cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2 cm Flak 30
Ilmatorjuntapanssarivaunut ja -puolitelavaunut
thumb|left|Sd.Kfz.10/5. Saksalaiset pyrkivät jo sodan alussa parantamaan kevyen ilmatorjunnan liikkuvuutta asentamalla Flak 30 tai Flak 38 -tykkejä erilaisille ajoneuvoalustoille. Yksinkertaisimmillaan tämä tarkoitti kuorma-auton lavalle sijoitettua tavallista tykkiä. Tarkoitukseen tehtyjä ilmatorjuntapuolitelavaunuja olivat Sd.Kfz.10:n perusteelta tehdyt Sd.Kfz.10/4 ja Sd.Kfz.10/5, joista Sd.Kfz.10/4:n valmistus aloitettiin jo hieman ennen sotaa heinäkuussa 1939. Siinä oli Flak 30 tykki panssaroimattomalla Sd.Kfz.10:n lavalle tehdyllä alustalla alaskäännettävillä sivulevyillä joka mahdollisti täyden 360 asteen tulisektorin. Vuonna 1941 Flak 30 korvattiin Flak 38:lla, ajoneuvo panssaroitiin osittain ja nimettiin Sd.Kfz.10/5:ksi. Näitä ajoneuvoja valmistettiin useita tuhansia. Sd.Kfz.251-puolitelavaunusta ei tehty varsinaisia tehdasversioita ilmatorjuntaan, mutta rintamajoukoille tehtiin valmiit muunnossarjat Flak 30:n tai Flak 38:n sijoittamiseksi ajoneuvon lavalle. Ilmatorjuntaversio sai myös virallisen nimikkeen Sd.Kfz.251/17. Nelipiippuinen Flakvierling 38 asennettiin raskaan Sd.Kfz.7 lavalle nimikkeellä Sd.Kfz.7/1. Ensimmäiset mallit olivat panssaroimattomia, mutta vuodesta 1942 alkaen ne suojattiin 8 mm panssarilevyillä. Noin tuhat kappaletta valmistettiin sodan aikana.
Ensimmäiset varsinaiset ilmatorjuntapanssarivaunut olivat Panzerkampfwagen I:n rungosta muunnetut Flakpanzer I-vaunut sekä Panzerkampfwagen 38(t):n rungosta muunnetut Flakpanzer 38(t)-vaunut. Näissä vanhentuneet kevyet panssarivaunut oli muutettu ilmatorjuntapanssarivaunuiksi ja niiden aseistuksena oli yksi Flak 38 -tykki. Möbelwagen ilmatorjuntapanssarivaunusta tehtiin ensin Flakvierling 38:lla aseistettu prototyyppi, mutta sarjavalmistuuksen hyväksytyssä mallissa aseena oli yksi 3,7 cm Flak 43 ilmatorjuntatykki. Wirbelwind varta vasten suunniteltu ilmatorjuntapanssarivaunu joka oli aseistettu Flakvierling 38 -tykillä sijoitettuna päältä avoimeen kevyesti panssaroituun torniin. Noin sata Wirbelwindiä valmistettiin vuoden 1944 aikana, ja vaunu osoittautui tehokkaaksi matalalla lentäviä lentokoneita vastaan.
Käyttö
2 cm Flak 30 sai tulikasteensa Espanjan sisällissodassa. Toisessa maailmansodassa tykit eri versioina olivat saksalaisten joukkojen käytössä kaikilla rintamilla. Flak 38 oli pääasiallinen malli, mutta myös vanhempi Flak 30 säilyi käytössä sodan loppuun asti. Tykit olivat maavoimien kevyiden ilmatorjuntapatteristojen aseina 37 mm tykkien ohella. Perusperiaatteena oli yksi 37 mm patteri ja kolme 20 mm patteria patteristossa, kussakin 20 mm patterissa 12 tykkiä. Sodan kuluessa ilmatorjuntaosastojen kokoonpano vaihteli kuitenkin suuresti olosuhteiden ja tehtävien mukaan. Tykkejä käytettiin usein myös pinta-ammuntaan. Luftwaffen ilmatorjuntayksiköiden käytössä tykit olivat Saksan kotialueen ja valloitettujen alueiden kohteiden suojana. Laivastoversiot olivat osa miltei jokaisen sota-aluksen aseistusta. Tyypillinen miehistö koostui seitsemästä miehestä: tykin johtaja, suuntaaja, kaksi ennakkolaskimen käyttäjää, lataaja, etäisyydenmittaaja sekä kuljettaja ja ammusmies. Kiinteissä asemissa olevien tykkien miehistö oli usein pienempi.
Käyttö Suomessa
thumb|20 Itk 30 talvisodassa. Suomelle tarjottiin 2 cm Flak 30 -tykin lisenssivalmistusoikeutta jo vuonna 1938 jossa Saksa olisi saanut Aimo Lahden 20 mm L-34 konetykin lisenssin. Suomessa tuolloin vallinnut kiista 20 mm kaliiperin hyödyistä johti kuitenkin tarjouksen hylkäämiseen, ja on mahdollista ettei saksalaistenkaan tarjousta oltu esitetty aivan tosissaan. Kesällä 1939 Flak 30 todettiin kuitenkin kelvolliseksi kevyiden ilmatorjuntatykkien saamiseksi lähikuukausina, ja syyskuussa 1939 Saksan ilmailuministeriö suostui myymään 134 tykkiä ja 390 000 patruunaa. Kauppa solmittiin juuri ennen talvisotaa 19.10.1939. Saksan ulkoministeri Ribbentropin vastustuksesta huolimatta ensimmäinen 30 tykin ja 100 000 patruunan erä saapui Suomeen hieman ennen sodan syttymistä, ja toinen 20 tykin erän saatiin tuotua Ruotsin kautta sodan alussa. Loput tykit ja patruunat jäivät saapumatta Neuvostoliiton painostuksen vuoksi. Suomessa tykit saivat nimikkeen 20 Itk/30 BSW eli 20 mm ilmatorjuntakanuuna mallia 30 valmistaja BSW, missä BSW tuli lavetin valmistajan nimestä. Tykit tunnettiin myös Gustloff-nimellä Gustloff-Werken tehtaan mukaan. Suomeen saadut Flak 30 tykit olivat itse asiassa Rheinmetallin kaupallista 2 cm MK ST 51 -sarjaa. Suomeen saaduissa tykeissä ei ollut suojakilpiä. Välirauhan aikana saatiin myös kaksi 2 cm MG C/30 L -tykkiä laivalavetilla, jotka sijoitettiin emälaiva Von Döbelnille. Tykin laivastonimike Suomessa oli 20/65 BSW.
Uudempia 2 cm Flak 38 tykkejä Suomeen ostettiin välirauhan ja myöhemmin jatkosodan aikana nimikkeellä 20 ItK/38 BSW. Kiinteillä laivalaveteilla olleet tykit saivat nimikeen 20 ItK/38 BSWK. Suurimmat erät Flak 38 -tykkejä saatiin vuosina 1943–1944, sopimuksen mukaan 40 kenttälavetillista ja 15 laivalavetillista tykkiä. Yhteensä 20 ItK/38 BSW -tykkejä on saattanut tulla Suomeen jopa 113 kappaletta, mutta luultavasti määrä on jäänyt hieman pienemmäksi. Vuonna 1960 Suomen puolustusvoimien ilmatorjunta-aseistukseen kuului yhteensä 142 BSW-tykkiä, joista 50 mallia ItK/30, 40 kenttälavetillista ItK/38 -mallia ja 52 kiinteälavettista 20 ItK/38 BSWK -tykkiä. Lisäksi Laatokalla saksalaiset antoivat kesällä 1944 suomalaisille lainaksi neljä kappaletta MAL-tykkilauttoja joista kolmen ilmatorjunta-aseistukseen kuului nelipiippuinen 2 cm Flak 35 im Vierling L/38 tykki. Tykit eivät olleet suomalaisten omistuksessa, mutta niille annettiin ilmatorjuntanimike 20 ItK/38 BSWK4 ja laivastonimike 20/65-4M.
