cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ladonala
pienoiskuva|[[I. K. Inhan 1899 kuvaama suomalainen heinälato.]] Ladonala on vanha Ruotsissa ja Suomessa käytetty pinta-alan mittayksikkö. Yksi ladonala oli sellaisen luonnonniityn pinta-ala, josta kerätyt heinät täyttivät yhden ladon. Niityn arvo siis ilmoitettiin sen tuoton eikä varsinaisten pinta-alamittojen mukaan. Ladonala oli hyvin epämääräinen mittayksikkö, koska se riippui ladon suuruudesta. Mitään tiettyä ladon kokoa ei ollut sovittu tai määrätty.
Luonnonheinän keruun aikakaudella hirsiladot olivat yleensä pienikokoisia. Niiden seinän pituus oli kolmesta metristä korkeintaan seitsemään metriin. Heinää kerättiin jokien varsilta, järvien ja lampien vesijätöiltä, kosteilta kaskiahoilta ja soilta. Näin niityt sijaitsivat laajalla alueella ja olivat yleensä pieniä, siksi ladotkin olivat pieniä. Ladoista tehtiin pieniä myös siksi, ettei kantomatkoista tulisi pitkiä, sillä pehmeässä maastossa heinät oli koottava latoon takkavitsalla kantaen. Vasta kylvöheinän aikakaudella 1800-luvun puolivälistä lähtien sadot suurenivat ja säilytystilaa tarvittiin enemmän. Pienet hirsiladot alkoivat korvautua kookkailla lautarakennuksilla 1920-luvulta lähtien, kun raamisahat yleistyivät. Kylvöheinän kasvatuksen yleistyessä luonnonheinän käyttö väheni, mutta ladonalaa käytettiin mittana vielä 1900-luvun alkupuolella varsinkin järviniityistä puhuttaessa. Järviniitty eli vesiniitty oli niittyalue, jossa ainakin kasvien juuriosa oli veden peitossa.
Pohjanmaalla yksi ladonala oli suunnilleen saman kokoinen kuin vanha tynnyrinala eli hieman vajaa puoli hehtaaria. Jos niittyä oli kaksi ladonalaa, niin heinät riittivät talven yli yhdelle hevoselle. Torpparilla saattoi olla pari lehmääkin, mutta karjalle ei 1800-luvulla heiniä juuri antaneet edes itsenäisten maatilojen asukkaat.
Sheila Jordan
thumb|right|Sheila Jordan Sheila Jeanette Jordan, o.s. Dawson (s. 18. marraskuuta 1928) on yhdysvaltalainen jazzmusiikin laulaja-lauluntekijä.
Jordan syntyi Detroitissa, Michiganissa, mutta asui lapsuudessaan myös Pennsylvaniassa. Lähdettyään vuonna 1951 New Yorkiin hän sai opetusta Lennie Tristanolta ja Charles Mingusilta. Hän oli vuosina 1952–1962 naimisissa jazzpianisti Duke Jordanin kanssa.
Jordanin levyjen joukossa on Blue Note Recordsilla julkaistu Portrait of Sheila Jordan (1963). Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa George Russellin, Lee Konitzin, Roswell Ruddin ja Steve Kuhnin kanssa.
Pieni-Hykkönen
Pieni-Hykkönen on Etelä-Pohjanmaalla Soinissa Kantoperän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Zurbriggen
Zurbriggen on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Pieni-Hykkönen
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Ähtärinjärven alueella (35.43), jonka Korpisenpuron valuma-alueeseen (35.438) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 185,6 metriä mpy.
Rock ’n’ Roll Gypsies
Rock 'n' Roll Gypsies on Saxon-nimisen Heavy Metal -yhtyeen toinen livealbumi. Se oli ensimmäinen albumi, jonka Biff Byford tuotti ja Nibbs Carterin ensimmäinen työ Saxonin kanssa. Vuonna 2001 se uudelleenjulkaistiin lisättynä kahdella uudella kappaleella. Uudelleen julkaistun version tuottajana oli koko yhtye, eikä pelkästään Byford.
Jean Pierre Marie Orchampt
Jean Pierre Marie Orchampt (9. joulukuuta 1923 – 21. elokuuta 2021 ) oli ranskalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 29. kesäkuuta 1948 ja nimitettiin Montpellier’n arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Aquae in Mauretanian titulaaripiispaksi 14. kesäkuuta 1971. Piispaksi vihkiminen seurasi 18. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Marc-Armand Lallier, jota avustivat Bernardin Gantin ja Cyprien-Louis-Pierre-Clément Tourel.
5. heinäkuuta 1974 Orchampt sai nimityksen Angers’n hiippakunnan piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 20. maaliskuuta 2000.
Kevola (kylä)
thumb|Kevolan maaseutumaisemaa Kevolaa hallitsee maaseutumainen laaksomaisema, ja sen pohjoispuolella kulkee Helsingistä Turkuun kulkeva Rantarata. Kevolassa sijaitsi myös vuoteen 1954 asti Kevolan seisake, joka toimi kylän tärkeänä elinkeinoelämän keskuspisteenä erityisesti 1930- ja 1940-luvuilla.
Kevolassa toimi Ilttulantien ja Kevolantien risteyksessä 1900-luvun alkupuolella Paimion kauppaosuuskunnan Kevolan myymälä, joka on tätä nykyä vain yksityisasuntokäytössä.
Margareta Zilliacus
Margareta Zilliacuksen vanhemmat olivat geologi Jakob Johannes Sederholm ja Anna Ingeborg Matilda von Christierson. Hän oli naimisissa 1918–1935 jääkärieversti Per Zilliacuksen kanssa ja heillä oli kaksi tytärtä.
Margareta Zilliacus opiskeli laulua Heikki Klemetin johdolla 1920–1922. Hänet kiinnitettiin syyskuussa 1922 Dresdenin Semper-oopperaan ja hän oli ensimmäinen tunnettuun kansainväliseen oopperataloon kiinnitetty suomalainen oopperalaulaja, jolla ei ollut aiempia opintoja ulkomailla. Zilliacuksen ensimmäinen rooli Dresdenissä oli nukke Olympia Hoffmannin kertomukset -oopperassa, hän sai suorituksestaan hyvät arvostelut.
Zilliacus palasi 1920-luvulla Suomeen ja hän sai kiinnityksen Suomalaiseen oopperaan. Margareta Zilliacus, Eric Wilkman, Elsa Frilander ja Theodor Björkman esittivät pääosia pääsiäisenä 1924 esitetyssä La Traviata -oopperassa. Samana vuonna hän esiintyi Kansallisteatterissa Rigoletto-oopperassa yhdessä Toivo Loukon ja Wäinö Solan kanssa. Margareta Zilliacus oli 1920- ja 1930-luvuilla Erkki Lingon johtaman Radio-orkesterin solistina ja hän konsertoi myös yhdessä kapellimestari Leo Funtekin kanssa.
The Second Stage Turbine Blade
The Second Stage Turbine Blade on yhdysvaltalaisen progressiivisen rockyhtyeen Coheed and Cambrian ensimmäinen studioalbumi. Sen julkaisi 5. maaliskuuta 2002 levy-yhtiö Equal Vision Records. Levy julkaistiin uudelleen 20. syyskuuta 2005 kolmen ennen julkaisemattoman bonusraidan kanssa.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Coheed and Cambria.
Lesley de Sa
Lesley de Sa (s. 2. huhtikuuta 1993 Mijdrecht, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa kaudella 2014–2015 Alankomaiden pääsarjassa Eredivisiessä pelaavaa Go Ahead Eaglesia, jossa hän on lainassa Ajaxista.
