cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ilves
Ravinto ja saalistaminen
Ilves on keskittynyt Euroopassa sorkkaeläimiin. Puolassa esimerkiksi metsäkauris ja saksanhirvi kattavat 84 prosenttia saaliseläimistä, Keski-Norjassa metsäkauriiden, porojen ja lampaiden osuus on 81 prosenttia ja Sveitsin Alpeilla metsäkauriin ja gemssin osuus 86 prosenttia. Monet ilvestutkimukset on tehty Euroopassa, ja niiden perusteella ilvesten on ajateltu olevan erikoistunut sorkkaeläimiin. Aasiassa tilanne on kuitenkin osittain toinen, sillä esimerkiksi Turkissa rusakon osuus oli paikoin jopa 90 prosenttia ravinnosta, vaikka sorkkaeläimiä olisikin ollut tarjolla. Samanlaisia tutkimustuloksia on tullut myös Jakutiasta, Mongoliasta ja Kiinan pohjoisosista. Aasiassa ilveksen saaliseläimiä ovat jäniseläinten lisäksi itäkaukasianvuohi, myskihirvi, saksanhirvi, siperianvuohi ja argaali.
Suomessa ilvesten on todettu syöneen yli 30:a eläinlajia. Tärkeimmät niistä ovat jäniseläimet, pienet hirvieläimet ja metsäkanalinnut. Itäisessä Suomessa metsäjänis ja rusakko ovat tärkeimmät ravintoeläimet, mutta läntisessä Suomessa ruokavalioon kuuluu myös valkohäntäpeuroja ja pohjoisessa poroja. Keski-Euroopassa jäniseläinten osuus on huomattavasti pienempi, Alpeilla alle 10 prosenttia saaliista ja Puolassa syksyllä ja talvella 6–11 prosenttia. Pienriistan merkitys nuorille ilveksille saattaa olla kuitenkin suurempi kuin aikuisille, ja ensimmäistä vuotta ilman emon turvaa olevat yksilöt saattavat selvitä nimenomaan pienriistan turvin.
Ilves voi saalistaa myös pienpetoja, kuten kettua, supikoiraa ja näätää. Pienpetojen saalistamisesta on sekin hyöty, että siten ilves vähentää kilpailua ravinnosta. Ilveskannan kasvu aiheuttaakin metsäkanalintujen runsastumisen, koska ilves syö vähemmän kanalintuja kuin kettu. Pienpeto voi toisaalta kontaktitilanteessa tartuttaa ilvekseen kapin. Ilves syö myös muun muassa oravia, myyriä ja jopa majavia.
Talvella ilves saa saalista 1–5 vuorokauden välein. Se yrittää useammin, mutta ei aina onnistu. Ilves saalistaa yleensä iltahämärästä aamuhämärään. Se kiertelee ja pysähtyy välillä paikalleen tarkkailemaan. Se saattaa väijyä lähellä saaliseläinten polkua tai pesäluolan vieressä tuntikausia odotellen saaliin saapumista.
Saalistaessaan ilves hiipii matalana huomaamattomasti saaliinsa lähelle ja yllättää saaliseläimen hyppäämällä muutamalla loikalla sen kimppuun. Jos saalis ei heti tässä vaiheessa jää ilveksen kynsiin, voi seurata lyhyt ja raju takaa-ajo. Peräti kaksi kolmasta kaadosta tapahtuu takaa-ajossa, mutta ilves luopuu yrityksestä, jos ei se onnistu kaatamaan saalistaan 20–30 metrin jälkeen. Ilves pystyy loikkaamaan jopa kolmen metrin korkeuteen ja pyydystämään linnun lennosta. Loikan pituus voi olla jopa 6–8 metriä. Pienet saaliseläimet ilves tappaa puremalla niitä niskaan tai selkään. Sorkkaeläimet se tukahduttaa puremalla kurkkuun.
Ilves aloittaa saaliin syömisen lihaisasta takapäästä ja jättää sisälmykset, turkin ja suurimmat luut syömättä. Lopputuloksena haaska on vielä yhtenäinen: pää ja raajat ovat kiinni vartalossa. Jos ilves ei käytä koko saalista ravinnokseen, se peittää sen maalla ja lehdillä piilottaakseen sen muilta saalistajilta. Ilves palaa saaliilleen, kunnes se on käyttänyt siitä syötävät osat.
Paikka ravintoverkossa
Ilves on huippupeto, mutta sen vaikutusta saaliseläinkantoihin ei täysin tunneta. Esimerkiksi myyriä ja hiiriä se syö niin vähän, että niiden kannan kokoon ilveksellä tuskin on vaikutusta. Ilvekset voivat kuitenkin paikallisesti vaikuttaa selvästi esimerkiksi kettu- ja metsäkauriskantaan. Ruotsissa on laskettu ilveksen aiheuttavan noin 14 prosenttia aikuisten kettujen kuolleisuutta, minkä seurauksena ilveskannan kasvu on vähentänyt kettujen määrää. Tämä puolestaan on vaikuttanut positiivisesti jänis- ja metsäkanalintukantoihin. Vaikutus voi ulottua myös metsäkauriisiin, sillä ketut syövät joinain vuosina jopa 90 prosenttia kaikista vastasyntyneistä vasoista.
Huippupedot vaikuttavat lajistoon myös pelkällä läsnäolollaan, esimerkiksi metsäkauriit käyttävät ruokailujen yhteydessä enemmän aikaa ympäristön tarkkailuun, kun ilveksiä on liikkeellä. Kettujen puolestaan epäillään välttävän alueita, joissa on runsas ilveskanta.
Suhde muihin suurpetoihin
Ilves saattaa itse joutua ahman tai suden saaliiksi. Ilvesten ei ole oletettu viihtyvän alueilla, joilla on vahva susikanta, mutta tällaisesta käyttäytymisestä ei ole todisteita. Suomessa suden ja ilveksen välillä ei todennäköisesti ole ravintokilpailua, mutta esimerkiksi Puolassa lajien ekologiset lokerot menevät selvästi päällekkäin, jos pienemmästä saaliista on pulaa.
Erik Bøgh
Erik Bøgh (1822−1899) oli tanskalainen kirjailija, kevyt tarinoija ja vaudevillejen kirjoittaja. Hänen teoksistaan mainittavia ovat sarja komedioita, jotka on julkaistu seitsenniteisenä Dramatiske arbejder, humoristisia esitelmiä Syv forelæsninger, Otte nye forelæsninger ynnä muuta. Bøgh on kirjoittanut myös omaelämäkerralliset teokset Erindringer fra mine unge dage ja Min ferste forfattertid.
Ilves
Suhde muihin suurpetoihin
Karhun ja ilveksen suhde lienee varsin neutraali. Ahmat puolestaan seuraavat ilvesten jälkiä ja etsivät mahdollisesti tähteitä. Vahva ilveskanta saattaakin hyödyttää ahmaa.
Kuolleisuus, loiset ja taudit
Ilveksiä uhkaavat monet loiset sekä virus- ja bakteeritartunnat. Täikärpäset, kirput ja punkit ovat yleisiä kesällä. Loistaudeista yleisin on kapi, joka tarttuu suorassa kontaktissa. Erakkomaisena lajina ilves ei kuitenkaan tartuta tauteja niin paljon kuin esimerkiksi kettu. Kapi ei ole tautina varsinaisesti tappava, mutta sen aiheuttama karvattomuus sekä sekundääriset infektiot heikentävät eläintä ja tekevät ravinnonhankinnan hankalaksi. Kapista kärsivä eläin yleensä nääntyy lopulta hengiltä.
Trikiinimatoja on Suomessa tavattu noin puolella tutkituista ilveksistä. Toxoplasma gondii -alkueläimen aiheuttamaa toksoplasmoosia on Suomessa havaittu yli 70 prosentilla ilveksistä.
