cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veikko Aaltonen
Läpimurto
Tuhlaajapojassa tulivat ensimmäistä kertaa esille ne teemat, joiden pariin Aaltonen palasi myös myöhemmissä elokuvissaan. Seksuaalisuuden eri muodot, perversioita unohtamatta, sekä psykologisesti kuvatut perhe- ja ihmissuhteet. Tuhlaajapojan keskiössä on Esan ja Lindströmin sairaalloinen isä-poika-suhde. Se ei niinkään ole mikään SM-piirien kuvaus ja elokuvan sadomasokismikin on pääosin varsin viitteellistä. Eikä elokuva ota kantaa siihen onko tuo kyseinen seksuaalisuuden muoto väärin vai ei. Olennaisinta on se henkinen alistajan/alistetun välinen suhde, joka Tuhlaajapojassa välittyy. Fyysisesti Esa saattaa olla alistajan asemassa, mutta henkisesti todellinen alistaja on Lindström, joka omien sairaiden perversioidensa kautta koittaa muokata itsestään isää ja Esasta hänen poikaansa. Esan kieltäytyminen tästä kunniasta on sodanjulistus Lindströmiä vastaan ja se aiheuttaa osien vaihtumisen. Nyt Lindströmistä tulee todellinen fyysinen alistaja ja Esasta alistettu. Mutta Esalle se ei ole enää leikkiä vaan totisinta totta.
Isä meidän
Aaltonen käsikirjoitti ja ohjasi seuraavan elokuvansa itse, Küttnerin tosin toimiessa dramaturgina. Isä meidän (1993) kertoo synnyinkotiinsa palaavasta Juhanista (Hannu Kivioja), joka hakee vanhainkodista dementoituneen, pyörätuoliin joutuneen isänsä (Martti Katajisto) ja ryhtyy elämään tämän kanssa. Fragmentteina esitetyt lapsuuden muistot kuitenkin piinaavat Juhania ja vähitellen selviää, että isä on aikoinaan käyttänyt häntä hyväkseen. Elokuva sai kolme Jussi-palkintoa, Kivioja parhaasta miespääosasta, Aaltonen ohjauksesta ja Olavi Tuomi kuvauksesta.
Merisairas
Isä meidän -elokuvan jälkeen Aaltonen alkoi suunnitella kansainvälistä trilleriä. Küttner kirjoitti käsikirjoituksen elokuvaan, joka sai nimekseen Merisairas (Seasick) (1996). Elokuva oli kokonaan englanninkielinen ja pääosia siinä esittivät arvostetut brittinäyttelijät Bob Peck (Kärpästen herra, Jurassic Park, Lumen taju) ja Katrin Cartlidge (Naked, Breaking the Waves, From Hell). Tapahtumapaikkana oli Välimeri ja siellä purjehtiva rahtialus, joka oli täynnä ydinjätettä. Laiva yritti turhaan päästä mihinkään satamaan, sillä kukaan ei halunnut ottaa heitä vastaan. Ja lopulta yhtiö, jonka lastia laiva on kuljettamassa, kieltää koko laivan olemassaolon ja jättää miehistön oman onnensa nojaan.
Merisairas oli aiheeltaan varsin mielenkiintoinen ekologinen trilleri, mutta se sai murskaavan vastaanoton. Elokuva joutui odottamaan pitkään ensi-iltaansa. Ja kun se lopulta tuli elokuva sai vain kourallisen katsojia ja kriitikoiden mielestä Aaltonen oli epäonnistunut täysin.
Rakkaudella, Maire
Merisairaan jälkeen Aaltonen tarttui käsikirjoittaja Antti Karumon aiheeseen keski-ikäisestä naisesta, jonka elämän todellisuus on kadonnut iltapäivä- ja juorulehtien skandaaliuutisiin. Tuloksena oli Rakkaudella, Maire (1999) kahdella tapaa merkittävä elokuva. Ensinnäkin sitä pidettiin Aaltosen erinomaisena paluuna edellisen epäonnistumisensa jälkeen ja toiseksi elokuva merkitsi myös Eeva Litmaselle ensimmäistä pitkän elokuvan pääosaa. Myös keski-ikäisen naisen näkeminen elokuvan pääosassa oli ylipäätään harvinainen tapaus.
Maire on keski-ikäinen, naimisissa oleva nainen, joka on vieraantunut sekä lapsistaan että aviomiehestään, joka enimmäkseen elää toisella puolella maapalloa, Japanissa, hoitamassa liikeasioitaan. Ainoan sisällön yksinäiseen elämäänsä hän saa alkoholista ja lehtien traagisista uutisista. Erityisesti hänen silmäänsä pistää juttu yksinhuoltajaäidistä, Kirsi-Marista (Minna Haapkylä), jonka poliisiaviomies on saanut surmansa työtehtävissään. Maire eläytyy Kirsi-Marin tarinaan ja ryhtyy Kirsi-Marin tahtomatta suunnittelemaan kostoa tämän miehen murhaajalle.
Rakkaudella, Maire oli ehdolla Jussi-patsaan saajaksi muun muassa käsikirjoituksesta, ohjauksesta ja kuvauksesta (Pekka Uotila). Jussi-palkinnon se tuotti parhaasta naispääosasta (Eeva Litmanen) ja parhaasta naissivuosasta (Minna Haapkylä).
Juoksuhaudantie
Vaikka Aaltonen vannoi aikoinaan, ettei hän aio sotkeutua romaanifilmatisointeihin, niin kuitenkin hänen viimeisin pitkä elokuvansa perustuu Kari Hotakaisen Finlandia-palkittuun romaaniin. Juoksuhaudantie (2004) oli tragikoominen tarina suomalaisesta unelmasta: omasta talosta ja pihasta. Tarinan päähenkilö on varastomies Matti Virtanen (Eero Aho ensimmäisessä elokuvapääosassaan), hyvä ja hellä perheenisä, joka kuitenkin vaimonsa tunteenpuuskan jälkeen erehtyy antamaan tälle nyrkkiä. Avioliitto loppuu saman tien, mutta Matti kuitenkin kuvittelee saavansa perheen takaisin hankkimalla heille oman talon Helsingin omakotitaloalueelta Juoksuhaudantieltä.
Aaltonen laati itse käsikirjoituksen elokuvaansa, josta Kari Väänänen sai parhaan miessivuosan Jussi-palkinnon. Lisäksi elokuva oli ehdokkaana kahdessa sarjassa.
Meg Ryan
Meg Ryan (synt. Margaret Mary Emily Hyra, s. 19. marraskuuta 1961 Fairfield, Connecticut, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan rooleistaan varsinkin monissa romanttisissa komedioissa. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat Kun Harry tapasi Sallyn (1989) ja Uneton Seattlessa (1993).
Veikko Aaltonen
Dokumenttielokuvat ja televisiotyöt
Aaltonen on ohjannut myös kolme dokumenttielokuvaa. Maa (2001) oli elokuva suomen maaseudusta ja Euroopan unionin siihen vaikuttavista tekijöistä. Työväenluokka (2004) oli elokuva Imatran ja Valkeakosken tehdastyöläisten epävarmuudesta työn jatkuvuudesta. Paimenet (2005) oli elokuva Helsingin Kallion seurakunnan virallista luterilaista linjaa noudattavista papeista.
Meg Ryan
Yksityiselämä
Ryan oli naimisissa näyttelijä Dennis Quaidin kanssa 1991–2001. Heillä on vuonna 1992 syntynyt poika Jack Quaid, joka on myös näyttelijä. Ryan adoptoi toisen lapsensa Daisy-tyttären Kiinasta vuonna 2006.