Venäjän vuoden 1905 vallankumous
thumb|250px|Mielenosoittajia matkalla [[Talvipalatsiin Pietarin verisunnuntaina.]] Venäjän vuoden 1905 vallankumous oli Venäjällä maanlaajuinen hallituksenvastainen liikehdintä, jolla ei ollut varsinaista johtoa, eikä siihen ollut yksittäistä syytä tai tavoitetta. Neuvostoliiton historiankirjoituksessa perustuslailliseen hallintotapaan siirtymistä kutsuttiin vallankumoukseksi, mistä tämä nimitys on periytynyt edelleen Venäjän historiankirjoitukseen. Tapahtumaa on kuvattu myös ”melkein vallankumoukseksi”.
Liikehdintää kutsuttiin Neuvostoliiton historiankirjoituksessa vuoden 1905 vallankumoukseksi, koska sen seurauksena Venäjän keisarikunta muuttui absoluuttisesta monarkiasta perustuslaillisesti rajoitetuksi monarkiaksi. Marxilaisen ajattelun mukaan historia kehittyy vaiheittain ja aatelisvaltainen, feodaalinen yhteiskunta muuttuu porvarilliseksi ennen sosialistiseksi muuttumistaan. Vaikka vuoden 1905 tapahtumat eivät kumonneet Venäjän keisarikunnan monarkiaa, silti muutos teoriassa absoluuttisesta monarkiasta perustuslaillisempaan hallintotapaan neuvostonäkemyksen mukaan kuvasti vallankumouksellista muutosta; kyseessä ei tosin ollut keisarin vallan kumoaminen, vaan keisarin itsevaltiuden muuttaminen perustuslailliseksi monarkiaksi. Liikehdinnän rauhoittamiseksi perustettiin parlamentti eli valtioduuma, jonka asema ei kuitenkaan ollut vakaa.
Verisunnuntai
thumb|250px|right|Tsaarin sotilaat ampuvat rauhanomaisia mielenosoittajia Talvipalatsin edustalla.
Joulukuussa 1904 alkanut laaja lakko oli jättänyt Pietarin ilman sähköä ja sanomalehtiä. Ortodoksinen pappi Georgi Gapon johti rauhanomaisen marssin Pietarissa viemään vetoomusta keisarille Talvipalatsiin 22. tammikuuta 1905. Väkijoukko kantoi ikoneita ja lauloi hymnejä, mutta hermostuneet turvallisuusjoukot avasivat tulen. Verisunnuntaiksi kutsuttu tapahtuma vaati satoja kuolonuhreja ja johti yleislakkoon ja mellakoihin. Niiden aikana Varsovassa ammuttiin yli sata ja Riiassa 70 mielenosoittajaa.
Sota Japania vastaan tuotti runsaita tappioita Venäjälle. Helmikuussa keisarillinen armeija menetti 90 000 miestä taistelussa Japania vastaan. Lakot levisivät Kaukasiaan ja huhtikuussa Uralin taakse. Toukokuussa menetettiin lähes koko Itä-Aasiaan avuksi lähetetty Venäjän Itämeren laivasto Tsushiman meritaistelussa.
Armeijan kapinat
Kapinamieli levisi sotavoimiinkin. Laivaston osastot kapinoivat Sevastopolissa, Vladivostokissa ja Kronstadtissa. Kapinointi oli kuitenkin hajanaista, eikä yhtenäisiä tavoitteitakaan ollut. Siperian rata oli lakkolaisten hallussa, eikä sen itäpuolella olevia, Venäjän–Japanin sodasta palaavia sotajoukkoja voitu kotiuttaa ennen kuin Pietarista lähetettiin rangaistusretkikunta avaamaan rata.
Potemkinin kapina
Kesäkuussa panssarikansilaiva Potjomkinin miehistö hurjistui pilaantuneen ruoan takia. He heittivät koko upseeriston mereen. Kapinalliset ajoivat laivansa Romaniaan saakka. Jopa 2 000 merimiestä teloitettiin järjestyksen palauttamiseksi. thumb|300px|[[Ilja Repinin maalaus 17. lokakuuta 1905, 1906–1911.]] thumb|Panssarilaiva Potjomkin
Lokakuun manifesti
Tilanteen rauhoittamiseksi keisarin oli pyydettävä syrjäyttämänsä kreivi Sergei Witte ensin rauhanneuvottelijaksi ja sitten pääministeriksi. Witten johdolla laaditussa lokakuun manifestissa keisari myöntyi kansalaisoikeuksien tunnustamiseen, poliittisten puolueiden toimintavapauteen ja äänioikeuteen. Lakot päättyivät pian manifestin jälkeen. Viimeiset taistelut käytiin kuitenkin vielä joulukuussa bolševikkien ja hallituksen välillä Moskovassa, ja hallitus kukisti ne kovin ottein.
Venäjän–Japanin sodan tappiorauha
Vuoden 1905 vallankumoukseen johtaneet levottomuudet ja diplomaattinen painostus pakottivat Venäjän rauhaan Japanin kanssa. Yhdysvaltain presidentti Theodore Rooseveltin välittämässä sopimuksessa Venäjä luovutti Sahalinin saaren eteläosan Japanille ja Port Arthurin sotilastukikohdan ja tunnusti sen herruuden Koreassa ja Mantšuriassa. Venäjän rauhanneuvottelijana toimi kreivi Witte.
Suomen suurlakko
Suomen suurruhtinaskunnassa SDP ja perustuslailliset pysäyttivät Suomen suurlakolla ja järjestivät mielenosoituksia. Punakaartit perustettiin entisen alikapteeni Johan Kockin johdolla. Yrjö Mäkelin kirjoitti Tampereella Punaisen julistuksen, jossa vaadittiin Suomen senaatin hajottamista ja yleistä äänioikeutta kaikille sekä poliittisten vankien vapauttamista. Perustuslaillisten johtaja Leo Mechelin kirjoitti marraskuun manifestin, jossa vaadittiin säätyvaltiopäivien hajottamista ja modernin parlamentaristisen Eduskunnan perustamista. Nikolai II:n 15. marraskuuta 1905 antama ja Mechelinin sanelema marraskuun manifesti kumosi 15. helmikuuta 1899 annetun helmikuun manifestin ja sitä seuranneet laittomat määräykset ja sortokausi (1899–1905) päättyi. Marraskuun manifestin sanellut perustuslaillisten johtaja Leo Mechelin sai koota senaatin (hallituksen), joka sääti Suomeen eduskunnan, yleisen ja yhtäläisen ääni- ja vaalioikeuden sekä sanan-, paino-, kokoontumis- ja yhdistymisvapauden.
Viaporin kapina
Venäjän levottomuuksista seurasi heinä–elokuussa 1906 Helsingissä tapahtunut venäläisten matruusien järjestämä Viaporin kapina, jolle Helsingin punakaartin päällikkö Johan Kock oli luvannut tukensa. Helsingin punakaarti järjesti kapinallisten tueksi lakon, jonka tulos jäi laihaksi, koska muut suomalaiset ryhmät eivät kannattaneet sitä. Kapina kukistettiin muutamassa päivässä.
Villeroy & Boch
Villeroy & Boch on saksalainen keramiikkatuotteita valmistava yritys. Yritys valmistaa kylpyhuonekalusteita, astiastoja, lasistoja, ja aterimia. Pääkonttori ja tehtaat sijaitsevat Mettlachissa, Saksassa.
Historia
Yrityksen perusti alun perin François Boch Ranskassa kolmen poikansa kanssa 1748. Yritys siirtyi myöhemmin Luxemburgiin ja Saksaan.
