cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hallusinogeenit
Dissosiatiivit
Joillain dissosiatiiveista on keskushermoston toimintaan kohdistuvia depressanttivaikutuksia, jolloin niiden riskit ovat samankaltaisia kuin opioideissa. Ne saattavat hidastaa hengitystä ja sydämen sykettä, mikä saattaa olla yliannostusten tapauksessa kuolettavaa. Suuret määrät DXM:ää voivat kohottaa sykettä ja verenpainetta, ja samanaikaisesti lamauttaa hengityksen. Toisaalta, PCP:n vaikutukset ovat vaikeasti ennakoitavissa, ja se luokitellaan monesti dissosiatiivin lisäksi sekä stimulantiksi että depressantiksi. Vaikka käyttäjät ovat kertoneet PCP:n, DXM:n ja ketamiinin poistaneen kivun tuntemukset, vaikutusta ei voi kuvailla perinteisten anestesialääkkeiden kaltaisiksi. Kivun poiston sijaan ne saavat kivun tuntumaan kaukaiselta: Kipu on yhä läsnä, mutta ilmenee irrallisena, vaikuttaen vähäisesti tunteisiin. Ilokaasun tapauksessa suurin riski lienee hapenpuute. Kaatumisesta seuraavat vauriot ovat myös mahdollisia, koska ilokaasu saattaa aiheuttaa yllättävän tajunnantilan hämärtymisen hapenpuutteen seurauksena. PCP:n vaikutukset, esimerkiksi kivuttomuus, on aiheuttanut repeytyneistä lihassoluista vapautuneesta myoglobiinista johtuvia kuolemia. Suuret määrät myoglobiinia voivat keskeyttää munuaisten toiminnan. Dissosiatiivit, kuten muutkaan hallusinogeenit, eivät juurikaan aiheuta fyysistä addiktiota. Psyykkisen addiktion mahdollisuus on kuitenkin todettu.
Vuonna 1989, Olney ym. havaitsivat NMDA-antagonistien, esimerkiksi PCP:n ja ditsosilpiinin aiheuttavan rottien aivoissa hermosolujen vakuolisaatioita ja muita sytotoksisia muutoksia ("leesioita"). Toistettu NMDA-antagonistien annostelu ei kuitenkaan aiheuttanut kasaantuvia neurotoksisia vaikutuksia, johtuen syntyneestä toleranssista. Antihistamiinien, esimerkiksi difenhydramiinin, barbituraattien ja jopa diatsepaamin, sekä psykedeelien kuten LSD:n ja DOB:n on havaittu estävän NMDA-antagonistien neurotoksisuuden.
Deliriantit
175px|thumb|right|[[Datura]] Tähän aineryhmään kuuluvat esimerkiksi kasvit lemmonmarja, alruuna, hullukaali, hulluruoho ja muskottipähkinä. Joissakin intiaanien traditioissa on myös ollut tapana nauttia uskonnollisissa seremonioissa tupakkaa määrinä, jotka tuovat esiin päihteen delirianttivaikutukset. Myös useat lääkevalmisteet, esimerkiksi vanhan polven antihistamiinit difenhydramiini (Benadryl), sen lähisukulainen dimenhydrinaatti (Dramamiini tai Gravol) sekä hydroksitsiini, ovat deliriantteja. Monessa maassa reseptivapaa matkapahoinvointilääke syklitsiini on etenkin nuorten suosiossa.
Deliriantti on päihteenä käytetystä antikolinergisestä aineesta käytetty nimitys. Se on farmakologisesti erityinen dissosiatiivien luokka, johon kuuluvat aineet toimivat asetyylikoliinireseptorien antagonisteina (toisin kuin muskariini ja nikotiini, jotka ovat näiden reseptorien agonisteja). Deliriantteja kutsutaan toisinaan "varsinaisiksi hallusinogeeneiksi", koska toisin kuin esimerkiksi klassiset psykedeelit, ne aiheuttavat hallusinaatioita sanan varsinaisessa merkityksessä: Käyttäjä saattaa käydä keskusteluja paikalla olemattomien henkilöiden kanssa tai suuttua liikkeitään matkivalle 'henkilölle', tajuamatta tuota henkilöä omaksi peilikuvakseen. Aineryhmää kutsutaan delirianteiksi, koska niiden vaikutukset muistuttavat kuumeen aiheuttamassa deliriumtilassa olevien kokemuksia. Siinä missä dissosiatiivien vaikutukset muistuttavat valveunia (joissa ollaan tietoisia siitä, että kyseessä on uni), delirianttien vaikutukset muistuttavat enemmänkin unissakävelyä (joiden aikana tapahtuneita asioita ei muisteta).
Antikolinergit ovat monella tapaa vaarallisia. Ne irtauttavat todellisuudesta huomattavasti muita aineryhmiä voimakkaammin ja aiheuttavat dissosiaation arkitajunnasta, lamauttamatta kuitenkaan kykyä liikkua. Ne ovat myös myrkyllisiä, ja niissä on kuolettavan yliannostuksen ja epämiellyttävien sivuvaikutusten, esimerkiksi nestehukan vaara.
Useimmat deliriantteja käyttävät psykonautit kuvaavat samankaltaisia hallusinaatioita ja vaikutuksia. Esimerkiksi suurten difenhydramiini- tai dimenhydrinaattiannosten on usein kuvattu aiheuttavan eläviä, synkkiä, oliomaisia hallusinaatioita, visuaalisen kentän häiriöitä, tuntemuksia yksinolosta ja samanaikaisesti kuitenkin myös valvonnan alaisena olemisesta, sekä hallusinaatioita joissa olemassa olevat esineet katoavat. Deliriantit voivat aiheuttaa hämmennystä tai jopa raivoa, jonka vuoksi muinaisten kansojen on arveltu käyttäneen niitä stimulantteina ennen taisteluun lähtemistä.
Käytön historiaa
Hallusinogeenit ovat yksi ihmishistorian pisimpään käytetyistä aineryhmistä, johtuen niiden luontaisesta esiintymisestä esimerkiksi sienissä, kaktuksissa ja monissa kasveissa. Hallusinogeenien käyttö lääkinnällisiin, uskonnollisiin ja virkistäviin tarkoituksiin on eri astein hyväksytty monissa kulttuureissa. Jotkut kulttuurit ovat kieltäneet niiden käytön kokonaan. Useissa teollisuusmaissa monien hallusinogeenien, myös luonnossa esiintyvien, hallussapitoa pidetään sakoilla, vankilatuomioilla tai jopa kuolemantuomiolla rangaistavana rikoksena. Joissain maissa, esimerkiksi Yhdysvalloissa ja Hollannissa sallitaan erityisluvalla aineiden käyttö alkuperäiskansojen rituaaleissa. Tällaisia lupia ovat saaneet esimerkiksi Native American Church ja Santo Daime. Lisäksi União do Vegetal, kristillispohjainen lahko joka ei pääosin koostu alkuperäiskansalaisista, sai Yhdysvaltain korkeimman oikeuden päätöksellä luvan käyttää ayahuascaa seremonioissaan. Toisaalta esimerkiksi Brasiliassa ayahuascan käyttö uskonnollisessa kontekstissa on ollut laillista vuodesta 1987. Perun hallitus puolestaan julisti ayahuascan vaalittavaksi kulttuuriperinteeksi vuonna 2008. União do Vegetalin piirissä uskotaan yleisesti, ettei ayahuascasta ole haittaa edes kirkkoon kuuluville alaikäisille, kunhan he nauttivat keitosta uskonnollisessa viitekehyksessä. Aihetta on tutkittu pilottitutkimuksen verran, jossa neljälläkymmenellä alaikäisellä ayahuascaa juovalla arvioitiin kontrolliryhmää vähemmän ahdistusta, negatiivista kehonkuvaa ja keskittymishäiriöitä.
