cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gimli Glider
Gimli Glider on ”lempinimi”, jonka sai eräs Air Canadan lennon 143 Boeing 767 -matkustajakone. Kone oli reittilennolla Montrealista Ottawaan ja sieltä edelleen Edmontoniin 23. heinäkuuta 1983, kun siitä (Boeing 767-233, rekisteritunnus C-GAUN) loppui polttoaine 12 000 metrin korkeudessa suurin piirtein puolimatkassa. Miehistö teki onnistuneen pakkolaskun Gimlin entisen lentotukikohdan kiitotielle Manitobaan. Tapahtuma tunnetaan yhtenä ilmailuhistorian ”läheltä piti” -tilanteista.
Tankkausvirhe
Boeing 767 -koneissa tankkauksessa käytetään yleensä FQIS-järjestelmää (Fuel Quantity Information System), joka huolehtii polttoainepumpuista ja raportoi tiedot polttoaineen määrästä lentäjille. Lennon 143 tapauksessa järjestelmä oli kuitenkin epäkunnossa eivätkä polttoainemittarit toimineet. Myöhemmissä tutkimuksissa järjestelmässä ilmeni puutteellinen juotos.
Koska polttoainemittarit eivät toimineet, kone päätettiin tankata Montrealissa niin täyteen, että polttoaine riittäisi Edmontoniin asti. Jotta polttoainetta olisi varmasti tarpeeksi, koneen tankeissa edellisen lennon jäljiltä oleva polttoainemäärä mitattiin manuaalisesti polttoainetankkeihin asennetuilla mittatikuilla. Polttoaineen määrän laskussa tapahtui kuitenkin inhimillisiä virheitä. Turmakone oli ensimmäinen Air Canadan Boeing 767, jossa koneen tietokone käsitteli polttoainemäärää kilogrammoissa. Muissa, vanhemmissa koneissa käytettiin yksikkönä paunaa. Koneen lentäjät tekivät erehdyksessä muunnoksen litroista paunoihin käyttäen muunnoskerrointa 1,77, kun olisi pitänyt laskea litroista kilogrammoihin, jolloin kertoimen olisi pitänyt olla 0,8. Virheellisen laskelman takia Montrealissa luultiin, että koneen tankeissa oli kilogrammoina enemmän polttoainetta kuin sitä todellisuudessa oli ja lisätankkaus tehtiin virheellisen laskelman perusteella. Kone lensi Montrealista Ottawaan ja taas tankeissa jäljellä oleva polttoaineen määrä tarkistettiin mittatikuilla. Saatu litramäärä, 11 430 litraa muunnettiin jälleen virheellisen kertoimen avulla kilogrammoiksi. Laskelmat osoittivat että koneen tankeissa olisi ollut 20 400 kiloa kerosiinia, vaikka sitä oli todellisuudessä vain 9 144 kiloa, suurin piirtein puolet siitä, mitä oltaisiin tarvittu. Polttoainetäydennys tehtiin virheellisen laskelman perusteella. Virheellinen polttoainelukema syötettiin koneen tietokoneeseen, joka laskee lennon aikana jäljellä olevan polttoaineen määrän kulutuksen mukaan ja tarvittaessa varoittaa hyvissä ajoin liian vähiin käyvästä polttoaineesta.
Sekä lentäjät että tankkauksesta huolehtinut henkilö tekivät jokainen saman laskuvirheen. Näin kolminkertaisen tarkistuksen jälkeen polttoainemäärä hyväksyttiin ”oikeaksi” ja ”riittäväksi”, ja kone nousi Ottawasta ja suuntasi kohti Edmontonia.
Polttoaineen loppuminen
41 000 jalan korkeudessa (12 500 metriä) Red Laken yläpuolella, Ontariossa varoitusjärjestelmä ilmoitti polttoaineen paineongelmista koneen vasemman siiven tankeissa. Lentäjät olettivat, että pumpussa oli toimintahäiriö, ja katkaisivat siitä virran. Tankit ovat siiven kärjessä, joten polttoaine olisi valunut moottoriin myös painovoimaisesti. Tietokone ilmoitti saamiensa virheellisten tietojen mukaisesti polttoainetta olevan edelleen runsaasti jäljellä. Pian vasen moottori kuitenkin pysähtyi, ja lentäjät valmistutuivat tuomaan koneen alas yhden moottorin avulla lähimmälle liikennekoneiden käyttämälle kentälle (Winnipegiin).
Pian tämän jälkeen, kun lentäjät olivat ilmoittaneet Winnipegiin tulevasta hätälaskusta, ohjaamossa kuului uusi hätäsignaali: pitkä pong-ääni, joka tarkoitti kaikkien moottoreiden pysähtyneen.
B767 on varustettu lasiohjaamolla: Siinä perinteiset mittarit on korvattu elektronisin näyttöruuduin. Moottorien sammuttua ohjaamo, kuten luonnollisesti myös matkustamo, pimenee. Moottorit tuottavat käyttöenergian myös koneen hydrauliikalle, jota ilman B767:n kokoista konetta on mahdotonta lentää. Matkustajakoneet on kuitenkin varustettu hätäturbiinilla, joka tuottaa riittävästi energiaa, jotta kone pysyy hallinnassa. Tämä niin sanottu RAT-turbiini ponnahtaa koneen alta automaattisesti, jos sitä tarvitaan.
Laskeutuminen
Lentäjät alkoivat etsiä koneen hätätapauskäsikirjasta ohjeita, miten tulisi menetellä, jos molemmat moottorit sammuvat. Tällaista ohjetta ei ollut, eikä vastaavaa ollut aikaisemmin yritetty edes simulaatiossa.
Kapteeni Robert ”Bob” Pearson ohjasi konetta ja perämies Maurice Quintal teki laskelmia siitä, riittäisivätkö koneen nopeus ja lentokorkeus Winnipegiin asti. Pian hän ja Winnipegin lennonjohto olivat yhtä mieltä asiasta: Lento 143 ei voisi päästä Winnipegiin.
Quintal valitsi kohteeksi Kanadan kuninkaallisten ilmavoimien tukikohdan Gimlissä. Quintal ei tiennyt, että hänen entinen palveluspaikkansa oli muutettu yleisilmailukentäksi sekä sen toinen kiitotie suljettu ja muutettu moottoriradaksi. Kyseisenä päivänä kentällä ajettiin kilpaa.
Koneen päälaskutelineet saatiin pudotettua alas painovoimaisesti, mutta ilmanvastuksen vuoksi nokkateline tuli vain osittain alas eikä lukittunut ala-asentoonsa. Koneen laskeuduttua kapteeni Pearson ”seisoi jarruilla” lyhyen kiitotien vuoksi, ja koneen renkaista kaksi räjähti. Lukittumaton nokkateline painui takaisin yläasentoonsa ja loppumatkan kone liukui nokka kiitotiessä kiinni. Lopulta kone pysähtyi aiheuttamatta vaaraa maassa olleille kilpailijoille ja yleisölle.
Lennon 61 matkustajasta ja miehistön 8 jäsenestä yksikään ei loukkaantunut vakavasti. Onnistuneesta hätälaskusta oli pitkälti kiittäminen Bob Pearsonin pitkää purjelentokokemusta.
Tapauksen ironiaa oli, että Winnipegistä avuksi lähetettyjen mekaanikkojen autosta loppui polttoaine matkalla Gimliin. Heidät poimi kyytiinsä toinen auto.
Onnettomuuden jälkeen
thumb|200px|”Gimli Glider” [[Mojaven aavikko|Mojaven aavikolla vuonna 2008.]]
Koneen saamat vähäiset vauriot korjattiin Gimlissä ja kone lensi pois kentältä kahden päivän kuluttua. Lopullisten korjausten jälkeen kone oli normaalilla reittilennollaan jo saman viikon lopulla.
