cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hertta Jack-Leistén
Elämä ja ura
Käytyään Kuopion Suomalaisen tyttökoulun ja kauppakoulun Jack-Leistén työskenteli Kuopion lääninhallituksessa. Näyttämöuransa hän aloitti Suomalaisessa Maaseututeatterissa 1910–1911. Vuosina 1911–1912 Jack-Leistén oli mukana Ida Aalbergin kiertueella, minkä jälkeen hänellä oli useita teatterikiinnityksiä: Suomalainen Maaseututeatteri 1913–1914, Komedia-Teatteri 1914–1916, Kansan Näyttämö 1916–1918, Ida Aalberg-Teatteri 1918–1919, Vapaa Näyttämö 1919–1920 ja Viipurin Näyttämö 1920–1925. Vuosina 1925–1926 Jack-Leistén otti osaa Markus Raution kiertueeseen, jonka jälkeen hänen uransa jatkui lähinnä teatterivierailuin.
Alankomaiden lippu
thumb|right|250px|Alankomaiden lippu 1806– Alankomaiden lippu on Alankomaiden tunnus vaakunan, moton ja kansallislaulun ohella. Alankomaiden horisontaalisen trikolorin värit ovat punainen, valkoinen ja sininen. Lipun mittasuhde on 2:3. Alankomaiden lippu ja Luxemburgin lippu ovat hyvin samankaltaiset, mutta Luxemburgin lippu on pitkulaisempi ja sen sininen raita vaaleampi.
Hertta Jack-Leistén
Elämä ja ura
Jack-Leisténin näyttämötehtäviä olivat muun muassa Martta (näytelmässä Nummisuutarit), Louhi (Lemmin poika) ja Herrojen Eeva (Kihlaus). Näytelmässä Lea hän tulkitsi nimiroolin. Daniel Hjortissa Jack-Leistén teki Katrin ja Ebba Stenbockin roolit.
Alankomaiden lippu
Alankomaiden lippu otettiin käyttöön vuonna 1664 Yhdistyneiden provinssien virallisena lippuna. Lippu oli kuitenkin jo kauan käytössä epävirallisena kansanlippuna.
Toinen alankomaalainen historallinen lippu on niin sanottu prinssinlippu. Se tuli käyttöön Yhdistyneiden provinssien voitettua kapinan Nassaun kreivin Vilhelm I Oranialaisen johdolla Espanjan valtaa vastaan. Prinssinlipun värit ovat oranssi, valkoinen ja sininen Vilhelmin hallitsijasuvun värien mukaisesti. 1930-luvulla Alankomaiden kansallissosialistit ottivat prinssinlipun käyttöönsä. Kuningatar Vilhelmina päätti virallisesti sen jälkeen, että Alankomaiden lipun värit ovat punainen, valkoinen ja sininen.
Miikka Mielty
Miikka Mielty menehtyi 27-vuotiaana ralliharjoitusten yhteydessä sattuneessa onnettomuudessa Seinäjoen Ämmälänkylässä 19. toukokuuta 2013. Onnettomuus sattui kun inhimillisen erehdyksen vuoksi ralliharjoituksia varten suljetun tieosuuden molemmista päistä lähetettiin ralliautot matkaan yhtä aikaa. Kun autot kohtasivat toisensa kapean soratien mäennyppylän päällä n. 150 km/h-nopeudella, ei kuljettajilla ollut mitään keinoa estää onnettomuutta ja autot iskeytyivät toistensa keulaan. Kumpaakin ralliautoa ajoivat kokeneet kilpakuljettajat ja Mielty istui näistä toisen kyydissä. Mielty oli ainoa, joka menehtyi onnettomuudessa, kaksi muuta osapuolta loukkaantuivat vakavasti.
Hertta Jack-Leistén
Elämä ja ura
Hertta Jack-Leistén näytteli sivuosia useissa suomalaisissa elokuvissa vuosina 1934–1948 (muun muassa Minä ja ministeri, Tuomari Martta, Varastettu kuolema, Miehen tie, Herra Lahtinen lähtee lipettiin).
Miikka Mielty
Kilpailu-ura
Miikka Mielty osallistui rallisarja F-Cupiin ensimmäisen kerran vuonna 2010. Hän keräsi sarjapisteitä kuudesta mahdollisesta osakilpailusta vain kolmesta ja sijoittui loppupisteissä yhdenneksitoista. Kauden paras sijoitus oli toukokuisessa Uusikaupunki Rallissa saavutettu B-juniorien 3. sija.
Yhden välivuoden jälkeen Mielty palasi F-Cupin pariin vuonna 2012 nyt A-juniorina. Mielty saavutti uran ainoaksi jääneen voittonsa heti kauden avauksena Raision seudulla ajetussa Plus Katsastus-rallissa. Loppukausi ei kuitenkaan sujunut yhtä hyvin, joten sarjan loppupisteissä Mieltyn oli tyytyminen sijaan 15.
F-Cup kausi 2013 käynnistyi Mieltyn osalta varsin lupaavasti. Vaikka hän jättikin sarjan avausosakilpailun Mäntsälässä ajamatta, oli hän seuraavissa osakilpailussa Jämsässä ja Lahdessa kummassakin kolmas. Valitettavasti enempää osakilpailuja Mielty ei koskaan päässyt ajamaan, joten kauden 2013 sarjapisteissä Mielty jäi sijalle 19.
Mieltyn autona oli koko hänen uransa ajan takavetoinen f-ryhmäläinen 1600cc-moottorilla varustettu Toyota Corolla GT. Korkealta ja kovaa kiertävä takavetoauto yhdistettynä Mieltyn räväkkään ajotyyliin saavutti nopeasti yleisön suosion. Mielty kertoi tv-haastatteluissa useasti päällä olevan ns. full attackin ja samainen termi vakiintui Miikka Mieltyn lempinimeksi rallipiireissä. Vaikka Mielty oli nopea kuljettaja hänen räväkät otteensa vaativat veronsa ja kilpailut jäivätkin usein kesken ulosajojen tai tekniikkarikkojen myötä.
Kääpiökynsisammakko
Kääpiökynsisammakko (Hymenochirus boettgeri) kuuluu vanhan maailman sammakkoeläimiin.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kääpiökynsisammakot ovat kotoisin Afrikan keski- ja länsiosista. Niitä on käytetty pitkään lemmikki- ja koe-eläiminä, ja niitä on päässyt villiintymään maailman eri puolilla.
Kääpiökynsisammakot elävät lähes koko elämänsä vedessä, kuivempina kausina ne saattaa hautautua mutaan kymmeneksikin kuukaudeksi. Mudassa ne pystyvät hengittämään pienen ilma-aukon kautta.
22. marraskuuta
22. marraskuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 326. päivä (327. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 39 päivää.
Kääpiökynsisammakko
Ulkonäkö ja koko
Laji voidaan sekoittaa afrikkalaiseen kynsisammakkoon, jolla on sileämpi iho ja pulleampi keskiruumis kuin kääpiökynsisammakolla. Kääpiökynsisammakolla on ihopoimut varpaiden välissä ja niiden takavarpaissa on pitkät mustat kynnet, kun taas kynsisammakolla ei ole ihopoimuja varpaissaan.
22. marraskuuta
Vuosittaisia tapahtumia
Katso myös: kalenteri ~ 21. marraskuuta, 23. marraskuuta
Kääpiökynsisammakko
Ravinto ja elintavat
Kääpiökynsisammakko on lihansyöjä. Ravintoon kuuluvat mm. hyönteiset, kala ja äyriäiset, mutta myös pienemmät lajikumppanit saattavat olla vaarassa joutua nälkäisen kääpiökynsisammakon lounaaksi.
Kääpiökynsisammakoita pidetään joskus lemmikkeinä akvaarioissa. Ne tarvitsevat vähintään 45 litran altaan. Niitä ei suositella pidettäviksi yhdessä kalojen kanssa.
