cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Julkisen avaimen salaus
Epäsymmetrinen salaus
Kryptografinen tiiviste on keino nopeuttaa epäsymmetrisen salauksen tietokonekäsittelyä. Epäsymmetrisen salauksen salausfunktioita laskettaessa käytetään moduloaritmetiikkaa, joka vaatii tietokoneelta aikaa. Viestin käsittelyn nopeuttamiseksi käytetään apuna algoritmia, jolla lasketaan viestistä vakiomittainen tiiviste, joka allekirjoitetaan. Koska symmetrinen menetelmä salatessa ja purkaessa on paljon nopeampaa voidaan myös käyttää sitä satunnaisesti valitulla kertakäyttöisellä salausavaimella, ja salata se avain julkisen avaimen menetelmällä ja liittää viestiin. Tällaisella hybridijärjestelmällä toimivat esimerkiksi PGP ja TLS.
Yleisesti käytettyjä tiivistefunktioita ovat mm: SHA-1 (Secure Hash Algorithm 1), joka tuottaa 160 bittisen tiivisteen. SHA on käytössä muun muassa PGP:n ja SSH:n toteutuksissa. Siitä parannettu SHA-256 tuottaa 256 bittisen ja SHA-512 512 bittisen tiivisteen. MD5 (Message-Digest algorithm 5) tuottaa 128 bittisen tiivisteen.
Avainlukujen valinta julkisen avaimen salauksessa
Julkisen avaimen salausalgoritmeissa epäsymmetrinen lukupari valitaan vaikeasti ratkaistavan matemaattisen yhteyden (esimerkiksi tekijöihinjaon, kuten RSA:ssa tai diskreettien logaritmien, kuten ECC:ssä) perusteella. Avainten turvallisuuden ajatellaan perustuvan siihen, että hyvin suurten lukujen tekijöihin jako on erittäin työlästä. Ei voida kuitenkaan olla varmoja, etteikö tulevaisuudessa laskentamenetelmien kehittyessä löytyisi siihenkin ratkaisu. Kun lukupari on valittu, toinen luvuista voidaan julkaista, eikä se siis nykytiedon mukaan vaaranna salassa pidettävää lukua.
Julkisen avaimen luotettavuus
Vaikka julkisen avaimen salaus ei edellytä luotettua yhteyttä salaisen avaimen välittämiseen, ongelmana on julkisen avaimen luotettavuus: avaimen käyttäjän luottamus nojaa siihen, että avain todella kuuluu viestintäkumppanille, ja ettei avaimeen ole kajottu. Aina on olemassa mahdollisuus, että luotettu julkinen avain onkin kolmannen osapuolen tiedossa ja se osapuoli "man in the middle" käyttää sitä valheellisesti toisen nimissä. Täydellistä keinoa julkisen avaimen luotettavuuden varmistamiseen ei tunneta. Ongelmaa lievitetään useimmiten käyttämällä julkisten avainten hallintajärjestelmää (, lyh. PKI), jossa jokin tunnettu kolmas osapuoli (varmentaja) vastaa hallussaan olevien julkisten avainten ja niiden tunnistetietojen (varmenne) autenttisuudesta omalla digitaalisella allekirjoituksellaan. Varmenteet ovat tyypillisesti voimassa useita vuosia kerrallaan, ja kaikki varmennettuihin julkisiin avaimiin liittyvät salaiset avaimet on pidettävä salassa koko sen ajan.
Suomessa Luottamusverkosto on keskitettyihin varmentajiin perustuva PKI menetelmä, jota hallinnoi Kyberturvallisuuskeskus. Luottamusverkostoon kuuluvat ne toimijat, jotka noudattavat siihen säädettyä lakia ja ovat tehneet toiminnasta lain mukaisen ilmoituksen. Laki määrittelee yksityiskohtaisesti palvelun laadun ja jopa hinnan. Lain noudattamista myös valvotaan.
PGP:ssä on varmennejärjestelmän lisäksi käytössä ns. luottamusverkko, joka keskitetyn varmentajan sijaan perustuu hajautettuun varmentajien joukkoon. Kuka tahansa käyttäjä voi kuulua tähän verkkoon, tai useampaankin. Käyttäjä valitsee itse luotettavina pitämänsä avaimenhaltijat, joiden avulla varmistaa muiden julkisten avainten autenttisuus.
Kansalaisvarmenne Suomessa
Poliisin myöntämässä suomalaisessa henkilökortissa on valmiina kansalaisvarmenne, jota ylläpitää Digi- ja väestötietovirasto. Sillä voidaan hoitaa sähköiseen asiointiin liittyviä sähköisiä allekirjoituksia, jotka ovat juridisesti täysin kelvollisia ja kiistämättömiä. Kansalaisvarmenteen käyttöön tarvitaan henkilökortin lisäksi tietokone, kortinlukijalaite ja -ohjelmisto. Kortin kansalaisvarmenne on aktivoitava itse sen mukana saaduilla tunnuksilla, jotta se alkaa uudessa kortissa toimia. Kansalaisvarmenne on lähes mahdoton murtaa, koska sen pituus on 2048 bittiä. Suomen lain mukaan kortteja valmistava tehdaskaan ei saa säilyttää korttien tietoja niiden valmistumisen jälkeen. Jos kortti katoaa tai joutuu vääriin käsiin se on peruutettava aina saatavilla olevassa palvelussa.
Mobiilivarmenne
Matkapuhelimet ja monet muut mobiililaitteet sisältävät SIM-kortin, johon voidaan tallentaa mobiilivarmenne. Se on valtion takaama laatuvarmenne kuten sähköisellä henkilökortilla. varmenteen voi saada puhelinoperaattorilta, joka tunnistaa hakijan luotettavalla menetelmällä. Mobiilivarmenteessa on kaksi avainparia: toinen tunnistautumiseen ja toinen allekirjoitukseen. Avainparien käyttö on suojattu käyttäjän omalla PIN-koodilla, jota on käytettävä joka kerta avaimia käytettäessä. Asiakas on vastuusa mobiilivarmenteensa käytöstä, huolellisesta säilytyksestä ja myös peruuttamisesta tarvittaessa aivan samoin kuin sähköisestä henkilökortista.
Numeronmurskaus
Kaikki julkisen avaimen salausalgoritmit ovat määritelmällisesti alttiita raakaan laskentatehoon nojaaville salauksenmurtomenetelmille, joissa kokeillaan kaikkia mahdollisia avaimia järjestelmällisesti. Vuonna 1999 käytettiin tuhansien PC-tietokoneiden verkkoa ja muutamassa kuukaudessa jaettiin tekijöihin 512 bittinen RSA-avain. Vuonna 2003 on esitelty luonnos laitteesta, joka maksaisi n. 10 000 dollaria ja tekisi sen 10 minuutissa. 1024 bittisen RSA-avaimen murtaisi 10 miljoonaa maksava, saman konseptin laite vuodessa. Jos kokeiltavien avaimien joukkoa voidaan kohdentaa sopivalla hyökkäysmenetelmällä, tarvitaan paljon vähemmän laskenta-aikaa. Joillekin julkisen avaimen salausalgoritmeille (esimerkiksi RSA:lle ja ElGamalille) on jo olemassa tunnettuja hyökkäystapoja, jotka ovat paljon järjestelmällistä kokeilua nopeampia. Salakielisanoma voidaan siepata ja valita joukko selväkielisanomia ja salata ne kaikki RSA:lla vastaanottajan julkisella avaimella ja verrata näin saatuja salakielisanomia murrettavaan salaikielisanomaan. Tätä sanotaan valittujen sanomien hyökkäykseksi. Sitä vaikeutetaan lisäämällä selväkieliseen sanomaan satunnaista tekstiä ennen salausta. Sähköposti kannattaa aina allekirjoittaa ennen salausta. Jos se salataan ensin ja allekirjoitetaan sitten voidaan sanoma siepata ja vaihtaa allekirjoitus ja lähettää edelleen. Matematiikassa tapahtuvien keksintöjen myötä laskenta-ajat voivat entisestään lyhentyä.