Evoluutio ja taksonomia
Ilvesten sukuun Lynx kuuluu neljä nykyisin elävää lajia: ilveksen lisäksi iberianilves, kanadanilves ja punailves. Suku erosi omaksi linjakseen noin 3,48 miljoonaa vuotta sitten.
Ilvesten esivanhempana pidetään lajia Lynx issiodorensis, joka on lähtöisin Afrikasta. Laji levittäytyi Eurooppaan ja siitä alkoi eriytyä uusia lajeja. Euraasianilves eli ilves kehittyi Aasiassa vajaat kaksi miljoonaa vuotta sitten. Sieltä se levisi viimeisten 200 000 vuoden aikana Pohjois-Amerikkaan, missä siitä lajiutui kanadanilves.
Alalajit
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN listaa ilvekselle kuusi alalajia. Ilveksen alalajien määrästä ei ole kuitenkaan konsensusta, ja muissa lähteissä esitetään muitakin alalajeja.
IUCN:n hyväksymät alaljit:
Alalajien fylogeografiset ja morfologiset tutkimukset eivät ole olleet kovinkaan laajoja. Alalajien välillä on kuitenkin huomioitu joitakin eroja. Esimerkiksi L. l. balcanicus on pienempi kuin muut Euroopassa asuvat ilvekset, ja sen turkki on harvempi. Geneettistenkin tutkimusten perusteella Balkanin ilves eroaisi nimialalajista. Vuonna 2014 julkaistujen tutkimusten perusteella ilvesten mitokondriaalinen dna ja mikrosatelliitit viittaavat puolestaan kolmeen kladiin, jotka eivät vastaa alalajijakoa.
Kanta
Ilves on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan elinvoimainen. Ilveskannan koosta erityisesti Aasian maista ei ole saatavilla täysin luotettavaa tietoa, joten lajin populaation maailmanlaajuisesta koosta ei ole kuin arvioita. Vuonna 2003 Venäjällä arvioitiin olevan 22 500 ilvestä ja Mongoliassa 10 000 ilvestä. Kiinassa vuonna 2009 oli noin 27 000 ilvestä.
Euroopassa oli vuosien 2012–2016 arvion mukaan 8 000 – 9 000. Lukuihin ei lasketa Venäjän eikä Valko-Venäjän kantaa. Euroopan ilvekset jaetaan yhteentoista osapopulaatioon. Euroopan komission verkkosivujen mukaan populaatioiden koot ovat seuraavat:
Luonnonvarakeskus arvio syksyllä 2021 Suomen ilveskannaksi 2 155 – 2 280 yli vuoden ikäistä yksilöä. Suomalaiset ilvekset kuuluvat Karjalan osapopulaatioon, joka käytännössä jatkuu Suomesta Karjalan kautta Venäjälle ja aina Uralvuoristolle asti.
Suomen kanta on pienentynyt vuoden 2014 tasosta, jolloin se oli suurimmillaan, noin 2 800 yksilöä. Siihen asti kanta kasvoi ja oli noussut yhdeksi Euroopan maiden vahvimmista. Runsastumisen taustalla ovat olleet vuonna 1962 tapahtunut osittainen rauhoitus ja vuonna 1968 koko Suomessa ilveksen metsästyksen muuttuminen erikoisluvanvaraiseksi, ilvesten vaeltaminen Venäjältä ja Ruotsista, metsästyksen väheneminen ja jossain määrin myös ravintoeläinten, kuten valkohäntäpeuran ja metsäkauriin, runsastuminen. Lisäksi 1980-luvulla Hämeen Pirkanmaalle siirtoistutettiin muutamia ilveksiä Itä-Suomesta.
Venäjällä ilveksen kannan uskotaan olevan joillain alueilla vakaa, mutta joillain myös vähenemään päin. Kiinassa laji on listattu vaarantuneeksi, mutta esimerkiksi Sisä-Mongolian kannan uskotaan olevan vahvistumassa. Armeniassa ilveksen ajatellaan olevan yleinen ja Azerbaidžanin kannan vakaan. Iranin kannan on ehdotettu olevan vaarantunut, ja Kirgisiassa laji on luetteloitu silmälläpidettäväksi. Tadžikistanissa ilves on harvinainen ja Uzbekistanissa vaarantunut. Nepalin kanta on heikkenemässä, ja laji vaarantunut. Pakistanissakin yksilömäärä on vähenemässä.
Uhat
Euroopassa ilvekseen kohdistuu painetta muun muassa metsästäjiltä ja karjankasvattajilta, joilla on paikoin konflikteja ilveksien kanssa. Lisäksi ilveksen kantaan vaikuttavat vaino, elinympäristöjen häviäminen ja pirstoutuminen sekä onnettomuuskuolleisuus. Ilveksen elinympäristöjen heikkenemisen taustalla on erityisesti uuden infrastruktuurin rakentaminen. Jossain osapopulaatioissa uhkia aiheuttaa myös perinnöllisen muuntelun vähyys.
Aasian puolella karjankasvatus, rakentaminen, kaivostoiminta, metsäteollisuus ja salametsästys ovat ongelmia. Ilvestä kaadetaan erityisesti kostona karjakuolemista ja turkkikaupan takia. Venäjällä laji on tärkeä turkislaji.
Suojelu
Ilves on CITES-sopimuksen liitteen II laji ja suojeltu myös Bernin sopimuksen kolmannessa liitteessä. Ilves on suojeltu useissa levinneisyysalueensa maissa, joissa sen metsästys on myös kiellettyä. Lajia saa poikkeusluvalla metsästää Ruotsissa, Suomessa ja Romaniassa. Riistalaji se on Virossa ja Norjassa, ja Latviassa sitä on luvallista myös urheilumetsästää. Venäjällä ilvestä voi metsästää alueilla, joilla sitä esiintyy runsaasti.
Haitta
Muihin Euroopan suurpetoihin verrattuna ilveksestä on vain vähän haittaa ihmiselle. Pienuutensa takia ilveksestä ei ole suurempaa vaaraa täysikasvuiselle ihmiselle, mutta se voi saalistaa kotieläimiä, lähinnä poroja, lampaita ja irrallaan kulkevia kesykissoja. Ilveksen aiheuttavat kotieläintappiot ovat suhteellisen pieniä, eikä sitä pääsääntöisesti pidetä Euroopassa ongelmana. Norjassa ilvekset tappavat kuitenkin vuosittain huomattavan määrän lampaita ja Norjan, Ruotsin ja Suomen pohjoisosissa poroja.
Terve ilves karttaa ihmistä, vaikka saattaakin liikkua asutuksen tuntumassa varsinkin pimeään aikaan saalista etsimässä. Jos ilves tulee ahdistetuksi nurkkaan, se voi hyökätä ihmisen päälle. Suomessa on raportoitu vain muutama Ilveksen hyökkäys ihmistä kohtaan 2000-luvulla. Yksittäisiä tapauksia tunnetaan myös muualla Euroopassa, mutta kaikissa tilanteissa ilves on ollut loukkaantunut, vangittu tai vesikauhuinen. Ilvekset eivät pääsääntöisesti hyökkää provsoimatta ihmisten kimppuun, mutta esimerkiksi koirien kimppuun naarasilvekset voivat käydä puolustessaan poikasiansa.
Metsästys
thumb|[[Eero Järnefeltin maalaus Ilveksen metsästys.]]
