cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Käänteishyljintä
Kun luuytimen- tai kantasolujensiirrolla hoidetaan verisyöpää, käänteishyljintäreaktio kohdistuu elimistön terveiden solujen lisäksi myös syöpäsoluihin, jolloin ilmiöstä käytetään nimitystä "graft-versus-tumor". Siirteen terveiden lymfosyyttien syöpäsoluja tuhoava vaikutus on perustana sille, miksi toiselta ihmiseltä saadun kantasolujensiirron tulokset ovat parempia kuin siirrettäessä omia tai identtisen kaksosen luovuttamia kantasoluja.
Käänteishyljintä saattaa tapahtua myös verensiirron seurauksena. Verensiirron aiheuttaman käänteishyljinnän voimakkuus on suhteessa siirretyn verivalmisteen sisältämien lymfosyyttien määrään. Vaarassa ovat potilaat, joiden immuunijärjestelmä on vajavainen eikä siten pysty puolustamaan elimistöä. Immuunivajaus voi olla synnynnäinen tai hankinnainen, kuten immunosuppressiolääkityksen tai AIDS:n aiheuttama.
Käänteishyljintää esiintyy harvoin myös kiinteiden elinten siirron yhteydessä, jolloin se on yleensä tyypiltään lievempi.
Käänteishyljintään on kehitetty soluhoito, joka on toistaiseksi kokeiluasteella.
Jatkotuotanto
Jatkotuotanto eli sekundaarituotanto tarkoittaa ympäristöekologiassa kuluttajien biomassaan sitoutuvaa energiamäärää, joka on seuraavan ravintoportaan käytettävissä. Sen määrä ilmaistaan yleensä massana tiettyä alaa ja tiettyä ajanjaksoa kohden, esimerkiksi grammoina neliömetriä ja päivää kohden. Energia sitoutuu primäärituotannossa tuottajiin kemiallisena energiana.
Heavy Metal Perse
Heavy Metal Perse (HMP) on toukokuussa 2000 perustettu suomalainen ja suomeksi laulava power metal -yhtye Kajaanista. Yhtyeen musiikki on sankari- ja sota-aiheista. Heavy Metal Perseen kappale ”Urho” on julkaistu Radio Cityn Rautakanki 2 -kokoelmalevyllä. Yhtye sai debyyttialbuminsa Eripuran valmiiksi kesällä 2007 ja se julkaistiin 16. tammikuuta 2008 Dethrone Musicin kautta. Vuoden 2008 aikana Heavy Metal Perse esiintyi ympäri Suomea muun muassa Blaze Bayleyn ja Skycladin kanssa ja vieraili festivaaleista Nummirockissa sekä Jalometallissa.
Ruohokarppi
Ruohokarppi (Ctenopharyngodon idella) on noin 120 senttimetrin pituiseksi kasvava joissa elävä kala, joka on kotiseudullaan Kiinassa arvostettu ruokakala. Ruohokarppi luetaan aasiankarppien heimoon ja se on sukunsa Ctenopharyngodon ainoa laji. Se on ollut FAO:n tilaston mukaan maailmanlaajuisesti kalanviljelyssä eniten tuotettu kalalaji, ja sen kokonaistuotantomäärä vuonna 2012 oli noin viisi miljoonaa tonnia. Päätuotantoalueen Kiinan lisäksi sitä on myös istutettu ympäri maailmaa lähinnä kanaviin ja tekoaltaisiin estämään liikaa rehevöitymistä, sillä aikuiset ovat puhtaasti kasvinsyöjiä. Poikaset taas syövät vastakuoriutuneina pieniä selkärangattomia.
Suomessa Ahvenanmaalla on istutettu 1970-luvulla ruohokarppeja erääseen järveen, mutta pysyvää kantaa ei ole muodostunut.
Lisääntyminen
Kutu tapahtuu kesällä. Munat kelluvat pintavedessä ja poikaset tarvitsevat kehittyäkseen lämmintä vettä. Siksi ruohokarpit eivät menesty kovin kylmässä ilmastossa.
Rånäsin linna
thumb|300px|Rånäsin linna
Rånäsin linna on Ruotsissa Norrtäljen kunnassa sijaitseva rakennus. Linna rakennettiin hovimarsalkka A. D. Reuterskiöldiä varten ja se valmistui vuonna 1844, jolloin vanha säteritila purettiin. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti P. A. Nyström. Tyylisuunnaltaan linna edustaa myöhäisempireä ja siihen on vaikuttanut italialainen arkkitehtuuri.
Errol Morris
Errol Morris (s. 5. helmikuuta 1948, Hewlett, New York, USA) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu dokumenttiohjaaja. Vuonna 2003 The Guardian -lehti sijoitti hänet seitsemänneksi maailman 40 parhaan ohjaajan listalla. Hänen tunnetuimpia töitään ovat syyttömän, kuolemaantuomitun miehen vapautumiseen johtanut Johtolanka (The Thin Blue Line), fyysikko Stephen Hawkingistä kertova A Brief History of Time ja Oscarin tuonut Robert McNamaran muotokuva Sodan oppitunnit (The Fog of War).
Mogador (saari)
Mogador on Marokolle kuuluva pieni asumaton saari Atlantissa Essaouiran kaupungin edustalla. Saari on noin kolme kilometriä pitkä ja noin 1,5 kilometriä leveä. 250px|thumb|vasen|Mogadorin saarelta löydetty 600-luvulta eaa. peräisin oleva foinikialainen keramiikankappale. Kappale on esillä Essaouiran [[Sidi Mohammed ben Abdallahin museossa.]] 250px|left|thumb|1700-luvulta peräisin oleva kartta Mogadorin saaresta ympäristöineen.
Mogadorin saari ja muut Îles Purpuraires -ryhmän saaret ovat nykyisin luonnonsuojelualuetta, jolla tavataan esimerkiksi välimerenhaukkoja. Välimerenhaukat pesivät saarella huhtikuusta lokakuuhun. Saarille pääsee vain erikoisluvalla.
Historia
Mogadorin saaren ja mantereen välinen Mogadorinlahti on voimakkailta tuulilta suojainen luonnonsatama, minkä ansiosta alueella purjehtineet foinikialaiset perustivat saarelle 700–500-luvulla eaa. asutuskeskuksen, jota he kutsuivat nimellä Migdal tai Migdol. Nimi tarkoittaa vartiotornia tai pientä linnoitusta. Foinikialaiset perustivat saarelle purppurantuotantotilat, sillä Mogadorilla ja lähisaarilla elävästä Hexaplex trunculus -kotilosta saatiin ylellisyysvaatteiden värjäyksessä käytettyä purppuraa. Îles Purpuraires -saarten purppuran maine oli kiirinyt Roomaan saakka ja vuosina 25 eaa.–24 jaa. hallinnut Rooman valtakuntaan kuuluneen Mauretanian kuningaskunnan kuningas Juba lähetti saarille valtuuskunnan, jonka tarkoituksena oli käynnistää purppurantuotanto uudelleen. Alaouiten hallitsijasukuun kuuluva sulttaani Muhammad III rakennutti saarelle 1700-luvun lopulla neljä puolustuslinnoitusta. Sulttaani Abd al-Rahman rakennutti kaksi lisää omalla valtakaudellaan. Sulttaani Abd al-Aziz rakennutti saarelle vuonna 1897 moskeijan ja vankilan, johon vangittiin Rhamna-heimon kapinallisia. Nykyisin vankila on käyttämätön.
Hollywood (Florida)
United States Census Bureaun mukaan Hollywoodin pinta-ala on 79,8 km², josta vettä on 11,23 %. Naapurikuntia ovat Fort Lauderdale, Dania Beach, Davie, Cooper City, Pembroke Pines, Miramar, West Park, Pembroke Park ja Hallandale. Kaupungin nykyisenä pormestarina toimii Mara Giulianti.
