cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Koboltti
Löytöhistoria ja nimen alkuperä
Nimi koboltti johtuu saksalaisesta myyttisen vuorenpeikon nimityksestä Kobold. Sana on muunnos kreikan pahaa henkeä tarkoittavasta sanasta kobalos, ja samaa alkuperää on myös suomen sana kyöpeli. Saksalaiset kaivosmiehet käyttivät sanaa eräistä myrkyllisistä mineraaleista kuten kobolttihohteesta (CoAsS) ja smaltiitista (CoAs3), joita esiintyi usein hopeamalmien yhteydessä ja jotka taikauskoisen käsityksen mukaan olivat vuorenpeikkojen myrkyttämiä. Niitä pidettiin täysin arvottomina, kunnes niitä vuonna 1540 keksittiin käyttää lasin värjäämiseen. Tarkemmin näitä väriaineita tutki ruotsalainen Georg Brandt, joka vuonna 1742 eristi niistä ennestään tuntemattoman metallin, joka sai myös nimen koboltti.
Käyttö
Kobolttia käytetään metalliseoksissa, kuten superlejeerinki osissa, lentokoneiden suihkumoottoreissa, korroosion- ja vedenkestävissä seoksissa, myös timanttityökaluissa ja teräksen työstämisessä käytetyissä kovametalliseoksissa. Kobolttia käytetään myös magneeteissa ja magneettisena tallennusaineena, Alnico-magneeteissa, katalyytteinä kemianteollisuudessa ja elektrolyyttisenä päällysteenä, keramiikassa, maaleissa ja pariston elektrodeina. Kobolttioksidia käytetään lasin värjäämiseen siniseksi.
Koboltti-60, 60Co, keinotekoinen radioaktiivinen isotooppi, on tärkeä radioaktiivinen merkkiaine ja säteilylähde. Sitä käytetään voimakkaan gammasäteilyn tuottamiseen mm. elintarvikkeiden steriloinnissa ja syövän hoidossa (kobolttikanuuna).
Ihmisen ravitsemuksessa
Koboltti on hivenaineena tärkeä monille eliöille, myös ihmiselle. Se on keskeinen komponentti B12-vitamiinissa. Vaikka B12-vitamiinia muodostuu paksusuolessa, sitä tarvitaan jonkin verran myös ravinnosta. Ylimääräistä B12-vitamiinia tarvitsevat vain vegaanit, sillä sitä on esimerkiksi simpukoissa, lohessa, sillissä, maksassa ja kananmunassa.
Nisäkkäät tarvitsevat pieniä määriä kobolttisuoloja.
Kanadassa kobolttia lisättiin olueen vuosina 1957–1967. Suuren määrän tätä olutta nauttiminen aiheutti vakavan ja usein kuolemaan johtaneen kardiomyopatian. Sittemmin kobolttia ei ole käytetty elintarvikkeiden lisäaineena (muuten kuin B12-vitamiinina).
Merkittävimmät esiintymisalueet
Koboltin rikastamisessa käytetään useita eri metodeja riippuen malmin rikastusasteesta ja ominaisuuksista.
Vuonna 2005 kobolttiesiintymä Katangan maakunnassa Kongon demokraattisessa tasavallassa tuotti jopa 40 % maailman koboltista. Kongon poliittinen tilanne vaikuttaa koboltin hintaan merkittävästi.
Jatkojalostus
Vuonna 2019 Suomi oli maailman toiseksi suurin koboltinjalostaja Kiinan jälkeen. Kokkolassa sijaitsee yksi maailman merkittävimmistä kobolttijalostamoista. Sen käyttöönotosta ilmoitettiin 18. joulukuuta 1965. Vuonna 2018 Suomi tuotti peräti 15 prosenttia maailman kobolttikemikaaleista. Nykyään kobolttimateriaaleja käsittelee Kokkolassa kaksi yritystä, ulkomaalaisomisteiset Freeport Cobalt ja Umicore Finland. Valtaosa maailman koboltinjalostustoiminnasta on kuitenkin edelleen Kiinan hallinnassa.
Lapsityövoima tuotantoketjussa
Merkittävä osa Kongon demokraattisen tasavallan koboltista on peräisin epävirallisista kaivoksista, joissa käytetään myös lapsityövoimaa. Vuonna 2016 Amnesty paljasti lapsityöläisten käytön Katangan kobolttikaivoksissa. Sen tietojen mukaan kaivoksissa työskentelee nuorimmillaan jopa 7-vuotiaita lapsia. Kobolttimalmi myytiin Congo Dongfang Mining -kaivosyritykselle, joka on kiinalaisen mineraalijätti Zhejiang Huayou Cobaltin omistama tytäryritys. Kiinalaisyritys jalosti malmin ja myi sen raaka-aineena kolmelle suurelle akunosien valmistajalle Kiinassa ja Etelä-Koreassa. Nämä akunosien valmistajat puolestaan myivät tuotteensa akkuja valmistaville yrityksille, jotka vuorostaan myivät akkunsa suurille elektroniikkayrityksille.
Toisaalta estettäessä lapsityövoimaakin käyttävien käsityökaivosten toimintaa Kongossa paikalliset ihmiset köyhtyvät ja koboltti siirtyy suuryhtiöiden huomaan.
Lapsityövoimalla tehtyä kobolttia ostivat 16 kansainvälistä suuryritystä: Apple, Daimler, HP Inc, Huawei, Lenovo (omistaa Motorola Mobilityn), Microsoft, Samsung Electronics, Samsung SDI, Sony, Tianjin Lishen Battery Joint-Stock, Vodafone Group, Volkswagen, ATL, BAK, BYD ja Dell.
Elokuvissa
Elokuvassa Tohtori Outolempi koboltti-60, radioaktiivinen isotooppi, teki maapallon asuinkelvottomaksi.
Enzo Dieci
Enzo Dieci (s. 28. tammikuuta 1934 Sassuolo) on italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 17. maaliskuuta 1962 ja nimitettiin Rooman hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Mauran titulaaripiispaksi 7. huhtikuuta 1992. Piispaksi vihkiminen seurasi 26. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Franciszek Macharski ja Angelo Sodano.
Dieci jäi eläkkeelle 1. kesäkuuta 2009.
Palazzo Spini Feroni
thumb|210px|Palazzo Spini Feroni. Palazzo Spini Feroni on palatsi Firenzessä, Italiassa. Sen rakennutti rikas kauppias Geri Spini vuonna 1289 maille, jotka hän oli hankkinut Santa Trinitan basilikan munkeilta.
Palazzo Spini Feroni oli aikanaan suurin yksityisomistuksessa ollut palatsi Firenzessä. Toinen suuri samalta ajalta ollut yksityisomistettu palatsi oli Palazzo Vecchio. Palatsin suunnittelusta vastasi todennäköisesti Arnolfo di Cambio tai tämän isä Lapo Tedesco. Rakennuksen alkuperäinen ulkonäkö on edelleen nähtävissä Domenico Ghirlandaion freskoissa Sassetti-kappelissa viereisessä Santa Trinitin basilikassa.
Palatsi oli 1300-luvulla jaettu Spinin perheen eli haaroille. Piazzaa vastapäätä oleva osa myytiin 1600-luvulla. Toscanan herttuan Cosimo III:nnen seurueeseen kuulut rikas markiisi Francesco Antonio Feroni sisusti palatsin uudestaan 1670-luvulla. Hän siirsi mm. Bernardino Poccettin freskon, ja Giovan Battista Foggini sekä Lorenzo Merlini tekivät uusia stukkokoristeita.
Vuonna 1824 Arnojoen puoleinen torni ja kaari purettiin. Vuonna 1846 Firenzen kunta osti palatsin, joka oli sitä ennen ollut hetken hotellina. Vuosina 1865–1871 Firenzen ollessa Italian pääkaupunki palatsia käytettiin toimistorakennuksena. Tuona aikana se myös osittain peruskorjattiin uuskeskiaikaiseen tyyliin.