Maria II (Portugali)
thumb|Maria II kymmenvuotiaana vuonna 1829. [[Thomas Lawrencen maalaus.]] Maria II (4. huhtikuuta 1819 – 15. marraskuuta 1853) eli Maria da Glória Joana Carlota Leopoldina da Cruz Francisca Xavier de Paula Isidora Micaela Gabriela Rafaela Gonzaga oli Portugalin ja Algarven hallitseva kuningatar vuosina 1826–1828 ja 1834–1853. Hän oli Portugalin 29. monarkki ja Pedro I:n tytär.
Maria II nousi valtaan jo seitsemänvuotiaana isänsä luopuessa Portugalin kruunusta. Marian isä järjesti hänet samalla naimisiin setänsä Mikaelin kanssa ja asetti tämän valtionhoitajaksi. Maria lähetettiin Eurooppaan valmistautumaan tulevaan tehtäväänsä äitinsä suvun Habsburgien parissa. Habsburgit kuitenkin tukivat Mikaelia, joka anasti vallan itselleen ja hallitsi maata kuninkaana 1828–1834. Vuonna 1829 Maria matkusti tulevan äitipuolensa Leuchtenbergin Amélien seurassa Brasiliaan, mihin Pedro perusti hänen nimiinsä Portugalin pakolaishallituksen.
Isä Pedro syrjäytettiin Brasilian keisarin asemasta vuonna 1831, ja perhe pakeni Ranskaan. Sisällissodassa valta palautettiin Marialle ja Marian ja Mikaelin välinen avioliitto mitätöitiin.
Maria II oli naimisissa kahdesti ja sai yksitoista jälkeläistä. Ensimmäinen puoliso oli äitipuolen veli August of Leuchtenburg, joka kuoli muutamia kuukausia vuonna 1835 vietettyjen häiden jälkeen. Toinen puoliso Ferdinand II toimi Marian kanssahallitsijana vuosina 1837–1853. Marian kuoltua lapsivuoteeseen vuonna 1853 häntä seurasi valtaistuimelle hänen poikansa Pietari V.
Tampereen Liikenne (yritys)
Tampereen Liikenne Oy, vuodesta 1949 Takra Oy, oli Tampereella toiminut, linja-autoliikennettä harjoittanut yritys. Yhtiö hoiti toimintavuosinaan pääosan Tampereen kaupunkiliikenteestä, mutta se ajoi myös kaukolinjoja Tampereelta Helsinkiin ja Lahteen sekä maaseutulinjoja Kangasalle, Valkeakoskelle ja Ylöjärvelle.
Yhtiön historiaa
Tampereen Liikenne Oy:n perustamissopimus allekirjoitettiin 20. marraskuuta 1935. Perustajaosakkaat olivat tamperelaiset liikenteenharjoittajat Leino & Kumppanit Oy ja Väinö Paunu sekä huittislainen Lauttakylän Auto Oy. Näistä Leino & Kumppanit Oy, joka oli perustettu Kangasalla vuonna 1924, sai uuden yhtiön osakekannasta 67 prosenttia, Paunu – joka ei vielä tällöin ollut osakeyhtiö – 18 prosenttia ja Lauttakylän Auto Oy 15 prosenttia. Paunu ja Lauttakylän Auto olivat jo tuolloin Suomen suurimpia linja-autoyhtiöitä – kummallakin oli yli 30 autoa – kun taas Leino & Kumppanit Oy oli niitä huomattavasti pienempi 14 autollaan. Tampereen Liikenne Oy:n toimitusjohtajaksi valittiin Leino & Kumppanit Oy:n toimitusjohtaja Eeti Kirjavainen. Leino & Kumppanit Oy lakkautettiin vuonna 1937 ja sen henkilökunta, kalusto ja liikenne siirtyivät Tampereen Liikenne Oy:lle.
Välittömästi perustamisensa jälkeen uusi yhtiö anoi Tampereen kaupungilta liikennelupaa kaikille kaupunkilinjoille ehdolla, ettei lupia myönnettäisi tänä aikana millekään muille liikennöitsijöille. Tampereen maistraatti myönsi uudelle yhtiölle viiden vuoden toimiluvan vuoden 1936 alusta lukien, mutta varsinaisen toimintansa Tampereen Liikenne Oy aloitti vasta vuoden 1937 alussa, jolloin se oli saanut hankituksi tarvittavan kaluston. Tampereen Liikenne Oy sai hoidettavakseen liikenteen myös Pohjois-Pirkkalasta Tampereen kaupunkiin vuoden 1937 alussa liitetyllä alueella, kun siellä toimineet viisi liikennöitsijää luopuivat oikeuksistaan. Tampereen Liikenne Oy:n aloittaessa toimintansa sillä oli 39 linja-autoa, joista tosin vain osa oli varsinaiseen kaupunkiliikenteeseen sopivia, sekä autohalli Tammelan kaupunginosassa Tammelan puistokadun varrella. Ennen sotia yhtiölle valmistui vielä uusi autohalli Nekalaan Lempääläntien varteen. Yhtiön autot olivat väriltään aluksi punaisia, mutta varsin pian ne maalattiin sinisiksi; sinistä väriä pidettiin paremmin kaupunkikuvaan sopivana. Vuonna 1939 Tampereen Liikenne Oy:llä oli yhteensä 65 linja-autoa, joista kaupunkiautoja oli 40 kappaletta. Suuri osa autoista oli varustettu dieselmoottorilla. Tuolloin yhtiö oli automäärältään Suomen kolmanneksi suurin linja-autoyritys Savonlinja Oy:n ja Someron Linja Oy:n jälkeen.
Toisen maailmansodan syttyminen merkitsi suuria vaikeuksia Tampereen Liikenne Oy:n toimintaan. Korvaavien polttoaineiden käyttö aiheutti niistä johtuneiden teknisten ongelmien vuoksi varsinkin kaupunkiliikenteessä myöhästymisiä aikatauluista ja lisäksi oli puute kuljettajista ja asentajista. Talvi- ja jatkosodan aikana osa yhtiön kalustosta oli seisomassa toisaalta polttoaine- ja rengaspulan vuoksi, toisaalta puolustusvoimien käyttöön sopimattomina. Vanhan toimiluvan alkaessa umpeutua Tampereen kaupunki myönsi yhtiölle uuden viiden vuoden toimiluvan vuoden 1945 loppuun saakka; siitä lähtien lupa myönnettiin kerrallaan yhdeksi vuodeksi. Kun polttoainepula jatkui sota-ajan päättymisestä huolimatta, Tampereen Liikenne Oy alkoi harkita mahdollisuuksia johdinautoliikenteen aloittamiseksi ja anoi kaupungilta tarvittavan johdinverkon rakentamista. Tässä vaiheessa kaupunki päätti kuitenkin ottaa sisäisen liikenteen heti tilanteen niin salliessa kokonaan omaan hoitoonsa ja vuonna 1948 perustettu kaupungin liikennelaitos aloitti johdinautoliikenteen keskustasta Härmälään joulukuussa 1948.
