cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Linda Hunt
Lydia Susanna Hunter (taiteilijanimeltään Linda Hunt, s. 2. huhtikuuta 1945 Morristown, New Jersey) on Oscar-palkittu yhdysvaltalainen näyttelijä.
Hunt teki elokuvadebyyttinsä Robert Altmanin musikaalikomediassa Kippari-Kalle vuonna 1980. Hän voitti Oscarin parhaasta naissivuosasta elokuvasta Rakkaus veitsenterällä, jossa hän näytteli kiinalais-australialaista lyhytkasvuista mieshenkilöä Billy Kwania. Tämä on ainoa kerta, kun Oscar on voitettu vastakkaista sukupuolta esittämällä.
Hunt on myös tunnettu teatterinäyttelijä. Hän on saanut kaksi Obie-palkintoa ja Tony-ehdokkuuden teatterirooleistaan.
Näyttelijäntaitojensa lisäksi Hunt tunnistetaan pienestä koostaan (1,45 metriä) sekä värikkäästä ja syvästä äänestään, jota hän on käyttänyt useissa dokumenteissa, animaatioissa ja mainoksissa. Hänen äänitöihinsä kuuluu mm. Kaarnamuorin rooli Disney-elokuvassa Pocahontas, "Management" televisiosarjassa Carnivàle ja kertoja videopelissä God of War.
Vinsonin massiivi
thumb|Mount Vinson luoteen suunnasta kuvattuna. Vinsonin massiivi on Antarktiksen korkein vuori. Se sijaitsee noin 1 200 kilometrin päässä Etelänavalta. Vuori peittää alleen 21 kilometriä pitkän ja 13 kilometriä leveän alueen. Vuoren korkein huippu Mount Vinson kohoaa 4 892 metrin korkeuteen.
Vuori on osa Sentinelin vuorijonoa Ellsworthvuoristossa ja sijaitsee Ronnen jäätiköllä lähellä Antarktiksen niemimaata.
Massiivin olemassaolosta ei tiedetty ennen vuotta 1957, jolloin Yhdysvaltain laivaston ilma-alus havaitsi sen. Massiivi nimettiin georgialaisen kongressinjäsenen Carl Vinsonin mukaan. Vinson oli tuolloin merkittävä tuki Antarktiksen tutkimuksen rahoittamisessa.
Vuonna 1963 yhdysvaltalainen vuorikiipeilykerho American Alpine Club alkoi lobata Yhdysvaltain kansalliselta tiedesäätiöltä tukea Vinsonin massiiville suuntautuvaan kiipeilytutkimusmatkaan. Tarkoituksena oli organisoida hyvin järjestetty tutkimusmatka ja osittain myös estää maineeltaan hankalien tutkimusmatkojen järjestäjän, Woodrow Wilson Sayren, järjestämä yksityisrahoitteinen tutkimusmatka, joka vaatisi todennäköisesti hankalaa pelastusoperaatiota. Alpine Club sai viimein luvan 1966 ja laivaston avustuksella kiipeilijäryhmä lensi Sentinelin vuorijonolle suksin varustetulla C-130 Hercules -koneella. Nicholas B. Clinchin johtama ryhmä saavutti vuorenhuipun 18. joulukuuta 1966.
Kiipeäminen Vinsonille ei poikkea teknisten vaatimusten osalta paljoakaan muusta Antarktiksen oloissa suoritettavasta vuorikiipeilystä, ja koska Vinson on yksi Seitsemästä huipusta, se on saanut runsaasti huomiota kokeneilta kiipeilijöiltä viime vuosina. Vuosina 1985–2000 Adventure Network International, joka ainoana järjesti kiipeilymatkoja Vinsonin massiiville, on opastanut yli 450 kiipeilijää massiivin huipulle.
Antarctic Logistics and Expeditions (ALE) hankki Adventure Network Internationalin omistukseensa ja on nykyisin ainoa yritys, joka järjestää lentomatkoja Vinsonin massiiville. Kiipeilymatkoja järjestää nykyisin useampi yhtiö.
Ensimmäinen itäseinämän nousu
Suurin osa kiipeilijöistä nousee Vinsonin massiivin länsiseinämää Branscombin jäätiköltä käsin. Ensimmäinen onnistunut itäseinämän nousu tapahtui tammikuussa 2001, kun kahdeksanhenkinen Novan sponsoroima ryhmä kiipesi huipulle saakka. Ryhmän jäsenet olivat:
Ryhmä ei ainoastaan suorittanut ensimmäistä itäseinämän nousua, vaan suoritti samalla myös tieteellistä tutkimusta lumen kinostumisesta eri korkeuksilla sekä otti ensimmäisenä GPS-määrityksen huipusta. GPS-määrityksen mukaan huipun korkeudeksi osoitettiin 4 897 metriä, joka ylitti aiemmat vuosien 1959 ja 1979 mittaustulokset.
Novan tuottama dokumentti sai nimekseen ”Mountain of Ice”, ja se esitettiin ensi kertaa PBS-kanavalla helmikuussa 2003.
Robert Burns Woodward
Robert Burns Woodward (10. huhtikuuta 1917 Boston – 8. heinäkuuta 1979 Cambridge, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen kemisti. Hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1965 saavutuksistaan orgaanisen synteesin alalla. Hänen pääasiallinen tutkimuskohteensa koko uran ajan oli luonnonaineiden kemia. Häntä pidetään modernin orgaanisen synteettisen kemian isänä.
Woodward kiinnostui jo nuorena kemiasta. Vuonna 1933 hän aloitti opinnot MIT:ssä. Vuonna 1936 hän oli suorittanut alemman korkeakoulututkinnon luonnontieteessä ja jo seuraavana vuonna hän saavutti tohtorin arvon estrogeenin synteesiä koskevista tutkimuksistaan. Hän kehitti merkittävästi tieteenalansa teoreettista tietämystä ja käytännön tutkimusmenetelmiä.
1940-luvun alussa Woodwardin tutkimukset kohdistuivat pääasiassa ultraviolettispektroskopiaan. Hän selvitti useiden yhdisteiden rakenteita. Vuonna 1944 hän raportoi yhdessä William von Doeringin kanssa kiniinin synteesistä. 1940-luvun kuluessa Woodward oli syntetisoinut kiniinin lisäksi myös kolesterolin, kortisonin, strykniinin, lysergihapon, reserpiinin, klorofyllin, kefalosporiinin ja kolkisiinin. Myöhemmin Woodward kehitteli infrapunaspektroskopian ja NMR-spektroskopian tehokkaampaa käyttöä.
Woodward aloitti 1960-luvun alussa yhdessä sveitsiläisen kollegansa Albert Eschenmoserin kanssa monimutkaisen B12-vitamiinin synteesi, jossa heidän lisäkseen oli mukana lähes 100 opiskelijaa. Synteesi on tähän mennessä monimutkaisin luonnossa esiintyvän yhdisteen synteesi.
Veikko Leväaho
Veikko Leväaho (1. kesäkuuta 1924 Leningrad, Neuvostoliitto – 25. tammikuuta 2009 Helsinki) oli suomalainen vapaa toimittaja ja anarkisti. Hän oli myös koko elämänsä ajan kasvissyöjä.
Veikko Leväahon vanhemmat olivat asianajaja Jalmari Leväaho ja Alma Sofia Aholainen. Hänen nuorempi veljensä oli urheilutoimittaja Kauko-Aatos Leväaho. Leväaho palveli jatkosodassa ilmavoimissa meteorologina ja työskenteli sodan jälkeen Aeron palveluksessa sekä itsenäisenä yrittäjänä. Leväaho tuomittiin huhtikuussa 1944 asepalveluksensa aikana vankeuteen esimiehen käskyn täyttämättä jättämisestä. Leväaho ei suostunut lukemaan iltahartaudessa Herran siunausta. Leväaho oli ateisti ja katsoi, että olisi käskyn täyttäessään halventanut uskovien varusmiestoveriensa vakaumusta. Hän suoritti kuukauden vankeusrangaistuksen Kuopion lääninvankilassa vesileipärangaistuksena.
