cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vuotalo
Rakennus
Vuotalo sijaitsee Helsingin Vuosaaressa Mosaiikkitorin pohjoispuolella, lähellä kauppakeskus Columbusta, Vuosaaren metroasemaa, Vuosaaren urheilutaloa ja Vuosaaren lukiota. Sen ovat suunnitelleet Mikko Heikkinen ja Markku Komonen. .
Rakennuksen ominaispiirteinä pidetään avaruutta, läpi talon kulkevaa luonnonvaloa, yhdeksän metriä korkea galleriatilaa ja salia, jossa on paikat 320 henkilölle.
Rakennus on muodoltaan puoliympyrän muotoinen ja sen perusratkaisu muistuttaa saranaa, jossa monitasoiset toiminnalliset ja liikenteelliset yhteydet niveltyvät toisiinsa. Koska rakennuksessa on mm. valokattoja, sektorin muotoinen auditorio pitkine jännemittoineen, lasijulkisivua ja jalankulkuraitin teräskehät, maan pinnan yläpuoliset kantavat rakenteet valmistettiin teräksestä. Lisäksi rakennuksessa on täydentäviä rakennusosio, kuten auditorion tärinäneristimillä varustetut laite- ja hoitosillat sekä portaita, joiden runkomateriaali on terästä. Rakennuksen liittopilarit ovat rakennuksen keskialueella 6 × 6 metrin ruudussa. Osalla runkoa pilarit ovat pyöreitä. Tasojen palkit ovat liittorakenteisia ja laatat ontelolaattoja.
Rungon vaakasuuntainen jäykistys on toteutettu osittain betoniväliseinin ja osittain palosuojatuin teräsristikoin. Rakennuksen kellarikerros ja osittain talon alle sijoittuva pysäköintilaitos, sekä koululaajennus sekä Vuosaaren urheilutaloon johtava tunneli on paikallavalettua teräsbetonia. Kantavan rungon palonkestoluokka on R60. Valokattojen ja auditorion yläpohjan teräsrakenteet on paloteknisen laskelman pohjalta toteutettu ilman palosuojausta.
Julkisivu
thumb|325px|Vuotalon etupuolen julkisivu on lasiseinää ja takaosa teräsverkkoa Rakennuksen etupuoleinen julkisivu koostuu kahden kerroksen korkuisesta lasiseinästä. Takaosan julkisivussa on käytetty ruostumattomasta teräksestä valmistettua verkkoa. Verkon kaareva sisäkuori on paikallavalettua betonia. Auditorion laaja paikallavalettu seinä on jäykistetty osittain seinän ulkopuolelle ulottuvilla teräspilareille, jotka kantavat myös katon teräsrakenteet.
Sisätilat
Metallisen ulkovaipan vastapainoksi Vuotalon sisätiloissa on käytetty paljon puuta. Lattia on lämpökäsiteltyä koivua ja väliseininä on käytetty mäntyristikoita. Seinille tilattiin Jaakko Tornbergin ja Pekka Syrjälän taideteokset.
Toiminta
Vuotalossa sijaitsee Helsingin kaupungin osakirjasto, sekä työväenopisto ja kulttuuriasiankeskuksen musiikin ja kuvataiteen harrastetiloja sekä sali teatteri- ja tanssiesityksiä varten. Helsingin kulttuurikeskus järjestää Vuotalossa kulttuuritapahtumia. Ohjelmistossa on konsertteja, elokuvia, lastentapahtumia, teatteria ja senioritapahtumia. Galleriassa on vaihtuvia näyttelyjä ympäri vuoden. Vuotalon ensimmäisessä kerroksessa toimivat Vuosaaren kirjasto, kahvila Pokkari ja Lippupiste Oy:n toimipiste. Valoisa galleria ja 320-paikkainen Vuosali sijaitsevat rakennuksen ensimmäisessä kerroksessa. Helsingin kulttuurikeskuksen toimisto ja Helsingin työväenopiston itäinen alueopisto löytyvät Vuotalon toisesta kerroksesta. Työväenopistolla on tiloja myös Vuotalon ja Tehtaanpuiston yläasteen/Vuosaaren lukion välisessä yhdyskäytävässä.
Gaby Bußmann
Bußmann voitti 400 metrillä pronssia sisäratojen EM-kilpailuista 1982. Hän oli myöhemmin maansa 4 × 400 metrin viestijoukkueessa sekä Los Angelesin olympialaisissa 1984, joissa se voitti pronssia että EM-kisoissa 1986, joissa Saksa sai hopeaa.
Bußmannin ennätys 400 metrillä oli 49,75 sekuntia, jonka hän juoksi vuonna 1983.
Olli Koistinen
Olli Ilmari Koistinen (s. 11. toukokuuta 1956 Oulu) on suomalainen filosofi ja teoreettisen filosofian emeritusprofessori. Hän toimi vuosina 2002–2022 Turun yliopiston teoreettisen filosofian professorina. Koistinen on tutkinut työssään muun muassa filosofian historiaa ja klassikoita. Hän johti Immanuel Kantin Puhtaan järjen kritiikin suomennostyötä, joka valmistui vuonna 2013.
Käsipallo kesäolympialaisissa 1996
150px|right|Olympiarenkaat 150px|right|Käsipallo Atlantan vuoden 1996 kesäolympialaisissa pelattiin käsipalloa sekä miehissä että naisissa. Miesten käsipallokullan vei Kroatia ja naisten turnauksessa voiton vei Tanskan joukkue.
Esko Rahkonen (kokoelma-albumi)
Esko Rahkonen on saman nimisen artistin kokoelma-albumi vuodelta 1988.
Truck Simulator
Truck Simulator on SCS Softwaren kehittämä videopelisarja. Peli on ajosimulaatio, jossa ajetaan rekka-autoa. Sarjan ensimmäinen osa julkaistiin vuonna 2008.
Vuoden 2012 Atlantin hurrikaanikausi
thumb|Kartta hurrikaanien ja myrskyjen radoista, väritettynä Saffirin-Simpsonin hurrikaaniasteikon mukaan: punainen 5, tummanoranssi 4, oranssi 3, keltainen 2, vaaleankeltainen 1. Sinisten pallukoiden avulla esitetään trooppinen myrsky. Vuoden 2012 Atlantin hurrikaanikausi käsittää hurrikaanit ja niitä heikommat trooppiset myrskyt, joita nimettiin Atlantilla 1. kesäkuuta – 29. marraskuuta 2012.
Matalapaine on trooppinen, jos siinä ei ole keskileveysasteiden matalapaineille tyypillisistä rintamarakennetta, ja se silti elää yli 24 tuntia, ja jos se muodostuu tropiikissa tai subtropiikissa. Sitä sanotaan trooppiseksi myrskyksi, jos tuulen nopeuden suurin minuutin keskiarvo kymmenen metrin korkeudella on yli 32 m/s, ja hurrikaaniksi, jos tuuli ylittää 33 m/s.
Trooppisten myrskyjen ja hurrikaanien nimet tiedettiin jo ennalta, sillä ne  poimittiin järjestyksessä listalta: Alberto, Beryl, Chris, Debby, Ernesto, Florence, Gordon, Helene, Isaac, Joyce, Kirk, Leslie, Michael, Nadine, Oscar, Patty, Rafael, Sandy ja  Tony. Ne ovat vuorotellen miesten ja naisten nimiä. Aakkoslistasta on kuitenkin poistettu kirjaimet Q, U, X, Y ja Z, koska niillä alkavia nimiä ei ole englannin kielessä tarpeeksi. Kuusi listaa kiertää niin, että samat nimet tulevat käyttöön kuuden vuoden välein, joten nyt käytetään samoja nimiä kuin 2006. Paljon tuhoa aiheuttaneiden tai jotenkin muuten huomattavien myrskyjen (kuten Hurrikaani Katrina, Hurrikaani Wilma) nimet on "jäädytetty", kuten kuuluisien joukkuepelaajien pelinumerot. Jos vuodessa havaitaan enemmän kuin 21 hirmumyrskyä, niiden niminä aletaan käyttää kreikkalaisia kirjaimia (alpha, beta, gamma...).