Veikko Aaltonen
Dokumenttielokuvat ja televisiotyöt
Dokumenttien ja fiktioelokuviensa ohella Aaltonen on tehnyt työtä myös televisiosarjojen parissa. Hän on ohjannut ja käsikirjoittanut jaksoja Yle TV1:en kausisarjaan Kotikatu sekä ohjannut neljä jaksoa Kari Heiskasen tähdittämään televisiosarjaan Uudisraivaaja (2006). Vuonna 2008 Yle TV1 esitti kevään kausisarjanaan Aaltosen 12-osaisen draamasarjan Harvoin tarjolla (2008). Aaltosen ohjaustyö Helppo elämä on MTV3:lla esitetty draamasarja, josta alkoi kolmas kausi keväällä 2011.
Leikkaajana
Aaltonen on myös itse leikannut lähes jokaisen elokuvansa. Tämän lisäksi hän on toiminut leikkaajana muun muassa Aki Kaurismäen ensimmäisessä pitkässä elokuvassa Rikos ja rangaistus (1983) sekä Mika Kaurismäen elokuvassa Paperitähti (1989).
Martti Pihkala
Martti Aleksander Pihkala (vuoteen 1906 Gummerus, ) oli Kokoomuksen kansanedustaja, joka tuli tunnetuksi jääkäriliike-aktivistina, Pohjanmaan suojeluskuntien perustajana, 1920- ja 1930-luvulla lakkojen murtamiseen keskittyneen Vientirauha-yhtymän eli ”Pihkalan kaartin” johtajana sekä lapuanliikkeen ja Isänmaallisen kansanliikkeen vaikuttajana.
Elämä
Martti Pihkala syntyi pappis- ja sivistyssukuna tunnettuun Gummerus-sukuun. Hänen vanhempansa olivat valtiopäiväedustajana toiminut Pihtiputaan rovasti Aleksanteri Gummerus ja Alma Maria Nordlund. Martti Pihkalan veljiä olivat Tampereen piispa Jaakko Gummerus sekä professorit Lauri ”Tahko” Pihkala ja Rurik Pihkala. Pihkalan poika oli maatalouspolitiikan professori K. U. Pihkala. Hän on myös piispa Juha Pihkalan isoisä. Gummerus-kustantamon perustaja Kaarle Jaakko Gummerus oli Martti Pihkalan setä. Keskikoulun suoritettuaan Pihkala valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista 1903. Hän toimi tämän jälkeen opettajana Jyväskylän kuuromykkäin koulussa vuosina 1904–1920.
Jääkäriliike, suojeluskunnat ja sisällissota
Pihkala oli mukana jääkärivärväyksessä. Vuonna 1917 hän kiersi yhdessä veljensä Lauri Pihkalan kanssa Keski-Suomessa ja Etelä-Pohjanmaalla puhumassa suojeluskuntien perustamisen tärkeydestä. Yhdessä Sakari Kuusen kanssa hän oli merkittävin vaikuttaja Keski-Suomen suojeluskuntien perustamiseen. Pihkala osallistui Suomen sisällissotaan valkoisten puolella virolaisen Hans Kalmin johtamassa Pohjois-Hämeen rykmentin 1. pataljoonassa, joka on myöhemmin tullut tunnetuksi väkivallastaan ja sotarikoksistaan. Hän oli valkoisen armeijan esikunnassa organisoimassa lentäviä osastoja, joiden osuus sisällissodan aikana tapahtuneessa valkoisessa terrorissa oli keskeinen. On esitetty, että Pihkala olisi osallistunut myös vankileirien teloituksiin.
Vuoden 1918 huhtikuussa Pihkala julkaisi kirjan Minkälainen Suomi meidän on luotava? Kirjassaan hän piti kulttuurin suurimpana vihollisena nautinnonhimon yliotetta elämässä suvun jatkuvuuden tavoitteen sijaan. Hän kannatti pakkosterilointeja ja paheellista elämää viettäneiden eristämistä yhteiskunnasta keinona jalostaa suomalaista rotua. Pihkala asetti yhteiskuntaluokkien välisen harmonian vastapainoksi moraaliselle rappiolle ja sosialismille.
Lakonmurtojärjestö Yhtymä Vientirauha
Sisällissodan jälkeen lisääntynyt vasemmistolainen toiminta näkyi erityisesti työmailla. Lakkojen määrä lisääntyi ja useat niistä politisoituivat. Lakkoilun taustalla nähtiin kommunistien ja Neuvostoliiton intressejä ja ohjailua. Työnantajajärjestöt päättivät vuonna 1920 perustaa erityisen lakkojen murtamiseen keskittyneen organisaation. Tämän Vientirauha-nimisen järjestön johtoon tuli Martti Pihkala, joka oli käynnistänyt aiemmin suojeluskuntajärjestöä. 'Pihkalan kaartina' tunnetulla Vientirauhalla oli kortistossaan enimmillään 34 000 miestä, joista voitiin tarvittaessa koota lakonmurtajia. Erityisesti Etelä-Pohjanmaalla Pihkalan organisaatio oli vahva. Myös lapuanliikkeen tuleva keulakuva Vihtori Kosola oli Vientirauhan asiamies. Tunnetuin järjestön murtamista lakoista oli vuonna 1928 alkanut vuoden kestänyt satamalakko.
Lapuanliike ja tie Kokoomuksen kansanedustajaksi
Kommunismin ja sosialismin täydelliseen kieltämiseen pyrkinyt lapuanliike syntyi osittain lakonmurtojärjestöjen työn jatkajana. Yksi lapuanliikkeen keskeisistä vaatimuksista oli alusta alkaen työrauhan turvaaminen ”isänmaallisille työmiehille”. Vientirauhan koko maan laajuinen verkosto oli keskeisessä asemassa lapuanliikkeen syntyvaiheen kansalaiskokousten järjestämisessä. Pihkala oli yksi lapuanliikkeeseen keskeisistä vaikuttajista ja neuvotteli yhdysmiehen roolissa esimerkiksi pääministeri Kyösti Kallion ja presidentti Lauri Kristian Relanderin kanssa. Hänen roolinsa Svinhufvudin hallituksen muodostamiseen johtavissa neuvotteluissa ja tapahtumissa oli keskeinen. Ennen lapuanliikkeen kiihkeintä vaihetta kesäkuussa 1930 Pihkala kävi kysymässä pääministeri Kyösti Kallion halukkuutta ryhtyä lapuanliikkeen johtajaksi ja käytännössä Suomen diktaattoriksi. Pihkala valittiin lapuanliikkeen kannattajien äänillä kokoomuksen kansanedustajaksi syksyllä 1930.
Isänmaallinen kansanliike IKL
Lapuanliikkeen toiminnan päätyttyä 1932 Mäntsälän kapinaan Pihkala liittyi liikkeen tilalle perustettuun Isänmaalliseen kansanliikkeeseen (IKL). Vuoden 1933 eduskuntavaaleissa IKL:n ja Kokoomuksen yhteistyötä kannattanut Pihkala jäi kuitenkin valitsematta. Seuraavien vuosien aikana Pihkala vieraantui IKL:stä, koska puolue kansankokonaisuuden nimissä koetti lähestyä työväestöä muun muassa perustamalla oman ammattijärjestön ja tuomitsemalla lakonmurtamisen. Pihkala erosi itse IKL:stä ja erotti Vihtori Kosolan Vientirauhan asiamiehen tehtävästä.
