cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marilyn Monroe
Supertähteyden aika
Marras­kuussa 1953 sai ensi-iltansa Kuinka miljonääri naidaan, jossa Monroe näytteli Betty Grablen ja Lauren Bacallin kanssa. Se koostui pitkälti samoista aineksista kuin Herrat pitävät vaalea­veriköistä: kolme show-tyttöä lyöttäytyy yhteen löytääkseen itselleen rikkaat avio­miehet. Kuinka miljonääri naidaan oli myös historian toinen CinemaScope-järjestelmällä kuvattu elo­kuva. Menetelmällä yritettiin houkutella katsojia takaisin elo­kuva­teattereihin, sillä televisio oli alkanut syrjäyttää studio­kauden elo­kuvaa Yhdys­valloissa. Risti­riitaisista arvosteluista huolimatta Kuinka miljonääri naidaan oli Monroen siihen­astisen uran tuottoisin elo­kuva.
pienois|pysty|Monroe esiintymässä yhdys­valtalais­joukoille Koreassa 1954|vasen
Monroe oli vuosi­sadan puoli­välissä studionsa 20th Century Foxin suurimpia kassa­magneetteja, mutta hänen sopimuksensa oli pysynyt samana vuodesta 1950. Hänen palkkansa oli siis edelleen studion muiden tähtien palkkioita pienempi, eikä hän voinut itse vaikuttaa elo­kuviensa aihe­valintoihin. Hän oli jo kyllästynyt pin-up-rooleihin, mutta johtaja Zanuckin mielestä Monroe ei tahkoaisi studiolle yhtä paljon rahaa muun tyyppisissä rooleissa. Tammi­kuussa 1954 Monroe hyllytettiin Foxilta hänen kieltäydyttyään jälleen yhdestä musikaali­elo­kuvasta The Girl in Pink Tights. Välttääkseen negatiivista julkisuutta hän meni naimisiin tapailemansa baseball-pelaajan Joe DiMaggion kanssa. Pari vihittiin San Franciscon kaupungin­talolla 14. tammi­kuuta. Monroe matkusti yksin hää­matkaltaan Japanista Koreaan, missä hän esiintyi yli kahdelle­tuhannelle Yhdys­valtain meri­jalka­väen sotilaalle neljän päivän aikana. Suur­esiintymiset auttoivat Monroeta pääsemään vihdoin eroon häntä piinanneesta lava­jännityksestä.
Monroen studio 20th Century Fox suostui lopulta uusimaan hänen sopimuksensa, ja hänelle luvattiin pää­rooli suunnitteilla olevasta elo­kuvasta Kesäleski. Huhti­kuussa 1954 ensi-iltansa sai Otto Premingerin ohjaama western Joki, jolta ei ole paluuta, jonka Monroe oli filmannut ennen hyllyttämistään. Elo­kuva sai yleisön suosiota, vaikka Monroe itse kutsui sitä ”Ö-luokan cowboy-elo­kuvaksi”. Monroen ensimmäinen elo­kuva uuden sopimuksensa alla oli musikaali Rytmiä veressä. Hän ei olisi halunnut tehdä elo­kuvaa lainkaan, mutta joutui suostumaan jättäydyttyään pois aiemmin tarjotusta musikaalista. Rytmiä veressä ei ollut menestys, ja monet kriitikot pitivät Monroen rooli­suoritusta mauttomana.
Monroe kuvasi syys­kuussa 1954 uransa kuuluisimman kohtauksen komediaelokuvaan Kesä­leski. New Yorkin maan­alaisen metron tuuletus­aukosta pöllähtänyt ilma­virta nosti Monroen valkoisen mekon helmat ylös, mutta ohjaaja Billy Wilder ei jättänyt tapahtumaa sattuman varaan. Kohtausta kuvattiin yhä uudelleen monen tunnin ajan suuren ihmis­joukon edessä. Avio­mies Joe DiMaggion kerrotaan olleen paikalla ja raivostuneen spektaakkelista. Pari riiteli asiasta julkisesti mutta palasi yhdessä New Yorkista Kaliforniaan. Kahden viikon kuluttua Monroe ilmoitti lehdistölle eroavansa DiMaggiosta. Ero myönnettiin marras­kuussa 1954.
Kesä­kuussa 1955 ensi-iltansa saaneesta Kesä­leskestä tuli hitti ja Monroe sai hyvät arvostelut rooli­suorituksestaan tyttönä, joka valloittaa kesäksi kaupunkiin jääneen ukko­miehen sydämen. Elo­kuvan myötä Monroe oli suosionsa huipulla. Pian kuvausten päättymisen jälkeen hän matkusti Holly­woodista takaisin itä­rannikolle ja perusti yhdessä luotto­valokuvaajansa Milton Greenen kanssa oman tuotanto­yhtiönsä Marilyn Monroe Productions. Hankkeelle antoivat alku­sysäyksen uusi konflikti Foxin kanssa – Monroelle luvattu sadan tuhannen dollarin bonus jäi studiolta maksamatta – sekä kyllästyminen yksi­puolisiin rooleihin. Monroella ja Greenellä oli näkemys­eroja MMP:n johtamisessa, ja vuonna 1957 Monroe osti Greenen ulos yhtiöstä.
Vuoden 1955 lopussa Monroe solmi jälleen seitsen­vuotisen neljä elo­kuvaa kattavan sopimuksen 20th Century Foxin kanssa, kun studio halusi suurimman tähtensä takaisin leipiinsä, ja Marilyn Monroe Productionsilla ei ollut varaa tuottaa itsenäisesti elo­kuvia. Oman tuotanto­yhtiönsä turvin hän kuitenkin takasi itselleen kustakin elo­kuvasta, oikeuden tehdä elo­kuvia muiden studioiden kanssa sekä oikeuden kieltäytyä käsi­kirjoituksesta, ohjaajasta tai kuvaajasta, jota ei hyväksynyt.
Palkitut roolit
pienois|pysty|Marilyn Monroe elo­kuvassa [[Piukat paikat (1959)]]
Vuoden 1955 Monroe opiskeli New Yorkissa näyttelemistä Lee Strasbergin johtamassa The Actors Studiossa. Ujoutensa vuoksi hän sai yksityis­tunteja Strasbergin ja tämän vaimon kotona, ja paris­kunnasta tuli hänelle läheisiä ystäviä. Monroe sai opettajaltaan kehuja: ”Olen työskennellyt satojen ja satojen näyttelijöiden kanssa, ja on vain kaksi jotka nousevat kirkkaasti muiden ylä­puolelle. Ensimmäinen on Marlon Brando ja toinen on Marilyn Monroe.” Vuoden 1956 alussa Monroe ilmoitti voittaneensa vuoden kestäneen oikeus­kiistan Foxia vastaan. Lehdistö, joka oli aluksi pilkannut Monroen pyrkimyksiä laajentaa uraansa, tunnusti nyt hänen ansionsa ja Time-lehti nimitti häntä ”älykkääksi liike­naiseksi”.
Monroen seuraava roolityö oli Foxin elo­kuvassa Bussipysäkki (1956). Aiemmin Broad­waylla ohjannut Joshua Logan suostui ohjaamaan elo­kuvan, vaikka tiesi Monroen olevan hankala ohjattava. Bussi­pysäkin tuotannossa Monroe sai tehdä päätöksiä muun muassa kuvauksen suhteen. Kapakka­laulaja Chérien rooli poikkesi hänen aiempien elo­kuva­tehtäviensä glamourista ja esitteli hänet pitkästä aikaa ”tavallisen naisen” osassa. Elo­kuvasta tuli menestys, ja kriitikot alkoivat arvostaa Monroeta paitsi valo­voimaisena filmi­tähtenä myös lahjakkaana näyttelijänä. Hän sai roolistaan Golden Globe -ehdokkuuden.
