cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joan Crawford
Viimeiset vuodet
Crawfordin ensimmäinen omaelämäkerta A Portrait of Joan julkaistiin vuonna 1962. Se kirjoitettiin yhteistyössä haamukirjailija Jane Kesner Ardmoren kanssa. Kirjan on sanottu antavan pintapuolisen ja kiillotetun kuvauksen Crawfordin elämästä, sillä hän jätti paljon kertomatta ja kaunisteli joitakin osia. Seuraava omaelämäkerta My Way of Life julkaistiin vuonna 1971. Kirjassa kuvattiin nyt paljon syvemmin Crawfordin elämää ja uraa, minkä lisäksi elämäkerta keskittyi antamaan vinkkejä muun muassa kauneuden- ja kodinhoitoon. Crawford itse kutsui kirjaa My Way of Life ”käsikirjoitukseksi täydelliselle naiselle”.
Viimeisinä vuosinaan Crawford alkoi yhä enemmän vetäytyä julkisuudesta. Vuonna 1973 hän erosi Pepsi-yhtiön johtokunnasta terveydellisistä syistä, ja muutti kotoaan samassa kerrostalossa pienempään naapuriasuntoon. Julkisesti hän esiintyi viimeisen kerran vuonna 1974 osallistuessaan kollegansa ja pitkäaikaisen ystävänsä Rosalind Russellin kunniaksi järjestettyihin juhliin New Yorkin Rainbow Room -ravintolassa. Juhlien aikana hänet satuttiin valokuvaamaan yhdessä Russellin kanssa. Nähtyään kyseisen valokuvan seuraavan päivän lehdessä aina ulkonäöstään ja imagostaan tarkka Crawford kauhistui itseään, sillä kuva ei ollut kovin edustava. Hänen kerrotaan kuvan nähtyään sanoneen, ettei enää koskaan esiintyisi yhdessäkään valokuvassa. Hän kieltäytyi haastatteluista ja poistui asunnostaan yhä harvemmin. Crawford oli kuolemaansa edeltäneet kolme vuotta ympärivuorokautisessa sairaanhoidossa alkoholismiinsa liittyneiden terveysongelmien takia. Kaksi päivää ennen kuolemaansa Crawford antoi pois rakkaan shih tzu -koiransa, ollessaan liian heikko huolehtimaan siitä.
Joan Crawford kuoli sydänkohtaukseen 73-vuotiaana 10. toukokuuta 1977 kotonaan New Yorkissa. Kuolemansa aikaan hän sairasti lisäksi haimasyöpää. Aikoinaan hänen kuolintavastaan liikkui  huhuja, joiden mukaan hän olisi tehnyt itsemurhan. Itsemurhateorian tueksi esitettiin, että Crawfordin kuolinpäivä oli ollut hänen ja hänen neljännen aviomiehensä Al Steelen hääpäivä. Crawford tuhkattiin, ja tuhkat asetettiin kryptaan Ferncliffin hautausmaalle New Yorkin Hartsdaleen hänen 18 vuotta aikaisemmin kuolleen puolisonsa Al Steelen vierelle.
Perintö
Crawford muistetaan usein erityisesti ulkonäöstään ja Hollywood-glamouristaan, joista kummastakin hän oli hyvin tarkka. Omien sanojensa mukaan hän ei koskaan edes lähtenyt kotoaan, ellei näyttänyt nimenomaan elokuvatähti Joan Crawfordilta. Häntä onkin kutsuttu glamourin ja todellisen Hollywoodin kulta-ajan elokuvatähden ilmentymäksi. Vaikka tämä ominaisuus toi hänelle paljon ihailua, oli sillä varjopuolensakin: Crawford ei elokuvissaankaan halunnut esiintyä epäedullisessa valossa, vaan hänen oli aina näytettävä mahdollisimman hyvältä. Tämä johti lopulta tilanteeseen, jossa Crawford panosti enemmän ulkonäköönsä kuin varsinaiseen roolisuoritukseensa. Tästä on ollut seurauksena se, että nykypäivänä hänet tahdotaan muistaa ennemminkin kauniina elokuvatähtenä kuin lahjakkaana näyttelijättärenä. Elinaikanaan Crawford oli tästä hyvin loukkaantunut, sillä hän näki itsensä aina ensisijaisesti näyttelijänä ja vasta sitten elokuvatähtenä. thumb|Crawfordin käden- ja jalanjäljet on painettu betonilaatalle Los Angelesin [[Grauman’s Chinese Theatren eteen.]] Crawfordin mainetta näyttelijänä ja elokuvatähtenä on lisäksi mustannut hänen tyttärensä Christinan kirjoittama ja äitinsä kuoleman jälkeen julkaisema muistelmateos Mommie Dearest. Kirjassa Crawford esitetään hulluna ja sadistisena äitinä, jolle oma ura ja julkinen kuva on lapsiaan tärkeämpi. Christina väittikin, että Crawford oli adoptoitunut lapset vain julkisuustemppuna. Hänen veljensä Christopher vahvisti kirjan ja sen tapahtumat paikkansapitäväksi. Vaikka monet Crawfordin ystävät ja lisäksi hänen kaksi muuta lastaan kiistivät jyrkästi nämä väitteet, huonon äidin leima on säilynyt jossakin määrin Crawfordin yllä vielä vuosikymmeniä teoksen ensijulkaisun jälkeenkin.
Crawford testamenttasi kahden miljoonan dollarin omaisuudestaan huomattavan osan kaksostyttärilleen. Kaksi ensimmäistä lastaan, Christinan ja Christopherin, hän jätti perinnöttömiksi, omien sanojensa mukaan ”syistä jotka he hyvin tietävät”. Myöskään veljentyttärelleen Joan Lowelle Crawford ei jättänyt perinnöstään mitään. Suurimman osan rahoistaan hän lahjoitti suosimilleen hyväntekeväisyysjärjestöille.
Nykyään Crawfordia pidetään yhtenä Hollywoodin niin sanotun kulta-ajan merkittävimmistä ja legendaarisimmista näyttelijöistä. Vuonna 1999 Yhdysvaltain elokuvainstituutti valitsi 25 suurinta mies- ja naistähteä, ja Crawford sijoittui listan sijalle kymmenen. Samana vuonna hänet myös valittiin yhdysvaltalaisen miestenlehti Playboyn äänestyksessä sadan seksikkäimmän naisen listalle sijalle 84. Crawfordin jalan- ja kädenjäljet on ikuistettu Los Angelesin Grauman’s Chinese Theatren eteen betonilaatalle, ja hänellä on tähti Hollywoodin Walk of Famella osoitteessa 1750 Vine Street.
Rakkauselämä
Crawfordin ensimmäinen aviomies oli näyttelijä Douglas Fairbanks Jr., jonka kanssa hän avioitui kesäkuussa 1929. Fairbanks tuli näyttelijäperheestä ja oli menestynyt alalla lähinnä sukunimensä ansiosta, kun taas Crawford oli saanut raataa taatakseen menestyksensä. Erilaiset asenteet rasittivat liittoa, ja lisäksi molemmat pettivät. Avioliitto päättyi toukokuussa 1933 neljän aviovuoden jälkeen. Seuraavaksi Crawford alkoi tapailla näyttelijä Franchot Tonea. He olivat tavanneet vuonna 1933 kuvatessaan yhdessä Hänen suuri rakkautensa -elokuvaa. Crawford oli tuolloin vielä naimisissa ensimmäisen miehensä kanssa, mutta avioeron tultua voimaan muutamaa kuukautta myöhemmin he alkoivat virallisesti seurustella. Kahden vuoden seurustelun jälkeen he menivät naimisiin lokakuussa vuonna 1935. He erosivat neljä vuotta myöhemmin 1939, mutta pysyivät hyvinä ystävinä. Crawfordin omaelämäkerran mukaan hän hoiti Tonea tämän sairauden viime metreillä, ja kuoleman jälkeen sirotutti hänen tuhkansa.