Käyttöhistoria
Ilvestä on pidetty historian aikana merkittävänä turkiseläimenä. Sitä on arvostettu erityisesti Siperian itäosissa, Mongoliassa ja Kiinassa, jossa ilveksen turkkia on käytetty talvivaatteiden tekemiseen. Ilveksen turkilla alkoi Suomessa olla kysyntää jo 1100-luvulla, ja niitä alettiin käyttää maksuvälineenä. Vuosien 1542–1543 Ruotsin kruunu kirjanpidon perusteella yhdellä ilveksen nahkalla pystyi kuittamaan 5–10 veronahkaa. Oravannahkoja tarvittiin yhteen veronahkaan jopa 12 kappaletta. Ilveksiä metsästettiin Suomessa erityisesti Satakunnassa ja Hämeessä. Tuolloin uskottiin, että oli olemassa runsastäpläinen kissailves, punaturkkinen kettuilves ja lähes täplätön ja harmaasävyinen susi-ilves.
Mammals of the Soviet Union -teoksen mukaan ilvestä on käytetty ravinnoksi useissa maissa. Entisessä Neuvostoliitossa ilvestä on syöty ainakin Baltian maissa, Siperiassa ja Venäjän Kaukoidässä, missä sitä on pidetty herkkuna. Sitä on syöty myös läntisessä Euroopassa. Venäjän hovien juhla-aterioilla tarjottiin paistettua ilvestä vielä 1800-luvulla. Konsuli Eero Lampio kertoo olleensa metsästämässä Imanteron seudulla ilvestä vienankarjalaisen ystävänsä Laasarin kanssa lähinnä urheilumielessä, mutta käyttäneensä siitä parhaat palat nuotiolla paistettuna herkkuna, mihin Laasari suhtautui epäluuloisesti vanhauskoisen vaimonsa takia peläten tämän ”lakkoh miehel heittäikse”, jos saa tietää. Ilveksen rasvaa on käytetty Uralilla reumasairauksien hoitoon.
Metsästys Suomessa
thumb|Kaadettu ilves ja metsästäjiä 1920-luvulta. Kuva [[Lusto (museo)|Luston Kalle Kuuselan kokoelmasta.]] Ruotsin hallitus kehotti 1700-luvulla maaherroja edistämään susien pyyntiä. Myrkkyä alettiin käyttää myös ilvesten ja ahmojen metsästämiseen. Tapporahoja alettiin susien lisäksi maksaa myös ilveksistä. Suomen ruhtinaskunta sai vuonna 1868 ensimmäisen metsästyslakinsa, jonka tavoitteena oli muun muassa petojen hävittäminen. Hävitysvimma kohdistui alkuun susiin, mutta susisaaliin pienentyessä metsästäjät siirtyivät myös ilvekseen.
Suurimman osan 1800-lukua ilvestä kaadettiin noin sata ilvestä vuodessa, mutta vuosien 1880–1892 välillä ilvessaalis oli yli 3 800 yksilöä. Kanta romahti metsästyksen takia, ja Ahvenanmaan viimeinen ilves kaadettiin 1890-luvulla. Ilves oli hävitetty 1900-luvun alkuun mennessä lähes koko Lounais- ja Länsi-Suomesta, ja 1930-luvulle tultaessa laji oli hävitetty lähes koko Suomesta. Yhtenäinen levinneisyysalue talvella 1954 oli Ilomantsin ja Pielisjärven rajaseuduilla sekä Lapin itäosissa. Tapporahaa maksettiin kuitenkin vielä vuoteen 1962.
Ilves rauhoitettiin osittain vuonna 1962, mutta itärajan kunnissa metsästys oli edelleen sallittu. Suomen kanta oli tuolloin 30–40 yksilöä. Metsästyskielto asui voimaan vuonna 1976, ja ilveskanta alkoi toipua. Metsästys sallittiin erikoisluvalla taas vuonna 1983, ja saalismäärät alkoivat taas kasvaa kannan kasvaessa. Vuonna 1990 ilveksiä oli jo noin 700, ja 1980-luvun lopulla ilveksiä kaadettiin noin 90 vuodessa. Ilveksien minimikanta-arvio vuonna 2010 oli peräti 2 300 – 2 500 yksilöä. Tuolloin maa- ja metsätalousministeriö asetti kannanhoidollisen metsästyksen tavoitteeksi kannan kasvun pysäyttämisen ja alueellisen pienentämisen.
Ilvekset, kuten muutkin Suomessa esiintyvät suurpedot, ovat pääosin rauhoitettuja. Kannansäätelyllisten toimien takia Suomen riistakeskus antaa kuitenkin poikkeuslupia ilveksen metsästämiseen. Niitä annettiin poronhoitoalueen eteläpuolisen Suomen metsästyskaudelle 2021–2022 yhteensä 320. Lupia pyritään kohdentamaan alueille, joissa ilveskanta on suurin tai voimakkaasti kasvanut. Ilveksen metsästyskausi on 1. joulukuuta – 28. helmikuuta poronhoitoalueilla metsästys alkaa jo lokakuun alussa.
Suomen ilveskannan hoitosuunnitelman mukaan maa- ja metsätalousministeriön tavoitteena on, että ilveskanta on elinvoimainen ja suotuisalla suojelutasolla. Hoitosuunnitelmassa katsotaan kannanhoidolla olevan neljä päätavoitetta: Suomen ilveskannan tulee säilyä elinvoimaisena, elinvoimaisen ilveskannan läsnäolosta koituvat haitat tulee minimoida, kansalaisten ilvestietämystä tulee lisätä ja ilveskannan tulee säilyä ihmisarkana.
Suomen luonnonsuojeluliiton mukaan ilveksen poikkeuslupakiintiö on liian suuri, ja sitä pitäisi vähentää. Liiton mukaan suuremmasta ilveskannasta olisi taloudellistakin hyötyä, koska se voisi hillitä kauriskannan kasvua.
Metsästys muualla maailmassa
Ilveksen metsästys on sallittua kaikkiaan noin kymmenessä maassa. Virossa metsästyskiintiö on pienempi kuin vuosittainen populaation kasvu. Latviassa kiintiö määritellään toimintasuunnitelmassa, ja metsästyksen kautta on tarkoitus saada tukea suojelutöille. Norjassa kantaa säädellään populaation koon perusteella. Ruotsissa kantaa rajoitetaan erityisesti poronhoitoalueilla, mutta muualla maassa metsästys on huomattavasti rajatumpaa. Romaniassakin metästys on sallittuja luononsuojelullisten kriteerien sekä vahinkojen ehkäisemiseksi.
Ranskassa ilvestä saa kaataa vain karjavahinkojen ehkäisemiseksi, eikä lupia anneta kuin muutama vuodessa. Serbiassa kaatolupia saa vain tieteellisiin tarkoituksiin. Slovakiassa ja Sloveniassa poikkeuslupia saa karjan- ja riistansuojeluun sekä tutkimuksellisiin tarkoituksiin.
Venäjällä ilvestä saa metsästää kaupallisiin tarkoituksiin, ja metsästyskiintiöt määritellään alueittain. Mongoliassa lajia saa kaataa sekä metsästysmuistoiksi että omaan toimeentuloon.
Tarinaperinne
thumb|Ilves keskiaikaisessa [[bestiaarissa. Niissä se esitettiin usein virtsaamassa, koska ilveksen virtsan uskottiin muuttuvan lyncurium-jalokiveksi.]] thumb|Varhaisin tunnettu kuvaus [[Ilves (tähdistö)|Ilveksen tähdistöstä Johannes Heveliuksen teoksessa.]] Suomalaisissa kertomuksissa, tarinoissa ja taiteessa ilves esiintyy huomattavasti harvemmin kuin muut Suomen suurpedot. Siihen ei myöskään liitetä erityisen paljon uskomuksia. Tämän on arveltu johtuvan siitä, että ilves elelee piilossa ihmiseltä ja se on aina ollut hyvin harvalukuinen, 1800-luvulla jopa lähes kadonnut Suomesta. Ilves on harvinainen saduissa myös muualla Euroopassa, mutta Pohjois-Amerikan alkuperäisasukkailla paikallisiin ilveslajeihin liittyy selvästi enemmän tarinakulttuuria.