Bussi­pysäkin jälkeen Monroe aloitti ensimmäisen itsenäisen elo­kuva­tuotantonsa, joka oli musiikki­komedia Prinssi ja revyytyttö (1957). Se kuvattiin Pine­woodin studioilla Englannissa. Ohjaajana toimi Laurence Olivier, joka esitti myös elo­kuvan mies­pääosan. Kuvauksia hankaloittivat Monroen ja Olivierin keskinäiset eri­mielisyydet sekä Monroen jatkuva myöhästely kuvauksista. Monroe oli alkanut käyttää yhä enemmän lääkkeitä, ja hänen on kerrottu saaneen tuohon aikaan myös keskenmenon. Olivier kuitenkin vaikuttui Monroen näyttelijän­taidoista. Prinssi ja revyytyttö ilmestyi kesä­kuussa 1957. Vaikka elo­kuva ei ollut amerikkalaisen yleisön mieleen, keräsi Monroen rooli­suoritus tunnustusta Euroopassa. Hän sai Italiassa David di Donatello- ja Ranskassa Étoiles de cristal -palkinnon sekä ylsi Britanniassa Bafta-ehdokkuuteen.
Menestys­roolien jälkeen Monroe piti taukoa näyttelemisestä ja vietti kesän 1957 uuden avio­miehensä Arthur Millerin kanssa New Yorkin Long Islandilla. Hän sai kesken­menon elo­kuussa. Puolisonsa kannustamana Monroe näytteli seksi­pommin osan elo­kuvassa Piukat paikat (1958), vaikka hän pitikin sitä vanhojen roolien toistona. Tuotantoa hankaloitti jälleen Monroen hankala käytös kuvauksissa. Vasta­näyttelijä Tony Curtisin mukaan suutelu­kohtaukset Monroen kanssa olivat ”kuin Hitleriä suutelisi”. Maalis­kuussa 1959 ensi-iltaan tullut Piukat paikat nousi jätti­menestykseksi, ja Monroe palkittiin roolistaan Golden Globella. Monroe sai toisen kesken­menon joulu­kuussa 1958, kun kuvaukset olivat jo päättyneet. Hänellä ja Tony Curtisilla oli ollut aiemmin suhde, jonka Curtis myöhemmin kertoi syvenneen elo­kuvan kuvausten aikana. Curtis myös sanoi Monroen tulleen raskaaksi nimen­omaan tästä suhteesta, vaikka tämä olikin yhä naimisissa Arthur Millerin kanssa.
Viimeiset elokuvat
pienois|vasen|Monroe viimeisessä elo­kuvassaan [[Sopeutumattomat (1961). ]]
Monroe suostui tekemään Lemmenloukun täyttääkseen sopimuksensa Foxin kanssa, muttei ollut tyytyväinen käsi­kirjoitukseen. Miller teki siihen hänen haluamiaan muutoksia ja George Cukor valittiin ohjaajaksi. Muutosten jälkeen vasta­näyttelijöiksi kaavaillut Gregory Peck, Cary Grant, Charlton Heston, Yul Brynner ja Rock Hudson kieltäytyivät yksi toisensa perään. Rooliin tarttui ranskalainen Yves Montand. Kun Miller ja Montandin vaimo Simone Signoret matkustivat ulko­maille työn perässä, syntyi Monroen ja Montandin välille lyhyt mutta paljon julkisuutta saanut suhde. Syys­kuussa 1960 ensi-iltaan tulleen Lemmen­loukun menestys jäi heikoksi, ja juoru­kolumnisti Hedda Hopper kutsui sitä ”Monroen vulgaareimmaksi elo­kuvaksi”. Truman Capote kaavaili Monroeta elokuvan Aamiainen Tiffanylla nais­pää­osaan, mutta rooli annettiin Audrey Hepburnille, koska tuottajat pelkäsivät Monroen hankaloittavan projektia.
Lemmen­loukun kuvausten aikana Monroen terveys heikkeni ja hän alkoi käydä psykiatrilla. Hän kärsi unettomuudesta ja alkoi ottaa yhä suurempia määriä lääkkeitä olonsa helpottamiseen. Heinä­kuussa 1960 alettiin Nevadassa kuvata elo­kuvaa Sopeutumattomat, johon Miller oli muokannut käsi­kirjoituksen novellistaan ja uskonut sen olevan sopiva myös Monroelle. Sopeutumattomista tuli Monroen viimeinen elo­kuva, ja se myös päätti Millerin ja Monroen liiton. Monroe sairasteli jatkuvasti, ja hän käytti runsaasti päihteitä eikä kyennyt näyttelemään. Hänet vietiin sairaalaan Los Angelesissa, missä hän oli hoidettavana kymmenen päivän ajan. Lehdet kirjoittivat hänen käyneen lähellä kuolemaa, mutta tarkkaa tietoa sairauden laadusta ei saatu.
Ohjaaja John Huston oli Monroen kanssa vaikeuksissa ja kuvaili hänen rooli­suoritustaan Sopeutumattomissa: ”Hänellä ei ollut mitään tekniikoita. Se oli kaikki totta. Se oli vain Marilyn.” Monroe sai Sopeutumattomien kuvaukset päätettyä, mutta hänen ja Millerin välit tulehtuivat entisestään. Kuvausten päättymisestä ei ehtinyt kulua kuin kymmenen päivää, kun Monroe oli ilmoittanut eroavansa Milleristä. Avio­ero myönnettiin tammi­kuussa 1961. Sopeutumattomat tuli ensi-iltaan helmi­kuussa, ja Monroe nähtiin siinä jälleen dramaattisessa roolissa naisena, joka ystävystyy kolmen ikääntyneen cow­boyn kanssa. Elokuva floppasi kaupallisesti, ja kriitikot pitivät Monroen rooli­suoritusta heikkona. Vuosien saatossa elokuva on kuitenkin noussut klassikon asemaan, ja Monroen tulkintaa pidetään ”hänen kypsimpänä suorituksenaan”.
Terveydelliset ongelmat ja uran lasku
pienois|pysty|Monroe vuonna 1962
Monroe kirjautui helmikuussa 1961 psykiatriselle klinikalle, kun hänen lääke- ja alkoholiriippuvuutensa oli pahentunut. Hän kutsui klinikkaa myöhemmin painajaiseksi ja soitti sieltä Joe DiMaggiolle, joka riensi heti Floridasta avustamaan Monroen siirtymisessä hoitoon New Yorkiin. Monroe viipyi new­yorkilaisessa sairaalassa kolme viikkoa. Hän kävi kahdessa leikkauksessa eikä kyennyt sairastelujensa vuoksi enää loppu­vuodesta työskentelemään. Monroe palasi Kaliforniaan toipumaan.
Monroe palasi julkisuuteen keväällä 1962, jolloin hänet palkittiin Golden Globe -palkinnolla ”maailman suosituimpana naistähtenä”. Samaan aikaan aloitettiin Something’s Got to Give -elo­kuvan kuvaukset. Monroen terveys ei kuitenkaan toipunut, ja hän kärsi jälleen pahasta esiintymis­kammosta. Fox painosti Monroeta jatkamaan kuvauksia väittämällä lehdistölle, että hän vain teeskenteli sairasta. Touko­kuussa 1962 Monroe teki viimeisen merkittävän julkisen esiintymisensä presidentti John F. Kennedyn varhaisissa syntymä­päivä­juhlissa New Yorkin Madison Square Gardenissa. Hän esitti juhlissa Kennedylle onnittelu­laulun ”Happy Birthday, Mr. President”. Monroella oli useiden lähteiden mukaan epä­säännöllinen seksi­suhde presidentti Kennedyn ja luultavasti myös tämän veljen Robert Kennedyn kanssa. Monroen kiusallisen syntymäpäivä­esityksen jälkeen presidentti alkoi kuitenkin pitää häneen etäisyyttä.
