cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sadomasokismi
Sadomasokismi viestintävälineissä
Sadomasokismi on ollut suosittu kuvausten aihe markiisi De Saden ajoista alkaen. Italiassa tuotetut sadomasokistiset sarjakuvat nousivat suosioon 1970-luvulla: aluksi niitä yritettiin sensuroida, mutta näiden "likaisten" sarjakuvien tulvaa pimeistä painotaloista oli mahdotonta pysäyttää. Elokuvissa koitti jo 1910-luvulta alkaen maanalainen eksploitaatioelokuvien aikakausi: ne hyödynsivät tirkistelynhaluisten ihmisten uteliaisuutta rikkomalla röyhkeästi kaikkia aikakautensa moraalikäsityksiä esittäessään häikäilemätöntä pornografiaa ja väkivaltaa varsinkin naisia kohtaan.
Eksploitaatio-elokuvia tehtiin kiihtyvällä tahdilla 1930-luvulta 1970-luvulle asti, jonka jälkeen sen suosio aleni muun pornografian tarjonnan lisääntymisen vuoksi ja valtavirran elokuvien muuttuessa yhä enemmän eksploitaatioelokuvien kaltaisiksi. Internetissä sadomasokismiin tai sadomasokistiseen pornoon liittyvät sivut ovat tehneet ilmiötä tunnetuksi.
Tindersticks
Yhtyeestä
Tindersticksin juuret ovat Nottinghamilaisessa Asphalt Ribbons -yhtyeessä, jonka entiset jäsenet laulaja Stuart A. Staples, kosketinsoittaja David Boulter ja viulisti Dickon Hinchcliffe perustivat Tindersticksin vuonna 1992. Yhtyeeseen liittyivät myös kitaristi Neil Fraser, basisti Mark Colwill, ja rumpali Al Macaulay.
Sadomasokismi
Sadomasokismi Suomessa
Sadomasokismi luokiteltiin Suomessa kansainvälisen tautiluokituksen perusteella fetisismin ja transvestismin ohella sairaudeksi vuoteen 2011 saakka. Tuolloin Terveyden ja hyvinvoinnin laitos päätti poistaa ne luokituksesta, koska niiden mukana ololle ei nähty enää kunnollisia lääketieteellisiä perusteluita.
Tindersticks
Yhtyeestä
Yhtye julkaisi ensimmäisen Patchwork-nimisen singlensä marraskuussa 1992, jota seurasi Marbles alkuvuodesta 1993. Ensimmäisen levynsä Tindersticks julkaisi vuonna 1993. Kriitikoiden keskuudessa se oli arvostelumenestys ja esimerkiksi Melody Maker palkitsi sen vuoden albumina. Jatkoa seurasi kaksi vuotta myöhemmin, pelkkää yhtyeen nimeä (kuten debyyttikin) kantavan levyn ilmestyessä. Seuraavat julkaistut levyt olivat Curtains vuonna 1997 ja Simple Pleasures vuonna 1999. Niitä seurasivat Can Our Love... 2001 ja Waiting for the Moon 2003.
Vuonna 2005 Staples julkaisi ensimmäisen soololevynsä ja muutti perheineen Ranskaan. Vuonna 2006 kuusihenkisen yhtyeen jäsenistä puolet erosi ja Tindersticksin jatko oli epävarmaa Stuart Staplesin julkaistessa toisen soololevynsä. Vuonna 2007 kuitenkin yhtyeeseen jääneet Staples, Boulter and Fraser aloittivat uuden levyn äänittämisen, ja se julkaistiinkin huhtikuussa 2009 The Hungry Saw -nimellä.
Sadomasokismi
Sadomasokismi Suomessa
2000-luvulla Suomessa toimii useita sadomasokistien järjestöjä, kuten Kinky Club sekä Bizarre Club. Sadomasokismilla on kuitenkin huomattavan pitkät juuret Suomessa. MSC Finland – Tom’s Club ry (MSC: Motorsports Club) on yksi uranuurtajista. Järjestö ei ole nimenomaisesti yleissadomasokistinen järjestö, vaan se keskittyy miesten väliseen sadomasokismiin ja fetisseihin. Yhdistys on perustettu vuonna 1976 ja on Suomen toiseksi vanhin edelleen toimiva sateenkaariyhdistys. Taiteilija Tom of Finland oli yhdistyksen jäsen.
Taiteessa Suomessa ovat erilaisia sadomasokistisia teemoja käsitelleet muun muassa Tom of Finland, Kalervo Palsa (erityisesti Eläkeläinen Muistelee-sarjakuva), Sirpa Ala-Lääkkölä, Anja Kauranen, Kjell Westö ja Nalle Virolainen.
Filosofiselta kannalta sadomasokismia on käsitellyt muun muassa Timo Airaksinen.
Vuonna 2012 julkaistiin suomalaisten kirjailijoiden kirja Kipukynnys, joka kertoo sadomasokismista nyky-Suomessa.
Veikko Leppänen
Veikko Leppänen (29. heinäkuuta 1918 Käkisalmi – 11. joulukuuta 1969) oli suomalainen kuvanveistäjä, joka teki useita realistisia patsaita.
Nanny McPhee – satumainen lastenvahti
Nanny McPhee – satumainen lastenvahti on vuonna 2005 valmistunut lastenelokuva. Elokuvan on käsikirjoittanut Emma Thompson, ja elokuva perustuu kirjailija Christianna Brandin Nurse Matilda -kirjoihin. Ensi kerran Thompson esitteli elokuvan trilogiaa BBC:n Friday Night With Jonathan Ross -ohjelmassa. Elokuvaa tehtiin Coatbridgessa lähellä Glasgowta. Pääosissa näyttelevät Colin Firth, Emma Thompson, Angela Lansbury, Kelly Macdonald, Celia Imrie ja Thomas Sangster.
Juoni
Cedric Brown (Firth) on seitsemän lapsen leski-isä, joka on jatkuvasti töissä, eikä hänelle jää aikaa lapsilleen Simonille (Sangster), Toralle (Eliza Hope Bennett), Lilylle (Jennifer Rae Daykin), Ericille (Raphaël Coleman), Chrissylle (Holly Gibbs), Sebastianille (Samuel Honywood) ja Aggielle. Hän on joutunut palkkaamaan koko ajan uusia lapsenvahteja sitä mukaa kuin edelliset ovat lähteneet pois talosta.
Kun Cedric lähtee palkkaamaan uutta lastenvahtia, hän tapaa Nanny McPheen (Thompson), jonka kasvot ovat täynnä syyliä. Noiduttu lastenvahti lupaa hoitaa Brownin lapsia. Syylät katoavat hänen kasvoiltaan sitä mukaa kuin lapset alkavat totella häntä.
Pian Cedric aikoo mennä uusiin naimisiin Selma Quickly -nimisen naisen (Imrie) kanssa. Lapset eivät pidä naisesta, joten he pyytävät lastenhoitajaansa loitsimaan estääkseen parin rakastumisen. Hääpäivänä lapset pilaavat häät, Selma saa tarpeekseen ja lähtee talosta ja Cedric meneekin naimisiin palvelijansa Evangelinen (Macdonald) kanssa.
Arvioita
Turun Sanomien Päivi Valotien murskakritiikissä Nanny McPhee – satumainen lastenvahti on tyhjänpäiväinen ja kliseinen kohelluskomedia, joka sijoittuu räikeästi ylöspantuun mielikuvitusmenneisyyteen, kuin teemahuvipuistoon Viktorian ajan Englannista. Tarinan lapset ovat ärsyttäviä ilkiöitä ja elokuva sortuu kauheaan saarnaavuuteen kouliessaan heistä kunnollisia.