Kausi oli vilkas, kaikkiaan havaittiin kaikkia 19 trooppista myrskyä, joista kymmenen oli hurrikaaneja. Keskimääräisellä kaudella on 12 trooppista myrskyä joista 6 hurrikaaneja. Kauden viimeinen oli trooppinen myrsky Tony. Ainoa voimakas hurrikaani oli Hurrikaani Michael, joka kasvoi Saffirin-Simpsonin asteikolla kolmosluokkaan. Se pysyi Atlantilla avomeren päällä. Paljon tuhoa aiheuttanut Sandy oli vain kakkosluokkaa.
Trooppinen myrsky Debby aiheutti kesäkuun lopulla ongelmia Floridassa ja Meksikonlahdella. Lokakuussa hurrikaani Sandy tappoi ihmisiä Karibialla.
Hurrikaanit
Trooppisista myrskyistä hurrikaaneiksi asti voimistuivat seuraavat myrskyt:
Irene Roivainen
Irene Roivainen (s. 14. joulukuuta 1955 Sotkamo) on suomalainen sosiaalitieteilijä ja poliitikko. Hänen puolueensa on Vihreä liitto. Roivainen on koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden tohtori, joksi hän valmistui vuonna 1999, pääaineenaan sosiaalityö. Hänen väitöskirjansa, nimeltään Sokeripala metsän keskellä – lähiö sanomalehden konstruktiona, käsitteli lähiöstä rakennettua kuvaa Helsingin Sanomissa. Myös hänen pro gradunsa vuodelta 1987 ja lisensiaatintyönsä vuodelta 1992 liittyivät lähiöihin. Roivainen on työskennellyt muun muassa sosiaalityön yliassistenttina ja määräaikaisena professorina sekä sosiaalipolitiikan ja sosiaalityön laitoksen johtajana Tampereen yliopistossa.
Poliitikkona Roivainen on vaikuttanut Tampereen kunnallispolitiikassa. Hän nousi Tampereen kaupunginvaltuuston jäseneksi vuonna 1999 varavaltuutetun paikalta, minkä jälkeen hänet on valittu valtuuston varsinaiseksi jäseneksi neljissä vaaleissa, 2000, 2004, 2008 ja 2012. Vuosina 2009–2012 hän toimi kaupunginvaltuuston puheenjohtajana. Hän on ollut myös kaupunginhallituksen jäsen vuosina 2007–2008.
Roivaisen muihin luottamustehtäviin ovat kuuluneet muun muassa Sosiaalityön tutkimuksen seuran puheenjohtajuus 2005–2006, Suomen Setlementtiliiton varapuheenjohtajuus ja Tampereen seurakuntayhtymän yhteisen kirkkovaltuuston jäsenyys. Roivainen valittiin Suomen Setlementtiliiton puheenjohtajaksi marraskuussa 2010.
Roivainen on ollut naimisissa Pauli Välimäen kanssa vuodesta 1980 ja hänellä on kolme lasta.
Midna
Midna on pelissä The Legend of Zelda: Twilight Princess esiintyvä hahmo. Pelissä hänet nähdään sekä paholaisena että prinsessana. Midnalla on Fused Shadow -naamari ja punaoranssit hiukset. Prinsessana ollessaan hän on suurikokoisempi, pitää yllään kaapua eikä osaa leijua.
Hahmon seikkailut
Midna ilmestyy peliin, kun Link on muutettu sudeksi ja on vankilassa. Midna auttaa Linkin ulos vankilasta, ja parivaljakko alkaa etsiä Fused Shadow -naamareita. Kun naamari on haettu Lakebedin temppelistä, Zant ilmestyy. Käy ilmi, että löydetyt voimakalut ovat voimattomia. Sitten Zant muuttaa Midnan Lanuyryn valonhengen avulla valolliseksi.
Nikolai Tsvetkov
Nikolai Aleksandrovitš Tsvetkov (, s. 16. toukokuuta 1960, Moskovan alue, Neuvostoliitto) on venäläinen oligarkki. Hän omistaa merkittävän osan Uralsib finanssiyhtiöstä ja osuuden Lukoil  öljy-yhtiöstä.
Midna
Hahmon seikkailut
Prinsessa Zelda parantaa Midnan, ja Link etsii Mestarin Miekan ja Pimeän peilin palat. Kun palat on kerätty, Linkille selviää, että Midna on hämärän prinsessa. Link pääsee peilin avulla Hämärän palatsiin. Siellä Midna saa takaisin sulautuneet varjot, joiden voima on suurentunut. Midna rikkoo hämärän suojamuurin, joka ympäröi Hurylen linnaa. Link joutuu taisteluun Ganondorfin kanssa, ja Ganon häviää.
Nikolai Tsvetkov
Tsvetkov on koulutukseltaan ilmailuinsinööri. Liike-elämän aikakauslehti Forbes listasi maaliskuussa 2007 hänet maailman 83. rikkaimmaksi henkilöksi. Tsvetkov on naimisissa ja hänellä kaksi lasta.
Midna
Hahmon seikkailut
Kun Ganon kuolee, raukeaa kirous, jonka Zant oli langettanut Midnan päälle. Midna palaa Twilight Realm -hämymaailmaan. Hän myös tuhoaa Pimeän Peilin sulkien portin valon ja hämärän väliltä.
Nikolai Tsvetkov
Henkilöhistoria
Nikolai Tsvetkov teki uransa 15 ensimmäistä vuotta ilmavoimissa upseerina ja soti tänä aikana Afganistanin sodassa. Hän teki tuttavuutta entisen armeijan upseerin Leonid Fedunin kanssa, joka suunnitteli valtiollisen öljy-yhtiö Lukoil yksityistämisen. Tsvetkov perusti Nikoil yrityksen yhdessä Lukoil johtajiston, kuten Vagit Alekperov, kanssa. Tsvetkovin avulla johtajisto sai itselleen pääosan Lukoilista. Vastalahjaksi Tsvetkoville annettiin merkittävä osuus öljy-yhtiön osakkeista. Myöhemmin Nikoilin rahoituspuoli liitettiin yhteen Venäjän viidenneksi suurimman pankin Uralsibin kanssa ja samalla koko finanssikonsernin nimeksi tuli Uralsib.
Giacomo Antonio Perti
thumb|right|Giacomo Antonio Perti
Joseph Anthony Toal
pienoiskuva Joseph Anthony Toal (s. 13. lokakuuta 1956 Roybridge) on brittiläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi skotlantilaiseen Argyll and The Islesin hiippakuntaan 10. heinäkuuta 1980 ja nimitettiin sen johtoon 16. lokakuuta 2008. Piispaksi konsekroinnin suoritti 8. joulukuuta Keith Michael Patrick O’Brien, jota avustivat Faustino Sainz Muñoz ja Ian Murray.
Tallinnan laulu (kasetti)
Tallinnan laulu on suomalaisen Esko Rahkosen kokoelma-albumi vuodelta 1984.
Natriumdikromaatti
Natriumdikromaatti (Na2Cr2O7) on natrium- ja dikromaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Ainetta käytetään kromin ja kromiyhdisteiden valmistuksessa hapettimena orgaanisessa synteesissä ja tekstiiliteollisuudessa.