Monroe erotettiin Something’s Got to Give -elo­kuvasta jatkuvien sairauspoissalojen takia. 20th Century Fox haastoi myös hänet oikeuteen, haki puolen miljoonan dollarin vahingonkorvauksia ja levitti hänestä valheellisia tietoja medialle. Korjatakseen imagoaan Monroe aloitti julkisuus­kampanjan ja antoi kuvia ja haastatteluja muun muassa Cosmopolitanille ja Voguelle. Riita studion kanssa sovittiin ja Monroen sopimus uusittiin miljoonan dollarin arvoiseksi kahden elo­kuvan sopimukseksi. Toinen projekteista olisi ollut hänen nuoruuden idolistaan Jean Harlow’sta kertova elo­kuva. Myös kesken jääneen elo­kuvan kuvausten oli määrä jatkua syksyllä 1962.
Tähtikuva
pienois|pysty|Monroe kuvaamassa Kesä­lesken (1955) kuuluisaa kohtausta.
1940-luvulla Hollywoodissa kukoistivat vahvat ja älykkäät nais­näyttelijät, kuten Katharine Hepburn ja Barbara Stanwyck, jotka vetosivat sota-aikana etenkin nais­yleisöön. 20th Century Fox teki Marilyn Monroesta uuden vuosikymmenen seksuaalivallankumouksen airueen, joka houkutteli miespuolista ­yleisöä elo­kuviin ja korvasi studion suosituimman 1940-luvun platina­pommin, Betty Grablen.
Monroe oli uransa alusta alkaen mukana luomassa julkista imagoansa, ja elämänsä loppu­puolella hän hallitsi sitä lähes kokonaan. Hän kehitti strategioita julkisuutta varten, ystävystyi Sidney Skolskyn ja Louella Parsonsin kaltaisten juoru­kolumnistien kanssa ja päätti valo­kuviensa käytöstä. Grablen ohella Monroeta verrattiin 1930-luvun vaaleaan filmi­tähteen Jean Harlow’hun. Monroe ihaili lapsuudessaan Harlow’ta suuresti ja käytti jopa alku­peräistä nimeään ’Norma Jeane’ muodossa ’Norma Jean’ idolinsa mukaan.
Monroen valko­kangas­persoona keskittyi ennen kaikkea hänen platinan­vaaleisiin hiuksiinsa ja niihin liittyviin stereo­typioihin. Yksi hänen hahmojensa ominais­piirteitä oli vahva seksuaalinen veto­voima, mutta persoonaltaan hänen tulkitsemansa naiset olivat yksin­kertaisia ja naiiveja. Hänellä oli pehmeä, lapsenkaltainen puheääni, ja useista hänen viattoman kuuloisista lausahduksistaan haastatteluissa on myöhemmin tullut ikonisia. Niagaran kuvauksissa Monroe loi maskeeraajansa kanssa tavara­merkikseen muotoutuneen ”Monroe-lookin”: vaalea pohja­väri, tummiksi piirretyt kulma­karvat, ”hehkuvan” punaiset huulet ja kauneuspilkku.
Monroen tähti­kuvaan kuuluu myös traaginen yksityis­elämä: epä­onninen lapsuus, haparoivat mies­suhteet, ammatillinen epä­varmuus ja sala­peräinen kuolema. Vaikka hän oli maailmanlaajuisesti palvottu tähti, yksityis­elämässään hän oli onneton. Monroe kärsi mielen­terveys­ongelmista, päihde- ja lääke­riippuvuudesta sekä heikosta itse­tunnosta. Hänen epä­varmuutensa vaikeutti hänen työskentelyään ja ihmis­suhteitaan.
Avioliitot
pienois|pysty|Marilyn Monroe ja Arthur Miller häissään kesä­kuussa 1956.
Norma Jeane Baker avioitui ensimmäisen kerran naapurinsa James ”Jim” Doughertyn kanssa kesä­kuussa 1942. Norma Jeane oli tuolloin 16-vuotias ja Dougherty 20-vuotias. Pari eli aluksi onnellista joskin Norma Jeanen mukaan tylsää elämää Catalina Islandilla. Lento­kone­teknikkona työskennellyt Dougherty hakeutui meri­voimiin ja sai komennuksen Tyynelle­merelle vuonna 1944, jolloin Norma Jeane muutti takaisin Los Angelesiin appi­vanhempiensa luo. Hänet löydettiin lento­kone­tehtaalta valo­kuva­malliksi, mikä ei avio­miestä miellyttänyt. Norma Jeane piti heitä liian eri­laisina toisilleen, haki avio­eroa Doughertysta ja sai eron vuoden 1946 lopulla.
Monroe ja baseball-tähti Joe DiMaggio alkoivat tapailla vuonna 1952; seurustelu­huhujen seurauksena Monroen tähti lähti yhä suurempaan nousuun. He avioituivat San Franciscossa tammi­kuussa 1954. Kesälesken metro­asema­kohtauksesta tehty spektaakkeli teki Monroesta kansain­välisen etu­sivun uutisen, mikä raivostutti DiMaggiota. Suhdetta varjostivat alusta lähtien DiMaggion musta­sukkaisuus ja kontrolloiva asenne. Monroe haki eroa liiton kestettyä vain yhdeksän kuukautta. Pari pysyi eron jälkeen ystävinä, ja DiMaggio auttoi Monroeta pääsemään New Yorkiin hoitamaan terveys­ongelmiaan.
Monroen kolmas aviomies oli näytelmä­kirjailija Arthur Miller. He olivat tavanneet ensimmäisen kerran 1950-luvun alussa Elia Kazanin esitellessä heidät toisilleen. Suhde syveni loka­kuussa 1955 Monroen avio­eron astuttua voimaan ja Millerin erottua omasta puolisostaan. Miller oli tuolloin FBI:n kiinnostuksen kohteena kommunismiepäilyjen vuoksi. Monroen studio halusi hänen lopettavan suhteen, mutta Monroe kieltäytyi. Pari vihittiin 29. kesä­kuuta 1956 New Yorkin White Plainsissa. Avio­liiton myötä kristinuskoon kasvatettu Monroe kääntyi juutalaisuuteen. Hän sai liiton aikana ainakin kahdesti keskenmenon ja alkoi käyttää yhä runsaammin päihteitä. Monroen ja Millerin suhde oli Sopeutumattomien kuvausten aikana jo käytännössä ohi, ja Monroe haki tammi­kuussa 1961 nopeaa avio­eroa.
Romanssit
Monroella oli uransa aikana lyhyet romanssit ainakin Elia Kazanin, Nicholas Rayn, Yul Brynnerin ja Peter Lawfordin kanssa. 1950-luvulla hän seurusteli Marlon Brandon kanssa, ja Lemmen­loukun kuvauksissa hänen ja vasta­näyttelijä Yves Montandin välille syttyi romanssi. Suhde päättyi, kun Montand ei suostunut jättämään vaimoaan Monroen vuoksi. 1960-luvun alussa Monroe tapaili laulaja Frank Sinatraa muutaman kuukauden ajan.
Monroella on myös väitetty olleen useita suhteita naisten kanssa.
Henkilökohtaiset ongelmat
Marilyn Monroen yksityis­elämään kuuluivat kaatuneiden mies­suhteiden lisäksi mielen­terveys­ongelmat sekä päihde­riippuvuus. Ongelmien taustalla on sanottu olleen Monroen voimakas itse­kriittisyys, heikko itse­tunto sekä esiintymis­kammo. Monroe oli rooli­suoritustensa suhteen perfektionisti ja vaati valmentajiensa Paula Strasbergin ja Natasha Lytessin läsnäoloa kuvauksissa, mikä ärsytti ohjaajia. Hän alkoi lievittää ahdistustaan ja kroonista unettomuuttaan muun muassa barbituraateilla, amfetamiinilla ja alkoholilla. Pahasti riippuvaiseksi hän tuli vuonna 1956. Monroen on myös sanottu saaneen seksististä kohtelua mies­puolisilta kollegoiltaan.