Tapauksen jälkeen molempien moottoreiden menettämistä testattiin simulaatioissa. Kukaan ei onnistunut ensiyrityksellä suorittamaan onnistunutta pakkolaskua.
Vuonna 1985 Kansainvälinen ilmailujärjestö Fédération Aéronautique Internationale palkitsi molemmat lentäjät poikkeuksellisesta ilmailutaidosta Diploma for Outstanding Airmanship'illä.
Gimli Glider (C-GAUN) pysyi onnettomuuden jälkeen liikenteessä aina tammikuuhun 2008 asti eli noin 25 vuotta, kunnes se siirtyi eläkkeelle Mojaven aavikolle.
Gimli Gliderin tapauksesta on kirjoitettu kirja (William and Marilyn Hoffer: Freefall: From 41,000 Feet to Zero – a True Story (ISBN 0-671-69689-0)) sekä filmattu tv-elokuva Falling from the Sky: Flight 174
Parikkalan hyvinvointikeskus
Parikkalan hyvinvointikeskus on eteläkarjalaisessa Parikkalan kunnassa toimiva julkisen palvelun sosiaali- ja terveysasema. Rakennuksen omistaa Parikkalan kunta ja siellä tarjottavat palvelut tuottaa Etelä-Karjalan kuntien yhteinen sote-kuntayhtymä (Eksote).
Parikkalan hyvinvointikeskus palvelee normaalisti maanantaista torstaihin kello 8-16 ja perjantaisin (ja pyhien aattona) kello 8-15. Muulloin ensiapu- ja päivystyspalvelut tarjoaa ympärivuorokautisesti aukioleva Etelä-Karjalan keskussairaalan päivystys sairaalan K-siivessä (sisäänkäynti ovi 10, Kahilanniementie 2, Lappeenranta). Kiireellisestä hoitoa tarvittaessa otetaan iltaisin, öisin ja viikonloppuisin yhteys Päivystysapuun (116 117; hätätilanteessa luonnollisesti Yleiseen hätänumeroon 112).
Alamaa (Mikkeli)
Alamaa on Mikkelissä sijaitseva kylä, joka on ollut aiemmin osa Mikkelin maalaiskuntaa. Alamaan kylä sijaitsee Hiirolassa, kaksi kilometriä Pieksämäen valtatien (72) varrelta. Kylä ei muodosta selkeää kyläkokonaisuutta.
Alamaalla sijaitsevat Laaja- ja Karvas-nimiset järvet sekä lukuisia muita pienempiä järviä. Ennen vuotta 2001 Alamaa kuului Mikkelin maalaiskuntaan, kunnes se liitettiin Mikkelin kaupunkiin. Alamaan kylä on perinteinen talonpoikaispitäjä, jonka alueella on ollut muun muassa talonpoikien vuokraviljelystä.
Kanadan Grand Prix 2003
Kanadan Grand Prix 2003 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 15. kesäkuuta 2003 Circuit Gilles-Villeneuve -radalla Kanadassa. Kilpailun voiton otti Ferrarin Michael Schumacher ja hänen pikkuveljensä Ralf Schumacher oli Williamsillaan toinen. Ralfin tallikaveri Juan Pablo Montoya oli kolmas.
Kilpailu
*Kimi Räikkönen ja Ralph Firman lähtivät kilpailuun varikolta.
Lindau (täsmennyssivu)
Lindau tarkoittaa muuan muassa seuraavaa:
Nokia 3310
Nokia 3310 on myöhemmin innoittanut lukuisia internet-meemejä. Useat niistä vitsailevat etenkin 3310-mallin poikkeavalla kestävyydellä.
Marc Connelly
thumb|Marc Connelly Marcus Cook Connelly (1890–1980) oli yhdysvaltalainen lehtimies ja näytelmäkirjailija. Hän kuului Algonquinin Pyöreään Pöytään, älykköjen lounasseuraan, joka kokoontui päivittäin kymmenen vuoden ajan (1919–1929) Algonquin-hotellissa New Yorkissa keskustelemaan ja vaihtamaan sukkeluuksia. Seuran muita jäseniä olivat mm. Harpo Marx ja Dorothy Parker. Connellyä pidettiin seuran sukkelimpana jäsenenä.
Marc Conelly voitti draaman Pulitzer-palkinnon vuonna 1931 näytelmällään Jumalan vihreät laitumet (The Green Pastures), joka kertoi Vanhan testamentin tarinoita uusiksi. Näytelmään liittyi Suomessa teatteriskandaali, koska siinä esitettiin Jumala mustaihoisena.
Lindau (Sveitsi)
Lindau on kunta Koillis-Sveitsissä Zürichin kantonissa. Siellä on vajaat 6 000 asukasta.
Sijainti
Lindau sijaitsee Kemptjoen varrella kumpuilevassa Mittellandissa toistakymmentä kilometriä Zürichistä koilliseen ja viitisen kilometriä Winterthurista lounaaseen.
Liikenne
Lindaussa on Kemptthalin asema Zürich–Winterthur-radan varrella. Lindau kuuluu Zürichin seudun lähiliikennealueeseen (S-Bahn Zürich) ja SBB:n S7-junat Winterthurista Rapperswiliin pysähtyvät Kemptthalissa kahdesti tunnissa.
Tunnettuja lindaulaisia
Maggi-yrityksen perustaja Julius Maggi aloitti valmiskeittojen tuotannon Lindaussa 1870-luvulla.
Celebrity Deathmatch
Celebrity Deathmatch on yhdysvaltalainen vaha-animaatiosarja, jossa julkisuuden henkilöiden vaha-animaatioversiot taistelevat toisiaan vastaan kuolemasta. Sarjan loi Eric Fogel, ja sitä esitettiin 75 jaksoa Music Televisionilla 14. toukokuuta 1998 – 20. lokakuuta 2002, minkä jälkeen sarja jatkui uudistettuna MTV2-kanavalla vuosina 2006–2007. MTV2 ilmoitti huhtikuussa 2015, että sarja saa jatkoa.
Sarjaa juontavat Johnny Gomez -ja Nick Diamond -nimiset henkilöt. Sarjan alkuaikoina Stone Cold Steve Austin esiintyi omalla äänellään kommentaattorina. Muita sarjassa esiintyneitä hahmoja ovat Mills Lane, Debbie Matonopoulos, Stacey Cornbred ja Tally Wong.
Savonrannan terveysasema
Savonrannan terveysasema on eteläsavolaisen Savonlinnan kaupungin Savonrannan pitäjässä sijaitseva julkisen palvelun terveysasema. Se palvelee normaalisti arkisin kello 8-15.30. Ajanvarauksella saatavat lääkäriajat on tarkoitettu ei-kiireellistä hoitoa ja pitkäaikaissairaiden hoitoa varten. Palvelujen tuottamisesta vastaa Itä-Savon sairaanhoitopiirin kuntayhtymä (Sosteri).
Kiireellisen hoidon tarpeessa Savonrannasta voi hakeutua Savonlinnan keskussairaalan ympärivuorokautisesti palvelevaan yhteispäivystykseen (Keskussairaalantie 6, Savonlinna).
Hybridikissa
Ainakin seuraavia isoja kissaeläimiä on onnistuttu risteyttämään keskenään. Suomenkieliset nimet eivät ole kaikista yhdistelmistä selvillä, englanninkieliset suluissa: thumb|280px|Jaglion (Jaguaari / leijona -hybridi). Rothschild Museum, Tring, Englanti.
