cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Positiivinen agnostisismi
Positiivinen agnostisismi on nimitys, jota on käytetty eri tavoilla. Filosofi Michael Scriven jaottelee agnostismin kannattajat kahteen ryhmään. Positiivisten agnostikkojen mukaan on runsaasti todisteita sekä jumalan olemassaolon puolesta että jumalan olemassaoloa vastaan. Negatiiviset agnostikot eivät halua ottaa kantaa jumalan olemassaoloon vaan vetoavat tietämättömyyteen.
Aiheesta muualla
Agnosticism
Margot Honecker
thumb|Margot Honecker vuonna 1967. Margot Honecker (o.s. Feist; 17. huhtikuuta 1927 Halle, Saksa – 6. toukokuuta 2016 Santiago, Chile ) oli itäsaksalainen kommunistipoliitikko ja Itä-Saksan presidenttinä ja puoluejohtajana toimineen Erich Honeckerin puoliso. Margot Honecker oli Itä-Saksan opetusministeri vuosina 1963–1989.
Nuoruus
Margot Feistin isä oli suutari ja äiti mattotehtaan työntekijä. Isä kannatti kommunismia ja oli Natsi-Saksan aikana seitsemän vuotta keskitysleirillä. Margot kuului nuorena Natsi-Saksan viralliseen tyttöjärjestöön Bund Deutscher Mädeliin, mutta oli nuoresta saakka vakaumuksellinen kommunisti. Hän liittyi Saksan kommunistiseen puolueeseen (KPD) sodan jälkeen vuonna 1945. Työskenneltyään jonkin aikaa konekirjoittajana hänet värvättiin vuonna 1947 Saksan vapaan nuorison (FDJ) järjestötyöntekijäksi. Margot Feist eteni jo ennen avioliittoaan varsin korkealle sosialistisen yhtenäisyyspuolueen (SED) hierarkiassa. Hänet valittiin vuonna 1949 Itä-Saksan parlamentin Volkskammerin jäseneksi ja nuoret pioneerit -järjestön toiminnanjohtajaksi. Margot tutustui työnsä kautta FDJ:n johtajana tuolloin toimineeseen Erich Honeckeriin. Honecker erosi vuonna 1953 ensimmäisestä vaimostaan Edith Baumannista ja meni naimisiin Margotin kanssa. Heidän ainoa lapsensa Sonja oli tuolloin jo syntynyt.
Ministerinä ja ensimmäisenä naisena
thumb|upright=1.15|Margot Honecker, pääministeri [[Willi Stoph, luistelija Katarina Witt ja Erich Honecker saapumassa urheilugaalaan vuonna 1984.]] Margot Honecker opiskeli vuosina 1953–1954 Moskovan puoluekoulussa. Hän toimi vuosina 1955–1958 kansanopetusministeriön opettajankoulutusosaston päällikkönä, vuosina 1958–1963 apulais­kansanopetus­ministerinä ja marraskuusta 1963 alkaen kansanopetusministerinä. Tammikuusta 1963 alkaen hän oli myös SED:n keskuskomitean jäsen. Häntä ei koskaan valittu kaikkein ylimpään puoluejohtoon eli politbyroohon. Hänen miehensä Erich oli SED:n pääsihteeri vuosina 1971–1989.
Margot Honecker edusti ideologisesti tiukkaa linjaa, joten hänen ministerikaudellaan poliittisen valveutuneisuuden vaalimisesta tuli yksi koulutusjärjestelmän pääpainopisteistä. Opetus oli myös autoritaarista ja militanttia. Vuodesta 1978 kaikille keskikoululaisille alettiin opettaa pakollisena oppiaineena sotilastaitoja kuten aseiden käyttöä. Torgauhun perustettiin ”Margotin keskitysleiriksi” kutsuttu kasvatuslaitos, jossa kurittomia koululaisia pidettiin vankilamaisissa parakeissa. Pahamaineisin Honeckeriin yhdistetty päätös oli maasta pakenemista yrittäneiden toisinajattelijoiden lasten pakkoadoptointi luotettavien kommunistien perheisiin, tosin hänen syyllisyyttään siihen ei ole voitu varmasti osoittaa. Myös käytännöllisiä uudistuksia toteutettiin, kun korkeakoulujen opiskelijavalinnoissa siirryttiin painottamaan asiantuntemusta proletaarisen luokkataustan sijasta.
Wendtin talo
Wendtin talo oli Gustaf Estlanderin piirtämä rakennus Helsingin Siltasaaressa, Hakaniementorin laidalla. Se valmistui vuonna 1903. Talo sai nimensä isännöitsijänsä Carl Viktor Alexander von Wendtin mukaan. Talossa asui vaurasta väkeä palvelijoineen, vaikka se sijaitsikin työ­väen kaupungin­osassa Pitkänsillan takana. Kansallis-Osake-Pankki osti 1960-luvun alussa kaikki korttelin tontit ja rakennukset. Tontilla oli paljon hyödyntämätöntä rakennusoikeutta, mikä teki alueesta erittäin kiinnostavan sijoitus­kohteen. Tontti­kauppojen jälkeen pankki järjesti korttelin suunnittelusta kutsu­kilpailun, jonka lähtö­kohtana oli kaikkien vanhojen talojen purku. Arkkitehti­kilpailuun kutsuttiin mukaan sen ajan tunnetuimpiin arkkitehteihin kuuluneet Aarne Ervi ja arkkitehti­pariskunta Kaija ja Heikki Siren, jotka myöhemmin voittivat arkkitehti­kilpailun.
Margot Honecker
Myöhemmät vaiheet
Margot Honecker joutui eroamaan ministerinvirastaan 2. marraskuuta 1989, kaksi viikkoa miehensä syrjäyttämisen jälkeen. Seuraavana vuonna heitä molempia vastaan alettiin puuhata syytteitä. Margotia oli tarkoitus syyttää pakkoadoptoinneista ja Torgaun ojennuslaitoksen toiminnasta. Honeckerit pakenivat vuonna 1991 Moskovaan Neuvostoliittoon, jossa he siirtyivät Neuvostoliiton romahdettua Chilen Moskovan-lähetystön turviin. Erich luovutettiin vuonna 1992 oikeuden eteen Saksaan, Margot pakeni Chileen, jossa heidän aikuinen tyttärensä asui. Myös Erich vapautettiin myöhemmin terveyssyistä ja hän kuoli vaimonsa luona Chilessä vuonna 1994. Margot vaati turhaan Saksan valtiota maksamaan hänelle leskeneläkettä, mutta hän hävisi oikeusjutun vuonna 1996.
Wendtin talo
Koko kortteli, jolla tuolloin sijaitsi Wendtin talon lisäksi toinen jugendtalo sekä muutama puu­talo, purettiin 1960-luvun alussa. Tontille rakennettiin Ympyrätalo, joka valmistui 1968.
