cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valkoiset
Tilanne sodan jälkeen
Sodan jälkeistä tilannetta marras–joulukuuhun 1918 voidaan kutsua valkoisimman Suomen ajanjaksoksi, jota väritti sisällissodan voittaneen valkoisen osapuolen ehdoton valtakausi ja vahva saksalaissuuntaus Suomessa. Saksalaisia ihailtiin Suomen vapauttajina, ja uuden kapinan välttämiseksi Suomen kuningaskuntahanke sai kannatusta. Jakso päättyi Saksan tappioon ensimmäisessä maailmansodassa syksyllä 1918. Sen jälkeen Suomessa alkoi sisäpoliittisen tilanteen tasapainottuminen, jota vahvistivat vuoden 1918 lopussa järjestetyt kunnallisvaalit ja kevättalvella 1919 eduskuntavaalit. Muutos huipentui tasavaltaisen valtiomuodon hyväksymiseen ja K. J. Ståhlbergin valintaan ensimmäiseksi tasavallan presidentiksi heinäkuussa 1919.
152 H 88
152 H 88 on vedettävä 152-millinen 32 kaliiperin pituisella putkella varustettu raskas haupitsimalli. Mallin tykit ovat ampumaominaisuuksiltaan samankaltaisia, mutta ulkonäöltään ja yksityiskohdiltaan erilaisia johtuen siitä, että malli on luotu modernisoimalla neljä vanhaa tykkimallia. Tykkeihin on vaihdettu mm. suomalaisvalmisteinen (Patria Vammas) putki ja lukko, ja lavettia on muokattu suuremman vetonopeuden mahdollistamiseksi. Lukko on manuaalinen. Haupitsia käytetään Jalkaväkiprikaati-80:n kenttätykistörykmentin aseistuksena.
Versiot
Tykistä on käytössä kolme eri versiota:
Kaksi ensimmäistä tykkimallia ovat jatkosodassa saatua sotasaalista. Osa on suomalaisjoukkojen valtaamia, ja osa on ostettu Saksasta sodan aikana. Saksalaisvalmisteisia 150 H 40 –tykkejä ostettiin Saksasta välirauhan aikana ja käytettiin jatkosodassa.
Ampumatarvikkeet
Ampumatarvikkeen tyyppinä on kartussilaukaus. Neuvostovalmisteiset ampumatarvikkeet voidaan toimittaa yhden täydellisen laukauksen sisältävissä puulaatikoissa. Kranaatin paino on noin 43 kiloa josta räjähdysainetta on noin kuusi kiloa, ja suurimman panoksen ruutimäärä on noin 8 kiloa. Kranaattivalikoimaan kuuluu ainakin sirpalekranaatti, jonka lähtönopeus on noin 650 metriä sekunnissa ja suurin vaikutusetäisyys 50-150 metriä.
Muuta
Neuvostovalmisteinen 152 H 55 (D-20) käyttää samoja ampumatarvikkeita 152 H 88 –sarjan kanssa.
Amerikansilli
Amerikansilli (Alosa sapidissima) on jokisillien heimoon kuuluva pohjoisamerikkalainen suurikokoinen sillikalalaji, joka nousee merestä jokiin lisääntymään. Sen luontainen elinalue on Atlantin valtameren rannikolla, Newfoundlandista Floridaan ulottuvalla vyöhykkeellä, mutta se esiintyy ihmisen siirtämänä myös Tyynenmeren rannikolla. Se on noin 50 senttimetrin pituinen ja liaääntyvät naaraat painavat 1,5-4 kiloa. Se elää tavallisesti noin 13 vuoden ikäiseksi.
Maryam Mursal
Maryam Mursal (s. 1. tammikuuta 1950) on somalialaissyntyinen, mutta Tanskassa asuva naislaulaja. Hän aloitti laulamisen 1960-luvulla Mogadishussa. Mursalin kritisoitua Somalian hallitusta häntä kiellettiin esiintymästä kahteen vuoteen. Tämän ajan hän elätti itseään toimimalla taksikuskina.
Mursal on esiintynyt myös somalialaisen 300-henkisen musiikki- ja tanssiyhtye Waaberin kanssa. Vuonna 1997 Mursal esiintyi Readingin festivaaleilla Isossa-Britanniassa.
Nílton Santos
Nílton Santos (16. toukokuuta 1925 Rio de Janeiro – 27. marraskuuta 2013 Rio de Janeiro) oli brasilialainen jalkapalloilija ja kaksinkertainen maailmanmestari vuosilta 1958 ja 1962. Kansainvälinen jalkapalloliitto FIFA valitsi hänet 1900-luvun tähdistöjoukkueensa vasemmaksi puolustajaksi. Nílton Santos oli mukana myös Pelen vuonna 2004 valitsemassa FIFA 100 -listassa, johon hän nimesi 125 mielestään parasta elossa olevaa jalkapalloilijaa.
Nílton oli Brasilian avainpelaajia MM-kilpailuissa vuosina 1954, 1958 ja 1962. Hän oli mukana myös 1950, mutta ei tuolloin pelannut ainuttakaan ottelua. Seurajoukkuetasolla Nílton edusti koko uransa Rio de Janeirosta olevaa Botafogoa.
Nílton Santos kuoli riodejaneirolaisessa sairaalassa 88-vuotiaana marraskuussa 2013.
Pikku Särkijärvi (Loppi)
Pikku Särkijärvi, joka voidaan kirjoittaa myös Pikku-Särkijärvi , on Kanta-Hämeessä Lopella Räyskälän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,7 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Räyskälän ympäristössä Särkijärven luoteispuolella Pernunnummella, missä maaperä on muodostunut jääkauden loppuvaiheessa jäätikköjoen muodostumissa, joista alueella sanduri tai delta on vallitsevin maa-aineksen kasautumismuoto. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä ja sen rannat ovat soistunutta metsämaata. Järven luoteispäässä on vieläpä avosuota. Järvi on autio, mutta sen kiertää Särkijärveltä Mälkiälle kulkeva metsäautotie.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Hyvikkälänjoen valuma-alueeseen, johon Kaartjärven valuma-alue kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 121,7 metriä mpy. Järveen on johdettu neljä suo-ojaa, joista yksi on Pohjattoman ja Mälkiän laskuoja. Järven oma laskuoja laskee 180 metrin mittaisena Särkijärveen.
II/JR 7
II/JR 7 eli Jalkaväkirykmentti 7:n toinen pataljoona oli varusmiehistä ja kantahenkilökunnasta muodostettu yksikkö. Kyseessä oli välirauhan aikaisen 7.Prikaatin toinen pataljoona, joka uudelleen numeroitiin.
Varustaminen
Vakinaiseen sotaväkeen kuuluvana yksikkönä pataljoonan materiaalinen tila oli liki määrävahvuuksien mukainen.
Siirtyminen taistelualueelle
Sodan syttyessä 25.6.1941 II/JR 7 oli Tarnalan alueella lähinnä varmistustehtävässä.
28.-29.6.1941 välisenä yönä pataljoonan itäpuoliselle alueelle siirtyi mm. JR 28, joten II/JR 7 jäi divisioonan reserviksi.
30.6.1941 klo 19 aloitti 2.Divisioona hyökkäyksen valtakunnan rajan yli. II/JR 7 ei vielä tässä vaiheessa osallistunut sotatoimiin.
1.7.1941 sai pataljoona käskyn rykmentin kolmannen pataljoonan kanssa edetä varmistamaan Tyrjän kylän ja Iso-Iijärven välistä kannasta, jossa rykmentin ensimmäinen pataljoona jo olikin.
