cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kadonneen aarteen metsästäjät
Juoni
Kun Indiana ja Marion saapuvat Kairoon, missä he tapaavat Indiana ystävän Sallah Mohammed Faisel el-Kahirin. Sallah kertoo Belloqin työskentelevän Tohtille ja auttavan natseja arkun etsinnöissä apunaan Tohtin palovammassa talismaanista jääneitä jälkiä. Natsit hyökkäävät, ja Marionin oletetaan kuolleen. Paikallinen imaami tulkitse talismaanin kirjoituksen ja kertoo sen varoittavan arkun avaamisesta sekä osoittavan ”Ran sauvan” olinpaikan, jota tarvittiin arkun löytämiseen. Natsien kaivaessa väärästä paikasta, Indiana ja Sallah löytävät sauvan ja löytävät sen avulla kultaisen liitonarkin Sielujen kaivosta. Mutta Belloq ja natsit, jotka olivat pitäneet Marionia vankina, löytävät heidät, ottavat arkun ja jättävät Indianan ja Marionin kaivoon.
Paettuaan Indiana ja Marion varastavat arkun natsien autosta ja yrittävät kuljettaa sen höyrylaivalla Lontooseen. Mutta natsien U-vene hyökkää ja he sieppaavat sekä arkun että Marionin. Indiana seuraa natseja Egeanmerellä sijaitsevalle saarelle, missä Belloq aikoo kokeilla arkun voimia. Jones uhkaa tuhota arkun, jos Marionia ei vapauteta. Mutta Belloq uskoo, ettei Indiana oikeasti tuhoaisi historiallista esinettä ja että tämä haluaa itsekin nähdä mihin arkun voimat pystyvät. Arkun sisältä näyttää aluksi löytyvän vain hiekkaa, mutta Indianan suljettua silmänsä ja kehotettua Marionia tekemään samoin, arkusta ilmestyvät henget, liekit ja salamat tuhoavat Belloqin, Tohtin ja natsisotilaat, minkä jälkeen arkku sulkeutuu itsestään. Indiana ja Marion toimittavat arkun Yhdysvaltoihin, jossa se piilotetaan jättiläismäiseen varastoon.
Idea
Elokuvaohjaaja Steven Spielberg oli jo kauan ennen vuonna 1981 julkaistua ensimmäistä Indiana Jones -elokuvaa halunnut tehdä seikkailuelokuvan, jossa hahmot kiertäisivät maailmaa ja kävisivät eri paikoissa. Hän olisi halunnut ohjata James Bond -elokuvan, mutta tuotantoyhtiö torjui tarjouksen koska piti Bond-elokuvien tekemistä brittien etuoikeutena.
Elokuvaohjaaja ja tuottaja George Lucas oli jo pitkään suunnitellut seikkailuelokuvaa, joka toimisi kunnianosoituksena sarjaelokuville, joista hän oli pitänyt nuorena. Tällaisia sarjoja olivat olleet Republic Picturesin 1930- ja 1940-luvuilla tuottamat Zorro's Fighting Legion, Spy Smasher ja Don Winslow of the Navy, joka kertoi natseja vastaan taistelevasta laivaston tiedustelu-upseerista. Lucas alkoi suunnitella Tähtien sotaa, muttei kuitenkaan täysin jättänyt ajatustaan seikkailuelokuvasta, jonka pääosassa olisi aarteita metsästävä arkeologi. Vuonna 1975 hän esitteli suunnittelemaansa seikkailija-arkeologia ensimmäisen kerran ohjaaja Philip Kaufmanille, joka piti ajatuksesta ja ehdotti liitonarkkia elokuvan aarteeksi. Kaufman lähti kuitenkin tekemään toista elokuvaa, eikä Lucasilla Tähtien sodan takia ollut aikaa seikkailuelokuvalleen, joten hanke unohtui.
Maaliskuussa 1977 Spielberg ja Lucas vaimoineen matkustivat yhteiselle lomalle Havaijille, Mauna Kean saarelle , koska Lucas halusi välttää Tähtien sota (Star Wars, 1977) -elokuvansa ensi-illan tuoman paineen. Kuultuaan elokuvan olleen suuri menestys hän ilahtui ja tiedusteli Spielbergiltä, mitä hän aikoi tehdä seuraavaksi. Spielberg sanoi haluavansa tehdä elokuvan, jossa päähenkilöt liikkuisivat maailman ympäri. Spielbergin kerrottua, ettei häntä ollut valittu seuraavan James Bond -elokuvan ohjaajaksi, Lucas totesi, että hänellä olisi Spielbergille ”jotakin parempaa”. Hän kertoi suunnittelemastaan sankarihahmosta, tunnetusta arkeologista ja aarteenmetsästäjästä, josta hän tuolloin käytti nimeä Indiana Smith silloisen Indiana-nimisen koiransa mukaan. Spielberg innostui ajatuksesta muttei pitänyt hahmon nimestä, jolloin Lucas käski Spielbergiä nimeämään elokuvan ”Indiana Jonesiksi tai miksi hyvänsä, sehän on sinun elokuvasi”. Kun Spielberg suostui ohjaamaan elokuvan, Lucas lisäsi, että he tekisivät kolme elokuvaa hahmon ympärille. Spielberg suostui, ja sarjasta sovittiin Spielbergin kertoman mukaan toukokuussa 1977.
Käsikirjoitus ja tuotanto
Ennen kuvausten alkua George Lucas ja Steven Spielberg palkkasivat käsikirjoittajaksi Lawrence Kasdanin. Kasdan oli työskennellyt käsikirjoittajana vasta kuukauden, kun Spielberg sanoi hänelle tekevänsä elokuvaa Lucasin kanssa ja haluavansa Kasdanin kirjoittavan sen. Spielberg kutsui Kasdanin tapaamiseen Lucasin kanssa, jolloin Lucas sanoi tekevänsä elokuvan, jonka ”päähenkilö on nimetty koirani mukaan, hänellä on ruoska, ja se on kuin vanhan ajan sarjaelokuvat”. Tämän sanottuaan Lucas pyysi saada kätellä muita, koska piti hetkeä historiallisena.
Työn alkaessa Spielberg ja Lucas keskustelivat Kasdanin kanssa elokuvan aiheesta ja suunnittelemistaan toimintakohtauksista. Spielbergin mielestä varsinainen elokuva syntyi käsikirjoitusvaiheessa eikä Havaijilla, jossa Spielberg ja Lucas olivat vasta ideoineet päähenkilön.
Monia kohtauksia käsikirjoituksesta jouduttiin jättämään pois varsinaisesta elokuvasta keston vuoksi. Esimerkiksi suunniteltu romanttinen kolmiodraama Marionin, Indianan ja hänen arkkivihollisensa Belloqin kanssa poistettiin kokonaan. Joitakin kohtauksia käytettiin kuitenkin myöhemmin, esimerkiksi takaa-ajokohtaus kaivoskärryillä liitettiin myöhemmin elokuvan jatko-osaan Indiana Jones ja tuomion temppeli. Näkemyserot elokuvan tyylistä näkyivät hahmojen suunnittelussa. Spielberg olisi alun perin halunnut tehdä majuri Tohtista kyborgin, jonka toisen käden paikalla olisi ollut liekinheitin, mutta Lucas torjui idean.
Monet studiot hylkäsivät Kadonneen aarteen metsästäjien käsikirjoituksen eivätkä suostuneet tuottamaan sitä. Studiot suhtautuivat epäillen 20 miljoonan dollarin budjettiin, jonka Lucas oli elokuvalle kaavaillut, eivätkä ne halunneet Spielbergiä ohjaajaksi, koska hänen viimeisin elokuva 1941 – Anteeksi, missä on Hollywood? oli ollut suuri taloudellinen pettymys. Lopulta elokuvan suostui tuottamaan Paramount Pictures, jolle Lucas tarjosi elokuvaa riitaannuttuaan Tähtien sodat tuottaneen 20th Century Foxin kanssa.
