cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trinidad ja Tobago
Maantiede
Trinidadin huomattavin piirre on sen pohjoisosassa kulkeva Northern Range -niminen vuoristo, joka on Andien rannikkovuoriston jatkumoa. Sen korkein kohta 940 metriin kohoava El Cerro del Aripo, joka on myös koko valtion korkein huippu. Vuoristo laskeutuu eteläpuolella Trinidadin pohjoistasangoksi. Saaren halkaisee myös kaksi muuta kukkulajonoa, Central Range ja Southern Range. Pinnanmuodot vaikuttavat myös jokiin, joita on paljon, mutta ne ovat myös lyhyitä. Alankoalueilla on myös monia soita. Tobagon saaren halkaisee Main Ridge -vuoristo, joka on geologisesti Northern Rangen jatkumo. Se kohoaa korkeimmillaan 550 metriin. Vuorten rinteet ovat loivemmat lounaassa olevan korallitasangon suuntaan.
Trinidadin ja Tobagon ilmasto on trooppisen kostea. Keskilämpötila vaihtelee helmikuun 25 asteesta huhtikuun 29 asteeseen. Kuivakausi on tammikuusta toukokuulle ja lyhyempi kuivakausi syys–lokakuussa. Tuulet puhaltavat pääosin koillisesta. Maa on niin etelässä, että hurrikaanien reitti ei pääsääntöisesti kulje sen yli.
Trinidadin sademetsissä, savanneilla ja kosteikoissa elää yli 400 lintulajia. Tobagolla, joka on kauempana mantereelta, lajeja on vähemmän. Saarella kasvaa Karibian vanhinta sademetsää, jossa on monia kotoperäisiä lajeja, merilintujen pesimisalue sekä monipuolista eläimistöä koralliriutalla.
Varhaisvaiheet ja siirtomaa-aika
Trinidad on Karibian pisimpään asutettu maa: siellä on ollut eteläamerikkalaisperäistä asutusta jo 7 000 vuotta sitten. Keramiikkaa tehneet viljelijät asettuivat saarelle noin 250 eaa. ja levittäytyivät sieltä käsin Antilleille. Eurooppalaisten saapuessa Trinidadia asuttivat karibit ja arawakit, kun taas Tobagolla oli saaristolais-karibeita ja galibeita. Kristoffer Kolumbus kävi Trinidadilla 1498 ja nimesi sen kolmen vuorenhuipun mukaan. Tobagon hän näki kaukaa ja nimesi sen tyypillisen tupakkapiipun mukaan.
Trinidad siirtyi vuonna 1797 Britannialle, joka kehitti erityisesti saaren sokeriteollisuutta. Orjuuden lakkauttamisen jälkeen saarelle alettiin vuonna 1845 tuoda intialaisia sopimustyöläisiä, ja jo vuonna 1870 neljännes saaren asukkaista oli intialaistaustaisia. Saarelle tuli myös monia asukkaita monesta muusta maasta, ja Trinidadin väestöstä muodostui yksi Karibian monikulttuurisimmista. Tobagon saarella oli myös sokerintuotantoa, ja saarta hallinnoi oma parlamenttinsa. Tobagon talous joutui kuitenkin vaikeuksiin sokeriteollisuuden romahtamisen takia, ja se liitettiin vuonna 1889 hallinnollisesti Trinidadin yhteyteen.
Trinidadissa ja Tobagossa alettiin 1900-luvun alkupuoliskolla vaatia poliittisia uudistuksia. Grenadalla syntyneen Tubal Uriah Butlerin johtamat lakot ja mielenosoitukset vuonna 1937 saivat maahan yleisen äänioikeuden. Saaret saivat vuonna 1945 itsehallinnon. Länsi-Intian federaatioon ne kuuluivat 1958–1962. Saaret itsenäistyivät ja liittyivät kansainyhteisöön 1963.
Itsenäinen Trinidad ja Tobago
Trinidad ja Tobagossa alkoi 1970-luvulla öljykausi, joka toi vaurautta valtioon. Saaria kehitettiin, ja ne myös teollistuivat nopeasti. Maa myös muuttui vuonna 1976 tasavallaksi, ja entisestä kuvernööristä Ellis Clarkesta tuli presidentti. Öljymarkkinoiden heikennettyä vuonna 1981 Kansan kansallisliike -puolue menetti asemansa ja National Alliance for Reconstruction nousi vuonna 1986 valtapuolueeksi. Se onnistui talouden rakenneuudistuksissa, mutta sen politiikasta ei yleisesti pidetty. Paikallinen islamistiryhmä yritti vuonna 1990 epäonnistunutta vallankaappausta, jonka aikana he pitivät useita valtion virkamiehiä vankeinaan.
Parlamentin valitsijakollegio valitsi tammikuussa 2018 maan pitkälti seremonialliseen presidentin virkaan ensimmäistä kertaa naisen, tuomari Paula-Mae Weekesin. Valintaa esitti pääministeri Keith Rowley ja sitä kannatti myös oppositiojohtaja Kamla Persad-Bissessar.
Politiikka
Trinidad ja Tobago on yhtenäisvaltio. Sen valtionpäämies on presidentti, jonka valitsee parlamentin ylä- ja alahuoneen edustajista koostuva valitsijakollegio. Vuonna 2018 presidentiksi valittiin ensimmäisenä naisena Paula-Mae Weekes. Presidentin asema on puoliseremoniallinen. Presidentti on muun muassa asevoimien ylipäällikkö ja hyväksyy lakiehdotukset ennen kuin ne vahvistetaan laeiksi. Hän nimittää parlamentin ylähuoneen senaattorit: 16 pääministerin ilmoituksen perusteella, kuusi opposition ilmoituksen perusteella ja yhdeksän oman harkinnan mukaan. Parlamentti on kaksikamarinen, ja alahuoneen 41 jäsentä valitaan viideksi vuodeksi yleisillä vaaleilla. Toimeenpanovalta on puolestaan pääministerin johtavalla hallituksella.
Tobagon saarella on itsehallinnollinen asema, ja sillä on oma parlamenttinsa, jossa on 12 vaaleilla valittua edustajaa, neljä nimitettyä jäsentä ja johtava virkamies.
Kiroilu lasketaan julkisen rauhan rikkomiseksi ja uhkaukseksi. Maan rikoslain mukaan kiroilu ärsyttämis-, loukkaus- tai provosointitarkoituksessa on rikos. Rangaistus on 200 dollarin sakko tai kuukausi vankeutta.
Aluejako
Trinidad ja Tobago on jaettu erilaisiin hallintoyksiköihin. Yhdeksän hallintoaluetta ovat Couva/Tabaquite/Talparo, Diego Martin, Mayaro/Rio Claro, Penal/Debe, Princes Town, Sangre Grande, San Juan/Laventille, Siparia ja Tunapuna/Piarco. Kaksi suurkaupunkia ovat Port-of-Spain ja San Fernando. Kolme maalaiskuntaa ovat Arima, Chaguanas ja Point Fortin. Tobagon saari muodostaa oman piirikuntansa.
Talous
thumb|Pointa Pierren öljynjalostuslaitos Trinidad ja Tobagon talous oli aiemmin keskittynyt öljyyn, nyttemmin maakaasuun. Noin puolet maan tuottamasta maakaasusta nesteytetään. Maa on maailman viidenneksi suurin nesteytetyn maakaasun viejä. Maatalous tuottaa alle puoli prosenttia bruttokansantuotteesta. Sen tuotteita ovat sokeri, siipikarja, muu liha, vihannekset ja sitrushedelmät.
Saarilla on yhteensä neljä lentopaikkaa. Maantietä on 8 320 km. Satamakaupunkeja ovat Point Fortin, Point Lisas, Port-of-Spain ja Scarborough. Risteilyalukset kiinnittyvät pääkaupunki Port of Spainin satamaan, tai joskus pienempään Scarboroughin satamaan Tobagolla. Näiden välinen kotimaanliikenteen lauttamatka kesti aiemmin viisi tuntia, mutta uusilla pikalautoilla matka taittuu puolet nopeammin. Saarten sisäisillä matkoilla käytetään paljon linja-autoja.