Paperilentokone
pienoiskuva|Yhden paperilentokonetyypin kaaviokuva. Paperilentokone on paperista taiteltu lennokki. Lennokkeja on useita erilaisia; temppulentokoneet, nopeuslentokoneet ja tasapainolentokoneet. Paperilentokoneet pysyvät ilmassa niihin taiteltujen siipien ansiosta. Paperilennokkien ilmassa pysymisen maailmanennätys on nykyään japanilaisen Takuo Todan tekemä 27,9 sekuntia, kun taas nykyistä pituusennätystä pitää hallussaan yhdysvaltalainen Joe Ayoob heitettyään 69,14 metriä (sisätiloissa) John Collinsin suunnittelemalla Susanne-lennokilla. Edellinen ilmassa pysymisen ennätys, 27,6 sekuntia, oli yhdysvaltalaisen Ken Blackburnin nimissä. Hän teki ennätyksen 8. lokakuuta 1998 Georgia Domessa Atlantassa. Suomen paperilennokkiseuran 26. heinäkuuta 2008 järjestämissä lajin ensimmäisissä SM-kilpailuissa paperilennokkia heitettiin pisimmillään 41 metrin päähän.
pienoiskuva|vasen|NASAn aikanaan maailman suurimmassa paperilentokoneessa vuodelta 1992 oli siipien kärkiväli 9,3 metriä.
Nikeforos Khumnos
Nikeforos Khumnos (n. 1250/55–1327) oli bysanttilainen filosofi ja Palaiologosten hovin virkamies. Hän oli keisari Andronikos II:n hovin johtavia hahmoja 1290-luvulta alkaen.
Khumnos kirjoitti filosofisia tutkielmia erityisesti luonnonfilosofiasta, kosmologiasta ja psykologiasta. Hän ei kuitenkaan kirjoittanut monien muiden bysanttilaisten oppineiden tavoin kommentaareja ja parafraaseja antiikin aikaisista teksteistä. Monet Khumnoksen tutkielmista oli kirjoitettu kirjallisia kokoontumisia (theatra) varten. Myös keisari oli usein läsnä tällaisissa kokoontumisissa.
Khumnos pyrki argumentoimaan Platonin ja Aristoteleen filosofisia näkemyksiä vastaan filosofisin perustein teologisten sijasta, ja tuki tällä tavalla vakiintuneita teologisia kantoja. Hän esimerkiksi osoitti ristiriitaisiksi Aristoteleen näkemyksen siitä, että taivaankappaleet koostuisivat viidennestä alkuaineesta; Platonin näkemyksen anamnesiksestä ja sielujen ennalta-olemisesta; sekä Platonia ja Aristotelesta yhdistäneen näkemyksen siitä, että aine on ikuista eikä sitä ole luotu. Toisaalta hän katsoi todistaneensa ruumiillisen ylösnousemuksen vetomalla Platonin näkemykseen sielunvaelluksesta.
Hovissa Khumnoksen kilpailijana toimi toinen filosofi, Theodoros Metokhites.
Kirvesjärvi (Hämeenkyrö)
Kirvesjärvi on Pirkanmaalla Hämeenkyrössä Kokemäenjoen vesistössä oleva järvi, joka kuuluu Ikaalisten reitin valuma-alueen Mahnalanselän alueeseen. Kirvesjärvi kuuluu siinä Myllyojan valuma-alueeseen.
Maantieto
Järvi on 300 metriä pitkä, 100 metriä leveä ja sen pinta-ala on 2,2 hehtaaria. Järveen laskee vain yksi pelto-oja, mutta rannat viettävät järveen laajalta alueelta. Ympäristössä on puoliksi peltomaata ja metsämaata. Luusua sijaitsee eteläpäässä, josta lähtee 2,3 kilometriä pitkä laskuoja virtaamaan vuoroin pelto-ojana ja metsäojana Heinijärven Kirveslahteen. Rannassa on maatila ja kaksi vapaa-ajan asuntoa, joille johtaa tiet yhdystieltä 13117.
Historiaa
Kalmbergin kartastossa järveä ei ole piirretty näkyviin, mutta Hämeenkyrön pitäjän kartassa, johon Kalmbergin kartastokin perustuu, järvi näkyy Kirvusjärven nimisenä. Myös järven laskuoja näkyy tässä kartassa.
Liian paksu perhoseksi
Liian paksu perhoseksi on Sisko Istanmäen 1995 julkaistu romaani. Kirja oli Finlandia-palkintoehdokkaana.
Sovitukset
Romaanista muokatun tv-elokuvan ohjasi Heidi Köngäs. Siinä pääosaa Kaisua esittää Kaarina Hazard ja Kaisun miestä Erniä Mika Nuojua. Elokuva kuvattiin Alavuden Niinimaalla.
Kesällä 2022 Salon Teatteri esittää Vuohensaaren kesäteatterissa romaanin pohjalta sovitetun musiikkinäytelmän, jonka ohjaa Janne Jämsä.
No Bull
No Bull on hard rock -yhtye AC/DC:n marraskuussa 1996 julkaisema video, joka sisältää 10. heinäkuuta 1996 Las Ventasin härkätaisteluareenalla Espanjan pääkaupungissa Madridissa kuvatun konsertin. Kuuluisa kappale "Back in Black" esitettiin ensimmäisenä edesmenneen Bon Scottin kunniaksi. Konsertti julkaistiin myöhemmin myös DVD:nä.
Kappaleluettelo
DVD-versiossa on mukana konsertin lisäksi kappaleen "Hard as a Rock" musiikkivideo ja dokumentti kyseisen musiikkivideon teosta.
David Rabinowitz
pienoiskuva|David Rabinowitz
Dubuque Fighting Saints
Dubuque Fighting Saints on yhdysvaltalainen juniorijääkiekkoseura, joka pelaa USHL:ssa. Seura on kotoisin Dubuquesta Iowasta. Seura pelasi USHL:ssä jo vuosina 1980–2001, mutta vuonna 2001 seura ajautui konkurssiin. Seura perustettiin uudelleen kaudella 2010–2011, jolloin se voitti myös USHL:n mestaruuden kukistettuaan finaalissa Green Bay Gamblersin.
Rantasalmen kappeliseurakunta
Rantasalmen kappeliseurakunta on Rantasalmen alueella toimiva Savonlinnan seurakuntaan kuuluva kappeliseurakunta. Kappeliseurakunta perustettiin vuoden 2016 alussa, kun Rantasalmen seurakunta liitettiin Savonlinnan seurakuntaan. Seurakuntaliitoksen syyt olivat taloudelliset. Seurakuntaliitokseen ei liittynyt kuntaliitosta, vaan Rantasalmen kunta jatkoi itsenäisenä. Rantasalmen seurakunta ehti toimia vuodesta 1578, ja siitä on erotettu muun muassa Varkauden ja Heinäveden seurakunnat.
Kappeliseurakunnan tiloihin kuuluu Rantasalmen kirkko, seurakuntatalo ja leirikeskus. Leirikeskus on vuokrattu ulkopuoliselle. Kappeliseurakunnan kappalaisena toimii Rantasalmen viimeiseksi jäänyt kirkkoherra Jussi Leppäniemi. Kappeliseurakunnalla on muun muassa kirkkokuoro.
Historia
Rantasalmen seurakunta perustettiin Säämingin kappeliksi 1554, ja se itsenäistyi 1578. Heinävedestä tehtiin Rantasalmen kappeliseurakunta 1744 ja se itsenäistyi 1852. Kirkkohallitus vahvisti vuonna 2015 Rantasalmen seurakuntaliitoksen 1. tammikuuta 2016 alkaen Savonlinnan seurakunnan uutena kappeliseurakuntana.
Nan Goldin
Nan Goldin (s. 12. syyskuuta 1953 Washington (DC)) on merkittävä yhdysvaltalainen valokuvataiteilija ja dokumenttivalokuvaaja.
