cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Priene
Myöhemmältä klassiselta kaudelta myöhäisantiikkiin
Suuri osa Prienestä vaikuttaa palaneen ja jääneen hylätyksi 100-luvulla eaa. Se säilyi kuitenkin olemassa läpi roomalaisen kauden, mutta alkoi taantua Maiandros-joen suiston liettymisen vuoksi. Strabonin mukaan kaupunki oli hänen aikanaan päätynyt jo 40 stadioninmitan eli noin seitsemän kilometrin päähän rannikosta. Priene oli olemassa edelleen varhaisella kristillisellä ja bysanttilaisella kaudella, jolloin kaupunkiin rakennettiin kirkkoja ja se oli Efesoksen alaisuudessa ollut piispanistuin. Kaupungin koko kuitenkin pieneni puoleen antiikin aikaisesta.
Kaivaukset
Prieneä tutki ensimmäisenä Society of Dilettanti vuosina 1764–1766 ja 1811–1812 sekä 1868–1869, jolloin suoritettiin ensimmäiset varsinaiset kaivaukset. Niitä johti Richard Popplewell Pullan, ja ne keskittyivät Athenen temppelin ympäristöön.
Laajempia kaivauksia kaupungissa suorittivat saksalaiset arkeologit vuosina 1895–1898. Niissä kaupungin ruutuasemakaava ja julkiset rakennukset tutkittiin tarkasti. Löytyneiden piirtokirjoitusten perusteella saatiin hyvä kuva kaupungin elämästä hellenistisellä kaudella. Kaivauksia johtivat muun muassa Carl Humann ja Theodor Wiegand.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|Kaavakuva Prienen kaupungista.
Prienestä löydetyt rakennusjäänteet ovat suurimmaksi osaksi peräisin heti kaupungin perustamisen ajalta tai sen jälkeisiltä kahdelta vuosisadalta. Kaupungin alueesta on kaivettu noin kolmannes.
Prienen rakennuksista merkittävin ja vanhimpia on Athene Poliaalle omistettu Athenen temppeli. Prienessä oli myös lukuisten muiden jumalten temppeleitä, kuten Demeterille, Zeukselle ja Kybelelle pyhitetyt rakennukset. Parhaiten säilyneisiin rakennuksiin kuuluvat Prienen teatteri ja Buleuterion.
Akropolis
Prienen akropolis oli ympäröity pohjois-, itä- ja länsisivuilta muureilla, jotka oli varustettu neliskulmaisilla torneilla. Eteläsivulta akropoliin rinne oli niin jyrkkä, ettei se tarvinnut muuria. Muurit on ajoitettu noin vuosiin 350–340 eaa. Ne ovat säilyneet poikkeuksellisen hyvin, parhaimmillaan jopa kahdeksan metrin korkeudelta. Muurien paksuus oli keskimäärin kaksi metriä. Suurin osa torneista oli umpinaisia, mutta osa toimi vartiotiloina.
Linnoitteita lukuun ottamatta akropoliilla ei ollut juurikaan muita rakennuksia. Akropolis oli yhdistetty alakaupunkiin kapeilla kallioon hakatuilla portailla. Ne saivat alkunsa kukkulan juurelta sen itäpuolelta.
Alakaupungin muurit ja asemakaava
Myös alakaupunki oli ympäröity muureilla, jotka ovat säilynyt suhteellisen hyvin koko matkaltaan. Ne on ajoitettu samaan aikaan kuin akropoliin muurit eli vuosiin 350–340 eaa. Muuri oli suunnilleen puolikaaren muotoinen ja kiersi alakaupungin eteläkautta päättyen kummassakin päässä akropoliin jyrkkään rinteeseen. Siinä oli kolme porttia, niin kutsutut Itäportti ja Kaakkoisportti eli Lähdeportti itäsivulla sekä Länsiportti länsisivulla. Myös alakaupungin muureissa oli torneja, joista yksi suojasi Kaakkoisporttia. Muuria on säilynyt parhaimmillaan noin kahdeksan metrin korkeudelta.
Alakaupunki oli rakennettu Hippodamoksen nimiin laitetussa asemakaavassa eli ruutuasemakaavassa. Pääkadut kulkivat akropoliin etelärinteen suuntaisesti eli itä-länsisuuntaisesti. Niistä tärkeimpiä oli neljä, ja saksalaiset arkeologit ovat antaneet niille nimet, joita käytetään tutkimuksessa. Pohjoisin on Teatterikatu (saks. Theaterstrasse), ja se sai alkunsa kaupunginmuurin Koillisportilta ja kulki teatterin eteläpuolitse kaupungin länsilaidalle. Toinen oli Athenen katu (Athenastrasse), joka johti Athenen temppelille. Kolmas oli Länsiportin katu (Westthorstrasse), jota voidaan pitää kaupungin pääkatuna. Sen leveys oli noin 5,6 metriä, ja se kulki agoran pohjoispuolelta ja johti Länsiportille. Neljäs ja eteläisin oli Lähdeportin katu (Quellenthorstrasse), joka kulki agoran eteläpuolelta ja johti Kaakkoisportille eli Lähdeportille. Pohjois-eteläsuuntaiset poikkikadut kulkivat rinteen vastaisesti, ja siksi niissä oli usein porrastuksia.
Asemakaavassa korttelien koko oli noin 35,4 × 47,2 metriä, eli noin 120 × 160 jalkaa. Kussakin korttelissa oli tyypillisesti kahdeksan asuintaloa. Rinteestä johtuen kortteleiden muodostaminen vaati paljon pengertämistä. Tasaisemmat alueet oli varattu julkisille rakennuksille.
Temppelit ja pyhäköt
Athene Poliaan temppeli pienoiskuva|[[Athenen temppeli (Priene)|Athene Poliaan temppelin rauniot.]]
Temppeli edusti joonialaista tyyliä, ja sitä on pidetty yhtenä tyylin parhaista esimerkeistä. Sen peristasiksessa oli 11 × 6 pylvästä, ja sisällä temppelissä oli tyypilliset pronaos, naos eli cella ja opisthodomos. Sisällä naoksessa ollut Athenen kulttikuva tehtiin 100-luvulla eaa. Temppelistä on säilynyt lähinnä sen perustukset. Lisäksi viisi sen pylväistä on pystytetty uudelleen.
Alttari sijaitsi tavan mukaan temppelin itäpuolella, noin 12 metrin päässä. Se ajoitetaan 200- tai 100-luvulle eaa. Alttarin koko noin 13,2 × 7,1 metriä. Se oli koristeltu reliefein, ja sen sivuilla oli mahdollisesti joonialaiset puolipylväspilasterit.
Pyhäkköalueen itäreunalla sijaitsi propylon, joka toimi alueen monumentaalisisäänkäyntinä. Se rakennettiin noin vuonna 25 eaa.–1 jaa. Se edusti temppelin ja alttarin tavoin joonialaista tyyliä. Etelässä pyhäkköaluetta rajasi doorilaista tyyliä edustanut stoa eli pylväshalli, joka rakennettiin noin vuonna 200 eaa. Sen koko oli noin 78,4 × 6,8 metriä.
Zeuksen temppeli
Zeus Olympiokselle omistettu temppeli pyhäkköalueineen sijaitsi agoran itäpuolella ja kytkeytyi sen rakennuksiin. Se rakennettiin 300-luvun ja 200-luvun eaa. taitteessa. Temppeli edusti joonialaista tyyliä ja muistutti monin tavoin Athenen temppeliä. Se oli malliltaan tetrastyyli prostyyli, toisin sanoen sen edessä oli neljä pylvästä, ja sen koko oli noin 11,8 × 8,5 metriä. Temppeliä ympäröineen temenos-alueen koko oli noin 30 × 29,7 metriä. Se oli ympäröity doorilaista tyyliä edustaneilla stoilla. Temppelin koristeosat ovat nykyisin Pergamon-museossa Berliinissä.