Ilvekseen on kuitenkin liitetty tuhansien vuosien ajan joitakin uskomuksia ja tarinahistoriaa. Roomalainen luonnontutkija Plinius vanhempi esimerkiksi kirjoitti jo ensimmäisellä vuosisadalla ilveksen virtsasta. Hänen mukaansa virtsa muuttuu maaperässä erikoiseksi lyncurium-jalokiveksi, jolla on salaperäisiä voimia. Keskiaikaisissa petokirjoissa ilves kuvattiin usein virtsaamassa ja virtsan muuttumista lynciuriumiksiä.
Italiassa perustettiin 1600-luvulla niin sanottu Ilvesten akatemia Accademia dei Lincei, joka on yksi maailman vanhimmista tiedeyhdistyksistä. Sen tunnuksena on Kerberoksen kanssa taisteleva ilves. Ilveksellä uskottiin oleva myyttinen näkökyky, jolla se voisi nähdä epätoden läpi totuuteen. Ilveksen mukaan nimettiin 1600-luvulla tähdistö, jonka tähdistä suurin osa on niin himmeitä, ettei niitä voi nähdä paljain silmin. Nimen uskotaan tulevankin ilveksen katseesta, jonka omaava voisi nähdä koko tähdistön.
Näköaistiin viittaa myös sanonta ”tarkka kuin ilves”. ”Veljekset kuin ilvekset” viittaa puolestaan todennäköisesti tilanteeseen, jossa samannäköiset veljekset nahistelevat toistensa kanssa.
Taideaiheena
Ilves mainitaan Kalevalassa monta kertaa eri yhteyksissä. Aleksis Kiven Seitsemässä veljeksessä on ilvesjahtikohtaus. Ilves esiintyy vuonna 1998 valmistuneessa suomalaisessa elokuvassa Poika ja ilves.
Kuvanveistäjä Jussi Mäntynen teki useita ilvespatsaita. Ilvestä ovat maalauksissaan kuvanneet esimerkiksi von Wrightin veljekset ja syväpainografiikassaan Lennart Segerstråle.
Tunnuseläimenä
Ilves on kuva-aiheena Kanta-Hämeen maakunnan vaakunassa sekä Heinolan, Janakkalan, Mäntän ja Vanajan kunnanvaakunoissa. Se on myös Kanta-Hämeen maakuntaeläin ja Heinolan kaupungin nimikkoeläin. Lisäksi ilves on kuvattuna entisen Purmon kunnan vaakunassa. Ilves on tuttu myös urheiluseura Tampereen Ilveksestä.
Hämeen ilves on ollut myös joukko-osastotunnuksena Puolustusvoimissa, ainakin Hämeen rykmentissä ja Lapin lennostossa. Ilves oli 2014 lakkautetun Hämeen rykmentin lipussa, joukko-osastoristissä ja joukko-osastotunnuksena univormussa. Hämeen rykmentille lippu periytyi aiemmalta Tampereen rykmentiltä, ja samankaltaista lippua käytti jo Kustaa II Aadolfin 1632 perustama Hämeen rykmentti kolmikymmenvuotisessa sodassa. Lapin lennosto taas käyttää Hämeen ilvestä lipussaan ja joukko-osastoristissään. Ilves on jäänyt lennoston symboliikkaan siksi, että se oli vuoteen 1973 sijoitettuna Tikkakoskelle ja oli nimeltäänkin vuoteen 1974 asti Hämeen lennosto.
Georg Gehring
Georg Gehring (14. marraskuuta 1903 Frankenthal – 31. lokakuuta 1943 Stettin) oli saksalainen painija, olympiamitalisti ja kaksinkertainen Euroopan mestari. Gehringin uralla keskeisiä kilpakumppaneita olivat Ruotsin Rudolf Svensson ja Carl Westergren, Suomen Hjalmar Nyström sekä maanmiehet Kurt Hornfischer ja Willi Müller.
Georg Gehring voitti vuonna 1921 eli 18-vuotiaana nuorten Euroopan mestaruuden. Hän esiintyi ensimmäisen kerran miesten vuoden 1925 EM-kisoissa sijoittuen kreikkalais-roomalaisessa painissa raskaan sarjan eli yli 82,5 kiloissa neljänneksi. Seuraavana vuonna hän otti Euroopan mestaruuden Riiassa voitettuaan Unkarin Stefan Dömenyn, Tšekkoslovakian Josef Urbanin ja loppuottelussa Ruotsin Johan Richthoffin. Seuraavan kerran Gehring esiintyi kansainvälisissä mittelöissä Amsterdamin olympialaisissa voitoilla Italian Donatista, Ranskan de Lafranchista, Tanskan Larsenista ja Turkin Mehmet Çobanista. Sen jälkeen tuli tappion Suomen Hjalmar Nytrömille ja Ruotsi Rudolf Svenssonille. Näin tuloksena oli olympiapronssia. Seuraavana vuonna EM-kisat järjestettiin kotimaassa Saksan Dortmundissa. Siellä Gehring palasi kultakantaan voittaen viimeisissä otteluissa niin Suomen Nyströmin kuin Ruotsin Svenssonin. Vuoden 1930 Tukholman EM-kisoissa voitto Tšekkoslovakian Urbanista ja tappiot jälleen Suomen Nyströmille ja Ruotsin Svenssonille toivat pronssimitalin Gehringille. Vuoden 1931 EM-kisat Prahassa toivat jälleen pronssia voitolla Viron Viikbergistä ja Italian Donatista sekä tappioilla Suomen Nyströmille ja Ruotsin Carl Westergrenille. Vuonna 1932 Georg Gehringillä oli mahdollisuudet tulla kreikkalais-roomalaisen painin raskaansarjan olympiavoittajaksi Los Angelesin olympialaisissa, joissa hän toimi Saksan joukkueen lipunkantajana kisojen avajaisissa. Alkukierroksilla Gehring voitti pisteillä ruotsalaisen Carl Westergrenin, jota pidettiin sarjan kovimpana kilpailijana. Seuraavassa ottelussaan hän kuitenkin hävisi täysin yllättäen tšekki Urbanille, jonka hän oli jo voittanut useita kertoja ja sijoittui näin mitalien ulkopuolelle neljänneksi.
Vuodesta 1933 alkaen Gehring menetti asemansa Saksan kreikkalais-roomalaisen painia raskaansarjan ykkösenä nürnbergiläiselle Kurt Hornfischerille. Vuoden 1936 Berliinin olympialaisiin Gehring pääsi edustamaan maataan vapaapainijana raskaassa sarjassa. Tulos oli kuitenkin vaatimaton, sillä sijoitus oli seitsemäs. Hän pääsi edustamaan maataan EM-kilpailujen kreikkalais-roomalaiseen painiin vuoden 1937 EM-kisoihin Pariisiin. Menestys ei ollut enää entinen, sillä loppusijoitus oli viides tappioilla Viron olympiavoittaja Kristjan Palusalulle ja Tšekkoslovakian Josef Klapuchille.
Saksan mestaruuskilpailuissa Gehring oli 14 vuotta mitaleilla vuosina 1923-1937, joista seitsemän kertaa mestarina. Hän kilpaili kansallisella tasolla myös painonnostossa ja yleisurheilun heittolajeissa.
Georg Gehringin elämä päättyi sodan aikana Stettinissä vuonna vain 39-vuotiaana lokakuussa 1943.