Putrajayan lippu
Putrajayan lippu on Malesian territorion Putrajayan tunnus. Lippu koostuu kahdesta sinisestä ja yhdestä keltaisesta pystyraidasta. Lipun keskellä on Malesian vaakuna.
Latte macchiato
thumb|right|200px|Latte macchiato valmistetaan usein korkeaan juomalasiin. Latte macchiato [] on Italiasta peräisin oleva lämmin maitokahvijuoma. Juomassa espressokahvi kaadetaan varovasti vaahdotetun täysmaidon päälle lasiin.
Italian kielen latte macchiato tarkoittaa tahrattua maitoa. Tämä viittaa vaahdon pinnalle jäävään pieneen kahvinruskeaan läiskään.
Juhani Seppänen
thumb|Juhani Seppänen [[Helsingin kirjamessut|Helsingin kirjamessuilla 2012.]] Juhani Seppänen (s. 15. toukokuuta 1957 Helsinki) on suomalainen kirjailija ja työterveyslääkäri.
Seppäsen tunnetuin kirja lienee vuonna 2006 julkaistu Selvästi juovuksissa. Se kertoo, miten aiemmin runsaasti alkoholia käyttänyt Seppänen lopetti juomisen vuodeksi, ja kritisoi läpikotaisin ”alkoholisoitunutta” yhteiskuntaa, jossa juomattomuutta joutuu selittelemään, mutta juomista ei. Seppänen väittää, että alkoholia juodaan yksinomaan päihtymyksen vuoksi ja pitää muun muassa viiniharrastusta itsepetoksena. Seppänen tyrmää myös ajatuksen yhtenäisistä eurooppalaisista juomatavoista.
Aiemmin Seppänen on kirjoittanut nykyajan työelämää ja kuluttamista ironisoivan kirjan Hullu työtä tekee (2004) ja isän tärkeyttä perheessä korostavan kirjan Ensimmäinen sana on isä (2000). 1980-luvulla Seppänen kirjoitti ravintolajuttuja City-lehteen. Kesällä 2010 hän juonsi Kuningas Alkoholi -keskusteluohjelmaa Yle TV1:llä. Alkuvuodesta 2013 Seppänen juonsi Yle TV1:ssä nähdyn kymmenosaisen sarjan Suomi on ruotsalainen. Vuonna 2015 Seppänen jatkoi samaa teemaa kymmenosaisella sarjalla Suomi on venäläinen ja vuonna 2017 kymmenosaisella sarjalla Suomi on suomalainen.
Seppänen asuu Etelä-Helsingissä, on eronnut ja hänellä on kaksi lasta. Hänen isänsä oli sosiologi Paavo Seppänen, ja hänen veljensä on kirjailija ja Talouselämä-lehden entinen päätoimittaja Pekka Seppänen.
Volkswagen Karmann Ghia
Karmann Ghia oli Volkswagenin 2+2 -paikkainen coupé- tai valinnaisesti avoautomalli. Sitä valmistettiin kahtena versiona. Alkuperäistä Typ 14-versiota l. "pientä Karmannia" valmistettiin vuosien 1955 - 1974 välisenä aikana yhteensä 466 856 kappaletta, joista 81 053 oli Cabriolet -mallia. Sen rinnalla valmistettiin myöhempää Typ 34-versiota l. "suurta Karmannia" vuosien 1961 - 1969 välisenä aikana 42 505 kappaletta joko coupé- tai cabriolet-varianttina. Suuren suosion saavuttanut Typ 14 synnytettiin Volkswagen-yhtiön vastauksena lukuisille ja ihailua sekä suosiota saaneille, 1940- ja 1950-luvun loppujen välisellä ajanjaksolla valmistetuille, eri korittajien VW Kuplan pohjalevyyn ja tekniikkaan perustuville avoauto- ja coupé-versioille. Seuraajaksi tarkoitettu Typ 34 l. "suuri Karmann" pohjautui Volkswagen Typ 3:n suurempaan pohjalevyyn, ja se oli varustettu suuremman iskutilavuuden moottoreilla. Paremman suorituskyvyn vastapainoksi Typ 34:n polttoaineen kulutus oli suurempi. Suuren mallin myynti jäi edeltävää pientä mallia vähemmäksi, ja pienen mallin valmistus jatkui pidempään kuin suuren mallin. Brasiliassa valmistettiin vuosina 1970-1976 lisäksi kulmikkaasti muotoiltua Karmann TC -coupéta, minkä valmistusmäärä oli 18 000 kappaletta.
Prytz
Prytz, myös muodossa Pryss, on ruotsalainen suku, jonka usea sukuhaara on aateloitu. Yksi sukuhaara on introdusoitu Suomen Ritarihuoneeseen aatelisena sukuna numero 57. Suomalainen suku sammui mieslinjassa vuonna 1991.
Volkswagen Karmann Ghia
VW/Karmann-yhteistyön taustaa
1950-luvun alussa Volkswagen valmisti taloudellista Kuplaa, mutta kun jälleenrakennus toisen maailmansodan jälkeen oli päässyt hyvään vauhtiin alkoivat asiakkaat vaatia tyylikkäämpiä ja urheilullisempia autoja. Kysyntään vastasivat useat eri korittajat Länsi-Saksassa, mutta myös mm. Sveitsistä. Wuppertalissa vuosina 1945-2001 toiminut Drews-korittaja loi alumiini-ponttoonikorilla varustetun, VW Kuplaan pohjautuvan, urheilullisen avoauton Drews VW Sport-Cabriolet jo vuonna 1947 (valmistusmäärä noin 100 kpl, myös erikoiskorit matka- ja kilpa-autoihin ). Barmenissa ja sittemmin kesän 1949 tehdaspalon jälkeen Wülfrathissa toimineen Joseph Hebmüller & Söhne-korittajan 2-paikkainen, apupenkillä varustettu avo-Kupla koriin piiloon laskettavalla kangaskatolla, sekä myöhemmin samana vuonna kilpailevan, Osnabrückissä toimivan Karmann-korittajan valmistamat 4-paikkaiset Kuplan avoauto-versiot, joissa kangaskatto taittui takakorin päälle tulivat tarjolle vuonna 1949. Valitettavasti Hebmüller-tehdas Barmenissa tuhoutui tulipalossa jo kesällä 1949 vain 700 avoauton valmistuttua. Merkittävin paranneltuja, urheilullisia Volkswagen Kupla-muunnoksia tarjoava yritys oli Porsche, jonka polku suurmenestykseen avautui VW-tekniikan pohjalta rakennetulla ja 8. kesäkuuta 1948 (päivämäärä on siis Porschen syntymäpäivä) käyttöluvan saavuttaneella Porsche 356 -mallisarjalla. Mainittujen automallien Sveitsin hinnat vuoden 1950 alussa olivat sveitsiläisen Automobil Revue-lehden mukaan : VW Kupla perusmalli 5 500 CHF, VW Kupla de Luxe 6 200 CHF, Cabriolet Hebmüller sekä Karmann kumpikin 8 500 CHF, kun hintavertailun vuoksi Porsche 356 Coupé maksoi 10 200 CHF ja Porsche Cabriolet Beutler 12 200 CHF.
Prytz
Suvun vanhin tunnettu jäsen on 1400-luvulla elänyt, saksalaisena pidetty sotaeversti Claes Prytz. Hänen ja hänen vaimonsa hauta on Sköllerstan kirkossa Ruotsin Örebron läänissä. Koska hautakivessä vainajan kuva on esitetty haarniskoituna, on päätelty, että Claes Prytz kuului aateliin. Suvun vanhin varmuudella tunnettu kantaisä on Örebron kaupunginkirjuri Claes Hansson Prytz (k. 1554), mahdollisesti edellisen pojanpoika. Suku on antanut nimensä Pryssgårdenin kaupunginosalle Norrköpingissä.