Perinteinen uskonnollinen ja šamanistinen käyttö
Historiallisesti hallusinogeenejä on käytetty erityisesti uskonnollisissa tai šamanistisissa rituaaleissa. Tässä yhteydessä niihin viitataan nykyään enteogeeneinä. Aineita on käytetty parantamiseen, ennustamiseen, henkien kanssa viestintään ja aikuistumisrituaaleihin. Todistusaineisto viittaa enteogeenejä käytetyn jo esihistoriallisina aikoina, sekä useissa muinaisissa kulttuureissa, esimerkiksi Kiovan Venäjällä, muinaisessa Egyptissä, mykeneläisessä kulttuurissa, antiikin Kreikassa, vedalaisessa kulttuurissa, mayakulttuurissa sekä inkojen ja atsteekkien parissa. Amazonin yläjuoksulla on vahvin yhä aktiivisena toimiva enteogeeniperinne; esimerkiksi Perun urarinat harjoittavat yhä hienostunutta ayahuascašamanismin muotoa, joka kytkeytyy animistiseen uskomusjärjestelmään. thumb|Urarinašamaani, 1988
Šamaanit pyrkivät hallusinogeenien avulla transsitilaan, tavoitellen kommunikaatiota henkimaailman kanssa sekä pyrkivät näkemään potilaidensa sairauksien alkusyyt. Perun Aguarunat uskovat useiden sairauksien olevan seurausta noitien lähettämistä nuolista. Ayahuascan vaikutuksen alaisena Agarunašamaanit pyrkimät paikantamaan ja poistamaan nuolia potilaistaan.
Abrahamiliaisten uskontojen (juutalaisuus, kristinusko ja islam) nousu rajoitti hallusinogeenien enteogeenistä käyttöä. Pyhien kirjoitusten ja papiston auktoriteetti kutisti suorien henkisten kokemusten roolia erityisesti maallikoiden keskuudessa. Esimerkkejä tästä ovat Eleusiin mysteerien, johon nykyään otaksutaan liittyneen enteogeenirituaaleja, tuho, sekä varhaisnykyajan suuret noitavainot, joissa Länsi-Euroopassa huumeriittejä harjoittaneita syytettiin liitosta paholaisen kanssa. Espanjan konkistadorit näkivät Etelä-Amerikan enteogeeniset perinteet harhaoppisuutena ja satanismina, ja kitki niistä monia, mistä huolimatta monien alueiden enteogeeniperinteet ovat pysyneet hengissä nykypäivään saakka.
Varhaiset tieteelliset tutkimukset
Vaikka luonnonhallusinogeenien käytön historia ulottuu vuosituhansien taakse, länsimaisen tiedemaailman laajempi kiinnostus heräsi vasta 1900-luvun alkupuolella. Ensimmäiset tieteelliset tutkimukset kohdistuivat ilokaasuun 1700-luvun lopussa ja peyotekaktuksen ainesosiin 1800-luvun lopulla. Lähtien Kurt Beringerin vuoden 1927 julkaisusta "Der Meskalinrausch" ("Meskaliinipäihtymys"), psykoaktiivisten kasvien tutkimukseen alettiin kohdistaa aiempaa intensiivisempää panostusta. Samoihin aikoihin Louis Lewin julkaisi laajan, psykoaktiivisia kasveja käsittelevän katselmuksensa Phantastica (1928). Seuraavien vuosien merkittäviä askeleita oli muun muassa meksikolaisten taikasienten (vuonna 1936 Robert J. Weitlaner) ja ololiuhquin (vuonna 1939 Richard Evans Schultes) uudelleenlöytäminen. Ehkäpä kaikista merkittävin toista maailmansotaa edeltänyt askel oli kuitenkin Albert Hofmannin keksimä puolisynteettinen aine LSD, jonka hallusinogeeniset vaikutukset havaittiin vuonna 1943.
Hallusinogeenit toisen maailmansodan jälkeen
Toisen maailmansodan jälkeen psykiatrian kiinnostus hallusinogeeneihin kasvoi räjähdysmäisesti, pääosin LSD:n keksimisen seurauksena. Aluksi keskityttiin erityisesti aineiden psykoterapeuttisiin mahdollisuuksiin (ks. Psykedeeliterapia) tai hallusinogeenien käyttöön "hallitun psykoosin" aiheuttajina, pyrkimyksenä laajentaa ymmärrystä skitsofrenian kaltaisista psykoottisista häiriöistä. Vuoteen 1951 mennessä lääketieteellisissä lehdissä oli julkaistu yli 100 LSD:tä käsittelevää artikkelia, ja vuoteen 1961 mennessä lukumäärä oli jo kymmenkertaistunut. Hallusinogeeneja tutkittiin useassa maassa myös mahdollisina kemiallisina aseina. Kuuluisimpana näistä on CIA:n MK-ULTRA, mielenhallintaan keskittynyt tutkimusohjelma, joka on ollut runsaan mediahuomion ja useiden oikeusjuttujen kohteena.
1950-luvun alussa hallusinogeeneistä ei tiedetty länsimaiden suuren yleisön keskuudessa juuri mitään. Asiantila kuitenkin muuttui pian, kun useat vaikutusvaltaiset henkilöt tutustuivat hallusinogeeneihin. Aldous Huxleyn kirja Tajunnan ovet vuodelta 1953 kuvasi hänen meskaliinikokemuksiaan, ja R. Gordon Wassonin artikkeli Life-lehdessä ("Seeking the Magic Mushroom", suom. "Taikasientä etsimässä") vuonna 1957 toi aiheen julkiseen valokeilaan. 1960-luvun alussa Jerry Garcian, Timothy Learyn, Allen Ginsbergin ja Ken Keseyn kaltaiset vastakulttuuri-ikonit toimivat psykedeelien puolestapuhujina, ja suuri psykedeelejä käyttävien alakulttuuri sai alkunsa. Psykedeelit näyttelivät keskeistä roolia 1960-luvulla alkaneissa valtavissa sosiaalisissa muutoksissa. LSD:n kasvavan suosion ja siihen liitettyjen hippien aiheuttaman pahennuksen seurauksena LSD kiellettiin Yhdysvalloissa vuonna 1967. Tämän seurauksena LSD:hen kohdistuvan kliinisen tutkimuksen määrä romahti, vaikkakin rajoitettuja tutkimuksia jatkettiin yhä, joista yhtenä esimerkkinä Reese Jonesin tutkimus San Franciscossa.
Jo 1960-luvun alussa toteutettiin tutkimusta LSD:n lääkinnällisistä ominaisuuksista. LSD:n on todettu toimivan varsin tehokkaana hoitokeinona psyykkisiin häiriöihin, esimerkiksi pakko-oireiseen häiriöön (OCD). "Savage ym. (1962) tarjosi ensimmäisen näytön hallusinogeenin tehokkuudesta OCD:n hoidossa, kun vain kahden LSD-session seurauksena masennuksesta ja väkivaltaisen pakkomielteisistä seksuaalisista ajatuksista kärsivän potilaan tila koheni dramaattisesti ja pysyvästi (Nichols 2004: 164)." Muiden hallusinogeenien lailla LSD:llä on monia lääkinnällisiä ominaisuuksia, minkä vuoksi hallusinogeenien lääkinnällisen potentiaalin tutkiminen on äärimmäisen tärkeää.