Tampereen Liikenne Oy:n toimilupa kaupunkiliikenteen harjoittamiseksi uusittiin viimeisen kerran vuodeksi 1949. Kyseisen vuoden aikana yhtiön nimi vaihdettiin Takra Oy:ksi, koska nimien samankaltaisuus Tampereen kaupungin liikennelaitoksen kanssa aiheutti paljon sekaannuksia. Yhtiö aloitti myös konepajatoiminnan valmistamalla muun muassa Takra-traktoreita. Takra Oy teki Tampereen kaupungin kanssa sopimuksen, jonka nojalla liikennelaitos sitoutui lunastamaan yhtiön 32 kaupunkiautoa vuoden 1949 loppuun mennessä. Lunastettavat autot olivat vuosimallia 1936–1939 ja enimmäkseen Volvo- ja Mercedes-Benz -merkkisiä, mutta joukossa oli myös muutama Sisu- ja Studebaker-auto. Autojen käyttöarvoa pidettiin melko kyseenalaisena niiden iän ja kuluneisuuden vuoksi, joten lunastushinnan määrittelyssä jouduttiin turvautumaan välimiesmenettelyyn. Osaa Takran autoista liikennelaitos ei ottanut lainkaan käyttöönsä, vaan myi ne välittömästi eteenpäin yksityisille liikennöitsijöille tai romutettaviksi. Muut Takra Oy:n autot poistettiin liikennelaitoksen käytöstä sitä mukaa kuin niiden tilalle saatiin uutta kalustoa, viimeiset vuoden 1954 aikana. Kuitenkin yksi niistä jäi liikennelaitokselle johdinautolinjojen korjausautoksi (niin kutsutuksi "torniautoksi") muutettuna. Huomattavan osan vanhoista Takran autoista osti hämeenlinnalainen Vekka Liikenne Oy, joka ajoi niillä 1960-luvun alkupuolelle saakka.
Takra Oy:n toiminta Tampereen kaupunkilinjoilla päättyi vuodenvaihteessa 1949–1950, mutta yhtiö hoiti kauko- ja maaseutulinjojaan 22 autolla vielä vuoteen 1953 saakka. Tällöin yhtiön muut osakkaat myivät omistusosuutensa Väinö Paunu Oy:lle, joka sulautti sen pian itseensä. Lisäksi toimitusjohtaja Eeti Kirjavainen halusi luopua tehtävästään terveyssyiden vuoksi. Hieman myöhemmin Paunu lopetti myös Takra Oy:n konepajatoiminnan, mukaan lukien traktorien valmistuksen, keskittyäkseen kokonaan linjaliikenteeseen. Takran kiinteistö siirtyi Tampereen kaupungin liikennelaitokselle.
Uuno Eskola
Uuno Eskola (vuoteen 1906 Eskolin; 6. elokuuta 1889 Pertteli – 9. maaliskuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen kuvataiteilija, lavastaja, näyttelijä ja kirjailija. Hän debytoi Helsingissä vuonna 1915. Hän ohjasi, käsikirjoitti, lavasti ja tuotti elokuvat Ei auta itku markkinoilla (1927) ja Lumisten metsien mies (1928) sekä näytteli elokuvassa Koskenlaskijan morsian (1923).
Elämä
Uuno Eskolan vanhemmat olivat lakkitehtailija Karl Viktor Eskolin ja Eeva Kristiina Willstedt. Puoliso oli Aune Helmi Hermine Böök vuodesta 1925. Parhaimpina aikoina Uuno Eskolan lapsuudenkoti oli pramea, mutta välillä isän liiketoimet epäonnistuivat ja perhe köyhtyi. Eskola muutti 11-vuotiaana Saloon veljensä Vihtorin luokse, mutta palasi kotiin kolme vuotta myöhemmin. Isää ja poikaa yhdisti isänmaallisuus. Kodista tuli suomalaisuusaatteen levittämiskeskuksia Perttelissä. Eskola omaksui ajatuksen terve ruumis, terve sielu ja tahraton mieli. Isän kuoleman jälkeen Eskola muutti takaisin Saloon. Hän alkoi harrastaa näyttelemistä ja lausuntaa sekä jatkoi kirjoittamista. Salosta Eskola muutti Helsinkiin ja sai myytyä tauluja sotarikkaille. Maaseudun asukkaat eivät olleet vielä tottuneet uuteen taiteeseen. bNaimisiin mennessä Eskola otti vastaan Rauman teatterinjohtajan viran. Pariskunnan koti paloi, ja aviopari muutti myöhemmin Tampereelle. Eskolasta tuli Tampereen Teatterin lavastaja ja näyttelijä seitsemän vuoden ajaksi. Hän kehitti merkittävästi Suomen näyttämötaidetta ja hänet kutsuttiin New Yorkiin 1933 osanottajaksi kansainväliseen lavastusnäyttelyyn yhdessä Matti Warenin kanssa. Eskolat muuttivat Helsinkiin, ja Uuno rupesi vapaaksi taiteilijaksi.
Näyttelyt
Eskola on osallistunut Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1915, 1916 ja 1917. Ulkomailla hänen töitään on ollut esillä Kööpenhaminassa vuonna 1919.
Tyylisuunnat
Uuno Eskolan nuoruuden tuotanto oli melko ekspressiivistä. Hän käytti paljon sinistä ja ruskeaa. Tunnelma teoksissa oli alakuloinen ja runollisen mystinen. Eskola teki tuolloin suuren tilaustyön Venäjän armeijalle. Eskola oli Marraskuun ryhmän jäsen.
Eskola kokeili maalauksissaan myös kubismia, futurismia, surrealismia ja uusasiallisuutta. Häntä viehätti myös monumentaalitaide, ja hän kokeili siinä eri tekniikkoja. Eskola kehitti täysin oman fresko- ja mosaiikkitekniikan. Erityisesti Eskolaa kiinnosti Kalevala- ja uskonnolliset aiheet (kirkkotaide). Lappi oli hänelle myös rakas aihe, erityisesti ruskan kirkkaat ja runsaat värit. Eskolan nuoruudentyöt tuhoutuivat kotitalon palossa Raumalla 1925.
Palkinto
Uuno Eskola palkittiin vuonna 1949 Pro Finlandia -mitalilla. Vuonna 1922 hän sijoittui jaetulle neljännelle sijalle Suomen Kuvalehden järjestämässä ilmeilykilpailussa. pienoiskuva|Uuno Eskolan osallistuminen Suomen Kuvalehden ilmekilpailuun vuonna 1922|276x276px
Taideteoksia
Eskola on maalannut Enontekiön kirkkoon alttaritaulun Taivaaseen astuva Kristus. Alttaritaulu on marmorifresko saamelaisista ihmisistä ja tunturimaisemasta. Eskola on tehnyt myös Kiuruveden kirkkoon mosaiikkialttaritaulun. Samoin Iisalmen kirkon alttaritaulumosaiikki on Eskolan tekemä (1954). Kaikkiaan Eskola on tehnyt neljä alttaritaulumosaiikkia. Hän on myös suunnitellut 1970 vihityn Roihuvuoren kirkon (Helsinki) kastekappelin alttaritaulumosaiikin.
Eskola on tehnyt muun muassa öljymaalaukset Kevättalvi (1920), Hartaushetki (1916–1921), Taiteilijan puoliso (1927), Omakuva (1929), Lapin Talvi (1947), Paimen (1941). Mosaiikki, Tuonelan joella, on valmistunut 1951.
Kirjallinen ura
Omaelämäkerrallinen romaani Veren viettelys sai vuonna 1923 ilmestyttyään kahtalaiset arviot. Tornion lehden mukaan se ei ollut "tulevaisuuden lupaus". Satakunnan Kansan kirjoituksensa lopussa kriitikko kiittää Eskolan tyyliä taidokkaaksi. Parnassossa Sanna Nyqvist kirjoittaa vuonna 2023, että se tuo hänen mieleensä Mika Waltarin Suuren illusionin, joka tosin ilmestyi vasta vuosia myöhemmin kuin Eskolan teos. Kirjailijat tunsivatkin toisensa, ja Eskola maalasi Waltarin muotokuvan, joka nykyisin on kustannusyhtiö WSOY:n kirjallisuussäätiön kokoelmissa. Eskolan toinen teos tuhoutui lähes valmiina käsikirjoituksena kotitalon palossa Raumalla 1925, ja kirjailijanura ei jatkunut sen jälkeen.
Maria Manuela
Maria Manuela (1527–1545) oli Portugalin kuningas Juhana III:n ja Katariina Itävaltalaisen tytär. Hänen enonsa Kaarle V järjesti Maria Manuelan naimisiin poikansa, tulevan Espanjan kuningas Filip II:n kanssa.