Heinäkuussa vuonna 1942 Joan Crawford vihittiin kolmannen aviomiehensä Phillip Terryn kanssa. Pari oli tavannut alle vuotta aikaisemmin. Yhdessä he adoptoivat yhden lapsen. Crawfordin kolmas avioliitto osui aikaan, jolloin hän oli juuri jättänyt ensimmäisen elokuvayhtiönsä MGM:n ja siirtynyt WB:lle. Ura ei ottanut alkaakseen uudessa yhtiössä, mikä heijastui kotielämään. Myös Terryn isän pitkäaikainen ja lopulta kohtalokkaaksi koitunut sairaus koetteli parin suhdetta, sillä Terryn oli otettava hoitaakseen vanhempiensa liikesuhteet. Vuonna 1946 Terry ja Crawford ottivat avioeron. Crawford kutsui liittoa ”erehdykseksi” ja myönsi myöhemmin menneensä naimisiin Terryn kanssa lähinnä yksinäisyydestä.
Pepsi-Cola Companyn johtajan Alfred Steelen Crawford tapasi juhlatilaisuudessa vuonna 1953. Steele oli vielä tällöin naimisissa toisen naisen kanssa, mutta erottuaan vaimostaan hän otti uudelleen yhteyttä Crawfordiin ja he alkoivat seurustella. Pari meni naimisiin Las Vegasissa toukokuussa vuonna 1955. Liitto oli kaikista Crawfordin solmimista liitoista onnellisin ja päättyi vasta Steelen kuolemaan vuonna 1959. Mentyään naimisiin Steelen kanssa Crawford alkoi työskennellä miehensä johtaman Pepsi-yhtiön parissa. Hän viittasi usein Pepsiin heidän ”lapsenaan”. Steelen kuoleman jälkeen Crawford valittiin miehensä paikalle yhtiön johtokuntaan. Hän erosi paikaltaan vuonna 1973.
Neljän avioliittonsa lisäksi Crawfordilla kerrotaan olleen suhteita lukuisiin muihin miehiin. Esimerkiksi näyttelijä Clark Gablen kanssa Crawfordilla oli pitkään kestänyt rakkaussuhde, ja hän pettikin ensimmäistä aviomiestään juuri Gablen kanssa. Gable ja Crawford pysyivät läheisinä aina miehen kuolemaan vuonna 1960 saakka. Crawford oli biseksuaali, ja hänellä sanotaan olleen suhde myös Marilyn Monroen ja Barbara Stanwyckin kanssa.
Perhe
thumb|upright|left|Joan Crawford poikansa Christopherin kanssa 1951. Crawford koki useita keskenmenoja eikä koskaan saanut biologisia lapsia. Hän kuitenkin adoptoi yhteensä viisi lasta, joista hän kasvatti neljä. Ensimmäisen lapsensa hän adoptoi vuonna 1940. Kesäkuussa 1939 syntynyt tyttö nimettiin alun perin Joan Jr:ksi, mutta nimi vaihdettiin pian Christinaksi. Seuraavaksi Crawford adoptoi pojan nimeltä Christopher, joka syntyi huhtikuussa vuonna 1941. Pojan biologinen äiti vaati kuitenkin lapsensa takaisin, mutta poika annettiin myöhemmin uudelleen adoptioon. Kolmas tulokas oli lokakuussa vuonna 1943 syntynyt Christopher Terry, jonka Crawford adoptoi yhdessä kolmannen miehensä Phillip Terryn kanssa. Terry-nimi pudotettiin pois Crawfordin erottua aviomiehestään. Kaksi viimeistä adoptiolasta olivat kaksoset Cynthia (Cindy) ja Cathy, jotka syntyivät tammikuussa 1947. Lapsista vanhin, Christina, on äitinsä tavoin näyttelijä. Hän on lisäksi kirjoittanut kirjan Mommie Dearest äidistään ja hirviömäisestä lapsuudestaan. Kirjassaan hän väittää Crawfordin olleen sadistinen ja väkivaltainen juoppo, joka pahoinpiteli lapsiaan. Hänen veljensä Christopher tuki väitettä, kun taas kaksoset kiistivät ne. Kirjan pohjalta on tehty elokuva Äiti kulta, jossa Faye Dunaway esitti Crawfordia.
Crawford oli huonoissa väleissä veljensä Halin ja äitinsä Annan kanssa, mutta tuki näitä siitä huolimatta rahallisesti aina näiden kuolemaan saakka. Anna kuoli 74-vuotiaana vuonna 1958. Hal teki myös näyttelijäntöitä ja kuoli vuonna 1963. Crawford ei ottanut osaa veljensä hautajaisiin. Halilla oli yksi lapsi, joka nimettiin tätinsä mukaan Joan Crawford LeSueuriksi. Nuorempi Crawford LeSueur tunnetaan paremmin taiteilijanimellään Joan Lowe. Hän työskenteli tanssijana Broadwaylla. Biologisen isänsä Thomasin Crawford tapasi vain kerran elokuvansa Kahlittu rakkaus kuvauksissa vuonna 1934. Thomas kuoli neljä vuotta myöhemmin vuonna 1938. Crawfordilla on adoptiolastensa Christopherin, Cynthian ja Cathyn kautta yhteensä kahdeksan lastenlasta.
Muu yksityiselämä
Crawford oli intohimoinen siivooja ja hyvin tarkka hygieniastaan. Hän pesi käsiään jopa kymmenen minuutin välein eikä voinut lähteä kotoa ilman hansikkaita, sillä hän pelkäsi saavansa bakteereja käsiinsä. Crawford ei koskaan käyttänyt mitään asua tai asustetta kahteen kertaan, ellei sitä oltu käyttöjen välillä pesty. Hotellissa asuessaan hän vaati aina saada itse siivota huoneensa kylpyhuoneen ennen sen käyttöönottoa. Kotona hän seurasi vieraitaan rätti kädessä ja pyyhki huolellisesti kaikki esineet, joihin he koskivat.
Myöhempinä vuosinaan Crawford tunnustautui alkoholistiksi. Hän kertoi alkoholisminsa alkaneen noin vuonna 1938, jolloin hänen uransa laski hetkellisesti. Lisäksi aviomies Al Steelen kuolema vuonna 1959 ja Mitä tapahtuikaan Baby Janelle? -elokuvan rasittavat kuvaukset ajoivat Crawfordin juomaan yhä enemmän ja enemmän. Crawford kertoi myöhemmin tajunneensa alkoholiongelmansa 1960-luvun lopulla. Kertomansa mukaan hän oli puhunut puhelimessa tyttärensä kanssa, muttei ollut kyennyt muistamaan, mistä he olivat puhelun aikana puhuneet. Hän kertoi lopettaneensa juomisen siihen paikkaan, vaikka vielä silloin tällöin nauttikin kohtuullisesti alkoholia. Kokonaan hän lopetti alkoholin käytön vuonna 1974.
Crawfordilla oli läheinen suhde ihailijoihinsa ja hän oli lähes omistautunut heille. Jokaiseen ihailijakirjeeseen vastattiin; vastauksen kirjoitti joko Crawford itse tai joku varta vasten sitä varten palkatuista työntekijöistä. Crawfordilla oli jopa erityinen asu vastauskirjeiden kirjoittamista varten. Joinakin aikoina postia tuli niin paljon, että vastaaminen vei suurimman osan hänen vapaa-ajastaan. Kerrotaan, että hänen ollessaan matkalla Euroopassa innokas ihailijajoukko kävi hänen kimppuunsa ja repi vaatteita hänen yltään. Tarinan mukaan Crawford oli ihastunut ja syvästi liikuttunut.