Monroe kasvoi ilman isää, mikä joidenkin asian­tuntijoiden mielestä vaikutti hänen myrskyisään rakkaus­elämäänsä. Olematon isä­suhde sai hänet etsimään epä­toivoisesti pysyvää rakkautta. Väki­valtainen suhde Joe DiMaggion kanssa sai Monroen käyttämään yhä enemmän alkoholia ja lääkkeitä.
Jotkut ovat kertoneet Monroen vihjanneen yksityisesti olevansa epävarma kyvystään tuntea seksuaalista vetovoimaa miehiä kohtaan. Julkisesti hän ei kuitenkaan tällaista paljastanut.
Monroe kärsi viimeisinä vuosinaan eri­laisista pelko­tiloista, masennuksesta ja voimakkaista mieli­alan­vaihteluista.
Monroe sairasti endometrioosia, minkä takia monet hänen raskauksistaan päättyivät kesken­menoon. Hänen uskotaan yleisesti halunneen äidiksi ainakin ollessaan naimisissa Millerin kanssa, mutta hänen on väitetty myös tehneen useita abortteja uraansa varjellakseen.
Kuolema
Marilyn Monroe kuoli 36-vuotiaana 4. elo­kuuta 1962 kotonaan Brentwoodissa, Los Angelesissa barbituraattien yli­annostukseen.
Monroen psykiatri Ralph Greenson oli tavannut Monroen kyseisenä päivänä, ja tämä vaikutti olevan kunnossa. Samana iltana Peter Lawford soitti ja kutsui Monroen illalliselle, mutta Monroe kieltäytyi; Lawfordin mukaan Monroe sammalsi puhuessaan. Monroe puhui illan aikana puhelimessa muidenkin kanssa, ja kymmeneltä illalla hän kutsui erään nais­puolisen ystävänsä käymään, mutta tämän mukaan oli jo liian myöhä. Aamuyöllä Monroen sisäkkö Eunice Murray soitti hänen lääkärilleen, koska Monroen lukitussa huoneessa oli keski­yön jälkeen vielä valot, mutta tämä ei vastannut koputuksiin. Paikalle saapunut Greenson meni huoneeseen ikkunan kautta ja löysi Monroen makaamasta vuoteellaan alastomana puhelimen kuuloke kädessään. Yö­pöydällä oli tyhjiä lääke­purkkeja. Monroe todettiin kuolleeksi paikan päällä ja kuolin­ajaksi arvioitiin 4. elo­kuuta klo 20.30 ja 22.30 välillä.
Ruumiin­avauksessa Monroen elimistössä todettiin kloraali­hydraattia kahdeksan milli­grammaa milli­litrassa ja pento­barbitaalia 4,5 mg/ml. Los Angelesin kuolemansyyntutkijanviraston lääkäri Thomas Noguchi merkitsi Monroen kuolinsyyksi ”akuutti barbituraattimyrkytys”, jonka syynä oli ”mahdollisesti itsemurha”. Tahaton yli­annostus suljettiin pois laskuista Monroen elimistöstä löydettyjen lääke­määrien perusteella. Monroe oli tiettävästi ottanut yli­annostuksen barbituraatteja aiemminkin ja joutunut ainakin kerran sen takia sairaalaan.
Monroen äkillinen kuolema nousi etu­sivun uutiseksi Yhdys­valloissa ja Euroopassa. Lehdistö kirjoitti filmi­tähden kuoleman hämäristä olo­suhteista laajasti. Marilyn Monroe haudattiin Westwood Village Memorial Parkin hautaus­maalle Los Angelesissa 8. elo­kuuta läheisten ystävien läsnä ollessa. Joe DiMaggio järjesti hautajaiset eikä päästänyt paikalle Holly­woodin väkeä.
Kuolinsyyspekulaatiot
Monroen kuolemasta esitetään edelleen monen­laisia spekulaatioita, eivätkä huhut Monroen viimeisistä hetkistä ja kuolemaan johtaneista syistä ole laantuneet. Kuolinpäivään liittyy joitain epä­selviä yksityis­kohtia: Monroen kuolleeksi julistamisen ja poliisin hälyttämisen välissä oli 35 minuuttia, puhelu­tiedot ovat puutteelliset, toksiko­logiset testit olivat vajavaiset ja tärkeitä elimiä ei säilytetty.
Los Angelesin syyttäjä aloitti uudet tutkimukset Monroen kuolemasta vuonna 1982. Mahdolliseksi kuolinsyyksi tarjottiin vahinkoa. Unettomuudesta kärsinyt Monroe otti pillerin toisensa jälkeen, kun ei saanut unta. Lopulta hän vaipui koomaan lääkkeiden vaikutuksesta ja kuoli yli­annostukseen. Mitään todisteita murhasta ei löytynyt, mutta selvityksen mukaan tapa­turmainen yli­annostus oli mahdollinen.
Jotkut ovat esittäneet, että Monroe murhattiin piikittämällä rauhoittavia lääkkeitä hänen kehoonsa. Joidenkin mukaan Monroe olisi aikonut paljastaa suhteensa sekä John F. että Robert Kennedyyn, ja Kennedyt olisivat halunneet vaientaa hänet skandaalin välttämiseksi. Robert Kennedyn on myös huhuttu vierailleen salaa Los Angelesissa Monroen kuolin­päivän tienoilla. Myös moni muu taho on sala­liitto­teorioissa yhdistetty Monroen kuolemaan, kuten mafia ja FBI.
Jäämistö
Monroe jätti suurimman osan huomattavasta omaisuudestaan Lee Strasbergille ja Marianne Krisille, joka oli hänen psykiatrinsa New Yorkissa. Strasbergin leski Anna myi vuonna 1999 kaikki miehensä Monroelta perimät henkilö­kohtaiset esineet ”vuosi­sadan huuto­kaupassa”. Beige, ihon­myötäinen ja strassi­kivin koristeltu leninki, jossa Monroe oli laulanut presidentti Kennedylle syntymä­päivä­laulun, myytiin yli 1,2 miljoonalla dollarilla. Vuonna 2005 Los Angelesissa myytiin huuto­kaupassa vielä 200 muuta esinettä.
Tunnustukset
Monroe sai vuonna 1960 elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 6774 Hollywood Blvd. Yhdysvaltalainen American Film Institute listasi Monroen vuonna 1999 kaikkien aikojen 6. suurimmaksi naispuoliseksi filmitähdeksi.
Perintö
Monroeta pidetään nykyään keho­myönteisyyden edellä­kävijänä, sillä hän ei arkaillut alastomuutta ja esiintyi usein julkisuudessakin paljastavissa asuissa. Hänellä on edelleen myös vankka mainos­arvonsa; hänen kuviaan ja nimeään on käytetty muun muassa Max Factorin, Chanelin, Mercedes-Benzin ja Absolut Vodkan mainoksissa.
Tunnetuin Monroesta tehty elokuva lienee vuonna 2011 ensi-iltaan tullut My Week with Marilyn, jossa Michelle Williams näytteli Monroeta. Syksyllä 2022 julkaistiin fiktiivinen elämäkertaelokuva Blondi, jossa Monroeta esittää Ana de Armas. Muita Monroen elämästä kertovia fiktiivisiä teatterielokuvia ovat esimerkiksi Hyvästi, Norma Jean – tervetuloa, Marilyn Monroe (1976), This Year’s Blonde (1980), Goodnight, Sweet Marilyn (1989) ja Calendar Girl (1993). Myös Anna Erikssonin ohjaama M (2018) perustuu löyhästi Monroen viimeisiin elinpäiviin.