Puolisot olivat serkkuja kahteen kertaan, sillä Filipin äiti Isabella oli Juhana III:n sisar. Avioliiton solmimisen aikaan vuonna 1543 he olivat 16-vuotiaita. Vanhemmat vahtivat heidän yhteiselämäänsä tarkkaan, sillä liiton tarkoitus oli tuottaa sukuun perillisiä.
Maria synnytti vuonna 1545 pojan, joka sai nimekseen Don Carlos. Hän kuoli pian sen jälkeen.
Thomas Hardy
Thomas Hardy (2. kesäkuuta 1840 Dorset, Englanti – 11. tammikuuta 1928 Dorset, Englanti) oli englantilainen kirjailija ja runoilija. Hardy piti itseään ennen kaikkea runoilijana, mutta hänen romaaninsa ovat runoja tunnetumpia. Hänen tuotannolleen tyypillisiä piirteitä ovat tarkka ihmiskuvaus ja huumori. Hänen läpilyöntiteoksensa oli vuonna 1874 ilmestynyt Far from the Madding Crowd. Kohua ja paheksuntaa hän herätti vuonna 1891 kirjallaan Tess of the D'Urbervilles, joka koetteli aikakauden seksuaalisia normeja. Teos on noussut modernismin kaudella yhdeksi englanninkielisen kirjallisuuden keskeiseksi kirjaksi, ja se on sovitettu useita kertoja näyttämölle, esimerkiksi Roman Polanskin elokuvana Tess – viattomuuden tarina vuodelta 1979 ja 2000-luvulla Jenna Pasquan laatimana rock-oopperana.
Nuno Gonçalves
thumb|Nuno Gonçalves: ''pyhä Fransiskus' Nuno Gonçalves oli portugalilainen renessanssin ajan taidemaalari. Hänen elinvuotensa eivät ole tiedossa, mutta hän vaikutti vuosien 1450 ja 1490 välillä. Gonçalvesin teoksia on muiden muassa polyptyykki Paineis de São Vicente de Fora, jota säilytetään nykyään Vanhan taiteen kansallisessa museossa Lissabonissa.
Tampere (täsmennyssivu)
Tampere voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Miko Jaakkola
thumb|Miko Jaakkola Pasi Miko Juhana Jaakkola (s. 29. maaliskuuta 1969 Orimattila) on suomalainen teatteriohjaaja. Jaakkola on työskennellyt Kajaanin kaupunginteatterin johtajana ja ohjaajana vuosina 2009-2015. Sitä ennen hän toimi viisi vuotta Teatteri Takomon taiteellisena johtajana ja ohjaajana. Vuosina 2015-2018 Jaakkola toimi Tampereen teatterikesän taiteellisen johtoryhmän jäsenenä. Syksyllä 2017 Jaakkola aloitti työskentelyn Kotkan kaupunginteatterin johtajana.
Jaakkola on ohjannut lähes 60 teosta eri teattereille ja Yleisradiolle. Osan hän on itse käsikirjoittanut ja osaan suunnitellut myös videot. Lisäksi hän on tehnyt lukuisia trailereita ja videosuunnitteluita moniin teatteriproduktioihin. Jaakkola on työskennellyt sekä vapaissa ryhmissä että laitosteattereissa. Hän on tehnyt ohjauksia mm. Oulun kaupunginteatteriin, Kansallisteatteriin, Teatteri Takomoon ja useille vapaille ryhmille sekä Kajaanin ja Kotkan Kaupunginteattereihin. Kajaanissa hän on ohjannut näytelmät Spoonface (2009) ja Amadeus (2014) sekä kantaesitykset Parhaissakin perheissä (2010, käsikirjoitus Anna Krogerus), Kajaanin Seminaari (2011, käsikirjoitus Sami Keski-Vähälä), Punahilkka (2012), Sofian maailma (2013) sekä Rikos ja rangaistus (2015). Uusimmat työnsä hän on tehnyt Kotkan kaupunginteatteriin, johon hän on ohjannut mm. näytelmät Neljäntienristeys (2016) , Puhdistus (2017) , Junnu -sydämeni tänne jää (2018), M/S Estonia - Alinan selviytymistarina (2019), Buster Keaton -elämä ja teot (2020), Kotkan Ruusu (2021), Viimeinen vuosi (2022), Myrsky (2022) sekä Toksinen Kabaree (2023). Lisäksi hän on mm. ohjannut Kuopion kaupunginteatteriin Astrid Lindgrenin Ronja, ryövärintyttären(2018) ja Jyväskylän kaupunginteatteriin Peter Høegin Susanin vaikutuksen (2021). Jaakkola kuului Kallion Teatterin ja sen jatkajaksi perustetun Todellisuuden tutkimuskeskuksen perustajajäseniin.
Jaakkola valmistui teatteritaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulusta vuonna 2000 ohjaajantyön laitokselta. Hän on saanut näyttämötaiteen valtionpalkinnon vuonna 2002 yhdessä Todellisuuden tutkimuskeskuksen kanssa sekä taiteilija-apurahan kahdesti vuosille 2003–2006. Vuoden 2011 maaliskuussa hänelle myönnettiin Teatteriohjaajaliiton Vuoden ohjaaja Thalia-palkinto. Vuonna 2013 Jaakkola sai yhdessä Kajaanin kaupunginteatterin ohjaajan Hanna Kirjavaisen kanssa Teatterikorkeakoulun Vuoden 2013 alumni -tunnustuksen. Vuoden 2017 Thalia-juhlassa Jaakkolalle myönnettiin Videosäde -kunniamaininta halusta laajentaa ohjauksissaan näyttämökerrontaa videon avulla.
Toivo Ruotsalainen
Toivo Wilhelm Johannes Ruotsalainen (7. heinäkuuta 1919 Iisalmi – 9. huhtikuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen auto- ja kuljetusalan järjestöjohtaja, joka sai liikenneneuvoksen arvon.
Ruotsalaisen vanhemmat olivat peltiseppä Vilho Ruotsalainen ja Anna Xenia Asikainen ja puolisot vuodesta 1940 Linnea Stenvall ja vuodesta 1952 Astrid Lindell. Viisi luokkaa oppikoulua käytyään Ruotsalainen meni töihin Bensiinin-Kuluttajain-yhtiöön, missä hän toimi erilaisissa tehtävissä 1936–1940. Jatkosotaan hän osallistui rintamajoukoissa Itä-Karjalassa ja toimi sodan jälkeen sekä Keskinäisen Vakuutusyhtiön Autoilijain että Bensiinin-Kuluttajain-yhtiön palveluksessa. Vasta perustettuun Ammattiautoliittoon Ruotsalainen siirtyi toimistovirkailijaksi 1945. Hänestä tuli liiton varasihteeri 1947, sitten vakinainen sihteeri ja vuodesta 1952 toiminnanjohtaja aina vuoden 1974 loppuun saakka. Ruotsalainen oli myös vuodesta 1955 Suomen Kuorma-autoliiton toiminnanjohtaja, sittemmin toimitusjohtaja, vuoteen 1984 eli eläköitymiseensä saakka, sekä muun muassa Tavaralinjat-yhdistyksen toiminnanjohtaja vuoteen 1966 asti. Hän oli varsinkin kuorma-autoliikenteen edustajana mukana monissa koti- ja ulkomaisissa järjestöissä ja Suomen Kuorma-autoliiton kunniajäsen vuodesta 1986. Ruotsalainen sai liikenneneuvoksen arvonimen vuonna 1972 ensimmäisenä Suomessa ilman ammattiautoilija- tai liikenteenharjoittajataustaa. Hän oli myös Ammattiautoilija-lehden toimitussihteeri ja päätoimittaja.