Puolustuksessa ja hyökkäykseen valmistautuminen
3.7.1941 mennessä pataljoonan kaikki osat olivat jo saapuneet uudelle toiminta-alueelleen. Saamansa käskyn mukaisesti pataljoona valmistautui myös etenemään etelään tai kaakkoon mainitulta kannakselta. Hyökkäyksen aloittamiseen vaadittiin kuitenkin erillinen käsky, jota saatiinkin odotella aina heinäkuun loppuun asti.
4.7.1941 yritti vihollinen karkottaa suomalaisjoukot aiemmin mainulta kannakselta noin pataljoonan vahvuisin voimin tehdyllä vastahyökkäyksellä parinkymmenen panssarivaunun tukemana. II/JR 7 osallistui taisteluun, jossa pataljoona sai siis ns. tulikasteensa.
5.7.1941 vihollinen uudisti vastahyökkäyksensä kahdesti jälleen noin pataljoonan voimin ilman tulosta. Tämän jälkeen taistelutoiminta laantui lähinnä tykistö- ja partiotoiminnaksi aina kuun lopulle saakka.
Tyrjän taistelu ja eteneminen Laatokan rantaan 31.7.-21.8.1941
1.8.1941 taistelut Tyrjän alueella jatkuivat kiivaina. Päivän aikana II/JR 7 sai käskyn siirtyä Iilammen eteläpuolelle tarkoituksena osallistua idän kautta tapahtuvaan saarrostavaan hyökkäykseen. Siirtyminen alkoi illan aikana.
2.8.1941 II/JR 7 osallistui yhdessä I/JR 7:n kanssa hyökkäykseen kohti länttä. Pataljoona tunkeutui Tyrjästä itään johtavalle tielle katkaisten näin vihollisen tieyhteyden itään Iilammen pohjoispään kohdalla. Lisäksi pataljoona valtasi vastustajan pesäkkeitä Iilammen luoteispuolella.
3.8.1941 hyökkäys Tyrjän alueella jatkui suomalaisten kannalta suotuisissa merkeissä. II/JR 7 kukisti vihollisen vastarinnan Rokkolantalon alueella. Vihollinen katsoi parhaaksi yrittää ulosmurtautumista saarroksesta ja illan aikana vihollisen joukot alkoivat kokoontua mm. II/JR 7:n alueen läheisyyteen.
4.8.1941 aamuyöllä vihollisen hyökkäys alkoi ja johti puna-armeijan joukkojen osittaiseen ulosmurtautumiseen motista. Vihollisen miehistötappiot olivat kuitenkin huomattavan suuret ja koko alueella taistelleiden vihollisen joukkojen kalusto joutui suomalaisten sotasaaliiksi.
5.8.1941 II/JR 7 oli muun JR 7:n ohella määrättynä divisioonan reserviksi. Tehtävänä oli samanaikaisesti valmistautua etenemiseen kohti Lahdenpohjaa.
6.8.1941 II/JR 7 eteni divisioonan esikunnasta saamansa käskyn mukaisesti kohti Ihalan asemaa, joka miehitettiin jo samana iltana venäläisten vetäydyttyä kohti etelää jättäen länsi-itä - suuntaisen tien suomalaisten käsiin.
7.8.1941 pataljoona eteni edelleen lähes ilman vastarintaa kohti Jaakkiman asema-aluetta. Sankan sumun suojissa etenemistä jatkettiin sieltä edelleen kohti Lahdenpohjaa.
8.8.1941 aamupäivällä II/JR 7 eteni Lahdenpohjan kauppalan länsipuolitse kohti pohjoista Sortavalaan vievän rautatien suunnassa. Eteneminen jatkui vihollisen puolustuksen tiivistymiseen asti noin kolme kilometriä kauppalan pohjoispuolelle.
9.8.1941 pataljoonan tehtävänä oli torjua pohjoisesta tulevia hyökkäyksiä, joita vihollinen suoritti aukaistakseen maayhteytensä kohti etelää.
10. ja 11.8.1941 II/JR 7 oli puolustusryhmityksessä Lahdenpohjan pohjoispuolella Paikjärvenkylän alueella.
Forssa Print
right thumb|Forssa Printin painotalo [[Forssassa. Kuva vuodelta 2012.]] Forssan Kirjapaino Oy eli Forssa Print oli Forssassa toimiva kirjapaino. Yhtiöllä on painettavanaan noin 400 erilaista arkkipainotyötä, jotka ovat pääasiassa erikoisaikakauslehtiä. Yhtiön perusti vuonna 1920 Esko Aaltonen tuolloin vielä Tammelaan kuuluneeseen Forssaan nimellä Forssan Kirjapaino. Syntynyt kirjapaino oli Suomen ensimmäinen maaseutupitäjään perustettu kirjapaino. Ensimmäinen painokone hankittiin Saksasta. Yhtiö selvisi lamakaudesta, ja vuonna 1937 sen painamassa Forssan Lehden joulunumerossa oli värillinen joulukuva.
Yhtiön toimitusjohtajana vuosina 1952–1985 toimi Esko Aaltosen poika Matti Aaltonen. Hänen aikanaan yhtiö rakensi itselleen uuden painotalon nykyisen Esko Aaltosen kadun varrelle vuonna 1958 ja Forssan Lehti alkoi ilmestyä kuudesti viikossa. Uusi sanomalehtipaino rakennettiin 1990-luvulla. Painotekniikkaa ja ladontatekniikkaa uusittiin 5–10 vuoden välein. Vuonna 1985 yhtiöön liitettiin Nordmanin Kirjapaino Oy. Vuonna 1993 yhtiö alkoi viedä painotuotteita Ruotsiin ja Baltiaan – lehtiä ja kirjoja. Joitakin töitä vietiin Venäjälle Finnprint Osuuskunnan kautta.
Heinäkuussa 2007 yhtiö laajeni sen ostettua Acta Print Oy:n aikakauslehtitoiminnot. Kauppaan sisältyi Helsingin Hietalahden pääkonttori ja Tampereen Raholassa sijainnut painotalo. Yritysfuusion myötä yhtiö otti käyttöön nykyisen nimensä.
Yrityksen päätösvalta pysyi perustajasuvun hallussa yritysfuusioon asti.
Paperisen median rakennemuutosten seurauksena Forssa Print hakeutui yrityssaneeraukseen keväällä 2015. Saneerausohjelman osana muun muassa Tampereella sijainnut entinen ActaPrintin paino lakkautettiin. Forssassa Esko Aaltosen kadulla sijainneen arkkipainon toiminnot on pääosiltaan siirretty sanomalehtipainolta vapautuneisiin tiloihin.
Forssan Kirjapaino Oy:n koko osakekanta siirtyi Pohjois-Karjalan kirjapaino OyJ:n omistukseen syyskuussa 2018 ja painotoiminta jatkuu PunaMusta-nimen alla.
Saija Lentonen
Saija Marjatta Lentonen (s. 7. huhtikuuta 1977 Tampere) on suomalainen näyttelijä. Teatterilavojen lisäksi hän on tullut tunnetuksi muun muassa televisiosarjoista Headhunters ja Salatut elämät sekä elokuvasta Sooloilua.
Ura
Lentonen syntyi insinööri Risto Lentosen ja merkonomi Marjatta Lentosen perheeseen. Lapsuutensa ja nuoruutensa hän vietti Tampereella. Balettiharrastuksen myötä hän pääsi kosketukseen teatterilavojen kanssa jo tyttöiässä. Lentonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1996. Hän opiskeli Teatterikorkeakoulussa 1997–2001 ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi. Hän on näytellyt muun muassa Ryhmäteatterissa näytelmässä Eläviä ja kuolleita (2000) sekä Q-teatterissa näytelmissä Kaksi aurinkoa (2001) ja Berlin Alexanderplatz (2002). Kaudella 2002–2003 Lentonen oli kiinnitettynä Oulun kaupunginteatteriin, jossa hänellä oli osa muun muassa näytelmässä Rajamaa. Oulusta hän palasi Etelä-Suomeen. Vuonna 2005 näyttelijä sai Alfred Kordelinin säätiöltä apurahan elokuvanäyttelemisen opintoihin Yhdysvalloissa.
