cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gedion Zelalem
Zelalem on pelannut Saksan alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa, mutta sai joulukuussa 2014 Yhdysvaltain kansalaisuuden ja ilmaisi aikovansa edustaa jatkossa Yhdysvaltoja.
Artturi H. Virkkunen
Virkkusen vanhemmat olivat kirkkoherra Gustaf Adolf Snellman ja Hilma Aurora Forsman. Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta yksityislyseosta 1883 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1888 ja lisensiaatiksi 1894.
Virkkunen toimi Suomalaisen normaalilyseon historian kollegana 1891–1899, Helsingin yliopiston Suomen, Venäjän ja Pohjoismaiden historian dosenttina 1895–1902, Suomalaisen reaalilyseon lehtorina 1899–1902, Suomalaisen normaalilyseon historian yliopettajana 1902–1907 sekä kouluhallituksessa historiallisten aineiden ylitarkastajana 1903–1921 ja kouluneuvoksena 1918–1921. Hän oli myös Uuden Suomettaren päätoimittajana 1917–1918, Uuden Suomen päätoimittajana 1919 sekä Turun yliopiston historian professorina ja rehtorina 1921–1924.
Virkkunen oli suomalaisen puolueen kansanedustajana 1907–1909 (Kuopion läänin läntinen vaalipiiri), 1910–1911 (Hämeen läänin eteläinen vaalipiiri), 1914–1917 (Vaasan läänin eteläinen vaalipiiri) sekä 1917–1922 (Hämeen läänin eteläinen vaalipiiri). Virkkunen liittyi joulukuussa 1918 kokoomuksen eduskuntaryhmään. Hän sai vapautuksen edustajantoimesta helmikuussa 1922 sairauden takia. Hänen tilalleen eduskuntaan tuli kokoomuksen Alex Alfthan. Virkkunen toimi eduskunnan valtiovarainvaliokunnan ja tarkastusvaliokunnan puheenjohtajana 1910.
Virkkunen toimi Suomen historiallisen seuran esimiehenä ja sihteerinä.
Virkkunen oli naimisissa vuodesta 1898 Helmi Elisabeth Meurmanin kanssa.
Teoksia
Nimimerkillä Suomenmielinen:
Aiheesta muualla
450px|vasen|pienoiskuva|Turun yliopiston avajaiset vuonna 1922. Kulkueen kärjessä yliopiston ensimmäinen rehtori Artturi H. Virkkunen
Hyvää iltaa, Tampere!
Hyvää Iltaa, Tampere on Popedan DVD -levy, joka sisältää yhtyeen 25v. juhlakonsertin, harvinaista lisämateriaalia sekä diskografian ja bändikuvat koko uralta. Konsertti on taltioitu Tullikamarin Pakkahuoneella Tampereella 2002.
Bill Atkinson
Bill Atkinson (s. 1951) on yhdysvaltalainen sovelluskehittäjä ja valokuvaaja. Atkinson työskenteli Apple Computerilla vuosina 1978–1990. Hän opiskeli Kalifornian yliopistossa San Diegossa, jossa eräänä professorina toimi Jef Raskin (hänen myöhempi esimiehensä Applella), sekä Washingtonin yliopistossa, josta hän valmistui.
Ura
Atkinson työskenteli sekä Apple Lisa- että Macintosh-projekteissa, kehittäen graafista näyttöä hyödyntäviä sovelluksia. Lisa-projektia varten Atkinson ja Andy Hertzfeld kehittivät QuickDraw-grafiikkakirjaston, josta tuli pohja Applen kaikille tuleville multimediasovelluksille. Atkinson oli mukana myös monien muiden, suosittujen graafisten sovellusten kehittämisessä. Näitä olivat esimerkiksi HyperCard, ensimmäinen suurta suosiota saanut hypermediajärjestelmä, ja MacPaint-piirto-ohjelma.
Beach Samba
Beach Samba sisältyi 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään -kirjaan.
Kappaleet
Kappaleet:
CD-versiossa on viisi bonuskappaletta albumilta A Certain Smile, a Certain Sadness.
Cyber Nations
Cyber Nations on ilmainen verkkoselaimessa pelattava kansakunnan kehitystä simuloiva peli, jossa on noin 30 000 pelaajien johtamaa valtiota. Peli on hyvin hidastempoinen, sillä kaikki toiminta rahoitetaan veroilla, jotka voi kerätä ainoastaan kerran päivässä. Pelin alkuvaiheessa pienemmät valtiot kuitenkin voivat nopeuttaa kasvuaan keskisuureksi valtioksi myymällä teknologiaa (Technology) suuremmille valtioille. Suurille valtioille tämä on kannattavaa, sillä valtion teknologiatason noustessa myös uuden teknologian hinta nousee. Ajoittain tällaista toimintaa on kritisoitu ja sitä on pidetty epäsuotavana, mutta asiaan ei ole kuitenkaan puututtu pelimekaanisilla muutoksilla.
Pelin historia
Peli julkaistiin 6. tammikuuta 2006.
Aloittaminen
Luodessaan valtion pelaaja valitsee valtiolleen nimen, pääkaupungin, valtiomuodon, valtionuskonnon, suhtautumisen esimerkiksi maahanmuuttoon (nämä ovat myöhemmin muutettavissa).
Pelaaminen
Valtiot voivat kerätä veroja ja maksaa laskut päivittäin, tai odottaa päivityssyklin (24 tuntia) saadakseen korkohyödyn. Monet tekijät vaikuttavat kansalaisten tyytyväisyyteen mikä vaikuttaa suoraan valtion tuloihin. Ostamalla infrastruktuuria, pelaaja voi kasvattaa talouttaan ja valtionsa väkilukua. Pelaaja voi liittyä erilaisiin liittoumiin, jotka suojelevat jäseniään ja auttavat rahallisesti. Monet liitot harrastavat sisäistä teknologiakaupankäyntiä ja perustavat sisäisiä kaupparinkejä.
Tuloihin vaikuttavat seuraavat tekijät;
Sotiminen
Pelissä on mahdollista sotia, mutta tämäkin on hidastempoista, sillä joukot voi lähettää hyökkäykseen ainoastaan kahdesti päivässä. Tavallisen jalkaväen lisäksi pelaajien käytössä on panssarivaunuja, useita erityyppisiä lentokoneita, risteilyohjuksia ja ydinpommeja. Aivan uudet valtiot voivat kuitenkin hankkia ainoastaan jalkaväkeä, sillä muille aseilla on asetettu muun muassa erilaisia vaatimuksia valtion teknologian suhteen.
Aseet
Pelissä on viisi erilaista asetyyppiä.
Jalkaväki
Jalkaväki on ensimmäinen yksikkö, jota valtio voi tuottaa. Rauhan aikana jalkaväki toimii poliisitehtävissä, nostaen kansalaisten onnellisuutta. Jos jalkaväen määrä putoaa liian radikaalisti sodan tai lomautusten johdosta, valtio suistuu anarkiaan ja talous häiriintyy.
Vastaavasti myös liian suuri jalkaväen määrä vähentää kansalaisten onnellisuutta. Jalkaväkimäärän minimivaatimus on 20 prosenttia kansalaisten määrästä, maksimin ollessa 80 prosenttia kansalaisten määrästä. Koska jalkaväen ylläpitoon kuluu varoja, on suositeltavaa pitää jalkaväkimäärä, rauhan aikana, mahdollisimman lähellä minimivaatimusmäärää.
Panssarivaunut
Panssarivaunuja ostaakseen valtion teknologiatason on oltava vähintään kymmenen. Panssarivaunut ovat 25 kertaa jalkaväkeä kalliimpia ja niiden ylläpito päivässä maksaa 40 € (jotkin kaupattavat resurssit alentavat tätä lukua).
