cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valentin Giraud Moine
Valentin Giraud Moine (s. 23. tammikuuta 1992 Gap) on ranskalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Equipe Compétition Champsaur -seuraa.
Alppihiihdon maailmancupissa Giraud Moine kilpaili ensimmäisen kerran Lake Louisessa marraskuussa 2013. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Val Gardenan supersuurpujottelussa joulukuussa 2013 oltuaan 26:s. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan toinen Kvitfjellin syöksylaskussa maaliskuussa 2016. Tätä ennen hän oli sijoittunut maailmancupissa parhaimmillaan 12:nneksi Jeongseonin supersuurpujottelussa helmikuussa 2016. Hän sijoittui toiseksi Kitzbühelin syöksylaskussa tammikuussa 2017.
Nuorten MM-kilpailuissa 2013 Giraud Moine saavutti pronssia syöksylaskussa.
G. A. Aho
Gustaf Axel Aho (9. lokakuuta 1897 Minnesota – 12. joulukuuta 1973 Florida) oli amerikansuomalainen teologian tohtori ja pastori, joka toimi vuosina 1931–1953 Kansalliskirkon johtajana. Hän toimi pastorina myös Suomessa vuosina 1953–1957 Suomen Tunnustuksellisen Luterilaisen Kirkon palveluksessa.
Elämä
Aho syntyi vuonna 9. lokakuuta 1897 Minnesotan osavaltiossa. Hänen vanhempansa olivat muuttaneet Yhdysvaltoihin Etelä-Pohjanmaalta. Teologiset opintonsa hän suoritti Kansalliskirkon pappisseminaarissa vuosien 1918–1921 aikana. Pastoriksi hänet vihittiin Ironwoodissa vuonna 1921, yhtenä kolmesta ensimmäisestä kirkon omasta pappisseminaarista valmistuneesta, mikä oli kirkolle suuri juhlan aihe. Tämän jälkeen hän toimi pastorina useissa Kansalliskirkon seurakunnissa. Vuosina 1929–1931 hän toimi Kansalliskirkon sihteerinä, ja vuonna 1931 hänet valittiin kyseisen kirkon johtajaksi. Hän oli tässä virassa ensimmäinen, joka ei ollut toiminut ensin pastorina Michiganissa. Hänen aikanaan ne Kansalliskirkon nuoret miehet, jotka halusivat pastoreiksi opiskelivat Missouri-synodin Concordia Seminaryssa Springfieldissä, Illinoisissa. Tämä toi helpotusta kirkon pappispulaan, joka uhkasi sen tulevaisuutta. Vuonna 1938 Concordia Seminaryyn perustettiin suomalainen osasto. Aho sai Concordia Seminaryn jumaluusopin kunniatohtorin arvon vuonna 1947. Vuonna 1948 Kansalliskirkon pyhäkoulutyö oli kokonaan englanninkielistä ja suurin osa seurakunnista oli kaksikielisiä. Samana vuonna Kansalliskirkko alkoi työskennellä suomalaisten siirtolaisten parissa Australian Pohjois-Queenslandissa.
Aho toimi Kansalliskirkon johtajana vuoteen 1953 asti, jolloin hänen seuraajakseen valittiin Jalo Elias Nopola. Vapauduttuaan johtajan velvollisuuksistaan hän lähti Suomeen auttamaan Suomen tunnustuksellista luterilaista kirkkoa, joka kärsi vakavasta pappispulasta sen menetettyä lyhyen ajan kuluessa varhaisen kuoleman kautta kaksi kolmesta vakituisessa virassa toimineesta pastoristaan. Hän toimi kyseisen kirkon Lahden ja Kuusankosken seurakuntien pastorina vuodet 1954-1957.
Vuonna 1964 Kansalliskirkko yhdistyi Missouri-synodiin, jonka jäsenenä Aho oli tämän jälkeen elämänsä loppuun saakka. Viimeiset vuotensa hän oli sairas ja jo pastorin virasta eläköitynyt, jolle Missouri-synodin hänen mielestään opillinen heikkous tuotti huolta. Tämän huolen hän myös ilmaisi julkisesti. Aho toimi kappalaisena Miamissa Floridassa vuodet 1968–1972.
Veli Lehtelä
Veli Veikko Valtteri Lehtelä (6. syyskuuta 1935 Sääksmäki – 3. kesäkuuta 2020 Valkeakoski) oli suomalainen soutaja, olympiamitalisti ja Euroopan mestari. Hän ja parinsa Toimi Pitkänen ovat Pertti Karppisen jälkeen Suomen kaikkien aikojen menestyksekkäimmät kilpasoutajat.
Elämä ja urheilu-ura
Lehtelä syntyi Sääksmäellä sittemmin viisilapsiseksi kasvaneen perheen toisena lapsena. Sodan aikana hän oli kahdesti sotalapsena Ruotsissa. Koulunsa hän kävi Valkeakoskella ja jäi paikkakunnalle töihin ensin Säterin ja sittemmin Yhtyneitten Paperitehtaitten palvelukseen edeten juoksupojasta tuotannonsuunnittelijaksi.
Suur-Helsingin seurakunta
thumb|Suhen sunnuntai Kalliossa Suhe Seurakunta eli Suur-Helsingin seurakunta on kristillinen seurakunta Helsingin Kalliossa. Suhen on perustanut vuonna 1990 pastori Rauno Kokkola. Nykyisin seurakunnan johtavana pastorina toimii Juan David Gómez. Suhe toimii tunnustuskunnallisesti sitoutumattomana yhteisönä.
Veli Lehtelä
Elämä ja urheilu-ura
Soutuharjoittelun Lehtelä aloitti vuonna 1953 ja souti aluksi kevyessä nelosessa Martti Mikkolaisen, Pentti Neuvosen, Jorma Kivisen ja Jouko Malmin kanssa. Vuonna 1954 hän siirtyi Toimi Pitkäsen pariksi. Uusi yhteistyö tuntui sujuvan, ja samana syksynä Suomen mestarit Raaskoski ja Eklund hävisivät heille Porvoossa 18 sekuntia. Gentin EM-kisoissa 1955 kaksikko, perämiehenään Matti Niemi, souti hopeaa häviten Sveitsille vain 2,3 sekuntia.
Suur-Helsingin seurakunta
Seurakunnan tilaisuuksissa käy viikoittain noin 400–500 kävijää. Perustaja Rauno Kokkolan lisäksi seurakunnan johtavina pastoreina ovat toimineet Markus Lehtonen, Marko Martiskainen ja Kirsi Rothfors. Suhe on tunnettu erityisesti yhtyeestään Suhe Livestä, jonka lisäksi seurakunnan toimintaan on kuulunut opetuslapseuskoulu, lasten sunnuntai ja latinotyötä. Seurakunta on perustanut uusia toimipisteitä myös Tikkurilaan ja Espoon Leppävaaraan.
Veli Lehtelä
Menestyksen vuodet 1956–1960
Bledin EM-kisoissa 1956 Lehtelä ja Pitkänen soutivat neljässä eri luokassa, joista kolmessa he selviytyivät alkuerien voittajina suoraan loppukilpailuun. Vain kahdeksikossa he putosivat jatkosta. Nelosessa he soutivat Kauko Hännisen ja Reino Poutasen kanssa, ja vaikka heillä ei ollut kovinkaan paljon yhteistä harjoittelua takana, saavuttivat he Suomen kaikkien aikojen ensimmäisen soudun Euroopan mestaruuden. Perämiehenä veneessä oli Matti Niemi. Tiukan ohjelman vuoksi Lehtelä ja Pitkänen eivät ehtineet osallistua perämiehettömien kaksikkojen loppukilpailuun, vaikka he olivat soutaneet alkuerien nopeimman ajan. Perämiehellisessä kaksikossa he sijoittuivat neljänneksi. EM-kisojen menestys ratkaisi sen, että Suomesta lähetettiin soutajia loppuvuonna pidettäviin Melbournen olympialaisiin.
