissä eri design-myymälöissä yli 30 maassa, muun muassa Pariisin Pompidou-keskuksessa ja New Yorkissa Museum of Modern Artissa. Turun Sanomien mukaan yritys on saanut maailmalla "suitsutusta ja palkintoja".
Useimmat yrityksen tuotteet ovat suunnitelleet Keany tai Alfsröm. Brian Keaneylle on myönnetty Ilmari Tapiovaara -palkinto ja Ornamo-palkinto vuonna 2007 Lisäksi suunnittelijoina ovat toimineet Susanna Hoikkala, Jenni Ojala, Tanja Sipilä ja Cecilia Johansson.
Warm-sarja
Tonfisk Designin tunnetuin tuotesarja on Keanyn Warm-astiasto, jossa on yhdistetty toisiinsa tammi- tai pähkinäpuu ja keramiikka. Kannun, tee- ja kahvimukin käsittävää sarjaa on kuvattu klassikoksi. Wallpaper-lehti esitteli vuonna 2006 Warm-sarjan yhtenä vuosikymmenen parhaista design-tuotteista. Sarja on pyydetty Norjan design- ja arkkitehtuurimuseoon ja Pariisin design-museoon. Sarjan keramiikka valmistetaan Suomessa, puuosat Saksassa ja korkkiosat Portugalissa.
Verh-Usugli
Verh-Usugli on kylä Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Nertšan vesistöön kuuluvan Uldurgan sivujoen Usuglin rannalla 320 kilometriä Tšitasta koilliseen. Kylä on Tungokotšenin piirin keskus. Asukkaita on 2 700 henkeä (vuonna 2002).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1936 löydetyn fluoriittiesiintymän yhteyteen. Vuosina 1959–1966 rakennettiin kaivos ja rikastamo. Vuonna 1976 piirikeskus siirrettiin Tungokotšenista Verh-Usugliin. Kylässä toimii keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja piirisairaala. Asukkaista noin 50 on evenkejä. Paikallislehtenä ilmestyy Vesti Severa.
Georgia (täsmennyssivu)
Georgia voi tarkoittaa seuraavia:
Vilma Kesänen
Ura
Kesänen aloitti pääsarjauransa kaudella 2005–2006 Äänekosken Huiman paidassa. Kyseisenä kautena hän voitti SM-hopeaa. Myös seuraavalla kaudella joukkue saavutti mitalin, sillä Huima voitti SM-pronssia. Toukokuussa 2007 Kesänen siirtyi Lappeenrannan Catziin. Kaudella 2008–2009 Kesänen voitti SM-sarjan syöttökuninkuuden, mutta kärsi polvivammoista. Helmikuussa 2010 Kesänen solmi vuoteen 2011 saakka kestävän sopimuksen seuran kanssa.
Suomen maajoukkueessa Kesänen debytoi vuonna 2007 ottelussa Viroa vastaan. Vuoden 2009 alussa Kesänen nousi maajoukkueen aloittavaksi pelintekijäksi.
Saavutukset
Lähde:
Torkinmäen koulu
Torkinmäen koulu on Kokkolassa sijaitseva alakoulu. Ensimmäinen koulurakennus valmistui vuonna 1965, ja nykyinen vuonna 2017. Koulussa on luokat 1–9 esikoulu ja päiväkoti, ja noin 540 oppilasta. Koulun rehtori on Hanna Maunumäki. 7-9-luokkien apulaisrehtorina toimii koulun verkkosivuston mukaan Heidi Leipälä. Koulun entinen rehtori oli Peter Johnson, ennen kuin hänen valintaansa Kokkolan sivistysjohtajaksi vuonna 2008.
Torkinmäen vanha koulu kärsi homeongelmasta. Ongelmaan puututtiin tutkimalla rakenteita kevättalvella 2010. Kesän 2010 aikana kaikissa oppilaiden luokkatiloissa tehtiin lattiamateriaalin vaihto, koska epämääräisen hajun aiheuttajaksi paljastui edellä mainituissa tutkimuksissa alkuperäisen lattiamateriaalin kiinnittämiseen käytetty liima-aine.
Koulu suljettiin sisäilmaongelmien vuoksi maaliskuussa 2012, ja sen oppilaat hajautettiin opetusryhmittäin koulun pihalla sijaitseviin parakkeihin sekä muihin Kokkolassa sijaitseviin kouluihin. Opetus jatkui myös syyslukukaudella väliaikaistiloissa. Suljetun koulurakennuksen peruskorjaus ja laajennus oli suunniteltu alkavaksi vuonna 2013. Muuttuneen tilanteen vuoksi koulurakennus kuitenkin suunniteltiin purettavaksi uuden rakennuksen tieltä joko kokonaan tai osittain. Koulurakennuksen purkutyöt alkoivat kesällä 2013. Puretun koulun tilalle rakennettu koulu- ja päiväkotirakennus avattiin vuoden 2017 alussa.
Torkinmäen koulu toimii opetusharjoittelukouluna yhteistyössä Kokkolan yliopistokeskus Chydeniuksen ja Jyväskylän yliopiston kasvatustieteiden tiedekunnan kanssa.
Jussi Isokoski
Jussi Isokoski (s. marraskuussa 1981) on Tuupa Records Oy:n toimitusjohtaja, mediapersoona, Áillohaš palkittu musiikkituottaja, tv- juontaja, muusikko ja kunnallispoliitikko. Syntyperältään hän on isänsä puolelta inarinsaamelainen.
Musiikki
Isokoski on soittanut lukuisissa kokoonpanoissa. Tärkeimmäksi asiaksi Isokoski sanoo saamelaisen musiikin tuottamisen ja julkaisemisen. Se auttaa kieltä ja kulttuuria säilymään sekä kehittymään.
Jussi Isokoski perusti ensimmäisen yrityksensä vuonna 2004. Nimenomaan saamelaisen musiikin julkaisu kanavaksi. Sittemmin yhtiö on kasvanut yhdeksi pohjois-suomen merkittävämmistä tapahtumatekniikka palveluita tarjoavista yrityksistä.
Kova laki: Los Angeles
Kova laki: Los Angeles on kaikkiaan neljäs alkuperäisen Kova laki -televisiosarjan pohjalta tuotettu spin-off. Sarjan tapahtumat sijoittuvat Yhdysvaltain länsirannikolle, Los Angelesin kaupunkiin. Muiden Kova laki -sarjojen tapaan tuotannosta vastasi Dick Wolf.
Sarjaa tehtiin vain yksi tuotantokausi, kaikkiaan 22 jaksoa. Jaksot esitettiin Yhdysvalloissa kerran viikossa 28. maaliskuuta – 11. heinäkuuta 2011.
V. E. Törmänen
Vilho Edvard (V. E.) Törmänen (sukunimi aik. Kyrö; 12. huhtikuuta 1886 Inari – 3. kesäkuuta 1967 Lohja) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja kirjailija.