Ensimmäinen elokuvarooli Lentosella oli vuonna 2001 Arto Lehkamon elokuvassa Young Love. Lisäksi hän on näytellyt lyhyissä fiktioissa sekä muun muassa draamaelokuvassa Levottomat 3. Lauri Nurksen romanttisessa komediassa Sooloilua hän tulkitsi naispääosan. Nelosen kymmenosaisessa draamakomediassa Headhunters (2004) Lentonen näytteli keskushenkilöä Sara Immosta. Lentosella on ollut sivuroolit television suosikkisarjoissa Kotikatu ja Isänmaan toivot (osa Saari vuonna 2002). Yle TV2:n draamasarjassa Lemmenleikit hän esitti sosiaalivirkailija Elina Jokista.
Syksyllä 2009 hän vieraili televisiosarjassa Salatut elämät, jossa Lentonen esitti Sara Polvijärveä. Hänen roolihahmonsa Sara nähtiin vielä vuonna 2010 ja huhtikuussa 2011 sarjassa Katariina Mäkelän takaumissa.
Tammikuussa 2018 Lentonen kertoi, että lopetti pääroolien näyttelemisen elokuvissa, koska kyllästyi alalla vallinneeseen seksismiin. Lentosen mukaan hän joutui esimerkiksi näyttelemään maksullista naista tai stripparia, kun samalla miesnäyttelijä sai esittää valta-asemaa. Lentonen kertoi myös joutuneensa pyynnöstä nostamaan koekuvauksissa paitansa ylös, ”että voidaan katsoa, millaiset rinnat minulla on”.
Näyttelijäntyöstä Saija Lentonen on todennut: "Mitä enemmän opin elämästä sitä enemmän opin näyttelemisestä." Lentonen työskentelee jooga-ohjaajana. Lentosella on kaksi kouluikäistä lasta ja hän oli ehdolla kuntavaaleissa 2021 Kristallipuolueen ehdokkaana.
Erasmus+
Vuosina 2014–2027 ohjelman tunnus on Erasmus Plus (Erasmus+). Sen kokonaisbudjetti on 14,7 miljardia euroa. Edellisistä kausista poiketen Erasmus kattaa kaikki vaihdon muodot, esimerkiksi koululaisvaihdon, urheilijavaihdon, harjoittelun ja aikuisten elinikäisen oppimisen vaihdon.
Opiskelijalle Erasmus+ antaa tilaisuuden osallistua opiskelijavaihtoon ulkomaisessa korkeakoulussa ja Erasmus-harjoitteluun ohjelmaan osallistuvan maan yrityksessä tai organisaatiossa. Kaikkien alojen tutkinto-opiskelijat voivat osallistua Erasmus-apurahalla tuettuun 2–12 kuukauden opiskeluvaihto- tai harjoittelujaksoon EU:n jäsenvaltioissa, ETA-maissa (Islanti, Norja ja Liechtenstein) ja Turkissa.
Erasmus+ -ohjelma yleissivistävälle koulutukselle tukee eurooppalaisten koulujen ja päiväkotien yhteistyötä ja niiden välistä oppilas- ja henkilöstövaihtoa. Opetushenkilökunta voi esimerkiksi kehittää ammattitaitoaan ja koulun tai päiväkodin valmiuksia eurooppalaiseen täydennyskoulutushankkeen avulla. Erasmus+ -ohjelman vuonna 2021 alkavalla uudella ohjelmakaudella siirrytään suurelta osin liikkuvuuden yksittäisistä hankehauista edunsaajan akkreditointiin.
Suomen entinen pääministeri Jyrki Katainen on ainoana EU-maiden hallituksen- tai valtionpäämiehenä osallistunut opiskeluaikanaan Erasmus-ohjelmaan.
Antti Vuorenmaa
Antti Vuorenmaa, taiteilijanimeltään Andy Hilland, on helsinkiläinen lauluntekijä, muusikko, laulaja ja musiikkituottaja. Hänen instrumenttejaan ovat kitaran lisäksi amerikkalaiset perinnesoittimet: dobro, mandoliini ja pedal steel. Vuorenmaa aloitti musiikinopinnot 5-vuotiaana klassisella musiikilla pääinstrumenttinaan sello. Nykyään hänet tunnetaan soolotuotantonsa ohella amerikkalaisen rootsmusiikin esittäjänä.
Ura
Vuorenmaan countrysta, bluegrassista ja amerikkalaisesta songwritingperinteestä ammentava englanninkielinen soololevy Andy Hilland: Northern Winds julkaistiin toukokuussa 2019. Hän on julkaissut myös omalla nimellään kaksi suomenkielistä soololevyä. Päiväkirja julkaistiin 3. lokakuuta 2012, ja sen tuotti Radio Helsingin toimittaja Uuge Kojola. Singlelohkaisu ”Painuu päivä peltikattojen taa”, jossa vieraili suomalaisen sähkökitaran legenda Esa Pulliainen, nousi vuoden 2012 Radio Suomen 100 soitetuinta -listalle sijalle 58. Se oli myös tunnussävelmänä Ylen minisarjassa Stalkkeri. Albumin esittely Helsingin Sanomien NYT! -liitteessä. Vuorenmaan toinen suomenkielinen albumi Pohjavirta, joka edustaa suomenkielistä folkrockia, julkaistiin helmikuussa 2014. Se on arvioitu esimerkiksi Aamulehdessä 28. heinäkuuta 2014 (Jussi Niemi).
Vuonna 2015 julkaistiin Marko Haaviston ja Antti Vuorenmaan yhteislevy Kapteeni Kiddin haamu. Levyn nimikappale nousi Radio Suomen viralliselle listalle.
Muita yhtyeitä, joissa Vuorenmaa on mukana, ovat muun muassa Kings Of Moonshine, Mudville 56 sekä country-yhtye Hilland Playboys, joka on vuodesta 2014 lähtien esiintynyt tauotta jokaviikkoisella Hilland Mondays -maanantaiklubilla. Klubi toimii tällä hetkellä Helsingin Juttutuvassa. Vuorenmaa on perustanut maanantaiklubin telecaster- ja fingerstylekitaristi Pauli Halmeen kanssa.
Vuorenmaa on myös säveltänyt ja sanoittanut instrumentaali- ja vokaalimusiikkia lukuisille artisteille (muun muassa Kari Tapiolle ja Mikael Konttiselle), sekä musiikkia mainoksiin ja TV-ohjelmiin, ja on mukana vuonna 2005 perustetussa pienlevy-yhtiössä Hilland Recordsissa.
Vjatšeslav I
Vjatšeslav I (1083–1155) oli Kiovan Venäjän ruhtinas vuosina 1139 ja 1151–1154. Hän oli Vladimir Monomahin poika ja Jaropolk II:n veli, ja hallitsi Smolenskin (vuodesta 1107), Turaun (1125–32, 1134–46) ja Perejaslavin (1132–4, 1142) pieniä ruhtinaskuntia.
Lennart Philipson
Lennart Philipson (1929–2011) oli biologi ja akateemikko. Lennart Philipson palveli Euroopan molekyylibiologian laboratorion EMBL:n pääjohtajana vuosina 1982–1993. Hänet nimitettiin Suomen Akatemian ulkomaiseksi akateemikoksi vuonna 1997. Philipson teki merkittävää tutkimusta genetiikan, virologian ja molekyylibiologian alalla.