Suur-Helsingin seurakunta
Suhe on Suomen Evankelisen Allianssin yhteisöjäsen.
Veli Lehtelä
Menestyksen vuodet 1956–1960
EM-kultaa voittanut joukkue ehti ennen Melbournen matkaa harjoittelemaan pari viikkoa yhdessä, viikon Turussa ja viikon Valkeakoskella. Australiassa ongelmia tuotti ensin kisa-asujen puute, ja miehet harjoittelivat ensimmäisen viikon kauluspaidoissa. Kilpailuun suomalaiset saivat soudettavakseen itseään huomattavasti isommille miehille tarkoitetun vanhan veneen, mutta heille keräilyerässä hävinnyt Brasilian joukkue antoi lainaksi oman veneensä, jolla Suomi saavutti loppukilpailussa pronssia hävittyään Italialle 11,5 sekuntia ja kesän aikana selvästi heikommaksi osoittautuneelle Ruotsille 8,5 sekuntia.
Suur-Helsingin seurakunta
Toimintamuodot
Toimintamuotoina ovat viikoittaiset jumalanpalvelukset, Suhe Youth -nuortenillat, pienryhmät sekä Suhe Kids -lapsityö. Seurakunnan tilaisuudet pidetään Kalliossa, Pengerkuja 6:ssa ja Vantaan Tikkurilassa ravintola Tulisuudelmassa. Lisäksi Suhe on aloittanut Espoossa Team Night -illat, joiden tarkoituksena on luoda pohja Espoon lokaation avaamiseksi.
Toiminnan aloitus ja seurakunnan vakiintuminen (1990–2000)
Suhen perustaja Rauno Kokkola toimi vuodesta 1978 Suomen Yhteiskristillisen Raamattukoulun johtajana, joka järjesti muun muassa Karismakonferensseja. 1980-luvun lopulla Kokkolat muuttivat Yhdysvaltoihin, jossa he tutustuivat Oregonin Portlandissa City Bible -seurakunnan toimintaan. Toiminnan innoittamana Kokkolat päättivät perustaa seurakunnan Helsinkiin.
Veli Lehtelä
Menestyksen vuodet 1956–1960
Rooman 1960 olympialaisten soutukilpailut käytiin Albanojärvellä kovassa helteessä. Ensimmäistä kertaa arvokilpailuissa rata oli merkitty poijuilla. Lehtelä ja Pitkänen voittivat perämiehettömässä kaksikossa alkueränsä ja sijoittuivat välierässä toiseksi Saksan jälkeen. Loppukilpailua suomalaiset johtivat osan matkaa, mutta lopputuloksena oli pronssimitali. Neuvostoliitto oli 1,79 sekuntia ja Itävalta 0,11 sekuntia nopeampi.
Suur-Helsingin seurakunta
Toiminnan aloitus ja seurakunnan vakiintuminen (1990–2000)
Ensimmäinen Suur-Helsingin Seurakunnan tilaisuus järjestettiin 26. elokuuta 1990. Samalla seurakuntaan liittyi 120 jäsentä, jotka tulivat erilaisista taustoista ja elämäntilanteista. Suhe kokoontui aluksi Tikkurilassa, josta se muutti Leppävaaraan vuonna 1992. Vuonna 1995 seurakunnassa syntyi Toronton herätyksen tyylinen herätys, joka sai huomiota tiedotusvälineissä.
Breitenfeldin taistelu
Breitenfeldin taistelu voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Veli Lehtelä
Olympiamitalien jälkeen
pienoiskuva|Lehtelä (takana) ja [[Toimi Pitkänen vuonna 1964.]] Vuonna 1961 Lehtelä ja Pitkänen voittivat luokkansa Henleyn regatassa, jonka ainoat suomalaisvoittajat he edelleenkin ovat. Kaksinkamppailuissa he voittivat edellisen vuoden olympiavoittajat sekä kaksi englantilaista paria. Kilpailupäivän aamuna Lehtelä sai Suomesta sähkeitse tiedon, että hänen perheeseensä oli syntynyt tyttölapsi. Samana vuonna he saavuttivat EM-hopeaa Saksalle hävinneenä Prahassa ja vuonna 1963 Pohjoismaiden mestaruuden Tampereella. Kööpenhaminan EM-kisoissa 1963 kaksikko sijoittui seitsemänneksi ja Amsterdamin EM-kisoissa 1964 kuudenneksi, mikä varmisti kisamatkan Tokion olympialaisiin. Siellä tuloksena oli kuudes sija. Lehtelä ja Pitkänen jatkoivat kilpailemista vielä neljä vuotta mutta eivät vakavasti enää pyrkineet Méxicon olympialaisiin.
Viimeiset aktiivivuodet ”Vesse” Lehtelä souti pariairokaksikkoa Martti Mikkolaisen kanssa ja voitti siinä Suomen mestaruuksia. Yhteensä hän voitti 29 Suomen mestaruutta. Seuratasolla hän edusti Valkeakosken Vesiveikkoja.
Lehtelä sai vasta kilpauransa jälkeen, vuonna 1974, tietää sairastaneensa tyypin 1 diabetesta, mikä selitti hänen joissakin kilpailuissa kokemiaan vaikeuksia. Hän menetti viimeisinä vuosinaan näkökykynsä glaukooman etenemisen takia. Lehtelä kuoli Valkeakosken sairaalassa 84-vuotiaana 3. kesäkuuta 2020.
Saavutuksia
Tunnustuksia
Suur-Helsingin seurakunta
Helsingin aika (2000–)
Keväästä 2000 lähtien Suhe on kokoontunut Helsingin keskustan tuntumassa. Helsingissä työtä on myös järjestelmällisesti siirretty nuoremmalle sukupolvelle. Vuonna 2015 seurakunnan Rauno Kokkola luovutti johtavan pastorin viran Markus Lehtoselle, joka toimi tehtävässä vuodet 2015–2017. Lehtosen aikana seurakunta laajensi toimintaansa Tikkurillaan ja Leppävaaraan. Tikkurilan hankkeen vetäjinä olivat vuodesta 2017 johtavana pastorina toiminut Make Martiskainen ja Pietu Korpelainen.
Tulenteko
thumb|[[Sanit|Saneja tekemässä tulta]] Tulenteko on tulen sytyttämistä jonkin menetelmän avulla. Yleisiä menetelmiä ovat olleet puisella tuliporalla hankaaminen, tuluksilla iskeminen, suurennuslasi, tulitikut, sytytin ja sähkö.
Vanhoja ja uusia tulentekomenetelmiä harjoitellaan paljon partiossa.
Hankaamalla
thumb|Tulen sytyttäminen tuliporalla Tulipora on varhainen tulentekotyökalu. Se on puukeppi, jonka kärkeä pyöritetään toista puukappaletta vastaan. Näin syntyy kitkaa, joka kuumentaa porattavan kolon ja kepin pään. Koloon syntynyt puujauhe alkaa kyteä, ja kydystä voi tehdä liekin lisäämällä sytykettä sen päälle ja puhaltamalla sille happea. Kun tuliporan ympärille kierretään lanka ja sen päistä vedetään, pora saadaan pyörimään nopeammin. Tällaisen tuliporan käyttöön tarvitaan kaksi ihmistä. Kun keppiin kierretty lanka kiinnitetään kaareen ja poraa painetaan alustaa vasten kivellä, pystyy yksi henkilö tekemään tulen.
Tuli saadaan syntymään myös sahaamalla kovemmalla puulla pehmeämpää. Suomessa sahana on käytetty kuivaa koivua ja alustana vähätervaista keloa.