Margot Honecker
Myöhemmät vaiheet
Margot Honecker eli elämänsä viimeiset vuosikymmenet hiljaiseloa Chilessä. Hän näyttäytyi vielä silloin tällöin julkisuudessa Latinalaisen Amerikan vasemmistolaisten valtionpäämiesten seurassa, esimerkiksi vuonna 2008 Nicaraguan presidentin Daniel Ortegan ja vuonna 2011 Kuuban presidentin Raoul Castron kanssa. Honeckerin Luis Corvalánille antamia haastatteluita julkaistiin vuonna 2000 muistelmakirjana. Hän antoi myös vuonna 2012 saksalaiselle ARD-televisiokanavalle paljon paheksuntaa herättäneen haastattelun, jossa hän kutsui Berliinin muurin yli pakoa yrittäneitä itäsaksalaisia tyhmiksi, koska nämä olivat riskeeranneet henkensä. Syöpää sairastanut Honecker kuoli 89-vuotiaana toukokuussa 2016.
Kasvissyönti
thumb|Kasvikunnan tuotteita
Kasvissyönti on kattokäsite, jonka alle mahtuu monenlaisia ruokavalioita. Veganismi tarkoittaa kaiken eläinperäisen hylkäämistä ruokavaliossa, mukaan lukien hunaja ja eläinperäiset lisäaineet. Laktovegetaristi syö maitotaloustuotteita, lakto-ovo-vegetaristi syö maitotuotteita ja kananmunia, semivegetaristi syö kaikkea paitsi punaista lihaa, ja pescovegetaristi syö kaikkea paitsi punaista lihaa ja siipikarjaa. Raakaruokailija syö vain kypsentämätöntä kasvisruokaa. Fleksaajan ruokavalio on kasvispainotteinen, samoin kuin makrobioottista ruokavaliota noudattavan. Fruitarismi on ruokavalio, joka sisältää vain hedelmiä laajasti käsitettynä, muun muassa myös siemeniä ja pähkinöitä.
Kansainvälinen kasvissyöjien liitto määritteli 1800-luvulla kasvisruokavalion ruokavalioksi, joka ei sisällä lihaa tai kalaa. Intiassa kasvisruokavaliolla on tarkoitettu perinteisesti kasviperäisen ruoan ja maitotaloustuotteiden yhdistelmää.
Syyt kasvissyöntiin voivat olla esimerkiksi ekologisia, eettisiä, poliittisia, uskonnollisia tai terveydellisiä. Kasvissyönnin suosio on kasvanut länsimaissa, joissa kasvissyöjien määrä vaihtelee määritelmästä riippuen muutamasta promillesta jopa kymmeneen prosenttiin.
Erilaisia kasvisruokavalioita
Seuraavien etuliitteiden syntyyn on vaikuttanut se, että joissakin kulttuureissa ja kielen käyttötavoissa sanalla eläin on tarkoitettu vain nisäkkäitä ja muita biologisesti ihmistä lähempänä olevia eläinkunnan (animalia) edustajia eikä esimerkiksi lintuja, kaloja, hyönteisiä tai äyriäisiä.
Yleisyys
pienoiskuva|[[Intialaisissa elintarvikkeissa käytetyt ”kasvisruoka”- ja ”ei kasvisruoka” -merkit.]] Kasvissyönti lienee yleisintä Intiassa, jonka väestöstä noin 20 prosenttia on tuoreimpien arvioiden mukaan ollut perinteisesti laktovegetaareja. Intialaisten lihan ja kananmunien syönnistä pidättäytyminen ei liity köyhyyteen, vaan intialaiset laktovegetaarit ovat päinvastoin tavallista parempituloisia.
Ruotsissa kasvissyöjiä oli puoli prosenttia Ruotsin elintarvikeviraston vuonna 2001 tekemän tutkimuksen mukaan, mutta Ruotsin eläinoikeusjärjestön vuonna 2014 teettämän tutkimuksen mukaan Ruotsissa oli yhteensä kymmenen prosenttia lihaa syömättömiä, joista neljä prosenttia oli vegaaneja.
Venäjällä kasvissyöjiä oli 3−4 prosenttia vuosina 2013−2014.
Suomessa
Suomessa myös kalansyönnin on toisinaan katsottu kuuluvan kasvissyöntiin. Vähän yli kolme prosenttia vuonna 2008 julkaistun aiempien vuosien tutkimuksia yhdistelevän suomalaisen metatutkimuksen vastaajista määritteli itsensä kasvissyöjäksi, mutta 42 prosenttia heistä söi kuitenkin kalaa eli he olivat pescovegetaareja. Meijerituotteita käyttävien laktovegetaristien ja vegaanien yhteenlaskettu osuus oli 0,18 prosenttia, ja loput käyttivät meijerituotteiden lisäksi myös kananmunia.
Lihantuottajien Lihatiedotusyhdistyksen kyselyn mukaan 7 % suomalaisista (eli 384 000 ihmistä) ei syönyt lihaa vuonna 2016. Lihaa syömättömiä oli eniten 15−24-vuotiaissa, joista 16 % ei syönyt lihaa. 3 % väestöstä söi lihaa harvoin. Kysely ei kuitenkaan kartoittanut kalan syöntiä. Vuonna 2015 lihaa ei syönyt 6 % väestöstä (329 000 ihmistä). Vuonna 2014 osuus oli 5 % ja korkein 25−34-vuotiaiden keskuudessa, jossa se oli 10 %.
Kasvissyöjät ovat tyypillisesti hyvin koulutettuja eteläsuomalaisia nuoria naisia. Valtakunnalliseen Nuorten terveystapatutkimukseen vuonna 2001 osallistuneista 12–18-vuotiaista suomalaisista lapsista ja nuorista viisi prosenttia ilmoitti olevansa vegaaneja. Kuitenkin vain noin 0,3 prosenttia perusopetuksessa olevista ja 0,8 prosenttia toisen asteen koulutuksessa opiskelevista tamperelaisista valitsi itselleen vegaanisen kouluruoan vuonna 2018.
Kasviproteiinien kulutus on lisääntynyt Suomessa.
Historia
Antiikin Kreikassa elänyt filosofi Pythagoras ja hänen seuraajansa eivät syöneet lihaa, koska uskoivat, että eläimilläkin on sielu. Lisäksi Pythagoras uskoi, että jos ihminen luopuisi eläinten tappamisesta ravinnon vuoksi, tappamisen taito katoaisi ja samalla sodat loppuisivat. Pythagoras eli raakaravinnolla, eikä hän ilmeisesti käyttänyt hunajaa lukuun ottamatta muitakaan eläinkunnan tuotteita. Kaikkia vegetaristeja kutsuttiinkin pythagoralaisiksi, kunnes 1800-luvun puolivälissä perustettiin ensimmäiset vegetaristiyhdistykset ensin Englantiin ja sitten Yhdysvaltoihin.
Intiassa kasvissyönnin historia ulottuu vähintään yhtä varhaisiin aikoihin kuin länsimaissa. Bramiinipapit ovat olleet laktovegetaristeja, sillä lihan (mukaan lukien munat) syömistä pidettiin saastuttavana. Papiston lisäksi tapa on levinnyt muihinkin väestönosiin, ja joissakin osissa Intiaa suurin osa väestöstä on laktovegetaristeja.
Suomessa
1850-luvulla Suomesta matkustettiin Keski-Euroopan vuoristoparantoloihin hakemaan apua vaikeisiin vaivoihin. Osassa parantoloista noudatettiin kasvisruokavaliota. Eräät terveysmatkailijoista noudattivat suositeltua kasvisruokavaliota vielä kotiin palattuaankin.