Elämäkerta
Valmistumisensa jälkeen hän muutti New Yorkiin ja aloitti post-punk- ja new wave -musiikkipiirien dokumenttivalokuvauksen. Hän kuvasi myös kaupungin energistä homoalakulttuuria 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa, mennen vähitellen Boweryn kovien huumeiden alakulttuuriin. Nämä vuosina 1979–1986 otetut kuvat muodostavat hänen maineikkaan työnsä The Ballad of Sexual Dependency. Kuvien valokuvaestetiikka ilmentää huumeiden käyttöä, väkivaltaa, aggressiivisia pariskuntia ja omaelämäkerrallisia hetkiä. Suurin osa hänen Ballad-kohteistaan kuoli 1990-luvulla joko huumeiden yliannostukseen tai AIDSiin; mukaan lukien hänen läheiset ystävänsä ja usein kuvauksen kohteena olleet Greer Lankton ja Cookie Mueller. Balladin jatkoksi hän yhdisti kuviaan kahteen muuhun sarjaan: I'll Be Your Mirror ja All By Myself.
Vuonna 2007 Goldinille myönnettiin Hasselblad-palkinto.
Komi Agbetoglo
Komi Agbetoglo (s. 24. joulukuuta 1993 Agomé, Maritime) on togolainen pöytätennispelaaja. Hän kilpaili vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa ja putosi miesten kaksinpelissä karsintakierroksella hävittyään Australian Justin Hanille.
Kinnulanranta
Kinnulanranta on Reisjärven kylä, joka sijaitsee Vuohtojärven rantamaisemissa yhdystien 7594 varrella noin viisi kilometriä Reisjärven keskustasta Lestijärven Yli-Lestille päin. Kylään voidaan lukea kuuluvaksi myös Mäntyperän, Aholanmäen ja Metsäperän (myös nimellä Mehtäperä) asutukset. Alue rajautuu Vuohtojärven lisäksi Lestijärven, Kinnulan ja Pihtiputaan kuntien alueisiin.
Ylilestille vievältä tieltä haarautuvat kapeammat Mäntyperäntie ja Kinnulanrannantie, joka kulkee Vuohtojärven takaa Aholanmäen halki Leppälahteen. Mäntyperän ja Metsäperän eteläpuolella on laaja Etelä-Sydänmaan erämaa-alue, jonka läpi kulkee vaellus- ja retkeilyreitti Peuran polku. Vuohtojärven ranta-alueet ovat myös suosittuja kesämökkialueita.
Kinnulanrannan kansakoulu aloitti toimintansa 3. lokakuuta 1928. Kinnulanrannan ala-aste suljettiin syksyllä 2006 oppilasmäärän painuttua alle kahdenkymmenen.
Chad Trujillo
pienoiskuva|Chad Trujillo Chadwick A. ”Chad” Trujillo (s. marraskuu 1973) on yhdysvaltalainen tähtitieteilijä, kääpiöplaneettojen löytäjä ja toinen kääpiöplaneetta Eriksen löytäjistä.
Trujillo on tutkinut useiden transneptunisien kohteiden kiertoratoja. Vuonna 2005 ilmoitettiin että Trujillo, Michael E. Brown ja David L. Rabinowitz löysivät kääpiöplaneetta Eriksen vuonna 2003.
Bad Brains
Bad Brains on yhdysvaltalainen vuonna 1977 perustettu punk- ja reggae-yhtye, joka oli suosionsa huipulla 1980-luvulla.
Yhtye aloitti jazz-yhtyeenä, mutta kehittikin todella nopean punk rock -soundin. Monet pitävät Bad Brainsia ensimmäisenä hardcore punk -yhtyeenä, mutta arvio on kiistelty. Punkin ohella yhtye teki myös reggae-kappaleita, ja myöhemmillä levyillä on vaikutteita myös funkista ja heavy metalista. Yhtyeen jäsenet ovat rastafareja ja kertovat elämänkatsomuksestaan paljon kappaleissaan.
Kouvolan harmonikkatehdas
Kouvolan harmonikkatehdas oli Kouvolassa vuosina 1932–1995 toiminut Harmonikka Oy:n omistama suomalainen harmonikkatehdas. Se oli lopettaessaan alansa viimeinen Pohjoismaissa. Tehtaan malleihin kuului muun muassa Suomessa kautta aikojen eniten myyty harmonikkamalli Kouvolan Casotto. Toinen tehtaan tunnettu malli oli Kouvolan Maestro.
Aarne Koski - harmonikantekijä
Tehtaan perustaja Aarne Koski (s. 1. elokuuta 1896, Anjala – 12. joulukuuta 1954, Kouvola ) oli kotoisin Anjalan pitäjän Ahvion kylästä. Hän harrasti jo nuorena sekä harmonikansoittoa että harmonikkojen korjailua. Saatuaan käsiinsä italialaisvalmisteisen viisirivisen harmonikan, hän alkoi soittimen rakenteeseen tutustuttuaan rakentaa omatekoisia viisi- ja kuusirivisiä harmonikkoja, joista ensimmäinen valmistui vuoden 1915 tienoilla. Hän signeerasi ensimmäiset harmonikkansa tekstillä ”Aarne Koski, Inkeroinen”.
Koski muutti Kouvolaan ja piti kaupungissa omaa sekatavarakauppaa vuosina 1919 – 1928. Kaupanpidon ohessa Koski jatkoi harmonikkojen valmistusta. 1920-luvun vaihteessa hän valmisti toistakymmentä soitinta. Hän alkoi myös tuoda maahan italialaisia harmonikkoja. . Vuoden 1922 tienoilla kotkalainen harmonikansoittaja Jussi Homan palasi Yhdysvalloista Suomeen. Homan toi mukanaan viisirivisen ”trappukahvaisen” harmonikan, joka purettiin osiin ja analysoitiin huolellisesti, mikä vaikutti merkittävästi Kosken seuraaviin harmonikkamalleihin. 1920-luvulla Koski teki myös läheistä yhteistyötä aikansa soittajamestareiden, Jussi Homanin, August Kapiaisen ja Leander Norrbackin kanssa, jotka kaikki soittivat Kosken valmistamilla harmonikoilla ja edistivät merkittävästi niiden myyntimenekkiä.
Tehtaan perustamisesta sota-aikaan
Vuonna 1930 Kosken johdolla valmistettiin 30 kappaleen koesarja ja tapahtumaa voidaan pitää tehdasluonteisen harmonikanvalmistuksen ensiaskeleena Kouvolassa. Harmonikkojen valmistamistoiminta virallistettiin uudella toiminimellä Oy Harmonikka 9. helmikuuta 1932. Aarne Kosken ohella yhtiön perustajia olivat hänen veljensä parturimestari Väinö Koski sekä puuseppä Taavi Kaplas. Tällöin Kosken palveluksessa oli jo seitsemän työntekijää ja harmonikkoja valmistui yksi viikossa. Valmistus alkoi Käpylässä Sointula-nimisessä kiinteistössä, josta ”tehtaan” käytössä oli kaksi huonetta. Jo ensimmäisestä mallista lähtien kaikki tehtaan itse valmistamat rungot merkittiin juoksevalla sarjanumerolla. Tehtaan pääkirjaan merkittiin myynnin yhteydessä päivämäärä, myyty malli, mallinumero, sekä kenelle soitin oli myyty.