Iskemällä
thumb|Tulen sytyttämistä iskemällä nykyaikaisilla tuluksilla Iskemällä kahta kappaletta kuten tuluksia toisiaan vasten saadaan synnytettyä kipinä, joka saa taulan kytemään. Tuluksina on käytetty usein runsashiilisestä teräksestä tauottua tulusrautaa sekä piikiveä tai kvartsia. Nykyisin retkeilijät käyttävät teollisesti valmistettuja magnesiumpuikkoja. Taula voidaan valmistaa monenlaisesta materiaalista. Suomessa taula on valmistettu usein taulakäävästä. Amerikoissa ja Keski-Euroopassa tuluksina käytettiin usein hiillettyä lumppua eli pellavakangasta.
Rautahiukkasten kuumia kipinöitä hyödynnettiin myös varhaisissa ampuma-aseissa, joita kutsuttiin piilukoiksi.
Sytyttimellä
Sytyttimessä raapaisemalla syntyvä kipinä sytyttää sen säiliössä olevan kaasun.
Suurennuslasilla
Tulen voi sytyttää kohdistamalla auringonsäteitä suurennuslasilla tai vastaavalla oikeanmuotoisella lasilla kuten vesipullolla.
Tulimännällä
Tulimäntä on yksinkertainen väline, jossa polttoaine syttyy kokoonpuristetun ilman aiheuttamasta kuumuudesta.
Kemiallisella reaktiolla
Tulen voi saada aikaan sekoittamalla keskenään tiettyjä kemikaaleja, jolloin syntyy kemiallinen reaktio ja tapahtuu syttyminen.
Jaakkola (Myrskylä)
Jaakkola on kylä Myrskylän kunnan eteläosassa, Myrskylästä Liljendaliin ja edelleen Loviisaan johtavan tien varrella, Se on maanmittauslaitoksen kiinteistörekisterissä Myrskylän kunnan seitsemäs maarekisterikylä 504 (Myrskylän kunta) - 403 (Jaakkola) kaikkiaan seitsemästä kylästä.
Jaakkolan asutus on hajanaista, pääosin maatiloja, ja varsinaista kyläkeskusta ei ole. Jaakkolassa on ollut Uudensillan ruotsinkielinen kansakoulu. eri vaiheiden jälkeen. Se oli suomenkielinen.
Jaakkolassa on ollut meijeri: Nybro mejeri. Kreivilässä on yksi Myrskylän yhdeksästä maidontuotantotilasta, mikä on Kreiniläin ainut. Jaakkolassa on yksi maidontuotantomaatila, Braskas, mikä kuuluu Arla-Ingmanin Sipoon meijerin piiriin.
Kobanê
Kobanê, virallisesti Ayn al-Arab , (kur. Kobanê tai Kobanî, , عين العرب) on kaupunki Syyrian pohjoisosassa Aleppon maakunnassa. Se on Kobanên (Ayn al-Arabin) piirikunnan hallintokeskus. Vuoden 2014 väestönlaskennassa kaupunkiin kirjattiin 44 821 ja koko piirikuntaan 192 513 asukasta.
Kaupunki sijaitsee aivan Turkin rajalla, noin 10 kilometrin päässä rajan toisella puolella olevasta Suruçin kaupungista. Kobanên väestö koostuu kurdeista, arabeista, syyrianturkkilaisista sekä armenialaisista. Uskonnoltaan he edustavat sunnalaisia ja Syyrian kristittyjä.
Historia
Kaupunki syntyi turkkilaisen Konyan ja Irakin pääkaupungin Bagdadin yhdistävän Bagdadin rautatien varrelle vuonna 1915. Paikalle oli kolme vuotta aikaisemmin valmistunut rautatieasema, jonka ympäristöön asettui armenialaisten kansanmurhaa paenneita pakolaisia ja pian myös lähialueiden kurdeja. Vuonna 1921 kaupunki jakautui kahtia, kun rautatietä pitkin vedettiin Syyrian ja Turkin välinen rajalinja. Pohjoispuolen asumukset kuuluvat nykyään Suruçin kaupunkiin Mürşitpınar-nimisenä kylänä.
Isis-järjestön hyökkäys
Syyrian sisällissodan aikana heinäkuussa 2012 kaupungin hallinta siirtyi kurdien YPG-joukkojen hallintaan. Vuonna 2014 se julistettiin Syyrian Kurdistaniin kuuluvan Kobanên kantonin hallinnolliseksi keskukseksi. Saman vuoden syyskuussa alkoi niin sanottu Kobanên taistelu, kun ääri-islamilainen Isis-järjestö hyökkäsi kaupunkiin. Kaupunkia puolustavat useat kurdijärjestöt sekä Vapaan Syyrian armeija, joukossa on muun muassa Turkista saapuneita Kurdistanin työväenpuolueen taistelijoita. Länsivalloista Yhdysvallat on tukenut puolustustaistelua ilmaiskuin. Piirityksen johdosta tuhansia kaupungin asukkaita on paennut Turkin puolelle.
Herman Klaunpoika Fleming
Herman Klasson Fleming (1619–1673) oli suomalainen valtaneuvos, amiraali ja Suomen kenraalikuvernööri. Hän oli myös Liperin vapaaherra.
Herman Fleming syntyi 17. syyskuuta 1619 Askaisissa. Hän valmistui ylioppilaaksi 1637 Uppsalassa ja opiskeli 1640 Leidenissä. Hän opiskeli laivanrakennusta Hollannissa ja matkusti myös Ranskaan. Hän palveli hollantilaisella sotalaivalla useissa meritaisteluissa 1642, ja palattuaan kotimaahan hänestä tuli sotalaivan kapteeni Ruotsin laivastossa 1644. Vuonna 1645 hän sai amiraalin arvon, ja vuonna 1650 hänestä tuli valtaneuvos.
Hän tuli Tukholman käskynhaltijaksi ja amiraliteettineuvokseksi vuonna 1650. Hän yleni nopeasti virkauralla ja saavutti erityisesti Kaarle X Kustaan suosion. Hän toimi kamarikollegion presidenttinä vuosina 1653–1660 ja tuli peruutuskollegion puheenjohtajaksi (neljännesreduktio) vuonna 1655. Toimiessaan neljännesperuutusta varten asetetun kollegion puheenjohtajana Fleming joutui kuitenkin ylhäisaatelisten säätytoveriensa vihoihin ja syrjäytettiin kuninkaan kuoltua 1660 valtionvarainhoitajan tehtävistä sekä holhoojahallituksen jäsenyydestä.
Herman Fleming määrättiin Suomen kenraalikuvernööriksi, jona hän toimi vuosina 1664–1669. Hän vahvisti sotaväen taloudellista tilannetta saamalla Savon ja Karjalan värväyksen pariin. Edeltäjiensä tavoin hän piti suomenkielen taitoa tärkeänä ja otti sen huomioon virkanimityksissään. Hän kiinnitti erityisesti huomiota itärajan turvallisuuteen.
Paroni Herman rakennutti uusiksi Louhisaaren linnan. Vuonna 1655 valmistunut kartanon päärakennus on yksi Suomen harvoista italialaisesta palladiolaisesta arkkitehtuurista vaikutteita saaneista linnoista. Päärakennusta sekä sivurakennuksia ympäröi englantilaistyylinen puisto ja kokonaisuus muodostaa yhden Suomen parhaiten säilyneistä kartanomiljöistä. Kartanon yläkerrassa on katto- ja seinämaalauksia 1600- ja 1700-luvuilta.
Liperin suurpitäjä läänitettiin vuonna 1651 vapaaherrakunnaksi, ja Flemingistä tuli sen ensimmäinen lääninherra.