Normaalikoulu
Normaalikoulut eli harjoittelukoulut ovat yliopistojen oppilaitoksia, joissa opettajaksi opiskelevat opettajakokelaat eli auskultantit suorittavat opettajaharjoittelunsa pääosan. Kaikki normaalikoulut kuuluvat samalla paikkakunnalla toimivaan yliopiston kasvatustieteelliseen tiedekuntaan. Riippuen siitä, koulutetaanko paikkakunnalla aineen- vai luokanopettajia, koulussa on joko peruskoulun 1.–6. tai 7.–9. luokat sekä mahdollisesti lukio. Joissain normaalikouluissa on sekä täydellinen peruskoulu että lukio. Suomessa on 10 yliopistojen kasvatustieteellisiin tiedekuntiin kuuluvaa normaalikoulua.
Normaalikoulun nimi on laina ranskan kielestä saksan kielen välittämänä. Sana normaali ei tarkoita tässä tapauksessa tavanomaista vaan normin antavaa. Puhekielessä normaalikoulua kutsutaan usein ”norssiksi”. Aiemmin myös ammatillista opettajankoulutusta antaneita laitoksia kutsuttiin normaalioppilaitoksiksi (esimerkiksi Kurun normaalimetsäoppilaitos).
Oppilaansa normaalikoulu ottaa tavanomaiseen tapaan sijaintikunnastaan. Käytännössä normaalikoulu on määritelty lähikouluksi tietylle alueelle, jolla on sopiva väestöpohja. Harjoittelukoulut saavat perusopetuksen järjestämiseen valtiolta kotikuntakorvauksia, joiden määrä on 94 % kunnallisten opetuksenjärjestäjien saamista valtionavustuksista. Harjoittelukoulujen opettajankoulutustehtävä sekä lukiokoulutus rahoitetaan Opetus- ja kulttuuriministeriön myöntämillä valtionosuuksilla. Sijaintikunnalle harjoittelukoulun järjestämä opetus ei aiheuta kustannuksia.
Opetus tapahtuu pääosin samoin kuin kenttäkouluissa, mutta osan tunneista pitävät opetusharjoittelijat. Näitä tunteja on aina seuraamassa luokan varsinainen opettaja, jonka kanssa yhdessä tunnit suunnitellaan etukäteen. Ohjaava opettaja antaa opetusharjoittelijalle jälkikäteen palautteen suorituksesta. Normaalikoulun opettajat antavat lisäksi opetusharjoittelijoille ohjausta ja opetusta koulunpidollisissa ja käytännöllisissä tehtävissä. Normaalikoulun opettajilla on kenttäkoulujen opettajia suuremmat kelpoisuusehdot, jotka vaihtevat jonkin verran eri harjoittelukouluissa. Yleisenä vaatimuksena muodollisen kelpoisuuden ohella on hyvä opetustaito sekä vähintään kahden vuoden opettajakokemus. Joissakin harjoittelukouluissa johtavalta rehtorilta edellytetään tohtorin tutkintoa.
Koska normaalikoulut toimivat osana yliopistoa, ne tarjoavat luonnollisen kohteen erilaisille kasvatustieteellisille tutkimuksille ja kokeiluille. Opetukselliset kokeilut ovat osa normaalia opettajan työtä, mutta tutkimusten suorittaminen oppilailla vaatii vanhempien luvan. Usein onkin tapana pyytää normaalikoululaisten vanhemmilta yleissuostumus erilaisten pienimuotoisten kyselyjen suorittamiseen oppilaille. Tämä riittää tyypillisten pro gradujen ja proseminaaritöiden tarpeisiin. Laajemmat tutkimusprojektit vaativat tarkemman hyväksymismenettelyn.
Yleensä normaalikoulun oppilasta kohden käytetty rahamäärä on hieman suurempi kuin vastaavassa kunnan koulussa. Tähän on syynä pyrkimys tarjota opetusharjoittelijoille kasvatustieteen nykytilaa vastaava harjoitteluympäristö.
Suomen normaalikoulut
Nimen perässä on mainittu suluissa, mitä yliopistoa osa se on, ja mitkä luokka-asteet koulussa toimivat.
Hansakortteli
pienoiskuva|Sisäkuva Hansakorttelista. Hansakortteli eli Hansa on kauppakeskus Turun ydinkeskustassa, kauppatorin laidalla VII kaupunginosassa. Yli 130 liikkeellään se on Turun suurin kauppakeskus, ja keskuksessa kävi ostoksilla vuonna 2019 noin 12,0 miljoonaa asiakasta. Hansan myynti oli 211 miljoonaa euroa vuonna 2019. Hansakorttelissa sijaitsee myös Suomen vanhin ammattiteatteri: Åbo Svenska Teater.
Hansakorttelissa tehtiin mittavat uudistustyöt vuosina 2017-2020.
Historia
Hankkeen suunnittelijaksi palkattiin Benito Casagrande. Hansakortteli rakennettiin useassa osassa: ensimmäinen osa valmistui vuonna 1985 ja viimeinen vuonna 1988. Kauppakeskusta rakennettaessa onnistuttiin säilyttämään kadunvarsitalot ja katukuva entisellään, mikä oli poikkeavaa moniin Turun keskustan aiempiin rakennushankkeisiin verrattuna.
Hansakorttelin tiloissa tehtiin vuosina 2017–2020 merkittäviä uudistustöitä, joiden suunnittelusta vastasi työyhteenliittymä Schauman Arkkitehdit ja Suunnittelutoimisto Amerikka.
Elizabeth George
Georgen ensimmäinen romaani Kunnioitetun kansalaisen kuolema ilmestyi vuonna 1988. Rikosarvoituksen lisäksi teokset kuvaavat englantilaista luokkayhteiskuntaa. Luokkajako vallitsee alun perin nimenomaan Lynleyn ja Haversin välillä, mutta myöhemmin se saa uusia piirteitä uusien henkilöiden myötä.
Georgen tuotanto on kronologialtaan haastava, sillä varsinaisten rikostarinoiden lisäksi paljastetaan kirja kirjalta enemmän myös päähenkilöiden menneisyydestä. Kirjat tulisi lukea oikeassa järjestyksessä. Lynleyn vanha ystävä Simon St. James sekä kummankin naisystävät, myöhemmät vaimot, saavat erisuuruisia rooleja. Esimerkiksi Sovelias kosto keskittyy enimmäkseen kuvaamaan Lynleyn nuoruutta. Taustalla hitaasti kehittyvän traagisen rakkaustarinan seuraaminen on joskus vaikeaa varsinkin suomenkieliselle lukijalle, sillä suomennokset eivät ole ilmestyneet alkuperäisessä järjestyksessä, sikäli kun niitä on ilmestynyt ollenkaan.
Romaaneihin pohjautuva televisiosarja Komisario Lynley on esitetty myös Suomessa useaan otteeseen. Sarjan pääosissa ovat Nathaniel Parker Lynleynä ja Sharon Small Haversina. Sarjan alkupään jaksot pohjautuvat kuitenkin Georgen romaaneihin vain suhteellisen pinnallisesti, ja loppupään jaksot eivät ollenkaan, vaan ovat käsikirjoittajien uusia luomuksia.
Voimistelu kesäolympialaisissa 1952
Voimistelu oli Helsingin olympialaisissa 1952 yhdettätoista kertaa kisalajina. Mukana oli 8 lajia miehillä ja 7 naisille. Kaikki lajit käytiin 19.–24. heinäkuuta Messuhallissa, eli nykyisessä Töölön kisahallissa.