Philippe Jaccottet
thumb|Philippe Jaccottet vuonna 1991. Philippe Jaccottet (30. kesäkuuta 1925 Moudon, Sveitsi – 24. helmikuuta 2021 Grignan, Ranska ) oli sveitsiläinen, ranskaksi kirjoittanut runoilija ja kielenkääntäjä.
Jaccottet muutti vuonna 1946 Sveitsistä Pariisiin. Siellä hän julkaisi myös esikoiskokoelmansa Requiem. Grignaniin hän muutti vaimonsa Anne-Marien kanssa vuonna 1953.
Jaccotteet kirjoitti runouden lisäksi proosaa ja kirjallisuuskritiikkiä sekä käänsi teoksia ranskaksi. Hänet tunnetaan erityisesti saksankielisten kirjailijoiden, kuten Robert Musilin, Rainer Maria Rilken, Thomas Mannin ja Friedrich Hölderlinin kääntäjänä, mutta hän kääsi myös Homerossta, Platonia, Giuseppe Ungarettia, Eugenio Montalea, Luis de Góngoraa ja Osip Mandelštamia.
Jaccottet voitti urallansa useita palkintoja. Hän sai 1981 Gottfried Kellerin palkinto. Hän on yksi harvoja runoilijoita, jotka ovat elinaikanaan päässyt Bibliothèque de la Pléiade -kokoelmaan.
Shrek
Shrek on vuonna 2001 valmistunut yhdysvaltalainen tietokoneanimaatioelokuva. Elokuvan ohjasivat Andrew Adamson ja Vicky Jenson ja animaation hoiti DreamWorks-yhtiö. Shrek oli ensimmäinen elokuva, joka voitti parhaan animaatioelokuvan Oscar-palkinnon vuonna 2002. Shrek julkaistiin Suomessa VHS:llä ja DVD:llä vuonna 2002. Elokuva pohjautuu William Steigin vuonna 1990 julkaistuun kuvitettuun satukirjaan.
Nimi Shrek tulee saksan kielen sanasta ”Schreck”, joka tarkoittaa pelottavuutta.
Pääroolien ääninäyttelijöinä ovat Mike Myers (Shrek), Eddie Murphy (Aasi) ja Cameron Diaz (Prinsessa Fiona). Suomalaisina ääninä ovat Samuli Edelmann (Shrek), Jukka Rasila (Aasi) ja Tiina Isohanni (Prinsessa Fiona).
Elokuvan sanottiin olevan tarkoitettu lähinnä aikuisille. Elokuvassa oli paljon aikuisille suunnattuja vitsejä ja teemoja, mutta silti elokuvassa oli helppo juoni ja huumoria, jotka sopivat lapsille. Elokuvassa soi monia tunnettuja pop-lauluja.
Shrek menestyi hyvin ja myöhemmin syntyivät jatko-osat Shrek 2, Shrek kolmas sekä Shrek ja ikuinen onni. Myös Saapasjalkakissa on saanut oman spin-off-elokuvansa vuonna 2011.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Shrekin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Juoni
Shrek on vihreä jätti, joka nauttii ylhäisestä yksinäisyydestään kotonaan suolla. Rauhaisa elo keskeytyy, kun useat satuhahmot, kuten Pinokkio, kolme pientä porsasta ja Aasi joutuvat pakenemaan suolle. Paon on aiheuttanut pakkomielteinen ja satuja inhoava lordi Farquaad. Shrek lähtee pyytämään lordi Farquaardia palauttamaan rauhan hänen suolleen riippanaan jatkuvasti pölisevä Aasi. Taikapeili kertoo Farquaadille, että tästä voi tulla oikea kuningas vain, jos tämä nai prinsessan. Lordi saa kolme vaihtoehtoa: Tuhkimon, Lumikin ja prinsessa Fionan.
Shrek ja Aasi saapuvat Farquaadin palatsiin Dulocin kaupunkiin ja saavat huomata olevansa keskellä turnajaisia. Voittaja saa lähteä pelastamaan Fionaa Farquaadin vaimoksi tultasyöksevän lohikäärmeen vartioimasta linnasta. Shrek päihittää muut ritarit helposti showpainiottelun kaltaisessa kamppailussa. Faquaard suostuu siirtämään satuhahmot Shrekin suolta pois, jos tämä pelastaa Fionan.
Parivaljakon saavuttua linnaan Aasi kiinnittää jatkuvalla yksinpuhumisellaan lohikäärmeen huomion. Välttyäkseen joutumasta syödyksi Aasi alkaa imartelemaan lohikäärmettä joka paljastuu naispuoliseksi ja rakastuu Aasiin ja vie tämän kammioonsa. Shrek löytää Fionan ja pelastaa Aasin lohikäärmeltä, ja yhdessä prinsessan kanssa kolmikko aloittaa paluumatkan kohti Dulocia. Matkan aikana Shrek ja Fiona saavat huomata, että heillä on paljon yhteistä, ja lopulta he rakastuvat toisiinsa. Fiona kuitenkin kieltäytyy aina nukkumasta yhdessä Shrekin ja Aasin kanssa.
Viimeisenä iltana ennen Dulociin saapumista Fiona vetäytyy yöpuulle läheiseen tuulimyllyyn. Yöllä Aasi näkee jätiksi muuttuneen Fionan, joka kertoo joutuneensa lapsena kirotuksi ja muuttuvansa aina öisin jätiksi. Kirous on syy siihen, miksi hänet ylipäänsä lukittiin linnaan: Fionan oli määrä pysyä siellä, kunnes hänen todellinen rakkautensa saapuisi antamaan hänelle suudelman ja muuttamaan hänet oikeaan muotoonsa. Shrek, joka on aikeissa tunnustaa tunteensa Fionalle, kuulee vahingossa osan keskustelusta ja tulkitsee Fionan kutsuvan häntä ”jätinrumilukseksi” puhuessaan itsestään. Shrekin sydän särkyy, kun hän luulee Fionan inhoavan häntä. Kun aamu koittaa, Shrek on ehtinyt käydä hakemassa Farquaadin Fionan luokse, ja tuleva kuningaspari lähtee Dulociin. Aasi kohtaa lohikäärmeen vaellellessaan metsässä, ja menee tämän luo.
Shrek palaa suolleen ja huomaa tuntevansa olonsa surkeaksi ja kaipaa Fionaa, ja Aasi yllyttää Shrekiä ansaitsemaan Fionan rakkauden. Samaten Fiona ikävöi Shrekiä valmistautuessaan häihinsä. Fiona ja Farquaad ovat menossa naimisiin, kun Shrek ja Aasi saapuvat palatsiin lohikäärmeen kyydissä. Samassa aurinko laskee ja Fiona muuttuu hääyleisön edessä jätiksi – jolloin Shrek tajuaa Fionan viitanneen väheksyvillä sanoillaan itseensä, ei Shrekiin. Muodonmuutos kuvottaa Farquaadia, joka määrää Shrekin tapettavaksi ja Fionan vangittavaksi. Shrek kuitenkin kutsuu vihellyksellään lohikäärmettä, joka syöksyy sisään ja nielee Farquaadin. Shrek ja Fiona myöntävät rakastavansa toisiaan ja suutelevat, jolloin prinsessan kirous murtuu ja hän muuttuu pysyvästi jätiksi. Pari menee naimisiin ja muuttaa Shrekin suolle.
Megaron
pienoiskuva|Megaron [[Mykenessä.]] Megaron (, ”suuri huone”) oli antiikin Kreikassa talon pääosa, suuri suorakulmainen huone, johon liittyi eteishuone. Megaroniin astuttiin keskellä kapeaa sivua olevan kulkuaukon kautta.