Donetsk
Donetsk on teollisuuskaupunki itäisessä Ukrainassa, Donetsin altaaksi kutsutulla geologisella alueella, Asovanmereen laskevan Kalmiusjoen rannalla. Se oli 901 645 asukkaallaan Ukrainan viidenneksi suurin kaupunki ja väkiluvultaan noin 4,0 miljoonan asukkaan Donetskin alueen hallinnollinen keskus (2022 arvio). Venäjän hyökkäyssota (2022–) ja Venäjän jo 2014 käynnistämät sotatoimet Ukrainan itäosissa nukkevaltioineen ovat jossain määrin vähentäneet kaupungin asukaslukua ja taloudellista merkitystä jo aiemmin alkaneen savupiipputeollisuuden hiipumisen ohella.
Historia
thumb|left|250px|Donetsk sijaitsee [[Kalmiusjoen varrella.]] thumb|270px| Teollisuutta kaupungin keskustan tuntumassa. thumb|270px|"Vapauttajillesi, Donbass", Suuren isänmaallisen sodan monumentti
Nykyään Donetskina tunnettu taajama perustettiin vuonna 1869, kun brittiläinen liikemies John Hughes perusti metallurgisen tehtaan ja hiilikaivoksia Jekaterinoslavin kuvernementti Bah’mutin kihlakunnan eteläosaan, 5 kilometriä Oleksandrivkan kylän eteläpuolelle. Oleksandrivkassa oli Venäjän keisarikunnan ensimmäinen, vuonna 1841 perusettu mekaaninen hiilikaivos. Pian töissä oli jo tuhansia työntekijöitä. Vuonna 1876 metallurginen tehdas oli noussut suurimmaksi koko Venäjän keisarikunnassa. Paikkakunnalle perustettiin 1889 ranskalais-saksalaisesti omistettu koneenrakennustehdas, joka on myöhemmin tunnettu Donetskin koneenrakennustehtaana. Se rakensi laitteita englantilaisten, ranskalaisten, venäläisten ja ukrainalaisten teollisuusmiesten omistamiin kaivoksiin (joita oli jo yhdeksän 1899). Hughesin mukaan nimetty työläistaajama Juzovka (, suomalaisissa aikalaislähteissä Jusovka) sai kaupungin aseman vuonna 1917.
Vuonna 1924 kaupungin nimeksi muutettiin Stalino Josif Stalinin mukaan. Vuodesta 1932 lähtien kaupunki oli aluksi Stalinon alueen keskus. Stalinon alue jaettiin 1938 Stalinin ja Luhanskin alueiksi, ja Stalino säilyi ensinmainitun hallintokeskuksena.
Vuonna 1961 osana destalinointikampanjaa kaupunki sai nykyisen nimensä Donin sivujoen Donetsin mukaan nimetyn hiilikaivosalueen mukaan.
Huhtikuussa 2014 Ukrainassa vallan ottaneen hallituksen vastustajat, jotka ainakin osin olivat venäläisiä sotilaita siviiliasussa, valtasivat kaupungin hallintorakennukset. Heinäkuussa Ukrainan armeija yritti valloittaa kaupungin takaisin. Taistelut ovat jatkuneet sen jälkeen Itä-Ukrainan sotana. Sitä seurannut Venäjän hyökkäyssota 2022– Donetskin seudulla ja alueella jatkuu yhä.
Väestö
Juzovkan (-1924), Stalinon (1924-1961) ja sittemmin Donetskina tunnetun paikkakunnan väkiluku kasvoi Neuvostoliiton looppuvuosiin saakka, joskin sekä ensimmäisen että toisen maailmansodan vaikutuksesta väkiluku putosi. Seudun kaivoksiin ja tehtaisiin tuli Neuvostoliitossa ennenkaikkea venäläisiä tai valkovenäläisiä työntekijöitä. Neuvostoajan jälkeen kannattamaton kaivostoiminta ja savupiipputeollisuus alkoi selvemmin hiipua ja ukrainalaisten osuus vähenevästä asukasluvusta kasvaa, venäläisten ja valkovenäläisten vähentyä.
Vuonna 2001 väkiluku oli 1 016 194, ja heistä etnisesti ukrainalaisia oli jo 46,65 prosenttia ja venäläisiä 48,15 prosenttia. Muita etnisiä väestöryhmiä olivat valkovenäläiset (1,15 %), kreikkalaiset (0,99 %), juutalaiset (0,50 %), tataarit (0,49 %), armenialaiset (0,40 %), azerbaidjanilaiset (0,20 %) ja georgialaiset (0,20 %). Neuvostoliiton hajoamisen jälkeinen väkiluvun lasku on jatkunut väestöarvioiden mukaan myös 2010- ja 2020-luvulla.
Yleistä tietoa
Yhdessä naapurikaupunkiensa (muun muassa Makijivka) kanssa metropolialueen asukasluku oli 1,7 miljoonaa. Koko seutu on voimakkaasti teollistunutta ja kaupungistunutta. Keskeisiä teollisuusaloja ovat hiilikaivokset, terästeollisuus, koneenrakennus, kemian- ja elintarviketeollisuus.
Paljolti raskaan teollisuuden seurauksena alueen ilmanlaatu on Ukrainan huonoimpia. Ukrainan tilastokeskuksen tilastoissa Donetskin ja Luhanskin alueet erottautuvat muusta maasta esimerkiksi lapsikuolleisuudessa yli 20% korkeampien arvojensa perusteella.
Poliittisesti Donetskissa vaikuttaa erityisesti poliitikoista ja liike-elämän toimijoista koostuva ryhmittymä, jota kutsutaan nimellä Donetskin klaani ja joka kilpailee vaikutusvallasta Keski-Ukrainan Dnepropetrovskin ja Lvivin seudun ryhmittymien kanssa. Merkittävämmässä asemassa klaanissa on entinen presidentti Viktor Janukovytšin Alueiden puolue.
Liikenne
Donetskissa ei ole metroa, mutta sen rakentaminen on ollut suunnitteilla. Donetskin rautatieasema on kaupungin päärautatieasema. Asema toimi sekä Ukrainan rautateiden kaukojunien, että lähiliikenteen keskusasemana Donetskin alueella. Donetskin kansainvälinen lentoasema palveli kaupunkia.
Kesällä 2014 Donetskin hallinnasta käytiin taisteluja minkä johdosta rautatieliikenne ja lentoliikenne olivat poikki. Kaupungin lentokenttä oli pitkään kiivaiden ja jatkuvien taisteluiden kohteena.
Koulutus
Yliopistoista tunnetuimmat ovat Donetskin kansallinen yliopisto, Donetskin kansallinen teknillinen yliopisto ja M. Gorkille omistettu Donetskin kansallinen lääketieteellinen yliopisto, jotka ovat kansallisesti hyvätasoisia suuria ukrainalaisia yliopistoja. Kaupungissa on useita muitakin yliopistoja tai korkeakouluja. Donetskin tiedeakatemia perustettiin osana Ukrainan SNTL:n tiedeakatemiaa 1965.
Urheilu
Donetskissa on kaksi pääsarjatason jalkapalloseuraa: Rinat Ah’metovin omistama Šah’tar ja Metalurh. Syksyllä 2012 paikallinen jääkiekkoseura Donbass Donetsk aloitti jääkiekkoliiga KHL:ssä. Seurassa pelasi tuolloin neljä suomalaista kiekkoilijaa.
Bydgoszcz
Bydgoszcz [] on piirikuntatason kaupunki Puolan pohjoisosassa Kujavia-Pommerin voivodikunnassa. Se on toinen voivodikunnan pääkaupungeista Toruńin ohella. Bydgoszcz on Bydgoszczin piirikunnan hallinnollinen keskus, vaikkei siihen kuulukaan.
