cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
CRISPR
Aiemmin kohdatun viruksen tunnistus
1. Kun bakteeriin (tai arkkiin) tuodaan viruksen DNA:ta, jolle bakteeri on jo immuuni, tuottaa bakteeri Cas-proteiinin ja CRISPR-sekvenssin alueelta aiemmin talletetun crRNA:n (CRISPR RNA). crRNA sisältää sekvenssin, joka on komplementaarinen eli emäksiltään yhteen sopiva lyhyeen sekvenssiin viruksen DNA:ssa.
2. Cas ja crRNA muodostavat kompleksin.
3. Kompleksi sitoo viruksen DNA:n crRNA:n komplementaarisen sekvenssin avulla.
4. Cas pilkkoo viruksen DNA:n toimimattomaksi ja estää siten viruksen monistumisen ja bakteerin infektoitumisen.
Uuden viruksen tunnistus
1. Kun bakteeriin (tai arkkiin) tuodaan viruksen DNA:ta, jolle bakteeri ei ole immuuni, bakteeri tuottaa Cas1-nukleaasin.
Kolva
Kolva tarkoittaa seuraavia asioita:
CRISPR
Uuden viruksen tunnistus
2. Cas1 sitoo jonkin sekvenssin viruksen DNA:sta ja pilkkoo sen sopivan pituiseksi pätkäksi.
3. Pätkä liitetään CRISPR-alueeseen bakteerin DNA:han pysyvästi. Tällöin bakteeri "muistaa" infektion ja voi puolustautua sitä vastaan.
Käyttö geenimuuntelussa
Esimerkiksi CRISPR/Cas9-systeemi on geenimuuntelutekniikka, johon sisältyy yksinkertaisimmillaan vain Cas9-proteiini, Cas9:n ohjaukseen käytetty RNA-pätkä ja muuntelun kohteena oleva DNA. Tekniikka toimii elävissä soluissa. Muunteluun osallistuvat komponentit voidaan pistää soluun sisälle mikroskooppisen ohuella injektioneulalla.
Cas9-nukleaasi ohjautuu sgRNA:ssa olevan RNA-sekvenssin avulla tiettyyn kohtaan DNA:ssa, tämän kanssa komplementaariseen sekvenssiin. Oikeassa kohdassa ollessaan Cas9 leikkaa DNA:n tietystä kohtaa. Tätä voidaan käyttää ns. knock-out muunteluun, jossa tarkastellaan geenien poiston eli inaktivaation vaikutusta soluun tai suurempaankin eliöön. Solu pyrkii korjaamaan katkoksen ja liittämään DNA-pätkät yhteen. Vaihtoehtoisesti katkokseen voidaan useimmiten liittää eli insertoida halutunlainen geeni.
CRISPR/Cas9-menetelmässä täytyy periaatteessa vain ensin selvittää geenimuuntelun kohteena olevan DNA:n sekvenssi sekvensoimalla.
Moniin muihin geenimuuntelutekniikoihin verrattuna CRISPR/cas9 on äärimmäisen tarkka, laajalti sovellettavissa, halpa ja yksinkertainen käyttää. Tekniikka on 2010-luvusta lähtien mullistanut geenimuuntelua ja geenitutkimusta suuresti: se esimerkiksi teki geeniajureiden käytön mahdolliseksi.
Pippuripurkkipistooli
thumb|Pippuripurkkipistooli
Pippuripurkkipistooli on yksi versio pippuripurkkiaseesta, jonka keksi massachusettsilainen aseseppä Ethan Allen (1806–1871) 1830-luvulla. Aseessa on 4–6 pyörivää piippua. Aseen nimen kerrotaan syntyneen siitä, että se laukesi joskus vahingossa kaikki piiput yhtä aikaa "pippuroiden" kaiken edestään.
Kaksitoimisen laukaisukoneiston ansiosta sillä voitiin ampua useita laukauksia nopeasti. Aseen laukaisemiseen ja seuraavan piipun kääntämiseen tarvittiin vain yksi liipasimen veto. Pippuripurkkipistoolit eivät kuitenkaan olleet erityisen tarkkoja.
Pippuripurkkipistoolin syrjäytti jo pian teknisesti huomattavasti kehittyneempi revolveri, minkä vuoksi sen valmistus lopetettiin melkein kokonaan jo 1860-luvulla.
Ase kirjallisuudessa
Pippuripurkkipistooli on suhteellisen harvinainen kertomakirjallisuudessa; eräs harvoja - jossa se onkin sitten olennaisessa osassa - on Clive Cusslerin kirjassa Jäävirta, jossa päähenkilöt löytävät tällaisia brittiläisen purjetutkimusaluksen hylystä pohjoisnapajäätiköltä ja taistelevat menestyksellisesti hyökkääviä rikollisia vastaan, kunnes SEAL-joukot ehtivät apuun.
Persepolis (täsmennyssivu)
Persepolis tarkoittaa seuraavia asioita:
Kolva (Višeran sivujoki)
thumb|250px|Kolvajokea Tšerdynin luona. Kolva on Volgan vesistöön kuuluvan Višeran sivujoki Permin aluepiirissä Venäjällä. Sen pituus on 460 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 13 500 neliökilometriä. Joen varrella sijaitsee Tšerdynin kaupunki.
Kolva (Usan sivujoki)
Kolva (komiksi ja venäjäksi Ко́лва) on Petšoran vesistöön kuuluvan Usan sivujoki Nenetsian autonomisessa piirikunnassa ja Komin tasavallassa Venäjällä. Sen pituus on 546 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 18 100 neliökilometriä.
Joki saa alkunsa Janeismusjur-harjanteelta ja virtaa Bolšaja Zemljan tundra-alueen läpi kiemurrellen kohti etelää. Sen varrella asuu kolvalaisiksi kutsuttu komilaistunut nenetsiryhmä.
Joen varrella sijaitsee muun muassa Nenetsian Horei-Verin taajama, Harjaginskin (Harjaga) öljyntuotantotaajama, sekä useita muita petrokemian tuotantotaajamia. Joki liittyy Usajokeen Komin tasavallan Usinskin länsipuolella.
Legionella
Legionella on aerobisten, gramnegatiivisten sauvabakteerien suku. Legionellaa esiintyy pieniä määriä makeissa luonnon vesissä ja maaperässä. Legionellabakteerit voivat lisääntyä vesijärjestelmissä ja kulkeutua aerosolien mukana hengitysilmaan.
Legionella pneumophila aiheuttaa legioonalaistaudin eli legionelloosin, joka on vakava keuhkokuume. Legionellatartunnan voi saada esimerkiksi pisaratartuntana suihkusta, porealtaasta tai kukkamullan käsittelystä.
Legionellaa vastaan ei ole rokotusta, mutta tartuntaa on mahdollista hoitaa erytromysiinillä ja tetrasykliinillä.
Käytäntö on osoittanut, että legionellojen poistaminen kokonaan vesijärjestelmistä on vaikeaa. Siinä voidaankin onnistua vain jatkuvatoimisilla desinfektiomenetelmillä. Sen sijaan pitoisuuksien pienentäminen on kaikissa vesijärjestelmissä mahdollista ja se myös on sairastumisten ehkäisemisen kannalta välttämätöntä.
Lämpötila on tärkeä legionellabakteerien kasvuun vaikuttaja. Legionellat pystyvät lisääntymään kun lämpötila on 20-45 °C. Parhain kasvulämpötila-alue legionellalle on 30-37 °C bakteerikannan mukaan vaihdellen. Legionelloja on havaittu vesinäytteistä, joiden lämpötilat ovat olleet 6-66 °C, mutta legionellasolujen vaurioituminen alkaa jo kun lämpötila on tasaisesti pitkään yli 46 °C:n. Suurin osa elinkykyisistä legionelloista tuhoutuu muutamassa tunnissa 50 °C:ssa. Tasaisesti 60 °C lämpöinen vesiympäristö ei enää sisällä eläviä legionellabakteereja.