Miesten lajeihin osallistui 185 urheilijaa 29 maasta ja naisissa osallistujia oli 134 kaikkiaan 18 maasta. Ensimmäistä kertaa olympialaisiin osallistunut Neuvostoliitto oli voimisteluissa ylivoimainen ja sai viidestätoista kultamitalista kaikkiaan yhdeksän. Voimisteluja aiemmin hallinneet Saksa, Suomi ja Sveitsi joutuivat tyytymään selvästi heikompaan mitalisaaliiseen. Saksa jäi jopa kokonaan kultamitaleitta.
Miehet
Pakolliset liikkeet aloittivat voimisteluohjelman. Joukkueet jaettiin neljän maan ryhmiin. Pakollisissa liikkeissä samassa ryhmässä kilpailivat Neuvostoliitto, Sveitsi, Suomi ja Japani, jotka olivat kaikki ensimmäisen vaiheen jälkeen kärkipäässä esitetyssä järjestyksessä. Tämän lisäksi Saksa kiilasi neljänneksi. Jo pakollisten liikkeiden jälkeen Neuvostoliitto oli karkaamassa joukkuekilpailun mestaruuteen.
Vapaaehtoisissa liikkeissä seitsemän parasta maata muodostivat oman kilpailuryhmänsä. Kärkijoukkueiden sijoitukset eivät muuttuneet vapaaehtoisissa liikkeissä, mutta erot kasvoivat. Ainoan joukkuekilpailun parhaiden maiden ulkopuolelle menneen lajivoiton otti ruotsalainen William Thoresson permannolla.
Neuvostoliittolainen Viktor Tšukarin oli Helsingin olympialaisten eniten mitaleita ottanut miesurheilija. Hän voitti neljä kultaa ja kaksi hopeaa. Tšukarin sai seuraa maanmiehistään palkintopallille hevosessa ja renkaissa, joissa Neuvostoliitto otti kolmoisvoiton. Renkaissa kultaa voitti ennen Tšukarinia Hrant Šahinjan. . Sveitsin Hans Eugster voitti nojapuiden ja Jack Günthard rekin mestaruuden.
Naiset
Neuvostoliitto oli omaa luokkaansa myös naisten voimistelussa. Se johti jo pakollisten liikkeiden jälkeen ja kasvatti vain johtoaan vapaaehtoissa liikkeissä. Unkari oli maan pahin haastaja ja oli myös todella selvä hopeamitalisti joukkuekilpailussa. Kaikki henkilökohtaiset mitalit menivätkin neuvostoliittolais- ja unkarilaisvoimistelijoille. Tšekkoslovakia nousi pronssille vapaaehtoisten liikkeiden jälkeen. Kolmatta sijaa pakollisten liikkeiden jälkeen pitänyt Bulgaria tippui lopputuloksissa viidenneksi.
Neuvostoliiton Marija Gorohovskaja oli kahdeksanottelun voittaja tasaisuutensa ansiosta. Hän oli jokaisella telineellä toiseksi paras kilpailija. Hän voitti kisoista yhteensä seitsemän mitalia: kaksi kultaa ja viisi hopeaa. Määrä on suurempi kuin yhdelläkään naisurheilijalla yksissä olympiakisoista.
Unkarin Ágnes Keleti voitti permannolta ja Margit Korondi nojapuilta kultaa. Puomin kulta meni Neuvostoliiton Nina Botšarovalle ja hypyn kulta saman maan Jekaterina Kalintšukille. Ainoan mitalin, joka meni Neuvostoliiton ja Unkarin ulkopuolelle voitti Ruotsi yhteisvoimistelussa.
Kemijärven maalaiskunta
Kemijärven maalaiskunta (lyh. Kemijärven mlk, ) oli Peräpohjolassa Lapin läänissä sijainnut Suomen kunta.
Kemijärven maalaiskunta ympäröi Kemijärven kauppalaa joka puolelta, ja muut naapurikunnat olivat Pelkosenniemi, Posio, Rovaniemen maalaiskunta, Salla ja Sodankylä.
Takaroa
Takaroa (myös Taka-roa tai Takapua) on atolli Tuamotussa Ranskan Polynesiassa. Koko atollin pituus on 27,4 km ja leveys 7 km, joskin maa-aluetta on vain kapea ympyrämäinen saarijono. Takaroata lähin saari on Takapoto, joka sijaitsee atollista 10 km lounaaseen. Riuttojen ja saarten takia mereltä käsin ei pääse Takaroan laguuniin.
Kemijärven maalaiskunta
Kemijärven maalaiskunnan suurin asutuskeskittymä kauppalan erottamisen jälkeen oli Kemijärven itärannalla sijaitseva Isokylä, jossa asui liki neljännes kunnan väestöstä. Kunnan länsiosassa sijaitsi Raajärven kaivosalue, jonka malmiot löydettiin vuonna 1958. Itse kaivos aloitti toimintansa vuonna 1965 ja se suljettiin vuonna 1975. Lähellä Raajärven kaivosta sijaitsi vuosina 1959–1967 toiminut Kärväsvaaran kaivos, jonka malmiesiintymä oli löydetty jo 1920-luvulla. Isonkylän tuntumaan rakennettu Kemijärvi Oy:n sulfaattiselluloosatehdas sekä Suomutunturin hiihto- ja matkailukeskus kunnan kaakkoisosassa avattiin samoin vuonna 1965.
Takaroa
Takaroa kuuluu Kuningas Yrjön saariin, jossa se muodostaa kunnan Takapoton kanssa. Atollin asukasluku oli 674 vuoden 2017 väestönlaskennassa. Sen suurin kylä on Teavaroa. 90% saaren asukkaista on mormooneja, joilla on ollut jo sata vuotta kirkkorakennus saarella. Takaroan suuresta laguunista kalastetaan hienoja helmiä. Toinen tärkeä elinkeino on turismi.
Kemijärven maalaiskunta
Kemijärven maalaiskunnan alueella sijaitsivat Pohjolan Voima Oy:n omistama, vuonna 1954 valmistunut Jumiskon voimalaitos ja Kemijoki Oy:n omistama Seitakorvan voimalaitos, joka otettiin käyttöön vuonna 1963.
Kenttätykistön käyttämä Rovajärven ampuma-alue sijaitsi suurelta osin Kemijärven maalaiskunnan alueella. Pyhätunturin kansallispuisto ulottui eteläosiltaan Kemijärven maalaiskunnan puolelle.
Takaroa
Ensimmäiset eurooppalaiset Takaroassa olivat hollantilaiset tutkimusmatkailijat Jacob le Maire ja Willem Schouten 14. huhtikuuta 1616. He antoivat saarelle nimen Sondergrond Island. Myöhemmin saaren nimi on muutettu Takaroaksi, joka on polynesialaisten merenjumalan nimi. Saarelle rakennettiin lentokenttä vuonna 1986.
Kemijärven maalaiskunta
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Kemijärven maalaiskunnan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
Kemijärven kauppala erotettiin Kemijärven maalaiskunnasta vuonna 1957.
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Kemijärven maalaiskunnan taajamat olivat Isokylä (1 428 asukasta) ja Joutsijärvi (204 asukasta). Vuonna 1960 Isokylässä oli 1 054 asukasta ja Joutsijärvellä 380 asukasta. Vuoden 1960 rajauksessa taajamia olivat lisäksi 293 asukkaan Juujärvi ja 201 asukkaan Soppela, jotka eivät olleet taajamia enää 1970.
Nuori Yrittäjyys
NY on osa kansainvälistä Junior Achievement (JA) -verkostoa. JA on maailman laajin yrittäjyys- ja kuluttajakasvatusta nuorille tarjoava organisaatio. Verkosto tavoittaa vuodessa yli kymmenen miljoonaa oppilasta yli sadassa maassa.