Nykyaikainen viisiottelu kesäolympialaisissa 1952
Nykyaikainen viisiottelu oli Helsingin olympialaisissa 1952 mukana olympiaohjelmassa kahdeksatta kertaa. Nykyaikainen viisiottelu järjestettiin Ahveniston ympäristössä Hämeenlinnassa. Aulangolla oli kisojen päämaja.
Nykyaikaiseen viisiotteluun ilmoittautui ennätykselliset 51 kilpailijaa 19 maasta. Olympiaohjelmassa oli mukana ensimmäistä kertaa myös joukkuekilpailu. Kilpailusta oli tulossa tiukempi ja kovatasoisempi kuin aiemmin, sillä Lontoon olympialaisten nykyaikaisen viisiottelun jälkeen lajin suosio on kasvanut, mikä on näkynyt jo maailmanmestaruuskilpailuissa.
Ruotsin Lars Hall ja Suomen Lauri Vilkko olivat hallinneet nykyaikaista viisiottelua ennen olympiakisoja. Suomi ja Ruotsi olivat suosikit myös joukkuekisassa. Hall säilyttikin asemansa lajin huipulla voittamalla olympiakultaa. Vilkko sen sijaan jäi seitsemänneksi epäonnistuttuaan miekkailussa. Hallin kovimmat haastajat olivat nuoret unkarilaiset Gábor Benedek ja István Szondy, jotka voittivat himmeämmät mitalit, ja neljänneksi jäänyt neuvostoliittolainen yllättäjä Igor Novikov. Joukkuekilpailussa Unkarin tasainen kolmikko voitti kultaa, Ruotsi jäi hopealle ja Suomi sai pronssia ohittamalla viimeisessä lajissa eli maastojuoksussa Yhdysvallat. Henkilökohtaisen kisan voittanut Hall oli ensimmäinen olympiakultaa voittanut siviili. Hall oli ammatiltaan kirvesmies, kun aiemmat nykyaikaisen viisiottelun voittajat olivat olleet upseereja.
Laji lajilta
Ratsastus aloitti 21. heinäkuuta nykyaikaisen viisiottelun. Kostea ilma teki radasta vaikean ja 22 kilpailijaa suoriutui viisi kilometriä pitkästä radasta ilman aikasakkoja. Hall oli ratsastuskilpailun selvä ykkönen varmalla suorituksellaan. Suomalainen Olavi Mannonen sijoittui toiseksi. Ruotsi johti joukkuekisaa ensimmäisen lajin jälkeen. Toisena lajina käytiin 22. heinäkuuta miekkailu. Brasilialainen Aloysio Alves Borges oli lajin paras, mutta joukkuekisassa Ruotsi ja Unkari olivat kärjessä. Suomalaisille miekkailu oli nykyaikaisen viisiottelun vaikein laji.
Kolmantena päivänä (23. heinäkuuta) kilpailtiin ammunnassa. Miekkailussa epäonnistunut Vilkko hallitsi ammuntaa. Hänen tuloksensa 196 jäi vain neljän pisteen päähän täydestä pistepotista. Toiseksi paras ampuja Uruguayn Alberto Ortizin tulos oli 190. Joukkuekisassa Suomi oli paras ja toiseksi sijoittunut Unkari nousi kokonaiskilpailun johtoon. 24. heinäkuuta viisiottelijat kilpailivat uinnissa. Ulkoilmauimala ja kylmä ilma vaikeuttivat etenkin lämpimämpään tottuneita brasilialaisia ja unkarilaisia uimareita. Hall oli uintikisan nopein, vaikka hänkin jäi paljon parhaimmista ajoistaan. Joukkuekisassa Suomi oli edellä muita.
Viimeisenä päivänä 25. heinäkuuta oli neljän kilometrin maastojuoksu. Ennen juoksua Hall ja Szondy olivat tasapistein kärjessä. Joukkuekisassa Unkari johti täpärästi Ruotsia ja Yhdysvallat oli melko selvällä erolla kolmantena ennen Suomea. Henkilökohtainen kilpailu ratkesi siihen, että juoksu oli Szondyn heikoin laji ja Hall sijoittui kohtuullisesti kahdeksanneksi. Szondy putosi lopulta pronssille kokonaisukilpailussa, kun joukkuetoveri Benedek oli juoksun toinen yhdysvaltalaisen W. Thad McArthurin jälkeen. Vielä puolimatkassa johtanut Vilkko väsähti lopussa ja putosi viidenneksi 25 sekuntia McArthurille hävinneenä. Maalissa Vilkko oli niin poikki, että hänet jouduttiin kantamaan lepäämään. Joukkuekisassa juoksun paras oli Suomi, joka nousi 18 pisteen takaa-ajoasemasta ohi Yhdysvaltojen pronssille. Unkari yllätti juoksussa ja lisäsi kokonaiskilpailussa eroa Ruotsiin, joka siis sijoittui hopealle.
Tyrvään Sanomat
Tyrvään Sanomat oli aiemmin Vammalan talousalueen lehti, nykyisin sen levikkialueeseen kuuluvat Sastamala (ent. Vammala, Äetsä, Mouhijärvi, Suodenniemi ja Kiikoinen) sekä Lavia. Lehden perusti vuonna 1894 Oskari Söderholm (myöh. Vettenranta). Tyrvään Sanomat on Suomen vanhin paikallislehti. Tyrvään Sanomat kuului vuoden 2020 maaliskuuhun saakka Alma Media -konserniin. Sen omistaa maaliskuusta 2020 lähtien Sanoma.
Historia
thumb|Tyrvään sanomien entinen toimitus [[Sastamalan keskustassa.]] Vuosina 1894–1901 Tyrvään Sanomat ilmestyi kerran kuussa ja 1901–1910 kahdesti kuussa. Sen jälkeen seurasi pitkä jakso 1910–1967, jolloin lehti ilmestyi kerran viikossa. Vuosina 1967–1977 lehti ilmestyi kahdesti viikossa. Tämän jälkeen lehteä julkaistiin kolmesti viikossa vuoteen 2008 saakka, minkä jälkeen lehti ilmestyi jälleen kahdesti viikossa. Tietokoneladonta otettiin käyttöön vuonna 1974, josta lähtien lehti ilmestyi kahdenkymmenen vuoden ajan broadsheet-koossa. Heinäkuussa 1994 siirryttiin nykyiseen tabloid-kokoon. Tyrvään Sanomat Oy:n toimitusjohtajana toimi vuodesta 1986 vuoden 2010 keväällä tapahtuneeseen kustannusoikeuksiin myyntiin asti Tapio Rautajoki''. Hallituksen puheenjohtaja oli Kaarlo Rautajoki.
Lehteä julkaisi Tyrvään Sanomat Oy, kunnes 16. huhtikuuta 2010 Tyrvään Sanomien ja Paikallissanomien kustannusoikeudet osti Alma Media Oyj:hin kuuluva paikallislehtiyhtiö Suomen Paikallissanomat Oy (SPS). 1. kesäkuuta 2010 Tyrvään Sanomat sekä Laviassa ja osassa vuonna 2009 perustettua Sastamalan kaupunkia eli Mouhijärvellä ja Suodenniemellä ilmestynyt Paikallissanomat yhdistettiin yhdeksi lehdeksi, jonka nimenä säilyi Tyrvään Sanomat. SPS:lle siirtyi myös mainostoimisto Idea-mainos, jonka toiminta sittemmin päättyi. 16. huhtikuuta 2010 alkaen lehden toimitusjohtajana toimi Suomen Paikallissanomat Oy:n toimitusjohtaja Kari Juutilainen, kunnes hänet nimitettiin vuoden 2012 alusta Alma Median maakuntalehdet ja paikallislehdet samaksi yhtiöksi yhdistäneen Alma Aluemedian johtoon. Paikallislehtiryhmää johtaa nyt myyntijohtaja Lassi Välimäki.