Maininnat sanomalehdissä ja ensimmäinen keittokirja
Kasvisruokavalio mainittiin lehdistössä seuraavan kerran vuonna 1879, kun Wiborgs Tidning kertoi Saksan kasvissyöjien yleiskokouksesta ja siellä käsitellyistä aiheista, joihin kuului aloite kasvisruokien lisäämisestä julkisten laitosten ruokatarjoiluihin sekä kysymys siitä, voiko kasvissyöjä käyttää eläinperäisiä vaatteita.
Kasvisruokailua käsittelivät harvakseltaan lähinnä ruotsinkieliset lehdet, vaikka suomen- ja ruotsinkielisiä lehtiä oli yhtä paljon. Vuonna 1883 useissa sanomalehdissä kerrottiin kasvissyönnin leviämisestä Itävallassa, Sveitsissä ja Saksassa, etenkin Berliinissä, jonka 5 000 kasvissyöjästä suurimman osan kerrottiin olevan opiskelijoita. Kaksi vuotta myöhemmin kerrottiin, että Lontoossa on jo kahdeksan kasvisravintolaa. Ensimmäinen suomenkielinen uutinen kasvisruokailusta on pieni sivumaininta Waasan lehdessä joulukuussa 1888 artikkelissa "Kuinka elämäämme pitentäisimme?", jossa se mainitaan muiden kohtuullisten elintapojen ohella yhtenä keinona elää kauemmin. Kaksi vuotta myöhemmin Uudessa Suomettaressa on kahdessa numerossa julkaistu artikkeli Wegetarismista, joka esittelee kasvissyöntiä suomenkielisille lukijoille. Kasvisruokavaliolle esitetään 24 perustelua, jotka ovat enimmäkseen terveydellisiä, mutta myös eettisiä ja uskonnollisia. Lisäksi vedotaan auktoriteetteihin ja edullisuuteen. Moraalinen perustelu oli esimerkiksi: "Kaikki tunnon ihmiset, miehet kuin naisetkin, syvästi loukkautuvat, havaitessaan teurastajan kuolettavain iskujen alla ähkyväin eläinten hirveätä mylvinää."
Toukokuussa 1894 Suomessa julkaistiin ensimmäinen kasviskeittokirja Helene Seilingin Kortfattad vegetariansk kokbok. Kirjassa on 156 reseptiä ja kuuden viikon malliruokalista. Johdannossa on Seilingin puolison Max Seilingin kirjoittama parikymmensivuinen kasvissyönnin esittely. Ruokavaliota perustellaan kirjassa terveellisyydellä, ja siinä esitellään pelkällä kasvisravinnolla toimeentulevia Aasian kansoja osoituksena siitä, että raskaitakin töitä tekevä voi pärjätä pelkällä kasvisravinnolla.
Ravintoloiden perustaminen ja kasvissyönnin vakiintuminen
Etunimeltään tuntemattomaksi jäänyt neiti Forss avasi lokakuussa 1894 Helsingin Rauhankadulle Suomen ensimmäisen kasvisruokapaikan eli "vegetaarisen päivällistarjoilun". Seuraavana vuonna "kapteenin rouva" H. Levander perusti kasvisravintolan Kasarmikadulle. Ensimmäiset ravintolat jäivät todennäköisesti lyhytikäisiksi. Syksyllä 1897 Heinolan kylpylä ilmoitti alkavansa tarjota myös kasvisruokaa. Vuonna 1903 Karin Boldt avasi Vegetaariset ruokasalit Helsinkiin. Heinäkuussa 1906 rouva Lindberg avasi ravintolan naapuriin kilpailevan kasvisravintola Reformin, joka mainosti noudattavansa tanskalaisen Skodsborgin parantolan kasvisruokaoppeja. Syksyllä 1906 Boldt sulki ravintolansa muutamaksi vuodeksi mahdollisesti kilpailun tai miehensä Jean Boldtin vangitsemisen takia. Asiakaspohjan laajentamiseksi Lindbergin ravintolan ruokalistalle lisättiin myös kala- ja lihavaihtoehtoja. Ravintolassa kokoontuivat useat uudistusliikkeet, kuten naisten asemaa parantavat Naisasialiitto Unioni ja Hemmet-naisasiayhdistys.
Kasvissyönti vakiintui Suomessa 1900-luvun alussa. Suomalaiset eivät osallistuneet Pohjoismaisten vegetaristien ensimmäiseen yhteiskongressiin, joka pidettiin Tanskan Christianiassa kesällä 1904, vaan seuraavaan, joka järjestettiin Ruotsin Helsingborgissa vuonna 1906. Mukana oli myös eläinsuojelu-, raittius- ja rauhanaatteiden kannattajia. Vuonna 1907 perustettiin Suomen ensimmäinen vegetaristiyhdistys, ruotsinkielinen Finlands vegetariska förening. Keväästä 1908 alkaen muun muassa Edith Olsson järjesti erityisiä kasvisruokakursseja. Olsson piti kursseja Fiskarsissa, Helsingissä ja Turussa. Elokuussa 1909 hän perusti Helsinkiin pysyvän kasvisruokakoulun, vegetaristisen pitopalvelun ja kasvisruokakoulun nimeltä Vegetus. Kasvisravintola Osmolan avautuessa syksyllä 1909 Helsingissä toimi yhtäaikaisesti kolme kasvisravintolaa. Kasvisravintoloita perustettiin kesällä 1910 myös Viipuriin, Turkuun, Tampereelle ja Naantaliin.
Sanomalehtikirjoittelun perusteella Helsingin ulkopuolella asuvat kasvissyöjät eivät olleet kuulleet vegetaristiyhdistyksen perustamisesta, vaan toivoivat sellaista Suomeenkin. Suomen kasvissyöjät voitiin jakaa kahteen joukkoon, joista ensimmäisen muodostivat ruotsinkieliset helsinkiläiset raittius- ja kansanvalistusliikkeen toimijat ja toisen suomenkieliset Helsingin ulkopuoliset raittius- ja luonnonparannusliiketaustaiset henkilöt.
Kasvisravintoloiden uusi nousu
1950-luvulla Helsingin Kalevankadulla toimi ravintola nimeltä Vegeta. Sen inspiraationa oli Saksasta vuosikymmeniä aikaisemmin tullut luontaisterveysliike, jonka edistäjiin kuului muiden muassa professori Toivo Rautavaara. Hänet tunnetaan muun muassa luonnon yrttien ja kasvien hyödyntämiseksi sodan aikana tekemästään työstä. 1960-luvulla rouva Makkosen Kasvisbaari oli Helsingin ainoa kasvisravintola ja 1970-luvun alussa Oraansuojelijat ry perusti ravintola Kasviksen. 1980-luvulla kasvisruoka alkoi yleistyä, ja pelkästään kasvisruokiin erikoistuneita ravintoloita avattiin useita eri puolelle Suomea.
Terveysvaikutukset
Maailman suurimman ravintoasiantuntijoiden yhdistyksen, Academy of Nutrition and Dieteticsin mukaan oikeaoppisesti suunniteltu vegaaniruokavalio sopii kaikkiin elämänvaiheisiin ja se voi ehkäistä ja hoitaa tiettyjä tauteja, mikäli ruokavalion noudattajat saavat kasvisravinnosta puuttuvan mikrobiperäisen B12-vitamiinin vitaminoiduista elintarvikkeista tai kaupallisista ravintolisistä. Vegaanien pitäisi nauttia lisäksi myös merilevää tai jodivalmistetta riittävän jodinsaannin turvaamiseksi.