Volkswagen Karmann Ghia
VW/Karmann-yhteistyön taustaa
Eräs ensimmäisistä oli berliiniläinen Karosserie Friedrich Rometsch-korittaja, joka valmisti muun muassa 25 cm pidennettyä, neliovista Kuplaa taksikäyttöön. Sen palveluksessa olleen, jo ennen Toista maailmansotaa berliiniläistä Josef Neuss-koriyritystä (sulautui sittemmin vuonna 1933 osaksi Erdmann & Rossi -korittajaa) johtaneen Johannes Beeskown luomus oli Rometsch-Beeskow -merkillä myyty Spezial-Sportcabriolet -malli, mikä tuli tarjolle vuonna 1950, ja sai käsityönä tehdyn alumiinikorin. Myös Hollywood-elokuvatähdet kuten Audrey Hepburn ja Gregory Peck tilasivat Rometsch-korilla varustetun auton paikalliselta Rometsch-edustajalta. Gallerian sarjan 2 musta coupé kuuluu olleen suomalaisomistuksessa joskin Ruotsin rekisterissä ennen siirtoa Los Angelesiin (kuva).
Rometsch-Beeskown erikoiskorilla varustetut autot saavuttivat "kultainen ruusu"-palkinnon Geneven Auto Salon-autonäyttelyissä 1954 ja 1955, samoin kuin myöhempi Rometsch Lawrence-malli vuonna 1957. Johannes Beeskown siirryttya kilpailevan Karmann-korittajan palvelukseen Rometsch synnytti VW-tekniikan pohjalta vuodesta 1957 lähtien vielä huonekalumuotoilija Bert "Chris" Lawrencen piirtämän Rometsch Lawrence-mallin, mitä valmistui 85 kappaletta ja minkä 15 senttimetrillä madalletun korin muodoissa oli amerikkalaisvaikutteita. Malli sai tyypillisen kaksivärisen korin kromikoristeiden kera. Käsityönä valmistettu alumiinikori, pehmustettu kojetaulu ja aikakauden mittapuulla äveriäs sisustus nostivat Lawrence-mallin hinnan korkeaksi, ja viimeinen kappale valmistui vuonna 1961. Yksi Rometsch-Beeskow sekä Rometsch Lawrence on sijoitettu Volkswagenin Autostadt-museoon.
Prytz
Turun Pryssit
Turussa vaikuttanut Claes Hansson Prytzistä polveutunut sukuhaara saapui Suomeen 1600-luvun alkupuolella, kun kapteenin poika, myöhemmin raatimies Håkan Andersson († 1667) saapui Turkuun Itä-Götanmaalta.
Volkswagen Karmann Ghia
VW/Karmann-yhteistyön taustaa
Merkittäviä korittajia olivat myös mm. Kupla-avoautoistaan (myös poliisikäyttöön) kuuluisa Hebmüller sekä avo- ja coupé-muunnoksia valmistanut Sveitsin Thunissa toiminut Beutler-veljesten koriyritys nimillä Carrosserie + Spritzwerk Beutler AG, aiemmin Gebrüder Beutler & Cie. sekä Carrosserie Beutler AG, mikä valmisti jo Porsche 356-mallin prototyyppien ja alkusarjan korit (6 kpl; maaliskuussa 1948 valmistunut, putkiristikkorungolla ja Roadster-alumiinikorilla varustettu ensimmäinen Porsche alustanumerolla 356-001 oli sittemmin valitun takamoottorin sijaan vielä keskimoottorilla, ja sen ensiesittely tapahtui Sveitsin Grand Prixn yhteydessä ). Bonham`s-huutokaupassa 3.7.2022 Gstaadissa eräs täysin entisöity 1 200-kuutioinen VW Beutler-coupé vuodelta 1959 saavutti 138 000 Sveitsin frangin hinnan, kuluineen 158 700 CHF. Myös Sveitsissä hotellitoimintaa ja autokauppaa Schüpfheimissa (Luzern-kantonissa) harjoittaneen Enzmann-perheyrityksen vesa, nuori lääketieteen tohtori ja mobilisti Emil valmisti 506-mallista, polyesterikorilla ja pleksilasikatolla varustettua urheiluautoa noin 80-100 kappaletta. Vuonna 1956 Lausannen Comptoir Suisse-näyttelyssä ensiesitellyn mallin nimi 506 juontuu Enzmannin Frankfurtin vuoden 1957 IAA -messupilttuun numerosta, ja Sveitsin Automobil Revue-lehti (AR-Zeitung Nr. 35; vsk. 1959; pvm. 13.elokuuta 1959 - sivu 15) hehkutti sen laatua, nopeutta ja vikkelää ajokäytöstä. Koska Enzmann 506-kilpakorissa ei ollut avattavia ovia, tai liioin pyyhkimillä varustettua tuulilasia, se sijoitettiin kilpailutoiminnassa matka-autojen sijaan ylivertaisten kilpa-autojen luokkaan: tästä huolimatta etenkin kiukkuisella OKRASA-viritysmoottorilla varustetut 506:t saavuttivat kilpailuissa lehdistön huomion herättävän hyviä tuloksia. Sveitsin tunnetuimmista, myös VW-pohjaisia erikoisautoja luoneista korittajista mainittakoon vielä vuosina 1948-1988 ensin Aiglessa ja vuodesta 1953 itsenäistyneenä vuodet 1954-1958 väliaikaisesti Luganossa toiminut Ghian sivuliike Carosserie Ghia S.A., Aigle, lyhyemmin Ghia-Aigle Suisse. Sveitsi-haaraliikkeessä toimi monia aikansa merkittäviä muotoilijoita kuten Ghia-osakas Mario Boano sekä muotoilijoina Giovanni Michelotti ja Pietro Frua, jotka kaikki kolme perustaisivat sittemmin omaa nimeään kantavat suunnittelutoimistot. Ajankuvana erikoisautojen kaipuu ylitti myös systeemirajan, sillä Itä-Saksassa valmistui mm. Wartburg-erikoismallien lisäksi Reimann-veljesten työnä 1950-luvulla 13 kappaletta Porsche 356-mallia muistuttavia, korin tekijöiden mukaan nimettyjä Lindner-Coupé -autoja. Veljekset saivat Ferdinand Porschen poika Ferry Porschen kautta ilmaiseksi DDR:ssä vaikeasti hankittavia osia kuten sylintereitä ja mäntiä autojensa valmistamista varten.
Eulerin–Mascheronin vakio
Eulerin–Mascheronin vakio on matemaattinen vakio, jota käytetään pääosin lukuteoriassa. Se määritellään harmonisen sarjan ja luonnollisen logaritmin erotuksen raja-arvona:
Sitä merkitään yleensä pienellä kreikkalaisella kirjaimella γ (gamma), ja sen likiarvo 20 desimaalin tarkkuudella on 0,57721566490153286061. Ei tiedetä, onko γ rationaali- vai irrationaaliluku. Vakiota kutsutaan myös joskus Eulerin vakioksi, mutta sitä ei pidä sekoittaa e:n, joka tunnetaan paremmin Neperin lukuna, kanssa.
Eulerin–Mascheronin vakio esiintyy muun muassa gammafunktion tulokaavassa, luonnollisen logaritmin Laplacen muunnoksessa, Eulerin φ-funktion epäyhtälössä ja osana Meisselin–Mertensin vakiota.
Veikko Vapalahti
Veikko Vapalahti (21. syyskuuta 1909 Hamina – 8. toukokuuta 1979) oli suomalainen pesäpalloilija.
Panida Khamsri
Panida Khamsri (s. 13. tammikuuta 1989) on thaimaalainen painonnostaja. Hän kilpaili Lontoon olympialaisissa 2012 alle 48-kiloisten sarjassa mutta jäi jo tempauksessa ilman tulosta epäonnistuttuaan kolme kertaa 81 kilogramman painojen nostamisessa. MM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa Pariisissa 2011 yhteistuloksella 187 kg (80 kg + 107 kg) ja pronssia Almatyssa 2014 yhteistuloksella 189 kg (81 kg + 108 kg). Vuosina 2009 ja 2010 hän sijoittui MM-kilpailuissa yhdeksänneksi ja vuonna 2015 sijalle 12.