Näyttelijöiden valinta
Elokuvan päärooliin valittiin alun perin Tom Selleck, joka joutui kuitenkin jättämään hankkeen, koska oli sitoutunut Magnum-sarjaan. Spielberg halusi pääosaan Harrison Fordin, mutta Lucas vastusti tätä. Ford oli esiintynyt tuohon mennessä kolmessa Lucasin elokuvassa (Svengijengi '62, Tähtien sota ja Imperiumin vastaisku) eikä Lucas halunnut, että hänet ja Ford yhdistettäisiin toisiinsa, kuten ohjaaja Martin Scorsese ja näyttelijä Robert De Niro. Lucas oli myös epäileväinen siitä, suostuisiko Ford uuteen kolmen elokuvan sopimukseen heti Tähtien sota -sarjan päätyttyä. Spielberg päätti yrittää, ja luettuaan käsikirjoituksen Ford suostui.
Spielberg oli kaavaillut Belloqin rooliin italialaista Giancarlo Gianninia. Lopulta rooliin palkattiin Paul Freeman, jonka Spielberg oli nähnyt Death of a Princess -draamadokumentissa. Myöhemmin Spielberg tajusi, ettei tiennyt, osasiko Freeman puhua ranskalaisella aksentilla, joten Freemanin piti matkustaa junalla Spielbergin luokse osoittamaan taitonsa.
Spielbergin mukaan Sallahin piti alun perin olla pienikokoinen, ja hänen rooliaan tarjottiin Danny DeVitolle, joka olisi näytellyt sen mielellään, mutta häntä työllisti juuri toinen hanke. John Rhys-Davies kysyikin Spielbergiltä ensimmäisenä, haluaako hän tämän menevän leikkaukseen, koska Sallahin roolihahmoa sanottiin käsikirjoituksessa lyhyeksi ja laihaksi. Spielberg sanoi haluavansa Rhys-Daviesin näyttelevän jotakin ”Shōgunin ja Falstaffin väliltä”.
Kuvaukset
Egyptiin sijoittuvat kohtaukset päätettiin kuvata Tunisiassa, joka oli kuvausryhmän kannalta helpompi vaihtoehto, koska sfinksiä tai pyramideja ei tarvinnut näyttää kuvissa. Kuvausten aikana Tunisiassa ryhmä kohtasi vaikeuksia, kun Harrison Ford kärsi vatsakivusta, ja kohtausta, jossa Indiana Jonesin piti taistella miekkailevaa arabisoturia vastaan, jouduttiin lyhentämään niin, että hän vain ampui tämän. Lisäksi koska elokuvan tapahtumat sijoittuivat 1930-luvulle, kuvausryhmä joutui poistamaan 300 televisioantennia talojen katoilta. Lisäksi toista kuvausryhmää johtanut Lucas tuli merisairaaksi matkallaan La Rochelleen ja joutui palaamaan takaisin kotiinsa toipumaan. Kun Lucas vihdoin pääsi osallistumaan kuvauksiin Tunisiassa, hänen ihonsa paloi pahasti auringossa ja hänen kasvonsa turposivat. Spielberg on sanonut Lucasin näyttäneen niin pahalta, että ”kääntämällä kameran ympäri hän olisi voinut kuvata kauhuelokuvan”.
Sielujen kaivo -kohtaukset kuvattiin Englannissa Elstreen studiolla. Alun perin kaivossa piti olla 500–600 käärmettä lähikuvia varten ja kaukaa kuvattaessa kaivossa olisi käytetty mekaanisia käärmeitä. Spielberg kuitenkin tyrmäsi ehdotuksen ja kuvauspaikalle toimitettiin 6 000 aitoa käärmettä. Indianaa näytellyt Ford on kommentoinut, ettei käärmeiden kanssa työskentely häirinnyt häntä, koska ”se on vain näyttelemistä”.
Kuvausten aikana Ford halusi tehdä itse kaikki stunttinsa, joihin kykeni. Hän suunnitteli usein sijaisnäyttelijänsä Vic Armstrongin kanssa sitä, miten Indiana Jonesin hahmo toimisi erilaisissa tilanteissa.
Elokuvan loppukohtausta Arkin avaamista kuvattaessa Spielberg ja Lucas eivät keskittyneet siihen, miten veriseltä kohtaus näyttäisi. Käsikirjoituksessa kohtaus oli kuvattu yksinkertaisesti ja Spielberg saneli kohtauksen kulun. Lucasin mukaan siihen aikaan tuollaisia tehosteita pystyi tekemään kenenkään puuttumatta asiaan.
Kadonneen aarteen metsästäjiä tehdessään Spielberg oli asettanut henkilökohtaiseksi tavoitteekseen pysymisen budjetissa ja aikataulussa, sillä hänen aiemmat elokuvansa Tappajahai (1975), Kolmannen asteen yhteys (1977) ja 1941 – Anteeksi, missä on Hollywood? (1979) olivat ylittäneet annetun budjettinsa ja myöhästyneet aikataulusta. Kadonneen aarteen metsästäjät valmistuikin 17 päivää etuajassa, ja sen tuotantokustannukset pysyivät tarkasti budjetissa.
Vastaanotto
Kadonneen aarteen metsästäjät tuotti 385 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti, ja oli vuoden 1981 tuottoisin elokuva Pohjois-Amerikassa. Se sai myös kriitikoilta innostuneen vastaanoton. Elokuvalla on Rotten Tomatoes -sivustolla 94 prosentin ”tuore”-arvosana. New York Timesin elokuva-arvostelija Vincent Canby sanoi sitä yhdeksi ”hauskimmista, kekseliäimmistä ja tyylikkäimmistä amerikkalaisista seikkailuelokuvista, mitä on koskaan tehty”. Roger Ebert antoi sille neljä tähteä neljästä ja kehui sitä mielikuvitukselliseksi ja nopeatempoiseksi seikkailuelokuvaksi, joka vie katsojan mukanaan jo alussa.
Vuoden 1981 Oscar-gaalassa Kadonneen aarteen metsästäjät voitti neljä Oscar-palkintoa: paras lavastus, leikkaus ja äänitys sekä parhaat erikoistehosteet. American Film Institute valitsi elokuvan vuonna 1998 sadan parhaimman yhdysvaltalaisen elokuvan listalle, ja seuraavana vuonna kongressin kirjasto valitsi sen National Film Registryyn arkistoitaviin elokuviin.
Iltalehden DVD-arvostelussa vuonna 2008 elokuvan sanottiin olevan edelleen yksi kaikkien aikojen parhaista seikkailuelokuvista, jossa sarjakuvamaisen vauhdikas toiminta, terävä huumori ja karismaattinen päähenkilö täydentävät toisiaan.
Vaikutus
Kadonneen aarteen metsästäjien jälkeen julkaistiin niistä huomattavasti vaikutteita ottaneita seikkailuelokuvia ja tv-sarjoja. Ensimmäinen tv-sarja, joka oli selkeästi ottanut vaikutteita Kadonneen aarteen metsästäjistä oli Kultainen apina (Tales of the Gold Monkey, 1982), joka ilmestyi vain vuotta elokuvan jälkeen. Ensimmäisiä elokuvia olivat Vihreän timantin metsästys (Romancing The Stone, 1984) ja Kuningas Salomonin kaivokset (King Solomon's Mines, 1985), joissa kummassakin nähdään Indiana Jones -vaikutteinen sankarihahmo.