Perilampi (Ähtäri)
Perilampi on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä Myllymäen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Calamity Jane
Varhaisvaiheet
Oman kertomansa mukaan Calamity Jane eli Martha Jane Canary (tai Cannary) syntyi Princetonissa Missourissa 1. toukokuuta 1852. Virallista syntymätodistusta ei kuitenkaan ole olemassa. Joidenkin aikalaisväitteiden mukaan Canary olisikin syntynyt Iowassa ja hänen syntymävuotensa olisi jotain vuosien 1844 ja 1860 välillä. Vuoden 1860 väestönlaskenta-asiakirjojen mukaan Mercerin piirikunnassa asuneella Robert W. Canarylla ja hänen vaimollaan Charlottella oli nelivuotias, Missourissa syntynyt Martha-tytär. Tämän perusteella Janen todellinen syntymävuosi olisikin todennäköisimmin 1856 eikä 1852.
Varhaisten elämäkerturien mukaan Janen kapinallinen ja villi luonne näkyi jo lapsuudessa. Myytyään maatilansa Canaryt muuttivat joskus vuoden 1863 tienoilla Keskilännestä Oregonin reittiä pitkin länteen Kalliovuorten kaivosseudulle Montanaan. Pitkän vankkurimatkan aikana Jane opetteli metsästämään miesten mukana.
Montanassa Canaryt asuivat useassa pikkukaupungissa, kuten Virginia Cityssä, Nevada Cityssä ja Blackfootissa. Robert ja Charlotte Canary kuolivat vuosien 1866–1867 aikana, ja lapset jäivät orvoiksi. Janen arvellaan lähteneen isänsä kuoleman jälkeen kiertelemään seutua ja asuneen eri paikoissa Montanassa ja Wyomingissa. Yksittäisten ja historiallisesti epäluotettavien havaintojen mukaan hän olisi muun muassa työskennellyt bordellissa ja saluunatyttönä, ryöstäneen kaupan, ostaneen tarvikkeita sairaille kaivosmiehille sekä johtaneen rahtaajia rautateillä. Vuoden 1869 väestönlaskennassa Janen kerrottiin olleen 15-vuotias ja asuneen Piedmontissa Wyomingissa.
Custerin tiedustelijana
Jane kertoo elämäkerrassaan liittyneensä vuonna 1870 kenraali Custerin joukkoihin Fort Russellissa Wyomingissa. Sieltä joukot siirtyivät Arizonaan, missä Jane työskenteli tiedustelijana ja tottui samalla pukeutumaan ratsuväen univormuun. Jane palveli useissa linnakkeissa ja oli mukana monella vaarallisella sotaretkellä. Hän väitti olleensa tunnettu koko lännen rohkeimpana ratsastajana ja yhtenä parhaista ampujista. Janen sotilasurasta ei kuitenkaan ole mitään historiallisia todisteita – häntä ei mainita armeijan palkkalistoilla tiedustelijana, eivätkä hänen antamansa paikannimet ja vuosiluvut täsmää Custerin todellisiin liikkeisiin. Erinäiset silminnäkijähavainnot kertovat hänen sen sijaan työskennelleen erilaisissa sekalaisissa töissä noina vuosina.
Lempinimen tausta
Jane sai nimensä ”Calamity Jane” yleisimmän tarinan mukaan Goose Creekissä Wyomingissa vuosina 1872–1873 tapahtuneen välikohtauksen seurauksena. Jane kertoo tuolloin pelastaneensa kapteeni Eganin intiaanien väijytyksestä, minkä ansiosta kapteeni antoi hänelle sankaruuteen viittaavan lempinimen ”Calamity Jane, tasankojen sankaritar”. Kapteeni Egan tosin kiisti tämän tarinan todenperäisyyden. Monia muitakin tarinoita nimeämisestä on kerrottu. ”Calamity Jane” oli esimerkiksi uudisraivaajien usein käyttämä lempinimi rääväsuisista ja omaperäisesti pukeutuvista naisista, joskin on mahdollista, että Jane oli nimen alkuperäinen haltija. Calamity-sanaa käytettiin myös sukupuolitaudin synonyyminä. Janen itsensä mukaan suuronnettomuuteen viittaava nimi tuli siitä, että hänellä oli aina paha tapa joutua kaikenlaisiin vaikeuksiin. Oli lempinimen alkuperä mikä tahansa, se on ollut yksi Janen sankarillisen ja salaperäisen legendan tärkeistä osatekijöistä. Hänen esimerkiksi kerrottiin usein ilmoittaneen ovella nimensä astuessaan saluunaan.
Crookin tiedustelijana
Calamity Jane saapui Mustille kukkuloille vuonna 1875 Newton–Jenneyn retkikunnan mukana, ja hän palasi seudulle seuraavana vuonna mainareiden suojaksi lähetettyjen kenraali Crookin joukkojen mukana. Jane kertoo elämäkerrassaan työskennelleensä Crookin tiedustelijana. Sotilasjoukkojen mukana matkanneesta ja tiedustelijan vaatteisiin pukeutuneesta Janesta tuli sotilaille eräänlainen maskotti, joka viihdytti miehiä kepposillaan sekä auttoi jokapäiväisissä askareissa ja metsästi näille riistaa.
Keihäsjärvi
Keihäsjärvi on harvinainen järvennimi Suomessa. Kansalaisen karttapaikassa Keihäsjärviä on 11 kpl.
Calamity Jane
Crookin tiedustelijana
Janesta alkoi tulla kuuluisuus, sillä sotilasretkikunnan mukana kulkenut epätavallinen nainen herätti huomiota. Ensimmäisenä hänet mainitsi nimeltä Chicago Tribune kesäkuussa 1875, ja varhaisin tunnettu valokuva hänestä on saman vuoden heinäkuulta French Creekiltä, missä sotilasretkikunta leiriytyi. Janen seikkailut ja anarkistiset tempaukset päätyivät tästä lähtien usein paikallislehtien sivuille. Hänen mainettaan kasvattivat hänen tapansa pukeutua miesten vaatteisiin sekä hänen juopottelunsa, kiroilunsa ja purutupakan käyttönsä. Hänen mukaansa nimettiin jopa eräs vuori, ”Calamity Peak”.
Deadwoodissa
Jane tapasi kesäkuussa 1876 Fort Laramien linnoituksessa revolverisankari ja peluri Wild Bill Hickokin ja tämän ystävän Charlie Utterin ja lähti näiden mukana Deadwoodin kaupunkiin Mustille kukkuloille. Janen maine ylitti jopa Hickokin maineen, sillä paikallislehti Black Hills Pioneer uutisoi seurueen saapumisen Deadwoodiin otsikolla ”Calamity Jane on saapunut!”. Jane hankki elantonsa Deadwoodissa tiettävästi saluunatyttönä ja prostituoituna, tosin tästä hän ei omassa elämäkerrassaan puhu. Vuonna 1876 Deadwoodin alueella oli isorokkoepidemia, jonka aikana Jane toimi sairaanhoitajana.
Janen kansallinen maine epätavallisena lännensankarina jatkoi kasvamista hänen vaiheitaan seuranneiden lehtijuttujen kautta. Hänen hahmonsa alkoi esiintyä vuodesta 1877 alkaen myös huokeissa pulp-novelleissa, kuten Edward Wheelerin ”Deadwood Dick” -nimisen sankarin apurina ja parina.