Svinhufvudin testamentti
Pihkalan viimeinen yritys vaikuttaa Suomen politiikkaan tapahtui syksyllä 1944, kun hän ilman viranomaisten lupaa levitti entisen presidentin P. E. Svinhufvudin kanssa yhdessä tekemäänsä kirjaa Pehr Evind Svinhufvud: Testamentti kansalleni. Kirjassa vaadittiin, että Suomi pysyisi sodassa Saksan rinnalla loppuun saakka ja tuomittiin kaikki erillisrauhapyrkimykset. Kun Suomi katkaisi suhteensa Saksaan syyskuussa 1944 Pihkala oli yksi kymmenestä vaarallisimmiksi katsotusta suomalaisesta, jotka pidätettiin ennaltaehkäisevästi. Pidätetyt olivat näkyviä suomalaisia kansallissosialisteja, fasisteja ja saksalaismielisiä. Svinhufvud-kirjan levittämisen katsottiin haittaavan Suomen rauhantekoa. Pihkala asetettiin kotiarestiin kolmeksi vuodeksi Helsingin maalaiskunnan Rekolassa omistamalleen maatilalle. Viimeiset vuotensa Pihkala vietti syrjässä politiikasta viljellen maatilaansa.
Like Good Wine
Like Good Wine on Jimmy Träskelinin, Sampo Korvan ja Antti Janka-Murroksen The Worn Soles -yhtyeen 2017 ilmestynyt esikoisalbumi.
Albumi äänitettiin Jylhän kylätalolla Kaustisella AEA R88 -mikrofonilla ilman päälleäänityksiä.
Kappaleet
Kaikki kappaleet sovittaneet Jimmy Träskelin, Sampo Korva ja Antti Janka-Murros.
Reino Hakkarainen
Reino Johannes Hakkarainen (12. kesäkuuta 1926 Juankoski – 11. helmikuuta 1998 Jyväskylä) oli suomalainen pesäpalloilija.
"Retse" Hakkarainen edusti urallaan Jyväskylän Veikkoja, Jyväskylän Lohea ja Hongikon Nuorisoseuran Urheilijoita. Hän pelasi SM-sarjassa noin kymmenen vuotta ja voitti TUL:n mestaruuden neljästi. Hän oli TUL:n joukkueen polttaja Helsingin 1952 olympialaisissa pelatussa pesäpallon näytösottelussa ja edusti TUL:ää liitto-ottelussa kaikkiaan seitsemän kertaa. Itä–Länsi-ottelussa hän pelasi vuonna 1956.
Calixtus II
Paavi Calixtus II (n. 1060–13. joulukuuta 1124) oli paavina 2. helmikuuta 1119 – 13. tai 14. joulukuuta 1124. Hän oli Burgundin kreivi Vilhelmin poika ja hänen syntymänimensä oli Guido Vienneläinen. Hänestä tuli vuonna 1088 Viennen arkkipiispa.
Calixtuksella oli voimakkaat näkemykset investituurariidasta, mutta paavina hän oli valmis neuvottelemaan keisari Henrik V:n kanssa. Vuonna 1122 Calixtus ja Henrik V solmivat Wormsin konkordaatin.
Vuonna 1120 hän syrjäytti lopullisesti vastapaavi Gregorius VIII:n.
Maaliskuussa 1123 Calixtus piti ensimmäisen lateraanikonsiilin, joka tunnetaan myös yhdeksäntenä ekumeenisena kirkolliskokouksena.
Saharan demokraattisen arabitasavallan lippu
thumb|250px|Länsi-Saharan lippu.
Saharan demokraattisen arabitasavallan lippu on ollut käytössä vuodesta 1970 lähtien. Lipun suhteet ovat 1:2.
Знаме на Сахарската Арапска Демократска Република ธงชาติสาธารณรัฐประชาธิปไตยอาหรับซาห์ราวี
Skaï TV
Skaï TV on kreikkalainen kaupallinen televisiokanava.
Stryn
thumb|250px|Kuva Strynissä sijaitsevasta [[vuonosta]] Stryn on kunta Vestlandin läänissä Norjassa. Kunnan hallinnollinen keskus on Strynin kylä, jossa oli tammikuussa 2012 asukkaita 2 240. Kunnan sisäosassa oleva vuono on nimeltään Nordfjord.
Stryn on tunnettu jäätiköistään, joilla voi hiihtää ympäri vuoden.
Hiihtäjäveljekset Tarjei Bø ja Johannes Bø ovat kotoisin Strynistä.
Media
Paikallislehti Fjordingen ilmestyy kahdesti viikossa.
Lapinpaimenkoira
Lapinpaimenkoira eli kukonharjunkoira on sukupuuttoon kuollut suomalainen koirarotu. Nimestään huolimatta se ei ollut kotoisin Lapista, vaan Etelä-Suomesta.
Ulkonäkö
Lapinpaimenkoira oli suomenlapinkoiraa hieman kookkaampi ja pitkäkarvaisempi, yleensä väriltään kokomusta, ja osa senaikaisista ulkomuototuomareista "tunnisti" sen valokuvan perusteella belgianpaimenkoira groenendaeliksi.
Alkuperä
1930-luvulla lappalaisia poropaimenkoiria – lähinnä suomenlapinkoiria – vietiin Etelä-Suomeen, missä niitä risteytettiin pitkäkarvaisen karjalankarhukoiran kanssa. Tarkemmin eriteltyinä kantakoirista yksi oli lappalainen porokoira, yksi venäläinen ostjakkikoira ja yksi pitkäkarvainen karjalankarhukoira, ja myöhemmin jalostukseen käytettiin vielä jonkin verran aitoja poroa paimentavia koiria. Näin syntyi uusi rotu nimeltä kukonharjunkoira, joka rekisteröitiin vuonna 1945 lapinpaimenkoirana ja joka sai virallisen rotumääritelmän vuonna 1946. Pian myös suomenlapinkoiria ja lapinporokoiria alettiin rekisteröidä saman nimen alle, minkä vuoksi kaikki kolme alkoivat risteytyä keskenään.
Vuonna 1967 Suomen Kennelliitto muutti rodun nimen pelkäksi lapinkoiraksi, koska kukonharjutyyppisillä koirilla ei ollut mitään tekemistä paimennuksen kanssa. Samana vuonna se myös päätti avata oman rekisterinsä lyhytkarvaisille menesjärveläistyyppisille koirille, joita alettiin kutsua lapinporokoiriksi erotuksena lapinkoirista. Kukonharju-variaatio alkoi harvinaistua sen jälkeen, kun vuonna 1971 rekisteriin päätettiin ottaa myös poropaimentaustaisia lapinkoiria, niin kutsuttuja paimensukuisia lapinkoiria. 1980-luvun alussa syntyivät viimeiset miltei puhdasrotuiset kukonharju-linjan koirat. Kukonharjunkoiraa löytyy kuitenkin nykyistenkin suomenlapinkoirien taustalta, ja aina vuoteen 1975 asti lapinkoirilla noudatettiin kukonharjulaisen tyypin rotumääritelmää. Suomenlapinkoirien nykylinjoissa vaikuttaa kolme kukonharjutyypin yksilöä: vuonna 1968 syntynyt Muru, vuonna 1974 syntynyt Jermu sekä vuonna 1975 syntynyt Aapan Taika (puoliksi kukonharjulainen).
Etymologia
Nimitys lapinpaimenkoira tulee siitä, että rodun esi-isät tulivat Lapista. 1950–1970-lukujen aikana Kukonharjun kennel oli yksi merkittävimmistä kasvattajista, minkä vuoksi alettiin käyttää nimitystä kukonharjunkoira.
Terveys
Lapinpaimenkoiran sanottiin olleen sisäsiittoinen, minkä vuoksi se kärsi erinäisistä terveysongelmista.
Pyhä veri, pyhä Graal
Pyhä veri, pyhä Graal ilmestyi alun perin englanniksi Britanniassa Jonathan Capen kustantamana vuonna 1982. Suomeksi se ilmestyi Tarmo Haaralan suomentamana ja Bazar Kustannus Oy:n kustantamana vuonna 2005.