Valikoitu filmografia
pienois|pysty|[[James Gill: Pink Marilyn (2008).]]
Klubi
Klubi voi tarkoittaa seuraavia:
Friedrich Hirzebruch
Friedrich Hirzebruch (17. lokakuuta 1927 Hamm, Westfalenin provinssi, Saksa – 27. toukokuuta 2012) oli saksalainen matemaatikko. Hänen työskentelyalojaan olivat topologia, kompleksiset monistot ja algebrallinen geometria. Hän oli sukupolvensa johtava hahmo. Häntä on luonnehdittu ”Saksan sodanjälkeisen ajan merkittävimmäksi matemaatikoksi”.
Hirzebruch väitteli filosofian tohtoriksi 1950 Münsterin yliopistosta aiheella Über vierdimensionale Riemannsche Flächen mehrdeutiger analytischer Funktionen von zwei komplexen Veränderlichen. Hän oli Max-Planck-Institut für Mathematik -tutkimuslaitoksen perustaja.
Hirzebruch on saanut Wolfin palkinnon matematiikasta vuonna 1988 ja Lobachevskyn palkinnon vuonna 1990.
Mikael Lebell
Mikael Kasimirsson Lebell (29. syyskuuta 1714 Kristiinankaupunki – 15. heinäkuuta 1786 Pori ) oli suomalainen pappi ja teologian tohtori, joka toimi muun muassa Turun ja Porin läänin lääninrovastina. Elämäntyönsä hän teki Porin kirkkoherrana vuodesta 1746 aina kuolemaansa 1786 saakka, ollen samalla myös yksi kaupungin merkittävimmistä vaikuttajista.
Cleveland Guardians
Cleveland Guardians on vuonna 1894 perustettu yhdysvaltalainen Major League Baseball -seura Clevelandista. Se on voittanut kaksi World Series -mestaruutta, vuosina 1920 ja 1948.
Mikael Lebell
Elämä
Mikael Lebellin isä oli Puolasta kotoisin ollut kristiinankaupunkilainen kauppias ja valtiopäivämies Casimir Lebell (synt. Subkowski). Hän opiskeli Porin triviaalikoulussa 1729–1733, Turun akatemiassa 1733–1738 ja vielä myöhemmin 1759–1764 Saksassa Greifswaldin yliopistossa, jossa Lebell väitteli tohtoriksi. Papiksi hänet vihittiin Turussa vuonna 1736, jonka jälkeen Lebell työskenteli aluksi kappalaisen apulaisena Närpiössä ja Turun tuomiorovastin apulaisena, kunnes hänet nimitettiin Turun ruotsalaisen seurakunnan kappalaiseksi 1741. Kaksi vuotta myöhemmin Lebell valittiin Jomalan virkaatekeväksi kirkkoherraksi ja 1746 Ulvilan ja Porin kirkkoherraksi. Turun ja Porin läänin lääninrovastina hän toimi vuodesta 1748 alkaen.
Cleveland Guardians
Joukkue voitti vuoden 1920 World Series -loppuottelussa Brooklyn Robinsin otteluvoitoin 5–2. Kyseisellä kaudella Indiansin 29-vuotias Ray Chapman sai 16. elokuuta Yankees'ia vastaan pelatussa ottelussa päähänsä Carl Maysin syötön ja kuoli kallonmurtuman seurauksena seuraavana päivänä. Vuoden 1948 World Series'issä Indians voitti Boston Braves'in otteluvoitoin 4–2.
Joukkue pelaa American Leaguen Keskisessä divisioonassa ja sen kotistadion on Progressive Field.
Cleveland Indians ilmoitti joulukuussa 2020 vaihtavansa nimensä kauden 2021 jälkeen, sillä jotkut ovat arvostelleet nimen "Indians" ja intiaanikuvaston käyttöä. Joukkue muutti virallisesti nimekseen Cleveland Guardians marraskuussa 2021.
Mikael Lebell
Elämä
Lebell avioitui vuonna 1737 Maria Monseenin (k. 1747), 1747 Maria Elisabet Eneskjöldin (1724–1754), 1756 Elisabet Böckelmanin (k. 1778) ja 1789 Kristina Dahlmarkin (k. 1819) kanssa. Avioliitoissa syntyneistä lapsista tunnetuin on hovisaarnaajana toiminut teologian professori Fredrik Lebell (1752–1819). Naituaan Maria Elisabeth Eneskjöldin, sai Lebell vuonna 1758 haltuunsa tämän sisaren miehelle majuri Berndt Johan Eneskiöldille aikaisemmin kuuluneen Yyterin säteriratsutilan. Lisäksi Lebell omisti Kokemäensaaressa sijaitsevan Savon tilan. Hänen laajaa sukuaan on myöhemmin vaikuttanut eri puolilla Etelä-Suomea sekä myös Ruotsissa.
The War on Democracy
The War on Democracy on palkittu dokumenttielokuva. Se julkaistiin 15. kesäkuuta 2007 Englannissa.
Dokumentissa journalisti John Pilger käy läpi Latinalaisen Amerikan poliittista tilannetta ja historiaa. Hän kuvaa elokuvassa Venezuelaa, Chileä ja Boliviaa ja analysoi Yhdysvaltain roolia näiden maiden historiassa. Elokuvassa Pilger esittää Bushin hallinnon yrittäneen kaataa Hugo Chavezin hallinnon tukemalla vallankaappausta vuonna 2002. Lisäksi Pilger analysoi CIA:n roolia Augusto Pinochetin valtaannousussa Chilessä 1973 ja School of the Americasin roolia kuolemanpartioiden kouluttajana ja tukijana Latinalaisen Amerikan eri maissa.
Elokuva esitettiin mm. Cannesin ja Glasgown elokuvajuhlilla 2007.
Redi (kauppakeskus)
Redi (myös kirjoitusasussa REDI) on vuonna 2018 avattu kauppakeskus Helsingin Kalasatamassa. Redi on Helsingin kantakaupungin toiseksi suurin kauppakeskus, pääkaupunkiseudun viidenneksi suurin ja koko Suomen seitsemänneksi suurin. Redin on suunnitellut arkkitehti Pekka Helin. 64 000 neliömetrin kauppakeskus on osa Redi-kokonaisuutta, johon kuuluu valmistuessaan Suomen korkein asuintorni, 134-metrinen ja 35-kerroksinen Majakka sekä seitsemän muuta tornia. Pysäköintilaitoksessa on 1 950 autopaikkaa. Redi-kokonaisuuden on arvioitu maksavan yli miljardi euroa. Kokonaisuudesta vastaa rakennusyhtiö SRV.
Kauppakeskus jakautuu kahteen osaan, nimiltään Stadi ja Sköne. Niiden välissä kulkee maan tasolla pohjois-eteläsuunnassa Kalasatamankatu. Keskuksen kolmannen kerroksen läpi kulkee itä–länsisuunnassa metrorata. Kalasataman metroasemalta pääsee suoraan Rediin. Myös Itäväylän alkupää kulkee Redin läpi. Kauppakeskuksen länsipuolelta alkaa Hermannin rantatie, joka johtaa pohjoiseen.
Redi tarkoittaa suojaista ankkuroitumispaikkaa sataman edustalla.
Historia
pienoiskuva|vasen|Vuoden 2011 kuvassa näkyy vielä osa [[Englantilaiskalliosta, joka katosi metroaseman ja Redin rakentuessa.]] Redi on rakennettu entisen Sörnäisten sataman alueelle, ja vuoteen 2008 asti nykyisen kauppakeskuksen paikalla sijaitsi huolintaliike Finnsteven varastorakennus. Itäväylän molemmin puolin sijaitsi Englantilaiskallio, jota pilkottiin vuosikymmenien kuluessa ensin satama-alueen sekä myöhemmin Itäväylän ja metron tieltä. Redin valmistuessa kallio katosi täysin. Siitä kuitenkin muistuttaa Redin kupeeseen valmistunut Kalasataman keskustan julkinen pääaukio Englantilaisaukio.