Sota-aika ja Aarne Kosken kauden loppuvaiheet
Tehtaan metalliosasto ja kielivalmistus muuttivat vuonna 1940 Väinölänkatu 37:ään, jossa oli myös työntekijöiden asuntoja. Talvisodassa Kouvolan pommituksen yhteydessä vuonna 1940 Aution taloon osui lentopommi, joka meni talon kivijalan lävitse, mutta jäi suutariksi. Tehtaan oma historiikki toteaa, että pommin räjähtäminen olisi todennäköisesti lopettanut sen aikaisissa oloissa yhtiön harmonikanvalmistuksen ja toiminnan. Sota-aikaan päättyi myös tehtaan ensimmäinen tärkeä aikakausi. Tehtaan toiminta oli tarkoitus järjestää uudelleen, mutta levoton ja epävarma sota-aika esti isommat kehityshankkeet. Tehtaan varastoissa oli kuitenkin raaka-aineita pitkäksi aikaa ja toiminnan jatkuvuus oli sikäli turvattu. Vuonna 1940 valmistui noin yksi soitin päivää kohden, eli noin 25 – 30 harmonikkaa kuukaudessa. Kesällä 1939 soittimia oli valmistunut jopa 40 kuukaudessa ja työntekijämäärä oli 50 – 60. Tehdas oli kasvanut vuoden 1932 kahdesta huoneesta siten, että toiminnot vaativat 15 huonetta syksyllä 1940. Jatkosodan alkaessa kesällä 1941 tehtaan toiminta keskeytettiin, mutta aloitettiin taas jonkin ajan kuluttua. Sodan loppua kohti materiaalipula alkoi vaivata ja etenkin soittimen kielinahat, selluloidi, ruuvit ja bekamoidit olivat lopussa. Seitsemän tehtaan työntekijää kaatui jatkosodassa ja moni tuli takaisin invalidina. Tehtaan työtä jatkoivatkin sodan aikana enimmäkseen naiset ja nuorukaiset.
Tehtaan vienti veti hyvin 1940-luvulla. Ruotsiin oli viety vuodesta 1937 lähtien kymmenessä vuodessa yli 800 harmonikkaa ja vuonna 1947 yksittäiset jälleenmyyjät tekivät jopa 30 harmonikan kertatilauksia. Vienti alkoi kuitenkin tyrehtyä 1950-luvulla, jolloin toisaalta kotimarkkinoiden kysyntä oli vakaata. Metalliosasto muutti Väinölänkadulta Jaakonkatu 10:een, tohtori Lundgrenin kiinteistöön, vuonna 1949 ja edelleen vuonna 1964 Ketomäen taloon Koulukadulle. Aution talon toiminnot muuttivat Väinölänkatu 1:een vuonna 1950. Yhtiön myynti- ja toimistotilat olivat sijainneet alusta alkaen Oikokatu 3:ssa.
Kalevi ja Jouko Kosken aika 1954 – 1986
thumb|Kouvolan 6-rivinen "kuningascasotto"-harmonikka vuodelta 1983 Aarne Koski siirsi sairastuttuaan syksyllä 1954 osakkeensa pojalleen Kalevi Koskelle (1927 – 2013) ja osa osakkeista siirrettiin myös Kalevin veljen Jouko Kosken (s. 1924) haltuun. Kalevi Koski teki tehtaan toimintaan uudistuksia ja palkkasi muun muassa Tapio Kuuluvaisen tehtaan suunnittelijaksi. Kuuluvaisesta tuli eräs harmonikansuunnittelun keskeisistä hahmoista, jonka ratkaisut vaikuttivat harmonikkoihin myös kansainvälisesti. 1950-luvulla soittimia myytiin noin 200-250 kappaletta vuodessa, eli niitä valmistui noin yksi päivässä. Yhtiö oli aina keskittynyt aikuisille suunnattuihin, suhteellisen isokokoisiin harmonikkamalleihin. 1950-1960-luvuilla tehdas toi Italiasta myös Frontalini ja G. Vignoni –merkkisiä harmonikkamalleja, jotka olivat kevyempiä ja pienempikokoisia, kuin tehtaan omat mallit. Yhtiön toiminta oli vakaata vuosina 1958 – 1982, eikä uudistumista mallistossa tai tuotannossa juurikaan tapahtunut. Jouko Koski ryhtyi yhtiön johtajaksi syyskuussa 1962, Kalevi Kosken keskittyessä kivimurskausliiketoimintaan. Yhtiön kaikki toiminnot siirtyivät omaan tehdaskiinteistöön Asentajankatu 5:een vuonna 1966.
Harmonikan suosio instrumenttina laski rautalanka- ja popmusiikin myötä ja tehtaalla koettiin taloudellisesti vaikeita aikoja ja jopa pitkäaikaisia lomautuksia. Vuoteen 1971 saakka tehtaalla tuotettiin myös pieni määrä niin kutsuttuja elektroniharmonikkoja, jolla pyrittiin tarjoamaan sähköurkumaisia mahdollisuuksia harmonikansoittajille. Vaikka soittimen tekninen taso oli hyvä, sen heikohko menestys lopetti tuotannon lyhyeen. Vuonna 1982, juhliessaan viisikymmenvuotistaipalettaan, yhtiö työllisti 30 henkilöä ja soittimien kotimaisuusaste oli 95%. Tehdas järjesti kolme juhlakonserttia Kouvolassa, jotka keräsivät yhteensä 1 400 henkilöä.
Tehtaan loppuvaiheet 1986 - 1995
thumb|[[Jani Helenius ja Kouvolan 60-vuotisjuhlamalli-Casotto]] Harmonikka Oy siirtyi 9. kesäkuuta 1986 seinäjokisen Lasse Pihlajamaa Oy:n omistukseen ja toimitusjohtajaksi tuli Erkki Järvenpää joka on myös emoyhtiö Lasse Pihlajamaa Oy:n toimitusjohtaja. Järvenpää hoiti yhtiön velat pois ja kaikki 24 työntekijää jatkoivat vanhojen työehtojen mukaisesti. Tehtaan muuttoa Seinäjoelle harkittiin 1987. Kouvolan harmonikkojen menekki oli kuitenkin laskeva, ja myynti hiipui 1980-luvun loppua kohden. Vuosina 1992-1993 harmonikkojen myynti oli laskenut noin 100 kappaleeseen vuodessa, soittimia keräytyi varastoon, eikä tehtaan toiminta ollut enää kannattavaa. Työntekijät alkoivat tehdä osapäiväistä työviikkoa ja vuonna 1994 soittimia myytiin enää noin 60 vuodessa.
Kouvolan harmonikkatehdas lopetettiin 31. lokakuuta 1995. Tehtaan laitteistot ja koneet varastoitiin Seinäjoelle valmiiksi, mikäli kotimaisten harmonikkojen kysyntä Suomessa elpyisi. Harmonikkojen huonon kysynnän 1990-luvulla sanottiin johtuneen myös osaltaan tehtaan tuotteiden liian kestävästä laadusta. Viimeisenä toimintavuonnaan tehtaan noin 40 000 markkaa maksaneita soittimia myytiin vain noin 50 kappaletta ja lopettaessaan tehdas työllisti kuusi alallaan kymmeniä vuosia työskennellyttä henkilöä. Viimeiseksi valmistetuksi soittimeksi jäi Kouvolan Casotton erityinen 60-vuotisjuhlamalli, jota ehdittiin valmistaa joitakin satoja kappaleita.
Kukkamalli 1932 – 1937
Tehtaan ensimmäisestä harmonikkamallista käytettiin kukkamallin lisäksi myös nimityksiä keilapäämalli tai riikinkukkomalli. Keilapää-nimitys tuli harmonikan diskanttikahvan päätyjen keilamaisesta muotoilusta ja riikinkukko-nimitys puolestaan häkkiin kirjaillusta riikinkukkokuviosta. Harmonikkaa valmistettiin sekä ns. rappu- että tasakahvoilla. Malli on tehtaan ainoa tasakahvamalli, jossa näppäinrivejä ei ole porrastettu. Mallin väritys ja kuviointi oli varsin korea ja sen valmistusvuosien aikana kuviointi vaihteli jonkin verran. Sileäpintaisten kuvioiden ohessa voitiin käyttää myös kohopintaisia koristekuvioita. Värejä oli useita erilaisia. Näppäimet saattoivat olla joko pyöreitä tai nelikulmaisia. Kukkamallia valmistettiin myös vientiin, erityisesti Ruotsiin ja Norjaan. Vientimallit olivat nimeltään Neco Special ja Neco Superior ja ne poikkesivat kotimaan malleista jonkin verran kooltaan, näppäinmäärältään ja rivijärjestelmältään. Vientimallien koko oli 18 x 48 cm ja näppäimiä oli diskanttipuolella 97 ja bassopuolella 120. Muihin pohjoismaihin viedyissä malleissa c-äänen sijainti oli ulkorivillä. Mallia valmistettiin myös pianokoskettimistolla.
