cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Masuuni
Toiminta
Koska varsinainen pelkistyminen tapahtuu kiinteässä faasissa ja koska nestefaasissa sulaan raakarautaan liukenee hiiltä, sulatus voi joissakin tilanteissa olla ei-toivottu reaktio. 1900-luvulla on kehitetty erilaisia suorapelkistysmenetelmiä, joissa takkiraudan sijaan syntyy joko puhdasta kankirautaa tai terästä kiinteässä faasissa. Tällöin kuitenkin pelkistys joudutaan tekemään panosprosessina jatkuvan prosessin sijaan, ja syntynyt kiinteä rauta poistamaan mekaanisesti.
Masuunien ongelmana on myös se, että pelkistysreaktiossa syntyy väistämättä valtavia määriä hiilidioksidia, joka on voimakas kasvihuonekaasu. Koska koksia käytetään reaktiossa pelkistimenä eikä vain polttoaineena, koksille ei ole taloudellista vaihtoehtoa käytettäessä masuunipelkistystä; suorapelkistysmenetelmissä voidaan käyttää maakaasua, vetyä tai vesikaasua pelkistimenä.
McAfee
Intel ilmoitti ostavansa McAfeen elokuussa 2010 7,68 miljardilla dollarilla. Tammikuussa 2014 Intel ilmoitti luopuvansa McAfee-brändistä ja muuttavansa nimeksi Intel Security. Perustaja John McAfee erosi yhtiöstä vuonna 1994. Hän on ilmoittanut olevansa tyytyväinen Intelin nimenvaihdokseen ja vapautuvansa yhteydestä "planeetan surkeimpaan ohjelmistoon".
Masuuni
Toiminta
Vastoin yleistä luuloa masuunin raaka-aineena ei käytetä romua. Romurauta rekuperoidaan emäshappimellotusprosessilla, Siemens-Martin -prosessilla tai valokaariuunissa; masuunia käytetään raudan valmistamiseen vain "neitseellisestä" rautamalmista.
Historia
Masuunin edeltäjä on heettiläinen kuilu-uuni, joka on saanut alkunsa rovion polttamisesta rautaesiintymän vieressä raudan louhimiseksi. Sinne ladottiin kerroksittain puuta ja rautamalmia, ja uuni sytytettiin. Puut hiiltyivät, ja hiilen palaessa syntyi huokoista ja vähähiilistä rautasientä. Kun rautasieni edelleen taottiin, siitä erkani kuona. Syntynyttä rautaa, jonka hiilipitoisuus on 0–0,5 prosenttia, kutsutaan kankiraudaksi. Koska lämpötila jäi alhaiseksi, faasimuutosta ei tapahtunut, vaan syntyvä rautasieni, jööti, jäi kiinteäksi.
Raudanvalmistus on keksitty noin 1400 eaa., ja raudanvalmistustaito levisi Välimeren ympäristöön noin 1200 eaa., Keski-Eurooppaan ja Intiaan noin 800 eaa., Kiinaan noin 600 eaa. ja Afrikkaan noin 400 eaa. Rautakauden katsotaan alkaneen tästä.
Kuilu-uunista kehittyi edelleen harkkohytti, joita tiedetään Euroopassa olleen jo La Tènen kulttuurin aikoina. Harkkohytissä rauta ei sula, joten hiili ei liukene raakarautaan, ja pelkistämisen tuloksena saadaan hyvin vähähiilistä kankirautaa, joka on sitkeää ja helposti taottavaa. Kelttien miekat oli valmistettu teräksen sijaan kankiraudasta; roomalaisten mielestä ne vääntyivät helposti.
thumb|350px|Vallonityyppinen multahirsimasuuni 1700-luvulta Ensimmäiset todelliset masuunit on rakennettu Kiinassa noin 200-luvulla. Kiinalainen rautamalmi sisälsi paljon fosforia, joten se suli hyvin alhaisessa lämpötilassa (jopa 900 °C) ja soveltui hyvin valamiseen. Eurooppalainen rautamalmi suli paljon korkeammassa lämpötilassa, joten Euroopassa valurautaa kyettiin tuottamaan vasta paljon myöhemmin. Nykyisessä Espanjassa keksittiin 700-luvulla katalonialainen ahjo, jossa käytettiin polttoaineena syttä eli puuhiiltä, ja uunin alapäästä puhallettiin käsikäyttöisillä palkeilla ilmaa. Näin panoskokoa kyettiin kasvattamaan huomattavasti, ja jöötistä (rautasienestä) saatiin puhtaampi kuin kuilu-uunilla.
Keskiajalla sisterssiläismunkit, jotka olivat taitavia insinöörejä ja metallurgeja, kehittivät myös katalonialaista ahjoa eteenpäin, ja ottivat palkeiden käyttövoimaksi vesirattaan. On todennäköistä, että sisterssiläismunkit onnistuivat aikaansaamaan valurautaa.
Euroopassa ensimmäinen masuuni, jossa rauta on saatu sulana ulos, on dokumentoitu Ruotsista, Lapphyttanista, 1100-luvulla. Ruotsalainen masuuni (masugn) oli noin 5 m korkea ja 2 m leveä. Vesivoimalla toimivien palkeiden avulla ilmaa saatiin nyt lietsottua masuuniin katalonialaista ahjoa tehokkaammin, ja lämpötila saatiin nostettua niin korkeaksi, että rauta suli.
thumb|250px|Granbergsdalin vanha rautaruukki Ruotsissa
Euroopan suuria kivihiilivarantoja ei kuitenkaan voitu käyttää kivihiilen rikkipitoisuuden vuoksi, joten masuunien polttoaineena käytettiin syttä. Puuhiilen käyttö puolestaan johti nopeaan metsien hakkaamiseen ja eroosioon, ja raudan valmistus keskittyikin puuhiilen hinnan noustessa seuduille, jossa oli paljon metsiä ja vesivoimaa. Ruotsista ja Norjasta tuli Euroopan johtavia raudanvalmistajia 1500-luvulla.
thumb|250px|Coalbrookedalen vanha masuuni Englannissa, Philip James de Loutherbourgin öljyväri vuodelta 1801.
Tuon ajan masuunit olivat multahirsi-masuuneja: masuunin alin kerros oli muurattu kivistä ja tulenkestävistä tiilistä. Masuunin runko oli muurattu, ja sitä ympäröi multakerros, joka oli peitetty hirsillä. Masuuni oli jatkuvatoiminen: kun masuuni oli kerran sytytetty, sen huipulta syötettiin sisään koko ajan malmia ja puuhiiltä.
1600-luvulla keksittiin käyttää myös kalkkikiveä neutraloimaan rikki. Masuunia käytettiin jatkuvatoimisesti 3–6 kuukautta kerrallaan. Nykyaikaista masuunia voidaan käyttää yhtäjaksoisesti 10–20 vuotta, minkä jälkeen tulenkestävä vuoraus on uusittava.
Brittiläinen Abraham Darby keksi vuonna 1709 koksiuunin, jonka avulla kivihiilestä kyettiin kuivatislaamalla eli pyrolyysillä valmistamaan koksia. Koksi kelpasi masuuniin, ja teollinen vallankumous pääsi nyt toden teolla käyntiin. Henry Cortin keksittyä 1784 putlauksen, jossa sulaa valurautaa hämmennettiin samanaikaisesti puhaltaen ilmaa sen yli, alkoi teräksen teollinen valmistus.
Putlaamalla saatava keittoteräs oli laadultaan tasaista ja parempaa kuin vanha takoteräs. Seuraava edistysaskel oli 1828 keksitty puhallusilman esilämmitys, jossa puhallettava ilma kulki kuumennetun putken läpi parantaen masuunin energiataloutta, ja Edward Cowperin kehitettyä 1860 masuunikaasun rekuperaattorin (Cowper-uunin), masuuni saavutti sen nykyisen muotonsa.