Jatko-osat
Spielbergin ja Lucasin ajatuksena oli alusta alkaen tehdä elokuvalle neljä jatko-osaa. Neljäs ja viimeisin suunniteltu jatko-osa julkaistiin kesäkuussa 2023.
Tapahtui kaukana
Tapahtui kaukana on Topo Leistelän ja Edvin Laineen ohjaama elokuva vuodelta 1950.
Ensio Rislakin näytelmään Tapahtui kaukana (1937) perustuvan elokuvan tapahtumat sijoittuvat pohjoiseen Enontekiön maisemiin. Kotikutoiseksi luonnehditun viihde-elokuvan luoma kuva paikallisista asukkaista on stereotyyppinen, eikä se kriitikon mukaan imartele sen paremmin kohdetta kuin tekijääkään. Ainoastaan Aku Korhosen roolisuoritus saa kiitosta, mutta hämmentävän hupaisiksi, jopa camp-huumorin puolella liikkuvaksi arvioivat kriitikot miesten unia.
Tampere–Pori-rata
thumb|Rikastejuna Tampere–Pori-radalla [[Nakkilassa. Kuva tammikuulta 2014.]] Tampere–Pori-rata on Suomen rataverkon osuus Tampereelta Nokian ja Kokemäen kautta Poriin, josta se jatkuu edelleen Mäntyluodon ja Tahkoluodon satamiin. Rataosan pituus on noin 155 kilometriä, ja se on pääosin yksiraiteinen. Osuus Tampere–Lielahti on kaksiraiteinen. Rata on sähköistetty molempiin satamiin asti. Radan suurin sallittu nopeus henkilöliikenteelle on 140 km/h ja tavaraliikenteelle 100 km/h. Kokemäellä radasta erkanee Rauman rata.
Anna Schaeffer
upright|pienoiskuva|Anna Schaeffer.
Tampere–Pori-rata
Rataosuudella on 8 henkilöliikenteen nykykäytössä olevaa asemaa: Tampere, Tesoma, Nokia, Karkku, Vammala, Kokemäki, Harjavalta ja Pori. VR liikennöi rataosuudella InterCity- ja Pendolino-junilla sekä tämän lisäksi myös lähijunilla Nokian ja Tampereen välillä.
Anna Schaeffer
Pyhä Anna Schaeffer (18. helmikuuta 1882 Mindelstetten, Baijeri, Saksa – 5. lokakuuta 1925 Mindelstetten, Baijeri, Saksa) oli köyhän puusepän tytär, näkijä ja mahdollisesti myös stigmaatikko. Anna oli kolmas kuudesta lapsesta ja hänen isänsä kuoli vuonna 1896 kun Anna oli noin 14-vuotias. Anna joutui lopettamaan koulunkäynnin tukeakseen perhettään. Hän halvaantui teollisuusonnettomuudessa vuonna 1901, teki apostolaattia kirjeenvaihdolla ja tunnettiin hartaudesta Jeesuksen pyhää sydäntä kohtaan. Anna Schaeffer kuoli syöpään vuonna 1925 otettuaan juuri vastaan pyhän eukaristian. Paavi Benedictus XVI julisti hänet pyhimykseksi 21. lokakuuta 2012. Anna Schaefferin muistopäivää vietetään 5. lokakuuta eli hänen kuolinpäivänään.
Tampere–Pori-rata
Historia
Ajatus Porin sisämaahan yhdistävästä rautatiestä esitettiin ensimmäisen kerran jo 1860-luvulla. Tampereelta pohjoiseen suuntautuvaa rataa suunniteltiin aluksi kulkevaksi Näsijärven länsipuolelta Satakunnan pohjoisosien läpi, josta olisi rakennettu Kankaanpään kautta Poriin kulkeva haararata. Vuoden 1877 säätyvaltiopäivillä tehtiin kuitenkin päätös Tampere–Haapamäki-radan linjauksesta Näsijärven itäpuolelle ja näin myös ensimmäinen suunnitelma Porin radasta raukesi. Jatkossa hanketta piti yllä erityisesti puunjalostusteollisuus, joka halusi rautatieyhteyden Reposaaren satamaan. 1880-luvulla rautatiestä laadittiin kolme eri vaihtoehtoa: Pori–Kokemäki–Loimaa, Pori–Kokemäki–Urjala ja Pori–Kokemäki–Tampere, joista vuoden 1888 valtiopäivillä valittiin toteutettavaksi Tampereelle kulkeva rata. Kaksi ensimmäistä olisivat yhdistäneet Porin vuonna 1876 valmistuneeseen Turku–Toijala-rataan ja sen kautta edelleen Helsingin ja Tampereen väliseen päärataan.
Varsinaiset rakennustyöt aloitettiin vuonna 1890. Ratatyöt jaettiin erillisiin työpiireihin, joista kussakin työskenteli parhaimmillaan useita satoja miehiä. Esimerkiksi Kokemäen piirissä oli talvella 1892 noin 600 työntekijää. Vuotta myöhemmin työt hidastuivat tuntuvasti määrärahojen puutteen vuoksi, mutta Kokemäen ja Tampereen välinen osuus päästiin lopulta avaamaan säännölliselle liikenteelle marraskuussa 1894. Seuraavan vuoden maaliskuussa aloitettiin liikenne Harjavaltaan ja rata oli lopullisesti valmis huhtikuussa 1895. Viralliset avajaiset pidettiin kuitenkin vasta marraskuussa. Kaksi vuotta Tampere–Pori-osuuden valmistumisen jälkeen senaatti päätti jatkaa rataa vielä noin 21 kilometrin päähän Mäntyluotoon, jota valtion talviliikennekomitea oli ehdottanut Suomen toiseksi talvisatamaksi. Radan rakentaminen aloitettiin vielä vuoden 1897 puolella ja se valmistui vuonna 1900.
1900-luvun alussa suunniteltiin myös Helsingistä Loimaan kautta Poriin kulkevaa ratayhteyttä, jolloin risteysasema olisi sijoittunut Kokemäelle Peipohjaan tai Ristelle. Lisäksi Peipohjasta olisi suunnitelmien mukaan tullut myös Uuteenkaupunkiin kulkeneen radan risteysasema. Peipohjan–Uudenkaupungin ratahanke kuitenkin haudattiin, kun rantarataa jatkettiin Turusta Uuteenkaupunkiin. Helsingin ja Kokemäen välisen oikoradan rakentamista sen sijaan pidettiin tärkeänä pääkaupungin elintarvikehuollon kannalta, mutta linja-autoliikenteen kasvaessa voimakkaasti 1930-luvulla tämäkin suunnitelma jäi toteuttamatta. Tampereen Lielahdesta tuli risteysasema Tampere–Seinäjoki-radan valmistuessa vuonna 1971. Pori–Mäntyluoto-rataosan entiseltä Kaanaan seisakkeelta rakennettiin 11 kilometrin pituinen sivuraide Tahkoluotoon vuonna 1984. Henkilöliikenne Porin ja Mäntyluodon välillä lopetettiin vuonna 1953, mutta sitä kokeiltiin lyhyen aikaa kiskobusseilla vuonna 1975.
Tampere–Kokemäki-Rauma-osuuden sähköistys valmistui tammikuussa 1998 ja Kokemäki-Pori-osuuden sähköistys puolestaan toukokuussa 1999. Lokakuussa 2016 tehtiin aiesopimus myös Porista Mäntyluotoon ja Tahkoluotoon kulkevan rataosuuden sähköistämisestä. Mäntyluodon ja Porin välinen sähköistys valmistui ja otettiin käyttöön tammikuussa 2020. Mäntyluodon ja Tahkoluodon välille sähköt kytkettiin helmikuussa 2021.