Kravattimalli 1936 – 1939
Kravattimallia voitiin vaihtelevan kuvioinnin perusteella kutsua myös virtaviiva-, priima poikkikulma- tai nuolimalliksi. Kansan suussa suosituin nimitys kravattimalli tuli harmonikan kravattikuviosta. Soittimien pintakäsittely oli koreilevaa ja värit vaihtelivat. Priima poikkikulmamalli oli ensimmäinen versio, jossa palje vahvistettiin kahdella kulmanahalla. Tämä paransi palkeen toimintaherkkyyttä ja vähensi murtumisalttiutta. Harmo-kielet olivat tehtaan omaa tuotantoa. Mannerjoen mukaan Harmo-kielet olivat tehtaan oman tuotannon alkuaikoina varsin huonolaatuisia, ja niitä kutsuttiin soittajien keskuudessa myös ”Harmi-kieliksi”.
Funkis- ja Poikkikulmamallit 1939 – 1944
Funkis- ja poikkikulmamallit olivat eräänlaisia siirtymämalleja 1940-luvulle. Harmonikan runko oli sama kuin kravatti- ja nuolimalleissa, mutta harmonikkojen kuviointi ja koristelu olivat varsin erilaisia. Värisävyt olivat hillitympiä ja koristelu yksinkertaisempaa. Funkismalli sai vaikutteita aikansa arkkitehtuurista. Se rakennettiin kulmikkaaksi ja koristeltiin suoraviivaisilla ja niin ikään kulmikkailla kuvioilla. Poikkikulmamallissa oli hieman erilainen kuviointi ja erityisesti palkeen kulmaraudan muotoilu. Molempia malleja rakennettiin sekä näppäin- että pianokoskettimistoilla.
Casotto 1959 – 1965
thumb|[[Lasse Pihlajamaa ja Kouvolan Casotto]] Casotto-malli oli ensimmäinen suomalainen casottokammiolla varustettu harmonikka ja sen myötä käytettävissä olevien äänirekisterien määrä nousi neljääntoista. Mallissa diskanttikahva on muotoiltu lähes saumattomasti soittimen runkoon liittyväksi. Bassorekistereissä käyttöönotettu korkeiden äänikertojen irrotuskytkin ja uudenlainen paljelukko olivat uusia keksintöjä. Palkeiden takaosaan oli kehitelty pitkä takasuojus, mikä estää palkeiden hankautumisen vaatteisiin. Soittimen väritys oli enimmäkseen mustavalkoinen, mistä poikkeuksena oli soittimelle tunnusomainen kullattu häkki ”lohenpyrstökuvioineen”. Muotoilun vuoksi mallia onkin kutsuttu myös ”kultahäkki-” ja ”lohenpyrstömalliksi”. Casottoa valmistettiin myös pianokoskettimistolla.
Maestro 1959 – 1965
Maestromalli oli ulkonäöltään lähes identtinen samaan aikaan valmistetun Casotto-mallin kanssa rekisterien määrää lukuun ottamatta, joten sitä on kutsuttu myös kultahäkki- ja lohenpyrstömalliksi. Casottosta poiketen kaikki neljä diskanttiäänikertaa soivat suoraan, mikä antoi niille heleämmän sointivärin. Myös maestromallista valmistettiin pianoharmonikkaversiota.
Jane X. Luu
Jane X. Luu (s. heinäkuu 1963 Etelä-Vietnam) on vietnamilais-amerikkalainen tähtitieteilijä. Hän tutki Kuiperin vyöhykettä David C. Jewittin kanssa ja kuvasi sen kappaleita. Hänet palkittiin Kavli-palkinolla David C. Jewittin ja Michael E. Brownin kanssa vuonna 2012. He saivat samana vuonna Jewittin kanssa myös Shaw-palkinnon.
Lapsuus ja muutto Yhdysvaltoihin
Jane Luu syntyi Etelä-Vietnamissa vuoden 1963 heinäkuussa. Hän oli toinen lapsi perheessä jossa oli hänen lisäkseen isosisko ja kaksi nuorempaa veljeä. Hänen vanhempansa olivat muuttaneet Etelä-Vietnamiin maan pohjoisosasta vuonna 1955. Luun isä opetti hänelle ranskaa. Vuonna 1975 Etelä-Vietnamin hallitus romahti ja Luun perhe muutti Yhdysvaltoihin. Siellä perhe muutti vaihtelevien majoituspaikkojen jälkeen Paducahiin, Kentuckyyn, jossa he asuivat vuoden. Sen jälkeen perhe muutti Kalifornian Venturaan, jossa Janen isä toimi kirjanpitäjänä.
Opiskelu ja tutkimus
Jane Luu meni lukion (high school) jälkeen Stanfordin yliopistoon, jossa suoritti fysiikan kandidaatin tutkinnon (BA) vuonna 1984. Sen jälkeen hän oli töissä Jet Propulsion Laboratoryssä, joka johdatti hänet planeettatieteen pariin. Vuonna 1986 kesällä hän oli ylempään tutkintoon tähtäävässä koulutuksessa (graduate studies) Nepalissa Massachusetts Institute of Technology (MIT) planeettatieteellisen laitoksen tutkimuksissa. Hän tapasi siellä David Jewittin, joka toimi hänen ohjaajanaan.
Vuosina 1986–1990 Luulla oli huoletonta aikaa koulutuksessa, kun hän pystyi tutkimaan kaikkea, mikä häntä kiinnosti, vailla suurempia velvollisuuksia. He tekivät yhteistyötä Jewittin kanssa monissa projekteissa, joissa tutkittiin aurinkokunnan komeettoja, asteroideja, sekä pikkuplaneettoja. Vuonna 1987 Luu ja Jewitt aloittivat tutkimuksen, jossa tutkittiin, ovatko aurinkokunnan uloimmat osat niin tyhjiä kuin näyttivät olevan. Työhön kului 20 vuotta. Jewitt lopetti MIT:ssä vuonna 1988 ja siirtyi Havaijin yliopistoon, jonne myös Jane Luu muutti, sillä halusi työskennellä Jewittin kanssaan. Hän ei kuitenkaan lopettanut MIT:issä jossa suoritti tohtorintutkinnon (Ph.D.) vuonna 1990. Syksyllä 1990 hän jätti Havaijin ja siirtyi jatko-opiskelemaan Harvard-Smithsonian Astrofysiikan keskukseen Cambridgeen Massachusettsiin. Jane Luu löysi Jewittin kanssa 30. elokuuta 1992 Havaijin yliopiston 2,2-metrisellä kaukoputkella Mauna Keassa kohteen. Se sai myöhemmin nimekseen 15760 Albion. Se oli ensimmäinen Pluton jälkeen löydetty Kuiperin vyöhykkeen transneptuninen kohde. Syksyllä 1994 Jane Luusta tuli Harvardin yliopiston tähtitieteen osaston professori.
Henkilökohtainen elämä
Jane Luu on naimisissa Leidenin yliopistossa tapaamansa Ronnie Hoogerwerfin kanssa. Pariskunnalla on tytär Eliot.
Yhtäläissuoniset perhoset
Yhtäläissuoniset perhoset (Exoporia) on pieni, suhteellisen alkeellisten perhosten muodostama osalahko. Lajit eroavat muista perhosista siten, että sekä etu- että takasiipien siipisuonitus on samanlainen. Lisäksi naaralla on kaksi sukuaukkoa muttei niitä yhdistävä siementiehyttä, toisin kuin aitoperhosilla. Mnesarchae-suvun seitsemän lajia ovat endeemisiä Uudessa-Seelannissa, mutta juuriperhosmaisia tavataan laajalti muualla maailmassa. Suomessa ryhmän lajeja on tavattu seitsemän.