Käyttäjän uhkakuvat
Perinteinen sähköposti on täysin salaamatonta. Viestinnän luottamuksellisuus voidaan varmistaa allekirjoittamalla ja salaamalla se ennen lähettämistä. Allekirjoittamiseen tulee käyttää varmenteisiin perustuvaa allekirjoitusmenetelmää. Jos tietokone jätetään auki ja valvomatta kuka tahansa voi tietenkin lukea sen viestit. Tietokone voidaan myös varastaa ja se on sitä varten suojattava. Tietokoneeseen voidaan tunkeutua verkon kautta ja saastuttaa se vakoiluohjelmalla, jolloin koko sen sisältö on helposti tutkittavissa. Lähettäjä ja vastaanottaja ovat tavallisesti organisaationsa lähiverkossa, jonka liikenne on kaikkien siinä verkossa olevien nähtävissä ja sopivalla analysointiohjelmalla siitä voidaan poimia sähköposteilta näyttävät viestit. Organisaation palomuuri voi, lokiasetuksista riippuen, kirjata sähköpostiliikenteen tiedot, jopa sisältöineen, ja sen voi ylläpitohenkilöstö saada näkyviinsä. Lähettäjän ja vastaanottajan operaattorit näkevät kaiken asiakkaiden liikenteen, jota on teknisesti mahdollista seurata.
Peter Raabe
Karl Ludwig Hermann Peter Raabe (27. marraskuuta 1872 Frankfurt (Oder) – 12. huhtikuuta 1945 Weimar) oli saksalainen kapellimestari, Franz Lisztiin erikoistunut musiikintutkija ja musiikkikirjailija. Hän oli natsipuolueen jäsen, ja hänestä tuli Reichsmusikkammerin eli Valtakunnan musiikkikamarin puheenjohtaja vuonna 1935.
Työ kapellimestarina ja tutkijana
Frankfurtissa (Oder) suorittamansa ylioppilastutkinnon jälkeen Raabe opiskeli vuosina 1891–1894 Berliinin Musikhochschulessa. Hans von Bülowin ja Felix Weingartnerin konserteissa käyminen vahvisti Raaben toivetta kapellimestariksi pääsemisestä. Hän myös sävelsi omia lauluja ja pianokappaleita noin vuosina 1892–1906. Vuosina 1894–1907 hän työskenteli oopperakapellimestarina Königsbergissä, Zwickaussa, Elberfeldissä ja Amsterdamissa sekä konserttikapellimestarina Mannheimissa ja Münchenissä. Vuodesta 1907 Raabe työskenteli hovikapellimestarina Weimarissa. Hän pääsi myös Weimarin Liszt-museon johtoon vuonna 1910. Tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1944. Hän väitteli tohtoriksi Lisztiin liittyneestä aiheesta Jenassa vuonna 1916.
Raabe työskenteli vuosina 1920–1934 Aachenin yleismusiikkijohtajana (Generalmusikdirektor), ja vuodesta 1924 hänellä oli musiikkihistorian kunniaprofessorin asema Aachenin teknillisessä korkeakoulussa. Herbert von Karajan nimitettiin hänen seuraajakseen Aachenissa vuonna 1935, jolloin Raabe palasi Weimariin.
Raabe omistautui kapellimestarina etenkin Ludwig van Beethovenin, Anton Brucknerin ja Richard Wagnerin teosten esityksiin, mutta johti esityksiä myös vähän tunnettujen säveltäjien teoksista. Hän johti 19. lokakuuta 1909 Weimarissa Cornelis Dopperin yksinäytöksisen oopperan William Ratcliff kantaesityksen.
Raabe kirjoitti vuonna 1931 ensimmäisenä tutkijana Lisztin elämäkerran, kaksiosaisen teoksen Franz Liszt: Leben und Schaffen. Hän laati samassa yhteydessä Lisztin teoskatalogin. Hänen viitataan tutkijalyhenteellä "R.". Raaben Liszt-tutkimuksia pidetään yhä musiikkitieteellisesti merkityksellisinä. Liszt-elämäkerrasta julkaisi toisen painoksen vuonna 1968 Raaben poika Felix Raabe, joka myös oli kapellimestari ja musiikkitieteilijä.
Toiminta Natsi-Saksassa
Raabe korvasi Reichsmusikkammerin johtajana Richard Straussin. Hän oli vastikään jäänyt eläkkeelle töistään Aachenissa saadessaan heinäkuussa 1935 Joseph Goebbelsilta nimityksen tehtäviinsä Reichsmusikkammerissa. Aseman hyväksymisen taustalla oli henkilökohtaisiakin syitä, sillä ennen tämän viran saamista Raabe oli jäänyt nopeasti urallaan nousseen Herbert von Karajanin varjoon kapellimestarina. Vaikka Karajan oli työskennellyt vain joitain kuukausia Aachenissa, hän oli jo menestynyt Raabea paremmin etenkin Aachenin kunnallisoopperan kapellimestarina.
Raabe ei olisi halunnut saattaa Reichsmusikkammerin alaisuuteen Lisztin vuonna 1859 perustamaa Allgemeiner deutscher Musikvereiniä, jossa hänellä oli ollut johtoasema ja jonka itsenäisyyttä hän arvosti. Raabe joutui kuitenkin vuonna 1936 taipumaan Goebbelsin päätökseen asiasta; järjestö lakkautettiin vuonna 1937. Raaben "modernismin suosiminen" oli pantu merkille juuri Lisztin perustaman järjestön toiminnan yhteydessä. Lokakuussa 1936 Raabe allekirjoitti Goebbelsin vaatimuksesta määräyksen kaikkien Paul Hindemithin teosten esityskiellosta.
Raabe olisi lopulta halunnut vetäytyä tehtävistään kirjoittaakseen, mutta joutui lykkäämään suunnitelmiaan. Hän yrittikin useampaan otteeseen jättää tehtävänsä, mutta toimi kuitenkin Reichsmusikkammerin johdossa kuolemaansa saakka. Yksi hänen viimeisistä tehtävistään tässä virassa oli loppukesästä 1944 lähes kaikkien merkittävien orkesterien lakkauttaminen Natsi-Saksassa; lakkauttamisen välttäneisiin harvoihin orkestereihin kuului Berliinin filharmonikot.
Kuolema
Raabe kuoli huhtikuussa 1945 Weimarissa samana päivänä, jona yhdysvaltalaisjoukot saapuivat sinne. Raabesta väitöskirjan kirjoittanut Nina Okrassa ei pitänyt todistettuna sitä, että hänen kuolemansa olisi ollut itsemurha. Raaben pitkäaikaisen sihteerin tytär ilmoitti äitinsä saamasta ja ennen kuolemaansa tuhoamasta kirjeestä, jossa oli ilmoitus Raaben kuolemasta. Kirjeen mukaan Raabe oli kerrotusti ollut pitkään sairas ja kuollut luonnollisesti.
Blatchington Mill School and Sixth Form College
Blatchington Mill School and Sixth Form College on toisen asteen oppilaitos 11-18-vuotiaille Brighton ja Hovessa Englannissa. Oppilaitos perustettiin vuonna 1979 ja se sai nimensä koulun lähistöllä sijaitsevan tuulimyllyn mukaan.
Blatchington Mill School and Sixth Form College on saanut joitakin tunnustuksia, muun muassa Hyvän koulun palkinnon sekä ympäristö- ja urheilumerkin.