Leväaho johti Kriittisen Korkeakoulun anarkismintutkimuksen työryhmää vuosina 1969–1977. Hän johti myös vuodesta 1971 lähtien Unioninkatu 45:ssä toimineen A-klubin istuntoja. Sen jäsenet kutsuivat itseään ”anarkeiksi” korostaen valtanäkemyksensä rinnasteisuutta muihin vallankäyttäjiin kuten monarkkeihin. Heidän tavoitteensa oli demokraattinen ja varsinaisista anarkisteista poiketen myös parlamentaarinen vaikuttaminen.
Hurrikaani Andrew
Hurrikaani Andrew oli yksi tuhoisimmista Yhdysvaltoihin iskeneistä hurrikaaneista. Se raivosi 16.–28. elokuuta 1992. Trooppinen hirmumyrsky iski ensin Luoteis-Bahamalle, sitten Etelä-Floridaan, missä se aiheutti suurimmat tuhonsa, ja lopulta Etelä-Louisianaan. Andrew tappoi 26 ihmistä, aiheutti epäsuorasti 39 ihmisen kuoleman ja aiheutti yhteensä 25 miljardin dollarin vahingot (vuoden 1992 dollareissa) ollen kallein Yhdysvaltoihin iskenyt luonnonkatastrofi. Saffirin-Simpsonin hurrikaaniasteikolla se luokiteltiin ensin neljänteen luokkaan, mutta jälkianalyysissä sen todettiin olleen voimakkaimmassa luokassa 5 (tuulet yli 69 m/s).
Myrskyn kehitys ja reitti
Andrew kehittyi trooppisesta aallosta Afrikan rannikolla 14. elokuuta. 16. elokuuta siitä kehittyi trooppinen matalapaine ja seuraavana päivänä trooppinen myrsky Andrew. Sen kehittyminen oli hidasta johtuen epäsuotuisista olosuhteista, mutta Andrewn ollessa Bermudan ja Puerto Ricon välimaastossa 22. elokuuta se saavutti hurrikaanin voiman tuulten puhaltaessa yli 33 metriä sekunnissa. Se vahvistui nopeasti ja saavutti seuraavana päivänä jo kategorian 4 voiman Saffirin-Simpsonin hurrikaaniasteikolla. Lievän heikkenemisen ja Bahaman ylityksen jälkeen Andrew saavutti voimakkaimman, kategorian 5 voiman samalla iskien Etelä-Floridaan 24. elokuuta. Hurrikaani jatkoi länteen Meksikonlahdelle, jossa se jatkoi pohjoiseen ja iski Louisianan rannikolle kategorian 3 voimalla.
Rantauduttuaan Andrew heikkeni nopeasti, 10 tunnissa trooppiseksi myrskyksi ja siitä 12 tunnissa trooppiseksi matalapaineeksi.
Myrskyvuoksi aiheutti pahinta tuhoa Bahamalla Eleutheran saarella. Kaksi havaintoa on säilynyt: näissä paikoissa vedenpinta nousi 5,3 ja 7,2 metriä keskimääräisen yläpuolelle.
Tilastot
Tiedot yksityisiltä ilmapuntareilta auttoivat osoittamaan Andrewn keskuksen ilmanpaineen olleen 922 mb Floridan Homesteadissa tehden siitä kolmanneksi voimakkaimman Yhdysvaltoihin iskeneen hurrikaanin. Andrewn voimakkaimpia tuulia ei saatu mitattua johtuen mittalaitteiston rikkoutumisesta. Eräs asema mittasi tuulennopeudeksi 63 m/s (228 km/h) puuskien ollessa ylimmillään 89 m/s (321 km/h). Yhdysvaltojen kansallinen hurrikaanikeskus mittasi suurimmiksi tuulenpuuskiksi 73 m/s (263 km/h). Andrew luokiteltiin aluksi kategorian 4 hurrikaaniksi iskiessään Floridaan, mutta myöhemmät tutkimukset vuonna 2002 osoittivat yhtämittaisten tuulten olleen 74 m/s (265 km/h) jolloin sen todettiin olleen kategorian 5 hurrikaani Saffirin-Simpsonin hurrikaaniasteikolla.
Seuraukset
Andrew aiheutti 23 kuolemaa Yhdysvalloissa ja kolme Bahamassa. Hurrikaani aiheutti 26,5 miljardin dollarin vahingot Yhdysvalloissa, josta miljardin dollarin vahingot aiheutuivat Louisianassa ja loput Etelä-Floridassa. Toisin kuin useimpien hurrikaanien, Andrewin tuhot aiheutuivat pääasiassa sen tuulista. Bahamalla Andrew aiheutti 250 miljoonan dollarin vahingot.
Carrus Delta
Carrus Delta Oy (aiemmin Carrus Oy) on suomalainen linja-autojen koreja valmistava yhtiö. Nimi tulee latinan sanasta carrus.
Historia
Carrus-yhtymä muodostui, kun suomalaiset korivalmistajat Oy Wiima Ab, Ajokki Oy ja Delta Plan yhdistyivät vuonna 1989. Oy Delta Plan Ab oli aloittanut Turussa tuotannon jo 1935 nimellä Autokori Oy, nimenmuutos Delta Planiksi tapahtui 1973. Aluksi Carrus rakensi linja-autojen koreja minkä tahansa merkkisen alustan päälle. Volvo osti Carruksen vuonna 1998, mutta linja-autoja valmistettiin edelleen myös muiden valmistajien alustoille. 2000-luvun alussa Carruksen nimeksi muutettiin Volvo Bus Finland Oy, Wiiman toiminnot siirrettiin Puolaan ja Liedon (entisen Delta Planin) sekä Tampereen (entisen Ajokin) tehtailla alettiin valmistaa ainoastaan Volvon 8700- ja 9700-mallistojen linja-autoja.
Syksyllä 1990 valmistui Carrus Wiiman tehtaalla Vantaalla Pohjoismaiden ensimmäinen matalalattiainen linja-auto, jonka osti Tampereen kaupungin liikennelaitos. Auto oli TKL:n johtajan Juhani Valannon ideasta lähteneen projektin lopputulos ja se oli rakennettu Scanian alustalle. Liikenneministeriö myönsi auton kehittelyyn avustuksen, joka kattoi 90 prosenttia suunnittelukustannuksista. Tämä auto herätti siinä määrin julkisuutta, että se oli syksyn 1990 aikana koekäytössä myös Turussa ja Helsingissä sekä kaksi kertaa mukana Ruotsissa järjestetyssä joukkoliikennenäyttelyssä.
Kesällä 2008 Volvo Bus Finland sulki Tampereen tehtaan ja myöhemmin syksyllä myi Liedon tehtaan suomalaiselle sijoittajaryhmälle. Tällöin tehdas otti jälleen käyttöön vanhan tuotenimensä, Carrus, yrityksen nimeksi tullessa tehtaan vanha Carruksen-aikainen nimi, Carrus Delta Oy.
Malleja
Luettelo käsittää ainoastaan Carruksen ja Volvon nimillä valmistetut mallit.
Verkatehdas
pienoiskuva|300 px|Verkatehdas elokuussa 2012. Verkatehdas on kulttuuri- ja kongressikeskus Hämeenlinnan Keinusaaressa, lähellä rautatieasemaa Vanajaveden läheisyydessä.