Demeterin ja Koren pyhäkkö pienoiskuva|[[Demeterin ja Koren pyhäkkö (Priene)|Demeterin ja Koren pyhäkön rauniot.]]
Demeterille ja Korelle omistettu pyhäkkö sijaitsi alakaupungin pohjoisimmassa osassa juuri akropoliin jyrkän etelärinteen juurella. Se rakennettiin heti Prienen uudelleenperustamisen jälkeen noin vuonna 350–300 eaa. Pyhäkkö koostui pihasta, jonka sisäänkäynti oli itäpäässä, ja jonka länsilaidalla oli temppeli ja koilliskulmassa alttari. Temppelissä oli pylväin varustettu pronaos, ja sen naos oli epäsäännöllisen muotoinen. Pyhäkköön liittyi myös uhrilahjakuoppa. Alttari lisättiin roomalaisella kaudella.
Pyhäkön paikalta on tehty joitakin löytöjä, jotka ovat kaupungin uudelleenperustamista edeltävältä ajalta, ja saattavat kertoa siitä, että myös vanha kaupunki sijaitsi samalla paikalla.
Egyptiläisten jumalten pyhäkkö pienoiskuva|[[Egyptiläisten jumalten pyhäkkö (Priene)|Egyptiläisten jumalten pyhäkön rauniot.]]
Egyptiläisten jumalten pyhäkkö oli omistettu Isikselle, Serapikselle, Anubikselle ja Harpokrateelle. Se sijaitsi Teatterikadun ja Athenen kadun välissä itään teatterista, ja koostui aitauksella erotetusta temenoksesta, jonka keskellä oli suurikokoinen alttari. Pyhäkkö rakennettiin 200-luvulla eaa.
Aleksandreion
Kaupungin länsiosassa sijaitsi pyhäkkö, joka on tulkittu Aleksandreioniksi eli Aleksanteri Suurelle omistetuksi pyhäköksi. Se koostui esipihasta ja useista pienistä huoneista, muistuttaen yksityistaloa. Rakennus oli tehty klassisen kauden lopulla tai hellenistisellä kaudella noin 350–150 eaa. Sen arvellaan olleen yksityistalo, jossa Aleksanteri asui Prienessä ollessaan, ja joka myöhemmin muutettiin pyhäköksi ja omistettiin tämän kultille. Koko rakennuksen koko on ollut noin 20,5 × 35,4 metriä.
Kybelen pyhäkkö
Kybelelle omistettu pyhäkkö sijaitsi alakaupungin länsilaidalla lähellä Länsiporttia. Se oli pienikokoinen, ja myös siihen liittyi uhrilahjakuoppa.
Agora ja sen ympäristö
pienoiskuva|Prienen agoraa, taustalla [[Pyhä stoa|Pyhän stoan rauniot.]]
Prienen keskeisin paikka oli agora, jossa ihmiset kävivät kauppaa, kohtasivat ja viettivät juhliaan. Agora oli suorakulmainen, ja sitä reunustivat itä-, etelä- ja länsisivuilta stoat eli pylväskäytävät ja kauppahuoneet. Pohjoissivulta agora avautui Länsiportin kadulle. Itäsivu yhdistyi myöhemmässä vaiheessa Zeuksen pyhäkköalueeseen. Agoraa ympäröivät rakennukset tehtiin 200–100-luvuilla eaa. Pausanias kuvasi sitä tyypilliseksi joonialaiseksi agoraksi.
Agoran keskellä oli alttari, joka oli todennäköisesti omistettu Hermeelle. Sen koko oli noin 6,2 × 5,2 metriä. Aukiolla oli myös useita patsaita ja eksedroja. Patsaista on säilynyt lähinnä niiden jalustat.
Agoran pohjoispuolella, kadun toisella puolella, sijaitsi niin kutsuttu Pyhä stoa. Se rakennettiin noin vuonna 160–150 eaa. Stoan pituus oli noin 116 metriä. Se edusti julkisivultaan, jossa oli 49 pylvästä, doorilaista tyyliä. Sisäosissa 24 joonialaista pylvästä jakoi stoan kahteen laivaan. Takaosassa oli 15 huonetta. Pyhää stoaa käytettiin muun muassa kaupunginarkistona, ja sen seinien osista on löydetty lukuisia piirtokirjoituksia.
Buleuterion pienoiskuva|[[Buleuterion (Priene)|Buleuterionin rauniot.]]
Prytaneion
Prytaneioniksi tulkittu rakennus sijaitsi heti buleuterionin itäpuolella. Se toimi kaupungin johtavien virkamiesten kokoontumispaikkana ja pitohuoneena. Prytaneion rakennettiin alun perin hellenistisellä kaudella noin vuonna 180 eaa. ja uusittiin roomalaisella kaudella viimeistään noin 150 jaa. Rakennuksen keskiössä oli roomalaisessa vaiheessa kivetty peristyylipiha. Sen kaakkoiskulmassa oli paikka hestia-tulelle eli pyhälle liedelle. Nykyaikaan rakennus on säilynyt huonosti.
Muut rakennukset
Teatteri pienoiskuva|[[Prienen teatteri|Teatterin rauniot.]]
Prienen kreikkalainen teatteri sijaitsi Teatterikaduksi kutsutun pääkadun varrella. Se rakennettiin hellenistisen kauden alussa noin 300 eaa., ja on näin varhaisimpia tunnettuja hellenistisiä teattereita. Rakennukseen tehtiin muutoksia vielä roomalaisella kaudella 100-luvulla jaa. Teatteri on saattanut olla myös oikeusistuinten käytössä.
Teatterin katsomo oli hieman puolikaarta pidempi. Siinä oli 47 penkkiriviä, joista on säilynyt paremmin 15 alinta penkkiriviä. Eturivissä oli marmorisia selkänojilla varustettuja istuimia kunniahenkilöille. Keskellä oli Dionysokselle omistettu alttari. Teatterin skene-rakennus on ollut kaksikerroksinen. Sen edessä ollut proskenion on säilynyt poikkeuksellisen hyvin. Näyttämöä tuki 12 pilaria.
pienoiskuva|Länsiportin katu, näkymä itään. pienoiskuva|Bysanttilaisaikaisen basilikakirkon jäänteitä. Alempi gymnasion ja Ylempi gymnasion
Kaupungissa oli kaksi gymnasionia eli urheilupaikkaa, jotka tunnetaan Alempana ja Ylempänä gymnasionina.
Alempi gymnasion sijaitsi kaupungin eteläosassa juuri kaupunginmuurien sisäpuolella. Se oli rakennettu noin vuonna 130–100 eaa. Gymnasionin palaistran koko oli noin 35,1 × 34,4 metriä, ja se oli reunustettu huonein, joista on tunnistettu luentosalina käytetty efebeion, sekä konisterion, korykeion ja elaiothesion. Rakennuksen pylväät edustivat kaikkia kolmea klassista pylväsjärjestelmää, doorilaista, joonialaista ja korinttilaista tyyliä.
Ylempi gymnasion sijaitsi buleuterionin ja teatterin välillä. Se oli rakennettu 300-luvulla eaa., mutta sitä muutettiin usein myöhemmin roomalaisella ja varhaisella bysanttilaisella kaudella, muun muassa liittämällä siihen kylpylärakennus. Palaistran ympärillä oli useita huoneita. Sisäänkäynti oli itäseinältä. Luoteiskulmassa oli keisarikultille omistettu pyhäkkö. Nykyaikaan rakennus on säilynyt huonosti.