Watch Dogs (pelisarja)
Watch Dogs on Ubisoftin kehittämä ja julkaisema toimintaseikkailupelisarja. Pelisarjan ensimmäinen osa Watch Dogs julkaistiin vuonna 2014, jatko-osa Watch Dogs 2 vuonna 2016 ja Watch Dogs: Legion vuonna 2020.
Watch Dogs on sarja avoimeen pelimaailman pelejä, joita pelataan kolmannen persoonan näkökulmasta, kuten Grand Theft Auto. Koko pelisarjassa on ajatus siitä, että kaikki ihmiset maailmassa ovat aina yhteydessä internetiin. Pelaaja voi kontrolloida hakkeria, joka voi hakkeroida erilaisia elektronisia laitteita ja rakentaa esimerkiksi aseita kolmiulotteisen tulostuksen avulla.
Maailmankisat 1967
Viidennet Maailmankisat järjestettiin vuonna 1967 Helsingissä 29.–30. kesäkuuta. Kilpailupaikkana oli Olympiastadion. Kansainväliset yleisurheilukilpailut olivat Helsingin Kisa-Veikkojen järjestämät, josta aiempipäätukija Apu-lehti oli jäänyt pois. Mainittavana joukkueena oli myös Neuvosto-Virosta tullut laaja joukko. Viidensien kisojen kahtena kilpailupäivänä oli kaikkiaan 37 000 katselijaa, joista ensimmäisenä päivänä 21 000 ja toisena 16 000.
Naiset
Kisojen parhaalle urheilijalle jaettava Timo Sarpanevan suunnitteleman kiertopalkinnon sai Australian juoksija Judy Pollock, joka teki 800 metrillä naisten maailmanennätyksen. Hän sai itselleen palkinnosta 30 cm:n suuruisen pienoisveistoksen näköiskappaleen.
Luz (Mourão)
thumb|Mourãon kunnan sijainti.
Luz on kylä (freguesia) Alentejossa, Portugalissa. Se sijaitsee Mourãon kunnassa, lähellä Espanjan rajaa.
Kylä tuli kuuluisaksi 2000-luvulla Alquevan padon rakennustöiden takia, jonka seurauksena muodostui Euroopan suurin tekojärvi. Tekojärvi peitti alleen vanhan Luzin kylän 350 rakennusta.
Portugalin hallitus ja paikalliset viranomaiset perustivat uuden kylän noin kahden kilometrin päähän. Uusi kylä rakennettiin samanlaiseksi kuin vanha kylä kopioimalla kadut, talot, kirkko ja hautausmaa.
Kylästä on tullut nyt turistinähtävyys. Kylän viereen on rakennettu museo (Museu da Luz), jossa kerrotaan kylän siirtoprojektista ja alueen kulttuurista.
Aiheesta muualla
38.345°N, -7.37389°W
Urheiluvuosi 1935
Urheiluvuosi 1935 käsittelee vuoden 1935 merkittäviä uutisia ja tapahtumia urheilussa.
Saudi-Arabian ja Kuwaitin välinen neutraali alue
thumb|300px|right|Saudi-Arabian ja Kuwaitin välinen neutraali vyöhyke 2.12.1922–18.1.1970 Saudi-Arabian ja Kuwaitin välinen neutraali alue, myös puolueeton vyöhyke tai neutraali vyöhyke, oli Saudi-Arabian ja Kuwaitin välissä vuosina 1922–1970 sijainnut, 5 770 km²:n laajuinen mihinkään valtioon kuulumaton alue.
Vyöhyke muodostettiin 2. joulukuuta 1922 solmitulla Uqairin sopimuksella, jonka alle­kirjoittivat silloisen Nejdin sulttaani Abdullah bin Abdur-Rahman al Saud ja Kuwaitin hallitsija Ahmad al-Jabir al-Sabah. Koska Kuwait tuolloin ei kuitenkaan ollut itsenäinen valtio vaan kuului Brittiläiseen imperiumiin, allekirjoitti sopimuksen myös Britannian edustaja J. C. More. Sopimuksen mukaan tähän alueeseen nähden oli Nejdin sulttaani­kunnalla ja Kuwaitilla yhtäläiset oikeudet, kunnes Ison-Britannian hallituksen välityksellä tehtäisiin uusi aluetta koskeva Nejdin ja Kuwaitin välinen sopimus.
Alueen valtaamiseen ja hyväksi­käyttöön oli kummallakin osapuolella kuitenkin vain vähän kiinnostusta, ennen kuin vuonna 1938 Kuwaitin Burganista löydettiin öljyä. Sitä ennen Nejd oli yhdistynyt Hijazin kanssa Saudi-Arabiaksi. Kun vaikutti toden­näköiseltä, että öljyä löydettäisiin puolueettomalta vyöhykkeeltäkin, molempien maiden hallitukset myönsivät vuosina 1948–1949 yksityisille yhtiöille toimi­lupia. Myöhemmin molemmat maat käyttivät hyväkseen alueen öljy­esiintymiä tekemänsä yhteis­työ­sopimuksen mukaisesti.
Alueen jakamisesta alettiin neuvotella, kun Kuwaitin ja Saudi-Arabian hallitsijat lokakuussa 1960 tapasivat ja päättivät, että puolueeton vyöhyke olisi jaettava. Molempien maiden hallitukset allekirjoittivat 7. heinäkuuta 1965 asiaa koskeneen sopimuksen. Maiden välisestä rajasta sovittiin 17. joulukuuta 1967, mutta sopimus ei virallisesti tullut voimaan, ennen kuin se allekirjoitettiin Kuwaitissa 18. joulukuuta 1969. Sopimus ratifioitiin 18. tammikuuta 1970, ja se julkaistiin Kuwaiti Official Gazette -julkaisussa 25. tammikuuta 1970.
Alueen öljyvaroja käytettiin vielä tämän jälkeen yhteisesti.
Vyöhykkeellä ei koskaan ollut ISO 3166 -tunnusta, koska se oli jaettu ennen kuin tämä standardi vuonna 1974 laadittiin.
Havaijinkiharapyrstö
Havaijinkiharapyrstö (Moho nobilis) oli Havaijin kotoperäinen varpuslintu. Se eli metsässä Havaijin pääsaarella, josta viimeinen yksilö kerättiin kokoelmiin vuonna 1898. Viimeinen havainto lajista on vuodelta 1934 Mauna Loan rinteiltä. Sen jälkeen sitä ei ole havaittu laajoista etsinnöistä huolimatta. Lajin häviämisen syitä olivat todennäköisesti elinympäristöjen tuhoutuminen, metsästys sekä tauteja levittävien sääskien saapuminen saarelle ihmisen mukana. Blasius Merrem kuvaili lajin holotyypin vuonna 1786.
Guinea-Bissau olympialaisissa
Guinea-Bissau on osallistunut olympialaisissa judoon, painiin ja yleisurheiluun. Se ei ole saavuttanut yhtään mitalia. Pistesijalle eli kahdeksan parhaan joukkoon on yltänyt vapaapainija Augusto Midana, joka sijoittui seitsemänneksi miesten 74 kilon painoluokassa Lontoossa 2012.
Historia
Guinea-Bissau julistautui itsenäiseksi vuonna 1973, ja maan itsenäisyys tunnustettiin seuraavana vuonna. Guinea-Bissaun kansallinen olympiakomitea perustettiin vuonna 1992, ja Kansainvälinen olympiakomitea tunnusti sen vuonna 1995.