Bydgoszczin väkiluku oli vuoden 2019 arvion mukaan 348 190. Asukkaista 16 prosenttia oli alle 18-vuotiaita, 62,3 prosenttia 18–64-vuotiaita ja 21,7 prosenttia yli 64-vuotiaita.
Kaupungissa sijaitsee Naton koulutuskeskus.
Kaupungissa on järjestetty useita yleisurheilun arvokilpailuja; maastojuoksun maailmanmestaruuskilpailut vuosina 2010 ja 2013, alle 20-vuotiaiden MM-kilpailut vuosina 2008 ja 2016, alle 18-vuotiaiden MM-kilpailut vuonna 1999 ja alle 20-vuotiaiden EM-kilpailut vuonna 1979.
Edineț
Edineț on kaupunki ja Edinețin piirin hallintokeskus Pohjois-Moldovassa.
Ensimmäinen kirjallinem maininta Edinetistä on päivätty 15. heinäkuuta 1431. Vuonna 1940 paikkakunnasta tuli piirikeskus Moldovan SNT:ssa.
Vuoden 2004 väestönlaskennan mukaan kaupungissa oli 15 624 asukasta. Moldovan tilastokeskus arvioi kaupungin väestön kasvaneen vuoden 2014 alkuun mennessä 20 200 asukkaaseen. Koko piirin väkiluvuksi arvioitiin tällöin 81 600.
thumb|270px|Kadunristeysnäkymä kantakaupungista. Kaupunki on valtateiden risteyspaikkakunta. Sinne johtaa valtatie M14 (osa eurooppatietä ) kaakosta, 201 kilometrin päässä sijaitsevasta pääkaupunki Chișinăusta Pohjois-Moldovan keskuspaikan Bălțin kautta. Tämä valtatieyhteys jatkuu Edinețin luoteispuolella Ukrainan rajalle ja rajan jälkeen ukrainalaisena M10 valtatienä esimerkiksi Ukrainan Tšernivtsiin. Edinețistä koilliseen johtaa puolestaan eurooppatie, joka Ukrainan rajan jälkeen jatkaa ukrainalaisena valtatienä M21 Vinnytsjaan ja Žytomyriin.
Lerici-luokan miinantorjunta-alus
Lerici-luokka on Italian merivoimien neljän miinantorjunta-aluksen muodostama alusluokka, jonka alukset ovat italialaisen Intermarine S.p.A.:n valmistamia.
Suunnittelu
Voimanlähteenä on yksi Wärtsilä NSD BL230-8M -dieselmoottori, joka tuottaa 1 176 kilowatin tehon säätölapapotkurille. Lisäksi aluksella on kolme aktiiviperäsintä miinojenetsintää varten. Aluksilla on komento- ja valvaontajärjestelmänä Datamat. Kaikuluotaimina ovat FIAR SQQ-14/IT ja miinantorjuntajärjestelminä Gaymarine Pluto ja MIN. Aluksen omasuojana on yksi Oerlikonin 20 millimetrin 70 pituuskaliiperin Mk10 -ilmatorjuntakanuuna.
Paavo Kastari
Paavo Kristian Kastari (13. marraskuuta 1907 Kuru – 27. huhtikuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteilijä, professori, eduskunnan oikeusasiamies, presidentti Urho Kekkosen pitkäaikainen ystävä, Valpon päällikkö ja ammattiministeri kahdessa virkamieshallituksessa. Hän oli naimisissa professori Irma Kastarin kanssa.
Yliopistoura
thumb|Paavo Kastari jatkosodassa Paavo Kastari oli oikeustieteilijä. Hän suoritti Helsingin yliopistossa ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1931, ja lakitieteen kandidaatin tutkinnon vuonna 1934. Hän oli K. J. Ståhlbergin oppilas ja myöhemmin työtoveri lainvalmistelukunnassa. Tämän vaikutus näkyi myöhemmin hänen työssään.
Kastari esitteli 1930-luvulla ensimmäisenä suomalaiselle lukijakunnalle Hans Kelsenin.
Kastarin väitöskirja valmistui jo ennen talvisotaa. Hän teki siitä kolme kopiota, jotka hän talvisodan aikana sijoitti pommitusten varalta eri puolille kaupunkia. Väitöstilaisuus oli syksyllä 1940 aiheesta "Eduskunnan hajoitus Suomen oikeuden mukaan." Tilaisuus radioitiin ja osa taltioitiin myös äänilevylle. Väitöskirjassa herätti keskustelua Kastarin tulkinta presidentin ja valtioneuvoston välisistä suhteista, joka oli vastoin silloista, jo K. J. Ståhlbergin presidenttikaudella vallinnutta käsitystä.
Kastari teki merkittävimmän uran toimimalla Helsingin yliopiston valtiosääntö- ja kansainvälisen oikeuden professorina vuosina 1956–1973. Hän oli aikaisemmin hoitanut professuuria virkaatekevänä ja oli myös julkisen oikeuden apulaisprofessori vuosina 1946–1956. Lisäksi hän oli oikeustieteellisen tiedekunnan dekaani vuosina 1965–1966. Kastari oli valtakunnanoikeuden jäsen kaksivuotiskauden 1971–1973.
Kastari kirjoitti useita valtiosääntöoikeuden teoksia. Eläkevuosina hän sai valmiiksi vuonna 1977 kirjan Suomen valtiosääntö, joka herätti huomiota vuoden 1978 presidentinvaalien alla. Siinä Kastari ruoti perusteellisesti presidentin valta-asemaa. Kirjan esipuheessa hän palasi kiistaansa vuoden 1940 väitöstilaisuuden vastaväittäjänsä kanssa, jolloin hän väitti muun muassa, että parlamentarismin vuoksi presidentin ja valtioneuvoston välisessä ristiriidassa presidentti joutuu viime kädessä taipumaan valtioneuvoston enemmistön edessä. Presidentti ei hänen mukaansa saa tehdä sellaista päätöstä, jota valtioneuvoston enemmistö vastustaa.
Kastarin yliopistoura päättyi eläkkeelle vetäytymiseen 1970-luvun opiskelijaradikalismin vuosina. Vuoden 1970 maaliskuun opiskelijakuohunnan aikana hän leimautui vanhoilliseksi, koska ei suostunut muuttamaan luentojaan keskusteluksi hallinnonuudistuksesta.
Kastari sai tutkijantyöstään Suomen kulttuurirahaston 30 000 markan kunniapalkinnon 1981. Hänet vihittiin Helsingin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan riemutohtoriksi vuonna 1990.
Valpon päällikkö
Saksan tappio Stalingradin piirityksessä talvella 1943 heikensi saksalaismielisten asemaa hallinnossa, jolloin Valpon päällikkönä toiminut Arno Anthoni korvattiin Paavo Kastarilla, joka oli tehtävään komennettuna vuoden 1944 helmikuun lopusta saman vuoden marraskuuhun. Poliittisen tilanteen muututtua hänet korvattiin vasemmistolaisemmalla seuraajalla. Osittain Kekkosen myötävaikutuksella hän pääsi vuonna 1948 useaksi kuukaudeksi luennoimaan Cambridgen yliopistoon ja palasi kotimaahan vasta olojen vakiinnuttua saman vuoden syksyllä.
Valtioneuvoston jäsen
Kastari kuului ammattiministerinä kahteen virkamieshallitukseen. Hän toimi toisena kulkulaitosten ja yleisten töiden ministerinä von Fieandtin hallituksessa 29.11.1957–28.2.1958 ja kohosi saman hallituksen sisällä ensimmäiseksi kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriksi 28.2.1958–26.4.1958.