Valmistus
Natriumdikromaattia tuotetaan kromiittimalmista kuumentamalla sitä emäksen esimerkiksi natriumkarbonaatin kanssa, jolloin muodostuu natriumkromaattia. Natriumkromaatista natriumdikromaattia saadaan käsittelemällä natriumkromaatin vesiliuosta rikkihapolla tai hiilidioksidilla. Tällöin keltainen natriumkromaatti muuttuu oranssiksi natriumdikromaatiksi. Vesiliuos väkevöidään ja natriumdikromaatti kiteytetään alipaineessa.
Näin saatu tuote on kidevedellistä dihydraattia Na2Cr2O7·2H2O, josta kidevesi poistuu, kun se kuumennetaan 100 °C:n lämpötilaan.
Käyttö
Natriumkromaattia käytetään valmistettaessa kromimetallia ja kromiyhdisteitä, kuten kromi(III)oksidia. Orgaanisen kemian synteeseissä sitä käytetään hapettimena. Se on hieman halvempaa kuin kaliumdikromaatti, mutta ongelmana on natriumdikromaatin hygroskooppisuus. Yhdistettä käytetään myös nahan parkitsemisessa ja analyyttisenä reagenssina laboratorioissa.
Ian Murray (piispa)
Ian Murray (15. joulukuuta 1932 Lennoxtown – 22. tammikuuta 2016) oli skotlantilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Saint Andrews and Edinburghin arkkihiippakuntaan 17. maaliskuuta 1956 ja nimitettiin Argyll and The Islesin hiippakunnan johtoon 3. marraskuuta 1999. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Keith Michael Patrick O’Brien, jota avustivat Thomas Joseph Winning ja Pablo Puente Buces.
Murray jäi eläkkeelle 16. lokakuuta 2008.
Vilppu Piirola
Vilppu Piirola (s. 1946) on suomalainen tähtitieteilijä ja tähtitieteen professori. Hän opiskeli ja työskenteli aluksi Helsingin yliopistossa. Hän toimi vuosina 1978–1980 Turun yliopistoon kuuluvan Tuorlan observatorion johtajana sekä tähtitieteen professorina, ja hän työskentelee edelleen tutkijana observatoriossa. Vuosina 1995–2002 Piirola toimi yhteispohjoismaisen 2,5-metrisen teleskoopin (Nordic Optical Telescope, NOT, La Palma) johtajana.
Piirola on suunnitellut ja rakennuttanut Metsähovin observatorioon fotometri-polarimetrin. Hän on suunnitellut myös Krimin astrofysikaaliseen observatorioon polarimetrin, NOT-teleskoopilla käytössä olevan polarimetrin (Dipol-UF) sekä Haleakalan observatorion (University of Hawaii, Maui) polarimetrin (Dipol-2). Polarisaatiohavaintoihin perustuvan tutkimuksen kohteina ovat olleet tähtienvälinen aine ja magneettikenttä, tähtien syntyprosessit ja protoplanetaariset kiekot (mm. julkaistu Nature-aikakauslehdessä) sekä voimakkaasti vuorovaikuttavat kaksoistähdet, joissa komponenttina on luhistunut tähti (magneettinen valkoinen kääpiö, neutronitähti, tai musta aukko). Piirolan vuosina 1973–2020 julkaisemien tieteellisten julkaisujen määrä on noin 220.
Piirola on Helsingin yliopiston tähtitieteen dosentti vuodesta 1977.
Nicholas Marcus Fernando
Nicholas Marcus Fernando (6. joulukuuta 1932 – 10. huhtikuuta 2020) oli srilankalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihki papiksi Grégoire-Pierre XV Agagianian 20. joulukuuta 1959, ja hänet nimitettiin Colombon arkkihiippakunnan johtoon 21. maaliskuuta 1977. Piispaksi vihkiminen seurasi 14. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Thomas Benjamin Cooray, jota avustivat Anthony de Saram ja Jacob Bastiampillai Deogupillai.
Fernando erosi tehtävästään arkkipiispana 6. heinäkuuta 2002.
Jerusalemin muslimivalloitus
thumb|Kalifi Umar valloittaa Jerusalemin 638. Väritetty kaiverrus 1800-luvulta. Jerusalemin muslimivalloitus tapahtui eri muslimilähteiden mukaan 636, 637 tai 638 jaa.
Valloituksesta kertova lähdekirjallisuus
Jerusalemin valloituksesta kertovat islamilaiset lähteet, joista tärkeimmät ovat Al-Tabari, al-Basri ja Pseudo-Waqidi. Tärkein niistä on persialaisen al-Tabarin monumentaalinen "Profeettojen ja kuninkaiden historia", joka on käännetty englanniksi nimellä The History of al-Tabari ja käsittää 40 osaa. Tabarin valtavan tuotteliaisuuden takia häntä on epäilty nimimerkiksi, jonka taustalla olisi Tabaristanissa eli nykyisessä Māzandarānissa vaikuttanut persialainen koulukunta. Al-Tabarin kirjojen tyyli ei vastaa hänen ilmoitetun elinaikansa eli 900-luvun arabiaa. Sen takia on myös arveltu, että tekstit olisi voitu vähintäänkin viimeistellä vasta 1100- ja 1200-luvuilla.
Toinen lähde on Kitab Futuh al-Shaam (arab. كتاب فتوح الشام, Kirja Syyrian valloituksesta). Sen oletettu kirjoittaja on Abu al-Basri, joka tunnetaan paremmin nimellä al-Azdi. Kirjan ensimmäiset versiot ilmestyivät 1000- ja 1100-luvuilla islamilaisessa Espanjassa. Kirjoittajasta ei tiedetä mitään, ja hänen nimensä mainitaan ensimmäisen kerran vasta 1179. Al-Azdin teosta on luonnehdittu "historialliseksi fiktioksi", missä sankarit puhuvat enemmän kun tekevät.
Kolmas ja viimeinen on toinen Futuh al-Shaam. Sen tekijälle on annettu nimeksi Pseudo-Waqidi, koska on osoitettu ettei kirjoittaja ole aiemmin oletettu al-Waqidi (k. 823). Kirjan katsotaan olevan peräisin joitakin vuosisatoja al-Waqidia myöhemmältä ajalta. Kirja on luultavasti tehty ristiretkien aikaan, ja se sisältää paljon polemiikkia kristittyjä vastaan. Kirjaa ei voi pitää luotettavana lähteenä valloituksista.
Da'wa
Keskiajan šaria-käsikirja Reliance of the Traveller kertoo, että kalifin tulee kehottaa (da'wa) juutalaisia, kristittyjä ja zarathustralaisia alistumaan. Se tarkoittaa, että he hyväksyvät kalifin hallitsijakseen. He voivat kääntyä islamiin, mutta toinen vaihtoehto on dhimmi -asema, jossa he pitävät oman uskontonsa ja suostuvat maksamaan ei-muslimeille tarkoitettua korotettua erityisveroa (jizya). Jos kutsua ei hyväksytä, kalifin velvollisuus on käydä Pyhää sotaa (jihad) niitä vastaan, jotka eivät suostu ehtoihin''. ''
Al-Azdi kertoo, että Abu Ubayda lähetti Jerusalemiin antautumiskehotuksen. Se noudatti yleistä kaavaa: "Käsken teitä kuuluttamaan šahadan ja julistamaan, että Muhammedin sanoma on totuus – lähetän vastaanne heitä, joille kuolema on yhtä toivottava kuin teille on elämä, viinin juonti ja sianlihan syöminen." Toisessa versiossa al-Azdi kertoo, että viestin lähetti Amr ibn al-As.