Vuoden 2016 alusta lähtien lehti alkoi ilmestyä jälleen kerran viikossa, torstaisin.
Palkinto
Tyrvään Sanomat valittiin Sanomalehtien liiton Vuoden paikallislehtikilpailussa maan parhaaksi paikallislehdeksi vuosina 2008, 2010 ja 2012 kaksi kertaa viikossa ilmestyvien lehtien sarjassa. Vuonna 2009 ja 2011 lehti saavutti kilpailussa hopeaa. Se on siis tullut palkituksi viitenä vuonna peräkkäin (2008–2012): kultaa, hopeaa, kultaa, hopeaa, kultaa. Lehti on saanut myös muutamia ulkoasupalkintoja näinä vuosina. Aiemmin se on ollut ykkösenä myös vuonna 1984. Ilmestyessään kolmipäiväisenä se oli ykkönen vuosina 1986 ja 1987 sekä kolmosena 2003 ja 1996.
Päätoimittajat
Päätoimittajista Hannes Prusi sai talousneuvoksen ja Antti Prusi kotiseutuneuvoksen arvonimen.
Vladimir Monomah
thumb|right|Vladimir Monomah sanelee testamenttiaan 1125. Boris Tšorikovin maalauksesta tehty litografia Vladimir Monomah (tai Vladimir II) (ven. Владимир Мономах ) (1053 – 19. toukokuuta 1125) oli Kiovan Rusin suuriruhtinas vuosina 1113–1125.
Taustaa
Vladimir oli isänsä Vsevolodin eläessä Smolenskin ja Tšernigovin ruhtinas ja pysyi Svjatopolk Isjaslavitšin tultua suuriruhtinaaksi tälle alamaisena ja uskollisena. Hänet valittiin Kiovan suurruhtinaaksi vasta Svjatopolk II:n kuoltua vuonna 1113.
Kiovan suurruhtinas
Vladimirin hallintokausi oli Kiovan Rusin kukoistusaikaa. Hänen poikansa taistelivat menestyksellä virolaisia, bulgaareja ja polovtseja vastaan, ja uppiniskaiset alaruhtinaat pakotettiin tottelevaisuuteen. Suzdaliin hän perusti Vladimirin kaupungin. Russkaja pravdaan tehtiin muutoksia ja lisäyksiä, kirkkoja ja luostareita perustettiin ja apotti Sylvester kokoonpani Nestorin nimellä tunnetun kronikan. Vladimir kirjoitti itsekin "Neuvoja lapsilleni", jossa hän kehottaa heitä lempeyteen ja kunnollisuuteen.
Perhesuhteet
Vladimir oli Vsevolod I:n ja Bysantin Anastasian (k. 1067) poika (avioituivat 1046). Anastasian isäksi väitetään keisari Konstantinos IX Monomakhosta, mutta luotettava lähde puuttuu.
Puolisot ja lapset:
Gytha of Wessex, Englannin kuninkaan Harold Godwininpojan tytär. Lapset:
N.N.
Muuta
Vladimir Monomahin kerrotaan olleen juomari, joka suositteli runsaan päivällisen jälkeen kunnon siestaa.
Vincent Boi-Nai
Vincent Boi-Nai SVD (s. 1. tammikuuta 1945) on ghanalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 13. elokuuta 1977 ja nimitettiin Yendin piispaksi 16. maaliskuuta 1999. Pääkonsekraattorina toimi 10. heinäkuuta Peter Poreku Dery, jota avustivat Dominic Kodwo Andoh ja Gregory E. Kpiebaya.
Salo (sukunimi)
Salo on suomen kielen metsää tai saarta tarkoittavaan sanaan salo perustuva suomenkielinen sukunimi. Se kuuluu suomenkielisten sukunimien Laine-tyyppiin, joka yleistyi Suomessa Virtanen-tyypin sukunimien jälkeen.
Selkälokki
Selkälokki (Larus fuscus) on suuri, mustaselkäinen lokkilaji. Sen pääasiassa Suomessa esiintyvä nimialalaji, niin sanottu suomenselkälokki (Larus fuscus fuscus), on erityisen tummasiipinen.
Selkälokki on Pietarsaaren nimikkolaji.
Koko ja ulkonäkö
Selkälokki on lähes harmaalokin kokoinen, mutta sen siivet ja selkä ovat mustat sekä pää, kaula, rinta ja vatsapuoli valkoiset, jalat kirkkaankeltaiset. Nokka on keltainen, ja siinä on punainen laikku. Selkälokin pituus on 48–56 senttimetriä, siipien kärkiväli 117–134 senttimetriä ja paino 640–930 grammaa. Koiras on hieman kookkaampi kuin naaras. Koiras painaa keskimäärin noin 850 grammaa, naaras noin 715 grammaa.
Äänet ovat harmaalokin tyyppisiä, mutta korkeampia ja nasaalivoittoisia.
La Vall d'Uixó
La Vall d'Uixó (espanjaksi Vall de Uxó) on kunta Valencian itsehallintoalueella Itä-Espanjassa Välimeren rannalla. Kunnan asukasluku oli 31 819 vuonna 2016.
Selkälokki
Erot lähilajeihin
Selkälokki on pienempi kuin väritykseltään samankaltainen merilokki. Selkälokki eroaa merilokista myös sikäli, että selkälokin siivenkärjen valkoinen täplä on pienempi ja siiven takareunan valkoinen raita kapeampi kuin merilokilla.
La Vall d'Uixó
Kunnassa sijaitsevat Joosefin luolat (Grutes de Sant Josep tai Coves de Sant Josep; esp. Grutas de San José), joissa virtaa myös maanalainen joki.
Selkälokki
Erot lähilajeihin
Nuori selkälokki voi olla vaikea erottaa nuoresta harmaalokista. Lentävän linnun parhaat tuntomerkit ovat valkea yläperä ja kokotumma käsisiipi. (Harmaalokilla yläperä on harmaan kirjava ja käsisiiven takareunassa on selvähkö vaalea ”luukku”.)
Aiemmin selkä- ja harmaalokin oletettiin olevan rengaslaji, joka muodostuu useista keskenään risteytyvistä populaatioista ääripäiden ollessa selvästi erillisiä lajeja, jotka eivät risteydy keskenään. Tämän hypoteesin esitti ensimmäisenä Ernst Mayr teoksessaan ”Systematics and the origin of species” (1942). Tämän jälkeen tätä harmaalokki-selkälokki -lajikompleksia on käytetty rengaslajiteorian malliesimerkkinä useissa oppikirjoissa ja lähdeteoksissa. Nykykäsityksen mukaan rengaslajiutuminen ei kuitenkaan päde näiden lajien kohdalla, vaan niiden lajiutumishistorian katsotaan olevan monimutkaisempi. Merkittävin ero E. Mayrin esittämään hypoteesiin on, että amerikanharmaalokki ja harmaalokki eivät ole erityisen läheistä sukua keskenään, eivätkä rengaslajin päät näin ollen kohtaa toisiaan Euroopassa.
Levinneisyys ja alalajit
Selkälokki on muuttolintu. Se pesii Atlantin Euroopan-puoleisella rannikkoseudulla ja Jäämerellä Islantia ja Pohjois-Venäjää myöten. Jäämerellä pesivä alalaji heuglini on hieman kookkaampi, ja sen selkä on tummanharmaa. Länsi-Euroopassa pesivän graellsii-alalajin selkä on tumman lyijynharmaa, ja sen siivenkärjet ovat mustat. Kumpaakin ”tuhkaselkälokkialalajia” tavataan Suomessa, mutta alalajien erottaminen toisistaan on aikuisten yksilöiden kohdalla maastossa mahdotonta.