Syyskuussa 2019 Suomen hallitus myönsi 40 miljoonan euron rahoituksen monien Tampere–Pori-radalla jäljellä olevien tasoristeyksien poistoon. Tasoristeyksien poistohankkeen suunnittelu alkoi saman vuoden aikana, ja ensimmäisiä tasoristeyksiä päästiin poistamaan vuoden 2022 aikana. Pelkästään tasoristeysten poisto ei kuitenkaan riitä junien nopeuksien nostamiseen. Suurimpana esteenä on se, että rata on yhä erittäin mutkainen Nokian ja Kokemäen välillä.
Radan kulku ja asemat
Tampere–Pori-rata seuraa koko matkallaan Kokemäenjokea ja sen vesistöjä. Joen ylitys tapahtuu Kokemäen Risteellä neljän sillan kautta. Rata laskee Tampereelta Poriin yli sata metriä, joskaan erityisen jyrkkiä paikkoja ei ole kuin Nokian ja Siuron välillä. Radan ainoa tunneli oli Siuron Linnavuoren entisellä sivuraiteella, mutta jyrkkiä kallioleikkauksia on useita. Jyrkimpiä radalla olleita mutkia oiottiin Nokian ja Vammalan alueilla sekä Kokemäen Ristellä 1960–1980-luvuilla, jolloin se siirtyi eräillä kohdilla kokonaan uuteen paikkaan, mutta vielä nykyisinkin rata seuraa alueella monin paikoin Kuloveden ja Rautaveden rantoja.
Nykyinen liikenne
Nykyisin rata on tärkeä paperinkuljetusreitti UPM:n ja Metsä Boardin eri tehtailta Rauman satamaan, jonne Peipohjasta haarautuu vain tavaraliikenteen käytössä oleva rata. Myös hiilikuljetukset Venäjältä Tahkoluotoon sekä rikastekuljetukset Porin sataman ja Harjavallan suurteollisuuspuiston välillä ovat merkittäviä. Transitoliikenne on hiipunut 1990-luvulta lähes olemattomiin. Matkustajia radalla kulki kuudessa taajamajunaparissa Porin ja Tampereen välillä sekä yhdessä Intercity-junaparissa Porin ja Helsingin välillä aina maaliskuussa 2015 tapahtuneeseen junauudistukseen asti, josta lähtien koko rataosuuden junatarjonta on koostunut pelkistä InterCity-kokoonpanoista. Suorat yhteydet Helsingin ja Porin välillä lakkasivat junauudistuksen yhteydessä syksyllä 2006, mutta ne alkoivat uudelleen vuoden 2010 kesäkuussa. Päivittäisiä junavuoroja on nykyään 9 kumpaankin suuntaan. Säännöllinen liikenne Pendolino-junilla alkoi rataosuudella 15. joulukuuta 2019. Samalla alkoi myös lähiliikennekokeilu M-junalla Nokian ja Tampereen välillä.
Rajiv Gandhi
Rajiv Ratna Gandhi (, 20. elokuuta 1944 Bombay, Bombayn presidenttikunta, Britannian Intia – 21. toukokuuta 1991 Sriperumbudur, Tamil Nadu, Intia) oli Indira ja Feroze Gandhin ensimmäinen poika, josta tuli Intian pääministeri äitinsä kuoleman jälkeen 31. lokakuuta 1984. Gandhi toimi virassa 2. joulukuuta 1989 asti.
Gandhi opiskeli Imperial Collegessa ja Cambridgen yliopistossa tekniikkaa. Hän suoritti lentolupakirjan Intiassa, tarkoituksenaan luoda työuransa lentäjänä, mutta hän lähti politiikkaan pikkuveljensä Sanjay Gandhin kuoltua lento-onnettomuudessa vuonna 1980. Hänet valittiin parlamentin alahuoneeseen eli Lok Sabhaan vuonna 1981. Rajiv Gandhi oli naimisissa Englannissa tapaamansa italialaisen Sonia Mainon kanssa.
Gandhia pidettiin yleisesti äitinsä seuraajana. Kun sikhiturvamiehet murhasivat Indira Gandhin, Kongressipuolueen johto valitsi nopeasti Rajiv Gandhin hänen seuraajakseen. Murhan jälkeen sikhien vastaisessa vainossa surmattiin 5 000 ihmistä, jonka hiljaisesta hyväksymisestä monia Kongressipuolueen poliitikkoja syytettiin. Rajiv Gandhi kommentoi väkivaltaa: ”Kun suuri puu kaatuu, maa tärisee.” Seuranneissa uusissa vaaleissa Kongressipuolue sai historian suurimman voiton sympatiasyistä.
Gandhin politiikka oli huomattavasti äitiään vähemmän sosialistista. Hän avasi kahdenväliset välit Yhdysvaltoihin, joka oli suhtautunut Intiaan ja sen läheiseen suhteeseen Neuvostoliiton kanssa epäilevästi. Valtion tukea etenkin tieteeseen, teknologiaan ja niihin liittyviin teollisuudenhaaroihin lisättiin. Vastaavasti laskettiin tietokoneiden, ilmailun ja viestinnän tuontitulleja. Vuonna 1986 hallitus ilmoitti suuresta koulutuspolitiikan uudistuksesta.
Punjabin alueella aloitettiin laaja militanttien vastainen operaatio ja alue asetettiin sotatilaan. Hänen hallituksensa yritti neuvotella Sri Lankan hallituksen ja Tamilitiikerien (LTTE) välejä ja vuoden 1987 rauhansopimuksen jälkeen alueella saapui intialaisia rauhanturvaajia. Epäluottamus johti kuitenkin taisteluihin, jossa kuoli yli 1 000 intialaista sotilasta ja Gandhi joutui vetämään loput pois.
Ennen vuoden 1989 vaaleja Rajiv Gandhia ja hänen lähipiiriään syytettiin sekaantumisesta Bofors-skandaaliin ja korruptioon ja puolue hävisi vaalit marraskuussa 1989.
Itsemurhapommittaja Thenmuli Rajaratnam (alias Dhanu) tappoi Gandhin tämän vaalikampanjamatkalla Sriperumbudurissa, Tamil Nadussa. Iskusta syytetään tamilien LTTE-järjestöä. Gandhin turvamiehiä oli merkittävästi vähennetty pääministerikauden jälkeen.
Vuonna 1998 Rajiv Gandhin leskestä Sonia Gandhista tuli Kongressipuolueen puheenjohtaja.
Valkopärskäjuuri
Valkopärskäjuuri (Veratrum album) on Euraasiassa laajalti tavattava komea, valkokukkainen kasvi, joka kuuluu sudenmarjakasveihin (Melanthiaceae). Lajista on runsaasti muunnoksia, eikä toisistaan poikkeavien kantojen asema ole selvä. Kasvi on myrkyllinen. Suomessa lajia tavataan vain yhdeltä kasvupaikalta, ja se onkin rauhoitettu. Kasvin pääasiallisia kasvupaikkoja ovat kosteat niityt ja jokien rannat.
Ulkonäkö ja koko
thumb|left|250px|Valkopärskäjuuren tunnistaminen. Monivuotisen valkopärskäjuuren jämäkkä varsi kasvaa 60–120 cm korkeaksi ja 1,5–2 cm paksuksi. Leveänsoikeita, kielomaisia ja voimakassuonisia lehtiä on runsaasti. Lehdet ovat alapuoleltaan hienokarvaisia. Lehtilapa on 10–20 cm pitkä ja 5–10 cm leveä. Kukinto on runsaskukkainen, kerrannainen latvaterttu, joka muodostuu vihertävän- tai kellanvalkeista, noin 2 cm leveistä kukista. Valkopärskäjuuri kukkii kesäkuun lopusta elokuuhun.