Megaroneiksi nimitetään myös mykeneläisen ja arkaaisen ajan palatseja ja temppeleitä, jotka olivat kolmeen osaan jaettuja muodoltaan pitkänomaisia rakennuksia. Tunnettuja megaroneja oli Mykenessä, Pyloksessa ja Tirynsissa. Niitä rakennettiin mykeneläisenä aikana myös varhaisempiin minolaisen ajan palatseihin, kuten Knossokseen.
Marja-Leena Mäkelä
Marja-Leena Mäkelä (aik. Alanärä, s. 13. lokakuuta 1946 Alajärvi) on suomalainen kirjailija, kirjastonhoitaja ja kirjavinkkauksen uranuurtaja.
Mäkelä innostui kirjoista lapsuudessaan Ilmajoen Koskenkorvalla, missä hänen äitinsä toimi sivukirjaston hoitajana. Hän opiskeli Tampereen yliopistossa ja toimi kirjastonhoitajana Ilmajoella ja Seinäjoella.
Mäkelä on toiminut kirjallisuuden ja kulttuurin läänintaiteilijana, Pohjanmaan kirjailijat ry:n puheenjohtajana ja Suomen nuorisokirjallisuuden instituutin hallituksen jäsenenä. Vuonna 2000 hän sai lastenkulttuurin valtionpalkinnon ja vuonna 2001 Suomen kirjastoseuran Hilkka M. Kauppi -palkinnon. Vuonna 2013 Suomen nuorisokirjailijat ry palkitsi hänet Pääskynen-palkinnolla ja vuonna 2015 Suomen Kirjailijaliitto Kirjailija kiittää -palkinnolla.
Marja-Leena Mäkelä esitti nimiosaa marraskuussa 2015 Seinäjoen kaupunginteatterin Verstasnäyttämöllä ensi-iltansa saaneessa näytelmässä Vanharoosa. Juulia Soidinahon käsikirjoittama ja Venla Korjan ohjaama teos perustuu iäkkäiltä kerättyihin tarinoihin.
Bessus
Bessus (kuoli vuonna 329 eaa.) oli persialainen aristokraatti. Hän oli Baktrian ja Sogdianan satraappi. Hän murhasi Persian kuninkaan Dareios III:n ja julistautui kuninkaaksi nimellä Artakserkses V.
Marja-Leena Mäkelä
Marja-Leena Mäkelän tytär on dekkarikirjailija Vera Vala.
Bessus
Bessus johti maakuntansa joukkoja Gaugamelan taistelussa vuonna 331 eaa., kun Aleksanteri Suuri kukisti Dareioksen. Bessus selvisi taistelusta hengissä ja seurasi Dareioksen mukana Ekbatanaan. Samalla Aleksanteri valloitti Mesopotamian ja Persian sydänmaan. Kun Aleksanteri lähestyi Ekbatanaa, Dareios lähti pakoon. Darioksen aikeena oli päästä Baktriaan ja kerätä siellä uusi armeija. Matkan aikana Bessus vangitsi Dareioksen. Luultavasti hän aikoi luovuttaa kuninkaan makedonialaisille. Kun Aleksanteri sai kuulla Dareioksen vangitsemisesta, hän lähti entistä kiivaammin ajamaan takaa Dareioksen seuruetta. Heinäkuussa 330 eaa. Bessus ja hänen kumppaninsa menettivät malttinsa ja murhasivat Dareioksen.
Sen jälkeen Bessus julistautui kuninkaaksi ja otti uudeksi nimekseen Artakserkses V. Luultavasti Bessus oli sukua Dareiokselle, koska Baktrian satraapit olivat tavallisesti kuninkaan lähisukulaisia. Bessus hallitsi kuitenkin vain valtakunnan koillisosaa, eikä häntä siksi yleensä pidetä virallisesti Persian kuninkaana. Aleksanteri taas oli julistanut, että aikoi kostaa Dareioksen murhan.
Bessus palasi Baktriaan, missä hän yritti kerätä joukkoja makedonialaisia vastaan. Kun Aleksanteri lähestyi Baktriaa, Bessuksen kumppanit vangitsivat Bessuksen ja luovuttivat Aleksanterille. Persialaisen tavan mukaan Aleksanteri määräsi, että Bessuksen nenä ja korvat oli leikattava irti. Sitten Bessus luovutettiin Dareioksen sukulaisille, jotka teloittivat hänet. Erään lähteen mukaan hänet ristiinnaulittiin samalla paikalla, missä Dareios oli kuollut.
Konstantinopolin ekumeeninen patriarkaatti
thumb|300px|right|Ekumeenisen patriarkaatin pääkirkko, [[Pyhän Georgioksen katedraali (Istanbul)|Pyhän Georgioksen katedraali Istanbulissa.]] Konstantinopolin ekumeeninen patriarkaatti (,, tunnetaan myös nimellä Kristuksen Suuri Kirkko) on yksi neljästätoista autokefalisesta paikalliskirkosta ortodoksisen kirkon piirissä. Vaikka Konstantinopolin patriarkaatti ei kuulu suurimpiin ortodoksikirkkoihin (jäsenmäärä noin 3,5 miljoonaa), sillä on kanonisen oikeuden sekä historian vuoksi yhä johtava hengellinen asema niiden keskuudessa. thumb|250px|left|Tämähetkinen patriarkka, Bartolomeos I Konstantinopolin ekumeenista patriarkaattia johtaa Konstantinopolin, Uuden Rooman, arkkipiispa ja ekumeeninen patriarkka, Bartolomeos I. Kirkon pääpaikka on Turkin Istanbulissa (ent. Konstantinopoli). Sen päätoiminta-alue on kuitenkin Kreikan reunaosissa - Kreetalla, Dodekanesian saaristossa ja osissa Pohjois-Kreikkaa. Myös Athosvuori ja sen luostarikeskittymä kuuluu patriarkaatin piiriin. Suurin osa kreikkalaisista kuuluu kuitenkin erilliseen Kreikan ortodoksiseen kirkkoon, jonka autokefalia tunnustettiin 1850-luvulla. Toisaalta Konstantinopolin patriarkaatilla on myös hiippakuntia ympäri maailmaa siirtolaisten keskuudessa.
Suomen ortodoksinen kirkko kuuluu Konstantinopolin ekumeenisen patriarkaatin yhteyteen autonomisena kirkkona vuodesta 1923. Vastaava asema on Viron apostolisella ortodoksisella kirkolla. Kreetan kirkolla on puoliautonominen asema.
Historiaa
Alkuperäisestä Konstantinopolin patriarkaatista omiksi autokefalisiksi kirkoiksi ovat aikojen kuluessa eronneet:
Juri Ahronovitš
Juri Mihailovitš Ahronovitš (13. toukokuuta 1932 – 31. lokakuuta 2002) oli israelilais-venäläinen kapellimestari. Hän syntyi Leningradissa ja valmistui sen konservatoriosta 1954.
Ahronovitš asui Israelissa vuodesta 1972. Hän johti mm. Gürzenich-orkesteria 1975–1986 ja Tukholman kuninkaallisia filharmonikkoja 1982–1987, mutta sai mainetta myös muiden maailmankuulujen orkesterien, kuten Lontoon ja Wienin sinfoniaorkesterien vierailevana kapellimestarina.
Viimeiseksi jääneen konserttinsa Ahronovitš piti Orchestre de Parisin kanssa lokakuussa 2002. Hän kuoli kuun viimeisenä päivänä keuhkoinfektioon Kölnissä. Kapellimestarilla oli kuolinhetkellään asunnot sekä Kölnissä että Jerusalemissa.
Eero Maijala
Maijala kävi keskikoulun ja opiskeli Teatterikoulussa 1958–61. Hän työskenteli Porin teatterissa 1961–1965 ja siirtyi sitten Tampereen teatteriin. Vuonna 1967 Maijala siirtyi Lahden kaupunginteatteriin, jossa työskenteli tapaturmaiseen kuolemaansa saakka.