Hermanin isä Ritari Claes Fleming (1592–1644), oli maaherrana ja amiraalina, ja kaatui Femernin meritaistelussa. Hänen palveluksensa ja ansioidensa johdosta kuningatar 26. maaliskuuta 1651 korotti hänen lapsensa vapaaherroiksi ja -herrattariksi, mukaan lukien Hermanin. Heidän sukunsa jatkuu tähän päivään saakka, eli ei ole sammunut mieskannalta. Ruotsissa elää edelleen vapaaherra Fleming af Liebelitz -nimisiä ihmisiä.
Hermanin poika oli paroni Claes Fleming af Liebelitz (1649–1685), aatelissäädyn maamarsalkka, ja Ruotsin valtiovarainhoitaja eli kamarimestari, valtaneuvos myös. 10. joulukuuta 1687 kuningas Kaarle XI korotti hänen leskensä ja lapsensa kreivilliseen arvoon. Tämä sukuhaara kuitenkin sammui mieskannalta 15. marraskuuta 1729, joten enää ei ole olemassa kreivi Flemingejä.
Hero (televisiokanava)
thumb|200px|Heron logo vuosina 2014–2020. Hero on Nelonen Median televisiokanava, joka aloitti lähetyksensä 10. marraskuuta 2014. Heron kohderyhmänä ovat nuoret aikuiset.
Historia
Nelonen Media tiedotti lokakuussa 2014 uuden mainosrahoitteisen Hero-kanavan perustamisesta. Kanavan ohjelmiston kerrottiin koostuvan kansainvälisistä televisiosarjoista ja menestyselokuvista, ja uutuutena Hero tarjoaisi mahdollisuuden katsoa sarjoja saman päivän aikana useita jaksoja peräkkäin tai monena peräkkäisenä päivänä.
Alun perin Hero esitti ohjelmistoa vain iltaisin kello 18–01 välillä sekä antenni- että kaapeliverkossa. Kaapeliverkossa kanavan lähetysaika laajeni käsittämään myös alkuiltapäivän ja aamuyön tunnit 1. syyskuuta 2015 alkaen. Toimiluvasta johtuen antenniverkossa Heron lähetysaika säilyi entisellään.
Ohjelmistoa
Heron ohjelmia on mahdollista katsoa myös Ruudussa.
Taipale (Käkisalmen piiri)
60.6277°N, 30.50341°W 250px|thumb|Taipale oli itäisin asema nk. [[Mannerheim-linjalla (1940–1944).]]
Taipale on maaseututaajama Karjalankannaksella Leningradin alueen Käkisalmen piirin Sakkolan eli Gromovon maalaiskunnassa. Suomeen kuuluessaan se oli silloiseen Metsäpirtin kuntaan kuulunut kylä. Taipale sijaitsee Suvannon ja Laatokan välisellä kannaksella Taipaleenjoen suulla, joen pohjoisrannalla. Vuoksen päävirtaus purkautuu nykyisin Taipaleenjoen kautta Laatokkaan.
Historia
Taipale sai nykyisen venäläisen nimensä Solovjovo vuonna 1948.
Kamerunin lippu
right|thumb|175px|Kamerunin lippu, jonka mittasuhteet 2:3 right|thumb|175px|Kamerunin vanha lippu (1961-1975)
Kamerunin lippu on Kamerunin kansallistunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön 20. toukokuuta 1975 ja sen mittasuhteet ovat 2:3. Maa otti toisena länsiafrikkalaisena valtiona lippuunsa panafrikkalaiset värit Ghanan jälkeen. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Iso-Britannia ja Ranska jakoivat tämän entisen Saksan siirtomaan. Vihreä-puna-keltainen lippu nousi ensimmäinen kerran salkoon vuonna 1957. Kun Britannian siirtomaa Etelä-Kamerun ja Ranskan Kamerun yhdistyivät vuonna 1961, lisättiin lipun vasempaan yläkulmaan kaksi keltaista tähteä. Hallituksen vaihtuminen maassa vuonna 1972 johti toisen tähden poistamiseen ja jäljelle jääneen sijoittamiseen punaisen kentän keskelle symboloimaan pohjoisen ja etelän yhtenäisyyttä. Vihreä edustaa kasvillisuutta ja toivoa ja keltainen taas aurinkoa, maaperää ja vaurautta.
Murat Zjazikov
thumb|Murat Zjazikov ja [[Ahmat Kadyrov.]] Murat Magometovitš Zjazikov (, s. 10. syyskuuta 1957) on entinen Venäjän federaatioon kuuluvan Ingušian tasavallan presidentti. Zjazikov syntyi 10. syyskuuta 1957 Kirgisian SNT:ssa. Kansallisuudeltaan hän on inguuši.
Zjazikov kuului 1980-luvulla KGB:hen ja sittemmin FSB:hen. Vuonna 2002, juuri ennen presidenttiehdokkuuttaan hän sai kenraalin arvon. Zjazikovista tuli Ingušian turvallisuusneuvoston jäsen 1990-luvulla ja 23. toukokuuta 2002 hänet valittiin Ingušian presidentiksi.
Venäjän presidentin Vladimir Putin tuki Zjazikovia, koska edeltävä kuvernööri Ruslan Aušev oli läheisissä väleissä rauhattoman Tšetšenian Aslan Mashadovin kanssa. Zjazikov jäi vaalien ensimmäisellä kierroksella Auševin väen tukeman duuman jäsenen Alihan Amirhanovin taakse, mutta voitti toisella, jonka jälkeen vastustajat syyttivät häntä vaalivilpistä ja Amirhanovin väitti joutuneensa Moskovan ja liittovaltiopiirin presidentin edustajan painostamaksi.
Syksyllä 2004 tasavallan turvallisuustilanne alkoi rapautua. Poliisien ja viranomaisten murhista tuli jatkuvia. Zjazikov loukkaantui lievästi hänen autosaattuettaan vastaan tehdyssä autopommi-iskussa päätiellä Nazranin kaupungin lähellä 6. huhtikuuta 2004. Hyökkäyksestä syytettiin tšetšeenikapinallisia. Merkittävin terrori-isku tapahtui 21. kesäkuuta 2004. jolloin kapinalliset surmasivat 79.
Zjazikovia arvosteltiin hänen käyttäytymisestään syyskuun 2004 Beslanin panttivankikriisin yhteydessä. Koulun kaapanneet terroristit halusivat hänet paikalle, mutta Zjazikov kieltäytyi menemästä Beslaniin. Tutkinnan mukaan terroristien leiri oli Ingušiassa.
Zjazikovin appi Magomed Tšahkijev kaapattiin helmikuussa 2006 Nazranissa ja hänestä vaadittiin lunnaita. Hänet vapautettiin toukokuun alussa 2006. Maaliskuussa 2007 Zjazikovin setä Urushan Zjazikov kaapattiin Barsukissa. Hänet vapautettiin vahingoittumattomana puolentoista vuoden vankeuden jälkeen. Kaappaus johti tasavallan sisäministerin erottamiseen.
Ingušetian hallinnon vastustajat syyttivät Zjazikovia kyvyttömyydestä hallita poliittista epävakautta ja korruptiosta. Zjazikov erotti hallituksensa maaliskuussa 2008.
Opposition pääkanavaksi muodostui Ingushetiya.Ru-verkkosivusto, joka suljettiin oikeuden päätöksellä. Sivustolla kerättiin mm. listaa niistä, jotka sanoivat etteivät äänestäneet vuoden 2007 vaaleissa, jossa tasavallan äänestysprosentiksi saatiin 98 % ja Yhtenäistä Venäjää tuki 98,72 %. Poliisi ampui sivuston omistaja Magomed Jevlojevin 31. elokuuta 2008.
Tämän jälkeen 10. syyskuuta Zjazikovin serkku Bekhan Zjazikov salamurhattiin. 26. syyskuuta toinen hänen sukulaisensa, varatalousministeri Arsamak Zjazikov haavoittui autopommista.