Lentokoneet
Pelissä on yhteensä 18 erilaista lentokonetta, joista yhdeksän on hävittäjiä ja yhdeksän pommikoneita. Pommikoneet voivat pommittaa vihollisen maaperään ja aiheuttaa tälle vakavia vahinkoja infrastruktuuriin sekä tuhota asevoimien yksikköjä. Hävittäjät voivat suojata hyökkääviä pommikoneita, hyökätä vihollisen hävittäjien kimppuun ja puolustaa valtiotaan vihollisen lentokoneilta.
Lentokoneet pelissä ovat: Hävittäjät:
Pommikoneet:
Risteilyohjukset
Risteilyohjuksia hankkiakseen valtion teknologiatason on oltava vähintään 15 ja infrastruktuurin on oltava vähintään 100. Risteilyohjukset maksavat 20 000 € kappaleelta (jotkin resurssit voivat alentaa hintaa) ja niiden ylläpito maksaa 200 päivässä (hinta nousee pelaajan hankkiessa enemmän ohjuksia). Risteilyohjukset laukaistaan vihollisen valtioon ja ne tuhoavat muun muassa vastustajan infrastruktuuria, teknologiaa, risteilyohjuksia ja panssarivaunuja.
Ydinpommi
Ydinaseet ovat tuhoisimpia aseita, mitä pelistä löytyy. Niitä hankkiakseen valtion täytyy tukea ydinaseiden käyttöä, omistaa uraania, sijoittua ylimpään viiteen (5) prosenttiin valtioiden voimakkuusjärjestyksessä tai omistaa Manhattan Project, ja sillä täytyy olla vähintään 75:n yksikön teknologiataso ja vähintään 1 000:n yksikön infrastruktuuritaso.
Liitot
Liitot ovat pelaajien luomia yhteisöjä, jotka pyrkivät sotilaallisesti turvaamaan jäsentensä turvallisuuden ja tarjoamaan näille erilaisia taloudellisia tukiohjelmia ja muuta peliin liittyvää toimintaa. Liittoja on satoja ja monet niistä ovat todella pieniä suurelta yleisöltä tuntemattomissa olevia pikkuliittoja. Lähes kaikkien liittojen toiminta hoidetaan keskustelualueilla, joilla liiton johtoon valitut henkilöt antavat käskyjä ja ohjeita esimerkiksi sodassa toista liittoa vastaan.
Pelissä on monia suuria - ja pienempiä - liittoja, joista suurimmilla on lähes tuhat jäsentä. Suuria liittoumia ovat muun muassa New Pacific Order, Independent Republic of Orange Nations, Multicolored Cross-X Alliance ja Mostly Harmless Alliance.
Valtaosa liitoista käyttää sisäiseen kommunikaatioonsa englantia, mutta on olemassa muutamia kansallisia liittoja, joista merkittävimpiä ovat hollantilainen FOK! ja suomalainen Finnish Cooperation Organization.
Gumbölen kartano
Gumbölen kartano on Espoon kaupungin omistama kartano Espoossa, Gumbölen kaupunginosassa. Sen yläkerta on nykyisin Espoon kaupunginjohtajan virka-asuntona ja alakerta edustustiloina. Kartanon nykyinen päärakennus on peräisin 1840-luvulta, mutta itse kartanoalueen historia ulottuu 1500-luvulle. Kartano käsittää myös muotopuutarhan, jonka nykyinen ulkoasu on J. W. Skogströmin käsialaa, ja peräisin vuodelta 1914.
Gumbölen kartano syntyi siten, että Storgårdin ratsutilaan yhdistettiin kaksi muuta tilaa 1600-luvulla. Kartanon 26 nimeä käsittävä omistajien luettelo juontaa sekin alkunsa 1540-luvulta. Pitkäaikaisin omistajasuku oli Brennerit, joiden hallinnassa kartano kasvoi ja kehittyi lähes vuosisadan, vuosina 1625–1713. Espoon kaupungin omistukseen Gumbölen kartano siirtyi vuonna 1969. Kartanon yläkerrassa on virka-asunto, jossa ovat asuneet Espoon kaupunginjohtajat Teppo Tiihonen, Pekka Löyttyniemi, Marketta Kokkonen ja helmikuusta 2012 lähtien Jukka Mäkelä.
RN Gru
RN Gru oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1943 valmistunut Gabbiano-luokan korvetti. Toisen maailmansodan jälkeen alus jatkoi palvelustaan uudelleen luoduissa Italian merivoimissa Marina Militaressa.
Valmistus
Alus tilattiin Genovasta Ansaldolta, missä köli laskettiin 5. heinäkuuta 1942. Alus laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla 23. joulukuuta ja liitettiin laivastoon 29. huhtikuuta 1943.
Palvelus
Alus poistettiin laivastoluettelosta 1971.
Cindy Breakspeare
Breakspeare syntyi Torontossa kanadalaiselle äidille ja jamaikalaiselle isälle. Hän muutti Jamaikan Kingstoniin neljävuotiaana ja pitää itseään jamaikalaisena. Hänen vanhempiensa erottua vuonna 1975 hän muutti omaan asuuntonsa ja rakastui toiseen paikalliseen kuuluisuuteen, Bob Marleyyn. Seuraavana vuonna Breakspearesta tuli Miss Maailma 1976.
Voitettuaan Miss Maailma -tittelin Breakspeare asui Lontoossa jonkin aikaa Marleyn kanssa. Jouduttuaan ammutuksi Jamaikalla Marley lähti Bahamalle. Nassaussa hän levytti kappaleen "Is This Love", joka todennäköisesti kertoo hänen ja Breakspearen suhteesta. 21. heinäkuuta 1978 Breakspeare synnytti Bobille pojan, Damian Marleyn.
Breakspeare on levyttänyt laulajana ja esiintynyt vuonna 1993 Reggae Sunsplash -konsertissa. Hän myös näytteli elokuvassa Kla$h. Hän on perustanut Ital Craft -nimisen rastafarilaisen käsityöliikkeen Kingstonissa.
Täplähait
Täplähait (Carcharhinus) on luomihaikalojen lahkoon (Carcharhiniformes) ja tiikerihaiden heimoon (Carcharhinidae) kuuluva haikalojen suku. Se on tiikerihaiden suurin suku, ja se sisältää 36 lajia. Monet lajit muistuttavat läheisesti toisiaan ja ovat vaikeasti määritettävissä. Mustat ja valkoiset täplät evien kärjissä ovat usein harhaanjohtavia.
Lajit
Sukuun kuuluu 36 lajia:
Käenkaali
Käenkaali eli metsäkäenkaali tai kansanomaisesti ketunleipä tai joskus myös revonrieska tai jäniksenkaali (Oxalis acetosella) on monivuotinen, 5–10 cm korkea, hento ruoho, joka kasvaa Suomessa yleisenä Etelä- ja Keski-Suomen lehdoissa sekä lehtomaisissa metsissä harvinaistuen Rovaniemen ja Kuusamon korkeudelle asti, jota pohjoisempana sitä ei kasva.
thumb|vasen|200px|Käenkaalin kuvaus.
Ulkonäkö ja koko
Käenkaalin hento, suikertava, suomuinen maavarsi kasvaa vaakasuoraan suikertaen. Suomut ovat lehtikantoja. Kukkavana ja lehdet nousevat suoraan maavarresta. Lehdet ovat ohuet, kolmisormiset ja vaaleanvihreät. Ne kasvavat ruusukkeina ja talvehtivat. Lehdykät ovat muodoltaan vastaherttaiset sekä 1–2 cm pitkät ja painuvat alaspäin öiseen aikaan sekä huonolla säällä.