Legionella tarttuu vain bakteereja hengittämällä keuhkojen kautta. Juomavedessä oleva legionella bakteeri kuolee ihmisen ruuansulatusjärjestelmässä.
Suomen rakentamismääräysten mukainen 55-asteinen lämmin käyttövesi ei käytännössä voi enää levittää legionellabakteeria.
Qašataghin piiri
200px|thumb|right|Qašataghin piiri (oranssilla) Vuoristo-Karabahin kartalla. Qašataghin piiri on paikallishallintoalue virallisesti Azerbaidžaniin kuuluvassa, mutta de facto itsenäisessä Artsakhin tasavallassa. Sen pinta-ala on 3376,6 neliökilometriä.
Qašataghin piiri muodostettiin armenialaisten Vuoristo-Karabahin sodassa valtaamista Azerbaidžanin Laçınin, Qubadlın ja Zəngilanin piireistä, joiden azeriväestö ajettiin pois kodeistaan. Se rajoittui pohjoisessa Vuoristo-Karabahin tasavallan Šahumjanin ja Martakertin piireihin, idässä Askeranin, Šušin ja Hadrutin piireihin, etelässä Iraniin ja lännessä Armeniaan. Hallinnollinen keskus oli Berdzorin kaupunki, josta on 45 kilometriä tasavallan pääkaupunkiin Stepanakertiin. Muita kaupunkeja olivat Kovsakan ja Midžnavan. Vuonna 2005 piirissä oli 9 800 asukasta, joista 99,6 % oli kansallisuudeltaan armenialaisia. Azerbaidžan sai alueen takaisin vuoden 2020 sodassa.
Kytölä
Kytölä voi viitata seuraaviin:
Suomalaisena sukunimenä:
Ārvaldis Andrejs Brumanis
Ārvaldis Andrejs Brumanis (13. helmikuuta 1926 – 17. joulukuuta 2013) oli latvialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi André Marie Charue 25. heinäkuuta 1954 ja hänet nimitettiin Liepājan hiippakunnan johtoon 7. joulukuuta 1995. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 1996. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Giovanni Battista Re ja Jorge María Mejía.
Ampèren laki
Ampèren laki on André-Marie Ampèren (1775–1836) havaitsema fysiikan laki. Laki kuvaa sähköjohtimessa kulkevan sähkövirran ja johtimen ympärille muodostuvan magneettikentän matemaattista yhteyttä. Käytännössä, Ampèren lain mukaan, sähkövirta muodostaa kulkiessaan ympärilleen magneettikentän, jonka suunta voidaan määrittää niin sanotun oikean käden säännön mukaan. Muodostuvan magneettikentän suunta riippuu siis sähkövirran suunnasta.
Miyuki (1928)
Miyuki oli Keisarillisen Japanin laivaston Fubuki-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Ampèren laki
Laki yhdistää suljetun silmukan läpi kulkevan virran ja magneettivuon tiheyden polkuintegraalin silmukan ympäri yhtälöllä. Ampèren laista voidaan päätellä, että virran kasvaessa magneettivuo kasvaa. Ampèren laki on Gaussin sähkökenttälaille analoginen fysiikan laki. Yleistetty Ampèren laki on yksi Maxwellin yhtälöistä.
John Graysmark
John Richard Graysmark (1935–2010) oli elokuvien tuotannonsuunnittelija ja Art Director.
Ampèren laki
missä
Miyuki (1928)
Valmistus
Alus tilattiin vuoden 1923 laivasto-ohjelmassa Uraga Dock Companyltä, missä köli laskettiin 30. huhtikuuta 1927. Alus laskettiin vesille 26. kesäkuuta 1928 ja otettiin palvelukseen 29. kesäkuuta 1929.
John Graysmark
Graysmark syntyi 26. maaliskuuta 1935 Lontoossa. Hän aloitti elokuvauransa Metro-Goldwyn-Mayerin studioilta Britanniassa vuonna 1956 työskennellessään elokuvan Anastasia tuotannossa. Hänen uransa kesti 47 vuotta ja hän osallistui yli 70 elokuvan tuotantoon. Näitä olivat muun muassa Arabian Lawrence, Navaronen tykit, 2001: Avaruusseikkailu, Kuudennen onnen majatalo ja Flash Gordon – iskevä salama. Hän oli Oscar-ehdokkaana elokuvista Ragtime – toivon ja vihan aika sekä Nuori seikkailija.
Ampèren laki
Ampèren laki voidaan esittää myös differentiaalimuodossa yhtälöllä
missä siis on magneettivuon tiheyden roottori ja \mathbf{J} on virtatiheys.
Yleistetty Ampèren laki
James Clerk Maxwell havaitsi loogisen ristiriitaisuuden soveltaessaan Ampèren lakia varautuvaan kondensaattoriin ja siten päätteli tämän lain olevan puutteellinen. Ratkaistakseen ongelman hän keksi kenttämuutosvirran (siirtymävirran) käsitteen ja loi näin yleistetyn version Ampèren laista, joka sisällytettiin Maxwellin yhtälöihin. Yleistetty yhtälö tyhjiössä on:
missä on sähkövuo mielivaltaisen, käyrän C rajoittaman pinnan läpi (eli sähkövuon tiheyden pintaintegraali). Stokesin lausetta sekä virrantiheyden ja sähkövuon määritelmää käyttäen laki voidaan kirjoittaa muodossa missä A on käyrän C rajoittama pinta, on virrantiheys ja  on magneettivuon tiheyden roottori. Koska integraalimuoto pätee kaikille suljetuille pinnoille, Ampère-Maxwellin laki voidaan kirjoittaa osittaisdifferentiaalimuodossa
missä yhtälön oikean puolen toinen termi kuvaa kenttämuutosvirtaa. Sen pois jättäminen antaa alkuperäisen Ampèren lain differentiaalisen muodon. Yleensä laki kirjoitetaan magneettikentän voimakkuuden H ja sähkövuon tiheyden D avulla muodossa
Magneettikentänvoimakkuuden pyörre aiheutuu virrantiheydestä ja sähkövuontiheyden muuttumisesta.
Käytännön sovellukset
Amperén laista on johdettu Biot-Savartin laki, joka kuvaa virta-alkioiden välistä voimavaikutusta. Biot-Savartin lakia voidaan käyttää esimerkiksi kahden virtajohtimen välisen voiman laskemiseen. Käytännössä lakia on sovellettu muun muassa solenoidin ja toroidin käyttöön.
Lähteet
<references group="Grant" />
Crushing the Holy Trinity (Holy Spirit)
Crushing the Holy Trinity (Holy Spirit) on puolalaisen black metal -yhtye Mgłan ja suomalaisen black metal -yhtye Exordiumin split-albumi, joka on julkaistu vuonna 2005.
Kappalelista
Mgła
Exordium
Veikkolan pesäpallostadion
Veikkolan pesäpallostadion on Lappajärvellä sijaitseva pesäpallokenttä. Naisten Superpesis-seura pelaa kentällä kotiottelunsa.
Historiaa
Vuonna 1920 Lappajärven Veikot osti suojekuskunnan kanssa tontin ja ensimmäiset yleisurheilukilpailut kentällä käytiin vuonna 1921. Stadio Nissin valmistuttua vuonna 1985 kenttä on jäänyt yksinomaan pesäpallokentäksi. Hiekkatekonurmi valmistui kentälle kesällä 2011 ja samalla kenttä nimettiin Veikkolaksi. Naisten Superpesis-joukkueen noustua Superpesikseen kaudeksi 2017 päätettiin syksyllä 2016 purkaa vanha huoltorakennus ja rakentaa uusi huoltorakennus ja kuuluttamo sekä laajentaa katsomoita.