São Pedro ja São Paulo
São Pedro ja São Paulo (, Pyhän Pietarin ja Paavalin saaristo) on viidentoista pienen luodon ja karin ryhmä Atlantin Valtamerellä. Se sijaitsee Pasaatien kohtaamisvyöhykkeellä hiukan Päiväntasaajan pohjoispuolella. Se on erityinen kunta Brasilian Pernambucon osavaltiossa ja sijaitsee noin 940 km päässä Brasilian rannikkokaupunki Tourosista, 625 km koilliseen Fernando de Noronhan saaristosta, ja 1824 km päässä Länsi-Afrikan rannikolta. Se on yksi harvoista paikoista, joissa Atlantin keskiselänne ulottuu merenpinnan yläpuolelle.
Saaristo on luonnonsuojelualue vuodesta 1986. Brasilian laivastolla on ollut saarilla tutkimuslaitos vuodesta 1998. Tärkein taloudellinen toiminta luotojen ympäristössä on tonnikalan kalastus.
Historia
vasen|thumb|Periskoopin näkymä - USS Triton (1960) 20. huhtikuuta, 1511 Portugalin laivasto löysi luodot vahingossa matkalla Intiaan. Pyhän Pietarin mukaan nimetty karavelli ajoi karille ja sen miehistö pelastettiin Pyhä Paavali -nimiseen alukseen, ja saaret saivat nimensä näiden laivojen mukaan.
Charles Darwin kävi täällä vuonna 1832 ensimmäisellä osuudella hänen matkan HMS Beagle ympäri maailmaa. Darwin luetteli kaikki eläimet ja huomasi että saarilla ei ole yhtään kasvia tai edes jäkälää. Darwin löysi kaksi lintua, suuren ravun ja joukon hyönteisiä jotka elivät lintujen höyhenistössä, pesässä tai ulosteissa. Darwinista tuntui, että täällä voi nähdä, miten elämä levisi uusille alueille. Darwin huomasi, että nämä pienet saaret eivät ole vulkaanisia, vaan syntyneet mannerliikuntojen seurauksena. Toinen kuuluisa saaristossa vieraillut henkilö oli Ernest Shackleton matkallaan Etelämantereelle.
Belmonten luodolle perustettiin majakka vuonna 1930. Se tuhoutui maanjäristyksissä, nykyinen majakka on rakennettu vuonna 1995.
1960-luvun alussa saaristo toimi lähtökohtana ja päätepysäkkinä ensimmäiselle maailmanympäripurjehdukselle pinnan alla, jonka suoritti Yhdysvaltain ydinkäyttöinen sukellusvene USS Triton.
Tutkimusasema
25. kesäkuuta 1998 Brasilian laivasto avasi saaristossa tutkimusaseman (ECASPSP). Asemalla työskentelee jatkuvasti neljä tutkijaa, jotka vaihtavat vuoroja 15 päivän välein. Jatkuva miehitys takaa Brasilialle oikeudet lähivesien taloudelliseen hyödyntämiseen.
Kesäkuussa 2006 maanjäristys voimakkuudeltaan yli kuusi Richterin asteikolla ravisteli saaristoa. Sen synnyttämä tsunami vahingoitti tutkimusasemaa.
Maantiede
oikea|pienoiskuva|Kartta saaristosta São Pedro ja São Paulo sijaitsee Atlantin Valtamerellä, 100 km Päiväntasaajan pohjoispuolella ja on Brasilian ainoa saaristo Pohjoisella pallonpuoliskolla. Pinta-ala on yhteensä noin 1,7 ha ja suurin korkeus on 18 m. Saaristo koostuu useista kareista ja viidestä suuremmasta luodosta: Merenpohja niiden rannikolla on yli 3650 metrin syvyydellä. Yhdelläkään luodolla ei ole pysyvää makean veden lähdettä.
Biologia
Vain suurimmalla luodolla, Belmontella, on kasvillisuutta eli sammalia ja heiniä. Muut kivet ovat enimmäkseen karuja, lukuun ottamatta joitakin merileviä ja sieniä, jotka sietävät suolapärskeitä. Luodoilla elää merilintuja, kuten ruskosuula (Sula leucogaster), ruskotiira (Anous stolidus), ja tummaruskotiira (Anous minutus), sekä hyppyrapuja (Grapsus grapsus), hyönteisiä ja hämähäkkejä.
Johann Gutslaff
Johann(es) Gutslaff, myös: Gutsleff (k. 1657) oli virolainen pappi ja kirjailija. Hänestä tuli 1630 Liivinmaan Urvastun seurakunnan pappi. Hän julkaisi 1644 Kurtzer Bericht und Unterricht Von der Falsch-heilig genandten Bäche in Lieffland Wöhhanda, joka on tärkeä mytologinen lähde, ja 1648 Observationes Grammaticae circa linguam Esthonicam. Tämä viron kielioppi on toinen järjestyksessä. Sen laajuus on noin 140 pientä sivua, josta sanakirjaa on nelisenkymmentä sivua. Kieliopillinen esitys on huomattavasti parempi kuin ensimmäisessä, Heinrich Stahlin viron kieliopissa. Siinä on otettu huomioon myös eteläviroa.
Tšekin kielen instituutti
pienoiskuva|Instituutin toimitila [[Brno|Brnossa. ]] Tšekin kielen instituutti (tšekiksi Ústav pro jazyk český, lyh. ÚJČ) on Tšekin tiedeakatemian alaisuudessa toimiva instituutti, jonka näkyvin tehtävä on toimia tšekin kielen kielenhuoltajana. Lisäksi se tutkii itse, tai tukee muiden tekemää tutkimusta, tšekin kieltä. Lisäksi moni sen omista tutkijoista myös opettaa yliopistoissa.
Instituutti on perustettu vuonna 1891.
Libanon kesäolympialaisissa 2016
Libanon osallistui kesäolympialaisiin 2016. Sitä edusti yhdeksän urheilijaa seitsemässä lajissa. Joukkueen lipunkantajana avajaisissa toimi judoka Nacif Elias.
Tšekin kielen instituutti
ÚJČ ylläpitää kahta tärkeää teosta internetissä: Nykytšekin akateeminen sanakirja sekä Tšekin kielen hakuteos.
Mitä vikaa on homoseksuaalisuudessa?
Mitä vikaa on homoseksuaalisuudessa? (What's Wrong With Homosexuality?) on John Corvinon kirja vuodelta 2013. Teoksen on suomentanut Kirsi Luoma ja julkaissut suomeksi Like.
Neidenin kirkko
thumb|Sisällä seinien hirsipinta on näkyvissä. Neidenin kirkko on Etelä-Varangin evankelis-luterilaisen seurakunnan kirkko Neidenin kylässä Finnmarkin läänissä Norjassa. . Se on vihitty käyttöön vuonna 1902, ja siellä on 155 istumapaikkaa. . Kirkkoa kutsutaan myös Neidenin kappeliksi.
Rakentaminen ja ulkoasu
Kirkon on suunnitellut arkkitehti Karl Norum. Hän oli norjalaisten sauvakirkkojen ihailija, ja Neidenin kirkko muistuttaakin sauvakirkkoa. Rakenteellisesti se ei ole sauvakirkko, vaan se on tehty hirrestä Trondheimissa toimineessa esivalmistettuja taloja valmistaneessa tehtaassa, josta se on kuljetettu ja pystytetty Neideniin.
Sisätilat
Sisällä seinähirret ovat näkyvissä. Keskilaivan seinien alaosa on tuettu pilarein. Pilareiden välille on rakennettu kaaret, jotka erottavat sivulaivat keskilaivasta. Kaarien kulmat eli spandrillit on koristeltu veistetyin lehtikuviokoristein, joiden tyyli on jugendin ja lohikäärmetyylin yhdistelmää. Ikkunoiden karmit, puitteet ja listat ovat hienostuneen yksikertaista jugendia.
Kirkon korkea keskilaiva luo vaikutelman sauvakirkoista, joille korotettu sisäkatto on tyypillinen. Sivulaivat, portaikko ja kuori viittaavat sauvakirkoissa käytettyihin portiikkeihin.