Vuonna 2005 maailman johtava raakaraudan tuottaja oli Kiina, jossa on enemmän masuuneja kuin missään muualla maailmassa. Kiinassa tuotetaan enemmän raakarautaa kuin koko muussa maailmassa yhteensä. Globalisaation myötä Euroopan ja Yhdysvaltojen nopea deindustrialisaatio on myös merkinnyt rautatehtaiden alasajoa kaikkialla länsimaissa, ja niiden siirtymistä alhaisten työvoimakustannusten perässä Kiinaan; jäljelle jääneet tehtaat ovat sinnitelleet erikoistumalla korkealuokkaisiin erikoisteräksiin ja niistä tehtäviin tuotteisiin.
Deindustrialisaatio eli teollisuuden häviäminen alkoi ensimmäisenä USA:ssa, jossa perinteinen teollisuusvyöhyke alettiin 1960-luvulta alkaen tuntea nimellä "rust belt", ruostevyöhyke. 1980-luvulta lähtien masuunit on ajettu alas ja hävinneet myös Euroopasta; perinteiset raudanvalmistusalueet, kuten Englanti, Belgia ja Saksan Ruhrin alue, ovat deindustrialisoituneet lähes täysin. Vuonna 1970 Länsi-Saksassa oli liki 130 masuunia; vuonna 2005 niitä oli koko Saksassa 16, joista osa on suunniteltu ajettaviksi alas.
Isossa-Britanniassa oli vuonna 2005 enää viisi toimivaa masuunia. On arvioitu, että USA on menettänyt vuoden 1970 jälkeen noin 95 % koko raakateräksen valmistuskapasiteetistaan. Vuonna 2005 koko USA:ssa oli jäljellä enää kymmenen rauta-terästehdaskombinaattia, kun 30 vuotta aikaisemmin niitä oli ollut liki 200. Monet perinteikkäät teräsyhtiöt, kuten J&L Steel, Carnegie Steel, Inland Steel, Bethlehem Steel Company ja Kaiser, ovat joko menneet konkurssiin tai fuusioituneet.
Kuriositeettina mainittakoon, että Neuvostoliitto kilpaili USA:n kanssa terästuotannon tonnimäärissä 1960-luvulla.
Masuuneja ei enää juurikaan ole Euroopassa, vaan raakaraudan valmistuksen sijaan Euroopan metallurginen teollisuus perustuu romumetallien kierrätykseen. Myös emäshappimellotus käyttää raaka-aineenaan noin 10–30 % romua.
Masuunin ohella 1900-luvulla on kehitetty runsaasti suorapelkistysmenetelmiä, joissa koksin sijaan pelkistys tapahtuu kaasun avulla, ja tuloksena ei ole sulaa takkirautaa, vaan kiinteää kankirautaa tai terästä. Saatu tuote on puhtaampaa kuin takkirauta ja käy sellaisenaan jatkojalostettavaksi, mutta prosessi joudutaan tekemään panosprosessina ja jööti poistamaan mekaanisesti reaktorista.
Masuunit Suomessa
Suomen ensimmäinen teollinen masuuni rakennettiin Mustioon 1616. Raaka-aineena käytettiin järvimalmia, joka on rautapitoisuudeltaan korkealaatuista, ja toisin kuin vuorimalmi, uusiutuva luonnonvara (se kertyy järvien pohjaan sadeveden ympäristöstä liuottamista rautaoksideista) – järvi, josta limoniittia on nostettu, uusiutuu järvimalmin osalta noin kymmenessä vuodessa.
Suomeen kohosi seuraavien vuosisatojen aikana lukuisia rautaruukkeja, joissa tuotettiin rautaa puuhiiltä käyttävillä multahirsi-masuuneilla. Syttä saatiin tervanvalmistuksen sivutuotteena. On arvioitu, että 1700-luvulla tervanpoltto sekä raudanvalmistus kuluttivat enimmän osan Suomen vanhoista metsistä, ja kaikki nykymetsämme ovat nuorempia kuin 300 vuotta. Teollisen vallankumouksen myötä myös ensimmäiset todelliset rautatehtaat alkoivat kohota Suomeen 1800-luvulla.
Helsingin pitäjän Hämeenkylässä sijainneen rautamalmiesiintymän hyödyntämiseksi perustettiin 1830-luvulla masuuniyhtiö nimeltään Vantaan ruukki. Hiilen hankintaa varten yhtiö sai senaatilta yksinoikeuden ostaa kuvernöörin vuosittain hyväksymä määrä puita ja hiiltä nimetyiltä kruununtiloilta. Uudenaikaiseen laitokseen kuuluivat valimo, rouhinvalssi ja pasutusuuni. Hiiliuuneja valmistui vuonna 1843 yhteensä 14 kappaletta, minkä jälkeen hiili valmistettiin ruukin omissa uuneissa miilunpolton sijasta.
Dragsfjärdin kunnan keskustaajaman, Taalintehtaan, rannassa on vielä jäljellä useita aikoinaan tehtaan masuunien tarvitseman puuhiilen valmistukseen käytettyjä pienehkön talon kokoisia hiilimiilurakennuksia. Paikan rantavedestä voi yhä löytää värikkäitä ns. slagikiviä eli raudan valmistuksessa muodostuneita, kivimäiseksi palaneita kuonankappaleita. Masuunikuonaa käytettiin aikoinaan myös rakennustiilien raaka-aineena. Muun muassa Taalintehtaan kirkko ja monet paikalliset rakennukset on tehty juuri slagitiilistä.
Nykyään Suomessa on yksi masuuneja käyttävä terästehdas, SSAB:n (aiemmin Rautaruukin) tehdas Raahessa.
Koverharin masuunin rakennutti 1961 vuorineuvos Berndt Grönblom. Hän oli suunnitellut terästehdasta Koverhariin jo 1950-luvun lopulla, mutta valtion vetäydyttyä rahoituksesta ei asia edennyt. Stora Kopparsbergs Bergslagin tultua yhtiöön osakkaaksi asia eteni ja Koverhariin saatiin rautatehdas. Yhtiön nimi tuolloin oli Oy Koverhar Ab. Myöhemmin yhtiön nimeksi tuli Oy Ovako Ab.
Grönblom oli suunnitellut kahta masuunia sekä neljää terästehdasta ja valssaamoa ostamalleen alueelle Koverhariin. Lopulta hän tyytyi vähempään ja rakennutti yhden masuunin. Sen toimitti KFW, Kölsch Fölzer Werke Saksasta. Masuuni tuotti valurautaharkkoja vuoteen 1971 jolloin tehtaan jatkoksi rakennettiin terästehdas. Masuunia on modernisoitu vuosina 1971, 1982 ja 1995. Alun 300 000 tonnin vuosituotannosta noustiin yli 600 000 tonnin tuotantoon. Koverharin terästehdas suljettiin kesällä 2012 silloisen omistajan fnSteelin konkurssin takia, eikä jatkajaa löytynyt.
Koverharin masuuni oli pienikokoinen; näin pieniä ei juuri muualla ollut. Tämä merkitsi kuitenkin joustavuutta ja mahdollisti monen eri tekniikan kokeilemisen (First-to-try). Tästä parhaana esimerkkinä oli siirtyminen vedellä tehdystä masuunikaasun puhdistamisesta täysin kuivaan sähköpuhdistukseen. Käytännössä tämä tarkoitti sitä, että ennen vesistöä paljon rasittaneesta jätevedestä päästiin eroon. Myös tietokoneohjausta käytettiin ensimmäisenä Koverharissa.
Käyttötehokkuudeltaan Euroopan paras masuuni oli aikoinaan Koverharin masuuni ja nykyisin Raahen masuuni.