Nuori Yrittäjyys ry tarjoaa kaikkiin ohjelmiin valmiin opintomateriaalin sekä tukea materiaalin käyttöönotossa. Ohjelmat ovat maksuttomia lukuun ottamatta Vuosi yrittäjänä -ohjelmaa, jossa on oppilaan rekisteröintimaksu. Opettajien ohjelmakoulutus on maksutonta. NY kannustaa kouluja avaamaan ovensa ympäröivään yhteiskuntaan. NY-ohjelmiin sisäänkirjoitetut liike-elämän vapaaehtoisten roolit helpottavat yhteistyön rakentamista koulujen ja yritysten välille.
NY:n toimintakielet ovat suomi ja ruotsi. Yhdistyksen toiminta alkoi Suomessa vuonna 1995.
Opetusohjelmat
Suomessa on käytössä seuraavat opetusohjelmat peruasteelta korkea-asteelle:
Lukuvuonna 2017–2018 NY tavoitti toiminnallaan yli 70 000 lasta ja nuorta ympäri Suomea.
NY-alumnit eli JA Alumni Finland ry on itsenäinen nuorten ylläpitämä yhdistys, joka on perustettu Nuori Yrittäjyys ry:n yrittäjyyskasvatusohjelmaan osallistuneille nuorille.
Vuosi yrittäjänä (JA Company Programme)
Vuosi yrittäjänä on suunnattu peruskoulun 9.-luokkalaisille, lukion ja ammatillisen toisen asteen ja sovellettuna ohjelman korkea-asteen opiskelijoille. Ohjelma suoritetaan osana oppilaitoksen opetusta. Opinto-ohjelmassa perustetaan lukuvuoden ajaksi oikealla rahalla toimiva miniyritys (NY-yritys). Oppilaat käyvät lukuvuoden aikana läpi yrityksen kaikki vaiheet perustamisesta yrityksen lopettamiseen.
Nuoret saavat oma-aloitteisesti suunnitella yrityksensä liikeidean sekä toteuttaa sen mukaista yritystoimintaa lukuvuoden ajan. Lukuvuoden aikana yrityksen pyörittämisen lisäksi tehdään toimintasuunnitelma ja osavuosiraportti, esitellään oma yritys alueellisissa Uskalla Yrittää -semifinaalitapahtumissa ja laaditaan tilinpäätös ja toimintakertomus. Vuoden lopuksi valitaan parhaiten menestynyt yritys kansallisessa Uskalla Yrittää -finaalissa, johon valitaan alueiden parhaat yritykset.
NY-yritys tarjoaa nuorille oppimisympäristön, jossa nuoret voivat kokeilla opittujen taitojen hyödyntämistä käytännössä. Opittavat taidot syntyvät tekemällä oppimisen kautta ja itse oivaltaen.
Oppimistavoitteet Vuosi yrittäjänä -ohjelmassa
Berserker
Albumi nousi heti Suomen virallisen fyysisten äänitteiden listan neljännelle sijalle. Albumilistalla se aloitti sijalla 7 ja pysyi listalla yhteensä 8 viikkoa.
Albumilla on inspiraatiota Berserk-mangasta.
Singlet
Albumin esikoissinglestä ”Blind and Frozen” tehtiin Ville Lipiäisen kuvaama musiikkivideo, joka julkaistiin 8. syyskuuta 2017. Kappale nousi Suomen virallisen radiosoittolistan sijalle 40. Anton Kabanen on kuvaillut kappaletta ”erittäin tarttuvaksi ja suureksi kappaleeksi, jossa laulaja Yannis Papadopoulosin tulkinta pääsee oikeuksiinsa.” Radio Rockin ”Rautaa vai roskaa” -äänestyksessä 68,7% äänestäjistä antoi kappaleelle positiivisen arvion.
Toinen eponyymi single ”Beast In Black” julkaistiin 13. lokakuuta 2017.
Irene Grandi
thumb|Irene Grandi Irene Grandi (s. 6. joulukuuta 1969, Firenze) on italialainen laulaja.
Grandi syntyi Firenzessä ja osallistui vuoden 1994 San Remon musiikkifestivaaliin kappaleella "Fuori". Hänen ensimmäinen albuminsa oli Irene Grandi, jonka materiaalia olivat hänen lisäkseen työstäneet Eros Ramazzotti ja Jovanotti. Hänen toinen albuminsa ilmestyi vuonna 1995.
Irene Grandi esiintyi Rooman Live 8 -konsertissa heinäkuussa 2005. Hän osallistui myös San Remon musiikkifestivaaliin 2000 ja lauloi Hector Zazoun levyllä Strong Currents (2003).
Kuivausrumpu
Kuivausrumpu on kodinkone, jolla kuivataan kosteus pyykistä, esimerkiksi pesukoneen käytön jälkeen. Laitteen toiminta on samankaltainen kuin pyykinpesukoneen, jossa metallinen sylinteri, rumpu, pyörittää tekstiilejä. Rummun sisältämää ilmaa lämmitetään, jotta kosteus vaatteista haihtuu. Kuivausrummun -tai kaapin omistaa noin viidesosa kotitalouksista Suomessa.
Kosteus yleensä tiivistetään vedeksi (kondensoiva kuivain) ja varastoidaan tyhjennettävään säiliöön tai poistetaan letkua pitkin viemäriin. Kosteus voidaan myös poistaa ulos puhallettavan ilman mukana tuuletusventtiiliin tai ilmanvaihtohormiin.
Kuivausrumpu saattaa synnyttää hankaussähköä kahden eri aineen hangatessa toisiaan.
Ranskalainen keksijä M. Pochon valmisti ensimmäisen käsin veivattavan kuivausrummun vuonna 1800.
Geisha
pienoiskuva|Kaksi geishaa soittamassa [[shamisenia.]] Geisha (芸者; suomeksi myös geiša) on japanilainen naisviihdyttäjä, eräänlainen PR-emäntä ja taiteilija, jonka tehtävänä on saada vieraat tuntemaan olonsa mukavaksi. Nykyaikaisen geishan voi ymmärtää emännäksi, joka viihdyttää vieraita ochayassa eli teehuoneessa erilaisin taide-esityksin, pelaa seurapelejä tai vain keskustelee ja tarjoilee teetä.
Sana geisha tarkoittaa ”monitaitoista henkilöä”, eli taiteilijaa tai taiteiden tuntijaa. Kiotossa geishaa kutsutaan Kansain murteella geikoksi (芸妓) erotuksena onsen geishasta (’kylpylägeisha’), joka vivahtaa enemmän prostituoituun. Geishaharjoittelijasta käytetään nimitystä maiko (舞子 tai 舞妓). He ovat olleet suosittuja kuvien aiheita ja niinpä heidän ulkoasunsa on muovannut yleistä käsitystä geishasta.
Geishat pukeutuvat työskennellessään ja usein myös vapaa-aikanaan perinteisiin kimonoihin. Työasu noudattaa tarkkaa kaavaa myös kampauksen, sen koristelun, asusteiden ja ehostuksen suhteen. Varsinkin iltatilaisuuksiin nuorempien geishojen kasvot ehostetaan perinteiselle valkealle pohjalle. Vanhemmat geishat käyttävät raskasta meikkiä vain erityistilanteissa.