Touko–kesäkuussa hieman lehtien yläpuolelle yksittäin vanojen päähän avautuvat kaksineuvoiset kukat. Kukkavanan puolivälissä on kaksi suomumaista esilehteä. Kukat ovat kooltaan 8–12 mm, terälehdiltään valkoisia ja lilasuonisia, toisinaan punertavansävyisiä. Terälehtiä on yleensä viisi kappaletta ja niiden tyvessä on keltainen täplä. Heteitä on kymmenen ja emejä on viisi.
Myöhemmin kesällä kasvi ei vaivaudu enää kasvattamaan komeita avokukkia, vaan tekee kleistogaamisia, avautumattomia umpipölytteisiä kukkia, jotka muistuttavat nuppuja. Noin kolmasosa käenkaalin siemenistä kehittyy pölytyksen kautta ja kaksi kolmasosaa umpinaisiksi jäävistä kesäkukista.
Käenkaalin hedelmä on äkillisesti avautuva kota, joka on pyöreähkö, uurteinen, vaaleanvihreä, viisisärmäinen, viisilokeroinen ja 3–4 mm pitkä. Se sinkoaa siemenet jopa parin metrin päähän. Etäämmällekin käenkaali pääsee usein leviämään, sillä pinnaltaan tahmeat siemenet tarttuvat helposti ohikulkeviin eläimiin.
Levinneisyys
Käenkaali on yleinen koko Suomessa Lappia lukuun ottamatta.
Käyttö
thumb|oikea|200px|Käenkaalin lehtiä. Käenkaalia voi syödä, mutta sitä ei suuremmissa määrin suositella. Se on happamanmakuinen ja sisältää oksaalihappoa. Sen vaikutusta voi kuitenkin neutraloida maidolla, jos sitä syö enemmän. C-vitamiinipitoisuutensa ansiosta sitä on käytetty aiemmin kansanlääkinnässä keripukin hoitoon.
Nicolai Gedda
thumb|Nicolai Gedda (etualalla). Harry Gustaf Nicolai Gedda (alk. Lindberg, myöh. Ustinov, myöh. Gädda; 11. heinäkuuta 1925 Tukholma – 8. tammikuuta 2017 Tolochenaz, Sveitsi ) oli ruotsalainen tenori, joka esitti uransa aikana yli 60 oopperaroolia. Yli kahdellasadalla levytyksellä Geddan arvellaan olevan kaikkien aikojen eniten levyttänyt tenori.
Geddan äiti oli ruotsalainen ja isä venäläinen amatöörilaulaja, joka esiintyi kasakoiden ja paikallisen ortodoksisen kirkon kuoroissa. Gedda oli kaksikielinen ja hallitsi lisäksi italiaa, englantia, saksaa ja latinaa. Geddan lahjat löydettiin myöhään ja hän debytoi Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa vuonna 1952 vasta 27-vuotiaana. Gedda esiintyi laulajaksi poikkeuksellisen pitkään, hän äänitti Giacomo Puccinin Turandotin keisarin roolin vuonna 2001 ja Wolfgang Amadeus Mozartin Idomeneon ylipapin roolin vuonna 2003 – molemmat yli 70-vuotiaana.
Gedda vieraili usein Suomessa 1960-luvulta alkaen. Hän sai hovilaulajan arvonimen vuonna 1965.
Cha Bum-kun
pienoiskuva|Cha Bum-Kun Cha Bum-Kun (s. 22. toukokuuta 1953) on eteläkorealainen pelaajauransa lopettanut jalkapalloilija, jonka pelipaikka oli hyökkääjä. Hän on Etelä-Korean jalkapallomaajoukkueen eniten maaleja tehnyt pelaaja ja oli vuoteen 2002 saakka myös eniten maaotteluita pelannut eteläkorealainen. Hän pelasi 134 maaottelua ja teki niissä 58 maalia vuosina 1972–1986. Cha pelasi uransa aikana kotimaansa liigassa sekä Saksan Bundesliigassa SV Darmstadt 98:n, Eintracht Frankfurtin sekä Bayer 04 Leverkusenin riveissä. Saksan ajoilta hän sai myös lempinimen Tscha Bum, joka tuli hänen nimestään ja loistavasta pallonpotkaisutyylistään. Hän pelasi Etelä-Korean maajoukkueessa 121 maaottelua. Cha on 181 senttimetriä pitkä. Hän edusti Etelä-Koreaa vuoden 1986 maailmanmestaruuskilpailuissa pelaajana ja vuoden 1998 maailmanmestaruuskilpailuissa hän toimi Etelä-Korean päävalmentajana. Valmennusurallaan Cha valmensi myös muun muassa eteläkorealaista Suwon Samsung Bluewingsiä.
Yksityiselämä
Chan poika Cha Du-Ri on myös jalkapalloilija. Puolustajana pelaava Cha nuorempi edustaa K League Classicissa pelaavaa FC Seoulia ja kuului myös Etelä-Korean miehistöön vuoden 2010 maailmanmestaruuskilpailuissa.
I Will Wait for You
thumb|[[Catherine Deneuve, joka esitti alkuperäisen ranskankielisen kappaleen elokuvassa Cherbourgin sateenvarjot.]] I Will Wait for You on englanninkielinen versio kappaleesta ”Je ne pourrai jamais vivre sans toi” ranskalaisesta musikaalielokuvasta Cherbourgin sateenvarjot. Sävelmää käytetään toistuvana pääteemana läpi elokuvan laulettujen dialogien. Elokuvan musiikin on säveltänyt Michel Legrand, ja alkuperäiset sanoitukset teki elokuvan käsikirjoittaja-ohjaaja Jacques Demy. Elokuvassa naispääroolia näyttelee Catherine Deneuve, jonka lauluäänen kuitenkin dubbasi Danielle Licari. Kappaleen englanninkieliset sanat kirjoitti Norman Gimbel. Tämä versio oli ehdokkaana Parhaan laulun Oscar-palkinto -kategoriassa 38. Oscar-palkintogaalassa.
Useat artistit ovat tehneet cover-versionsa kappaleesta, muun muassa Eddie Fisher, Frank Sinatra, Astrud Gilberto, Violetta Villas, Trini Lopez, Bobby Darin, Nana Mouskouri, Cher, Andy Williams, Jason Kouchak, Petula Clark, Tony Bennett, Vikki Carr, Liza Minnelli, Connie Francis, Beverley Craven, The Walker Brothers, Maria Morlino sekä Matt Monro. Jazzmuusikoita, jotka ovat nauhoittaneet oman versionsa kappaleesta ovat muun muassa Oscar Peterson, Gil Evans, Donald Byrd, Louis Armstrong, Kirsti Huke ja Richard ”Groove” Holmes.
Connie Francisin laulama versio kappaleesta kuullaan Futuraman jaksossa ”Jurassic Bark”.
Laulu muilla kielillä
Suomeksi laulu tunnetaan Jukka Kuoppamäen suomennoksena nimellä ”Rakkaani hylkää mua ei” ja Sauvo Puhtilan suomennoksena ”Cherbourgin sateenvarjot”. Ranskaksi laulua on levytetty myös nimellä ”(Mon amour,) Ne me quitte pas”; sitä ei pidä sekoittaa Jacques Brelin samannimiseen lauluun ”Ne me quitte pas”, joka taas on suomennettu nimillä ”Älä mene pois” (suom. Aale Tynni), ”Jos nyt menet pois” (suom. Sauvo Puhtila) ja ”Ala vetää vaan” (suom. Liisa Ryömä).
Yakuza eiga
Tunnettuja näyttelijöitä ovat muun muassa Takeshi Kitano. Lajityypin elokuvia ovat ohjanneet muun muassa Kinji Fukasaku ja Takashi Miike.
Rogla
Rogla on 1 517 metriä korkea vuori Pohjois-Sloveniassa Pohorjen vuoristoalueella. Se on suosittu lomakohde.
