cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Intel 8080
Konekieli
Konekielen erikoisuus ovat yhden tavun mittaiset aliohjelmakutsut muistin nollasivulle RST-käskyillä. Nämä hyppäävät aliohjelmaan, joka osoite määräytyy kiinteästi käskyn mukaan. Esimerkiksi RST 0 suorittaa aliohjelman osoitteesta 00h, RTS 1 osoitteesta 008h, RTS 2 osoitteesta 10h (n × 8), jne.
Tyvisolusyöpä
Tyvisolusyöpä on ihosyövistä yleisin. Sen yleisyys lisääntyy iän myötä. Vuonna 2018 Suomessa rekisteröitiin noin 9 500 uutta tautitapausta, mutta todellisen määrän on arvioitu olevan vähintään kaksinkertainen.
Tyvisolusyöpiä on kasvutapansa mukaan pinnallisia, nodulaarisia ja invasiivisia. Pinnallinen tyvisolusyöpä muistuttaa ihottumaa. Ihomuutoksen keskusta punoittaa ja hilseilee, ja reunassa voi näkyä kapea valli. Nodulaarinen tyvisolusyöpä on yleensä ihonvärinen, mutta toisinaan ruskea tai musta. Kasvaimen pinta voi haavautua ja rupeutua, ja siinä voi näkyä pieni verisuoni. Invasiivinen tyvisolusyöpä voi kasvaa usealla eri tavalla.
Tyvisolusyöpiä on eniten pään ja kaulan alueella. Altistavia tekijöitä ovat muun muassa koko elämän aikana saatu runsas auringon ultaviolettisäteily, vaalea ihotyyppi, immunosuppressiivinen lääkitys ja krooniset haavat.
Tyvisolusyöpä on tavallisesti parannettavissa hoidolla, jossa kasvain poistetaan täydellisesti. Pinnallinen tyvisolusyöpä voidaan usein hoitaa ilman leikkausta. Nodulaariset basalioomat poistetaan tavallisesti leikkaamalla, ja invasiiviset basalioomat poistetaan aina leikkaamalla.
Hoitamattomana tyvisolusyöpä kykenee kasvamaan syvempiin kudoksiin, mutta se ei juuri koskaan lähetä etäpesäkkeitä.
Bangassi
Bangassi on maalaiskunta ja sen keskuskylä Kayesin alueen Kayesin piirissä Malissa. Se sijaitsee Senegaljoen oikeanpuoleisella rannalla noin 10 kilometriä Kayesista luoteeseen. Kunnassa on 12 100 ja keskuskylässä 1 300 asukasta (vuonna 2009).
Bangassin kunta rajoittuu pohjoisessa Kayesin piirin Djéléboun, idässä Koussanén, Gory Gopélan ja Khouloumin, etelässä Kayesin, Liberté Dembayan, Samé Diomgoman, Somankidyn ja Kéméné Tambon sekä lännessä Guidimakan Keri-Kaffon kuntiin. Maisemaa leimaavat tasangot, alangot ja kukkulat. Vesistöjä ovat Senegal ja syksyllä kuivuvat Kolimbiné, Dagamé ja Dandiguiri. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.
Kuntaan kuuluu yhdeksän kylää, joista suurin on 3 800 asukkaan Diakalel. Asukkaat ovat soninkeja, khasonkoja, fulbeja, bambaroita ja maureja. Vallitseva uskonto on islam.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, maapähkinä, maissi, riisi, okra, bataatti ja vesimeloni. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja kamelit. Kaupankäynti suuntautuu Kayesiin.
Kunnassa toimii viisi alakoulua, lukutaitokeskus ja koraanikoulu. Toimivia terveyspalveluja ei ole. Vesihuolto käsittää kaivoja ja porakaivoja.
Luettelo Fidžin saarista
Tämä on luettelo Fidžin saaristovaltiossa sijaitsevista saarista. Fidži koostuu 322 saaresta, joista noin kolmannes on asuttuja.
Eddie Vedder
Eddie Vedder (alun perin Edward Louis Seversen III, s. 23. joulukuuta 1964) on yhdysvaltalainen laulaja ja sanoittaja. Hän on tullut tunnetuksi etenkin Pearl Jam -yhtyeen solistina. Vedder tunnetaan myös soolourastaan. Vuonna 2007 hän julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa soundtrackinä elokuvassa Erämaan armoille (2007). Myöhemmin hänen kappaleitaan on kuultu muun muassa elokuvassa Eat Pray Love – omaa tietä etsimässä (2010). Keväällä 2011 Vedder julkaisi singlen ”Longing To Belong”, joka on myös 31. toukokuuta 2011 ilmestyneellä toisella albumilla nimeltä Ukulele Songs.
Enteromorpha
Suolilevät (Enteromorpha spp.) ovat vihreitä, suolimaisia ja haarattomia leviä, joiden varressa on epäsäännöllisiä ilmarakkuloita. Suolileviä tavataan matalassa merivedessä kovalla pohjalla, usein laajoina, mattomaisina kasvustoina. Levät menestyvät myös meriveden täyttämissä kallioaltaissa. Suolilevät ovat rehevöitymisestä hyötyviä lajeja.
Aleksis Kivi (ooppera)
Aleksis Kivi on Einojuhani Rautavaaran säveltämä kolminäytöksinen ooppera. Sen suomenkielisen libreton kirjoitti säveltäjä itse. Teos sävellettiin vuosina 1995-1996 ja sai kantaesityksensä Savonlinnan oopperajuhlilla 8. heinäkuuta 1997. Rautavaara teki myöhemmin oopperasta uuden version, joka kantaesitettiin Suomen kansallisoopperassa syyskuussa 2009.
Einojuhani Rautavaara aloitti kirjailija Aleksis Kiven elämään pohjautuvan oopperan säveltämisen Jorma Hynnisen aloitteesta. Hynninen lauloi kantaesityksessä pääroolin ja on usein esittänyt otteita kyseisestä oopperasta konserteissa (Kolme laulua oopperasta Aleksis Kivi: ”Mi ikävyys, mi hämäryys”, ”Laulu oravasta” ja ”Sydämeni laulu”). Rautavaara on sovittanut kyseisiä otteita myös kuorolle. Myös vuonna 1995 sävelletyssä ”Isle of Bliss” -teoksessa orkesterille käytetään samoja teemoja kuin oopperassa.
Pjanoje solntse
Pjanoje solntse on ukrainalaisen laulaja Alekseevin ensimmäinen studioalbumi.
Tuomas Heikkilä
Tuomas Mikael Heikkilä (s. 26. tammikuuta 1972 Helsinki) on suomalainen historiantutkija, Helsingin yliopiston yleisen historian dosentti ja kirkkohistorian professori.
Heikkilän tutkimustyössä on korostunut keskiajan historia, tärkeimpinä teemoina pyhimykset, pyhimyskultit ja kanonisaatio, keskiaikaiset käsikirjoitukset, kodikologia ja paleografia, Saksan ja Italian sydänkeskiaika sekä paaviuden historia.
Elämä ja ura
Heikkilä valmistui filosofian maisteriksi 1996 ja filosofian lisensiaatiksi 1997. Hänen jatko-opintoihinsa kuului myös lukuvuosi Vatikaanissa Biblioteca Apostolica Vaticanassa 1996–1997. Filosofian tohtoriksi hän väitteli 2002.