Toisen kerran ministerinä hän oli Kuuskosken hallituksessa ensimmäisenä kulkulaitosministerinä 26.4.1958–29.8.1958.
Oikeuslaitosura
Kastari toimi eduskunnan oikeusasiamiehenä 1952–1956. Hän oli valtakunnanoikeuden jäsen vuosina 1972–1973. Lisäksi hän oli Haagin kansainvälisen pysyvän välitystuomioistuimen jäsen.
Lakitieteen kandidaattina ollessaan Kastari kirjoitti 1935 Suomalainen Suomi -aikakauslehteen (myöhemmin Kanava) artikkelin "Uuden Saksan oikeusjärjestys". Kirjoituksessa tarkastellaan kriittisesti prosessia, jossa totalitaarinen järjestelmä (tunnustusvaltio) alistaa oikeuslaitoksen kansallissosialismia palvelevaksi oikeuden irvikuvaksi, jossa yksittäisellä kansalaisella ei ole mitään oikeusturvaa viranomaisten mielivaltaa vastaan.
Urho Kekkosen ystävä
Paavo Kastari kuului presidentti Urho Kekkosen läheisiin ystäviin. He tutustuivat jo 1930-luvun alussa Helsingin yliopiston lakitieteellisessä tiedekunnassa. Ystävyys jatkui käytännössä Kekkosen kuolemaan asti. Kastari kuului Tamminiemen saunaseuraan.
Miesten välit eivät olleet aina parhaimmillaan, koska Kastari ei hyväksynyt Kekkosen oikeusministerinä ajamaa IKL:n kieltämistä. 1970-luvulla Kastari vastusti Kekkosen valitsemista poikkeuslailla presidentiksi. Kastari oli Kekkosen keskustelukumppani ja avustaja, joka kirjoitti monia presidentin pitämiä puheita. Lisäksi hän oli Kekkosen luottohenkilö valtiosääntöoikeutta koskevissa kysymyksissä.
Kastari ei koskaan rehennellyt suhteillaan presidenttiin, eikä myöskään hyväksynyt Kekkosen ylivertaista kehumista.
Muu toiminta
Kastari oli mukana perustamassa Paasikivi-Seuraa.
Manikyyri
Manikyyri on käsien ja kynsien kosmeettinen hoito. Manikyyrejä tekevät muun muassa kosmetologit kauneushoitoloissa, kylpylöissä ja kampaamoissa. Hoitoon kuuluu usein käsien kylvetys ja hieronta, kynsinauhojen siistiminen ja kynsien leikkaus ja lakkaus. Manikyyrin yhteydessä voidaan myös laittaa rakennekynnet.
Käsihoidon järjestys:
1. Vanhan lakan poisto
2. Kynsien leikkaus ja viilaus
3. Kynsinauhavoiteen levitys
4. Käsikylpy
5. Kynsinauhaveden levitys
6. Kuolleen ihosolukon poisto sekä ns. "lihatikkujen" poisto
7. Hieronta
8. Kynsien lakkaus.
Ranskalainen manikyyri tarkoittaa kynsihoitoa, jossa kynsien kärjet lakataan valkoisella kynsilakalla ja muu kynsi vaaleanpunaisella tai ihonvärisellä sävyllä. Ranskalaisen manikyyrin suosio perustuu kynsien luonnolliseen ja eri tyyleihin yhteensopivaan ulkonäköön.
Sana manikyyri tulee latinan kielen sanoista manus eli käsi ja cura eli hoito.
Stojan Novaković
thumb|Stojan Novaković, Uroš Predićin maalaama muotokuva. Stojan Novaković (1. marraskuuta 1842 Šabac – 18. helmikuuta 1915 Niš) oli serbialainen kielitieteilijä, historioitsija ja poliitikko, joka toimi Serbian pääministerinä vuosina 1895–1896 ja 1909.
Novaković nimitettiin vuonna 1865 Belgradin yliopiston serbian kielen ja kirjallisuuden professoriksi, minkä ohella hän toimi vuodesta 1867 Serbialaisen kirjallisuusseuran sihteerinä, vuodesta 1869 Serbian kansallismuseon kirjastonhoitajana ja 1865–1868 kirjallisen viikkolehti Vilan toimittajana. Hän oli kolmesti Serbian opetusministerinä ja vuonna 1884 sisäministerinä. Myöhemmin hän oli suurlähettiläänä Konstantinopolissa ja Pietarissa, Serbian edustajana vuoden 1913 Lontoon konferenssissa sekä kahdesti maansa pääministerinä. Hänen toinen pääministerikautensa sijoittui Bosnian kriisin vaikeaan aikaan.
Luettelo Pohjois-Kyproksen pääministereistä
Tämä on luettelo Pohjois-Kyproksen pääministereistä. Luettelo sisältää myös Kyproksen turkkilaisen liittovaltion pääministerit.
Stojan Novaković
Novaković teki merkittävän työn serbian kielen ja serbiankielisen kirjallisuuden tutkijana ja oli aikansa johtava serbialainen kielitieteilijä ja historioitsija. Hän laati muun muassa laajan serbian kieliopin, useita teoksia serbialaisen kirjallisuuden historiasta sekä bibliografian serbialaisesta kirjallisuudesta vuosina 1741–1867 ja julkaisi kuningas Dušanin lakikokoelman, vanhoja bysanttilaisia kirkollisia asiakirjoja sekä kokoelmia vanhoista kansanlauluista ja -tarinoista. Novaković kirjoitti myös useita teoksia Serbian vanhemmasta historiasta, 1800-luvun alun vapaustaistelusta turkkilaisia vastaan sekä Balkanin alueeseen liittyneistä ajankohtaisista poliittisista kysymyksistä. Lisäksi hän käänsi serbiaksi muun muassa Leopold von Ranken Serbian historiaa käsitelleitä teoksia.
Milovan Milovanović
thumb|Milovan Milovanović Milovan Milovanović (1. maaliskuuta (J: 17. helmikuuta) 1863 Belgrad – 1. heinäkuuta (J: 18. kesäkuuta) 1912 Belgrad) oli serbialainen oikeusoppinut, diplomaatti ja poliitikko, joka toimi Serbian pääministerinä vuosina 1911–1912. Hän oli yksi Balkanin liiton arkkitehdeista.
Milovanović opiskeli oikeustiedettä Ranskassa ja Saksassa, ja hän oli ensimmäinen serbi, joka väitteli tohtoriksi Pariisin yliopistosta. Hänet nimitettiin vuonna 1888 Belgradin yliopiston kansainvälisen oikeuden professoriksi. Samana vuonna hän sai myös tehtäväkseen auttaa uuden liberaalin perustuslain laatimisessa Serbialle. Milovanović nimitettiin ulkoministeriön alivaltiosihteeriksi vuonna 1890, mutta hän palasi seuraavana vuonna professorinvirkaansa. Vuosina 1896–1897 hän toimi Serbian oikeusministerinä. Vuonna 1899 Radikaalipuolueen johtohenkilöitä syytettiin salaliitosta kuningashuonetta vastaan, jolloin myös Milovanović pakeni ulkomaille ja hänet tuomittiin poissaolevana kahden vuoden vankeuteen. Hänet kuitenkin kutsuttiin jo seuraavana vuonna takaisin Serbian hallituksen palvelukseen, ensin suurlähettilääksi Bukarestiin ja vuonna 1901 valtiovarainministeriksi. Vuonna 1901 hän sai myös toisen kerran tehtäväkseen laatia maalleen uuden perustuslain.