Teyla Emmagan
Teyla Emmagan on fiktiivinen hahmo scifi-sarjassa Stargate Atlantis. Häntä näyttelee Rachel Luttrell.
Teyla on lempeä, oikeudenmukainen ja diplomaattinen nainen, joka toimii joukkueessa usein omanatuntona ja järjen äänenä. Toisaalta hän on vahva persoona ja toisinaan itsepäinenkin. Hän on myös erinomainen taistelulajien osaaja.
Teylalla on sukuperintönä kulkenut kyky aistia lähellä olevien wraithien läsnäolo. Tohtori Beckett vahvisti tämän johtuvan siitä, että Teylan esi-isä oli joidenkin muiden athoslaisten tavoin otettu muinoin wraithien vangiksi. Wraith oli tehnyt näillä tieteellisiä kokeita korvaten näiden DNA:n osittain wraithien DNA:lla. Tämä aiheutti aluksi kokeiden uhreissa aggressiivista ja skitsofreenista käyttäytymistä, mutta vaikutukset laimenivat sukupolvien myötä, ja Teyla pystyykin elämään ominaisuuden kanssa hyvin.
Maa jota ei ole (televisioelokuva)
Maa jota ei ole (Landet som icke är) on Edith Södergranin elämästä kertova tv-elokuva, jonka ohjaaja Tuija-Maija Niskanen teki Yleisradiolle vuonna 1977. Pääosaa elokuvassa esittää Pirkko Nurmi.
Elokuva kertoo nuoresta runoilijasta, joka sairasti tuberkuloosia vuosien ajan.
Ohjaajan kertoman mukaan Södergranille läheinen kirjailija ja kriitikko Hagar Olsson ilahtui elokuvahankkeesta ja antoi omia papereitaan ohjaajan käyttöön; ennen kuolemaansa hän ehti nähdä työkopion elokuvasta ja ohjaajan kertoman mukaan suhtautui hyväksyen itsestään piirrettyyn hiukan erikoiseen – jos ei välttämättä kielteiseen – kuvaan.
Kuvaukset
Sairaalakohtaukset kuvattiin lähes aidossa ympäristössä Röykän sairaalassa. Tosin kuvaukset jouduttiin käytännön syistä tekemään rakennuksen entisessä asuntolasiivessä, ns. Luostarissa, joka oli siihen aikaan tyhjillään. Tämä osa talosta rakennettiin kylläkin vasta runoilijan kuoleman jälkeen, mutta se oli ainoa käytettävissä ollut tila. Potilashuoneen kohtaukset kuvattiin tilassa, joka oli aiemmin toiminut sairaalan kanttiinina, joka oli suljettu hiukan aiemmin tulossa olevien korjausten johdosta.
thumb|Röykän sairaalan pihanäkymä; oikeanpuoleisimmassa entisessä asuntolaosassa kuvattiin sairaalakohtaukset, tornit näkyvät otoksissa ikkunoista
Runoilijan kodiksi löytyi Lohjalta, Karkalinniemestä, tyhjillään ollut puinen huvila, josta tehtiin hiljalleen rappeutuva kulttuurikoti, "kerjäläistalo", kuten runoilija itse tapasi sanoa, ja viereen rakennettiin mahdollisimman aidon kaltainen kulissi alkuperäisen kodin vieressä olleesta Raivolan ortodoksisesta kirkosta. Kirkon sisäkuvat - kirjailijan ystävätär Ainon häät ja lyhyt slaavinkielinen paastorukous - kuvattiin Hangon ortodoksisessa kirkossa Helsingin ortodoksisen seurakunnan papiston suosiollisella avulla.
Elokuvan juoneen kuuluvaan ristisaattoon saatiin vapaaehtoisia seurakuntalaisia, ja papistona saatossa toimivat maallikot, eräs nuorisotyöntekijä, pappilan talonmies ja kolme kirkkojen vahtimestaria - koska Helsingin hiippakunnan piispa, metropoliitta Johannes, kielsi oikeita pappeja osallistumasta lavastetussa ympäristössä toimintaan, mutta antoi luvan maallikoiden esiintyä pappeina tällaisessa puolidokumentaarisessa tehtävässä. Samoin lyhty, risti, Kristuksen hautausikoni ja papiston puvut tehtiin varta vasten tämän kohtauksen kuvaamiseen. Yksi pappien esittäjistä oli luonnostaan täyspartainen, muille maskeerattiin samantyylinen. Kaikki nämä avustajat olivat myös kirkkokuorolaisia ja lapsesta asti ristisaatoissa mukana olleita, mikä ohjaajan mukaan teki saatosta uskottavan.
Hääkohtaus sen sijaan oli aito, koska kyseisen naimisiin menossa olevan ystävättären rooliin etsittiin varta vasten sellainen henkilö, joka jo valmisteli häitään juuri Hangon kirkossa, ja kuvaukset ajoitettiin häiden aikaan. Menettely on pakollinen, koska avioliiton sakramenttia ei saa toimittaa näytöksenä - ei ainakaan kirkossa, sen sijaan oikean toimituksen kuvaaminen käy morsiusparin suostumuksella.
Vihkijänä oli silloinen Helsingin ortodoksisen seurakunnan neljäs pappi, pastori (myöh. rovasti), isä Olavi Merras (myöhemmin Lahden kirkkoherra). Ainoa muutos normaaliin nähden oli se, että vihkiminen toimitettiin osittain kirkkoslaavin kielellä, koska se oli Södergranin eläessä Raivolan kirkon toimituskieli.
Rautatiekohtaukset kuvattiin Hangon–Hyvinkään-rautatien varressa olevalla Röykän asemalla, joka oli tuolloin juuri suljettu. Liikkuvaan junaan sijoittuvat kohtaukset kuvattiin samalla radalla Otalammen paikkeilla. Veturina junassa oli Tk3 1150.
Palkinnot
Raimo Hartzell voitti elokuvasta vuonna 1978 parhaan kuvauksen Jussi-palkinnon.
RN Antilope
RN Antilope oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1942 valmistunut Gabbiano-luokan korvetti.
Valmistus
Alus tilattiin Livornosta Odero-Terni-Orlandolta, missä köli laskettiin 20. tammikuuta 1942. Alus laskettiin vesille 9. toukokuuta ja liitettiin laivastoon vielä samana vuonna 11. marraskuuta.
Kaarlo Mäkinen (painija)
Kaarlo Edvin Mäkinen (14. toukokuuta 1892 Maarianhamina – 11. toukokuuta 1980 Turku) oli suomalainen painija ja olympiavoittaja. Hän on ainoa Ahvenanmaalla syntynyt olympiavoittaja.
Hän voitti urallaan kaksi Pohjoismaiden-mestaruutta. Ensimmäinen tuli vuonna 1919 58 kg:n sarjassa ja toinen kaksi vuotta myöhemmin all 62 kg:n painoluokassa.
Mäkinen edusti seuratasolla muun muassa Turun Rientoa ja Turun Voimamiehiä. Hän voitti Suomen-mestaruuden kreikkalais-roomalaisessa painissa vuosina 1921 (60 kg) ja 1923 (58 kg) sekä vapaapainissa vuosina 1923 (61 kg) ja 1928 (56 kg).
Oiva Kentta
Oiva Jaakko Kentta (14. maaliskuuta 1943 – 15. tammikuuta 2020 Korsnäs) oli suomalainen puuseppämestari ja koristeveistäjä. Häntä pidetään Suomen johtavana koristeveistomestarina, joka nosti erityisesti jurvalaisen tyylihuonekaluteollisuuden tasoa, kehitti veistotekniikkaa ja veistorautojen ylläpitoa ja teräystekniikkaa.