Sairaudet ja vammat
Kasvissyöjillä on keskimäärin 1,6 numeroa pienempi painoindeksi kuin sekasyöjillä, 10,4 mg/dl pienempi veren triglyseridipitoisuus ja 5,7 mg/dl alhaisempi verensokeri, mutta heidän keskuudessaan esiintyy silti yhtä paljon kuolemantapauksia kuin sekasyöjillä. Etenkin vegaanisen ruokavalion noudattajista tarvittaisiin lisää tutkimustietoa, koska heidän osuuteensa tutkittavista on ollut hyvin pieni.
Niillä, jotka ovat vaihtaneet makkaran, lihan ja kalan muihin eläinkunnan tuotteisiin, esiintyy 22 prosenttia vähemmän sydän- ja verisuonitauteja. Tämä saattaa selittyä osaksi makkaran ja muiden teollisesti valmistettujen lihajalosteiden sydänsairauksia lisäävästä vaikutuksesta. Kyseiseen ryhmään kuuluvat ovat myös muita hoikempia ja heillä on matalampi verenpaine ja vähemmän diabetesta. Heillä esiintyy tästä huolimatta 20 prosenttia enemmän aivohalvauksia, mikä saattaa liittyä siihen, että heillä on muita pienemmät kolesteroliarvot.
Kasvissyöjillä esiintyy Isossa-Britanniassa vuonna 2009 julkaistun väestötutkimuksen mukaan noin 40 prosenttia enemmän paksusuolen syöpää mutta 11 prosenttia vähemmän muita syöpiä kuin lihansyöjillä.
Kasvisruokavaliota noudattavilla on muita pienempi riski sairastua muun muassa sepelvaltimotautiin, kakkostyypin diabetekseen, korkeaan verenpaineeseen, tiettyihin syöpiin ja ylipainoon. Vähäinen tyydyttyneiden rasvahappojen määrä ja lisääntynyt vihannesten, hedelmien, täysjyväviljojen, palkokasvien, soijapavun, pähkinöiden ja siementen (joissa kaikissa on paljon kuitua ja phytokemikaaleja) syönti on tyypillistä kasvisruokavaliolle, ja näiden ruokien syönti alentaa sekä kokonaiskolesterolia että LDL-kolesterolia ja auttaa verensokerin hallinnassa. Kasvisruoka ei sisällä kuitenkaan ravitsemuksellisesti tärkeää B12-vitamiinia.
Vuonna 2007 julkaistussa tutkimuksessa kävi ilmi, että vegaaneilla oli muuta väestöä 30 prosenttia suurempi riski saada luunmurtumia, mikä johtui siitä, että he saivat muita vähemmän kalsiumia.
Puutostilat
Suomalaisilla vegaaneilla on sekaruokaa syöviä merkitsevästi huonompi B12-vitamiini-, D-vitamiini- ja seleenitasapaino. Vegaaneille syntyy B12-vitamiinin ja foolihapon puutostila ilman korvaavien ravintolisien nauttimista. Ihminen on kehityshistoriansa aikana ollut sekaruokainen niin pitkään (1–2 miljoonaa vuotta), että ihmisen fysiologia on tottunut saamaan eläinkunnan tuotteista B12-vitamiinia eikä kykene tuottamaan sitä itse. B12-vitamiinia eli kobalamiinia tuottavat vain bakteerit, joita löytyy eläinten suolistosta ja maaperästä. Ihmisen paksusuolessa muodostuu B12-vitamiinia, mutta koska B12-vitamiini imeytyy ihmisen elimistöön ohutsuolessa, sitä on saatava ravinnosta.
Lisäksi puolet suomalaisista vegaaneista kärsii vaikeasta jodinpuutoksesta. Vegaaneilla on todettu myös alhaisia veren eikosapentaeenihappo-(EPA) ja dokosaheksaeenihappopitoisuuksia (DHA).
Laktovegetaarien kohdalla on havaittu, että heidän verensä sinkkipitoisuus laskee kolmen ensimmäisen kuukauden aikana, koska heidän sinkinsaantinsa vähenee kun he lopettavat lihan ja kalan nauttimisen. Tämän jälkeen veren sinkkipitoisuus palaa kuitenkin ennalleen, koska elimistö on oppinut ilmeisesti poistamaan sitä aiempaa vähemmän.
Ympäristöystävällisyys
Kasvisten ympäristövaikutukset riippuvat pitkälti siitä, miten ne on viljelty. Esimerkiksi avomaalla viljellyillä kasviksilla on pääsääntöisesti pieni hiilijalanjälki niiden ravintoarvoon nähden, mutta kylminä vuodenaikoina kasvihuoneessa viljellyillä taas suuri.
Ekologisen, hiili- ja vesijalanjäljen tutkimusten perusteella ympäristöystävällisintä ruokaa olisivat hedelmät, peruna ja vihannekset, sitten maito, leipä, pasta, riisi ja keksit, sitten munat, jogurtti, makeiset, palkokasvit ja kuivatut hedelmät, sitten sika, kana ja oliiviöljy, sitten juusto ja kala ja pahinta olisi naudanliha. Kaloista ekologisinta on kestävien kalakantojen käyttäminen, ellei niitä pyydetä ylisuurilla kalastuslaivastoilla. Viljeltyyn kalaan puolestaan liittyy jäteongelma. Oliiviöljyn vesijalanjälki on valtava, ja sen tuotanto muutenkin kuormittaa ympäristöä.
Vuonna 2005 Chicagon yliopistossa julkaistun tutkimuksen mukaan vegaaniruokavalioon siirtyminen tuottaisi Yhdysvaltojen keskimääräisellä 3 800 bruttokilokalorin päiväkulutuksella vuosittain henkeä kohti noin 1 500 kiloa vähemmän ilmastoa lämmittäviä päästöjä, mikä vähentäisi kuusi prosenttia Yhdysvaltojen kokonaispäästöjä. Keskivertosuomalaisen hiilijalanjälki on noin 10 000 kiloa Keskivertosuomalainen kuluttaa noin 3 285 bruttokilokaloria päivässä.
Vuonna 2021 julkaistun uusiseelantilaistutkimuksen mukaan lihan korvaaminen palkokasvien, pähkinöiden, kananmunien ja maitotuotteiden yhdistelmällä (suhteessa 2:1:1:1) vähentää elintarvikkeiden kulutuksen aiheuttamia päästöjä 14 prosenttia silloin, ruoanlaiton aiheuttamia päästöjä ei huomioida. Kyseinen päästövähennys johtaisi siihen, että kuluttajan kokonaispäästöt vähenisivät neljä prosenttia.
Cornellin yliopistossa vuonna 2007 julkaistun tutkimuksen mukaan maa-ala tuottaa New Yorkin leveysasteilla eniten ravintoa silloin, kun nautitaan kasvikunnan tuotteiden ohella maitotuotteita ja naudanlihaa yhteensä 63 grammaa päivässä henkeä kohti. Tämä johtuu siitä, että näin saadaan hyödynnettyä myös ne alueet, jotka kelpaavat ainoastaan rehuntuotantoon.