Kirjoittajat esittävät hypoteesin, että Jeesusta ei ristiinnaulittu, hän meni naimisiin Magdalan Marian kanssa ja he saivat lapsia, joista myöhemmin polveutuivat Ranskan merovingit. Väitteen mukaan nykyisinkin joukossamme olisi ihmisiä, joiden sukujuuret johtavat Jeesukseen.
Historioitsijoiden ja yliopistomaailman reaktio kirjan keskeiseen väitteeseen oli melkein poikkeuksetta kielteinen. Yliopistotason historioitsijoiden mielestä suurin osa tietona esitetyistä väitteistä, vanhoista mysteereistä ja salaliittoteorioista on näennäishistoriaa.
Kirjailija Dan Brown viittaa näihin tarinoihin menestysromaanissaan Da Vinci -koodi ja käyttää niitä kirjansa tärkeimmissä juonikuvioissa. Kirjan päähenkilöistä Teabing oli Baigent-nimestä muodostettu anagrammi. Kirjan Pyhä veri, pyhä Graal kirjoittajat Baigent ja Leigh haastoivat vuonna 2006 Brownin oikeuteen syyttäen tätä plagioinnista. Syytteet kuitenkin hylättiin.
Saksanniemen kahakka
pienoiskuva|Ratsumestari Gaston Ahrenberg. Saksanniemen kahakka oli Porvoon Saksalassa 17. marraskuuta 1917 tapahtunut väkivaltainen yhteenotto, joka syntyi, kun Helsingin työväen järjestyskaarti hajotti porvariston ylläpitämän Saksanniemen ratsupoliisikoulun toiminnan. Läheisen Kiialan kartanon mailla käytiin tulitaistelu, jossa haavoittui puolenkymmentä miestä, ja hieman myöhemmin poliisikoulun tiloja tukiessaan järjestyskaarti surmasi kaksi sen henkilökuntaan kuulunutta entistä poliisikonstaapelia. Koulun oppilaat pakenivat, ja siirtyivät lopulta Etelä-Pohjanmaalla sijaitsevalle Lappajärvelle, jossa kurssi käynnistyi uudelleen vielä joulukuun aikana.
Kahakka oli yksi marraskuun 1917 yleislakon aikaisista väkivaltaisuuksista, joka ennakoi tammikuussa 1918 käynnistynyttä sisällissotaa. Sen taustalla oli maaliskuun vallankumouksesta lähtien jatkunut työväenliikkeen ja porvariston välinen kamppailu Suomen suuriruhtinaskunnan ylimmästä järjestysvallasta. Esimerkiksi Saksanniemen poliisikoulu perustettiin salaa, eikä oppilaiksi otettu työväenjärjestöjen jäseniä, vaan se muodostettiin ainoastaan entisistä poliiseista, maanviljelijöistä ja ylioppilaista. Tämän vuoksi vasemmisto pitikin poliisikoulua työväkeä vastaan suunnattuna.
Taustaa
Lakon päätyttyä porvaristo perusti Helsingin työväenjärjestöjen eduskunnan alaisen miliisin vastapainoksi entisistä poliiseista kootun Yövartijayhdistyksen ja elokuisten elintarvikemellakoiden jälkeen pelkästään porvaristosta koostunut Helsingin kaupunginhallitus perusti kuun lopussa everstiluutnantti Bruno Jalanderin johtaman poliisireservin, jota alettiin kouluttamaan Kaivohuoneella. Jalander värväsi eri puolilta Suomea 400 miestä, joiden kouluttajiksi palkattiin keväällä viroistaan erotettuja entisiä komisarioita. Työväestö ei kuitenkaan luottanut Jalanderiin, koska hän oli aikaisemmin hajottanut maatalouslakkoja voimatoimin, ja lopulta työväen järjestyskaarti hajotti ”lahtarikaartina” pidetyn Kaivohuoneen poliisikoulun syyskuussa.
Porvarillinen Setälän senaatti päätti 19. syyskuuta perustaa poliisikoulun, joka aloitti toimintansa Porvoossa. Sen toiminta oli salaista, eikä oppilaiksi hyväksytty lainkaan työväestön edustajia, vaan heidät värvättiin entisten poliisien, maanviljelijöiden ja ylioppilaiden keskuudesta. Lokakuun puoliväliin mennessä siihen oli liittynyt noin 200 miestä. Ratsupoliiseja kouluttaneen opiston paikaksi valittiin Kiialan kartanoon kuulunut Saksanniemen tila, joka sijaitsi Porvoonjoen varrella noin neljä kilometriä kaupungin keskustan pohjoispuolella. Sen johtajaksi valittiin aikaisemmin Suomen rakuunarykmentissä palvellut ratsumestari Gaston Ahrenberg. Hänen apulaisenaan toimi keväällä erotettu poliisikomissaari Pekka Kuokkanen, joka oli myös entinen rakuuna.
Oppilaiden joukkoon onnistui kuitenkin värväytymään myös joitakin työläisiä, ja lopulta koulun toiminta paljastettiin Työmies-lehdessä. Vasemmisto piti sen perustamista työväestöä vastaan suunnattuna provokaationa ja porvariston valmistautumisena sisällissotaan. Poliisikoulun hajottamisesta levisi ensimmäisiä huhuja jo lokakuussa, mutta ilmeisesti viranomaisten väliintulo esti Helsingin työväen järjestyskaartia toteuttamasta hanketta. Päätös Saksanniemen poliisikoulun hävittämisestä tehtiin lopullisesti ennen marraskuun puolivälissä alkanutta yleislakkoa, koska sen toiminnan epäiltiin haittaavan lakon toteuttamista Helsingissä.
Tilanteen kehittyminen Porvoossa
Elintarvikepulan synnyttämien lakkojen vuoksi koko kesä oli myös Porvoossa hyvin levoton. Elintarvikkeiden hinnat olivat muutaman kuukauden aikana nousseet pahimmillaan jopa kolminkertaisiksi. Kaupungissa toimi jo tuolloin useita kirja- ja lehtipainoja, joiden kirjaltajat olivat lakossa koko kesän ajan vaatien hinnannousujen johdosta suuria palkankorotuksia. Tuloksettomana päättyneen lakon jälkeen paikallinen työväenkaarti ja lakkokomitea pyysivät elokuussa Helsingin järjestyskaartilta apua ahneina pitämisensä kauppiaiden kuriinsaamiseksi. Porvoo oli tuolloin porvarienemmistöinen kaupunki, jonka suojeluskunnassa oli noin 150–200 jäsentä. Kokonaan siviilien johtamalla suojeluskunnalla ei kuitenkaan ollut aseita ja myös sen organisaatio oli hyvin hataralla pohjalla. Porvoon työväen järjestyskaartiin kuului 300–400 miestä, joilla ei myöskään ollut käytännössä lainkaan aseita. Lisäksi Porvoon Työväenyhdistyksen sisäiset kiistat tekivät järjestyskaartista hajanaisen, ja se piti itseään suojeluskuntaa sekä Saksanniemen poliisikoulua heikompana.
Yleislakko käynnistyi Porvoossa vuorokautta Helsinkiä myöhemmin torstaina 15. marraskuuta. Lakko alkoi hajanaisesti ja sen yhteydessä esiintyi myös levottomuuksia, joihin työväenyhdistys pelkäsi suojeluskunnan ja poliisikoulun puuttuvan. Järjestyskaartilla oli hyvät suhteet Helsinkiin, josta vielä samana päivänä pyydettiin apua Saksanniemen poliisikoulun hajottamiseksi ja yleislakon turvaamiseksi. Lisäksi mukaan vaadittiin venäläisiä sotilaita. Historioitsija Tuija Wetterstrandin tutkimuksen kukaan Porvooseen lähti ilmeisesti Helsingin varsinaisesta järjestyskaartista erillään toiminut vallankumouksellinen osasto, joka kutsui itseään punakaartiksi. Se oli muodostettu toukokuussa 1917 Kaisaniemessä pidetyssä entisten punakaartilaisten kokouksessa.