Presidentti Dmitri Medvedev vapautti Zjazikovin tehtävästään 30. lokakuuta 2008.
Kuola
Kuola tarkoittaa seuraavia asioita:
Onnenhetkiä
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Kuola
Erisnimen osa
kuola- on erisnimen osana saamelaiskielten "kalaa" tarkoittavasta sanasta (esimerkiksi ) suomenkielisiin paikannimiin lainautunut nimenosa.
Muihin kieliin saamelaiskielistä lainautuneena se esiintyy ainakin kaupungin nimessä Kuola ja siitä johdetuissa nimissä Kuolan niemimaa, Kuolan piiri ja Kuolanvuono.
Suomessa ja lähialueilla suomenkielisiä paikannimiä, joissa nimenosa esiintyy ovat:
Maamme (Vårt land)
Kappaleet
Sävellykset ja sanoitukset Juice Leskinen, ellei toisin mainittu.
Vittring
Vittring on ruotsalaisen Magnus Ugglan neljäs albumi vuodelta 1978.
Levy-yhtiö CBS julkaisi albumin syyskuussa 1978. Levyn kappaleista menestyksiksi nousivat nimikappale "Vittring" ja "Jag vill inte gå hit". Albumin kappaleista kaksi on covereita: "Stjärn...r" on alun perin Rolling Stonesin "Star Star" ja "Å, han kysste mej" on alun perin The Crystalsin "Then he kissed me".
Levyn kannen kuvan on ottanut Ugglan veli Gabriel Uggla.
Radioasema Q
Radioasema Q oli oululaisen Kaimax Media Oy:n harjoittama paikallisradiokanava. Radion ohjelmistoon kuului suurimmaksi osaksi suomalainen iskelmämusiikin soittaminen. Lisäksi kanava esitti muun muassa suorana urheiluotteluita.
Kanavan taajuusalue oli 89,4 MHz Oulun seudulla. Radioasema Q toimi 2000-luvun alkupuolella osana itsenäisten paikallisradioiden muodostamaa Iskelmä-Suomi-ketjua. Lopulta se kuitenkin muuttui Iskelmä Ouluksi. Ennen Radioasema Q:ta samalla kuuluvuusalueella lähetti Radio Alex
Sacheen Littlefeather
Sacheen Littlefeather (alk. Marie Louise Cruz, 14. marraskuuta 1946 Salinas, Kalifornia, Yhdysvallat – 2. lokakuuta 2022 Novato, Kalifornia, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen alkuperäiskansa-aktivisti, näyttelijä ja malli. Hänet muistetaan vuoden 1973 Oscar-palkintojen jakotilaisuudesta, jossa hän kieltäytyi Marlon Brandon puolesta tälle Kummisetä-elokuvasta myönnetystä palkinnosta. Brando boikotoi Oscar-tilaisuutta, sillä hän vastusti vääristynyttä tapaa, jolla Hollywood esitti Amerikan alkuperäiskansoja elokuvatuotannoissa. Samalla Brando halusi kiinnittää laajan yleisön huomion Wounded Kneen valloitukseen.
Littlefeatherin kuoleman jälkeen hänen siskonsa paljastivat, että heidän isänsä olisi ollut alun perin meksikolainen, eikä heidän perheellään olisi ollut alkuperäiskansojen kanssa mitään tekemistä. Myös White Mountain Apache -heimo on todennut, ettei ole olemassa todisteita siitä, että Littlefeather kuului heimoon.
Radioasema Q
Kanavan RDS-koodi oli: ___Q____
Sacheen Littlefeather
Nuoruus
Sacheen Littlefeather syntyi Kalifornian Salinasissa. Hänen nimensä oli alkujaan Marie Cruz. Hänen isänsä kuului, hänen omien sanojensa mukaan, apasseihin ja yaquihehin ja hänen äitinsä oli eurooppalaistaustainen yhdysvaltalainen. Littlefeatherin kasvatti pääosin hänen äitinsä vanhemmat. Hän alkoi kiinnostua omasta identiteetistään opiskellessaan Haywardin collegessa. Hän osallistui muun muassa vuonna 1969 Alcatrazin valtaukseen, jonka aikana hän otti myös käyttöönsä nimen Sacheen Littlefeather.
Ura
Littlefeather pääsi 1970-luvulla opiskelemaan sanfranciscolaiseen American Conservatory Theateriin. Hän työskenteli tämän jälkeen radiotuotannoissa ja televisiomainoksissa, mutta hän ei juuri saanut rooleja Hollywood-elokuvista.
Littlefeather tapasi Marlon Brandon, kun hän oli 1970-luvun alussa puhumassa Yhdysvaltain telehallintoviraston tilaisuudessa rotu- ja vähemmistöasioista. Brando pyysi Littlefeatheria edustamaan häntä vuoden 1973 Oscar-gaalassa. Brando aikoi boikotoida gaalaa protestina tavalle, jolla elokuva-ala kuvasi Yhdysvaltain alkuperäisasukkaita. Brando halusi myös tuoda esiin Wounded Kneen tilanteen, jossa Amerikan intiaaniliikkeen edustajat olivat vastakkain Yhdysvaltain liittovaltion sheriffin ja muiden lainvalvojien kanssa.
Brando olisi saanut gaalassa parhaan miespääosan Oscarin elokuvasta Kummisetä. Littlefeather nousi Marlon Brandon puolesta lavalle ja kertoi, että Brando kieltäytyy palkinnosta alkuperäisasukkaiden kohtelun vuoksi. Hän ei kuitenkaan saanut lukea Brandon kirjoittamaa viestiä, vaan hän sai vain 60 sekuntia aikaa sanoa sanottavansa. Littlefeather sai kuitenkin puheen myöhemmin esille lehdistötilaisuudessa, ja The New York Times julkaisi sen kolme päivää myöhemmin. Littlefeather sai gaalassa sekä applodeja että buuauksia, mutta yleisön vastaanotto gaalan jälkeen oli pääosin kielteinen. Monet näyttelijät, kuten John Wayne, Clint Eastwood ja Charlton Heston, arvostelivat Brandoa ja Littlefeatheria. Yhdysvaltain elokuva-akatemia pyysi Littlefeatherilta lähes 50 vuotta myöhemmin anteeksi tämän saamaa kohtelua.
Littlefeatherilla oli Oscar-gaalan jälkeisinä vuosina rooleja muun muassa elokuvissa The Trial of Billy Jack (1974), The Gang that Couldn't Shoot Straight ja Winter Hawk sekä televisiossa. Littlefeather sanoo joutuneensa Hollywoodin ”mustalle listalle”. Hän menetti myös näyttelijäinliitto SAG:n jäsenyyden.
Littlefeather lopetti uransa pian tämän jälkeen. Hän opiskeli Antiochin yliopistossa holistista hoitoa, kirjoitti terveysaiheisia kolumneja kiowojen sanomalehteen ja opetti perinteistä lääketiedettä Tucsonissa. Hän perusti Pohjois-Amerikan alkuperäisasukkaiden esiintyvien taiteilijoiden rekisterin ja oli edistämässä alkuperäisasukkaiden huomioimista televisiossa ja elokuvissa.
Matagalpa
Matagalpa on samannimisen departementin pääkaupunki Nicaraguan keskiosassa, noin 130 kilometrin päässä pääkaupungista Managuasta. Kaupunki sijaitsee noin 680 metrin korkeudessa Karibianmereen laskevan Rio Grande de Matagalpa -joen yläjuoksulla, vuorten ympäröimässä laaksossa. Kaupungin pinta-ala on 640 neliökilometriä. Asukkaita oli noin 105 300 vuoden 2017 arvioissa, ja se on maan kahdeksanneksi suurin kaupunki. Matagalpa on yliopistokaupunki ja tärkeän kahvinviljelyalueen keskus. Kaupungin markkinointilause on Matagalpa – pohjolan helmi, La Perla del Septentrión.