Stadion
Kaupungin stadion sijaitsi heti Alemman gymnasionin itäpuolella, samalla tavoin juuri kaupunginmuurien sisäpuolella. Se oli rakennettu noin vuonna 130–120 eaa., mutta sen paikalla on mahdollisesti ollut varhaisempi edeltäjä. Stadionin jotakuinkin itä-länsisuuntaisen juoksuradan pituus oli noin 191 metriä ja leveys noin 20 metriä. Katsomossa oli kivetyt penkkirivit vain pohjoissivun keskiosassa. Juoksuradan länsipäässä oli lähtöporttirakennelma.
Yksityistalot
Prienessä on säilynyt poikkeuksellisen hyvin useita yksityistalojen jäänteitä. Monet niistä ajoittuvat 200-luvulle eaa. Taloissa oli yleensä vestibyyli, avoin peristyylipiha, etuhuone sekä pääsali, jota ympäröi joukko muita huoneita. Ainakin osa taloista on ollut kaksikerroksisia. Joissakin taloissa oli kylpyhuoneet ja käymälät. Sisäänkäynti taloihin oli sivukadulta. Taloissa ei yleensä ollut ikkunoita katujen puolella.
Yksityistaloista on löydetty paljon esineitä, kuten huonekalujen osia, terrakotasta tehtyä keramiikkaa, rautaisia ja pronssisia työkaluja, öljylamppuja ja rahoja. Suurin ja parhaiten säilynyt yksityistaloista sijaitsi Athenen temppelin luoteispuolella. Se oli jonkun varakkaan henkilön talo. Talossa oli oma alttari, joka oli omistettu Zeus Olympiokselle.
Bysanttilaisen kauden rakennukset
Bysanttilaisella kaudella eli keskiajalla tehtyihin rakennuksiin käytettiin paljon antiikin aikaisten rakennusten osia. Ylemmän gymnasionin länsipuolelle rakennettiin 500-luvulla basilikakirkko, joka toimi todennäköisesti kaupungin katedraalina eli piispankirkkona. Siinä oli kolme laivaa ja siihen liittyi baptisterion eli kastekappeli. Kirkkoon käytettiin uudelleen varsinkin gymnasionin ja Athenen temppelin kiviä. Kaupungista on löydetty myös muiden, pienempien kirkkojen jäänteitä, sekä myös varhaisbysanttilaisaikainen synagoga.
Akropolis toimi kaupungin linnoituksena myös keskiajalla. Osa sen linnoitteista on bysanttilaisaikaisia. Myös alakaupunkiin Zeuksen pyhäkön paikalle rakennettiin linnoitus.
Biləsuvarin piirikunta
thumb|250px|Biləsuvarin piiri Azerbaidžanin kartalla. Biləsuvarin piirikunta on paikallishallintoalue Azerbaidžanissa. Vuonna 1930 perustetun piirin pinta-ala on 1358 neliökilometriä. Asukkaita on 88 900 henkeä (vuonna 2010).
Biləsuvarin piiri sijaitsee Azerbaidžanin kaakkoisosan tasankoseudulla. Se rajoittuu pohjoisessa İmişlin, Saatlın ja Sabirabadin piireihin, idässä Salyanin ja Neftçalan piireihin, etelässä Cəlilabadin piiriin ja lännessä Iraniin.
Piirin keskus on Biləsuvarin kaupunki (vuoteen 1991 saakka Puškino), josta on 182 kilometriä maan pääkaupunkiin Bakuun. Kuntia on yhteensä 26, taajamia 11 ja kyliä 25. Kaupunkiväestön osuus on 22,8 % (vuonna 2010). Vuoden 1999 väestönlaskennan mukaan 99,9 % asukkaista on azereja.
Piirin kautta kulkee Bakun ja Astaran välinen M3-valtatie. Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut puuvillan ja viljan viljelyyn sekä karjanhoitoon.
Historiallisiin nähtävyyksiin kuuluvat Şəhriyarin ja Ağdamin linnoitukset sekä muinaiset asuinpaikat ja kurgaanit.
Paikallislehtenä ilmestyy Məhsul (”Sato”).
Francisco Filho
Francisco Alves Filho (s. 10. tammikuuta 1971 Souto Soares, Bahia) on brasilialainen karateka ja potkunyrkkeilijä. Hän saavutti muun muassa karatessa World Open mestaruuden ensimmäisenä ulkomaalaisena ja Kyokushinin superraskaansarjan maailmanmestaruuden 1997. Potkunyrkkeilyssä Filho voitti K–1 mestaruuden 2000.
Karate
Filho alkoi harrastamaan Kyokushin karatea kymmenvuotiaana ja saavutti mustan vyön kuusi ja puoli vuotta myöhemmin. Hän kilpaili nuorten tasolla menestyksekkäästi 14-vuotiaana Paulista Championships turnauksessa. Vuosina 1985 ja 1986 Filho saavutti nuorten sarjassa hopeaa ja seuraavina vuosina 1987 ja 1988 mestaruuden. Hän voitti Paulista turnauksen myös kerran aikuisten tasolla 1989. Filho osallistui tämän jälkeen 1990-luvun alussa Brasiliassa ja Etelä-Amerikassa järjestettäviin turnauksiin. Hän voitti muun muassa Brasilian avoimet kilpailut neljä kertaa vuosina 1990, 1992, 1993 ja 1995. Filho saavutti menestystä myös Etelä-Amerikan mestaruuskilpailuissa.
World Open
Filho osallistui ensimmäisen kerran World Open -turnaukseen 1991, jolloin hän sijoittui 16 parhaan joukkoon. Filho palkittiin turnauksessa parhaasta taisteluhengestä. Hän osallistui myös seuraavaan World Openiin 1995, jolloin Filho saavutti pronssia. Hän oli vasta kolmas Japanin ulkopuolelta tullut ottelija, joka onnistui saavuttamaan mitalin. Häntä ennen mitalin olivat saavuttaneet yhdysvaltalainen Willie Williams 1979 ja sveitsiläinen Andy Hug 1987. Filho otteli vielä kolmannen kerran World Openissa 1999, jossa hän saavutti ensimmäisenä ulkomaalaisena mestaruuden. Häntä ennen Andy Hug oli ainut loppuottelussa otellut ei-japanilainen, mutta hän hävisi tuolloin mestaruuden. Filho voitti loppuottelussa Hajime Kazumin, joka oli edennyt loppuotteluun myös edellisissä kisoissa.
Hietala
Hietala on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
OBD-II PID
OBD-virhekoodit tai OBD-II PIDit (On-board diagnostics Parameter ID) ovat OBD-järjestelmän palauttamia koodeja.
Krio
pienoiskuva|Puhuttua kriota Krion kieli on Sierra Leonessa, Gambiassa, Päiväntasaajan Guineassa ja eräillä muilla alueilla puhuttu englantiin pohjautuva kreolikieli. Äidinkielenään sitä puhuu yli 40 000 krioa. Kieltä käytetään laajasti myös eri kansojen välisen kanssakäymisen välineenä. Vuonna 1983 puhujien kokonaismääräksi arvioitiin noin 500 000 henkeä.
Krio jakautuu useisiin paikallismurteisiin ja ainakin kahteen sosiaaliseen murteeseen: pääkaupungin ja maaseudun kieleen. Kieli on syntynyt 1800-luvulla Afrikan länsirannikolla englantiin perustuvien varhaisempien kreolien ja joruban vuorovaikutuksen tuloksena. Kriolla on rikas suullinen perinne ja myös kaunokirjallisuutta. 70 % krion sanastosta on peräisin englannista.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Raamattu on käännetty krioksi vuonna 2013.