Tieto Porvoon työväenkaartin esittämästä avunpyynnöstä kiiri Saksanniemeen seuraavana päivänä, jolloin se kantautui myös senaatin perustamalle salaiselle sotilaskomitealle. Sen jäsenet matkasivat viimeisellä mahdollisella junalla Porvooseen entisen Venäjän armeijan ratsumestarin Hannes Ignatiuksen koollekutsumaan neuvonpitoon Itä-Uudenmaan suojeluskuntien päällikön, vapaaherra Gustav Silfverhjelmin sekä paikallisten liikemiesten kanssa. Tapaamiseen saapui myös ratsumestari Ahrenberg, joka vaati koululle aseita puolustautumista varten. Uusi kenraalikuvernööri N. V. Nekrasov ei ollut antanut poliisikoululle aseita, koska pelkäsi niitä käytettävän venäläistä sotaväkeä vastaan. Sotilaskomitean jäsenet toivat mukanaan muutamia kivääreitä ja pistooleja, mutta panoksia ei heilläkään ollut.
Kokouksen jälkeen Ignatius, Ahrenberg, ja Kuokkanen lähtivät Saksanniemeen suunnittelemaan koulun puolustamista tulevaa hyökkäystä vastaan. Se kuitenkin todettiin mahdottomaksi käytössä olevalla aseistuksella, joka käsitti vain kymmenkunta vanhaa kertalaukauksista Berdan-kivääriä sekä saman verran Colt-pistooleja. Lisäksi oppilailla oli univormuun kuuluvia sapeleita. Apuvoimiakaan ei ollut saatavilla, sillä Itä-Uudenmaan suojeluskuntalaiset olivat kyseisenä viikonloppuna 40 kilometrin päässä keskellä merta sijaitsevalla Hamnskärin saarella vastaanottamassa saksalaisen UC-57-sukellusveneen salakuljettamaa ase- ja tarvikelastia.
Epätoivoiseksi havaitusta tehtävästä huolimatta koulun vartiointia tehostettiin seuraavaksi yöksi. Helsingin, Mäntsälän ja Loviisan maanteille lähetettiin parin-kolmen miehen vahvuisia ratsastavia tiedustelupartioita, ja lisäksi Sipoon suunnalle Hinthaaran ja Nikkilän kyliin asetettiin etuvartiot. Sipoon suojeluskuntaa pyydettiin katkaisemaan rata punakaartin junan pysäyttämiseksi, mutta siitä kuitenkin kieltäydyttiin, koska samalla myös kaikki muu junaliikenne olisi kärsinyt.
Kahakka
pienoiskuva|Järjestyskaarti saapui junalla Kiialan seisakkeelle. Kun yön aikana ei tapahtunut mitään, päätti Ignatius varhain aamulla lähteä Sipoon Svartbölessä sijaitsevalle huvilalleen. Kello 10 saatiin kuitenkin Nikkilästä puhelimitse tieto, että järjestyskaartin juna oli juuri ohittanut aseman. Sen kyydissä kerrottiin olevan satamäärin punaisin tunnuksin varustettuja aseistettuja miehiä, joiden joukossa oli myös paljon venäläisiä sotilaita. Ahrenberg soitti Svartböleen Ignatiukselle ja pyysi tältä apua hyökkäyksen torjumiseen. Ignatius pakkasikin huvilallaan olleet aseensa autoon ja lähti kuljettamaan niitä Porvooseen. Puolenpäivän aikaan tuli Hinthaarasta hälytys junasta, jossa oli ”400 huligaania ja saman verran ryssiä vahvasti aseistettuina”. Kaupungille levinneet huhut puolestaan kertoivat jopa tuhannesta punakaartilaisesta, anarkistimatruusista ja venäläisestä sotilaasta. Todellisuudessa järjestyskaartin miehiä saapui Porvooseen vain noin 350, eikä tapahtumista kirjoittaneiden porvarillisten sanomalehtienkään mukaan joukossa ollut venäläisiä.
Kun järjestyskaartilaiset olivat edenneet ampumaetäisyydelle, avasivat poliisikoululaiset tulen. Puolenkymmentä järjestyskaartilaista haavoittui, vaikkeivät kaikki kiväärit toimineet kunnolla, ja myös osa patruunoista oli viallisia. Poliisikoululaiset olivat niin hyvin suojautuneita, että laukaustenvaihdossa haavoittui vain yksi oppilas. Patruunoiden loputtua poliisikoululaiset vetäytyivät nopeasti puolustusasemistaan ja pakenivat koulun jo jättäneiden tavoin Mäntsälän suuntaan tai Porvoonjoen yli kohti Loviisaa. Viimeisinä vetäytyneet jäivät seuraamaan järjestyskaartin toimia joen vastarannalla sijaitsevalle Kallolankalliolle. Kaupungin porvarit puolestaan seurasivat yhteenottoa Pappilanmäeltä, josta avautui näköala Kiialan peltoaukealle. pienoiskuva|vasen|Kiialan kartano, jonka takana olevalla peltoaukealla yhteenotto tapahtui. Saksanniemen päärakennukseen olivat jääneet koulun palveluksessa olleet entinen vanhan väen aliupseeri Heikki Kuusto (s. 1868) sekä entinen jefreitteri Johan Fallström (s. 1872), jotka molemmat olivat myös entisiä poliisikomissaareja. Valkoisten myöhemmän kertomuksen mukaan koululle saapuneet punakaartilaiset ampuivat välittömästi Kuuston, ja Fallström surmattiin hetkeä myöhemmin pistimillä lyhyen kuulustelun jälkeen. Poliisikoulun tilat tutkiessaan järjestyskaarti tuhosi opiston irtaimiston ja paperit sekä ryösti koulun rahat. Tämän jälkeen he hajaantuivat pienempiin ryhmiin ja tarkastivat vielä muun muassa Saksalan nuorisoseuran talon. Läheisestä metsästä tavoitettiin Kiialan kartanon tilanhoitaja, jonka osa kaartilaisista oli valmis ampumaan, mutta lopulta hänet saatettiin turvallisesti kotiinsa. Svartbölestä aseiden kanssa lähtenyt Ignatius ei ehtinyt perille ennen kahakan alkua. Tavattuaan Hinthaarassa poliisikoululta paenneita hän vetäytyi heidän kanssaan Drägsbyn kartanoon suunnittelemaan jatkotoimia.
Osa hyökkääjistä lähti poliisikoulun ratsuilla pidättämään Sannaisten suuntaan paennutta Ahrenbergia, mutta eivät onnistuneet tavoittamaan häntä. Illansuussa he suuntasivat Porvooseen, jonne muu joukko oli jo aikaisemmin jatkanut Kiialasta junalla. Sanomalehtitietojen mukaan järjestyskaartilaisia oli vastassa Porvoon porvareiden lähettämä neljän hengen lähetystö, jonka kanssa käytiin neuvotteluja lakon jatkumisesta. Työmies kertoo, että lakkokomitean vaatimuksiin suostuttiin vapaaehtoisesti ja kaupungissa oli tämän jälkeen rauhallista. Uusimaa-lehden mukaan lähetystö kuitenkin otettiin panttivangeiksi ja vietiin työväentalolle, jonka jälkeen kaupunginvaltuusto suostui allekirjoitti vaaditun sopimuksen. Lisäksi lehti väitti, että järjestyskaartilaiset olivat jääneet koko yöksi kaupunkiin ryypiskelemään. Myös Helsingin järjestyskaartiin kuulunut Anton Vilén on kertonut, että Porvoosta takaisin palanneen osaston miehet olivat umpihumalassa. Häneen mukaansa kaartilaisille aseenkäsittelyä opettanut Jukka Rahja oli myös myöhemmin Pietarissa vaihtanut Saksanniemestä vietyjä hevosia aseisiin.