Valkopärskäjuuri on runsaasti muunteleva kasvi, minkä takia toisistaan poikkeavien kantojen taksonominen asema on epäselvä. Pohjoismaissa esiintyvä kanta luokitellaan kuuluvaksi alalajiin ssp. lobelianum.
Koko valkopärskäjuuri on vahvasti myrkyllinen, sillä sen kaikki osat, erityisesti maavarsi ja mukulat, sisältävät steroidialkaloideja (mm. protovertriiniä, gemeriiniä ja glykoalkaloideja).
Levinneisyys
Valkopärskäjuurta esiintyy laajalla mutta laikukkaalla alueella Euraasiassa Etelä- ja Keski-Euroopasta Pohjois-Norjaan ja Kuolan niemimaalle sekä Pohjois-Venäjälle. Norjassa lajia tavataan pääasiassa Ruijan alueella. Suomessa valkopärskäjuurta on tavattu vain yhdeltä kasvupaikalta Utsjoella syrjäiseltä erämaa-alueelta Vaisjoen varrelta läheltä Norjan rajaa, josta laji löydettiin ensimmäisen kerran vasta vuonna 1971.
Elinympäristö
Valkopärskäjuurta tavataan hyvin monenlaisissa ympäristöissä. Etelä- ja Keski-Euroopassa se on vuoristoseutujen kasvi, pohjoisessa sitä tavataan yleensä merenrannikoiden läheisyydestä. Kasvupaikat ovat tyypillisesti kosteita niittyjä ja joenrantoja. Suomen ainoa kasvupaikka on jokivarsipensaikossa.
Falluja
Falluja (, joskus translitteroitu myös Fallujah, Fallouja tai Falloujah) on Irakin länsiosan Anbarin maakunnan piirikunta, alipiirikunta ja kaupunki.
Valkopärskäjuuri
Käyttö
Euroopassa valkopärskäjuuresta on aikoinaan tehty aivastuspulveria, mikä lieneekin syynä kasvin erikoiselle nimelle.
Falluja
Maantiede
thumb|vasen|Fallujan [[karavaaniseralji vuonna 1914.]] Falluja sijaitsee Irakin keskiosassa Eufratjoen varrella niin sanotun sunnikolmion alueella. Matkaa Irakin pääkaupunki Bagdadiin idässä on noin 70 kilometriä.
Valkopärskäjuuri
Käyttö
Lajin vaaleampikukkaista muotoa etelänpärskäjuurta (ssp. album) kasvatetaan myös puutarhakasvina.
Falluja
Historia
Nykyisen Fallujan aluetta on asutettu jo vähintään Babylonian kuningas Hammurabin valtakaudelta lähtien 1700-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Babylonin vankeudesta lähtien paikkakunta tunnettiin juutalaisen oppineisuuden keskuksena aina 1000-luvun alkuun jälkeen ajanlaskun alun. Osmanien valtakunnan kaudella paikka oli tärkeä kulkureitti.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Irak siirtyi osmanihallinnosta brittien alaisuuteen. Toisen maailmansodan aikana Rashid Ali al-Gaylani kaappasi vallan Irakissa ja alkoi tukeutua akselivaltoihin. Britit kukistivat al-Gaylanin lyhyessä sodassa, jonka aikana käytiin taistelu Fallujan hallinnasta.
Falluja kasvoi sittemmin nopeasti etenkin Irakin rikastuessa öljytuloilla. Vielä vuonna 1947 sen asukasluku oli vain 10 000. Kaupunki oli yksi Baath-puolueen tärkeistä tukialueista ja Saddam Husseinin kaudella valtio käytti kaupungin teollistamiseen suuria summia. Monet paikalliset olivat huomattavissa asemissa maan virkakoneistossa. Kaupungin strateginen merkitys väheni tosin jonkin verran, kun uusi neljäkaistainen moottoritie rakennettiin sen ohi.
Persianlahden sodan aikana vuonna 1991 Eufratin yli kulkevat sillat tuhottiin ilmaiskuilla. Lisäksi noin 200 siviiliä sai surmansa. Irakin sodan alkuvaiheessa kaupunki säästyi pahemmilta tuhoilta, sillä kaupungissa olleet Irakin armeijan joukot pakenivat asemistaan. Väkivaltaisuudet alkoivat kuitenkin sodan jälkeen. Esimerkiksi laaja työttömyys aiheutti monien paikallisten liittymisen eri kapinallisjärjestöihin. Vuonna 2004 kapinallisia vastaan käytiin ensimmäinen ja Fallujan toinen taistelu. Taistelujen myötä suuri osa kaupungista raunioitui.
Vuonna 2014 kaupungin valtasivat ääri-islamilaisen Isis-järjestön taistelijat. Irakin hallituksen joukot valtasivat kaupungin takaisin vuonna 2016.
Väestö
Vuoden 2014 tammikuussa Fallujan piirikunnassa arvioitiin asuvan 35 prosenttia koko maakunnan väestöstä eli noin 520 000 asukasta.
Hypospadia
Hypospadia on virtsaputken kehityshäiriö, jossa virtsa-aukko (ostium urethrae externum) sijaitsee peniksen alapuolella (distaalisti). Huomattavaa on myös se, että esinahka (praeputium) on yleensä hieman ”kurttumainen” peniksen yläpuolella (dorsaalisti). Tila ei sikäli ole kovinkaan vaarallinen virtsankulun kannalta, koska virtsa-aukko ei varsinaisesti koskaan ulotu sulkijalihakseen ja täten aiheuta virtsankarkailua (inkontinenssi). Hypospadia ei sinänsä ole kovinkaan harvinainen, sillä arvioitu esiintyminen on noin keskiarvoltaan yksi 200 syntyneestä pojasta. Joskus hypospadian lisäksi tavataan myös muita urogenitaalialueen häiriöitä eli ”anomalioita”. Tila pyritään korjaamaan kirurgisella hoidolla siten, että virtsa-aukko pyritään siirtämään mahdollisimman lähelle terskan päätä. Useimmiten penis joudutaan myös suoristamaan, jotta virtsaaminen helpottuisi ja tämän lisäksi myös esteettinen ulkomuoto paranisi.
Emilia Byrd Starr
Emilia Byrd Starr on L. M. Montgomeryn kirjoittaman Pieni runotyttö -sarjan päähenkilö, joka kirjoittaa mielellään runoja. Kirjoihin perustuvassa televisiosarjassa Emiliaa näyttelee Martha MacIsaac.
Kastanjat
Kastanjat (Castanea) ovat puita, jotka kuuluvat pyökkikasveihin kuten metsätammi ja lehtopyökki. Kastanjalla voidaan tarkoittaa myös näiden puiden pähkinämäistä hedelmää. Kastanjoiden neljä tunnetuinta lajia ovat: Eurooppalainen jalokastanja, kiinankastanja (Castanea mollissima), japaninkastanja (Castanea crenata) ja amerikankastanja.
Kastanjoita ei pidä sekoittaa hevoskastanjoihin (Aesculus), jotka on nimetty kastanjoita muistuttavien, mutta vähemmän syömäkelpoisten hedelmiensä perusteella. Kastanjat ja hevoskastanjat kuuluvat rosideihin, mutta eivät ole välitöntä sukua toisilleen. Myöskään niitä ei pidä sekoittaa vesikastanjoihin, eikä ulkonäöltään samantapaiseen amerikanpyökkiin.