Eero Maijala näytteli kuudessa kotimaisessa elokuvassa. Hän oli kuollessaan 30-vuotias.
Skotlannin historia
thumb|[[Skara Brae Orkneysaarilla on hyvin säilynyt esihistoriallinen kaupunki.]] thumb|Englannin ja Skotlannin yhdistänyt [[unionisopimus.]] Skotlannin historian ensimmäiset asukkaat saapuivat Irlannista ja Pohjois-Euroopasta noin 10 000 vuotta sitten. Neoliittisen kauden maanviljelijöitä Skotlantiin levisi noin 4500 eaa., ja kivikaudelta erityisesti Orkney- ja Shetlandsaarilta on säilynyt useita muinaisjäänteitä. Keltit tunkeutuivat Skotlantiin ensimmäisellä vuosituhannella eaa., ja roomalaiset saapuivat Britanniaan vuonna 43 jaa. Mons Graupiuksen taistelussa roomalaiset kukistivat Skotlantia asuttaneet piktit, mutta roomalaisten Skotlannin-valtaus oli lyhytaikainen.
Skotlannin ja Englannin kruunut yhdistyivät Elisabet I:n kuoleman jälkeen. Skotlannin Jaakko VI:stä tuli 1603 myös Englannin kuningas. Ensimmäiset yhteiset hallitsijat vastustivat Skotlannin presbyteerikirkkoa, ja Kaarle I uudistukset aloittivat Skotlannissa vuonna 1639 piispojen sodat. Englanti kärsi niissä tappion, mikä oli aloittamassa sisällissotaa, jossa skotlantilaiset asettuivat aluksi Oliver Cromwellin parlamentaristien puolelle. Osapuolet ajautuivat kuitenkin erimielisyyksiin, ja Cromwell valloitti Skotlannin. Skotlannin talous oli raunioina 1600-luvun lopulla. Sekä Englannissa että Skotlannissa etsittiin samaan aikaan seuraajaa lapsettomalle Annalle. Pitkien neuvotteluiden jälkeen Skotlanti ja Englanti tekivät vuonna 1706 unionisopimuksen. Ylämailta joukkoja keränneet jakobiitit kävivät 1700-luvulla kaksi kapinaa Ison-Britannian kruunua vastaan. Näiden seurauksena vuonna 1746 monet Ylämaiden kulttuuriin liittyvät symbolit, kuten kiltti kiellettiin.
Skotlannin rauhoituttua skotlantilainen valistus nosti maan tieteen ja taiteen huipulle, ja sen jälkeen alkanut teollinen vallankumous teki Skotlannista Ison-Britannian kaivos-, tekstiili- ja laivanrakennusteollisuuden keskuksen. Skotlanti kaupungistui, ja sen väkiluku kasvoi, vaikkakin samaan aikaan Ylämaiden asukkaat pakotettiin muuttamaan joko pois maasta tai kaupunkeihin maatalouden uudistusten takia. Skotlannin raskas teollisuus alkoi kärsiä 1900-luvulla, vaikka molemmat maailmansodat nostivatkin sen tuotantoa. Lopulta 1970- ja 1980-luvuilla uudet teollisuudenalat valtasivat alaa. Pohjanmeren öljylöydöt nostivat 1960-luvulla kansallisaatteen uudestaan pinnalle, ja Skotlannin parlamentti perustettiin uudestaan 1997. Skotlannin kansallispuolueen vuoden 2011 vaalivoiton jälkeen Skotlannissa järjestettiin kansanäänestys itsenäisyydestä, joka päättyi itsenäisyyden vastustajien voittoon.
Varhaisvaiheet
thumb|Pohjoisen Euroopan vanhin talo on [[Knap of Howarissa.]] Varhaisimmat ihmiset saapuivat Skotlantiin Irlannista ja Pohjois-Euroopasta noin 10 000 vuotta sitten viimeisen jääkauden vetäydyttyä alueelta. Vanhimmat jäännökset ovat löytyneet länsirannikolta ja saarilta.
Kellopikarikulttuuri toi Skotlantiin pronssikauden. Tuohon aikaan myös Skotlannissa alkoi aseistautuminen, ja pronssikaudella maassa rakennettiin useita linnavuoria ja pieniä crannog-nimellä tunnettuja keinotekoisille saarille rakennettuja asutuksia. Ensimmäisellä vuosituhannella eaa. keltit tunkeutuivat Skotlantiin, mikä lisäsi kilpailua maasta. Tuona aikana rakennettiin erityisesti Atlantin rannikolle sekä pohjoisille ja läntisille saarille useita broch-linnatorneja.
Roomalaiset Britanniassa
thumb|[[Gnaeus Julius Agricolan sotaretket Skotlantiin.]] Rooman keisari Claudius aloitti vuonna 43 jaa. Rooman Britannian-valtauksen. Roomalaiset pysähtyivät kuitenkin lähelle nykyistä Englannin ja Skotlannin rajaa. Britannian provinssin kuvernööri Gnaeus Julius Agricola teki vuosina 78–84 sotaretken pohjoiseen ja yritti alistaa valtaansa Skotlannin piktiheimoja. Hän onnistui kukistamaan piktit Mons Graupiuksen taistelussa ja pyrki eristämään vihamieliset heimot Ylämaiden alueelle, mitä varten hän oli rakennuttanut myös Inchtuthilin linnoituksen. Agricola palasi Roomaan vuonna 84, eikä hänen strategiaansa enää jatkettu.
Keisari Hadrianus kyllästyi pohjoisten heimojen kanssa käytyihin taisteluihin ja rakennutti vuosina 122–128 pohjoiseen Englantiin Hadrianuksen vallin. Hadrianuksen seuraaja Antoninus Pius tunkeutui uudelleen Skotlantiin ja rakennutti toisen vallin, joka kulki Skotlannin halki Firth of Forthista Firth of Clydeen. Sen itäpäähän rakennettiin Cramondin linnoitus. Antoninuksen valli oli miehitettynä noin 40 vuoden ajan, mutta sitten roomalaiset luopuivat ajatuksesta alistaa Britannian pohjoisosan.
Roomalaisten lähtö
thumb|left|[[Piktit|Piktien symbolikivi.]] Roomalaisten lähtö ajoitetaan perinteisesti vuoteen 410. Tuohon aikaan Skotlannissa asui ainakin kaksi alkuperäisheimoa, pohjoisen ja idän piktit ja lounaisosien britit. Piktiperintöä Skotlannissa ovat monet ”pit”-alkuiset paikannimet ja veistetyt symbolikivet. Britit puolestaan olivat todennäköisesti roomalaistuneita kelttejä, sillä monilla heidän johtajistaan oli roomalaiset nimet.
Skotit saapuivat noin vuonna 500. Ensimmäiset skotit tulivat jo 300-luvulla Irlannista Skotlannin läntisille saarille. Fergus Mór siirsi noin sata vuotta myöhemmin skottien pääkaupungin Dunaddiin ja perusti sinne Dál Riatan kuningaskunnan. Samaan aikaan anglosaksit olivat perustaneet myös yhteisön Dunbarin ympäristöön.