Kasumi (manga)
Kasumi on kaksiosainen mangasarja, jonka on piirtänyt Hirofumi Sugimoto ja tarinan käsikirjoittanut Surt Lim.
Juoni
Sarjan nimikkohenkilö muuttaa uuteen, rikkaiden lasten kouluun, vaikka hän itse ei satu olemaan rikas. Kasumilla on suuri salaisuus: hän voi muuttua näkymättömäksi pidättäessään hengitystään. Uudessa koulussa Kasumi ei ole kovinkaan suosittu; hänellä on vain yksi ystävä, Yuuta Goodwin, joka on suuri supersankareiden fani. Kasumilla on myös salainen ihailija, joka sattuu olemaan koulun suosituin poika, Ryuuki. Kasumilla on vaikeaa, koska Ryuukin faniklubi ei anna armoa uudelle tulokkaalle - hän joutuu erityisesti Reina-nimisen, mustasukkaisen tytön silmätikuksi. Ensimmäisen osan lopussa käy ilmi, että Ryuukillakin on voima: hän pystyy kulkemaan seinien läpi sulkiessaan silmänsä.
Verho
thumb|350px|Sivuverhot, jotka on ripustettu verhotankoon verhorenkailla ja kiinnitetty keskikohdastaan [[tamppi|verhotampilla seinään.]] Verho on kangasta, jota ripustetaan yleensä ikkunan eteen estämään tai himmentämään valoa. Verhoja voidaan käyttää myös muihin tarkoituksiin, kuten suihkuverhona, näkösuojana, tilan jakamiseen, tai pelkästään esteettisistä syistä. Verho vaimentaa myös kaikua huoneistossa.
Ennen nykyaikaisen lämmitystekniikan ja moninkertaisten ikkunoiden käyttöönottoa verhoja käytettiin myös sisätilojen pitämiseksi lämpiminä. Kun itämaista ja Italiasta levisi muualle maailmaan taidokkaasti valmistettuja kankaita, verhoja alettiin käyttää myös koristeina.
Päiväverho tai valoverho on ohutta, vaaleaa valoa läpäisevää kangasta, esimerkiksi voileeta. Sitä käytetään esimerkiksi alimman kerroksen kadunvarsi-ikkunoissa, jolloin päivänvalo pääsee huoneeseen, mutta ulkoa ei silti näe ikkunan läpi sisään. Kappa on matala ja leveä verho, joka peittää verhotangon ja ikkunan yläreunan. Salusiini tai puoliverho on ikkunanpuitteisiin kiinnitetyn tangon tai langan varaan ripustettu verho, joka peittää vain ikkunan alaosan. Rullaverho on kiinnitetty ikkunan yläpuolelle rullalle ja vedetään narulla alas auki. Sälekaihdin on ikkunaan yleensä kiinteästi asennettava verho, joka on valmistettu langoilla toisiinsa yhdistetyistä puu- tai metallisäleistä. Paneeliverho on suora ja sileä kangas, joka kiinnitetään ikkunanpuitteeseen tai kiskoon. Esirippu on verho, joka teatterissa peittää näyttämön ennen esityksen alkua.
Verhot ripustetaan esimerkiksi pujottamalla verhotanko verhoon ommeltuun pujotuskujaan, tai käyttämällä verhorenkaita, lenkkejä, nauhoja tai purjerenkaita. Verhot voi myös ripustaa vaijeriin, joka on pingotettu kattoon tai seinästä seinään. Verhotangon päissä on usein koristeelliset nupit, jotka estävät verhoa liukumasta tangoilta. Verhon keskiosan kohdalla pystysuunnassa voi olla verhotamppi, josta verho vedetään sivulle ja kiinnitetään seinään asennettuun verhopidikkeeseen.
Alexander von Brandenburg
Alexander von Brandenburg (1838 Pietari – 12. joulukuuta 1897 Pietari) oli suomalainen Venäjän keisarikunnan armeijassa palvellut kenraalimajuri.
Alexander von Brandenburgin vanhemmat olivat Säämingissä 1795 syntynyt hovineuvos Reinhold Joakim von Brandenburg ja Sofia Trofimova. Myös hänen veljensä Nikolai von Brandenburg yleni kenraaliksi Venäjän keisarillisessa armeijassa. Alexander von Brandenburg ylennettiin aliluutnantiksi 1862 ja määrättiin jalkaväkirykmenttiin Käkisalmelle, josta hänet siirrettiin seuraavana vuonna Henkikaartin Izmailovon rykmenttiin. Hänet ylennettiin everstiksi 1878. Vuonna 1886 von Brandenburgista tuli 26. reservijalkaväkipataljoonan komentaja, vuonna 1888 4. Varsovan linnoitusrykmentin komentaja ja vuonna 1889 138. Bolhovin jalkaväkirykmentin komentaja. Tästä tehtävästä ja samalla sotapalveluksesta hän sai eron kenraalimajurina heinäkuussa 1891.
Kekki
Kekki on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Ruokatutkimus
Ruokatutkimus tarkoittaa ruuan ja siihen liittyvien aiheiden kriittistä tarkastelua tieteen, taiteen, historian, yhteiskunnan ja muiden alojen näkökulmista. Se poikkeaa muista ruokaan liittyvistä tutkimusaloista, kuten maanviljelystä, siinä, että ruokatutkimus pyrkii tarkastelemaan asioita laajemmalti kuin esimerkiksi kulutuksen ja tuotannon näkökulmista. Ruokatutkimus on poikkitieteellinen ala, ja siinä on aineksia muun muassa filosofiasta, historiasta, kirjallisuustutkimuksesta, sosiologiasta, taidehistoriasta ja antropologiasta.
Juan Ruiz de Alarcón
Juan Ruiz de Alarcón y Mendoza (noin 1580 Meksiko − 1639) oli meksikolais-espanjalainen näytelmäkirjailija, joka asui vuodesta 1600 pääasiassa Espanjassa. Aikalaiset eivät arvostaneet häntä, mutta jälkimaailma on kunnioittanut. Hän on kirjoittanut luonnekomediat La verdad sospechosa, Las paredes oyen, Don Domingo de Don Blas ja sankarinäytelmät Ganar amigos, El tejedor de Segovia. Niiden luonteenkuvaus on miehekästä ja syvää.
Antologiassa Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 7, Espanjan ja Portugalin kirjallisuuden kultainen kirja (WSOY 1954) on Ruiz de Alarcónin tekstiä.
Uusikaupunki Areena
Uusikaupunki Areena (tai Pohitullin palloiluhalli) on palloiluhalli Uudessakaupungissa. Parhaiten se tunnetaan koripalloseura Korihaiden kotihallina. Hallia käytetään myös konserteissa.
Hallin yleisöennätys on 2 500 katsojaa vuoden 1990 koripallofinaalista. Hallissa on myös pelattu Suomi-Kuuba ja Suomi-Puola koripallomaaottelut.
Palloiluhallin virallinen nimi muutettiin Pohitullin palloiluhallista Uusikaupunki 400 -areenaksi Uudenkaupungin 400-vuotisjuhlavuoden kunniaksi. Juhlavuoden jälkeen hallin nimi muutettiin muotoon "Uusikaupunki Areena".
Remontit
Kesällä 2005 oli hallin neliosaisen remontin ensimmäinen vaihe, jolloin hallin äänentoisto uusittiin. Toinen vaihe käynnistyi kesällä 2006, jolloin areenan parketti vaihdettiin. Syksyllä 2008 halliin asennettiin uusi tulostaulu ja korien yläpuolelle asennettiin myös uudet pienet näytöt.