Veikko Vapalahti
Pesäpalloilun 14-vuotiaana suojeluskuntajärjestön sarjoissa aloittanut Vapalahti tunnettiin oivallisena taktikkona ja hyvänä lyöjänä. Vapalahti pelasi polttajana Haminan Palloilijoissa 1926–1934 päästen SM-loppuotteluun vuosina 1928–1930. Itä–Länsi-otteluun Vapalahti osallistui kolmesti 1932–1934.
Ammatiltaan Vapalahti oli pappi. Rovastin arvon hän sai 1960. Hän toimi Sippolan seurakunnan kappalaisena vuodesta 1946 ja kirkkoherrana vuodesta 1968 eläkkeelle jäämiseensä 1972 asti.
Eulerin–Mascheronin vakio
Historiaa
Eulerin–Mascheronin vakion määritteli ensimmäisenä sveitsiläinen matemaatikko Leonhard Euler paperissaan De Progressionibus harmonicis observationes vuonna 1735. Euler käytti vakiolle merkintöjä C ja O ja laski sen arvon viiden desimaalin tarkkuudella. Vuonna 1781 hän oli laskenut vakion 15 desimaalin tarkkuudella.
Vuonna 1790 italialainen matemaatikko Lorenzo Mascheroni esitti vakiolle merkinnän A ja esitti sen arvon 31 desimaalin tarkkuudella, tosin desimaalit 20:nnestä eteenpäin osoittautuivat virheellisiksi. Mascheroni ei koskaan käyttänyt merkintää γ. Vakiolla on yhteys gammafunktioon.
Joulukuussa 2006 opiskelija Alexander J. Yee laski Eulerin–Mascheronin vakion 116 580 040 desimaalin tarkkuudella.
Integraaleja
Hieman monimutkaisempia integraaleja:
Kaksoisintegraali gammalle on
Vertaa
Catalan löysi integraalin
Äärettömiä sarjoja
Euler todisti kaavan
Vacca on todistanut kaavat
Toinen kaava on
Marjatta (nimi)
Marjatta on suomalainen naisen nimi. Nimipäivää vietetään suomalaisessa kalenterissa 15. elokuuta.
Marjatta on kansallisromanttisen kauden nimiä ja mainitaan Kalevalan loppurunossa. Nimi on todennäköisesti syntynyt sekamuotona nimistä Maria ja Marketta.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Marjatta-nimen oli saanut Suomessa 123 930 naista ja muutama mies. Nimi alkoi yleistyä 1920-luvulta lähtien ja on yleinen varsinkin 1940- ja 1950-luvuilla syntyneillä. Marjatta on yksi Suomen suosituimmista etunimistä. Vuosina 1920–29 ja 1950–59 Marjatta oli viidenneksi suosituin nimi, ja vuosina 1930–1939 Marjatta oli toiseksi suosituin nimi. Vuosina 1940–1949 Marjatta oli suosituin naisten nimi. 2000-luvulla Marjatta-nimi ei ole enää kuulunut suosituimpien nimien joukkoon.
Volkswagen Karmann Ghia
Karmann-Ghia syntyy
Tässä tilanteessa yhtiön johto näki tarpeelliseksi luoda imagosyistä asiakkaiden toiveita vastaavan mallin. Aloitteen tekijäksi keskusteluissa Nordhoffin kanssa vuonna vuonna 1950 mainitaan Wilhelm Karmann nuorempi (isä-Wilhelm kuoli 88-vuotiaana 1952, jolloin poika-Wilhelm peri yrityksen), ja VW Kuplan tuolloin raivoisasta menekistä juontuneen ensi torjunnan jälkeen yhteisymmärrykseen päästiin vuonna 1951. Volkswagen teki yksinoikeus-sopimuksen saksalaisen koritehtaan Wilhelm Karmann GmbH:n kanssa auton valmistamisesta, joskin epäileväiset tk-johtaja Ludwig Bohner sekä myynti/huolto-sektorin johtaja tri Karl Feuereisen torjuivat Karmannin ensi ehdotukset. Tämän vuoksi Karmann kääntyi keväällä 1953 italialaisen Carrozzeria Ghia SpA-suunnittelutoimiston johtajan, hyvän ystävänsä Luigi Segren puoleen, jotta tämä loisi Kupla-tekniikkaan pohjautuvan, sarjatuotannon tarpeet huomioivan (s.7-8) spider-tyyppisen suunnitelman. Kummankin ystävä, Charles Ladouche, hankki VW Kuplan pohjalevyn kireän saatavuustilanteen vuoksi Ranskasta, ja sen avulla suunnitelma hiottiin tuotantokelpoiseksi. Eräs muutoksista oli Kupla-pohjalevyn leventäminen 8 senttimetrillä kummaltakin puolelta ulkosyrjän kynnysvahvistuksen kera (s.14). Levennettyä Typ 14-pohjalevyä käytettiin sittemmin myös Bundespost:in pienessä VW Fridolin- eli Typ 147-jakeluautossa, Bundeswehr:in Volkswagen Typ 181- Kurierwagen:issa (myös: Meksikossa VW Safari, Yhdysvalloissa The Thing), sekä VW do Brasil -haaran suuressa mallissa Brasilia.
pienoiskuva|200px|Chrysler Coupé d`EleganceChrysler-muotoilujohtaja Virgil Exnerille kuuluu osa kunniasta, sillä Ghian ehdotus lainasi monia piirteitä hänen 1953-1954 piensarjana toteutetusta erikoisautosta Chrysler Sports Coupé d`Elegance. Segren ohella Typ 14:n muotoilusta vastasi tuolloin kumppaneineen Ghia-korittajan omistanut Mario Boano. Chrysler-linkki on sikälikin ilmeinen, että Ghia valmisti 400 kappaletta Coupé d`Elegance-autoa mitkä myytiin Euroopan markkinoilla Société France Motors- sekä Chrysler Antwerpen-yhtiöiden kautta, ja Charles Ladouche oli Chryslerin toimiluvan haltija (concessionaire) Ranskassa (s.9). Lokakuussa 1953 Ladouche sai kunnian esitellä Wilhelm Karmannille avoauton sijaan linjakkaan coupé-prototyypin, sekä Sergio Coggiolan valmistamat konstruktiopiirrokset (s.8). Hiottu esitys saavutti paitsi Karmannin ja tri Feuereisenin, myös 16.11.1953 (s.11) Heinrich Nordhoffin suosion, ja ilmeistä menestyspotentiaalia osoittava automalli päätettiin ottaa tuotantoon avoauton sijaan 2+2-paikkaisena coupéna, projektin salaustoimenpiteiden ollessa prosessin aikana poikkeuksellisen tiukkoja (sivu 9). Exner vuorostaan lie lainannut Coupé d`Elegance-koeauton keulan muotoilun Louis Lucien Lepoix`n muotoilemasta Bugatti 101-sedanista vuodelta 1950 (uuden 101-mallin ensimmäinen alusta #101500 ), mikä kuuluu Mulhousen Cité de l`Automobile-museon kokoelmiin. Samankaltainen maski oli myös vuoden 1952 Chrysler-koeautossa K-310, mikä aloitti Exnerin, Segren ja Boanon sarjan Ghia Specials-erikoisautoja : K-310 -nimi viittaa Chrysler-pääjohtaja K.T. Kelleriin sekä koeauton Fire Power Hemi-V8:n väitettyyn moottoritehoon, mikä oli todellisuudessa 180 bhp.