Mark Stuart
Mark Stuart voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Kru-kansat
Kru-kansat on Liberian ja Norsunluurannikon metsäisillä rannikkoseuduilla asuvien sukukansojen ryhmä. Siihen kuuluvat mm. betet, bakwet ja gueret. Vuonna 1980 kru-kansoja arvioitiin olevan Norsunluurannikolla noin 2 miljoonaa ja Liberiassa 800 000 henkeä. Kielet kuuluvat nigeriläis-kongolaisten kielten kru-ryhmään. Pääelinkeinoja ovat maanviljely ja kalastus, monet työskentelevät maatyöläisinä suurviljelmillä. Krut harjoittavat perinteisiä uskontoja, osa on kristittyjä.
Maria Ikelap
Maria Ikelap (s. 4. tammikuuta 1987 Wendo Island, Chuuk ) on mikronesialainen pikajuoksija.
Ikelap on osallistunut 100 metrin juoksuun nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa 2006, yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa 2007 ja Pekingin kesäolympialaisissa 2008, mutta ei ole näissä selviytynyt alkuerästään jatkoon. Oseanian mestaruuskilpailuissa 2006 hän oli mukana neljänneksi sijoittuneessa 4 × 100 metrin viestijoukkueessa. Ikelapin 100 metrin ennätys 13,63 on juostu 25. kesäkuuta 2006 Saipanilla.
Thomas Anders
Thomas Anders, oikealta nimeltään Bernd Weidung (s. 1. maaliskuuta 1963 Koblenz, Länsi-Saksa), on saksalainen laulaja, joka tunnetaan vuosina 1984–1987 ja uudestaan 1998–2003 toimineen Modern Talking -yhtyeen johtomiehenä ja laulajana.
Obanazawa
Obanazawa on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Yamagatan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin koillisosassa Obanazawan allaslaaksossa. Kaupungin läpi virtaa Mogamijoen sivujoki Nyū. Idässä kaupungin alue nousee Ōuvuorille ja rajautuu Miyagin prefektuuriin. Obanazawassa on 15 452 asukasta (lokakuussa 2020) ja sen pinta-ala on 372,53 neliökilometriä.
Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla Obanazawa kehittyi markkinapaikkana, Ushū-kaidō-tiereitin postiasemana (shukuba) ja paikallisena hallintokeskuksena (jin’ya). Läheisen Nobesawan hopeakaivoksen vuoksi alue oli suoraan Tokugawa-bakufun hallinnassa. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Obanazawalle myönnettiin vuonna 1959. Seutu tunnetaan runsaslumisuudestaan. Siellä viljellään muun muassa riisiä, tattaria ja vesimeloneja. Silkinviljely oli aiemmin merkittävä elinkeino. Kaupunkiin on sijoittunut myös elektroniikkateollisuutta.
Max Jakobson
Max Jakobson (30. syyskuuta 1923 Viipuri – 9. maaliskuuta 2013 Helsinki ) oli suomalainen diplomaatti, ministeri ja ulkopoliittinen taustavaikuttaja, joka paljolti muovasi Suomen puolueettomuuspolitiikkaa 1960-luvulla. Hän kirjoitti myös useita kirjoja. Jakobson oli ehdolla Yhdistyneiden kansakuntien pääsihteeriksi vuonna 1971.
Tausta
Max Jakobson oli viipurilaisen suomenjuutalaisen perheen nuorin poika. Hänen isoisänsä, räätäli Leo Jakobson oli syntynyt Mitaussa Latviassa ja asettunut Viipuriin suoritettuaan siellä asepalveluksensa. Isä Jonas Jakobson työskenteli yksityisenä asianajajana ja Helsingin juutalaisen seurakunnan juristina. Äiti Helmi Virtanen ei ollut juutalaista sukua, mutta omaksui juutalaisen uskon avioliiton myötä. Max Jakobsonin setä oli aktivisti Santeri Jacobsson, joka toimi Lauritsalan ensimmäisenä kauppalanjohtajana. Perhe muutti Viipurista Helsinkiin 1930-luvun taitteessa Maxin ollessa seitsemänvuotias. Max Jakobson valmistui ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta vuonna 1941. Kouluvuosinaan Max harrasti jalkapalloa ja oli isoveljensä Leon tavoin koulunsa jalkapallojoukkueen kapteenina.
Lehtimiehenä
Sodan jälkeen Jakobson aloitti toimittajan uransa ensin Suomen Tietotoimiston ja myöhemmin United Pressin Helsingin-toimiston palveluksessa. Suomesta Jakobson siirtyi Lontooseen BBC:n maailmanpalvelun suomenkielisten lähetysten toimittajaksi. Hänet nimitettiin vuonna 1948 Uuden Suomen Lontoon-kirjeenvaihtajaksi ja myöhemmin Suomen Washingtonin -suurlähetystöön sanomalehtiavustajaksi. BBC:n toimittajana Jakobson raportoi Suomeen muun muassa Armi Kuuselan voitosta Miss Universum -kisoissa Yhdysvalloissa Daily Mail -lehden saaman uutissähkeen mukaan vuonna 1952 ja myöhemmin samana vuonna Washingtonista käsin Yhdysvaltain presidentinvaalista, jossa olivat vastakkain Dwight D. Eisenhower ja Adlai Stevenson.
Pääosin Lontoossa ja Washingtonissa keräämänsä, talvisodan kansainvälistä taustaa valaisevan aineiston pohjalta Jakobson julkaisi vuonna 1955 suurta huomiota herättäneen teoksensa Diplomaattien talvisota. Kirjassa Jakobson osoitti, että kysymys ei ollut ollut vain Suomen ja Neuvostoliiton välisestä konfliktista, vaan talvisota oli ollut osa laajaa kokonaisuutta, jossa Suomi oli ollut suurvaltapolitiikan pelinappulana ja Hitlerin Saksan ja Stalinin Neuvostoliiton välisen kaupankäynnin kohteena. Teos vaikutti ratkaisevasti siihen, että presidentti Urho Kekkonen nimitti Jakobsonin vuonna 1958 ulkoministeriön sanomalehtitoimiston päälliköksi ohi ministeriön asettaman ehdokkaan. Kekkonen kertoi itse jälkeenpäin Jakobsonille, että presidentti J. K. Paasikivi oli lukenut teoksen tuoreeltaan ja sanonut tämän jälkeen Kekkoselle, että Jakobson pitäisi kiinnittää ulkoministeriöön. Diplomaattien talvisota ilmestyi englanniksi vuonna 1961. Jakobson itse piti teoksen englanninkielistä laitosta, joka pian käännettiin myös ruotsiksi ja saksaksi, laadullisesti parempana kuin alkuperäistä suomenkielistä versiota, koska yhdysvaltalainen kustantamo oli käynyt teoksen tekstin kriittisesti läpi.