20 Itk/30 tykit olivat talvisodassa ja jatkosodan alussa yhdessä ItK/38 tykkien kanssa sijoitettuna lähinnä raskaisiin ilmatorjuntakonekiväärikomppanioihin ja -joukkueisiin. Jatkosodan aikana kevyet ilmatorjuntapatterit järjestettiin sekapattereiksi joissa 20 mm tykit muodostivat toisen jaoksen 40 mm Boforsien muodostaessa ensimmäisen jaoksen. Talvisodassa 20 Itk/30 BSW -tykit olivat käytännössä ainoat nykyaikaiset 20 mm ilmatorjuntatykit Suomessa; 20 mm Madsen ja 20 mm Semag-Oerlikon -tykkejä oli vain muutamia, eivätkä 20 mm Breda -tykit ehtineet mukaan sotaan. Lapin sodassa 20 ItK/38 tykeistä muodostettiin matalatorjuntajaos panssari-ilmatorjuntapatteriin Landsverk Anti II ilmatorjuntapanssarivaunujen hinaamana. Sotien jälkeen 20 mm kaliiperin arvioitiin olevan jäämässä tehottomaksi ja 20 ItK/BSW -tykkien tähtäinten tykkilaskinten nopeusalueen olevan riittämättömän. Paremman puutteessa tykit olivat kuitenkin koulutuskalustona vuosikymmeniä ja viimeiset poistettiin varauskalustosta vasta 1990-luvulla. Tykkien alkuperäiset tähtäimet korvattiin 20 ITK 40 VKT -tykkiä varten kehitettyllä heilurirengastähtäimellä. Suomessa myös valmistettiin tykkeihin erilaisia varaosia, mm. varaputkia. Tykkien nimikkeestä poistettiin vinoviiva vuonna 1959 tehdyssä muutoksessa jolloin nimikkeiksi tulivat 20 ItK 30 BSW ja 20 ItK 38 BSW, vaikka vanhaa muotoa käytettiin vielä myöhemminkin.
Requiem (Verdi)
Giuseppe Verdi sävelsi sielunmessun Messa da Requiem ihailemansa Alessandro Manzonin muistolle vuosina 1873–1874. Teos esitettiin ensimmäistä kertaa Milanossa toukokuussa 1874 säveltäjän itsensä johdolla. Teos koostuu seitsemästä osasta. Kokoonpanoon kuuluu neljä solistia, orkesteri ja suuri kuoro.
Alun perin Verdi oli säveltänyt kahdentoista muun säveltäjän kanssa messun Gioachino Rossinin muistolle. Messa per Rossinin esitys peruuntui aikanaan, mutta Manzonin kuoltua vuonna 1873 Verdi sävelsi tälle requiemin itsenäisesti. Alun perin Messa per Rossiniin sisältynyt Libera me kuullaan myös Manzonille sävelletyssä requiemissa.
Sielunmessun teksti perustuu katoliseen latinankieliseen tekstikokoelmaan.
Osat
pienoiskuva|220px|Ensimmäisen laitoksen nimiösivu, [[Casa Ricordi|Ricordi, 1874.]]
Soitinnus
Teos on sävelletty seuraavalla kokoonpanolle:
Ishak Belfodil
Seurajoukkueura
Belfodil pelasi juniorivuotensa Ranskassa edustaen OSC Élancourtia, Trappes Saint-Quentin FC:tä, PSG:tä, Boulogne-Billancourtia, Clermontia ja Lyonia. Ammattilaisuransa hän aloitti Lyonissa, jossa pelasi ensimmäisen Ligue 1 -ottelunsa 22. elokuuta 2009, kun joukkue voitti Auxerren vieraissa 3–0. Belfodil pelasi kaudella 2009–2010 kolme pääsarjaottelua. Seuraavan kauden hän pelasi kokonaisuudessaan seuran kakkosjoukkueessa. Kaudella 2011–2012 Belfodil edusti Lyonia seitsemässä liigaottelussa ja kahdessa Mestarien liigan ottelussa syksyn aikana. Tammikuussa 2012 hänet lainattiin Italian Serie A:han Bolognaan, jossa hän pelasi kahdeksan sarjaottelua.
Belfodil jatkoi Serie A:ssa myös seuraavalla kaudella, sillä Lyon myi hänet heinäkuussa 2012 Parmaan kolmella miljoonalla eurolla. Hän teki läpimurtonsa pääsarjatasolla pelaten 33 ottelua ja tehden kahdeksan maalia. Ensimmäisen pääsarjamaalinsa Belfodil teki 2. syyskuuta 2012, kun Parma voitti Chievo Veronan kotonaan 2–0. Heinäkuussa 2013 Belfodil siirtyi kolmanteen Serie A -seuraansa, kun Internazionale hankki hänet 7,5 miljoonalla eurolla. Hän pelasi kauden 2013–2014 syyspuoliskon aikana milanolaisseurassa kahdeksan sarjaottelua. Tammikuussa 2014 Internazionale lainasi Belfodilin niin ikään Serie A:ssa pelaavaan Livornoon, jossa hän pelasi 17 sarjaottelua. Maalittoman kauden jälkeen Belfodil siirtyi heinäkuussa 2014 takaisin Parmaan. Kaudella 2014–2015 hän teki 23 Serie A:n ottelussa yhden maalin. Heinäkuussa 2015 Belfodil siirtyi UAE Arabian Gulf Leaguessa pelaavaan Baniyas Clubiin, jossa teki yhden kauden aikana 23 ottelussa 11 maalia.
Beldofil siirtyi Standard Liègeen ilmaissiirrolla kesällä 2016. Hän pelasi seurassa runsaan yhden kauden aikana 28 Jupiler Pro Leaguen ottelua, joissa teki 11 maalia. Eurooppa-liigan viidessä ottelussa hän viimeisteli kolme maalia. Kaudella 2017–2018 hän pelasi lainasopimuksella Werder Bremenissä 26 bundesliigaottelua, joissa teki neljä maalia. Hän siirtyi saman sarjan Hoffenheimiin 5,5 miljoonan euron siirtosummalla kesällä 2018. Avauskaudellaan hän teki 28 liigaottelussa 16 maalia ja viidessä Mestarien liigan pelissä yhden maalin. Kaudella 2019–2020 hän pelasi vain viisi ensimmäistä bundesliigaottelua ja joutui sitten loukkaantumisen vuoksi koko loppukaudeksi sivuun.
Maajoukkueura
Belfodil edusti nuorisomaajoukkueissa Ranskaa kaikissa ikäluokissa alle 17-vuotiaista alle 20-vuotiaisiin. Hän pelasi kolme ottelua alle 17-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2009. Hän oli mukana alle 19-vuotiaiden EM-kilpailuissa Romaniassa 2011, joissa pelasi viisi ottelua ja teki maalin 1–0-voitossa Itävallassa. Aikuisten maajoukkuetasolla Belfodil valitsi Algerian pelaten ensimmäisen A-maaottelunsa vuonna 2013. Hän oli mukana Afrikan-mestaruuskilpailuissa Päiväntasaajan Guineassa 2015 ja pelasi siellä neljä ottelua. Hän on pelannut toukokuun 2020 alkuun mennessä yhteensä 17 maaottelua, joissa hän on tehnyt kaksi maalia. Hän on pelannut kolme MM-karsintaottelua ja kuusi Afrikan-mestaruuskilpailujen karsintaottelua.
Jerusalem (elokuva)
Jerusalem on Bille Augustin ohjaama elokuva vuodelta 1996 ja neliosainen television minisarja vuodelta 1997. Se perustuu Selma Lagerlöfin romaaniin vuosilta 1901–1902, joka puolestaan pohjautuu tositapahtumiin lahkosaarnaaja Olof Larssonin ympärillä 1800-luvun loppuvuosina.