Väestö
Trinidad ja Tobagossa on noin 1,2 miljoonaa asukasta. Kaksi tärkeintä etnistä ryhmää ovat lähinnä Intiasta tuoduista sopimustyöläisistä polveutuvat intialaiset (35,4 prosenttia väestöstä) ja saarille tuoduista orjista polveutuvat afrikkalaista alkuperää olevat (34,2 prosenttia väestöstä). Suurin osa jäljelle jäävästä väestöstä on etnisesti sekoittunutta, joskin saarilla asuu myös jonkin verran eurooppalaista ja kiinalaista alkuperää olevia, sekä saarten alkuperäisten intiaaniasukkaiden jälkeläisiä.
Uskonnollisesti suurimmat yhteisöt ovat protestantit (32,1 %), katoliset (21,6 %), hindut (18,2 %) ja muslimit (5 %).
Kulttuuri
Ruokavalio liittyy tiiviisti etniseen ryhmään. Kreolit syövät tyypillisesti kanaa ja riisiä, punaisia papuja ja paistettuja banaaneita. Intialaiset syövät kanacurryä, perunoita, kikherneitä, riisiä ja roti-leipää. Kiinalaisten ruokaa on chow mein.
Trinidadin laskiaiskarnevaali on maailmankuulu. Calypso-musiikki ja steelpan-soitin ovat myös kotoisin näiltä saarilta.
Nicki Minaj (oik. Onika Tanya Maraj) on tunnettu Trinidadista kotoisin oleva rap/R&B-artisti.
V. S. Naipaul on Nobel-palkittu trinidadilainen kirjailija.
Urheilu
Trinidad ja Tobago on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1948. Kultamitalit maalle ovat tuoneet Hasely Crawford miesten sadan metrin juoksusta vuonna 1976 ja Keshorn Walcott miesten keihäänheitosta Lontoon olympialaisista 2012. Muut maan mitaleista ovat tulleet yleisurheilusta, painonnostosta ja uinnista. Menestynyt on myös moninkertainen arvokilpailumitalisti pikajuoksija Ato Boldon.
Jalkapallossa Trinidad ja Tobago on Karibianmeren alueen menestyneimpiä maita jalkapallossa. Vuonna 2006 maajoukkue pelasi jalkapallon MM-kisoissa, mutta karsiutui ensimmäisellä kierroksella. Pohjois- ja Väli-Amerikan sekä Karibian jalkapallon mestaruuskilpailuissa Trinidad ja Tobago on esiintynyt 13 kertaa sijoittuen parhaimmillaan toiseksi vuonna 1973. Helmikuussa 2011 Trinidad ja Tobago oli Fifan rankingissa sijalla 94. Jalkapallon ohella Trinidad ja Tobagossa pelataan paljon krikettiä.
Näkövammaisten jalkapallo
thumb|right|240px|Kuva näkövammaisten jalkapallo-ottelusta vuodelta 2012 Näkövammaisten jalkapallo on jalkapallosta sovellettu vammaisurheilulaji. Lajia pelataan yleensä 5 vastaan 5 muodossa. Siinä saa kilpailla urheilijat, joilla on B1, B2 tai B3 tason näkövamma. Lajia pelataan siten, että jokaisella pelaajalla on kuitenkin silmäsuoja. Joukkueella on myös maalivahti, jolla ei ole näkövammaa.
Näkövammaisten jalkapallo on osa paralympialaisia. Ensimmäisen kerran näkövammaisten jalkapallossa pelattiin Ateenassa 2004. Brasilia on voittanut jokaisen turnauksen.
Keltahelttavahakas
Keltahelttavahakas (Hygrophorus karstenii) on suomalaisten kuusimetsiköiden sienilaji, joka on helppo tunnistaa.
Laji ei ole harvinainen, sitä on koko maassa ehkä Tunturi-Lappia lukuun ottamatta.
Laji on päältä ja jalasta valkoinen, sillä on vahakasmaiseen tapaan paksut heltat ja vaalea itiöpöly. Helttojen johteisuus ja punertavankeltainen väri ovat lähes pettämätön tuntomerkki. Sienen lakki on suunnilleen kahdesta kuuteen senttimetriä leveä ja kupera. Kaiken kaikkiaan laji muistuttaa hallavahakasta, mutta ei ole yhtä myöhäinen syyslaji. Tätäkin lajia esiintyy pienissä ryhmissä.
Keltahelttavahakas on erittäin maukas mieto ruokasieni. Kauppasienilajiksi tätä ei ole kelpuutettu, ehkä olemattoman kysynnän puutteessa. Sienen lienee ensimmäisten joukossa kuvannut suomalainen sienitieteilijä Peter Adolf Karsten, jonka mukaan laji on saanut tieteellisen nimensä.
Kohima
Kohima on Nagalandin osavaltion pääkaupunki Intiassa lähellä Burman rajaa. Sen pinta-ala on 20 neliökilometriä ja väkiluku noin 99 039 asukasta (2011). Kaupungissa asuu ihmisiä kaikista Nagalandin alueen 16 heimosta.
Aikaisemmin Kohima on tunnettu nimellä Thigoma. Historiallisesti kaupunki tunnetaan myös toiseen maailmansotaan liittyvästä Kohiman taistelusta, jossa japanilaiset ja Intian brittiläinen armeija ottivat yhteen. Japanilaiset valtasivat kaupungin lyhyeksi aikaa vuonna 1944. Taistelu tunnetaan myös lempinimellä ”idän Stalingrad”.
Bygdeposten
Bygdeposten on norjalainen vuonna 1954 perustettu paikallislehti, jonka toimitus on Vikersundissa Modumin kunnassa. Lehti ilmestyy kolmesti viikossa ja kuuluu Amedia-konserniin.
Nadežda Ovetškina
Nadežda Ovetškina (, s. 30. syyskuuta 1958 Moskova, Venäjän SFNT) on Neuvostoliittoa edustanut, kilpauransa päättänyt maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Ovetškina kuului Neuvostoliiton naisten maajoukkueen kokoonpanoon Moskovan kesäolympialaisissa 1980 ja Argentiinan MM-kilpailuissa 1981, joissa Neuvostoliitto voitti pronssia.
Helokit
Helokit (Oenothera) on horsmakasvien (Onagraceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu lajien määrittelytavasta riippuen noin 150–500 lajia. Useimmat suvun lajit kasvavat Pohjois-Amerikassa, mutta monia helokkilajeja viljellään myös koristekasveina. Suomen luonnossa on havaittu noin 15:ttä eri helokkilajia.
Helokit ovat yksi- tai kaksivuotisia ruohovartisia kasveja. Niiden varret ovat karvaisia ja kasvutavaltaan pystyjä. Lehdet ovat muodoltaan suikeita ja lehtiruusukkeessa olevat lehdet ovat yleensä leveämpiä kuin varsilehdet. Kukat sijaitsevat yksittäin ylimmissä lehtihangoissa. Kukissa on neljä verholehteä, jotka ovat usein taakäänteisiä. Kukissa on myös neljä terälehteä, jotka ovat väriltään keltaisia. Heteitä on kahdeksan kappaletta ja emissä on yksi vartalo, mutta luotti on neliliuskainen. Hedelmä on nelilokeroinen kota. Kesäkynttilät (Gaura) yhdistetään nykyisin helokkeihin.
Forsgren
Forsgren tai Forsgrén voi tarkoittaa:
Mare Humboldtianum
thumb|Mare Humboldtianum.