Lainsäädäntö ja asenteet
Useimmat tunnetut hallusinogeenit (pois lukien dekstrometorfaani, difenhydramiini ja dimenhydrinaatti) ovat useimmissa länsimaissa laittomia. Yhdysvalloissa hallusinogeenit on luokiteltu tiukimmin kontrolloiduiksi schedule 1 -aineiksi. Luokitus tarkoittaa aineita, joilla ei ole tunnettua lääketieteellistä käyttöä, joita ei ole turvallista käyttää edes valvotuissa olosuhteissa, ja joilla on merkittävä väärinkäyttöpotentiaali. Viimeaikaiset tutkimustulokset huomioon ottaen kaikkien hallusinogeenien luokittelu tällaiseen kategoriaan on kyseenalaista.
Muutamien Länsi-Euroopan maiden päihdepolitiikka tekee merkittävän poikkeuksen vallalla olevaan kriminalisointiperiaatteeseen. Erityisenä esimerkkinä on Hollanti, jossa kannabista ja hallusinogeenejä pidetään "mietoina huumeina". Hallusinogeenien osalta käytäntöjä tiukennettiin lokakuussa 2007, jolloin sienten myynti kiellettiin reaktiona tapaukseen, jossa nuori turisti hyppäsi kuolemaansa sienten vaikutuksen alaisena. Hollannissa myydään kuitenkin yhäkin vapaasti vaikutuksiltaan psilosybiinisieniä vastaavia psilosybiinitryffeleitä, sekä muita kasvihallusinogeeneja, esimerkiksi salviaa, ayahuascaa ja peyotea. Myös taikasienten kasvatukseen tarkoitettuja "grow kitejä" myydään edelleen. Vaikka "miedot huumeet" huumeet ovat teknisesti ottaen yhä laittomia, Hollannin hallitus on todennut käyttöä vastaan taistelun lainsäädännön keinoin olevan voimavarojen tuhlausta.
1900-luvun loppua lähestyttäessä sallivampi, haittojen minimointiin pyrkivä lähestymistapa päihdepolitiikkaan on levinnyt ympäri Eurooppaa; monet Euroopan maat ovat luopuneet huumeidenkäyttäjien vastaisen politiikan aktiivisesta toteuttamisesta: Esimerkiksi hallusinogeenien hallussapidosta henkilökohtaiseen käyttöön ei juurikaan anneta rangaistuksia, vaikka lainsäädäntö sen yhä mahdollistaisikin. Erityisen laajamittaisesti asennemuutos näkyy suhteessa kannabikseen, jota pidetään nykyään suhteellisen vähähaittaisena ja alkoholin lailla sosiaalisesti hyväksyttävänä päihteenä. Käytännössä huumeiden käytöstä ja pienten määrien hallussapidosta seuraavista rangaistustoimenpiteistä on luovuttu ainakin Portugalissa, jossa nollatoleranssista luopuminen on tutkimusten mukaan aiheuttanut erittäin hyviä tuloksia ja Tšekissä. Myös Kreikassa ollaan luopumassa käyttörangaistuksista. . Etelä-Amerikan maista käyttö ja hallussapito sallitaan ainakin Meksikossa ja Argentiinassa.
Useat asiantuntijat, mukaan lukien edesmennyt LSD:n keksijä Albert Hofmann ovat ilmaisseet kannanottoja sen puolesta, ettei aineita kiellettäisi vaan säännösteltäisiin. Hofmann myös peräänkuulutti keskustelua vaaroista, joita hallusinogeeneillä voi olla jos niitä käytetään ilman asiaankuuluvaa psykologista opastusta.
Psykedeelit ja pitkäaikaiskäyttäjien mielenterveysongelmat
Useimpien psykedeelien ei ole havaittu olevan toksisia edes pitkällä aikavälillä. On kuitenkin mahdollista, että MDMA:n kaltaiset empatogeenit kiihdyttävät synapsirakkuloiden vapauttamien välittäjäaineista muodostuvien vapaiden radikaalien muodostumista. Muissa asiayhteyksissä vapaiden radikaalien on todettu kytkeytyvän soluvaurioihin, ja niiden on spekuloitu liittyvän moniin psyykkisiin sairauksiin, esimerkiksi Parkinsonin tautiin, dementiaan, skitsofreniaan ja Alzheimerin tautiin. Lopullisiin johtopäätöksiin tutkimuksissa ei ole päädytty. Tätä ongelmaa ei esiinny niissä substansseissa, jotka eivät vapauta serotoniinia (=useimmat artikkelin käsittelemät aineet).
Psykedeelien ei myöskään ole todettu aiheuttavan elimellisiä aivovaurioita. Virallisesta diagnoosiluettelosta löytyy kuitenkin Hallucinogen Persisting Perception Disorder (HPPD), joka tarkoittaa hallusinogeenien käytöstä seuranneita, pitkään kestäviä tai jopa pysyviä aistihäiriöitä. Syitä häiriölle ei toistaiseksi tiedetä.
Aineryhmän nimet
Tämän artikkelin kuvaamia aineita on kutsuttu useilla erilaisilla nimillä, joista useimmat kytkeytyvät tiettyyn teoriaan, jolla on pyritty kuvaamaan niiden vaikutuksia.
Louis Lewin käytti sanaa fantastika vuoden 1928 tutkielmassaan, joka käsitteli organismeja, jotka "kiihottavat aivotoimintaa aiheuttamalla hallusinaatioita, harhoja ja näkyjä [...] sekä tajuttomuutta tai muita poikkeuksellisen aivotoiminnan tiloja." Lewin kuitenkin koki käsitteen puutteelliseksi: "Sana ei onnistu välittämään toivomaani merkitystä". LSD:n keksimisestä seuranneen tutkimuksen määrän kasvun seurauksena syntyi useita uusia käsitteitä laajentamaan aiempaa sanastoa, esimerkiksi "hallusinogeeni", "fanerotyymi", "psykedeeli", "psykotomimeetti", "psykolyytti", "skitsofrenogeeni", "kataleptogeeni", "mystikomimeetti", "psykodyslepti" ja "enteogeeni".
"Psykoosia matkivaa" tarkoittava ilmaisu "psykotomimeetti" heijastelee tutkijoiden varhaisia hypoteeseja, joiden mukaan hallusinogeenien vaikutukset vastaavat luonnollisesti ilmenevän skitsofrenian oireita. Myöhemmin on todettu, että joidenkin hallusinogeenien vaikutus muistuttaa psykoottisia tiloja toisia enemmän. Vaikka serotonergisten psykedeelien (LSD, psilosybiini, meskaliini jne.) subjektiiviset vaikutukset eroavat merkittävästi NMDA-antagonistisisten dissosiatiivien (PCP, ketamiini, dekstrometorfaani) vaikutuksista, on ilmeistä että vaikutukset ovat myös limittäisiä, ja vaikuttavat samoihin mielen prosesseihin. Tutkimuksin on myös osoitettu, että kummankin aineryhmän vaikutusten psykoosinomaiset puolet syntyvät samankaltaisin mekanismein. Eräässä kaksoissokkotutkimuksessa vertailtiin DMT:n ja ketamiinin vaikutuksia. Tutkijat esittivät hypoteesin, jonka mukaan LSD:n kaltaisten aineiden vaikutukset muistuttavat erityisesti paranoidia skitsofreniaa, siinä missä PCP:n kaltaiset aineet muistuttavat tarkemmin määrittelemättömän skitsofrenian katatonisia alatyyppejä. Tutkijat esittivät näkemyksen, jonka mukaan "skitsofrenian kaltaista heterogeenista häiriötilaa ei luultavasti ole mahdollista mallintaa tarkasti yksittäisen kemiallisen vaikuttimen avulla."