Vuodesta 1902 Milovanović toimi suurlähettiläänä Roomassa ja edusti Serbiaa vuoden 1907 toisessa Haagin konferenssissa. Vuodesta 1908 hän toimi kuolemaansa asti Serbian ulkoministerinä, myös pääministerikautensa ajan. Hänen ulkoministerikautensa alkuun osui vaikea Bosnian kriisi, joka syntyi Itävalta-Unkarin liitettyä Bosnia-Hertsegovinan itseensä. Milovanović onnistui kriisin aikana taitavasti pitämään esillä toiveita serbien asuttamien alueiden yhdistämisestä Serbiaan ilman että tilanne kuitenkaan – kiihkeästä kansalaismielipiteestä huolimatta – provosoitui sodaksi Itävalta-Unkarin kanssa. Sota olisi tuhonnut toiveet aluelaajennuksista. Hän teki aloitteen vuonna 1910 toteuneeseen kauppasopimukseen Itävalta-Unkarin kanssa.
Tultuaan pääministeriksi Milovanović neuvotteli vuonna 1912 liittosopimuksen Serbian ja Bulgarian välille, mikä muodosti pohjan laajemman Balkanin liiton muodostamiselle. Hän kuoli ennen kuin liitto ehti laajentua lopulliseen muotoonsa.
Zoltán Kocsis
Zoltán Kocsis (30. toukokuuta 1952 Budapest – 6. marraskuuta 2016 ) oli unkarilainen pianisti, kapellimestari ja säveltäjä. Hän toimi Unkarin kansallisen filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina.
Kocsis nousi Unkarin kansallisen filharmonisen orkesterin ylikapellimestariksi vuonna 1997, jota ennen hän oli esiintynyt pianistina muiden muassa Chicagon sinfoniaorkesterin, Dresden Staatskapellen, San Franciscon sinfoniaorkesterin, New Yorkin filharmonisen orkesterin, Philharmonian sekä Wienin filharmonikkojen kanssa.
Emmanuel Mutai
Emmanuel Kipchirchir Mutai (s. 12. lokakuuta 1984) on kenialainen kestävyysjuoksija, joka on keskittynyt maratonjuoksuun.
Mutai juoksi ensimmäisen maratoninsa Rotterdamissa vuonna 2007. Hän sijoittui kilpailussa seitsemänneksi ajalla 2.13.06. Kilpailun aikana lämpötila kohosi yli 25 celsiusasteeseen ja vain kilpailun voittaja Joshua Chelanga alitti 2.10. Myöhemmin samana vuonna Mutai voitti Amsterdamin maratonin ajalla 2.06.29. Hän ratkaisi kilpailun voiton viimeisen kilometrin aikana ja voitti toiseksi tulleen Richard Limon 16 sekunnilla. Mutain aika oli kauden toiseksi paras aika Haile Gebrselassien Berliinin maratonilla juokseman maailmanennätyksen 2.04.26 jälkeen.
Lontoon maratonilla Mutai sijoittui neljänneksi vuosina 2008 ja 2009. Berliinin MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui toiseksi ajalla 2.07.48. Maailmanmestaruuden voitti hänen maanmiehensä Abel Kirui kisaennätyksellä 2.06.54. Myös Mutai alitti Jaouad Gharibin nimissä vuodelta 2003 olleen entisen kisaennätyksen 2.08.31. Vuonna 2010 Mutai sijoittui toiseksi sekä Lontoon että New Yorkin maratoneilla.
Vuonna 2011 hän voitti Lontoon maratonin reittiennätyksellä 2.04.40. Hän paransi omaa ennätystään yli puolellatoista minuutilla ja Samuel Wanjirun nimissä ollutta reittiennätystä 30 sekunnilla. Myöhemmin samana vuonna New Yorkin maratonilla hän sijoittui toiseksi ajalla 2.06.28. Kilpailun voitti hänen maanmiehensä Geoffrey Mutai ajalla 2.05.06. Molemmat alittivat entisen reittiennätyksen 2.07.43. Vuonna 2012 Mutai sijoittui Lontoon maratonilla seitsemänneksi ajalla 2.08.01 ja Lontoon olympialaisissa 17:nneksi ajalla 2.14.49. Vuonna 2013 hän sijoittui toiseksi sekä Lontoon että Chicagon maratonilla. Vuoden 2014 Berliinin maratonilla hän sijoittui toiseksi ajalla 2.03.13. Kilpailun voitti Dennis Kimetto maailmanennätysajalla 2.02.57 ja myös Mutai alitti Wilson Kipsangin nimissä olleen virallisen maailmanennätyksen 2.03.23. Kilpailussa Mutai juoksi väliaikana 30 kilometrin maailmanennätyksen 1.27.37.
Andrea Nannini
Andrea Nannini (12. joulukuuta 1944 – 1. maaliskuuta 2021 ) oli italialainen lentopalloilija. Hän edusti Italiaa vuoden 1970 voittoisassa kesäuniversiadijoukkueessa ja vuoden 1976 olympiajoukkueessa, joka sijoittui kahdeksanneksi.
Eurobeat
Eurobeat on elektronisen musiikin tyylilaji, joka kehittyi 1980-luvun lopulla italodiskosta. Eurobeatia tuotetaan yksinomaan Italiassa, ja julkaistaan Japanissa. Eurobeat liittyy japanilaiseen Parapara-tanssikulttuuriin. Eurobeat on nopeaa ja todella energistä, nopeus on keskimäärin yli 150 bpm. Eurobeatia julkaistaan pääosin Super Eurobeat albumeilla joita on julkaistu 25 vuoden ajan. Eurobeatia on myös julkaistu Initial D -animesarjassa. Eurobeatia on useaa erilaista tyyliä. Eurobeatia tekeviä artisteja ovat nykyään esimerkiksi Ace ja Fastway (SCP Music) sekä David Dima (Dima music).
Kohdunsiirto
Kohdunsiirto on lääketieteellinen elimensiirto, jossa naisen kohtu siirretään toiselle naiselle. Tämä liittyy tilanteisiin, joissa tarvitaan kohtu lapsen synnyttämistä varten. Mahdollisia syitä kohdunsiirtoon ovat eettiset syyt kieltää kohdunvuokraus ja välttää sijaissynnytys ja adoptio syystä tai toisesta. Lisäksi on olemassa harvinainen Mayer–Rokitansky–Küster–Hauserin oireyhtymä (MRKH), jossa tytölle ei kehity kohtua ja emätin jää pienikokoiseksi. Suomessa tätä oireistoa potevia tyttöjä syntyy alle kymmenen vuodessa.
Ensimmäinen kohdunsiirto
Esimerkiksi Saudi-Arabiassa on kohdunvuokraus kielletty. Siellä on kuitenkin toteutettu ainakin yksi kohdunsiirto vuonna 2000 tilanteessa, jossa nuoren naisen kohtu jouduttiin poistamaan synnytyksen yhteydessä runsaan verenvuodon vuoksi mutta nainen toivoi saavansa vielä toisen lapsen. Tässä tapauksessa kohtu jouduttiin poistamaan hylkimisreaktion vuoksi. Jo vuonna 1931 on ilmeisesti Saksassa siirretty kohtu eräälle tanskalaiselle transnaiselle, joka kuoli kolmen kuukauden kuluttua hylkimisreaktioon.
Ensimmäinen kohdunsiirtolapsi
MRKH-oireyhtymässä emätin voidaan korjata venytyshoidolla, mutta kohtua ei saada aikaan muutoin kuin kohdunsiirolla. Ruotsissa oli vuoteen 2015 mennessä toteutettu yhdeksän kohdunsiirtoa. Näissä oli käytetty kahdeksassa tapauksessa lähiomaisen kohtua, yhdessä ystävän. Kahdessa tapauksessa riittävää verenkiertoa ei saatu toimimaan, mutta hylkimisreaktiot onnistuttiin lääkityksin estämään. Hedelmöitys suoritettiin koeputkimenetelmällä. Vuonna 2014 raportoitiin maailman ensimmäinen siirretyssä kohdussa syntynyt lapsi, joka syntyi sektiolla raskausmyrkytysepäilyn vuoksi. Tiettävästi ensimmäinen kuolleelta ihmiseltä siirretyssä kohdussa kehittynyt lapsi syntyi Brasiliassa joulukuussa 2017.