Aiheesta muualla
Castanyer
Peseytyminen avaruudessa
thumb|Astronautti [[Clayton Anderson ja painottomassa tilassa leijuva vesihelmi avaruussukkula Discoverylla vuonna 2010.|206x206px]] Peseytyminen avaruudessa on tärkeää, sillä bakteerit lisääntyvät nopeammin avaruudessa. Peseytyminen eroaa olennaisesti Maassa peseytymisestä, sillä avaruudessa vesi asettuu painottomassa tilassa tyypillisesti saksanpähkinän kokoisiksi pisaroiksi, mikä vaikeuttaa peseytymistä.
Peseytyminen
Suihkussa astronautit Kansainvälisellä avaruusasemalle eivät suoraan sanoen käy, sillä he peseytyvät pyyhkeiden avulla. He käyttävät pesuvaahtoa, jota levitetään käsin tai pesusienellä, ja pyyhitään pois kosteuspyyhkeillä. Pyyhe tekee veden hallinnasta helpompaa, sillä se pitää veden paikoillaan ja käyttökelpoisena, kunnes se haihtuu. On myös sampoota, jota ei tarvitse huuhdella pois.
Kansainvälisellä avaruusasemalla on myös avaruussuihkut, mutta koska ne eivät toimi kovin hyvin, miehistö suosii sampoopesua ja kosteita pyyhkeitä. Astronauteilla on avaruudessa mukanaan henkilökohtainen hygieniapakkaus, joka sisältää hammasharjan, hammastahnaa, hammaslankaa, kamman ja karvanpoistohöylän. thumb|[[Nasan astronautti Charles Conrad avaruussuihkussa, joiden käyttö ei ole nykyaikoina suosittua, sillä veden käyttäytyminen avaruudessa tekee suihkussa käymisestä hankalaa. Kuvattu Nasan Skylab Orbital Workshopissa vuonna 1973.
Hiusten pesu
thumb|Astronautti [[Catherine Coleman lisää vettä hiuksiinsa sampoota varten Kansainvälisellä avaruusasemalla vuonna 2010.]] Hiusten pesu avaruusasemalla on hankalampaa, jos henkilöllä on pidemmät hiukset. Hiukset pitää kastella ja vesi pitää harjata hiusten läpi, jotta se levittyy tasaisesti, ja sama pitää tehdä sampoon kanssa. Tämän jälkeen hiukset pyyhitään kostealla pyyhkeellä, ja veden annetaan haihtua] hiuksista pois. Haihtunut vesi menee avaruusaseman vedensuodatusjärjestelmään.
Hampaiden pesu
Hampaiden pesussa avaruudessa ei ole juuri mitään epätavanomaista: astronautit käyttävät hammastahnaa ja hammasharjoja kuten Maassa. Astronautit saavat valita mukaan haluamansa tahnamerkin ja hammasharjan.
Vaihtoehto hampaiden pesuun on hammastahnatabletit, mutta ne eivät ole yhtä tehokkaita hampaiden puhdistuksessa kuin perinteinen hammastahna ja -harja.
On myös olemassa avaruushammastahnaa, joka on nieltävää eikä vaahtoa. Vaahto on hankalaa avaruudessa, sillä se lähtee leijumaan pois suusta, jos suu on vähänkin raollaan. Se, että tahnan pystyy nielemään, tekee hampaiden pesusta avaruudessa helpompaa, sillä siitä ei jää jätettä, joka pitäisi hävittää. thumb|170x170px|NASA's Space Paste: nieltävä ja ei-vaahtoava hammastahna.
Pyhä käsikranaatti
thumb|150px|Pyhä käsikranaatti muistuttaa ulkonäöltään Britannian hallitsijan [[valtakunnanomenaa. Risti toimii sen sokkana.]] Pyhä käsikranaatti (, ”Antiokian pyhä käsikranaatti”; myöhemmin muodossa Holy Grenade) on alun perin Monty Python -ryhmän vuonna 1975 valmistuneessa komediaelokuvassa Monty Pythonin Hullu maailma esiintynyt kuvitteellinen ase. Se on samanaikaisesti kristillinen pyhäinjäännös ja käsikranaatti. Elokuvassa sillä tapetaan ”Caerbannogin tappajakaniini”, joka vartioi luolaa, josta löytyy vihje Graalin maljan olinpaikasta.
Sittemmin Pyhä käsikranaatti on levinnyt muualle populaarikulttuuriin, esimerkiksi useisiin tietokonepeleihin, kuten Wormsiin ja Fallouttiin.
Disulfiraami
Disulfiraami on alkoholismin hoitoon käytettävä lääkeaine, jota myydään Suomessa kauppanimellä Antabus. Lääkeaine kehitettiin vuonna 1948. Se vaikuttaa alkoholin poistumiseen elimistöstä estämällä aldehydidehydrogenaasi-nimisen entsyymin toimintaa. Normaalitilassa alkoholi hapettuu asetaldehydiksi, jonka entsyymi hajottaa muiksi aineiksi. Disulfiraamin vaikutuksen aikana juotu alkoholi jää elimistöön asetaldehydinä, joka aiheuttaa erittäin epämiellyttäviä oireita (ns. antabusreaktio) pienilläkin alkoholiannoksilla. Reaktion oireita ovat mm. pahoinvointi, huimaus, kasvojen punoitus, sydämentykytys ja päänsärky. Isot alkoholiannokset saattavat aiheuttaa hengitysvaikeuksia, pyörrytystä sekä verenpaineen laskua. Disulfiraamia on käytetty alkoholismin hoidossa jo yli 40 vuotta.
Pyhä käsikranaatti
Käyttöohje
Vaikka elokuvassa Graham Chapmanin näyttelemä kuningas Arthur laskee väärin (-YKSI! KAKSI! VIISI! -Kolme, herrani. -KOLME!), hän onnistuu silti tuhoamaan Tappajakaniinin.
Disulfiraami
Hoito-ohjelma
Alkoholin käytön vastenmieliseksi tekevä hoitomuoto on nimeltään aversiohoito. Disulfiraamin vaikutus alkaa muutamassa tunnissa, eli tämän jälkeen alkoholin nauttiminen aiheuttaa epämiellyttävät oireet. Lääkkeen vaikutus kestää 1–2 viikkoa hoidon lopettamisen jälkeen. Alkuannos on 800 mg/vrk ja ylläpitoannos 100–200 mg.
Vain pieni osa potilaista, joille on määrätty disulfiraamia, käyttää sitä oma-aloitteisesti säännöllisesti. Nämä potilaat ovat hyvin motivoituneita ja todennäköisesti tulisivat toimeen ilman disulfiraamiakin. Toisaalta huonosti motivoituneet alkoholistit eivät hakeudu hoitoon ollenkaan. Tehokkainta onkin antaa veteen liuotettu lääke valvonnan alaisena päivittäin poliklinikalla tai vastaanotolla. Parhaat tulokset on saavutettu, kun potilaalle on terveydenhuollon piiriin joutumisen tai hakeutumisen jälkeen tarjottu disulfiraamia; ei niinkään oma-aloitteisesta pyynnöstä. Disulfiraamia ei missään tapauksessa saa antaa potilaalle salaa tai muutoin ilman tämän suostumusta. Alkoholisti on usein aamuisin halukas ottamaan lääkkeen oma-aloitteisesti.
Sivu- ja yhteisvaikutukset
Disulfiraamin käyttöä raskauden ensimmäisen kolmanneksen aikana ei suositella, koska ainetta ei ole täysin osoitettu turvalliseksi sikiölle, mutta alkoholi on kuitenkin huomattavasti vaarallisempaa. Käyttöä imetyksen aikana ei suositella, koska erittymistä äidinmaitoon ei ole selvitetty yksityiskohtaisesti.