Kesän 2009 aikana hallia remontoitiin, jolloin nykyinen pääkatsomo siirtyi eteläiseen päätyyn ja tilalle tuli uusi teleskooppikatsomo. Uuteen katsomoon mahtui 365 henkeä, jolloin Pohitullin uusi istumakapasiteetti on 1 201 henkeä tai vaihtoehtoisesti kapasiteetti on 927 istumapaikkaa ja 600 seisomapaikkaa.
Samalla kenttä laajennettiin FIBA:n vuoden 2012 sääntöjen mukaisesti: kolmen pisteen viiva siirtyi puoli metriä taaksepäin ja lisäksi korin alle piirrettiin törmäysalue. Areena onkin tiettävästi ensimmäinen pelipaikka Suomessa, jossa siirryttiin jo tuleviin sääntömuutoksiin.
Adam Taubitz
thumb|Adam Taubitz vuonna 2013. Adam Taubitz (s. 7. lokakuuta 1967 Chorzów, Puola) on saksalainen jazziin ja klassiseen keskittynyt muusikko, viulisti, trumpetisti, orkesterinjohtaja, kitaristi ja säveltäjä. Vuodesta 1997 hän oli viulistina Berliinin filharmonikoissa Claudio Abbadon alaisuudessa. Hänet tunnetaan kenties parhaiten työstään Berliinin filharmonikkojen jazzryhmässä, jota hän oli perustamassa vuonna 1999, ja Aura Quartettissa.
Pikachun loma
Pikachun loma on lyhytelokuva, joka ilmestyi ensimmäisen Pokémon-elokuvan, Mewtwon vastaiskun mukana. Se oli ensimmäinen Pikachu-lyhytelokuva.
Juoni
Pikachun loma kertoo siitä, kun Ash, Misty ja Brock päästävät Pokémoninsa koko päiväksi ns. Pokemonien leikkipuistoon. Se on suuri alue, jossa Pokémoneilla on lupa temmeltää.
Sitten paikalle ilmestyy Pokémon-jengi, johon kuuluvat Raichu, Cubone, sekä kaksi uutta toisen sukupolven Pokémonia Marill ja Snubbull. He mekastavat ja herättävät Togepin, joka saa toiset vihaiseksi. Togepi lähtee hoipertelemaan omille teilleen Pikachu kintereillään, samalla kun Bulbasaur ja Squirtle kinaavat Pokémon-jengin kanssa. Pikachun mielestä riiteleminen ei ole hyvä juttu, mutta sen mieli muuttuu, kun Raichu pelottaa sähköllään Togepia, ja käräyttää lopulta Pikachun.
Pokémonit ottavat mittaa toisistaan. Squirtle ui kilpaa Marillin kanssa, joka voittaa, ja Pikachu sekä Raichu lähtevät juoksemaan sähköiset posket kiinni toisissaan. He juoksevat muun muassa päin Rakettiryhmän Weezingiä, Arbokia sekä Meowth'ta sekä Ashin Charizardin hännän päältä. Se hermostuu ja pysäyttää kinaavat kaksikon.
Yhdessä Ashin, Mistyn ja Brockin Pokémonit alkavat kiskoa epätoivoista Charizardia irti, mutta se ei onnistu. Vieressä Pokémon-jengi nauraa, mutta Pikachu menee niiden luo, ja pyytää apua. Kaikki paitsi Cubone menevät auttamaan, sillä Cubonet ovat tunnettuja siitä, ettei niitä juurikaan kiinnosta muiden auttaminen.
Lopulta myös Cubone menee auttamaan, ja Pokémonit saavat Charizardin irti. Ilkeä Pokémon-jengikin tajuaa, että yhteistyöllä kaikki sujuu, varsinkin kun Pokémonit vielä yhteisvoimin korjaavat hajonneet kiipeilytelineet ja pitävät niissä hauskaa. Ilta hämärtyy ja Ash, Misty ja Brock palaavat noutamaan Pokémoninsa. Kaikkien lähdettyä Pikachu vielä kiittää Pokémon-jengiä, ja palaa sitten onnellisena Ashin luokse.
Chrystina Sayers
Chrystina Lauren Sakamoto Sayers (s. 14. elokuuta 1987 San Diego, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen laulaja ja tanssija. Sayers kuuluu Girliciousiin.
Chrystina Sayers
John Stegeman
John Stegeman (s. 27. elokuuta 1976) on alankomaalainen jalkapallovalmentaja ja entinen hyökkääjä. Kesästä 2019 lähtien hän on toiminut Zwollen päävalmentajana.
Ura
Stegeman on SBV Vitessen kasvatti ja nousi seuran edustusjoukkueeseen kaudella 1995/96. Peliaika jäi kuitenkin vähäiseksi ja hän hankki kokemusta lainasopimuksella Helmond Sportissa kaudella 1996/97 ja tekikin joukkueelle seitsemän maalia pelaamissaan 16 ottelussa. Kesällä 1997 hän siirtyi Go Ahead Eaglesiin, jossa vakiinnutti paikkansa pelaavassa kokoonpanossa. Maaleja syntyi parhaimmillaan 12 viimeisellä Eagles-kaudella 1999/2000. Stegeman edusti urallaan vielä Heracles Almeloa, AGOVV Apeldoornia ja SC Cambuur-Leeuwardenia. Hän lopetti pelaajauransa vuonna 2007.
Valmennusuralle Stegeman siirtyi vuonna 2008, kun hänestä tuli Heracles Almelon apuvalmentaja. Elokuun lopussa 2014 Stegeman nousi potkut saaneen Jan de Jongen seuraajaksi Heraclesin edustusjoukkueen päävalmentajaksi. Syyskuussa seura teki Stegemanin kanssa kauden 2014/15 loppuun ulottuvan sopimuksen. Stegemanin johdolla Heracles säilyi Eredivisiessä ollen 14:s. Kaudella 2015/16 Stegeman jatkoi päävalmentajana ja luotsasi Heraclesin hienosti kuudenneksi. Euro-ottelukarsinnoissa Heracles voitti FC Groningenin ja FC Utrechtin selviten ensimmäistä kertaa seuran historiassa mukaan Eurooppa-liigaan. Seuraavilla kausillaan Stegeman luotsasi Heraclesin Eredivisien keskikastiin. Hän jätti seuran kauden 2017/18 päätteeksi ja siirtyi Go Ahead Eaglesin päävalmentajaksi.
Stegemanin johdolla Go Ahead Eagles sijoittui kaudella 2018/19 Eerste Divisiessa viidenneksi ja joukkue jäi niukasti vaille nousua pääsarjaan. Kauden jälkeen hän jätti seuran ja siirtyi Zwollen päävalmentajaksi.
Achillesaurus
Achillesaurus (nimen merkitys: "Achillen lisko") oli teropodeihin kuulunut dinosaurussuku. Se eli myöhäisliitukaudella. Achillesauruksen kokoa ei tiedetä. Ravintonaan se käytti hyönteisiä.
Fossiilit ja luokittelu
Achillesauruksen fossiililöydökset ovat vähäiset: vain osittainen luuranko on löydetty. Se löydettiin Argentiinassa Río Negron maakunnassa sijaitsevasta Bajo de la Carpan muodostumasta.
Vuonna 2012 tehdyssä Makovicky et alin tutkimuksessa esille nostettiin ajatus siitä, että Achillesaurus ja toinen alvarezsauri Alvarezsaurus saattavat olla yksi ja sama dinosaurus.
Dean Hargrove
Dean Hargrove (s. 27. heinäkuuta 1938 Kansas) on yhdysvaltalainen tv-tuottaja ja käsikirjoittaja. Hän aloitti uraansa Hollywoodissa 1960-luvulla ja hänen työtään Columbo-sarjan kanssa palkittiin Emmy-patsaalla vuonna 1974. Suomessa hänet tunnetaan Matlockin ja Koira haudattuna-sarjan luojana ja vastaavana tuottajana.