Kaupungin tärkeimpiä käsityötuotteita on musta keramiikka (cerámica negra) sekä varsinkin viime vuosina kehittyneet naisten käsityöosuuskuntien valmistamat tekstiilituotteet, kassit ja reput.
Muuttoliike maaseudulta Matagalpaan on jatkuvaa, sillä kaupungista odotetaan parempaa toimeentuloa. Muuttoliikkeen seurauksena kaupungin laitamat ovat slummiutuneet.
Kaupungin alue on vanhaa chorotega- ja sumuintiaanien asuinaluetta.
Koulut
Matagalpassa on kaikkiaan 53 esi-, ala- ja yläkoulua. Ylemmän asteen oppilaitoksia kuten yliopistoja ja ammattikouluja on 7. Yliopistot ovat selvästi pienempiä kuin esimerkiksi eurooppalaiset yliopistot.
Torit
Kaupungissa on kaksi suurta toria. Mercado Norte Guanucan kaupunginosassa on tärkein tori. Sen yhteydessä on myös bussiterminaali, josta lähtevät bussit pohjoiseen. Mercado Sur on edellistä vähän pienempi, se on lähempänä kaupungin keskustaa. Sen bussiterminaalista lähtevät autot etelään, muun muassa Managuaan.
Keskustassa on Mercado Campesino, jossa on parikymmentä myyntipaikkaa.
Puistot
Tärkeimmät puistot ovat Parque Morazán katedraalin vieressä, Parque Darío pääkadun toisessa päässä ja Parque Mono keskustan laidalla. Parque Monossa on pieni eläintarha, jossa on muun muassa apinoita.
Matkailu
Matagalpan ympäristössä on useita luontomatkailukohteita ja ns. community tourism -kohteita.
Luontomatkakohteet ovat luonnonsuojelualueita kuten Esperanza Verde ja Selva Negra, joissa on mahdollisuus vaelteluun, lintujentarkkailuun jne. Kohteissa on myös kahviviljelyksiä. Apante-vuori suojelualueineen aivan Matagalpan läheisyydessä tarjoaa mahdollisuuden patikointiin.
Kursun rautatieasema
Kursun rautatieasema on lakkautettu rautatieliikennepaikka Kursun kylässä Sallan kunnassa Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla. Liikennepaikka sijaitsee noin 39 kilometrin päässä Kemijärveltä itään. Se avattiin ensimmäisen kerran laiturivaihteena 8. joulukuuta 1941. Jatkosodan aikana Kursu muutettiin miehittämättömäksi. Sodan jälkeen Kursu avattiin uudelleen miehitettynä 17. maaliskuuta 1947. Samana vuonna kursuun rakennettiin asemarakennus Lapin jälleenrakentamiskauden tyyppipiirustusten mukaisesti.
Matagalpa
Matkailu
Yhteisöturismia harjoittavat lähinnä kahviosuuskunnat, jotka tarjovat matkailijoille kotimajoitusta ja kotiruokaa, tutustumista kahvinviljelyyn ja opastettuja retkiä luontoon. Tavoitteena on, että matkailijat saavat konkreettisesti tutustua maaseudun ja erityisesti kahvinviljelijöiden arkeen. Yhteisöturismikohteita on muun muassa San Ramonin (20 kilometriä Matagalpasta) ympäristössä.
Kursun rautatieasema
Liikennepaikalla on ollut kolme kuormausraidetta sekä tavaranosturi ja vaununsiirtolaite. Tavaranosturi ja monia muita rakennelmia on purettu.
Matagalpa
Matkailu
Matagalpan tärkeimpiä juhlia ovat:
Kursun rautatieasema
Henkilöliikenne oli lakkautettuna radalla vuosina 1949–1961. Lopullisesti henkilöliikenne lakkautettiin 25. toukokuuta 1967, ja tavaraliikenne 1. tammikuuta 2001. Asemarakennus siirtyi Senaatti-kiinteistöille 2007. Asemalla oli liikenteenohjauksellista käyttöä varsinaisen liikenteen jälkeen, mutta se lakkautettiin 9. joulukuuta 2012 muiden Isokylä–Kelloselkä rataosuuden asemien tapaan.
Matagalpa
Matkailu
Tärkeitä vuosittaisia juhlapäiviä, jotka saavat kaupunkilaiset liikkelle suurin joukoins, ovat muun muassa Purissima eli adventtijuhla ja Día de los difuntos eli vainajien päivä marraskuun ensimmäisenä viikonloppuna hautausmaalla.
Ystävyyskaupungit ja ystävyystoiminta
Suomessa toimii Oulu-Matagalpa-ystävyysseura ry.
Portland Trail Blazers
Portland Trail Blazers on yhdysvaltalainen koripalloseura, joka pelaa NBA:n läntisessä konferenssissa, luoteisessa divisioonassa. Joukkueen kotihallina toimii Moda Center. Seura on voittanut NBA:n mestaruuden yhden kerran kaudella 1976–1977, jolloin se kukisti loppuottelusarjassa Philadelphia 76ersin kuuden ottelun jälkeen voitoin 4–2. Finaalien arvokkaimmaksi pelaajaksi (MVP, Most Valuable Player) valittiin Bill Walton, joka oli voittanut samalla kaudella runkosarjan levypallo- ja torjuntatilastot. Sittemmin Portland on päässyt finaaleihin kahdesti mutta hävisi molemmilla kerroilla; ensin kaudella 1989–1990, jolloin se kärsi 4–1 tappion Detroit Pistonsille, ja toisen kerran kaksi vuotta myöhemmin, kaudella 1991–1992, jolloin voiton vei Chicago Bulls ottelun 4–2. Molemmilla kerroilla Portlandin finaaleihin johdatti Clyde Drexler, jonka Trail Blazers varasi numerolla 14 vuoden 1983 varaustilaisuudessa. Drexler on uransa jälkeen valittu NBA:n kautta aikain 50 parhaan pelaajan joukkoon.
Trail Blazers nykyisin
2000-luvun vaihteessa Portlandilla oli yksi aikansa kovimmista joukkueista, mutta kun menestystä ei tullut, aloitettiin Blazersissa uuden joukkueen rakentaminen. Kaikki kallispalkkaiset tähtipelaajat (muun muassa Rasheed Wallace, Ben Wallace ja Scottie Pippen) lähtivät joukkueesta yksitellen ja Portland varasi nuoria pelaajia joukkueeseensa. Nykyjoukkueesta Portlandia ovat pisimpään edustaneet Meyers Leonard ja Damian Lillard vuodesta 2012 sekä C. J. McCollum vuodesta 2013.
Kirjovaraani
Kirjovaraani (Varanus varius) on Australiassa elävä varaanilaji. Kirjovaraani on toiseksi suurin varaanilaji Australiassa, sitä suurempi on vain suurvaraani. Ne voivat kasvaa jopa 2,1 metrin pituisiksi jos pituus lasketaan päästä häntään. Kirjovaraanin häntä on 1,5 kertaa suurempi kun sen pää ja ruumis. Suurin paino on 20 kiloa, mutta useat yksilöt ovat kuitenkin kevyempiä. Ne ovat aktiivisimmillaan syyskuusta toukokuuhun, mutta eivät ole aktiivisia viileämmällä säällä ja suojautuvat kylmältä puunkoloihin tai kaatuneiden puiden ja suurten kivien alle.
Portland Trail Blazers
Trail Blazers nykyisin
Kaudella 2018–2019 Portland ylsi ensi kertaa lähes 20 vuoteen konferenssifinaaleihin.