Mare Humboldtianum eli Humboldtin meri on Mare Frigoriksen itäpuolella sijaitseva Kuun meri (lat. mare), Se on nimetty saksalaisen luonnontutkijan ja löytöretkelijän Alexander von Humboldtin mukaan. Meren itäiset osat yltävät Kuun 90. leveysasteen itäpuolelle, mutta sopivan libraation aikaan nekin osat ovat näkyvissä Maahan. Tämän pyöreähkön meren halkaisija on noin 160 km; pinta-alaa sillä on noin 22 000 neliökilometriä.
Ebenezer Assifuah
Ebenezer Kofi Assifuah-Inkoom (s. 3. heinäkuuta 1993 Accra) on ghanalainen jalkapalloilija, joka edustaa Raiffeisen Super Leaguessa pelaavaa FC Sionia. Molempijalkaisen Assifuahin pelipaikka on hyökkääjä.
Seurajoukkueura
Assifuah debytoi aikuisten tasolla vuonna 2011 kotimaansa Sekondi Eleven Wisessä. Vuonna 2012 Assifuah siirtyi kotimaansa pääsarjan Liberty Professionalsiin, jonka paidassa hän teki 16 pelaamassaan ottelussa kahdeksan maalia. Kesällä 2013 nuorten MM-kisojen jälkeen Assifuah siirtyi Eurooppaan ja Sveitsin Raiffeisen Super Leaguen FC Sioniin.
Maajoukkueura
Assifuah edusti Ghanan alle 20-vuotiaiden maajoukkuetta vuodet 2012-2013. Vuonna 2013 hän oli mukana Ghanan pronssia saavuttaneessa joukkueessa alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa Turkissa. Assifuah teki kisoissa kuusi maalia ollen koko kisojen paras maalintekijä.
Viikintie
Viikintie on Helsingissä sijaitseva pääkatu, joka johtaa Vanhastakaupungista Viikin kautta Herttoniemeen. Sen pituus on noin 5,6 kilometriä. Tie alkaa aivan Lahdenväylän (valtatien 4) välittömästä läheisyydestä ja päättyy Itäväylälle (seututielle 170).
Viikintietä käyttää muun muassa HSL:n runkolinja 550. Herttoniemen ja Viikin tiedepuiston väliselle suoralle osuudelle, jota kutsutaan myös Viikinsuoraksi, rakennetaan pikaraitiotie Raide-Jokeri.
Historia
pienoiskuva|vasen|[[Herttoniemen satamarata kulki suorasti Viikintien eteläpuolella niin kutsutulla Viikinsuoralla. Radan tilalle on sittemmin rakennettu pikaraitiotie Raide-Jokeri.]] Historiallisesti nykyinen Viikintie jakautuu selvästi kahteen osaan. Sen länsiosa Vanhastakaupungista nykyisen Viikin tiedepuiston alueelle, Pihlajamäentien risteyksen paikkeille saakka on alkujaan osa vanhasta, jo 1600-luvulla rakennetusta Helsingin ja Hämeenlinnan välisestä maantiestä. Tien kantakaupungissa oleva osuus on nykyinen Hämeentie. Tie jatkui Viikistä edelleen Malmille ja nykyistä Kirkonkyläntietä pitkin Helsingin pitäjän kirkonkylään, sieltä nykyistä Tuusulanväylää myöten Hyrylän sekä edelleen Hyvinkään kautta Hämeenlinnaan. Nykyinen Vantaanjoen ylittävä Viikintien holvisilta rakennettiin kuitenkin vasta vuonna 1926.
Viikintien itäosa Viikistä Herttoniemeen sen sijaan rakennettiin vasta 1930-luvulla osana Helsingistä Porvooseen johtanutta uutta päätietä, joka muodosti valtateiden 6 ja 7 yhteisen alkuosan. Herttoniemestä eteenpäin tie jatkui nykyisen Itäväylän kohdalla. Kun Kulosaaren kautta kulkenut Itäinen moottoritie eli nykyisen Itäväylän länsiosa 1950-luvulla valmistui, viitoitettiin valtatiet kulkemaan sitä kautta ja Viikintie jäi sivutieksi.
Nimi Viikintie vahvistettiin vuonna 1957. Sitä ennen nykyisen Viikintien nimenä oli Uusi Porvoontie (Nya Borgåvägen) tai lyhemmin Porvoontie (Borgåvägen), samoin kuin nykyisen Itäväylänkin itäosan nimenä Viikintien liittymästä itään. Vuoteen 2012 asti Viikintie ylitti Herttoniemen satamaradan vartioimattomassa tasoristeyksessä nykyisen Viilarintien kiertoliittymän kohdalla. Junaliikenne radalla tosin oli Herttoniemen sataman lakkauttamisen jälkeen erittäin vähäistä.
Viikintiellä tapahtui tammikuussa 2012 vakava päälleajo, jossa rattijuoppo ajoi 11-vuotiaan tytön yli ja pakeni paikalta. Tyttö sai surmansa heti. Myöhemmin kuljettaja tuomittiin neljäksi vuodeksi ja kahdeksi kuukaudeksi vankeuteen. pienoiskuva|[[Raide-Jokeri, Viikinbaana ja Viikintie kuvattuna Myllypuron suunnasta Viikkiin päin.]]
Ronald Neame
thumb|240px|Ronald Neame ja [[Judy Garland Suuri voitto -elokuvan (1963) kuvauksissa.]] Ronald Neame (23. huhtikuuta 1911 – 16. kesäkuuta 2010) oli brittiläinen elokuvaaja ja elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja sekä -tuottaja. Hän voitti BAFTA-palkinnon ja oli useampaan otteeseen ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi.
Neame syntyi Lontoossa. Hänen tuottamiensa elokuvien joukkoon kuuluvat klassikot Lyhyt onni (1945), Suuret toiveet (1946) ja Oliver Twist (1948).
Neame oli vuosina 1932–1973 naimisissa Beryl Heanlyn kanssa. He saivat yhden lapsen, näyttelijä Christopher Neamen (s. 1947). Vuonna 1993 Neame avioitui Donna Friedbergin kanssa. Hänelle myönnettiin vuonna 1996 Brittiläisen imperiumin ritarikunnan komentajan arvo ansioista elokuva-alalla.
Terälahden kirjasto
Terälahden kirjasto on Tampereen Terälahdessa sijaitseva kirjasto.
Teiskon kunta liitettiin Tampereen kaupunkiin 1972, jolloin Teiskon pääkirjastosta tuli Terälahden sivukirjasto. Vuonna 2002 kirjastolle rakennettiin tilat Terälahden koulukiinteistön yhteyteen.
Kirjasto avattiin asiakkaille 1. lokakuuta 2002. Tilat suunnitteli arkkitehti Mikko Uotila.
Elmadağ
Elmadağ myös Asiyozgat on piirikunta Turkin Ankaran maakunnassa. Vuoden 2012 väestönlaskennassa Elmadağin väkiluku oli 25 394.
Zoran Džorlev
thumb|right|Zoran Džorlev (vas.)
Zoran Džorlev (10. tammikuuta 1967 Strumica – 1. tammikuuta 2021 Skopje) oli pohjoismakedonialainen viulisti, laulaja ja sovittaja.
Džorlev syntyi musikaaliseen perheeseen. Hänen isänsä oli orkesteria johtanut kansanmusiikin tekijä. Džorlev soitti alun perin trumpettia, harmonikkaa ja kitaraa. 10-vuotiaana hän aloitti viulunsoiton. Hän valmistui Pyhien Kyrilloksen ja Methodioksen yliopistosta viulunsoitossa vuonna 1990; hänellä oli myös maisterin arvo folkloristiikassa.