Suomessa pesivät selkälokit talvehtivat pääasiassa Itä-Afrikassa, erityisesti Kenian, Ugandan ja Tansanian järvillä. Lukurengastuksen myötä lajin muutto- ja talvehtimistavoista on saatu paljon uutta tietoa. On havaittu, että muuttomatkallaan ne pysähtyvät ruokailemaan ja levähtämään Israelin kalanviljelyaltailla. Keväällä ensimmäiset vanhat linnut saapuvat säännöllisesti maaliskuun viime päivinä. Syysmuutto tapahtuu vaivihkaisesti elo–syyskuun aikana.
Suomessa pesii noin 7 000 selkälokkiparia, joista noin 5 000 merialueilla. Euroopassa pesii 210 000–230 000 selkälokkiparia, joista Britteinsaarilla 83 000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 680 000–750 000 yksilöä. Selkälokki on luokiteltu Suomessa erittäin uhanalaiseksi. Maailmanlaajuisesti se on kuitenkin elinvoimainen laji.
Rengastus selkälokkien tutkimuksessa
Rengastettaessa jalkaan kiinnitetään teräksinen rengas, jonka koko ilmaistaan kirjainkoodilla HT (poikanen) tai CT (aikuinen). Tuhansia suomalaisia selkälokkeja on rengastettu myös niin sanotulla lukurenkaalla, joka on muovinen, noin 30 millimetriä korkea putkirengas, johon on kaiverrettu lyhyt kirjaimista ja numeroista koostuva koodi. Koodi on luettavissa kiikarilla tai kaukoputkella joskus jopa satojen metrien päästä.
Vanhin suomalainen rengastettu selkälokki on ollut 29 vuotta, 8 kuukautta ja 7 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen 34 vuotta ja 11 kuukautta vanha yksilö.
Google Pixel
Google Pixel on sarja Googlen kehittämiä viihde-elektroniikkalaitteita. Google Pixel -sarjan älypuhelimissa sekä tableteissa käytetään käyttöjärjestelmänä Androidia ja läppäreissä Chrome OS:ää.
Selkälokki
Elinympäristö
pienoiskuva|245px|Lentävä selkälokki. pienoiskuva|245px|Hautova selkälokki. pienoiskuva|250px|Ensimmäisen vuoden selkälokki. pienoiskuva|245px|Selkälokin muna. Selkälokki on mukautuvainen laji. Niitä tavataan monenlaisilla rannikoilla, mutta myös sisämaassa pelloilla ja kaatopaikoilla. Aiemmin kivi- ja kalliorannoilla pesinyt laji on alkanut pesiä myös rakennusten katoilla.
Google Pixel
Chromebook Pixel
250px|pienoiskuva|oikea|Vuoden 2013 Chromebook Pixel. Google esitteli Chromebook Pixel -läppärin helmikuussa 2013. Chrome OS- käyttöjärjestelmällä varustetussa Chromebook Pixelissä on 12,85 tuuman kosketusnäyttö ja vähintään 32 gigatavua sisäistä muistia. Toisen sukupolven Chromebook Pixel julkistettiin maaliskuussa 2015. Vuoden maaliskuussa 2017 Chromebook Pixel -läppäreitä huhuttiin kuolleiksi. Google kuitenkin vihjasi Chromebook Pixel -läppäreiden jatkavan eloaan, vaikka uusia tuotteita ei oltukaan julkaistu pariin vuoteen.
Selkälokki
Elinympäristö
Suomessa selkälokki pesii koko merialueella sekä osalla suurimmista järvistä. Merialueella runsain kanta on Pohjanlahdella, Perämerellä ja itäisellä Suomenlahdella. Saaristomeren ennen hyvin vahva pesimäkanta on taantunut pieneen osaan entisestään, ja ulkosaaristo on lähes tyhjentynyt selkälokeista. Järvikanta on keskittynyt Järvi-Suomeen. Pohjois-Suomessa kanta on harva ja laji puuttuu suurilta alueilta kokonaan. Pesintä tapahtuu usein harmaa- tai kalalokkiyhdyskunnissa, joskin yksittäispareja on melko paljon. Myös tiirakolonioissa on usein selkälokkipari. Selkälokkiyhdyskunnat ovat nykyisin melko pieniä, Saaristomerellä harvoin 30 paria suurempia. Selkälokki pesii mielellään metsäisillä pikkusaarilla.
Google Pixel
Pixel C
Google esitteli Pixel C -tablettitietokoneen 29. syyskuuta 2015. Se on varustettu 10,2 tuuman näytöllä ja uudella Android 6.0 -käyttöjärjestelmällä. Pixel C:lle on saatavilla lisävarusteena myös näyttösuojana toimiva Bluetooth-näppäimistö. Google kehitti aiemmista Nexus-sarjan tableteista poiketen Pixel C:n itse.
Juuse Mikkonen
Juuse Mikkonen (s. 1972 Tampere) on suomalainen kokki ja keittiömestari. Hän voitti suomalaisen Vuoden kokki -kilpailun vuonna 2004. Hän työskenteli tuolloin ravintola Chez Dominiquen palveluksessa.
Hän on toiminut keittiöpäällikkönä muun muassa seuraavissa ravintoloissa: Havis, Carelia, ravintola Teatteri ja Hotelli Kämp. Ulkomailla hän on työskennellyt muun muassa Landmark Mandarin Oriental -hotellissa Hongkongissa.
Google Pixel
Pixel-puhelimet
250px|pienoiskuva|oikea|Pixel ja Pixel XL. Google esitteli Pixel-sarjan ensimmäiset puhelimet, Pixelin ja Pixel XL:n, lokakuussa 2016. Ne eivät Nexus-sarjan laitteiden tavoin tarjoa aivan puhdasta Androidia, vaan niissä käytetään Googlen Pixel Launcheria. Google tarjoaa Pixel-puhelinten ostajille oman Google Assistant -puheentunnistusjärjestelmänsä, nopeat käyttöjärjestelmäpäivitykset ja rajattomasti ilmaista pilvitallennustilaa valokuville. Google kehittää ja myy Pixel-puhelimet itse, toisin kuin yhteistyössä muiden valmistajien kanssa tehdyt Google Nexus -sarjan laitteet. Google pyrkii lippulaivatason Pixel-puhelimilla haastamaan Applen iPhonet.
Selkälokki
Ravinto
Selkälokin pääravinto on kala, mutta se syö myös hyönteisiä, nilviäisiä, äyriäsiä, matoja, jyrsijöitä, marjoja, siemeniä ja merilevää. Kaatopaikoilla vierailu on yleistynyt viime vuosina. Mökkiläisten tarjoamat ruuantähteet kelpaavat myös. Jotkin yksilöt voivat erikoistua munien ja poikasten syöntiin. Kaatopaikkojen kunnostus uhkaa vähentää kaikkia lokkilajeja entisestään.
Lisääntyminen
Useimmat nuoret selkälokit pysyttelevät etelässä 1,5–2,5 vuotta. Nuori lintu saa aikuispuvun aikaisemmin kuin harmaalokki, usein jo kolmevuotiaana.
Selkälokki tulee sukukypsäksi noin neljävuotiaana.
Uhanalaisuus
Selkälokkien pesimäparien lukumäärä Suomessa oli vuonna 2003 noin 8 000, mikä on noin puolet nimialalajin maailman kokonaiskannasta. Selkälokki on säädetty ympärivuotisesti uhanalaiseksi lajiksi, jonka ohjeellinen korvausarvo vuonna 2009 on 757 euroa.