Vanhan tehtaan puitteisiin on rakennettu muun muassa 703-paikkainen musiikki- ja kongressisali, kokouskeskus, elokuvakeskus Bio Rex sekä ravintola. Tiloissa toimivat myös Hämeenlinnan kaupunginteatteri, Miniteatteri, Sibeliuksen syntymäkaupunki -säätiö sekä Lasten ja nuorten kulttuurikeskus ARX. Lisäksi siellä toimii kulttuuri- ja media-alan yhdistyksiä ja yrityksiä sekä ammatinharjoittajia. Ars-Häme ry:n ylläpitämä Galleria kone sekä taidelainaamo avattiin vuoden 2008 alusta. Verkatehtaan 30 000 kerrosneliön sisään on sijoittunut yli 20 yritystä. Verkatehtaan toimitusjohtajana työskentelee Janne Auvinen.
Verkatehtaan alueella toimivat lisäksi Hämeenlinnan taidemuseo, Sibelius-opisto, Yleisradion aluetoimitus sekä aikaisemmin myös Vanajaveden opisto.
Historiaa ja taustaa
Hämeenlinnan verkatehdas aloitti toimintansa vuonna 1895. Ensin Vanajaveden rannalla sijaitsevalle tontille rakennettiin kutomo ja voima-asema, sen jälkeen kehräämö ja korjauspajat. Sitten nousivat isännöitsijän ja teknillisen johtajan huvilat tontille. Tehtaan johtajana toimi pitkään kunnallismiehenäkin tunnettu Henrik Holmén, jonka johdossa tehdas kehittyi. Se olikin pitkään kaupungin merkittävin teollisuuslaitos ja sitä laajennettiin useaan otteeseen. Kansalaissodan aikana toiminta pysähtyi olosuhteiden pakosta pariksi vuodeksi. Vuonna 1927 osakkeiden enemmistö siirtyi Amberlan suvulle ja toimitusjohtajaksi siirtyi vuorineuvos Arthur Amberla. Vuonna 1937 rakennettiin uusi karstalankakehräämö, mikä laajensi tehtaan kapasiteettia entisestään.
Sotien aikana tehdas valmisti ennätyksellisiä tuotantomääriä. Jatkosodan päätyttyä se pystyi työllistämään kaikkiaan 625 työntekijää ja kohosi näin maan suurimpien verkatehtaiden joukkoon. Tehtaan viimeinen kukoistuskausi osui 1950-luvulle, jolloin työntekijöitä oli 1 300. Koko Eurooppaa koskenut villateollisuuden lama ei voinut olla jälkiä jättämättä myöskään Hämeenlinnan verkatehtaan toimintaan. Se liittyi Villayhtymään, jolla kituvia tehtaita yritettiin pelastaa. Toiminnan loppuminen oli kuitenkin edessä vuonna 1963 Sen jälkeen tehtaan alueella toimi yksityisiä yrityksiä.
Verkatehtaasta kulttuuritehtaaksi
Kulttuuritoiminta alueella käynnistyi, kun Verkatehtaan naapuriksi tuli vuonna 1952 Hämeenlinnan taidemuseo, joka sijoitettiin Carl Ludvig Engelin piirtämään entiseen kruunun viljamakasiiniin. Myöhemmin tiloihin liitettiin myös vieressä sijaitseva Lohrmannin makasiini. Kaupunki osti vuonna 1978 verkatehtaan rakennukset ja oli aikeissa ensin purkaa ne, mutta lopulta vanhat rakennukset päätettiin kuitenkin kunnostaa. Siitä alkoi punatiilisten rakennusten opiskelu- ja kulttuurikausi. 1980- ja 1990-luvuilla Verkatehtaaseen oli sijoitettu muun muassa kansalaisopisto, ammattikoulu, Wetterhoff sekä sosiaali- ja terveydenhoitoalan koulutus. Tiloja käyttivät myös urheilijat kuten judon ja nyrkkeilyn harrastajat. Yksi toisensa jälkeen tiloja valtasivat sellaiset kulttuurilaitokset kuin Teatteri Verstas, Miniteatteri, Kulttuuritukku sekä Hämeenlinnan kulttuurikeskus. Nämä enteilivät vuonna 2001 käynnistynyttä varsinaista Verkatehdas-projektia.
Uudisrakennustyöt
thumb|left|250 px|Verkatehtaan julkisivua 2012. Verkatehtaan suunnittelusta julistettiin vuonna 2004 arkkitehtuurikilpailu, jonka voitti arkkitehtitoimisto JKMM Oy. Pääsuunnittelijana hankkeessa toimi arkkitehti SAFA Juha Mäki-Jyllilä. Verkatehtaan uudisrakennustyöt aloitettiin vuonna 2005. Työt olivat monivaiheiset, sillä purettavia ja uudistettavia kohteita oli monia. Alkukesästä aloitettiin kaivutyöt Verkatehtaan sisäpihalla ja elokuussa 2005 purettiin osa Vanajaveden opiston rakennuksen päädystä uuden musiikkisalin tieltä. Sisäpihalle rakennettiin muun muassa lasikate. Rakennuksen alakerrassa työt aloitettiin keväällä 2006, jolloin silloinen vuokralainen Koulutuskeskus Tavastia muutti toisiin tiloihin. Elokuvateatterin uudisrakennuksen työt aloitettiin loppukeväästä 2006.
Kiivasta keskustelua budjetista
Töiden edetessä uudistuksen budjettia jouduttiin nostamaan useampaan otteeseen, mikä muun muassa aiheutti närää kaupunkilaisissa. Myös kaupunginhallituksen ja -valtuuston suunnalla kauhisteltiin ja vaadittiin urakoitsijoille uutta tarjouskierrosta, mutta tekninen lautakunta oli toista mieltä hyväksyen edullisimman urakkatarjouksen yksimielisesti. Kustannuksiksi muodostui lopulta yli 30 miljoonaa euroa. Alkuperäinen kustannusarvio oli noin 22 miljoonaa euroa, josta kaupungin osuus vajaat 13 miljoonaa, EU:n ja valtion yhdeksän miljoonaa sekä kaupungin omistaman Kantolan kiinteistöt Oy:n 2,6 miljoonaa. Suuri osa alkuperäisen kustannusarvion ylityksestä johtui kohteen haastavuudesta ja toisaalta kysytyn tyyppisen työn tekijöitä on saatavilla niukasti. Lisäksi elokuvakeskuksen rakenteet jouduttiin alkuperäisestä suunnitelmasta poiketen paaluttamaan.
Paljon keskustelua aikaansaanut yksityiskohta oli Verkatehtaan julkisivun materiaali. Pääasiassa oltiin kahden vaiheilla, lasin ja corten-teräksen. Julkisivu päätettiin alun perin rakentaa lasilankuista, mutta lopulta päädyttiin teräkseen. Jo vuonna 2004 Verkatehtaan sisäpihan kujalle valmistui kansainvälisen taidevaihtohankkeen tuloksena teos, joka koostuu mosaiikkilaatoista. Keskuksen aulatiloihin on sijoitettu alueen historiasta kertova Anne Tammisen kaupungin historiallisen museon valokuviin pohjautuvat teokset Läsnäolo ja Kaiku.
Palkintoja
Verkatehdas vihittiin käyttöön 31. heinäkuuta 2007 kansanjuhlan merkeissä. Tapahtuma keräsi kaikkiaan 6 000 kävijää. Valtion rakennustaidetoimikunta myönsi Rakennustaiteen valtionpalkinnon suunnittelukilpailun voittaneelle arkkitehtitoimisto JKMM Oy:lle ja Hämeenlinnan kaupunki sai vastaanottaa Suomen arkkitehtiliiton palkinnon. Teräsrakenneyhdistys huomioi suunnittelijat ja toteuttajat Vuoden teräsrakenne 2007 -palkinnolla.