Nicolás Massú
Nicolás Alejandro Massú Fried (s. 10. lokakuuta 1979 Viña del Mar) on chileläinen tennispelaaja. Hän pelasi lajin ammattilaistasolla vuosina 1997–2013. Parhaimmillaan Massù oli ATP-listalla kaksinpelissä yhdeksäntenä syyskuussa 2004 ja nelinpelissä sijalla 31 heinäkuussa 2005. Massù ansaitsi urallaan palkintorahaa 4,3 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Hän voitti kaksinpelissä kuusi ja nelinpelissä yhden ATP-turnauksen.
Massú edusti maataan kesäolympialaisissa Sydneyssä, Ateenassa ja Pekingissä. Pekingin olympialaisiin hän sai villin kortin. Ateenassa Massú voitti kaksi kultamitalia saman vuorokauden aikana. Nelinpelissä hän voitti kultaa Fernando Gonzálezin kanssa. Nelinpelin loppuottelu alkoi lauantaina 21. elokuuta myöhään illalla, ja kolmen tunnin ja 40 minuutin kamppailun jälkeen chileläiset voittivat Chilen ensimmäisen olympiakultamitalin. Palkintojenjako oli heti ottelun jälkeen kolmen aikaan yöllä. Sunnuntai-iltana 22. elokuuta Massú voitti kaksinpelin loppuottelun.
Massú ilmoitti uransa lopettamisesta elokuussa 2013 pitämässään lehdistötilaisuudessa.
Svea torn
Aiheesta muualla
59.34417°N, 18.08306°W
Vegas vie voiton
Vegas vie voiton (National Lampoon’s Vegas Vacation) on vuonna 1997 valmistunut komediaelokuva, ja neljäs osa National Lampoonin Vacation -sarjassa. Elokuvan on ohjannut Stephen Kessler ja käsikirjoittanut Elisa Bell. Pääosia näyttelevät edellisten osien tapaan Chevy Chase ja Beverly D’Angelo.
Magnus Alopaeus (professori)
Magnus Alopaeus (17. syyskuuta 1775 Porvoo – 4. toukokuuta 1843 Askola) oli suomalainen opettaja ja pappi, joka sai professorin arvon.
Alopaeuksen vanhemmat olivat Porvoon piispa Magnus Jacob Alopaeus ja Ulrika Jusléen. Hän tuli ylioppilaaksi 1791 ja julkaisi opinnäytteenään tutkimuksen Porvoon kaupungin historiasta. Maisteriksi hänet vihittiin 1795. Vuonna 1797 hänestä tuli matematiikan dosentti, 1802 hän siirtyi Porvoon lukioon apuopettajaksi ja 1804 matematiikan lehtoriksi. Papiksi Alopaeus vihittiin 1811 ja hänestä tuli veljensä Pehr Alopaeuksen jälkeen Porvoon tuomiorovasti, kun tämä siirtyi isä Magnus Jacob Alopaeuksen jälkeen Porvoon piispaksi. Alopaeus oli itse kolmesti ehdolla piispan virkaan, mutta ei tullut valituksi. Hän erosi tuomiorovastin virastaan 1839 ja ryhtyi maanviljelijäksi Askolassa. Alopaeus, joka toimi Porvoon valtiopäivillä pappissäädyn sihteerinä, sai tehtävästä tunnustukseksi professorin arvonimen. Vuonna 1817 hänestä tuli myös teologian kunniatohtori. Alopaeus oli aktiivinen historian tutkija, joka keräsi erityisesti Porvoon hiippakuntaa ja sen oppilaitoksia koskevaa aineistoa. Osa tutkimustuloksista julkaistiin Adolf Neoviuksen teoksessa ''Ur Finlands historia. Publikationer ur de alopaeiska papperen''(1889–1895).
Kauko Hänninen
Kauko Antero Hänninen (28. tammikuuta 1930 Kinnula – 26. elokuuta 2013 Sipoo) oli suomalainen soutaja, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Hänninen asui lapsuutensa Kinnulassa ja lähti 14-vuotiaana isänsä kanssa Kymin lauttausyhdistyksen erottelutöihin Vaajakoskelle, jossa hän viipyi armeijaan menoon saakka. Helsingin laivastoasemalla hänet valittiin mukaan valasveneiden SM-kilpailuun, jossa hän saavutti ensimmäisen SM-mitalinsa, hopeaa.
Vuoden 1951 alussa Hänninen siirtyi töihin Wärtsilän, silloisen Crichton-Vulcanin telakalle Turkuun. Pari ensimmäistä vuotta hän pysytteli erossa urheilusta, mutta vuonna 1953 hän muutti Uittamolle ja liittyi lähellä harjoitelleiden soutajien joukkoon. Hän aloitti sisähankanelosessa Toivo Salosen, Jorma Salosen ja Mauno Vuorisen kanssa. Seuraavana vuonna hän siirtyi Eero Lehtovirran pariksi perämiehettömään kaksikkoon, ja he voittivat jo samana vuonna Suomen mestaruuden.
Kansainväliselle huipulle
Vuodeksi 1955 Wärtsilän Soutajien miehet kokosivat nelosen ja ryhtyivät harjoittelemaan vakavasti kansainväliselle huipulle tähdäten. Gentin EM-kisoissa Hänninen, Reino Poutanen, Eero Lehtovirta ja Jorma Salonen saavuttivat perämiehettömässä nelosessa pronssia, ja kaksi tuntia myöhemmin joukkue perämies Rolf Tuomisella vahvistettuna saavutti toisen pronssin. Vuonna 1956 Bledin EM-kisoissa Hänninen ja Poutanen soutivat samassa venekunnassa valkeakoskelaisten Veli Lehtelän, Toimi Pitkäsen ja perämies Matti Niemen kanssa, ja vaikka he eivät olleet ehtineet juurikaan harjoitella yhdessä, voittivat he nelosessa Euroopan mestaruuden, joka oli Suomen soutajille kaikkien aikojen ensimmäinen. Tämä varmisti sen, että Suomi lähetti soutajia myös marras-joulukuussa järjestettäviin Melbournen olympialaisiin.
EM-kultaa voittanut joukkue valittiin Melbourneen, mutta venettä he eivät saaneet mukaansa vaan joutuivat tyytymään paikan päällä hankittuun vanhaan veneeseen, joka oli tehty suomalaisia rotevammille soutajille. Keräilyerässä Suomi pudotti jatkosta Brasilian joukkueen ja sai kymmenisen minuuttia ennen loppukilpailun alkua näiden veneen lainaksi käyttöönsä. Suomalaiset saavuttivat kilpailussa pronssia hävittyään Italialle 11,5 sekuntia ja kesän aikana selvästi heikommaksi osoittautuneelle Ruotsille 8,5 sekuntia.
Hänninen osallistui kaikkiaan neljiin olympialaisiin. Roomassa 1960 hän kilpaili nelosessa Reino Poutasen, Väinö Huhtalan, Martti Maisalan ja perämies Reijo Sundénin kanssa. He jäivät neljänneksi välierässään, josta kolme parasta pääsi loppukilpailuun. Tokiossa 1964 Hänninen, Mauno Maisala, Pekka Sylvander, Teppo Kesäläinen ja perämies Ismo Kanerva karsiutuivat keräilyerissä. Menestymismahdollisuuksien kariutumiseen vaikutti Sylvanderin sairastuminen.
Méxicon 1968 olympialaisiin Hänninen, Pekka Sylvander, Leif Andersson ja Leo Ahonen tähtäsivät aluksi nelosessa, mutta kaksi viimeksi mainittua halusi yrittää kaksikossa ja voittikin kokeneemman kaksikon kahdesti. Kun Hänninen ja Sylvander kuitenkin selviytyivät Amsterdamin kansainvälisissä kilpailussa loppukilpailuun, valittiin heidät Suomen edustajaksi Méxicon kisoihin. Siellä tie päättyi keräilyeriin.