Disulfiraamilla vaikuttaa varfariinin, fenytoiinin, teofylliinin, bentsodiatsepiinien ja trisyklisten depressiolääkkeiden tehoon. Disulfiraamia ei tule käyttää samanaikaisesti metronidatsolin tai isoniatsidin kanssa. Myös alkoholia sisältävien ruokien, lääkkeiden ja partavesien käyttöä hoidon aikana ja 2 viikkoa hoidon päättymisen jälkeen tulee välttää. Maksa-, munuais-, ja hengitystiesairauksia, diabetestä tai epilepsiaa sairastavien potilaiden kanssa tulee olla varovainen.
LeVar Burton
LeVar Burton (oik. Levardis Robert Martyn Burton Jr., s. 16. helmikuuta 1957 Landstuhl, Länsi-Saksa) on yhdysvaltalainen näyttelijä, televisio- ja elokuvaohjaaja ja kirjailija.
Näyttelijänura
Burton teki läpimurtonsa näyttelijänä 1970-luvun loppupuolella esitettyään Kunta Kinteä Alex Haleyn romaaniin perustuvassa minisarjassa Juuret (Roots, 1977). Burton oli pääosassa sarjan neljässä ensimmäisessä jaksossa (vanhempaa Kunta Kinteä eli Tobya näytteli John Amos) ja oli roolistaan Emmy-ehdokkaana vuoden 1977 gaalassa. Hän esitti Kunta Kinteä myöhemmin vuonna 1988 valmistuneessa televisioelokuvassa Roots: The Gift (julkaistu Suomessa nimillä Juuret: Kunta Kinten joulu ja Juuret: Juhlan aika).
Juurten jälkeen Burton näytteli useissa elokuvissa, pääasiassa televisiota varten tehdyissä, ja vieraili myös muun muassa televisiosarjoissa Seikkailujen saari (Fantasy Island) ja Murhasta tuli totta (Murder, She Wrote). Ensimmäinen teatterielokuva, jossa Burton esiintyi, oli Etsin sinua Mr. Goodbar (Looking for Mr. Goodbar) vuodelta 1977 ja 1980-luvulla hän näytteli teatterielokuvissa Metsästäjä (The Hunter), jonka ohjasi Buzz Kulik, ja joka sai ensi-iltansa vuonna 1980, ja Kuolleitten armeija (The Supernaturals), jonka ohjasi Armand Mastroiannin ja joka ilmestyi vuonna 1986.
Kunta Kinten roolin ohella Burton tunnetaan parhaiten Enterprisen konemestarin, Geordi La Forgen, roolista Star Trek -televisiosarjassa Star Trek – uusi sukupolvi (Star Trek: The Next Generation), jota esitettiin vuodet 1987–1994. Hän on esittänyt La Forgea myös neljässä sarjan päättymisen jälkeen julkaistussa pitkässä elokuvassa, Star Trek – sukupolvet (Star Trek: Generations, 1994), Star Trek – ensimmäinen yhteys (Star Trek: First Contact, 1996), Star Trek – kapina (Star Trek: Insurrection, 1998) ja Star Trek: Nemesis (2002), sekä toiminut hahmon äänenä videopeleissä Star Trek: The Next Generation – A Final Unity (1995) ja Star Trek: Generations (1997).
Star Trekin lisäksi muita Burtonin 1990- ja 2000-lukujen töitä ovat muun muassa Kwamen äänirooli piirrossarjoissa Kapteeni Planeetta (Captain Planet and the Planeteers, (1990–1993) ja The New Adventures of Captain Planet (1993–1996) ja Martin Luther Kingin rooli Michael Mannin ohjaamassa elokuvassa Ali vuodelta 2001. Burtonilla oli myös pieni rooli omana itsenään sarjassa Rillit huurussa.
Burton on saanut saavutuksistaan televisioalalla tähden Hollywood Walk of Famelle. Tähti myönnettiin hänelle vuonna 1990.
Ohjaaja, juontaja, kirjailija
Näyttelemisen ohella Burton on toiminut myös ohjaajana. Hän on ohjannut kaksi teatterielokuvaa, perhe-elokuvan Blizzard vuodelta 2003 ja elokuvan Reach for Me vuodelta 2008, televisioelokuvat The Tiger Woods Story (1998) ja Smart House (1999) ja jaksoja neljään Star Trek -televisiosarjaan sekä sarjoihin Sielun ruokaa (Soul Food), Kunnian miehet (JAG), Miracle's Boys, Siskoni on noita (Charmed) ja Las Vegas.
Burton myös juonsi pitkään, vuodesta 1983 vuoteen 2006, PBS:n lastensarjaa Reading Rainbow, josta hänet on palkittu kahdesti Daytime Emmy -palkinnolla kategoriassa paras esiintyjä lastensarjassa, vuosina 2001 ja 2002. Yhteensä hän on ollut ehdolla kyseisessä kategoriassa seitsemänätoista vuonna. Burton on myös kirjoittanut yhden kirjan, vuonna 1997 julkaistun scifi-teoksen Aftermath.
Yksityiselämä
Burton on ollut vuodesta 1992 naimisissa Stephanie Cozart Burtonin kanssa. Heillä on yksi yhteinen lapsi, tytär Michaela. Burtonilla on myös toinen lapsi, vuonna 1980 syntynyt poika, aiemmasta suhteestaan.
Vapaan katselukulman televisio
thumb|right|Viiden kameran vapaan katselukulman televisio Vapaan katselukulman televisio on 3D-informaatiojärjestelmä, joka sallii kuvan hankinnan, käsittelyn ja esittämisen. Järjestelmän on kehittänyt japanilainen Masayuki Tanimoto, Nagoyan Yliopistosta.
Järjestelmä perustuu Ray-space-metodiin ja esitystapaan. Ray-space-data koostuu useista erisuuntiin kulkevista viivoista.
FTV:n tulisi olla yhteensopiva kaiken sisällön kanssa. FTV hankkii, tallentaa ja lähettää kaiken visuaalisen informaation 3D-tilasta.
FTV kuva pyrkii toistamaan kuvan siis kolmiulotteisesti. Näin katselija voi valita haluamansa katselukulman, jolloin hän näkee kuvan sivultakin päin.
3D-kuva saadaan ottamalla usealla palvelimeen kytketyllä kameralla kuvia kohteesta.
FTV-signaalin hankinta
Kolmiulotteinen kuva saadaan asettamalla useita kameroita kuvattavan kohteen ympärille, samalle korkeudelle. Kameroille on kaksi pääasiallista asennustapaa: lineaarinen ja puolikaari.
Ray-space on näin hankittujen kuvien yhdistelmä.
FTV:n tuomat lisäarvot
FTV ei ainoastaan luo, tallenna ja esitä kolmiulotteista kuvaa, vaan kaikki kuvainformaatio pystytään myös siirtämään eteenpäin. FTV-signaali on uusi kynnys videosignaloinnissa, koska sillä on useampi ulottuvuus kuin normaalissa videosignaalissa.
FTV-signaalin käsittely
Tuotettavan näkymän laatu riippuu pääasiassa siitä, kuinka monta kameraa näkymän kuvaamiseen käytetään. Jos katselija on kulmassa, josta ei kameralla ole otettu kuvaa, FTV muodostaa kuvan viereisten kameroiden kuvien perusteella.
Usean kameran asettelu
Riittävän tehokkaan koodauksen sekä uuden kuvan muodostamiseen tarvitaan useiden kuvien esikäsittelyä. Usean kameran asettelu siten, että kaikki kamerat ovat samalla etäisyydellä ja korkeudella, on käytännössä vaikeaa.