Verkatehdas kuuluu kansainväliseen kulttuurikeskusten verkostoon, Trans Europe Hallesiin, johon Suomesta kuuluvat myös Kaapelitehdas ja Kulttuuritehdas Korjaamo.
Aiheesta muualla
60.99784°N, 24.47736°W
Vadstenan linna
pienoiskuva|Vadstenan linnaa. Vadstenan linna on Ruotsissa, Itä-Götanmaan maakunnassa, Vadstenan kunnassa sijaitseva linna. Se on peräisin 1500-luvulta edustaen renessanssi-tyylisuuntaa. Nykyisin linnassa toimii esimerkiksi alueellinen arkisto ja museo.
Linnan rakennutti alun perin kuningas Kustaa Vaasa vuoden 1545 tienoilla linnoitukseksi suojelemaan Tukholmaa tanskalaisilta ja smålandilaisilta. Suunnitelmia kuitenkin muutettiin ja rakennuksesta tuli renessanssipalatsi Ruotsin prinssille ja Itä-Götanmaan herttualle Magnus Vaasalle, Kustaa Vaasan pojalle. Siksi rakennus valmistui kokonaan vasta vuonna 1620. Magnuksen vanhempi veli, kuningas Juhana III, rakennutti linnaan kolmannen kerroksen.
1710-luvulta lähtien Ruotsin kuninkaallinen perhe ei enää majoittunut linnassa. Viimeinen siellä majoittunut kuninkaallinen oli prinsessa Ulriika Eleonoora vuonna 1716.
Rakennus on yksi Ruotsin parhaiten säilyneistä renessanssilinnoista.
Lähteet
58.44583°N, 14.88361°W
Gori
Gori on kaupunki Gorin piirikunnassa Šida Kartlin hallintoalueella Georgiassa. Se on Šida Kartlin pääkaupunki ja suurin kaupunki. Gorissa on noin 49 500 asukasta (2002). Vuoden 2014 asukasluvuksi arvioitiin 54 700.
Maantiede ja ilmasto
Gorin kaupunki sijaitsee 76 kilometriä Georgian pääkaupungista Tbilisistä länteen Mtkvari- ja Liakhvi-jokien yhtymäkohdassa 588 metriä merenpinnan yläpuolella. Alueen ilmasto sijoittuu suhteellisen lämpimän aroilmaston ja suhteellisen kostean ilmaston välimaastoon. Kesä on yleensä kuuma. Vuoden keskilämpötila on 10,9 °C, pienin tammikuussa (-1,2 °C) ja suurin elokuussa (22,5 °C). Sademäärä on suurin toukokuussa (76 millimetriä) ja pienin elo- (34 millimetriä) sekä tammikuussa (30 millimetriä).
Historia
thumb|250px|Gorin linnoitus vuonna 1642. Italialaisen lähetyssaarnaajan Cristoforo di Castellin piirros. thumb|250px|[[Goris tsikhe, Gorin linnoitus.]]
Gorin alueella on ollut asutusta varhaiselta pronssikaudelta lähtien. Keskiaikaisten georgialaisten kronikoiden mukaan Gorin kaupungin perusti kuningas Davit IV (hallitsi 1089–1125), joka asutti paikalle pakolaisia Armeniasta. Gorin linnoitus näyttää olleen käytössä kuitenkin jo 600-luvulla, ja arkeologiset todisteet kertovat kaupunkimaisen yhteisön olemassaolosta jo antiikin aikaan. Vuosina 1299–1303 Goria miehittivät alanialaiset heimot, jotka pakenivat synnyinmaansa mongolivalloitusta Pohjois-Kaukasuksella. Georgian kuningas Giorgi V valloitti kaupungin takaisin vuonna 1320 työntäen alaanit takaisin Kaukasusvuorten taakse.
Georgian keskiaikaisen kuningaskunnan hajaantumisen myötä Gori, joka sijaitsi strategisella paikalla tärkeiden kulkureittien yhtymäkohdassa, joutui usein ulkomaiden hyökkäyksien kohteeksi ja vaihtoikin isäntäänsä useita kertoja. Sen miehitti ja ryösti ensiksi Ak Koyunlun Uzun Hassan vuonna 1477 ja sitten Persian Tahmasp I 1500-luvun puolivälissä. Vuosisadan loppuun mennessä Gori oli siirtynyt Osmanien valtakunnan haltuun, ja siitä tuli osmanien tärkein tukikohta Georgiassa, kunnes georgialaiset valloittivat kaupungin takaisin Simon I:n johdolla raskaiden taistelujen jälkeen vuonna 1599. Persialaiset ottivat kaupungin jälleen sotilastukikohdakseen šaahi Abbas I:n hallinnossa vuonna 1614.
Osmanien (1723–1735) ja persialaisten (1735–1740-luku) toisiaan seuranneiden miehitysten jälkeen Gori palasi georgialaisten hallintaan, ja kuninkaat Teimuraz II ja Erekle II onnistuivat kehittämään kaupungin taloutta ja kulttuuria. Sen jälkeen kun Venäjän keisarikunta liitti Georgian itseensä, Gorille annettiin kaupunkioikeudet Tbilisin kuvernementissa vuonna 1801. Kaupungin koko ja väkiluku kasvoivat koko 1800-luvun ajan, mutta se tuhoutui vuoden 1920 maanjäristyksessä. Kaupungista tuli neuvostokaudella merkittävä teollisuuskeskus, joka kärsi talouden romahduksesta ja väestökadosta Neuvostoliiton hajoamisen aiheuttaman kriisin vuosina 1990-luvulla.
Gori sijaitsee Etelä-Ossetian konfliktin lähialueella. Rautatie yhdistää sen Georgiasta eronneen Etelä-Ossetian pääkaupunkiin Tskhinvaliin, mutta se on ollut poissa käytöstä 1990-luvun alusta lähtien. 2000-luvulla Georgia on lisännyt armeijansa toimintaa kaupungissa ja sen ympäristössä. Niinpä maan keskussotilassairaala siirrettiin Tbilisistä Goriin lokakuussa 2006. 18. tammikuuta 2008 Georgian toinen Nato-standardien mukainen sotilastukikohta otettiin käyttöön Gorissa. Sinne tullaan asettamaan Georgian maavoimien ensimmäinen jalkaväkiprikaati. Venäjän ilmavoimat pommittivat kaupunkia elokuussa 2008 Venäjän–Georgian sodan yhteydessä ja Venäjän armeija miehitti kaupungin usean päivän ajaksi. Human Rights Watch -järjestön mukaan rypälepommit surmasivat Gorissa ainakin kahdeksan siviiliä ja haavoittivat kymmeniä kaupungin asukkaita.
Väestö
Gorin väkiluku väheni lähes kahdellakymmenellä tuhannella asukkaalla Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen. Sittemmin väkiluku on noussut hieman.
Nähtävyydet
thumb|250px|Gorin katedraali. thumb|250px|Kesäkuussa 2010 poistettu Stalinin patsas Gorin kaupungintalon ulkopuolella. Gorissa ja sen ympäristössä on useita huomattavia kulttuurillisia ja historiallisia nähtävyyksiä. Monet ulkomaalaiset tuntevat Gorin ensisijaisesti Josif Stalinin synnyinkaupunkina, mutta Georgiassa Gori on pitkään historiallisesti yhdistetty linnoitukseensa Goris tsikheen, joka on rakennettu kallioiselle kukkulalle Gorin keskustan viereen. Toisella kukkulalla on Pyhän Yrjön 1700-luvulla rakennettu Goridžvarin kirkko, joka on suosittu pyhiinvaelluskohde. Muinainen Uplistsikhen kiveen hakattu kaupunki ja 600-luvulla rakennettu Atenis Sionin kirkko sijaitsevat Gorin kaupungin lähistöllä.