Jerusalem kertoo Taalainmaalla sijaitsevasta kylästä uskonnollisen hurmosliikkeen vallassa. Maallikkosaarnaaja johdattaa osan kylästä Jerusalemiin, osa jää kotisijoilleen.
Tuotanto
Draamasarjan kuvaukset kestivät viisi kuukautta ja loppuivat helmikuun lopulla 1996, ja Bille August alkoi heti seuraavana päivänä kuvata seuraavaa elokuvaansa Lumen taju. Budjetiltaan Jerusalem oli siihen asti kallein pohjoismainen yhteistuotanto.
Vastaanotto
Elokuvaversio sai Suomessa ensi-iltansa Espoo Ciné -tapahtumassa elokuussa 1996, ja saman vuoden lokakuussa se tuli teattereihin. Neliosainen tv-sarja ensiesitettiin seuraavan vuoden jouluviikolla 22.–28. joulukuuta joka toisena iltana.
Sis Ram Ola
Sis Ram Ola (30. heinäkuuta 1927 – 15. joulukuuta 2013) oli intialainen poliitikko, joka toimi maansa työministerinä kahdesti vuosina 2004 ja 2013. Vuosina 2004–2009 hän oli maansa kaivosministeri.
Jerusalem (elokuva)
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Helena Ylänen oli elokuvaversion suhteen melko varauksellinen ja piti henkilöhahmoja huonosti käsikirjoitettuina ja puisevasti näyteltyinä. ”August on perinyt [Selma Lagerlöfin] romaanista tietyn ulkokohtaisuuden. Runsaiden tapahtumien raportointi, luterilaisen totisesti luonnehditut mutta tosiasiassa hyvin melodramaattiset kohtalon iskut ja värisevät rakkaustarinat eivät oikein löydä muotoaan ja sijaansa samassa kudelmassa.” Saman lehden televisiokriitikko Jukka Kajava kirjoitti televisiosarjan esityksen alla tuntevansa kateutta ruotsalaisia kohtaan, jotka osaavat vuodesta toiseen käsikirjoittaa, ohjata ja roolittaa hienoja tv-eepoksia: ”Työ on hyvin viimeisteltyä ajankuvaan uskovine tyyppeineen ja päähenkilöihin keskittyminen hallittua. Juoni virittyy jäntevästi ihmisten välille, kuten hyvään draamaan kuuluukin. Ja nuo ihmiset ovat näyttelijöittensä harteilla mielenkiintoisia.”
Sis Ram Ola
Ola syntyi vuonna 1927 Ardawatan kylässä Rajasthanin Jhunjhunun piirikunnassa. Hän perusti seudulle tyttökoulun vuonna 1952. Viiden vuoden päästä hänet äänestettiin Rajasthanin osavaltioparlamenttiin, jossa hän vaikutti vuoteen 1993 asti. Vuosina 1980–1990 hän toimi kymmenen vuoden ajan ministerinä osavaltiohallituksessa. Hänen työnsä naisten koulutuksen eteen nosti Jhunjhunun piirikunnan kolmanneksi lukutaitoisimmaksi piirikunnaksi Rajasthanissa. Sen vuoksi hänelle myönnettiin Padma Shri vuonna 1968.
Vuonna 2013 hänet valittiin uudestaan työministeriksi ja hän sai nimittää kongressipuolueen ehdokkaan Rajasthanin osavaltiovaaleissa. Hänen tekemänsä valinnat aiheuttivat vastustusta puolueessa, kun osa kongressipuolueen poliitikoista koki Olan suosivan sukulaisiaan. Hän kuoli joulukuun 15. päivä samana vuonna Gurgaonissa sijaitsevassa sairaalassa.
John Murray Dunmore
thumb|190px|Lordi Dunmore, [[Joshua Reynoldsin maalaama muotokuva vuodelta 1765.]] John Murray, Dunmoren neljäs jaarli (n. 1730 – 25. helmikuuta 1809 Ramsgate, Kent) oli brittiläinen virkamies, joka toimi Pohjois-Amerikassa Virginian provinssin kuvernöörinä vuosina 1771–1775 eli aivan Amerikan vallankumouksen alla.
Hän oli William Murrayn, Dunmoren kolmannen jaarlin vanhin poika, ja hän peri isänsä aatelisarvon vuonna 1756. Dunmore kuului parlamentin ylähuoneeseen vuosina 1761–1770. Hänet nimitettiin 1770 New Yorkin ja seuraavana vuonna Virginian provinssin kuvernööriksi. Dunmore oli huolissaan Virginian länsirajan turvaamisesta ja kiinnostunut sen länsipuolisten alueiden valtaamisesta, joten vuonna 1774 hän lähetti 3 000 miestä kukistamaan Ohiojoen laaksossa asuneita shawnee-intiaaneja. Sotaretki tunnetaan lordi Dunmoren sotana.
Nystykämmekät
Nystykämmekät (Oncidium) on suku, joka kuuluu heimoon kämmekkäkasvit (Orchidaceae). Sen lajeja on hyötykäytössä koristekasveina, huonekasvina.
Nystykämmeköihin kuuluu yli 450 lajia ikivihreitä orkideoita, jotka ovat epifyyttisiä, litofyyttisiä tai maassa kasvavia. Niitä esiintyy luonnossa Meksikossa, Keski-Amerikassa, Etelä-Amerikassa ja Länsi-Intiassa. Kasvavat vaihtelevissa ympäristöissä merenpinnasta 3000 metrin korkeudelle. Jotkin nystykämmekät ovat tiiviskasvuisia ja pienilehtisiä. Muilla lajeilla varsimukulasta kasvaa yksi suuri tai kaksi pienempää lehteä. Kukat ovat tavallisesti keltaisia ja niiden huuli on huomattavan suuri.
Viljellyt nystykämmekät viihtyvät viileässä tai keskilämpimässä ilmassa. Niitä kasvatetaan epifyyttien ruukkuseoskasvualustassa tai kaarnan pinnalla tai korissa.
Lajeja
thumb|oikea|Oncidium flexuosum.
Vladimir Jengibarjan
Vladimir Jengibarjan (,, 24. huhtikuuta 1932 Jerevan, Transkaukasian SFNT – 1. helmikuuta 2013 Los Angeles, Yhdysvallat) oli Neuvostoliittoa urheilu-urallaan edustanut armenialainen nyrkkeilijä, olympiavoittaja ja Euroopan mestari.
Jengibarjan voitti sarjan 63,5 kg olympiakultaa Melbournen kesäolympialaisissa 1956. Rooman kesäolympialaisissa 1960 hän sijoittui viidenneksi ja Helsingissä 1952 hän ei kilpaillut loukkaantumisen vuoksi. Lisäksi hän voitti EM-kilpailuista kolme kulta- ja yhden pronssimitalin.
Jengibarjan muutti vuonna 1992 Los Angelesiin, Yhdysvaltoihin, missä hän kuoli 1. helmikuuta 2013, 80-vuotiaana.
Linjaliikenne Martti Laurila
Linjaliikenne Martti Laurila Oy on vuonna 1946 perustettu kouvolalainen linja-autoliikennöitsijä. Yhtiön varikko sijaitsee Kouvolan Valkealassa.
Yhtiöllä on joulukuussa 2019 käytössä 22 linja-autoa, joista valtaosa on Scania-alustaisia Lahden Autokorin valmistamia Eagle- tai Falcon-korisia autoja. Näiden lisäksi käytössä on Volvoja joko 9700S- tai 9700H-korilla. Yrityksellä on näiden lisäksi kaksi Mercedes-Benz Sprinter -pikkubussia.
Linjaliikenne
Martti Laurila Oy liikennöi Kouvolan kaupungin kilpailuttamia linjoja 4A, 5, 9 sekä 13. Tämän lisäksi yritys ajaa useita Kouvolan kaupungin koululaislinjoja.
Tilausliikenne
Linjaliikenteen lisäksi Martti Laurila Oy harjoittaa myös tilausliikennettä.