Dokumenttielokuvat
Kasvisruokavalio terveellisyydestä ja ympäristönäkökulmista on tehty useita dokumenttielokuvia. Dean Ornish, T. Colin Campbell, John McDougall, Michael Klaper, Caldwell Esselstyn, Michael Greger, Joel Fuhrman, Neal Barnard, Alan Goldhamer, Garth Davis ja Joel Kahn ovat tunnetuimpia lääketieteen tohtoreita, jotka suosittelevat käsittelemättömistä kasviksista koostuvaa ruokavaliota (engl. whole-foods plant-based diet). Heidän mukaansa kyseisellä ruokavaliolla ja muilla terveellisillä elämäntapamuutoksilla, kuten tupakoimattomuus ja liikunta, voidaan ehkäistä ja jopa parantaa monet degeneratiiviset sairaudet, kuten sepelvaltimotauti.
Paijaaminen
thumb|250px| thumb|250px|[[William-Adolphe Bouguereau (1825–1905), Hellittelyä, 1890.]] Paijaaminen on fyysinen hellyydenosoittamisen muoto, jossa paijaamisen kohteena olevaa ihmistä tai eläintä voidaan koskettaa kuten silittää eri paikoista, halata, rutistaa varovasti, taputtaa hiljaa kädellä, keinutella kevyesti, hyssytellä, suukottaa ja pitää tiukasti sylissä.
Paijaaminen parisuhteessa
Paijaaminen liitetään useimmiten ihmisten käyttäytymiseen, mutta eläimillä esiintyy usein vastaavanlaista käytöstä. Parisuhteessa paijaamisen määrä riippuu osapuolten mieltymyksistä. On myös ihmisiä, jotka eivät tunne tarvetta tämäntyyppiseen fyysiseen läheisyyteen.
Lasten paijaaminen
Parisuhteen ulkopuolella paijaaminen kohdistuu usein pikkulapsiin. Tällöin paijaajana ovat yleensä lapsen vanhemmat tai sisarukset, mutta joskus myös ulkopuoliset henkilöt. Pikkulapset useimmiten pitävät paijattavana olemisesta, mutta kasvaessaan he saattavat jossain vaiheessa ruveta hylkimään muiden ihmisten taholta tulevaa paijaamista sekä muita hellyydenosoituksia. Paijaaminen liittyy usein myös paijattavan lohduttamiseen. Tätä tapahtuu usein silloin, kun pienet lapset satuttavat itseään tai heillä on muita murheita ja rupeavat itkemään.
Eläinten paijaaminen
thumb|left|150px|Koiraa hellitään Ihminen voi myös helliä eläimiä. Tällöin on usein kyse kiintymyksestä eläintä kohtaan tai hellyydenosoittamisen tarpeesta. Esimerkiksi kissa osoittaa mieltymystään omistajaa kohtaan kehräämällä. Eläinten suhtautuminen vaihtelee kuitenkin lajeittain sekä yksilöittäin. Ihmisen kanssa muutenkin paljon kommunikoivat eläimet, kuten esimerkiksi koirat ja kissat, pitävät yleensä paijaamisesta.
Naistutkimuksen kritiikki
Naistutkimuksen kritiikki kyseenalaistaa naistutkimuksen päämääriä ja käytäntöjä. Sen tavoitteena on ollut joko arvostelun esittäminen, jotta naistutkimusta parannettaisiin puuttumalla siihen liittyviin väitettyihin epäkohtiin, tai koko naistutkimuksen aseman kyseenalaistaminen. Naistutkimuksen vastustajat esittävät naistutkimuksen olevan puolueellista tutkimusta, joka on luotu feminismin edistämiseksi. Naistutkimuksen arvostelu on kasvanut 1990-luvulta lähtien entisten feministitutkijoiden alettua esittää arvostelua. Arvostelijoiden mielestä feministinen ajattelu ei anna kestävää pohjaa tieteelliselle tutkimukselle.
Feministisen naistutkimuksen arvostelua
Kirjailija ja yhteiskuntakriitikko Camille Paglia syytti teoksessaan Sexual Personae (1990) Amerikan feministiliikkeen kärkeä siitä, että he eivät tunne taidetta, tiedettä eivätkä historiaa sekä vihamielisyydestä miehiä kohtaan. Paglian mukaan feministien opit ovat haitallisia niin heille itselleen kuin nuorille naisille. Arvostelijoiden mukaan Paglian väitteet ovat asiantuntemattomia ja paikkansapitämättömiä.
Kirjailija ja filosofi Christina Hoff Sommers jakaa feministisen liikkeen tasa-arvofeminismiin ja sukupuolifeminismiin, joista jälkimmäisen pyrkimyksenä on hänen mukaansa painottaa sukupuolten eroja naisten aseman parantamiseksi yliopistoissa, hallinnossa tai työelämässä. Hoff Sommersin mukaan tietyillä vääristelevillä naistutkimusraporteilla on vaikutettu Yhdysvaltain lainsäädäntöön ja koulutuspolitiikkaan. Hän vertaa akateemista naistutkimusta aivopesuun ja pyrkii esimerkeillään osoittamaan, miten feministitutkijat, jotka asettavat oman asialistansa akateemisen rehellisyyden yläpuolelle, opettavat yliopistokursseillaan tunnelatautunutta näennäistietoa.
Filologi Daphne Patai liittyi naistutkimuskriitikoiden joukkoon työskenneltyään kymmenen vuotta naistutkijana. Patain mielestä feministis-poliittisen agendan läpiajaminen heikentää yliopistokoulutuksen laatua. Haastatteluihin perustuvassa teoksessaan Professing Feminism Patai ja Noretta Koertgen mukaan osassa naistutkimusta on taustalla poliittisia pyrkimyksiä, jotka eivät kuulu akateemiseen koulutukseen ja tutkimukseen. Patain mielestä feminismin mukana akateemiseen maailmaan asetetaan sääntöjä, jotka muistuttavat seksuaalista häirintää. Hänen mukaansa nykyfeminismiä vaivaa ”heterofobia”, vihamielisyys miehen ja naisen välistä seksuaalista kanssakäymistä kohtaan. Patai on viimeksi arvostellut naistutkimuksen teoreettiseen taustaan liittyvän postmodernismin väitteitä, jotka ovat hänen mielestään ristiriidassa logiikan, järjen ja tieteen tutkimustulosten kanssa.
Naistutkimusväittely Suomessa
thumb|Jussi K. Niemelä ja Osmo Tammisalo arvostelevat naistutkimusta kirjassaan [[Keisarinnan uudet (v)aatteet.]] Evoluutiopsykologisen tutkimustavan kannattajat Jussi K. Niemelä ja Osmo Tammisalo väittivät vuonna 2006 julkaisemassaan pamfletissa Keisarinnan uudet (v)aatteet, ettei naistutkimus ole tiedettä lainkaan, vaan tutkijoiden mukaan nykyisessä muodossaan naistutkimus täyttää lähes kaikki näennäistieteen tuntomerkit. Kirjoittajat arvostelivat erityisesti biologian sivuuttamista. He luettelivat myös väitteitä, joilla heidän mukaansa naistutkijat torjuvat epäsuotuisaa tietoa. Kirjoittajien mielestä naistutkimus ei näin ollen kuulu yliopistoon. Tammisalo ja Niemelä katsovat naistutkimuksen sukupuolta, seksuaalisuutta ja kumppaninvalintaa koskevien päätelmien olevan osittain ristiriidassa evoluutiopsykologian tutkimustulosten kanssa. Niemelän ja Tammisalo ovat ottaneet esiin kohtia, joissa naistutkimuksen päätelmät ovat heidän mukaansa tieteellisesti validoimattomia tai loogisesti epäpäteviä. Lisäksi Tammisalo ja Niemelä väittävät naistutkimuksen käytäntöjen, muun muassa lähdeviittaamisen, poikkeavan yliopistollisen tutkimuksen normeista.