Perinteen synty
Geishainstituution juuret ovat Kiinan, Japanin ja Korean kulttuurien yhteisessä kulttuuripohjassa. Kun avioliiton tarkoitus oli kiinalaisessa yhteiskunnassa ensisijaisesti suvun jatkaminen eikä onni tai rakkaus, lempeä etsittiin ”liehittelijänaisilta”. Toisin kuin prostituoidut, liehittelijäneidot olivat kouluttautuneet arvostetuilla taiteen aloilla, kuten runoudessa, musiikissa tai maalaustaiteessa. Näiden neitojen suosioon pääsi ainoastaan taitavalla liehittelyllä. Tämä kulttuuri kulkeutui Koreaan, missä muodostui ammattimainen viihdyttäjäkunta "gisaengit". Myös he olivat perehtyneet taiteisiin, mutta tunsivat niiden lisäksi ajankohtaisia asioita ja osasivat ylläpitää henkevää keskustelua.
Japanin geishat olivat alun perin miehiä, jotka viihdyttivät 1600-luvulla prostituoituja ja näiden asiakkaita juhlissa. Näitä miehiä kutsuttiin nimityksillä geisha (taiteilija), taikomochi (rumpuniekka) ja hōkan (ilveilijä, vitsailija). He esittivät musiikkia ja kertoivat huvittavia juttuja. Ensimmäiset varmat tiedot naisgeishoista ovat Kiotosta vuodelta 1751 ja Edosta (Tokiosta) 1762. Alalle tulevat naiset saivat nimen onna geisha (naisgeisha) erotukseksi miehistä, ja kun ala vähitellen muuttui naisvaltaiseksi, alettiin miesgeishoja kutsua nimityksellä otoko geisha (miesgeisha). 1800-luvulla sana geisha tarkoitti jo oletusarvoisesti naispuolista geishaa.
Geishat olivat suosittuja ja tärkeitä Japanin kulttuurin murrosvaiheessa. Taidoistaan kuuluisat geishat alkoivat viihdyttää teetalojen asiakkaita ja jättivät näin jälkensä Japanin kulttuuriin. 1700-luvulla geishojen tuli toimia osoitetuissa huvikortteleissa, mutta heitä toimi myös määrätyn alueen ulkopuolella itsenäisinä. Myös monet muut asetukset koskivat geishoja: he saivat viihdyttää asiakkaitaan laulaen, soittaen ja tanssien, mutta eivät sellaisin keinoin, jotka olisivat asettaneet heidät kilpailuasemaan "muiden viihdyttäjien" kanssa. Myös geishojen loisteliasta pukeutumista rajoitettiin säädöksin. 1780-luvun alussa japanilaiset olivat katkeria geishoja kohtaan sillä heidän ei tarvinnut maksaa veroja tuloistaan. Samaan aikaan geishojen ammattikunta ja siihen liittyvät käytöskoodit vakiintuivat nykyiseen muotoonsa.
Koulutus
pienoiskuva|Kaksi maikoa esittämässä tanssia. Maikon ulkonäkö on geikoon verrattuna "lapsellisempi" kirkkaine väreineen ja nuoren tytön pitkine hihoineen. Päästäkseen geishaksi tytön pitää olla joko vanhemman geishan tytär tai tulla hyväksytyksi okiyaan. Aikoinaan geisha-koulutukseen pääsivät helpoimmin sievät pikkutytöt, jotka olivat joko orpoja tai joiden vanhemmat olivat niin köyhiä, että joutuvat myymään lapsensa teehuoneeseen. Jälkimmäisessä tapauksessa vaadittiin yleensä jonkinlaista sukulaissuhdetta geishayhteisöön. Teehuoneet sijoittivat paljon rahaa tyttöjen koulutukseen ja erityisesti näiden kimonoihin. Kimonot maksavat etenkin nykyaikana suuria summia ja geisha tarvitsee niitä monta esimerkiksi joka vuodenajalle useita erilaisia. Myös pieniin yksityiskohtiin kuten tabi-sukkiin kuluu paljon rahaa: geishat eivät voisi kuvitellakaan esiintyvänsä missään tapauksessa vähääkään kuluneissa asusteissa.
Okiyan okaasan eli "äiti" on talon johtaja ja sen geishojen ja maikojen suojelija. Ottaessaan uuden tytön taloonsa hän tekee sijoituksen. Hän lähettää uudet kokelaat erityiseen geishakouluun ja ohjaa heitä niin, että he aikanaan tuottavat teehuoneelle voittoa saamalla asiakkaat viihtymään hyvin.
Geishan perinteiseen koulutukseen kuuluu muun muassa japanilaista tanssia, laulua uta, instrumenttien soittoa (shamisen, taiko ja tsuzumi), kimonoon pukeutumista (着付 kitsuke), sekä keskustelutaitoa ja alkoholin tarjoilutapoja. Näiden lisäksi tarvitaan erinomaisia käyttäytymistapoja, yleissivistystä historiasta, kirjallisuudesta ja musiikista sekä tietoa maailman tapahtumista, jotta hän kykenisi esiintymään ja keskustelemaan useista aiheista asiantuntevasti. Jotkut geishat opiskelevat edellisten lisäksi kukka-asettelua (生け花 tai 生花 ikebana), teeseremoniaa (茶道 sadō), kalligrafiaa (書道 shodō) tai maalaustaidetta. Geishat jatkavat usein opiskelua läpi uransa tavoitellen täydellisyyttä ja kauneutta kaikessa toiminnassaan.
Geishakulttuuri säilyttää ja ylläpitää myös sellaisia taidemuotoja, jotka ovat Japanissa vähitellen katoamassa. Geishojen koulutus onkin perinteisten taiteiden osalta varsin korkeatasoista, mutta jotkut geishat ovat toivoneet myös parempaa "normaalia" koulutusta, kuten ulkomaisia kieliä tai matematiikkaa. Koulutuksen tavoitteena on mahdollisimman täydellinen naisen ihannekuva, jonka seurassa voi viettää mukavan illan.
Ulkoasu ja sen symboliikka
Jo geishojen ulkonäkö on taidetta. Sen symboliset merkitykset ja tarkat säännöt ovat monimutkaisia, eikä japanilainenkaan osaa aina tulkita niitä kaikkia, turistista puhumattakaan. Asiaa tuntemattoman on helppo sekoittaa geishat, maikot ja niin sanotut henshin maikot (maksusta maikoksi puetut turistit) toisiinsa. Asiaan perehtynyt taas voi päätellä geishan ulkoasusta paljonkin. Geishojen ulkoasussa erityisen tärkeä on punaisen värin symboliikka.
Japanin kielessä on ilmaisu, joka sananmukaisesti kääntyy ”punainen kosketus”, mutta tarkoittaa yhtä naista miesseurueessa. Ilmaisua käytetään ystävällisenä, kohteliaana käsitteenä naisista, erityisesti geishoista. Punaisen värin käyttö puvuissa ja meikissä on hyvin merkittävä japanilaisessa kulttuurissa.
Punainen symboloi värinä kauneutta, onnellisuutta ja erotiikkaa. Moniosaisen kimonon alimmaisten punaisten vaatteiden ajatellaan liittyvän naisen hedelmällisyyteen, kuukautisiin, neitsyyteen ja hyvään terveyteen. Geishat käyttävät karmiininpunaista vaatetta kimononsa alla. He käyttävät myös ohdakeuutteesta valmistettua kirkkaanpunaista huulipunaa ja punaista poskipunaa.
Kimonon monet muodot
pienoiskuva|upright|Geishan susohiki eli pitkähelmainen tanssikimono. Aikaisemmin, kun geishojen useimmat asiakkaat olivat shōguneita, myös geishojen asut olivat hyvin soturimaisia suurine päähineineen ja koristeellisine veitsineen. Kulttuurin muuttuessa muuttuivat myös geishojen puvut ja he alkoivat käyttää perinteisiä kimonoita.