Džorlev soitti Pohjois-Makedonian oopperan ja baletin orkesterissa 14 vuoden ajan, josta kolme vuotta varakonserttimestarina. Hän soitti myös muun muassa Makedonian kamariorkesterissa, Pohjois-Makedonian filharmonikoissa ja Makedonian radiotelevision kansanorkesterissa. Džorlev juonsi Makedonian radiotelevision eri musiikkiohjelmia. Vuosina 2011–2017 hän johti Tanec-kansantanssi- ja lauluyhtyettä. Džorlev tuli tunnetuksi kansanmusiikkisovituksistaan ja -esityksistään sekä elokuvamusiikin ja jazzin sovituksistaan. Hän piti runsaasti resitaaleja kotimaassaan ja esiintyi myös kansainvälisesti. Džorlev sai useita palkintoja valtiollisissa viulu- ja kamarimusiikkikilpailuissa. Hän toimi lisäksi itse kilpailujen tuomaristoissa.
Džorlev johti skopjelaista DMBUC Ilija Nikolovski-Luj -oppilaitosta, jossa oli toiminut viuluprofessorina vuodesta 2000. Hän kuoli 53-vuotiaana COVID-19-komplikaatioihin.
Ludolf Camphausen
thumb|Ludolf Camphausen. Gottfried Ludolf Camphausen (10. tammikuuta 1803 Hünshoven, Geilenkirchen – 3. joulukuuta 1890 Köln) oli saksalainen liikemies ja poliitikko, joka toimi Preussin pääministerinä vallankumousvuoden aikana maaliskuusta kesäkuuhun 1848.
Camphausen perusti vuonna 1826 August-veljensä kanssa pankin Kölniin. Seuraavan kahden vuosikymmenen aikana hän vaikutti liike-elämän ohella edustajana Kölnin kaupunginraadissa ja Reininmaan maakuntapäivillä. Vuoden 1848 maaliskuun vallankumouksen yhteydessä reininmaalaisten liberaalien johtohahmona pidetty Camphausen nimitettiin Preussin pääministeriksi 29. maaliskuuta. Hän erosi jo 20. kesäkuuta, kun Preussin kansalliskokous torjui hänen hallituksensa valmisteleman perustuslakiesityksen. Camphausen nimitettiin heinäkuussa 1848 Preussin lähettilääksi Frankfurtin kansalliskokouksen perustaman väliaikaisen hallituksen luo. Hän puolusti tarmokkaasti Preussin itsenäisyyttä ja jarrutti kansalliskokouksen yritystä perustaa saksalainen liittovaltio. Hän luopui lähettilään tehtävästä huhtikuussa 1849 ja oltuaan vielä jonkin aikaa Preussin maapäivien edustajana hän palasi pankinjohtajan uralle. Camphausen omisti myös Rüngsdorfissa Bonnin lähellä sijainneen yksityisen observatorion ja suoritti siellä astrofysikaalisia tutkimuksia.
Ludolf Camphausenin toinen veli oli valtiomies Otto von Camphausen, joka toimi myöhemmin valtiovarainministerinä Otto von Bismarckin hallituksessa.
Olivia Munn
Lisa Olivia Munn (s. 3. heinäkuuta 1980 Oklahoma City, Oklahoma, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, malli, televisiopersoona ja kirjailija. Hänet tunnetaan muun muassa rooleistaan elokuvissa Iron Man 2, Date Night ja Magic Mike sekä televisiosarjoissa Perfect Couples ja Newsroom.
Hän on emännöinyt G4-televisiokanavan ohjelmaa Attack of the Show.
Varhainen elämä
Munnin sukujuuret ovat hänen isänsä puolelta englantilais-irlantilais-saksalaiset ja äitinsä puolelta vietnaminkiinalaiset. Hän syntyi Oklahomassa Yhdysvalloissa, mutta muutti lapsena useasti ja vietti suurimman osan lapsuudestaan Japanissa. Teini-ikäisenä hän palasi Oklahomaan, jossa valmistui high schoolista ja korkeakoulusta.
Jan Stenerud
thumb|right|Jan Stenerud Jan Stenerud (s. 26. marraskuuta 1942 Fetsundissa Norjassa) on norjalainen entinen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän pelasi uransa aikana AFL:ssa ja NFL:ssa 20 kauden ajan. Hän pelasi 1967-69 AFL:n Kansas City Chiefsissa 1967-1969, samassa joukkueessa NFL:ssa 1970-1979. Lisäksi hän pelasi NFL:ssa Green Bay Packersissa 1980-1983 sekä Minnesota Vikingsissa 1984-85. Stenerud on ensimmäinen Euroopassa syntynyt ja kasvanut henkilö, joka on pelannut NFL:ssa.
Stenerud, joka oli Norjassa lupaava mäkihyppääjä, saapui Montanan yliopistoon hiihtolajien stipendillä. Norjalaisen toisena vuonna paikallinen baseball-valmentaja huomasi Stenerudin potkimassa jalkapalloa ilmeisen lahjakkaasti. Valmentaja välitti tiedon paikalliselle amerikkalaisen jalkapallojoukkueen valmentajalle, joka kosi Stenerudin mukaan joukkueeseen. Yliopistouransa aikana Stenerud potkaisi 59 jaardin pituisen potkumaalin, joka oli aikanaan yliopistosarjojen ennätys.
Uransa aikana Stenerud teki 373 potkumaalia 558 yrityksestä (66 prosenttia) ja onnistui 580 lisäpisteyrityksessä 601:tä (96 prosenttia). Yhteensä Stenerud teki kokonaiset 1699 pistettä. Jan Stenerud nimettiin Pro Football Hall of Fameen 1991. Hän on edelleen Hall of Famen ainoa pelkästään potkaisijana uransa tehnyt pelaaja. Kansas City Chiefs poisti käytöstä Stenerudin pelinumeron 3 vuonna 1994.
Hannes Aigner
Hannes Aigner (s. 19. maaliskuuta 1989 Augsburg) on saksalainen koskimeloja ja olympiamitalisti. Hän kilpailee K-1-luokassa.
Aigner on osallistunut kolmiin kesäolympialaisiin. Hän saavutti olympiapronssia K-1-luokan henkilökohtaisesta kilpailusta vuoden 2012 kesäolympialaisista Lontoosta ja vuodelle 2021 siirretyistä Tokion olympialaista. Rio de Janeirossa 2016 hän sijoittui neljänneksi.
Ilmavoimien kiltaliitto
Ilmavoimien Kiltaliitto ry Suomen ilmavoimien toiminnan piiriin liittynyt kiltaliitto. Siihen kuuluvat Lapin Lennoston Kilta, Satakunnan Lennoston Kilta, Karjalan Lennoston Kilta, Ilmasotakoulun Kilta, Lentosotakoulun Kilta, Lentovarikon Kilta, Viestikoelaitoksen Kilta, Ilmavoimien Viestikilta, Lentotekniikan Kilta ja Utin Ilmakilta.
Hannes Aigner
Hän voitti K-1-luokan maailmanmestaruuden 2018. Aigner on myös kaksinkertainen K-1:n joukkuekilpailun maailmanmestari vuosilta 2010 ja 2011. EM-kilpailuissa hän on saavuttanut joukkuekilpailusta kultaa 2015, neljä hopeaa ja yhden pronssin sekä henkilökohtaisesta kilpailusta kaksi pronssia. Aigner edustaa Augsburger Kajak-Verein -seuraa. Hän on 183 senttimetriä pitkä ja painaa 80 kilogrammaa.
No Way Back (EP)
No Way Back on suomalaisen metalliyhtye Northerin 21. helmikuuta 2007 julkaistu minialbumi. Se sijoittui julkaisunsa jälkeisellä listaviikolla Suomen virallisen singlelistan ensimmäiseksi.
Seita
Merkitys
Seita on yleissaamelainen käsite, joka tarkoittaa palvottua luonnonkohdetta (joskus myös ihmisen tekemää puupaalua). Saamelaisten käyttämä sana ’siedi’ on myös lähes yleissaamelainen, ja ainoastaan eteläiset saamelaiset sekä koltat eivät sitä tunne.