Deadwoodin jälkeen, avioliitot ja lapset
Jane palasi syksyllä 1877 ratsuväkijoukkoihin. Sen jälkeen hän kaivoi jonkin aikaa kultaa ja toimi rahtaajana Fort Pierressä. 1880-luvun alussa hän piti karjatilaa ja majataloa Yellowstonen piirikunnassa. Sieltä hän lähti pitkälle matkalle Kaliforniaan, Texasiin ja Arizonaan. Vuonna 1885 hän meni kertomansa mukaan naimisiin texasilaisen Clinton Burken kanssa ja sai kaksi vuotta myöhemmin tämän kanssa tyttären. Vuonna 1889 Jane jatkoi kiertelyään Wyomingissa ja Dakotassa aina 1890-luvun puoliväliin asti.
Pian Wild Bill Hickokin kuoleman vuonna 1876 jälkeen Jane väitti olleensa naimisissa tämän kanssa ja että tämä oli Janen 1873 syntyneen lapsen isä. Janen mukaan hän oli antanut lapsen adoptoitavaksi. Ei ole olemassa tietoa siitä, onko lapsi todellinen vai ei. Sen sijaan Hickokin lapsen isyys on melko varmasti perätön, koska Jane toimi tuohon aikaan armeijassa tiedustelijana ja Hickok työskenteli villin lännen show’ssa. Varmasti tiedetty ystävyysaikakin oli vain kuusi viikkoa. Kuitenkin vuonna 1941 eräs Jean Hickok Burkhardt McCormick väitti olevansa Martha Jane Cannaryn ja James Butler Hickokin jälkeläinen, ja hän esitti todisteita siitä että Calamity Jane ja Wild Bill olivat olleet naimisissa. Todiste oli kirjoitettu Raamattuun ja siinä oli lukuisien todistajien allekirjoituksia.
Lavaesiintyjänä
thumb|left|upright|Calamity Jane noin vuonna 1895 aloitellessaan lavaesiintyjän uraansa. Palattuaan 17 vuoden jälkeen Deadwoodiin syksyllä 1895 Jane kertoi aikovansa luopua kiertelevästä elämästään ja asettuvansa aloilleen tyttärensä kanssa. Hän oli kuitenkin edelleen hyvin kuuluisa niin Deadwoodissa kuin koko maassakin, ja hänet palkattiin Kohlin ja Middletonin viihdenäytökseen, joka lähti kiertueelle itärannikon suurkaupunkeihin. Janea markkinoitiin teatterishow’n vetonaulana, ”Yhdysvaltain kuuluisimpana naisena”. Hän näyttäytyi lavalla kahdesti päivässä korostetun miehekkäissä tiedustelijan varusteissaan revolvereineen, kertoili urastaan ja sankariteoistaan sekä esitteli tarkka-ampujan kykyjään.
Jane palasi takaisin länteen keväällä 1896. Hän vietti seuraavat vuodet eri paikossa Wyomingissa ja Montanassa, teki sekalaisia töitä ja myi valokuviaan ja pientä elämäkertakirjastaan.
Kesällä 1901 Jane teki paluun lännenesiintyjänä itärannikon Buffalon Pan-American Exposition -näyttelyssä, jossa mukana oli myös kuuluisa intiaanipäällikkö Geronimo. Show’ssa Jane esitteli ratsastus- ja ampumistaitojaan. Paluumatkansa länteen alkoholiriippuvuudesta kärsinyt Jane rahoitti esiintymällä matkan varrella teattereissa.
Kuolema
thumb|Calamity Jane Wild Bill Hickokin haudalla vuonna 1903 vain kuukausi ennen omaa kuolemaansa. Jane haudattiin Hickokin viereen. Calamity Jane kuoli muutaman päivän sairasteltuaan hotellissa Terryssä Etelä-Dakotassa 1. elokuuta 1903, luultavasti 47-vuotiaana. Kuolinsyy oli suolistotulehdus, joka oli luultavasti aiheutunut alkoholin liikakäytöstä. Janen hautajaisiin saapui paljon väkeä, ja hänet haudattiin Wild Bill Hickokin viereen Deadwoodiin, yhden tarinan mukaan oman toiveensa mukaisesti.
Legenda
Janen kuoleman jälkeen lehdet julkaisivat muistokirjoituksia, joissa surtiin tämän villin lännen suuren persoonan kuolemaa. Janen legenda jäi kuitenkin elämään, ja hänestä on julkaistu lukemattomia kirjoja ja elokuvia, joissa hänen tarinansa kerrotaan eri näkökulmista ajan kulloisenkin hengen mukaisesti.
Suuri osa Calamity Janen elämään liittyvistä kertomuksista on peräisin hänen itsensä sanelemasta kirjasesta Life and Adventures of Calamity Jane, By Herself. Seitsensivuinen kirjanen julkaistiin vuonna 1896 markkinointimateriaalina viihdenäytökseen, jossa Jane tuolloin esiintyi. Sävyltään kirjanen on tiivis ja asiallinen. Siinä Jane kuvailee ampuma- ja ratsastustaitojaan, kokemuksiaan kenraali Custerin tiedustelijana ja Pony Expressin kuriirina sekä Wild Bill Hickockin murhaajan kiinniottamista ja Deadwoodin postivaunujen pelastamista. Näitä tarinoita hän oli aiemmin kertonut itse suullisesti. Niistä suurin osa on kuitenkin todettu keksityksi myytinrakentamiseksi. Todellisuudessa Jane ei ollut tiettävästi koskaan toiminut Custerin tai armeijan tiedustelijana tai Pony Expressin kuriirina, eikä hän ollut Bill Hickockin murhaajan kiinniottaja. Totta tarinassa oli se, että Jane oli ollut armeijan tutkimusretkillä 1875–1876, asunut Northern Pacificin ja Union Pacificin rautatieleireillä, kaivanut kultaa Mustilla kukkuloilla ja noussut kuuluisuudeksi Deadwoodissa. Calamity Janen tarina oli kuitenkin niin kiehtova, että lukijat eivät välittäneet sen puutteista. Myöhemmät elämäkerturit ovat kuitenkin pyrkineet erottamaan toden sepitteestä ja havainneet, että todisteita mistään väitetyistä sankariteoista ei löydy. Janella oli tapana väittää olleensa useiden kuuluisien lännen hahmojen ystävä vasta näiden kuoleman jälkeen.
Itsenäinen Kroatian valtio
Itsenäinen Kroatian valtio (, NDH) oli Ustašan johtama Kroatian valtio toisen maailmansodan vuosina 1941–1945. Itsenäinen Kroatian valtio oli nimestään huolimatta aluetta miehittävien akselivaltojen protektoraatti. Sen asema verrattuna muihin akselivaltioiden perustamiin protektoraatteihin oli erilainen. Se syntyi Adolf Hitlerin ja Benito Mussolinin ohjauksesta ja se nautti melko suurta sisäistä itsenäisyyttä. Sen sallittiin rakentaa oma poliittinen järjestelmänsä ja sen hallinnolla oli huomattavasti enemmän määräysvaltaa kuin Norjassa Vidkun Quislingilla tai myöhemmin Italian sosiaalisen tasavallan hallituksella.
Taustaa
Vuonna 1918 julistettiin Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskunta (SHS), ja 1929 Jugoslavian kuningaskunta. Kroaattinationalistit asettivat uuteen valtioon suuria toiveita. Toiveet vaihtuivat kuitenkin pian pettymykseksi ja myöhemmin osa nationalisteista radikalisoitui.
Robert Sarah
pienoiskuva| Sarahin vaakuna. Motto "Sufficit tibi gratia mea" on [[1. Korinttolaiskirjeestä ja merkitsee:"Minun armossani on sinulle kylliksi."]] Robert Sarah (s. 15. kesäkuuta 1945) on guinealainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja kardinaali.