Stalinin yhteyttä kaupunkiin ovat vahvistaneet Josif Stalinin museo, joka sijaitsee Gorin keskustassa, ja 1950 luvulta Gorin kaupungintalon edustalla seisonut Stalinin patsas. Se oli yksi harvoista säilyneistä Stalin-patsaista Nikita Hruštšovin destalinisaation jälkeen. Monumentti aiheutti kiistoja 1990-luvun alussa juuri itsenäistyneessä Georgiassa, mutta kommunismin jälkeinen hallinto myöntyi Gorin asukkaiden vaatimuksiin ja jätti patsaan pitkäksi aikaa paikalleen. Kesäkuussa 2010 patsas kuitenkin siirrettiin Stalin-museoon.
Chaumard
Chaumard on kunta Ranskassa Nièvren departementissa Burgundi-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee Yonnejoen varrella, noin 14 kilometriä Château-Chinon (Ville)’n kaupungista pohjoiseen.
Chaumardin kohdalla Yonnejoki on padottu, ja se muodostaa Lac de Pannecièren tekojärven. Järvi on kunnalle tärkeä matkailukohde, joka houkuttelee runsaasti kalastajia ja retkeilijöitä.
Kunta on osa Morvanin luonnonpuistoa (Parc naturel régional du Morvan).
Valkjärvi (Hämeenlinna, Sappee)
Valkjärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa  sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 12,9 hehtaaria ja se on 850 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 2,3 kilometriä.
George Nissen
thumb|George Nissen (alhaalla vasemmalla) George P. Nissen (1. helmikuuta 1914 – 7. huhtikuuta 2010 ) oli yhdysvaltalainen voimistelija ja keksijä, jota pidetään nykyaikaisen trampoliinin kehittäjänä. Hän syntyi Blairstownissa, Iowassa, ja opiskeli Iowan yliopistossa. Hänen valmentajanaan toimi Larry Griswold.
Hän perusti yhdessä Griswoldin kanssa yrityksen Griswold-Nissen Trampoline & Tumbling Company valmistamaan trampoliineja ja rekisteröi sanan trampoline, mutta siitä on sittemmin tullut yleisesti käytössä oleva nimitys kyseiselle laitteelle, valmistipa niitä kuka tahansa. Yritys lopetti toimintansa 1980-luvulla.
Nissenin kunniaksi on nimetty Nissen-Emery Award, joka myönnetään college-järjestelmän piirissä parhaalle miesvoimistelijalle.
Akseli Kouki
Akseli Kouki (s. 1997 ) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Tuntematon sotilas ja 95 sekä televisiosarjassa Syke.
Kouki kirjoitti ylioppilaaksi Kerttulin lukiosta keväällä 2017. Hän on opiskellut elokuva- ja tv-näyttelemistä Dublinissa Bow Street Academyssa, josta hän valmistui vuonna 2019. Hänen isänsä on näyttelijä-ohjaaja Mikko Kouki ja äitinsä kirjailija Niina Repo. Suomen ja Irlannin lisäksi Akseli Kouki on asunut Chilessä.
Luettelo Venäjän diplomaattisista edustustoista
thumb|right|400px|Venäjän diplomaattiset edustustot eri maissa. Huom. Kansainvälinen yhteisö ei ole yleisesti tunnustanut kartan esittä lähestymistä eli Venäjän miehittämää, mutta Ukrainalle kuuluvaa Krimiä lailliseksi osaksi Venäjää.
Tämä on Luettelo Venäjän diplomaattisista edustustoista. Niitä johtaa Venäjän ulkoasiainministeriö. Venäjällä on yksi maailman laajimmista diplomaattisten edustustojen verkostoista. Venäjällä on huomattavia intressejä Itä-Euroopassa, Lähi-idässä ja entisissä neuvostotasavalloissa. Maalla on myös kattavat siteet kehitysmaihin kylmän sodan perintönä, jolloin se yritti laajentaa vaikutusvaltaansa Aasiassa ja Afrikassa, mutta jotka nykyisin ovat tärkeämpiä taloudellisista syistä.
Vuoden 1992 jälkeen on suljettu taloudellisista syistä edustustot Maserussa Lesothossa, Niameyssä Nigerissä, Ouagadougoussa Burkina Fasossa ja Port Moresbyssä Papua-Uudessa-Guineassa.
13. syyskuuta 2007 Venäjän ulkoministeri Sergei Lavrov ilmoitti Venäjän avaavan edustuston Paraguayn pääkaupungissa Asunciónissa.
Afrikka
thumb|right|Venäjän suurlähetystö Dar es Salaamissa
Aasia
thumb|right|Venäjän suurlähetystö Singaporessa thumb|right|Pääkonsulaatti Danangissa thumb|right|Pääkonsulaatti Sapporossa thumb|right|Pääkonsulaatti Shanghaissa thumb|right|Pääkonsulaatti Hồ Chí Minhin kaupungissa
Eurooppa
thumb|right|Venäjän suurlähetystö Budapestissa thumb|right|Venäjän suurlähetystö Kööpenhaminassa thumb|right|[[Venäjän Helsingin-suurlähetystö|Venäjän suurlähetystö Helsingissä]] thumb|right|Venäjän suurlähetystö Kiovassa thumb|right|Venäjän suurlähetystö Lontoossa thumb|right|Venäjän suurlähetystö Oslossa thumb|right|Venäjän suurlähetystö Prahassa thumb|right|Venäjän suurlähetystö Tukholmassa thumb|right|Venäjän suurlähetystö Tallinnassa thumb|right|Venäjän suurlähetystö Vilnassa thumb|right|Venäjän suurlähetystö Varsovassa
Oseania
thumb|right|Venäjän suurlähetystö Canberrassa thumb|right|Pääkonsulaatti Sydneyssä
Galyani Vadhana
Galyani Vadhana (6. toukokuuta 1923 Lontoo – 2. tammikuuta 2008 Bangkok) oli Thaimaan kuninkaan Bhumibol Adulyadejin vanhin sisarus. Hän syntyi Lontoossa.
Vadhana meni toisen maailmansodan aikana naimisiin eversti Aram Rattakun Serireongritin kanssa. Parille syntyi Sveitsissä tytär Thanpuying Dhasanawalaya Sornsongkram vuonna 1945. Hän meni vuonna 1969 uusiin naimisiin prinssi Waranonthawatin (k. 1990) kanssa.
Kesällä 2007 Vadhana joutui Sirirajin sairaalaan, jossa hänellä todettiin syöpä. Hän kärsi myöhemmin samana vuonna aivoinfarktin ja kuoli pitkään huonosta terveydentilasta kärsittyään 84 vuoden iässä 2. tammikuuta 2008.
Fibonacci
pienoiskuva|Fibonaccin patsas Fibonacci, oikealta nimeltään Leonardo Pisano (Leonardo Pisalainen) (1170 Pisa – 1250 Pisa) oli italialainen matemaatikko. Hän vaikutti arabialaisen lukujärjestelmän yleistymiseen Euroopassa julkaisemalla teoksen Liber abaci vuonna 1202.
Nimi Fibonacci yhdistetään yleensä hänen nimeään kantavaan lukusarjaan, Fibonaccin lukujonoon: 0, 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21, 34, 55, ... Tämä kokonaislukusarja toteuttaa yhtälön
Elämä
Fibonacci matkusteli laajalti isänsä kanssa. Matkoillaan hän havaitsi valtavia matemaattisten järjestelmien tuomia etuja, joita käytettiin niissä maissa, joissa hän kävi.