Seidat olivat alkujaan elinkeinojen harjoitukseen liittyviä kultti- ja uhripaikkoja. Niiden kautta uskottiin vaikuttavan jokin nimeämätön luonnonmahti, jonka avulla elinkeinonharjoitus oli mahdollista. Seidat olivat todennäköisesti heikosti personoituja, vaikka seita-hengistä puhutaankin välillä. Myöhäisessä saamelaisperinteessä seidoilta on joskus pyydetty myös terveyttä ja muuta menestystä. Seitojen toimenkuva laajentui mahdollisesti sen jälkeen, kun esikristilliset jumalat kiellettiin.
Seita-paikat
Suurin osa seidoista oli kiviä tai kalliopaikkoja. Niiden lisäksi on ollut puuseitoja, ja myös pyhiä lähteitä on nimitetty seidoiksi. Suuri osa seidoista on ollut yksilö- tai perhekeskeisiä, mutta suurimpia seitoja on saattanut palvoa jopa kaikki siidan asukkaat. Tällaisia suuria seitoja ovat Inarijärven Ukonsaari ja Pelkosenniemen Pyhätunturi. Jokaisella siidalla ja useilla perheilläkin oli oma seita, ja monen kodan takana oli puinen ukkosenjumalalle omistettu seita.
Seita-kultti
Seita-kultti on todennäköisesti alkujaan ollut pääasiallisesti siitojen organisoima suku- ja perheinstituutio, jota perheen tai klaanin vanhemmat ovat ylläpitäneet. Saamelaiset käyttivät perheen tai klaanin uhria vearroksi. Seita oli kuitenkin naisille tabu. Uskontotieteellisestä näkökulmasta tarkasteltuna seitauhrit ovat olleet joko lahjauhreja, yhteisöllisiä uhreja tai sovitusuhreja.
Saamelaiset uhrasivat seidoille erilaisia luonnontuotteita, kuten lihaa, kalaa sekä verta ja toivoivat, että seidat vastaanottaisivat lahjan ja antaisivat vastalahjana menestystä. Usein uhrin antanut ryhmä söi itse suurimman osan uhrieläimestä, mutta seidan piti saada osansa jokaisesta eläimen ruumiinosasta. Yksinkertaisessa uhrirituaalissa seitaa voideltiin kalanrasvalla tai verellä.
Kultin kohde vaihteli tilanteen ja tehtävän mukaan. Poronomistajat uhrasivat yleensä kuolleille esi-isille, alisen maailman asukkaille tai erilaisille jumalille. Lahjat olivat usein poron tai peuran sarvia. Kalastajat ja metsästäjät puolestaan uhrasivat esi-isilleen, veden hengille ja riistaeläinten herralle, Leibolmmáille. Seita teki eräänlaista veronkantoa, sillä se kokosi pyydystyskauden ensimmäiset antimet. Seita-kultin myöhempään vaiheeseen kuuluvat raha-, viina- ja tupakkauhrit, joita on dokumentoitu 1800-luvulta. Metsä- ja kalaonnen takaamiseksi seidoille tehtiin uhrilupauksia, joita vahvistettiin varoitustarinoin. Lupaukset saatettiin myös joikata.
Saamelaisten suhde seitoihin oli tasa-arvoinen ja vastavuoroinen, sillä sekä ihmisellä että seidalla olivat omat velvollisuutensa. Jos jompikumpi rikkoi sopimuksen, siitä seurasi rangaistus. Jos ihminen käyttäytyi seitaa kohtaan ylimielisesti, rangaistuksena hän menetti elinkeino-onnen tai sairastui. Samaan tapaan myös huonoa tai saamatonta seitaa saatettiin rangaista. Seidan hylkäämisestä on useita tarinoita. Niissä yleensä poltettiin seitaa tai valeltiin sen päälle vettä.
Historia
Vanhimmat tunnetut arkeologiset todisteet seitoihin liittyneestä kulttitoiminnasta ovat 1000-luvulta. Vanhin kirjallinen dokumentti on vuodelta 1560. Se ei kuitenkaan vielä mainitse seitaa käsitteenä vaan kertoo saamelaisten tavasta palvoa puu- tai kivijumalia. Käsitteenä seita tuli dokumentteihin vasta 1600-luvun lopulla. Ensimmäisinä siitä kirjoittivat Johannes Tornaeus ja Gabriel Tuderus. Vanhat ruotsalaislähteet puolestaan käyttävät nimitystä ’storjunkare’.
Seitojen palvonta alkoi vähentyä 1600- ja 1700-luvuilla. Kirkolliset ja maalliset tahot tuhosivat seitoja, sillä ne olivat kristinuskon käsityksen mukaan epäjumalanpalvelusta. Ensimmäisenä hävisivät suuret yhteisölliset uhrit, sillä niiden uhraamista oli vaikea pitää salassa. Yksilöllinen palvonta jatkui kuitenkin vielä pitkään kristinuskon tulonkin jälkeen. Merkkejä uhraamisesta on vielä 1900-luvultakin, ja palvonta jatkui ainakin maailmansotien väliseen aikaan ja ehkä jopa 1950-luvulle saakka.
Paikallispataljoona
Paikallispataljoona on Suomen puolustusvoimien 1. tammikuuta 2015 perustama joukkoyksikkötyyppi, mikä käsittää paikallisjoukkojen yksiköitä. Paikallispataljoonan maakuntakomppaniat on muodostettu vapaaehtoisista reserviläisistä.
Natella Krasnikova
Natella Arhipovna Krasnikova (, s. 14. lokakuuta 1953 Mogotša, Venäjän SFNT) on Neuvostoliittoa edustanut, kilpauransa päättänyt maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Gunpei Yokoi
Gunpei Yokoi, myös nimellä Gumpei Yokoi (, 10. syyskuuta 1941 – 4. lokakuuta 1997) oli japanilainen pelisuunnittelija. Hän kehitti Nintendon pelejä ja tuotteita, kuten Metroid-sarjan sekä Game Boy -käsikonsolin.
Nintendo
thumb|right|250px|[[Gunpei Yokoin kehittämä Baseball-heitto-syöttöpeli.]] Gunpei Yokoi tuli Nintendolle töihin vuonna 1965. Hän oli juuri suorittanut loppututkinnon elektroniikasta Doshishan yliopistossa, ja pääsi Nintendolle töihin liukuhihnalle. Vuonna 1970 Nintendon silloinen toimitusjohtaja Hiroshi Yamauchi pyysi Yokoita tuottamaan jotakin joulumarkkinoille. Seuraavana päivänä Yokoi esitteli omaksi ilokseen tekemänsä Ultra Handin, josta sen jälkeen tuli jättimenestys 1,2 miljoonalla myydyllä kappaleella.
Sharpilta palkatun Masayuki Uemuran kanssa Yokoi kehitti muun muassa Beam Gun valopistoolipelit.
Nintendo siirtyi videopelimarkkinoille, ja Yamauchi pyysi Yokoita tekemään jotain uutta. Tuloksena oli suosittu Game & Watch -käsikonsoli-sarja, jonka pelit olivat nestekidenäytöllä ja noin luottokortin kokoisia. Pelien edistyessä Yokoin piti suunnitella parempi ohjaus ja kehitti nk. D-pad (, ristiohjain), joka oli yksi nappi jota voitiin käyttää neljään suuntaan.
Game & Watch -laitteita voisi kutsua tulevan Game Boyn prototyypeiksi.
Gunpei Yokoista oli tullut Nintendon sisällä arvostettu henkilö. Kuitenkin hänen kehitettyään kotikonsolin Virtual Boy alkoi alamäki. Virtual Boy oli silmillä pidettävä 3D-grafiikkaa käyttävä konsoli, mutta sen näyttö ärsytti joidenkin käyttäjien silmiä ja laitetta oli epämukava käyttää. Virtual Boy ei menestynyt, ja tappio masensi Yokoita. Lopulta hän jätti eronanomuksensa 15. elokuuta 1996.