Guinea-Bissau osallistui olympiakisoihin ensimmäisen kerran itsenäisenä valtiona Atlantassa 1996, jolloin maa lähetti kisoihin kolme miesurheilijaa: kaksi yleisurheilijaa ja yhden painijan. Maa lähetti myös kolmiin seuraaviin kesäolympialaisiin kolme urheilijaa samalla lajijakaumalla. Ensimmäinen guineabissaulainen naisurheilija kilpaili olympiatasolla Sydneyssä 2000.
Olympiaurheilijat lajeittain
Lähde:
HMS Whitehall
HMS Whitehall (viirinumero D94) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin parannellun W-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin tammikuussa 1918 vuosien 1918-1919 laivasto-ohjelman 13. tilauksessa Swan Hunter and Wigham Richardsonilta Wallsendistä, missä köli laskettiin kesäkuussa. Alus laskettiin vesille 11. syyskuuta 1919. Rakennustöiden keskeydyttyä keskeneräinen alus hinattiin Chathamin telakalle, jossa työt saatettiin loppuun. Alus valmistui heinäkuussa 1924.
Palvelus
Toisen maailmansodan päätyttyä alus sijoitettiin poistolistalle ja myytiin BISCOlle. Alus saapui 27. lokakuuta 1945 hinattuna T. W. Wardille Barrowiin romutettavaksi.
Komorit olympialaisissa
Komorit osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Atlantassa 1996, ja on ollut mukana kaikissa kesäolympialaisissa sen jälkeen. Talvikisoihin maa ei ole osallistunut.
Komorit on osallistunut olympialaisissa painonnostoon, uintiin ja yleisurheiluun. Se ei ole saavuttanut yhtään mitalia eikä pistesijaa, eli sijoitusta kahdeksan parhaan joukkoon.
Sven-Erik Bucht
thumb|Sven-Erik Bucht. Sven-Erik Bucht (s. 28. joulukuuta 1954 Karunki) on ruotsalainen sosiaalidemokraattisen puolueen poliitikko. Lokakuusta 2014 lähtien hän on toiminut Stefan Löfvenin hallituksen maatalousministerinä. Ruotsin valtiopäivillä hän on ollut vuodesta 2010.
Bucht oli Haaparannan kaupunginvaltuuston puheenjohtaja ja kunnallisneuvos 2003–2010. Vuonna 2010 hänet valittiin kansanedustajaksi suurella henkilökohtaisella äänimäärällä.
Bucht sai taivuteltua Ikean omistajan Ingvar Kampradin perustamaan Ikea-tavaratalon Haaparannalle. Vuonna 2007 ruotsalainen Fokus-lehti valitsi Buchtin vuoden ruotsalaiseksi.
Ministeriksi valinnan jälkeen vuonna 2014 Bucht sai selitellä mailleen ilman rakennuslupaa rakennuttamaansa neljää mökkiä.
Bucht on naimisissa ja hänellä on kolme lasta. Buchtin vaimo on suomalainen, ja hän osaa puhua suomea.
Lemlands IF
Lemlands Idrottsförening on vuonna 1940 perustettu urheiluseura, joka toimii Ahvenanmaalla Lemlandin kunnassa. Sen lajivalikoimaan kuuluvat nykyään jalkapallo, salibandy sekä pöytätennis.
Sergei Solovjov
Sergei Aleksandrovitš Solovjov (, 25. elokuuta 1944 Vienan Kemi, Karjalais-suomalainen sosialistinen neuvostotasavalta – 13. joulukuuta 2021 ) oli venäläinen elokuvaohjaaja, -tuottaja, -käsikirjoittaja ja näyttelijä. Hänen tuotannosta valtaosa syntyi Neuvostoliiton aikana. Hänen tunnetuimpia elokuvaohjauksiaan olivat Sata lapsuuden jälkeistä päivää (1975, parhaan ohjauksen Hopeinen karhu Berliinin elokuvajuhlilla), Valkoisen yön sävelmät (1977), Villikyyhky (1986) sekä perestroikan vuosina tehty, Neuvostoliiton underground-rockmusiikkia julkisuuteen tuonut Assa (1987) ja sen kaksi jatko-osaa (1989 ja 2008).
Lemlands IF
Jalkapallo
Lemlands IF:n miesten edustusjoukkue pelaa nykyään Ruotsin 7. divisioonassa Uplannin itäisessä lohkossa. Se osallistui Ruotsin sarjoihin ensimmäistä kertaa vuonna 2012 ja sijoittui kymmenen joukkueen lohkossa neljänneksi. Kotiottelunsa joukkue pelaa Bengtsbölen urheilupuistossa.
Hannes Leiviskä
Johannes (Hannes) Leiviskä (15. maaliskuuta 1873 Muhos – 26. toukokuuta 1918 Helsinki) oli suomalainen pappi ja kirjallisuuden suomentaja.
Naked Eyes
Naked Eyes on brittiläinen uuden aallon yhtye, joka nousi suosioon 1980-luvun alussa. Yhtyeen perustivat entiset koulukaverit Pete Byrne (laulu) ja Rob Fisher (koskettimet) Bathissa, Somersetissa, Englannissa vuonna 1981.
Hannes Leiviskä
Leiviskän vanhemmat olivat seppä Johan Leiviskä ja Maria Johanna Kujala. Hän pääsi ylioppilaaksi 1898 Oulun lyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa teologian erotutkinnon 1903. Leiviskä vihittiin papiksi samana vuonna.
Leiviskä toimi siirtolaispappina Yhdysvalloissa 1903–1905. Hän oli Jämsän kappalaisena 1908–1916 ja viimeksi Helsingin eteläisen suomalaisen seurakunnan kappalaisena vuodesta 1916.
Leiviskä suomensi muun muassa Rudyard Kiplingin romaanin Kim sekä yhdessä Matti Tarkkasen kanssa John Bunyanin elämäkerran (Ylenpalttinen armo syntisistä suurimmalle eli John Bunyanin omatekemä elämäkerta).
Hannes Leiviskä oli naimisissa vuodesta 1901 Elin Johanna Sjögrenin kanssa.
Sergei Solovjov
Solovjov opetti 1980-luvulla Moskovan elokuvakoulussa, ja monet hänen oppilaansa nousivat venäläisen elokuvan ”uuden aallon” kärkijoukkoon.
Hän kuoli 13. joulukuuta 2021.
Red River (Yhdysvallat ja Kanada)
200px|thumb|right|Redjoki [[Fargo-Moorheadissa.]] thumb|right|200px|Redjoki [[Winnipegissä.]] Red River (Punainen joki) on 885 km pitkä joki Pohjois-Amerikassa. Se virtaa Yhdysvalloista lähes suoraan pohjoiseen Kanadan puolelle, missä se laskee Winnipegjärveen. Yhdysvaltojen puolella se muodostaa osan Minnesotan ja Pohjois-Dakotan osavaltioiden välisestä rajasta; Kanadassa se kulkee Manitoban provinssissa.
Yhdysvalloissa sitä kutsutaan joskus nimellä Red River of the North erotukseksi Mississippin sivujoesta.
Joki saa alkunsa Bois de Sioux- ja Otter Tail -jokien yhtymäkohdasta. Merkittävin sen sivujoista on Assiniboine. Jokilaakso on ilmastoltaan ympäristöään suotuisampaa, kasvukauden pituus on siellä 120–140 päivää. Siksi siellä on ollut asutusta varhaisista ajoista asti. Red Riverin siirtokunnasta tuli lopulta Manitoban provinssin ydin. Nykyisin joen varrella on useita taajamia, joista suurimmat ovat Fargo ja Grand Forks Yhdysvaltojen puolella sekä Winnipeg Kanadassa.