Sperma-allergia
Sperma-allergia tai siemennesteallergia ( tai hypersensitivity) tarkoittaa allergista reaktiota siemennesteelle tai jollekin sen ainesosalle. Kyseessä on harvinainen allergia, joka raportoitiin ensimmäisen kerran vuonna 1958. Vuoteen 2005 mennessä tieteellisessä kirjallisuudessa oli kuvattu noin 80 allergiatapausta, mutta on arvioitu, että merkittävä osa tapauksista jää raportoimatta. Suurin osa naisista, joilla on todettu siemennesteallergia, on alle 40-vuotiaita ja heillä on suvussaan atopiataipumusta.
Sperma-allergian oireet ovat samankaltaisia kuin muidenkin allergisten reaktioiden oireet. Oireet ilmaantuvat joko välittömästi tai noin tunnin sisällä siemennesteelle altistumisesta. Paikallisia oireita ovat muun muassa kutina, kuumotus, turvotus, punoitus ja polttelu iholla ja sukupuolielinten alueella. Sisäisiä oireita voi myös ilmetä; niihin lukeutuvat tavallisesti hengenahdistus, nielemisvaikeus, sidekalvontulehdus, nuha, nokkosihottuma, ruoansulatuselimistön häiriöt ja herkistysihottuma. Harvinaisena mutta vaarallisena oireena voi ilmetä anafylaksia. Allergiset oireet voivat ilmetä pitkään lievinä ennen pahenemistaan vakava-asteisiksi, eivätkä ne välttämättä liity vain tietyn henkilön siemennesteeseen.
Siemennesteallergian diagnoosi tehdään potilaan oireiden pohjalta käyttämällä apuna ihotestejä ja osoittamalla potilaan seerumista spesifisiä IgE-luokan vasta-aineita siemennesteen proteiineille. Hoitona on tavallisesti allergeenin välttäminen esimerkiksi kondomien avulla. Siedätyshoitoa on myös mahdollista kokeilla. Raskautta yritettäessä apuna voidaan käyttää koeputkihedelmöityshoitoja.
Aiheesta muualla
Semen
Kuolemanrangaistus Suomessa
thumb|[[Suomen sisällissota|Suomen sisällissodan aikainen teloitus Länkipohjassa.]] Kuolemanrangaistus on Suomessa nykyisin kielletty. Suomen lakiin kuolemanrangaistus oli kirjattu rauhanajan rangaistuskeino vuoteen 1949 saakka, ja sitä käytettiin viimeisen kerran rauhanaikana vuonna 1825. Sodan- ja poikkeustilan aikainen kuolemanrangaistus oli lainsäädännöllisesti voimassa vuoteen 1972 saakka, ja viimeinen sodanajan kuolemanrangaistus pantiin käytäntöön vuonna 1944.
Ruotsin vallan aika
Keskiajalla kuoleman­rangaistuksen täytäntöön­pano vaihteli paljon. Tappokin oli usein sovitettavissa sakolla.
Yhdystie 2879
pienoiskuva|Yhdystie 2879 Riihimäen puolella kesäkuussa 2015. Yhdystie 2879 on yhdystie, joka kulkee Riihimäeltä Hausjärven Hikiälle, yhtyen lopulta seututiehen 290. Tien pituus on kahdeksan kilometriä.
Kuolemanrangaistus Suomessa
Ruotsin vallan aika
Myöhemmin Ruotsin vuoden 1734 laki määräsi kuolemanrangaistuksen varsin monista rikoksista, muutamasta sellaisestakin, joita nykyisin ei pidetä rikoksena lainkaan. Kuoleman­rangaistus oli säädetty joko ainoaksi mahdolliseksi tai jonkin lievemmän rangaistuksen kanssa vaihto­ehtoiseksi muun muassa jumalan­pilkasta, noituudesta , valtio­petoksesta , kuninkaaseen tai hänen neuvon­antajaansa kohdistuvasta kunnian­loukkauksesta , rahan­väärentämisestä , kaksin­naimisesta , eläimeen sekaantumisesta , murha­poltosta , murhasta , raiskauksesta , yli sadan taalarin arvoisen esineen varastamisesta kirkosta ja suku­rutsauksesta. Vuoden 1734 laissa mainittiin yli 60 rikollista tekoa, joista rangaistuksena oli kuolemantuomio. Vakavimmista rikoksista seurauksena oli kuolemanrangaistus mestauslavalla usein suuren väkijoukon edessä. Teloitukset olivat julkisia väenkokouksia. Sillä pyrittiin pelotusvaikutukseen. Kaikkia kuolemantuomioita ei pantu täytäntöön mestaamalla. Esimerkiksi omaisuusrikoksen tekijöitä ei yleensä mestattu. Varkaudesta ja ryöstöstä langetettiin hirttotuomio.
Yhdystie 2879
Tien kulku
Tie saa alkunsa Riihimäeltä, V. I. Oksasen kadun ja Väinö Sinisalon kadun risteyksestä. Tie jatkaa liikenneympyrälle siten, että tien länsipuolelle jää Peltosaari ja itäpuolelle Patastenmäki. Liikenneympyrältä tie jatkaa edelleen alittaen Riihimäki-Lahti-radan ja sivuuttaen Uhkolan, Taipaleen ja Metsäkorven kaupunginosat Riihimäellä sekä Lempivaaran matkailukeskuksen. Tästä tie jatkaa edelleen peltomaiden halki ja yhtyy Hikiällä lopulta seututiehen 290, Eskon koulun tienoilla.
Liikenneympyrälle asti tie kulkee nimellä V. I. Oksasen katu. Tämän jälkeen se jatkaa nimellä Uusi Karhintie ja Metsäkorven kohdilta edelleen nimellä Karhintie aina Hikiälle asti.
Kuolemanrangaistus Suomessa
Suomen suuriruhtinaskunnan aikana
Vuoden 1734 laki pysyi Venäjän vallan aikana voimassa Suomen suuriruhtinaskunnassa. Vuonna 1826, pian valtaan­tulonsa jälkeen, keisari Nikolai I kuitenkin antoi keisarillisen julistuksen, jonka mukaan kuolemantuomiot oli siitä lähtien pantava täytäntöön ainoastaan, jos tuomittu oli syyllistynyt valtio­rikokseen taikka keisarin tai keisariperheen jäsenen murhaan. Muussa tapauksessa tuomitut oli sen sijaan karkotettava Siperiaan, jossa he joutuivat elinikäiseen pakkotyöhön. Jos tuomittu oli nainen, rangaistuksena oli elinikäinen vankeus ja pakkotyö kehruuhuoneessa Suomessa.
Tiettävästi viimeinen rauhan aikana teloitettu suomalainen henkilö oli Tahvo Putkonen, jonka tuomio pantiin täytäntöön 8. heinäkuuta 1825. Hän oli pieksämäkeläinen renki, joka tuomittiin miestaposta. Hänelle langetettiin kuolemantuomio mestaamalla ja hautaaminen kirkkomaan ulkopuolelle sekä 24 hopeataalarin sakot oikeuden halventamisesta, juopottelusta ja pyhärauhan rikkomisesta.