Kirkossa on sekä ulko- että sisäpuolella runsaasti veistokoristeita. Pääoven portaiden pylväillä on veistokoristellut ”naamiot”, ja ne näyttävät toivottavan vierailijan ystävällisesti tervetulleeksi. Sama koristeaihe toistuu monissa paikoissa, muun muassa konsoleissa sisällä.
Puinen alttariveistos on todennäköisesti tehty samassa tehtaassa kuin itse kirkkokin ja lienee arkkitehti Norumin suunnittelema. Alttariveistosta koristava krusifiksi on ilmeisesti ulkomaista alkuperää. Kirkon sisustuksen yksityiskohdat on maalannut vesisaarelainen koristemaalari A. Andersen, joka on suunnitellut ja toteuttanut myös alttariveistoksen ja saarnastuolin koristemaalaukset Kirkon sisäväritys on alkuperäinen.
Historia
Neidenissä oli ollut kolttien ortodoksinen Pyhälle Yrjölle omistettu kappeli vuosisatoja. 26 neideniläistä perhettä tiedusteli vuonna 1898 kirkko- ja opetushallitukselta mahdollisuutta saada Neideniin kirkko ja hautausmaa. Toive toteutui. Yhtenä syynä on pidetty myös tarvetta vahvistaa Norjan näkyvyyttä syrjäisellä Venäjän vastaisella rajaseudulla.
Tahir Aydoğdu
Tahir Aydoğdu (s. 1959 Istanbul) on turkkilainen muusikko. Hänen instrumenttinsa on kielisoitin kanun. Hänen musiikkiinsa on turkkilaisten musiikkiperinteiden lisäksi vaikuttanut esimerkiksi jazz. Hän on työskennellyt esimerkiksi Modern Folk Üçlüsü -kokoonpanossa, jonka kanssa on esiintynyt sellaisissa maissa kuin Italiassa, Pakistanissa, Malesiassa, Venäjällä, Kiinassa ja Yhdysvalloissa. Aydoğdu on myös kirjoittanut musiikkiaiheista, toiminut opetustehtävissä ja johtanut Ankaran radiossa turkkilaisen perinnemusiikin osastoa.
Elämä ja ura
Aydoğdu on soittanut instrumenttiaan Selman Adan baletissa Ali Baba & Forty Kharamies ja Turgay Erdenerin baletissa Afife. Hän myös sovitti musiikin Harem-balettiin, jonka koreografian teki Merih Çimenciler.
Aydoğdu on muun musiikillisen toimintansa ohessa johtanut turkkilaiskuoroja ja jatkanut esiintymistä Ankaran radiossa. Hän on pitänyt seminaareja esimerkiksi Hannoverin musiikki-, teatteri- ja mediayliopistossa, Lähi-idän teknillisessä yliopistossa (Ankara), Gazin yliopistossa (Ankara) ja Selçukin yliopistossa (Konya).
HMS King George V (1911)
HMS King George V oli Britannian kuninkaallisen laivaston King George V -luokan taistelulaiva.
Valmistus
Alus tilattiin Portsmouthin telakalta, missä köli laskettiin 16. tammikuuta 1911. Alus laskettiin vesille 9. lokakuuta ja se otettiin palvelukseen marraskuussa 1912.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivaston 2. taistelulaivaviirikön lippulaivaksi. Ensimmäisen maailmansodan syttyessä King George V liitettiin viirikön, joka koostui sen sisaraluksista sekä  Orion-luokan taistelulaivoista, mukana Suureen laivastoon. Alus jatkoi viirikön lippulaivana.
Alus osallistui 1916 Skagerrakin taisteluun, jossa se ei kärsinyt vaurioita.
King George V siirrettiin 1919 Devonportissa reserviin käytettäväksi koululaivana. Vuodesta 1923 alkaen alusta käytettiin tykistön maalina. Se myytiin romutettavaksi joulukuussa 1926.
Muğlan maakunta
Muğlan maakunta on yksi Turkin 81 maakunnasta. Se sijaitsee Länsi-Turkissa.
Black Audio
Black Audio on suomalainen vuonna 1997 perustettu rockyhtye. Se on urallaan julkaissut neljä albumia.
Muğlan maakunta
Maakunta rajoittuu Välimereen etelässä, Egeanmereen lännessä, Aydıninin, Denizlin ja Burdurin maakuntaan pohjoisessa sekä Antalyan maakuntaan etelässä.
Maakunnan tärkein tulonlähde on matkailu.
Piirikunnat
thumb|230px|left|Muğlan maakunnan piirikunnat Maakunta on jaettu 13 piirikuntaan.
811 Naval Air Squadron
811 Naval Air Squadron (811 NAS) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston ilmavoimien lentolaivue.
Palvelus
Laivue perustettiin 3. huhtikuuta 1933 Gosportissa yhdistämällä 465 ja 466 lentueet, jotka oli perustettu alun perin Gosportissa 20. ja 31. maaliskuuta 1931. Laivueen kalustona oli 12 Blackburn Ripon IIC:tä. Laivue siirrettiin 8. toukokuuta HMS Furiousille. Laivueen koneet vaihdettiin Blackburn Baffineiksi tammikuussa 1935 ja lokakuussa 1936 laivueen kalustoksi vaihdettiin Fairey Swordfishit. HMS Furiousin siirryttyä joulukuussa 1938 telakalle laivue merkittiin tukialuslentokouluksi ja se siirrettiin 31. tammikuuta 1939 HMS Courageousille. Laivueen siirtyessä 24. toukokuuta Amiraliteetin valvontaan laivue nimettiin 767 laivueeksi.
Laivue oli alun perin 767 laivue, joka nimettiin 24. toukokuuta 1939 811 laivueeksi. Southamptonissa yhdeksän päivää aiemmin perustettu 811A lentue määritti samalla laivueen numeron.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan syttyessä laivue siirrettiin HMS Courageousille ja se menetti kaikki koneensa tukialuksen upotessa 17. syyskuuta.
Ludvig Bødtcher
Ludvig Adolf (Ludwig Adolph) Bødtcher (1793−1874) oli tanskalainen runoilija. Hän oleskeli paljon Italiassa. Hän julkaisi ainoastaan kaksi runokokoelmaa. Niistä huokuu herkkä elämän ja elämänkauneuden ilo. Hänen runoelmansa ovat ilmestyneet kokoelmana Digte, ældre og nyere.
811 Naval Air Squadron
Toinen maailmansota
Laivueen kalustoon lisättiin kolme Grumman Wildcattia ja se siirrettiin helmikuussa 1943 HMS Biterille saattuepalvelukseen. Laivueen koneet vaurioittivat kahta saksalaista sukellusvenettä 25. huhtikuuta U-203:a ja 12. toukokuuta U-89:ää. Kumpikin sukellusvene jätettiin pinta-alusten tuhottaviksi. Laivue palasi rannikkolennoston alaisuuteen 1944 ollen maissa pääosan vuodesta.
Laivue siirrettiin syyskuussa 1944 HMS Vindexille Jäämeren saattueiden suojaamiseksi. Laivueen kalustona oli tällöin 12 Fairey Swordfishia ja neljä Grumman Wildcattia. Laivue lakkautettiin 9. joulukuuta 1944.
Laivueen kalustona oli sodan jälkeen De Havilland Sea Mosquito TR.33 -lentokoneet.
Aškunin kieli
Aškunin kieli on Afganistanin Laghmanin ja Kunarin maakunnissa puhuttava nuristanilainen kieli. Sen länsimurretta puhutaan Laghmanissa Kabuliin laskevan Alingarin sivujokien varsilla ja itämurretta Kunarin sivujoen Pechin laaksossa. Puhujia arvioidaan olevan noin 5 000, joista 3 000 puhuu länsimurretta. Toisen tiedon mukaan aškunin puhujia on ehkä 7 000.