Käsitteen "psykedeeli" keksi Humphry Osmond. Sanan jossain määrin mystinen mutta arvoneutraali merkitys tarkoittaa "mieltä ilmentävää". Käsitettä "enteogeeni", käytetään monesti kuvaamaan psykedeelien uskonnollista ja rituaalista käyttöä antropologisissa tutkimuksissa. Sanat "entaktogeeni", "empatogeeni", "dissosiatiivi" ja "deliriantti" ovat syntyneet viittaamaan klassisten psykedeelien kaltaisten aineiden alaryhmiin, joille on koettu tarpeelliseksi nimetä omat alaryhmänsä.
Luokittelu
Lähes kaikki hallusinogeenit sisältävät typpeä, jonka vuoksi ne luokitellaan alkaloideiksi. Tetrahydrokannabinoli (THC) ja salvinoriini A muodostavat poikkeuksen. Monien hallusinogeenien kemiallinen rakenne muistuttaa läheisesti ihmishermoston välittäjäaineita, esimerkiksi serotoniinia. Ne myös muokkaavat välittäjäaineiden ja reseptorialueiden toimintaa.
Lewinin luokat
Eräs klassinen luokitusmenetelmä, jolla on pääosin historiallista merkitystä, on Lewinin teoksessaan Phantastica esittelemä:
Hallusinogeenien farmakologiset luokat
Yksi tapa luokitella hallusinogeeneja on tehdä jaottelu aineiden kemiallisen rakenteen ja reseptorijärjestelmän vaikutusten perusteella. Tällä tavoin toteutetussa luokittelussa käytetään usein seuraavanlaista ryhmittelyä:
Rakenteeseen perustuvassa jaottelussa on myös ongelmia, koska rakenteellisesti samankaltaisten aineiden vaikutukset voivat poiketa toisistaan merkittävästi. Esimerkiksi, sekä metamfetamiini että ekstaasi ovat amfetamiinijohdannaisia, mutta metamfetamiinin stimulanttivaikutus on huomattavasti ekstaasia voimakkaampi, eikä sillä ole ekstaasin empatogeenisia vaikutuksia. Lisäksi aineet vaikuttavat pääosin useampiin eri reseptoreihin; esimerkiksi dekstrometorfaani on suurilla annoksilla ensisijaisesti dissosiatiivi, mutta toimii myös, monien fenetyyliamiinien lailla, serotoniinin takaisinoton estäjänä, ja itse asiassa fenetyyliamiinien funktionaalinen ryhmä sisältyy DXM:n rakenteeseen. Myös LSD sisältää sekä indolirakenteen että fenetyyliamiinirakenteen.
Hallusinogeeniset eliöt
Seuraavassa lista eliöistä, joiden tiedetään sisältävän hallusinogeenejä.
The Graduate (soundtrack)
The Graduate on Simon & Garfunkelin soundtrack vuoden 1968 elokuvaan Miehuuskoe.
Timo Teerisuo
Timo Ilari Teerisuo (13. helmikuuta 1935 Helsinki – 16. toukokuuta 1992 Helsinki ) oli suomalainen musiikkitieteilijä, hallintomies ja toimittaja.
Teerisuo opiskeli musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa sekä musiikinteoriaa Sibelius-Akatemiassa ja jatkoi opintojaan Wienissä ja Lontoossa. Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1970 aiheenaan Aarre Merikannon ooppera Juha.
Teerisuo työskenteli Sibelius-Akatemiassa vuosina 1961–1968 ja Suomen Kansallisoopperassa 1961–1964 sekä Teostossa tiedotuspäällikkönä (1970–1972) ja apulaisjohtajana (1972–); samalla hän toimi Luovan säveltaiteen edistämiskeskuksen asiamiehenä vuodet 1970–1986. Hän kuului myös musiikkilehti Rondon perustajiin ja toimi muun muassa Kauppalehden musiikkiarvostelijana ja -toimittajana. Hän hoiti useita musiikkialan luottamustehtäviä.
Sōja
Asutus Sōjan alueella on vanhaa, ja Nara-kaudella 700-luvulla sinne perustettiin Bitchūn provinssin pääkaupunki (kokufu) ja provinssitemppeli. Kaupungin nimi on peräisin Heian-kaudella perustetulta Bitchūn Sōja-gūn pyhäköltä. Sōja kehittyi sittemmin sen portineduskaupunkina. Japanin nykyisen kunnallishallinnon puitteissa Sōjasta tehtiin maaseutukaupunki vuonna 1896 ja kaupunkioikeudet se sai kuntaliitoksen myötä vuonna 1954. Vuonna 2005 siihen liitettiin Kiyonen ja Yamaten kyläkunnat. Perinteisiä elinkeinoja ovat metallityöt ja lääkkeiden valmistus, nykyisin tärkeitä ovat muun muassa vähittäiskauppa ja autoteollisuuden tarpeisiin toimiva metalliteollisuus. Kaupungissa on Rengōn aaltopahvitehdas ja Calpis-yhtiön virvoitusjuomatehdas. Kaupunki on kasvanut myös Okayaman ja Kurashikin lähiönä. Siihen kuuluvilla maaseutualueilla viljellään esimerkiksi riisiä, vihanneksia ja hedelmiä, kuten viinirypäleitä ja persikoita; Kibin ylängöllä tuotetaan männyntuoksuvalmuskaa.
Sōjan kulttuuriperintöön kuuluvat useat kofun-hautakummut ja muut historialliset muistomerkit, kuten Bitchūn provinssitemppeli Bitchū Kokubun-ji ja Kin linna. Hōfuku-jin temppeli tunnetaan Sesshūn asuin- ja opintopaikkana. Kamakura-kaudella se oli seudun zenbuddhalaisuuden keskus. Merkittävä luonnonnähtävyys on Takahashijoen sivujoen Makidanin vuorille kaivertama, syvä Gōkein rotko. Sōjassa toimii Okayaman prefektuurinyliopisto. Kaupunkia palvelevat JR Nishi-Nihonin Hakubi-linja ja Kibi-linja sekä Ibara-rautatien Ibara-linja.
Meiling Melançon
Meiling Melançon (s. 3. maaliskuuta 1980), tunnettu myös nimellä Mei Melançon, on yhdysvaltalainen näyttelijä ja entinen malli.
Lapsuus
Mei syntyi Filippiineillä ja hän matkusti perheensä kanssa ympäri Aasiaa ja Eurooppaa lapsena. Viisivuotiaana hänen äitinsä opetti Meitä soittamaan kitaraa ja hän soitti myöhemmin lapsiyhtye Blossomsissa. Mei kiinnostui näyttelemisestä, kun hänen perheensä asettui Yhdysvaltoihin ja hän oli tuolloin myös Wilhelmina Modelsin menestyvä malli.
Nurmiheinäsirkka
Nurmiheinäsirkka (Chorthippus parallelus) on yleinen, Suomessa tavattava heinäsirkkalaji. Sen tunnistaa 1–3 sekuntia kestävistä lyhyistä sirityssarjoista. Lajin lähisukuun kuuluvat esimerkiksi keto- ja nevaheinäsirkat.
Nurmiheinäsirkka on yleensä vihreän ja mustan kirjava, pienikokoinen heinäsirkka. Keskiruumiin selkäpuolella ei ole monilla muilla heinäsirkkalajeilla esiintyvää tiimalasikuviota, mutta selkäpuolen väri eroaa usein kylkien väristä. Koirailla, jotka ovat selvästi naaraita pienikokoisempia, on ruskeansävyiset siivet, jotka kuitenkin näyttävät yleensä hieman liian pieniltä eläimen kokoon nähden. Naarasyksilöiden siivet ovat selvästi surkastuneet ja yltävät yleensä korkeintaan takaruumiin puoliväliin saakka. Useimmista muista heinäsirkkalajeista poiketen nurmiheinäsirkka sirittää vielä hämärän aikaan.