Vuonna 1889 säädettiin kokonaan uusi rikoslaki ja siihen liittyvä asetus rangaistusten täytäntöönpanosta. Sen mukaan kuolemanrangaistus voitiin vielä tuomita kuudesta rikoksesta. Se oli ainoa mahdollinen rangaistus keisarin murhasta, joka katsottiin valtiopetokseksi, sekä keisarinnan, perintö­ruhtinaan, leski­keisarinnan tai muun keisarillisen perheen jäsenen sekä ystävyydessä olevan valtion päämiehen murhasta. Vaihto­ehtoisesti muun rangaistuksen kanssa se olisi voitu tuomita muustakin murhasta sekä majesteetti­rikoksesta ja maan­petoksesta. Lain mukaan teloitukset oli suoritettava viipymättä mestaamalla vankilan pihalla tai suljetussa paikassa vankilan lähellä. Rangaistusta ei siis enää olisi pantu täytäntöön julkisesti, vaan laissa määrättiin, keiden virkamiesten tuli olla mestauksen tapahtuessa paikalla; muita ei saanut olla läsnä. Rikoslain tultua voimaan vuonna 1894 kuolemantuomioiden nimellisestäkin langettamisesta tuli erittäin harvinaista. Teloituksia ei edelleenkään suoritettu, ja harvat kuolemantuomiot muunnettiin uuden lakitermin mukaisesti elinkautisiksi kuritushuonerangaistuksiksi.
Venäjän sotalain mukaan sotilas­rikoksista saatettiin tuomita kuolemaan. Täytäntöönpanomenetelmä oli joko ampuminen tai hirttäminen. Ensimmäisen maailmansodan aikana teloitettiin hirttämällä neljä suomalaista, jotka oli tuomittu kuolemaan Venäjän sotatilalain nojalla: heinäkuussa 1915 hirtettiin Krestyn vankilassa Pietarissa Viipurin maalaiskunnasta kotoisin olleet Onni Nöjd ja Juho Jaatinen, jotka olivat tappelussa aiheuttaneet venäläisen aliupseerin kuoleman, syyskuussa 1916 hirtettiin niinikään pietarilaisessa vankilassa raippaluotolainen itsenäisyysaktivismin tukija Johannes Gustafsson ja marraskuussa 1916 Oulussa aktivisti Taavetti Lukkarinen. Lukkarinen oli viimeinen Suomessa hirtetty. Häntä ei hirtetty hirsi­puuhun vaan kaupungin ulkopuolella Kontinkankaalla olleeseen mäntyyn.
Sisällissota vuonna 1918
Vuoden 1918 sotatapahtumien yhteydessä kuolemanrangaistuksia (teloituksia) pantiin täytäntöön molemmilla puolilla yhteensä lähemmäs 10 000. Kuolemantuomioiden laillisuus oli usein kyseenalainen. Valkoisella puolella suurin osa tuomioista annettiin pika- tai kenttäoikeuksissa, joiden toimivaltaa ei ollut perustettu lailla vaan paikallisen suojelus­kunnan tai sotilasjohdon valtuutuksella. Vastaavasti punaisella puolella kuolemantuomioita antoivat kansan- ja vallankumoustuomioistuimet, joiden toimivalta ei perustunut lakiin. Ylimääräiset valtio­rikos­tuomio­istuimet asetettiin sodan päätyttyä keväällä 1918 säädetyn lain nojalla tutkimaan punavankien rikoksia, mutta niidenkin antamien kuolemantuomioiden laillisuus oli kyseenalaista. Suurin osa annetuista 555 kuolemantuomiosta annettiin osallisuudesta murhiin. Valtiopetoksesta, jonka tunnusmerkistön punaisten yrittämä vallankumous täytti, ei ollut säädetty rangaistukseksi kuolemantuomiota. Maanpetoksen tunnusmerkistö olisi edellyttänyt, että Suomi olisi ollut sodassa, mutta Suomi ei ollut laillisessa järjestyksessä julistanut sotaa Venäjää vastaan. Toisaalta, jos Suomi olisi ollut sodassa, vangiksi saatuja venäläisiä olisi tullut kohdella sota­vankeina ampumisen sijasta.
Eduskunta sääti heinäkuun 1918 puolivälissä lainmuutoksen, jonka mukaan teloitukset suoritettaisiin mestaamisen sijaan ampumalla (genom arkebusering). Vanhan lakitekstin vaikutuksesta vuonna 1918 teloitettuja mainitaan usein aikalaisasiakirjoissa ”mestattuina”, mutta tiettävästi ketään ei teloitettu katkaisemalla kaula.
Vuosina 1918–1939
Yleinen mielipide nousi voimakkaasti vastustamaan kommunistipoliitikko Toivo Antikaiselle Turun hovioikeudessa vuosina 1935−1937 käydyn oikeusjutun yhteydessä vaadittua kuoleman­rangaistusta, mikä herätti laajalti myös kansainvälistä huomiota. Syyttäjä vaati Antikaiselle kuolemantuomiota Itä-Karjalassa vuonna 1922 tapahtuneesta sotavanki Antti Marjoniemen murhasta, jota väitettiin Antikaisen tekemäksi. Vastareaktiona kerättiin nopeasti yli 100 000 nimeä kuolemanrangaistusta vastustavaan eduskunnalle luovutettuun kirjelmään. Kuolemanrangaistuksen vastustajat, joiden johtavaksi hahmoksi tuli professori Väinö Lassila, vetosivat siihen, että kuolemanrangaistus ei vähentäisi rikollisuutta, vaan päinvastoin voimistaisi raakoja ja väkivaltaisia asenteita Suomessa. Kirjelmän allekirjoittajien joukossa oli useita tunnettuja taiteilijoita, mm. Aino Ackté, Elmer Diktonius, Leevi Madetoja, L. Onerva, Hagar Olsson, Olavi Paavolainen, Toivo Pekkanen, F. E. Sillanpää, Elli Tompuri, Elina Vaara, Katri Vala ja Lauri Viljanen. Muita nimekkäitä kirjelmän allekirjoittajia olivat Aino ja Alvar Aalto, A. K. Cajander, Annie Furuhjelm, Lucina Hagman, Bruno Jalander, Niilo Liakka, Ester Ståhlberg, N. R. af Ursin ja Edvard Westermarck. Kirjelmän ansiosta Suomessa ei koskaan hyväksytty poliittisen äärioikeiston vaatimaa lakia kuolemanrangaistuksesta.
Kivimäen hallitus antoi eduskunnalle lakiesityksen, joka olisi palauttanut rikoslaissa yli sata vuotta kuolleena kirjaimena olleen rauhanaikaisen kuolemanrangaistuksen käyttöön maanpetosten kohdalla. Ratkaisevassa käsittelyssä syyskuussa 1936 eduskunta kuitenkin hylkäsi lain täpärästi äänin 94–93. Antikainen puolestaan tuomittiin elinkautiseen kuritushuonerangaistukseen; lisäksi hän sai kahdeksan vuoden kuritushuonetuomion valtiopetoksen valmistelusta. Hänet vapautettiin talvi­sodan päätyttyä Neuvostoliiton vaatimuksesta ja luovutettiin Neuvostoliittoon.
Toisen maailmansodan vuodet 1939–1944
Talvi- ja jatkosodan aikana pantiin täytäntöön noin 550 kuolemanrangaistusta, joista ehkä 90 prosenttia annettiin vakoilijoille ja tuhotöiden tekijöille. Sota-aikana langetettiin kaikkiaan 681 kuolemantuomiota; tuomituista ylivoimaisesti suurin osa oli Neuvostoliiton kansalaisia. Väliaikaisen lain nojalla rangaistukset pantiin täytäntöön ampumalla. Taistelutilanteissa ja niiden yhteydessä esimiehen ampumisoikeutta sotapelkuruudesta käytettiin joitakin kertoja. Tunnettu tapaus on aseistakieltäytyjä Arndt Pekurisen teloitus Uhtualla syksyllä 1941. Suuren kohun miehistön keskuudessa aiheutti 7. divisioonassa Syvärillä joulukuussa 1941 suoritettu kahden karkuruudesta tuomitun sotilaan teloitus heidän kieltäydyttyään jatkamasta taistelua väsymyksen ja jopa 40 asteeseen kiristyneen pakkasen vuoksi. Tapaus oli Väinö Linnan Tuntemattoman sotilaan 9. luvun teloituskohtauksen esikuva. Sotien päätyttyä puitiin julkisuudessa ahkerasti niin ikään karkuruudesta tuomitun ja teloitetun, jatkosodan kaoottisessa perääntymisvaiheessa hermoromahduksen kokeneen lääketieteen kandidaatti Urpo Viinikan tapausta.