Mynäjärvi
Mynäjärvi on Pöytyän ja Mynämäen kuntien alueella Kurjenrahkan kansallispuiston vieressä sijaitseva 26 hehtaarin järvi. Mynäjärvi on Mynäjoen alkulähde. Suurin osa järvestä sijaitsee entisen Yläneen kunnan, nykyisen Pöytyän alueella.
Mynäjärvi saa pääosin vetensä soilta, mutta myös metsämaalta. Sen itärannalla sijaitseva Lammenrahka laskee vetensä Mynäjärveen ja länsirannan Halikonrahka suoraan Mynäjoen alkukohtaan. Järven etelä- ja itärannalla on taloja, sekä länsirannan läheisyydessä kulkee paikallistie 12429 eli Mynäjärventie.
Kansallispuiston alueella reviiriään pitävä saukkopariskunta kuuluu Mynäjärven eläimistöön.
Kunnostus ja hoito
Mynäjärvi kuului vuosina 2005–2006 kunnostusprojektiin jossa Yläneen alueen kolmea järveä Mynäjärveä, Elijärveä ja Lampsijärveä kunnostettiin. Järvillä niitettiin ja tehtiin kunnostusruoppauksia. Lisäksi selvitettiin mistä valuma-alueiden ravinteet ja humus tulevat, sekä ehkäistiin ravinteiden kulkeutumista järviin. Projektin kokonaiskustannus oli 56 000 euroa, mutta esimerkiksi koko Mynäjärven ruoppaamista ei saatu sisältymään hankkeeseen.
Mynäjärvi oli vuonna 2002 yksi neljästä järvestä jotka kuuluivat Yläneen järvet kuntoon -projektiin. Projektissa tutkittiin järvien tilaa. Mynäjärvellä tehtiin vuonna 2002 koeverkkokalastus.
Ikaalisten vapaakirkko
Rakennuksen sisäosien keskeinen tila on kirkkosali. Salin sisäkatto on taitteinen. Salin seinäpinnat on jäsennelty pilasterein. Salissa on piirustusten mukaan ollut alun perin myös lehterit, mutta nämä on purettu jossain vaiheessa pois. Samoin vanha erillinen saarnatuoli on siirretty pois. Salin eteisen katto on telttamainen. Kirkkosalin sisustus vastaa pitkälti alkuperäistä, sen sijaan sen ohessa oleva asunto-osa on modernisoitu ja seinät levytetty.
Vapaakirkon rakennus sijaitsee Ikaalisten vanhan kauppalan alueella alueen tärkeimpiin kuuluvan puistokadun, Poppelikadun varrella.
George M. Pullman
thumb|George M. Pullman 1870-luvulla. George Mortimer Pullman (3. maaliskuuta 1831 Brocton, New York – 19. lokakuuta 1897 Chicago) oli yhdysvaltalainen teollisuudenharjoittaja, joka kehitti niin sanotun Pullman-vaunun eli junissa käytetyn makuuvaunun ja perusti rautatievaunuja valmistaneen Pullman Palace Car Companyn.
Rakennusten siirtäjänä
Pullmanin isä oli Erien kanavan rakennustyömaalla urakoitsijana työskennellyt puuseppä, joka patentoi vuonna 1841 kehittämänsä työkalun kokonaisten rakennusten siirtämiseen. Isänsä kuoltua vuonna 1853 Pullman jatkoi aluksi tämän liiketoimintaa ja siirsi rakennuksia kanavan tieltä New Yorkin osavaltion tilauksesta, kunnes muutti vuonna 1857 Chicagoon uuden työtilaisuuden perässä. Pullman vastasi yhdessä parin muun urakoitsijan kanssa operaatiosta, jossa Chicagon kaupunki kirjaimellisesti nostettiin ylös. Kaupunki sijaitsi alavalla alueella, jossa pohjavesi ja Michiganjärven tulvat usein muuttivat kadut liikennettä ja hygieniaa haittaavaksi mutavelliksi. Niinpä koko kaupunkia nostettiin puolisentoista metriä tunkkien avulla talo kerrallaan. Vanhaan katutasoon rakennettiin viemäriverkosto. Vuonna 1855 aloitettu urakka saatiin päätökseen vuonna 1866, mutta Pullman oli jo sitä ennen irtautunut hankkeesta.
Junavaunutehtailijana
thumb|Pullman vanhemmalla iällä. Pullmanin vaunut saivat Yhdysvalloissa kansallista huomiota, kun niitä käytettiin murhatun presidentti Abraham Lincolnin ruumiin kuljettamiseen takaisin Illinoisiin. Vuonna 1867 Pullman lopetti yhteistyön Fieldin kanssa ja perusti Pullman Palace Car Companyn, joka rakensi makuuvaunuja ja liikennöi niitä eri linjoilla rautatyhtiöiden kanssa tehdyillä sopimuksilla. Vaikka yhtiö tunnettiin parhaiten ylellisistä makuuvaunuistaan, se valmisti ja myi myös muita vaunutyyppejä kuten tavallisia matkustajavaunuja, rahtivaunuja ja kylmävaunuja. Yhtiö jatkoi toimintaansa Pullmanin kuoleman jälkeen 1980-luvulle saakka.
Pullman johti myös toista yhtiötä, joka rakennutti New Yorkiin Metropolitan Elevated Railway -ilmaradan.
Mescalerot
Mescalerot liikkuivat laajoilla alueilla ja omaksuivat 1700-luvulta lähtien tasankointiaanien monia tapoja, kuten tiipiin käytön ja palmikoidut hiukset. Heitä ei kuitenkaan koskaan lasketty tyypillisiksi tasankojen metsästäjiksi kuten heidän sukulaisensa lipanit tai kiowa-apassit. Mescalerot elivät osaksi vuoristoisilla alueilla, jonne heidät olivat ajaneet runsaslukuiset comanchet, jotka olivat onnistuneet hankkimaan tuliaseita espanjalaisilta. Varhaiset dokumentit osoittavatkin todeksi sen, että Uusi-Espanja aseisti comanchit saadakseen näiden avulla häädetyksi apassit muualle. thumb|250px|Mescalerot omaksuivat tiipiin käytön. Mescalerot tekivät mescaliksi nimetyn agavekaktuksen mehusta mietoa olutta, jonka ansiosta saivat espanjalaisilta nimensä, joka merkitsi mescalin valmistajia. Mescaleroilla oli, kuten muillakin apasseilla, paljon uskonnollisia riittejä. Eräs tällainen oli vuosittainen aikuistumiseen liittyvä monipäiväinen juhla tytöille, jossa tanssittiin suuressa tiipiissä erilaisia rituaalitansseja. Seremonian jälkimmäinen osa päättyi tervehdykseen auringolle, joka samalla merkitsi sitä, että tytöstä oli tullut nainen.
George M. Pullman
Pullmanin kaupunki ja Pullmanin lakko
Kun Pullman lamakautena päätti alentaa työläistensä palkkoja, Pullmanin kaupungissa puhkesi toukokuussa 1894 niin sanottu Pullmanin lakko, joka johti maanlaajuisiin rautatieläisten tukilakkoihin, Pullmanin vaunujen boikotointiin ja väkivaltaisiin levottomuuksiin. Lakko murrettiin lopulta lähettämällä Chicagoon liittovaltion sotilaita. Tapauksen jälkiselvittely johti siihen, että Illinoisin osavaltion korkein oikeus määräsi vuonna 1898 Pullmanin kaupungin liitettäväksi Chicagoon.
Mescalerot
Suhteet Yhdysvaltoihin
Yhdysvaltain kanssa mescalerot joutuivat erimielisyyksiin 1840-luvun lopulta lähtien siirtolaisten alkaessa häiritä heidän elämäänsä. Ranchinomistajia, postivaunujen kuljettajia, kaivosmiehiä ja maanviljelijöitä kulkeutui mescalerojen maille paaluttaen valtion heille myöntämiä pientilojaan, metsästäen vuoristojen riistaa ja pitämällä luvatta karjaansa ruohikkoalueilla. Usein tämä kaikki tehtiin Yhdysvaltain armeijan suojeluksessa. Mescalerot samoin kuin monet muut apassien ryhmät eivät katsoneet maahantunkeutujien toimia suopein silmin, vaan vastasivat varastamalla näiltä karjaa ja hyökäten heidän asutuksilleen.