Matti Launonen
Launonen kilpaili vaikeimmin vammautuneiden pyörätuolipelaajien ykkösluokassa. Hän kilpaili 1970-luvulla myös uinnissa, yleisurheilussa ja viisiottelussa.
Naistutkimuksen kritiikki
Naistutkimusväittely Suomessa
Helsingin Sanomien artikkelissa vuonna 2008 Ilkka Niiniluoto pitää postmodernin naistutkimuksen tietoteoriaa relativistisena ja siten tieteen tekemisen kannalta mahdottomana, mutta koko tutkimuksen leimaaminen on hänen mielestään ylilyönti. Kirjailija Merete Mazzarella huomautti, ettei naistutkimuksen esittämä näkemys sukupuolesta vastaa nykytietoa ja ihmettelee, miksi pidetään ”poliittisesti korrektina” väittää, että sukupuoli on pelkkä sosiaalinen konstruktio. Mazzarella kertoi Harvardin yliopiston Larry Summersin joutuneen eroamaan pohdittuaan, voisiko sukupuoli vaikuttaa menestykseen eri akateemisilla aloilla. Naistutkijat ovat myös pyrkineet leimaamaan sosiaalipsykologian teorioita sopimattomiksi. Feministisen filosofian asiantuntija Kristina Rolin katsoi, etteivät Sandra Hardingin ja Judith Butlerin teoriat luo naistutkimukselle kestävää pohjaa.
Matti Launonen
Launonen vietti talvensa vuodesta 1989 lähtien Floridassa.
Naistutkimuksen kritiikki
Naistutkimusväittely Suomessa
Vuonna 2009 oppiaineen nimi muutettiin naistutkimuksesta sukupuolentutkimukseksi Helsingin yliopistossa. Pian muut yliopistot seurasivat perässä.
Matti Launonen
Launonen kuoli 74-vuotiaana sairaalassa Floridassa. Hän oli kaatunut aiemmin kotonaan sisäpyörätuolillaan ja loukkaantunut.
Naistutkimuksen kritiikki
Naistutkimusväittely Suomessa
Tulehtunutta työilmapiiriä hoidettiin New Age-suolalla.
Vastauksia arvosteluun
Naistutkija Sari Charpentier on vastannut Niemelän ja Tammisalon väitteisiin, että koska arvostelun kohteena on kokonainen tieteenala, kyseessä on pikemminkin uho kuin perusteltu väite:
Filosofi ja uskontotieteilijä Leo Näreaho on huomauttanut, että arvostelussa tulisi tehdä ero empiirisesti ja filosofisesti tai yhteiskunnallisesti suuntautuneen naistutkimuksen välillä; puhe ”naistutkimuksesta” on liian laaja yleistys, koska käsite sisältää monenlaista tutkimusta. Näreaho myöntää kuitenkin valtavirtatutkimuksen aatteellisen sävyn ja sen, ettei siinä ole otettu huomioon evoluutiotutkimuksen tuloksia.
Naistutkimuksen edustajat ovat arvostelleet yhteiskunnallisen sukupuolikysymyksen biologisointia ja esittäneet, että feministiteoreetikko Judith Butleria on tulkittu väärin. Butlerin mukaan naiseus ja mieheys tai seksuaalisuuden muodot ovat kulttuurisesti rakennettuja käsitteitä. Kirjallisuuskriitikko Putte Wilhelmssonin mukaan Niemelä ja Tammisalo eivät ole ymmärtäneet Butlerin teoriaa biologisten sukupuolten olemassaolosta.
Feministisen tieteenfilosofian asiantuntijan Kristina Rolinin mukaan Keisarinnan uudet (v)aatteet ei onnistu tavoitteessaan todistaa naistutkimusta näennäistieteeksi. Rolin kirjoittaa, etteivät arvostelijat esitä ainoatakaan esimerkkiä naistutkimuksen väitteestä, joka olisi ristiriidassa luonnontieteiden kanssa. Sen sijaan Niemelä ja Tammisalo ohittavat tieteen arvosidonnaisuudesta käydyn tieteenfilosofisen keskustelun.
Arvostelija väitti ensinnäkin sukupuolia olevan useampia kuin kaksi ja toiseksi, että Darwinin teoria on ”elitistinen heteromiesnarratiivi, jossa ideaalisiksi ymmärretyt sukupuolisuhteet on luonnollistettu projisoimalla ne eläinmaailmaan” eikä Niemelän ja Tammisalon kirja esitä tähän mitään uutta. Tötön mukaan muut naistutkijat eivät uskaltaneet olla eri mieltä naistutkijoiden nimissä esiintyneen tutkija Tuula Juvosen nimissä ja näin Niemelän ja Tammisalon arvostelu ”osui napakymppiin”.
Aviisi-lehden haastattelussa naistutkija Katariina Mäkinen kokee luonnontieteilijöiden synnyttämän keskustelun turhauttavana. ”Siinä ei tavallaan puhuta naistutkimuksesta, vaan kritisoidaan kaikenlaista laadullista tutkimusta luonnontieteen näkökulmasta.”
Muuta arvostelua
Jukka Hankamäki vetoaa hermeneutikko Lauri Rauhalan jaotteluun ihmisen keholliseen, tajunnalliseen ja situationaaliseen todellistumistapaan. Sukupuolta voidaan tutkia luontevimmin kehollisella eksistenssitasolla, jolloin se osoittautuu sekä empiirisesti (eli biologisesti) että fenomenologisten havaintojen tasolla (eli fenotyyppisesti) kaksiarvoiseksi. Myös tajunnallisella eli ihmisen kuvittelukyvyn tasolla kaksiarvoinen sukupuoliero on keskeinen lähtökohta, sillä ihmisen seksuaaliset yllykkeet edellyttävät sukupuolen olemassaoloa. Seksuaalista käyttäytymistä puolestaan voidaan tarkastella situationaalisella tematisaatiotasolla (esimerkiksi sosiaalisena ilmiönä), mutta tällöinkin kanssakäymisen lähtökohdaksi pitäisi tunnustaa sukupuolieron kaksiarvoisuus, sillä se on arkielämän uskottava lähtökohta. Sen enempää heteroiden kuin homojenkaan elämän tutkimista ja tulkintaa ei pitäisi alistaa queer-teoreetikoiden ja transgenderistien näkökulmasta tapahtuvalle biologisen sukupuolen kiistämisyritykselle. Hankamäen mielestä queer-teoreetikot ja suuri osa naistutkijoista ovat muodostaneet eräänlaisen tiedepoliittisen puolueen, jonka avulla he pyrkivät käyttämään joukkovoimaa ja luomaan kuvitelman tieteellisestä vaikutusvallasta.