Vuodesta 1965 lähtien Kauko Hänninen edusti Nesteen Soutajia. Suomen mestaruuksia hän voitti 23 kappaletta vuosina 1954–1967. Hän asui Ruotsissa vuodesta 1969 vuoteen 1989.
Joseph Edamaraku
Joseph Edamaruku (7. marraskuuta 1934, Kerala – 29. kesäkuuta 2006, New Delhi) oli intialainen journalisti ja rationalistijohtaja. Hän on Sanal Edamarukun, Intian rationalistiyhdistyksen ja Rationalist Internationalin johtajan, isä. Edamaraku kirjoitti 173 kirjaa ja yli 2 000 malayalaminkielistä artikkelia.
Joseph Edamaruku syntyi Keralassa Intian eteläosassa vuonna 1934. Edamarukun kasvatti kristitty perhe, jonka useista kasvateista tuli piispoja ja pappeja. Läheinen kosketus kirkkoon ja raamatun tutkimukseen teki hänestä rationalistin jo teini-ikäisenä. Hänestä tuli rationalistiaktivisti. Hän meni naimisiin hinduperheestä lähtöisin olevan Soleyn kanssa uhmaten kastiavioliittoja. Hän vietti kaksi ajanjaksoa vankilassa vuosina 1970 ja 1975 kansallisen poikkeustilan aikana.
Vuodesta 1977 asti Edamaraku asui New Delhissä ja toimi Kerala Sabdam -ryhmän sanomalehtien johtajana. Edamaruku toimitti sanomalehtiä ja aikakauslehtiä, julkaisi rationalistilehtiä, osallistui useisiin kongresseihin ja vaikutti Keralassa kokonaisen sukupolven ajatteluun. Edamaruku kampanjoi uskontoa ja taikauskoa vastaan. Edamaraku toimi Intian rationalistiyhdistyksen johtajana 1995-2005. Vuonna 1979 American Atheists -järjestö myönsi hänelle kansainvälisen ateistipalkinnon. Hänen omaelämäkertansa voitti parhaan malayaminkielisen omaelämäkerran palkinnon Keralan kirjallisuusakatemialta.
Edamarakun keskeisiä teoksia ovat Cultural History of Kerala (1977), Christ and Krishna never lived (1981), Quran – a Critical Study (1982), Bhagavad Gita – a Critical Study (1982), Rationalist State (1983) ja Upanishads – a critical Study (2004) sekä 36 kirjan sarja maailman uskonnoista (1984–1987).
Kuollessaan 29. kesäkuuta 2006 Edamaruku oli 73-vuotias. Hänen ruumistaan säilytettiin Kerala-talossa New Delhissä, missä tuhannet ihmiset kävivät osoittamassa hänelle kunnioitustaan. Hänen toiveidensa mukaisesti hänen silmänsä lahjoitettiin lääketieteen käyttöön.
Levymuisti
Levymuisti on tietokoneiden massamuistin tyyppi. Levymuistissa tieto tallennetaan pyörivälle, magnetoituvalla tai optisesti muokkautuvalla materiaalilla päällystetylle kiekolle. Levymuisti voi olla kiinteä kiintolevy tai irrotettava levyke.
Tieto voidaan tallentaa levylle ja lukea sieltä joko magneettisesti tai optisesti. Levyjä, joille kirjoitetaan magneettisesti ja joilta tieto luetaan optisesti, sanotaan magneto-optisiksi.
thumb|Kiintolevyasema avattuna.
Levylle tieto kirjoitetaan jonomuodossa lukupään ohi kulkeville ympyränmuotoisille raidoille eli urille tai sitten yhdelle pitkälle spiraalinmuotoiselle uralle. Usein tietoa voidaan tallentaa levyn molemmille puolille, jolloin levymuistin tallennuskapasiteetti kaksinkertaistuu: levy voidaan kääntää tai sen molemmille puolille voi olla oma lukupää.
Joukko levy-yksikköjä voidaan koota yhdeksi RAID-kokoonpanoksi tallennustilan kapasiteetin, nopeuden tai toimintavarmuuden kasvattamiseksi.
Magneettiset levyt
Magneettisten levyjen lukupää muuttaa levyn pinnalla olevien magneettisten varausten vaihtelun sähkövirran vaihteluksi niiden kulkiessa lukupään ohi. Levyt ovat joko alumiinista tai lasista valmistettuja jäykkiä kovalevyjä tai joustavasta muovista valmistettuja levykkeitä. Levyt on päällystetty ohuelti magneettisella aineella.
Optiset levyt
Optisia levyjä luettaessa levyä valaistaan lasersäteellä. Lukupää muuttaa levyltä heijastuneen valon voimakkuuden sähköiseksi signaaliksi. Tunnetuimmat optiset levyt perustuvat CD- ja DVD-kuluttajastandardeihin. Niissä valoa heijastava metallikalvo on jäykästä polykarbonaattimuovista valmistetun kiekon pinnalla tai kahden muovikiekon välissä. Näissä tieto tallennetaan spiraalille, jota lukupää seuraa.
Tallennettava tieto voidaan levyn valmistusvaiheessa prässätä pieniksi kuopiksi muovikiekolle, jolloin puhutaan CD-ROM:sta tai DVD-ROM:sta. Kertaalleen kirjoitettavissa levyissä (CD-R, DVD-R, DVD+R) muovilevyn ja heijastavan metallipinnan välissä on orgaanista väriainetta, joka tummuu poltettaessa sitä infrapuna-laserilla. Useamman kerran (CD-RW, DVD-RW, DVD+RW, DVD-RAM) kirjoitettavissa levyissä heijastavan pinnan ja muovilevyn välissä on kahden dielektrisen kerroksen välissä lejeerinki, joka muuttaa heijastuvuuttaan amorfisen ja kiteisen olomuodon välillä kun sitä valaistaan lasersäteellä.
Tiedonhaku muistista ja levyn geometria
Tietoa voidaan tallentaa levyn kiekkojen molemmille puolille. Levyn kiekkojen pinta on jaettu tiedon tallennusta varten yleensä ympyränmuotoisiin raitoihin, uriin, joille bitit on tallennettu peräkkäin lukupäällä.
Jokaisella kiekon pinnalla on nykyään oma lukupäänsä. Eri pintojen lukupäät on kuitenkin yleensä kytketty kiinteästi toisiinsa ja niitä liikutellaan yhdellä askelmoottorilla. Säteettäissuunnassa samalla kohtaa mutta eri pinnoilla tai kiekoilla olevat urat voidaan lukea tai kirjoittaa yhdellä kertaa liikuttamatta lukupäitä. Nämä pystysuunnassa samalla kohtaa olevat urat muodostavat sylinterin.
Jotta koko raitaa ei tarvitsisi aina kirjoittaa ja lukea kokonaan, raidat on jaettu levyn pyörimissuunnassa sektoreihin. Levyn geometria muodostuu näistä sylintereistä, lukupäistä sekä sektoreista (engl. cylinder¸ head ja sector).
Kuhunkin sektoriin tallennetaan vakiomäärä tietoa. Määrä vaihtelee eri järjestelmissä, nykyisin se on yleensä 512..8192 tavua. Hyötydatan lisäksi tallennetaan tahdistus- ja tarkistusdataa, joidenka avulla levyn lukeminen saadaan tahdistettua oikeiden bittien kohdalle ja lukuvirheet saadaan havaittua tai korjattua. Tahdistusdatan avulla myös tiedetään, millä kohtaa levyn kierrosta lukupää on.
Toisin kuin kovalevyillä, CD- ja DVD-levyillä tieto on fyysisesti tallennettu yhdelle spiraalinmuotoiselle raidalle. Raita on jaettu 2048 tavun lohkoihin.