Sotien aikana langetettuja kuolemantuomioita tutkineen oikeustieteen tohtori Jukka Lindstedtin mukaan kuolemanrangaistukset tuomittiin riippumattomissa oikeusistuimissa, joten syytettyjen oikeusturva oli lähtökohtaisesti hyvä, toisin kuin monen muun maan järjestelmässä. Oikeusturvaa heikensivät kuitenkin sotilasesimiesten ja Valtiollisen poliisin tuomioistuimia kohtaan harjoittama painostus, syytetyn muutoksenhakumahdollisuuden rajoittaminen sekä avustajan käytön rajoittaminen ja vaikeuttaminen, mitä sota-aikana pidettiin ilmeisesti normaaleina toimenpiteinä. Lisäksi keskustelu kuolemanrangaistuksista tiedotusvälineissä oli sodan aikana kielletty. Varsinkin valitusmahdollisuuden puuttuminen vaikutti käytännössä; lähes kaksi kolmasosaa kuolemantuomioista pantiin täytäntöön vain alioikeustasoisen tuomioistuimen (kenttä- tai pikaoikeuden) päätöksellä. Tuomioistuimet eivät sen sijaan yleisesti ottaen näytä joutuneen taipumaan sotilasesimiesten tai Valpon painostuksen edessä. Kaksi teloitusta suoritettiin selkeästi lain vastaisesti: toisessa tapauksessa tuomittu oli alle 18-vuotias, ja toisessa tuomio pantiin täytäntöön tuomitun tekemän armonanomuksen käsittelyn ollessa vielä kesken.
Helsingin suurpommitusten aikaan helmikuussa 1944 eduskunta hyväksyi vähäisen keskustelun jälkeen lainmuutoksen, joka mahdollisti kuolemantuomion myös omaisuusrikoksista, mutta yhtäkään tuomiota ei langetettu tämän nojalla.
Laulu Hiawathasta
Laulu Hiawathasta on Henry Wadsworth Longfellow'n kirjoittama runoteos vuodelta 1855. Se on intiaanilegendoihin pohjautuva kalevalamittainen runoelma. Eepoksen on suomentanut A. E. Ollilainen, ja suomennos julkaistiin vuonna 1912.
Kuolemanrangaistus Suomessa
Toisen maailmansodan vuodet 1939–1944
Tunnetuin Neuvostoliiton Suomeen desanttina lähettämä henkilö oli Kerttu Nuorteva, joka pidätettiin Helsingissä syyskuussa 1942. Helsingin suojeluskuntapiirin kenttäoikeus tuomitsi Nuortevan vakoilusta kuolemaan marraskuussa 1943 ja sotaylioikeus vahvisti tuomion toukokuussa 1944. Nuortevalle langetettua kuolemantuomiota ei kuitenkaan koskaan pantu täytäntöön, vaan hänet vapautettiin vankilasta Moskovan välirauhansopimuksen 20. artiklan nojalla ja luovutettiin Neuvostoliiton kansalaisena Neuvostoliittoon.
Jatkosodan aikana tiedustelu-upseerina toiminut majuri Max von Hellens tuomittiin kuolemaan sotapetoksesta maaliskuussa 1943. Tuomion perusteena oli salaisten tietojen toimittaminen Yhdysvaltain sotilasasiamiehelle. Von Hellensin armonanomus hylättiin, mutta tuomiota ei pantu täytäntöön Yhdysvaltain painostuksen vuoksi. Hänen vaimonsa tekemän armonanomuksen kohtalo jäi ratkaisematta yli puoleksitoista vuodeksi sodan loppuun saakka. Von Hellens vapautettiin Moskovan välirauhansopimuksen 20. artiklan nojalla syyskuussa 1944 liittoutuneiden hyväksi toimineena henkilönä.
Laulu Hiawathasta
Taustaa
Longfellow tunsi hyvin Kalevalan. Hän oli kuullut siitä jo vuonna 1834 Ruotsin-vierailullaan, ja vuonna 1854 hän luki Franz Anton von Schiefnerin saksankielisen käännöksen, joka oli julkaistu kaksi vuotta aikaisemmin. Kalevalan vaikutus näkyy vahvimmin Hiawathan alussa ja lopussa. Longfellow itse ei silti koskaan myöntänyt, että Kalevala olisi vaikuttanut hänen runoelmaansa.
Kuolemanrangaistus Suomessa
Toisen maailmansodan vuodet 1939–1944
Viimeisenä naisena Suomessa teloitettiin Martta Koskinen maanpetoksesta tuomittuna syyskuussa 1943. Viimeinen siviilirikoksesta Suomessa teloitettu oli kuudesta murhasta tuomittu Toivo Koljonen, joka ammuttiin lokakuussa 1943. Viimeinen sotilasrikoksesta teloitettu oli sotamies Olavi Laiho, joka ammuttiin 2. syyskuuta 1944 yksin teoin tehdystä maanpetoksesta ja valtiopetoksesta. Kommunistitaustainen Laiho oli karkaamisensa jälkeen vakoillut Neuvostoliiton hyväksi ja toiminut aktiivisesti Turun metsäkaartissa.
Laulu Hiawathasta
Taustaa
Yhdysvaltalainen kasvitieteilijä Thomas Conrad Porter (1822–1901) kiinnostui Kalevalasta A. F. Soldanin innostamana ja lähetti Soldanille joitakin Kalevala-käännöksiään. Porter oli kiinnittänyt huomiota havaitsemaansa yhtäläisyyteen Kalevalan ja Longfellow’n Hiawathan välillä. Hän kirjoitti asiasta vuonna 1855 National Intelligenceriin kirjoituksen, joka aiheutti kiivaan väittelyn.
Vaikutteita
Lewis Carroll kirjoitti Longfellow’n runon pohjalta kalevalamittaisen parodian ”Hiawathan valokuvaus” (engl. Hiawatha’s Photographing) vuonna 1857. Antonín Dvořákin yhdeksännen sinfonian (1893) toinen ja kolmas osa saivat innoitusta Hiawatha-runoelmasta. Yhdysvaltalainen Samuel Coleridge-Taylor sävelsi vuonna 1900 kolmiosaisen kantaatin Scenes from The Song of Hiawatha by Henry Wadsworth Longfellow op. 30.
Kuolemanrangaistus Suomessa
Toisen maailmansodan vuodet 1939–1944
Suomen viimeinen teloitus missään olosuhteissa toteutettiin 3. syyskuuta 1944, jolloin ammuttiin kolme venäläistä desanttia.
Toisen maailmansodan jälkeen
Vuonna 1949 tehdyn lainmuutoksen jälkeen kuolemanrangaistusta ei enää voitu tuomita rauhan aikana tehdystä rikoksesta. Samalla lakiin otettiin määräys, jonka mukaan sotatilan aikana langetettu kuolemantuomio muuttui ilman eri päätöstä elinkautiseksi kuritushuonerangaistukseksi, jos se oli täytäntöön panematta sotatilan lakatessa. Tätä lainmuutosta eduskunnassa käsiteltäessä kukaan ei vaatinut enää rauhan ajan kuolemanrangaistuksen säilyttämistä. Keskustelu kuolemanrangaistuksesta vilkastui hetkeksi vuonna 1953 Soson seisakkeella Muhoksella tehdyn joukkosurman ja Kyllikki Saaren murhan sekä vuonna 1959 Tulilahden kaksoismurhan yhteydessä. Muun muassa silloinen sisäministeri Eino Palovesi kannatti Tulilahden uhrien muistotilaisuudessa pitämässään puheessa rangaistusten koventamista väkivaltarikosten osalta.