Vuonna 2003 Heikkilä oli filosofisen tiedekunnan promootion doctor primus. Hän on hoitanut erilaisia virkoja Helsingin yliopiston historian laitoksella vuodesta 1998 lähtien (Euroopan historian assistentti 1998–1999, 2002, yleisen historian yliassistentti 1999–2003, yleisen historian yliopistonlehtori 2003, 2005, yleisen historian professori 2004). Heikkilä on myös toiminut Suomen Rooman-instituutin säätiön asiamiehenä. Vuosina 2013–2017 hän toimi instituutin johtajana. Hänet nimitettiin Helsingin yliopiston kirkkohistorian professoriksi vuonna 2019. Vuodesta 2021 Heikkilä on toiminut Eteläsuomalaisen osakunnan inspehtorina. Hänet kutsuttiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2023.
Historian laitoksen lisäksi Heikkilä on opettanut Helsingin yliopiston avoimessa yliopistossa. Hän on ollut myös mukana useissa keskiaikaisten lähteiden editioprojekteissa (esimerkiksi Kansallisarkiston Diplomatarium Fennicum -tietokanta).
Tuomas Heikkilän puoliso on historiantutkija Liisa Suvikumpu.
Hatutu
Hatutu eli Hatuta'a on saari Ranskan Polynesiassa. Se sijaitsee kolmen kilometrin päässä Eiaon saaresta, Marquesassaarilla. Saaren korkein kohta on 428 metriä merenpinnan yläpuolella. Hatutu on asumaton. Siellä pesii tuhansia lintuja.
Brasilian Grand Prix 1980
Brasilian Grand Prix 1980 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 27. tammikuuta 1980 Interlagosin radalla Brasiliassa. Kilpailun voitti Renault'lla ajanut René Arnoux.
Vladimír Kameš
Vladimír Kameš (s. 28. syyskuuta 1964 Kladno, Tšekkoslovakia) on entinen tšekkiläinen jääkiekkoilija, joka nykyisin valmentaa Kladnossa juniorijääkiekkojoukkuetta. Kameš pelasi kaksi kautta Tšekin Extraligassa HC Kladnossa, kunnes siirtyi Suomeen jääkiekon I-divisioonaan, Oulun Kärppiin. Kolmen kauden aikana Kameš voitti kerran I-divisioonan pistepörssin. Suomesta Kameš siirtyi Saksaan, ensin EC Bad Tölziin ja kolmen kauden jälkeen River Rats Geretsriediin, jossa pelattujen neljän kauden jälkeen Kameš lopetti uransa. NHL-seura New Jersey Devils varasi Kamešin vuonna 1984 numerolla 149. Kameš oli mukana Tšekkoslovakian jääkiekkomaajoukkueessa vuoden 1985 MM-kisoissa, joissa Tšekkoslovakia voitti kultaa.
Osa Oulun Kärppien kannattajista pitää edelleen Kamešia Kärppien parhaana ulkomaalaisena. Kameš itse pitää suuren suosionsa syynä sitä, että hän oppi nopeasti suomen kielen. Kamešin poika Vladimír Kameš Jr. pelaa HC Kladnon liigajoukkueessa puolustajan pelipaikalla.
Suomihiphoppia Vol. 3
Suomihiphoppia Vol. 3 on Warnerin Suomihiphoppia-levysarjan kolmas osa, joka julkaistiin vuonna 2004.
RN Alce
RN Alce oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1943 valmistunut Gabbiano-luokan korvetti.
Valmistus
Alus tilattiin Livornosta Odero-Terni-Orlandolta, missä köli laskettiin 27. toukokuuta 1942. Alus laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla 5. joulukuuta.
Palvelus
Saksalaiset valtasivat 1943 aluksen, jonka liittivät laivastoonsa nimellä Uj6084. Alus tuhoutui ilmahyökkäyksessä 24. huhtikuuta 1944.
Ivan Ljubičić
Ivan Ljubičić (s. 19. maaliskuuta 1979 Banja Luka, Bosnia ja Hertsegovina) on kroatialainen tennispelaaja. Hän pelasi ammattilaisena vuodesta 1998 vuoteen 2012.
Ljubičićin parhaita saavutuksia on pääsy vuoden 2006 Ranskan avointen välierään, jossa hän hävisi Rafael Nadalille. Ljubičić voitti urallaan kymmenen ATP-turnausta, kaikki kaksinpelissä. Nelinpelissä hän ylsi neljä kertaa ATP-turnauksen loppuotteluun vuosina 2000–2004. Ateenan olympialaisissa 2004 hän voitti nelinpelissä pronssia parinaan Mario Ančić.
Ljubičićin pelin suurin vahvuus on räjähtävä syöttö, jolla hän tekee useita pisteitä jokaisessa ottelussa. Hänellä on myös perusvarmat, laakamaiset peruslyönnit, jotka ovat lähes kierteettömiä, mutta myös kovia ja tehokkaita.
Ljubičić lopetti uransa huhtikuussa 2012 Monte Carlon Masters-turnaukseen.
Jean-Luc Godard
Jean-Luc Godard (3. joulukuuta 1930 Pariisi, Ranska – 13. syyskuuta 2022 Rolle, Sveitsi ) oli ranskalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja, niin sanotun ranskalaisen uuden aallon elokuvan yksi keskeisimpiä vaikuttajia.
Elämä ja ura
Porvarilliseen protestanttiseen sveitsiläis-ranskalaiseen perheeseen syntynyt Godard opiskeli 1940-luvun lopulla etnologiaa Sorbonnen yliopistossa ja teki 1950-luvun alkupuolella sekalaisia töitä muun muassa Zürichissä toimineelle televisiokanavalle. Hän eli nuoruutensa viettämällä boheemia elämää samoihin elokuvakerhoihin kuuluneiden Jacques Rivetten ja Éric Rohmerin kanssa. Nämä olivat myös Godardin kanssa perustamassa elokuvalehteä Gazette du cinéma, jota julkaistiin muutama numero. He jatkoivat sittemmin kirjoittamalla elokuvakritiikkiä lehteen Cahiers du cinéma ja tekivät lyhytelokuvia.
Godard teki läpimurtonsa elokuvaohjaajana heti ensimmäisellä pitkällä elokuvallaan Viimeiseen hengenvetoon (À bout le souffle, 1960), jota pidetään François Truffaut'n 400 kepposen (Les quatre cents coups, 1959) rinnalla ranskalaisen elokuvan uuden aallon pelinavauksena. Tyylillisesti Godard oli kuitenkin Truffaut'n vastakohta: siinä missä Truffaut luotti konventioihin, Godard käytti paljon kokeellisia elementtejä elokuvissaan, erityisesti vieraannuttamisefektejä. Godard teki 1960-luvulla tuotteliaasti elokuvia, jotka kattoivat useita genrejä: Pieni sotilas (Le petit soldat, 1963) oli sotaelokuvaa, Lemmy Caution – piru mieheksi (Alphaville, une étrange aventure de Lemmy Caution, 1965) sci-fiä, Hullu Pierrot (Pierrot le fou, 1965) luetaan rikoselokuvan piiriin ja Nainen on aina nainen (Une femme est une femme, 1961) on Godardin musikaali.
1960-luvun loppupuolella poliittisuus alkoi tulla yhä selvemmin esiin Godardin elokuvissa, erityisesti alkaen elokuvista Made in USA (Made in U.S.A., 1966) ja Kiinatar (La Chinoise, 1967). Viikonloppu (Week End, 1967) oli tästä äärimmäisin esimerkki: elokuvan konventiot täydellisesti tuhonnut kokoelma sketsejä, joka kritisoi kulutusyhteiskuntaa ja porvarillisuutta. Godard siirtyi hetkeksi kokonaan poliittisen elokuvan piiriin, kun hän perusti sosialistisen elokuvaryhmän Dziga-Vertov yhdessä ohjaaja Jean-Pierre Gorinin kanssa. Godard tuotti tästä lähtien elokuvia, jotka eivät olleet pelkästään poliittisia, vaan myös äärimmäisen kokeellisia. Godardin ns. poliittinen kausi jatkui 1970-luvun alkupuolelle, jolloin hänen yhteistyönsä Dziga-Vertov-ryhmän kanssa hiipui.