Kohdunsiirtoon liittyvää kritiikkiä
Kohdunsiirtoon liittyy monenlaisia ongelmia. Jo normaali kohdunpoisto on hieman riskialtis toimenpide. Edelleen hylkimisenestolääkityksestä voi ainakin teoriassa olla haittaa lapselle. Alatiesynnytys saattaa olla erittäin vaikeaa siirtokohdulla. Suomalaiset asiantuntijalääkärit, elinsiirtoihin erikoistunut dosentti Heikki Mäkisalo ja HYKS:n Naistenklinikan emeritusprofessori Olavi Ylikorkala, eivät pidä kohdunsiirtoa realistisena vaihtoehtona MRKH-syndroomasta kärsiville naisille muun muassa siksi, että eettiset ongelmat eivät sillä poistu, vaikka lapsettomuus onkin usein siitä kärsiville henkilöille ja pariskunnille suuri murhe.
Perun varhaiskeraaminen kausi
Perun varhaiskeraaminen kausi (Alkujakso, alkuperiodi, alkuaika, varhainen muotoutumisvaihe) on Perun rannikon ja ylängön intiaanikulttuurin varhainen kehitysvaihe, jolloin saviastioiden tekotaito ja maissinviljely yleistyivät. Se oli noin 2000–900 eaa.
Tällöin uusia suuria temppelikeskuksia ilmestyi laajalle alueelle Perun rannikolle eri jokilaaksoihin ja sisämaahan, ja aikaisemmat kasvoivat. Tämän ajan rakennelmat olivat Andien historian suurimpia. Kausi oli ns. U-temppeleiden ja pyöreiden syvennysten kulta-aikaa. Niissä järjestettiin ehkä muun muassa uhrirituaaleja maan ja meren jumalille, joissa uhrattiin myös ihmisiä. Laajan mittakaavan kasteluviljely alkoi, samoin kehitettiin kangaspuut. Tätä kautta edelsi Perun esikeraamisen kauden loppuvaihe. Yhteiskunnallinen eriarvoisuus näyttää lisääntyneen tällä kaudella.
Merkittäviä alkujakson keskuksia olivat Mochelaakson Caballo Muerto, Casmajoen Sechin Alto,
Rimac-jokilaakson La Florida, Lurin-jokilaakson Cardal ja Bolivian ylätasangon Chripa.
Suuret U-temppelit keskittyivät Perun rannikon keskiosiin, mm. La Florida ja Garagay. Pohjoisempana oli enemmän katkaistuja pyramideja ja aukioita, jotka olivat myös U-muodossa, mutta toisella tavoin Casman laakson Cerro Sechin. . Cerro Sechínin sotilaiden kuvat viittaavat siihen että tuolloin olisi ollut valtioita. Metallinkäsittely alkoi, kultaa alettiin takoa noin 1500 eaa. sisämaassa.
Alkujakso
Alkujakson keskukset sijaitsivat aina veden lähellä, koska saivat ravinnostaan huomattavan osan kalastamalla ja myös viljelemällä maata autiomaaoloissa. Alkujakson alussa sosiaalinen kerrostuneisuus (ts ihmisten varallisuus- ja arvostuserot) näyttävät olleen pieniä mutta lisääntyneen loppua kohti. Näin siitä huolimatta, että rakennettiin suuria monumentteja. Saviastioiden tyylin paikallisuudesta päätellen Perun seudulla oli monia pieniä paikallisia keskuksia.
Tyypillisimmät suuret rakennukset olivat vastavirtaan, itään tai luoteeseen osoittavat U:n muotoisia temppeleitä. Ne koostuivat katkaistun pyramidin muotoisista tasanteista. U-kuvio muodostui korkeasta katkaistusta päätypyramidista, jonka huipulle vei luiska tai portaat, ja sen edessä olevan kentän sivuilla olevista pitkulaisista tasanteista. Kentällä saattoi olla monesti U:n keskellä pyöreitä tai neliömäisiä maahan upotettuja kenttiä. Pyramidimaisten tasanteiden huipulla oli rakennuksia. Sechin Altossa tyypillisen U:n edessä on upotettu pyöreä tasanne, ja sen perässä avoin kenttä, jonka edessä taas U:n sivuja muistuttavat pitkulaiset tasanteet, joiden keskellä olevalla kentällä oli pyöreä syvennys. U-keskuksia tunnetaan noin 20, rannikon keskuksille on tyypillistä niihin liittyvien töiden jättimäisyys. Huaca la Floridassa oli 1750 - 1650 eaa. tehty jopa 30 hehtaarin tasanteita.
Casmanlaakso pohjoisessa näyttää olleen alkuajan keskus. Siellä yhdistyy kaksi jokea. Sen keskeisin osa oli Casmanlaakson keskus Cerro Sechin, Sechin Alto, Las Haldas. Laaksossa olivat myös Moxeque ja Huaca de los Reyes. Sechin Altossa oli viisi suurta U-aukiota. Las Haldasissa oli ainakin 400 m:n pituinen temppeli. Näissä suurissa keskuksissa eli ehkä tuhansia ihmisiä.
Nimenomaan tälle vaiheelle tyypillisiä olivat Kotoshin Wayra Jirca-vaihe sekä Pacopampa, Huacaloma, Chanapata Cusco laaksossa ja Qaluy Titicacan lähellä. Chancaynlaakson San Jacinton pyramidi oli noin 2 miljoonaa kuutiometriä. Lähellä Callejon de Huaylasin laaksossa olivat La Galgada ja Huaricoto. Chavin de Huantar on Casmanlaakson lähettyvillä vuoristossa. Se lienee perustettu tuolloin. Näin Chavin voidaan tulkita varhaisen rannikon kulttuurin etäpesäkkeeksi. On kuitenkin muistettava, että Perussakaan ei ole tutkittu edes kaikkia löytöpaikkoja huolellisesti, joten varmaa kuvaa kulttuurin esiintymisestä joskus 1800 eaa. ei voida rakentaa.
Vuoriston esikeraamiset Kotosh ja La Galgada laajenivat, mutteivat niin paljon kuin rannikon yhteisöt. Muutaman hehtaarin Kotosh sijaitsi sisämaassa Huanucojoen laaksossa, ja siihen liittyi uhraamiskultti. Se kukoisti noin 1400 eaa. Kotosh perustettiin jo esikeraamisella ajalla joskus 2500 tai 2200 eaa.
Mochen laaksossa syntyi alkujakson keskivaiheilla noin 1300 - 800 eaa ensi kertaa suuria monumenttitemppeleitä, joita tehtiin lähinnä joen keskijuoksulle. Rakantamine oli runsainta mainitun 1300- jakson alussa. Näitä oli mm Caballo Muerto.
Alkujakso näyttää loppuneen dramaattisesti, Las Haldasin porrastyö jäi kesken noin 900–700 eaa. Kyse voi olla ilmastonmuutoksesta, joka ajoi kansan kapinaan vallassa ollutta pappisvaltaa vastaan, kun ruoka loppui, tai valloitusretkestä, jonka suoritti vihamielinen intiaanikulttuuri. Näihin aikoihin maissin viljely alkoi Perun rannikolla.
Kari-Matti Ratsula
Kari-Matti Ratsula (s. 31. toukokuuta 1982) on suomalainen salibandyn pelaaja. Kaudella 2010–2011 hän pelaa Ruotsin Superliigassa FC Helsingborgissa. Hänen pelipaikkansa on puolustaja.