FTV-signaalin esittäminen
FTV tarjoaa tarkan ja korkealaatuisen kuvan vaikeista ja monimutkaisistakin kohteista. Kuvan esittämiseen kumminkin vaaditaan uudenlainen järjestelmä. Nykyään tämä on kehitetty käyttämällä 2D ja automultiscopic näyttöjä pään liikkeen tunnistus järjestelmillä.
100:n kameran järjestelmä
Järjestelmä on kehitetty suurien alueiden kuvaamiseen. Se perustuu palvelimeen ja sataan asiakasyksikköön (client, nodes) joissa jokaisessa on oma kameransa. Palvelin luo ja lähettää kaikille asiakkaille synkronointisignaalin. Järjestelmä pystyy kuvaamaan huippuresoluutioista kuvaa 30 fps vauhdilla sekä nauhoittamaan analogista signaalia jopa 96 kilohertsiin asti.
Tarzanin suuri seikkailu
Tarzanin suuri seikkailu (engl. Tarzan’s Greatest Adventure) on vuonna 1959 julkaistu seikkailuelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Gordon Scott, Anthony Quayle, Sara Shane, Sean Connery, Niall MacGinnis, Al Mulock ja Scilla Gabel. Elokuvan on ohjannut John Guillermin. Tarzanin puoliso Jane ei esiinny elokuvassa, mutta hänen lemmikkiapinansa Cheeta tekee cameo-roolin elokuvan introssa.
27. lokakuuta
27. lokakuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 300. päivä (301. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 65 päivää.
Aiheesta muualla
Katso myös: kalenteri ~ 26. lokakuuta, 28. lokakuuta
Pakkausjäte
Pakkausjäte on käytöstä poistetuista pakkauksista syntyvää jätettä. Pakkausjäte luokitellaan edelleen useisiin ryhmiin, esimerkiksi Suomessa viiteen pääryhmään: kuitu-, lasi,- metalli-, muovi- ja puupakkauksiin. Osa pakkausjätteestä voidaan hyödyntää kierrättämällä takaisin uudelleenkäyttöön tai hyödyntämällä jätettä esimerkiksi energiantuotannossa.
Pakkausjätteeksi luokitellaan esimerkiksi elintarvikeketjujen käyttämät kertakäyttöiset kuljetuslaatikot ja kuluttajalle saakka kertyvää pakkausjätettä kuten pahvia, kartonkia, muovipusseja, muovilaatikoita, sellofaania ja niin edelleen. Näistä Suomessa kuluttaja voi lajitella erikseen kartongin, pahvin, muovin ja lasin.
Ghost Rider: Koston henki
Ghost Rider: Koston henki (Ghost Rider: Spirit of Vengeance) on 3D-supersankarielokuva ja jatko-osa elokuvalle Ghost Rider – aaveajaja. Elokuvan pääosia esittävät Nicolas Cage, Johnny Whitworth, Fergus Riordan, Ciarán Hinds, Violante Placido, Idris Elba ja Christopher Lambert. Elokuvan ovat ohjanneet Mark Neveldine ja Brian Taylor. Elokuvan ensi-ilta oli 17. helmikuuta 2012.
Venäjän ja Georgian rauhanturvaoperaatio Etelä-Ossetiassa
thumb|Rauhanturvaajien valvomat aselepolinjat venäläis-georgialaisen rauhanturvayksikön antaman tiedon mukaan thumb|[[Etelä-Ossetian turvallisuusvyöhyke|Rauhanturvajien valvoman turvallisuusvyöhykkeen rajat (security corridor) vuoden 1999 sopimuksen mukaan ]] Venäjän ja Georgian rauhanturvaoperaatio Etelä-Ossetiassa perustettiin Venäjän federaation ja Georgian välisellä sopimuksella 1992. Tämän ns. Dagomysin sopimuksen allekirjoittivat presidentit Boris Jeltsin ja Eduard Ševardnadze 24. kesäkuuta 1992. Sopimus päätti ensimmäisen Etelä-Ossetian sodan.
Rauhanturvaajien tehtävänä on valvoa Georgian ja valtiollisesti Georgiaan kuuluvan Etelä-Ossetian itsenäisyysmielisten välillä solmittua aselepoa. Sopimuksen toimeenpanoa valvoo Etyjin tarkkailijaoperaatio.
Rauhanturvayksikköön kuuluu 500 sotilasta kustakin osanottajaryhmästä, Venäjältä, Pohjois-Ossetiasta ja Georgiasta. Vuonna 2006 joukkojen komentajana oli Marat Kulakhmetov. Operaation johdossa on neljän osapuolen ja Etyjin johtoryhmä.
Rauhanturvaajien valvomat tarkistuspisteet sijaitsevat pääosin Etelä-Ossetian etelärajan molemmin puolin sijaitsevalla Etelä-Ossetian turvallisuusvyöhykkeellä
Venäjällä oli lisäksi 2 500 rauhanturvaaja Abhasiassa, joita se lisäsi 300:lla.
Sopimuksenmukaiset rauhanturvajoukot Etelä-Ossetiassa
Etelä-Ossetian rauhanturvajoukko, on määritelty Venäjän federaation hallituksen määräyksellä 15. kesäkuuta 1994, № 889-r, jonka mandaatille ei oltu asetettu sopimuksella kestoaikaa tai päättymispäivää. Se koostui kolmesta rauhanturvapataljoonasta, joista ensimmäisen muodosti Venäjän federaation asevoimien 58. yleisarmeijakunnan 19. moottoroidun divisioonan rauhanturvatehtävässä vuorottelevat pataljoonat. Toisen rauhanturvapataljoonan muodosti Etelä-Ossetia ja kolmannen Georgia.
Joukon komentajana on toiminut vuodesta 2004 kenraalimajuri Marat Minjurovitš Kulahmetov, joka aikaisemmin toimi Pohjois-Kaukasuksen sotilaspiirin alueella moottoroidun divisioonan komentajana.
Aseleporikkomukset
Ajoittaisia taisteluita abhaasien ja georgialaisten sekä eteläosseettien ja georgialaisten välillä oli jatkunut jo vuodesta 1990 alkaen. Vuoden 1992 aseleposopimus rauhoitti taistelut yli kymmeneksi vuodeksi.
Georgian Irakli Okruashvili toteutti vuonna 2004 järjestyksenpalautusoperaation, joka johti miltei kahden tusinan Georgian sisäministeriön joukkojen henkilön kuolemaan, operaation kuitenkaan onnistumatta.
Vaatimukset operaation lakkauttamisesta
Georgian parlamentti teki 11. lokakuuta 2005 päätöksen, jonka mukaan venäläisten rauhanturvaajien läsnäolo-oikeus päättyy Etelä-Ossetiassa 10. helmikuuta 2006 mennessä ja Abhasiassa 15. kesäkuuta 2006 mennessä ajatuksella, että venäläisjoukot voitaisiin korvata kansainvälisellä rauhanturvajoukolla.
Venäjän federaation ulkoasiainministeri Sergei Lavrov hylkäsi Georgian parlamentin päätöksen pikemminkin poliittisena kuin sotilaallisesti perusteltuna ja korosti sitä, että Georgian tulisi rakentaa luottamusta Abhasian ja Etelä-Ossetian johtajien kanssa sekä että Venäjä on pyrkinyt YK:n ja Etyjin avulla löytämään ratkaisua ongelmaan. Abhasian presidentti Sergei Bagapsh varoitti, että jos venäläisjoukot lähtevät, miinoitetaan Abhasian raja Georgiaa vastaan ja liikekannalle pannaan joukot.
Toukokuussa 2006 Georgia väitti, että Venäjä olisi joukkojen kierrätyksen yhteydessä kasvattanut yksikkönsä kokoa yli 500 sotilaan kiintiönsä.