Henkilötietoja
Törmänen valmistui opettajaksi Kajaanin seminaarista 1909 ja toimi kansakoulunopettajana ensin Rovaniemellä 1909–1910 sekä 1912–1918 ja sitten Vihdissä 1921–1930. Viimeksi hän oli opettajana Lohjalla 1930–1947. Törmänen oli myös päätoimittajana Keski-Pohjanmaa -lehdessä 1919–1921 ja Länsi-Uusimaa-lehdessä 1935–1937. Törmäsen ja hänen puolisonsa Liina Halvarin poika, pastori ja reservin vänrikki Onni Törmänen, kaatui talvisodassa maaliskuussa 1940 joukkueenjohtajana Turkinsaaressa.
Kirjailijan ura
Törmänen aloitti kirjoittamisen jo opiskellessaan Kajaanin seminaarissa. Hänen 1925 ilmestynyt esikoisromaaninsa Mestarit sijoittui lappilaiseen Juutuan kylään. Törmäsen tunnetuin teos, runokokoelma Tunturilauluja ilmestyi 1925 ja sai hyvän vastaanoton. Säveltäjä Yrjö Kilpinen sävelsi kokoelman runoista 12 kappaletta muun muassa runot Jänkä, Vanha kirkko, Laululle ja Tunturille. Runokokoelma käännettiin myös ruotsiksi ja saksaksi.
Törmänen joutui kuitenkin tahtomattaan mukaan 1920-luvun kirjallisiin taisteluihin kun professori Edvin Flinck (Linkomies) kritisoi samaan aikaan ilmestyneitä Tulenkantajat-ryhmään kuuluneiden runoilijoiden runokokoelmia ja piti Törmäsen Tunturilauluja-kokoelmaa niitä parempana. Kun Törmäsen toinen runokokoelma Elämän korpi ilmestyi 1928, Tulenkantajiin kuulunut Lauri Viljanen kirjoitti siitä murskaavan arvostelun jossa hän vertasi kokoelman runoja viikkolehtien palstoilla julkaistuihin "runollisiin rikkaruohoihin". Törmänen joutui tämän jälkeen julkaisemaan lähes kaikki teoksensa omakustanteina sillä kustantajat eivät halunneet niitä julkaista. Tätä tilannetta hän kuvasi itse 1956 ilmestyneessä omakustanteessa Harkittu "murha". Törmänen joutui omasta mielestään Tulenkantajien "klikkiterrorin kohteeksi".
Rikkinäisten ikkunoiden teoria
pienoiskuva|300px|right|Rikkinäisiä ikkunoita [[Pruitt-Igoen kaupunginosassa Saint Louisissa Yhdysvalloissa.]] Rikkinäisten ikkunoiden teoria on kriminologinen teoria siitä, kuinka kaupunkielämässä ilmenevät häiriöt, kuten roskaaminen, töhrintä ja vandalismi lisäävät rikollisuutta ja epäsosiaalista käyttäytymistä. Teorian mukaan kaupunkiympäristön tarkkailu ja pitäminen hyvässä kunnossa ehkäisevät vandalismin ja rikollisuuden laajenemisen.
Teorian esittivät vuonna 1982 yhteiskuntatieteilijät James Q. Wilson ja George L. Kelling artikkelissaan Broken windows: the police and neighbourhood safety. Sittemmin siitä on kiistelty sekä yhteiskuntatieteiden piirissä että julkisesti. Teorialla on perusteltu kriminaalipolitiikan uudistuksia.
Rikkinäisten ikkunoiden teoria on saanut tukea empiirisistä tutkimuksista. Toisaalta sitä on myös runsaasti arvosteltu. Siihen liittyvä käytetty menetelmä on nollatoleranssi, jolla tarkoitetaan puuttumista pikkurikkeisiin, jolloin rikollisuus vähenee. Suomessa nollatoleranssia on sovellettu Stop Töhryille -kampanjalla.
Ritva-Liisa Vainio
Ritva-Liisa Vainio s. 23. helmikuuta 1943 Helsinki) on suomalainen pesäpalloilija.
Ritva-Liisa (Ritvis) Vainio voitti pesäpallon Suomen mestaruuden Pallo-Toverien joukkueessa vuosina 1963–1966. Hopeaa hän sai kausilla 1960–1962 ja 1967 sekä lisäksi piirinmestaruuksia.
Koripallossa Vainio on voittanut tyttöjen Suomen mestaruuden 1961 ja Naisten SM-hopeaa 1962–1963 (Karhun Pojat).
Toisen asteen oppilaitosten vertailu
Toisen asteen oppilaitosten vertailu on luettelo, joka asettaa tietyn maan toisen asteen oppilaitokset paremmuusjärjestystä kuvaavaan järjestykseen. Vertailut ovat yleensä lehdistön kokoamia ja julkaisemia ja perustuvat kunkin maan opetusministeriön julkaisemiin tai luovuttamiin tietoihin. Suomessa lukiovertailut tai lukiorankingit perustuvat ylioppilastutkintolautakunnan julkaisemiin tietoihin ylioppilastutkintotuloksista. Vertailuilla arvioidaan olevan vaikutus oppilaitosten houkuttelevuuteen potentiaalisten opiskelijoiden ja heidän vanhempiensa silmissä.
Suomessa
Valtion taloudellinen tutkimuskeskus (VATT) teki vuosina 2002–2013 tutkimuksen, jossa arvioitiin suomalaisten lukioiden laatua. Tutkimuksen mukaan lukioiden erot ovat pieniä ja julkisuudessa esitetyt erilaiset lukiovertailut ovat harhaanjohtavia, eikä lukioita voida luotettavasti asettaa paremmuusjärjestykseen niiden laadun perusteella.
Suomalaiset lukiovertailut eivät ota huomioon kuinka monta ylioppilasta kustakin lukiosta valmistuu. Tämän takia pienempien lukioiden tulokset voivat heittelehtiä hyvinkin paljon vuodesta toiseen. Lukiovertailut eivät myöskään ota huomioon paljonko opettajia on suhteessa oppilaisiin.
Suomessa on myös erikoislukioita, joissa pakollisia aineiden kursseja opiskellaan media-, musiikki- tai urheilupainotteisuuden takia vähemmän, vaikka pääsyvaatimustaso olisi kova.
Vuonna 2016
Taulukossa ovat tunnetuimpien suomalaisten lukiovertailujen 10 parhaan joukkoon sijoittuneet lukiot keväällä 2016. STT:n vertailusta puuttui kahdeksan lukiota, joiden lähtökeskiarvot puuttuivat aineistosta. Yleisradio julkaisi kaksi kirjoitettujen aineiden keskiarvoihin perustuvaa luetteloa.
Vuonna 2017
Taulukossa on STT:n ja Ylen julkaisemien lukiovertailujen 10 parhaan joukkoon sijoittuneet lukiot keväällä 2017.
Britannia
Britanniassa ensimmäisen ja toisen asteen koulutus on hajautettu maittain.
Englannin osalta Britannian opetusministeriö julkaisee toisen asteen oppilaitosten vertailuja vuosittain. Vertailut perustuvat lähinnä kansallisten 'GCSE'-kokeiden (joihin oppilaat osallistuvat 11. kouluvuotensa lopulla), sekä erilaisten toisen asteen päättötutkintojen kuten 'A-level' (13. kouluvuoden lopulla) tuloksiin.