Koverharin raaka-aineet tulivat pääasiassa Ruotsista puskuproomukuljetuksina.
Tulevaisuus
Perinteinen raudan valmistus on merkittävä hiilidioksidipäästöjen lähde. Ruotsalainen SSAB-yritys suunnittelee uudentyyppistä masuunia jossa fossiilinen hiili on korvattu hiilipäästöjä tuottamattomalla sähköllä tuotetulla vedyllä. Vaikka vedyn tuottaminen on periaatteessa helppoa se vaatii paljon energiaa. Siksi ympäristövaikutusten vähentämiseksi on ympäristöneutraalia sähköä oltava saatavilla.
Jättikutoja
Jättikutoja (Ploceus grandis) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
William Cecil
thumb|right|235px|William Cecil, 1. Burghleyn paroni William Cecil, 1. Burghleyn paroni (13. syyskuuta 1521 – 4. elokuuta 1598) oli Englannin kuningattaren pääneuvonantaja lähes koko Elisabet I:n valtakauden ajan. Hän toimi Englannin valtionhoitajana kahdesti Edvard VI:n hallitessa 1550–1553 ja Elisabetin aikana 1558–1572.
Jättikutoja
Levinneisyys
Jättikutojaa tavataan São Tomé ja Príncipessä. Lajia on kuvattu yleiseksi, mutta sen kanta saattaa olla laskussa. Se on luokiteltu silmälläpidettävä lajiksi.
William Cecil
Cecil kuoli 4. elokuuta 1598 76-vuotiaana. Hän ei koskaan jäänyt eläkkeelle, vaikka hänen poikansa Robert Cecil olikin viimeisinä vuosina ottanut huolehtiakseen useita isänsä tehtävistä.
Luettelo Haaparannan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Haaparannan julkista taideteoksista sisältää pääasiassa ulkona olevat julkiset taideteokset Haaparannan kunnassa. Luettelossa mainitaan taideteoksen nimi aakkosjärjestyksessä sen ruotsinkielisen nimen mukaan. Suluissa voidaan mainita myös teoksen suomenkielinen nimi.
Richard Heuberger
thumb|Richard Heuberger Richard Franz Joseph Heuberger (18. kesäkuuta 1850 – 28. lokakuuta 1914) oli itävaltalainen säveltäjä ja musiikkikriitikko. Hän syntyi Grazissa ja aloitti musiikinopintonsa 26-vuotiaana Robert Fuchsin johdolla. Heubergerin tuotantoon kuuluu oopperoita, operetteja, baletteja, orkesterimusiikkia, kuoroteoksia ja lauluja.
Ranskan presidentinvaali 1965
Ranskan vuoden 1965 presidentinvaalin ensimmäinen kierros järjestettiin 5. joulukuuta ja toinen kierros 19. joulukuuta 1965. Vaalit olivat ensimmäiset suorat presidentinvaalit Ranskan viidennessä tasavallassa. Istuva presidentti Charles de Gaulle voitti vaalit 55,2 prosentin ääniosuudella.
Vaaleissa olivat ehdokkaina gaullistien istuvan presidentin lisäksi vasemmiston yhteinen ehdokas François Mitterrand, keskustan Jean Lecanuet ja äärimmäisen oikeiston Louis Tixier-Vignancour. de Gaulle sai 10 828 421 ääntä, Mitterrand 7 694 005 ääntä, Lecanuet 3 777 120 ääntä ja Tixier-Vignancour 1 260 207 ääntä. Koska kukaan ehdokkaista ei saanut ehdotonta enemmistöä, järjestettiin toinen kierros. Toisella kierroksella mukana olivat kaksi ensimmäisellä kierroksella eniten ääniä saanutta ehdokasta.
Haukiahven
Haukiahven (Dinolestes lewini) on australialainen merikala ja haukiahventen heimon (Dinolestidae) ainoa laji. Haukiahvenet luetaan nykyisin lyhtyahvenkalojen lahkoon.
Koko ja ulkonäkö
Haukiahven kasvaa korkeintaan 50–84 cm pitkäksi. Ruumis on pitkulainen ja solakka ja muistuttaa huomattavasti barrakudoja. Suu ja silmät ovat kookkaat, kuono on terävä ja alaleuka ulottuu yläleukaa pidemmälle. Selkäeviä on kaksi, joista etummainen on lyhyempi ja siinä on noin 5 ruotia. Taaemmassa selkäevässä on yksi piikki ja pehmeitä ruotoja. Peräevä on pitkähkö. Suomut ovat hopeanharmaita ja voivat olla selässä ja kylkien yläosassa hieman ruskehtavia.
Levinneisyys
Haukiahventa tavataan Australian etelärannikolta vyöhykkeeltä, joka ulottuu Uudesta Etelä-Walesista Tasmaniaan ja Länsi-Australian eteläosiin. Se on lauhkeiden vesien laji, joka liikkuu usein parvina kivikkoisilla riutoilla.
Onni Hämäläinen
Onni Ferdinand Hämäläinen (3. huhtikuuta 1885 Turku – 17. syyskuuta 1954 Helsinki) oli sotaministerinä Vennolan II hallituksessa 1921. Hän ei edustanut mitään puoluetta, vaan oli ammattiministeri.
Hämäläisen vanhemmat olivat konemestari Johan Hämäläinen ja Eva Karolina Niskanen. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin reaalilyseosta 1905. Hämäläinen kävi Konstantinovin sotaopiston Venäjällä, hänestä tuli aliluutnantti 1907 ja hänet sirrettiin reserviin 1909. Hän opiskeli sitten Helsingin yliopistossa suorittaen yleisen oikeustutkinnon ja ylemmän hallintotutkinnon 1913. Hämäläinen sai varatuomarin arvon 1922.
Hämäläinen osallistui ensimmäiseen maailmansotaan venäläisessä insinöörirykmentissä. Suomen itsenäistymisen jälkeen hän palveli Suomen armeijassa ja sotaministeriössä eri tehtävissä 1918–1921 ja hänestä tuli everstiluutnantti 1919. Sotaministerinä Hämäläinen oli 1921. Hän oli sittemmin yleisen revisio-oikeuden asessorina 1923–1931 ja valtion revisiolaitoksen osastopäällikkönä 1931–1947. Viimeksi Hämäläinen toimi asianajajana Helsingissä vuodesta 1947 alkaen.
Erkki Makkonen
Erkki Pekka (Erik Petter) Makkonen (30. heinäkuuta 1882 Pietari – 9. maaliskuuta 1934 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi kauppa- ja teollisuusministerinä Vennolan II hallituksessa 1921–1922. Hän edusti edistyspuoluetta.
Makkosen vanhemmat olivat veturinkuljettaja Antti Makkonen ja Kristiina Lehikoinen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1902 Sortavalan reaalilyseosta ja suoritti insinööritutkinnon Chalmersin teknillisessä korkeakoulussa Göteborgissa 1905 ja Polyteknillisessä opistossa 1906.
Makkonen oli Viipurin kaupungininsinöörinä 1912–1918 ja hän oli sitten eri liikeyritysten toimitusjohtajana. Viimeksi Makkonen oli Rauma Wood Ltd. Oy:n ja Repola Wood Ltd Oy:n johtokunnan puheenjohtajana 1924–1934.
Erkki Makkonen oli naimisissa vuodesta 1909 Berta Gahnströmin kanssa.
Veijo-Lassi Holopainen
Veijo-Lassi Aukusti Holopainen (26. kesäkuuta 1921 Kuopio – 8. tammikuuta 2006 Pori) oli suomalainen maahockeypelaaja, pesäpalloilija ja urheilutoimittaja.