Reservaatioelämää
Vuonna 1883 mescalerot siirtyivät nykyiseen reservaatioonsa, joka sijaitsee eteläisen Uuden-Meksikon keskiosassa Sierra Blancan ja Sacramento-vuoriston välisillä alueilla. 1900-luvun alussa lipan-apassit sekä noin 200 vankileiriltä vapautettua Geronimon chiricahua-soturia liittyi mescaleroihin. Muinaiset espanjalaiset olivat pitäneet Sierra Blancan lähes neljän kilometrin korkeuteen nousevia huippuja maamerkkinään. Tänä päivänä vuoristo on mescalerojen pyhintä aluetta. He ovat hyödyntäneet vuoriston tarjoamia mahdollisuuksia ja avanneet Ski-Apachen nimellä tunnetun laskettelukeskuksen, joka tarjoaa erinomaiset puitteet hiihtourheilun harrastajille. Mescaleroilla on myös omat poliisivoimat, useita kouluja, oma kasino, eri alojen tehtaita ja viisi kirkkoa. . He ovat myös jatkuvasti kehittämässä ja parantamassa omaa kulttuuriaan ja vanhojen traditioidensa opetustyötä. Tärkeimpänä vuosittaisena tapahtumana on säilynyt vuosisatojen ajan nuorten tyttöjen puberteettijuhla, jota vietetään heinäkuussa ja johon lisäksi sisältyy näyttävä paraatikulkue ja useita rodeo-esityksiä.
1800-luvun puolivälissä mescaleroja on arveltu olleen noin 3 000 henkeä. Nyttemmin tämä määrä on ylitetty.
Tarkka-ampuja
thumb|Tarkka-ampuja niin sanotussa [[ghilliepuvussa.]] thumb|Saksalainen tarkka-ampuja [[Toinen maailmansota|toisen maailmansodan ajalta.]] thumb|[[M40 (tarkkuuskivääri)|M 40, Yhdysvaltain merijalkaväen käyttämä 7,62 mm tarkkuuskivääri.]]
Tarkka-ampuja (ennen tarkk’ampuja) on sotilas- tai poliisiorganisaatioon kuuluva erikoishenkilö. Tarkka-ampujan erikoisala on tarkkuuskiväärin käyttö kaikilla ampumaetäisyyksillä.
Sotilasorganisaatiossa tarkka-ampuja pyrkii aiheuttamaan pelkoa sekä paniikkia viholliselle, mutta ennen kaikkea henkilö- ja kalustotappioita pitkältä etäisyydeltä. Tarkka-ampuja pyrkii naamioitumaan ja valitsemaan kohteensa huolella, jotta saavuttaisi yhdellä luodilla suurimman mahdollisen haitan viholliselle. Tarkka-ampujan tehtävänä voi olla muun muassa tiedustelu, tulituki sekä kiinteiden kohteiden tuhoaminen. Tarkka-ampujat toimivat nykypäivänä useimmiten vähintään taistelupareittain. Ampumaetäisyydet ovat 50–2 500 metriä, aseesta ja ympäristöstä riippuen.
Poliisin erikoisryhmät käyttävät tarkka-ampujia esimerkiksi panttivankitilanteiden selvittämisessä.
Sala-ampuja ei ole suomen kielessä tarkka-ampujan synonyymi. Sala-ampuja on rikollinen, eikä toimi osana mitään laillista organisaatiota.
Historia ja merkitys
Varhaisten muskettien osumatarkkuus oli hyvin heikko pidemmillä etäisyyksillä. Rihlatussa tuliaseessa kuten kiväärissä luoti pyörii pituusakselinsa ympäri, mikä parantaa osumatarkkuutta merkittävästi pitkillä etäisyyksillä. Kiväärin keksimisen myötä tähtäämisestä ja tähtäimistä alkoi olla todellista hyötyä, ja sotilaan oli mahdollista valita kohteensa tarkasti jopa useiden satojen metrien päästä. Ensimmäisten kiväärien valmistaminen oli kallista ja hidasta, joten niitä käytettiin pitkään valiojoukkojen aseena.
Suomen suuriruhtinaskunnassa asevelvollinen armeija järjestettiin vuodesta 1880 eteenpäin tarkk’ampujapataljooniksi, joita oli henkivartioväen kaartin lisäksi kahdeksan läänien pääkaupungeissa. Tarkk’ampuja-nimitys johtui siitä, että joukot oli aseistettu tarkoilla rihlakivääreillä.
Kiikarikiväärillä aseistettujen tarkka-ampujien käyttö yleistyi jo ensimmäisessä, mutta varsinkin toisessa maailmansodassa, jossa muun muassa neuvostoliittolaiset massatuottivat kiikarikivääreitä laajamittaista tarkka-ampujien rintamakäyttöä varten. Tarkka-ampujakiväärit olivat yleensä jalkaväen kivääreistä muunnettuja malleja. Nykyiset tarkka-ampujat on yleensä aseistettu erityisesti tarkoitukseen suunnitelluilla kivääreillä, joissa käytetään tehokkaita kiikaritähtäimiä.
Tarkka-ampujan läsnäolo taistelukentällä aiheuttaa aivan erityistä pelkoa vihollisen joukoissa. Ainakin entisaikoina vangiksi jääneet tarkka-ampujat teloitettiin lähes aina. Monesti taistelevat joukot välttävät arvomerkkien käyttöä ja ylempien upseerien tervehtimistä, jotta nämä eivät erottuisi muista sotilaista vihollisen tarkka-ampujille. Vietnamin sodassa tarkka-ampujia käytettiin yleisesti vihollisen etenemistä ja alueiden raivausta hidastavissa tehtävissä.
Sala-ampujia on käytetty terrorisoimaan vastapuolen siviiliväestöä muun muassa Libanonin ja Bosnian sodissa. Nimitys viittaa taktisesti samaan kuin tarkka-ampuja, mutta sala-ampuja ei edusta mitään auktorisoitua aselajia tai viranomaista.
Asejärjestelmät ja käyttö
Viranomais- ja sotilaskäyttöön on suunniteltu useita asejärjestelmiä, kuten Sako TRG ja M16 Armalite -erikoisversioita painavalla piipulla. Yhteistä useimmille tarkkuuskivääreille on säädettävä poskipakka, useamman sulkuolakkeen lukko, ruostumattomasta teräksestä valmistettu tarkkakäyntinen piippu ja monipuoliset kiinnitysoptiot optiikalle ja varusteille. Jos käyttötarkoitus on ampua useampia laukauksia, voidaan kiväärinä käyttää myös itselataavaa asejärjestelmää. Mekaanisesti hiljaisemmat ja toimintavarmemmat pulttilukkoiset aseet ovat kuitenkin yleisempiä. Tunnettuja tarkoitukseen soveltuvia kaliipereja ovat: 7,62 NATO (tunnetaan myös merkinnöillä .308, 308 win tai 7,62/51), .338 Lapua Magnum, 7 mm Rem Mag. ja 50 BMG. Myös monet ns. wild cat -kaliiperit ovat jalostuneet kasa-ammunnasta tarkka-ammuntaan ja päinvastoin. Aseen ja kaliiperin valintaan vaikuttavat olennaisesti kohde ja etäisyys. Luodin suora lentorata vähentää tähtäimen säätämisen tarvetta, ja erityisesti viranomaiskäytössä Lapuan kehittämä 338 Lapua Mag. on erittäin yleinen monipuolisuutensa ja tehokkuutensa vuoksi.