Historia
Alueen alavuuden vuoksi kevättulvat tuottavat ongelmia lähes joka vuosi. Vuonna 1991 Winnipegin alueella suoritetuissa tutkimuksissa haettiin vastauksia kysymyksiin, milloin tulvavuosi on ollut normaalia suurempi ja historiallisten tulvien määrään. Redjoki on aina tulvinut säännöllisesti, mutta eurooppalaisten siirtolaisten tultua alueelle puhutaan yleisesti vain neljästä suurtulvasta (1826, 1950, 1997 ja 2009), vaikka tutkimusten mukaan alueella on ollut samansuuruisia ja jopa suurempia tulvia.
Vuoden 1950 tulva
Toukokuun alussa 1950 vesi nousi rajusti neljän päivän aikana ja saavutti huippunsa 8. toukokuuta, jolloin vedenpinta oli korkeimmillaan sitten vuoden 1861. Kahdeksan Winnipegiä suojaavaa tulvamuuria sortui ja vesi peitti alleen suuren osan kaupunkia ja kaikkiaan 1 554 km² oli veden alla. Kaupungin johto kutsui Kanadan armeijan ja Punaisen Ristin apuun. Lähes 70 000 pelastettiin asunnoista ja toimistorakennuksista. Pelastusoperaatio on Kanadan historian suurin. Kaupungin yhdestätoista sillasta neljä tuhoutui tulvan aikana. Arviot tulvan tuhoista vaihtelevat 600 miljoonan ja miljardin dollarin välillä.
Vuoden 1997 tulva
Vuosisadan tulvaksi kutsuttu 1997 tulva aiheutti suuria vahinkoja Kanadan ja Yhdysvaltojen alueella, etenkin Grand Forksin kaupungissa, jossa pormestari Pat Owens evakuoi noin 50 000 asukasta kaupungin alavimmilta alueilta, jotka myöhemmin joutuivat tulvan valtaan. Manitoban puolella Winnipegin kaupunki säästyi lähes täysin tulvavahingoilta, tosin tulvavesi nousi vain muutaman metrin päähän Winnipegin tulvakanavan yläreunasta. Eteläisessä Manitobassa pienempien kaupunkien tulvamuurit ja kanavat eivät olleet tarpeeksi korkeita ja suuret alueet joutuivat veden valtaan. Kanadan puolella vahingot olivat noin 500 miljoonaa dollaria ja Yhdysvaltain puolella vahinkoarvio oli noin 3 miljardia dollaria.
Vuoden 2009 tulva
Vuoden 2009 tulvan vedenkorkeus helmi-maaliskuussa nousi vuoden 1997 tasoa korkeammalle osassa Yhdysvaltoja ja Manitobaa. 27. maaliskuuta Redjoen vedenkorkeus Fargossa nousi kaikkien aikojen ennätyskorkeuteen. Manitobassa vuoden 2009 tulvan arvellaan olevan toiseksi suurin sataan vuoteen, ylittäen jopa vuoden 1997 suurtulvan. Arvioiden mukaan ilman Winnipegin tulvakanavaa vesi olisi noin 2 metriä korkeammalla. Winnipegin alueella tulvan suuruuteen vaikutti Redjoen, Assiniboinejoen ja Seinejoen tulvahuippujen saapuminen samaan aikaan 16. huhtikuuta.
Nordic Moneta
Oy Nordic Moneta Ab on pohjoismainen keräilyrahoja ja -mitaleita markkinoiva yritys. Suomessa yritys toimii aputoiminimellä Suomen Moneta. Nordic Monetalla on toimintaa myös Ruotsissa, Tanskassa, Virossa, Latviassa ja Liettuassa.
Suomen Rahapaja luopui Nordic Monetan viidenkymmenen prosentin omistuksesta vuonna 2010 ja yritys siirtyi kokonaan Samlerhuset-konsernin omistukseen. Samlerhusetin pääkonttori sijaitsee Hollannissa.
Suomen Moneta hankkii keräilytuotteita rahapajoilta ja toimittajilta eri puolilta maailmaa. Samlerhuser-konsernin tytäryhtiönä Nordic Moneta on yhteydessä Euroopan ja muun maailman tärkeimpiin rahapajoihin. Kotimaiset juhlarahat eurokolikkosarjat yritys ostaa Suomen Rahapajalta. Suomen Moneta myy suomalaisten ja kansainvälisten rahojen lisäksi raha- ja mitalikirjeitä sekä vanhoja rahoja Suomesta ja maailmalta.
Sponsorointi
Suomen Moneta toimii useiden suomalaisurheilijoiden sponsorina. Moneta tukee muun muassa pikaluistelija Pekka Koskelaa, purjehtija Sari Multalaa sekä kävelijä Jarkko Kinnusta. Vuonna 2011 Suomen Moneta käynnisti yhdessä Urheilijayhdistyksen kanssa Tue urheilijaa -varainhankintakampanjan, jossa yksityinen henkilö, yhteisö tai yritys voi lahjoittaa rahaa omalle suosikkiurheilijalleen.
Ikazuchi (1898)
Ikazuchi oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1898 vesillelaskettu Ikazuchi-luokan torpedovenehävittäjä, joka tuhoutui höyrykattiloiden räjähtäessä 9. lokakuuta 1913.
Valmistus
Alus tilattiin osana vuoden 1896 hankintoja Yarrow Shipbuildersilta Poplarista Lontoosta, missä köli laskettiin 1. syyskuuta 1897. Alus laskettiin vesille 15. marraskuuta 1898 ja valmistui 23. helmikuuta 1899.
Palvelus
Alus partioi boksarikapinan aikana Kiinan rannikolla suojaten japanilaisjoukkojen maihinnousua. Se osallistui myös Venäjän–Japanin sotaan.
Ikazuchi luokiteltiin 28. elokuuta 1912 kolmannen luokan hävittäjäksi. Alus tuhoutui Ominatossa höyrykattiloiden räjähtäessä 9. lokakuuta 1913 ja se poistettiin virallisesti alusluettelosta 5. marraskuuta, ja sen hylky romutettiin 29. huhtikuuta 1914.
Camilla Mickwitz
Camilla Mickwitz (o.s. Zilliacus; 22. syyskuuta 1937 Helsinki – 4. heinäkuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen lastenkirjailija, kuvittaja ja animaattori. Hän loi Pikku Kakkosen alkuanimaation ja Varokaa heikkoa jäätä -tietoiskun sekä animaatiosarjat ja niihin perustuvat kirjasarjat Emiliasta, Jasonista ja Mimosasta.
Ura
Ruotsinkielisen Camilla Mickwitzin vanhemmat olivat vuorineuvos Gunnar Fredrik Zilliacus ja Brita Julia Storgårds. Hän oli vuodesta 1960 naimisissa varatuomari Erik Mickwitzin kanssa.
Mickwitz valmistui Taideteollisesta oppilaitoksesta graafikoksi vuonna 1958. Hän työskenteli mainospiirtäjänä Suomen Ilmoituskeskuksessa ja Yhtyneillä Kuvalehdillä, kunnes jättäytyi vuonna 1966 freelanceriksi. Päivätyöstä vapautuminen mahdollisti omien kuvitusten tekemisen.
Animaattorina Mickwitz oli yksi Yleisradion lastenohjelmien tuottajan Berit Neumannin löydöistä, ja hän sai opetella pala-animaatioiden tekemistä Ylen trikkistudiolla. Mickwitz teki ensimmäiset lyhyet animaationsa Ylelle vuonna 1968. Hänen ensimmäinen animaatiosarjansa oli vuonna 1969 valmistunut neliosainen Max ja Murre (Max och Murren), joka oli samalla Suomen ensimmäinen värillinen ruotsinkielinen tv-ohjelma. Mickwitzin tunnetuimmat animaatiosarjat ovat neliosainen Jason-sarja (1972–1974), kuusiosainen Emilia-sarja (1978) sekä puolituntinen Mimosa-elokuva (1983) ja kaksi lyhyempää Mimosa-tarinaa (1985 ja 1987). Lisäksi Mickwitz animoi Pikku Kakkosen yhä käytössä olevan alkutunnuksen vuonna 1983 ja jäävaroitustietoiskun vuonna 1986. Kaikki Mickwitzin animaatiot perustuvat pala-animaatiotekniikkaan.