Lajin tulevaisuutta varjostavat ympäristömyrkyt, heikko lentopoikastuotanto, poikassairaudet ja poikasia saalistavat harmaalokit. Söderskärillä tehdyssä tutkimuksessa vuosina 1978–2007 selkälokkien pesimäkanta pieneni kahdeksan prosentin vuosivauhdilla 250 parista vain 10–15 pariin. Poikasten heikon terveyden uskotaan olevan yhteydessä ympäristömyrkkyihin, joita emolinnut saavat sekä pesimäalueeltaan Itämeren kalasta että muuttoalueittensa ravinnosta itäisessä Afrikassa.
Opuntiat
Opuntiat (Opuntia) on laaja kaktuskasveihin kuuluva suku, johon aiemmin on katsottu kuuluvan 12 alasukua ja lähes kolmesataa lajia. Laajasti ymmärrettynä suku on kuitenkin osoittautunut polyfyleettiseksi ja on siksi jaettu moniin pienempiin sukuihin. Silti suku on edelleen kaktuskasvien suurimpia ja käsittää 181 lajia. Luonnossa on syntynyt myös kymmenen risteymälajia.
Tuntomerkit
Opuntiat ovat pensasmaisia tai puumaisia, jopa yli kymmenen metriä korkeaksi kasvavia. Suvun jäsenille on ominaista levymäisistä nivelistä (kladodeista) koostuvat versot, jotka vaihtelevat muodoltaan pyöreistä vinokaiteen muotoisiin. Joillakin lajeilla on lieriömäiset nivelet. Lehdet ovat pieniä, lieriömäisiä tai kulmikkaita, meheviä, ruodittomia ja tavallisesti varhaisessa vaiheessa karisevia. Useimmat opuntiat ovat pitkien piikkien suojaamia, ja piikkiryhmissä (areoleissa) on ihoa ärsyttäviä karvoja (glokidioita), jotka tarrautuvat kosketuksesta ihoon pienten väkästen avulla. Useimmilla lajeilla esiintyy molempia. Kukat sijaitsevat varsinivelten laidoilla, tavallisesti yksittäin, ja ovat väritykseltään vaihtelevia. Kukissa ei ole maljamaista pohjusta, vaan pohjus on emin vartalon ympäriltä pallomainen tai laakea. Siinä on areoleja ja lehtimäisiä suomuja. Hedelmät sijaitsevat yksittäin tai toisinaan ryhmittäin, ja ovat enimmäkseen meheviä ja avautumattomia. Siemeniä niissä on muutama tai paljon, väriltään ne ovat valkoisia tai ruskeita ja selvästi sivulta litistyneitä. Niissä on kalju tai karvainen siemenvaippa.
Levinneisyys ja kasvupaikat
Opuntiat kasvavat kaktuskasvien koko esiintymisalueella Kanadasta Etelä-Argentiinaan. Paitsi mantereella niitä on myös Karibian alueella ja Galapogossaarilla.
Joitakin lajeja on tullut ihmisten mukana myös vanhalle mantereelle. Suomessa ne ovat sisäkasveja, mutta Etelä-Euroopassa ne menestyvät ulkonakin. Etenkin Opuntia littoralis on levinnyt Välimeren alueella rikkakasviksi. Opuntiat, kuten muutkin aavikkokaktukset tarvitsevat paljon valoja ja sietävät hyvin kuivuutta.
Okaopuntioita (O. stricta) vietiin Australiaan 1800-luvulla aitakasviksi ja kokenillikirvan kasvatusta varten, mutta kaktukset levisivät luontoon ja noin 40 000 km² viljelymaata muuttui käyttökelvottomaksi näiden kasvien takia. Vuonna 1925 maahantuodut Cactoblastis cactorum -koiperhoset ovat kuitenkin saaneet kaktuksen leviämisen pysähtymään.
Käyttö
pienoiskuva|Opuntian hedelmiä.
Hedelmät
Hedelmän kuoressa on pieniä glokidioita eli väkäskimppuja, teräviä piikkejä, jotka tarttuvat ihoon ja aiheuttavat kirvelyä ja kutinaa. Ne lähtevät kuorimalla hedelmät, mutta niitä on poistettu myös polttamalla ne avotulella pois.
Rehukäyttö
Opuntioiden versoja on käytetty myös nautakarjan ja sikojen rehuina koska ne kasvavat köyhtyneessä maassa jossa eivät muut kasvit menesty. Arvioiden mukaan maailmanlaajuisesti opuntioiden viljelyala on noin 900 000–1 000 000 hehtaaria. Ennen kun versot voidaan syöttää karjalle niistä on poistettava glokidioiden väkäset polttamalla. Polttamiseen on käytetty muun muassa nestekaasupulloa jossa on letkun päässä kaasupoltin, jolloin opintioista voidaan glokidiot polttaa maastossa. Opuntiota on käytetty myös elävinä aitoina.
Huonekasvina
Opuntiat viihtyvät aurinkoisella ikkunalla. Kesäksi ne voi myös siirtää ulos. Kasvukaudella niitä kastellaan kohtuullisesti, mutta talvella, jolloin ne on hyvä siirtää viileään paikkaan talvilevolle kastelua vähennetään huomattavasti. Hyvin hoidettuna opuntian voi saada kukkimaan komeasti.
Opuntialajit
Opuntioiden noin 190 lajista (risteymälajit mukaan luettuna) seuraavilla on suomenkielinen nimi:
Muut opuntialajit ovat:
Jertta Blomstedt
Jertta Blomstedt (o.s. Roos; s. 20. toukokuuta 1942 Helsinki, Suomi) on Yleisradion radiotoimittaja, joka toimittaa ulkomaanlehtikatsausta. Hänen aiempia ohjelmiaan ovat Kasvo, Kiven sisällä ja Eurooppalaisia puheenvuoroja. Blomstedt oli merkittävä 1960-lukulainen sosialisti ja toimi pitkään Metallityöväen liiton lehden Ahjon toimittajana sekä Teinilehden ja Ydin-lehden päätoimittajana. Hän on kirjoittanut kolumneja Suomen Kuvalehteen. Hän on kirjoittanut kolumneja myös Ylelle.
Blomstedt on saanut valtion journalistipalkinnon 2003.
Yhdysvaltain kieltolaki
thumb|Laitonta alkoholia kaadetaan viemäriin Yhdysvaltain kieltolaki kielsi alkoholin valmistuksen, kuljetuksen ja myynnin koko Yhdysvalloissa vuosien 1920–1933 välillä. Kieltolaki vähensi aluksi alkoholin kulutusta, mutta sen kannatus hiipui 1920-luvun loppua kohti. Alkoholin salamyynti ja salakuljetus hyödyttivät järjestäytynyttä rikollisuutta, lain valvominen kävi kalliiksi, ja alkoholia juotiin kuitenkin salaa. Valtakunnallinen kieltolaki kumottiin vuonna 1933, joskin muutama osavaltio jatkoi kieltoa senkin jälkeen.
Taustaa
Alkoholin kieltämistä kannatettiin Yhdysvalloissa 1900-luvun alussa eri syistä. Raittiusliike oli voimistunut 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa. Etenkin monet naiset näkivät alkoholin perheitä hajottavana voimana. Myös moni tehtaanomistaja halusi alkoholille kieltoa, jotta tehdasonnettomuudet vähenisivät ja tuottavuus paranisi. Yhteiskunnallinen mielipide kääntyi alkoholinvastaiseksi etenkin sen jälkeen, kun Yhdysvallat oli liittynyt ensimmäiseen maailmansotaan. Joidenkin mielestä alkoholista nauttiminen oli moraalitonta samalla, kun maan nuoret miehet ovat sotimassa. Alkoholinvastainen Anti-Saloon League -järjestö julisti näkyvästi alkoholin olevan vahingollista maan yhteiskunnalle. Jotkut pitivät juomista Jumalan tahdon vastaisena. Käytännöllinen syy kieltolaille oli ohran ja muiden arvokkaiden viljojen säästäminen.