Kentta opiskeli 1960-luvun alussa Jurvan kotiteollisuuskoulussa. Puusepän opintoja hän täydensi Åke Skjöldin piirustuskurssilla. Hän työskenteli ensin koristeveistäjänä jurvalaisten tyylihuonekalutehtaiden palveluksessa ja suoritti koristeveistomestarin tutkinnon 1972. Hän toimi koristeveiston opettajana kotiteollisuuskoulussa, kansalaisopistossa, Koulutuskeskus Sedussa ja Seinäjoen ammattikorkeakoulun muotoilun koulutusohjelmassa.
Oiva Kentta osallistui lukuisiin koristeveistoalan näyttelyihin, kilpailuihin ja työmessuihin Suomessa ja muissa Pohjoismaissa.
Endurance
Suunnittelu ja rakentaminen
Endurance rakennettiin Norjassa Sandefjordissa kuuluisan arktisten alueiden laivanrakentajan Lars Christensenin telakalla Framnæs Mekaniske Værksted. Aluksen suunnitteli Ole Aandrerad Larsson. Aluksen mitat olivat pituus 43,9 m, leveys 7,6 m, paino 350 tonnia ja nopeus höyrykoneella 10,2 solmua. Aluksen rakennustöistä vastasi Christian Jacobsen. Alus valmistui 17. joulukuuta 1912. Rakenteissa käytettiin mäntyä, tammea sekä erittäin kovaa trooppista puulajia ”greenheartia”, jonka tuli kestää antarktisen alueen rasitukset.
Viimeinen matka
thumb|280px|left|Endurancen matka Etelä-Georgiasta merkittynä punaisella. thumb|250px|Endurance uppoamassa marraskuussa 1915. Kuvassa laivalla mukana ollut koiravaljakko.. Shackletonin Trans-Antarctic Expedition lähti matkaan Endurancella Englannista vuonna 1914. Matkalla Etelämantereelle Endurance pysähtyi Madeiralla täydentämään muonavarastoja sekä uudelleen Buenos Airesissa, jossa laivaan otettiin muun muassa 69 kanadalaista rekikoiraa. Myös Shackleton liittyi retkikuntaan Buenos Airesissa. Brasiliasta laiva suuntasi Etelä-Georgian saarelle, joka oli tuohon aikaan portti Antarktisille alueille. Myös täällä laivan varastoja täydennettiin.
Etelä-Georgiasta retkikunta suuntasi Endurancella kohti etelää ja Weddellinmerta, josta retkikunnan oli tarkoitus aloittaa vaellus Antarktiksen yli Etelänavan kautta Rossinmerelle. Ankarien jääolojen johdosta alus kuitenkin jumiutui jäihin 18.1.1915 ja pysyi kiinni juuttuneena aina 22.11.1915 saakka, jolloin jäiden musertava voima sai lopulta aluksen rungon murskautumaan ja vajoamaan Weddellinmeren syvyyksiin. Aluksella ei ollut radiolähetintä.
Aluksen miehistö oli tuolloin kuitenkin jo pelastunut ympäröiville jäälautoille ja pääsi lopulta rantautumaan pelastusveneillä Elefanttisaarelle, josta lähetettiin uusi pienempi retkikunta hakemaan apua Etelä-Georgiasta. Lopulta koko Endurancen miehistö saatiin pelastetuksi saarelta ilman ainuttakaan kuolonuhria. Muutama miehistön jäsen kaatui myöhemmin ensimmäisessä maailmansodassa.
Yksi Endurancen pelastusveneistä, nimeltään James Caird, on museoituna Dulwich Collegessa, Shackletonin vanhassa koulussa Lontoossa. James Cairdilla Shackleton kumppaneineen purjehti Elefanttisaarelta Etelä-Georgiaan hakemaan apua jo kadonneeksi julistetulle retkikunnalleen.
Maaliskuussa 2022 alus löydettiin 3 008 metrin syvyydestä Weddellinmeren pohjasta. Sen todettiin säilyneen erittäin hyvässä kunnossa. Löydön teki Endurance22-retkikunta, joka oli kuukautta aiemmin lähtenyt liikkeelle eteläafrikkalaisella S. A. Agulhas II -tutkimusaluksella. Hylky löydettiin yli kaksi viikkoa kestäneen, sukellusveneillä suoritetun, etsinnän päätteeksi. Etsinnässä seulottiin useita kiinnostavalta vaikuttaneita merenalaisia kohteita. Maantieteilijä John Shearsin johtamaa retkikuntaa rahoitti Falklands Maritime Heritage Trust. Hylky on suojeltu Antarktiksen sopimuksen nojalla, eikä alukselta siksi nostettu pinnalle mitään.
Jääleinikki
Jääleinikki (Ranunculus glacialis, syn. Beckwithia glacialis) on pohjoisten arktisten alueiden ja vuoristojen isokukkainen leinikkikasvi. Suomessa se on harvinainen ja rauhoitettu laji.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|150px|Jääleinikin kukkia. thumb|vasen|150px|Jääleinikkikasvusto Sveitsissä.
Monivuotinen jääleinikki on matala, noin 10–15 senttimetriä korkea kasvi. Sen varsi on tavallisesti pysty, tanakka ja kalju. Kasvin aluslehdet ovat pitkäruotisia ja möyheitä. Aluslehtien lehtilapa on kolmisorminen ja tavallisesti ruodilliset lehdykät ovat syvään moniliuskaisia. Varsilehtien lapa on runsasliuskainen. Jääleinikin kukka on iso ja valkoinen, ja sen väri punertuu kukinnan edistyessä. Pitkään säilyviä kukkia on tavallisesti yksi tai kaksi ja ne ovat leveydeltään yleensä 2–2,5 cm. Kukissa on kaksi kehäkiehkuraa sekä viisi verho- ja terälehteä. Verholehdet ovat alapinnaltaan ruskeakarvaisia. Terälehdet ovat mesikuopallisia. Suomessa jääleinikki kukkii tavallisesti heinä-elokuussa, joskus myös kesäkuun puolella. Hedelmä koostuu 2,5 mm pitkistä kaljuista pähkylöistä, joissa noin 2 mm pitkä, käyrä ota. Pitkään kukkiva jääleinikki tuottaa runsaasti siemeniä.
Jääleinikistä tunnetaan kaksi alalajia, subsp. glacialis ja subsp. chamissonis.
Levinneisyys
Jääleinikki on arktis-alpiininen laji, jota tavataan toisaalta Euroopassa ja Grönlannissa (subsp. glacialis) ja toisaalta Aasiassa Koillis-Venäjällä ja Pohjois-Amerikassa Alaskassa (subsp. chamissonis). Euroopassa lajin levinneisyysalue on varsin hajanainen. Sitä tavataan Skandinaviassa Kölivuoristossa, Alpeilla, Pyreneillä, Karpaateilla, Espanjan Sierra Nevadassa, Islannissa, Färsaarilla, Jan Mayenilla sekä Huippuvuorilla. Grönlannissa lajia esiintyy saaren itärannikolla. Suomessa jääleinikki on harvinainen laji, jota tavataan ainoastaan Enontekiöllä Kilpisjärven alueen suurtuntureilla.
Elinympäristö
Jääleinikki on tunturikasvi, joka vaatii kasvupaikaltaan runsasvetisyyttä. Tällaisia paikkoja tuntureilla ovat lumenviipymäpaikat ja tunturipurojen varret. Jääleinikki selviää lumisista kesistäkin hengissä sillä, että 70 prosenttia sen biomassasta on juurissa. Avoimen maan kasvina se ei kuitenkaan siedä kilpailua. Suomessa on enimmillään havaittu kasvavan 10 jääleinikkiä neliömetrillä. Hidaskasvuinen laji elää jopa 27-vuotiaaksi.