Syksyllä 2007 julkaistiin Arno Kotron ja Hannu T. Sepposen toimittama artikkeliteos Mies vailla tasa-arvoa, joka väittää tasa-arvokeskustelua yksipuoliseksi. Pasi Malmi kirjoittaa artikkelissaan, että naistutkimuksessa tasa-arvokeskustelun kannalta ongelmallisinta on sen jakautuminen toisaalta tasa-arvoa kannattaviin ja toisaalta naisten ylivertaisuutta korostaviin teorioihin, kuten feministiseen erilaisuusteoriaan ja standpoint-tietoteoriaan. Malmin mukaan osa tutkimuksesta on naisten vallan lisäämiseen tähtäävää ja tarkoitushakuista. Feministisessä tutkimuksessa on käytetty sukupuolijärjestelmästä karkeita yksinkertaistuksia tekevää patriarkaattiteoriaa. Malmin mukaan miesten ei kannata vastustaa kaikkea naistutkimusta vaan haastaa naisten ylivertaisuutta ja maskuliinisuuden pahuutta korostava puhe.
Malmi kyseenalaistaa sellaisten oikeuspoliittista vaikuttamista harjoittavien naistutkijoiden toimintaa, jotka pyrkivät muuttamaan lainsäädäntöä siten, että se antaisi miehille automaattisesti kovempia rangaistuksia samoista rikoksista kuin naisille. Malmi huomauttaa yhtäältä, että tilastojen valossa näin käytännössä jo menetellään, ja toisaalta, että ajatus perustuu seksistiseen ja vanhoilliseen näkemykseen siitä, että mies on aina syyllinen ja nainen aina uhri.
Ossi Korkeamäki ja Tomi Kyyrä haastavat tilastotulkinnan, jonka mukaan naisen palkka on 80 % miehen palkasta. Heidän mukaansa sukupuolten välinen palkkaero johtuu ennen kaikkea siitä, että naiset hakeutuvat useammin matalapalkkaisille aloille tähtäävään koulutukseen ja tyytyvät työelämässä miehiä pienempään palkkaan. Toinen tekijä on valikoituminen eri tehtäviin yritysten sisällä, joka on kuitenkin viime vuosikymmeninä vähentynyt. Korkeamäen ja Kyyrän mukaan naisten palkka on yksityisellä sektorilla 96 % miehen palkasta samassa työtehtävässä ja samalla kokemuksella ja koulutuksella; erossa saattaa olla kyse lainvastaisesta syrjinnästä. Tilastojen mukaan naiset ovat kuitenkin miehiä useammin poissa työpaikalta sairastelun vuoksi, mikä saattaa selittää jäljelle jäävän palkkaeron.
Hannu T. Sepponen käsittelee feministisiä väkivaltatutkimuksia ja niihin liittyvää miehiä syyllistävää julkista kampanjointia, jota hän kuvailee ideologisesti sävytetyksi lavastukseksi. Näkyvästi uutisoiduissa Usko, toivo, hakkaus -tutkimuksissa naisia tutkitaan väkivaltatilanteissa ainoastaan uhreina ottamatta huomioon vuorovaikutustilannetta tai esimerkiksi naisten omaa alkoholinkäyttöä. Väkivalta puolestaan on määritelty mahdollisimman laveasti korkeiden tilastolukujen aikaansaamiseksi. Vuoden 1998 tutkimuksessa lyömisen kaltaisen väkivallan kohteeksi kertoi joutuneensa 1,8 % naisista, kun vuonna 2006 määrä oli enää alle prosentin. Kuitenkin tulkinnan mukaan väkivallan kohteeksi joutui 7 % naisista ja julkisuudessa puhuttiin jopa 40 prosentista, joka on joskus parisuhteessaan väkivaltaa tai sen uhkaa kokeneiden naisten osuus. Vastaavia tutkimuksia on tehty myös muissa maissa, joissa on saatu vielä korkeampia prosenttilukuja.
Sepposen mukaan poliisien tilastoissa myös naisten osuus miehiin ja lapsiin kohdistuvista väkivaltarikoksista on merkittävä, mutta asiasta on tehty vähän tutkimusta. Ensi- ja turvakotien liitto sai väkivaltaisia naisia auttaakseen vuonna 2004 Raha-automaattiyhdistykseltä rahoituksen tilanteen kartoittamiseen. Asiasta suuttuneet naisjärjestöt vastustivat hanketta, koska niiden mukaan on jo tiedossa, että väkivalta on miesongelma.
Miestutkija Mira Karjalainen pitää Voima-lehdessä Mies vailla tasa-arvoa -kirjan tasoa pettymyksenä. Kirjoittajat eivät Karjalaisen mukaan tunne kriittistä naistutkimusta eivätkä siihen liittyvää tutkimuksen subjektiivisuuden käsitettä.
Naisliikkeen Tulva-lehti vastasi kirjan saamaan huomioon tekemällä naistutkimuksen arvostelusta teemanumeron. Tulva otsikoi: ''Tulta munille! Jo riittää miesaktivismi''. Se haastatteli neljää naistutkimuksen kriitikkoa ja kirjoitti kustakin pilkka-artikkelin. Tulvan päätoimittajan Anne Moilasen mukaan kritiikissä on kyse vain muutaman ”miesasiahäirikön” hyökkäyksestä. Tutkija Arto Jokinen arvioi, että hyökkäyksen motiivina olisi tiedepoliittinen pyrkimys vähentää naistutkimuksen saamaa julkista tukea.
Keskustelu Ruotsissa
Ruotsissa käyty naistutkimusväittely liittyy keskeisesti naistutkija Eva Lundgreniin, jonka väkivaltatutkimus Slagen dam nimettiin vuoden naisteoksi Ruotsissa vuonna 2002. Tutkimuksen mukaan 46 % naisista joutuu miesten väkivallan kohteeksi.
Politiikan tutkija Bo Rothstein syytti Dagens Nyheterissä maaliskuussa 2005 feministejä sukupuoleen kohdistuvasta syrjinnästä ja huomautti, ettei heidän retoriikkaansa pidettäisi sopivana, jos se kohdistuisi miesten sijaan vaikkapa johonkin etniseen vähemmistöön. Rothstein kuvaili Lundgrenin tekemää väkivaltatutkimusta epätieteelliseksi. Lundgrenin ja Maud Eduardsin tutkimuksen mukaan naisiin kohdistuva väkivalta on miesten normaali piirre, vaikka muiden tutkijoiden mukaan väkivaltaisuuteen vaikuttavat muun muassa mielenterveysongelmat. Rothstein väittää, että Lundgrenin ja Eduardsin puutteellinen tutkimusmetodiikka ja käsitteistön muodostus johtavat vääristeleviin tuloksiin. Rothsteinin mukaan feministiset tutkimukset eivät noudata sitä linjaa, josta on pidettävä kiinni monikulttuurisessa yhteiskunnassa.
Pian Rothsteinin kannanoton jälkeen Ruotsin tv esitti Evin Rubarin radikaalifeminismiä käsittelevän dokumentin Miesvihaajat (Könskriget). Dokumentissa esiintynyt Lundgren väitti, että Ruotsissa toimii lapsia rituaalisesti uhraava satanistinen pedofiiliverkosto. Ohjelmassa haastatellulla rikosasiantuntijalla ei kuitenkaan ollut tietoa tapauksista, joissa lapsia olisi tapettu uhrimenoin. Ohjelmassa naistukijärjestön edustaja siteerasi Lundgrenin teoriaa niin sanotusta normalisoitumisprosessista, jossa miehet aivopesevät naiset hyväksymään heihin kohdistuvan väkivallan ja seksuaalisen alistamisen.