Nintendon jälkeen
Pian lähdettyään Nintendolta Yokoi perusti oman yrityksen nimeltään Koto Laboratory, ja hän alkoi kehittää uutta käsikonsolia nimeltään WonderSwan. Laite tuotettiin yhteistyössä Koton ja Bandain kanssa, mutta Gunpei ei ikinä nähnyt lopullista versiota siitä, sillä se julkaistiin vuonna kaksi vuotta hänen kuolemansa jälkeen. Yokoi kuoli auto-onnettomuudessa 4. lokakuuta 1997. Hän oli tutkimassa kahden auton kolaria, kun kaksi muuta autoa törmäsivät romuttuneeseen autoon kummaltakin puolelta. Yokoi jäi puristuksiin, ja hänet vietiin sairaalaan, jossa hänet myöhemmin todettiin kuolleeksi.
Ristiohjain on vielä nykyisin käytössä muun muassa pad-ohjaimissa.
Vesa Niemeläinen
Vesa Pekka Niemeläinen (29. maaliskuuta 1934 Keitele – 2000 Oulu) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja runoilija.
Niemeläisen vanhemmat olivat suutari Nestori Juho Niemeläinen ja Anna Lydia Hänninen. Hän valmistui kansakoulunopettajaksi Itä-Suomen opettajaseminaarista Joensuussa 1957. Niemeläinen kuului Pohjois-Karjalan kirjailijayhdistys Ukrin perustajiin. Työuransa kansakoulun opettajana hän aloitti Suomussalmen Juntusrannassa Kuuselan koululla kansakoulunopettajan virassa, jossa hän avioitui Varpu-Liisa Kelan kanssa. Hänellä oli 2 tytärtä, Ritva ja Marja. Pisimmän pestin Niemeläinen teki Sirola-opiston opettajana vuonna 1964–1984. Eläkevuotensa hän vietti Oulussa ja kuoli vuonna 2000.
Keiteleellä 1934 syntynyt ja 2000-luvun alussa kuollut runoilija Vesa Niemeläinen oli yksi Ukrin perustajajäsenistä ja ensimmäinen puheenjohtaja 1956–1957. Hän opiskeli Joensuussa Itä-Suomen seminaarissa kansakoulunopettajaksi. Hänen esikoisrunokokoelmansa Lauluja suvannolta ilmestyi 1956 Otavalta.
Olavi Siippaisen teos Kirjeitä kirjailijatovereille vuosilta 1945–1963 ilmestyi 1975 WSOY:n kustantamana. Kirjassa oleva ensimmäinen kirje Niemeläiselle on elokuulta 1958. Siippainen kommentoi siinä tekeillä olevaa nuorisoromaania, joka sitten ilmestyikin Otavalta 1960 nimellä Suutarin Pertti.
Vuoden 1959 elokuussa Siippainen puolestaan opastaa Niemeläistä niin terapeuttisissa jutuissa, kuten hän muotoilee, kuin kirjailijantyössäkin. Miten rauhoittua pitkän päivän päätteeksi, siihen tulee yksinkertainen ohje:
Karoonvyölisko
Karoonvyölisko (Karusasaurus polyzonus) on vyöliskojen heimoon kuuluva liskolaji. Lisko on raskaasti panssaroitu, ja elää kallioilla Etelä-Afrikan ja Namibian kuivilla seuduilla. Se luettiin aiemmin vyöpyrstöliskojen (Cordylus) sukuun.
Ulkonäkö ja koko
Karoonvyölisko on suurikokoinen vyölisko, jolla on litistynyt ruumis, kehittyneet raajat ja hieman ruumista pidempi häntä. Sen pituus kuonosta peräaukkoon voi olla 11,3 senttiä, mutta se jää keskimäärin 9–10,5-senttiseksi. Sillä on paksuja suomuja selässä ja hännässä, ja sen pehmeää alapuolta suojaavat terävät piikit. Aikuisten yksilöiden väri vaihtelee suuresti sijainnista riippuen, mutta poikaset ovat väriltään yhtenäisempiä. Aikuisilla voi olla turkooseja, oliivinvihreitä tai punertavanruskeita kuvioita. Rannikkoseuduilla tavataan myös mustaa muotoa. Kaikille populaatioille tunnusomaista on kuitenkin musta läikkä niskan sivussa, korvien ja eturaajojen välissä.
Levinneisyys ja elinympäristö
Karoonvyölisko on mahdollisesti vyöliskojen laajimalle levinnein laji. Se on kotoperäinen Etelä-Afrikan länsi- ja keskiosissa ja Namibian eteläosissa. Idässä levinneisyysalue ulottuu lähes Lesothon rajalle asti. Aiempia Lesothosta ja KwaZulu-Natalin rajaa pitkin tehtyjä havaintoja ei ole vahvistettu. Karoonvyöliskoa ei tavata eteläisiltä rannikkoalueilta. Karoonvyölisko elää puoliaavikoiden kallioilla. Se viihtyy alankomailla ja matalilla vuorenrinteillä.
Elintavat
Karoonvyölisko on päiväaktiivinen ja lämmittää ruumiinsa paistattelemalla kallioilla. Raskaan panssarinsa takia lisko on hidas liikkeissään, mikä tekee siitä haavoittuvaisen saalistajille. Tästä johtuen se pysyttelee aina lähietäisyydellä kallionhalkeamista. Jos se näkee saalistajan, se pakenee koloonsa ja kiertää piikikkään häntänsä ruumiinsa ympärille. Karoonvyölisko vaanii kovakuoriaisia ja heinäsirkkoja lähellä halkeamaansa. Se tekee lyhyitä pyrähdyksiä napatakseen saaliinsa. Poikaset liikkuvat enemmän etsiessään ravintoa.
Liskoille epätavallista on se, että karoonvyöliskot elävät pieninä ryhminä, jotka valtaavat itselleen kallion. Eläin voi kaivaa tunnelin kiven alle maahan, ja horrostaa siinä talven ennen kuin lisääntymiskausi alkaa loppukeväällä. Karoonvyölisko on ovovivipaarinen, ja naaras synnyttää loppukesällä tai alkusyksyllä yhdestä viiteen elävää poikasta.
Telephantasm
A-Sides on Soundgardenin vuonna 2012 julkaisema kokoelma.
Isabella Clara Eugenia
thumb|Isabella Clara Eugenia, [[Peter Paul Rubensin maalaama muotokuva.]] Isabella Clara Eugenia (12. elokuuta 1566 Segovia, Espanja – 1. joulukuuta 1633 Bryssel, Espanjan Alankomaat) oli espanjalaissyntyinen prinsessa, joka toimi Espanjan Alankomaiden (nykyisen Belgian) kanssahallitsijana yhdessä puolisonsa, Itävallan arkkiherttua Albrekt VII:n kanssa vuosina 1598–1621 sekä sijaishallitsijana miehensä kuoltua vuosina 1621–1633.
Isabellan vanhemmat olivat Espanjan kuningas Filip II ja kuningatar Elisabet Valois. Filip II yritti Isabellan avulla saada sukunsa eri maiden valtaistuimille. Filip ehdotti Isabellaa Englannin katoliseksi kruununtavoittelijaksi sen jälkeen, kun Maria Stuart oli teloitettu vuonna 1587. Kun Isabellan eno, Ranskan kuningas Henrik III murhattiin vuonna 1589 eikä tällä ollut miespuolista perillistä, Filip tarjosi Isabellaa Ranskan hallitsijaksi. Isabella nai serkkunsa, Itävallan arkkiherttua Albrekt VII:n huhtikuussa 1599. Filip II oli päättänyt luovuttaa Espanjan Alankomaat Albrektille myötäjäisinä sillä ehdolla, että Albrekt ja Isabella hallitsisivat niitä yhdessä ja että ne palautuisivat Espanjalle, jos he eivät saisi lapsia.