1970-luvulla Godard jätti filmin, ja perusti videostudion pieneen Grenoblen kylään. Yhdessä Anne-Marie Miévillen kanssa hän teki useita videoproduktioita televisiolle, joista Numéro deux (1975) on ehkä tunnetuin. Godard palasi filmin ja teatterielokuvien pariin vuonna 1980. Tällöin syntyi elokuvia kuten Pelastukoon ken voi (Sauve qui peut, 1980) ja katolisuutta kohtaan herännyttä myöhäistä kiinnostusta heijastava Etunimi: Carmen (Prénom Carmen, 1984).
Elokuvan satavuotisjuhlien aikoihin Godard julkaisi nelituntisen työn Histoire(s) du cinéma, jossa hän esitti näkemyksensä elokuvan historiasta. Uusia medioita ohjaaja kokeili muun muassa ohjaamalla minuutin mittaisen festivaalitrailerin Une catastrophe (2008), joka on esillä esimerkiksi YouTubessa. Vuonna 2014 Godard julkaisi 3D-elokuvan Adieu au langage, joka sai Cannesin elokuvajuhlilla jaetun tuomariston palkinnon ja jonka yhdysvaltalainen The National Society of Film Critics valitsi vuoden parhaaksi elokuvaksi. Elokuva sai Suomen-ensi-iltansa Sodankylän elokuvajuhlilla kesäkuussa 2015.
Godard teki syyskuussa 2022 kotonaan Rollessa, Sveitsissä avustetun itsemurhan. Godardin lakimiehen Patrick Jeanneret'n mukaan Godard oli kärsinyt useista toimintakykyyn vaikuttavista vaivoista, minkä vuoksi hän päätyi avustettuun itsemurhaan.
Vaikutus
Velkansa Godardille ovat ohjaajista tunnustaneet esimerkiksi Aki Kaurismäki, Robert Altman, Martin Scorsese ja Quentin Tarantino.
Palkintoja ja tunnustuksia
Euroopan elokuva-akatemia palkitsi Godardin elämäntyöstä 2007. Godardille myönnettiin vuonna 2010 Oscar-palkinto elämäntyöstä. Hollywood-kriittisenä tunnettu Godard ei kuitenkaan noutanut palkintoa. Syyksi ilmoitettiin korkea ikä.
Yhdysvaltalainen elokuva-arvostelijoiden seura The National Society of Film Critics valitsi Godardin elokuvan Adieu au langage vuoden 2014 parhaaksi elokuvaksi. Vuonna 2016 se äänestettiin BBC:n kyselyssä tämän vuosisadan 50 parhaan elokuvan joukkoon. Vastaajina oli 177 elokuva-asiantuntijaa eri puolilta maailmaa.
Pauli Räsänen
Pauli Räsänen (23. helmikuuta 1928 Tampere – 22. maaliskuuta 2000 Tampere) oli suomalainen laulaja, muusikko, säveltäjä ja sanoittaja. Tunnetuin hänen esittämistään lauluista oli Kotkan ruusu.
Ura
Pauli Räsänen opiskeli viulunsoittoa 6-vuotiaasta saakka ja esiintyi iltamissa ja juhlissa jo 8-vuotiaana vuonna 1936. Jatkosodan aikana hän oli mukana viihdytyskiertueilla Karjalassa muiden muassa Eugen Malmsténin, Harry Bergströmin ja Lasse Pihlajamaan kanssa. Räsänen oli ryhmän nuorin, mutta taitojensa perusteella jo täysivaltainen jäsen. Sodan aikana perustetussa tamperelaisessa Vivo-orkesterissa hän lauloi sekä soitti kitaraa ja viulua. Vuonna 1950 hän julkaisi ensilevytyksenään laulun Mimmi eli uintiretki aamutuimaan. 1950-luvun alkuvuosina hän levytti muutamia kymmeniä lauluja, joukossa myös hänen itse kirjoittamiaan kupletteja, kunnes levytyksiin tuli pitkä tauko. Räsänen kiersi 1940-luvun lopulta 1970-luvulle saakka tanssilavoja tamperelaisen Toivo Honkosen Suruttomat-yhtyeen solistina.
Räsänen hankki hienomekaanikon kisällikirjan ja työskenteli Valtion lentokonetehtaalla ja Suomen Trikoossa. Myöhemmin hän kouluttautui työntutkijaksi. Päätoimiseksi muusikoksi hän ryhtyi vasta 1970-luvulla. Kuuluisuuteen hän nousi vuonna 1969 levytettyään laulun Kotkan ruusu ja sikermän sota-ajan iskelmiä. Räsäsen laulujen varaan rakentui pitkälti TV2:n sarja Nää niitä lauluja on. Räsänen perusti 1970-luvulla Tampereelle lasten musiikkileikkikoulun. Tapsan Tahtien laulelmakilpailun tuomaristossa hän toimi kymmenen vuotta. Hänen vuonna 1976 julkaisemansa albumi Tampereelle takaisin sisältää Toivo Kärjen säveltämiä ja Vexi Salmen sanoittamia Tampere-aiheisia lauluja. 1970-luvun lopulta lähtien Räsänen alkoi rajoittaa esiintymisiään tanssikeikkailusta pienimuotoisempiin tilaisuuksiin ja konsertteihin. Viimeiset levytyksensä hän teki vuonna 1982. Esiintymiset hän jätti vuonna 1994 menetettyään pitkäksi aikaa puhe- ja osin liikuntakykynsäkin.
Johannes-passio (Bach)
Johannes-passio (saks. Johannes-Passion) on Johann Sebastian Bachin säveltämä kaksiosainen passio, joka kuvaa pääsiäisen ajan tapahtumat Jeesuksen vangitsemisesta hautaamiseen.
Carl Philipp Emanuel Bachin ja Johann Friedrich Agricolan laatiman muistokirjoituksen mukaan J. S. Bach sävelsi elämänsä aikana viisi passiota mutta niistä vain kaksi – Matteus-passio (BWV 244) ja Johannes-passio (BWV 245) – on säilynyt.
Johannes-passion ensiesitys oli Leipzigin Nikolainkirkossa pitkänäperjantaina vuonna 1724. Bachin soitinnus Johannes-passiossa saattaa viitata siihen, että ainakin osa musiikista on sävelletty jo säveltäjän asuessa Weimarissa. Bach nimittäin käyttää siinä useita jo silloin vanhanaikaisia soittimia, kuten luuttua, viola d’amorea ja bassogambaa. Passioissa orkesterin kokoonpano on rajoitetumpi kuin esimerkiksi Bachin Magnificatissa ja h-molli-messussa. Vaskia tai patarumpuja ei käytetä lainkaan, ja teosten suuret kuoro-osuudet ovat sävyltään hartaita eivätkä mahtipontisia, kuten edellä mainituissa teoksissa.
Passion draamasisältö
Johannes-passion draamasisältö koostuu evankelistan (eli kertojan), Jeesuksen ja muiden Raamatun kertomuksen henkilöiden resitatiiveista. Kuorolle jäävät Raamatusta ne tekstit, joissa on useampia puhujia samanaikaisesti, kuten väkijoukko. Kuoron kohtauksista käytetään nimeä turba-kuoro. Näiden kaikkien tekstit ovat suoraan Raamatusta.