Claudette Colbert
Claudette Colbert (oik. Émilie Claudette Chauchoin; 13. syyskuuta 1903 Saint-Mandé, Ranska – 30. heinäkuuta 1996 Speightstown, Barbados) oli ranskalais-yhdysvaltalainen näyttelijä ja Hollywoodin filmitähtiä. Hän oli kaksivuotias, kun hänen perheensä muutti siirtolaiseksi Yhdysvaltoihin New Yorkiin 1906.
Uransa aikana Colbert esiintyi yli 60 elokuvassa. Hän oli alan suurin kassamagneetti vuosina 1938–1942. Colbertin kuuluisin elokuva lienee romanttinen komedia Tapahtui eräänä yönä (1934), josta hän voitti parhaan naispääosan Oscar-palkinnon. Lisäksi Colbert näytteli teatterissa ja radiossa.
Suureen suosioon Colbertin nostivat niin sanotut ”vilautuskohtaukset”, jotka olivat tähden elokuville ominaisia hänen uransa alkuaikoina. Klassikkoelokuvissa Ristin merkki ja Tapahtui eräänä yönä Colbert paljasti rintaa ja säärtä, mutta kieltäytyi myöhemmin kokonaan seksuaalisista rooleista. Valtaosa Colbertin elokuvaurasta rakentuikin tyttöroolien varaan. Ulkonäkönsä takia hänen oli vielä keski-ikäisenäkin vaikea päästä eroon ”ikinuoresta” imagostaan.
Yhdysvaltain elokuvainstituutti nimesi vuonna 1999 Colbertin suosituimpien naisnäyttelijöiden listalla sijalle 12. Hänellä on elokuvaurastaan tähti Hollywoodin Walk of Famella osoitteessa 6812 Hollywood Blvd.
Lapsuus ja nuoruus
Émilie Claudette Chauchoin (lausutaan ”šoo-šuan”) syntyi Saint-Mandéssa, Pariisin itäisessä kaupunginosassa Ranskassa 13. syyskuuta 1903. Hänen vanhempansa olivat Georges Claude (1867–1925) ja Jeanne Marie Chauchoin (o.s. Loew, 1877–1970). Hänen ristimänimensä oli Émilie, mutta häntä kutsuttiin lapsena ja nuorena Lilyksi, sillä hänen tätinsä käytti jo nimeä Émilie. Täti oli Colbertin äidinäidin adoptiolapsi Emilie Loew, joka ei ollut verisukulainen. Hän työskenteli ompelijana eikä koskaan avioitunut. Émilien lempinimi "Lily" viittasi englantilaiseen näyttelijään Lillie Langtryyn. Hänen äitinsä ja isoäitinsä olivat syntyisin Kanaalisaarilta ja Englannista. Siksi he osasivat englantia erinomaisesti jo ennen muuttoa Yhdysvaltoihin, vaikka perhepiirissä puhuttiin ranskaa. Lilyn isoveli Charles (1898–1971) oli syntynyt Jerseyn saarella. Isä Georges omisti konditorian, vaikka ei puolisokeutensa takia juuri sopinut ammatteihin. Hänen äitinsä tuki häntä taloudellisesti, mutta kannusti myös koettamaan onneaan Amerikassa. Perhe muuttikin paremman työllistymisen perässä siirtolaiseksi Yhdysvaltoihin.
Chauchoinin perhe muutti Yhdysvaltoihin isoäiti Marien perässä vuonna 1906. Lily Chauchoin asui lapsuutensa New York Cityssä 53rd Streetillä sijaitsevan talon viidennessä kerroksessa. Talossa ei ollut hissiä, ja Colbert kertoi saaneensa kauniit sääret päivittäin portaissa juoksemisesta. Lilyn vanhemmat muuttivat hänen nimensä virallisesti Lily Claudette Chauchoiniksi. Koko perhe sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1912. Lily oppi englannin kielen nopeasti isoäidiltään ennen kuin aloitti koulun. Myös hänen ranskan kielen taitonsa säilyi sujuvana.
Ura
thumb|left|220px|Claudette Colbert Broadway-näytelmän La Gringa promokuvassa 1928.
Uran alku Broadwaylla
Lily Chauchoin haaveili lapsena taidemaalarin ammatista. Hän aloitti peruskoulun jälkeen opinnot taidepainotteisessa Washington Irving High Schoolissa. Siellä hänen puhetaidon opettajansa neuvoi häntä hakemaan näytelmäroolia. Lily debytoi teatterilavalla 15-vuotiaana näytelmässä The Widow’s Veil Provincetown Playhousessa vuonna 1919. Tuolloin hän oli kuitenkin yhä kiinnostunut kuvataiteista ja aikoi opiskella muotisuunnittelijaksi. Ollessaan high schoolissa Lily Chauchoin alkoi käyttää nimeä Claudette Colbert. Hän käytti etunimenä toista nimeään ja Colbert oli hänen isoäitinsä tyttönimi.
Valmistuttuaan high schoolista Colbert opiskeli Art Students League of New York-taidekoulussa. Hän rahoitti opintonsa työskentelemällä pukuliikkeessä. Samalla hän näytteli pienessä roolissa Anne Morrisonin Broadway-näytelmässä The Wild Westcotts vuonna 1923. Colbertin isä Georges kuoli vuonna 1925 ja isoäiti Marie Loew 1930.
Allekirjoitettuaan viisivuotisen sopimuksen tuottaja Al Woodsin kanssa Colbert esiintyi monissa tyttörooleissa Broadwaylla vuosina 1925–1929. Hän oli tyytymätön siihen, että häntä pidettiin teatterissa "Ranskan-neitona" ja hänelle tarjottiin aluksi vain ranskankielisiä rooleja. Colbert sai kriitikkojen suosiota roolisuorituksestaan näytelmässä The Barker (1927), jossa hän esitti karnevaalin käärmeenlumoajaa. Hän näytteli saman roolin näytelmän uusintaesityksessä Lontoon West Endissä. Yhdysvalloissa tuottaja Leland Hayward huomasi Colbertin ja valitsi hänet sankarittaren rooliin mykkäelokuvaan Onnen kultapoika vuonna 1927. Sen kaupallinen menestys oli huono, eikä elokuvan tiedetä säilyneen.
Läpimurto
thumb|Claudette Colbert elokuvassa I Cover the Waterfront vuonna 1933. Elokuvadebyyttinsä jälkeen Colbert allekirjoitti sopimuksen tuotantoyhtiö Paramount Picturesin kanssa, ja hän muutti perheineen New Yorkista Los Angelesiin, joka oli yhdysvaltalaisen elokuvateollisuuden keskus. Äänielokuvat olivat mullistava uutuus, ja yhtiö etsi niihin sopivia näyttelijöitä, jotka hallitsivat puheen ja äänenkäytön. Colbert oli näyttelijänä luonnonlahjakkuus, mutta hänellä ei koskaan ollut suuria haaveita tulla elokuvatähdeksi.
Muutaman ensimmäisen elokuvansa myötä Colbertista tuli nopeasti yksi aikansa kassamagneeteista. Hän näytteli muun muassa romanttisessa menestyselokuvassa Young Man of Manhattan tulevan aviomiehensä Norman Fosterin sekä Ginger Rogersin kanssa. Vuonna 1930 Colbert oli pääosassa Maurice Chevalierin kanssa elokuvaa Hänen newyorkilainen morsiamensa, joka kuvattiin sekä englanniksi että ranskaksi. He myös lauloivat yhdessä Ernst Lubitschin musikaalissa Hymyilevä luutnantti vuonna 1931. Colbert ja Ginger Rogers näyttelivät jälleen yhdessä samana vuonna valmistuneessa elokuvassa Honor Among Lovers. Molemmat edellä mainitut olivat kaupallisia menestyksiä. Colbert esitti lauluja myös Yön kuningattaressa 1933.