Saksanniemen tapahtumia on joka tapauksessa myöhemmässä vapaussotakirjallisuudessa paisuteltu, eikä niiden todellisesta kulusta ole tarkkaa tietoa. Esimerkiksi mukana ollut järjestyskaartilainen Karl Koskelin on kuvannut yhteenottoa muisteluissaan vain tarkastuksen yhteydessä syntyneeksi ”pieneksi kahakaksi”, kun taas poliisikoulun oppilaana olleen Juho Korhosen mukaan järjestyskaarti piiritti koko Saksanniemen ampumaketjullaan.
Myöhemmät vaiheet
Saksanniemen kahakan jälkeen vajaa puolet poliisikoulun henkilöstöstä siirtyi Pohjanmaalle, jossa se koottiin uudelleen joulukuussa 1917 Lappajärven Hyytiälän kylässä. Sisällissodan sytyttyä tammikuussa 1918 poliisikoulun oppilaista muodostettiin osastoja, jotka osallistuivat ainakin Vilppulan, Heinolan ja Lahden taisteluihin.
Paikalla paljastettiin 4. syyskuuta 1927 muistomerkki.
Ke
Ke tarkoittaa seuraavia:
Päiväkivi
Päiväkivi oli kylä entisen Vuokselan kunnan eteläosassa Neuvostoliitolle luovutetulla alueella. Kylä sijaitsee Ison ja Pikku Vuoksen välisen niemen tyviosassa. Virallisesti Päiväkiveen kuului myös Vuokselan kirkonkylä Virkkilä, mutta se katsottiin yleensä omaksi kyläkseen. Virkkilän ja varsinaisen Päiväkiven erotti toisistaan metsäalue. Päiväkivi rajoittui pohjoisessa Virkkilään ja Pikku Vuokseen eli Vuoksen pohjoiseen laskuhaaraan, idässä Noisniemeen, etelässä Isoon Vuokseen ja lännessä Uuteenkylään.
Nykyisin kylän alue kuuluu Leningradin alueen Käkisalmen piiriin. Alueella ei ole kuitenkaan asutusta. Rakennuksiakaan ei ole jäljellä, sillä ne ovat joko tuhoutuneet tai siirretty muualle.
Kyläkuvaus
Päiväkiven kylässä oli 1930-luvulla parikymmentä taloa. Kyläkeskustan ympärillä sijainneiden peltojen lisäksi taloilla oli runsaasti viljavia rantamaita. Päiväkiven ja Virkkilän yhteinen kansakoulu sijaitsi kyliä erottavalla metsätaipaleella maantien varrella. Suurin osa asukkaista sai elantonsa maa- ja metsätaloudesta. Sivuelinkeinona harjoitettiin kalastusta.
Päiväkiven kautta kulki maantie Virkkilästä Noisniemeen. Päiväkiven kohdalla siitä erkani tie joka vei Virkkilästä Oravaniemen lossille, josta pääsi edelleen Valkjärvelle.
Historia
Päiväkiven kylä on saanut nimensä Päiväkivi-nimisestä Pähkinäsaaren rauhan (1323) rajamerkistä. Ennen Vuokselan kunnan perustamista vuonna 1914 Päiväkiven kylä kuului Valkjärven kuntaan.
Talvisodassa Päiväkiveä ei vallattu, mutta vuoden 1940 rauhansopimuksen mukaan se oli kuitenkin luovutettava. Väestö oli evakuoitu jo sodan aikana muualle Suomeen. Jatkosodassa alue vallattiin takaisin vuonna 1941 ja väestö pääsi palaamaan koteihinsa, mutta 1944 alue oli taas luovutettava ja väestö evakuoitava.
Shahar Pe'er
Shahar Pe'er (Hep.: שחר פאר, s. 1. toukokuuta 1987 Jerusalem, Israel) on israelilainen tennispelaaja.
Saavutuksia
Shahar Pe'er oli vuoden 2011 tammikuun kaksinpelin maailmanlistan 11:nnella sijallaan korkeimmalle koskaan rankattu israelilaispelaaja. Hän oli korkeimmillaan nelinpelin maailmanlistalla sijalla 14 toukokuussa 2008. Ammattilaisena hän on pelannut vuodesta 2004 lähtien. Palkintorahoja hän on tienannut urallaan yli 4,5 miljoonaa dollaria. Urallaan hän on voittanut kuusi WTA-kiertueen turnausta kaksinpelissä ja kolme nelinpelissä. Grand Slam -turnauksissa hänen parhaat saavutuksensa ovat puolivälieriin pääsy vuoden 2007 Australian sekä Yhdysvaltain avoimissa.
Poika ja hedelmäkori
Poika ja hedelmäkori (ital. Il fruttaiuolo ) on italialaisen taidemaalari Caravaggion öljymaalaus vuosilta 1593–1594. Maalaus on esillä Borghesen taidegalleriassa Roomassa.
Koskis-à-go-go
Koskis-à-go-go on suomalaisen Jaakko Salon orkesterin studioalbumi vuodelta 1970. Albumin kappaleet ovat perinteisiä suomalaisia iskelmiä ja kansanlauluja, jotka Jaakko Salo on sovittanut noin minuutin mittaisiksi poptyylisiksi instrumentaaliesityksiksi. Ne esitetään yleensä peräkkäin ilman taukoja. Mukana on myös taustalaulajia, jotka laulavat ilman sanoja.
Albumin takakanteen on painettu valmistusreseptit englanniksi ja saksaksi neljästä suomalaisesta perinneruoasta: läskisoosista, kaljavellistä, karjalanpaistista ja karjalanpiirakoista. Esiintyvistä muusikoista ei anneta tietoja.
Albumi sai jatkoa Jaakko Salon vuonna 1972 Scandialle levyttämästä albumista Sauna-à-go-go. Sarja jatkui pari vuotta myöhemmin Olli Heikkilän instrumentaalialbumilla Sisu-à-go-go (Scandia 1974).
Termi à-gogo on ranskaa ja tarkoittaa ”runsaasti, yllin kyllin”. 1960-luvulla sanonta laajeni myös englanninkieliseen viihdeteollisuuteen, kun vuonna 1958 Chicagossa ja 1964 Los Angelesissa avattiin diskoteekit nimeltä Whisky a Go Go, jotka ottivat nimensä Pariisiin jo vuonna 1947 avatusta samannimisestä huvihuoneistosta. Nykyenglannissa a-go-go tarkoittaa substantiivina diskoteekkiä ja adjektiivina muun muassa ”paljon, ylenpalttisesti”. Yökerhojen esitanssijoiden nimitys go-go-tytöt on samaa perua.
Mildred Dresselhaus
Nuoruus ja opiskelu
Mildred Spiewak syntyi Brooklynissä 1930. Hänen vanhempansa olivat Ethel Teichtheil ja Meyer Spiewak, jotka olivat puolanjuutalaisia maahanmuuttajia. Mildred kasvoi Bronxissa rankalla alueella 1930-luvun laman aikana. Perheen heikosta rahatilanteesta huolimatta Mildred ja hänen isoveljensä Irving kehittyivät lahjakkaiksi viulisteiksi, ja he saivat stipendin musiikkikouluihin.