Ulkoasiainministeriössä
thumb|right|Max Jakobson (kesk.) isännöimässä neuvostoliittolaista toimittajaa Aleksei Adžubeita ja NL:n suurlähettilästä [[Aleksei Zaharov|A. V. Zaharovia vuonna 1963.]] Jakobson työskenteli ulkoministeriössä vuosina 1953–1974, esimerkiksi ministeriön poliittisen osaston päällikkönä 1962−1965, Suomen YK-suurlähettiläänä vuosina 1965−1971 ja Suomen Tukholman-suurlähettiläänä 1971−1974. Kaikissa näissä tehtävissä hän seurasi Ralph Enckelliä. Jakobson muodosti yhdessä Risto Hyvärisen, Aarno Karhilon, Keijo Korhosen, Aimo Pajusen ja Ilkka Pastisen kanssa ulkoministeriön niin sanotun ”tohtorikoplan” eli ”everstijuntan” 1960- ja 1970-luvun taitteessa. ”Tohtorikopla” pyrki Neuvostoliiton painostuksen alla korostamaan Suomen puolueetonta asemaa idän ja lännen välillä. Keijo Korhosen mukaan molemmat nimitykset keksi silloinen SDP:n kansainvälisten asioiden sihteeri Paavo Lipponen. Ilkka Pastisen mukaan nimitykset pitivät vain osittain paikkansa, koska ryhmän jäsenistä vain Hyvärisellä ja Pajusella oli tämä sotilasarvo, ja tohtoreiksi olivat väitelleet vain Hyvärinen ja Korhonen. Vuodesta 1972 Jakobson ja useat muut ”tohtorikoplan” jäsenet kirjoittivat ulkopolitiikasta Suomen Kuvalehteen kollektiivisella nimimerkillä Veikko Viisi.
Jakobson oli erityisesti Urho Kekkosen suosiossa, koska hän oli yksi harvoista, joilta presidentti suvaitsi myös kriittisiä kantoja. Kekkosen lähipiiriin Jakobson ei silti koskaan kuulunut; hän ei vieraillut kertaakaan Tamminiemen saunassa eikä osallistunut hiihto-, kalastus- ja metsästysretkille. Tietty etäisyys presidenttiin oli eduksi, sillä Jakobson ei joutunut Kekkosen simputettavaksi varsinkaan siinä määrin kuin Ahti Karjalainen, jota Kekkonen piti kilpailijanaan. Johannes Virolaisen mielestä Jakobson oli epäpoliittisena henkilönä onnekas sikäli, että häneltä jäi näkemättä Kekkosen luonteen pimeä puoli. Jos Jakobsonin jokin toimi herätti Kekkosessa tyytymättömyyttä, presidentti ei koskaan osoittanut sitä suoraan vaan välikäsien kautta. Joistakin tällaisista moitteista Jakobson sai tiedon vasta vuosia jälkeenpäin Juhani Suomen Kekkos-elämäkerrasta.
Jakobson YK:n pääsihteerikisassa
YK:n pääsihteeriksi lopulta valitun itävaltalaisen Kurt Waldheimin natsimenneisyys oli jo syksyllä 1971 Jakobsonin valintaa tukeneen ulkoministeriön virkamiesryhmän tiedossa, mutta asiaa ei tuolloin julkistettu. Suomalaiset uskoivat Waldheimin putoavan kilvasta muutoinkin, koska Yhdysvaltain silloinen ulkoministeri William P. Rogers oli luvannut, että Yhdysvallat estää veto-oikeudellaan Waldheimin valinnan. Risto Hyvärisen mukaan taustalla oli myös korrektius Waldheimia kohtaan. Waldheimin natsimenneisyys paljastui maailmalle vasta paljon myöhemmin, kun tämä valittiin Itävallan presidentiksi vuonna 1986. Pääsihteerivaalissa Jakobsonin kannalta kohtalokkaaksi muodostui se, että Neuvostoliiton ehdotuksesta vaalin äänestys suoritettiin – ensimmäistä kertaa YK:n historiassa – suljetuin lipuin. Tällöin äänestyskäyttäytymisestä ei joutunut tilille, vaikka perustelut eivät olisi kestäneet päivänvaloa. Toinen Kekkosen ja Jakobsonin hanke samoihin aikoihin, ETY-kokouksen saaminen Suomeen, onnistui paremmin.
Alpo Rusi kirjoittaa Jukka Pesun artikkeliin nojaten, että Yhdysvaltojen ulkoasiainhallinto olisi tukenut Jakobsonin valintaa, mutta Henry Kissinger tarvitsi Waldheimia tukeneen Neuvostoliiton apua Intian ja Pakistanin sotimisen lopettamiseksi, vaikka hän kyllä arvosti Jakobsonin pätevyyttä. Jakobson olisi ollut liian vahva pääsihteeri. Juhani Suomen mukaan Jakobsonilta puuttui edellisten lisäksi Kiinan ja Ranskan tuki. Neuvostoliiton suurlähetystö harjoitti Jakobsonin voimakasta panettelua. Rusin mukaan myös jotkut suomalaiset nuoren polven poliitikot panettelivat Jakobsonia, koska he eivät hyväksyneet tämän näkemystä, että Suomen oli oltava puolueeton, ja pitivät suhdetta Neuvostoliittoon tärkeämpänä.
Rusin mukaan Jakobsonia oli suunniteltu tappion jälkeen presidentin neuvonantajaksi valtiosihteerin nimikkeellä presidentin kansliassa. Kalevi Sorsan aloitteesta kansliaan nimitettiin Jaakko Kalela, joka oli kuulunut Jakobsonia kritisoineisiin nuoren polven sosiaalidemokraatteihin. Rusin mukaan Kekkosen Kalelan valintaan suostumisen vastineeksi SDP lupasi tukea Kekkosen valintaa presidentiksi poikkeuslailla.
Jakobson presidenttipelissä
Kun niin sanottu presidenttipeli eli keskustelu Urho Kekkosen seuraajasta käynnistyi Kekkosen presidenttikauden viimeisinä vuosina, kamppailu henkilöityi ennen muita pääministeri Mauno Koivistoon ja Suomen Pankin vt. pääjohtajaan Ahti Karjalaiseen. Koivisto sai mielipidetiedusteluissa äänestäjien suurimman kannatuksen, kun taas Karjalaisella oli takanaan keskustapuolueessa valtaa pitäneen niin sanotun K-linjan ja useimpien merkittävien teollisuusjohtajien (”idänkaupan vuorineuvosten”) voimakas tuki. Jakobson asettui julkisesti vastustamaan Karjalaisen mahdollista ehdokkuutta, koska hän piti tätä ennen kaikkea Neuvostoliiton suosikkina Suomen presidentiksi ja Karjalaisen valinta olisi katsottu voimakkaaksi osoitukseksi suomettumisesta. Jakobson epäili, ettei Karjalainen olisi pystynyt isänmaallisuudestaan huolimatta kyllin tarmokkaasti torjumaan Neuvostoliiton Suomelle esittämiä vaatimuksia, vaan Suomi olisi liukunut liiaksi Moskovan valtapiiriin. Toisaalta Jakobson oli siihen mennessä tavannut Koiviston vain muutaman kerran ja tunsi tämän siten vielä melko pintapuolisesti. Tohtori Jukka Seppinen on katsonut, että Jakobsonin asenteessa Karjalaista kohtaan oli myös annos katkeruutta siitä, ettei hän tuntenut saaneensa YK:n pääsihteerikampanjansa aikana pääministerinä toimineelta Karjalaiselta sitä tukea, jota hän oli odottanut. Tämän vuoksi Jakobson käsitteli Karjalaista teoksissaan melko kovakouraisesti.
Jakobsonin nimi oli esillä Kekkosen valtakauden jälkeen pidetyissä ensimmäisissä presidentinvaaleissa 1982 niin sanottuna mahdollisena mustana hevosena. Aarno Laitinen toi kirjassa Tamminiemen pesänjakajat ilmi erään mielenkiintoisen näkökohdan: Jakobssonin englantilaissyntyinen puoliso Marilyn olisi ollut ehdottomasti eräs parhaita tasavallan emäntäehdokkaita: hän on diplomaattiperheen lapsi, joka osaa monta eri kieltä ja on tottunut diplomaattikunnan kiemuroihin niin kauan kuin on niistä jotain ymmärtänyt. Samoin suurten juhlien emäntänä hän olisi ollut taidokas. Kirjassa Jakobson nimettiin Suomen ”porvariston Susloviksi” viittauksena Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääideologiin Mihail Susloviin. Tamminiemen pesänjakajien mukaan Jakobson tiesi, että valta jaettaisiin uudelleen Kekkosen väistyttyä ja että uusi presidentti olisi Kekkosta heikompi, jolloin Jakobsonille olisi ollut tärkeää sijoittua uuden presidentin keskeiseksi ulkopoliittiseksi neuvonantajaksi.