Riihijärvi (Eurajoki)
Riihijärvi on Harjajuovan–Pinkjärven vesistöön kuuluva pieni järvi Eurajoella, osaksi entisen Luvian kunnan alueella Satakunnassa. Järvi laskee suo-ojaa pitkin viereiseen Pinkjärveen ja osa järvestä kuuluu Pinkjärven Natura 2000 -suojelualueeseen. Järven korkeus merenpinnasta on sama kuin viereisen Pinkjärven eli 29,3 metriä. Järven pinta-ala on 25,56 hehtaaria ja rantaviivan pituus 2,43 kilometriä. Järven avovesialue on avosoiden ja ruovikoiden ympäröimä.
Yrityskauppa
Maailman suurin yrityskauppa tehtiin, kun AOL osti vuonna 2000 Time Warnerin 186,2 miljardilla dollarilla. Suomen suurin yrityskauppa tehtiin, kun energiayhtiö Fortum vuonna 2015 myi Ruotsin sähkönsiirtoliiketoimintansa 6,6 miljardilla eurolla. Kun Nokia osti Alcatel-Lucentin, kyseessä oli Suomen historian ylivoimaisesti suurin yrityskauppa, jossa kauppasumma on 15,6 miljardia euroa.
Suomalaisen yrityksen myyminen ulkomaille hyödyttää yleensä Suomea, koska ulkomaisessa omistuksessa olevat yhtiöt ovat tuottavampia ja yrityksen myyminen tuo maahan johtamisosaamista ja tutkimuksen ja kehityksen osaamista. Myyjät myös usein käyttävät myyntitulojaan uuden yritystoiminnan perustamiseen.
Yrityskauppa Suomessa
Suomen kilpailulaissa yrityskaupalla tarkoitetaan
Omistuskauppa on oikeudelliselta luonteeltaan irtaimen omaisuuden kauppa, mutta kauppalaissa ei ole erityisiä säännöksiä yrityskaupoista.
Luettelo Commodore CDTV -peleistä
Tämä on luettelo julkaistuista Commodore CDTV -peleistä.
Tregami
Tregami eli gambiri on Afganistanin Kunarin maakunnassa Kunarin sivujoen Pechin varrella sijaitsevissa kolmessa kylässä puhuttava nuristanilainen kielimuoto. Sen puhujia arvioidaan olevan noin tuhat henkeä.
Kielellisesti tregami on varsinkin sanastoltaan lähellä waigalia. Se on saanut vaikutteita myös dardilaisista kielistä.
Raimo Lahti
Raimo Otto Kalervo Lahti (s. 12. tammikuuta 1946 Jyväskylän mlk.) on Helsingin yliopiston rikosoikeuden emeritusprofessori.
Pyhä liiga
Pyhä liiga voi tarkoittaa:
Loïc Duval
Loïc Duval (s. 12. kesäkuuta, 1982 Chartres) on ranskalainen moottoriurheilija. Hän on vuoden 2013 Le Mansin 24 tunnin ajon voittaja.
Raimo Lahti
Lahti on uranuurtaja suomalaisen lääkintäoikeuden alalla ja oli muun muassa vastaavana opettajana Helsingin yliopistossa vuosina 1997–2011. Hän on osallistunut aktiivisesti Suomen rikoslain kokonaisuudistukseen ja kansainväliseen harmonisointiin ja toiminut muun muassa eduskunnan valiokuntien sekä Terveydenhuollon oikeusturvakeskuksen (aik. Lääkintöhallituksen) asiantuntijana.
Loïc Duval
Ura
Karting-uransa jälkeen Duval siirtyi vuonna 2002 Ranskan Formula Campus -sarjaan voittaen sarjan mestaruuden. Vuonna 2003 Duval ajoi Ranskan Formula Renault 2000 -sarjaan voittaen myös tämän sarjan mestaruuden. Vuonna 2004 Duval kilpaili Formula 3 Euroseries -sarjassa sijoittuen sarjan 12:ksi. Vuonna 2005 Duval jatkoi F3-Eurosarjassa sijoittuen sarjan seitsemänneksi. Samana vuonna hän ajoi Macaon Grand Prix -kilpailussa paalupaikalle, mutta sijoittui lopulta kilpailussa kuudenneksi.
Raimo Lahti
Lahdella on luottamustehtäviä tieteellisissä järjestöissä, muun muassa Suomen Kriminalistiyhdistys, Suomalainen Lakimiesyhdistys, International Law Association, The International Society for the Reform of Criminal Law ja Eurooppalaisen rikosoikeuden yhdistys (Finnish Association for European Criminal Law). Hän on toimittanut koti- ja ulkomaisia julkaisuja. Hänet on nimitetty entisen Jugoslavian alueella tapahtuneita sotarikoksia käsittelevän kansainvälisen tuomioistuimen (ICTY) ad litem -tuomariksi kaudelle 2005–2009. Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen hän on ollut vuodesta 1984.
Loïc Duval
Ura
Vuonna 2006 Duval siirtyi kilpailemaan Japaniin ja kilpaili Formula Nippon -sarjassa sijoittuen sarjan kuudenneksi. Samana vuonna hän ajoi Japanin Super GT -sarjassa voittaen yhden kilpailun sijoittuen sarjan toiseksi. Vuonna 2008 Duval jatkoi Formula Nippon -sarjassa voittaen kaksi kilpailua ja sijoittuen sarjan toiseksi. Samana vuonna Duval osallistui ensi kertaa Le Mansin 24 tunnin ajoon sijoittuen kokonaiskilpailun kahdeksanneksi. Vuonna 2009 Duval onnistui voittamaan Formula Nippon -sarjan mestaruuden. Samana vuonna hän ajoi Aasian Le Mans Series -sarjassa. Vuonna 2010 Duval voitti Super GT -sarjan mestaruuden. Samana vuonna hän sijoittui Formula Nippon -sarjassa neljänneksi. Vuonna 2011 Duval sijoittui Super GT -sarjan kolmanneksi. Samana vuonna hän kilpaili jälleen Le Mansin 24 tunnin kilpailussa ollen kokonaiskilpailun viides. Vuonna 2012 Duval kilpaili uudessa FIA World Endurance Championship -sarjassa kolme kilpailua. Vuonna 2013 Duval jatkoi täyden kauden FIA WEC -sarjassa voittaen sarjan mestaruuden yhdessä Tom Kristensenin ja Allan McNishin kanssa. Samana vuonna he voittivat yhdessä Le Mansin 24 tunnin ajon.
Vuonna 2015 hän ajoi Formula E -sarjaa Miamin GP:stä lähtien saavuttaen kaksi kolmossijaa ja 42 pistettä.
Saukko
Saukko eli euraasiansaukko (Lutra lutra) on vesielämään sopeutunut näätäeläin (Mustelidae). Turkin takia saukko oli aikaisemmin haluttu riistaeläin, joten sen kanta pieneni voimakkaasti monilla alueilla metsästyksen vuoksi.
Suomessakin saukko on käynyt pari kertaa sukupuuton partaalla. Laji rauhoitettiin vuonna 1974, ja kanta on sittemmin elpynyt. Vuoden 2015 uhanalaisuustarkastelussa sen luokitus muutettiin silmälläpidettävästä elinvoimaiseksi. Se on mainittu Euroopan unionin luontodirektiivin liitteissä II ja  IV.
Koko ja ulkonäkö
Saukon ruumis on noin 50–100 senttimetriä pitkä ja sen hännän pituus on noin 28–55 senttiä. Täysikasvuinen saukko painaa 5–10 kiloa. Minkki on samanmuotoinen mutta selvästi pienempi – minkki painaa vain 0,4–2 kiloa.