Skotlannin opetusministeriö julkaisee vastaavia vertailuja perustuen muun muassa skotlantilaisten 'Higher'-päättötutkintojen tuloksiin.
Walesin ja Pohjois-Irlannin opetusministeriöt julkaisevat myös jonkin verran oppilaitostensa tuloksia, joskaan eivät läheskään yhtä yksityiskohtaisia kuin Englannin ja Skotlannin vastaavat.
Yhdysvallat
Yhdysvalloissa toisen asteen oppilaitosten vertailuja ovat julkaisseet Newsweek ja U.S. News & World Report.
Johan Wikander
Johan Edvard Wikander (4. maaliskuuta 1885 – 1. tammikuuta 1929) oli suomalainen pikaluistelija.
HSK:ta seuratasolla edustanut Wikander osallistui arvokilpailuihin Suomen edustajana kaikkiaan yhdeksänä vuotena. Euroopan-mestaruuden hän saavutti Tukholmassa 1905. Suomen-mestariksi Wikander luisteli 1905, 1906 ja 1910. Davosin MM-kilpailuissa 1908 hän voitti 500 metriä sivuten maailmanennätysaikaa 44,8. Samana vuonna hän vielä paransi ajan Davosissa järjestetyssä maailmanennätyskokeessa 44,4:än. Wikander oli ensimmäinen suomalainen virallisen maailmanennätyksen tehnyt urheilija. Myös Helsingin MM-kisoissa 1906 hän voitti 500 metrin kilpailun.
Vuoden 1905 SM-kilpailuissa Wikander voitti 500 metriä ajalla 48,0 ja 1 500 metriä ajalla 2.39,0. Kaksi matkamestaruutta riitti kilpailujen mestaruuteen. Saman vuoden Tukholman EM-kisoissa hän voitti 500 metriä ajalla 49,8 ja 1 500 metriä ajalla 2.45,0. Hänet julistettiin myös kisojen mestariksi. Vuonna 1906 Wikander voitti Helsingin MM-kisoissa 500 metriä ajalla 50,8. SM-kisoissa hän oli nopein 500 metrillä ajalla 47,4 sekä 1 500 metrillä, jossa hänen voittoaikansa oli 2.44,0. Kaksi matkamestaruutta riitti jälleen SM-kultaan. Davosin MM-kisoissa 1908 hän jakoi 500 metrin voiton Norjan Sigurd Mathisenin kanssa ajalla 44,8. Wikander voitti SM-kultaa vielä 1910, jolloin hän voitti 1 500 metrin kilpailun ajalla 2.41,2 ja 5 000 metrin kilpailun ajalla 9.27,6.
Wikander teki urallaan neljä Suomen-ennätystä. Hänen vuonna 1908 luistelemansa 500 metrin maailmanennätysajat 44,8 ja 44,4 olivat luonnollisesti kansainvälisten ratojen Suomen-ennätyksiä. Edellinen Franz Fredrik Wathénin nimissä ollut ennätys oli ollut 46,2. Clas Thunberg onnistui rikkomaan ennätyksen vuonna 1922. 1 500 metrillä Wikander paransi vuonna 1908 Gustaf Estlanderin kansainvälisten ratojen Suomen-ennätystä 6,4 sekunnilla aikaan 2.23,4. Ennätys pysyi voimassa vuoteen 1921, jolloin Thunberg otti sen nimiinsä. Lisäksi Wikander luisteli 1909 uuden kotimaan ratojen Suomen-ennätyksen 1 500 metrillä. Hänen aikansa 2.29,6 oli 0,4 sekuntia parempi kuin Arne Schreyn vanha ennätys. Väinö Wickström rikkoi tämän ennätyksen vuonna 1912.
Wikander oli ensimmäinen tamperelainen urheilun Euroopan-mestari. Hän edusti kuitenkin helsinkiläistä Helsingfors Skridskoklubbia, sillä sen edustajilla oli parhaat mahdollisuudet päästä kilpailemaan ulkomailla.
Ljudmila Ševtsova
Ljudmila Ivanovna Ševtsova 21x21px (s. 26. marraskuuta 1934) on venäläinen, Neuvostoliittoa edustanut yleisurheilija, joka voitti olympiakultaa 800 metrin juoksussa Roomassa 1960.
Ševtsova, omaa sukua Lysenko, rikkoi 800 metrin maailmanennätyksen Moskovassa kesällä 1960. Kaksi kuukautta myöhemmin hän voitti olympiakultaa Roomassa. Hänen kanssaan tasaväkisesti voitosta kamppaillut Australian Dixie Willis kaatui vain parikymmentä metriä ennen maalia ja keskeytti.
Kaksi vuotta myöhemmin EM-Belgradissa Ševtsova karsiutui alkuerissä eikä enää saavuttanut menestystä myöhemminkään.
Vuonna 1960 hänelle myönnettiin Työn punaisen lipun kunniamerkki.
Eino Mäkelä
Laitahyökkääjänä pelannut Mäkelä edusti urallaan 1937–1941 Helsingin Jalkapalloklubia. Aiemmin hän pelasi myös TUL:n sarjoissa Helsingin Ponnistuksessa. Hän voitti Suomen mestaruuden HJK:ssa 1938. Kaikkiaan Mäkelä pelasi kolmen kauden aikana 31 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 14 maalia.
Mäkelä pelasi maajoukkueessa vuosina 1937–1938 yhteensä neljä maaottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Rautvuoren kalliomaalaus
Rautvuoren kalliomaalaus sijaitsee Heinolan kaupungissa Ala-Rievelin pohjoisrannan länsipäässä, Rautvuorenlahden rannalla. Maalauksen löysivät Lahden museon kalliomaalausinventoinnin yhteydessä Hannu Poutiainen ja Janne Kinnunen vuonna 2003. Maalausseinämä katsoo etelään. Maalauksessa on punavärijälkiä ja maalauskatkelmia, mutta ei tunnistettavia kuvioita. Voimakkaimman punavärialueen päällä on keltaisella värillä kirjoitettu teksti: "IN MEMORIAM SAMI ABIGAIL MINTTU-KAARIN 13.9.-13.11.1974 RAKASTAEN ISÄ JA ÄITI".
Intianpöllö
Kuvaus
Intianpöllö on korvatupsuton, täplikäs ja raidallinen ja sen väritys on ruskea-valkoinen. Naamakiehkurassa on ohut kiertävä musta-valkoinen raidoitus. Leuka on valkoinen. Sukupuolet ovat samanlaiset. Silmäluomi on oranssi ja silmäterä tummanruskea. Pyrstössä on ohut musta-valkoinen juovitus. Etelä-Intian ruskopöllöstä sen erottaa naaman raidoitus ja täplikäs kruunu.
Sillä on kolme alalajia, eikä niiden esiintymisalueissa ole tarkkoja rajoja.