Suomen Salibandyliigassa Ratsula edusti pitkään SSV:tä. Hänellä on seitsemän SM-kultaa, kolme Suomen cupin voittoa sekä yksi seurajoukkueiden Euroopan-mestaruus.
Harppuuna
thumb|250px|harppuuna thumb|250px| Unaaq thumb|250px|Valaiden pyytämiseen tarkoitettu harppuuna Harppuuna on keihäsmäinen väline, jota käytetään kalastuksessa tai muiden vesieläinten kuten valaiden pyynnissä. Harppuunaa käytetään myös sukelluskalastuksessa.
Kari-Matti Ratsula
Lähteet
­
Harppuuna
Yleensä harppuuna koostuu laukaisimesta (tykki tai käsiase) ja ammuksesta, joka on pitkä keihäs kiinnitettynä köyteen. Keihäänkärki on varustettu tarttumaväkäsillä, jotta saalis ei pääse irti harppuunasta. Valaanpyynnissä keihäänkärki on erityisesti muotoiltu tunkeutumaan valaan paksun rasvakerroksen lävitse ja jäämään kiinni lihaan. Kärjessä on teräviä taakse osoittavia väkäsiä, jottei harppuuna pääse irtoamaan ja näin valas voidaan vinssata laivaan.
Valaanpyynnissä on myös käytetty räjähdyskärkisiä harppuunoita, mutta nykyään niistä on jo luovuttu.
Suomessa hylkeenpyynnissä käytettyä harppuunaa on kutsuttu hyljekuokaksi.
Sukelluskalastuksessa käytetään tyypillisesti kumiviritteistä harppuunaa. Kumiviritteinen harppuuna viritetään käsivoimin vetämällä harppuunan etuosaan kiinnitetyt kumit kiinni nuolen tyvessä olevaan loveen. Liipasimen vetäminen vapauttaa nuolen ja kumit ampuvat nuolen matkaan. Suomessa käytettävien harppuunoiden keskiputken yleisin pituus on 75 senttimetriä. Tällaisen harppuunan maksimaalinen ampumamatka nuolen kärjestä mitattuna on noin kolme metriä.
Historia
Valaanpyynti tehtiin aiemmin käsiharppuunoilla, jotka erityisesti harjaantunut harppuunamies heitti ison soutuveneen keulasta. Tämä oli vaikeaa ja vaarallista, koska ison valaan hengiltä saaminen saattoi vaatia jopa päiväkausien työn - ja haavoittunut valas saattoi hyökätä veneen kimppuun puskien sen kappaleiksi.
Henri Toivoniemi
Henri Toivoniemi (s. 10. elokuuta 1976 Vantaa) on suomalainen entinen salibandymaalivahti, jota pidettiin aktiiviurallaan yleisesti maailman parhaana maalivahtina. Elokuussa 2014 Toivoniemi ilmoitti päättävänsä pelaajauransa.
Hän pelasi kaudella 2012-2013 SSV:n joukkueessa numerolla 31 ja oli seuran, sekä Suomen maajoukkueen ykkösmaalivahti. Hän on pelannut 66 maaottelua.
Harppuuna
Historia
Ensimmäisen maailmansodan aikoihin harppuunoihin kehitettiin räjähtävä kärki, mikä mahdollisti yhä suurempien valaiden ampumisen. Vuosituhannen lopuille, aina pitkäaikaiseen pyyntikieltoon asti jotkut vanhimmat skytterit suosivat vanhanaikaista räjähteetöntä teräskärkeä, koska sanoivat että se tekee pienemmän vahingon kuin räjähde: valas pysyi varmemmin pinnalla ilmatäytön jälkeen joten saaliin menetyksen vaara pieneni.
Henri Toivoniemi
Ura
Hänellä on kaksi vanhempaa veljeä: Petri Toivoniemi ja Jyrki Toivoniemi.
Toivoniemen salibandyliigatilastoja
Kausi 2004–2005: Ottelut 33, pisteet 0+2=2, jäähyt 2 min, torjunnat 854, päästetyt maalit 157, torjunta-% 84.47%
Kausi 2005–2006: Ottelut 32, pisteet 0+1=1, jäähyt 2 min, torjunnat 618, päästetyt maalit 122, torjunta-% 83.51%,
Kausi 2006–2007: Ottelut 22, pisteet 0+0=0, jäähyt 0 min, torjunnat 460, päästetyt maalit 74, torjunta-% 86.14%
Pudotuspelit 2009–2010: Ottelut 11, pisteet 0+0=0, jäähyt 0 min, torjunnat 223, päästetyt maalit 30, torjunta-% 81.82%
Kausi 2010–2011: Ottelut 24, pisteet 0+0=0, jäähyt 0 min, torjunnat 374, päästetyt maalit 95, torjunta-% 79.74%
Pudotuspelit 2010–2011: Ottelut 13, pisteet 0+0=0, jäähyt 0 min, torjunnat 231, päästetyt maalit 57, torjunta-% 80.21%
Once upon the Cross
Once Upon the Cross on yhdysvaltalaisen Deicide-yhtyeen kolmas, vuonna 1995 julkaistu täyspitkä studioalbumi. Levyn provosoiva kansikuva joutui aikanaan sensuroinnin kohteeksi, mikä auttoi albumin menekkiä.
Mito
Mito on Japanin Ibarakin prefektuurin pääkaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Nakajoen varrella. Kaupungissa on 270 472 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 217,32 neliökilometriä. Mito on nimitetty yhdeksi Japanin erityiskaupungeista.
Mitossa sijaitsee tunnettu Kairaku-enin puutarha, joka on yksi Japanin kolmesta suuresta puutarhasta. Puutarhan rakensi Tokugawa Akinari vuonna 1842. Keväällä tuhannet ihmiset käyvät puutarhassa ihailemassa japaninaprikoosin kukintoa. Mitossa järjestetään myös Mito-kōmon-festivaali. Kaupunki on tunnettu suositusta Miton nattōsta.
Mito oli Aizawa Seishisain johtaman uuskungfutselaisten Miton koulukunnan kotipaikka.
Historia
Ensimmäiset Yamaton kansan asukkaat asettuivat Miton alueelle 500-luvulla. Heian-kauden lopulla Baba Sukemoto, Taira-klaanin sotaherra muutti Mitoon ja rakennutti sinne linnan. Miton linna vaihtoi aikojen mittaan omistajaa useita kertoja. 1500-luvulla daimio Satake Yoshinobu valloitti sen, mutta joutui luovuttamaan linnan Tokugawa Ieyasulle vuoden 1603 Sekigaharan taistelussa. Ieyasun pojasta Tokugawa Yorifusasta tuli tämän jälkeen Miton linnanherra. Yorifusa kuului yhteen niistä kolmesta Tokugawa-suvun haarasta, jotka ylläpitivät linnoituksia Edon ympärillä. Togukawan suku hallitsi Mitoa aina 1800-luvun puoleen väliin, kunnes Edon sotilashallinto syrjäytettiin.
Nykyisin Mito on pääasiassa hallinnollinen ja kaupallinen keskus. Suurin osa prefektuurin teollisuudesta sijaitsee Tsukuban kaupungin ympärillä. Mitoon on myös kasvanut pienimuotoista turismia lähinnä Kairaku-enin puiston houkuttelemana. Myös paikalliset museot, jotka ovat keskittyneet Tokugawa-suvun historiaan, vetävät yleisöä.
Liikenne
Miton rautatieasema sijaitsee Jōban-linjan varrella ja Jōban-moottoritie yhdistää kaupungin Tokioon ja Tsukubaan etelässä sekä Hitachiin ja Iwakiin pohjoisessa. Suigun-linja kulkee pohjoiseen Kōriyamaan ja Mito-linja länteen Oyamaan. Läheisin suuri lentokenttä on Naritan kansainvälinen lentoasema.