Tajuttuaan koulutuksen merkityksen Spiewak päätti hakea Hunter College High Schooliin, joka koulutti lahjakkaita tyttöjä jatko-opintoja varten. Koulun pääsykoe oli tunnetusti vaativa, ja Spiewak käytti kaiken vapaa-aikansa opiskeluun. Hän pääsi kouluun ja sai matematiikan osiosta täydet pisteet. Valmistuttuaan high schoolista Spiewak jatkoi opintojaan Hunter Collegessa. Hän suunnitteli uraa opettajana, mutta hänen fysiikan opettajansa, tuleva Nobel-voittaja Rosalyn Yalow, kannusti häntä tieteelliselle uralle.
Spiewak valmistui collegesta 1951. Yalow auttoi Spiewakia saamaan tämän jälkeen Fulbright-stipendin, jonka avulla hän pääsi vuodeksi Cambridgen yliopistoon. Hän valmistui 1953 fysiikasta maisteriksi Radcliffe Collegesta. Tämän ansiosta hän pystyi käymään Harvardin yliopiston luennoilla, mutta hän joutui silti tenttimään miehistä erillään. Väitöskirjansa Spiewak teki Chicagon yliopistossa. Tutkimus käsitteli suprajohteiden ominaisuuksia magneettikentässä. Chicagossa hän tapasi myös tulevan miehensä Gene Dresselhausin, jonka kanssa hän meni naimisiin vuonna 1958.
Ura
Dresselhausit työskentelivät jonkin aikaa Cornellin yliopistossa, kunnes he saivat 1960 paikan MIT:n Lincoln-laboratoriosta. Mildred Dresselhaus siirtyi siellä tutkimaan miehensä erikoisalaa, puolijohteita. Hän tutki erityisesti magneettikentän vaikutusta puolijohteisiin. Hän tutki myös niin sanottuja semimetalleja, kuten arsenikkia, grafiittia ja vismuttia, jotka reagoivat osittain kuten puolijohteet ja osittain kuten suprajohteet.
Dresselhausit siirtyivät vuonna 1967 MIT:n kansalliseen magneettilaboratorioon, jossa Mildred jatkoi työtään puolijohteiden parissa. Hänestä tuli vuonna 1968 yliopiston sähkötekniikan professori, ja hän oli 1972–1974 sähkötieteiden ja -tekniikan laitoksen varajohtaja.
Dresselhaus halusi tutkimusuransa ohella edistää naisten asemaa tieteessä. Hän oli järjestämässä 1971 MIT:n ensimmäistä naisten foorumia. Carnegie Foundation antoi hänelle 1973 apurahan, jonka tarkoituksena oli tukea hänen työtään naisten rohkaisemiseksi perinteisesti miesvaltaisille tieteen ja tekniikan aloille. Vuosina 1973–1985 Dresselhausilla oli Abby Rockefeller Mauzé -professuuri, joka myönnetään naisprofessorille, joka haluaa auttaa tutkintoa suorittavien naisten uraa.
Materiaali- ja insinööritieteiden keskusta Dresselhaus johti 1977–1983. Hänestä tuli 1985 MIT:n instituuttiprofessori, joka on oppilaitoksen korkein titteli. Hän sai kunnian ensimmäisenä naisena. MIT:n professoreissa ei yleensä ole kuin korkeintaan 12 aktiivista instituuttiprofessoria.
Dresselhaus siirtyi 1990-luvun aikana nanotieteiden pariin. Hänen tutkimuskohteenaan oli muun muassa hiilinanoputket. Dresselhaus, hänen miehensä ja Riichiro Saito ennustivat 1992, että hiilinanoputket olisivat muodosta riippuen joko puolijohteita tai semimetallisia. He todistivat väitteensä 1998.
Yksityiselämä
Mildred Dresselhaus oli naimisissa tutkija Gene Dresselhausin kanssa. He saivat neljä lasta, Mariannen, Carlin, Paulin ja Eliotin. Mildred Dresselhaus kuoli helmikuussa 2017 Cambridgen Mount Auburnin sairaalassa, missä hän oli ollut lyhyen aikaa heikentyneen terveyden takia.
GNU Mach
GNU Mach on GNU Hurd -käyttöjärjestelmän pohjana toimiva käyttöjärjestelmäydin, joka perustuu Carnegie Mellon -yliopiston Mach-ytimeen.
Jan-Ove Waldner
Jan-Ove Waldner (s. 3. lokakuuta 1965) on ruotsalainen uransa päättänyt pöytätenniksen pelaaja.
Ura
Waldner aloitti pöytätennisammattilaisen uransa 15-vuotiaana. Hän saavutti kansainvälistä menestystä ensimmäisen kerran vuoden 1982 pöytätenniksen Euroopan-mestaruuskilpailuissa. Hän eteni Budapestin EM-kilpailujen kaksinpelin loppuotteluun, mutta hävisi mestaruuden maanmiehelleen Mikael Appelgrenille. Waldner voitti urallaan yhteensä 11 Euroopan-mestaruutta. Hän voitti EM-kultaa seitsemästi joukkuekilpailussa, kolmesti nelinpelissä (parina ensimmäisellä kerralla Erik Lindh, toisella Mikael Appelgren ja kolmannella Jörgen Persson) ja kerran kaksinpelissä. Kaksinpelin Euroopan-mestaruus on vuodelta 1996, jolloin hän voitti Bratislavan EM-kilpailujen loppuottelussa maanmiehensä Jörgen Perssonin. Hän oli kahdesti kaksinpelin EM-loppuottelun häviävänä osapuolena, vuoden 1982 lisäksi vuonna 1994, jolloin mestaruuden voitti belgialainen Jean-Michel Saive.
Pöytätenniksen maailmanmestaruuskilpailuissa Waldner voitti urallaan kuusi mestaruutta, neljästi joukkuekilpailussa ja kahdesti kaksinpelissä. Ensimmäinen kaksinpelin MM-kulta on vuodelta 1989, jolloin MM-kilpailut järjestettiin Dortmundissa, ja jälkimmäinen vuodelta 1997, jolloin kilpailut pidettiin Manchesterissa. Vuoden 1989 MM-loppuottelussa hän voitti Jörgen Perssonin, jonka hän kohtasi kaksinpelin MM-loppuottelussa myös vuonna 1991, jolloin Persson voitti maailmanmestaruuden. Vuoden 1997 MM-loppuottelussa Waldner voitti valkovenäläisen Vladimir Samsonovin. Vuoden 1991 lisäksi hän sijoittui kaksinpelin MM-kakkoseksi myös vuonna 1987, jolloin maailmanmestaruuden voitti kiinalainen Jiang Jualiang. Nelinpelissä hän sijoittui MM-kilpailuissa toiselle sijalle kerran, vuonna 1997, jolloin hän hävisi Jörgen Perssonin parina mestaruuden kiinalaisille Kong Linghuille ja Liu Guoliangille. MM-kilpailujen joukkuekilpailussa hän oli osa toiseksi sijoittunutta Ruotsin joukkuetta neljissä kisoissa.
MM-, EM- ja olympiamenestyksen ohella Waldner voitti kaksinpelissä myös maailmancupmestaruuden vuonna 1990 ja yhdeksän Ruotsin-mestaruutta, joista viimeisen vuonna 2010. Waldnerista tuli vuonna 1992 ensimmäinen pöytätenniksen Grand Slamin voittanut pelaaja, mikä tarkoittaa, että pelaaja on voittanut urallaan mestaruuden sekä olympiakisoissa, maailmanmestaruuskilpailuissa että maailmancupissa.
Muuta
Kiinassa, jossa pöytätennis on erityisen suosittu laji, Waldner on saanut lempinimet Lao Wa, vanha Wa(ldner), ja Chang Qing Shu, ikivihreä puu. Waldner kävi nuorena yhdessä muiden Ruotsin pöytätennismaajoukkueen pelaajien kanssa harjoitusleirillä Kiinassa ja vaikuttui heidän omistautumisestaan lajille. Muualla yleisin Waldnerista käytetty lempinimi on pöytätenniksen Mozart.