Skotlannin yhdistyminen
thumb|[[Kenneth I MacAlpin|Kenneth MacAlpin.]] Ensimmäinen kristitty lähetyssaarnaaja oli pyhä Ninian, joka perusti lähetyskeskuksen Whithorniin. Hänen työtään jatkoi 500-luvulla pyhä Columba, joka pakeni Irlannista vuonna 563 ja perusti luostarin Ionan saarelle. Columban tuoma kristinusko onnistui yhdistämään skottien ja piktien heimot, ja seka-avioliitoista tuli yleisiä. Piktit ja Dál Riatan vuonna 843 yhdistänyt skottikuningas Kenneth MacAlpinkin oli piktiprinsessan poika. Kenneth MacAlpinin perustama Alban kuningaskunta laajeni Kennethin seuraajien aikana, ja vuoteen 1034 mennessä lähes koko nykyinen Skotlanti kuului jo Alballe. Aluksi Skotlannista oli muodostumassa lähes tyystin kelttiläinen kuningaskunta, poikkeuksena kapea saksien asuttama kaistale alamaitten itärannikolla. Tällöin pääkaupunkina oli Scone. Tämän kehityksen muutti kuitenkin Lothianin tulo osaksi Skotlantia vuonna 1018. Tämä englantilainen alue hedelmällisine maaperineen ja Edinburghin kalliolinnoituksineen sai aikaan muutoksen kelttiläisestä heimokuningaskunnasta anglonormannilaiseksi feodalistiseksi kuningaskunnaksi. Tällöin myös alun perin kelttiläiset Strathclyde ja Galloway englantilaistuivat.
Vuonna 1057 valtaan noussut Malcolm III uudisti skotlantilaista yhteiskuntaa. Hän oli viettänyt edelliset 17 vuotta Englannin hovissa, josta hän toi Skotlantiin uusia ajatuksia. Malcolm ja hänen seuraajansa perustivat Skotlantiin vallanperimysjärjestyksen ja feodalismin. Skotlannin kirkon uudistamisen aloitti Malcolm III:n englantilainen vaimo Margaret.
Itsenäisyyssodat
Aleksanteri III:n kuoltua 1286 Skotlannissa nousi kiista hänen seuraajastaan. Englannin kuningas Edvard I antoi Skotlannin kruunun John Balliolille ja määräsi tämän maksamaan veroja Englannille, mikä teki Skotlannista Englannin vasallin. John Balliolin kilpailija Robert de Brus kieltäytyi hyväksymästä päätöstä ja jatkoi konfliktia. Balliol päätti 1295 purkaa sopimuksen Englannin kanssa ja teki Ranskan kanssa Auld Alliance -nimellä tunnetun liiton. Brusin suku oli liittoutunut tätä seuranneessa konfliktissa Englannin kanssa. Balliol kukistui taisteluissa, ja Edvard otti haltuunsa lähes koko Skotlannin.
Englanti tunnusti toukokuussa 1328 tehdyssä Northamptonin rauhassa Skotlannin itsenäisyyden ja Robert Brucen aseman Skotlannin kuninkaana. Robert Bruce kuoli seuraavana vuonna, ja hänen seuraajakseen tuli vasta kaksivuotias David II. Englannin kuninkaan Edvard III:n kannustamana Robert Brucea vastustaneet aateliset onnistuivat kruunaamaan Edward Balliolin kuninkaaksi. Edvard käytti tilanteen hyväkseen ja valtasi Skotlannin eteläosat, ja kymmenenvuotias David II lähetettiin turvaan Ranskaan. Robert Stewart onnistui valtaamaan maat takaisin englantilaisilta ja pystyi jo 1341 tuomaan Davidin takaisin Skotlantiin.
Stuartien nousu valtaan
thumb|Ensimmäinen [[Stuart (suku)|Stuart-sukuun kuulunut hallitsija Robert II.]] David II:lla ei ollut omia jälkeläisiä, ja hän teki yksityisen sopimuksen Englannin Edvard III:n kanssa. Davidin jälkeen Edvardin nuoremman pojan olisi tarkoitus astua Skotlannin kuninkaaksi. Skotlannin parlamentti hylkäsi sopimuksen Davidin kuoltua 1371. Uudeksi kuninkaaksi ja ensimmäiseksi Stuart-sukua edustaneeksi hallitsijaksi kruunattiin Robert Stewart hallitsijanimellä Robert II.
Robert II kuoli 1390, ja häntä seurasi Robert III, joka ei ollut toipunut viisi vuotta aiemmin saamastaan hevosen potkusta. Hän käytännössä erosi 1399 heikon terveytensä takia, ja seuraavan 25 vuoden ajan Skotlantia hallitsivat sijaishallitsijat. Robert päätti lähettää vuonna 1406 poikansa Jaakon turvaan Ranskaan, mutta englantilaiset merirosvot kaappasivat hänet ja veivät Lontooseen Henrik IV:n hoviin, jossa häntä pidettiin panttivankina. Robert kuoli pian tämän jälkeen, ja Jaakosta tuli Skotlannin kuningas. Sijaishallitsijana toimi Jaakon setä Albanyn herttua Robert Stewart, joka ei kunnolla pyrkinyt vapauttamaan Jaakkoa.
Jaakon lunnaat maksettiin vasta 1424, jolloin sekä Henrik IV ja Robert Stewart olivat jo kuolleet. Jaakko oli hyvissä väleissä nuoren Henrik VI:n sijaishallitsijoiden kanssa ja menossa naimisiin Henrikin serkun Joan Beaufortin kanssa. Palattuaan Skotlantiin Jaakko havaitsi hovinsa olevan vaikeassa tilanteessa. Hän teloittikin muun muassa sijaishallitsijan, Albanyn herttuan Murdoch Stewartin ja pidätti vuonna 1427 40 Ylämaiden klaanijohtajaa kutsuttuaan heidät parlamenttiin. Tämä herätti närkästystä Ylämaiden johtajissa, mutta Jaakko onnistui rauhoittamaan tilannetta ylivoimaisten asejoukkojen avulla.
Jaakko I sai aktiivisena kuninkaana myös vihamiehiä, ja hänet salamurhattiin helmikuussa 1437. Hänen poikansa Jaakko II onnistui viemään vallan Douglasin klaanilta. Hän tappoi itse vuonna 1452 Douglasin jaarlin William Douglasin, ja muutaman vuoden sen jälkeen Douglasin klaani kukistettiin lopullisesti Arkinholmin taistelussa.
Skotlannin pinta-ala laajeni 1469, kun sijaishallitsija Boydin lordi järjesti nuoren kuninkaan Jaakko III:n avioliiton Norjan kuninkaan tyttären Margaret Tanskalaisen kanssa. Skotlantiin liitettiin myötäjäislahjana Orkney- ja Shetlandinsaaret. Jaakko III vastaan asettui useita salaliittolaisia, ja hän kuoli Sauchieburnin taistelussa, jonka jälkeen salaliittolaiset nostivat valtaan Jaakko IV:n.
left|thumb|William Pattenin kaiverrus [[Rough Wooingin aikana käydystä Pinkie Cleughin taistelusta.]] Jaakko IV osoittautui merkittävimmäksi Stuart-hallitsijaksi, ja hänen aikanaan muun muassa taide kukoisti. Renessanssin aikana muun muassa William Dunbar ja Gavin Douglas loivat tunnettuja runoja ja useita palatseja muokattiin renessanssityyliin. Jaakko IV onnistui myös vuoden 1493 kapinan jälkeen kukistamaan Lord of the Islesin vallan Skotlannin länsiosissa. Hän oli sopinut jo vuonna 1486 rauhasta Englannin kanssa, ja vuonna 1503 hän meni naimisiin Englannin kuninkaan Henrik VII:n tyttären Margareeta Tudorin kanssa. Tästä huolimatta Jaakko uudisti Ranskan kanssa solmitun Auld Alliancen, kun Englannin uusi kuningas Henrik VIII uhkasi Ranskaa. Jaakko halusi puolustaa vanhaa liittolaistaan ja hyökkäsi elokuussa 1513 historian suurimmalla skottiarmeijalla Englantiin. Valloitettuaan muutamia englantilaisten kaupunkeja noin 30 000 -päinen skottiarmeija kohtasi englantilaiset Floddenin taistelussa, joka päättyi skotlantilaisten murskatappioon. Taistelussa kuoli noin 10 000 skotlantilaista; heidän joukossaan kuningas Jaakko ja useita aatelisia.