Punamaalikulttuuri
Punamaalikulttuuri (Amerikka) oli muinainen punaokraa haudoissaan käyttänyt intiaanien kulttuuri Mainen osavaltion seuduilla pitkin Atlantin rannikkoa, ulottuen sisämaahankin. Ihmiset elivät kalastuksella ja metsästyksellä. Asutus vaihteli luultavasti vuodenaikojen mukaan sisämaan metsästysleirien ja rannikon kalastusleirien välillä. Ruumiit ja hautalahjat maalattiin punaisella okravärillä. Kulttuuria luonnehtivat hyvin tehdyt keihäänkärjet, bayonetit. Haudat olivat monesti hautausmailla korkeilla kohdilla vesien lähellä. Hautauksia oli hyvin monen tyyppisiä, mikä saattaa viitata eri arvoisiin yhteiskuntaluokkiin. Veneet olivat melko merikelpoisia. Kivityökalujen tekoon käytettävää kiveä kaupattiin alueella jonkun verran. Kulttuuri kehittyi välillä 6500–3000 eaa., ja luhistui vieraiden heimojen saapumiseen noin 1500–1000 eaa.
Arkeologinen viitekehys
Tämä punamaaliin mieltynyt kivikautinen Mooreheadin hautausperinne kukoisti Yhdysvaltain ja Kanadan rajaseuduilla 3000–1000 eaa. muun muassa Mainessa, saattoi alkaa jo 5500 eaa. Kulttuuri luokitellaan myöhäisarkaaiseksi ja "Maritime archaic -kulttuuriin". Varsinainen Kanadan Maritime archaic -kulttuuri oli pohjoisempana Labradorin rannoilla noin 3000–1500 eaa.
Kulttuuria edeltävää hautausperinnettä saattoi näkyä jo Morrill’s Pointissa Massachusettsissa noin 6500 eaa. Kulttuurin pääpiirteet näkyivät Etelä-Labradorissa jo 5500 eaa., mutta täysin kehittynyt Mooreheadin hautausperinne oli vasta noin 3000 eaa. Kulttuuri alkoi luhistua nopeasti noin 1500 eaa., jolloin uusia heimoja saapui alueelle.
Punaokrakulttuuri
Punaokrakulttuuri (Red Ocher people) oli toinen kulttuuri, joka kukoisti myöhemmin Illinoisjoen, Ohiojoen ja Suurten järvien rannoilla noin 1000–400 eaa. Kulttuuri teki matalia hautauksia jokilaaksoihin, ja käytti muun muassa kuparia.
Buddy Catlett
Buddy Catlett (13. toukokuuta 1933 Long Beach, Kalifornia – 12. marraskuuta 2014 Seattle, Washington ) oli yhdysvaltalainen jazzmuusikko. Hänet tunnettiin parhaiten basistina, mutta hän oli monia soittimia hallitseva artisti, joka opiskeli jo lapsena klarinetin- ja saksofoninsoittoa. Hänen levytystensä joukossa oli ”Cocktails for Two” Louis Armstrongin yhtyeen kanssa. Hän esiintyi myös muun muassa Clarence Acoxin, Ben Websterin, Anita O’Dayn, Sonny Stittin, Bumps Blackwellin, Cal Tjaderin, Quincy Jonesin, Stu Martinin ja Curtis Fullerin kanssa. Paljon uudempi julkaisu, jolla Catlettia kuullaan, on Seattle Repertory Jazz Orchestran SRJO Live (2002).
Vanadzor
Vanadzor on Lorrin maakunnan pääkaupunki Armenian pohjoisosassa Pambakjoen laaksossa. Kaupungin väkiluku oli 107 394 (2001) ja 86 199 (2011). Se on kolmanneksi suurin kaupunki Armeniassa.
Kaupunki sijaitsee jo tuhansia vuosia asutulla seudulla. Kaupungin koillisosasta on löydetty kivikautisen asutuksen (noin 3 000 eaa.) jäänteitä. Kaupungista on löydetty myös pronssikauden kivinen sarkofagi (11.–8. vuosisadalta eaa.). Kaupunki sai nimensä luultavasti 1200-luvulla; nimi johtui läheisen mäen mustasta kirkosta. Kaupunki tunnettiin tsaarin aikaan turkkilaisella nimellä Karakilisa (Ղարաքիլիսա, Караклис; musta kirkko), ja neuvostovuosina 1935–1992 se oli nimetty Sergei Kirovin mukaan Kirovakaniksi.
Kaupunkia pidetään pittoreskinä ja maisemia luonnonkauniina, vaikka osin sen ilmettä hallitsee suuri kemiallinen tuotantolaitos. Hasan-kaani tuhosi kaupungin perinpohjaisesti Venäjän–Persian sodan aikana 1826. Rautatien avautuminen 1899 edesauttoi kaupungin kehittymistä. Kaupungin läheisyydessä käytiin toukokuussa 1918 Karakilisan taistelu, jossa kenraali Tovmas Nazarbekianin joukot puolustivat menestyksekkäästi seutua maahan tunkeutunutta Turkin armeijaa vastaan muutamaa päivää ennen Sardarapatin ratkaisutaistelua. Taistelun muistopaikalla olevan kirkon raunioihin, jotka sijaitsevat kaksi kilometriä kaupungin länsipuolella Spitak–Vanadzor-valtatien pohjoispuolella, on pystytetty pieni pyhäkkö.
Melko lähellä kaupunkia samassa Lorrin maakunnassa sijaitsee maailmanperintöluettelon kohde, joka koostuu Haghpatin ja Sanahinin kylien luostareista. Seudulla on myös runsaasti muita tutustumisenarvoisia luostareita ja kirkkoja.
Rahatoimikamari
Rahatoimikamari oli Suomessa kaupungin virasto, joka hoiti kaupungin omaisuutta ja raha-asioita, kantoi verot, suoritti kaupungin maksut ja laati talousarvion. Joissakin kaupungeissa toimi rahatoimikamarin alaisuudessa rahatoimikonttori, joka hoiti rahavarojen hoidon käytännön toimet. Rahatoimikamarin tehtävät siirrettiin 1930-luvulla kaupunginhallitukselle ja sen alaiselle rahatoimistolle sekä verojen kanto verotoimistolle.
Kang Kek Ieu
Kang Kek Ieu oli koulutukseltaan matematiikanopettaja. Pol Potin hallinnon kumoamisen jälkeen hän palasi siviiliammattiinsa ja katosi julkisuudesta. Hänen epäiltiin jo kuolleen, kunnes irlantilainen valokuvaaja-lehtimies Nic Dunlop löysi kristinuskoon kääntyneen entisen vankilanjohtajan 1999.
Valasjärvi
Valasjärvi (myös Töllevi) oli kylä Suomeen vuosina 1920-1944 kuuluneen Petsamon kunnan länsiosassa, Neuvostoliitolle sodan jälkeen luovutetulla alueella. Valasjärvi sijaitsi Paatsjoen laajentuman Töllevinjärven itäpuolella. Valasjärven naapurikyliä olivat pohjoisessa Kolttaköngäs ja etelässä Salmijärvi. Lännessä Valasjärvi rajoittui Norjaan, sillä valtakunnan raja kulki Paatsjokea pitkin. Valtioneuvoston vuonna 1930 vahvistaman Petsamon uuden kyläjaon mukaan Valasjärveen tuli kuulumaan Töllevinjärven eli Valasjärven (mm. Töllevi) ja Kuvernöörinkosken seudut. Nykyisin Valasjärven alueella ei ole asutusta.
Kang Kek Ieu
Kang oli entisistä punakhmerijohtajista ensimmäinen, joka vangittiin ja asetettiin Yhdistyneiden kansakuntien tukeman Kambodžan erityistuomioistuimen eteen rikoksista ihmisyyttä vastaan.