Kimonon pukeminen on erittäin hidas ja taitoa vaativa toimitus. Geisha tarvitsee pukeutuessaan apua, sillä suuria kankaita on vaikea käsitellä yksin. Pukijat ovat perinteisesti ainoita miehiä, joilla on oikeus tulla sisään okiyaan (tosin naispukijoitakin on). Puvun alla pidetään myös erilaisia tyynyjä, jotta saataisiin mahdollisimman tasapaksu vaikutelma. Naisellisia muotoja ei siis korosteta kuten länsimaisessa kulttuurissa on tapana, mutta naisellisuus näkyy monin symbolisin tavoin, kuten ehostuksessa niskaan ihonväriseksi jätettynä haarautuvana kolmiona.
Obin leveys, pituus ja väritys riippuvat kantajansa arvosta ja tilaisuuden juhlallisuudesta. Hienoimmat obit ovat pitkiä ja leveitä. Obit tehdään erittäin koristeellisesta silkkikankaasta. Geishojen obi sidotaan useimmiten "rumpusolmulle" (taiko musubi), joka on maikon darari obi-malliin verrattuna hyvin vaatimaton. Kaikilla maikoilla on lähes maahan asti roikkuva obi, joka peittää lähes koko selän. Usein obin ympäri sidottavaan obijime-nyöriin kiinnitetään vielä eräänlainen koristeellinen solki, obidome. Obidome kuuluu nuoren maikon jokapäiväiseen asuun.
Kevätkimonoissa on kirkkaanpunainen vuori, jota ei ole muiden vuodenaikojen kimonoissa. Kesäkimonot ovat tyypillisesti kirkkaan värisiä, kevyempiä ja kirjailtuja. Kesäisin ei käytetä vuoritettuja kimonoita niiden kuumuuden tähden, mutta syksyisin niitä tarvitaan taas suojaksi tuulelta. Talvella geishan voidaan nähdä käyttävän käsinmaalattua, silkkistä ¾-pituista päällystakkia.
Maikon kimono on huomattavasti värikkäämpi ja isokuvioisempi kuin geishan. Kimonon pitkät, liehuvat hihat (furisode) ovat nuoren naimattoman naisen merkki ja siksi maikon kimonon hihat ovat pitkät. Furisode-hihojen symbolismia korostetaan erityisessä tanssiessa, ja monet tanssiliikkeet perustuvatkin tarinan kerrontaan pitkien hihojen avulla. Geishan kimonon hihat ovat lyhyemmät. Maikon kimonon alta näkyvä aluspuvun kaulus on punainen, joka vaihdetaan asteittain valkoiseen maikon edistyessä opinnoissaan. Geikon kaulus on kokovalkoinen.
Ulkona kävellessään geishat käyttävät zōri-sandaaleja. Sisällä talossa he kävelevät avojaloin tai käyttävät valkoisia, silkkisiä tabi-sukkia, joissa isovarpaalle on oma taskunsa. Huonolla säällä geishat käyttävät puisia, korkeapohjaisia geta-sandaaleja. Maikot käyttävät erityisiä korkeita, mustiksi maalattuja okobo-puukenkiä. Getojen ja okobojen korkeus riippuu tilanteen (ja asun) juhlallisuudesta.
Arvo Naatti
Naatin perhe joutui lähtemään Karjalasta sotaa pakoon. Maalausta harrastava nuori maanviljelijä päätti lähteä opiskelemaan taidetta ja kävi vuosina 1954–1957 Suomen Taideakatemian koulun, jossa hänen opettajanaan oli muun muassa Olli Miettinen.
Geisha
Hiuslaitteet
thumb|upright|Geishan niskaan ja kampaukseen sisältyy paljon symboliikkaa. Geishojen hiustyylit ovat muuttuneet paljon historian saatossa. Ennen Kiinan Tang-dynastiaa geishat pitivät hiuksiaan auki kuten liki kaikki muutkin naiset. Tang-dynastian aikaan tuli muotiin kiinnittää hiukset ylös, ja näihin aikoihin perinteinen syntyi shimada-hiustyyli. Shimada tarkoittaa pitkien hiusten vetämistä taakse yhteen nippuun. Se oli muunnos miesten eteenpäin taitetusta poninhännästä. Shimadaa käyttävät nykyään vain geishat, mutta Edo-kaudella se oli yleinen nuorten naisten kampaus. Shimadassa on neljä perustyyppiä, joista tässä kuvattuna kolme:
Arvo Naatti
Naatin abstrakti, ekspressionistinen maalaustyyli alkoi hahmottua 1960-luvun lopulla. 1970-luvulla hän löysi amerikkalaisen Jackson Pollockin tavan maalata suuria roisketöitä. Teokset ovat kuin spontaaneja, korjaamattomia muistiinpanoja. Ne voivat olla kuin mikroskooppisia tai teleskooppisia tai kosmisia näkyjä, välähdyksiä linnunratojen tai atomien räjähdyksistä.
Geisha
Hiuslaitteet
Maikon hiustyylit vaihtuvat hänen edetessään geishaksi, ja monimutkaisiin hiuslaitteisiin liittyy oma symboliikkansa:
Maikon näyttävät hiustyylit muotoillaan hänen omista hiuksistaan, tosin nykypäivänä joudutaan usein turvautumaan lisäkkeisiin. Hiukset muotoillaan perinteisesti vahalla ja kammalla. Maiko käy huoltamassa kampauksensa parin viikon välein. Maikot tukevat niskansa nukkuessaan pieneen niskatukeen, jotta kampaus pysyisi siistinä. Ennen, kun maikon koulutus aloitettiin jo varhain, oikea nukkumistyyli opeteltiin levittämällä riisiä tyynyn ympärille, jolloin maikon siirtyessä väärään asentoon riisit tarttuivat kampauksen vahaan.
Useimmat geishat käyttävät nykyään katsura-peruukkia. Ennen myös geishojen hiuslaitteet muotoiltiin heidän omista hiuksistaan, mutta nykyään tästä on käytännöllisyyssyistä luovuttu. Toinen syy siirtyä peruukin käyttöön on jatkuvan vahauksen aiheuttama rasitus päänahassa, joka ennen johti usein pitkään geishoina olleiden naisten osittaiseen kaljuuntumiseen. Joissain geisharyhmissä ja -kortteleissa sallitaan myös muiden perinteisten kampausten käyttö.
Arvo Naatti
Arvo Naatin mukaan hänen työnsä kuvaavat yhteiskunnan myllerrystä – ne ovat taiteilijan sanoin ”probleemimaalauksia” – akvarellit puolestaan ovat luonnon lyriikkaa. Taiteilijan mielestä abstrakti maalaus heijastaa nykytodellisuutta: todellisuus on niin monisäikeinen, että siitä tulisi väärä kuva, ellei maalauskin olisi monisäikeinen. Naatti itse on todennut, että ”viivat ilmaisevat vilkasta tapahtumista ajassamme”.
Akvarellimaalaukset
1970-luvulta alkaen Naatin perhe on viettänyt kaikki heinäkuut kesäasunnolla Hollolan Vaanian kylässä. Vesijärvi ja sitä ympäröivä luonnonkauneus ovat viehättäneet monia musiikin, kirjallisuuden ja kuvataiteen edustajia. Yli sata vuotta sitten nuori säveltäjä Jean Sibelius vietti Vaanian maisemissa muutaman kesän ja taiteilija Väinö Hämäläinen rakensi vuonna 1916 Vesijärven Oinassaareen huvilan, josta käsin hän teki kesäisiä maalausretkiä ympäröivään luontoon.