Useiden komediaroolien jälkeen Colbert sai kokeilla siipiään femme fatalena. Historiallisessa epookkielokuvassa Ristin merkki (1932) hän näytteli Fredric Marchia vastaan Rooman keisarinna Poppaeaa. Elokuva on kuuluisa kohtauksestaan, jossa Colbertin esittämä hahmo on vaahtokylvyssä niin, että hänen rintansa vilahtavat paljaina. Colbertin roolia Kleopatrana vuoden 1934 samannimisessä elokuvassa on pidetty hänen tosiasiallisena läpimurtonaan. Siinä roolin seksuaalinen lataus tuli selvästi esille. Colbertin Kleopatran vastanäyttelijät olivat Warren William ja Henry Wilcoxon. Elokuva oli vuoden menestyksiä ja teki Colbertista maailmanluokan filmitähden sekä Paramount Picturesin parhaan kassamagneetin. Colbert ei kuitenkaan enää tämän elokuvan jälkeen suostunut seksuaalisiin rooleihin ja neuvotteli Paramount Picturesin kanssa sopimuksen, joka salli hänen näytellä myös muiden yhtiöiden elokuvissa.
Vuonna 1934 Colbert sai parhaan naispääosan Oscar-palkinnon elokuvasta Tapahtui eräänä yönä, jossa hän näytteli Clark Gablen kanssa. Aluksi Colbert oli haluton näyttelemään "karkuriperijätär" Ellie Andrewsin roolia. Studio oli aikataulusta jäljessä ja suostui maksamaan roolista Colbertille tämän vaatiman 50 000 dollarin palkkion. Frank Capran ohjaama elokuva kuvattiin neljässä viikossa, ja Colbert sai pitää kaavailemansa loman. Hän oli pitänyt elokuvan käsikirjoitusta heikkona ja sanoi kuvausten päätyttyä ystävälleen: ”Sain juuri valmiiksi maailman surkeimman elokuvan.” Elokuva oli valtava menestys, ja se on Columbia Picturesin suurimpia klassikkoelokuvia. Se loi lippukassaennätyksen katsojalukujen noustessa 2,5 miljoonaan 325 000 dollarin budjettia vastaan. Elokuva sai myös kaikkiaan viisi Oscaria.
Colbert ei uskonut voittavansa eikä aluksi aikonut osallistua koko gaalaan. Hän oli lähdössä junalla New Yorkiin, kun studiopäällikkö riensi asemalle ja toi tiedon Colbertin voitosta. Juna ei ollut ehtinyt lähteä asemalta, kun päällikkö ”puoliksi raahasi” Colbertin mukanaan tilaisuuteen ottamaan palkinnon vastaan. Gaalassa Oscar-patsaan Colbertille ojensi lapsinäyttelijä Shirley Temple.
Vuodet huipulla
thumb|Claudette Colbert ja [[Clark Gable elokuvan Tapahtui eräänä yönä kuuluisassa kohtauksessa vuonna 1934.]] Kleopatra ja Tapahtui eräänä yönä tekivät Colbertista supertähden. Hänen kasvava suosionsa salli hänen neuvotella sopimusten uusimisesta ja palkankorotuksista. Vuosina 1935 ja 1936 hän oli kymmenen parhaan eniten ansaitsevan elokuvatähden joukossa. Colbert oli jälleen Oscar-ehdokkaana roolistaan sairaaladraamassa Kätketty maailma (1935).
Vuonna 1936 Colbert uusi sopimuksensa Paramount Picturesin kanssa, ja sopimuksen ansiosta hän oli Hollywoodin parhaiten ansaitseva näyttelijä. Hänen palkkionsa oli suurimmillaan 426 924 dollaria elokuvalta. Ollessaan suosionsa huipulla 1930-luvulla Colbert ansaitsi 150 000 dollaria jokaisesta tekemästään elokuvasta. 1930-luvun loppupuoliskolla Colbert esiintyi niin draama- kuin komediaelokuvissa. Hän menestyi molemman lajin tuotannoissa, joita olivat muiden muassa Naimisiin johtajan kanssa (1935), Kultainen lilja (1935), Verenpunainen usva (1937), Iloiset kilpakosijat (1937), Eri lippujen alla (1936), Zaza, can-can-tyttö (1938) ja Keskiyö (1939). Hänen vastanäyttelijöitään olivat muun muassa Melvyn Douglas, Fred MacMurray, Herbert Marshall ja James Stewart.
Colbert ei sallinut itsestään otettavan lähikuvia kasvojensa oikealta puolelta, sillä hän pelkäsi ettei sitä osata valaista tai kuvata oikein. Hän oli saanut lapsena sattuneen nenäluun murtuman seurauksena pienen kuhmun nenäänsä ja kieltäytyi lähikuvista. Elokuvateknikot kuvailivat Colbertin kasvojen oikeaa puolta ”kuin Kuun pimeäksi puoleksi”. Tovarich-elokuvassa vuonna 1937 Colbert näytteli venäläistä herttuatarta. Kuvausten aikana hän vaati saada palkata oman kuvaajan, kun hänen suosimansa elokuvaaja erotettiin. Vuonna 1938 Colbert esiintyi Gary Cooperin kanssa komediaelokuvassa Siniparran kahdeksas vaimo ja vuonna 1939 ensimmäisessä värielokuvassaan Liekehtivä erämaa. Siinä hänen vastanäyttelijänään oli Henry Fonda. Colbert oli sangen epäuskoinen uuden Technicolor-väritekniikan suhteen ja pelkäsi epäonnistuvansa värikuvassa. Sen jälkeen hän suosi lähes poikkeuksetta vain mustavalkofilmejä.
Elokuvien ohessa Colbert oli tunnettu radioääni. Hän esiintyi suositussa radio-ohjelmassa Lux Radio Theater sekä The Screen Guild Theater. Ensin mainitussa hänen äänensä kuultiin 22 jaksossa vuosina 1935–1954 ja jälkimmäisessä hän teki 13 jaksoa vuosina 1939–1952.
Vuonna 1940 Colbert kieltäytyi seitsemän vuoden sopimuksesta, joka olisi taannut 200 000 dollarin vuosipalkkion, ja päätti jatkaa freelancerina. Tänä aikana hän tienasi eniten koko urallaan. Managerinsa avulla hän onnistui saamaan rooleja useista arvostetuista tuotannoista. Colbert on maininnut Lentävä reportterimme-elokuvan henkilökohtaiseksi suosikikseen.
Vuonna 1943 Colbert näytteli elokuvassa Me tervehdimme elämää Paulette Goddardin kanssa. Heille tuli kuvausten aikana välirikko. Ohjaaja David O. Selznick vaikuttui Colbertin roolisuorituksesta elokuvassa ja halusi hänet sotaelokuvan Kunnes palaat pääosaan. Colbert kieltäytyi aluksi esittämästä teini-ikäisten lasten äitiä, mutta Selznick sai hänet lopulta suostuteltua. Elokuva oli yleisömenestys, ja myös Colbertin roolisuoritusta kehuttiin. Hän sai tästä osasta myös kolmannen Oscar-ehdokkuutensa.