Holopainen pelasi Suomen maahockeymaajoukkueen maalivahtina vuosina 1950–1954 ja edusti Suomea Helsingin 1952 olympialaisissa. Torpan Poikien joukkueessa hän saavutti maahockeyn SM-hopeaa vuosina 1951 ja 1952.
Pesäpallon SM-sarjassa Holopainen pelasi vuosina 1946–1957 ja saavutti Jyväskylän Kirin joukkueessa SM-hopeaa vuonna 1949. Itä–Länsi-otteluun hänet valittiin vuonna 1956. Hän kilpaili myös keilailussa ja golfissa.
Nimimerkkiä ”Veho” käyttänyt Holopainen teki pitkän työuran urheilutoimittajana. Hän aloitti jyväskyläläisen Sisä-Suomen palkkalistoilla vuonna 1945, ja Urheilun, Ilta-Sanomien, Helsingin Sanomien ja Urheilun Valokeilan kautta hän päätyi Satakunnan Kansaan, jonka urheiluosaston päällikkö hän oli vuodet 1956–1986. Hän oli Porin Urheilutoimittajien Kerhon perustajajäsen sekä ensimmäinen puheenjohtaja vuosina 1964–1967 ja 1970–1971.
Heinäkuussa 1953 Holopainen päätyi itse lehtijuttujen aiheeksi, kun hän toimittajaystävänsä Jussi Suomalaisen kanssa ui Porkkalan vuokra-alueelle ja joutui neuvostoliittolaisten vangitsemaksi. Heidät vapautettiin vasta neljä päivää myöhemmin.
Izumi Sakai
250px|right|thumbnail|Izumi Sakai Izumi Sakai (, s. 6. helmikuuta 1967 Kanagawan prefektuuri, Japani – 27. toukokuuta 2007) oli J-pop-laulaja ja Zard-yhtyeen keulahahmo.
Zard-yhtye aloitti vuonna 1991. Yhtyeessä oli alun perin viisi jäsentä, mutta jo pian Sakai jäi yhtyeen ainoaksi alkuperäiseksi ja pysyväluontoiseksi jäseneksi.
Sakai kaatui 40-vuotiaana Keiōn yliopiston sairaalan portaikossa ja menehtyi sitä seuranneeseen aivovammaan. Hän oli saamassa hoitoa keuhkoihin levinneeseen kohtusyöpään. Kuolema oli ilmeisesti onnettomuus, eivätkä poliisin tutkimukset ole antaneet aihetta epäillä itsemurhaa.
The Horrors
The Horrors on lontoolainen vuonna 2005 perustettu garage rock -yhtye. The Horrorsin debyyttilevy Strange House julkaistiin maaliskuussa 2007.
Kauhu
Kauhulla tarkoitetaan voimakasta pelontunnetta, varsinkin sellaisissa tapauksissa, joissa siihen liittyy tuntemuksia jonkin asian tai tilanteen hirveydestä tai karmeudesta. Kauhu voi aiheuttaa fyysisiä oireita kuten vapinaa, hikoilua, huimausta, sydämentykytystä ja hyperventilaatiota.
Martin Heidegger kirjoittaa Terho Pursiaisen perikauhuksi kääntämästä kaiken merkityksen katoamisen aiheuttamasta kauhusta (der Angst. Pelko on saksaksi die Angst.).
Antiikin Rooman arkkitehtuuri
thumb|[[Pantheon (Rooma)|Pantheon Roomassa]] Antiikin Rooman arkkitehtuuri oli aikansa kehittyneintä ja tärkeässä osassa Rooman valtakunnan mahdin luomisessa ja ylläpitämisessä. Se oli myös hyvin kestävää, ja moni yli 2 000 vuotta vanha roomalainen rakennus tai rakennelma on yhä pystyssä. Roomalainen arkkitehtuuri tunnetaan esimerkiksi valtavasta ja laadukkaasta tieverkosta, vesijohtoverkosta, suurista gladiaattoriareenoista kuten Colosseumista, kupolikatoista ja lattialämmitteisistä höyrykylpylöistä. Roomalaiset rakensivat myös temppeleitä kuten Pantheonin, riemukaaria, suurten jokien yli johtavia siltoja, kallioihin louhittuja tunneleita, kaivoksia ja kilparatoja.
Roomalainen arkkitehtuuri oli ennen kaikkea hyvin käytännöllistä. Suuret julkiset rakennushankkeet pitivät kansan tyytyväisenä, vesijohdot toivat puhdasta vettä kaupunkeihin, ja tieverkoston avulla kenraalit pystyivät siirtämään legioonansa nopeasti kaukaisiinkin maankolkkiin.
Esikuvat, materiaalit ja tekniikka
Roomalaisten rakennustaito perustui kreikkalaisten arkkitehtuuriin, josta roomalaiset poimivat parhaat ominaisuudet ja kehittivät niitä edelleen. Roomalaiset ottivat ensimmäisinä laajamittaisesti käyttöön holvaustekniikan, jonka avulla he pystyivät kattamaan isoja tiloja vähällä laastilla, kivellä ja muilla rakennusmateriaaleilla. Roomalaiset kehittivät tynnyriholvimenetelmän, jossa kahden pilarin välille muodostettiin kiilamaisilla tiilillä puoliympyrä.
Roomalaiset keksivät noin vuonna 200 eaa. betonin, josta tuli heti tärkeä rakennusmateriaali. He keksivät myös keskuslämmityksen. Marmorista tuli näkyvä Rooman kaupungin rakennusmateriaali vuoden 100 eaa. jälkeen, kun Toscanasta löydettiin Carraran marmoriesiintymä. Keisari Augustus julistikin, että hän saapui tiiliskivien kaupunkiin, mutta jätti jälkeensä marmorikaupungin.
Roomalaisten julkiset rakennukset eivät ulospäin olleet yhtä näyttäviä kuin kreikkalaisten, eikä niitä koristeltu maalauksilla tai veistoksilla. Kreikkalaistyylistä veistoskoristelua roomalaiset käyttivät päätykolmioihin sekä niiden yläpuolella oleviin friiseihin ja räystäslinjoihin. Pylväiden tyylinä käytettiin doorilaista, joonialaista ja korinttilaista sekä roomalaisten kehittämää sekatyyliä ja muita muunnelmia. Pylväitä alettiin upottaa tai litistää seiniin jo tasavallan aikana, sillä ne eivät enää olleet välttämättömiä tukirakenteina.
Tieverkko
thumb|upright|left|Roomalainen basaltilla tai graniitilla päällystetty katu [[Pompejissa]]
Roomalaiset alkoivat rakentaa teitään vuonna 312 eaa. kun ensimmäisen valtatien Via Appian rakennus alkoi. Roomalainen tieverkosto oli imperiumin huippuvuosina noin 100 jaa. jopa 80 000 kilometriä pitkä ja ulottui kolmelle mantereelle. Roomalaiset rakensivat tiensä hyvin kestäviksi, sillä niissä oli kuusi kerrosta, eikä teitä tarvinnutkaan korjata satoihin vuosiin. Rakennustyövoimana käytettiin lähinnä sotilaita, mutta myös vankeja ja orjia.
Akveduktit
thumb|Roomalainen akveduktisilta [[Pont du Gard Ranskassa]] Roomalaisten vesijohdot eli akveduktit olivat useiden kilometrien pituisia, keskimäärin kaksi metriä kilometriä kohti laskevia rakennelmia, jotka toivat kaupunkeihin puhdasta vettä vuoristolähteistä, joista ja järvistä. Kaikkiaan vesijohtoja oli valtakunnassa noin 500 kilometriä, ja suurimmat akveduktit kuljettivat vuorokaudessa 190 000 kuutiometriä vettä. Tavallisesti vesi kulki maan pinnalle tai maan alle muuratuissa kouruissa, mutta paikoitellen akveduktit olivat jopa kolmikerroksisia rakennelmia, joita kannattelivat kivestä muuratut kaaret. Betoni oli akveduktien tärkein rakennusmateriaali. Jotkin roomalaisten vesijohtotyöt olivat käytössä vielä 1800-luvulla.