Jakobsonin mahdollisesta presidenttiehdokkuudesta oli spekuloitu jo 1970-luvun alkupuolella. Helsingin Sanomien haastattelussa elokuussa 1974 Jakobson oli kuitenkin jyrkästi kiistänyt pyrkivänsä presidentiksi ja ilmoittanut ehdottomasti kieltäytyvänsä ehdokkuudesta, mikäli joku erehtyisi hänelle sitä tarjoamaan. Kesällä 1977 lehdistössä kiersi tieto, jonka mukaan Suomen Maaseudun Puolue oli tiedustellut Jakobsonin suostumusta Urho Kekkosen vastaehdokkaaksi vuoden 1978 vaaliin, minkä Jakobson oli kiivaasti torjunut. Jakobson koki asian ongelmalliseksi myös uskonnollisesta näkökulmasta: Suomen tasavallan presidentti oli asemansa puolesta Suomen evankelisluterilaisen kirkon päämies ja piispojen nimittäjä.
Jakobson oli Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun (CIA) tietolähde.
Myöhemmät vaiheet
Tehtyään pitkän uran ulkoasiainministeriössä Jakobson siirtyi Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtajaksi vuonna 1975. Hän jäi tehtävästä eläkkeelle vuonna 1984. Jakobsonin tärkeänä työparina oli EVA:n käynnistysvaiheessa sen ensimmäinen puheenjohtaja Päiviö Hetemäki ja vakiinnuttamisvaiheessa Hetemäen seuraajaksi tullut Yhdyspankin toimitusjohtaja Mika Tiivola. Myös EVA:n toimitusjohtajaksi siirryttyään Jakobson toimi ulkopoliittisena taustavaikuttajana ja hänen yhteydenpitonsa presidentti Urho Kekkosen kanssa jatkui, vaikkakin merkittävästi harventuneena.
Marraskuussa 1979 järjestetyssä talvisota-aiheisessa televisiokeskustelussa Jakobson nimesi Josif Stalinin syylliseksi sodan syttymiseen, mikä poikkesi jyrkästi tuon ajan virallisesta historiantulkinnasta. Jakobsonin mukaan hän ja haastattelijana toiminut Antero Kekkonen kävivät seuraavan sananvaihdon:
Jakobson sai haastattelun jälkeen kansalaisilta runsaasti kiittävää palautetta.
Jakobsonin siirryttyä pois ulkoasiainhallinnosta vuoden 1975 alussa hänen yhteydenpitonsa presidentti Kekkosen kanssa harveni. Jakobsonin mukaan viimeinen hänen Kekkoselta saamansa viesti oli presidentin marraskuussa 1980 lähettämä kirje, jossa tämä onnitteli Jakobsonia hänen kirjastaan Veteen piirretty viiva. Kekkonen kirjoitti, että ”Suomen ulkopolitiikka nojaa tästä lähtien tärkeiltä osiltaan tähän teokseen”.
Eduskunnan ulkoasiainvaliokunnalle marraskuussa 1988 pitämässään esitelmässä Jakobson ennusti Itä-Saksan voivan lähitulevaisuudessa kadota Euroopan kartalta. Jakobsonin puhe otettiin Suomessa vastaan tuoreeltaan jäätävästi, Itä-Saksan edustajat jäivät pois Suomen Itä-Berliinin suurlähetystön itsenäisyyspäivän vastaanotolta, ja asiasta kauhistunut Itä-Berliinin suurlähettiläs Arto Tanner toivoi Jakobsonin ajatusten kumoamista mahdollisimman arvovaltaiselta taholta. Presidentti Mauno Koivisto sanoi vuoden 1989 uudenvuodenpuheessaan, ettei hän odottanut, että "rajoja Euroopassa alettaisiin siirrellä tai että valtakuntia katoaisi tai uusia syntyisi". Kuitenkin vielä vuoden 1989 lopulla Berliinin muuri murtui, ja Saksat yhdistyivät lokakuun alussa 1990.
Jakobson vaikutti yhä vahvasti vaikkei enää yhtä näkyvästi myös Mauno Koiviston ja Martti Ahtisaaren kausilla. Arvioidessaan jälkikäteen Ahtisaaren presidenttikautta Jakobson kirjoitti, että diplomaattitaustainen Ahtisaari toimi Suomen kansainvälisten suhteiden kehittämiseksi aktiivisemmin kuin kukaan hänen edeltäjistään, mutta ei juuri saanut kansalaisilta ja medialta tunnustusta työstään. Jakobsonin mukaan Suomen ulkopolitiikan todellinen hallitsija EU-jäsenyyden alkuvuosina oli pääministeri Paavo Lipponen, joka jätti varjoonsa niin Ahtisaaren kuin tämän seuraajan Tarja Halosen.
Jakobson ajoi 1990-luvulla näkyvästi Suomen EU-jäsenyyttä. Hänet tunnettiin myös Nato-jäsenyyden kannattajana. Vuonna 2005 julkaistussa kirjassaan Tulevaisuus Jakobson perusteli asiaa sillä, että Suomi ei tulisi saamaan turvatakuita EU:n kautta ja Natoon liittyminen saattaa olla mahdollista vain silloin, kun ei ole näköpiirissä sodan uhkaa.
Kru-kielet
Kru-kielet ovat Liberiassa ja Norsunluurannikolla asuvien kru-kansojen puhumien nigeriläis-kongolaisten kielten ryhmä. Siihen kuuluvat mm. bete (noin 600 000 puhujaa), bassa (300 000), guere (yli 200 000) ja grebo (yli 200 000). Kielet toimivat yhteisöjen suullisen kanssakäymisen välineinä. Bassaa varten laadittiin 1900-luvun alussa omaperäinen aakkosto, joka ei saanut laajempaa käyttöä.
Max Jakobson
Tunnustuksia
Helsingin Sanomat julkaisi vuonna 2002 valikoituun kyselyyn perustuvan listan Suomen ”suurimmista intellektuelleista”. Jakobson sijoittui listalla toiseksi ja oli artikkelin mukaan ainoa kärkikymmenikköön yltänyt oikeistolainen.
Max Jakobson sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1989 ja valtion tiedonjulkistamispalkinnon vuonna 2002. Hänen teossarjansa ''20. vuosisadan tilinpäätös kaksi ensimmäistä osaa (Väkivallan vuodet, 1999 ja Pelon ja toivon aika'', 2001) olivat Tieto-Finlandia-palkintoehdokkaina. Aikakauslehtien Liiton J. V. Snellman -palkinto Jakobsonille myönnettiin 1986.
Jakobson sai valtiotieteen kunniatohtorin arvonimen ensin vuonna 1970 Helsingin yliopistolta ja myöhemmin vuonna 1988 Åbo Akademilta. Presidentti Mauno Koivisto myönsi Jakobsonille yhteiskunnallisista ansioista ministerin arvonimen vuonna 1990.
Max Jakobson sai uransa aikana useita kunniamerkkejä. Presidentti Mauno Koivisto myönsi hänelle Suomen Leijonan ritarikunnan suurristin vuonna 1992 ja presidentti Tarja Halonen Vapaudenristin ritarikunnan 1. luokan Vapaudenristin rintatähtineen vuonna 2001.
Perhe
Max Jakobsonilta jäi kolme lasta. Tytär Linda Jakobson on Kiinaan erikoistunut ulkopolitiikan tutkija ja poika Dave taas pelannut pokeria ammatikseen.