Antautumissopimus
Kerrotaan, että kalifi Umar saapui itse Jerusalemiin tekemään antautumissopimusta. Erään version mukaan kristillinen lähetystö matkusti tätä varten Medinaan, missä tapasi Umarin nukkumassa moskeijassa viitta tyynynään ja ilman henkivartijaa. Toisen version mukaan Umar saapuu 4 000 soturin kanssa, mikä vasta sai kristityt antautumaan.
Valloituksista kertovissa muslimihistoriikeissa on runsaasti eri kaupunkien kanssa tehtyjä antautumissopimuksia. Ne muistuttavat yksityiskohdissa toisiaan. Yksinkertaisimmillaan siihen kuuluu lause: "me annamme teille suojelua, ja te maksatte jizya -veroa". Mukana voi olla vasallisopimus, jonka nojalla entiset hallitsijat jatkavat viroissaan. Jerusalemin osalta huomattavaa oli määräys, joka velvoitti karkottamaan kaikki juutalaiset kaupungista. Levy-Rubinin mukaan samanlainen ehto esiintyi kuitenkin muissakin muslimihistorioiden mainitsemissa antautumissopimuksissa.
Umarin sopimus
Umarin sopimus on tunnetuin keskiaikainen dhimmien asemaa määrittelevä islam ilainen asiakirja. Dhimmeillä tarkoitetaan niitä islamin alaisuuteen joutuneita ei-muslimeita, joille on myönnetty suojeltu asema. Käytäntö liittyi arabiheimojen tapoihin, joissa päällikkö saattoi ottaa suojelukseensa oman klaanin ulkopuolisia vieraita. Niin sanotusta Umarin sopimuksesta oli 800-luvun alussa olemassa useita versioita, kuten Abu Yusufin tai Al-Shafin versiot. Kanonisoitu ja klassinen versio Shurūt Umar vakiintui kalifi al-Mutawakkilin aikana vuoden 850 tienoilla. Se on kuitenkin säilynyt vasta 1100-luvulta peräisin olevana käsikirjoituksena. Teksti on muodoltaan kahdenvälinen sopimus. Sopimuksen myöhemmissä kuvauksissa (Abu Yusuf ja Shafi'i) muslimit ovat aktiivisia ehtojen esittäjiä ja dhimmit kuuntelijoita. Varhaisessa versiossa sen sijaan kristityt dhimmit itse kirjeessä Umarille ehdottavat, että heitä syrjittäisiin korvauksena muslimien antamasta suojelusta.
Jerusalemin islamisaatio
Jerusalem oli pyhä kaupunki juutalaisille ja kristityille, mutta arabivaltakunnassa vasta kalifi Abd al-Malik (685–705) osoitti sitä kohtaan kiinnostusta rakennuttamalla vuonna 692 Temppelivuorelle Kalliomoskeijan. Sitä ennen umaijadikalifien rituaalinen keskus oli Damaskos, missä sijaitsi Johannes Kastajan hauta. Hauta on edelleen kaupungin Umaijadi-moskeijassa. Kalliomoskeija ei suomalaisesta nimestään huolimatta ollut vielä islamilainen rukoushalli, vaan muistutti rakenteeltaan zarathustralaista tulitemppeliä. Viimeistään al-Malikin poika ja seuraaja Walid I (705–714) rakennutti sen lähelle al-Aqsan temppelin.
Jerusalemin nousu myös islamin pyhäksi paikaksi tapahtuu viimeistään 700-luvun jälkimmäisellä puoliskolla, jolloin Ibn Ishaq kirjoittaa abbasidien arabivaltakunnassa Muhammedin taivasmatkasta. Hän kertoo kuulleensa, että Jumalan apostoli oli viety yöllä Mekan moskeijasta al-Aqsan moskeijaan Aeliassa (= Jerusalemissa). Tarinan mukaan Gabriel toi Muhammedille ihmiskasvoisen hevosen nimeltään Buraq, joka oli kantanut muitakin profeettoja. Muhammed päätyy Gabrielin kanssa Jerusalemiin, missä hän tapaa Abrahamin, Mooseksen, Jeesuksen ja muita profeettoja, jotka olivat kokoontuneet rukoilemaan. Muhammed liittyy joukkoon, ja kaikki rukoilevat yhdessä. Tarina kytkeytyy Koraanin arvoituksellisiin säkeisiin: "Ylistetty olkoon Hän, joka näyttääkseen palvelijalleen merkkejään kuljetti yöllä hänet suojatusta temppelistä kaukaisimpaan temppeliin, jonka tienoon olemme siunanneet. Hän on Kuuleva, Näkevä '' (Koraani 17:1).
Jerusalemin valloituskertomuksissa pääpaino ei ole sotilaallisilla tapahtumilla, vaan kahdella ideologisesti tärkeällä tapahtumalla. Ensinnäkin tehdään selväksi, että muslimien vaatimus Jerusalemista oli oikeutettu. Toinen keskeinen asia on se, että juuri kalifi Umar oli ennalta määrätty henkilö ottamaan Jerusalem haltuunsa. Tässä Umar Muhammedin seuraajana samaistuu mytomorfisesti Mooseksen seuraajaan Joshuaan, joka ylitti Jordanin ja valtasi Luvatun maan. Hän täyttää näin juutalaisen eskatologian odotukset. Matkalla tavatun juutalaisen kerrotaan lausuneen Umarille: "Oi uskovien komentaja, et tule palaamaan maahasi ennen kuin Jumala on antanut sille voiton Jerusalemista."
Aleksi Malinen
Aleksi Malinen (s. 26. toukokuuta 2003 Tuusula) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka edustaa SM-liigajoukkue JYPiä.
Seuraura
Malinen on JYPin kasvatti. Kesäkuussa 2019 hän teki seuran kanssa kolmivuotisen juniorisopimuksen.
Maaliskuussa 2020 Malinen teki JYPin kanssa kaksivuotisen SM-liigasopimuksen. Hän teki liigadebyyttinsä vain 17-vuotiaana kauden 2020–2021 neljännellä kierroksella 10. lokakuuta 2020 Kalevan Palloa vastaan. Malinen merkittiin JYPin seitsemänneksi puolustajaksi. Hän sai ottelussa jääaikaa 5.43 minuuttia. Liigauransa avausmaalin Malinen teki neljännessä ottelussaan 29. joulukuuta 2020 Mikkelin Jukureita vastaan. Hänen osumansa jäi JYPin 3–0-voittoon päättyneen ottelun voittomaaliksi. Kalle Koskinen valitsi Malisen ottelun Alumnien tähtien kakkostähdeksi. Hän pelasi lopulta lähes koko kauden SM-liigassa tehden 30 runkosarjaottelussa tehot 2+1=3. Malinen vahvisti JYPin U20-junioreita kolmessa playoff-ottelussa.
New York Islanders varasi Malisen kuudennella kierroksella vuorolla numero 189 NHL:n varaustilaisuudessa 2021. Kaudella 2021–2022 hänen roolinsa JYPin SM-liigajoukkueessa jäi pieneksi ja Malinen pelasi vain kuusi runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Hän pelasi kautensa suurimmaksi osaksi seuran U20-joukkueessa, jonka tehokkain puolustaja Malinen oli tehoilla 3+14=17. Hän pelasi kauden aikana myös kaksi ottelua lainalla Mestis-joukkue KeuPa HT:ssä. Toukokuussa 2022 Malinen teki JYPin kanssa 1+1-vuotisen jatkosopimuksen. Kaudella 2022–2023 Malinen pelasi SM-liigassa 42 runkosarjaottelua tehden seitsemän syöttöpistettä. Hän pelasi kauden aikana myös kolme ottelua lainalla KeuPassa. Kesäkuussa 2023 Malinen teki JYPin kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Pyhän Paavalin kirkon rauniot
thumb|300px|Pyhän Paavalin kirkon rauniot on Macaon kuuluisin rakennus. Pyhän Paavalin kirkon rauniot ovat tuhoutuneen Pyhän Paavalin kirkon rauniot Macaossa, Portugalin entisessä siirtomaassa ja nykyisessä Kiinan erityishallintoalueessa. Rauniot ovat nykyisin yksi Macaon suurimmista matkailunähtävyyksistä ja Macaon tunnetuimpia maamerkkejä.