Kylpylät
Rooman kaupungissa oli yli 900 kylpylälaitosta eli termiä, jotka olivat tärkeä osa roomalaisten sosiaalista elämää. Kylpylät olivat monipuolisia, koristeellisia ja teknisesti kehittyneitä. Ne lämmitettiin roomalaisten keksimällä keskuslämmityksellä.
Colosseum
thumb|[[Colosseum, maailman suurin amfiteatteri]] Roomalaiset saivat vuonna 80 jaa. valmiiksi maailman suurimman amfiteatterin ja Rooman kaikkien aikojen suurimman julkisen rakennuksen Colosseumin. Monikäyttöinen rakennus oli käytännöllisen arkkitehtuurin mestarinäyte. Se rakennettiin betonista, tiilistä ja kalkkituffikivestä. Nelikerroksisen ulkoseinustan pylväät edustavat doorilaista, joonialaista ja korinttilaista tyyliä, ja niiden tarkoitus oli keventää rakennuksen yleisilmettä.
Mustakutoja
Mustakutoja (Ploceus nigerrimus) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Mustakutojaa tavataan Afrikan länsi- ja keskiosissa. Lajia on kuvattu yleiseksi tai runsaslukuiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Piru naiseksi
Piru naiseksi on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut Dennis Dugan ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva.
Juoni
Elokuva kertoo kolmesta kaveruksesta, Darrenista, J.D:stä ja Waynesta. Yllättäen Darren rakastuu kauniiseen Judithiin, joka ei voi sietää J.D:tä ja Wayneä, eivätkä hekään siedä Judithia. Niinpä Judith kieltää Darrenia tapaamasta enää ystäviään. Kuullessaan että Darren aikoo naida Judithin, J.D:n ja Waynen viimeinen toivo on kidnapata Judith ja estää häät.
Hans Heinrich Thyssen-Bornemisza
Hans Heinrich Thyssen-Bornemisza de Kászon (13. huhtikuuta 1921 Scheveningen, Haag, Hollanti – 27. huhtikuuta 2002 Sant Feliu de Guíxols, Katalonia, Espanja) oli hollantilaissyntyinen Hollannin ja Unkarin kansalainen, jolla oli isältään peritty unkarilainen aatelisnimi vuoteen 1950. Hänen isänsä oli saksalaissyntyinen Heinrich Thyssen-Bornemisza de Kászon (1875–1947) ja äiti unkarilainen aatelinen Margit Bornemisza de Kászon (1887–1971). Thyssenin suku, joka oli alun perin saksalainen, loi omaisuutensa lähinnä terästeollisuudessa.
Elämänvaiheet
Thyssen-Bornemisza kävi koulunsa Haagissa. Vuosina 1940–1945 hän opiskeli oikeus- ja taloustieteitä sekä taidehistoriaa Sveitsissä Bernin ja Fribourgin yliopistoissa. Hän asui vuodesta 1950 Sveitsin Luganossa ja pitkään myös Monacossa, Englannissa ja Espanjassa.
Thyssen-Bornemisza oli huomattava taiteen keräilijä ja teollisuusmies. Isänsä kuoltua vuonna 1947 hän peri suvun teollisuusomaisuuden ja osti takaisin suvun menettämät taidekokoelmat. Taidekokoelma asetettiin yleisön nähtäville kolmelle paikkakunnalle Espanjaan: Madridin Villahermosa-palatsiin (nykyinen Museo Nacional Thyssen-Bornemisza ), Barcelonan Pedralbes-luostariin ja Castagnolan Villa Favoritaan. Vuonna 1993 Espanjan valtio osti Madridin-kokoelmat ja valtaosan Madridiin siiretystä Castagnolan-kokoelmasta. Barcelonan-näyttely suljettiin vuonna 2002.
Thyssen kuoli vuonna 2002 Espanjassa. Hänet on haudattu sukutilalle Landsbergin linnaan, Ruhrin alueelle Essenin lähelle Saksaan.
Avioliitot
Thyssen-Bornemisza oli naimisissa viisi kertaa. Hän nai 1. elokuuta vuonna 1946 itävaltalaisen aristokraatin prinsessa Teresa Amalia Franziska Elisabeth Maria von Lippe-Weissenfeldin (s. 1925). He saivat yhden lapsen, Georg Heinrichin (s. 1950). Pariskunta erosi 1954. Toinen avioliitto alkoi vuonna 1954, kun hän nai anglo-intialaisen mallin Nina Dyerin (1930–1965). He eivät saaneet lapsia ja erosivat vuonna 1956. Myöhemmin Dyer nai prinssi Sadruddin Aga Khanin. Dyer teki itsemurhan vuonna 1965.
Thyssen-Bornemiszan kolmas avioliitto alkoi vuonna 1956, kun hän nai uusiseelantilais-brittiläisen mallin Fiona Frances Elaine Campbell-Walterin (s. 1932). He saivat yhden lapsen, Francescan (s. 1958), joka nai Karl Habsburg-Lothringenin, Itävallan viimeisen keisarin pojanpojan. Thyssenin kolmaskin liitto päätyi eroon vuonna 1965, ja myöhemmin Fiona nai kreikkalaisen Alexander Onassisiksen, joka oli laivanvarustaja Aristoteles Onassiksen poika.
Thyssenin neljäs vaimo oli Denise Shorto (s. 1942), brasilialaisen pankkiirin tytär, jonka kanssa Thyssen-Bornemisza meni naimisiin vuonna 1967. He saivat yhden lapsen. Pariskunta erosi vuonna 1984. Viidennen kerran Thyssen meni naimisiin vuonna 1985 espanjalaisen María del Carmen Rosario Cervera Fernández de la Guerran eli Carmen "Tita" Cerveran (s. 1943) kanssa, joka oli vuoden 1961 Miss Espanja.
Atrek
Atrek (persiaksi: اترک‎, turkmeeniksi: Etrek derýasy) tai Etrek on Iranin ja Turkmenistanin rajajoki. Se saa alkunsa koillis-Iranista Kopet Dagin vuoristosta, virtaa luoteeseen ja sitten länteen kunnes laskee Kaspianmeren kaakkoiskolkkaan Turkmenistanissa. Koska joen vettä käytetään runsaasti kasteluun, se saavuttaa nykyään Kaspianmeren vain tulva-aikaan.
Joen pituus on 669 km ja valuma-alue 27 300 km2, ja sen tärkein sivujoki on Sumbar Turkmenistanin puolella.
Alex Chandon
Alexander Chandon (s. 3. marraskuuta 1968 ) on brittiläinen ohjaaja, joka tunnetaan lähinnä elokuvasta "Cradle of Fear". Elokuvan pääosassa nähtiin Cradle of Filth yhtyeen laulaja Dani Filth. Tämä ei kuitenkaan ole Chandonin ainoa ohjaustyö, vaan Chandon on ohjannut myös sellaisia, tietyissä piireissä kulttimaineeseenkin nousseita teoksia, kuten Pervirella ja Bad Karma, joka kostuu kokoelmasta Chandonin lyhytelokuvia.
Lisäksi Chandon on ohjannut myös useampia Cradle of Filthin musiikkivideoita, kuten koko "Pandaemonaeon"-videon.