Toisen maailmansodan jälkeen
thumb|right|Claudette Colbert elokuvassa [[Salainen sydän vuonna 1946.]] Vuodesta 1945 lähtien Colbert jatkoi työtään elokuvissa freelance-näyttelijänä. Vuonna 1946 hän näyttelit muun muassa suuren suosion saavuttaneissa Häväistysjuttu yöpikajunassa, jossa hän näytteli John Waynen kanssa, sekä Rakasta huomenna ja ikuisesti, jota varten hänelle suunniteltiin 18 eri rooliasua. Muita 1940-luvun jälkipuoliskon Colbert-menestyksiä olivat komedia Muna ja minä (1947), jännityselokuva Pisara myrkkyä (1948) ja romanttinen komedia Morsian myytävänä (1949). Jälkimmäinen oli sekä kriitikoiden että yleisön suosikki. Colbertin suoritus sotaelokuvassa Kolme palasi kotiin (1950) sai kriitikoilta kiitosta. Negatiivisemmat arviot sai jännitysmelodraama Salaista väkivaltaa. Kuvatessaan välillä jopa kahta elokuvaa samanaikaisesti Colbert uupui kiireisten kuvausaikataulujen ja nopean työtahdin seurauksena. Lopulta Colbert ei lääkärin määräyksestä saanut enää työskennellä kello 17:n jälkeen. Kun Colbert vielä keski-iässä näytti paljon ikäistään nuoremmalta, hänellä oli vaikeuksia karistaa tätä leimaa harteiltaan. Elokuvastudiot luokittelivat hänet edelleen nuoreksi tytöksi. Siksi Colbertin oli vielä nelikymppisenäkin hankala siirtyä ingenue-rooleista kypsempiin naisrooleihin. Hän sanoi: ”Olen erittäin hyvä komedienne, mutta taistelin aina imagoani vastaan.”
Colbert vähensi elokuvatöitään 1950-luvun puolivälissä ja siirsi uransa painopisteen teatteriin ja televisioon. Hän muutti verosyistä vähäksi aikaa Eurooppaan, jossa esiintyi Orson Wellesin kanssa elokuvassa Kevytmielinen Versailles. Vuonna 1954 Colbertille tarjottiin miljoonan dollarin sopimusta televisioyhtiö NBC:n kanssa, mutta hän kieltäytyi. Colbert näytteli kuitenkin muutamissa televisiotuotannoissa, kuten Vaimoni kummittelee ja Pyhän Maarian kellot. Hän vieraili myös muutamissa tositelevisiosarjoissa.
Vuonna 1958 Colbert teki paluun Broadwaylle Charles Boyerin kanssa ja oli ehdolla Tony-palkinnon saajaksi. Hän teki viimeisen elokuvansa vuonna 1961 ja esiintyi sen jälkeen vielä pari kertaa menestyksekkäästi Broadway-näytelmissä Rakkauden epäsäännöllinen verbi (1963) ja Kuningaskalastaja (1978). Vuonna 1987 hän näytteli minisarjassa Grenvillen kaksi naista, josta hän sai Emmy-ehdokkuuden ja voitti Golden Globen.
Nykyajan kriitikot ovat korostaneet Colbertin ainutlaatuisia fyysisiä ominaisuuksia, joiden ansiosta hän oli kuin luotu elokuvaan (omenanpyöreät kasvot, suuret silmät, vaaleat hiukset, siro ruumiinrakenne) sekä hänen eleganttia ääntään, aristokraattisuuttaan, hienostunutta esiintymistään ja nokkelaa huumorintajuaan. Hän erottui 1930-luvun muista screwball-komedienneista olemalla ”aitonaisellinen” eikä juuri käyttänyt ”fyysistä komediaa”.
Yksityiselämä
Colbert oli lapseton ja naimisissa kaksi kertaa. Avioliitto Norman Fosterin kanssa (1928–1935) päättyi eroon, mutta liitto lääkäri Joel Pressmanin kanssa (1935–1968) kesti aina miehen kuolemaan asti.
Colbertin ja Fosterin avioliitto oli pitkään salaisuus, sillä he asuivat monta vuotta eri asunnoissa. Colbert asui alkuun Los Angelesissa samassa asunnossa äitinsä Jeannen kanssa. Määräilevä äiti ei pitänyt tyttärensä aviomiehestä eikä huolinut tätä heidän kotiinsa. Colbert ja Foster ottivat avioeron Meksikossa vuonna 1935. Colbertilla väitettiin olleen tuohon aikaan suhde Marlene Dietrichin kanssa, joka oli niin ikään suuri elokuvatähti. Naiset oli kuvattu yhdessä huvipuistossa Venice Beachilla. Neljä kuukautta avioeronsa jälkeen Colbert meni naimisiin kurkkulääkäri ja kirurgi Joel Pressmanin kanssa. Liitto kesti 33 vuotta, ja Colbert jäi leskeksi Pressmanin kuoltua syöpään vuonna 1968.
Jan Wils
Jan Wils (22. helmikuuta 1891 Alkmaar – 11. helmikuuta 1972 Voorburg) oli alankomaalainen arkkitehti ja olympiavoittaja.
thumb|right|250px|Jan Wilsin suunnittelema Amsterdamin olympiastadion vuonna 1928. Wils suunnitteli Amsterdamin Olympiastadionin, jossa järjestettiin vuoden 1928 kesäolympialaiset. Hän laati rakennustöitä varten yli 1 200 yksityiskohtaista piirrosta, joista haasteellisimmat olivat sisäänkäynnille alun perin suunnitellut kaksoistornit, jotka hän lopulta korvasi yhdellä olympiatulelle tarkoitetulla Maraton-tornilla. Wils osallistui myös Amsterdamin olympialaisiin, joissa hän voitti olympiastadionin rakennussuunnitelmillaan kultaa arkkitehtuurissa.
Tove Alsterdal
pienoiskuva|Alsterdal [[Göteborgin kirjamessut|Göteborgin kirjamessuilla vuonna 2022.]]
Claudette Colbert
Yksityiselämä
Colbert oli muotitietoinen, ja hänen tyylitajunsa sai paljon kehuja Hollywood-piireissä. Hän oli tarkka ulkonäöstään eikä koskaan lähtenyt ulos huolehtimatta, että oli viimeisen päälle meikannut ja pukeutunut. Colbertin on arveltu olleen biseksuaali, sillä hän oli läheinen ystävä taiteilija Verna Hullin kanssa, jonka tiedettiin olevan lesbo. Colbert kuitenkin kiisti jyrkästi kyseisen väitteen. Eläköidyttyään elokuvista Colbert asui miehensä kanssa Beverly Hillsissä tämän kuolemaan asti ja vietti viikonloppuja maalaistalossaan Palm Springsissä. Hän myös vuokrasi huvilan Ranskan Rivieralta Cap Ferratista. Myöhemmin elämässään Colbert tunnettiin konservatiivisena republikaanina.
Taiteilijan uransa päätyttyä Colbert asui talvet asunnossaan Manhattanilla ja kesät lomahuvilassaan Barbadosilla, jossa häntä palvelivat taloudenhoitaja ja kaksi kokkia. Hänen äitinsä Jeanne kuoli vuonna 1970 ja veli Charles 1971. Tällöin Colbertin ainut elossa oleva sukulainen oli veljentytär Coco Lewis, jolle Colbert testamenttasi perinnöstään huomattavan summan. Claudette Colbert kuoli 92-vuotiaana kotonaan Barbadoksella 30. heinäkuuta 1996 useiden aivohalvausten jälkeen. Hänet tuhkattiin, ja uurna haudattiin hautausmaalle Speightstowniin Barbadokselle hänen äitinsä ja toisen aviomiehensä viereen. Colbert jätti suurimman osan omaisuudestaan pitkäaikaiselle parhaalle ystävälleen.
Tove Alsterdal
Alsterdal syntyi Malmössä vuonna 1960. Hän valmistui Kalix Folkhögskolasta vuonna 1985. Alsterdal työskenteli Liza Marklundin pitkäaikaisena kustannustoimittajana. Hän teki rikosromaanidebyyttinsä vuonna 2009 kirjoittamalla kirjan Kvinnorna på stranden. Hänen romaaninsa Låt mig ta din hand palkittiin parhaan ruotsalaisen rikosromaanin palkinnolla vuonna 2014. Hänen romaaninsa Rotvälta palkittiin parhaan ruotsalaisen rikosromaanin palkinnolla vuonna 2020 ja Lasiavain-palkinnolla vuonna 2021.