Merkittävänä lobbaajana kieltolain puolesta toimi Anti-Saloon Leaguen johtaja Wayne Wheeler.
Voimaanpano
Presidentti Woodrow Wilson asetti vuonna 1917 väliaikaisen kieltolain, jotta viljaa säästyisi ensimmäisen maailmansodan aikana. Kongressi esitti samana vuonna Yhdysvaltain perustuslakiin 18. lisäystä, jolla alkoholin valmistus, kuljetus ja myynti kiellettäisiin. Esitys sai vaadittavat kolme neljäsosaa maan osavaltioista taakseen 11 kuukaudessa. Lisäys ratifioitiin 29. tammikuuta 1919. Kieltolain käytännön toimeenpanosta säädettiin erillinen laki, joka tunnetaan nimellä Volstead Act. Laki astui voimaan vuonna 1920; siihen mennessä jo 33 osavaltiota oli ehtinyt säätää omat kieltolakinsa.
Korvatakseen alkoholista saatavia verotuloja Yhdysvalloissa säädettiin laki tuloveron keräämisestä, minkä johdosta Yhdysvaltain liittovaltio kerää edelleen kyseistä veroa. Ennen kieltolakia monet osavaltiot keräsivät suurimman osan budjetistaan alkoholin myynnistä saatavista valmisteveroista (esim. New Yorkin kohdalla tämä oli 75 % osavaltion budjetista).
Valvonta ja vaikutus
Lain valvominen annettiin aluksi verohallinnolle ja myöhemmin oikeusministeriölle. Alkuvaiheessa alkoholinkulutus väheni 30 prosenttia ja juoppojen pidätykset vähenivät. Ajan myötä alkoholin ystävät onnistuivat kuitenkin keksimään eri tapoja päästä nauttimaan alkoholista sekä tuottamaan ja salakuljettamaan sitä. Alkoholin hinnannousun takia kieltolaki vaikutti eniten vähävaraisten kansalaisten alkoholinkäyttöön.
Lain toimeenpano onnistui sitä paremmin, mitä voimakkaammin alkoholia kullakin paikkakunnalla vastustettiin. Tällaisia alueita olivat etenkin maaseutu ja pikkukaupungit, kun taas suurissa kaupungeissa valvonta onnistui huonommin. Kieltolain valvomiseen erikoistunut ATF-viraston agentti Izzy Einstein saikin pidätettyä henkilön alkoholin hallustapidosta Chicagossa ja St. Louisissa 21 minuutissa, Atlantassa 17 minuutissa, Pittsburghissa 11 minuutissa ja New Orleansissa vain 35 sekunnissa kuhunkin kaupunkiin junalla saavuttuaan.
Kun republikaanisen puolueen Herbert Hoover asettui ehdolle presidentiksi vuonna 1928, häntä asettuivat kannattamaan uskonnollisten johtajien ja Anti-Saloon Leaguen lisäksi myös alkoholin salakuljettajat. Demokraattisen puolueen vastaehdokas Al Smith oli julistanut olevansa kieltolakia vastaan, eivätkä salakuljettajat halunneet menettää tulonlähdettään Smithin mahdollisen voiton vuoksi. Nevadan senaattori Key Pittmanin mukaan salakuljetuksen johtajat myös lahjoivat ja uhkailivat asiakkaitaan äänestämään Hooveria. Hoover voitti vaalit selvästi, joten kieltolaki jatkui.
Heksyleeniglykoli
Heksyleeniglykoli (C6H14O2) on dioleihin eli kaksi hydroksyyliryhmää sisältäviin alkoholeihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään liuottimena, jarrunesteissä, kosmetiikassa ja orgaanisen kemian synteeseissä.
Yhdysvaltain kieltolaki
Valvonta ja vaikutus
Kieltolaki maksoi Yhdysvaltain liittovaltiolle 11 miljardia dollaria menetettyjä verotuloja, minkä lisäksi sen valvomiseen kului 300 miljoonaa dollaria.
Heksyleeniglykoli
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
Huoneenlämpötilassa heksyleeniglykoli on väritöntä nestettä. Sillä on heikko, hieman makea tuoksu. Yhdiste sitoo vettä eli on hygroskooppista. Heksyleeniglykoli liukenee erittäin hyvin veteen ja useisiin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin ja hiilivetyihin. Heksyleeniglykoli voi ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä.
Heksyleeniglykolia valmistetaan pelkistämällä diasetonialkoholia vedyn avulla. Yhdistettä käytetään muun muassa väriaineiden ja musteiden liuottimena, jarrunesteiden ja voiteluaineiden komponenttina, kosteudensitojana kosmetiikassa ja tupakassa sekä orgaanisen kemian synteeseissä. Heksyleeniglykolia käytetään yleisesti apuaineena kiteytettäessä proteiineja ja muita biomolekyylejä röntgenkristallografiatutkimuksia varten. Yhdiste stabiloi biomolekyylien rakennetta kiteytettäessä.
Yhdysvaltain kieltolaki
Kumoaminen
Franklin D. Roosevelt nousi presidentiksi 1932 vastustamalla epäsuosittua kieltolakia. Laki kumottiin helmikuussa 1933 perustuslain 21. lisäyksellä, joka tuli voimaan joulukuussa 36:nnenkin osavaltion vahvistettua sen vuoden lopussa. Tämän jälkeen muutamat osavaltiot, kuten Georgia, Louisiana ja Oklahoma, jatkoivat omia kieltolakejaan. Vuosikymmenet kieltolakia noudattanut Mississippi kumosi sen vasta vuonna 1966.
Kieltolaki katsottiin epäonnistuneeksi monestakin syystä. Valvonta ja pidätykset tulivat kalliiksi. Laillinen alkoholiteollisuus sen sijaan loi työpaikkoja ja tuottoa. Lakia valvoneita kieltolakiagentteja oli liian vähän, ja heikosti palkattuina heidät oli helppo lahjoa. Maan rajat olivat niin laajat, että salakuljetusta oli vaikea valvoa. Kansalaisista moni vastusti kieltolakia ja jatkoi alkoholin käyttöä salakapakoissa. Gangsterit, kuten Al Capone ja Bugs Moran, hyötyivät salakapakoista, ja järjestäytyneen rikollisuuden harjoittama väkivalta yleistyi maassa.
James Clavell
James Clavell (Charles Edmund DuMaresq de Clavelle) (10. lokakuuta 1924 – 7. syyskuuta 1994) oli romaanikirjailija ja elokuvakirjailija. Hänen kuuluisin romaaninsa on feodaaliseen Japaniin sijoittuva Shōgun.
Henkilöhistoria
Clavell syntyi Sydneyssä, Australiassa, vuonna 1924. Hänen isänsä oli Britannian kuninkaallisen laivaston upseeri ja Clavell varttui isänsä palveluspaikoilla eri puolilla Brittiläistä kansainyhteisöä. Vuonna 1940 hän liittyi Britannian kuninkaalliseen tykistöön, ja hänet lähetettiin Malesiaan taistelemaan japanilaisia vastaan. Clavell haavoittui konekivääritulituksessa, ja lopulta hänet vangittiin ja lähetettiin japanilaiselle vankileirille Jaavan saarelle. Myöhemmin hänet siirrettiin Changin vankilaan lähelle Singaporea, jossa hän oli yksi ainoastaan 10 000 hengissä selvinneestä; vankeja oli alun perin 150 000. Clavellin vankilakokemuksista muodostui perusta hänen ensimmäiselle romaanilleen Kuningasrotta, joka julkaistiin englanniksi vuonna 1962.