Isabella ja Albrekt yrittivät huonolla menestyksellä yhdistää kapinalliset seitsemän pohjoista maakuntaa (Alankomaat) hallitsemiinsa Espanjan Alankomaihin, turvautuen niin sodan jatkamiseen kuin diplomatian keinoihin. Käytännössä he hallitsivat vain Espanjan haltuun jääneitä kymmentä eteläistä maakuntaa. Albrekt VII kuoli lapsettomana vuonna 1621, jolloin Espanjan Alankomaat palautuivat Espanjan kruunulle. Isabella jatkoi alueen hallitsemista veljenpoikansa, Espanjan kuningas Filip IV:n sijaishallitsijana, kunnes kuoli itse 12 vuotta myöhemmin.
Merja Salonen (sanoittaja)
Merja Salonen (s. 1960 Tampere) on tamperelainen lastenohjaaja, sanoittaja, kirjailija ja toimittaja.
Salosen lastenrunot ja laulutekstit ovat syntyneet lastenohjaajan työn ohessa seurakunnan päiväkerhojen tarpeisiin. Salonen on mukana Pulputinpannu-nimisessä lastenmusiikkiyhtyeessä sanoittajana ja lasten leikittäjänä. Yhtyeen lauluja on koottu samannimiseen kirjaan, ja vuonna 2005 julkaistiin myös Pulputinpannu-albumi. Yhtyeen kappaleet on säveltänyt Jukka Salminen, jonka kanssa Salonen on tehnyt yhteistyötä 1990-luvulta saakka. Salonen on myös Lastenmaa-lehden vakituinen avustaja. Hän kirjoittaa lehteen muun muassa loruja. Salosen sanoittamia lauluja on esitetty myös muun muassa Pikku Kakkosen Soittorasiassa. Kaikkiaan Salonen on tehnyt noin 250 sävellettyä laulunsanoitusta. Lisäksi Salonen on kääntänyt ja riimitellyt suomeksi Taylor Brandonin Upsidedown Animals -kirjasarjan.
Helokat
Helokat (Pholiota) on helttasienisuku, jonka taksonomia on melkoisesti elänyt. Kyseessä on kuitenkin pääasiassa kannoilla kasvavia lahottajia. Suomessa arvioidaan kasvavan ainakin parikymmentä helokkalajia. Monet ovat suomuisia ja renkaallisia. Varsinaisia ruokasieniä ne eivät ole.
Islamic Cultural Center of New York
Islamic Cultural Center of New York on moskeija ja kulttuurikeskus Yhdysvaltain New Yorkissa Manhattanilla. Moskeija oli kaupungin ensimmäinen varta vasten moskeijaksi rakennettu rakennus. Moskeija valmistui vuonna 1990 ja sen viralliset avajaiset pidettiin vuonna 1991.
Kohde
Nykyinen Islamic Cultural Center of New York. sijaitsee Yhdysvaltojen New Yorkin Manhattanilla osoitteessa 1711 Third Avenue. Sen moskeija rakennettiin perinteiseen islamilaiseen tyyliin, mutta New Yorkin nykyaikaisempaan maisemaan sovitettuna. Koska moskeija on rakennettu kohti Mekkaa, se on noin 29 asteen kulmassa Manhattanin ruutukaavaan nähden.
Historia
Alkuperäinen Islamic Cultural Center of New York perustettiin vuonna 1963 osoitteessa 1 Riverside Drive. Paikalle kaavailtiin moskeijaa, museota, kirjastoa ja koulua. Vain kolme vuotta myöhemmin hankittiin kuitenkin toinen tontti osoitteessa 1711 Third Avenue. Paikalla oli viisikerroksinen rakennus, jonka tilalle haluttiin rakentaa maamerkkimäinen moskeija. Moskeijan rakentamiseen saatiin lahjoituksia Saudi-Arabiasta, Kuwaitista, Libyasta ja Malesiasta. Rakennuksen suunnittelu annettiin arkkitehtitoimisto Skidmore, Owings and Merrillille vuonna 1987. Minareetin suunnitteli Swanke Hayden Connell. Rakennustyöt saatiin päätökseen joidenkin myöhästymisien jälkeen vuonna 1990. Viralliset avajaiset pidettiin 25. syyskuuta 1991. Rakennushankkeen hinnaksi tuli lopulta noin 17 miljoonaa dollaria. Moskeija oli New Yorkin ensimmäinen varta vasten moskeijaksi rakennettu rakennus. Sen perjantairukouksissa käy viikoittain noin 4 000 rukoilijaa.
Suihkulähdemalli
Suihkulähdemalli on ohjelmistotuotantomalli, jossa ohjelmointi suoritetaan ensin, dokumentointi vasta sen jälkeen. Suihkulähdemallissa tuotannon järjestys on siis päinvastainen kuin vesiputousmallissa.
Nanchang
Nanchang (kiinaksi: 南昌, pinyin: Nánchāng) on Jiangxin maakunnan pääkaupunki Kaakkois-Kiinassa.
Maantiede
Nanchang sijaitsee 60 km Jangtsesta etelään, Ganjoen varrella 40 km päässä sen Poyangjärveen laskevasta suusta. Nanchangissa vallitsee kostea subtrooppinen ilmasto, jossa neljä vuodenaikaa erottuvat selvästi. Talvet ovat lyhyitä ja melko leutoja, mutta lämpötila voi laskea pakkasen puolelle ja lunta esiintyä. Kesä on pitkä ja kostea, ja Kiinan mittakaavassa kuuma (heinäkuussa päivän keskimääräinen ylin lämpötila on 34C). Sateet jakautuvat ympäri vuoden, mutta ovat rankimpia kesäisin.
Väestö
Nanchangin metropolialueella asuu 4,5 miljoonaa ihmistä, joista 1,8 miljoonaa varsinaisen kaupungin alueella. Väkiluvun odotetaan kasvavan 2.17 miljoonaan vuoteen 2020 mennessä.
Historia
Nanchang perustettiin ja sen kaupunginmuuri pystytettiin ensimmäisen kerran varhaisen Han-dynastian aikaan vuonna 201 eaa. Itse kaupunkia kutsuttiin nimellä Gàn (赣) ja laajempaa piirikunnan keskusta nimellä Nanchang (南昌, "eteläinen vauraus"). Nanchang oli myös Yuzhangin komentopiirin hallinnollinen keskus. Sui-dynastian aikaan vuonna 589 tämä komentopiiri muutettiin prefektuuriksi nimeltä Hongzhou (洪州), ja vuoden 763 jälkeen siitä tuli Jiangxin maakunnan keskus. Jiangxin väkiluku alkoi kasvaa voimakkaasti noihin aikoihin, ja siitä tuli 1100-lukuun mennessä Kiinan runsasväkisin maakunta.
Vuonna 653 rakennettiin Tengwangin paviljonki, joka innoitti Tang-dynastian aikaisen runoilijan Wang Bon kirjoittamaan kiinalaisen runouden klassikon ”Tengwang Ge Xu” vuonna 675. Kyseinen runo on tehnyt rakennuksesta ja kaupungista tunnetun kautta Kiinan, nykypäiviin asti. Paviljonki on tuhoutunut ja rakennettu uudelleen useita kertoja: nykyinen paviljonki pystytettiin 80-luvulla 1929 sisällissodassa tuhoutuneen edeltäjänsä paikalle.
Vuonna 959, eteläisen Tang-valtion valtakaudella (”Viiden dynastian” kaudella), Nanchangista tuli eteläinen pääkaupunki. Song-dynastia valtasi sen 981 ja palautti sen nimeksi Hongzhou. Vuodesta 1164 vuoteen 1368 kaupunki ja sitä ympäröivä prefektuuri tunnettiin nimellä Longxing. Mongolivaltaisen Yuan-dynastian (1279-1368) lopussa Ming-dynastian (1368-1644) perustanut Zhu Yuanzhang ja hänen vastustajansa, paikallinen sotapäällikkö Chen Youliang, taistelivat alueella. 1500-luvun alussa Nanchang oli Ningin prinssin Zhu Chenhaon tukialuetta, josta hän käynnisti kapinan Ming-valtaa vastaan.