Real Academia Española
thumb|250px|Akatemian rakennus Madridissa. thumb|250px|Akatemian perustamisasiakirjan kansilehti. Real Academia Española eli Espanjan kuninkaallinen akatemia on Madridissa sijaitseva espanjalainen kuninkaallinen akatemia, jonka tehtävä on espanjan kielen vaaliminen Espanjassa. Muilla espanjankielisillä mailla on omat kielenvaalimisorganisaatiot. Ne ovat kuitenkin perustaneet yhteistyöjärjestön Asociación de Academias de la Lengua Española. Real Academia Españolan perusti vuonna 1713 markiisi Juan Manuel Fernández Pacheco esikuvana Ranskan akatemia. Jäsenyys on elinikäinen.
Jäsenet (2009)
(luetteloitu jäseneksitulovuoden mukaan)
Ipswich
Ipswich on ollut asutuskeskus kivikaudelta asti. Keskiajalla se oli merkittävä pyhiinvaelluskohde. Geoffrey Chaucer kertoi Ipswichin kauppiaista vuoden 1380 paikkeilla kirjoittamassaan Canterburyn tarinoita -tarinakokoelmassa. Taidemaalarit John Constable ja Thomas Gainsborough asuivat Ipswichissä. Myös Charles Dickens asui joitakin vuosia kaupungissa ja kuvasi sitä Pickwick-kerhon jälkeenjääneissä papereissa.
Kaupungissa pelaa jalkapalloseura Ipswich Town FC.
thumb|left|Puurakennuksia St Nicholas Streetillä Ipswichin keskustassa.
McLaren MP4-28
McLaren MP4-28 on brittiläisen Formula 1 -talli McLarenin käyttämä auto kaudella 2013. Autolla kilpailivat brittiläinen Jenson Button sekä meksikolainen Sergio Pérez. McLaren ei voittanut autolla yhtään osakilpailua, vaan paras sijoitus Buttonin neljäs sija tuli kauden päätösosakilpailussa Brasiliassa. Valmistajien MM-sarjassa McLaren sijoittui viidenneksi. Edellisen kerran McLaren jäi palkintopallien ulkopuolelle kauden jokaisessa kisassa kaudella 1980.
Testit
MP4-28 sai huomiota Jerezin talvitesteissä huomattavan nopeutensa ansiosta ja auto nousikin mestaruusehdokkaiden joukkoon. Pian kuitenkin selvisi, että vauhdin syynä oli väärin asennettu jousituksen osa Jenson Buttonin autossa mikä vaikutti auton käyttäytymiseen mutkissa. McLaren joutui asentamaan osan uudestaan, jolloin kierrosajat hidastuivat.
Tulokset
<Sup>† Kuljettaja keskeytti, mutta onnistui ajamaan yli 90% kilpailusta mikä oikeuttaa loppusijoitukseen.
This Is It (albumi)
This Is It on yhdysvaltalaisen laulajan Michael Jacksonin soundtrack-albumi, joka julkaistiin vuonna 2009, kaksi vuorokautta ennen Jacksonista kertovan dokumenttielokuvan Michael Jackson’s This Is It ensi-iltaa. Albumilla julkaistiin ennenjulkaisemattomana materiaalina Jacksonin yhdessä Paul Ankan kanssa kirjoittama kappale ”This Is It”, demot kappaleista ”She’s Out of My Life”, ”Wanna Be Startin’ Somethin’” ja ”Beat It” sekä runo ”Planet Earth”. Albumia myytiin ensimmäisen viikon aikana 373 000 kappaletta, ja maailmanlaajuisesti sitä on myyty yli viisi miljoonaa kappaletta.
Albumilta julkaistiin singlenä kappale ”This Is It” kaksi viikkoa ennen itse albumin julkaisua.
Kappaleluettelot
CD 1
CD 2
Loimaan Korikonkarit
Loimaan Korikonkarit (lyhyemmin LoKoKo) on vuonna 1964 perustettu loimaalainen koripalloseura. Sen edustusjoukkue pelasi vuodet 2011–2016 Korisliigassa nimellä Bisons Loimaa, joka osallistui myös EuroCupiin ja VTB United-liigaan. Bisons keräsi pääsarja-aikanaan julkisuutta nimekkäillä pelaajaostoilla ja toisaalta talousvaikeuksillaan. Keväällä 2021 Bisons nousi viiden vuoden tauon jälkeen takaisin Korisliigaan.
Historia
thumb|Loimaan Korikonkareiden logo Loimaan Korikonkarit nousi ensimmäisen kerran historiassaan I-divisioonaan kaudeksi 2008–2009. Ensimmäisellä divisioonakaudellaan joukkue pääsi pudotuspeleihin saakka, joissa sen tie katkesi vasta välierissä. Keväällä 2011 Korikonkarit nousi Korisliigaan voitettuaan I-divisioonan viidennessä finaalissa Lapuan Korikobrat.
Bisons Korisliigassa (2011–2016)
Noustuaan Korisliigaan seuran edustusjoukkueen nimeksi vaihdettiin sponsorointisyistä Nilan Bisons. Tätä ennen seura oli hankkinut urheilujohtajaksi Aleksi Valavuoren, joka kuitenkin erosi tehtävästään lokakuun alussa 2011. Seura eteni heti ensimmäisellä kaudellaan Korisliigan loppuotteluun, jossa se kohtasi Joensuun Katajan. Loppuottelusarja päättyi Bisonsin 3–1-otteluvoittoihin.
Kaudella 2012–2013 Bisons jäi LiigaCupissa hopealle hävittyään Tampereen Pyrinnölle 78–73. Korisliigassa Bisons haki lopulta toisen perättäisen Suomen mestaruutensa voittamalla finaalisarjan viidennessä osaottelussa KTP:n 85–67.
Kaudella 2013–2014 Bisons sai villin kortin Eurocupiin ja joutui siirtämään kyseisen sarjan kotiottelunsa pääkaupunkiseudulle. Bisons saavutti kymmenessä Eurocupin alkulohkopelissään viisi voittoa, mutta putosi jatkopeleistä niukimmalla mahdollisella, yhden koripisteen, erolla. Korisliigassa Bisons sijoittui runkosarjassa toiseksi. Joukkue kuitenkin hävisi Joensuun Katajalle viidennessä välieräottelussa, ja saavutti lopulta pronssia voitettuaan KTP:n 84–76.
Nimisponsori Nilanin kanssa sopimus päättyi keväällä 2014. Kaudella 2014–2015 joukkue alkoi pelata nimellä Bisons Loimaa. Joukkue hyväksyttiin jälleen Eurocupiin, josta se kuitenkin luopui saatuaan osallistumisoikeuden VTB United Liigaan. Bisons jäi 16 joukkueen sarjassa sijalle 13. Joukkue onnistui silti voittamaan mm. Lokomotiv Kubanin, mikä noteerattiin "seurahistorian kenties komeimmaksi voitoksi". Korisliigassa Bisons selvitti jälleen tiensä mitalipeleihin ja saavutti hopeaa hävittyään viidennessä finaalipelissä Joensuun Katajalle 88–85.
Helmikuussa 2016 Bisons-osakeyhtiön johto ilmoitti edustusjoukkueella olevan jonkin verran talousongelmia ja antoi pelaajilleen luvan neuvotella alustavasti siirtymisestä muihin seuroihin. Joukkue karsi paljon pelaajistoaan, päätti luopua seuraavasta kaudesta lähtien kansainvälisistä sarjoista, kääntyi sponsoriensa puoleen ja kutsui pelaajia joukkueeseen kulukorvauskorvauksella. Kilpauransa päättänyt jääkiekkoilija Teemu Selänne omistaa Bisonsin osakkeista viisi prosenttia.