Karmann-Ghian eli Typ 14:n coupé-version sarjavalmistus alkoi elokuussa 1955, avoautoversion sarjatuotato käynnistyisi marraskuussa 1957, eikä kilpailevien pienten korittajien käsityönä valmistamien, saman segmentin erikoismallien hinta ollut enää kilpailukykyinen VW-verkoston kautta myydyn sarjatuotanto-coupén kanssa. Korittajat joutuivat lisäksi Karmann-sopimuksen synnyttyä jatkossa ostamaan kokonaisen Kupla-perusauton saadakseen tarvitsemansa osat, joiden mukana ostettu Kupla-kori jäi joutavaksi. On esitetty, että Nordhoff kielsi paitsi Kupla-pohjalevyjen myynnin Rometschille myös ohjeisti, etteivät VW-piirimyyjät saaneet myydä kilpailijalle kokonaisia autoja. Tämä pakotti Rometsch-yrityksen käyttämään perusautoja hankkiessaan sivullisia, bulvaaneja. Yksi toisensa jälkeen korittajat jättäytyivät pois kilpailusta suuryrityksen kanssa niiden toiminnan tultua kannattamattomaksi. Vuodesta 1956 lähtien Johannes Beeskow siirtyi Karmannin palvelukseen sen tekniseksi johtajaksi. Rometsch-Beeskow -versioiden valmistus päättyi lähteestä riippuen 117, 175 tai 280 erikoisauton jälkeen vuonna 1957.
Typ 14 Coupé ja Cabriolet
Vaikka mallit jakoivat saman tekniikan, VW Kuplan tehdaskorin sijaan Karmann Ghian kori tehtiin käsityönä, mikä nosti merkittävästi auton valmistuskustannuksia. Volkswagenin johdon hyväksyttyä uuden mallin sen ensimmäinen sarjatuotantokappale valmistui elokuussa 1955 Osnabrückin tehtaalta. Yleisön reaktio linjakkaaseen malliin oli innostunut ja jo ensimmäisenä vuonna autoa myytiin yli 10 000 kappaletta, mikä ylitti Volkswagenin 3 000 kappaleen ennusteen roimasti. Karmann Ghia Cabriolet -avomallia alettiin valmistaa vuoden 1957 elokuussa. Koska Karmann Ghiassa oli sama 36 hevosvoiman moottori kuin Kuplassa, joissain lähteissä aluksi jopa vain 30 hevosvoimaa, se ei teholtaan ollut erityisen urheilullinen: Länsi-Saksan suuri Auto,_Motor_und_Sport-lehti (n:o 11, 26. toukokuuta 1956, s. 4) lausui sen olevan "nopeakulkuisen auton parodia". Myös auton kori osoittautui hyvin ruosteherkäksi, joskin ruostesuojaus oli tuolloin ja vielä 1970-luvulle asti yleisesti vielä lastenkengissä: Volkswagen aloittaisi ruosteenesto-vahakäsittelyn käytön vasta vuonna 1978.
Typ 14 koki elinkaarensa aikana tuotekehitystä. Vahvistetulla, 10 kiloa coupé-versiota painavammalla pohjalevyllä varustetun, mutta muutoin coupé-version kanssa identtisen Cabriolet-avoversion valmistus alkoi vuonna 1957, ja vuodesta 1958 lähtien coupén takalasi sai huurtumisen estämiseksi lämmityksen, ynnä matkustamo uudet penkit. Vuonna 1959 ajovalojen läpimittaa kasvatettiin, niiden sijaintia korissa nostettiin 5 senttimetrillä (tästä juontuu alkusarjan lowlight- eli matalalyhty-nimitys), ja takalyhdyt saivat jaetut segmentit mittojen kasvaessa hieman. Edistysaskeleita olivat myös ovien avattavat kolmioikkunat, tuulilasin vesisuuttimet, ajovalojen väläytystoiminto ja ovien kyynärnojat. Vuonna 1960 Typ 14 sai VW Kuplan tavoin 34 hevosvoiman moottorin, ja vaihteisto oli nyt täysynkronoitu. Vuodesta 1962 lähtien "sieraimiksi" nimitetyt keulan ilmanottoaukot suurenivat ja saivat kehystetyt kromiritilät, ja vuodesta 1963 lämmityslaite otti ilmansa ulkoa (Frischluftheizung). Vuonna 1965 moottorin koko kasvoi 1,2-litraisesta 1,3-litraiseksi, teho nousi 40 hevosvoimaan, ja myös Typ 14 sai Kuplan uudistetun etuakseliston, minkä huoltoväli oli edeltävää pidempi. Vuonna 1966 tarjolle tuli 1,5-litrainen 44 hevosvoiman moottori, johon saattoi vuodesta 1967 lähtien tilata Kuplan 3-vaihteisen puoliautomaattisen vaihteiston. Vuonna 1967 Typ 14:n turvallisuutta parannettiin kaksipiiri-jattulaitteistolla sekä levyjarruilla edessä. Etuistuimet saivat lisäksi niskatuet. 1968 aiemmin hankalasti etutavaratilassa sijainnut polttoainesäiliön täyttöputki siirtyi etulokasuojan luukun taa, Typ 14:n sähköjärjestelmä muuttui 12-volttiseksi, ja hätävilkku-toiminto tuli vakiovarusteeksi. Myös takana uudistunut, vinoilla tukivarsilla (Schräglenker) varustettu ripustus toi paremman ajokäytöksen verrattuna aiempaan heiluriakseliin, mikä oli sallinut takapyörien negatiivisen kallistuskulman, ts. kansan kielellä "alle taittumisen". Avoautokaton muovinen taka-"lasi" korvautui vuonna 1969 oikealla lasilla, ja avoauto sai uudenlaiset puskurit. Vuoden 1970 laajassa tuotekehityksessä alun perin sirot etuvilkut ja takalyhdyt erotetuilla segmenteillä vaihtuivat Typ 3:n kookkaan mallisiksi: vuodelle 1971 Typ 14 varustettiin myös sen järeilla, kulmikkailla Eisenbahnschiene- l. ratakisko-puskureilla (VW Classic: Typ 3:ssa jo 1968) kumilistojen kera. Mittaristo vaihtui Typ 4 -malliseksi. Nelipuola-ratti sai VW Kuplan tavoin ison pehmustetun keskiön (Pralltopf), ja samoin kojetaulukin oli pehmustettu. 1,6-litrainen kaksikanavaisilla imutorvilla varustettu moottorivaihtoehto 50 hevosvoimalla tuli tarjolle. Typ 14 varustettiin diagnostiikka-pistokkeella viimeisinä päivityksenä ennen tuotannon päättymistä vuonna 1974.
Vuonna 1964 Karmann Ghia 1200 valittiin Baden-Badenin kansainvälisessä ”autoparaatissa” maailman kauneimmaksi autoksi hintaluokassaan. Tuomaristoon kuuluivat muiden muassa muotitaiteilija Pierre Cardin ja saksalainen ohjaaja-näyttelijä William Dieterle. . Karmann Ghian 10-vuotisjuhlan aikoihin 1965 mallia oli valmistettu 180 000 kappaletta, pelkästään vuonna 1964 yli 25 000. Valmistuksen päättyessä 31.7.1974 VW Karmann Ghian (Typ 14) lopulliset valmistusmäärät 19 tuotantovuoden ajalta olivat 362 601 kappaletta coupé-versioita, sekä 80 881 kappaletta cabriolet-avoautoja. Yhdysvallat olivat merkittävä markkina Typ 14:lle (coupé vuodesta 1955 ja cabriolet vuodesta 1958), sillä ajoittain jopa noin 40% tuotannosta vietiin sinne: erityisesti Kaliforniaan, missä Typ 14 nousi seitsemänneksi halutuimmaksi kaikista tarjoiia olevista automalleista.