Nurmiheinäsirkka esiintyy suurimmassa osassa Suomea, mutta harvinaistuu pohjoista kohti. Lajin levinneisyysalue jatkuu pitkälle Aasiaan. Laji on runsaslukuinen kosteissa heinikoissa, mutta esiintyy harvakseltaan myös kuivemmilla paikoilla.
Alexander Paischeff
thumb|[[Pauli Aaltonen|Pauli Aaltosen rintakuva Paischeffista vuodelta 1913.]] Alexander Paischeff (1. maaliskuuta 1894 Viipuri – 15. marraskuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, kuvittaja ja taidegraafikko.
Elämäkerta
Paischeff opiskeli aluksi syntymäkaupungissaan Viipurin taiteen ystävien piirustuskoulussa 1908–1912 sekä myöhemmin Helsingissä Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja Taideteollisessa keskuskoulussa 1912–1915. Debyyttinäyttelynsä hän piti Helsingissä vuonna 1914. Sen jälkeen Paischeffin teoksia oli 1930-luvulla esillä Suomen lisäksi myös Neuvostoliitossa, Latviassa, Saksassa, Itävallassa, Unkarissa ja eri Pohjoismaissa. Paischeff kuvasi uransa alkuaikoina lähinnä eläimiä, erityisesti hevosia, mutta siirtyi myöhemmin maisemamaalauksiin, joita hän teki Helsingistä sekä kaupungin ympäristöstä. Akvarellien ja öljymaalausten lisäksi Paischeffin tuotanto käsittää grafiikkaa. Hän kuvitti erilaisia lehtiä ja kirjoja sekä teki myös postikortteja ja opetustauluja. Hän teki yhteistyötä muun muassa venäläissyntyisen Elena Kojinen kanssa.
Paischeff toimitti myös Suomen Taiteilijaseuran julkaiseman Kuvataiteilijamatrikkelin toisen laitoksen, joka julkaistiin kaksi vuotta hänen kuolemansa jälkeen nimellä Suomen Kuvaamataiteilijat. Paischeffin puoliso oli vuodet 1917–1918 taidemaalari ja tekstiilitaiteilija Eva Anttila. Heidän tyttärensä Eila Pajastie tuli tunnetuksi taidekriitikkona.
Suontaan miekka
pienoiskuva|Suontaan miekka (keskellä) [[Suomen kansallismuseo|Kansallismuseon näyttelyssä vuonna 2017.]]
Suontaan miekka on vuonna 1968 Tyrvännön Vesitorninmäeltä löytynyt miekka. Se ajoittuu 1000-luvulle.
Miekan terässä on säiläkirjoituksena tekstit +NMIN+ ja +NIOIN+, jotka voivat olla muunnoksia tekstistä "Jumalan nimeen". Sen kahvanosat ovat ontoksi valettua pronssia.
Alun perin miekka liitettiin alueelta kaivettuun ruumishautaan, mutta miekka löytyi kuitenkin haudan täytemaasta. Kyseisestä vainajan haudasta löytyi myös toinen miekka, jossa ei ollut kahvaa. Hautaa epäiltiin pikään naisen haudaksi, mutta geenitutkimuksessa vainaja on osoittautunut mieheksi, jolla on ollut Klinefelterin oireyhtymäksi kutsuttu sukupuolikromosomipoikkeavuus.
Miekka edustaa Oakeshottin typologian mukaista tyypin X yhden käden miekkaa. Siinä on leveä veriura ja siinä on ollut pyöreähkö kärki. Alkuperäinen miekka on Kansallismuseon kokoelmissa.
Erik Lindegren
pienoiskuva|Erik Lindegren vuonna 1954. Erik Lindegren (5. elokuuta 1910 Luulaja – 31. toukokuuta 1968 Tukholma) oli ruotsalainen kirjailija ja kääntäjä.
Lindegren oli Ruotsin akatemian jäsen 1962–1968. Hänet valittiin Ruotsin akatemiaan Dag Hammarskjöldin seuraajaksi tämän kuoleman jälkeen. Hän oli Bonniers Litterära Magasinin, Stockholms-Tidningenin ja Dagens Nyheterin kirjallisuuskriitikko. Vuosina 1948–1950 hän oli aikakauskirja Prisman päätoimittaja. Hänen isoisänsä oli säveltäjä Johan Lindegren.
Lindegren teki oopperalibrettoja, muun muassa Karl-Birger Blomdahlin oopperaan Aniara, joka perustuu Harry Martinson runoelmaan Aniara.
Suomennettu runotuotanto
Lähde
Maataide
thumb|Robert Smithsonin Broken Circle ja Spiral Hill vuodelta 1971. Teos toteutettiin Emmenissä Alankomaissa. thumb|Robert Morrisin Observatorium.
Maataide on taiteen muoto, jossa maan kamara tai maisema muunnetaan taideteokseksi. Maataiteessa käytetään mielellään paikalla jo olevia materiaaleja sen sijaan, että muualla tehty irrallinen taideteos sijoitettaisiin ulos.
Robert Smithsonin tunnetuimpia maataideteoksia on hänen Utahin Isolle Suolajärvelle vuonna 1970 rakentamansa jättikokoinen Spiral Jetty. Teos koostuu maa-aineksesta kootusta, spiraalimaisesti etenevästä polusta, joka on 475 metriä pitkä ja 4,57 metriä leveä.
Alun perin teoksia tehtiin vaikeasti saavutettaviin paikkoihin vastalauseena gallerioiden ja museoiden käytännöille. Tarkoitus oli myös vastustaa taiteen kaupallisuutta ja tehdä teoksia, joita ei voi myydä. Maataiteen tekijät kuitenkin dokumentoivat teoksensa valokuvin ja filmein, joita sittemmin asetettiin näytteille.
Maataiteessa on ollut mukana ekologista näkökulmaa. Robert Smithson nimesi kotikaupunkinsa roskakasat ja laskuviemärit Passaicin monumenteiksi. Ekologista ja ympäristötietoista ajatusta oli enemmän kuitenkin maataidetta seuranneessa ympäristötaiteessa. Suurten maamassojen liikuttelu maataiteen tapaan ei välttämättä ole ympäristöystävällistä, sen enempää kuin esimerkiksi suuren asfalttimäärän kaataminen vuorenrinnettä alas Robert Smithsonin tapaan.
Myöhemmin suurten maamassojen siirtelyn sijaan suositummaksi tuli tehdä pieniä, huomaamattomia eleitä maastoon, luoksepääsemättömiin paikkoihin, ja valokuvata prosessi ja lopputulos. Esimerkiksi Richard Long ja Andy Goldsworthy tekivät suoria viivoja maastoon kävelemällä.
Troublemakers
Vuonna 2016 julkaistu James Crumpin ohjaama elokuva Troublemakers tarkastelee maataiteen historiaa 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa. Liikkeen aloittaneet newyorkilaiset taiteilijat olivat kapinallisia, jotka pyrkivät ylittämään maalaustaiteen ja kuvanveiston rajoituksia tuottamalla suurikokoisia maataideteoksia kaukaisiin erämaihin. Nykyisinkin nämä työt ovat vaikuttavia, koska niiden tekijät olivat rohkeita ja he pyrkivät murtautumaan irti perinteisistä normeista. Elokuva tarkastelee taiteilijoita herooisessa valossa, ikonoklasteina, jotka muuttivat pysyvästi taiteen maiseman. Elokuvassa on mukana harvinaisia kuvia ja haastatteluja lajin kolmesta perustajasta, Robert Smithsonista (Spiral Jetty), Walter De Mariasta (The Lightning Field) ja Michael Heizerista (Double Negative).