Taloudellinen toiminta
Taloudellinen toiminta tarkoittaa käytettävissä olevien varojen sopeuttamista parhaalla mahdollisella tavalla tarpeita silmällä pitäen. Taloudellista toimintaa on luonteeltaan kahdenlaista: hyödykkeitä tuottavaa eli tuotantoa ja hyödykkeitä kuluttavaa eli kulutusta. Taloudellisen toiminnan perimmäisenä tarkoituksena on tarpeiden tyydyttäminen. Koska tarjolla olevat hyödykkeet eivät koskaan riitä kaikkiin tarpeisiin, mikä merkitsee niukkuutta, on ihmisten pakko noudattaa tiettyä tarpeiden tärkeysjärjestystä taloudellisen periaatteen muodossa. Tämän mukaan mahdollisimman suuri tulos on saatava aikaan kulloinkin käytettävissä olevien niukkojen varojen avulla. Taloudellisen toiminnan tulos mitataan tavallisesti hyödykemääränä, mutta pohjimmiltaan on kysymys tarpeiden tyydyttämisen määrästä, jota on vaikea mitata luotettavasti. (Luoma ym. 1968)
Taloudellinen toiminta on tuotantoa ja kulutusta. Tuotannon tehtävänä on yhdistellä tuotannon välineistä kulutuksen välineitä, joilla ihmiset voivat tarpeitaan tyydyttää. Tarpeiden tyydyttäminen saa aikaan hyvinvointia ja hyvinvointi voidaan ymmärtää tarpeiden tyydytyksen riittäväksi asteeksi. Koska tarpeita on yleensä enemmän kuin niiden tyydyttämisen mahdollisuuksia, on valittava tarpeiden tärkeysjärjestys eli toimittava taloudellisen periaatteen mukaisesti.
Tarpeentyydytys ja niukkuus
300px|thumb|Taloudellisen toiminnan malli (Saari 2006)
Tarve on fyysinen tai henkinen tila, jossa tietoisesti tai tiedostamatta koetaan jonkin tarpeellisen, halutun tai toivotun asian puutetta, joka saa aikaan tavoitteellisen toiminnan tarpeen tyydyttämiseksi.
Tarve sellaisenaan ei ole toimintaa, mutta tarpeessa on liikkeellepanevaa ja ohjaavaa voimaa, joka ilmenee toiminnan tavoitteellisuutena. Tavoitteellinen toiminta on tarpeisiin perustuvaa kohtalaisen rationaalista toimintaa. Taloudellisessa toiminnassa niukkuus on oleellinen käsite sillä taloudellinen toiminta on tavoitteellista toimintaa niukkuuden olosuhteissa. Niukkuus ilmenee hyödykkeiden vaihdannassa siten, että niille muodostuu hinta. Niukkuus syntyy siitä, että tarpeet ovat lähes rajattomia, mutta niiden tyydyttämisen välineet määrältään rajallisia. Tästä syystä taloudelliselle toiminnalle on ominaista valinta.
Tarpeita tyydytetään välineiden eli hyödykkeiden avulla. Taloudellisessa toiminnassa hyödyke määritellään välineeksi, jonka avulla ihminen voi tyydyttää tarpeitaan välittömästi tai välillisesti. Hyödyke ja väline ovat siis synonyymeja. Välineiden tarkoitus on tuottaa käyttäjälleen arvoa. Ihminen luo erilaisia käyttöönsä erilaisia aineellisia ja aineettomia välineitä, jotka tuottavat hänelle arvoa, tarpeentyydytystä. Välineen käyttötarkoitus sisältää ajatuksen siitä, miten tarvetta tyydytetään tietyllä välineellä. Käyttötarkoitus on tarpeen ja välineen ominaisuuksista johdettu idea tai täsmällisempi suunnitelma välineen käyttämisestä ja sen tuottamasta arvosta. Tarpeen tyydytys on seurausta välineen tuottamasta arvosta ja tarpeen tyydyttämisen aste vaihtelee sen mukaan kuinka hyvin väline menestyy käyttötarkoituksessaan.
Tehokkuus
Taloudellisen käyttäytymisen peruspiirre on pyrkimys mahdollisimman suureen tarpeiden tyydytykseen mahdollisimman vähäisin uhrauksin. Ihmisestä käytetäänkin tässä yhteydessä nimitystä homo oeconomicus. Tässä on kysymys tehokkuuden tavoittelusta, joka on tunnusomaista taloudelliselle toiminnalle. Tehokkuus kertoo yleisesti jonkin arvon tuottamisen ja siihen tarvittavan uhrauksen suhteesta. Tehokkuudesta on kyse silloin, kun vaadittavia uhrauksia punnitaan suhteessa tuotettuun arvoon. Tehokkuus on taloudelliseen toimintaan liittyvä yleiskäsite, jolle tapauskohtaisesti pitää antaa täsmällinen nimi ja kaavamuotoilu, jos siitä halutaan ymmärrettävää tietoa mittaamisen avulla. Tuottavuus ja kannattavuus ovat tyypillisesti tällaisia tehokkuuden täsmennettyjä käsitteitä. Tuottavuus on tuotannon tehokkuuden mitta ja kannattavuus liiketoiminnan tehokkuuden mitta.
Välineiden tehokkuuden perusidea on, että niiden tuottama arvo on niiden hankinnasta ja käyttämisestä aiheutuvia uhrauksia suurempi. Julkisessa tuotannossa puhutaan usein arvon sijasta tuotetusta vaikutuksesta. Tuotetun arvon ja uhrauksen erotus tai suhde on lisäarvoa. Käytännössä kaikki välineet eivät kuitenkaan tuota lisäarvoa, koska tapahtuu virhehankintoja. Tavoitteellisen toiminnan idea on kuitenkin aina lisäarvon tuottaminen vaikka se ei aina toteudukaan. Yhteisön hyvinvoinnin lisääntymisen ehto kuitenkin on, että valtaosa sen käyttämistä välineistä tuottaa lisäarvoa ja vastaavasti virhehankinnat ja -investoinnin muodostavat vähemmistön. Oleellista on, että parhaiten lisäarvoa tuottavat välineet säilyvät ja kehittyvät kun taas vähemmän lisäarvoa tuottavat välineet karsiutuvat.
Välineen kyky suoriutua tehtävästään on välineen suorituskykyä. Suorituskyky on yleinen ilmaisu, jota pitää tarkentaa lisämäärein ennen kuin sitä voi täsmällisesti ymmärtää. Usein suorituskyvyllä tarkoitetaan välineen suoriutumista perustehtävässään. Välineiden suorituskyky riippuu niiden laadusta ja määrästä ja välineiden suorituskyvyn parantaminen tapahtuu niiden laatua kehittämällä ja määrää lisäämällä sekä käyttöprosessia kehittämällä. Välineiden laatu tarkoittaa niiden ominaisuuksia. Erilaiset välineet voidaan tunnistaa niiden erilaisten ominaisuuksien perusteella ja samanlaiset välineet niiden samanlaisten ominaisuuksien perusteella. Välineiden laatua ja määrää kehitetään tavallisesti uuden tiedon, taidon ja kokemuksen perusteella ja toteutetaan investointi- ja kehityshankkein. Välineiden käyttöprosessi kehittyy ajan mittaan oppimisen kautta. Oppimiskäyrä kertoo minkä tahansa välineen ja prosessin tehokkuuden lisäyksestä.
Tuotanto ja kulutus
300px|thumb| Tuotannon, kulutuksen ja välineteorian viitekehys (Saari 2004, 2006)