Jääleinikki on Euroopan korkeimmalla kasvava putkilokasvi, Alpeilla laji kasvaa jopa 4 350 metrin korkeudessa ja Skandeilla 700–2 370 metrissä. Ruijassa jääleinikki kasvaa vielä 1 630 m korkeudessa ja Itä-Grönlannissa peräti 88. leveyspiirin korkeudella. Suomessa jääleinikkiä kasvaa eniten 850 m korkeudessa, usein yhdessä hapron (Oxyria digyna) kanssa.
Poroille jääleinikki on mieluisaa ravintoa.
Sy-Klone
Sy-Klone on yhdysvaltalaisen leluja valmistavan Mattelin luoma kuvitteellinen hahmo. Mattel esitteli Sy-Klonen toimintafiguurina ensimmäisen kerran vuonna 1985 yhtenä Masters of the Universe -lelusarjansa uusista sankarihahmoista. Alkuperäisen syntytarinansa mukaan Sy-Klone oli alun perin väkivahva urheilija Dash-Shel, joka oli kotoisin Snave-planeetalta. Dash-Shel kuitenkin haavoittui kuolettavasti Hordakin Kauhujoukkojen hyökättyä Snavelle, jolloin hänen isänsä pelasti hänet rakentamalla hänestä voimakkaan kyborgin nimeltä Sy-Klone. Tuotuaan rauhan kotiplaneetalleen Sy-Klone matkusti Eternian planeetalle Kauhujoukkojen perässä auttaakseen muita planeetan sankareita taistelussa.
Luominen
Sy-Klonen loi myös lukuisista muista Masters of the Universe -lelusarjan hahmoista vastannut Roger Sweet. Hahmon alkuperäinen nimi oli Tornado, mutta nimeksi vakiintunut Sy-Klone on johdettu voimakasta matalapainetta merkitsevästä sääilmiöstä sykloni. Nimenvaihdoksesta huolimatta hahmoon viitattiin Tornado-nimellä eräässä alkuperäisen toimintafiguurin mukana tulleen pienoissarjakuvan ”Spikor Strikes!” ruudussa, jossa hahmo oli ominaisuuksiltaan ja ulkonäöltään myös vielä eri konseptiversioidensa yhdistelmä.
Sy-Klonen keskeinen ominaisuus oli pyörivä vartalo. Mattel patentoi Sy-Klone-toimintafiguurin pyörivän mekanismin jo vuoden 1984 joulukuussa. Hahmon nimen yhtiö tavaramerkitsi vuonna 1985, jolloin Sy-Klone myös teki ensiesiintymisensä Masters of the Universe -lelusarjassa.
Alkuperäinen Sy-Klone-toimintafiguuri oli virtaviivaisempi ja linjakkaampi versio hahmon alkuperäisestä konseptista. Hahmon hallitsevina väreinä olivat sininen ja keltainen, joita tukivat punaiset yksityiskohdat. Toimintafiguurilla ei ollut jalkojensa ja hauistensa ympärille alun perin suunniteltuja renkaita, ja myös hahmon kypärästä luotiin yksinkertaisempi kokonaisuus. Roger Sweet loi Sy-Klonelle avaruusteemaisen vyön ja pyöreän, rintakehässä olevan tutkan. Toimintafiguurin ainoa ase oli monen vuoden 1985 Masters of the Universe -lelun tavoin kilpi. Hahmon rakenteelliset ominaisuudet eivät myöskään perustuneet aiemmin luotuihin toimintafiguureihin, mikä oli jokseenkin harvinainen piirre alkuperäisen lelusarjan hahmoille.
Ensiesiintyminen
Sy-Klone oli yksi uusista Masters of the Universe -lelusarjassa vuonna 1985 ensiesiintymisensä tehneistä hahmoista. Hahmon toimintafiguurin pakkaus sisälsi pienoissarjakuvan ”Spikor Strikes!”, joka ilmestyi myös samana vuonna esitellyn Spikor-toimintafiguurin mukana. Sarjakuvassa Sy-Klone pelastaa Skeletorin ansaan ajautuneen Teelan hukkumiselta.
He-Man (1985)
1980-luvun He-Man-animaatiosarjassa Sy-Klonen rooli oli varsin pieni, sillä sarja tuli päätökseensä samana vuonna, kun Sy-Klone teki ensiesiintymisensä. Sy-Klone esiintyi sarjan 116. ja 117. jaksoissa ”Here, There, Skeletors Everywhere” ja ”Beauty and the Beast”, sekä vuoden 1985 joulukuussa esitetyssä He-Manin ja She-Ra: Mahdin prinsessa -animaatiosarjan yhteisessä erikoisjaksossa. He-Man-animaatiosarjan Sy-Klone perustui hyvin pitkälti Mattelin toimintafiguuriin. Hahmo oli kykenevä pyörittämään koko kehoaan tai käsiään energiapyörteiden muodostamiseksi, mutta rintakehässä oleva tutkaa oli sen sijaan yksinkertaistettu toimintafiguuriin nähden. Lyhyehköistä esiintymisistä johtuen Sy-Klonen hahmon taustatarinaa tai olemusta ei esitelty He-Manin jaksoissa tarkemmin.
I Have the Power (1985)
Bryce Knorrin kirjoittama, Little Golden Books -sarjan vuoden 1985 I Have the Power -kirja loi Sy-Klonelle lyhyehkön taustatarinan. Sen mukaan Sy-Klone oli alun perin nimellä Ihmistornado tunnettu akrobaatti, jolle Skeletor epähuomiossa antoi voimansa laboratorionsa mekaanisen säteen avulla. Säde muutti Ihmistornadon kyborgi Sy-Kloneksi. I Have the Power -kirjassa esitetyn syntytarinan korvasi pitkälti myöhemmin 1980-luvun sarjakuvissa esitelty taustatarina.
Masters of the Universe -sarjakuva
London Editions Magazinen kustantaman brittiläisen Masters of the Universe -sarjakuvalehden numero 71 vuonna 1988 esitteli Sy-Klonen taustatarinan yksityiskohtaisesti. ”Secret Files of Scrollos: Sy-Klone” -syntytarinan mukaan Sy-Klone oli alun perin Snave-planeetalta kotoisin oleva lahjakas ja taitava urheilija Dash-Shel. Hän oli väkivahva juoksija, joka nopeudellaan jätti taakseen jopa planeetan nopeimmat robotit.
Hordakin johtama Kauhujoukko hyökkäsi Snavelle valloitusaikeissaan, ja Dash-Shel haavoittui planeetalla käydyssä taistelussa kuolettavasti. Hänen isänsä, nerokas tiedemies Thom-Shel onnistui kuitenkin pelastamaan poikansa hengen rakentamalla hänestä voimakkaan kyborgin eli Sy-Klonen. Uusien voimiensa avulla Sy-Klone pelasti Snaven planeetan tuhoamalla Kauhujoukkojen ilma-aluksen ja ajamalla hyökänneen joukon tiehensä. Hän sai kuulla Eternia-planeetan sankareiden taistelevan Kauhujoukkoja vastaan, ja hyvästeltyään isänsä ja ystävänsä hän lähti Eterniaan auttamaakseen planeetan muita sankareita taistelussa pahoja voimia vastaan.
Masters of the Universe -sarjakuvan ”Secret Files of Scrollos” -tarinoita julkaistiin myös 1980-luvun suomenkielisen Masters of the Universe -sarjakuvalehden sivuilla nimellä ”Salaiset arkistot aukeavat”, mutta Sy-Klonen syntytarinaa ei suomenkielisenä versiona kuitenkaan ilmestynyt lehden julkaisuhistorian aikana. 220px|thumb|[[He-Man (vuoden 2002 animaatiosarja)|Vuoden 2002 animaatiosarjan Sy-Klone.]]