Maataideteoksia Suomessa
thumb|Mauri Korkan suunnittelema Alakivenpuisto sijaitsee Helsingin Myllypurossa. thumb|Marja Kanervo, Suomenlinnan vankileirin muistomerkki, 2004. Teoksen tekemisessä avusti myös [[maisema-arkkitehti Saara Pyykkö.]]
Yltä ja alta (Up and Under). Teoksen on suunnitellut Nancy Holt ja se sijaitsee Pinsiön kylässä Hämeenkyrössä. Teos on suunniteltu puistomaiseksi tapahtumapaikaksi, ja sen muoto perustuu ilmansuunnille ja Pohjan­tähden liikkeille.
Puuvuori (Tree Mountain). Teoksen on suunnitellut Agnes Denes ja se sijaitsee Ylö­järvellä. Teos koostuu 11 000 männystä, jotka on istutettu tarkan matemaattisen kuvion mukaan. Jokaisella puulla on eri omistaja, ja metsä on rakennettu toimimaan suodattimena sadevedelle. Teos sijaitsee pohjavesialueella.
Alakivenpuisto Helsingin Myllypurossa. Alueesta järjestettiin suunnittelukilpailu kutsukilpailuna vuonna 2000. Kilpailun voitti Mauri Korkka, jonka suunnittelema kartiomainen mäki toteutettiin alueelle. Puiston suunnitelma esitettiin toteutettavaksi vuonna 2014 ja se valmistuu kesäkuussa 2017.
Nuijaheinäsirkka
Nuijaheinäsirkka (Myrmeleotettix maculatus) on heinäsirkkalaji. Laji on Suomessa paikoin yleinen. Se on Suomessa esiintyvistä heinäsirkoista pienikokoisin, vain noin 1–1,5 senttimetrin kokoinen.
Low-Life
Low-Life on brittiläisen New Order -yhtyeen vuonna 1985 julkaistu kolmas albumi.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Keltahelttamesikko
Keltahelttamesikko (Anthochaera paradoxa) on mesikoiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Keltahelttamesikkoa tavataan Australiassa Tasmanian osavaltiossa. Lajin on yleinen Tasmanian länsiosia lukuun ottamatta. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Delfoin arkeologinen museo
Delfoin arkeologinen museo on arkeologinen museo Delfoin arkeologisen alueen yhteydessä Delfoín kunnassa Kreikassa. Se on yksi Kreikan merkittävimmistä arkeologisista museoista ja esittelee Delfoin arkeologiselta alueelta löydettyjä esineitä.
Historia ja rakennus
thumb|left|240px|Museo ulkoa.
Museo on perustettu vuonna 1903. Sen tehtävänä oli alusta lähtien tarjota tila ranskalaisten Delfoin alueella suorittamissa kaivauksissa löydetylle esineistölle. Rakennusta laajennettiin vuosina 1935–1936. Nykyinen museo on syntynyt 1950-alkaneiden laajennusten myötä. Rakennus uusittiin viimeksi 1990-luvulla ja se valmistui vuonna 1999.
Museorakennus on kaksikerroksinen. Siinä on neljätoista näyttelysalia ja sen pinta-ala on 2 270 neliömetriä. Näyttelytilojen lisäksi rakennuksessa on löydösten säilytystiloja, konservointilaboratorio, kahvila ja matkamuistomyymälä.
Kokoelmat
Museon kokoelmiin kuuluu esineitä minolaiselta ja mykeneläiseltä ajalta roomalaiselle ajalle saakka. Merkittävimmät museoesineet ovat peräisin arkaaiselta, klassiselta ja hellenistiseltä kaudelta. Esineisiin lukeutuu pääasiassa rakennusten koristeosia, kuten friisejä, metooppeja ja akroterion-koristeita sekä patsaita ja muita votiivilahjoja Apollonin pyhäkköalueelta sekä läheiseltä Athene Pronaian pyhäkköalueelta, jotka jo antiikin aikana ovat muistuttaneet eräänlaista ulkoilmamuseota.
Museon tunnetuimpiin esineisiin kuuluvat saleittain:
Lännenhelttamesikko
Levinneisyys
Lännenhelttamesikkoa tavataan Australian lounaisosissa. Lajin kannankehitys on runsastuva, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Hotelli Firenzessä
Hotelli Firenzessä (A Room with a View) on James Ivoryn ohjaama brittiläinen draamaelokuva vuodelta 1985. Monien muiden Ivoryn elokuvien tapaan sen käsikirjoitti Ruth Prawer Jhabvala (E. M. Forsterin romaanista) ja tuotti Ismail Merchant. He olivat tehneet elokuvia yhdessä jo 1960-luvun alusta lähtien, mutta ilman suurempaa menestystä. Hotelli Firenzessä muodostui käännekohdaksi: se oli niin yleisö- kuin arvostelumenestyskin. Elokuva oli myös sekä Helena Bonham Carterin että Julian Sandsin läpimurto.
British Film Instituten valitsemat asiantuntijat äänestivät Hotellin Firenzessä vuonna 1999 yhdeksi kaikkien aikojen sadasta parhaasta brittielokuvasta. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Juoni
Englannin Windy Cornerin kylästä kotoisin oleva neiti Lucy Honeychurch (Helena Bonham Carter) on lomalla Italiassa paljon vanhemman serkkunsa ja esiliinansa Charlotte Bartlettin (Maggie Smith) kanssa. Sekä Lucy että Charlotte ovat kummatkin käytökseltään ja ajatusmaailmaltaan hyvin sovinnaisia ja muodostavat selkeän vastakohdan vapaamielisemmille italialaisille. Eräässä pienessä vierasmajassa Lucy tapaa iäkkään herra Emersonin (Denholm Elliott) ja tämän komean pojan, Georgen (Julian Sands). Vaikka miehet ovat Lucyn ja Charlotten tapaan englantilaisia, he kuitenkin edustavat sovinnaisuuden sijaan vuosisadan vaihteen edistyksellistä ajattelutapaa ja pyrkivät jättämään taakseen viktoriaanisen Englannin pidättäytyneisyyttä ja varovaisuutta korostavan ajattelumallin. Ensin Emersonit vaikuttavat Lucysta ja Charlottesta oudoilta ja vierailta, mutta Lucyn alkaessa kypsyä kypsyä kohti aikuisuutta hän huomaa tuntevansa vetoa Emersoneihin, erityisesti Georgeen.
Kerran eräällä retkellä Lucy lähestyy Georgea ohrapellolla esittääkseen tälle kysymyksen, jolloin George yllättäen nappaa hänet syliinsä ja suutelee häntä intohimoisesti. Charlotte näkee kaiken ja puuttuu nopeasti asioiden kulkuun. Georgen hillitön intohimo järkyttää Lucya, mutta toisaalta se myös laukaisee salaisen kaipauksen ja rakkauden hänen omassa sydämessään.
Palattuaan Englantiin Lucy unohtaa koko välikohtauksen. Hän hyväksyy kireän mutta kunniallisen ja varakkaan Cecil-nimisen miehen (Daniel Day-Lewis) esittämän kosinnan, sillä hän uskoo, ettei näe Georgea enää koskaan. Lucy saa kuitenkin pian kuulla, että George ja tämän isä ovat muuttaneet Windy Corneriin hänen naapureikseen. Georgen ilmaantuminen sotkee Lucyn suunnitelmat ja pakottaa hänet tekemään valinnan Georgen ja Cecilin välillä.