Aaria-osuudet puolestaan edustavat henkilökohtaisia, pietistisiä reaktioita kärsimyshistorian tapahtumiin. Kuoron koraalit loivat passioihin vielä kolmannen, hartaudenharjoituksellisen, ulottuvuuden, sillä niiden kautta seurakunta pääsi osallistumaan esitettävään liturgiseen seremoniaan. Saattoi olla, että seurakunta myös lauloi koraaliosuuksissa kuoron mukana.
Passion eri versiot
Johannes-passiota voidaan pitää Bachin ensimmäisenä suurimuotoisena teoksena. Bach muokkasi ja uudisti teostaan noin 25 vuoden aikana useasti. Passio onkin säilynyt viitenä eri versiona, joista viimeistä esitetään nykyään eniten. Johannes-passiossa Bach käyttää librettona Raamatun säkeiden lisäksi monien eri kirjailijoiden tekstejä. Kirjoitusten epäyhtenäisyys oli varmasti suurena syynä eri versioiden syntyyn.
Suurimman muutoksen Bach teki kantaesitystä seuranneena vuonna, kun hän vaihtoi alku- ja loppukuorojen (Herr, unser Herrscher ja Ruht wohl) tilalle suuret koraalipohjaiset kuoro-osat (O Mensch, bewein ja Christe, du Lamm Gottes). Lisäksi hän vaihtoi kaksi aariaa toisiksi ja lisäsi yhden aarian. Passion kolmannessa versiossa Bach jätti pois sellaisia kohtia, joiden teksti perustui Matteuksen evankeliumiin, tästä esimerkkinä maanjäristyskohtaus. Viimeisessä, neljännessä versiossa vuodelta 1739 Bach palaa alkuperäiseen vuoden 1724 versioon. Tämän version Bach jätti kuitenkin kesken.
Rakenne
Johannes-passion kuoro-osuuksien tunnusmerkkeinä ovat kiivaat kuudestoistaosakulut, jotka korostavat musiikin kiivautta. Aarioiden säestys ja soolosoitinnukset ovat joka aariassa erilaiset. Johannes-passion aariat ovat myös lyhyempiä verrattuna Matteus-passioon. Tästä seuraa, että Johannes-passio on dramaattisempi ja intensiivisempi kuin Matteus-passio. Johanneksen evankeliumin passiokertomus jakaantuu useiksi eri kohtauksiksi (Jeesuksen vangitseminen, ylipappien kohtaus, Jeesus ja Pilatus, ristiinnaulitseminen ja hautaus). Bach sävelsi koraalin jokaisen ”kohtauksen” päätteeksi. Bach jakoi teoksensa kahtia, Parte primaan ja Parte secondaan. Osien välissä on tauko pitkänperjantain saarnaa varten. Koraalit näyttäytyvät aarioiden tavoin myös yksittäisinä kohtauksina, joiden tarkoitus on keskeyttää juonen kulku ja pohtia passiotapahtumien merkityksiä.
Johannes-passion aloittava Herr, unser Herrscher (Herra, valtiaamme) -kuoro on laaja da-capo-rakenteinen alkukuoro, jonka keskiosa kehittelee ensimmäisen osan melodia-aineksia. Passioissa käytetyt koraalit olivat varsin vakiintuneita, joten molemmat Bachin passioista alkavatkin samalla koraalilla Herzliebster Jesu, was hast du verbrochen.
Johannes-passion ”johtoaiheen” muodostaa koraali Jesu Kreuz, Leiden und Pein, joka esitetään teoksen aikana kolme kertaa. Loppukuoron Ruht wohl jälkeen Bach päättää passionsa poikkeuksellisesti koraaliin. Loppukoraalissa Ach, Herr, lass dein lieb Engelein Bach viittaa pitkänperjantain jälkeisiin tapahtumiin.
Soitinnus
Solistit: Orkesteri Kuoro
Kesto
Noin 120 min.
Wallu
Wallu (oik. Harri Vaalio, s. 1956 Kärkölä) on suomalainen sarjakuvapiirtäjä, joka on piirtänyt 1970-luvulta asti erilaisia sarjoja muun muassa Punaniska-sarjaa Helsingin Sanomiin. Painotuksena uralla ovat olleet tietokonelehdet. Wallu palkittiin Suomen sarjakuvaseuran Puupäähattu-palkinnolla vuonna 2022. Wallun varhaisimpia strippejä julkaistiin 1970-luvulla Non Stop -lehdessä lukijoiden osastolla. Wallun vanhin jatkuvasti ilmestyvä sarja on Armas (tunnetaan myös nimellä Lämsänperäläiset), joka on ilmestynyt vuodesta 1977. Se ilmestyi aluksi sanomalehtistrippinä ja nykyään myös sivun kokoisena muun muassa Rondossa.
Wallu toimi 1980-luvulla luokanopettajana Kärkölän kunnan Vuokkoharjun koulussa ja Wallun luokka pääsi mukaan Lämsänperäläisiin. Sarjakuvasta on sanottu löytyneen myös muita Kärkölän asukkaita. Wallu voitti Kemin sarjakuvakilpailun vuosina 1981 ja 1982. 1980-luvun alussa OK-lehti julkaisi Wallun Rokratio-sarjakuvaa ja Hessu-kissa alkoi ilmestyä Lastenmaa-lehdessä vuonna 1985.
Yhteistyö Mikrobitti-lehden kanssa alkoi Mikrokivikausi-sarjakuvan myötä vuonna 1985. Vuosikymmeniä jatkunut sarja siirtyi hetkeksi Skrolli-lehteen vuonna 2014. KyöPelit-sarja alkoi ilmestyä Pelit-lehdessä vuonna 1993 ja Wallu työskenteli myös lehden taittajana ollen digitaalisen taittamisen pioneereja Suomessa.
Wallu piirsi ja kirjoitti Mikkonen-sarjakuvaa Nokia Datan Softari-lehteen vuosina 1989–1990.
Wallu on tehnyt kuvituksen muun muassa kirjaan Amigan pelintekijän opas (1992). Wallun oma tietokoneaiheinen lastenkirja on Hiiri Pikkulan tietokone (1989). Hän on piirtänyt myös postikortteja.
Waldemar Bühler
Waldemar Bühler (18. huhtikuuta 1929 Suojärvi – 3. joulukuuta 1997 ) oli suomalainen hallintotieteiden tohtori, joka toimi Valtion askartelunohjaajaopiston rehtorina 1954–1971 ja Suomen Yrittäjäin toimitusjohtajana 1978–1989. Hän toimi kokoomuksen edustajana ensin Riihimäen ja vuosina 1989–1996 Helsingin kaupunginvaltuustossa. Bühler oli myös tuottelias askartelu- ja käsityöaiheisten tietokirjojen tekijä.
Askarteluopiston rehtorintyön ohella Bühler toimi Pajulahden ja Vierumäen urheiluopistojen tuntiopettajana 1950–60-luvuilla. Vuonna 1972 hän siirtyi elinkeinoelämän palvelukseen ja toimi maalitehdas Onsa-Nordsjö Oy:n ja Tielinja Oy:n toimitusjohtajana, kunnes hänet nimitettiin yrittäjäjärjestön toimitusjohtajaksi.
Bühler oli sotilasarvoltaan majuri ja toimi 1981–1989 Suomen Reserviupseeriliiton puheenjohtajana. Waldemar Bühler toimi vuoden 1968 presidentinvaaleissa valitsijamiehenä kokoomuksen listalta.