Harmaalokki
Ulkonäkö ja koko
Aikuisen harmaalokin selkä on tasaisen vaaleanharmaa, pää ja rinta valkeat, nokka keltainen ja sen kärjessä punainen täplä. Jalat ovat yleensä vaaleanpunertavat, mutta joillain yksilöillä jalat voivat olla myös kellertävät tai kirkkaankeltaiset. Talvipuvussa aikuisella harmaalokilla on päässä harmaata viirutusta.
Nuori yksilö on valkean-ruskean-harmaankirjava ja hankala erottaa muista isoista nuorista lokeista. Nuori lintu saa aikuispuvun vasta noin nelivuotiaana.
Kuusaankoski
thumb|Kuusaankoski 2014 thumb|Kuusaan sulku alapuoliselta maantiesillalta kuvattuna. Kuusaankoski on yksi Keski-Suomen suurimmista koskista. Sen kautta laskevat Vatianjärven vedet Saraaveteen Laukaan Kuusaan kylässä. Se kuuluu Keiteleen kanavareittiin. Se on suojeltu vuonna 1987 koskiensuojelulailla. Kosken keskivirtaama on 90 m³/s. Luontaisia saalislajeja ovat harjus, taimen, ahven, hauki sekä säynävä. Istukaslajeina ovat järvilohi, siika, harjus sekä taimen. Sallittuja kalastusmenetelmiä koskessa ovat heittokalastus sekä perhokalastus. Oman veneen käyttö on kielletty. Vain väkäsettömän koukun käyttö on sallittu.
Historia
Rakentaminen on muuttanut Kuusaankosken olemusta 1860-luvulta alkaen. Ensimmäinen muutos oli kosken perkaaminen uittoa varten vuonna 1860: yläpuolinen Horhankoski perattiin kivettömäksi (nykyinen Horhanvirta). Vuonna 1862 kosken yli tehtiin ensimmäinen maantiesilta ja saaren kautta kulkeva venekanava. Maantiesillan länsirannalla on ollut kaksi sahaa ja Varjolan tilan mylly, itärannalla Saarikon tilan mylly. Kosken alapuolelle valmistui rautatiesilta vuonna 1898 ja sen viereen viime vuosikymmenillä maantiesilta. Kosken itäpuolelle rakennettiin vuosina 1990–1993 Keiteleen kanavaan kuuluva Kuusaan sulku, jonka putouskorkeus on noin 4 m.
Harmaalokki
Ulkonäkö ja koko
Harmaalokin pituus on 54–65 senttimetriä, siipien kärkiväli 123–148 senttimetriä ja paino 600–1 700 grammaa. Koiras on selvästi naarasta kookkaampi. Koiraan siiven pituus on 410–455 millimetriä ja naaraan 390–425 millimetriä. Koiras painaa keskimäärin 1 245 grammaa, naaras 860 grammaa. Harmaalokki ja selkälokki ovat lähisukuisia lajeja, joiden suomalaiset alalajit on helppo erottaa toisistaan. pienoiskuva|Esiaikuinen, noin kolmevuotias harmaalokki. pienoiskuva|Lukurengastettu tummaselkäinen harmaalokki. pienoiskuva|Harmaalokki hautomassa. Harmaalokin soidinääni on kuuluva ja raikuva kaklatus, joka on kalalokin soidinääntä matalampi. Selkälokin kaklatus on vain hieman korkeampi.
Harmaalokkeja tavataan useita alalajeja. Omiksi lajeikseen on hiljattain erotettu etelänharmaalokki, aroharmaalokki ja amerikanharmaalokki. Harmaalokkiryhmän taksonomia on epäselvä ja sitä tutkitaan paljon.
Rengastettaessa jalkaan laitetaan teräksinen rengas, jonka koko Suomessa ilmaistaan kirjainkoodilla HT. Tuhansia suomalaisia harmaalokkeja on myös värirengastettu eri värisillä noin 30 millimetriä korkeilla muovisilla putkirenkailla, joihin on kaiverrettu lyhyt kirjain- ja numeroyhdistelmä. Niin sanotun lukurenkaan pystyy kiikarilla tai kaukoputkella lukemaan jopa satojen metrien päästä. Rengastamalla on saatu erittäin paljon tietoa harmaalokin elintavoista, muutosta, pesimäpaikkauskollisuudesta ja iästä. Vanhin suomalainen rengastettu harmaalokki ja vanhin suomalainen rengaslintu on toistaiseksi lähes 33 vuotta vanhaksi elänyt yksilö. Se on samalla Euroopan vanhin harmaalokki.
Levinneisyys
Harmaalokki pesii pitkin Länsi- ja Luoteis-Euroopan rannikkoa ja paikoin sisämaassakin, Pohjois-Amerikassa ja Keski- ja Pohjois-Aasiassa. Talvisin sitä tavataan etelämpänä muun muassa Väli-Amerikan ja Itä-Aasian rannikolla sekä Itä- ja Pohjois-Afrikassa. Maailman populaation kooksi arvioidaan 2,1–2,4 miljoonaa yksilöä. Laji on luokiteltu kansainvälisesti elinvoimaiseksi.
Suomessa harmaalokki pesii saaristossa ja sisämaan suuremmilla järvillä Keski-Lappiin asti. Levinneisyys on harvinta alueen pohjoisosissa. Suomen harmaalokkikannan arvioidaan nykyään olevan noin 30 000 paria. Pesimäkanta on Suomessa kasvanut vahvasti 1900-luvun puolivälistä alkaen. Harmaalokki on kuitenkin luokiteltu Suomessa vaarantuneeksi vuodesta 2019 lähtien. Syynä tähän on yksilöiden merkittävä väheneminen. Aikaisemmin harmaalokki oli luokiteltu elinvoimaiseksi.
Harmaalokki on muuttolintu. Leutoina talvina saaristossa ja kaatopaikoilla kuitenkin talvehtii tuhansia lintuja. Pääasiallinen talvehtimisalue on Itämeren etelärannikolla Puolassa, Saksassa ja Tanskassa. Joitakin rengastettuja lintuja on löydetty myös muun muassa Sveitsistä ja Italiasta. Keväällä varhaisimmat muuttajat palaavat pesimäluodoilleen jo helmikuussa. Päämuutto tapahtuu maaliskuun loppupuolella ja huhtikuun alussa. Syysmuutto alkaa jo elokuussa ja linnut häipyvät vähitellen merelle. Lounaaseen matkaavia harmaalokkeja tavataan runsaasti vielä marras–joulukuussa, ja jääpeitteen työntyessä etelään voi vielä tammikuussa, joskus jopa helmikuussa, ulkosaaristossa tavata lounaaseen muuttavia parvia.
Egyptologia
thumb|Jean-François Champollion, joka tulkitsi hieroglyfit. Egyptologia on muinaisen Egyptin ja egyptiläisten esineiden tutkintaan keskittynyt arkeologian ja historiantutkimuksen alahaara. Egyptologia tutkii tieteellisesti muinaisen Egyptin Dynastisen kauden (n. 3000–30 eaa.) kulttuuria eli kieltä, kirjallisuutta, historiaa, uskontoa, taidetta, taloutta ja etiikkaa.
Harmaalokki
Elinympäristö
Harmaalokit pesivät rannikolla, saarissa ja järvillä sekä paikallisesti myös kalliojyrkänteillä ja soilla. Laji on oppinut menestyksekkäästi pesimään myös kerrostalojen katoilla. Harmaalokit ruokailevat esimerkiksi kaatopaikoilla ja pelloilla ja yöpyvät ja lepäilevät satamissa ja suojaisissa saarissa.