Rauniot ovat jäänne vuosina 1602-1640 rakennetusta Pyhän Paavalin kirkosta. Sen rakennuttivat jesuiitat, jotka levittivät Macaosta käsin kristinuskoa muualle Aasiaan. Puinen kirkkorakennus tuhoutui alueella riehuneen taifuunin aiheuttamassa tulipalossa vuonna 1835, mutta julkisivu on hyvin säilynyt. Julkisivu on barokkityylinen kivifasadi, jolle johtavat leveät portaat.
Kirkon julkisivu on viisitasoinen. Sen korkeimmalla tasolla on kolmio, jossa on kuvattuna pyhää henkeä kuvaava kyyhkynen. Sen alapuolella on Kristusta kuvaava lapsipatsas ja ristiä kantavat enkelihahmot. Keskimmäisellä tasolla on Neitsyt Marian patsas ja laivakuvio, joka kuvaa vaikeaa matkaa synnin meressä. Sen oikealla puolella on hydra-hahmo, joka on myyttinen seitsenpäinen käärme kreikkalaisesta mytologiasta. Toisella tasolla on kuvattuna neljä patsashahmoa, jotka ovat Francisco de Borja, Pyhä Ignatius, Francisco Xavier ja Luís Gonzaga.
Jäljellä oleva julkisivu on 25 metriä korkea ja 23 metriä leveä. Julkisivu on pienen mäen päällä, ja sen luo johtaa 66 kiviporrasta. Vuodesta 2005 lähtien rauniot ovat olleet osana muuta Macaon historiallista keskustaa UNESCOn maailmanperintöluettelossa.
Julkisivun takana on tyhjä tila entisen kirkon paikalla. Tilalle on perustettu museo, jossa on näytteillä esineitä paikalla tehdyistä kaivauksista.
Lähteet
22.1975°N, 113.54056°W
Saraste (täsmennyssivu)
Saraste voi tarkoittaa seuraavia:
Keikarijalohaukka
Keikarijalohaukka (Falco femoralis) on amerikkalainen jalohaukka.
American Le Mans Series -kausi 2002
American Le Mans Series -kausi 2002 oli IMSA:n American Le Mans Series -sarjan neljäs kausi. Kaudella ajettiin Le Mans Prototype- ja Gran Turismo -luokkien autoilla, jotka jaettiin luokkiin LMP900, LMP675, GTS ja GT. Kausi alkoi 16. maaliskuuta 2002 ja päättyi kymmenen kilpailun jälkeen 12. lokakuuta 2002.
Keikarijalohaukka
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 30–40 cm, siipien kärkiväli noin 90 cm ja paino 208–305 g (koiras), 271–460 g (naaras). Aikuisen linnun selkäpuoli on sinimusta, alapuoli vaalea, alaperä ja koipien höyhenet (housut) punertavat, pyrstö mustavalkoraitainen, koivet, nokka, vahanahka ja paljas alue silmien ympärillä on keltainen. Sukupuolet ovat samanvärisiä, nuori lintu on (kuvassa) on ruskehtava.
American Le Mans Series -kausi 2002
Kilpailujen voittajat
Yleiskilpailun voittaja lihavoituna.
Keikarijalohaukka
Elinympäristö
Keikarijalohaukka asuttaa monen tyyppisiä avomaita, kuten savanneja, kaktuksia kasvavaa autiomaata, pensasmaita ja soita. Se elää sekä alavilla mailla että korkealla vuoristossa, Andeilla jopa 4,6 km:n korkeudella.
Lisääntyminen
Pesä on tavallisesti jonkun toisen petolinnun vanhassa pesässä, joskus puun tai kaktuksen päällyskasvin päällä. Naaras munii kaksi tai kolme munaa, joita se hautoo noin kuukauden. Poikaset jättävät pesän lentokykyisinä 30–35 päivää vanhoina.
Ravinto
Haukka saalistaa aamuvarhain pääasiassa lintuja, iltahämärissä myös hyönteisiä, pikkujyrsijöitä, liskoja ja käärmeitä. Pari saalistaa usein yhdessä.
American Le Mans Series -kausi 2002
Tallien mestaruus
Poikkeuksena Sebringin 12 tunnin ajo ja Petit Le Mans, joissa pisteet jaettiin seuraavasti:
Sami Kukka
pienoiskuva|Sami Kukka [[Ilosaarirock issa 2010.]]Sami Kukka (oik. Esa Santonen; s. 25. lokakuuta 1960 Tuulos) on suomalainen laulaja-lauluntekijä ja äänitarkkailija.
Sami Kukka on työskennellyt muun muassa äänittäjänä ja masteroijana Henrik Otto Donnerin studiolla.
Jean-Julien Rojer
Jean-Julien Rojer (s. 25. elokuuta 1981 Curaçao) on curaçaolainen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän on sijoittunut ATP-maailmanlistalla nelinpelissä sijalle 17 ja kaksinpelissä sijalle 218. Lokakuussa 2010 hän voitti Eric Butoracin kanssa Tokion ja Tukholman ATP-turnausten nelinpelin. Huhtikuussa 2011 hän voitti Butoracin kanssa Estorilin nelinpelin, toukokuussa Nizzan nelinpelin ja syyskuussa Kuala Lumpurin nelinpelin. Aisam-ul-Haq Qureshin parina hän voitti toukokuussa 2012 Estorilin nelinpelin ja kesäkuussa Hallen nelinpelin. Lisäksi hän on pelannut viisi kertaa Johan Brunströmin kanssa ja kolme kertaa Eric Butoracin kanssa ATP-turnauksen loppuottelussa. Australian avointen 2010 nelinpelissä hän selviytyi Johan Brunströmin kanssa kolmannelle kierrokselle.
Meiltähän tämä käy! Kaikki levytykset 1951–1988
'''Meiltähän tämä käy! Kaikki levytykset 1951–1988''' on suomalaisen viihdetaiteilija Esa Pakarisen kymmenen levyn kokoelma, joka julkaistiin Pakarisen syntymäpäivänä 9. helmikuuta vuonna 2011. Albumi kattaa Pakarisen koko levytysuran kaikki levytykset vuosilta 1951-1988. Sekaan mahtuu niin rockia, folkia kuin rillumareita. Albumista julkaistiin versio, joka sisältää 10 levyn lisäksi mm. Maarit Niiniluodon Pakarisesta kirjoittaman kirjan Hanuri ja hattu.
Slovenian vuoden urheilija
Slovenian vuoden nais- ja miesurheilija on valittu vuodesta 1968 lähtien. Valinnan tekevät slovenialaiset urheilutoimittajat.
Palkitut
Lähde: dsns-drustvo.si
Yrjö Larmola
Yrjö Ilmari Larmola (5. toukokuuta 1940 Nurmijärvi – 1. heinäkuuta 2021 Helsinki ) oli suomalainen filosofian tohtori ja Helsingin kaupungin kulttuurijohtaja.
Henkilöhistoria
Larmolan vanhemmat olivat lääketieteen ja kirurgian tohtori Erkki Yrjö Larmola (ent. Lindfors) ja vakuutusvirkailija Irja Helena Pernaja. Larmola pääsi ylioppilaaksi 1959 ja suoritti Helsingin yliopistossa humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon 1963, filosofian kandidaatin tutkinnon 1971, maisterintutkinnon 1973, lisensiaatintutkinnon 1986 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1990 tutkielmalla, joka käsitteli Eino Leinoa.