Vuonna 1972 kuolemanrangaistus poistettiin rangaistusjärjestelmästä kokonaan. Hallituksen esityksessä viitattiin siihen, että yleinen mielipide oli rauhanaikaisen kuolemantuomion kieltävän lain yli 20-vuotisen voimassaolon aikana yhä voimakkaammin asettunut vastustamaan kuolemanrangaistuksen käyttöä missään olosuhteissa. Lakiesitystä eduskunnassa käsiteltäessä osa SMP:n ja kokoomuksen kansanedustajista kuitenkin vastusti sodanaikaisen kuolemanrangaistuksen täydellistä lakkauttamista, koska se oli edelleen olemassa Ruotsissa, jossa sodanaikainen kuolemanrangaistus poistettiin vuotta myöhemmin. Veikko Vennamon tekemä vastaesitys kuitenkin hävisi äänin 140–29. Äänestyksestä oli poissa 27 edustajaa ja tyhjää äänesti kolme edustajaa. Asiasta käydyssä eduskuntakeskustelussa kokoomuksen kansanedustaja Eero Lattula vetosi paitsi naapurimaiden esimerkkiin, myös kuolemanrangaistuksen pelotevaikutukseen, koska se panisi hänen mielestään esimerkiksi sotapelkuruutta ja -karkuruutta suunnittelevan harkitsemaan vakavasti tekonsa seurauksia. Toisaalta Lattulan puoluetoveri Juha Vikatmaa katsoi, ettei kuolemanrangaistuksen kaltaisin negatiivisin toimenpitein kyetä ylläpitämään puolustusvoimien toimintakykyä ja kansalaisten maanpuolustustahtoa. SKDL:n kansanedustajan Anna-Liisa Jokisen mielestä taas Suomi voi aivan hyvin olla edelläkävijä kuolemanrangaistuksen kieltämisessä.
Viimeinen arvovaltaiselta taholta esitetty kannanotto kuolemanrangaistuksen puolesta kuultiin keväällä 1994, jolloin SMP:n kansanedustaja Marita Jurva toivoi kuolemanrangaistuksen palauttamista rikoslakiin moninkertaisille murhamiehille. Vaatimuksen innoittajana oli tapaus, jossa varusmieskarkuri Mika Muranen surmasi kolme ihmistä Kotkassa huhtikuussa 1994. Satunnaisia vaatimuksia kuolemanrangaistuksen palauttamisesta Suomen lainsäädäntöön on esiintynyt vielä tämän jälkeenkin, lähinnä sanomalehtien yleisönosastokirjoituksissa mieliä kuohuttaneiden henkirikosten yhteydessä. Taloustutkimuksen vuonna 1996, jolloin mikään tietty törkeä henkirikos ei ollut ajankohtainen, tekemässä mielipidetiedustelussa 24 prosenttia vastaajista halusi ottaa käyttöön kuolemanrangaistuksen mahdollisuuden henkirikoksista. Kannatus oli suurinta nuorimmissa ikäryhmissä, alle 35-vuotiaiden vastaajien keskuudessa.
Kuolemanrangaistuksen kielto kirjattiin 1995 perustuslakiin osana perusoikeusuudistusta. Sama kielto otettiin myös vuonna 2000 voimaan tulleeseen uuteen perustuslakiin.
Laista löytyi pitkään yksittäisiä mainintoja kuolemanrangaistuksesta, mutta yllä selvitetyn säädöshierarkian ja desuetudo-perusteen myötä ne eivät olleet voimassa. Esimerkiksi 1. tammikuuta 2017 asti oikeudenkäymiskaaren 1. luvussa väärästä tuomiosta säädettiin: "Jos hän [tuomari] sen tahallansa tekee, vihasta ja ilkeydestä taikka ystävyyden, lahjain ja voiton tähden, menettäköön virkansa, saamatta sitä koskaan takaisin, korvatkoon myös vahingon, ja lahjat menkööt vaivaisille. Jos joku sellaisen väärän tuomion tähden menettää henkensä tahi kunniansa, menettäköön tuomarikin pahuutensa ja ilkeytensä takia henkensä tahi kunniansa."
Marraskuussa 2015 Sipilän hallituksen työ- ja oikeusministeri Jari Lindström (ps.) sanoi television Kioski-ohjelmassa olevansa valmis harkitsemaan kuolemanrangaistusta terroristeille. Lindströmin lausunnon taustalla olivat Pariisissa 13. marraskuuta 2015 tehdyt terrori-iskut. Kansanedustajille vuonna 2011 tehdyssä kyselyssä Lindström oli vastannut voivansa harkita kuolemanrangaistusta poikkeuksellisen julmien henkirikosten tekijöille. Tultuaan valituksi ministeriksi Lindström ilmoitti kuitenkin, ettei hän aio hallituksessa edistää kuolemanrangaistuksen käyttöönottoa.
Uotinen
Uotinen on suomalainen sukunimi. Uotinen-nimisiä henkilöitä ovat muun muassa:
Kožim
250px|thumb|right|Kožimjokea [[Jugyd-Van kansallispuiston alueella.]] Kožim on Petšoran vesistöön kuuluvan Kosjun sivujoki Komin tasavallassa Venäjällä. Sen pituus on 202 kilometriä, valuma-alueen laajus 5 180 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaus 120 kuutiometriä sekunnissa.
Punatukkainen Lilli
Punatukkainen Lilli on vuonna 1932 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen Jack Conwayn ohjaama romanttinen komediaelokuva, jonka pääosissa näyttelevät Jean Harlow ja Chester Morris. Sivuosissa ovat muiden muassa Lewis Stone ja Leila Hyams. Anita Loos käsikirjoitti elokuvan Katherine Brushin romaanin pohjalta.
Kožim
Kožim saa alkunsa Uralilta Narodnajavuoren itäpuolelta. Alajuoksullaan se virtaa soistuneella tasangolla kohti luodetta. Joen varrella sijaitsee Kožymin autioitunut taajama.
Punatukkainen Lilli
Punatukkainen Lilli on mustavalkoinen ja 79 minuutin mittainen. Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 25. kesäkuuta vuonna 1932. Metro-Goldwyn-Mayer tuotti elokuvan. Elokuvaa nykyään pidetään mainitun tyylin eräänlaisena klassikkona. 200px|thumb|left|Elokuvan alku.
Juoni
Lillian "Lil" Andrews (Harlow) työskentelee Legendre Company-yhtiölle ja aiheuttaa William "Bill" Legendre Juniorille (Morris) ja Irene "Rene" Legendrelle (Hyams) avioeron. Bill ja Lil menee naimisiin sen jälkeen vähän myöhemmin. Lilillä on kuitenkin suhde liikemies Gaersten (Stephenson) kanssa ja käyttää häntä pakottaen yhdistyksen maksamaan huomiota hänelle. Lilillä on myös toinen suhde autonkuljettaja Albertin (Boyer) kanssa.
Muuta
Elokuvassa Jean Harlow käytti peruukkia, peittäen näin vaaleat hiuksensa, koska elokuvassa Lillianilla on punaiset hiukset ja elokuva kuvattiin mustavalkoisena, korvata hiusten väri hienovaraisesti muuttaen peruukilla ja hänen meikkinsä tehtiin enemmän dramaattisemmaksi korostaen näin hahmonsa luonnetta.