Mickwitz sovitti tunnetuimmat animaatiohahmonsa tuoreeltaan myös lasten kuvakirjoiksi. Jason-hahmosta valmistui vuosina 1975–1978 neljä kuvakirjaa, Emiliasta vuosina 1979–1981 viisi kuvakirjaa ja Mimosasta vuosina 1983–1987 neljä kuvakirjaa. Mimosa-sarjan jälkeen Mickwitz alkoi toteuttaa uudet ideansa ensin kirjoina ja vasta sen jälkeen animaatioina, kun siihen asti hän oli työskennellyt päinvastaisessa järjestyksessä. Mickwitzin kirjojen tekstit kertovat ajan hengen mukaisesti arjesta, päivähoidosta, yksinhuoltajista ja luonnonsuojelusta, ja niiden kuvitus on hilpeää, värikylläistä, sisältää selkeitä muotoja ja niiden hahmot ovat pyöreitä. Mimosa-kirjojen myötä Mickwitzin tuotantoon tuli 1980-luvulla mukaan myös fantasiaelementtejä. Hän käytti kuvituksissa erilaisia tekniikoita, Jasoneissa liitua, Emilioissa vesivärejä ja Mimosoissa guassia. Mickwitz kirjoitti kirjansa ruotsiksi, mutta suomensi ne itse, ensimmäistä Jason-kirjaa lukuun ottamatta. Hänen kirjojaan käännettiin myös useille kielille varsinkin muissa Pohjoismaissa.
Mickwitz teki yli kaksikymmentä kuvakirjaa ja lähes yhtä monta animaatioelokuvaa. Hän sai useita kotimaisia ja kansainvälisiä elokuva- ja lastenkirjapalkintoja, kuten elokuvataiteen valtionpalkinnon 1973 ja 1979, kirjallisuuden valtionpalkinnon 1973, 1976 ja 1986, Suomen kirjataiteen komitean Kirjavalio-palkinnon 1976, 1980, 1984, 1987 ja 1988, Arvid Lydecken -palkinnon 1979, Svenska litteratursällskapetin palkinnon 1979, valtion elokuvapalkinnon 1983 ja 1987, Rudolf Koivu -palkinnon 1984, Svenska kulturfondenin kulttuuripalkinnon 1986 sekä lastenkulttuurin valtionpalkinnon 1987. Hänen lyhytanimaationsa Jasonin kesä palkittiin vuonna 1975 Yhdysvalloissa The Hollywood Festival of World Television -festivaalilla parhaana lasten animaationa.
Mickwitz kuoli 51-vuotiaana äkilliseen aivoverenvuotoon. Hänen viimeinen kirjansa, suoraan suomeksi kirjoitettu Uusitalojen uusi talo ilmestyi postuumisti samana vuonna.
Kobolttikottarainen
Kobolttikottarainen (Poeoptera femoralis) on Keniassa ja Tansaniassa elävä kottaraisiin kuuluva erittäin uhanalainen varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
thumb|left|250px|Naaras Kooltaan kobolttikottarainen on noin 16–18 cm. Pää, selkä, siivet ja rinta ovat väriltään tummansiniset, lähes mustat. Vatsa ja alaperä ovat väritykseltään valkoiset. Kobolttikottaraisen silmät ovat keltaiset. Aavikkokottarainen (Speculipastor bicolor) muistuttaa ulkonäöltään kobolttikottaraista, mutta eroaa valkean siipilaikun perusteella. Lisäksi se elää huomattavasti kuivemmilla seuduilla kuin kobolttikottarainen.
Elinympäristö ja ravinto
Kobolttikottaraiset elävät muutamin paikoin Kenian ja Tansanian kosteissa vuoristometsissä yleensä yli 1 800 metrin korkeudella merenpinnasta. Laji viettää aikansa puisen latvuksissa. Kobolttikottarainen on varsin seurallinen lintu ja kokoontuu parviksi paitsi lisääntymisaikana. Pesänsä laji rakentaa puunkoloon. Ravintonaan lintu käyttää hedelmiä.
Uhat
Kobolttikottaraiskannan kooksi arvioidaan noin 1 300 yksilöä. Suurin uhka lajille on elinympäristön tuhoutuminen laittomien hakkuiden takia. Lisäksi karjan laiduntaminen metsissä hävittää sopivia elinympäristöjä. Koska laji vaatii puunkoloja pesiäkseen, erityisesti vanhojen puiden kaataminen on sille vahingollista.
Mikkelin ravirata
Mikkelin ravirata sijaitsee Mikkelin keskustan pohjoispuolella Kalevankankaan kaupunginosassa. Se rakennettiin nykyiselle paikalleen 1960-luvun alussa. Katsomorakennukset ovat vuodelta 1979. Radan omistaa ja sitä hallinnoi Mikkelin Ravirata Oy. Aivan sen tuntumassa sijaitsee Mikkelin jäähalli.
Radan tunnetuin kilpailu on vuosittain heinäkuussa juostava kansainvälinen St. Michel. Suomen suurin ravitapahtuma Kuninkuusravit on Mikkelissä järjestetty vuosina 1979, 1996 ja 2012.
Vuonna 1975 Mikkelissä toteutettiin suuri uudistustyö. Uusi rataprofiili teki siitä maailman nopeimman 1000 metrin raviradan. Radan nopeus johtuu kaviouran erikoisen pyöreästä muodosta. Sen johdosta hevoset eivät joudu kaarteisiin tullessaan hidastamaan vauhtia yhtä paljon kuin tavallisilla radoilla.
Ensimmäinen ennätysjuoksu Mikkelissä tehtiin heinäkuussa 1977, kun Charme Asserdal ravasi uuden Euroopan ennätyksen 13,9. Ennätys oli poikkeuksellinen nelivuotiaan tamman juoksemana. Kaiken kaikkiaan Mikkelissä on juostu uusi maailmanennätys kolme kertaa. Ennätystä on sivuttu kahdesti. Vuonna 2002 italialainen Varenne juoksi St. Michel-ajossa 1000 metrin ratojen maailmanennätyksen 09,3, joka rikottiin vasta vuonna 2012. Ennätysjuoksua oli seuraamassa lähes 27 000 katsojaa.
Mikkelin raviradan keskikentällä on kaksi jalkapallonurmea, jotka ovat paikallisten alasarja- ja juniorijoukkueiden käytössä.
Mikkelissä tehdyt Euroopan- ja maailmanennätykset
1 Hevosen syntymämaa
== Rataennätykset ==
Pihattonavetta
Pihattonavetta tai pihatto on navettatyyppi, jossa naudat liikkuvat vapaasti rakennuksen sisällä ja mahdollisesti sen ulkopuolella. Parsinavetassa naudat pidetään kiinnittettyinä parteen.
Pihatossa lehmät tavataan nupouttaa eläinten ja hoitajien loukkaantumisriskin vähentämiseksi.
Lämpötila
Kylmäpihatto on eristämätön, usein vain kolmiseinäinen eläinsuoja, jonka lämpötila on lähellä ulkoilman lämpötilaa. Lypsylaitteiden vaatiman minimilämmön takia niitä ei juuri rakenneta lypsykarjalle. Lihakarjalla kylmäpihatto on yleinen. Lypsykarjatiloilla kylmäpihatoissa voidaan pitää hiehoja ja ummessa olevia lehmiä. Toisin kuin usein luullaan, pakkasesta ei ole juuri lainkaan haittaa lehmälle, mikäli sillä on suoja tuulelta ja sateelta sekä kuiva makuupaikka ja riittävästi ruokaa ja sulaa juomavettä tarjolla. Kylmäpihattojen juoma-altaat pidetään sulana sähkövastuksien avulla.