Larmola oli Hälläpyörä-lehden toimittaja 1961 ja päätoimittaja 1962, Hyvinkään Uutisten toimittaja 1962, Aikakauslehti Kotiseudun toimitussihteeri 1963–1965 ja Seulasten va. toimittaja 1963–1965. Hän oli Kalevalaseuran sihteerinä 1963–1965, Kotiseutuliiton toiminnanjohtajana ja Lahden kesäyliopiston sihteerinä ja toiminnanjohtajana 1965–1971.
Larmola edusti Kokoomusta, ja hänet valittiin 1966 Ylioppilaslehden päätoimittajaksi. Sosialidemokraattien Paavo Lipponen sai päätoimittajaäänestyksessä saman verran ääniä mutta hävisi paikan arvalla. Larmola oli päätoimittajana vuoteen 1969 saakka, ja hänen kaudellaan lehteä pidettiin konservatiivien äänitorvena, koska se muun muassa ei kirjoittanut riittävästi Ranskan vuoden 1968 opiskelijamielenosoituksista. Vanhan ylioppilastalon valtaukseen marraskuussa 1968 osallistuneet vaativatkin Larmolan eroa ja oikeutta toimittaa lehteä. Neuvotteluissa sovittiin, että valtaajat saivat toimittaa yhden vallankumousnumeroksi kutsutun Ylioppilaslehden numeron ja Larmolan johtama toimitus oli sen aikaa virkavapaalla.
Larmola toimi Eläketurvakeskuksessa tiedotusosaston apulaisosastopäällikönä vuodesta 1971 alkaen ja tiedotus- ja koulutusosaston päällikkönä sekä johtoryhmän jäsenenä vuodesta 1974. Hän oli Helsingin kaupungin kulttuurijohtajana 1990–2004 ja jäi eläkkeelle 2004.
Larmola oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1969–1972 ja varajäsenenä 1973–1990. Hän toimi Helsingin kaupungin nuorisolautakunnan puheenjohtajana 1970–1972, ja koululautakunnan puheenjohtajana 1977–1990. Hän on toiminut puheenjohtajana tai varapuheenjohtajana useissa yhteisöissä (Sosiaaliturvan keskusliitto, Helsingin seudun kesäyliopisto, Gallen-Kallelan museosäätiö, Helsingin Suomalainen Klubi ja Risto Ryti-seura).
Aavikkotaskurotta
Ulkonäkö ja koko
Aavikkotaskurotta on vaaleanruskea jyrsijä. Naaras on noin 35 cm pitkä ja painaa 150–200 grammaa, uros on hiukan isompi.
Levinneisyys
Aavikkotaskurottia tavataan Meksikossa, Texasin länsiosissa ja New Mexicon osavaltiossa.
Elintavat
Taskurotat elävät enimmäkseen yksikseen kukin omassa tunnelistossaan, mutta paritteluaikana koiraat kaivavat yhdyskäytäviä naaraiden tunneleihin.
Suomalais-venäläinen koulu
Suomalais-venäläinen koulu (lyh. SVK) on vuonna 1955 perustettu kaksikieliseen opetukseen erikoistunut koulu Helsingin Kaarelassa Maununnevalla. Koulussa toimii esikoulu, peruskoulu ja lukio sekä vuonna 1990 SVK:n naapuritontilla toimintansa aloittanut päiväkoti Kalinka. Koulu toimii Opetushallituksen hallinnon alaisena.
Vuonna 2021 peruskoulussa oli noin 490 oppilasta, lukiossa noin 150 opiskelijaa ja esikoulussa noin 70 oppilasta.
Historia
Suomalais-venäläinen koulun juuret ulottuvat vuoteen 1861, jolloin perustettiin kauppias Nikifor Tabunovin myötävaikutuksella kotikoulu venäläisille lapsille Helsingin keskustaan. Tästä kolmen vuoden kuluttua, vuonna 1864, perustettiin varsinainen venäläinen koulu Suomessa, joka tunnetaan niin sanottuna Tabunovin kouluna. Sen seuraajaksi perustettiin 1930 Helsingin venäläinen lyseo, jota ylläpitämään perustettiin 1955 Helsingin venäläisten koulujen kannatusyhdistys. Vuonna 1963 nimi muutettiin Helsingin suomalais-venäläiseksi kouluksi. Koulu toimi Neitsytpolku 1 A:ssa Ullanlinnassa, kunnes uusi koulurakennus valmistui osoitteeseen Kaarelankuja 2 vuonna 1964. Perusrakennuksen suunnitteli arkkitehti Osmo Sipari. Marraskuussa 1964 presidentti Urho Kekkonen kävi tutustumassa Suomalais-venäläisen koulun uuteen koulurakennukseen. Sitä laajennettiin 1970 sekä lukio-osalla vuonna 1985.
pienoiskuva|Suomalais-venäläisen koulun vanha koulurakennus vuonna 1965. Peruskoulu-uudistuksen yhteydessä 177 koulusta tuli valtion ylläpitämä. Sitä varten annettiin 21. toukokuuta 1976 laki suomalais-venäläisestä koulusta, jota täydennettiin asetuksella 7. huhtikuuta 1977. Normaalin oppimäärän ohella oppilaat tuli perehdyttää venäjän kieleen sekä Sosialististen Neuvostotasavaltojen Liiton kansojen kulttuuriin. Asetuksen mukaan koulun johtokunnassa tuli olla opettajien ja vanhempainneuvoston ohella edustaja myös Suomi-Neuvostoliitto-Seurasta, mikä vaihdettiin joulukuussa 1994 Suomen ja Venäjän kansojen ystävyysseuraan. Laki suomalais-venäläisestä koulusta kumottiin vuonna 1998, mutta asetus on muutettuna edelleen voimassa.
Mihail Gorbatšovin silloinen vaimo Raisa Gorbatšova ja Mauno Koiviston vaimo Tellervo Koivisto toimivat koulun yhteyteen vuonna 1990 valmistuneen päiväkoti Kalinkan kummeina.
Vuonna 2018 ryhdyttiin valmistelemaan asemakaavamuutosta, joka mahdollisti vanhojen, huonokuntoisiksi todettujen koulurakennusten purkamisen. Uudisrakennuksen suunnittelukilpailu pidettiin keväällä 2018, ja voittajaehdotus valittiin lokakuussa 2018. Uusi rakennus valmistui kesällä 2021 entisen paikalle.
Henkilökunta
Koulussa oli vuonna 2022 noin 60 opettajaa.
Entiset rehtorit
Lauri Teivaisen kauden jälkeen Suomalais-venäläisen koulun johtokunta valitsi rehtoriksi Käpylän koulun rehtorin Martti Arkonsuon. Hän kuitenkin jätti paikkansa koeajan jälkeen. Boris Novitsky palasi koulun vastaavaksi rehtoriksi Arkonsuon jälkeen. Vuonna 1971 Martti Ruohonen aloitti pitkän kautensa koulun rehtorina.
Vesa Ruuska
Vesa Edvard Ruuska (s. Orivesi) on viihdetaiteilija, joka on tullut tunnetuksi imitaattorina, koomikkona sekä Miina ja Manu -kirjoihin perustuvien lastennäytelmien kirjoittajana ja ohjaajana.