Egyptologia
Historia
Egyptiläinen kieli ja kulttuuri olivat hävinneet ihmisten tietoisuudesta ensimmäisellä vuosituhannella. Arabitutkijat olivat kiinnostuneita tutkimaan ja selittämään muinaisen Egyptin kieltä ja kulttuuria, lähinnä koptilaisten lähteiden kautta, mutta kyvyttömyys tulkita egyptiläisten kirjoitusta sekä muinaisen perinteen katkeaminen estivät historiallisesti todenmukaisen kuvan luomisen.
Tärkeässä osassa egyptologian synnyssä oli Ranskan keisari Napoleon Bonaparten sotaretki Egyptiin vuonna 1798. Napoleon vei maahan suuren joukon tiedemiehiä, jotka alkoivat tutkia egyptiläisiä monumentteja johdonmukaisesti. Hieroglyfejä eli egyptiläistä kirjoitusta oli yritetty tulkita jo 1400-luvulta lähtien, mutta vasta 1820-luvulla ranskalainen Jean-François Champollion onnistui ratkaisemaan Rosettan kiven avulla niiden arvoituksen. Kun egyptiläisten kirjoituksia pystyttiin näin lukemaan, heräsi heidän historiansa ja kulttuurinsa jälleen eloon. Kiinnostus maan kulttuuriin kasvoi, ja Egyptin rakennelmia ja aarteita ostettiin ja ryövättiin lukemattomin määrin eri puolille maailmaa tai käytettiin rakennusmateriaaliksi. Egyptologian tieteenalana perustivat 1800-luvulla Emmanuel de Rougé Ranskassa, Samuel Birch Englannissa ja Heinrich Brugsch Saksassa. Yhdysvaltoihin perustettiin University of Chicago Oriental Institute -instituutti. Vuonna 1880 brittiläinen egyptologi William Flinders Petrie (1853–1942) kehitti egyptologisen tutkimuksen tieteellistä metodia, minkä myötä Egyptin historiaa pystyttiin ajoittamaan entistä tarkemmin. Ensimmäiset tieteelliset hautatutkimukset aloitettiin 1800-luvun lopulla, ja merkittäviä löytöjä on tehty nykyaikaan saakka. Yksi tunnetuimpia löytöjä oli Howard Carterin vuonna 1922 löytämä Tutankhamonin hauta.
Harmaalokki
Lisääntyminen
thumb|250px|Munat on poimittu 15.6.1921 Heinäsaaresta. Harmaalokki pesii yleensä yhdyskunnissa, mutta joskus myös yksittäispareina. Harmaalokki rakentaa suurehkon pesän kuivista heinistä ja risuista maahan, kivelle tai katolle.
Egyptologia
Nykyaika
thumb|Arkeologinen kaivauskohde [[Karnakin temppelin edustalla Egyptissä.]] Egyptiläiset itse alkoivat osallistua egyptologiseen tutkimukseen 1950-luvulla, ja ensimmäinen kansainvälinen egyptologian kongressi kokoontui Kairossa 1976. 1960-luvulla egyptologian painopiste alkoi siirtyä hauta- ja temppelikirjoitusten tutkimisesta rakennusten ja kaupunkien tutkimiseen, mikä on laajentanut käsitystä maan historiasta ja tuonut tutkimuksen tavoitteeksi laajemman kulttuurihistoriallisen analyysin. Egyptissä on vuosittain käynnissä parisen sataa kansainvälistä ja kansallista arkeologista kaivaushanketta, jotka kohdistuvat kaikkiin muinaisegyptiläisen kulttuurin kausiin. Kaivauksia auttaa se, että Egyptin ilmasto on ihanteellinen kaikenlaisen aineksen säilymisen kannalta, sekä se, että tutkittava alue on melko kapea ja sisältää useita kerrostumia. Egyptin arkeologian tekniikka on myös viime aikoina kehittynyt huomattavasti.
Nykyajan egyptologisessa arkeologiassa voidaan erottaa kolme tärkeää osa-aluetta: konservointi, entisöinti ja ennallistaminen. Konservointi tarkoittaa esiin kaivettujen rakennusten ja esineiden säilytyksen varmistamista, johon käytetään nykyisin erilaisia kemiallisia ja fysikaalisia menetelmiä. Entisöinnissä korjataan tuhoutuneita kohteita, ja ennallistamisella tarkoitetaan aikoinaan rakennusmateriaaliksi purettujen rakennusten kokoamista uudelleen.
Harmaalokki
Lisääntyminen
Munia on kaksi tai kolme, ja ne ovat vihertäviä ja tummatäpläisiä. Muninta tapahtuu Suomessa huhti–toukokuussa. Haudonta kestää 25–28 vuorokautta ja molemmat emot osallistuvat munien hautomiseen. Poikaset ovat lentokykyisiä 6–7 viikon ikäisinä.
Egyptologia
Nykyaika
Egyptiläisten muinaismuistojen kokoelmat ovat olleet monen suuren museon suosituimpia ja laajimpia osastoja 1800-luvulta alkaen. Merkittäviä egyptiläisiä kokoelmia sisältävät etenkin Kairon Egyptiläinen museo, Lontoon British Museum, Berliinin egyptiläinen museo, Pariisin Louvre ja New Yorkin Metropolitan Museum of Art. Gizaan on tarkoitus avata vuonna 2015 Suuri egyptiläinen museo, jonne asetetaan näytteille 100 000 muinaisegyptiläistä esinettä.
Harmaalokki
Lisääntyminen
Harmaalokki pesii ensimmäisen kerran kolmevuotiaana, vaikkei se silloin vielä olekaan aikuisen linnun näköinen. Pesimävalmiilla harmaalokilla on keltaisessa alanokassa punainen kärkitäplä. Eläinten käyttäytymisen tutkija Nikolaa Tinbergen osoitti 1940-luvulla kokeillaan täplän merkityksen poikasten ruokinnassa. Kun pesälle tuleva harmaalokkiemo ojentaa päänsä poikasia kohden, nokkivat ne nokan punaista täplää, jolloin emo oksentaa ravinnon kuvustaan maahan, josta se sitten syöttää poikaset.
Egyptologia
Egyptologia Suomessa
Suomessa toimii vuonna 1969 perustettu Suomen Egyptologinen Seura. Egyptologiaa on voinut opiskella pääaineena Helsingin yliopistossa vuosina 1990–2017, mutta oppiaineeseen ei ole otettu uusia opiskelijoita sitten vuoden 2014, ja egyptologian oppiaine on ilmoitettu lakkaavaksi 31. heinäkuuta 2023. Syksystä 2018 lähtien egyptologiaa voi kuitenkin opiskella osana Kulttuurien tutkimuksen kandidaattiohjelman opetusta (opintosuunta: Afrikan ja Lähi-idän tutkimus) sekä Alue- ja kulttuurintutkimuksen maisteriohjelman opetusta. Lisäksi joissain muissa Suomen yliopistoissa ja kansalaisopistoissa on järjestetty yksittäisiä egyptologian kursseja. Suomen kansallismuseon kokoelmissa on yhteispohjoismaisen Nubian-retkikunnan (1961–1966) yhteydessä Suomelle lahjoitettuja esineitä, yksittäisiä muita egyptologisia muinaismuistoja ja muinaismuistojen kipsijäljennöksiä. Lisäksi Suomessa on esineitä useissa yksityiskokoelmissa.
Harmaalokki
Ravinto
Harmaalokit ovat kaikkiruokaisia ja syövät kalaa ja kalanperkeitä, äyriäisiä, kastematoja, muiden lintujen munia ja poikasia, liikenteen tappamia eläimiä sekä jätteitä. Sulamattoman osan, kuten esimerkiksi luut, karvat ja muovin, ne oksentavat oksennuspalloina. Merillä harmaalokit syövät kalaa ruokaa etsivien valaiden pinnalle ajamista kalaparvista.