Carolyn Cassady
Carolyn Elizabeth Cassady, s. Robinson, (28. huhtikuuta 1923 East Lansing, Michigan, Yhdysvallat – 20. syyskuuta 2013 Britannia ) oli yhdysvaltalainen kirjailija, jonka yhteydet beat-sukupolveen olivat avioliitto Neal Cassadyn kanssa ja ystävyys monien beat-kirjailijoiden kanssa, mistä hän kertoo muistelmissaan. Hän oli beat-kirjailijoiden muusa, ja Jack Kerouac käytti häntä kirjassaan Matkalla päähenkilön puolison hahmona.
Cassady oli yli 20 vuotta, vuoteen 1963, naimisissa runoilija Neal Cassadyn kanssa ja jonkin aikaa samalla suhteessa Jack Kerouacin kanssa. Cassady kirjoitti muistoistaan kirjan Heart Beat, jonka pohjalta on tehty elokuvakin. Myöhemmin laajemmissa muistelmissaan Off the Road: My Years with Cassady, Kerouac and Ginsberg hän kertoo ajastaan beat-kirjailijoiden piirissä.
Cassady muutti 1980-luvulla Britanniaan, jossa hän asui loppuelämänsä.
Harri Filppa
Lapin yliopistosta taiteiden maisteriksi valmistunut Filppa teki pro gradu-työnsä sarjakuvamuotoisena. Mainossarjakuvaa käsittelevä gradu on julkaistu nimellä Tiedettä ja sarjakuvaa. Hänen sarjakuviaan on lisäksi julkaistu esimerkiksi Oulu-lehdessä, nuorisolehti Kaaoksessa, Oulun ylioppilaslehdessä, Ilta-Sanomissa ja Sarjarissa. Filppa toimittaa Oulun sarjakuvaseuran nettilehti Ruutukaavaa.
Anadyr
Anadyr on:
Eteokreetit
Eteokreetit (, ”aidot kreetalaiset”) olivat Kreetalla antiikin aikana asunut kansa, joka oli ilmeisesti saarta esihistoriallisella ajalla asuttaneiden jälkeläisiä. Eteokreetin kieli oli heidän puhumansa ei-kreikkalainen kieli, jota ei tunneta muutoin kuin muutamista piirtokirjoituksista.
Historia
Antiikin ajan Kreetalla asui useita kansoja, joista osa oli saaren varhaisempia ei-kreikkalaisia asukkaita, osa mykeneläisperäisiä kreikkalaisia eli akhaijeja ja osa niin kutsutun doorilaisvalloituksen myötä tulleita doorilaisia heimoja. Homeros kuvaa tilanteen seuraavasti Odysseiassa, mainiten samalla myös eteokreetit:
Myöhemmän antiikin aikana eteokreettejä pidettiin saaren kaikkein varhaisimpina asukkaina, ja siksi nämä saivat nimityksen ”aidot kreetalaiset” sanasta eteos (, ”aito”). Näiden katsottiin olleen pieni osa saarta alun perin asuttaneesta kansasta (tai kansoista), ja muodostaneen antiikin aikana saaren asujaimiston myöhemmin tulleiden mykeneläisten ja vielä myöhemmin tulleiden doorilaisten kanssa.
Kreetalta tehdyt piirtokirjoituslöydöt ovat vahvistaneet jonkin tällaisen antiikin aikaisia kuvauksia vastaavan kansan olemassaolon saarella. Ne sijoittuvat arkeologisesti jälkiminolaisen ajan kontekstiin. Kaikki löydöt ovat peräisin Kreetan itäosista Dreroksesta ja Praisoksesta.
Piirtokirjoitukset
Eteokreetteihin yhdistetyt piirtokirjoitukset on kirjoitettu kreikkalaisella kirjaimistolla, mutta niiden teksti ei kuitenkaan ole kreikkaa. Kontekstista voidaan päätellä, että niiden kieli on todennäköisesti eteokreettien kieltä. Osa teksteistä on kaksikielisiä, eli niissä on oletettavasti sama teksti sekä eteokreetiksi että kreikaksi. Varhaisemmat piirtokirjoitukset on tehty arkaaisella kreetalaisella kirjaimistolla ja myöhemmät joonialaisella kirjaimistolla.
Tunnetuissa piirtokirjoituksissa on yhteensä vain 422 kirjainta, ja niistä on voitu tunnistaa vain muutamia mahdollisia sanoja. Kontekstista päätellen tekstit ovat todennäköisesti polisten virallisia päätöksiä tai muita vastaavia dokumentteja.
Dreroksesta
Dreroksesta on löydetty ainakin yksi eteokreetinkielinen piirtokirjoitus, josta käytetään nimeä DRE 1, ja joidenkin lähteiden mukaan myös toinen kirjoitus DRE 2. Ne on kummatkin ajoitettu 600- tai 500-luvulle eaa. Ne löydettiin Dreroksen Delfinionin eli Apollon Delfinioksen pyhäkön raunioista. Kirjoitukset katosivat toisen maailmansodan aikana. Niistä on kuitenkin säilynyt tekstien kopiot. Kumpikin kirjoitus on kaksikielinen, ja niissä on teksti sekä kreikaksi että eteokreetiksi.
Praisoksesta
pienoiskuva|240px|[[Praisos|Praisoksesta löydetty eteokreetinkielinen piirtokirjoitus (PRA 1) arkaaisella kreetalaisella aakkostolla, bustrofedon, 500-luku eaa.]]
Praisoksesta on löydetty ainakin kolme eteokreetinkieliestä piirtokirjoitusta, PRA 1 (500-luku eaa.), PRA 2 (300-luku eaa.) ja PRA 3 (200-luku eaa.) Lisäksi on löydetty kaksi piirtokirjoitusta, jotka ovat todennäköisesti eteokreetinkielisiä, PRA 4 (200/100-luku eaa.) ja PRA 5 (500-luku eaa.), sekä neljä 500-luvulta 200-luvulle eaa. ajoittuvaa piirtokirjoitusten fragmenttia, joista on epäselvää, onko niiden kieli eteokreettiä vai sittenkin kreikkaa. Kirjoitukset ovat Iraklionin arkeologisessa museossa.
Esimerkki: piirtokirjoituksen PRA 1 eli oheisessa kuvassa olevan kiven teksti sekä sen translitteraatio:
Kieli ja tekstien tulkinta
Tunnettujen tekstien lyhyyden vuoksi niiden ja niissä käytetyn kielen tulkinta on hankalaa ellei mahdotonta. Kieli saattaa olla sama kuin lineaari-A-kirjoitusten kieli tai minolaisten hieroglyfien kieli, tai sitten kaikki nämä kolme ovat eri kieliä. Kieltä on yritetty yhdistää muun muassa indoeurooppalaisiin ja seemiläisiin kieliin joidenkin pääteltävissä olevien yksityiskohtien avulla, mutta toistaiseksi mitään tulkintaa ei ole voitu perustella erityisen hyvin eikä toisia tulkintoja paremmin.
Kullervo Karjalainen
Kullervo Karjalainen (13. heinäkuuta 1932 Kemijärvi – 11. tammikuuta 2021 Rovaniemi ) oli suomalainen säveltäjä, laulaja ja opettaja.
Iso-Timonen
Iso-Timonen on Kiiminkijoen vesistöalueeseen kuuluva järvi Utajärven kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla.
Järvi sijaitsee noin 12 kilometriä pohjoiseen Juorkunan kylästä ja noin 41 kilometriä koilliseen Utajärven keskustaajamasta. Se saa vetensä ympäröiviltä soilta ja laskee itään Marttisjärveen Timo-ojaa pitkin.
Ominaisuudet
Soiden keskellä sijaitseva, melko suuri ja matala järvi on ruskeavetinen. Suoperäisyydestään johtuen se on erittäin humuspitoinen ja rehevä. Pohjoisesta järvelle työntyvä Salmenniemi jakaa järven kahteen altaaseen: suurempaan itäiseen altaaseen sekä pienempään läntiseen Heinäselän altaaseen. Heinäselkää muusta järvestä erottavassa kapeassa salmessa on lapinpadon jäänteet. Iso-Timonen on myös jossain määrin edustava esimerkki ns. dystrofisesta järvestä, johon tulevalla lähdevedellä on ilmeisesti suuri merkitys järven happipitoisuudelle ja ravinteisuudelle.