Maria Stuart nousi valtaan vuonna 1542, kun hän oli vasta viikon vanha. Maria herätti heti Englannin kuningas Henrik VIII:n kiinnostuksen. Tämä suunnitteli naittavansa Marian viisivuotiaalle pojalleen Edvardille. Kun skotlantilaiset kieltäytyivät avioehdotuksesta, Henrik käynnisti vuonna 1544 Rough Wooing -nimellä tunnetun kampanjan. Skotlantilaiset kääntyivät Auld Alliancen turvin Ranskan puoleen. Ranskan kuningas ehdotti, että vastineeksi sotilasavusta Marian tulisi naida nuori Frans. Maria matkusti Ranskaan 1548 ja jätti Skotlannin aatelisten ja ranskalaisten liittolaisten hallintaan.
Uskonpuhdistus
thumb|[[John Knox oli Skotlannin uskonpuhdistuksen keskeisimpiä henkilöitä.]] Uskonpuhdistus oli alkanut Manner-Euroopassa 1500-luvun alkupuoliskolla, ja aate levisi pian myös Skotlantiin. Suosittu pappi George Wishart teloitettiin vuonna 1546, jolloin syttyi joidenkin protestanttien lairdien kapina, joka päättyi ranskalaisten tuella seuraavana vuonna. Vangitut kapinalliset, muun muassa John Knox, lähetettiin Ranskaan. Pieni skottiaatelisten ryhmä perusti Lords of the Congregation -nimellä tunnetun ryhmän, jonka tavoitteena oli perustaa protestanttinen Skotlanti. Sijaishallitsija Marie de Guise sieti aluksi protestantteja, mutta toukokuussa 1559 hän kokosi armeijan protestantteja vastaan, kun Perthin kirkot olivat joutuneet hyökkäyksen kohteeksi Skotlantiin palanneen John Knoxin tulisen saarnan jälkeen. Protestanttien sotaonni kääntyi vuonna 1559, kun protestanttinen Elisabet I nousi valtaan Englannissa. Marie de Guise kuoli kesäkuussa 1560, ja Englannista lähetettiin sotilaallista tukea Skotlantiin. Heinäkuun alussa osapuolet allekirjoittivat Edinburghin sopimuksen, joka takasi sekä ranskalaisten että englantilaisten joukkojen vetäytymisen Skotlannista. Se myös päätti Auld Alliancen ja teki Skotlannista protestanttisen valtion.
Maria Stuart palasi protestanttiseen Skotlantiin elokuussa 1561. Hänen ranskalainen miehensä oli kuollut joulukuussa 1560. Katolinen Maria ei halunnut luopua uskostaan, mutta hän kuitenkin otti lähipiiriinsä useita protestanttisia aatelisia ja neuvonantajia. Maria joutui lopulta puolustuskannalle protestantteja vastaan toisen avioliittonsa jälkeen. Hän oli mennyt naimisiin julman Lord Darnleyn kanssa. Darnley aiheutti skandaalin, kun hän osallistui Marian suosikin italialaisen David Rizzion murhaan Holyroodin palatsissa. Skandaali kasvoi vuonna 1567, kun Darnley murhattiin ja Maria meni naimisiin James Hepburnin kanssa, jonka uskottiin olleen murhaaja. Kansa nousi tämän jälkeen kapinaan ja ajoi Marian maanpakoon. Kuningattaren velipuolesta James Stewartista tuli sijaishallitsija, kun Marian nuori poika Jaakko VI kruunattiin kuninkaaksi.
Skotlannin Jaakko VI:stä tulee Englannin Jaakko I
left|thumb|Jaakko VI:n Skotlannissa käyttämä Vaakuna sen jälkeen, kun hänet oli kruunattu myös Englannin kuninkaaksi. Jaakko sai protestanttisen kasvatuksen ja otti vallan sijaishallitsijoilta 17-vuotiaana vuonna 1583. Skotlannin kirkosta oli tällä välin muodostunut John Knoxin ja Andrew Melvillen johdolla presbyteerinen. Jaakko vastusti presbyteeristä kirkkoa, koska siitä puuttui kuninkaan nimittävät piispat, mikä vähensi kuninkaan arvovaltaa. Jaakko ei kuitenkaan pystynyt vastustamaan uudistaja, kunnes hänestä kruunattiin 1603 Elisabet I:n kuoleman jälkeen myös Englannin kuningas nimellä Jaakko I. Lapsettomana kuolleelle Elisabetille ei ollut oikeastaan muita varteenotettavia seuraajia kuin Skotlannin Jaakko VI. Hän muutti Lontooseen, mutta vakuutti Skotlannissa palaavansa maahan säännöllisesti. Hänen ainoa vierailunsa Skotlantiin tapahtui kuitenkin vasta vuosien päästä. Jaakko vangitsi vuonna 1606 Melvillen ja seitsemän muuta pappia Lontooseen ja palautti piispajärjestelmän. Neljä vuotta myöhemmin Skotlannissa oli jälleen yksitoista piispaa ja kaksi arkkipiispaa.
Uskonsodista Englannin sisällissotaan
thumb|[[St Gilesin katedraalissa vuonna 1637 tapahtuneet levottomuudet olivat aloittamassa piispojen sotia.]] Jaakko kuoli 1625, jolloin hänen poikansa Kaarle I nousi valtaan. Kaarle oli syntynyt Skotlannissa, mutta hän oli muuttanut Englantiin kolmevuotiaana, eikä hänellä siksi ollut kunnollista käsitystä Skotlannin tilanteesta. Kaarle kannatti isänsä tavoin kuninkaan jumalallista oikeutta eikä pitänyt presbyteerisestä kirkosta. Kaarle ja arkkipiispa William Laud pyrkivät yhdistämään Skotlannin ja Englannin kirkot ja vuonna 1637 he toivat Skotlantiin uudistetun Book of Common Prayer -kirjan. Sitä luettiin ensimmäisen kerran heinäkuussa St Gilesin katedraalissa, mikä aiheutti levottomuuksia.
Levottomuuksien jälkeen kirkonmies Alexander Henderson ja lakimies Archibald Johnston alkoivat laatia niin sanottua National Covenant -asiakirjaa, jonka useat skotlantilaiset merkkihenkilöt allekirjoittivat Greyfriars Kirkissa helmikuussa 1638. Asiakirjan allekirjoittaneet lupasivat puolustaa Skotlannin kirkon puhtautta. Niin sanotun presbyteerien liiton kannattajat nousivat nopeasti poliittiseksi ja uskonnolliseksi voimaksi Skotlannissa. Presbyteerien ja kuninkaan kiistat kärjistyivät vuosina 1639 ja 1640 käytyihin piispojen sotiin. Englannin joukot kärsivät molemmissa piispojen sodassa varojen ja tuen puutteesta. Toisessa piispojen sodassa Alexander Leslien johtama skottiarmeija valtasi Newcastlen ja voitti englantilaiset Newburnin taistelussa. Englannin armeijan taistelutahto musertui, ja Kaarlen oli pakko tehdä rauha elokuussa 1641.