Typ 34 Coupé ja Cabriolet
pienoiskuva|oikea|200px|Karmann Ghia Typ 34 Cabriolet pienoiskuva|oikea|200px|1960-luvun alun avo-CorvairSyyskuussa 1961 alkoi uuden mallin Typ 34 ensi version 1500 Coupé (1961-1963) sarjavalmistus. Sen 1950-luvun lopulla hahmoteltu muotoilu mukaili tuolloin suurta kiinnostusta herättäneen Chevrolet_Corvairin muotokieltä jopa siinä määrin, että General Motors kuuluu uhanneen Volkswagenia plagiaattisyytteellä. Yhdennäköisyys onkin varsin suuri. Edeltävästä Typ 14:sta poiketen Typ 34:ä ei siksi viety Yhdysvaltojen markkinoille, joskin mallia kuuluu uitetun sinne Kanadan kautta jopa niin, että arviolta 30% nykykannasta on säilynyt Yhdysvalloissa. Typ 34:n keulan "Bügelfalten" l. "silitysrypyiksi" kutsuttujen, lennokkaiden pokkausten juuriin sijoitettiin integroidut sumuvalot. Seuraajamalli olisi Typ 14:n tavoin jälleen 2+2-paikkainen, joskin sitä tilavampi. Se käytti keskiluokkaisen Volkswagen Typ 3:n (mallit 1500 ja 1600) pohjalevyä, mikä oli edeltävää Typ 14:n pohjalevyä kookkaampi, ja korin mitat olivat pituus 4 280 millimetriä, leveys 1 620 mm, ja korkeus (coupé) 1 335 mm, akselivälin ollessa 2 400 mm. Typ 34:n oli tarkoitettu korvaavan menestyksekkään vanhemman Typ 14:n , mutta sen myyntimäärä jäi odotettua vähemmäksi. Pienen Typ 14:n valmistus jatkuikin vielä 5 vuotta isoa mallin tuotannon päättymisestä. Typ 34:n arkikielinen nimitys oli "Suuri Karmann". Se oli sen aikaisista Volkswageneista nopein, ylellisin ja kallein : jo vuodelle 1962 se sai esimerkiksi tuolloin poikkeuksellisen luksusvarusteen, sähkötoimisen version suositusta teräs-kattoluukusta (elektrisches Stahlschiebedach; ESSD). Vuodesta 1962 lähtien tarjolla ollut, tietenkin perinteellisesti taakse sijoitettu, ilmajäähdytteinen 1 493 kuutiosenttimetrin bokserimoottori kampiakselin päähän siirretyllä jäähdytyspuhaltimella (nk. Flachboxer, salli korkean puhallinkotelon poistuttua litteämmän moottoritilan) kehitti kaksikurkkuisella kaasuttimella 45 hevosvoimaa, jolla auto saavutti 145 km/h nopeuden. Korkeampi huippunopeus antoi urheilulliselle mallille merkittävää uskottavuutta Typ 14-edeltäjäänsä verrattuna. Vuonna 1965 Volkswagen esitteli suositun Typ 3 TL- l. Touring-Limousine -version kaltaisella luiskaperällä (Fließheck) sekä keulan nelivalojärjestelmällä ja alemmas puskuriin sijoitetuilla sumuvaloilla varustetun Typ 34-koeauton "1600 TL", mitä ei otettu tuotantoon.
Elokuusta 1963 lähtien tarjolle tuli uusi 1 493 cm3 moottori mallinimen ollessa "1500 L Coupé", tehon noustessa 54 hevosvoimaan mutta vääntölukeman säilyessä ennallaan 106 Newtonmetrissä. Typ 34:n sisustus oli uusittu, ja lisätehon myötä malli oli varustettu tehokkaammilla jarruilla. Vuodelle 1964 sisustus uusittiin jälleen, ja Typ 34 sai uudistetun etuakseliston minkä rasvausväli kasvoi lyhyen 2 500 sijaan 10 000 kilometriin. Uusi moottori ei tyydyttänyt, sillä kohonneen tehon vastapainoksi se vaati korkeaoktaanista polttoainetta, ja se osoittautui vikaherkäksi. Kesätauon 1965 jälkeen moottorin iskutilavuutta kasvatettiin lukemaan 1584 cm3 tehon säilyessä ennallaan 54 hevosvoimana, mutta väännön kasvaessa neljällä 110 Newtonmetriin. Sen matalampi puristuspaine salli taas asiakkaiden suosiman, edullisemman matalaoktaamisen bensiinin käytön. Muutoksen myötä mallinimi vaihtui, ja oli nyt 1600 L Coupé : se oli käytössä aina tuotannon päättymiseen 1969 asti. Vuodelle 1966 Typ 34 sai tärkeänä uudistuksena 12V -sähkölaitteiston, vuodelle 1967 levyjarrut etuakselille, sekä aluksi vain täysautomaattisen vaihteiston yhteydessä ajettavuutta merkittävästi parantaneen taka-akseliston vinoilla tukivarsilla: vuodelle 1968 tämä akselisto tuli vakiovarusteeksi, ja se vakautti merkittävästi Typ 34:n nyt suorastaan urheilullista ajokäytöstä. Malli sai myös lainsäädännön edellyttämän hätävilkku-funktion.
Valmistuksen päättyessä heinäkuussa 1969 kallis "suuri Karmann" ei ollut tavoittanut rakastetun Typ 14:n l. "pienen Karmannin" suosiota: sen valmistusmääräksi jäi 42 505 kappaletta. Vähemmän suositun Typ 34:n eräitä nykyajan ongelmia ovat erinäisten mallikohtaisten varaosien vaikea saatavuus ja korkea hinta, sekä valmistusajankohdan yleisenä harmina korin heikko ruostesuojaus.
Karmann-tuotanto muualla
pienoiskuva|oikea|200px|Karmann Ghia TC, Autostadt. Vuosina 1957-1960 Sveitsin vuonna 1949 perustettu ja Chamissa (Zug-kantoni)) toimiva ajoneuvokaupan AMAG-yhtymä kokosi Schinznach-Badissa 1 098 kappaletta Typ 14-versiota Karmann-Ghiasta. AMAG-versioon oli lisävarusteena (n:o 780, Frontziergitter) tarjolla Alfa Romeon kapean-kilpimäisen jäähdytinsäleikön kaltainen kromikoriste, mikä sijaitsee merkkimitalin kera keskellä keulaa, "sierainten" välissä: lisävaruste jäi harvinaiseksi . AMAG (Automobil- und Motoren AG) harjoitti myös mm. yhdysvaltalaisten autojen myyntiä Sveitsissä.
Vuonna 1960 Volkswagen avasi Brasilian yhtiönsä tehtaan São Bernardo do Campossa, ja sen alayhtiö Karmann Ghia do Brasil aloitti 31.12.1960 Typ 14:n valmistuksen. Malli oli varustettu tehokkaammalla Volkswagen Kuplan vientiversion 34 hevosvoiman moottorilla. VW do Brasil valmisti vuodesta 1970 lähtien omintakeista, tuolloin Ghian palveluksessa olleen Giorgetto_Giugiaron suunnittelemaa Karmann Ghia TC-coupéta, minkä perustana ei kuitenkaan enää ollut Volkswagen Kuplan, vaan Typ 34:n tavoin Typ 3:n pohjalevy. Myös TC sai uusimman Kuplan 1302 S-version 1 600 cm³ ja 50 hevosvoiman moottorin. Uudistetun Kuplan etuakselisto ei sen sijaan mahtunut Karmann TC:n matalaan keularakenteeseen. Samaa pohjalevyä ja 1,6-litraista moottoria käyttivät myös VW do Brasilin johtaja Rudolf Leidingin aloitteesta syntyneet urheilucoupét SP 1 ja myöhempi vuosien 1972 - 1976 SP 2, mikä sai suuremman 75 hevosvoiman 1,7-litraisen moottorin. SP 2:nkin suorituskyky jätti toivomisen varaa, ja sen lempinimi olikin sem pôtencia port. vailla voimaa. 11 123 kappaleena valmistettu SP 2 sai nk. Leiding-maskin ajovalojen kehyksillä, samankaltaisen kuin myös vuosien 1972 - 1974 VW 412-päivitysmalli.
Vuonna 1976 Brasilian coupé-mallin Typ TC l. Touring Coupé-mallin (sisäinen malli Typ 145) valmistus päättyi 18 119 kappaleen jälkeen. Samana vuonna 1976 myös Karmannin teknistä kehitysosastoa johtanut Johannes Beeskow jäi eläkkeelle.