Redi avattiin syyskuussa 2018. Avajaisten jälkeen kävijämäärät hiipuivat. Redin liiketiloista oli syyskuussa 2019 vuokrattuna 88 prosenttia.
Pia Svensk johti Kauppakeskus Rediä 26. marraskuuta 2018 asti, jolloin hänet irtisanottiin. Uutena johtajana on ollut helmikuusta 2019 lähtien Aleksi Salminen.
Vuosina 2019 ja 2020 Redin tiloissa kuvattiin tositelevisio-ohjelma Big Brotheria. pienoiskuva|Redi ja Kalasataman keskuksen tornitalot kesällä 2022. Vasemmalta oikealle [[Visio (tornitalo)|Visio (rakenteilla), Lumo One, Majakka ja Loisto.]]
Liikkeitä ja palveluja
Syyskuussa 2019 Redissä oli 175 liikettä yhteensä noin 200 liiketilassa. Liikkeistä suurimpia ovat K-Supermarket, Lidl, Clas Ohlson, H&M, Halonen ja XXL. Redissä on hävikkiruokakauppa WeFood, kukkakauppa, Irti Maasta -kiipeilykeskus, Pääkaupunkiseudun kierrätyskeskuksen myymälä, Saiturinpörssi ja Jysk. Kauppakeskuksessa on yhteensä 43 ravintolaa ja kahvilaa. Maanalaisessa kerroksessa on pikaruokapaikkoja ja katutasossa muita ruokapaikkoja. Syksyllä 2023 kauppakeskukseen avataan Kalasataman kirjasto.
Kauppakeskuksessa sijaitsee viiden salin elokuvateatteri, jossa toimi virolainen elokuvaketju Cinamon vuosina 2018–2022. Vuonna 2022 teatteritoimijaksi vaihtui Bio Rex. Lisäksi kauppakeskuksessa oli Virtual Planet -elämys- ja viihdekeskus, joka oli Suomen ensimmäinen Multi-D-elokuvateatteri. Se oli varustettu liike-, ääni- ja videotehosteilla sekä lukuisilla fyysisillä efekteillä.
Kauppakeskuksen luoteiskulmassa sijaitsee vapaapudotussimulaattori Fööni, jossa on 20 metriä korkea lasiseinäinen lentotila, jonka ilma virtaa nopeudella 180–300 km/h. Kauppakeskuksen katolle ja metroradan päälle on rakennettu avoin oleskelupuisto Bryga, joka vastaa kooltaan Esplanadin puistoa.
Urheiluvälineliike XXL avattiin 9. huhtikuuta 2019. Liike on kaksikerroksinen ja pinta-alaltaan 2 700 neliömetriä.
Suunnistus ja kritiikki
Rediä on avaamisensa jälkeen luonnehdittu sokkeloiseksi ja sekavaksi. Redin pääarkkitehdin Pekka Helinin mukaan sokkeloisuutta on kuitenkin liioiteltu. Toisaalta ongelmat olivat osittain etukäteen tiedossa. Suunnittelun lähtökohtana oli, ettei kauppakeskukseen tehdä suoria käytäviä, joissa suunnistus on helppoa. Tästä johtuen Redi koki avaamisensa jälkeen asiakaskatoa, mutta myöhemmin tilanne osittain korjaantui.
Redin suuria opastetauluja voidaan hyödyntää evakuointitilanteissa.
Pysäköintilaitos
Redin pysäköintilaitoksessa on neljä kerrosta ja 1 950 pysäköintipaikkaa autoille. Autojen pysäköintipaikoista 230 on sähköautojen latauspaikkoja. Koko pysäköintilaitoksen ala on varustettu sprinklerein.
Vuonna 2019 The European Parking Association valitsi Redin pysäköintilaitoksen Euroopan parhaaksi pysäköintilaitokseksi.
Kansas City Royals
Kansas City Royals on vuonna 1969 perustettu Major League Baseball -joukkue Missourin Kansas Citystä. Seura on voittanut kaksi World Series -mestaruutta.
Wiipurin valloitus
Wiipurin valloitus on vuonna 1919 ilmestynyt Heikki Nurmion ja Leonard Grandellin kirjoittama historiankirja, joka käsittelee Suomen sisällissodan Viipurin valloitusta. Kirja keskittyy lähinnä kenraalimajuri Wilkmanin armeijaryhmän toimintaan. Kirja nojautuu virallisiin asiakirjoihin ja raportteihin.
Kansas City Royals
Joukkue pelaa American Leaguen Keskisessä divisioonassa ja sen kotistadion on Kauffman Stadium.
Wiipurin valloitus
Teos kuuluu käsitteeksi muodostuneeseen vapaussotakirjallisuuteen. Se oli ensimmäisiä sisällissodan kokemuksia sotilasjohtajien näkökulmasta kuvaavista teoksista ja esittelee Juha Hollannin tutkielmassaan esittämän arvion mukaan "valkoisen armeijan päättäväisyyttä, rohkeutta, kuria ja järjestystä". Kirja antaa sodasta romantisoidun kuvan.
Kirja sisältää kuvituksen ja viisi karttaliitettä.
Valkopeippi
Valkopeippiä tavataan Etelä-Suomessa, mutta ei juurikaan pohjoisempana. Se kasvaa typpipitoisessa maassa, aivan kuten nokkonenkin. Valkopeipin siemenet säilyttävät itävyytensä hyvin kauan. Kuivatuista valkopeipin kukista ja lehdistä keitetty tee sopii kuukautiskipujen hoitoon, Keski-Euroopassakin valkopeippiä on käytetty rohdoskasvina. Nokkoskeittoa tehdessä pataan voi laittaa mukaan myös valkopeippiä, sillä se on myrkytön, mutta ravintoarvoltaan se ei ole nokkosen luokkaa.
Valkopeipin erottaa nokkosesta lehtien rakenteen, kukintojen ja mehevämmän, helpommin katkeavan varren perusteella. Valkopeippiä kasvaa usein nokkosten joukossa. Valkopeipistä voidaan myös valmistaa keltaista väriä.
Daimler Dingo
Daimler Dingo (tunnetaan myös nimellä Daimler Scout Car) oli Daimlerin valmistama toisessa maailmansodassa käytetty panssariauto. Dingoa valmistettiin yhteensä 6 626 kappaletta. Auto oli pääsääntöisesti brittiläisten joukkojen käytössä ja sitä käytettiin lähinnä tiedustelutehtäviin. Auton suunnitteli brittiläinen Birmingham Small Arms Company.
Historia
Vuonna 1938 Ison-Britannian sotaministeriö järjesti panssariauton suunnittelukilpailun. Ministeriö sai ehdotukset Alvikselta, Morrisilta ja Birmingham Small Arms Companyltä (BSA). Voittajaksi valittiin BSA:n ehdotus. Panssariauton varsinaisen kokoonpanon suoritti Daimler Motor Company.
Tekniikka
Daimler Dingo oli pieni kahdelle henkilölle tarkoitettu panssariauto. Dingossa oli 30 millimetrin panssarointi, joka suojasi miehistöä melko hyvin. Panssaroinnin lisäksi miehistöä suojeli auton matala silhuetti. Auton pohjassa oli suojalevy, jonka oli tarkoitus suojata autoa miinoja vastaan. Levystä huolimatta Dingo oli haavoittuvainen miinoille.
Dingon moottori sijaitsi auton takaosassa.
Mallit
Daimler Dingoa valmistettiin kaikkiaan viitenä erilaisena mallina.
Ford Motor Company valmisti Kanadassa Daimler Dingoon perustuvaa Lynx Scout Car -panssariautoa yhteensä 3 255 kappaletta.