Kullervo Karjalainen
Karjalaisen musiikki liittyy usein Lappiin ja Lapin luontoon, ja hän käytti sävellyksissään impressionistisia ja pentatonisia keinoja. Hän sävelsi kuoro- ja yksinlauluja, pianokappaleita ja orkesteriteoksia sekä kamarimusiikkia, jonka kokoonpanossa on mukana laulaja.
Hänen musiikistaan on tehty monipuolinen kahden ja puolen tunnin mittainen kooste, joka on kuultavissa internetissä julkaistuna podcastina useiden alustojen vältyksellä.
Iso-Timonen
Järvimaisema
Järven valuma-alue on pääosin suota, josta on ojitettu noin puolet. Laajin valuma-alueen suo on Kiiskisuo, joka on aapaa. Huomattavimmat järven ympäristön harjumaiset muodostumat ovat pohjoislaidan Viinivaaran eteläosa ja etelän puolen Juurimaa. Järven rannat ovat nevoja ja rämeitä ja ranta-alueen suot ovat pääosin ojittamattomia. Järven laskuoja Timo-oja on hitaasti virtaava ja suorantainen. Viinivaaran pohjavesi purkautuu paljolti Kiiskihetteen lähteeseen, joka on voimakkaasti kiehuva avolähde. Hetteen lähdepuro kulkee kaivetun valtaojan kautta juuri Iso-Timosen järveen.
Kings Canyonin kansallispuisto
Kings Canyon muistuttaa maastoltaan Yosemiten kansallispuistoa. Siellä on maailman suurin jäljellä oleva mammuttipetäjämetsä, Redwood Canyon, ja Grantin metsä, jossa on kansakunnan joulukuuseksi kutsuttu maailman toiseksi suurin mammuttipetäjäyksilö nimeltään Kenraali Grant.
Francesca Bertini
thumb|200px|Francesca Bertini elokuvassa Assunta Spina (1915). Francesca Bertini (syntyjään Elena Seracini Vitiello, 5. tammikuuta 1892 Firenze – 13. lokakuuta 1985 Rooma) oli yksi italialaisen mykkäelokuvan suurimmista naistähdistä.
Länsimaisen musiikin historia
Länsimaisen musiikin historia luetaan laajimmassa merkityksessä alkavaksi noin 800 eaa. Tämä 1200-vuotinen periodi käsittää antiikin ajan. Sitä seuraavat musiikinhistoriassa keskiaika (400–1420), renessanssi (1420–1600), barokki (1600–1750), klassismi (1750–1800), romantiikka ja realismi (1800–1910) ja lopulta 1910 alkanut modernin jakso.
Francesca Bertini
Elokuvaura
Bertinin elokuvaura alkoi vuonna 1910 Film d’Arte Italianan klassikkosovituksista. Kaksi vuotta myöhemmin hän siirtyi Cinesille ja Celio Filmille esiintyen lähinnä kepeissä komedioissa ja melodraamoissa. Bertinin ensimmäinen menestysrooli on Pierrot Baldassarre Negronin ohjaamassa pantomiimissä Histoire d’un Pierrot (”Pierrot’n tarina”, 1913). Sitä seurasi joukko tunteellisia melodraamoja kuten Sangue bleu (1914), Odette (1915) ja La signora delle camelie (”Kamelianainen”, 1915). Erityistä kiitosta Bertini sai pyykkärinroolistaan elokuvassa Assunta Spina (1915), jota pidetään yhtenä neorealismin edeltäjistä.
Velkopopovický Kozel
Velkopopovický Kozel on tšekkiläinen vuonna 1874 syntynyt olutmerkki. Sitä valmistetaan Plzeňský Prazdroj’n panimossa Velké Popovicen kunnassa. Velkopopovický Kozel on merkittävin tšekkiläinen vientiolut. Kozel-oluet ovat maailmalla arvostettuja, ja ne ovat voittaneet useita kansainvälisiä palkintoja.
Francesca Bertini
Elokuvaura
Vuonna 1918 näyttelijä perusti oman tuotantoyhtiön Bertini Filmin. Vuonna 1919 se liittyi Unione Cinematografica Italianaan, joka teki pian konkurssin. Vuonna 1921 Bertini purki Foxin kanssa tekemänsä sopimuksen Hollywood-elokuvista, meni naimisiin sveitsiläisen kreivin Paul Cartierin kanssa ja vetäytyi elokuva-alalta lyhyttä 1920-luvun lopun comeback-yritystä lukuun ottamatta. Toisen maailmansodan jälkeen hän esiintyi toisinaan pienissä sivurooleissa, joista merkittävin lienee sisar Desolatan osa Bernardo Bertoluccin elokuvassa 1900 (1976). Vuonna 1973 Bertini julkaisi toisen laitoksen omaelämäkerrastaan Il resto non conta (”Lopulla ei ole väliä”). Ennen kuolemaansa hän esiintyi Gianfranco Mingozzin tv-dokumentissa L’ultima diva: Francesca Bertini (”Viimeinen diiva”, 1982).
Velkopopovický Kozel
Kozel tarkoittaa vuohipukkia, joka toimii oluen tunnuksena. Velkopopovický Kozel -oluista on eri variaatioita. Näistä Černý on tumma dunkel-tyylinen lagerolut, kun taas Kozel 10, Kozel 11, Kozel Mistrův ležák, Kozel Černý, Kozel Řezaný ja Kozel Nealko ovat vaaleita pilsnereitä.
Länsimaisen musiikin historia
Antiikki (–476)
Musiikilla oli kreikkalaisessa kulttuurissa keskeinen asema ja joitain katkelmia kreikkalaisesta musiikista nuottikirjoituksena on säilynyt nykyaikaan asti. Myös länsimaisen musiikinteorian ja musiikkiestetiikan perusta luotiin antiikin aikana. Musiikki yhdistettiin jo varhain maailmankaikkeuteen ja matematiikkaan. Kreikkalaiset kehittivät musiikinteoriaa ja kreikkalaiset moodit tulivat myöhemmin keskiajan kirkkomusiikin perustaksi ja sitä kautta muodostavat nykyisen taidemusiikin perustan.
Velkopopovický Kozel
Lähteet
thumb|left|240px|Velkopopovický Kozel -lasi
Länsimaisen musiikin historia
Keskiaika (476–1400)
Keskiajan musiikki on hyvin voimakkaasti yhteydessä kristilliseen kirkkoon ja sen juuriin juutalaisessa perinteessä. Monet länsimaisen taidemusiikin piirteet kehittyivät keskiajalla nimenomaan kirkon piirissä, muun muassa nuottikirjoitus ja polyfonia. Suurin osa kouluista ja säveltäjistä toimi kirkon piirissä, ja vain harvat maallikot osasivat lukea nuotteja. Tämän vuoksi keskiajan varhaisesta maallisesta musiikista ei ole säilynyt kuin joitakin satoja yksiäänisiä lauluja. Keskiajan alkupuolen musiikkityyleistä on myöhempään länsimaiseen taidemusiikkiin vaikuttanut eniten gregoriaaninen kirkkomusiikki.