Nykyaikaisessa sodankäynnissä tarkka-ampujan tehtävä voi olla myös tietoliikennejärjestelmien vaurioittaminen, ja tyypillisesti tehtävä vaatii huolellista valmistautumista ja tutustumista kohteeseen. Ampujan lisäksi partioon kuuluu tavallisesti tähystäjä (spotter). Tähystäjä avustaa tarkka-ampujaa maalien havaitsemisessa, etäisyyden arvioinnissa ja ammuttaessa havainnoi maalivaikutusta sekä antaa niiden perusteella tarvittavat korjaukset. Tyypillisesti tähystäjällä on tätä tehtävää varten vähintään kiikarit, mutta resurssien salliessa hänellä saattaa olla myös tehokas kaukoputki, pimeänäkövarusteet ja laseretäisyysmittari. Etäisyyden määritys pyritään suorittamaan ensisijaisesti luotettavasti laseretäisyysmittarilla, mutta yleensä tarkka-ampujat koulutetaan arvioimaan etäisyys passiivisesti optiikan avulla. Tähystäjä vastaa ensisijaisesti partion lähisuojauksesta, koska ampujalla on yleensä huonosti lähitaisteluun sopiva kivääri. Tähystäjä suojaa ampujaa partion irtautuessa eli poistuessa tuliasemastaan. Yleensä tähystäjä käyttää partion viestivälineitä. Suomalaisessa organisaatiossa ei tällä hetkellä virallisesti ole tähystäjää, mutta käytännössä toimintaa koulutetaan tähystäjäpohjaiseksi. Suomessa partiota johtaa ampuja, joka määrittää ammuttavat maalit ja vastaa tulitoiminnan johtamisesta.
Tarkka-ampujat voivat toimia myös ryhmissä, jos kohde liikkuu nopeasti tai pyritään hämäämään operaation todellinen luonne. Tarkka-ampujan käyttö on erityisen edullista vaikeakulkuisessa maastossa tai mikäli kohde vaatii jatkuvaa suojelua avomaastossa. Esimerkiksi Persianlahden sodassa merijalkaväen tarkka-ampuja sai yksinään toimiessaan irakilaisen autosaattueen antautumaan suojattomassa erämaassa ampumalla auton moottorin käyttökelvottomaksi kilometrin etäisyydeltä.
Leszek Drogosz
Leszek Melchior "Lech" Drogosz (6. tammikuuta 1933 Kielce – 7. syyskuuta 2012 Kielce) oli puolalainen nyrkkeilijä, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Drogosz voitti sarjan 67 kg olympiapronssia Rooman kesäolympialaisissa 1960. Helsingin kesäolympialaisissa 1952 hän sijoittui viidenneksi ja Melbournen kesäolympialaisissa 1956 yhdeksänneksi. Lisäksi Drogosz voitti kolme Euroopan mestaruutta.
Drogosz näytteli kahdessa Andrzej Wajdan elokuvassa. Hän kuoli 7. syyskuuta 2012, 79-vuotiaana.
Olavi Ronkainen
Olavi Johannes Ronkainen (27. syyskuuta 1933 Hyvinkää – 30. elokuuta 2018 Kajaani) oli suomalainen pappi, kansanopistomies ja Suomen Kristillisen Liiton kansanedustaja. Ronkainen tunnetaan erityisesti Kansanlähetyksen perustajajäsenenä sekä Säämingin kristillisen opiston rehtorina.
Ura
Ronkainen valmistui teologian kandidaatiksi ja vihittiin papiksi vuonna 1962. Valmistuttuaan hän toimi pappina Heinolassa ja Sulkavalla. Hän toimi Säämingin kristillisen opiston va. johtajana vuosina 1963–1966 ja opiston rehtorina 1966–1987. Ronkainen toimi Lieke-lehden päätoimittajana vuosina 1968–1971 ja Tien aukaisija -lehden päätoimittajana vuonna 1977. Hän oli viidennen herätysliikkeen perustajajäsen.
Ronkainen toimi eduskunnassa Suomen Kristillisen Liiton edustajana vuosina 1972–1975 ja 1979–1987. Ronkainen oli jäsenenä muun muassa puolustusvaliokunnassa, sivistysvaliokunnassa, toisessa lakivaliokunnassa sekä Parlamenttienvälisen liiton (IPU) Suomen ryhmän johtokunnassa. Hän on kuulunut Savonlinnan kaupunginvaltuustoon, SKL:n puoluevaltuustoon ja puoluehallitukseen sekä Suomen Evankelisluterilaisen Kansanlähetyksen hallitukseen. Ronkainen toimi presidentin valitsijamiehenä vuonna 1978. Hän toimi myös keskeisenä vaikuttajana 1990-luvulla kirkon rakennuttamiseksi Uhtualle.
Eläkevuosinaan Olavi Ronkainen siirtyi Kainuuseen Ristijärvelle, jossa hän muun muassa toimi sijaispappina. Siellä hän ohjasi harrastajaversion musikaalista Viulunsoittaja katolla ja näytteli siinä pääosan maitomies Tevjenä.
Populaarikulttuurissa
Irwin Goodman levytti vuonna 1979 Ronkaisesta ja pornolehdistä kertovan humoristisen laulun ”Nakutaiteen Tukija” levylleen Keisari Irwin I. Ronkainen mainitaan myös Juice Leskisen kappaleessa ”Hypätään koskeen”.
Anders Hellant
Anders Hellant (30. marraskuuta 1717 Pello – 23. marraskuuta 1789 Tornio) oli liike-elämän vaikuttaja, tähtitieteilijä ja fyysikko.
Hellant kuoli naimattomana.
Kuivakausi
thumb|250px|Sama alue kuvattuna kuivakautena (yläkuva) ja sadekautena (alakuva). Kuivakausi on sadekauden vastakohta. Päiväntasaajan seudulla on sadeaika kesällä ja kuivakausi talvella.
Ouzo
Ouzo [uuzo] on kreikkalainen kirkas, aniksella maustettu viina, joka valmistetaan rypäletisleestä. Ouzo juodaan veteen sekoitettuna, jolloin se muuttuu samean valkoiseksi. Syynä on anisöljyn veteen liukenemattoman ainesosan anetolin sakeneminen.
pienoiskuva|vasen|Erimerkkisiä ouzopulloja.
Ouzoa on kutsuttu Kreikan kansallisjuomaksi. Sitä valmistetaan erityisesti Lesboksen saarella, ja sen ouzopääkaupunkina ja ouzon synnyinpaikkana esiintyy puolestaan Plomári, jonka ouzo on nimisuojattu erikseen. Lesboksen lisäksi ouzoa tuotetaan muun muassa Týrnavoksessa, Chíoksella, Sámoksella, Makedoniassa, Akhaiassa ja Epeiroksessa. Yhteensä Kreikassa on yli 300 ouzontuottajaa. Tunnetuimpia ja suosituimpia ouzomerkkejä ovat Oúzo Plomaríou Isidórou Arvanítou, Oúzo Varvagiánni, Oúzo 12, Oúzo Mytilínis ja Oúzo Tsantáli.
Ouzo tarjoillaan joko korkeista ja kapeista laseista tai pienistä laseista. Vesi ja mahdollisesti myös jääpalat lisätään tarjoilun yhteydessä. Ouzoa juodaan yleensä alkuruokien eli mezejen kanssa ja myös aterian jälkeen.
Turkissa ouzoa vastaavaa juomaa kutsutaan rakiksi, kun taas Kreikassa ja erityisesti Kreetalla ”raki” viittaa tsipuroon, joka on vastaavanlainen rypäletisle mutta ilman anista tai muita mausteita. Romaniassa, Bulgariassa ja Pohjois-Makedoniassa tunnetaan ouzoa ja turkkilaista rakia muistuttava anis- ja fenkoliviina nimellä mastika, joka on jopa Bulgarian kansallisjuoma. Ouzon kaltaisia ja samaan tapaan nautittavia alkoholijuomia ovat ranskalainen pastis, Lähi-idän arak ja ranskalaista ja sveitsiläistä alkuperää oleva absintti.