Toukokuussa 2016 Bisons ilmoitti hakevansa liigalisenssiä seuraavalle kaudelle. Joukkueen lisenssin saanti ja rahoitusjärjestelyt olivat ristiin ehdollisia. Kesäkuussa Koripalloliiton liittohallitus ei sarjalisenssiyksikön esityksen mukaisesti hyväksynyt Bisonsin sarjalisenssihakemusta, koska sopimusyhteisö Bisons BC Oy ei täyttänyt vaadittuja velvoitteitaan määräaikaan eli toukokuun loppuun mennessä eikä vielä kolme viikkoa ajankohdan jälkeen kestäneiden neuvottelujen jälkeenkään. Liitto tarjosi Bisonsille paikkaa II-divisioonasta, mihin se ei ensi kädeltä suostunut.
Aika divareissa 2016–2021
Joukkue tippui talousvaikeuksien takia kaudeksi 2016–2017 II-divisioonaan. LoKoKo Bisons -nimellä pelannut ja useilla jenkkivahvistuksilla operoinut joukkue voitti kaikki kauden 20 otteluaan ja nousi nousukarsintojen kautta valtakunnalliseen I-divisioonaan, jossa se pelaa kaudella 2017–2018. Kaudella 2020–2021 LoKoKo Bisons pääsi juhlimaan miesten Divisioona A:n mestaruutta. Bisons nousi voiton myötä takaisin Korisliigaan viiden vuoden tauon jälkeen.
Henkilökohtaiset palkinnot
Korisliigan vuoden valmentaja Korisliigan finaalien MVP Korisliigan vuoden ulkomaalaisvahvistus Korisliigan paras kuudes pelaaja
Teptjaarit
pienoiskuva|281x281px|Kuvitettu kuva teptjaarista 1800-luvun alussa. Teptjaarit (, tiptär) ovat Venäjällä Permin aluepiirissä, Tatarstanin kaakkoisosassa sekä luoteis-Baškortostanissa asuva tataariryhmä. Enemmistö heistä puhuu tataarin kielen keskimurretta ja osa baškiiria. Perinteinen uskonto on sunnalainen islam.
Loimaan Korikonkarit
Henkilökohtaiset palkinnot
Korisliigan vuoden kehittynein pelaaja Korisliigan vuoden puolustuspelaaja Vuoden koripallojohtaja
Teptjaarit
Ryhmän muodostivat Volgan keskijuoksulta Uralin alueelle 1500-luvun loppupuolelta lähtien muuttaneet siirtolaiset. Nimitys teptjaari perustuu persian sanaan daftar ’vihko, luettelo’, johon paikallisten feodaalitilallisten maille asettuneet uudisasukkaat merkittiin. Teptjaarit muodostivat erityisen talonpoikaisryhmän, johon tataarien lisäksi kuului baškiireja, tšuvasseja, mareja, udmurtteja ja mordvalaisia. Muslimien joukossa oli myös kristittyjä ja perinteisten uskontojen harjoittajia. Hallinnollisesti teptjaarit liitettiin vuonna 1855 baškiireihin.
1700-luvun puolivälistä lähtien turkkilaisisperäisistä teptjaareista muodostui erillinen etninen ryhmä, johon sulautui myös mareja ja udmurtteja. Vuonna 1834 teptjaareja oli 147 100 henkeä ja 1900-luvun alussa heidän määränsä arvioitiin noin 382 tuhanneksi. 1800-luvulta lähtien he liittyivät jälleen Volgan tataareihin, ja vuoden 1926 väestönlaskennassa teptjaareina piti itseään vain 27 400 henkeä.
Teptjaarien perinteisiä elinkeinoja ovat maanviljely ja karjanhoito. Aineellinen ja henkinen kulttuuri ei suuresti poikkea Volgan tataareista.
Ella Kanninen
Ella Kanninen (s. 3. marraskuuta 1974 Vihti) on suomalainen toimittaja ja juontaja.
Teptjaarit
Lähteet
Tiptär
Ella Kanninen
Elämä ja ura
Kanninen kirjoitti ylioppilaaksi Nummelan lukiosta vuonna 1993 ja vietti sen jälkeen vuoden Ranskassa Grenoblessa yliopiston järjestämällä kielikurssilla. Hän valmistui toimittajaksi Tarton yliopistosta vuonna 1999. Kanninen on käynyt myös Suomen Ilmailuopiston lentoemäntäkurssin. Ennen televisiouraa hän kirjoitti artikkeleita muun muassa Kauneus ja terveys -lehteen. Kanninen kirjoitti joulukuussa 2021 ilmestyneen kirjansa Jokanaisen remonttikirja yhdessä Jasmiini Lappalaisen kanssa. Kirjassa annetaan ohjeita pintaremonttien tekoon itse.
Televisiotyö
Kannisen televisioura alkoi Ylen Aamu-TV:ssä. Myöhemmin hän toimi uutistenlukijana TV1:ssä. Suomessa Kannisesta tuli tunnettu televisiokasvo kieltenopetusta antaneen TV1:n tositelevisiosarjan Talo Italiassa juontajana. Lisäksi hän toimi apulaistuottajana vuonna 2007 esitetyssä Talo Espanjassa -sarjassa. Keväällä 2010 esitettiin kilpailusarjan kolmas kausi Talo Ranskassa, ja Kanninen toimi ohjelman apulaistuottajana ja juontajana.
Vuosina 2008–2009 Kanninen juonsi Yle Teemalla tiedeohjelmaa Tutkiva juttu. Kanninen on juontanut ja toimittanut myös ajankohtaisia tapahtumia. Hän teki Ylelle taustajuttuja Torinon talviolympialaisista 2006. Kesällä 2010 hän juonsi Tangomarkkinat yhdessä Mikko Peltolan kanssa. Juhannuksena 2012 hän juonsi Iiro Rantalan kanssa Yle Teemalla 13-tuntisen Juhannusjuna-kulttuuriohjelman.
Kanninen juonsi MTV3:n Tanssii tähtien kanssa -ohjelmaa vuosina 2006–2007 Marco Bjurströmin kanssa. Hän palasi ohjelman juontajaksi seitsemännelle tuotantokaudelle syksyllä 2012 korvaten äitiyslomalla olleen Vappu Pimiän.
Kanninen on tehnyt myös matkailuohjelmia. Hän työskenteli muutaman vuoden Italian televisiossa matkailuohjelmassa Il Viaggiatore. Yle Teema esitti kevätkesällä 2012 Italiaan keskittyvän matkailuohjelman Tie Roomaan: kaksi pientä elefanttia, jossa Kanninen toimi oppaana. Kesällä 2012 Ylen Aamu-TV:ssä esitettiin Kannisen juontamaa matkailuohjelmaa Ella Kannisen Toscana. Huhtikuussa 2016 ilmestyi Kannisen kirja Ellan Toscana: Kyläelämää Italiassa.
Helmikuusta 2013 Kanninen juonsi Puoli seitsemän -ohjelmaa Yle TV1:llä. Hän oli alun perin Marja Hintikan sijainen tämän äitiysloman ajan, mutta jatkoi tehtävässä syyskuun 2014 loppuun. Kanninen palasi juontamaan ohjelmaa marraskuussa 2020. Kanninen joutui ohjelmasta sairauslomalle vuonna 2021 ja hänelle suoritettiin kohdunpoisto.
Yksityiselämä
Kannisen aviomies Valerio Chinca on italialainen avaruusinsinööri, joka työskentelee energia-alalla. Heillä on kaksi poikaa. Kanninen asui Firenzen ulkopuolella Toscanan maaseudulla ennen kuin muutti lastensa kanssa 2019 takaisin Suomeen ja asettui asumaan Vantaan Ilolaan.