Kehityslinja
Kehityslinja tai evoluutiolinja on eliöiden polveutumisketju, joka yhdistää eliön sen varhaisempaan kantamuotoon, ”esi-isään”. Kehityslinjoja voivat muodostaa eri organismit, populaatiot, solut tai geenit.
Erityisesti kehityslinjalla viitataan eliölajien sukupuun haaraan, tietystä muinaisesta kantamuodosta polveutuvaan joukkoon (kladiin).
Dan Cloutier
Dan Cloutier (s. 22. huhtikuuta 1976 Mont-Laurier, Québec, Kanada) on kanadalainen entinen jääkiekkomaalivahti. Taustaltaan hän kuuluu Pohjois-Amerikan alkuperäiskansoihin.
Junioriura
Cloutier pelasi kaudet 1992–1996 OHL-juniorisarjassa. Hän aloitti Sault Ste. Marie Greyhoundsissa, jonka torjui ensimmäisellä kaudellaan koko Kanadan juniorijääkiekkojärjestelmän, CHL:n mestariksi (Memorial Cup). NHL-joukkue New York Rangers varasi Cloutierin varaustilaisuudessa 1994 tapahtuman 26. varauksena. Sault Ste. Marie Greyhoundsissa Cloutier pelasi kauteen 1995–1996, jolloin hänet kaupattiin kesken kauden Guelph Stormiin. Hän torjui Guelphin CHL:n lopputurnaukseen, jossa joukkue jäi kuitenkin turnauksen toiseksi.
Ammattilaisura
Tampa Bayssä Cloutier nousi kaudella 1999–2000 joukkueen ykkösmaalivahdiksi, ja hän pelasi 52 ottelua kauden aikana. Cloutier ei kuitenkaan pystynyt viemään Tampa Baytä voittoihin, sillä pelaamistaan otteluista hän hävisi 30. Hänet kaupattiin lopulta kesken kauden 2000–2001 Vancouver Canucksiin vaihdossa Adrian Aucoiniin ja yhteen varausvuoroon.
Intel 8085
thumb|200px|Intel 8085AH -suoritin Intel 8085 oli Intelin valmistama 8-bittinen mikroprosessori. Sitä valmistettiin 1970-luvun puolivälissä. Se oli yhteensopiva edeltäjänsä Intel 8080:n kanssa, mutta tarvitsi vähemmän sitä tukevaa tekniikkaa, joten sen avulla voitiin rakentaa halvempia ja yksinkertaisempia tietokoneita.
Dan Cloutier
Ammattilaisura
Työsulkukaudella 2004–2005 Cloutier pelasi 13 ottelua Itävallan pääsarjassa Klagenfurtin joukkueessa. Kaudeksi 2005–2006 Cloutier palasi Vancouveriin. Hän ehti pelata vain 13 ottelua, kunnes joutui polvileikkaukseen, joka päätti hänen kautensa. Kesällä 2006 Vancouver kauppasi Cloutierin Los Angeles Kingsiin vastineeksi kahdesta varausvuorosta. Vancouver oli aiemmin kesällä hankkinut ykkösmaalivahdikseen Roberto Luongon, joten Cloutier oli kaupattavissa.
Intel 8085
Intel 8085 oli käytössä IBM Datamasterissa, jonka suunnittelijat törmäsivät suorittimen 64-kilotavun osoiteavaruuden rajoitukseen. Ongelman ratkaisemiseksi tietokoneeseen suunniteltiin ulkoinen muistipankkien vaihto 256 kilotavun muistin käsittelemiseksi.
Dan Cloutier
Ammattilaisura
Cloutierin ura Los Angelesissa alkoi todella huonosti. Hän joutui lonkkaleikkaukseen 24 ottelun jälkeen, eikä pystynyt enää pelaamaan kaudella 2006–2007. Loukkaantumisensa aikaan Cloutier oli päästänyt eniten maaleja ottelua kohden koko NHL:ssä: 3,98. Hänen torjuntaprosenttinsa oli vain 86,0. Toisella kaudellaan Los Angelesissa Cloutier lähetettiin farmijoukkue Manchester Monarchsiin, josta hänet kutsuttiin takaisin Los Angelesiin helmikuussa 2008. Hän pelasi Manchesterissa 14 ottelua. Los Angelesissa hän pelasi lopulta yhdeksän ottelua kauden aikana.
Intel 8085
Mallinimessä oleva numero "5" tulee siitä, että 8085 tarvitsi vain 5-volttisen virtalähteen, kun taas edeltäjä 8080 tarvitsi 5- ja 12-volttiset lähteet.
Dan Cloutier
Ammattilaisura
Kaudella 2008–2009 Cloutier ei pelannut missään. Los Angeles lunasti hänen sopimuksensa kesällä 2008. Cloutier toimi kauden ajan Central Hockey League -joukkue Corpus Christi IceRaysin apulaisvalmentajana. Corpus Christia valmensi hänen veljensä Sylvain, joka on myös entinen NHL-pelaaja. Dan Cloutier palasi NHL-kaukaloihin kaudeksi 2009–2010, kun hän yritti saada pelipaikkaa Detroit Red Wingsistä harjoituskaudella. Hän ei lopulta mahtunut Detroitin NHL-joukkueeseen. Seuraavaksi Cloutier teki koesopimuksen AHL-seura Rockford Icehogsin kanssa. Rockford vapautti Cloutierin sopimuksestaan joulukuussa 2009. Cloutier ehti pelata Rockfordissa kolmessa ottelussa.
Muukalaistädyke
Muukalaistädyke on alun perin amerikkalainen kasvilaji. Sitä esiintyy Pohjoismaissa harvinaisena siellä täällä. Suomesta muukalaistädyke on löydetty noin 20 kertaa eri puolilta maata, lähinnä pääkaupunkiseudun tuntumasta sekä rannikkoseuduilta, vaikka yksi havainto on myös Inarista. Ruotsista muukalaistädyke on löydetty ensimmäisen kerran vuonna 1971.
Shackletonin vuoden 1908 etelänaparetkikunta
thumb|right|300px|Jäävuori kiikarissa.
Englantilaisen Ernest Shackletonin vuoden 1908 retkikunnan päätavoite oli saavuttaa ensimmäisenä maantieteellinen etelänapa. Retkikunta ei kuitenkaan onnistunut tavoitteessaan. Sen sijaan toinen ryhmä kävi magneettisella etelänavalla.
Saapuminen Etelämantereelle ja retkikunnan jako
Ernest Shackleton saapui Nimrod-laivallaan Etelämantereelle vuonna 1908. Hän yritti ensin perustaa tukikohdan Valaslahteen, mutta merijää esti heitä rantautumasta sinne. Tukikohta perustettiin Discoveryn retkeltä tutuille seuduille lähelle Mount Erebusta McMurdon salmeen, Cape Roydsiin. Muutamat retkikunnan jäsenet kiipesivät Erebuksen huipulle. Kiipeäminen oli kylmyyden ja toistuvien myrskyjen takia vaikeaa. Suureksi osaksi lumen peittämä vuori oli jyrkkä. Monesti toistuvat myrskyt heittelivät tavaroita ja miehiä ja estivät tulen sytyttämisen. Eräs miehistä palellutti jalkansa, ja vuorisairaus vaivasi. Miehet vetivät yli 200-kiloista ruoka- ja mittalaiterekeä. Yhdessä vaiheessa molemmat lääkärit uhkasivat pudota lumen peittämään tulivuoren kaasukanavaan. Huipulla näkyi neljä purkauskraatteria, miehet kävivät muun muassa suuren kraatterin reunalla ja näkivät vuoren huipulla purkauskaasujen mielikuvituksellisiin muotoihin muovaamaa lunta. Vuoren huipulta löytyi vulkaanista kenyiittikiveä. Nousu vei viisi päivää. Paluu oli helpompaa, ja vei pari päivää. Miehet liukuivat alas matkatavaroita vierittäen. Silloin kattiloihin tuli kuhmuja ja jääsirut lentelivät miesten kasvoille, kun paluumatkalla laskettiin mäkeä pitkin vuoren kuvetta. Miehet uupuivat tällä retkellä. Shackletonin Nimrod-retkikunta jakaantui: osa miehistä lähti kohti maantieteellistä etelänapaa, osa kohti silloista magneettista etelänapaa.