Hayes Smartmodem
thumb|Dale Heatherington ja 80-103A-mallin prototyyppi. thumb|Micromodem II asennettuna [[Apple II:n.]] thumb|Alkuperäinen 300 [[Baudinopeus|baudin Smartmodem]]
Hayes Microcomputer Products oli yhdysvaltalainen modeemien valmistaja, joka tunnetaan Smartmodem-tuotteestaan. Siinä otettiin käyttöön yksinkertaisin AT-käskyin toteutettu modeemin hallinta, josta sittemmin on tullut standardi, sillä yhä vieläkin useimmat modeemit käyttävät muunnelmia Hayes-käskyistä.
Hayes oli valtamerkki modeemimarkkinoilla sen jälkeen, kun yritys oli vuonna 1981 esitellyt 300 bittiä sekunnissa siirtävän Smartmodem-tuotteensa. Laite oli automaattinen, liitettiin suoraan puhelinverkkoon ja se käytti Hayes-käskykantaa. Puhelinverkkoon liitetyt modeemit olivat käytössä 1990-luvulla ja mahdollistivat Internetin kehityksen.
Hayes pystyi pitämään asemansa johtavana modeemitoimittajana läpi 80-luvun. 90-luvun alussa markkinoille tuli edullisia nopeita modeemeja, kuten SupraFAXModem 14400, jotka aiheuttivat hintaeroosion. Hayes ei koskaan pystynyt vastaamaan näihin haasteisiin tehokkaasti. Lisäksi ADSL:n ja kaapelimodeemien käyttöönotto 90-luvun lopulla pakotti yhtiön suojautumaan konkurssilta ja se lopetettiin vuonna 1999.
Historia
Dennis C. Hayes (s. 1950) lähti Georgia Institute of Technologystä 1970-luvun puolivälissä töihin tietoliikenneyritykseen, National Data Corpiin, joka hoiti luottokortteihin liittyviä rahasiirtoja ja tunnistuksia. Hänen työnään oli rakentaa modeemiyhteyksiä NDC:n ja asiakkaiden välille.
1970-luvulla yhteydet tietokoneiden, yleensä minitietokoneen ja suurtietokoneen välille puhelinverkon kautta hoidettiin manuaalisesti. Hayes oli tietokoneharrastaja ja tunnisti modeemien tulevan tarpeen kasvavien kotitietokoneiden määrien vuoksi. Silloin tarjolla olleet modeemit olivat liian kalliita ja vaikeakäyttöisiä suurimmalle osalle käyttäjistä. Mitä tarvittiin oli yksinkertainen puhelinverkkoon liitettävä modeemi, joka tekisi "kaikki", vastaisi soittoihin, valitsisi numeron avatakseen yhteyden ja lopettaisi puhelun, kun tiedonsiirto oli saatu valmiiksi.
Hayes alkoi valmistaa harrastusmielessä tietokoneen emolevylle asennettavia modeemeja keittiössään vuonna 1977 ystävänsä ja työtoverinsa Dale Heatheringtonin kanssa. Heidän ensimmäinen tuotteensa oli 80-103A, 300 bit/s Bell 103-yhteensopiva laite S-100-väylän koneisiin. Liiketoiminta käynnistyi nopeasti ja tammikuussa 1978 molemmat sanoutuivat irti NDC:ltä ja käynnistivät oman yrityksen D.C. Hayes Associates. 80-luvulla tuli käyttöön nimi Hayes Microcomputer Products.
Sisäinen modeemi ei ollut käytännöllinen. Eri tietokoneet eivät vaativat vain erilaista ajuriohjelmaa, vaan myös erilaisen hardwaren. Joissain tietokoneissa, kuten Atarin 400 -sarjassa, ei edes ollut asennuspaikkaa sisäiselle modeemille. Ilmeinen ratkaisu oli käyttää RS-232-sarjaporttia, jota useimmat tietokoneet tukivat. Hayes ja yrityksen markkinointijohtaja Glenn Sirkis hahmottelivat Heatheringtonille käskyohjatun ulkoisen modeemin. Modeemi toimi kahdessa moodissa, käsky- ja datatilassa, ja tilaa vaihdettiin lähettämällä harvinaisia merkkijonoja, kuten <tt>+++</tt>. Jotta merkkijonon vahingossa lähettäminen ei vaihtaisi modeemin tilaa, sen edellä ja jäljessä piti olla sekunnin tauko. Hayesin toiveesta Heaterington lisäsi ominaisuuden, jolla modeemi automaattisesti tunnisti liikennöintinopeuden.
Kun tuote julkistettiin modeemimarkkinat olivat vielä suhteellisen pieniä. Mutta ei kestänyt pitkään, kun harrastajat kytkivät Smartmodem-laitteet BBS-purkkeihin ja loivat suuren kysynnän modeemeille. Hayes kasvoi yrityksenä 1980-luvulla nopeasti. Heatherington siirtyi eläkkeelle vuonna 1984.
Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopisto
Lännen vähemmistökansallisuuksien kommunistinen yliopisto oli Leningradissa 1922–1936 toiminut kommunistinen koulutuslaitos. Koulun tarkoituksena oli kouluttaa ei-venäläisiä puoluekaadereita Neuvostoliiton omaan käyttöön sekä ulkomaille kommunistijohtajia, jotka osaisivat koordinoida mahdollista vallankumousta ja sisällissotaa ja johtaa maata sen jälkeen. Alkuun koulu oli suunnattu lähinnä balteille ja suomalaisille, mutta sinne ruvettiin myöhemmin ottamaan opiskelijoita muistakin Euroopan maista. Koulu ei nimestään huolimatta ollut yliopistotasoa, vaikka kurssit kestivätkin pisimmillään neljä vuotta. Monet oppilaat saivatkin poliittista jatkokoulutusta Lenin-koulussa Moskovassa. 1930-luvun puolivälissä Neuvostoliitossa kiristynyt suhtautuminen vähemmistökansallisuuksiin johti laitoksen lakkauttamiseen.
Yliopiston olemassaolon aikana siellä opiskeli useita satoja suomalaisia, ja he muodostivat yli puolet kaikista oppilaista. Suomalaisista 314 ehti suorittaa täydet opinnot ja valmistua. Koulussa opiskelivat muun muassa Suomen Kommunistisen Puolueen kansanedustajat Aimo Aaltonen, Ville Pessi ja Elli Stenberg. Yrjö Sirola johti koulua kahteen otteeseen 1920-luvulla, ja Aura Kiiskinen toimi siellä opettajana.
Oppilaitoksen edeltäjinä olivat kurssit, joita järjesti Neuvostoliiton kommunistipuolueen suomalaisen järjestön keskustoimiston alainen sivistysjaos. Sitä johti aluksi Ebba Aholainen ja vuodesta 1921 Väinö Rautio. Kursseilla opettajina oli merkittäviä suomalaiskommunisteja, kuten Leo Laukki, Jussi Lumivuokko, Kullervo Manner ja Yrjö Sirola. Vuonna 1921 Suomen Kommunistinen Puolue ehdotti suomalaisen puoluekoulun perustamista, ja se aloitti toimintansa seuraavan vuoden puolella. Siihen yhdistettiin saman vuoden aikana vastaavat virolainen ja latvialainen puoluekoulu, ja näin syntyi Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopisto.
Sometimes We Swim
Sometime We Swim on suomalainen vuonna 2019 julkaistu Samppa Batalin ohjaama ja käsikirjoittama lyhytelokuva, jonka pääosissa näyttelevät Krista Hannula ja Matti Pajulahti.
Elokuva kertoo miehestä, joka kykenemättömänä jatkamaan eteenpäin elämässään, viipyilee hetkessä jolloin kaikki alkoi.
Marraskuussa 2019 lyhytelokuva palkittiin Nordic International Film Festivalin kunniamaininnalla New Yorkissa. Elokuvaa on esitetty myös Scandinavian International Film Festivaleilla Helsingissä sekä The Valley Film Festivaleilla Los Angelesissa.