Lämmin pihatto on kokonaan eristetty rakennus, jonka lämpötila pysyy läpi vuoden nollan yläpuolella. Lämpimissä pihatoissa on aina koneellinen ilmanvaihto, mutta varsinkin vanhemmissa pihatoissa se on kesällä riittämätön. Lisäksi ilmanvaihto kuluttaa sähköä ja tuottaa melua navettaan.
Viileät pihatot ovat yleistyneet Suomessa 2000-luvun alkuvuosina. Näissä rakennuksissa vain katto ja päätyseinät on eristetty, sivuseinät on korvattu joko rullaverhojen tapaan auki rullautuvilla verhoilla ("verhoseinäpihatto") tai läpinäkyvästä muovista valmistetuilla ikkunoilla, jotka voidaan kesäaikana avata osittain tai kokonaan (ns. kennolevy). Verhoseinää käyttävät sähkömoottorit, joita ohjaa usein sääasema, mutta niitä voidaan säätää myös manuaalisesti. Sekä verhoja että kennolevyikkunoita on asennettu myös vanhoihin rakennuksiin perinteisten lasi-ikkunoiden tilalle. Viileiden pihattojen etuna on erinomainen ilmanvaihto sekä se, että kuumimpana aikana ne pysyvät lämpimiä pihattoja viileämpinä. Talvella lämpötila voi kovimmilla pakkasilla pudota vähän nollan alapuolelle, minkä takia juoma-altaat ovat usein lämmitettäviä. Lypsyrobotit on sijoitettu lämmitettäviin koppeihin tai lypsyasema erotettu eläintilasta verholla tai ovilla erilliseen lämmitettävään tilaan.
Eläintilat
Pihaton eläintiloihin kuuluvat ruokintapöytä, makuuparsirivit, lantakäytävät, poikimis- ja sairaskarsinat sekä mahdollisesti vasikoiden tilat.
Ruokintapöytä on yleensä 15–20 cm muuta lattiaa korkeammalla. Ruokintapöytä voi sijaita joko navetan keskellä tai sen jommallakummalla sivulla. Se voi olla myös navetan ulkoseinälle sijoitettu kannellinen kouru, joka täytetään ulkopuolelta (ns. visiiripöytä). Ruokintapöydän leveys vaihtelee käytettävän rehunjakomenetelmän mukaan. Mikäli seosrehu jaetaan pöydälle suoraan traktorin vetämästä vaunusta, voi pöydän leveys olla 4,5–5,5 metriä. Jos rehu jaetaan pienkuormaajalla tai käytetään jotakin automaattista rehunjakolaitetta, riittää leveydeksi 2–3 metriä. Ruokintapöytään kuuluvassa putkiaidassa on naudan pään mentäviä aukkoja, jotka estävät eläimiä tallomasta rehua ja lisäksi varmistavat sopivanmittaiset välit rinnakkaisten syöjien kesken.
Betonista valmistetut makuuparret ovat noin 20 cm lattiaa korkeammat. Parret on päällystetty kumisella parsimatolla, tai niissä on kumirouhetta sisältävä patja eli parsipeti. Alusen lisäksi parsiin kuuluu kuivikekerros, joka pehmentää pohjaa ja pitää sen puhtaana; kuivike sitoo virtsaa ja lantaa ja estää sitä pääsemästä alusen pintaan. Kuivikepaksuuden ylläpitämisen haasteellisuuden vuoksi kinnerhiertymä on matto- tai petipohjaisissa parsissa tavanomainen vaiva. Parsi voi olla myös kaukalomainen täyttöparsi, johon muodostuu tiivistyvästä kuivikkeesta luja mutta joustava patja. Täyttöparren etuna muihin nähden on sen makuumukavuus, mikä makaamisen välttelyä vähentämällä ehkäisee jalkojen rasittumista.
Metalliputkesta taivutetut parrenerottajat ohjaavat lehmän parteen oikein päin siten, että takapää jää lantakäytävää kohti ja sonta putoaa käytävälle tai parren takareunaan. Parren leveys aikuisella naudalla on 125–130 cm ja pituus pään tila huomioiden 250–300 cm. Parsissa on 2–4 %:n kallistus taaksepäin puhtaanapidon helpottamiseksi. Parsirivejä on yleensä 2–3, mahdollisesti ruokintapöydän molemmin puolin.
Makuuparsirivien väliin jäävät lantakäytävät ovat joko kiinteäpohjaisia (avokouru) tai rakolattioita. Lantakäytävien leveys on yleensä 2–4 metriä. Kiinteäpohjaisilta käytäviltä lanta poistetaan ketju- tai vaijerivetoisilla lantakaapimilla, jotka työntävät lannan navetan päädyssä olevaan lantakuiluun ja sieltä lietesäiliöön. Kaapimet kytketään yleensä pareiksi niin, että yksi sähkömoottori käyttää kahden käytävän kaapimia toisen liikkuessa eteen ja toisen taaksepäin. Kaapimet liikkuvat hitaasti, ja eläimet voivat helposti astua niiden yli. Tyypillinen puhdistusväli on tunnista kahteen tuntiin.
Rakolattiassa on 25–40 mm leveitä rakoja 12–15 cm:n välein. Rakolattian alla on lantakuilu, joka valutusmenetelmästä riippuen on 0,5–2 metriä syvä. Mikäli lanta valuu lietesäiliöön painovoiman avulla, tarvitaan syvät kuilut ja pohjapadot nesteen pitämiseksi kuilussa, tällöin pinnalle kohoava kevyempi kuiva aine valuu padon yli. Lietteen liikkumista voidaan tehostaa pumppaamalla kuiluihin sekoitettua, notkeaa lietettä lietekaivosta (ns. slalom-lannanpoisto), tällöin kuilujen syvyydeksi riittää noin metri. Kuiluihin voidaan myös asentaa lantakaavin, jolloin riittää, että kaavin mahtuu kulkemaan lattian alla. Rakolattian yläpuoli voidaan puhdistaa lantakaapimilla, nykyään ovat kuitenkin yleistyneet akkukäyttöiset robotit (”Puuha-Pete”). Lattiat pinnoitetaan usein kumimatolla, kiinteäpohjaiset lattiat voidaan myös urittaa liukastumisen ehkäisemiseksi. Kuivalantanavetoissa lanta poistetaan käytäviltä joko kaapimilla, traktorilla tai pienkuormaajalla.
Poikima- ja sairasosasto
Poikima- ja sairaskarsinoissa lehmät saavat olla rauhassa muulta laumalta toipumisen ajan. Karsinat ovat usein olkikuivitteisia, mutta niissä voi olla myös rakolattia.
Nuorenkarjan tilat
Vasikoiden tilat pyritään nykykäytännön mukaan rakentamaan siten, että niillä on oma, erillinen ilmanvaihtonsa. Oleskelu samoissa tiloissa aikuisten lehmien kanssa altistaa vasikat hengitystieinfektioille. Vasikoille voidaan myös rakentaa oma rakennus tai hyödyntää esim. vanhaa parsinavettaa. Vasikoiden karsinoissa tulee olla kiinteäpohjainen kuivitettava makuualue. Karsinat voivat olla joko yksittäis- tai ryhmäkarsinoita. Juottoikäiset vasikat voidaan juottaa juoma-automaatilla, joka vasikan kaulassa olevan tunnistuspannan avulla ohjaa oikean määrän maitoa tai juomarehua tuttiin vasikan imettäväksi. Viime vuosina on myös yleistynyt vasikoiden kasvattaminen ns. vasikkaigluissa.