Levinneisyys ja elinalue
Lajia tavataan puutarhoissa ja metsäisillä alueilla. Ne oleilevat päiväsaikaan puissa, jossa ne valitsevat tiheän lehvästön keskellä olevan oksan. Lahoresta on vanha näyte, mutta Pakistanista ei ole tuoreita tietoja. Levinneisyysalue ulottuu Länsi-Bengaliin. Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat metsät, kuivat savannit, kuivat pensastot, viljelmät, laitumet, puutarhat ja kaupunkialueet.
Käyttäytyminen ja ekologia
Intianpöllöt lepäävät päiväsaikaan oksalla, yleensä pareittain. Häirittäessä ne voivat lentää auringonvalossa, mutta ne valitsevat mielellään suojaisan paikan tiheässä metsikössä. Niiden kolkko ääni on tsuhua-aa, jossa toisella sävelellä on tremolo. Koiras ja naaras ääntelevät duettona. Koiras ääntelee kerran tai kaksi, ja sen jälkeen naaras lyhyemmin ja vähemmän tremolona. Ääni kuuluu useammin marraskuussa, jolloin alkaa lisääntymiskausi. Pesiä tavataan eniten helmi-huhtikuussa. Ne voivat äännellä myös yksittäisellä huhuilulla ja kirkunalla, kuten tornipöllö. Pesä on puunkolossa, johon se munii kolme valkoista munaa. Niiden ravintoa ovat palmuoravat, hiiret ja muut pienet nisäkkäät.
Kulttuurissa
Paikoin Keralassa intianpöllön kolkkoa ääntä pidetään pahana enteenä. Ääni tulkitaan merkitsevän povaa-aa (’lähdetään’ malajalamin kielellä) ja sitä pidetään kutsuna henkien maailmaan.
Ei kuule mitään, ei nää mitään, ei sano mitään
Ei kuule mitään, ei nää mitään, ei sano mitään (LONG-029) on Koljosen tiekiista -yhtyeen ensimmäinen studioalbumi. Se julkaistiin CD:nä ja LP:nä Longplay Musicin kautta 8. joulukuuta 2010. Albumin nimi on viittaus Dischargen vuonna 1982 ilmestyneeseen albumiin Hear Nothing See Nothing Say Nothing.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt Koljonen ja sanoittanut Hartikainen, ellei toisin mainita. Sovitukset Koljosen tiekiista.
Ville Vuohtoniemi
Ville Vuohtoniemi (s. 11. joulukuuta 1980 Helsinki) on suomalainen jääkiekkotuomari. Vuohtoniemi tuomitsee pääsääntöisesti jääkiekon SM-liigaa päätuomarina. Hän tuli SM-liigaan tuomariksi kaudella 2005-2006. Nuorempana Vuohtoniemi pelasi jääkiekkoa Mestiksessä.
Pasadena
Pasadena voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
James Q. Wilson
James Q. Wilson (27. toukokuuta 1931 – 2. maaliskuuta 2012) oli yhdysvaltalainen yhteiskuntatieteilijä. Hän esitti artikkelissa vuodelta 1982 yhdessä George L. Kellingin kanssa rikkinäisten ikkunoiden teorian.
Wilson edusti nuorena demokraattisia arvoja ja äänesti muun muassa John F. Kennedyä, mutta myöhempinä vuosina hän tuli tunnetuksi konservatiivina, mitä kuvastaa hänen asemansa American Enterprise Instituten neuvonantajana.
Mustatöyhtöjuhina
Mustatöyhtöjuhina (Yuhina nigrimenta) on Etelä-, Kaakkois- ja Itä-Aasiassa tavattava rilleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan mustatöyhtöjuhina on 11–12 cm. Lajin selkä ja siivet ovat väriltään harmaat. Pää on tummemman harmaa ja päälaella on musta töyhtö. Myös alue silmistä kirkkaan oranssiin nokkaan on musta. Vatsa on väriltään ruskehtavan valkoinen. Nuoret linnut ovat väriltään aikuisia mustatöyhtöjuhinoita ruskeampia. Koiras- ja naarasmustatöyhtöjuhinat muistuttavat toisiaan ulkonäöltään.
Levinneisyys ja elinympäristö
Mustatöyhtöjuhinan elinympäristö ulottuu Intiasta Kaakkois-Aasian maihin ja Kiinaan. Linnun elinympäristöä ovat ainavihantien metsien tiheiköt ja aluskasvillisuus. Mustatöyhtöjuhinan elinympäristöt sijaitsevat yleensä 450–2 100 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat
Mustatöyhtöjuhinat liikkuvat pienissä ryhmissä, joissa on yleensä alle 12 lintua. Ravintonaan laji käyttää pääasiassa pieniä selkärangattomia. Linnun pesimäkausi kestää huhtikuusta heinäkuulle. Mustatöyhtöjuhinan pesä on matalalla kasvavalla oksalla ja tehdään ruohoista, sammalista ja juurista. Naaras munii kolmesta neljään vaaleanruskeaa munaa.
Salvador Sánchez
Salvador Sánchez Santiago (26. tammikuuta 1959 – 12. elokuuta 1982) oli meksikolainen höyhensarjan ammattilaisnyrkkeilijä ja höyhensarjan maailmanmestari.
Sánchez, joka ryhtyi ammattilaiseksi jo 16 vuoden iässä vuonna 1975, voitti uransa 18 ensimmäisestä ammattilaisottelusta 17 tyrmäyksellä. Vaikka hän oli ruumiinrakenteeltaan pitkä ja laiha, oli hän myös voimakas iskijä. 9. syyskuuta 1977 hän pääsi haastamaan Antonio Becerran Meksikon kääpiösarjan mestaruudesta, mutta hävisi 12-eräisen kamppailun lopulta tuomariäänin. Kyseinen tappio jäi hänen uransa ainoaksi.
2. helmikuuta 1980 Sánchez kohtasi yhdeksän kertaa peräkkäin mestaruuttaan onnistuneesti puolustaneen kovaiskuisen Danny Lopezin WBC:n höyhensarjan mestaruusottelussa ja voitti kamppailun 13. erässä teknisellä tyrmäyksellä. Hän puolusti mestaruuttaan saman vuoden aikana Ruben Castilloa, uudelleen Lopezia teknisellä tyrmäyksellä, Patrick Fordia ja tulevaa mestaria Juan LaPortea vastaan.
Seuraavana vuonna Sánchez voitti puolustusotteluissa Roberto Castanonin teknisellä tyrmäyksellä kymmenennessä erässä, WBC:n alemman höyhensarjan mestarin, tuolloin vielä voittamatonta ja 33:sta ottelustaan 32 tyrmäyksellä voittaneen Wilfredo Gomezin kahdeksannen erän tyrmäyksellä, ja uransa viimeiseksi jääneessä ottelussaan ja yhdeksännessä perättäisessä mestaruuden puolustuksessaan 21. kesäkuuta nuoren ja aggressiivisen ghanalaisen tulevan maailmanmestarin Azumah Nelsonin 15. erässä teknisellä tyrmäyksellä. Kolmen viikon kuluttua hän kuoli liikenneonnettomuudessa uuden Porsche-urheiluautonsa ratissa vain 23-vuotiaana.