Teokset
Jakobsonin kirjalliseen tuotantoon kuuluvat muun muassa vuonna 1955 julkaistu Diplomaattien talvisota, kolmiosainen muistelmasarja sekä lukuisat kolumnit ja artikkelit esimerkiksi Helsingin Sanomissa ja International Herald Tribunessa.
Kapolondougou
Kapolondougou on maalaiskunta Sikasson alueen Sikasson piirissä Malissa. Sen keskuskylä N’Kourala sijaitsee 50 kilometriä Sikassosta länteen. Kunnassa on 14 700 ja kylässä 2 100 asukasta (vuonna 2009).
Kapolondougoun kunta rajoittuu pohjoisessa Sikasson piirin Kofanin ja Doumanaban, idässä Gongasson ja Farakalan, etelässä Kolokoban, Finkolo Ganadougoun ja Zanférébougoun ja lännessä Niénan kuntiin. Maisemaa leimaavat tasangot ja kukkulat. Ilmasto on sudanilais-sahelilainen.
Kuntaan kuuluu 19 kylää. Asukkaat ovat etupäässä senufoja. Lisäksi on bambaroita, fulbeja ja miniankoja. Vallitseva uskonto on islam, mutta kunnassa on myös animisteja ja kristittyjä.
N’Kouralan kautta kulkee Bamakon ja Sikasson välinen maantie RN7. Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, hirssi, durra ja riisi. Myytäväksi kasvatetaan puuvillaa, maapähkinää ja juureksia. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja aasit.
Arthur Stark
thumb|Arthur Stark Arthur Cowell Stark (1846 Torquay, Englanti – 18. marraskuuta 1899 Ladysmith, Etelä-Afrikka) oli englantilainen lääkäri ja lintutieteilijä.
Arthur Starkin vanhemmat olivat rautakauppias John ja Anne Stark. Arthur opiskeli Blundell’s Schoolissa ja Clifton Collegessa. Hänen isänsä kuoli vuonna 1863 ja Arthur jatkoi perheen liiketoimia 16-vuotiaana. 26-vuotiaana hän avioitui kaukaisen sukulaisensa Rosa Coxin kanssa ja he muuttivat Weston-super-Mareen. 30-vuotiaana Stark lähti opiskelemaan lääketiedettä Edinburghin yliopistoon.
Vaimonsa kuoltua vuonna 1892 Stark muutti Etelä-Afrikkaan ja asettui Kapkaupunkiin, jossa hän harjoitti lääkärin praktiikkaa ja retkeili ympäri Etelä-Afrikkaa keräten näytteitä South African Museumille, vuodesta 1898 lähtien myös Durban Museumille ja Albany Museumille. Stark muutti Durbaniin hieman ennen toisen buurisodan puhkeamista. Vuonna 1899 hän matkusti Englantiin valvomaan kirjansa The Birds of South Africa painatusta. Teoksen oli tarkoitus olla osa Etelä-Afrikan eläimistöä käsittelevästä sarjasta, jota toimitti South African Museumin johtaja William Lutley Sclater. Stark palasi Nataliin syyskuussa 1899 ja toimi brittijoukkojen lääkärinä buurisodassa.
Ladysmithin kaupungin piirityksen aikana Stark asui Royal Hotelissa, kun sinne osui kaksi buurien ampumaa tykinammusta. Hän haavoittui jalkoihin ja menehtyi leikkauspöydälle 18. marraskuuta 1899.
Starkin kunniaksi on nimetty namibianaavikkokiuru (Eremalauda starki) (George Ernest Shelley 1902).
Kubat
Kubat ovat Kongon demokraattisessa tasavallassa Sankuru- ja Kasaijokien välisellä alueella asuva, nigeriläis-kongolaista kieltä puhuva kansa. Vuonna 1983 heitä arvioitiin olevan noin 280 000 henkeä. Kansa jakautuu useisiin etnisiin ryhmiin. Pääelinkeino on maanviljely. Suurin osa on katolisia tai protestantteja, osa harjoittaa perinteisiä uskontoja. 1500-luvun lopulta 1900-luvun alkuun saakka kubat muodostivat Kuban eli Bušongon feodaalivaltion, joka on tunnettu omaperäisestä taiteestaan.
Tiina Pirhonen
Tiina Johanna Pirhonen (s. 15. huhtikuuta 1960 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän opiskeli Teatterikorkeakoulussa vuosina 1984–1988, jossa on toiminut näyttelijäntyön lehtorina syksystä 2004.
Pirhonen on näytellyt yli sadassa tv- ja elokuvatuotannossa, kuunnelmissa ja teattereissa.
Hän on esiintynyt mm. Espoon kaupunginteatterissa (1989-1995), UIT:ssa 89 ja 91, Teatteri Quo Vadiksessa, Teatteri Jurkassa, Helsingin kaupunginteatterissa ( 2006-2013) ja Kansallisteatterissa (94-97). Merkittäviä teatterirooleja ovat olleet mm. Michael Greifin (New York, Public Theater) ohjaama Teräslilja, Otso Kauton ohjaama Angels in America, Michael Baranin ohjaama Kryptogrammi sekä Juri Solominin (Moskova, Malyi-teatteri) ohjaama Metsä.
Tv- ja elokuvatöistä tunnetuimpiin kuuluvat Yleisradion viihdesarja Hymyhuulet (1987–1988), Ball at Kolushki Station (1989, Puola) Menopaluu (1989), Sinitaivas (1989), Elämästä selviää hengissä (1992), Mia Noi (1992, Thaimaa), Virtasia ja Kekkonen (1992), Rakkauden jano (1995), Konsertto Mallorcalla (1997, Mallorca), Muodollisesti pätevä (1999), Tappava Säde (2002), Kirje Isältä (2003), Kumman kaa -sarja Tarja Markkasen rooli (2003–2005), Hokkasen näköinen nainen (2004) Poikkeustila (2007), Putoavia enkeleitä (2008), Super Comfort (2017), Paras vuosi ikinä (2020), Aallon murtaja (2020) ja Mädät omenat 2020).
Tiina Pirhonen on Improvisaatioteatteri Stella Polariksen perustajajäsen ja toimii aktiivisena edelleen. Improvisaatiota, näyttelijäntyötä, ohjaamista ja opettamista hän opiskelee säännöllisesti niin kotimaassa kuin Euroopassa, Amerikassa ja Kanadassa. Stella Polaris teki kymmenosaisen tv-elokuvien sarjan Vapaa pudotus (2002) ja elokuvan Kukkia sidontaa (2003) improvisaatioiden pohjalta. Ohjaajina toimivat Janne Kuusi ja Aleksi Salmenperä.
Vapaa pudotus sarjan osasta Kaikki hyvin, Pirhonen voitti Parhaan Näyttelijän Venla-palkinnon (2002). Roolistaan Camilla, Kukkia ja sidontaa -elokuvassa Pirhonen oli Jussi-ehdokkaana (2003). Muita palkintoja ovat mm. Koura-palkinto Kirje Isältä ja Vapaa pudotus-tuotannoista, Tehran International Short Movie festival pääpalkinto ja R&A kunnianmaininta Super Comfort-elokuvalle, Risto Jarva-palkinto Turon Baari -Vapaa pudotus osasta (naispäärooli), Sokeain kuunnelmapalkinto Julma arki-kuunnelmasta.