Fibonacci lopetti matkansa vuoden 1200 tietämillä ja siirtyi Pisaan. Siellä hän kirjoitti monia tekstejä, jotka näyttelivät tärkeää osaa antiikin matematiikan taidossa. Fibonacci eli ennen kirjapainotaidon keksimistä, joten hänen kirjansa olivat käsintehtyjä, ja ainoa tapa tehdä kopio oli kirjoittaa käsin uusi kopio. Hänen kirjoistaan käsintehtyjä kopioita on yhä jäljellä, mutta jotkut hänen kirjoittamansa asiakirjat ovat kadonneet. Hänen kirjansa ammattimaisesta aritmetiikasta Di minor guisa on kadonnut niin kuin myös hänen huomautuksensa Eukleideen Alkeet-kirjasta, joka sisälsi monia pohdintoja irrationaalinumeroista, joita Eukleides oli lähestynyt geometrisesta näkökulmasta.
Rooman keisari oli Fredrik II. Hänet oli kruunattu Saksan kuninkaaksi 1212 ja sittemmin paavi kruunasi hänet koko Rooman keisariksi Pietarinkirkossa Roomassa lokakuussa 1220. Fredrik II oli oppinut mies, ja hän oli kiinnostunut tieteistä ja matematiikasta. Fredrik II tuki Pisaa sen yhteenotoissa muita kaupunkeja vastaan. Hän käytti aikansa aina vuoteen 1227 asti vakauttaen oloja Italiassa. Fredrik II tuli tietoiseksi Fibonaccin töistä hovinsa oppineiden kautta, jotka olivat olleet kirjeenvaihdossa Fibonaccin kanssa vuodesta 1200. Näihin oppineisiin lukeutuivat Michael Scotus, joka oli hovin astrologi, Theodorus Physicus – hovin filosofi ja Dominicus Hispanus, jotka ehdottivat Fredrikille, että tämä tapaisi Fibonaccin, kun hovi menisi Pisaan vuoden 1225 tienoilla. Näin tehtiin ja Johannes Palermo, Fredrik II:n hovin eräs jäsen, esitteli useita matemaattisia ongelmia haasteena Fibonaccille. Fibonacci ratkaisi kolme näistä ongelmista, ja hän kirjoitti ne Flos-kirjaansa, jonka hän lähetti Fredrik II:lle.
Vuoden 1228 jälkeiseltä ajalta tiedetään vain yksi Fibonacciin viittaava asiakirja. Se tehtiin Pisan tasavallassa vuonna 1240, ja siinä annettiin rahapalkinto ”vakavalle ja oppineelle mestari Leonardo Bigollolle”. Palkinto annettiin Fibonaccille tunnustuksena palveluksista, joita hän oli tehnyt kaupungille. Fibonacci oli neuvonut kirjanpitoon liittyvissä asioissa ja opettanut kansalaisia.
Fibonaccista ei ole tehty muotokuvaa, on ainoastaan piirros, jossa on sille ajalle tyypillisiin vaatteisiin puettu mies. Kukaan ei tiedä millaisissa oloissa Fibonacci kuoli.
Liber abaci
Liber abaci -teos, joka julkaistiin vuonna 1202, omistettiin Scotukselle. Kirja perustui aritmetiikkaan ja algebraan, josta Fibonacci oli kerännyt tietoa matkojensa aikana. Kirja esitteli hindu-arabialaisen desimaalijärjestelmän ja arabialaisten numeroiden käyttöä, nolla mukaan lukien. Se oli paavi Sylvester II:n jälkeen mahdollisesti ensimmäinen teos, jossa latinaksi suositeltiin intialais-arabialaista numerojärjestelmää, mutta kirja jäi tässä suhteessa myöhempien esitysten varjoon. Näitä olivat Sacroboscon ja Villedieun teokset.
Liber abaci-kirjan toinen lohko sisältää laajan kokoelman kauppiaita koskevia ongelmia. Ne kertoivat tavaroiden hinnoista, liiketoimien voitoista, vaihtelevien valuuttojen laskemisesta Välimeren maissa ja ongelmista, jotka olivat lähtöisin Kiinasta. Matemaattinen ongelma kirjan kolmannessa osiossa johti Fibonaccin lukujen esittelyyn, joista Fibonacci tunnetaan parhaiten. ''Mies laittaa kaksi kania suljettuun aitaukseen. Montako kania syntyy vuodessa, jos kanit saavat joka kuukausi kaksi poikasta, jotka voivat lisääntyä kahden kuukauden iässä ?''
Fibonaccin nimet
Fibonaccin nimistä on saatavissa varsin ristiriitaista tietoa, mutta se on varmaa, että häntä on kutsuttu monella eri nimellä.
Fibonacci on lyhennys Filius Bonaccista, jota käytettiin hänen Liber abaci -kirjansa kannessa. Filius Bonacci tarkoittaa Bonaccin poikaa. Hänen isänsä nimi oli Guilielmo Bonacci. Italian kielessä Bonacci on myös Bonaccio-sanan monikko. Siksi kaksi sen ajan Fibonaccista kirjoittanutta kirjoittajaa (Boncompagni ja Milanesi) pitivät Bonaccia hänen perheensä nimenä. Esimerkiksi Pekka Lahtisen perhe on Lahtisten perhe.
Fibonacci itse kirjoitti "Bonacci" ja "Bonaccii" kuin myös "Bonacij". Näiden nimien hämmentävä oikeinkirjoitus on siihen aikaan suosiossa olleen puhutun italian ja kirjoitetun latinan sekoituksen syytä. He eivät kuitenkaan koskaan käyttäneet sanaa Fibonacci. Tämä näyttää alun perin olleen lempinimi Guillaume Librin töissä. Toisaalta jotkut ajattelevat Bonaccin olevan jonkinlainen lempinimi tarkoittaen onnekasta poikaa.
Fibonacci usein itse käytti nimenään Bigolloa, joka voi tarkoittaa "ei hyvä missään" tai "seikkailija".
Dauphiné
thumbnail|Dauphinén lippu Dauphiné on entinen Ranskan provinssi maan kaakkoisosassa. Nykyään Dauphinén kohdalla sijaitsevat Isèren, Drômen ja Hautes-Alpes departementit. Provinssin pääkaupunki oli Grenoble, muita suurempia kaupunkeja olivat Vienne, Valence, Die, Gap ja Briançon.
Historia
thumbnail|Dauphinén sijainti kartalla Tulevan Dauphinén alue oli allobrogien ja muiden gallialaisten heimojen hallussa muinaisina aikoina.
Rooman valtakunnan hajottua se vähitellen sai itsenäisyyden Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunnan osana.
Andersenin lentotukikohta
thumb|[[B-52-pommikoneita ja taustalla KC-135-ilmatankkauskoneita Andersenin lentotukikohdassa.]] Andersenin lentotukikohta on Yhdysvaltain ilmavoimien lentotukikohta Guamilla, jota alettiin varustaa 1944 sen jälkeen, kun Yhdysvallat oli vallannut saaren japanilaisilta.
See Emily Play
”See Emily Play” on vuonna 1967 julkaistu Pink Floydin kappale, jonka on sanoittanut ja säveltänyt silloinen keulahahmo Syd Barrett. Barrett myös laulaa kappaleen. Vaikka kappale ei ollut yhtyeen esikoisalbumilla The Piper at the Gates of Dawn, siitä muodostui singlenä ilmestyessään hittiklassikko. Kappale julkaistiin myöhemmin erilaisilla kokoelmilla, ensimmäiseksi albumilla Relics (1971). B-puoli ”Scarecrow” julkaistiin yhtyeen esikoisalbumilla.