Lancia valmisti Italiassa vuosina 1943–1944 129 kappaletta Daimler Dingo -kopiota nimellä Autoblinda Lince.
Paasion II hallitus
Paasion II hallitus oli Suomen tasavallan 55. hallitus. Hallitusta johti pääministerinä Rafael Paasio. Se oli SDP:n vähemmistöhallitus, jolle kertyi 195 hallituspäivää. 1972 eduskuntavaalien tulokseen perustuva hallitus toimi 23. helmikuuta 1972 – 4. syyskuuta 1972. Paasion hallituksen jälkeen aloitti Sorsan I hallitus.
Lyhytikäisen hallituksen lempinimiä olivat "Nappulaliiga", johtuen sen nuoresta keski-iästä ja "Punatulkkuhallitus", viitaten sen pelkästään SDP:stä koostuneeseen miehitykseen. Hallituksen kokoonpano kuvasti uuden sukupolven, suurten ikäluokkien voimakasta esiinmarssia politiikan kentällä. Vahvimmaksi ryhmäksi hallituksen sisällä muodostuivatkin poliittisesti nuoret ministerit: ulkoministeri Kalevi Sorsa, oikeusministeri Pekka Paavola, kauppa- ja teollisuusministeri Seppo Lindblom, kansliaministeri Matti Louekoski ja opetusministeri Ulf Sundqvist. Kulttuuriministeriksi tuli Kalevi Sorsan vanha ystävä, kirjailija Pentti Holappa. Vain 26-vuotias Sundqvist oli Suomen kaikkien aikojen nuorin valtioneuvoston jäsen. Edellinen ennätyksen haltija oli Olli J. Uoti, joka oli tullut Sukselaisen ensimmäisen hallituksen sosiaaliministeriksi 27-vuotiaana syksyllä 1957.
Toinen valtiovarainministeri Margit Eskman siirtyi toukokuun lopussa 1972 Kansaneläkelaitoksen johtajaksi ja hänen tilalleen tuli kansanedustaja Seija Karkinen.
Karvetin koulu
Karvetin koulu on Naantalissa, Karvetin kaupunginosassa sijaitseva vuonna 1985 valmistunut alakoulu. Koulussa on noin 200 oppilasta, yhdessätoista perusopetusryhmässä. Näin ollen yhdellä luokalla on keskimäärin 18 oppilasta. Karvetin koulussa on myös opetusta erityistä tukea tarvitseville kommunikaatiovaikeuksisille lapsille ja kolme erityisluokanopettajaa jotka ohjaavat pienryhmiä.
Koulussa on 511 m² liikuntasali, koripallokenttä ja välittömässä läheisyydessä lämmitettävä tekonurmikenttä. Koulua laajennettiin vuosina 2008-2009, jolloin laajennusosaan tuli uusia luokkatiloja, terveydenhoitajan ja kiinteistönhoitajan tilat sekä tekonurmen käyttäjien pukuhuonetilat. Hankkeen kustannukset olivat 2,8 miljoonaa euroa.
Karvetin koulun keittiö valmistaa oman koulun lisäksi Karvetin päiväkodin, Tammiston päiväkodin, Nuhjalan päiväkodin, Isotalontien ryhmäperhepäiväkodin sekä Karvetin varahoitokodin ateriat.
Karvetin koululla on järjestetty vuosina 2006 ja 2008 footbagin Suomen-mestaruus-kilpailut sekä vuonna 2004 verkkofootbagin kaksinpelin SM-kisat.
W. Yvon Dumont
W. Yvon Dumont, O.M. (s. 21. tammikuuta 1951) kanadalainen poliitikko ja Manitoban varakuvernööri. Hän syntyi St. Laurentin kylässä Manitobassa.
Hän osallistui Manitoba Métis Federationin toimintaan vuodesta 1967 ja valittiin yhdistyksen Interlake-alueen valvojaksi vuonna 1972. Vuonna 1967 hänet nimitettiin yhdistyksen varapresidentiksi ja toimi presidenttinä vuosien 1984–1993 välillä.
Dumont oli mukana perustajajäsenenä vuonna 1972 perustetussa Native Council of Canadassa, presidenttinä Métis National Councilissa vuosina 1988–1993, St. Laurentin maalaiskunnan kunnanvaltuutettuna, Manitoban yliopiston johtokunnassa ja oli ensimmäinen métisi joka valittiin Manitoban varakuvernööriksi, hänen toimikautensa oli 1993–1999.
Hänelle myönnettiin useita kunniamerkkejä, Manitoba Métis Federation Award 1993, National Aboriginal Achievement Award 1996 ja Order of Manitoban jäsenyys vuonna 2001.
Dumont on ollut ahkera métisien oikeuksien puolustaja ja métisien julkinen kuva, historia ja etenkin Louis Rielin maineen palautus ja osuutensa Manitoban perustamisessa, ovat suurelta osin hänen ansioitaan.
Thomas Rayner Dawson
thumb|180px|Englantilainen tehtäväniekka Thomas Rayner Dawson n.1930. Thomas Rayner Dawson (28. marraskuuta 1889 Leeds – 16. joulukuuta 1951) oli englantilainen šakkitoimittaja ja šakkitehtävien laatija. Hän on eräs kaikkien aikojen tuotteliaimmista laatijoista. Hänen tuotantonsa määrä on yli 6400 tehtävää.
Elämä
Thomas Rayner Dawson syntyi Leedsissä. Hänen enonsa James Rayner oli sisarenpoikansa tavoin tunnettu tehtävänlaatija, joka toimitti British Chess Magazinen tehtäväpalstaa vuodesta 1889 kuolemaansa 1898 asti. Nuori Thomas sai varhain enoltaan kipinän laadintaharrastukseensa. Hän laati ensimmäisen tehtävänsä jo 11-vuotiaana.
Dawson opiskeli Leedsin yliopistossa kemiaa ja valmistui erinomaisin arvosanoin 1913. Varsinaisen elämäntyönsä Dawson teki brittiläisten kuminvalmistajien instituutin tiedusteluosaston palveluksessa. Hän liittyi laitoksen henkilökuntaan tammikuussa 1922. Hän eteni urallaan laitoksen johtajaksi. Dawsonin johdolla kerättiin Croydoniin huomattava kumin ominaisuuksia käsittelevä materiaaliopillinen kirjasto. Hän julkaisi myös useita alaa käsitteleviä tieteellisiä artikkeleita.
Sivutoimenaan Dawson työskenteli šakkitoimittajana. Hänen ensimmäinen työpaikkansa tässä tehtävässä oli lopputehtäväpalstan toimittajana Chess Review-lehdessä. Hän toimi tässä tehtävässä vuodesta 1909 aina kuolemaansa asti. Sittemmin hän toimitti 1919-1930 toimitti myös lehden satutehtäville omistettua osiota. Palsta irtautui 1931 itsenäiseksi lehdeksi nimeltä The Fairy Chess Review ja Dawson jatkoi sen toimittamista vuoteen 1951 asti. Hän toimitti tämän ohella 1922-1931 The Problemist-lehteä. Sen jälkeen hän oli vuosina 1931-1951 British Chess Magazinen tehtäväpalstan toimittaja. Lisäksi hän kirjoitti artikkeleita useisiin muihin lehtiin. Hänellä oli myös luottamustehtäviä laatijoiden yhdistyksessä. Huomattavin niistä British Chess Problem Societyn puheenjohtajuus 1931-1943.