Renessanssi (1400–1600)
Renessanssimusiikin merkittävin ero sitä edeltäneisiin musiikkityyleihin oli lisääntynyt terssi-intervallin käyttö harmonian pohjana. Keskiajalla terssiä oli vielä pidetty riitasointuna, ja esimerkiksi gregoriaaninen kirkkomusiikki perustuu pääasiassa kvintteihin ja oktaaveihin pohjautuvaan harmoniaan. Renessanssimusiikki oli luonteeltaan modaalista eikä tonaalista, vaikka kauden loppuaikoina musiikkiin alkoi ilmaantua tonaalisia piirteitä. Jo 1100-luvulta asti käytössä ollut polyfonia muuttui monimutkaisemmaksi ja eri äänien itsenäisyys lisääntyi 1400-luvulla.
Renessanssimusiikin keskeisimpiä kirkollisia sävellysmuotoja olivat messu ja motetti. Myös maallisen musiikin säveltäminen yleistyi renessanssin aikana, vaikka on mahdollista, että näennäinen maallisen musiikin määrän lisääntyminen johtuu vain painokoneen keksimisestä ja sen mahdollistamasta suuremman musiikkimäärän julkaisemisesta. Keskeisiä maallisen musiikin muotoja olivat frottola, chanson ja madrigaali.
Barokki (1600–1750)
Barokin aikana painotettiin näyttävyyttä: mahdin korostaminen näkyi muodissa, teatterin kulissirakennelmissa sekä tavassa puhua ja kirjoittaa. Barokkitaiteessa rakastettiin ylenpalttista koristelua, mutta ulkonaisen loiston ohella siihen sisältyy hyvin paljon aitoa herkkyyttä ja uskonnollista lämpöä. Olennaista barokin musiikille on myös monimutkainen polyfonia, jonka mestarina Johann Sebastian Bachia yleisesti pidetään. Barokin aikana soitinmusiikista tuli tärkeämpää kuin koskaan aiemmin.
Galantti tyyli. (1720–1775)
Rokokoota musiikissa vastannut galantti tyyli sai alkunsa Ranskasta. Tyylille on tunnusomaista muodon kepeys, vapautuneisuus, laulavuus ja kuulijan tunteisiin vaikuttaminen. Barokin tyyliin verrattuna galantti tyyli ei ollut enää sidonnainen kenraalibassoon eikä polyfonisiin rakenteisiin. Galanttia tyyliä esiintyi yhtäaikaa perinteisen barokin kanssa, sekä myös koko siirtymäkauden klassismiin asti.
Klassismi (1770–1830)
Klassismin musiikille ovat tyypillisiä laulavat, jaksottuvat melodiat, joita säestettiin kevyillä harmonioilla. Klassismin aikana sävellysmuodoista saivat nykyisen muotonsa muun muassa sonaatti, sinfonia ja jousikvartetto. Barokin aikana syntyneen oopperan suosio jatkui, mutta aikaisemman mahtipontisen ja jäykän opera serian rinnalle kehittyi keveämpiä ja koomisempia oopperan lajeja kuten opera buffa.
Klassismin loppupuolella musiikkielämän keskus siirtyi Wieniin, jossa ainakin uransa loppupuolella asuivat kaikki kolme merkittävintä aikakauden säveltäjää: Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart ja Ludwig van Beethoven. Tämän vuoksi aikakautta nimitetään usein myös wieniläisklassismiksi.
Romantiikka (1815–1910)
Romantiikan musiikki liittyy läheisesti romantiikkaan myös kirjallisuudessa, taiteessa ja filosofiassa. Musiikissa jatkettiin monelta osin klassismin aikana vallinneita perinteitä, kuten sonaattimuotoa. Henkisesti se oli kuitenkin hyvin erilaista: kun aiemmin musiikissa oli noudatettu tiukkoja kaavoja ja rationalistista estetiikkaa ilmaisussa, nyt säveltäjät alkoivat ilmaista sillä tunteita ja käyttää intuitiivisia ja usein hyvin poikkeuksellisia ilmaisutapoja. Musiikista oli tullut yksilöllisempää, ja jokaisen teoksen ainutkertaisuutta haluttiin korostaa. Säveltäjien tyylit kehittyivät selvästi toisistaan poikkeaviksi. Harmoniset rakenteet olivat peräisin Haydnilta, Mozartilta ja Beethovenilta, mutta niitä laajennettiin ennennäkemättömiin mittasuhteisiin. Sitä alettiin 1800-luvulla kutsua tonaalisuudeksi. Myös kromaattinen sävelasteikko ja dissonanssi tulivat tavallisemmiksi. Kun klassismin musiikin suurin merkitys oli toimia viihdykkeenä ylhäisölle, romantiikassa nähtiin jotain syvällisempää.
Romantiikan sävellykset saivat usein aiheensa luonnosta, kuten aurinkoisesta kevätpäivästä tai myrskyisästä ulapasta. Innoituksia haettiin myös historiasta, kirjallisuudesta ja runoudesta tai ihmisen psyykestä. Teokset saattoivat perustua suoraan kirjallisuuteen, tai teksti saattoi esiintyä niissä laulun muodossa.
Teknisten edistysaskeleiden, kuten pianon oktaavialan ja voimakkuuden kasvamisen ja sinfoniaorkesterin äänen paranemisen myötä myös musiikissa saatettiin pyrkiä laajempiin mittasuhteisiin tai voimakkaampaan ilmaisuun. Teokset pitenivät: Beethovenin Sinfonia Nro 3 (Eroica), yksi romantiikan musiikin ensiaskeleista, kestää noin 45 minuuttia, ja myöhäisromantiikkaa edustavan Gustav Mahlerin kolmas sinfonia on peräti tunnin ja 40 minuutin mittainen.
1900-luku (1900–1999)
1900-luvun taidemusiikkia leimaa tyylien runsas kirjo: vuosisadan alun myöhäisromanttinen ja impressionistinen musiikki ovat esteettisesti hyvin kaukana myöhemmin syntyneistä uusista tyylisuunnista, esimerkiksi aleatorisesta, sarjallisesta tai minimalistisesta musiikista. 1900-luvun aikana duuri-molli-tonaliteetin valta-asema pääasiallisena musiikkia koossapitävänä rakenteena päättyi, uusia sävellystekniikoita syntyi, rytmiä ja pulssia käsiteltiin yhä moninaisemmin tavoin, äänenväriin kiinnitettiin aiempaa enemmän huomiota, soittotekniikoita laajennettiin, ja vuosisadan jälkipuoliskolta lähtien ääniä voitiin tuottaa myös elektronisesti. Jokaisesta uudesta innovaatiosta otti vaikutteita kuitenkin aina vain osa säveltäjistä, ja näin persoonallisten tyylien eriytyneisyys lisääntyi vuosisadan kuluessa.
Kun 1800-luvulle asti taidemusiikki sävellettiin käytännön tarpeisiin, usein johonkin tiettyyn tilanteeseen ja edellisten sukupolvien säveltämää musiikkia esitettiin vain harvoin, alkoi romantiikan aikana muotoutua keskeinen klassisen musiikin ohjelmisto, joka aluksi ulottui klassismiin ja myöhemmin laajeni barokkimusiikkiin. Tämä 1800-luvulla alkanut suuntaus jatkui 1900-luvulla.
Nykymusiikki
Nykymusiikin aikakauden voidaan katsoa alkavan 1950-luvulta. Siihen sisältyy vaikutteita monilta musiikin aloilta kuten jazzista.
Kevyt musiikki
Länsimaisen musiikin historiaan kuuluu myös populaarimusiikin historia, jonka alku voidaan ilmiönä ajoittaa 1800-luvun puoliväliin. Perinteinen musiikin historiantutkimus on yleensä tutkinut musiikkia musiikinteorian lähtökohdista. Sittemmin on myös pyritty ottamaan huomioon musiikin tekemiseen, vastaanottamiseen ja siitä puhumiseen liittyvät sosiaaliset ja inhimilliset ulottuvuudet.
Aiheesta muualla
Història de la música occidental 서양 음악사 古代西洋音楽