Haarajoen rautatieasema
Haarajoen rautatieasema on Lahden oikoradalla Järvenpään Haarajoella sijaitseva Suomen rataverkon rautatieliikennepaikka. Liikennepaikka sijaitsee noin 40 kilometriä pohjoiseen Helsingin päärautatieasemalta. Henkilöliikenne alkoi 3. syyskuuta 2006.
Aseman laituriraiteet, joilla Z-juna pysähtyy, ovat vasemmalla ja oikealla sivulla, ja keskimmäisiltä kahdelta raiteelta kulkevat ohittavat junat. Raiteelta 1 liikennöidään Helsinkiin ja raiteelta 4 Lahteen.
Trip hop
Trip hop on 1990-luvulla Bristolin kaupungissa Britanniassa syntynyt elektronisen musiikin muoto, joka perustuu jumittaviin ja synkkiin rytmeihin. Tyylilajia on kuvailtu "yhdistelmäksi hip hopia ja elektronista musiikkia sellaisessa sekoitussuhteessa, ettei kumpaakaan tunnista". Laulu on usein melodista, mutta välillä myös hyvin rap-henkistä. Trip hopissa on otettu vaikutteita downtemposta, hip hopista, dancesta, housesta, dubista, reggaesta, jazzista, soulista ja rockista.
Finnairin lento 915
Tausta
thumb|300px|Tapaukseen liittynyt Finnairin McDonnell Douglas DC-10 -koneyksilö. Finnair oli aloittanut ensimmäisenä lentoyhtiönä maailmassa välilaskuttomat lennot Euroopan ja Japanin välillä vuonna 1983. Lennoilla käytettiin McDonnell Douglas DC-10-30ER -koneita, joissa oli ruumaan sijoitetut 24 000 litraa vetäneet lisäpolttoainesäiliöt. Nämä erikoisvarustetut koneet mahdollistivat 13 tunnin ja 10 024 kilometrin lennon vaatineen reitin lentämisen. Lennot lennettiin kansainvälisessä ilmatilassa ja Pohjoisnavan yli, sillä Neuvostoliitto oli vaatinut Siperian ylilennoista normaalien navigaatiomaksujen lisäksi erillisiä lisämaksuja. Muiden läntisten lentoyhtiöiden koneiden toimintasäde taas ei riittänyt vastaaviin lentoihin, ja ne tekivätkin välilaskuja Alaskan Anchoragessa. Japanin lentoyhtiöt taas eivät lentäneet suoria lentoja Eurooppaan, sillä ne arvelivat Neuvostoliiton vaativan vastineeksi kahdenvälisiä lento-oikeuksia.
Lento
Tapaukseen liittynyt lentokone oli Finnairin väreissä lentänyt, mutta Yhdysvaltain ilmailuhallinnon rekisterissä ollut vuonna 1981 rakennettu kone, jonka tunnus oli N345HC. Sama kone oli myöhemmin, vuonna 1995, kuvattu maalattuna muumiaiheisin kuvin. Kone oli Finnairin käytössä vuosina 1981–1995, joskin 1990-luvulla kahteen otteeseen liisattuna Garuda Indonesia -lentoyhtiölle.
Kone oli noussut ilmaan Tokion Naritan kansainväliseltä lentoasemalta lähes aikataulun mukaisesti kello 10 aamulla (klo 3 aamuyöllä Suomen aikaa) kyseisenä päivänä, ja kyydissä oli 201 matkustajaa. Henkilökuntaa oli neljä lentäjää sekä 12 suomalaista ja kaksi japanilaista lentoemäntää. Lentokorkeus oli 10 600 metriä.
Lento suuntautui pohjoiseen Beringinsalmelle ja siitä edelleen Pohjoisnavalle ja inertiasuunnistuksen avulla sitten etelään Huippuvuorten yli kohti Helsinkiä. Ennen Beringinsalmea kone siirtyi Aleuttien saarien yllä Yhdysvaltain ilmatilaan ja samalla kansainvälisen päivämäärärajan toiselle puolelle eli käytännössä edellisen vuorokauden puolelle Beringinsalmeen saakka. Pohjoisnavalla matkustajille tarjottiin Pohjoisnapa-drinkit ja he saivat näillä lennoilla Pohjoisnavan ylityksen jälkeen ”Navan ylitys -todistuksen” eli reittikartan varustettuna lennon kapteenin nimellä.
Lennon tapahtumat
Kone oli Huippuvuorten Edgeøyan saaren kohdalla noin kello 13–14 Suomen aikaa, kun kapteeni Esko Kaukiainen ja perämies Markku Soininen näkivät raketin lähestyvän konetta 30 astetta etuvasemmalla. Koneen ykköskapteeni ja ensimmäinen perämies olivat tuolloin miehistön lepotiloissa lepovuorollaan. Näkyvyys oli hyvä ja lentäjät seurasivat raketin lentoa useiden kymmenien sekuntien ajan. He ajattelivat sen olevan Neuvostoliiton sääraketti, joka oli matkalla avaruuteen. Kun raketti oli noussut koneen lentokorkeuteen se kääntyi suoraan sitä kohti. Sitten raketti räjähti.
Koneen inertiasuunnistusjärjestelmän antamien koordinaattien perusteella lentäjät tiesivät asemansa. Räjähdyksen jälkeen Kaukiainen käynnisti sekuntikellon. Vähän yli minuutin kuluttua kone saapui räjähdyspilven kohdalle. Kun koneen nopeus oli 900 km/h ja ohjuksen nopeus vähintään 1 800 km/h, laskelmat tuottivat tulokseksi, että ohjus oli räjähtänyt vain noin 20 sekuntia ennen törmäystä. Lentäjät arvelivat räjähdyksen tapahtuneen 20–25 kilometrin etäisyydellä koneesta. Lentäjät seurasivat, kuinka ohjuksen runko putosi spiraalimaisessa liikkeessä kohti merta.
Lennon ykköskapteeni palasi aikanaan ohjaamoon ja hoiti laskeutumisen noin kello 16 Suomen aikaa, 10 minuuttia aikataulusta jäljessä. Ohjaamossa olleet lentäjät kertoivat hänelle tapahtuneesta.
Arvelut tapahtuneesta
Lentäjille ei jäänyt mitään epäilystä siitä, mistä maasta ohjus tuli: Neuvostoliitosta. Lähtöpaikaksi he arvioivat Kuolan niemimaan taikka sitten sukellusveneen. Helsingin Sanomille he arvioivat kyseessä olleen harjoituksen. Siinä joko asiat menivät pieleen, tai sitten juuri niin kuin piti. Jälkimmäinen mahdollisuus tarkoittaisi sitä, että Neuvostoliitto käytti Finnairin konetta harjoitusmaalina. Lentäjät arvelivat yhtenä mahdollisuutena myös olleen sen, että ohjus oli karannut, kuten Inarijärven ohjus kolme vuotta aiemmin, 1984.
Pari päivää artikkelin julkaisun jälkeen Jukka Rislakki arveli Helsingin Sanomissa, että ohjus olisi ammuttu Plesetskistä, Arkangelista etelään, ja että sen räjäyttäminen olisi liittynyt vuoden 1987 alussa supervaltojen eli Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton sopimukseen kaikkien keskimatkan ballististen ohjusten hävittämisestä eli INF-sopimukseen. Maanpuolustuskorkeakoulun dosentti Stefan Forss, jonka erityisalaa on sotatekniikka ja erityisesti ydinasejärjestelmät, kumosi kuitenkin tämän olettamuksen, sillä näiden ohjusten tuhoaminen aloitettiin vasta heinäkuun loppupuolella 1988. Sen sijaan oletus ilmatorjuntaohjuksesta sai Forssilta tukea. Rislakki esitti kuulemiinsa asiantuntijalausuntoihin nojaten myös ajatuksen siitä, että tapahtuma olisi liittynyt Neuvostoliiton ohjuspuolustusjärjestelmän kokeilemiseen.