Laatijana Dawson oli erittäin tuottelias. Pitkän uransa aikana hän laati 5,320 satutehtävää, 885 mattitehtävää, 97 itsemattitehtävää ja 138 lopputehtävää. Ensimmäisen tehtävänsä, 2-siirtoisen mattitehtävän hän julkaisi 1907. Pääasiassa hän oli kuitenkin omistautunut satušakin teorian kehittämiseen. Siksi häntä kutsuttiinkin satušakin kuninkaaksi. Hän loi pohjan satutehtävätaiteen myöhemmälle yleistymiselle. Hän keksi satutehtäviin monia uusia nappuloita ja ehtoja. Esimerkki hänen keksimästään satunappulasta on heinäsirkka, joka liikkuu ja lyö kuningattaren linjoja pitkin, mutta ainoastaan lähimmän nappulan takaiseen ruutuun, ellei sitä miehitä oma nappula.
Dawsonin huomattavimpia saavutuksia olivat 1. palkinnot L'Echiquier-lehden kilpailussa 1928 ja British Chess Federation-yhdistyksen turnauksessa nro 21 vuonna 1936. Kaikkiaan Dawsonin tehtävistä 120 sai palkinnon ja 211 ansaitsi kunniamaininnan.
Los Angeles Angels
Los Angeles Angels on vuonna 1961 perustettu Major League Baseball -joukkue Anaheimista, Kaliforniasta. Seura on voittanut yhden World Series -mestaruuden vuonna 2002.
Joukkue pelaa American Leaguen Läntisessä divisioonassa ja sen kotistadion on Angel Stadium.
Pikkuara
Pikkuara (Diopsittaca nobilis) on eteläamerikkalainen papukaija. Se on sukunsa ainoa laji, mutta siitä tunnetaan kolme alalajia. Sen laaja levinneisyysalue käsittää mantereen koillisosaa Venezuelan itäosista Ranskan Guayanaan, Brasiliaan sekä Perun ja Bolivian itäisiin osiin. Carl von Linné kuvaili lajin holotyypin Surinamesta 1758.
Pikkuaraa pidetään toisinaan lemmikkilintuna. Lemmikkinä se on suhteellisen älykäs papukaija, joka kiintyy omistajaansa syvästi kun sitä kohdellaan oikealla tavalla. Pikkuaran seurallisuudesta ja älykkyydestä johtuen se tarvitsee päivittäin paljon virikkeitä ja huomiota.
Shira Haas
Shira Haas (s. 11. toukokuuta 1995) on israelilainen näyttelijä. Aškenasijuutalaissukuinen Haas tunnetaan muun muassa rooleistaan televisiosarjoissa Shtisel ja Unorthodox. Hän on voittanut uransa aikana muun muassa Ophir-palkinnon ja Tribeca-palkinnon.
Perkjärven kirkko
thumb|right|300px|Perkjärven ortodoksinen kirkko ennen sotia. Perkjärven Pyhän Sergei Radonežilaisen kirkko oli yksi entisen Kyyrölän ortodoksisen seurakunnan kirkoista Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Se sijaitsi Perkjärven asemakylässä Muolaan kunnassa. Kirkon yhteydessä oli pieni hautausmaa. Perkjärven kirkko oli pieni ja puusta rakennettu. Kirkon sisustus oli hyvin runsas. Kirkon oli rakennuttanut pietarilainen rouva Saint-Hilair vuonna 1901 Pietarin kaupungin 1. reaalikoulun omistamalle tontille. Kirkko vihittiin käyttöön 25. toukokuuta 1901.
Kirkko säilyi ehjänä talvisodasta. Neuvostoliittolaiset turmelivat kirkon ja muuttivat sen kerho- ja ruokailuhuoneeksi. Kun Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodassa, ei kirkkoa enää kunnostettu. Sotien jälkeen kirkkoa käytettiin asuintalona. Sotapoliisi sai evakuoitua vuonna 1940 Perkjärven kirkosta 42 esinettä, joista viisi oli ikoneita. Esineistö lähetettiin Hämeenlinnan ortodoksiseen kirkkoon säilytettäväksi.
Haim Bar-Lev
Haim Bar-Lev (16. marraskuuta 1924 – 7. toukokuuta 1994) oli Israelin esikuntapäällikkö ja sittemmin Työväenpuoluetta edustanut poliitikko.
Elämäkerta
thumb|vasen|Bar-Lev ja egyptiläinen kenraali Siinain niemimaalla [[Yhdistyneet kansakunnat|YK:n järjestämässä tapaamisessa jom kippur -sodan lopulla.]] Haim Bar-Lev syntyi Itävallan Wienissä 16. marraskuuta 1924. Bar-Levin alkuperäinen sukunimi oli Brotzlewsky. Hän muutti tuolloiseen Palestiinaan Jugoslaviasta vuonna 1939.
Bar-Lev Bar-valmistui Mikveh Israelin maatalouskoulusta vuonna 1942 ja liittyi samana vuonna Palmahiin. Palestiinassa hän osallistui juutalaisten aluetta hallinneiden brittien vastaiseen toimintaan. Vuonna 1946 hän oli mukana esimerkiksi räjäyttämässä Allenbyn siltaa lähellä Jerikoa. Israelin itsenäisyyssodan sytyttyä vuonna 1948 Bar-Lev komensi ensin Negevin prikaatin 8. pataljoonaa, sittemmin mekanisoitua pataljoonaa ja lopulta hän toimi prikaatin operaatioupseerina.
Sodan jälkeen Bar-Lev opiskeli sotilaskoulussa Isossa-Britanniassa ja valmistuttaan hänestä tuli yleisesikunnan koulutustoiminnan johtaja. Suezin kriisin aikana vuonna 1956 hän komensi Siinain niemimaalla toiminutta panssariprikaatia. Vuosien 1958–1961 Bar-Lev toimi Israelin panssarijoukkojen komentajana. Vuoden 1961 jälkeen hän vietti jonkin aikaa Yhdysvalloissa opiskellen taloustiedettä Columbian yliopistossa. Palatessaan Israeliin Bar-Lev toimi vuosina 1964–1966 taas yleisesikunnassa operaatiotoiminnan johtajana, minkä jälkeen hän opiskeli vuorostaan Ranskan Pariisissa valtiotiedettä.
Bar-Lev kutsuttiin takaisin Israeliin kuuden päivän sodan kynnyksellä vuonna 1967. Sodan jälkeen hän toimi esikuntapäällikkönä vuodesta 1968 vuoteen 1972. Bar-Levin toimiessa esikuntapäällikkönä Suezin kanavan varrelle rakennettiin puolustuslinja, joka sai hänen mukaansa nimen Bar-Lev-linja. Bar-Lev erosi asevoimien palveluksesta vuonna 1972. Bar-Lev-linja romahti jom kippur -sodan sytyttyä vuonna 1973 ja hyökkäyksen myötä Bar-Lev kutsuttiin takaisin palvelukseen.
Pääministeri Golda Meir teki Bar-Levistä 8. knessetin kauppa- ja teollisuusministerin maaliskuussa 1974. Hän jatkoi tehtävässään Yitzhak Rabinin hallituksessa. Vuosien 1978-1984 välillä Bar-Lev toimi Työväenpuolueen pääsihteerinä. Kansallisen yhtenäisyyden hallituksen aikana vuonna 1984 hänestä tuli poliisiministeri ja hän toimi virassaan vuoteen 90 saakka. Vuonna 1992 hänestä tuli Israelin lähettiläs Venäjälle ja hän toimi virassaan aina kuolemaansa saakka 7. toukokuuta 1994.
Keittiökavaljeerit
Keittiökavaljeerit on Yrjö Nortan ohjaama suomalainen komediaelokuva vuodelta 1948. Tatu Pekkarisen käsikirjoituksessa on kaukaisia yhtymäkohtia Aino Pekkarisen vuonna 1929 syntyneeseen näytelmään Keittiörakkautta.
Juoni
Elokuvan tarinassa on hyödynnetty ajankohtaisia aiheita, kuten vuokrasäännöstely, asuntopula, pääkaupungissa tarvittava asumislupa ja Kolkkulan perheen kissan nimi Sinuhe. Televisiokin on keksitty juonen kulkua edistämään.