Ura
Vuonna 1986 Vesa Ruuska voitti imitaattoreiden ensimmäisen SM-kisan, minkä jälkeen hän aloitti vakituisen esiintymisen. Vuonna 1991 Vesa Ruuska perusti Tapani Purasen kanssa Suomen ensimmäisen stand up -yhtiön, joka sai nimekseen Tampereen Stand Up Tuotanto Oy. Vuonna 1993 Ruuska tuli tunnetuksi valtakunnan mediassa "Jämsän Huumorpeälikön" tittelillä.
Samana vuonna ilmestyi myös Vitsiveikkojen vuosikirja, jota myytiin 10 000 kpl. Vuonna 2002 Ruuska ideoi itselleen ja pianisti Martti Rekuselle keikkashow'n Halosta päähän, joka sai valtavan suosion. Vuoden 2008 alkuun mennessä show'n oli nähnyt arviolta yli 100 000 katsojaa. Poptori Oy teki show'sta myös samannimisen CD-levyn, jonka myynti rikkoi kultalevyyn vaadittavan rajan vuonna 2004. Show'sta tehtiin myös puolentoista tunnin mittainen teatteriversio.
Vuosina 2011–2014 Ruuska oli Suomen Stand Up Keskuksen valtakunnallisella Naurupilleri-kiertueella. Erittäin suosittuja ovat myös Ruuskan ideoimat yllätysohjelmat Poliisiratsia ja Stand Up Kokit, joita hän tekee pitkäaikaisen yhteistyökumppaninsa Tapani Purasen kanssa..
Jürgen Blackmore
pienoiskuva|Jürgen Blackmore vuonna 2011. Jürgen Richard Blackmore (s. 1964 Lontoo) on saksalais-englantilainen kitaristi. Hänen isänsä on kuuluisa brittikitaristi Ritchie Blackmore, joka soitti muun muassa yhtyeissä Deep Purple, Rainbow ja Blackmore's Night. J.R. Blackmore kasvoi Hampurissa, ja aloitti ammattimuusikon uransa yhtyeessä Iron Angel.
J.R.Blackmore on julkaissut neljä omaa albumia, jotka viimeisintä lukuun ottamatta edustavat tyyliltään instrumentaali-rockia.
Rautalohikäärmeen tytär
Rautalohikäärmeen tytär on Michael Swanwickin vuonna 1993 ilmestynyt fantasiaromaani, joka yhdistää fantasiaa ja tieteiskirjallisuutta. Romaanin on julkaissut suomeksi Like vuonna 2003 Hannu Tervaharjun käännöksenä.
Kirja oli Arthur C. Clarke -palkintoehdokas ja World Fantasy -palkintoehdokas 1994 ja sijoittui toiseksi Locus-palkintoäänestyksessä fantasiakirjojen luokassa 1994.
Joseph Niangoran Téky
Joseph Niangoran Téky (s. 21. joulukuuta 1932) on norsunluurannikkolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 19. maaliskuuta 1961 ja nimitettiin Manin hiippakunnan johtoon 17. joulukuuta 1992. Piispaksi vihkiminen seurasi 14. maaliskuuta 1993. Pääkonsekraattorina toimi Bernard Yago, jota avustivat Bernard Agré ja Alexandre Kouassi.
Linux Standard Base
pienoiskuva|300px|Linux Standard Base Linux Standard Base eli LSB on Linux-käyttöjärjestelmälle kehitetty standardi ja sertifikointi järjestelmän ohjelmistoista ja asetuksista. LSB:n tarkoitus on varmistaa, että Linux-käyttöjärjestelmä ei pirstaloidu eri käyttöjärjestelmiksi kuten tapahtui Unix-käyttöjärjestelmälle. LSB pyrkii myös pitämään ohjelmistokehityksen yksinkertaisena.
LSB:stä on julkaistu ISO-standardi ISO/IEC 23360-1:2006, josta on päivitetty versio ISO/IEC 23360-1-1:2021. Standardin on kehittänyt Linux Foundation.
Käyttöjärjestelmän suosion määrää sen päällä toimivien ohjelmistojen saatavuus sekä toiminnot. Yksittäiset ohjelmoijat sekä suljetun lähdekoodin ohjelmistoja kehittävät yritykset joutuvat ongelmiin Linux-käyttöjärjestelmän useiden jakelupakettien kanssa. Eri jakelupaketit sisällyttävät eri versioita kirjastoista ja tallentavat asetustiedostot eri hakemistoihin. Tämä on aikoinaan pakottanut ohjelmistokehittäjät kohdistamaan ohjelmiston jakamisen sekä myymisen vain valituille jakelupaketeille ja on asettanut eri jakelupakettien käyttäjät eriarvoiseen asemaan, kun ohjelmistokehityksen tavoitteet on jouduttu rajaamaan tiettyihin jakelupaketteihin kehitys- sekä ylläpitokustannuksien alhaisena pitämiseksi.
LSB-standardin tarkoituksena on poistaa nämä rajoitukset ja varmistaa, että Linux-käyttöjärjestelmä ei pirstaloidu useaksi eri käyttöjärjestelmäksi, vaan säilyttää käytettävyyden sen eri jakelupakettien kesken sekä ohjelmistojen helpon asennuksen ja jakamisen. Ohjelmistot on LSB-standardin myötä mahdollista paketoida vain kerran.
Mitä LSB määrittelee?
Linux Standard Base määrittää yleiset ohjelmistojen paketointi- sekä asennussäännöt. Samoin se määrittää yleiset ohjelmistokirjastot ja niiden valinnat. LSB määrittelee myös järjestelmän asetustiedostot, tiedostojen sijainnit, järjestelmän komennot sekä ohjelmistojen ABI (Application Binary Interface) -rajapinnat järjestelmälle (sekä sovellus- että järjestelmätasoille).
Linuxissa käytettyjen nimien ja numeroiden luettelo (Linux Assigned Names And Numbers Authority, LANANA) on myös siirretty osaksi LSB:tä. LANANA perustettiin IANA:n kaltaisena nimien ja numeroiden rekisterinä.
LSB 4.1 versio poisti standardista Javan, joka oli kokeiluluontoisessa versiossa 4.0 mukana. Lisensointiongelmat tekivät mahdottomaksi Javan lisäämisen. LSB 4.1:ssä mukaan otettuja ovat ALSA, NSS ja työpöytätyökalut xdg-utils. GTK+, Cairo ja CUPS-kirjastot on päivitetty.
LSB 5.0 versio rikkoi täyden taaksepäin yhteensopivuuden poistamalla Qt:n version 3 standardista. 5.0-version myötä LSB on modularisoitu ja järjestelmä voi toimittaa vain tarvittavan osan viidestä moduulista:
Standardit
LSB-standardi sisältää muita standardeja kuten POSIX, mutta se ei määrittele Unixia ja Unixin kaltaisia käyttöjärjestelmiä. Se määrittelee sovelluksien binäärirajapinnat (ABI) ajoympäristölle.
Pääasialliset LSB:n sisältämät standardit ovat: Muita hyödynnettäviä standardeja ovat:
Toteutukset
LSB määrittelee rakenteet yksittäisten kirjastojen rajapintojen saatavuudelle ja yksilöi tiedostorakenteet jokaiselle rajapinnalle. Nämä komponentit sisältävät muun muassa jaetut kirjastot ohjelmoijille (mukaan lukien C++), tiedostojärjestelmän rakenteen (määritellen mistä löytyvät mitkäkin tiedostot), julkisten rajapintojen toimintatavat, ohjelmistojen paketoinnin tiedot sekä ohjelmiston toiminnan esi- ja jälkiasennuksessa.