Karmann Ghian seuraajat
Vuonna 1974 Volkswagen esitteli Sciroccon korvaamaan iäkkään Karmann Ghian. Sen muotoilussa ei ollut enää jälkeäkään edeltäjänsä linjoista, vaan Giorgetto Giugiaron muotoilemana se muistutti muutamaa kuukautta myöhemmin esiteltyä ensimmäistä Golfia. Kun Volkswagen -konsernin omistama Audi esitteli oman Audi TT-mallinsa konseptina vuonna 1995 Frankfurtissa monet Volkswagen-harrastajat näkivät sen jatkavan Karmann Ghian perinteitä ja muotokieltä.
Osnabrück-tehdasmuseo
Lokakuun lopulla vuonna 2010 Volkswagen Osnabrück GmbH avasi museon toimipisteen tekdasrakennukseen 14. Kokoelman keräämisen aloitti jo Wilhelm Karmann, ja ensimmäistä kertaa sen aarteita esiteltiin vuonna 1980. Vuonna 2013 kokoelma sisälsi 137 tehtaan tuolloin 110-vuotiseen historiaan liittyvää ajoneuvoa (77 omaa tuotetta ja 60 muiden valmisteita), joskin museon tiloissa voitiin esitellä vain 40 ajoneuvoa kerrallaan. Kokoelmaan kuuluu VW-prototyyppejä kuten Karmann Ghia Typ 14 vuodelta 1953, sekä konsernin muotoilututkielmia. Museon ajoneuvot osallistuvat tapahtumiin niiden tekniikan vetreyden säilyttämiseksi, ja niitä käytetään myös henkilöstön sekä oppisopimus-nuorten koulutustarkoituksiin. Näyttelytilaa oli vuoden 2013 tiedoin tarkoitus laajentaa 80-100 ajoneuvon esillepanoa varten.
Aiheesta muualla
Volkswagen Käfer
Uladzimir Njakljajeu
thumb|Uladzimir Njakljajeu vuonna 2010. Uladzimir Prakopavitš Njakljajeu (, łacinkaksi Uładzimir Prakopavič Niaklajeŭ,, s. 11. heinäkuuta 1946 Smorgon, Smorgon (piiri), Grodno (alue), Valko-Venäjän SNT, Neuvostoliitto, nykyinen Smarhon, Smarhon (piiri), Hrodna (alue), Valko-Venäjä) on entinen neuvostoliittolainen ja nykyinen valkovenäläinen runoilija, kirjailija ja oppositiopoliitikko.
Vuoden 2010 presidentinvaaleissa Njakljajeu oli opposition presidenttiehdokas. Hänet vangittiin vaaleja seuranneissa mielenosoituksissa. Toukokuussa 2011 hän sai kahden vuoden vankeustuomion, ja oli kotiarestissa heinäkuuhun 2013 asti. Hänen nimensä ja tuotantonsa on poistettu oppikirjoista ja julkisuudesta.
Njakljajeu sai Ruotsin PENin myöntämän Tucholsky-palkinnon vuonna 2011.
Njakljajeulla on hyvät suhteet myös Suomen PENiin: hän oli 2000-luvun alussa neljä vuotta Suomessa turvakaupunkikirjailijana. Pen kutsui häntä luennoimaan Suomeen kotiarestin päätyttyä. Hänen tyttärensä Eva Neklyaeva asuu Helsingissä. Njalljajeun 70-vuotispäiviä vietettiin Suomessa elokuussa 2016. .
Pyyhkäisyviivarenderointi
pienoiskuva|oikea Pyyhkäisyviivarenderointi on tietokonegrafiikassa käytetty renderöintimenetelmä.
1980-luvulla rasterointitekniikan (pikselipohjainen grafiikka) ollessa uutta pyyhkäisyviivarenderöinti oli suosittua. Menetelmässä jokaista näytöllä olevaa vaakatasossa olevaa riviä käsitellään erikseen.
Pyyhkäisyviivarenderoinnissa renderointiohjelma piirtää kuvaa riveittäin. Renderoijan näkösäde liikkuu näin koko kuvaruudun alueen viiva kerrallaan, ei polygoni tai pikseli kerrallaan.
Pyyhkäisyviivarenderoinnin ohessa voidaan helposti käyttää muita tavallisia apualgoritmeja kuten Phong-varjostusta ja Z-puskurointia.
Kiuruveden seurakunta
Kiuruveden seurakunta on Kiuruveden kaupungissa Pohjois-Savossa toimiva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta. Se kuuluu Iisalmen rovastikuntaan Kuopion hiippakunnassa.
Vuonna 2016 seurakunnassa oli 7 318 jäsentä, 86,7 % kaupungin asukasluvusta. Työntekijöitä seurakunnassa on 18.
Kyklooppimuuri
thumb|400px|Kyklooppimuuria. thumb|Kyklooppimuuria.
Kyklooppimuuri on muuraustyyli, jota käytettiin mykeneläisen kulttuurin aikana. Se rakennettiin suurista kalkkikivisiirtolohkareista, jotka suunnilleen sopivat yhteen pienellä liikkumavaralla ja ilman laastin käyttöä. Lohkareita ei yleensä työstetty, mutta joskus niitä muokattiin hieman vasaralla. Isojen lohkareiden välit täytettiin usein pienemmillä kivillä.
Kuuluisimmat kyklooppimuurit löytyvät Kreikan Mykenestä ja Tirynsistä. Samanlaista muuraustyyliä käytettiin myös muissa vanhoissa kulttuureissa. Ateenan Akropolis oli mykeneläisellä ajalla linnoitettu Pelasgimuuriksi kutsutulla kyklooppimuurilla.
Tyylin nimitys tulee siitä, että aikanaan uskottiin, että vain kykloopeilla oli tarpeeksi voimaa siirtämään suuria lohkareita, joista muurit tehtiin.
Isaac Berger
pienoiskuva|Berger (oik.) ja Yoshinobu Miyake Tokion olympialaisissa 1964.
Isaac Berger (16. marraskuuta 1936 Jerusalem – 7. kesäkuuta 2022 ) oli israelilaissyntyinen, yhdysvaltalainen painonnostaja ja olympiavoittaja.
Berger voitti Melbournen 1956 olympialaisissa kultaa höyhensarjassa (alle 60 kg) maailmanennätystuloksella 352,5 kg. Hän punnersi tuloksekseen 107,5 kg, tempasi 107,5 kg ja työnsi 137,5 kg. Rooman 1960 olympialaisissa hän saavutti höyhensarjassa hopeaa tuloksella 362,5 kg, joka oli 10 kiloa heikompi kuin neuvostoliittolaisen Jevgeni Minajevin voittotulos. Berger punnersi 117,5 kg, tempasi 105 kg ja työnsi 140 kg. Tokion 1964 olympialaisissa hän saavutti höyhensarjassa hopeaa tuloksella 382,5 kg. Hänen punnerrustuloksensa 122,5 kg ja työntötuloksensa 152,5 kg olivat samat kuin kultaa voittaneen japanilaisen Yoshinobu Miyaken, mutta tempauksessa Berger sai tulokseksi vain 107,5 kg ja hävisi Miyakelle 15 kilolla.
Berger voitti maailmanmestaruuden höyhensarjassa vuosina 1958 ja 1961. Hän saavutti MM-hopeaa vuosina 1959 ja 1963 sekä MM-pronssia vuonna 1957.
Nelli Salomäki
Salomäki on pelannut alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2014 ja 2015. Hänen veljensä on Nashville Predatorsin hyökkääjä Miikka Salomäki.