Saukon ruumiinrakenne on pitkänomainen ja virtaviivainen. Jalat ovat lyhyet ja häntä kapenee tasaisesti paksusta tyvestä alkaen. Turkki on tuuhea ja vettä hylkivä. Sopeutuminen vesielämään näkyy varpaiden välissä kasvavina räpylöinä ja siinä, että saukko kykenee sukeltaessaan sulkemaan hengitystiet ja korvansa. Saukko merkitsee reviirinsä hajumerkinnällä ja ulostaa näkyville paikoille.
Levinneisyys
Saukkoa tavataan kolmessa maanosassa: Euroopassa, Aasiassa ja Afrikassa. Lajin levinneisyysalueen laajuisen kannan katsotaan olevan uhanalaisuudeltaan silmälläpidettävä. Saukkoa tavattiin ennen lähes koko Euroopassa vesistöjen äärellä – merenrannoilla, järvien ja jokien partailla. 1900-luvulla alkanut kannan taantuminen on aiheuttanut sen häviämisen monilta alueilta. Jokseenkin häiriintymätön populaatio on enää vain Norjan rannikolla, Skotlannin länsirannikolla ja Irlannissa.
Suomessa saukkoa tavataan koko maassa. 1990-luvun puolivälissä kannaksi arvioitiin 1 000–3 000 yksilöä. Kanta on kaksinkertaistunut vuosien 1989–2013 aikana, riista- ja peltokolmioiden aineistosta mallintamalla tehtyjen kannanmuutosanalyysien perusteella. Kannan voimakkain kasvu ajoittui selvästi 1990-luvulle ja 2000-luvun alkuun, jolloin kanta kaksinkertaistui. Sen jälkeen runsastuminen on tasaantunut, mutta jatkuu edelleen levinneisyysalueen reuna-alueilla. Vahvin kanta on Järvi-Suomessa. Laji on levinnyt takaisin Etelä-, Länsi- ja Pohjois-Suomeen, mutta niillä alueilla lajin kanta on vielä sen verran heikko, ettei metsästystä ole sallittu. Suomessa saukko oli merkittävä turkiseläin, mutta liiallisen metsästyksen takia sen kanta romahti ja laji rauhoitettiin vuosiksi 1938–1950. Kannan elvyttyä metsästys sallittiin uudelleen, mutta kanta väheni jälleen, jolloin saukko rauhoitettiin vuonna 1974. Metsästyksen loppuminen yhdessä vesistöjen puhdistumisen kanssa lienee pääsyy lajin runsastumiselle. Laji oli luokiteltu Suomessa silmälläpidettäväksi vuoteen 2015 asti. Vuodesta 2015 laji on ollut luokitukseltaan elinvoimainen, koska lisääntymiskykyisten yksilöiden määrä on kasvanut.
Saukko on periaatteessa makeaan veteen sopeutunut laji, mutta se voi elää myös meressä, jos se saa päivittäin turkkinsa puhdistukseen suolatonta vettä. Muuten sen vettähylkivä ominaisuus kärsii. Tämän takia saukko hankaa turkkiaan kasveihin yrittäessään irrottaa suurimmat suolakiteet.
Käyttäytyminen
Saukolla on laaja elinpiiri, jonka alueella se pesii yleensä koloissa, jotka ovat kuuluneet muille eläimille kuten ketuille tai mäyrille. Elinalueensa saukko merkitsee ulostemerkeillä. Jotkin saukkolajit puolustavat omaa reviiriä, joillakin elinpiirit voivat olla osittain tai jopa kokonaan päällekkäin. Saukolle luonteva elintapa on jatkuva kiertely. Useimmiten saukot kulkevat erakkoina omaa vesistöreittiään edestakaisin. Koiras voi hallita jopa 40 kilometrin pituudelta rantaa ja vaellella saalisretkillään keskimäärin noin 10 kilometrin verran yössä. Saukko pysyttelee mieluiten vedessä tai sen läheisyydessä. Se voi kuitenkin kulkea suuriakin matkoja maalla, esimerkiksi nälän ajamana.
Ravinto
Talvella saukko joutuu usein kalastamaan jään alla pimeässä. Tämä ei kuitenkaan tuota sille ongelmia, sillä herkkien tuntoviiksiensä avulla se pystyy pimeässäkin seuraamaan kalojen liikkeitä. Tarvittaessa saukko pystyy olemaan veden alla jopa viisi minuuttia yhtäjaksoisesti.
Lisääntyminen
Saukot ovat yksineläjiä, jotka tapaavat toisiaan vain lyhyenä lisääntymisaikana. Saukkonaaras on sukukypsä noin puolitoistavuotiaana, koiras kaksivuotiaana. Tarhassa yksilöt kypsyvät hitaammin. Kiima-aika toistuu säännöllisesti ympäri vuoden, yleensä se on kuitenkin keväällä, enimmäkseen helmi–huhtikuussa. Kaikki saukot synnyttävät maalle, usein luolaan. Poikasia on kerrallaan 1–5 ja ne syntyvät 63–65 päivän kantoajan jälkeen. Naaras hoitaa poikasensa yksin, ja poikaset seuraavat emoaan miltei koko ensimmäisen vuoden ajan. Emo opettaa poikasiaan kalastamaan, aluksi päästäen niille omaa saalistaan harjoituksen vuoksi.
Eurooppalainen saukko voi elää 17-vuotiaaksi, joskin keski-ikä jää yleensä vain kolmeen tai neljään vuoteen.
Nexus 6P
Nexus 6P on Googlen Nexus-sajaan kuuluva älypuhelin, jonka on valmistanut Huawei. Se julkaistiin vuonna 2015. Älypuhelimessa on 5,7 tuuman näyttö ja sormenjälkilukija. Puhelimen takakuori on metallia, ja sen käyttöjärjestelmä on Android 6.0 Marshmallow. Tallennustilaa on 32, 64 tai 128 gigatavua. Puhelimen etukameran tarkkuus on 8 megapikseliä ja takakameran 12 megapikseliä. Suoritin on Qualcommin Snapragon 810.
Elisaari
Elisaari (ruots. Älgsjölandet) on saari Inkoossa. Osa saaresta kuuluu virkistysalueena Helsingille ja saarella on Suomen suurimpiin kuuluva tammimetsä. Elisaaren tammilehdot ovatkin yhdessä viereisessä Orslandetissa sijaitsevan Rövassin lehtojen kanssa Natura 2000 -kohde. Oman veneen lisäksi saarelle pääsee kapean salmen yli soutuveneellä Orslandetista, johon on lossiyhteys. Saarella laiduntaa kesäisin lehmiä ja lampaita. pienoiskuva|Elgsjön kartta vuosilta 1769–1777 Saarella on pitkä historia, sillä viereinen Barösundin salmi on kauan ollut tärkeä vesireitti. Aikoinaan Elisaari kuului läheisesti Fagervikin ruukin vaikutuspiiriin. 1700-luvulla saarella oli Ruotsin kuninkaan telakka. Saarella sijaitsee myös Mellangårdin kartano, jonka historia ulottuu 1500-luvulle. Kartanon päärakennus on rakennettu vuonna 1902.
Taika
Taika tai taikuus voi tarkoittaa seuraavia:
IPad Air
iPad Air on Applen lokakuussa 2013 julkaisema taulutietokone, joka on iPad-tuoteryhmän viides laite. Se paljastettiin 22. lokakuuta 2013 ja julkaistiin "Space Grey” (suom. tähtiharmaa) ja hopean väreissä 1. marraskuuta 2013.
Sen seuraaja, iPad Air 2, paljastettiin 16. lokakuuta 2014.
Syvälampi (Luumäki)
Syvälampi Mustalampi on Etelä-Karjalassa Luumäellä Livonkylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 0,8 hehtaaria, se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Kortonjoen valuma-alueeseen (14.193) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 76,6 metriä mpy.