Jonkin aikaa muuttonsa jälkeen Emersonit päättävät, etteivät he sovi paikallisten joukkoon, vaan alkavat suunnitella muuttoa jonnekin vapaamielisempään paikkaan. Lucy on jo ehtinyt purkaa kihlauksensa Cecilin kanssa ja tuntee voimakasta halua lähteä matkustelemaan. Hän tahtoo kipeästi päästä eroon veljensä Freddyn (Rupert Graves) kujeista, ystävällisistä mutta rasittavista naapureistaan ja myös omasta äidistään (Rosemary Leach). Lucy valmistautuu lähtemään Windy Cornerista omalle itsenäiselle seikkailulleen, mutta viime tipassa hän päättää kuitenkin karata Georgen kanssa Firenzeen.
Näyttelijät
Firenzessä:
Englannissa:
Muut näyttelijät:
Tate Britain
Tate Britain (Tate Gallery vuoteen 1999 asti) on Lontoon Millbankissa sijaitseva taidemuseo, joka on osa englantilaista Tate-taidemuseoverkostoa Tate Modernin, Tate Liverpoolin ja Tate St Ivesin kanssa. Tate Britain avattiin vuonna 1897, ja se on verkoston ensimmäinen galleria.
Museo sai alkunsa, kun sir Henry Tate (1819–1899) lahjoitti vuonna 1892 englantilaisen taiteen kokoelmansa Englannin valtiolle. Tate Britainissa on esillä brittiläistä taidetta vuodesta 1500 nykyaikaan.
Anton Köllisch
Anton Köllisch (1888–1916) oli saksalainen kemisti, joka kehitti ensimmäisen synteettisen muodon MDMA:sta eli ekstaasista.
Mandariininhatut
Mandariininhatut (Holmskioldia) on huulikukkaiskasvien (Lamiaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun luetaan nykyisin kuuluvaksi vain yksi laji: mandariininhattu (Holmskioldia sanguinea). Sukuun on kuvattu aikojen kuluessa muitakin lajeja, mutta ne on sittemmin joko siirretty muihin sukuihin tai todettu samaksi lajiksi kuin mandariininhattu.
Love Me Two Times
Love Me Two Times on yhdysvaltalaisen rockyhtyeen The Doorsin single yhtyeen vuoden 1967 albumilta Strange Days. Sen teki yhtyeen kitaristi Robby Krieger sen jälkeen, kun The Doorsin kosketinsoittaja Ray Manzarek oli kehottanut yhtyeen jäseniä menemään kotiinsa ja tekemään kappaleita. ”Love Me Two Times” on siinä mielessä harvinainen The Doorsin kappale, ettei yhtyeen päälaulaja Jim Morrison ottanut osaa sen sanoitusten tekoon.
Mandariininhatut
Mandariininhattujen tieteellinen nimi (Holmskioldia) viittaa 1700-luvulla eläneeseen tanskalaiseen fyysikkoon ja professoriin Theodor Holmskioldiin.
Laivayhtiön talo
Laivayhtiön talo on arkkitehti Birger Federleyn suunnittelema, vuonna 1908 valmistunut jugendtyylinen kuusikerroksinen asuinkerrostalo Hämeenpuisto 6:ssa Tampereen Amurin kaupunginosassa. Talon vuonna 1939 tehdyt muutostyöt suunnitteli rakennusmestari Heikki Tiitola.
Laivayhtiön talo on suojeltu asemakaavalla vuonna 1989.
Lähteet
61.50183°N, 23.75019°W
Paul Brason
Paul Brason (s. 1952) on brittiläinen taidemaalari. Hän opiskeli Camberwell College of Artissa. Hän on tunnettu varsinkin muotokuvataiteilijana, ja hänen töitään on ollut yhteis- ja yksityisnäyttelyissä National Portrait Galleryssa, the Royal Collection at Windsor Castlessa, the National Gallery of Scotlandissa, Goodwood Housessa, Eton College and the Bodleian Libraryssa, samoin monessa Cambrigden ja Oxfordin collegessa. Hänen malleinaan ovat olleet mm. prinssi Philip, HRH prinssi Michael of Kent, the Dukes of Westminster and Richmond, Sir Roy Strong, Sir Hugh Casson and Sir Michael Tippett: Lords Leverhulme, Wilson, Morris ja monta muuta. Brason voitti 1998 Ondaatje Award for portraituren. Tämän jälkeen hän on asettanut töitään vakituisesti esiin National Portrait Galleryyn, The Royal Academy Summer Exhibitioniin ja the Royal Society of Portrait Paintersiin. Hän elää ja työskentelee studiossaan Bathissa.
Esihistoriallisen Theran museo
Esihistoriallisen Theran museo on arkeologinen museo Firán kaupungissa Thíran saarella Santorínin saariryhmässä Kreikassa. Se esittelee Thíran eli muinaisen Theran saaren esihistoriallisen ajan löytöjä pääosin Akrotírin minolaisen kaupungin kaivauksilta. Löydöt ajoittuvat neoliittiselta kivikaudelta minolaiselle kaudelle 1700–1600-luvuille eaa., jolloin Thera oli merkittävä Egeanmeren alueen keskus ja Akrotírin asutus alueen merkittävimpiä kaupunkeja.
Museon rakentaminen alkoi 1970-luvun alussa ja se valmistui 1980-luvun alkupuolella. Ongelmista johtuen museon varsinainen käyttöönotto kuitenkin viivästyi. Museorakennusta uudistettiin 1999–2000 ja museo aloitti toimintansa lopulta maaliskuussa 2000. Merkittävää oli se, että monet Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa olleet Akrotírista peräisin olleet löydöt siirrettiin museoon.
Kokoelmat
Museon ensimmäisessä kerroksessa on vaihtuvia näyttelyitä ja toisessa kerroksessa pysyvä näyttely. Museon merkittävimpiin esineisiin kuuluvat Akrotírin seinämaalaukset, joista museossa ovat mm. maalaukset Afrikkalainen, Lehmät, Naiset, Papyrus, Ruusukkeet ja Siniset apinat; monet Akrotírista löydetyt minolaisen kulttuurin koriste-, kultti- ja käyttöesineet, kuten keramiikka ja korut sekä vulkaaniseen tuhkaan hautautuneista puisista huonekaluista tehdyt kipsivalokset; sekä kaupankäyntiin liittyvät esineet, kuten mitat, painot, sinetit ja lineaari-A-taulut. Kokoelmiin kuuluu myös kaupungin kaivauksissa löydettyjä muualta Egeanmeren ja itäisen Välimeren alueelta peräisin olevia esineitä, jotka todistavat asutuksen kauppayhteyksistä.
Akrotírin löydösten lisäksi museossa on aiemmista Thirasían saaren Potamóksen kaivauksista sekä muun muassa Megalochórista ja Christianín saarelta löydettyä kykladista esineistöä. Museo esittelee myös tuliperäisen Santorínin geologista historiaa, mukaan lukien Santorínin tulivuorenpurkaus ja kalderan synty sekä fossiililöydöt; sekä Akrotírin kaivausten vaiheita ja arkeologista työskentelyä.
Svärdfisken-luokka
Svärdfisken-luokka oli Ruotsin merivoimien kahden vuonna 1914 valmistuneen sukellusveneen muodostama alusluokka.
Firán arkeologinen museo
Firán arkeologinen museo (myös Thíran arkeologinen museo, Theran arkeologinen museo) on arkeologinen museo Firán kaupungissa Thíran saarella Santorínin saariryhmässä Kreikassa. Se esittelee saaren antiikin aikaisia löydöksiä.