He-Man (2002–2004)
Vuoden 2002 He-Man -animaatiosarjassa, jossa Sy-Klonen alkuperäisenä ääninäyttelijänä toimi John Payne ja suomenkielisenä äänenä Pauli Virta, Sy-Klonen alkuperä ja syntytarina erosivat hahmon 1980-luvun vastaavasta. Sy-Klonen ensiesiintyminen tapahtui sarjan ensimmäisen tuotantokauden jaksossa ”Anwat Garin salaisuus”. Hahmo oli animaatiosarjan kertoman taustatarinan mukaan alun perin ikiaikaisten perintökivien suojelija ja kaukaisen Anwat Garin saaren viimeinen puolustaja. He-Man ja muut soturit lähtevät etsimään myyttisiä kiviä autioituneelle Anwat Garille, jossa Sy-Klone on viimeinen asukas, ja on viettänyt saarella yksin tuhat vuotta perintökiviä vartioidessaan. Skeletorin varastettua Anwat Garin perintökivet voittamattoman taisteluhaarniskan rakentamiseksi He-Man tuhoaa kivet turvallisuuden varmistamiseksi. Sankarit kutsuvat voimakkaan Sy-Klonen liittymään joukkoihinsa.
Sy-Klonen historia ennen hahmon Anwat Garin saarella viettämää aikaa on hämärän peitossa. Myöhemmin ensimmäisen tuotantokauden jakso ”Erottaminen” paljastaa, että perhettään etsimään lähteneen Sy-Klonen suku on ollut kuollut jo vuosisatojen ajan. Palattuaan tutkimusmatkaltaan tyhjin käsin hän päättää Eternian sankareiden ja ystäviensä olevan todellinen perheensä.
Padovan yliopisto
Padovan yliopisto on Italian Padovassa sijaitseva yliopisto, joka mainitaan kirjallisissa lähteissä vuonna 1222. Yliopisto lienee kuitenkin perustettu jo aiemmin, kun joukko opettajia ja opiskelijoita jätti Bolognan yliopiston. Siten se on Italian toiseksi vanhin ja yksi koko Euroopan vanhimmista yliopistoista. Vuonna 2007 yliopistossa oli 66 000 opiskelijaa.
Historiaa
Yliopiston perustivat vuonna 1222 Bolognan yliopistosta lähteneet opettajat ja opiskelijat, jotka kaipasivat laajempaa akateemista vapautta. Nikolaus Kopernikus opiskeli Padovassa lääketiedettä vuosina 1501–1503; Galileo Galilei opetti yliopistossa fysiikkaa liki sata vuotta myöhemmin.
Tiedekunnat
Yliopistossa on 13 tiedekuntaa:
Vasemman puntin salaisuus
Vasemman puntin salaisuus on Martti "Huuhaa" Innasen kahden CD:n kokoelmajulkaisu, joka ilmestyi 20. tammikuuta 2010. Se sisältää alun perin Radiomafiassa esitetyn kuunnelmasarjan, jossa äänessä on myös Josper Knutas.
Simon Furman
Simon Furman (syntynyt 22. maaliskuuta 1961, Carshalton, Surrey, Yhdistynyt kuningaskunta ) on brittiläinen sarjakuvien käsikirjoittaja. Furmania pidetään yleisesti Transformers-universumin tärkeimpänä ja siihen eniten vaikuttaneena käsikirjoittaja. Hän aloitti Transformersien käsikirjoittamisen sarjan brittiversiossa, ja siirtyi tämän jälkeen yhdysvaltalaisen Marvelin käsikirjoittajaksi. Furman tunnetaan synkistä maailmankuvistaan, epätoivoisista hahmoista, uskonnollisista teemoista ja hahmojen tapattamisesta. Hän myös kirjoitti alkuperäisen Transformers-sarjakuvan loppuun ja on konsultoinut vuonna 2007 julkaistun Transformers-elokuvan käsikirjoittamisessa. Hän myös kirjoitti elokuvan tarinaa ennakoivan esitarinan, joka julkaistiin sarjakuvana.
Generation 1
Alkuperäisen sarjakuvan kohdalla Furmania pidetään ehdottomasti kaikista tärkeimpänä henkilönä. Hän loi Transformerien historian, näiden jumalan, Primuksen, sekä mm. Autobot-johtaja Emirate Xaaronin.
Transformers: Armada
Tämän sarjakuvan kohdalla Furman tuli mukaan vasta sarjakuvan ollessa hyvin pitkällä. Dreamwaven julkaisema sarjakuva kärsi umpisurkeasta, lapsellisesta käsikirjoituksesta. Furman palkattiin sarjakuvan uudeksi käsikirjoittajaksi ja hän myös onnistui pelastamaan sarjakuvan, tuomalla mukaan synkkiä sävyjä, vanhoja faneja kiinnostavia teemoja, poisti keskeiset lapsellisuudet ja siirsi lapsipäähenkilöt sivuhahmoiksi.
The War Within
War Within -sarjakuvaa pidetään yleisesti Furmanin korkeimpana saavutuksena Transformerien osalta. Kyseessä on uusi "alkukertomus" Optimus Primen synnystä ja Autobottien ja Decepticonien väkivaltaisen sodan synkistä hetkistä. Sarjakuva loppui kolmanteen jatkotarinaansa kustannusyhtiö Dreamwaven mentyä konkurssiin.
Severus Alexander
thumb|250px|Severusten dynastia. thumb|250px|Sallustia Orbiana, Alexanderin vaimo. thumb|250px|Severus Alexanderin lyöttämä [[sestertius, jossa juhlistetaan keisarin lähtöä itään sotaretkelle sassanideja vastaan.]] thumb|250px|Severus Alexanderin rintakuva [[Musei Capitolinissa, Roomassa.]]
Marcus Aurelius Severus Alexander (1. lokakuuta 208 – helmi- tai maaliskuu 235), syntyjään Marcus Julius Gessius Bassianus Alexianus, oli Rooman keisari vuosina 222–235. Hän oli syntynyt Palestiinassa. Hänen äitinsä Julia Mamaea oli Elagabaluksen täti. Elagabaluksen murhan jälkeen hänet nostettiin keisariksi, mutta hänen äitinsä jatkoi hallitsemista kulisseissa. Hän oli keisariksi noustessaan vain 13-vuotias, eli Rooman historian nuorin hallitsija.
Amazing Fantasy
Amazing Adult Fantasy, jonka viimeinen painos uudelleennimettiin muotoon Amazing Fantasy, on yhdysvaltalainen sarjakuva-antologia, jonka Marvel Comics julkaisi vuosien 1961 ja 1962 välillä. Viimeinen painos Amazing Fantasy No. 15 julkaistiin elokuussa 1962. Kuuluisan supersankarin Spider-Manin ensiesiintyminen oli tässä numerossa.
Severus Alexander
Severus Alexander pyrki politiikassaan uudistuksiin mutta hänen hallituskautensa koki suuria sisäisiä ja ulkoisia ongelmia. Valtakunta olisi tarvinnut vahvan johtajan mutta nuori Alexander oli hallitsemisessa avuton ja epäröivä. Hän oli äitinsä Julia Mamaean vallan alla, mutta myös tältä puuttui päättäväisyyttä ja kyvykkyyttä. Alexanderin valtakausi meni kohtuullisesti, kunnes hän lähti itään sotaretkelle persialaisia vastaan. Sota päättyi ratkaisemattomana molempien puolten kärsiessä suuria tappioita. Seuraavaksi hän lähti sotaretkelle Germaniaan, missä hänet murhattiin sotajoukkojen kapinassa. Sotilaat nostivat keskuudestaan keisariksi Maximinus Thraxin. Severus Alexander oli viimeinen Severusten hallitsijasuvun keisari.