Turun Sanomien haastattelema entinen ilmatorjuntatarkastaja, eversti evp Ahti Lappi, joka toimi kyseisessä tehtävässä vuosina 1988–1996, totesi asiasta että ohjuksen lentorata, eli se että ohjus muutti suuntaansa, viittaa ilmatorjuntaohjukseen, sillä ballistisilla ohjuksilla ei ole tällaista kykyä muuttaa lentorataansa yli 10 kilometrin korkeudessa. Lentäjien havaintoon raketista ja sen suunnanmuutoksista hän sanoi uskovansa.
Neuvostoliiton maa-alueet eli Novaja Zemlja ja Kuolan niemimaa olivat satojen kilometrien päässä havaintopaikalta eli Huippuvuorilta, joten etäisyys oli liian suuri jopa tuon ajan raskaimmille ilmatorjuntaohjuksille. Todennäköistä Lapin mielestä oli se, että kyseessä oli merellä olleelta pinta-alukselta laukaistu ilmatorjuntaohjus. Ohjuksen lentorataa on tulkittu lentäjien kertoman perusteella siten, että se olisi ollut lukittu kohteeseensa eli Finnairin koneeseen.
Ohjuksen räjähtäminen kesken lennon on Lapin mukaan arvoitus. Hän ei muista yhtään 1980-luvun ohjusta, joka olisi voitu räjäyttää maan pinnalta käsin kauko-ohjauksella. Ilmatorjunta-ohjuksissa on itsetuhooja, joka toimii automaattisesti, ennen lentoradan päättymistä, joka tarkoittanee sitä, että itsetuhooja toimii ennen kuin ohjus päättyy takaisin maan pinnalle.
Lapin mukaan ohjus olisi mahdollisesti voinut olla Suomessakin käytössä ollut S-125 Petšora, josta on olemassa myös laivoissa käytetty versio. Se on Neuvostoliitossa ja kymmenissä muissa maissa edelleen vuonna 2014 käytetty keskipitkän kantaman it-ohjus. Sen lakikorkeus on 17 kilometriä ja suurin ulottuvuus 27 kilometriä.
Ohjuksen valtava räjähdyspilvi ei kuitenkaan puhu Petšora-ohjuksen puolesta, koska sen 60 kilogramman taistelulataus ei synnytä kovin vaikuttavaa räjähdystä. Lappi ei kuitenkaan ottanut pohdinnoissaan huomioon sitä, että lentäjät havainnoivat räjähdyspilveä ”paikan päällä” eivätkä matkan päästä, kuten Lapin mainitsemat varusmiehet Lohtajan ammunnoissa.
Raportoinnin puute
Lentäjät sopivat keskenään, että ykköskapteeni laatisi raportin. Se jäi kuitenkin tiettävästi tekemättä, muun muassa siksi, että joulun sattuminen näihin aikoihin vaikutti tapahtumiin. Ykköskapteeni oli kuollut tapahtuman tullessa julkisuuteen vuonna 2014. Eläkkeellä oleva Finnairin lentotoiminnan johtaja Lauri J. Laine vahvisti, että virallista raporttia ei koskaan tehty.
Tapahtuneesta kuitenkin puhuttiin Finnairin sisällä, turvallisuuskoulutuksessa ja ainakin yhdelle Ilmailuhallituksen jäsenelle Kaukiainen asiasta kertoi seuraavana vuonna. Viranomaisia ei asia juuri kiinnostunut, Kaukiaisen mukaan siksi, että ”silloin oltiin niin pirun suomettuneita, erityisesti viranomaispiireissä”. Vuonna 2014 liikenteen turvallisuusvirasto ei asiasta tiennyt, eikä tuolloin enää säilytetty vuoden 1987 raportteja taikka lentolokikirjoja.
Kapteeni Esko Kaukiainen kertoo HSTV:n haastattelussa, että asia tuli mieleen uudelleen, kun Malaysia Airlinesin lento 17 oli ammuttu alas itäisen Ukrainan yllä 17. heinäkuuta 2014. Lentäjät olivat tuolloin päättäneet kertoa asiasta julkisuudessa.
Vuoden 1987 ministereiden ja suojelupoliisin päällikön reaktioita
Vuonna 1987 liikenneministerinä toiminut Pekka Vennamo samoin kuin tuolloinen ulkomaankauppaministeri Pertti Salolainenkin kuulivat asiasta vasta luettuaan Helsingin Sanomien artikkelin vuonna 2014, samoin Suojelupoliisin tuolloinen päällikkö Seppo Tiitinen. Tiitinen sanoi, että tapaus olisi ehdottomasti kiinnostanut suojelupoliisia, ja että tällaisen tapauksen siviililentopuolelta pitäisi automaattisesti siirtyä viranomaisten tietoon – silloin ja nyt, ja jatkoi että ”valtiojohdollehan se tieto olisi mennyt ja he olisivat päättäneet, olisiko tarvetta joihinkin toimiin vai ei”.
Salolaisen kerrotaan raivostuneen asiasta luettuaan. Hänen mielestään tapaus oli ”sikamainen”, ja hän jatkoi sanoen, että ”se ei menisi enää sivistyneen toiminnan piiriin, se olisi ala-arvoista sotilaallista gangsterismia, jos niin oli.” Salolaisen mukaan eduskuntaa ja ministereitä informoitiin edelleen vuonna 2014 ”surkealla tavalla”. Vennamo taas sanoi, että ”se on kyllä törkeää, jos Finnairin konetta on käytetty harjoitusmaalina”. Vuonna 1987 pääministerinä toiminut Harri Holkeri oli kuollut vuonna 2011 ja ulkoministerinä toiminut Kalevi Sorsa vuonna 2004, eivätkä he siten saaneet koskaan tietää tapauksesta.
Tapauksen näkyvyys mediassa 2014
Suuri joukko suomalaisia tiedotusvälineitä käsitteli tätä tapausta syyskuussa 2014. Ilta-Sanomat jopa teki tapauksesta kahden minuutin animaation verkkosivuilleen. Nelonen Median Ruutu.fi -palvelussa koneen lentäjät Kaukiainen ja Soininen esiintyvät noin viiden minuutin haastattelussa, jossa kertovat tapahtuneesta.
FFS (albumi)
FFS on samannimisen Franz Ferdinandin ja Sparksin muodostaman skotlantilais-amerikkalaisen superyhtyeen ensimmäinen studioalbumi, joka julkaistiin kesäkuussa 2015. Se ylsi Britannian albumilistalla parhaimmillaan sijalle 17. Albumilta julkaistiin singlenä kappaleet ”Johnny Delusional”, ”Call Girl” ja ”Police Encounters”.
Tzi Ma
thumb|Tzi Ma Tzi Ma (s. 10. kesäkuuta 1962) on amerikankiinalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muiden muassa elokuvissa Rush Hour – Rankka pari (1998), Hiljainen amerikkalainen (2002), Ladykillers (2004) ja Rush Hour 3 (2007). Hänet on aika ajoin nähty myös 24:ssa ja muissa televisiosarjoissa.
Ma syntyi Hongkongissa ja kasvoi New Yorkissa viiden sisaruksensa kanssa. Hänen vanhempansa pyörittivät amerikankiinalaista ravintolaa Staten Islandilla. Hän on ollut joulukuusta 1994 naimisissa näyttelijäkollegansa Christina Man kanssa.
Kyläjärvi (Pälkäne, Padankoski)
Kyläjärvi on Pirkanmaalla Pälkäneellä  sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 15,8 hehtaaria ja se on 750 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 2,5 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Kukkian alueeseen (35.781) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 87,2 metriä mpy.