Keskusteluja Tusculumissa
Keskusteluja Tusculumissa ( tai Tusculanae quaestiones) on Marcus Tullius Ciceron kirjoittama filosofinen teos, joka käsittelee muun muassa käytännöllisiä eettisiä kysymyksiä. Teos koostuu viidestä keskustelusta, joiden aiheina ovat kuolema, tuska, suru, pelko ja ilo.
Historia
Cicero kirjoitti teoksen vuonna 45 eaa. Teoksen nimi on peräisin siitä, että hän ilmeisesti kirjoitti sen Tusculumissa noin päivämatkan päässä Roomasta sijainneella huvilallaan, josta käytti nimeä Tusculanum. Teoksen, joka käsittelee paljon kuolemaa ja mielenliikutuksia, synty liittyy Ciceroa omassa elämässä kohdanneeseen suruun: hänen ainoa tyttärensä Tullia kuoli saman vuoden helmikuussa. Tuolloin Cicero pyrki etsimään lohtua kirjoista ja kirjoittamisesta. Hän kykeni palaamaan Tusculumiin, jossa Tullia oli elänyt viime hetkensä, vasta toukokuussa. Samaan aikaan huhut Ciceron mielentyyneyden horjumisesta levisivät. Niin hän pyrki kirjallisella tuotteliaisuudellaan osoittamaan olevansa voimissaan.
pienoiskuva|vasen|[[Tusculumin arkeologinen alue.]] Tuona kesänä samaan aikaan Keskusteluja Tusculumissa -teoksen kanssa syntyivätkin muun muassa Consolatio, De finibus bonorum et malorum sekä Academican ensimmäinen luonnos. Cicero vaikuttaa käyttäneen tuon ajan kirjoittamisen lisäksi aamuisissa puheharjoituksissa ja iltapäivisin filosofisissa keskusteluissa. Keskusteluja Tusculumissa kuvaa tällaista viiden päivän mittaista keskustelua ystävien kanssa. Teos on omistettu Brutukselle, joka on keskeisin Ciceron keskustelukumppaneista. Tulliaa ei teoksessa mainita.
Ciceron tavoitteena oli sekä tässä teoksessa että yleisemminkin popularisoida stoalaista filosofiaa roomalaiselle yleisölle sekä osoittaa, että latinan kieltä voitiin käyttää myös hyvin korkeatasoisen filosofian esittämiseen. Cicero oli yleisesti filosofina eklektikko, joka ilmoitti kannattavansa paljolti akatemialaista skeptisisimiä, mutta joka seurasi stoalaisuutta erityisesti etiikassa, psykologiassa ja uskontoa koskevassa ajattelussa.
Teos on merkittävä erityisesti stoalaisen tunneteorian tuntemisen kannalta. Bernhard Koch on katsonut, että Cicero pyrkii teoksessaan tunteiden terapiaan, joka nojaa akatemialaisiin perusteisiin mutta jota käsitellään stoalaisesta näkökulmasta.
Sisältö
Jokainen kirja alkaa yleisemmällä keskustelulla filosofiasta, sen historiasta Roomassa sekä tarpeesta kirjoittaa filosofiasta myös latinan kielellä. Tämän jälkeen nostetaan esille yksi väite (kuten "kärsimys on suurin paha"), jonka Cicero pyrkii kirjassa kumoamaan. Kunkin kirjan loppuosa käsittelee sitten tätä aihetta esitellen samalla kreikkalaisten filosofien näkemyksiä, joista osan Cicero torjuu ja osan hyväksyy, ja nostaen esille esimerkkitapauksia käsiteltävänä olevasta ilmiöstä. Usein poiketaan muihinkin enemmän tai vähemmän aiheeseen liittyviin teemoihin.
Kirja I
Cicero aloittaa siitä, miksi hän kirjoittaa filosofiasta latinan kielellä; hän sanoo olevansa vapaa velvollisuuksistaan ja voivansa siksi vihdoin kirjoittaa tällaisesta tärkeästä aiheesta. Samalla Cicero käsittelee kreikkalaisen kirjallisuuden vaikutusta latinankieliseen kirjallisuuteen laajemminkin. Hänen mukaansa runous saavutti Rooman melko myöhään. Puhetaito on kyllä kukoistanut maassa, mutta filosofia on laiminlyöty.
pienoiskuva|vasen|[[Cicero Tusculanum-nimisellä huvilallaan Tusculumissa. William Turnerin maalaus, 1839.]] Ensimmäisen päivän varsinainen keskustelu käsittelee sitä näkemystä, että kuolema on paha asia. Cicero pyrkii kumoamaan tämän näkemyksen. Hän aloittaa käsittelemällä erilaisia näkemyksiä sielun luonteesta ja sen kohtalosta ruumiin kuoltua. Filosofien näkemykset aiheesta ovat ristiriitaisia. Esi-isät ovat kuitenkin uskoneet kuolemattomuuteen, mikä käy ilmi hautariiteistä. Tässäkin asiassa ihmiskunnan yleiset käsitykset heijastelevat luonnon todellisuutta. Ihmiset myös kaipaavat kuoleman jälkeistä ylistystä, koska uskovat olevansa olemassa siitä nauttimassa.
Ciceron mukaan sielujen tulee ruumiin jätettyään nousta ylöspäin. Aistiminen on sielun, ei ruumiin ominaisuus. Filosofia, joka kieltää sielun olemassaolon jatkumisen, on absurdia. Sielua ei ole yhtään vaikeampi kuvata elävänä ilman ruumista kuin elävänä ruumiin kanssa. Cicero muistuttaa, että Platon johti sielun tulevan olemassaolon sen olemassaolosta jo ennen syntymää. Sielun kuolemattomuuden todistavat myös sen kyvyt ja suuruus, mikä ilmenee muun muassa kyvyssä mietiskellä kaikkeutta. Runous, kaunopuheisuus ja filosofia ovat nekin merkkejä kuolemattomasta elämästä. Cicero kertaa myös Sokrateen näkemyksiä sielusta tämän kohdatessa kuolemansa ja sanoo, että ruumiista erillinen elämä on ainoaa todellista elämää.
Tämän jälkeen Cicero alkaa käsitellä kuolemattomuutta kohtaan esitettyjä vastaväitteitä. Erään mukaan sielu saa vanhempien ominaisuudet, ja kaikella millä on tällä tavalla alku, on oltava myös loppu. Cicero kuitenkin kieltää sielun periytyvyyden ja sanoo, että sairaudet ovat ruumiin, eivät sielun ominaisuus.
Cicero muistuttaa myös, että vaikka kuolema olisikin elämän päätös, se ei tässäkään tapauksessa olisi paha asia. Monessa tapauksessa kuolema olisi ollut elämää parempi; monesti kuolema on kohdattu innolla; ja monesti jumalat ovat suoneet kuoleman siunauksena. Viisas suuntaa kohti ikuisuutta, oli kuolematon tai ei. Kuoleman tulee olla enemmän kaivattu kuin pelätty.
Kirja II
pienoiskuva|pysty|Marcus Tullius Cicero.