Ming-dynastian Wanli-keisarin valtakaudella keisarin maanpakoon ajetut sukulaiset majailivat Nanchangissa ja neljäsosa kaupungin väkiluvusta koostui heistä. Tämän seurauksena Matteo Ricci tuli kaupunkiin etsimään keinoa päästä Pekingiin.
Kalkas
Kalkas
Kalkas on myös sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Nanchang
Historia
1850-luvulla Nanchang kärsi huomattavasti Taiping-kapinan (1850-64) seurauksena, ja sen painoarvo kaupan keskuksena väheni 1800-luvun jälkipuoliskolla, kun maareittejä Kantoniin korvattiin rannikon höyrylaivalinjoilla. Nanchang on kuitenkin säilyttänyt kiistattoman asemansa Jiangxin maakunnan suurkaupunkina. Ensimmäinen Kiinan kommunistisen puolueen järjestämä merkittävä kapina, Nanchangin kansannousu, tapahtui 1.8.1927 Nanchangissa. Kapina, jota johtivat kommunistimieliset kansallispuolueen (Guomindangin) upseerit, onnistui pitämään kaupunkia hallussaan vain muutaman päivän, mutta se loi perustan Kiinan kommunistien myöhemmälle Kansan vapautusarmeijalle.
Vuonna 1939, toisen Kiinan-Japanin sodan aikaan, kaupungissa käytiin Kiinan vallankumousarmeijan ja Japanin keisarillisen armeijan välillä verinen Nanchangin taistelu.
Kiinan kansantasavallan perustamisen aikaan vuonna 1949 Nanchang oli vielä perinteinen hallinto- ja kauppakaupunki, jossa ei ollut juuri muuta teollisuutta kuin elintarviketuotantoa. Sen väkiluku oli noin 275 000. Rautatieyhteys Nanchangiin avattiin 1915, kun rata Jangtsen varrella sijaitsevaan Jiujiangin satamakaupunkiin valmistui. Sittemmin useita muita rautatieyhteyksiä on avattu.
Vuoden 1949 jälkeen Nanchangista on kehittynyt teollisuuskaupunki. Tärkeimpiä teollisuudenaloja ovat tekstiiliteollisuus (puuvillakankaat ja -lanka), paperiteollisuus ja elintarviketeollisuus. Raskas teollisuus on tullut tärkeäksi alaksi 1950-luvun puolivälistä alkaen. Nanchangiin perustettiin suuri vastapainevoimalaitos, joka käyttää Fengchengistä rautateitse tuotua kivihiiltä. Maatalouslaitteiston ja diesel-moottoreiden tuotannolla aloittanut konepajateollisuus on myös monipuolistunut. Kansantasavallan alkuvuosikymmeninä Nanchangista tuli autoteollisuuden keskus, joka keskittyi kuorma-autojen, traktoreiden ja tarvikkeiden kuten renkaiden tuotantoon. 50-luvun lopussa valmistui rautasulatto paikallisen teollisuuden raaka-ainetarpeisiin. Nanchangissa on myös paljon kemianteollisuutta, joka tuottaa maatalouskemikaaleja, hyönteismyrkkyjä ja lääketeollisuuden tuotteita.
Talous
Nanchangin bruttokansantuote vuonna 2008 oli 166 miljardia yuania (24,3 miljardia dollaria). BKT henkeä kohden oli 36 105 yuania (5 285 dollaria). Viennin ja tuonnin kokonaisarvo oli 3,4 miljardia dollaria. Kokonaisliikevaihto oli 23 miljardia yuania.
Rautatiet
Nanchangista on tehokkaat rautatieyhteydet Kiinan muihin maakuntiin. Peking-Jiulong-rautatie ja Shanghai-Kunming-rautatie kohtaavat Nanchangissa ja tekevät siitä yhden Etelä-Kiinan tärkeimmistä liikennekeskuksista.
Vuodesta 2007 alkaen Nanchangista on ollut yhteydet CRH-suurnopeusjunalla (China Railway High-speed) alueen suurimpiin kaupunkeihin Hangzhouhun, Changshaan ja Shanghaihin.
Tieliikenne
Nanchang on tiheän tieverkon piirissä. Kolme valtatietä kulkee kaupungin kautta: valtatie 105 Pekingistä Zhuhaihin, valtatie 320 Shanghaista Kunmingiin, ja valtatie 316 Fuzhousta Lanzhouhun.
Nanchangin kaukoliikenteen linja-autoasemalta liikennöidään reittejä Nanjingiin, Shenzheniin, Hefeihin ja muihin kaupunkeihin Jiangxin maakunnan ulkopuolella. Xufangin linja-autoasemalta lähtevät reitit maakunnan muihin kaupunkeihin ja piirikuntiin.
Vesiliikenne
Ganjoki, jonka varrella Nanchang sijaitsee, on perinteinen vesiliikenneväylä. Nanchangin satamasta lähtee rahtilaivaliikenteen lisäksi matkailureittejä mm. Jinggang-vuorelle, Poyangjärvelle, Kivikellokukkulalle (Shizhong Shan) ja Dagu-vuorelle.
Friedrichshafen FF 49
Valmistus
Toukokuussa 1917 esitelty Friedrichshafen FF 49c muistutti suuresti Friedrichshafen FF 33j:tä. Konetyyppien välissä on kuitenkin Friedrichshafen FF 49, jota valmistettiin neljätoista kappaletta. Perusmalli osoittautui kuitenkin alitehoiseksi, joten siihen asennettiin 240 hevosvoiman Benz Bz IV -moottori. Tehon parannus osoittautui onnistuneeksi ja rakenteiden vahvistamisen jälkeen saatiin aikaiseksi luotettava ja toimintavarma lentokone. Ulkonäöltään kone muistutti FF 33j:tä ollen kuitenkin merkittävästi suurempi. Ohjainten tasapainottaminen paransi käsiteltävyyttä ja vähensi lentäjän työkuormaa, mikä oli merkittävä etu pitkillä partiomatkoilla. Tähystäjällä oli käytössään konekivääri samoin kuin radiolähetinvastaanotin. Koneen valmistus jatkui sodan päättymiseen, mihin mennessä oli valmistettu kaikkiaan 235 lentokonetta.
Erityinen pommikoneversio valmistettiin tunnuksella FF 49b. Se oli muuten identtinen, mutta lentäjä siirrettiin takaohjaamoon ja tähystäjällä ei ollut konekivääriä. Versiota valmistettiin ainoastaan 25 kappaletta.
Suomen ilmavoimat
thumb|Friedrichshafen FF49C Sortavalan lentoasemalla. Suomen ilmavoimille ostettiin helmikuussa 1918 Saksasta kahdeksan lentokonetta, joista kaksi oli FF 49C-tyyppiä, saksalaiselta tunnukseltaan 1749, suomalaiselta F18 (myöh. C.59/18) ja vastaavasti 1750, F22 (myöh. C.72/18 ja 2A300). Edellinen saapui höyrylaiva Virgolla Vaasaan 20. huhtikuuta 1918 ja jälkimmäinen kesällä 1918. Lisäksi Tallinnan saksalaiselta lentoasemalta ostettiin 26. marraskuuta 1918 kaksi FF 49C- ja yksi FF 49B-kone. C-mallit olivat saksalaisilta tunnuksiltaan 1807, suomalaisilta C.82/18 (myöh. 2B306) ja 1810, C.85/18 (myöh. 2C302). B-malli oli saksalaiselta numeroltaan 1546 ja suomalaiselta tunnukseltaan C.84/18 (myöhemmin 2B307). Friedrichshafen FF 49-koneet, jotka saivat Suomessa lempinimen "Fredrika", olivat käytössä vuoteen 1923.