Pohjoinen osasto
thumb|right|220px|Ensimmäiset ihmiset magneettisella etelänavalla: Tohtori Mackay, Professorit David ja Douglas Mawson.
Shackleton määräsi Edgeworth Davidin johtamaan Victorianmaalle suuntautuvan retken kartoittamaan Discoveryn retkellä löytyneen kuivien laaksojen alueen ja yrittämään magneettiselle etelänavalle parhaan kykynsä mukaan. Davidin seuraksi lähtivät mukaan Douglas Mawson ja Alistair Mackay. Miehet vetivät itse raskaat varusteensa Discoveryn retken kokemuksen pohjalta, koiria käytettiin vain tukikohdassa varastojen teossa ja muussa vakiokuljetuksessa. Muutaman kilometrin alkumatka kuljettiin mukana olevalla autolla, joka lakkasi pian toimimasta. Eteneminen oli alussa hidasta huonon sään takia. Nordenskjöldin jääkieleke ja Drygalskin jäätikkö olivat vaikeakulkuisia. Retkikunta nousi napaylängölle labyrinttimaisen Reevesin jäätikön kautta. 27. joulukuuta lumi alkoi olla alla kovaa, oltiin napaylängöllä. Ylängöllä kuljettin 19 km päivässä tehden magneettisia havaintoja. Miehillä oli tällä retkellä jatkuva nälkä. 17. tammikuuta David, Mackay ja Mawson saapuivat magneettiselle etelänavalle, joka oli silloin paikassa 72°15'S, 155°16'E. Korkeus merenpinnasta oli 2 210 m. David julisti alueen brittiläisen imperiumin osaksi. Paluumatka oli 460 km ja vei 15 päivää. Miehet uupuivat ja nälkiintyivät. Silti kolme miestä palasi ehjänä takaisin taivallettuaan 1 600 km neljässä kuukaudessa. Nimrod haki miehet sovitusta paikasta helmikuussa 1909. Tämän retken aikoihin Priestley, Brocklehurst ja Bertram Armytage kävivät tutkimassa Discoveryn retkellä löydettyä Ferrarin jäätikköä.
Shackletonin osasto
thumb|right|220px|Beardmoren jäätikkö, jota pitkin Shackleton kiipesi Etelämantereen ylätasangolle.
Kohti maantieteellistä etelänapaa lähteneeseen, Shackletonin johtamaan nelimiehiseen retkikuntaan kuuluivat Shackletonin lisäksi Frank Wild, Eric Marshall ja Jameson Boyd Adams. Ennen varsinaista retkeä kohti etelänapaa oli perustettu leveysasteelle 79°36' varasto, jossa oli paloöljyä ja maissia poneille. Shackleton suunnitteli retken pituudeksi aluksi 91 päivää, mutta pidensi sen ennen retkeä rekiretkien kokemuksen pohjalta 110 päivään. Alussa auto veti tavaroita, mutta se lakkasi toimimasta. Pyörät upposivat lumeen eikä moottori kestänyt kylmyyttä. Koiria oli talvehtimispaikalla, mutta niitä ei otettu mukaan retkelle
Pitkin lauttajäätä
Varsinainen matka alkoi 5. marraskuuta vuonna 1908. Tällä retkellään Shackleton ei käyttänyt koiria, niiden epäonnistuttua Robert Scottin Discoveryn retkellä 1902−1904. Retkikunta jätti matkallaan reitin varteen pieniä ruokavarastoja paluumatkaa varten ja liikkui noin 20 kilometrin vuorokausivauhdilla etelään. Retkikunnan kulkua hidastivat lumimyrskyt, lumen peittämät jäärailot, korkeat jääröykkiöt, paleltumat, lumisokeus ja lopulta nälkä. Huulet halkeilivat ja monesti oli kipuja.
Shackleton saapui Discovery-retken eteläisimpään pisteeseen 82°17′ 26. marraskuuta, vain 29 päivän kuluttua lähdöstä. Discovery-retkellä oli käytetty lännempänä ollutta vaikeampaa reittiä, ja silloinen matka oli vienyt kohtuuttoman pitkät 59 päivää. Edetessään tuntemattomalle alueelle Shackletonkin sai huomata kulun vaikeutuvan jäätikön halkeilun lisääntyessä etelää kohti mentäessä.
Miehet ja ponit putoilivat railoihin, mutta aina turvaköysi pelasti. 29. marraskuuta Shackleton päätti supistaa ruoka-annoksia, jotta päästäisiin mahdollisimman kauas etelään, jopa navalle asti. Lännessä näkyi korkea vuorijono Mukaan otetut ponit aiheuttivat hankaluuksia. Ne liukastelivat ja vajosivat lumeen, ja ne ammuttiin joulukuun 1. päivään mennessä.
Nousu vuorten välistä
thumb|right|220px|Mount Hope, "Hyvän toivon vuori" vasemmalla.
Läntinen vuorijono kaartui nyt kulkijoiden tielle etelässä. Retkikunta löysi löytämänsä "Hyvän toivon vuorten" 1 000 m korkealle huipulle kiivettyään melko loivan, tasaiselta näyttäneen Beardmoren jäätikön, todellisen "valtatien etelään".
Shackleton alkoi 5. joulukuuta vaivalloisesti kiivetä Transantarktisten vuorten välistä lumiselle Etelämantereen ylätasangolle vievää jäätikköä pitkin. Jäätikkö ei ollut tasainen kulkea, vaan koostui harjanteista, laaksoista ja oli täynnä kuiluja. Miehillä ei ollut jääkenkiä ja siksi he liukastelivat jatkuvasti. Täälläkin miehet putoilivat välillä railoihin, jääden heitä yhdistävän turvaköyden varaan, jolloin pudonnut oli kiskottava yhteisvoimin ylös.
Mukana ollut viimeinen Socks-niminen poni kesti kolmen päivän ajan ennen putoamistaan jäävyöryn takia railoon. Poni putosi lopulta railoon, mutta miesten onneksi sen vetämä varustereki jäi jääkatoksen pinnalle, kun ponin valjaat hajosivat putoamisessa. Nyt miehet joutuivat vetämään 450 kg:n edestä tarvikkeita. Retken edetessä miesten keskinäiset jännitteet lisääntyivät. Wild ajatteli, että Marshall joutaisi pudota tuhannen jalan syvyiseen railoon. Marshall taas kirjoitti muistiin, että Shackletonin seuraaminen oli kuin aina paniikissa olevan vanhan mummon perässä kulkemista.
18. joulukuuta oltiin 2 200 metrin korkeudessa. Beardmoren jäätikön pituus on noin 200 km. 27. joulukuuta 1908 retkikunta saapui ensimmäisinä ihmisinä yli 3 100 m korkeuteen napaylängölle, jossa maasto nousi yhä jyrkin pengermin. Myrskyt olivat täällä yleisiä. 42 asteen pakkanen kohmetti miesten jalat ja kädet, hikoilu jäykisti vaatteet jääpanssariksi, ja ohut ilma aiheutti päänsärkyä.