Tämän jälkeen Cicero käsittelee niiden näkemyksiä, jotka ovat pitäneet kärsimystä kaikista pahimpana asiana. Cicero sanoo Epikuroksen olleen ristiriitainen aiheen suhteen. Hän käsittelee myös esimerkkejä tragediasta: tällaisia ovat Herakleen valitus Oita-vuorella ja Prometheuksen valitus Kaukasus-vuorella. Cicero sanoo runoilijoiden esittäneen vääränlaisia näkemyksiä, minkä vuoksi Platonkin sulki heidät pois ihannevaltiostaan. Tässä asiassa filosofit ovat liian usein seuranneet runoilijoita.
Cicero huomauttaa, että jos häpeä on huonompi asia kuin kärsimys, jo tämä osoittaa kärsimyksen jäävän taka-alalle. Urheus ja kärsivällisyys tukahduttavat kivun. Cicero käsittelee myös työn ja kivun yhtäläisyyksiä ja eroja. Esimerkiksi asepalvelus kehittää kestävyyttä; esimerkkejä kestävyydestä ovat myös urheilijat, metsästäjät ja gladiaattorit.
Cicero esittää, että hyveen näkökulmasta kärsimykset ja kivut eivät saa mitään sijaa suhteessa moraaliseen pahaan. Cicero käsittelee myös itsehillintää ja sitä, missä määrin kivun tunnetta voidaan ilmaista. Hänen mukaansa voimakkaat kärsimyksen ilmaisut eivät ole ihmiselle sopivia. Lopuksi hän käsittelee sitä, kuinka kivun sietokykyä voidaan vahvistaa.
Kirja III
Kolmannen päivän keskustelu käsittelee sitä näkemystä, että viisaskin voi surra. Cicero pyrkii kumoamaan näkemyksen ja esittää, ettei viisas kärsi huolista eikä peloista. Sen sijaan Cicero kääntyy käsittelemään niiden hoitoa, jotka, päin vastoin kuin stoalaiset viisaat, eivät ole täysin immuuneja tällaisille sielun häiriöille. Kirjat III ja IV edustavat tällaista stoalaista tunneterapiaa ja ne perustuvat pitkälti Khrysippoksen näkemyksiin.
pienoiskuva|pysty|[[Marcus Brutus, yksi Ciceron keskustelukumppaneista.]] Cicero toteaa, että sielun häiriöt ovat lukuisampia ja vahingollisempia kuin ruumiin häiriöt. Eräs näistä on suru. Surua ei tule pelkästään vähentää vaan se tulee hävittää perin pohjin, sillä viisas ei sure. Mikään hyveistä ei yksinään tarkasteltuna ole yhteensopiva surun kanssa. Viisas ei myöskään ole koskaan vihainen, eikä taipuvainen sääliin tai kateuteen.
Ciceron mukaan suru on perusteetonta ja se on vakavin ja vähiten siedettävissä oleva sielun häiriöistä. Sen ja muiden häiriöiden syynä ovat väärät mielipiteet. Samassa yhteydessä Cicero esittää häiriöiden luokitteluja. Surun parannuskeino on tulevan epäonnen mietiskely ennalta.
Ciceron mukaan Epikuroksen neuvo siitä, että ajatukset tulisi siirtää pois surusta, on absurdi. Cicero käsittelee samalla Epikuroksen näkemystä nautinnosta: tämän mukaan nautinto koostuu pelkästään aistien tyydyttämisestä. Cicero tarkastelee tätä näkemystä sovellettuna surun lievittämiseen suurissa onnettomuuksissa ja toteaa, että Epikuros on näkemyksissään ristiriitainen. Tämän jälkeen Cicero esittää oman näkemyksensä nautinnosta, päinvastaisena sille, mitä Epikuros oli opettanut.
Cicero käsittelee myös kyreneläisen koulukunnan näkemystä siitä, että surun voimakkuus johtuu sen äkillisyydestä. Cicero tarjoaa erilaisia esimerkkejä ja toteaa, että joskus tapahtuman yleisyys ja välttämättömyys lisää surua sen sijaan että vähentäisi sitä. Surua myös lisää uskomus siitä, että monissa tapauksissa sureminen on sopivaa. Cicero kuitenkin huomauttaa, että monissa tapauksissa ihmiset surevat vapaaehtoisesti, toisissa tapauksissa taas lykkäävät suruaan vapaaehtoisesti. Näin sureminen ei ole mitenkään välttämätöntä. Tämän osoittaa myös se, että suru häipyy ajan myötä vaikka sen syy säilyisikin.
Tämän jälkeen Cicero käsittelee peripateetikkojen näkemystä siitä, että myös suremisen suhteen parasta on kultainen keskitie kahden ääripään välillä; sekä erilaisia ja erityyppisille ihmisille sopivia tapoja saada lohdutusta surussa. Lopuksi Cicero huomauttaa, että filosofia tarjoaa täydellisen ja lopullisen parannuksen huoliin.
Kirja IV
Neljännen päivän keskustelu käsittelee sitä näkemystä, että viisaskin on altis sielun häiriötekijöille. Cicero pyrkii kumoamaan näkemyksen ja esittää, että viisas ei kärsi liiallisesta ilosta eikä haluista. Keskustelun alussa Cicero käsittelee muun muassa pythagoralaisen filosofian historiaa Suur-Kreikassa ja sen vaikutusta Roomassa sekä roomalaisen filosofian historiaa yleisemminkin.
Cicero muistuttaa, että aiemmat ajattelijat ovat jakaneet sielun järkiosaan ja järjettömään osaan. Sielun häiriöt kuuluvat hänen mukaansa järjettömään osaan ja ne ovat seurausta vääristä mielipiteistä. Tämän jälkeen Cicero määrittelee ja luokittelee erilaisia tuskan, pelon, nautinnon ja halun muotoja stoalaisen tunneteorian mukaisesti (katso: passiot stoalaisuudessa). Hän käsittelee myös näiden häiriöiden aiheuttamia sielun sairauksia sekä eroa satunnaisten ja tavoiksi muodostuneiden häiriöiden välillä. Hänen mukaansa kaikki häiriöt ovat vahingollisia, olivat ne sitten kivuliaita tai nautinnollisia. Cicero vertaa sielun ja ruumiin epätäydellisyyksiä toisiinsa ja sanoo, että siinä missä terveetkin ruumiit voivat sairastua, terveet sielut eivät voi. Hyve on ainoa sairastuneen sielun parantaja.
Cicero katsoo, että juuri vapaus sielun häiriöistä tekee elämästä onnellista, mikä on ristiriidassa peripateettisen kultaisen keskitien ideaalin kanssa: kohtuullisuus sellaisissa asioissa mitkä ovat joka tapauksessa pahoja ei ole pelkästään huono asia vaan suorastaan vaarallista.
Tämän jälkeen Cicero käsittelee ja määrittelee erilaisia tunnetiloja tarkemmin: käsittelyn saavat muun muassa viha, halu, tuska, pelko, sääli ja rakkaus. Ciceron mukaan viha ei juurikaan eroa hulluudesta eikä se ole koskaan tarpeellista. Urhea voi olla myös olematta vihainen. Halut ja sääli eivät palvele koskaan mitään hyödyllistä tarkoitusta. Paras parannuskeino epämieluisille tunteille on ymmärtää, että ne ovat luonnoltaan pahoja. Esimerkiksi halun pahuutta ei vähennä sen kohteen arvokkuus. Mitä tulee rakkauteen, Cicero katsoo, että runoilijat ja monet filosofit ovat antaneet sille erheellisesti myöten. Ciceron mukaan esimerkiksi platoninen rakkaus on epätodellista ja absurdia.