Itsenäinen Kroatian valtio
Taustaa
Heti aluksi Serbia takavarikoi Itävalta-Unkarille kuuluneen omaisuuden luovuttamatta siitä kroaateille näille kuuluvaa osuutta. Kroaattiupseerit erotettiin armeijasta, sillä heihin ei luotettu. Samoin erotettiin kroaattivirkamiehiä ja -opettajia ja tilalle nimitettiin serbejä. Serbian lait tulivat voimaan koko maassa, ilman luvattua kansanäänestystä. Kroaateilla ei ollut mielestään riittävää osuutta valtion hallinnossa eikä diplomaattikunnassa.
Robert Sarah
Elämä ja ura
Robert Sarah syntyi 15. kesäkuuta 1945 Ourousin kylässä, joka sijaitsee Guinean pohjois-osassa, lähellä Senegalin rajaa. Hänen vanhempansa, Alexandre ja Claire, olivat coniaguis-nimiseen pieneen kansaan kuuluvia maanviljelijöitä, jotka olivat kääntyneet animismista katoliseen uskoon. Hänen isänsä kääntyi Sarahin ollessa kaksivuotias, jolloin myös Sarah kastettiin 20. heinäkuuta 1947. Sarahin mukaan hänen lapsuutensa oli onnellinen ja hänen perheensä eli uskonnollisesti hurskasta elämää. 7-vuotiaana hän alkoi käydä kylänsä ranskalaista koulua,
Sarahin päätökseen lähteä pappisseminaariin vaikutti suuresti yhden kylän papeista kehotus ja kannustus, vaikka molemmat Sarahin vanhemmat pitivät mahdottomana ajatusta siitä, että tummaihoisesta voisi tulla pappi. 11-vuotiaana, perusopinnot suoritettuaan, hän lähti Bingervilleen pyhän Augustinuksen seminaariin.
Itsenäinen Kroatian valtio
Taustaa
Myös talouspolitiikka aiheutti katkeruutta. Itävalta-Unkari oli ollut taloudellisesti Serbiaa kehittyneempi, mutta kroaatit joutuivat valuuttauudistuksessa vaihtamaan rahansa itselleen epäedulliseen kurssiin. Valuutta vaihdettiin kurssiin jossa neljällä Itävallan kruunulla sai yhden Serbian dinaarin. Lisäksi verot olivat Serbiassa alemmat ja suurin osa ulkomaisista lainoista käytettiin serbialaisiin hankkeisiin.
Uuden valtion sisäpolitiikkaa leimasivat levottomuus ja väkivaltaisuudet. Rauhoittaakseen oloja kaappasi kuningas Aleksanteri vuonna 1929 vallan kieltäen samalla puoluepolitiikan. Tämä radikalisoi osan kansallismielisistä, osa vetäytyi maanalaiseen toimintaan ja osa siirtyi ulkomaille. Ante Pavelic ja Mile Budak perustivat Ustašan ja kirjoittivat sen ohjelmanjulistukseen tavoitteekseen: ”…itsenäinen Kroatia koko historiallisessa laajuudessaan.” Uuden valtion tuli olla vain kroaateille. Ustaša harjoitti Jugoslaviassa terroria surmaten muun muassa poliiseja. Fasistinen Italia tuki sen toimintaa.
Robert Sarah
Elämä ja ura
Sarahin vihki papiksi Conakryn arkkihiippakuntaan Raymond-Maria Tchidimbo 20. heinäkuuta 1969. Hän sai 13. elokuuta 1979 nimityksen Conakryn arkkipiispaksi, ja piispaksi vihkiminen seurasi 8. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Giovanni Benelli, jota avustivat Luc Auguste Sangaré ja Jean Pierre Marie Orchampt.
Itsenäinen Kroatian valtio
Itsenäisen Kroatian valtion synty toisessa maailmansodassa
Ranska romahti kesällä 1940 Saksan hyökättyä maahan. Jugoslavialla ja Ranskalla oli perinteisesti olleet läheiset välit. Ranskan romahdus ja Unkarin, Slovakian sekä Romanian liittyminen kolmen vallan sopimukseen herättivät Jugoslaviassa turvattomuuden tunnetta. Turvattomuuden tunnetta lisäsi Italian myöhemmin katastrofiksi kääntynyt hyökkäys Kreikkaan. Lisäksi epäiltiin autonomisen aseman saaneen Kroatian uskollisuutta. Kroatian suosituin puolue, talonpoikaispuolue, vakuutti pysyvänsä uskollisena Jugoslavialle jos maahan hyökättäisiin.
Italian kärsittyä tappion Kreikassa alkoi sodan osapuolilla kilpailu siitä, mikä osapuoli saisi Jugoslavian liittolaisekseen. Britannian asiamiehet yrittivät taivutella jugoslaaveja liittymään Kreikan puolelle. Painetta tehdä päätös puolen valinnasta syntyi, kun 1. maaliskuuta 1941 Bulgaria liittyi kolmen vallan sopimukseen. Lopulta Jugoslavia tarttui Hitlerin varsin edulliseen tarjoukseen: Saksa lupasi tukea Jugoslavian itsenäisyyttä, sen läpi ei kuljetettaisi joukkoja ja salaisessa pöytäkirjassa sille tarjottiin Salonikin satamaa. Sopimus allekirjoitettiin 25. maaliskuuta 1941.
Heti sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen, maaliskuun 25.- 26. päivän välisenä yönä, käynnistyi sotilasvallankaappaus. Kenraali Dušan Simović johti kaappausta ja kaappaajat julistivat alaikäisen prinssi Pietarin kuninkaaksi. Kaappaajat julistivat mitätöivänsä kolmen vallan sopimuksen Jugoslavian osalta ja palaavansa vuoden 1921 perustuslakiin. Kaikki puolueet ilmoittivat kannattavansa uusia vallanpitäjiä, jotka tekivät myös useita Kroatiaa suosivia päätöksiä. Maassa oleskeli tuohon aikaan brittiläisiä upseereja ja heidän osallisuuttaan kaappaukseen on spekuloitu. Kuultuaan kaappauksesta Hitler päätti heti käynnistää vastatoimet Jugoslaviaa kohtaan. Niihin kuuluivat välittömät sotilaallisen hyökkäyksen valmistelut ja itsenäisyyslupailut kroaateille, bosnialaisille ja makedonialaisille.
Robert Sarah
Elämä ja ura
1. lokakuuta 2001 Sarah nimitettiin Kansojen evankelioimisen kongregaation sihteeriksi ja 7. lokakuuta 2010 paavillisen Cor Unum -neuvoston puheenjohtajaksi. Hänet ylennettiin kardinaaliksi 20. marraskuuta 2010 ja asetettiin San Giovanni Bosco in via Tuscolanan kardinaalidiakoniksi 30. tammikuuta 2011. 23. marraskuuta 2014 hänestä tehtiin Liturgian ja sakramenttijärjestyksen kongregaation prefekti.
Itsenäinen Kroatian valtio
Itsenäisen Kroatian valtion synty toisessa maailmansodassa
Saksa otti salaisesti yhteyttä talonpoikaispuolueen johtajaan Vladko Mačekiin, että voisiko tämä olla mahdollisesti muodostettavan uuden Kroatian valtion johtaja. Maček kieltäytyi. Saksassa ei oltu kaavailtu aluksi minkäänlaista hyökkäystä Jugoslaviaan saati Kroatian itsenäisyyttä ja siksi heillä ei ollut mielessä minkäänlaista valtionpäämiestä. Saksa oli tarjonnut Kroatian liittämistä Unkariin, mutta Unkari kieltäytyi. Nyt otettiin esille Benito Mussolinin luona maanpaossa ollut Ante Pavelić ja hänen johtamansa Ustaša. Akselivaltojen hyökkäys Jugoslaviaan alkoi 6. huhtikuuta 1941.