Euroliiga-kausi 2005–2006
Euroliigakausi 2005–2006 oli kuudes ULEB-liiton järjestämä kansainvälinen koripalloturnaus. Edellisvuoden mestari oli Maccabi Tel Aviv BC ja Final Four pelattiin O2 Arenassa, Tšekissä. Sarjassa pelasi yksi suomalainen, Teemu Rannikko, jonka joukkue oli KK Union Olimpija. Kauden voitti CSKA Moskova.
Maren Lundby
Maren Olstad Lundby (s. 7. syyskuuta 1994) on norjalainen mäkihyppääjä, joka edustaa norjalaista Kolbukameratene-seuraa.
Arvokilpailut
Lundby on osallistunut maailmanmestaruuskilpailuihin kuusi kertaa. Liberecissä 2009 hän oli normaalimäen 22:s, Oslossa 2011 normaalimäen 11:s ja Val di Fiemmessä 2013 normaalimäen 25:s sekä sekajoukkuemäen neljäs yhdessä Norjan joukkueen kanssa. Falunissa 2015 hän oli normaalimäessä viidestoista ja saavutti sekajoukkuemäessä hopeaa. Lahdessa 2017 hän oli normaalimäen neljäs johdettuaan kisaa ensimmäisen kierroksen jälkeen. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 hän voitti normaalimäen maailmanmestaruuden ja oli mukana saavuttamassa pronssia ensimmäisessä naisten MM-joukkuemäessä sekä sekajoukkuemäessä. Oberstdorfin MM-kilpailuissa 2021 hän saavutti suurmäessä kultaa, normaalimäessä sekä sekajoukkuemäessä hopeaa ja joukkuemäessä pronssia. Planican MM-kilpailuissa 2023 Lundby saavutti suurmäessä hopeaa, joukkuemäessä pronssia ja sijoittui normaalimäessä seitsemänneksi. Lajin ensimmäisissä olympiakisoissa Sotšissa 2014 hän sijoittui normaalimäessä kahdeksanneksi. Pyeongchangissa 2018 hän voitti normaalimäessä olympiakultaa.
Maailmancup
Lundby osallistui ensimmäisen kerran Continental Cupiin 12. elokuuta 2007 Bischofsgrünissä, sijoittuen 56:nneksi. Hänen ensimmäinen maailmancup-kilpailunsa oli Lillehammerissa 3. joulukuuta 2011, jossa hän sijoittui 17:nneksi. Ensimmäisen osakilpailuvoittonsa Lundby saavutti Nižni Tagilissa 10. joulukuuta 2016. Lisäksi hän on voittanut Sapporossa 15. tammikuuta 2017, Râșnovissa 28. tammikuuta 2017, Ljubnossa 11. helmikuuta 2017, Lillehammerissa 1. joulukuuta 2017, Hinterzartenissa 17. joulukuuta 2017, Sapporossa 13. ja 14. tammikuuta 2018, Zaōssa 19. ja 21. tammikuuta 2018, Ljubnossa 27. tammikuuta 2018, Râşnovissa 4. maaliskuuta 2018, Oslossa 11. maaliskuuta 2018, Sapporossa 13. tammikuuta 2019, Yamagatassa 20. tammikuuta 2019, Râșnovissa 26. ja 27. tammikuuta 2019, Hinzenbachissa 2. ja 3. helmikuuta 2019, Ljubnossa 8. helmikuuta 2019, Oberstdorfissa 16. ja 17. helmikuuta 2019, Lillehammerissa 12. maaliskuuta 2019, Trondheimissä 14. maaliskuuta 2019, Tšaikovskissa 24. maaliskuuta 2019, Lillehammerissa 7. ja 8. joulukuuta 2019, Râșnovissa 26. tammikuuta 2020, Ljubnossa 23. helmikuuta 2020 sekä Lillehammerissa 10. maaliskuuta 2020. Lisäksi hän on sijoittunut toiseksi kaksikymmentä ja kolmanneksi kolmetoista kertaa (tilanne kauden 2019–2020 jälkeen). Maailmancup-kauden 2013–2014 kokonaispisteissä hän oli seitsemäs, kaudella 2015–2016 kuudes ja kaudella 2016–2017 kolmas. Kaudella 2017–2018 Lundby voitti maailmancupin kokonaiskilpailun. Hän varmisti maailmancupin voiton jo ennen kolmea viimeistä osakilpailua. Hän voitti maailmancupin kokonaiskilpailun myös kausilla 2018–2019 ja 2019–2020, joilla voitti myös Raw Airin kokonaiskilpailun. Kaudella 2020–2021 hän oli maailmancupissa kahdeksas.
Lundby on myös hypännyt Midtstubakkenin ensimmäisen hypyn 6. syyskuuta 2010. Hän hyppäsi 87 metriä.
S/S Furst Menschikoff (1836)
S/S Furst Menschikoff oli Åbo Ångfartysbolagin vuonna 1836 valmistunut kuunaritakiloitu siipiratashöyrylaiva. Se oli ensimmäinen Suomessa valmistettu avomerihöyrylaiva.
Valmistus
Alus tilattiin Turusta Åbo Gamla Skeppsvarfilta. Runko oli tehty mäntylankuista ja vahvistettu kuparilevyin. Sen höyrykone asennettiin Motala Mekaniska Verkstadilla Norrköpingissä Ruotsissa.
Palvelus
Laivan ensimmäisenä päällikkönä toimi oululainen J. W. Callmeijer. Alus saapui höyrykoneen asennuksen jälkeen Tukholman kautta Turkuun 20. lokakuuta 1836 tuoden samalla 13 matkustajaa. Syksyn aikana alus teki koe- ja huvimatkoja Airistolle. Seuraavana keväänä alus lähti 9. toukokuuta Turusta Degerbyn ja Furusundin kautta Tukholmaan, jonne se saapui 13. toukokuuta ahtojäiden ja heikon näkyvyyden hidastettua matkantekoa Ahvenanmerellä. Alus siirrettiin muutamaa vuotta myöhemmin reitille Tukholmasta Kronstadtiin, jonne matkattiin Turun, Helsingin ja Tallinnan kautta. Vuonna 1845 se palasi Turku Tukholma reitille.
Ruotsin viranomaiset kielsivät 1848 koleravaaran vuoksi matkat Turusta Tukholmaan, jolloin alus siirrettiin reitille Turusta Kronstadtiin. Seuraavana vuonna yhtiö ajautui konkurssiin, jolloin alus myytiin 22. elokuuta E. Julin & Co.:lle 59 000 ruplalla. Alus sijoitettiin perustettuun Åbo Nya Ångfartygsbolagetiin, jossa se oli aina romuttamiseensa saakka vuonna 1850.
Stabat Mater (Rossini)
Stabat Mater on Gioacchino Rossinin sävellys kuorolle ja solisteille. Sen pohjana on Stabat Mater, katolinen hymni 1200-luvulta, joka käsittelee Marian kärsimystä. Rossinin teoksen alkuperäisversio esitettiin Madridissa vuonna 1832. Siihen sisältyi Giovanni Tadolinin säveltämiä osuuksia; Rossini kuitenkin sävelsi sittemmin uudelleen Tadolinin osuudet, ja uusittu versio esitettiin ensi kertaa vuonna 1842.
Vajrayana
pienoiskuva|Vajra ja kello, joita käytetään toisinaan vajrayana-buddhalaisuuden symboleina. Vajrayāna (Tantrayāna, Mantrayāna) (suomennettuna timanttipolku) on buddhalaisuuden kolmas pääsuuntaus. Vajrayānaa kutsutaan myös buddhalaiseksi tantraksi. Siinä missä pienellä polulla (hīnayāna) päämääränä on tulla arhatiksi, suurella polulla (mahāyāna) ja vajrayānassa päämäärä on tulla bodhisattvaksi. Vajrayanan ja mahayanan ero on ennemminkin menetelmissä kuin opeissa. Vajrayānassa keskeisessä asemassa on kokemuksen välittäminen opettajalta (Lama) oppilaalle. . Vajrayana-buddhalaisia on arviolta 6 000 000.