Kaarlen huono sotaonni yhdisti hänen vastustajiaan Englannissa, minkä seurauksena lokakuussa 1642 syttyi Englannin sisällissota. Kaarlen kannattajat kavaljeerit ottivat sodan alussa useita voittoja, jolloin parlamentin joukot keropäät kääntyivät Skotlannin puoleen. Osapuolet solmivat Solemn League and Covenant -sopimuksen, ja pian tämän jälkeen David Leslien johtamat skottijoukot hyökkäsivät Englantiin. Parlamentarismin kannattajien ja skotlantilaisten välisessä liitossa oli kuitenkin erimielisyyksiä: monet parlamentaristit, kuten Oliver Cromwell, kannattivat valtionkirkon höllempää dogmaattista säätelyä kuin presbyteerit ja he epäilivät skotlantilaisten pyrkivän säilyttämään kuningaskunnan. Suurin osa skotlantilaisista aatelisista tekivätkin vuonna 1647 sopimuksen Kaarle I:n kanssa Englannin parlamenttia vastaan. Cromwellin armeija kukisti kuitenkin skotit, ja Cromwell teloitti Kaarlen vuonna 1649.
thumb|[[Andrew Carrick Gow|Andrew Carrick Gow’n maalaus Cromwell Dubnarissa: Dunbarin taistelun jälkeen Oliver Cromwell alisti Skotlannin Englannin valtaan.]] Kaarle II nousi isänsä seuraajaksi, ja hänet julistettiin Skotlannin, Englannin ja Irlannin kuninkaaksi. Cromwell koki tasavaltaisen Englannin uhatuksi ja hyökkäsi Skotlantiin. Cromwell kukisti Skotlannin armeijan 1650 ja alisti Skotlannin Englannin valtaan. Cromwellin kuoltua vuonna 1660 tasavalta kaatui, ja Kaarle II nousi uudestaan Englannin ja Skotlannin kuninkaaksi. Kruunaamisensa jälkeen Kaarle ei vieraillut uudelleen Skotlannissa 25 vuotta kestäneen kautensa aikana. Kaarle alisti kirkon uudelleen kuninkaan vallan alle, minkä takia syttyi lyhyt presbyteerikapina, jonka hallituksen joukot kukistivat vuonna 1679 Bothwell Brigin taistelussa.
Kohti Skotlannin ja Englannin unionia
thumb|left|[[Darien-suunnitelmaan kuulunut Uusi-Kaledonia Panaman rannikolla.]] Kaarle II:n jälkeen kruunun sai hänen veljensä Jaakko VI (Englannissa Jaakko II). Hän oli lähes 120 vuoteen Skotlannin ensimmäinen katolinen monarkki. Kaarlen II:n aikana kuninkaan vastustus oli ollut lähinnä paikallista, mutta katolisen kuninkaan aikana vastustus laajeni. Whig-tahojen kutsumana hollantilainen Vilhelm Oranialainen nousi maihin Englannissa marraskuussa 1688. Jaakko lähti maanpakoon helmikuussa, ja Vilhelm ja hänen vaimonsa Maria II julistettiin Englannin ja Skotlannin hallitsijapariksi. Varsinkin Ylämaiden alueella Jaakko tuettiin edelleen. John Graham keräsi Ylämailta jakobiittijoukot. Jakobiitit voittivat 27. heinäkuuta 1689 Vilhelmin joukot Killiecrankien taistelussa, jossa he kuitenkin menettivät johtajansa John Grahamin ja kolmanneksen joukoistaan. Ensimmäinen jakobiittikapina hiipuikin seuraavan vuoden aikana. Kuningas Vilhelm tarjosi elokuussa 1691 armahdusta kaikille kapinallisille, jos he vannoisivat valan kuninkaan puolesta vuoden loppuun mennessä. Glencoen päällikkö Alasdair MacIain pystyi antamaan valan noin viikon myöhässä, minkä seurauksena Stairin jaarli John Dalrymple suunnitteli Glencoen verilöylynä tunnetun tapahtuman, jossa tapettiin 38 ihmistä. Tapaus herätti laajaa kuohuntaa, ja vaikka kuningas pyrkikin peittelemään ensin asiaa, hän joutui käynnistämään asiasta lopulta virallisen tutkimuksen.
Vilhelm oli vuosina 1689–1697 sodassa Ranskan kanssa. Skotlannissa kerätyt verot rahoittivat osittain sotaa ja sodassa taisteli skotlantilaisia joukkoja, vaikka monet skotlantilaiset, jotka muistivat edelleen Auld Alliancen vastustivat sotaa. Sota vaurioitti myös Skotlannin taloutta, johon vaikutti lisäksi englantilaisten kauppiaiden monopoliasema Englannin siirtomaissa. Tämän seurauksena laadittiin Darien-suunnitelma, jonka tarkoituksena oli perustaa skotlantilainen siirtomaa Panamaan. Uudisasukkaat lähtivät vuonna 1698, mutta siirtokunta epäonnistui täysin. Suunnitelma tuli maksamaan lopulta noin puolet Skotlannin koko varallisuudesta.
Taloudellisten ongelmien lisäksi Skotlantia kohtasi 1700-luvun alussa ongelma perimysjärjestyksestä. Vilhelm kuoli vuonna 1702, jolloin Englannin ja Skotlannin hallitsijaksi nousi Vilhelmin lapseton sisko Anna. Englannissa whig-poliitikot pelkäsivät toista Stuart-restauraatiota: protestanttinen Englanti ei halunnut Jaakko II:n katolisen pojan James Stuartin nousua kuninkaaksi. Englannin parlamentti olikin jo vuonna 1701 päättänyt, että Annan jälkeen kruunu menisi saksalaiselle Hannoverin Sofialle, joka oli Jaakko I:n tyttärentytär. Tämä aiheutti eripuraa skotlantilaisten kanssa, ja Skotlannin parlamentti päätti pian, että he voisivat valita oman monarkkinsa.
Ison-Britannian kuningaskunnan alkuvuodet
thumb|Ensimmäinen [[Union Jack.]] Skotlannin ja Englannin välit kärjistyivät 1700-luvun alussa sodan partaalle, mutta Englanti oli jo sodassa Ranskan kanssa eikä halunnut sen rinnalle toista sotaa. Englanti lähetti kesällä 1705 Argyllin herttuan John Campbellin neuvottelemaan unionisopimuksesta. Englanti käytti lopulta taloudellisen saartamisen ja sotilaallisen invaasion uhkaa neuvottelukeinoina. Unionisopimus hyväksyttiin heinäkuussa 1706, ja se astui voimaan 1. toukokuuta 1707. Se yhdisti Englannin, Walesin ja Skotlannin Ison-Britannian kuningaskunnaksi.
Jakobiittikapinat
Annan kuoltua vuonna 1714 Ison-Britannian kuninkaaksi nousi Yrjö I, jonka äiti Sofia oli kuollut vain hieman ennen Annaa. Yrjön nousu kuninkaaksi oli käynnistämässä jakobiittikapinaa. James Stuart otti yhteyttä kesällä 1715 Ranskasta Marin jaarliin John Erskineen, jota kutsui kokoamaan klaanit yhteen. John Erskine nosti syyskuussa 1715 jakobiittien lipun salkoon Braemarin linnassa ja vain kahdeksan päivää myöhemmin valtasi Perthin. Erskinen jakobiittijoukot olivat täysin yllättäneet hallituksen, mutta Erskine hidasteli etenemistään ja menetti näin yllätysetunsa. Hallituksen joukot vahvistuivat joulukuussa 6 000 hollantilaissotilaalla, minkä jälkeen kapina hajosi nopeasti. Kruunattavaksi Skotlantiin saapunut James Stuart joutui pakenemaan takaisin Ranskaan helmikuussa 1716. Kapinan jälkeen englantilaiset pyrkivät rauhoittamaan Ylämaita, ja kenraali George Wade aloitti 1720-luvulla kymmenvuotisen projektin, jonka aikana Ylämaille rakennettiin sotilasteitä ja linnakkeita. Teitä rakennettiin noin 420 kilometriä, ja niiden ansiosta brittihallitus sai paremman otteen Skotlannin ylämaista.