Taiji
pienoiskuva|Taiji-symboli Taiji (lausutaan [tʰaitɕi]), kiinaksi taijiquan (太极拳, Wade-Giles: t'ai4 chi2 ch'üan2) on perinteinen kiinalainen taistelutaito. Nykyisin laji tunnetaan terveyttä edistävänä liikuntana, jossa pyritään käyttämään kehoa kokonaisvaltaisesti ja liikkeen avulla rentouttamaan keho ja mieli. Tyypillisesti taiji-harrastus aloitetaan hitailla ja pehmeillä harjoituksilla, jotka sopivat kaikenikäisille ja -kuntoisille. Pidemmälle edenneille opetetaan yleensä myös nopeita sarjoja sekä vaihdellen asesarjoja, pariharjoituksia sekä itsepuolustussovellutuksia.
Taijilla ei ole kytköksiä uskontoon toisin kuin esimerkiksi qigongilla ja joogalla, vaan historiallisesti kyse on nimenomaan taistelutaidosta ja nykyisin liikunnasta.
Historiaa
1800-luvulla tiettävästi ensimmäinen Chen-suvun ulkopuolinen, joka oppi taidon oli Yang Luchan 楊露禅 (1799–1872). Hän tuli tunnetuksi taitavana nyrkkeilymestarina ja hänet kutsuttiin keisarin hoviin opettamaan keisarin henkivartijoita. Yang opetti taitonsa pojilleen, joista toinen, Yang Jianhou (楊健候) (1839–1917) välitti taidot edelleen omalle pojalleen Yang Chengfulle (楊澄甫) (1883–1936).
1900-luvun alusta taijiquania on opetettu avoimemmin. Tällöin lajia levittivät laajemmalle muun muassa Yang-suku ja erityisesti Yang Chengfu. Hän opetti Pohjois- ja Etelä-Kiinassa ja monet hänen oppilaansa jatkoivat hänen opetustyötään. Heistä arvostetuimpia olivat Chen Weiming, Dong Yingjie (Tung Ying Chieh), Fu Zhongwen, hänen vanhin poikansa Yang Zhen Ming (Yang Shou Chung) sekä Zheng Manqing (Cheng Manching).
Parin viime vuosisadan aikana taijiquanista on kehitetty monia eri tyylisuuntia ja variaatioita. Tunnetuimmat tyylisuunnat ovat yang-, wu-, chen-, chen- sekä wu/hao-tyylit. Opetus on perinteisesti ollut eri sukujen yksityisoikeus ja taito on välitetty isältä pojalle sukupolvesta toiseen.
Ajan muuttuessa ja opettajien erilaisten taipumusten ja kiinnostusten johdosta taijista on kehittynyt moniulotteinen laji, jota harjoitellaan erilaisista syistä ja lukuisin eri tavoin. Taijista on kehitetty monia lyhennettyjä ja yksinkertaistettuja liikesarjoja kuten kahdeksan, 24 ja 40 liikkeen sarjat terveyden ylläpitämiseen ja kilpavoimistelutyyppiseksi urheiluksi.
Taiji liitettiin Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon vuonna 2020.
Taijin 10 periaatetta
Taijiquanin 10 periaatetta Chen Weimingin muistiinmerkitseminä ovat Yang Chengfun mukaan Taijiquanin harjoittelijan tulisi pohtia näiden periaatteiden merkitystä ja harjoitella säännöllisesti. Taijiquanissa harjoittelun tulee olla rauhallista, eikä fyysisesti raskasta, kuten fyysisiä harjoittelua painottavissa ulkoisissa koulukunnissa, joissa harjoittelun periaate on voimankäyttö (mm. hypyt, lyönnit). Liike tulisi yhdistää tyyneyteen. Pidemmälle edenneet taijin harrastajat voivat tehdä myös nopeita ja fyysisesti vaativampia harjoituksia sen mukaan minkälaista opetusta omassa seurassa on tarjolla. Perusperiaatteet säilyvät luonnollisesti samoina.
Harjoittelun 10 ohjetta
Taijin omaksuminen edellyttää määrätietoista ja jatkuvaa harjoittelua. Taijiharjoittelun voi aloittaa esimerkiksi 10 liikettä sisältävällä Taijin lyhyellä muodolla, ns. Pekingin muodolla (kehitetty 1956). Liikesarja perustuu Yang-koulukunnan pitkään muotoon, ja se sisältää kaikki taiji-liikunnan lainalaisuudet.
Kun lyhyt liikesarja on opittu, harjoittelija voi siirtyä pitempiin sarjoihin. Taijiharjoittelussa tulisi noudattaa Taijin 10 periaatetta, ja lisäksi harjoittelussa on otettava huomioon seuraavat ohjeet: Taijin oppimiseen kuluu koko ihmiselämä, mutta liikkeiden alustava hallinta on opittavissa noin 3 kuukauden harjoittelulla. Noin vuoden kestänyt harjoittelu voi tuoda liikkeisiin sulavuutta, jatkuvuutta, tasapainoisuutta sekä antaa tuntemuksen liikkeiden sisäisestä kokemisesta.
Taijin 13 tekniikkaa
TAIJI SHISANSHI (太极十三式) pienoiskuva|Taiji-harjoittelijoita [[Shanghaissa]]
Tunnetuimmat tyylisuunnat
Wu Yuxiang (1812–1880) oppi taijiquania Yang Luchanilta ja opetti sitä veljenpojalleen Li Yiyulle (1883–1892), joka taas opetti Hao Weizheniä (1849–1920). Tästä opetuslinjasta kehittyi oma tyylisuuntansa, jota kutsutaan wu-tyyliksi tai wu/hao- tai hao-tyyliksi. Tyylisuunta on viidestä päätyylistä harvinaisin ja nimensä takia se usein sekoitetaan Wu Jianquanin kehittämään wu-tyyliin, joka on levinnyt maailmalla paljon laajemmalle.
Sun Lutang (1861–1932) oli jo arvostettu xingyiquan- ja baguazhang-nyrkkeilijä, kun hän alkoi opiskella taijiquania Hao Weizhenin ohjauksessa. Hän kehitti oman tyylisuuntansa, joka on näistä viidestä päätyylistä nuorin.
Muita tyylisuuntia ja variaatioita
Zhaobao-kylä sijaitsee Chenjiagou-kylän lähellä, joten Zhaobao- ja Chen-tyylit ovat kehittyneet rinnakkain.
Wudangshan on tunnettu taolainen pyhä vuori. Tämän tyylisuunnan väitetään periytyvän 1300-luvulla eläneestä Zhang Sanfengistä. Tyylisuunnan historiallisuus on kyseenalaista.
Zheng Manqing (1901–1975) kehitti Taiwanissa yang-tyylistä lyhennetyn 37 liikkeen sarjan. Hän tuli tunnetuksi Yhdysvalloissa 1960- ja 70-luvuilla ja hänen liikesarjansa onkin siellä kaikkein yleisin ja opetetuin.
Cheng Tinhung (1930–2005) oppi wu-tyylin taijia Hongkongissa ja muokkasi siitä oman tyylisuuntansa, jota hän kutsui wudang-taijiquaniksi. Tyyliä alettiin Hongkongissa kutsua myös nimellä Practical Taichichuan, ja maailmalla tyylisuunta onkin tullut tunnetuksi juuri tällä nimellä. Practical Taichichuan on Euroopassa yksi levinneimpiä taiji-tyylejä. Taijiquan- ja wushuasiantuntijat ovat kehittäneet standardisoituja taijiquan-liikesarjoja Kiinassa 1950-luvun puolivälistä alkaen. Tunnetuimmat niistä ovat 24 liikkeen taijiquan, yang-tyylin 88 liikkeen taijiquan, 48 liikkeen taijiquan sekä 32 liikkeen taijijian (taijimiekka). Vuonna 1989 Kiinan Wushu-tutkimuslaitos (中国武术研究院) julkaisi neljä standardisoitua taijiquan -liikesarjaa: chen 56-, yang 40-, wu- ja sun -liikesarjat. Kaikki standardisoidut liikesarjat ovat levinneet Kiinasta ympäri maailmaa.