Museorakennus rakennettiin vuonna 1960. Se korvasi tuolloin vanhan, vuonna 1902 rakennetun museorakennuksen, joka tuhoutui vuoden 1956 maanjäristyksessä.
Kokoelmat
Museon kokoelmiin kuuluu muun muassa veistoksia, piirtokirjoituksia, keramiikkaa, hautakiviä sekä savifiguriineja geometriselta ja arkaaiselta kaudelta hellenistiselle ja roomalaiselle ajalle saakka. Monet löydöistä ovat peräisin antiikin Theran kaupungin arkeologisista kaivauksista.
Ihana avioliitto?
Ihana avioliitto? (myös ilman kysymysmerkkiä, Le Beau mariage) on Éric Rohmerin käsikirjoittama ja ohjaama ranskalainen komediaelokuva vuodelta 1981. Sen pääosia esittävät Béatrice Romand ja André Dussollier.
Juoni
Puheliaassa komediassa tumma Sabine (Romand) kertoo vaalealle ystävättärelleen Clarisselle (Arielle Dombasle) kyllästyneensä ukkomiesten kanssa seurusteluun ja haluavansa aidon ja vapaan avioliittokumppanin. Clarissen veljen häissä hän tutustuukin asianajaja Edmondiin (Dussollier), joka osoittautuu kuitenkin kovin kiireiseksi tapailemaan Sabinea. Nainen ei kuitenkaan luovuta vaan pitää mieheen sitkeästi yhteyttä. Hän haaveilee avioliitosta, muttei ymmärrä että siihen tarvitaan molempien osapuolten yhteinen halu ja suostumus.
Vastaanotto ja jälkimaine
Helsingin Sanomien Mikael Fränti sanoi ensi-ilta-arvostelussaan Ihanan avioliiton olevan ranskalaisesti sivistynyt, hienostunut keskustelukomedia, jossa vältetään kaikenlaisia töykeyksiä: ”Tuskinpa nykyelokuvassa on kuvattu miestä näin myönteisessä hengessä. Edmond on hyvän käytöksen perikuva.”
The New York Timesin kriitikot valitsivat Ihanan avioliiton vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Naantalin Seudun Urheiluautoilijat
Naantalin Seudun Urheiluautoilijat r.y. (lyh. NaSU) on vuonna 1968 perustettu naantalilainen autourheiluseura. Seuran jäsenmäärä on noin 150 ja sillä on oma kerhotila Naantalissa osoitteessa Luostarinkatu 31.
NaSU järjestää vuosittain 2–3 autourheilukilpailua. Tunnetuin on Rantaralli, joka on Suomen suosituimman rallisarjan F-Cupin osakilpailu. Vuoden 2013 kilpailuun ilmoittautui 145 kilpailijaparia yhteensä viidessä sarjassa. Vuonna 2007 Rantaralliin osallistui 251 kilpailijaa muun muassa luokissa Historic Rally Trophy ja nuorten SM-sarja.
Sojuz MS-13
Sojuz MS-13 on Venäjän avaruusjärjestön miehitetty avaruuslento ISS-avaruusasemalle. Alus laukaistiin Sojuz FG -kantoraketilla 20. heinäkuuta 2019 Baikonurin kosmodromilta Kazakstanista mukanaan kolme avaruuslentäjää ja rahtia asemalle. Aluksen miehistö kuuluu ISS:n Retkikunta 60:n miehistöön.
Ruppovaaran kansakoulu
Ruppovaaran kansakoulu, sittemmin Ruppovaaran koulu, aloitti toimintansa Kiteen pitäjässä 1945 aluksi vuokrahuoneistossa kolmessa eri paikassa eli Iida Kerannon, Hilda Jumppasen ja Eino Halttusen pirteissä. Kyläläiset olivat aloittaneet koulupiirin perustamishankkeen 1937–1938 tienoilla, mutta kunta vastusti ajatusta ja sota keskeytti suunnittelun. Koulupiiri saatiin perustettua 1945 ja voitiin aloittaa opetus aluksi kahden, myöhemmin kolmen opettajan voimin.
Oma uusi koulurakennus oli hyvin tarpeellinen ja sellaisen rakentaminen aloitettiin 1949. Rakennussuunnitelmat laati arkkitehtitoimisto Lappi-Seppälä–Martas ja talon rakensi Rase Oy Tampereelta. Kaksikerroksisen tiilirakennuksen tilavuudeksi tuli 3 500 m3. Siinä oli kolme luokkahuonetta, yhdistetty veisto- ja voimistelusali, koulukeittola, kanslia, asunnot kolmelle opettajalle ja vahtimestarille sekä kellarissa sauna, pesutupa ja keskuslämmitysuunit. Koulutalossa oli myös vesijohdot ja seiniin valmiiksi asennetut sähköjohdot kaiuttimia varten. Rakennuksen kokonaishinnaksi tuli noin 14 miljoonaa markkaa, josta 70 % saatiin valtiolta lainana ja avustuksena.
Voimistelusalin ja viereisen luokan välinen seinä oli mahdollista nostaa ylös, jolloin muodostui avara juhlasali. Se oli rakennuksen vihkiäisissä 20. elokuuta 1950 tupaten täynnä väkeä. Paikalla olivat myös koulun opettajat Tauno Nikkonen, Siiri Salomaa ja alakoulun opettaja Elisabet Saikkonen. Heidän oppilaidensa määrä vaihteli vuodesta toiseen 70–90 välillä. Ruppovaaran ja Kunonniemen lapset saivat hienon koulun.
Ruppovaaran koulu lakkautettiin ja oppilaat siirtyivät Arppen yhtenäiskouluun syksyllä 2010.
Korkeaoja (sukunimi)
Korkeaoja on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Porsche Supercup -kausi 2007
Porsche Mobil 1 Supercup -kausi 2007 oli Porsche Supercup -sarjan 15. kausi. Kausi alkoi 14. huhtikuuta Bahrainista ja päättyi 16. syyskuuta Belgiaan. Kilpailut ajettiin Formula 1 -kauden -kilpailuviikonloppujen yhteydessä.
Sarjan mestaruuden voitti brittiläinen Richard Westbrook, toiseksi sijoittui irlantilainen Damien Faulkner ja kolmanneksi saksalainen Uwe Alzen.
Lapinsirkka
Lapinsirkka (Melanoplus frigidus) on Lapissa ja paikoin Kainuussa tavattava vihertävä ja siivetön heinäsirkkalaji. Se muistuttaa sukulaislajiaan kangassirkkaa.
Itä–Länsi-ottelu 1967
Vuoden 1967 Pesäpallon miesten Itä–Länsi-ottelu pelattiin Hesperiassa 10. syyskuuta. Tämä oli kaikkiaan 33. Itä-Länsi-ottelu ja 26. joka pelattiin Helsingissä. Helsingissä pelattiin nyt 12. kerran peräkkäin. Hesperian kenttä isännöi Itä-Länttä viimeisen kerran. Katsojamääräksi ilmoitettiin 4460. Markus Lakaniemi esiintyi Itä-Länsi -ottelussa yhdeksännen kerran. Martti Yli-Jaskari pelasi kuudennen Itä-Länsi -ottelunsa. Molemmille ottelu oli viimeinen.
Kymmenes nuorten Itä–Länsi-ottelu pelattiin Kouvolassa ja se päättyi Lännen 8–20 voittoon.
Naisten Itä–Länsi-ottelu pelattiin seitsemännen kerran. Kauhajoella 20.8. pelattu ottelu päättyi Lännen voittoon juoksuin 5–19.
Miesten Itä-Länsi
Avausheiton suoritti professori Lauri Pihkala.
Juoksulista
Länsi aloitti sisällä.