Koska kaikki sielun häiriöt perustuvat mielipiteeseen, ne ovat omassa vallassamme. Siksi ne ovat parannettavissa filosofian avulla.
Kirja V
pienoiskuva|pysty|Cicero, Tusculanarum disputationum libri quinque. Kansilehti teoksen latinankielisestä painoksesta vuodelta 1853.
Viidennen päivän keskustelu esittää, että hyve — joka on löydettävissä filosofian kautta — on riittävää onnelliselle elämälle. Aluksi Cicero käsittelee muun muassa "filosofian" nimeä ja muistuttaa, että viisaus itsessään on paljon tätä nimeä vanhempaa.
Cicero katsoo, että hyve tekee ihmisestä onnellisen vapauttamalla hänet kaikenlaisista häiriöistä. Koska hyveellä on niin tärkeä osa onnellisuuden tuottamisessa, seuraa kysymys, onko hyve kenties ainoa hyvä asia? Cicero lainaa muun muassa Platonin Sokratesta, joka piti onnellisuutta ja hyvettä samana asiana.
Ciceron mukaan onnellisuus vaatii pahan poissaoloa ja näin sitä, etteivät yleisesti pahoina pidetyt asiat ole todella pahoja. Sielu on selvästi suunniteltu olemaan täydellinen. Onnellisuuden puolestaan on oltava sellaista, ettei mikään ulkopuolinen voi tunkeutua siihen. Cicero päättelee, että jos paheet tuottavat onnettomuutta, tällöin niiden vastakohdan eli hyveen tulee tuottaa onnellisuutta, onnettomuuden vastakohtaa. Jos kuitenkaan hyve ei tuota onnellisinta mahdollista elämää, tällöin hyveen arvo on kyseenalainen.
Cicero käsittelee erilaisia esimerkkejä hyveen, paheen, onnellisuuden ja onnettomuuden suhteen: tällaisia ovat muun muassa Gaius Laelius vastakohtanaan Cinna; Catulus vastakohtanaan Marius; Dionysios Syrakusalainen; Damokles; sekä Damon ja Pythias. Hän myös vertaa Dionysiosta Arkhimedekseen.
Ciceron mukaan viisaan onni on luonnon tutkimisessa ja mietiskelyssä. Viisaus tuottaa ihmisluonteeseen hyviä hedelmiä. Ciceron mukaan Epikuros katsoi epäloogisesti, että viisas on aina onnellinen. Cicero nostaa esiin tapauksia, joissa tuska kestetään ilolla ja sitä jopa aiheutetaan itselle. Onnellisuus voi kestää suurimmankin kärsimyksen ja kidutuksen.
Tämän jälkeen Cicero käsittelee peripateetikkojen varauksia kysymyksen suhteen sekä erilaisia mielipiteitä korkeimmasta hyvästä. Jos peripateetikot haluavat olla johdonmukaisia, heidän on myönnettävä, että vain hyveellinen ihminen on onnellinen. Cicero käsittelee myös Epikuroksen näkemystä nautinnoista ja kivuista. Ciceron mukaan parasta on yksinkertainen elämä ja suurinta nautintoa tuottaa kohtuullisuus. Köyhyys tai suosion ja maineen puute eivät ole pahoja asioita, samoin kuin ei ilman omaa syytä kärsitty maastakarkotuskaan.
Marco Donadel
Marco Donadel (s. 21. huhtikuuta 1983 Conegliano, Italia) on italialainen jalkapalloilija. Hän pelaa Serie A:n Fiorentinassa.
Donadel on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän pelaa yleensä puolustavassa roolissa.
Ura
Donadel saavutti Italian riveissä pronssia 2004 olympiaturnauksessa. Hän voitti Italian riveissä lisäksi alle 21-vuotiaiden EM-kultaa vuonna 2004.
Naisten yleisurheilun Suomen-mestaruuskilpailut 1913–1923
Naiset kilpailivat yleisurheilussa Suomen-mestaruuksista vuosina 1913–1923 pienellä lajiohjelmalla, lajeina olivat 100 metrin juoksu ja 4 × 100 metrin viestijuoksu. Kilpailut käytiin yleensä viestijuoksujen Suomen-mestaruuskilpailuiden yhteydessä. 1920-luvun alkupuolella naisten kilpaurheiluun ja yleisurheiluun alettiin suhtautua Suomessa kielteisemmin ja Suomen Voimistelu- ja Urheiluliitto poisti vuoden 1923 jälkeen naisten mestaruuskilpailut ohjelmastaan. Naiset alkoivat kilpailla yleisurheilussa Suomen-mestaruuksista uudelleen vuonna 1945.
Yngve Lorents
Yngve Samuel Lorents (20. lokakuuta 1887 Västerås – 11. syyskuuta 1978 Leksand) oli ruotsalainen historiantutkija. Hän päätoimitti teoksen Bonniers Konservationlexikon vuosina 1920–1929 ja teoksen Nordisk familjebok vuosina 1933–1937 sekä kirjoitti historiallisiin kokoomateoksiin 1900-lukua käsitteleviä osuuksia. Vuonna 1916 hän väitteli filosofian tohtoriksi. Vuonna 1940 Lorentsin aloitteesta perustettiin Utrikespolitiska institutet.
STMicroelectronics
STMicroelectronics N.V. on ranskalais-italialainen puolijohdevalmistaja, jonka kotipaikka on Hollannissa, Schipholissa ja pääkonttori Sveitsissä, Geneven eteläpuolella Plan-les-Ouates’ssa.
ST-ryhmä perustettiin kesäkuussa 1987 kahden puolijohdeyrityksen, Società Generale Semiconduttori (SGS) Microelettronica of Italy ja Thomson Semiconducteurs, ranskalaisen Thomsonin puolijohdehaaran yhdistyessä.
Toukokuussa 1998 yritys muutti nimensä SGS-Thomson Microelectronics NV:stä muotoon STMicroelectronics. Samalla Thomson SA vetäytyi yrityksestä.
SGS Microelettronica ja Thomson Semiconducteurs ovat puolijohdeteollisuusyrityksiksi pitkäikäisiä:
Puolijohdeteollisuudeen yhdistymisprosessiin STMicroelectronics on vaikuttanut ostamalla useita alan yrityksiä, kuten:
Vuonna 2023 kerrottiin, että STMicroelectronics ja GlobalFoundries saavat 7,4 miljardia euroa EU:n rahoitusta Crollesiin Ranskaan rakennettavalle tehtaalle. Uusi laitos rakennetaan ST:n olemassa olevien läheisyyteen ja sen odotetaan olevan täysin käyttövalmis vuonna 2027.