Viirukiharapyrstö
Viirukiharapyrstö (Chaetoptila angustipluma) eli aiemmalta nimeltään havaijinviirumesikko oli Havaijin kotoperäinen varpuslintu. Se eli viimeiseksi Havaijin pääsaaren vuoristometsässä. Arkeologisten fossiililöytöjen mukaan se on elänyt myös Oahulla ja Mauilla. Lajista tunnetaan vain neljä vuosien 1840–1859 välillä kerättyä näytettä. Titian Ramsay Peale kuvaili lajin holotyypin vuonna 1848.
Pihattonavetta
Lypsyosasto
Robottinavetoissa lypsyrobotit on sijoitettu eläintiloihin, ja maito pumpataan niistä putkia pitkin tilasäiliöön.
Liettuan salibandyliitto
Aiheesta muualla
Liettuan salibandyliiton kotisivut (liettuaksi)
Pihattonavetta
Tekniset- ja sosiaalitilat
Laitetilaan pyritään sijoittamaan huollon ja valvonnan helpottamiseksi lypsylaitteistojen tarvitsemat tyhjöpumput, kompressorit, maidon jäähdytyslaitteet, sähköpääkeskus, pesukone, sekä muita koneita ja laitteita. Laitetilat varustetaan usein automaattisella palonsammutusjärjestelmällä.
Toimiston perusvarustukseen kuuluvat ainakin kahvinkeitin ja tietokone. Tietokoneella ohjataan lypsyrobottien ja ruokintalaitteiden toimintaa. Tietokoneelle on tallennettu mm. lehmien lypsy-, terveys- ja sukutiedot.
Sosiaalitiloihin kuuluvat ainakin pukuhuone ja WC. Pukuhuoneessa säilytetään ja vaihdetaan ylle navetassa käytettävät työvaatteet.
Pihaton päivittäiset työvaiheet
Pihattonavetan päivittäisiin työrutiineihin kuuluvat yleensä ainakin lypsy (ei robottinavetoissa) kaksi, joskus kolme kertaa päivässä, makuuparsien puhdistus ja kuivitus sekä ruokinta. Tämän lisäksi voidaan tehdä erilaisia eläinten hoito-, huolto- ja toimistotöitä.
Lypsy
Lypsy tapahtuu lypsyasemalla. Lehmät kerätään ensin kokoomatilaan, minkä jälkeen lypsyaseman portit avataan ja lypsäjä aloittaa työnsä. Lypsy kestää aseman koosta ja eläinten määrästä riippuen yleensä 1–3 tuntia yhden eläimen lypsytapahtuman kestäessä 5–10 minuuttia.
Puhdistus
Makuuparsien puhdistus- ja kuivitus tehdään lypsyasemanavetassa lehmien ollessa lypsyllä. Tällöin eläintila on tyhjä, ja varsinkin isommissa navetoissa puhdistus ja kuivitus tehdään koneellisesti. Pyörivä harja puhdistaa makuuparren, ja kuivike (turve, kutterilastu tai olkisilppu) levitetään parteen säiliöstä kuljettimen avulla. Kone voi olla joko itsekulkeva tai pienpyöräkuormaajaan kiinnitetty työlaite. Robottinavetoissa puhdistusta ja kuivitusta on hankala koneellistaa, koska eläintilassa ja parsissa on aina eläimiä. Tämä lienee yksi syy siihen, että asemalypsy on edelleen suosittua varsinkin suurissa, satojen lehmien karjoissa.
Ruokinta
Ruokinta tehdään menetelmästä riippuen yleensä 1–2 kertaa päivässä, automaattiset ruokintalaitteet jakavat rehua useita kertoja päivässä.
Erillisruokinnassa väkirehut (jauhettu tai murskattu vilja ja erilaiset teolliset rehut) jaetaan eläimille eläintilassa olevien automaattien eli ns. ruokintakioskien kautta. Eläimen tullessa automaatille tietokone tunnistaa sen kaulapannassa olevan lähettimen avulla ja antaa eläimelle sen tarvitseman rehumäärän. Väkirehun määrä, ruokintakerrat ja annoskoko voidaan säätää tietokoneelta. Karkearehu, käytännössä nurmisäilörehu, jaetaan ruokintapöydälle, ja sitä lehmät saavat syödä vapaasti koko ajan. Karkearehun jakoon voidaan käyttää traktoria tai pienkuormaajaa tai työhön erikoisesti suunniteltua sähkö- tai polttomoottorikäyttöistä rehunjakovaunua.
Seosrehuruokinnassa (aperuokinta) väkirehut sekoitetaan karkearehujen kanssa joko seosrehuvaunussa (traktorin vetämä tai itsekulkeva) tai kiinteässä rehusekoittimessa (automaattiset jakolaitteet) ja jaetaan tämän jälkeen ruokintapöydälle. Seosrehuruokinnan etuna on parempi hyötysuhde ja mahdollisuus käyttää useampia rehukomponentteja kuin erillisruokinnassa. Seosrehulaitteiden korkean hinnan vuoksi tämä menetelmä sopii parhaiten suurille tiloille.
Sekä seosrehun että karkearehun jako voidaan automatisoida. Mattoruokkija on ruokintapöydän yläpuolella kulkeva hihnakuljetin, jonka päällä vasten kulkusuuntaa kulkeva aura pudottaa rehun eläinten eteen. Kiskoruokkija roikkuu ruokintapöydän yläpuolella olevista kiskoista ja sähkömoottorin vetämänä etenee ja samalla purkaa rehua säiliöstä eläinten eteen. Kummatkin laitteet tarvitsevat ruokintapöydän päähän rakennetun välivaraston, jossa rehu kuljettimien avulla lastataan ruokkijaan tai hihnalle.
Ulkoilureitti
Ulkoilureitti on matkailun tai kuntourheilun tai jonkin usein historiallisen aihepiirin esittelemiseksi erikseen perustettu reitti, jonka varrella on opasteita. Niistä voidaan myös laatia karttoja ja mainoksia. Joidenkin kehittyneiden ulkoilureittien varrella voi olla matkailupalveluita, kuten käymälöitä, laavuja, mökkejä tai kotia. Joillain teemaulkoilureiteillä voi olla myös museoita, näyttelyitä tai ulkonäyttelyitä.
Elisabeth Rehn
Märta Elisabeth Rehn (o.s. Carlberg; s. 6. huhtikuuta 1935 Helsinki) on suomalainen ruotsalaisen kansanpuolueen entinen kansanedustaja sekä Suomen ja Euroopan ensimmäinen naispuolinen puolustusministeri. Hän oli Martti Ahtisaaren vastaehdokas vuoden 1994 presidentinvaalin toisella kierroksella ja oli myös puolueensa ehdokas vuoden 2000 presidentinvaalissa. Aktiivipoliitikon uran jälkeen Rehn on tullut tunnetuksi paljon maailmalla liikkuvana ihmisoikeustaistelijana.
Lapsuus ja nuoruus
Rehn syntyi Helsingissä, mutta vietti suurimman osan lapsuudestaan Mäntsälässä, jossa hänen isänsä, lääketieteen lisensiaatti Andreas Petrus Carlberg (1897–1971) toimi kunnanlääkärinä vuosina 1931–1960. Elisabethin äiti oli Ruth Leonida Weurlander. Elisabethin ruotsin kielen taitoa vahvistettiin lähettämällä hänet 10-vuotiaana sisäoppilaitokseen Kauniaisiin.
Rehn valmistui ylioppilaaksi Grankulla samskolasta vuonna 1953 ja diplomiekonomiksi Svenska handelshögskolanista vuonna 1957.