Yhteensopivuus
LSB-standardi takaa versiosta LSB 3.0 alkaen taaksepäinyhteensopivuuden binääritasolla (ABI). Toisin sanoen ohjelmisto, joka on tehty LSB X.Y (X.Y >=3.0) -versiolle toimii Linux-käyttöjärjestelmän jakelupaketissa, joka on sertifioitu tai yhteensopiva vastaavan LSB-version tai uudemman kanssa. Tämä tarkoittaa, että LSB 3.0 versiolle tehty ohjelmisto toimii myös LSB 3.1, 3.2, 3.3 sekä 4.0 version kanssa yhteensopivan tai sertifioidun jakelupaketin kanssa.
Taatakseen yhteensopivuuden taaksepäin LSB-standardin kehityspolitiikan mukaisesti rajapintoja ei poisteta standardista, vaan ainoastaan lisätään. Kuitenkin LSB-standardista poistetaan rajapintoja tietyn säännön mukaisesti tarvittaessa. Kun rajapinta on ollut viimeisissä kolmessa suuressa versiossa (LSB X.Y missä suuri versio on X:n muutos) tai noin kuuden vuoden välein. Aikaisemmissa LSB-standardin versioissa 1.x ja 2.x taattiin binääriyhteensopivuus vain suurten versioiden aikana. Vasta 3.x version myötä on taattu yhteensopivuus myös niiden välillä.
ISO-standardi
Lisäksi ISO/IEC TR 24715:2006 määrittää LSB- ja POSIX-standardin väliset konfliktikohdat.
LSB versio 5.0 on ladattavissa ilmaiseksi ISO:n verkkosivuilta:
Phoenix Rising
Phoenix Rising on vuonna 2007 perustettu power metallia soittava yhtye Espanjasta.
Meiltähän tämä käy! 48 ikimuistoisinta kappaletta
'''Meiltähän tämä käy! 48 ikimuistoisinta kappaletta''' on suomalaisen viihdetaiteilija Esa Pakarisen kahden levyn kokoelma vuodelta 2011. Se julkaistiin samaan aikaan Meiltähän tämä käy! Kaikki levytykset 1951–1988 -jättikokoelman kanssa.
Hiivavierre
Ensimmäinen käyttäjä
Ilmahiivamenetelmä otettiin ensimmäisenä käyttöön Rajamäellä Hyvinkään Tehtaan Oy:n hiivatehtaassa. Tehdasyhtiön perustaja, filosofian tohtori ja kemisti Wilhelm Juslin kehitti useitakin merkittäviä uusia hiivantuotantomenetelmiä.
Tuotanto tehostuu
Kun ilmahiivamenetelmä käynnistyi, valmiin hiivan määrä lähes kaksinkertaistui vanhaan wieniläis- eli painohiivamenetelmään verrattuna, vaikkakin väkiviinan määrä väheni: wieniläismenetelmässä luvut olivat 11 kiloa hiivaa ja 50 litraa väkiviinaa sataa viljakiloa kohti.
Suuri etu oli menetelmän koneellistuminen ja se seikka, että pois käytöstä jäi kaksikin raskasta ja hankalaa käsityömenetelmää eli kummaamiseksi kutsuttu hiivan erottaminen mäskin pinnalta käsin kuorimalla ja viljan kuoriosien poistaminen ns. sihtilaitteella. Samoin vanhassa menetelmässä käytetyt vaikeasti puhdistettavat puualtaat piti korvata teräslevyistä tehdyillä.
Emähiiva
Hiivaa valmistettiin tuolloin siten, että niin sanottu emähiiva kasvatettiin laboratoriossa erityisissä autoklaaveissa. Jo varsin varhain emähiivalaboratorioon saatiin ilman steriilinä pitävä ultraviolettivalaistus, koska emähiiva on hyvin arkaa kaikenlaisille ilman epäpuhtauksille.
Mäski
Emähiivan kasvaessa tehtiin varsinaista kasvatusainetta eli mäskiä. Raaka-aineena oli etupäässä ruista ja jonkin verran ohraa; 20-luvulla ruista alettiin korvata maissilla. Osa viljasta jauhettiin ja lopusta tehtiin maltaita kasvattamalla niihin muutaman sentin idut erityisessä mallastamossa.
Varsinainen mäski tehtiin sekoittamalla jauhot, maltaat ja erinäisiä kemikaaleja ehdottoman puhtaaseen veteen erillisessä mäskäysaltaassa sekoittimien eli mäskäyskoneiden avulla; kunnolla sekoittunut mäski jätettiin nyt sokeroitumaan.
Kun sokeroituminen oli riittävää, mäski laskettiin teräslevyistä tehtyihin, ylhäältä avoimiin valtaviin kasvatusaltaisiin ns. siiliammeen pohjan läpi, jolloin siitä kuoriutuivat suurimmat kiinteät partikkelit, lähinnä viljan kuoriosat. Tämä ylijäävä sakka oli ilmahiivan rankkia, jota myytiin karjan rehuksi; osa meni yhtiön omalle Matkun tilalle, jonka satapäinen lypsykarja tuotti kaikki tehtaan ruokalan tarvitsemat maito- ja meijerituotteet. Loput myytiin Valiolle vuodesta 1905 alkaen. Lisäksi tilalla viljeltiin osa tarvittavasta viljasta sekä pidettiin kuljetuksissa tarvittavia hevosia. Loput viljasta jouduttiin ostamaan yleisiltä markkinoilta.
Rankin tuotanto säilyi jopa 1960-luvulle: kun hiivan mäski ryhdyttiin tekemään melassista, josta ei jäänyt rankkia, niin samaan aikaan rankkia syntyi omana prosessinaan aloitetusta väkiviinan valmistuksesta. Vielä vuonna -69 saattoivat asemalle menevät koululaiset nähdä paikallisten viljelijöiden hakevan traktoreillaan tehtaalta kookkaita, kauaskin vahvan hajun levittäviä puisia rankkitynnyreitä, joissa oli omat pyörälliset perävaunut.
Hiivan määrän miltei kaksinkertaistuminen korvasi sen, että prosessissa sivutuotteena syntyvän väkiviinan määrä putosi noin 20 %. Näin nähtiin ensimmäiset merkit myöhemmästä kehityksestä, jossa alkoholia lopulta joudutaan jopa lisäämään emähiivan ravinnoksi.
Kasvatus alkaa
Kun emähiivaa oli kasvanut riittävä annos, oli mäskikin jo sokeroitunut riittävästi. Osa emähiivasta jätettiin uuden erän juureksi ja pääosa kasvusta siirrettiin mäskin sekaan kasvatussäiliöihin. Seokseen puhallettiin pohjassa olleista putkista paineilmaa, joka sai mäskin liikkeelle ja siten hiivan kasvun tehokkaammaksi.
thumb|Alfa-Laval -separaattori tehdasmuseossa
Loppukäsittely ja pakkaus
thumb|Tehdasmuseon opas esittelee museoitua suotopuristinta. Puristimen takaa näkyy rakennuksen teräksestä tehty tukipylväs Separaattoreista hiiva meni loppukäsittelyyn: ensin siihen sekoitettiin sitkosaineeksi tärkkelystä eli peruna- tai maissijauhoja ja sitten se meni suotopuristimiin, joilla aineesta puristettiin liika vesi pois. thumb|alkuperäinen hiivapaketti tehdasmuseossa Sitten hiiva meni pakkauskoneeseen, joka sulloi sen tiiviiksi massaksi ja työnsi ulos yhtenäisen hiivatangon. Siitä katkottiin käsileikkurilla 400 gramman paloja, jotka käärittiin pergamiinipaperiin, jonka päälle tuli vielä tehtaan merkillä varustettu varsinainen käärepaperi. Pakkaushuoneessa oli myös vaaka, jolla noin joka sadas pala kontrollimielessä punnittiin. Pakkaamossa työskenteli etupäässä nuoria naisia, koska katsottiin että työ vaati näppäriä sormia.