Rynnäkköyritys navalle
thumb|right|220px|Shackletonin retkikunnan reitti. Shackleton kävi miehineen 178 km päässä etelänavasta, joutuen ruokatarvikkeiden loppuessa kääntymään takaisin.
Lopulta 4. tammikuuta oli selvää, etteivät palelevat, nälkiintyneet miehet pääsisi navalle asti. Shackleton päätti luopua päätavoitteestaan päästä etelänavalle. 8. tammikuuta lumimyrsky raivosi jo toista päivää. Shackleton päätti yrittää rynnäkköä navalle kevein varustein. Raskaat tavarat jätettiin leiriin ja mukaan otettiin vain kamera, kaukoputki, kompassi, asiapaperilieriö ja Englannin lippu. Nyt käveltiin ja juostiin mahdollisimman pitkälle kohti etelänapaa. Shackleton saavutti 9. tammikuuta 1909. leveysasteen 88°23', ennen kuin joutui kääntymään takaisin ruokatarvikkeiden alkaessa loppua. Tällöin oltiin käyty 178 km päässä etelänavasta. Jälkikäteen on kyselty, kävikö Shackletonin retkikunta aivan niin etelässä eli oliko mittauksissa virhe. Joka tapauksessa matkakuvauksen perusteella on selvää, että miehet nousivat napaylängölle ja kulkivat siellä ainakin jonkin matkaa, ja silloin Shackletonin retki oli epäilyistäkin huolimatta siihen aikaan pisimmälle etelään ulottunut tutkimusretki.
Paluumatka
Paluu vei yhteensä 73 päivää. Paluumatka sujui aluksi melko hyvin, vaikka mieli oli matalalla ruokapulan takia. Tammikuun loppuun mennessä oltiin palattu jo Beardmoren jäävirran alajuoksulle. Menomatkalla jätetyt varastot olivat liian pieniä. Välillä joku uupui ja kaatui kamaraan. Jatkuva, paheneva nälkä painoi retken loppuvaiheessa, joitain hevosenlihasta saatu punatauti. Miehet söivät palatessaan jopa keittämäänsä, hevosesta lumeen valunutta ja jäätynyttä verta. Lopulta löydettiin varasto, jonka miehet olivat tuoneet laivasta retkeläisiä varten.
Paluumatkalla jouduttiin jättämään tavaroita matkasta pois ja loppuvaiheessa myös kaksi miestä jouduttiin jättämään taakse telttaan myöhemmin pelastettavaksi. Nyt näkyi jo Mount Erebus. Toinen miehistä oli saanut sairauskohtauksen ja toinen jäi tämän turvaksi. 27. helmikuuta kaksi muuta miestä pitivät kiirettä ehtiäkseen rantaan, ennen kuin Nimrod poistuisi talvileiristä maaliskuun alussa. Koko retkellä miehet kulkivat yhteensä 2 828 km hieman yli neljässä kuukaudessa.
Ponien käyttö Etelämantereella
thumb|right|220px|Shackletonin retkikunta käytti poneja, jotka soveltuivat huonosti Etelämantereen oloihin.
Englantilaisten vaikeudet Shackletonin ja Scottin retkillä selittyivät pitkälti sillä, etteivät he käyttäneet koiria vetovälineinä – vaan Siperian poneja, jotka eivät soveltuneet arktisiin oloihin lainkaan. Vaikka Scottille oli moneen kertaa suositeltu koiria, Scott piti niitä huonoina vetoeläiminä ja sääli niitä. Scott tiesi monien koirien väsyvän, paleltuvan ja piti pahana tappaa heikot koirat vahvojen ruoaksi. Scott piti reen vetämistä itse ilman koiria jalona ja miehekkäänä .
Ponien käyttö ja koirien väheksyntä perustui Amundsenin mielestä väärinkäsitykseen, mutta tarina oli toinen. Tutustuttuaan vuoden 1899 tienoille muiden tekemiin naparetkiin Scott totesi koirien monilla retkillä kuolleen, ja koirien syöttämisen koirille olevan julmaa. Scottin mukaan koirista oli ollut hyötyä ainoastaan Pearyn retkellä Pohjois-Grönlantiin. Sekä ilman koirarekiä että niiden kanssa arktisilla alueilla liikkunut Fridtjof Nansen piti koirien hyväksikäyttöä julmana, mutta niin myös sitä, että miehet uupuivat varusterekiään vetäessään. Ystävänsä Nansenin suosituksesta Scott oli yleensä ottanut koiria Discoveryn retkelle.
Mutta tällä retkellä olivat kaikki koirat sairastuneet ja sitten kuolleet, kun niille oli syötetty kuivaa, matkalla pilaantunutta kalaa. Näiden huonojen kokemusten sekä Scott että Shackleton olivat todenneet koirat käyttökelvottomiksi. Toisaalta Discoveryn retkellä oli edetty käsin rekeä vetämällä kohtalaista vauhtia. Shackleton oli kuullut, että siperialaisia tai mantšurialaisia poneja käytettiin vetämään raskaita kuormia laajoilla lumilakeuksilla. Myöhemmin Scott käytti mieluummin Shackletonin tapaan poneja, eikä Nansenin suosittelemia koiria.
Poni vetää 800 kg kuorman ja syö 5 kg päivässä, kun koira vetää 50 kg ja syö 0,75 kg päivässä. Etelämantereella poneista kuitenkin oli paljon riesaa monestakin syystä. Poni uppoaa helposti lumeen. Railoon pudonnut poni oli raskas kiskoa valjaista ylös – toisin kuin vetokoira ja toisekseen poneja varten täytyi kuljettaa painava ravintoerä. Kylmään luonnostaan sopeutumaton poni ei kestä lumimyrskyjä, jotka toivat lumen pitkäkarvaisen turkin läpi. Tällöin poni jouduttiin ampumaan tai se kuoli. . Vetokoirille saattoi tarpeen vaatiessa syöttää niiden kuolleita kumppaneita. Koirat myös kestivät kylmää paremmin, koska ne hikoilevat lähinnä kielensä kautta ja siten selviävät -40 °C pakkasessakin. Sen verran ajatuksessa on järkeä, että ponien liha kelpasi myös ihmisravinnoksi; vetokoirien lihassa on ihmisravinnoksi aivan liikaa A-vitamiinia. Myöskään koirat eivät kestä hyvin kovaa pakkasta.
Tieteiselokuva
pienoiskuva|Koneihminen elokuvasta [[Metropolis (elokuva)|Metropolis (1927).]] Tieteiselokuva on elokuvan lajityyppi, joka perustuu tieteistarinoihin eli science fictioniin. Lajityypin elokuvia on tehty aivan elokuvateollisuuden varhaisimmilta vuosilta asti. Ensimmäisenä tieteiselokuvana voidaan pitää Georges Mélièsin vuonna 1902 ohjaamaa elokuvaa Matka kuuhun (Le Voyage dans La Lune), joka pohjautui löyhästi Jules Vernen romaaneihin Maasta Kuuhun ja Kuun ympäri.