Varhaiset vuodet
Marcus Julius Gessius Bassianus Alexianus syntyi Arca Caesareassa (nykyinen Arqa, Libanonissa), Syria Phoenicessa 1. lokakuuta 208. Hänen vanhempansa olivat isä syyrialainen senaattori Gessius Marcianus ja äiti Julia Avita Mamaea, joka oli Julia Maesan tytär. Julia Maesalla oli myös toinen tytär nimeltään Julia Soaemias, jolla oli poika Varius Avitus Bassianus, joka tunnetaan paremmin keisari Elagabaluksena. Alexianus oli siis Elagabaluksen serkku. Alexianuksen isoisä Julius Avitus Alexianus oli roomalainen aatelinen, joka kävi menestyksekkään virkauran.
Alexianus sai hyvän koulutuksen ja hänestä tuli serkkunsa Elagabaluksen kanssa Emesan auringonjumalan Elagabalin pappi. Keisari Caracalla murhattiin huhtikuussa 217, jonka jälkeen valtaan nousi pretoriaaniprefekti Marcus Opellius Macrinus. Alexianus ja hänen äitinsä joutuivat vähäksi aikaa maanpakoon, kunnes toukokuussa 218 Julia Maesa onnistui lahjomaan sotilaat julistamaan 14-vuotias Elagabalus keisariksi. Kesäkuussa Macrinus kukistettiin taistelussa ja teloitettiin, jonka jälkeen Elagabaluksesta tuli keisari.
Elagabaluksen toimet Roomassa aiheuttivat kuitenkin levottomuutta kansan ja armeijan keskuudessa, jolloin Julia Maesa yritti etääntyä Elagabaluksesta ja Julia Soaemiaksesta ja suuntasi huomionsa nuoreen Alexianukseen ja tämän äitiin. 26. kesäkuuta 221 Julia Maesa taivutteli keisarin adoptoimaan Alexianuksen ja nimittämään tämän caesariksi eli apulaiskeisariksi ja perijäksi. Samalla Alexianus otti nimen Alexander. Elagabalus ja Soaemias eivät kuitenkaan pitäneet tästä, sillä he alkoivat juonitella Alexanderia vastaan yrittäen kukistaa Maesan vaikutusvallan. Elagabalus yritti poistaa Alexanderilta caesar-arvonimen ja kieltäytyi astumasta konsulin virkaan tämän kanssa 1. tammikuuta 222. Lopulta Elagalabus käski teloittaa Alexanderin, mutta pretoriaanikaartilaiset kapinoivat ja murhasivat Elagabaluksen ja tämän äidin Julia Soaemiaksen 11. tai 13. maaliskuuta 222. Tämän jälkeen 13-vuotias Alexander julistettiin keisariksi ja hänelle myönnettiin tavanomaiset keisarin arvonimet. Hän oli täten Rooman historian nuorin keisari. Alexanderin kerrottiin olevan Caracallan avioton poika ja hänen nimensä vaihdettiin Marcus Aurelius Severus Alexanderiksi. Nimi yhdisti Alexanderin sotilaiden keskuudessa suosittuun Caracallaan, joka tunnettiin Aleksanteri Suuren ihailijana.
Keisarina
Alexanderilla ei ollut kokemusta hallitsemisessa, joten hänen äitinsä ja isoäitinsä olivat suurimmaksi osaksi vastuussa päätöksistä. Julia Maesa tosin kuoli vuonna 223 tai 224, joten Julia Mamaea jatkoi hallitsemista kulissien takana. Alexanderin neuvonantajina toimivat 16 senaattoria ja pretoriaaniprefekti Domitius Ulpianus, joka oli myös tunnettu ja arvostettu oikeusoppinut ja hänet mainitaan useaan otteeseen Justinianuksen lakikokoelmassa, Corpus iuris civiliksessä. Politiikassaan Alexander pyrki rauhoittelemaan uskontoasioista huolestuneita roomalaisia. Elagabalus oli hallituskaudellaan tuonut Roomaan Emesan auringonjumala Elagabalin ja rakennuttanut suuren temppelin tälle mikä oli aiheuttanut tyytymättömyyttä perinteitään kunnioittavien roomalaisten keskuudessa. Alexander lähetti Elagabalin takaisin Syyriaan rauhoitellakseen roomalaisia ja vihki Elagabaluksen rakennuttaman temppelin uudestaan Juppiterille. Alexanderin sanottiin kunnioittaneen ja palvoneen monia jumalia, Historia Augustan mukaan myös Kristusta mihin on kuitenkin syytä suhtautua varauksella. Rangaistuksia lievennettiin ja veroja alennettiin. Alexander piti yllä suhteitaan senaattiin esiintymällä ystävällisesti sen edessä. Juristeja ja kirjailijoita suosittiin: Marius Maximus ja Cassius Dio nimitettiin kumpikin konsuliksi, edellinen vuonna 223 ja jälkimmäinen vuonna 229. Myös rakennusprojekteja aloitettiin: uusi akvedukti, aqua Alexandrina, vihittiin käyttöön vuonna 226. Neron rakennuttamaa kylpylää korjattiin ja laajennettiin ja se nimettiin uudestaan Alexanderin mukaan. Roomaan rakennettiin myös uusi kerrostalo, joka nimettiin Julia Mamaean mukaan. Myös Caracallan kylpylät saatiin valmiiksi Alexanderin aikana.
Alexander meni naimisiin vuonna 225 Sallustia Orbianan kanssa. Orbianan isä oli Lucius Seius Sallustius, joka oli keisarin hovissa vaikutusvaltaisessa asemassa. Joidenkin lähteiden mukaan hänet jopa nimitettiin caesariksi noin vuonna 225. Seiukset joutuivat kuitenkin epäsuosioon kun Julia Mamaea koki heidät uhkaksi asemalleen. Orbiana karkotettiin Libyaan vuonna 227 ja hänen isänsä teloitettiin keisarin murhayrityksestä syytettynä. Tämän jälkeen Alexander ei ilmeisesti mennyt enää naimisiin vaikka Historia Augusta kertookin Memmia-nimisestä naisesta. Luotettavat todisteet Memmian olemassaolosta kuitenkin puuttuvat.
Vaikka armeijan uskollisuus oli erittäin tärkeää hallinnolle, Alexander ja hänen neuvonantajansa eivät pystyneet pitämään kuria yllä armeijan keskuudessa. Alexanderin aikana tapahtui lukuisia kapinoita, joista jotkut olivat vakavia. Tiedetään, että Alexanderin ajalla eräs Taurinus julistautui keisariksi mutta hän hukuttautui pian Eufratiin. Samoihin aikoihin julistautui keisariksi myös Uranius Antonius Syyrian Emesassa mutta hänen kapinansa ajoitus on epävarmaa. Polemius Silviuksen mukaan hän julistautui keisariksi Elagabaluksen aikana. Zosimoksen mukaan taas Severus Alexanderin aikana. Numismaattiset todisteet viittaavat kuitenkin vuosiin 253–254 eli paljon myöhemmäksi. Dion mukaan joukot idässä onnistuivat saamaan itselleen lukuisia mukavuuksia ja käyttivät väärin valtaansa. Moraali oli alhaista ja karkuruus yleistä. Mesopotamiaan sijoitetut roomalaiset sotilaat jopa siirtyivät persialaisten puolelle. Persian kuningas Ardašir I oli karismaattinen ja menestyksekäs sotapäällikkö, jonka vaikutusvalta saattoi aiheuttaa sen, että sotilaat murhasivat Mesopotamian maaherran Flavius Heracleon noin vuonna 228. Provinssin kaksi legioonaa, Legio I ja III Parthica saattoivat kukistaa kapinalliset joukot, sillä molemmille myönnettiin kunnianimi Severiana Alexandrina.