Geisha
Hiuslaitteet
Näyttävä, viehättävä ulkomuoto on näissä hiustyyleissä tärkeintä. Kampaukset koristellaan näyttävin hiuskoristein (kanzashi), jotka valmistetaan esimerkiksi puusta, lasista, silkistä, jalometalleista ja kilpikonnankuoresta. Hiuskoristeet noudattavat tiukasti erilaisia sääntöjä, jotka liittyvät asuun, ikään, tapahtumaan, hiustyylin ja erityisesti vuodenaikaan, päivään ja kuukauteen. Nuorten maikojen hiuskoristeet ovat erityisen näyttäviä, suuria ja värikkäitä. Ne tehdään useimmiten silkistä. Monet mallit perustuvat luonnonkukkiin. Kevät on erityistä juhla-aikaa geishoille ja maikoille, ja silloin aiheena sekä kimonoissa että hiuskoristeissa ovat tavallisesti kirsikankukkia (sakura). Maikojen hiuskoristeille erityispiirteisiä ovat runsaat taitelluista silkkikolmioista kootut koristeet (tsumami kanzashi) ja hopeiset, kilisevät koristeet (bira-bira kanzashi), joiden ollaan sanottu tuovan onnea. Maikojen hiuskoristeet vähenevät ja muuttuvat hillitymmiksi ajan myötä, ja geishoilla koristeiden tyyli on hillitty. Tavallisimpia ovat puusta tai luusta tehdyt kushi-koristekammat. Eräs geishoille tyypillinen koru on korallipäinen hiusneula, jonka sanotaan suojelevan geishan asiakkaita, sillä korallin uskotaan räjähtävän jos sen lähellä on myrkkyä. Erilaisia tanssiesityksiä ja teeseremonioita varten on olemassa omat hiuskorunsa, jotka ovat yleensä näyttävämpiä, mutta kooltaan huomattavasti maikojen vastaavia hillitympiä. Iäkkäämpi, pitkään alalla työskennellyt geisha ei välttämättä käytä juuri ollenkaan koristeita.
Arvo Naatti
Akvarellimaalaukset
Arvo Naatin akvarelleista heijastuu taiteilijan kiinnostus ympäristöön, kansanperinteeseen, aidon maalaismiljöön ja luonnon säilymiseen.
Geisha
Ehostus
Geishojen perinteinen ehostus on todennäköisesti piirre, joka osataan yhdistää heihin Japanin ulkopuolellakin. Meikki on hyvin voimakas ja vastakohtainen, joten se painuu mieleen helposti ja toimii näin hyvänä tunnusmerkkinä. Tang-kauden Kiinan vaikutuksesta naiset maalasivat ennen vain kulmakarvansa kultaisiksi. 1500-luvun alussa valkoisen meikkivoiteen valmistuksessa käytetyn lyijyn haitat huomattiin ja voidetta alettiin valmistaa riisijauhosta.
Arvo Naatti
Akvarellimaalaukset
Arvo Naatin akvarellit kiehtovat keveydellään, ilmavuudellaan ja luonnosmaisella herkkyydellään. Vaikka ne ovat nopeasti tehtyjä impressioita, niiden tunnelma on ajaton.
Aiheesta muualla
www.ajnaatti.com
Geisha
Ehostus
Meiji-kauteen asti geishat ja muut esiintyjät tunnettiin hampaistaan, jotka he maalasivat mustiksi noudattaakseen buddhalaista periaatetta, jonka mukaan ”on epäkohteliasta näyttää muille luuta”. Toinen syy hampaiden mustaukseen oli hampaiden luonnollisen värin keltaisuus ympäröivän valkoisen meikin rinnalla. Nykyään hampaat saavat olla luonnollisen väriset, mutta muut ehostuksen värit ja periaatteet ovat edelleen käytössä. Ehostuksen värit ovat valkea sekä harmaan ja punaisen sävyt vaaleasta tummaan. Se levitetään maalaamalla erikokoisilla sudeilla erityisen vahamaisen voiteen päälle. Kulmakarvat piirretään mustiksi (tämä tehtiin ennen puusta poltetulla hiilellä) punaisen värin päälle, jolloin kulmakarvat näyttävät punamustilta. Geisha maalaa huulensa punaiseksi lähes kokonaan. Silmät rajataan ohuelti punaisella ja mustalla, ja erityisesti silmäkulmien kohdat ovat punaiset. Noin kolmenkymmenen vuoden iässä geisha siirtyy käyttämään hillittyä länsimaalaistyyppistä ehostusta ja käyttää valkoista meikkiä vain esittäessään tanssia, johon se kuuluu. Vanhemmiten geishat luopuvat kaikesta meikistä.
Maikon meikki poikkeaa hieman geishan meikistä. Koska maiko ei käytä peruukkia, hiusrajaan jätetään ohut maalaamaton raja, minkä tarkoituksena on myös saada ehostus muistuttamaan perinteistä nō-teatterin naamiota. Nuori, vasta-alkanut maiko maalaa vain osan alahuulestaan punaiseksi. Koulutuksessa edistymisen myötä myös huulien maalattu alue kasvaa. Ensimmäisenä kahtena vuotenaan maiko käyttää melko voimakasta vaaleanpunaista sävyä poskiensa ja silmiensä alueella, myöhemmin vähemmän ja vaaleampaa. Maikojen meikissä punaiset ovat enemmän vaaleanpunertavia, ”kirsikankukan sävyjä”.
Sekä geishalle että maikolle jätetään maalaamaton kaksihaarainen alue niskaan. Nämä kapeat kaistat paljasta ihoa korostavat niskaa ja kiihottavat mielikuvitusta, luoden näin selkeän eroottisen vaikutelman. Juhlallisimpia tilaisuuksia ja aikoja varten maalaamaton alue tehdään kolmihaaraiseksi.
Tapojen symboliikka
Geishojen toimintaan liittyy monia tapoja ja toimituksia, joilla on kaikilla suuri merkityksensä. Maalamatonta kohtaa niskassa, jonka niskasta laskeva kimono paljastaa, omaa erityisen eroottisen merkityksen (ks. ehostus). Samaa asiaa symboloi nuoren maikon kampaustyyli ”halkaistu persikka”.
Aikanaan, kun geisha oli lähdössä geishatalosta teehuoneeseen, hänen takanaan iskettiin yhteen kahta piikiveä, joiden aikaansaamat kipinät tuottivat onnea. Kilisevien bira-bira-hiuskoristeiden on sanottu myös tuovan onnea. Japanilaiseen kulttuuriin kuuluivat muinoin myös vahvasti horoskoopit ja erilaiset ennustukset, joiden ohjeita tulkittiin ja noudatettiin säntillisesti. Erityisesti geishojen hanamachi-perinteessä taikauskoisuus säilyi voimakkaana ja pitkään.
Kun nuori maiko liitetään yhteen häntä opastavan vanhemman geishan kanssa, maiko saa oman erityisen ”geishanimensä”, jota hän tulee käyttämään koko uransa ajan. Nimessä osa on tavallisesti otettu onee-sanin (isosisko) nimestä. Ennen nimi vaihtui virallisestikin geishanimeksi, nykyään se on vain eräänlainen taiteilijanimi. Nimien perinne on elänyt jo kauan.
Työnkuva
Geishoilla on esiintyessään yleisesti kaksi erilaista pääesitystä: tachikata, joka on yleensä maikojen esittämää perinteistä tanssia, ja jikata, jossa on laulua ja soittoa tai vain jompaakumpaa. Jikatan esittävät yleensä geishat. Erityisesti shamisen on vanhempien geishojen soitin, koska se vaatii paljon harjoitusta. Esityksen tarkoituksena on huomioida, kunnioittaa ja viihdyttää vierasta.