Tieteiselokuvat ovat käsitelleen monia erikoisia aiheita, joita muissa elokuvissa ei ole esiintynyt. Tieteiselokuvissa on voitu käsitellä herkkiä sosiaalisia ja poliittisia aiheita sijoittamalla ne vieraaseen ympäristöön. Erikoistehosteet ovat kuuluneet jo Mélièsin elokuvasta lähtien tieteiselokuvan peruskuvastoon. Tieteiselokuva oli pitkään B-elokuvan maineessa, vaikka myös elokuvahistoriallisesti merkittäviä tieteiselokuvia (kuten Fritz Langin Metropolis (1926) ja Robert Wisen Uhkavaatimus Maalle (1951) tehtiin jo ennen kuin tieteiselokuvaa alettiin arvostaa 1960-luvun loppupuolella. Tieteiselokuvan arvostukseen nousuun vaikutti ennen muuta Stanley Kubrickin 2001: Avaruusseikkailu vuodelta 1968. Tähtien sodan (1977) menestyksen myötä tieteiselokuvasta on muodostunut yksi viihde-elokuvan suosituimmista lajityypeistä.
Aiheesta muualla
Sciencefiction
Vuoden 1957 Tyynenmeren hurrikaanikausi
thumb|Kauden myrskyt Tyynenmeren hurrikaanikausi vuonna 1957 oli kohtalaisen aktiivinen kausi, jonka aikana oli 13 trooppista myrskyä.
Garnet Bailey
Garnet Edward Bailey (13. kesäkuuta 1948 Lloydminster, Kanada – 11. syyskuuta 2001 New York, Yhdysvallat) oli kanadalainen jääkiekkoilija ja valmentaja.
Ura
Bailey voitti juniorivuosinaan WCHL:n Memorial Cup-palkinnon vuonna 1966 Edmonton Oil Kingsin paidassa. Stanley Cupin hän saavutti viisi kertaa.
Kuolema
Bailey sai surmansa syyskuun 11. päivän iskuissa. Hän oli mukana United Airlinesin lennolla 175, joka törmäsi World Trade Centerin etelätorniin.
Itäkeskuksen metroasema
Itäkeskuksen metroasema on yksi Helsingin metron maanpäällisistä asemista. Se sijaitsee kauppakeskus Itiksen kyljessä. Asemalla on kolme raidetta ja vilkas bussiterminaali. Asema palvelee Itäkeskuksen ja Puotinharjun osa-alueita Vartiokylän kaupunginosassa Itä-Helsingissä sekä liityntäliikenteen välityksellä monia muitakin alueita. Asemalta on suora käynti Kauppakeskus Itikseen ja Tallinnanaukiolle. Itäkeskuksessa metro haarautuu kahteen suuntaan: Mellunmäkeen ja Vuosaareen.
Itäkeskus on yksi Helsingin metron ensimmäisenä avatuista asemista, 1. kesäkuuta 1982, ja sen suunnitteli Arkkitehtitoimisto Juhani Katainen. Se sijaitsee 2,064 kilometrin etäisyydellä Siilitien metroasemasta, 1,922 kilometrin päässä Myllypuron metroasemasta ja 1,042 kilometriä Puotilan metroasemasta. Asemalla on metroasemalle tyypillisen kahden raiteen sijasta kolme raidetta. Keskimmäistä raidetta käytetään ainoastaan poikkeustapauksissa.
Asema on Itä-Helsingin joukkoliikenteen solmukohta, johon useiden liityntälinjojen lisäksi päättyvät poikittaislinjat 54, 561, 562, sekä runkolinjat 500 ja 550.
Metron vuoroväli suuntaansa Tapiola–Itäkeskus-välillä on aina 2,5–5 minuuttia, Itäkeskus–Mellunmäki- sekä Itäkeskus–Vuosaari-haaroilla 5–10 minuuttia. Metro ei kuitenkaan liikennöi öisin, vaan silloin Itä-Helsinkiä palvelevat yöbussit.
Itäkeskuksen metroasema on metron kolmanneksi vilkkain, ja sitä käyttää arkisin keskimäärin 36 300 matkustajaa.
pienoiskuva|vasen|Aseman ylätasanne.
Aiheesta muualla
60.21028°N, 25.07806°W
RN Renna
RN Renna oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1943 valmistunut Gabbiano-luokan korvetti.
Valmistus
Alus tilattiin Livornosta Odero-Terni-Orlandolta, missä köli laskettiin 31. toukokuuta 1942. Alus laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla 5. joulukuuta.
Palvelus
Saksalaiset valtasivat 1943 aluksen, jonka liittivät laivastoonsa nimellä Uj6085. Alus tuhoutui ilmahyökkäyksessä.
Vesipyssy
Vesipyssy on veden ruiskuttamiseen suunniteltu lelu. Yksinkertainen pyssy sisältää vesisäiliön ja suuttimen, josta vesi ruiskuaa liipaisinta painamalla. Yksinkertaisimmissa vesipyssyissä liipaisin tai kahva on yhdistetty pumppusylinteriin, joka puristaa vesisuihkun ulos suuttimen kautta. Suuremmissa vesipyssyissä liipaisimella ohjataan venttiiliä, joka päästää paineistettua vettä ulos suuttimesta. Vesipyssyillä leikitään yleensä vesisotaa, jossa tavoitteena on vastustajan kasteleminen.
Alkujaan vesipyssyt olivat pieniä käsiaseita, joiden haittana on kertaliipaisulla ruiskuavan veden pieni määrä. Lisätehon saamiseksi aseisiin on sittemmin kehitetty erilaisia mutkikkaampia koneistoja. Vesipyssyn modernimmat muunnelmat kuten SuperSoaker saattavat hyödyntää veden ruiskuttamisessa paineilmaa, hydraulista painetta tai paristoilla toimivaa sähköistä pumppua. Tällöin myös vesisäiliö voi olla suurempi, ja aseen täyttöväli harvenee.
Yhdysvalloissa ja Kanadassa vesipyssyt on lain mukaan valmistettava läpinäkyvästä muovista. Tällä pyritään ehkäisemään vesipyssyjen sekaantuminen oikeisiin tuliaseisiin. On tapauksia, joissa oikeaksi aseeksi luultu vesipyssy on johtanut verenvuodatukseen. Ruotsissa nousi 1990-luvun lopussa keskustelua myös siitä, että vesipyssy voi olla käyttäjälleen vaarallinen, jos sillä ampuu voimalinjoihin. Keskustelussa esitettiin jopa vesipyssyjen kieltämistä.
John Roberts (täsmennyssivu)
John Roberts voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Ruohonleikkuri
thumb|Ruohonleikkuri. Ruohonleikkuri on laite, jolla nurmikkoa leikataan lyhyeksi.
Periaate
Ruohonleikkurin toiminta perustuu pyöriviin teriin, jotka liikkuessaan katkaisevat ruohon varren. Nykyään lähes kaikki leikkurit ovat joko polttomoottori- tai sähkökäyttöisiä, mutta pienissä puutarhoissa ja kerrostalopihamailla käytetään vielä myös käsikäyttöisiä leikkureita. Ruohonleikkurin leikkausperiaatteen mukaan puhutaan myös työnnettävistä tai vetävistä ja silppuavista eli bioleikkureista sekä keräävistä tai alle katkaisevista leikkureista.
Käsikäyttöinen leikkuri
thumb|Käsikäyttöinen ruohonleikkuri. Käsikäyttöinen leikkuri eli kelaleikkuri saa leikkaustehonsa pyöristä otettavasta työntövoimasta. Hammasrattaiden avulla leikkausterän pyörimisnopeus moninkertaistuu. Terän muodostavat rengasmaiseen pitkittäin kierrettyyn asentoon sijoitetut metallilavat. Käsikäyttöinen leikkuri ei sovellu kovin hyvin pitkän nurmikon leikkaamiseen, koska leikkurin pyörille on vaikea saada riittävä nopeus ruohon katkeamiseksi.