Pramsiri Bunphithak
Pramsiri Bunphithak (s. 13. tammikuuta 1984) on thaimaalainen painonnostaja. Hän kilpaili Pekingin olympialaisissa 2008 alle 48-kiloisten sarjassa mutta jäi jo tempauksessa ilman tulosta epäonnistuttuaan kolme kertaa 84 kilogramman painojen nostamisessa. MM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa Chiang Maissa 2007 yhteistuloksella 196 kg (86 kg + 110 kg). Antalyan MM-kilpailuissa 2010 hän sijoittui neljänneksi ja Pariisin MM-kilpailuissa 2011 kymmenenneksi.
Lilly Wood and the Prick
Lilly Wood and the Prick (tunnetaan myös nimillä Lilly Wood ja LILLYWOOD) ovat vuonna 2006 perustettu ranskalainen vaihtoehtorock-, pop- ja folkmusiikkia soittava, Nili Hadidasta sekä Benjamin Cottosta koostuva duo. He tunnetaan parhaiten kappaleesta "Prayer in C", josta saksalainen DJ Robin Schulz teki remix-version sekä julkaisi tämän singlenä vuonna 2014. Kappale saavutti singlelistojen kärkisijoituksia esimerkiksi Espanjassa, Itävallassa, Belgiassa, Ranskassa, Saksassa, Israelissa, Libanonissa, Italiassa, Alankomaissa, Sveitsissä sekä Isossa-Britanniassa. Vuodesta 2009 lähtien duon levy-yhtiönä on toiminut Cinq7.
Christophe Galtier
Ura pelaajana
Galtier aloitti peliuransa Olympique de Marseillessa 1985. Peliaika suurseurassa oli kuitenkin kortilla ja 1987 hän siirtyi Lilleen. Hän haki peliaikaa useista seuroista läpi 1990-luvun ja palasi takaisin Marseilleen tammikuussa 1995. Tälläkin kertaa pesti jäi pariin kauteen ja 1997 hän siirtyi italialaiseen AC Monzaan. Yhden Italian-kauden jälkeen hän jatkoi uraansa kiinalaisessa Liaoning Yuandongissa, jossa lopetti aktiiviuransa 33-vuotiaana 1999.
Maajoukkuetasolla Galtier ei koskaan pelannut Ranskan A-maajoukkueessa, mutta oli voittamassa Euroopan mestaruutta 1988 alle 21-vuotiaiden kisoissa.
Ura valmentajana
Valmennusurallaan Galtier on toiminut pitkään Alain Perrinin apuvalmentajana. Ura alkoi kuitenkin Olympique de Marseillessa joulukuussa 1999 Bernard Casonin aisaparina. Hän toimi vuosituhannen vaihteessa turbulentissa OM:ssä myös Abel Bragan ja Javier Clementen valmennustiimeissä.
Joulukuussa 2001 Galtier siirtyi kreikkalaisen Aris FC:n apuvalmentajaksi. Pesti jäi kuitenkin lyhyeksi ja hän sai potkut jo toukokuussa 2002. Tämän jälkeen hän toimi kaksi vuotta SC Bastiassa Gérard Gilin aisaparina, kunnes aloitti yhteistyön Perrinin kanssa Al Ainissa. Sittemmin kaksikko valmensi Portsmouthia, FC Sochaux'ta ja Olympique Lyonnais'ta. Yhteistyön suurimmat hedelmät ovat Coupe de Francen voitto 2007 ja Ranskan mestaruus 2008.
Marraskuussa 2008 kaksikko siirtyi AS Saint-Étiennen peräsimeen. He pelastivat seuran putoamiselta Liguestä, mutta menestys jäi muutoin heikoksi. Joulukuussa 2009 Perrin sai potkut tehtävistä ja Galtier nousi seuran päävalmentajaksi pelastamaan seuraa jälleen putoamasta. Galtier onnistui tavoitteessaan, kun ASSE oli liigassa 17. ja varmisti niukasti säilymisensä. Kaudella 2010/11 Galtier nosti joukkueensa jo kymmenenneksi ja kaudella 2011/12 seura taisteli jopa paikasta europeleihin. Lopulta joukkueen oli tyytyminen seitsemänteen tilaan ja paikka europeleissä jäi neljän pisteen päähän. Galtierin pitkäjännitteinen työ palkittiin lopulta kaudella 2012/13, kun ASSE taisteli menestyksekkäästi europelipaikasta. Joukkue voitti keväällä Coupe de la Liguen mestaruuden kukistamalla loppuottelussa Stade Rennais'n 1-0. Pokaali oli ASSEn ensimmäinen mestaruus sitten vuoden 1980/81 liigamestaruuden. Liigassa ASSE menestyi myös hyvin ja oli lopulta viides. Ranskan pelaajayhdistys UNFP valitsi Galtierin kauden jälkeen liigan parhaaksi valmentajaksi yhdessä Carlo Ancelottin kanssa.
Kaudella 2013/14 Galtier jatkoi loistavaa työtään ASSE:n peräsimessä ja kausi päättyi liigassa neljänteen sijaan, mikä oli seuran paras sijoitus sitten kauden 1987/88. Eurooppa-liigassa joukkueen pelit päättyivät ennen aikojaan jo karsinnoissa, kun Esbjerg fB oli vahvempi yhteismaalein 5–3. Kahdella seuraavalla kaudella ASSE pelasi jälleen vahvasti ja sijoittui liigan kärkipäähän ollen viides ja kuudes. Europeleissäkin tuli jo parempaa tulosta, kun kaudella 2014/15 ASSE eteni Eurooppa-liigan lohkovaiheeseen ja kausilla 2015/16 sekä 2016/17 pudotuspeleihin saakka. Toukokuussa 2017 Galtier ilmoitti jättävänsä ASSE:n kauden jälkeen. Galtierin viimeinen kausi ASSE:n peräsimessä päättyi liigan kahdeksanteen sijaan, mikä oli seuran huonoin sijoitus Galtierin alaisuudessa kuuteen vuoteen.
Joulukuussa 2017 Galtierista tuli Ligue 1:n häntäpäähän juuttuneen Lille OSC:n päävalmentaja. Galtierin johdolla LOSC säilytti niukasti sarjapaikkansa kaudella 2017/18. Ensimmäinen täysi kausi Lillen päävalmentajana oli menestyksekkäämpi ja Lille sijoittui sarjassa kauden 2018/19 päätteeksi toiseksi. Lille selvitti näin tiensä Mestarien liigaan ensimmäistä kertaa seitsemään vuoteen. Galtier valittiin vuoden valmentajaksi 2019. Kaudella 2020/21 Galtier luotsasi Lillen yllättäen liigamestaruuteen, joka oli seuran ensimmäinen 10 vuoteen. Mestaruuskauden päätteeksi Galtier valittiin Ranskan liigan parhaaksi valmentajaksi. Mestaruuskauden jälkeen hän jätti seuran.
Kesäkuun lopulla 2021 Galtier allekirjoitti sopimuksen OGC Nicen kanssa. Galtier luotsasi Nicen debyyttikaudellaan 2021/22 Ranskan cupin loppuotteluun. Välierissä PSG:n kaatanut Nice kärsi kuitenkin finaalissa tappion FC Nantes'lle 0–1. Kauden jälkeen Galtier jätti Nicen ja teki kaksivuotisen sopimuksen PSG:n kanssa.
Galtier luotsasi PSG:n kaudella 2022/23 Ranskan liigamestariksi. Muutoin kausi ei sujunut erityisen menestyksekkäästi. Mestarien liigassa joukkue putosi jo ensimmäisellä pudotuspelikierroksella Bayern Münchenille ja Ranskan cupissa kolmannella kierroksella Marseillea vastaan. Kauden jälkeen Galtier sai potkut seurasta.
Tuojahaarake
Tuojahaarake eli dendriitti on neuronin yksi haara. Se ottaa vastaan viestejä aistinsoluista tai muista hermosoluista ja välittää niitä eteenpäin sähköisinä impulsseina kohti solukeskusta. Tuojahaarakkeet ovat yleensä voimakkaasti haaroittuneita ja lyhyitä. Solukeskukseen liittyy tavallisesti useita dendriittejä.