Geishojen esittämä tanssi on yleensä nihon buyōta, jossa saatetaan käyttää yhtä tai kahta viuhkaa, paperista sateenvarjoa tai esimerkiksi puun oksaa. Tanssin merkitys Japanin yleisessä kulttuurissa ja geishaperinteessä on todennäköisesti peräisin muinaisista uskonnollisista palvontamenoista. 1800–luvulta alkaen monet ovat kehittyneet tansseista, jotka nyt ovat miltei poikkeuksetta nähtävissä vain geishojen esityksissä oli kyseessä sitten yksityisjuhla tai yleinen tapahtuma kuten festivaali. Jokakeväinen Miyako odori -tanssi on esimerkki geishojen ja maikojen harvoista julkisista esiintymisistä. Tanssia säestetään laululla, taiko-rummuilla ja shamisenilla.
Geishojen soittamat taiko-rummut ovat varsin pieniä. Ne muistuttavat puutelineessä riippuvia tai seisovia kehärumpuja, joita lyödään säännöllisen sylinterin muotoisilla, päistään pyöristetyillä puukapuloilla. Geishat soittavat rumpuja samoin kuin muitakin soittimia seizassa, japanilaisten polvi-istunnassa.
Juoman tarjoileminen on japanilaisessa kulttuurissa yleisesti kunnianosoitus vieraalle, oli tämä geishan asiakas tai kotona vieraileva ystävä. Niinpä juhlissa geishojen tehtäviin kuuluu juomien tarjoilu, mutta ei ruoan valmistus tai tarjoileminen. Kaikkein tärkein juomista on vihreä tee, joka tarjoillaan kauniista kupeista erityisen teeseremonian mukaan. Vapaammissa tilaisuuksissa nautitaan myös usein alkoholia ja jo 1900-luvun alussa leikittiin jopa erilaisia juomapelejä. Sake on vanha, perinteinen alkoholijuoma, vaikka myös olut on saanut vakaata kannatusta erityisesti miesten keskuudessa.
Ennen geishat saattoivat järjestää asiakkaidensa tyttärien häät. Tätä ei enää nykyään juurikaan tapaa, mutta edelleen geishat ovat kuin lahja tärkeiden asiakkaiden hautajaisissa. He saattavat johtaa hautajaisten järjestelyjä tai sitten hoitavat itse kaikki valmistelut perheen kanssa. Yleensä tämä on suuri apu perheelle ja apu otetaan useimmiten kiitollisena vastaan.
Geishojen palvelut ovat hyvin kalliita. Laskutus toimii vielä nykyäänkin suitsuketikkujen mukaan: tunnissa palaa noin neljä tikkua, mikä on myös pienin saatavilla oleva aika. Asiakas maksaa geishan kanssa viettämästään ajasta, ruoasta, juomista ja käytetystä tilasta. Geishan palkka lähetetään tämän välitystoimistoon, jossa palkasta erotetaan verot (noin 10 %) ja toimiston osuus (noin 3 %). Geisha saa lisäksi juomarahaa, joka saattaa olla jopa suurempi kuin varsinainen palkka. Geishojen palkat ovat yleensä japanilaisnaisten tulojen keskiarvoa suurempia, mutta edes korkeahko palkka ja okiyan tuoma turva eivät houkuttele nuoria naisia ryhtymään geishoiksi. Geishojen lukumäärä onkin vähentynyt valtavasti. 1900-luvun alkupuolella geishoja oli 80 000, mutta nyt heitä on enää vain 8 000. Asukkaita Japanissa on 127 miljoonaa.
Rooli yhteiskunnassa
Geishojen suosion perusta on kauneuden esittely, kunnia, esiintymistaito, kyky viehättää, moitteeton käytös ja sivistyneisyys. Kuten muuallakin, nuoret aikuiset ja lapset ovat irtautuneet perinteisistä tavoista. Kuitenkin ochayaan päästäkseen vieraalla tulee olla hyvät ja luottamukselliset suhteet, jotka eivät synny hetkessä. Teehuoneiden ylläpitäjät eivät yleensä ota uusia asiakkaita ilman tarkkaa taustatutkimusta ja henkilökohtaista tutustumista.
Asema vaimojen rinnalla
pienoiskuva|Shamisenia soittava ryhmä Miyako odori-juhlassa Geishat eivät japanilaisessa kulttuurissa ole uhka avioliitolle. Miehiä, joilla on suhteita teehuoneisiin, arvostetaan enemmän kuin paheksutaan. Perinteisesti vaimo ja geisha ovat täysin erilliset osat yhteiskunnassa. Yleensä suhde miehen ja geishan välillä ei perustu rakkauteen ja näin ollen se ei häiritse naimisissa olevaa miestä ja vaimoa. Tämä käytäntö on kuitenkin järkkymässä länsimaistumisen myötä.
Vaimot tietävät lähes poikkeuksetta, ketkä ovat heidän miestensä geishoja. Joskus vaimo ja geisha jopa tapaavat toisensa. Obon-festivaalin aikaan ja uudenvuodenjuhlissa geishat yleensä vierailevat tärkeiden asiakkaiden kodeissa ja tuovat lahjoja näiden vaimoille. He voivat myös ajoittain esittää tanssia erityisten asiakkaiden vaimoille ja tyttärille. Yhteistyötä voidaan tehdä joskus, jos vaimo ei voi puhua miehelleen esimerkiksi halutessaan miehensä muuttavan tapojaan. Vaimo voi silloin pyytää geishaa suostuttelemaan miestään.
Kuten vaimot, myös geishat voivat antaa neuvoja liiketoimintaan. Vaitiolovelvollisuuden turvin hänelle voidaan myös kertoa yksityiskohtia tapauksista tai liiketoiminnan tilanteista. Joskus geisha saattaa myös rohkaista miestä arvostamaan taitojaan ja tuomaan niitä esiin, vaikka geishan onkin hyvin sopimatonta liiaksi esittää omia taitojaan. Geishat ovat ja voivat olla paljon omavaraisempia ja suorempia kuin vaimot ja äidit.
Vaihtoehto avioliitolle
Japanissa on vasta hiljattain luovuttu käytännöstä, jossa perheet sopivat keskenään naimaikäisten lastensa avioliitoista. Näissä ajateltiin enemmän arvoasemaa kuin nuorten henkilökohtaista onnea. Järjestettyjen avioliittojen takia japanilaisella miehellä oli tyypillisesti kaksi naista elämässään: vaimo ja rakastajatar. Oli hyvin tyypillistä, että normaalilla varakkaalla ja vaikutusvaltaisella miehellä oli jonkinlainen suhde geishan kanssa. Viehättäville tytöille, joilla ei perheen aseman takia ollut toivoa päästä hyviin naimisiin, tämä järjestely saattoi olla hyvä vaihtoehto. He saattoivat elää varakkaampina ja omavaraisempina kuin jos olisivat menneet naimisiin. Geishana he saivat päättää, kenet hyväksyivät suojelijakseen.
Suhde prostituutioon
Käsitys geishojen prostituutiosta on harhaluuloa. Yoshiwaran huvittelukortteleiden oiran-naiset olivat korkealuokkaisia kurtisaaneja, joiden toimenkuvaan kuului prostituution lisäksi asiakkaiden liehittely ja viihdytys moninaisin taiteenlajein ja juhlin. Ulkoiselta olemukseltaan he olivat erityisen näyttäviä. Yoshiwarassa työskenteli myös geishoja, joille prostituutio oli ehdottoman kiellettyä oiranien aseman suojelemiseksi. Geishat päätyivät omaksumaan oiranien pröystäilystä selkeästi poikkeavan asutyylin, joka oli verrattain varsin vaatimaton ja muistutti enemmän säätyläisnaisten siveää ja hillittyä asua.