Vuoteen 1946 mennessä Clavell oli ylennyt kapteeniksi, mutta moottoripyöräonnettomuus päätti hänen sotilasuransa. Clavell kirjoittautui Birminghamin yliopistoon, jossa hän tapasi tulevan vaimonsa April Striden, näyttelijän. Tämän kautta Clavell tutustui elokuvateollisuuteen ja innostui ohjaajan urasta. Hän muutti perheensä kanssa New Yorkiin vuonna 1953 ja työskenteli televisiossa ja pian sen jälkeen Hollywoodissa. Lopulta hän saavutti menestystä elokuvakirjailijana, esimerkiksi elokuvilla The Fly ja Watusi. Clavell osittain käsikirjoitti ja tuotti klassikkoelokuvan The Great Escape, joka vankisti hänen mainettaan Hollywoodissa. Vuoteen 1959 mennessä hän tuotti ja ohjasi omia elokuviaan.
Clavellista tuli Yhdysvaltain kansalainen vuonna 1963. Hän kuoli syöpää seuranneeseen halvauskohtaukseen Sveitsissä vuonna 1994.
Aasia-saaga
Nämä toisiinsa liittyvät romaanit tunnettiin virallisesti Aasia-saagana. Kirjoja yhteen sitova juoni on läntisen ja aasialaisen sivilisaation kohtaaminen löytöretkien aikana ja nykyaikaan asti.
Clavellia pidetään yhtenä ensimmäisistä länsimaalaisista kirjailijoista, jotka kuvasivat aasialaisia sellaisina, jollaisina nämä näkevät itsensä sen sijaan, että heitä tarkasteltaisiin länsimaalaisten näkökulmasta. Clavellia pidetään usein monikulttuurisuuden esikuvana. Hän oli kulttuurirelativisti ja ihaili aasialaista kulttuuria sen omien saavutusten pohjalta, ei länsimaalaisten linssien läpi tarkasteltuna. Clavell viittasi usein siihen, että lännellä on paljon opittavaa idästä.
Clavellin päähenkilöt ovat usein länsimaalaisia (enimmäkseen skotlantilaisia), jotka ovat saapuneet Aasiaan kaupallisissa asioissa. Clavell uskoi kansakuntien välisen vapaan kaupan hyötyihin ja näki vapaan kaupan tehokkaana ja rakentavana keinona lähentää eri kulttuureja sitomalla niiden intressit yhteen. Voidaan sanoa, että Clavellin romaanien todelliset päähenkilöt eivät ole henkilöhahmoja vaan aika ja paikka; henkilöhahmot ovat kangas, jolle Clavell kuvaa kulttuurin.
Redi (merenkulku)
pienoiskuva|Risteilijöitä redillä [[Villefranche-sur-Merin lahdella.]] pienoiskuva|Laivoja redillä odottamassa satamaan pääsyä lastin purkamista tai lastaamista varten, [[Surabaya, Indonesia.]]
Redi (myös reti) on sataman ulkopuolinen suojainen ankkuripaikka. Redillä ollaan monista syistä, esimerksi odotetaan satamaan pääsyä lastin tai matkustajien purkua tai lastausta varten tai laivaa puhdistetaan. Siellä oleminen on myös halvempaa kuin satamassa.
Blizzard Entertainment
Blizzard Entertainment on yhdysvaltalainen videopelien kehittämiseen ja julkaisuun keskittynyt yritys. Yhtiön päämaja sijaitsee Kalifornian Irvinessä.
Historia
Blizzard Entertainmentin perustivat Michael Morhaime, Allen Adham ja Frank Pearce vuonna 1991 nimellä Silicon & Synapse. Yhtiö kehitti pelejä, kuten Rock & Roll Racing ja The Lost Vikings (julkaisijana Interplay Productions). Vuonna 1994 levittäjä Davidson & Associates osti Blizzardin 6,75 miljoonalla dollarilla. Vain vähän myöhemmin Blizzard julkaisi läpimurtopelinsä Warcraftin.
Blizzard on tämän jälkeen vaihtanut omistajaa useita kertoja: CUC osti Davidson & Associatesin vuonna 1996, ja CUC yhdistyi HFS Corporationin kanssa muodostaakseen Cendant Softwaren vuonna 1997. Vuonna 1998 Cendant, myös Blizzard, myytiin ranskalaiselle julkaisijalle Havasille, joka oli ranskalaisen Vivendin omistuksessa. Activision, Vivendi Games sekä Vivendin omistama Blizzard Entertainment yhdistyivät maailman suurimmaksi videopelijulkaisijaksi vuonna 2008. Tämä sai nimekseen Activision Blizzard.
Vuonna julkaistu Overwatch on kahdeksas miljardin dollarin myyntiin yltänyt peli.
Alkuvuodesta 2019 tuloksen julkistamisen jälkeen Activision-Blizzard ilmoitti irtosanovansa noin kahdeksansataa 9600 työntekijästään. Irtisanomiset kohdistuivat lähinnä Blizzardiin.
Heinäkuussa 2021 Kalifornian osavaltion oikeudenmukaisen työllistämisen ja asumisen viranomaiselin (DFEH) nosti Activision-Blizzardia vastaan oikeuskanteen vuosia jatkuneesta työsyrjinnästä ja seksuaalisesta häirinnästä Blizzardilla, erityisesti naistyöntekijöitä kohtaan. DFEH tutki tapausta kahden vuoden ajan, jolloin monet Blizzardin naistyöntekijät toivat esille lukuisia työsyrjintään ja seksuaaliseen ahdisteluun liittyviä tapauksia. Muun muassa naisille oli maksettu vähemmän palkkaa kuin samoissa asemissa oleville miestyöntekijöille, naisia kourittiin ja miehet jopa vitsailivat naisten kuullen raiskaamisesta. Raskauttavin ilmennyt tapaus DFEH:n tutkinnassa oli, että eräs Blizzardin naistyöntekijä teki työmatkalla itsemurhan ahdistelun seurauksena. Raskauttavaa oli myös, että Blizzardin johtohenkilöstö ja henkilöstöosasto tiesivät työsyrjinnästä ja seksuaalisesta ahdistelusta, mutta eivät koskaan puuttuneet asiaan. Pian kanteen julkistuksen jälkeen monet Blizzardin johtohahmoista, muun muassa puheenjohtaja J. Allen Brack, lähtivät Blizzardilta.
18. tammikuuta 2022 Microsoft ilmoitti ostavansa Activision Blizzardin 68,7 miljardin dollarin kauppahinnalla, mutta kauppaa ei ole vielä hyväksytty kilpailulainsäädännön mukaisesti.
Blizzardin kaikki pelit suljettiin Kiinassa 23. tammikuuta 2023. Blizzard ja kiinalainen julkaisija NetEase eivät päässeet sopimukseen lisenssiehdoista.
Videopelit
Huomattavia videopelejä:
Huomattavia pelisarjoja:
Arto Satukangas
Arto Untamo Satukangas (6. syyskuuta 1962 Espoo – 19. elokuuta 2014 Karlsruhe, Saksa ) oli suomalainen pianisti. Hän toimi vuodesta 1992 Karlsruhen musiikkikorkeakoulun kamarimusiikin lehtorina Saksassa.
Satukangas voitti Maj Lind -pianokilpailun 17-vuotiaana vuonna 1979. Hän opiskeli vuodesta 1973 lähtien Sibelius-Akatemiassa, ensin Liisa von Zweygberg-Jalkasen ja vuodesta 1978 Tapani Valstan oppilaana. Hän suoritti pianodiplomin vuonna 1981 korkeimmin mahdollisin arvosanoin. Vuosina 1981–1983 Satukangas opiskeli Pietarin konservatoriossa Vladimir Nilsenin johdolla. Hänen muita ohjaajiaan olivat György Sebök, Dmitri Baškirov ja Nikita Magalov.