Ruka Slalom
Ruka Slalom -seuran tarkoituksena on edistää alppihiihto- ja freestyleharrastusta ja -urheilua toiminta-alueellaan, innostaa jäseniään ja muitakin henkilöitä toimimaan seuran päämäärien hyväksi. Yhdistyksen tunnetuin jäsen on alppihiihtäjä Kalle Palander.
Superchunk
Superchunk on amerikkalainen indie rock-yhtye, joka perustettiin Chapel Hillissä, North Carolinassa vuonna 1989. Yhtyeen jäsenet ovat: laulaja/kitaristi Mac McCaughan, kitaristi Jim Wilbur, basisti Laura Ballance ja rumpali Jon Wurster.
Kotšan
Kotšan on kylä Bulgariassa. Kotšan asukasluku oli vuoden 2018 arvion mukaan 2 371. Se sijaitsee Satovtšan kunnassa Blagoevgradin alueella.
Vaaleahammashaukka
Vaaleahammashaukka (Harpagus diodon) on haukkojen heimoon kuuluva päiväpetolintu. Sen esiintymisaluetta ovat Argentiina, Bolivia, Brasilia, Ecuador, Ranskan Guyana, Guayana, Paraguay ja Suriname.
Sen esiintymisalue on hyvin laaja ja sen kannan suuruus on arvioitu pieneksi tai kohtalaisen suureksi, mutta sitä pidetään kuitenkin elinvoimaisena vaikkakin kanta on pienenemässä.
Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset metsät
Tex Willer
Tex Willer on Giovanni Luigi Bonellin ja Aurelio Galleppinin luoma villin lännen sarjakuvahahmo, joka seikkailee Tex Willer -lehdessä ja -juhlakirjoissa.
Historia
Tex Willerin kehittivät tunnetut italialaiset sarjakuvantekijät Giovanni Luigi Bonelli ja kuvittaja Aurelio Galleppini yhteisen illanvieton jälkeen Milanossa vuonna 1948. Heidän lisäkseen Tex -lehteä oli ideoimassa Bonellin entinen vaimo Tea Bonelli, joka omisti lehteä julkaisseen kustannusyhtiö Edizioni Audancen.
Kustannusyhtiö julkaisi aluksi muitakin sarjoja, mutta Texin suosion kasvun myötä keskittyi lopulta vain siihen. Aluksi lehti ilmestyi kerran viikossa ohuena lehtenä. Kun G. L. Bonelli siirtyi kirjoittamaan yksinomaan Texiä, hänelle palkattiin lisää kuvittajia avuksi, ja lehti muuttui 1960-luvun lopulla liuskamuotoisesta paksuksi pokkariksi. Sen myötä tarinoista tuli laveita ja elokuvamaisia, ja dialogin määrä kasvoi.
Italiassa Texin kulta-aikana pidetään lehden numeroita 100–200, jotka tehtiin vuosina 1969–1977. Tuolloin kirjoittamisesta vastasi yhä G. L. Bonelli, ja kuvitusta tekivät Galleppinin rinnalla esimerkiksi Guglielmo Letteri, Giovanni Ticci, Erio Nicolò ja Ferdinando Fusco.
Bonellin rinnalle käsikirjoittajaksi tuli jo 1970-luvulla hänen poikansa Sergio. Seuraavalla vuosikymmenellä mukaan tuli Claudio Nizzi, josta tuli lehden pääkirjoittaja. Bonelli lopetti 1990-luvun alussa, ja alkuperäinen kuvittaja Galleppini lopetti vuonna 1994.
Nizzi riitaantui lehden päätoimittaja Sergio Bonellin kanssa 2000-luvulla ja irtisanoutui. Hänen paikkansa pääkirjoittajina peri Mauro Boselli, joka sai vuonna 2006 aisaparikseen Tito Faracin sekä muutaman muun niin sanotun apukirjoittajan.
Piirtäjät
Willerin ensimmäinen ja tunnetuin piirtäjä oli italialainen Aurelio Galleppini (1948–1994), "Galep". Muita piirtäjiä ovat:
Tarinat
Tex Willer taistelee 1800-luvun puolivälin jälkeisessä Villissä lännessä roistoja vastaan. Tarinat ovat sekä juoniltaan että tapahtumapaikoiltaan yllättävänkin erilaisia. Tex Willerille tulee tutuksi koko Pohjois-Amerikka, ja käypä hän Etelä-Amerikassakin (ks. "Hurja kopla"), vaikka asuukin navajojen reservaatissa Arizonan osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Osassa tarinoista on myös fantasia- ja scifi-vaikutteita. Tex on kohdannut muun muassa noitia (mm. "Käärmeen merkki", "Paholaisaave"), ihmissuden ("Paholaisaave"), dinosauruksia ("Käärmeen merkki"), kadonneita kansoja (mm. "Käärmeen merkki, "El Morisco"), Sasquatchin ja avaruusolentoja.
Henkilöhahmot
thumb|Ensimmäinen suomalainen sarjakuvastrippi (1953). Tex Willer on Texas Ranger eli sheriffin kaltainen kiertävä poliisi, jolla on esimerkiksi valtuudet ottaa lain valvonta haltuunsa alueilla, missä sheriffi ei siihen kykene. Hän on myös navajokansan päällikkö ja intiaaniasiamies, intiaaninimeltään Yön kotka. Tex on hyvin jämerä ja rohkea ja hakkaa usein kuulusteltavat rikolliset henkihieveriin.
Hänellä on lähes poikkeuksetta apunaan paras ystävänsä Kit Carson (intiaaninimeltä Hopeatukka), joka on niin ikään hyvin rohkea mutta myös pessimistinen, mistä Tex ja Kit Carson usein sanailevatkin. Lisäksi Carson on välillä aikamoinen naistennaurattaja. Sekä Texiltä että Carsonilta löytyy runsaasti huumoria. Tex ja Kit ovat molemmat rangereita.
Usein mukana on myös Texin poika puoli-intiaani Kit Willer (intiaaninimeltään Pikku Haukka) ja navajo-intiaani Tiger Jack. Kit Willer on rohkea ja reipas nuorimies, kun taas Tiger Jack on rauhallinen, harkitsevaisempi ja huomattavasti kokeneempi. Hän tutustui Texiin jo ennen Kitin syntymää. Kitin äiti, Tex Willerin vaimo Lilyth, kuoli isorokkoon. Merkittävässä roolissa on myös Texin hevonen Dynamiitti.
Suomen julkaisut
thumb|right|Tex Willer 1/2001 Tex Willerin nyrkki puhuu! Suomessa on alettu uudestaan julkaista Texin klassikkoseikkailuja, joita aikoinaan julkaistiin Suomessakin kapeina vihkoina. Suomessa Tex Willer alkoi ilmestyä tammikuussa 1953 nimellä Tex. Lehti ilmestyi Suomessa piccolo-muodossa vuoteen 1965 saakka keskimäärin 26 numeron vuosivauhdilla. Suomessa ei ehditty julkaista kaikkia Italiassa ilmestyneitä tarinoita, joten useita jouduttiin jättämään pois. Vuosien 1965–1971 välillä lehti ei Suomessa ilmestynyt lainkaan.