Pirhosen ohjauksia ovat mm. Svenska Teaternin taikurinäytelmä Poikamieselämää, Lahden kaupunginteatterin Improvisoitu Murhamysteerin, Koko Teatteriin Valmiina muistamaan -näytelmä Eeva Litmasen suvun tarinasta, sekä Teatterikorkeakoulussa Maraton Tanssit, Köyhää kansaa sekä Improvisoidut näytelmät. Hän on toiminut käsikirjoittajana viihdesarjoissa, Stella Polariksen tuotannoissa sekä teatteriproduktioissa.
Pirhonen on myös esiintynyt piirrossarjoissa äänellään ja yksi tunnetuimmista dubbauksista on Disneyn Tikun ja Takun pelastuspartio-piirrossarjan hahmo Vinkki Vääntölä. Muita äänitöitä ovat mm. Hirveän Henryn äiti, Hanna Ankan auttavan puhelimen Hanna, Kuustamuuttajat äiti, Palomies Samin Bronwyn sekä Kätyrit elokuvan Madge.
Steve Miller Band
Steve Miller Band on vuonna 1967 perustettu yhdysvaltalainen rock-yhtye, joka on kotoisin Kalifornian San Franciscosta. Sen tunnetuin jäsen on Steve Miller, yhtyeen kitaristi ja laulaja. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat ”The Joker”, ”Fly Like an Eagle”, ”Abracadabra”, ”Rock'N Me” ja ”Jet Airliner”. Yhtyeellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Yhtyeestä tuli 1960-luvun lopulla nopeasti yksi San Franciscon lahden ympäristön suosituimmista. 1970-luvun puolivälissä yhtye teki kansainvälisen läpimurron ja siitä tuli stadionrockyhtye, se myi useita multi-platinalevyjä kuten The Joker, Fly Like an Eagle ja Book of Dreams. Yhtye sai myös useita singlelistan top ten -sijoituksia.
Steve Miller Bandin levyjä on myyty kymmeniä miljoonia, muun muassa Greatest Hits 1974–1978 Yhdysvalloissa 13-kertaisesti platinalevyn verran, Fly Like an Eagle nelinkertaisesti ja Book of Dreams kolminkertaisesti.
Saipan-luokka
Saipan-luokka oli Yhdysvaltain laivaston lentotukialusluokka, jossa oli kaksi toisen maailmansodan loputtua valmistunutta alusta.
Kamelianainen (vuoden 1936 elokuva)
Kamelianainen (Camille) on George Cukorin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1936. Se perustuu Alexandre Dumas nuoremman romaaniin Kamelianainen. Sen pääosaa näytteli Greta Garbo, ja se on yksi Garbon suurimmista menestyksistä.
Garbo oli tästä elokuvasta 1938 ehdokkaana parhaan naispääosan Oscar-palkinnon saajaksi.
Luettelo 3 000 metrin juoksun Suomen mestareista
Tämä on luettelo 3 000 metrin juoksun Suomen mestareista. 3 000 metrin juoksun Suomen mestaruuksista kilpailtiin naisten sarjassa Kalevan kisoissa vuosina 1972–1994. Päivi Tikkanen voitti matkan kymmeneen kertaan.
Idäntuija
Idäntuija eli kiinantuija (Platycladus orientalis) on sypressikasveihin (Cupressaceae) kuuluva ainavihanta havupuu. Se on idäntuijien (Platycladus) suvun ainoa tunnettu laji. Puu on alun perin kotoisin itäisestä Aasiasta, mutta sitä viljellään nykyään laajalti muuallakin. Se on suosittu koristekasvi suuressa osassa maailmaa ja siitä on jalostettu lukuisia lajikkeita koristekäyttöön.
Kuvaus
thumb|Idäntuijan oksia ja käpyjä.
Ohut kaarna on punertavan tai harmahtavan ruskeaa. Se hilseilee pitkinä suikaleina. Pienet versot haarautuvat litteästi tasossa.
Lehdet ovat suomumaisia ja yleensä 1–3 mm pitkiä. Ne ovat asettuneet ristikkäisesti. Litteän verson selkä- ja vatsalehdet ovat vinoneliömäisiä. Ne ovat osittain verson sivuilla kasvavien kuperien kylkilehtien peittämiä. Kylkilehtien kärki on hieman sisäänpäin kääntynyt. Lehdillä on johteinen lehtikanta.
Idäntuija on yksikotinen. Erilliset hede- ja emikävyt kasvavat samoissa puissa. Munanmuotoiset hedekävyt ovat 2–3 millimetriä pitkiä ja koostuvat 8–12 hedelehdestä. Emikävyt kasvavat yksittäin versojen kärjissä. Ne ovat kypsinä 1,5–2,5 senttimetriä pitkiä ja 1–1,8 senttimetriä leveitä. Ristikkäisesti asettuneita käpysuomuja on 6–8. Käpysuomuissa on pitkä taakäänteinen kärki. Kävyt kypsyvät myöhäissyksyyn mennessä samana vuonna alkukeväällä tapahtuneen hedelmöityksen jälkeen. Munanmuotoiset tai soikeahkot siemenet ovat 5–7 millimetriä pitkiä ja siivettömiä. Sirkkalehtiä on tavallisesti kaksi.
Idäntuija on pitkäikäinen puu. Joidenkin yksilöiden uskotaan olevan yli tuhatvuotiaita.
Luokittelu
Idäntuija ei ole nimestään huolimatta kovin läheistä sukua varsinaisille tuijille (Thuja). Carl von Linné luokitteli tosin alun perin puun sukuun tuijien sukuun. Laji on sittemmin luokiteltu omaan yksilajiseen sukuunsa Platycladus. Idäntuijan lähimmät elävät sukulaislajit ovat tuivio (Microbiota decussata) sekä atlassypressi (Tetraclinis articulata), jotka ovat myös omien sukujensa ainoat elävät edustajat.
Levinneisyys
thumb|Keväisiä nuoria versoja ja emikäpyjä.
Elinympäristö
Idäntuija on sopeutuvainen laji. Se voi kasvaa hyvin vaihtelevissa ilmastoissa ja monenlaisilla mailla. Se viihtyy kuitenkin parhaiten happamalla, kostealla maalla. Se sietää kuivuutta, mutta ei kestä pysyvästi vetistä maaperää.
Idäntuija kestää enimmillään noin −23–−18 celsiusasteen pakkasta. Se vaurioituu helposti pakkasessa avoimella, tuulisella paikalla. Lisäksi oksat murtuvat usein jäädessään painavan lumi- tai jääkerroksen alle.
Käyttö
Idäntuijaa on kasvatettu laajalla alueella Aasiassa koriste- ja hyötykasvina hyvin kauan. Se tuotiin Eurooppaan ensimmäisen kerran 1700-luvun alkupuolella. Lajin lehdet, siemenkuoret ja puuaines sisältävät runsaasti eteerisiä öljyjä ja kasvin osia on käytetty lääkintään. Idäntuijan puuaines on tiheäsyistä. Sydänpuu on tummanruskeaa ja pintapuu vaaleaa. Puuta käytetään varsinkin huonekalujen valmistukseen ja porttien pieliin.
Idäntuijaa käytetään nykyään laajalti koristepuuna puutarhoissa. Siitä on olemassa kymmeniä koristekäyttöön jalostettuja lajikkeita. Puuta voidaan lisätä siemenistä ja pistokkaista. Se kestää leikkaamista ja sitä voidaan käyttää pensasaitana.
Tuholaiset ja taudit
Idäntuijan tunnettuja tuholaishyönteisiä ovat Homoeolachesilla tibetana, Homoeolachesilla pinnulata, Lachesilla platycladae ja Lachesilla microplatyclatae. Lisäksi äkämäpunkkeihin kuuluva Neoepitrimerus platycladi voi vahingoittaa puuta. Idäntuijalla esiintyy lajin Cylindrocladium scoparium aiheuttamaa sienitautia.