Dokumenttia seurannut kohu johti Lundgrenin tutkimusmateriaalin viralliseen tarkastamiseen. Uppsalan yliopiston nimeämien tarkastajien mukaan Lundgren oli vetänyt liian yksioikoisia johtopäätöksiä tutkimustuloksistaan. Lundgren oli väittänyt, ettei normaalien ja väkivaltaisten miesten välillä ole eroa esimerkiksi alkoholinkäytön suhteen. Hän oli haastatellut kymmenkunta miestä ja naista, jotka asuivat jyrkästi kristillisellä seudulla Norjassa, ja katsonut tulosten olevan yleistettävissä kaikkiin parisuhteisiin. Lundgrenin johtopäätöksellä ei tarkastajien mukaan ollut tukea edes näin puutteellisessa tutkimusmateriaalissa.
Lundgrenin puolelle asettui 14 muuta naistutkijaa, jotka kirjoittivat vastineen Dagens Nyheteriin. Naistutkijoiden mukaan tutkimuksen tarkastajiksi nimetyt valtiotieteilijät olivat tehtävään epäpäteviä, koska heidän oma tutkimuksensa kohdistuu osittain eri tutkimusalalle. Puolustajiensa mukaan Lundgren jatkaa hermeneuttista tutkimusperinnettä, jossa falsifioitavuudella ei ole ”suurempaa merkitystä”. Lundgrenin johtopäätöksissä on kyseessä vain eräs tulkinta asiasta, ja tarkastajien tekemä johtopäätös on samoin vain eräs tulkinta.
Rothsteinin ja Arne Jarrickin mielestä ei ole perusteltua, että naistutkimusta saisivat arvioida vain naistutkijat. He huomauttavat, että Lundgrenin sukupuolisyrjintää ajavalla tutkimuksella on vaikutettu Ruotsin lainsäädäntöön, ja kritisoivat Uppsalan yliopistoa siitä, ettei se ryhtynyt jatkotoimenpiteisiin Lundgrenin suhteen. Rothstein ja Jarrick muistuttavat, että vaikka todisteita suoranaisesta tutkimusvilpistä ei löytynytkään, Lundgren ei suostunut luovuttamaan tarkastajille kaikkea pyydettyä tutkimusmateriaalia. Rothstein kritisoi ruotsalaista naistutkimusta kaiken kaikkiaan laaduttomaksi ja huomauttaa, että lähes puolella sen professoreista ei ole yhtään vertaisarvioidussa tiedelehdessä julkaistua artikkelia, vaikka naistutkimukseenkin erikoistuneita lehtiä on useita.
Keskustelu Norjassa
Norjassa sukupuolentutkimuksen tutkimusprojektin valtiontukea ei jatkettu vuonna 2012 Tiedeneuvoston ehdotuksen mukaisesti. Asiasta vastaavan ministerin mukaan syynä oli budjetin tiukkuus, mutta yleisesti arvellaan, että varsinainen syy oli kansallisen televisiokanava NRK:n tuottaman Brainwash-ohjelmasarjan nostattama keskustelu konstruktionistiselle tutkimukselle ja tasa-arvopolitiikalle myönnetyn tuen tarpeellisuudesta. Pohjoismaiden ministerineuvosto lakkautti myös vuoden 2011 lopussa Oslon yliopiston yhteydessä toimineen pohjoismaisen tasa-arvotiedon keskuksen, NIKK:n.
Parodia-artikkelit
Vuonna 2018 paljastui, että tutkijat Helen Pluckrose, James Lindsay ja Peter Boghossian olivat lähettäneet naistutkimuksen ja sen lähitieteiden lehtiin tekaistuja artikkeleita, joilla he halusivat osoittaa näiden alojen tieteen tekemisen ongelmat. He kirjoittivat 20 artikkelia ja saivat näistä läpi 7. Artikkeleissa oli muun muassa uudelleenkirjoitettu pätkä Adolf Hitlerin teoksestaTaisteluni sekä artikkeli, jossa lihavuutta verrattiin kehonrakennukseen. Huijauksen paljasti The Wall Street Journal -lehti.
Condé Nast Publications
Condé Nast Publications on yhdysvaltalainen aikakauslehtien kustannusyhtiö, joka on osa Advance Publications -mediakonsernia. Yhtiön aikakauslehtiä ovat muun muassa Architectural Digest, Bon Appétit, The New Yorker, Vanity Fair ja Vogue. Aikakauslehtien lisäksi Condé Nast on painanut yritysjulkaisuja ja kehittänyt yli 50 kännykkä- ja tablettisovellusta.
New Yorkissa päämajaa pitävän Condé Nastin perusti vuonna 1909 Condé Montrose Nast, ja se on ollut vuodesta 1959 lähtien Newhouse-mediasuvun omistuksessa. Yhtiötä pidetään yleisesti niin sanottujen lifestyle-aikakauslehtien alkuperäisenä luojana. Condé Nastin aikakauslehtien aihealueita ovat esimerkiksi matkailu, ruoka, koti, kulttuuri ja muoti. Nykyään yhtiö on laajentanut toimintaansa yhä enemmän myös yritysmaailmaan.
Condé Nast siirsi vuonna 2015 päämajansa uuteen One World Trade Centeriin.
Yhtiön nykyiset aikakauslehdet ja verkkojulkaisut
pienoiskuva|upright|Yhtiön entinen päämaja [[Condé Nast Building New Yorkissa.]]
Australianhirvikoira
Australianhirvikoira (Australian Staghound) on australialainen koirarotu. Mikään kenneljärjestö ei ole tunnustanut sitä virallisesti.
Ulkonäkö
Australianhirvikoira vastaa Ison-Britannian lurcheria. Se on karkeakarvainen.
Alkuperä
Rotu polveutuu englanninvinttikoirasta ja skotlanninhirvikoirasta jotka eurooppalaiset uudisasukkaat toivat Australiaan. Se on amerikanhirvikoiran kaukainen sukulainen, mutta sillä on erillinen australialainen sukulinja. Sitä on käytetty metsästykseen 1700-luvun lopusta lähtien, erityisesti jäljestykseen ja näön avulla metsästämiseen.
Vóreia Tzoumérka
Vóreia Tzoumérka ( eli Δήμος Βορείων Τζουμέρκων, Dímos Voreíon Tzoumérkon) on Kreikan kunta, joka sijaitsee Ioánninan alueyksikössä Epeiroksen alueella. Kunnan pinta-ala on 361,5 neliökilometriä ja väkiluku 5 714 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Prámanta.
Vóreia Tzoumérka, "Pohjoinen Tzoumérka", on saanut nimensä sen läpi kulkevasta Athamaniká- eli Tzoumérka-vuorijonosta, samoin kuin sen eteläpuolella sijaitseva Kentriká Tzoumérka, "Keskinen Tzoumérka". Vóreia Tzoumérkan kunta syntyi, kun Kalarítes, Katsanochória, Matsoúki, Prámanta, Syrráko, Tzoumérka ja Vathýpedo yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Vóreia Tzoumérkan kunta muodostuu seitsemästä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Drama Queen Communications
Drama Queen Communications Oy (ent. SFB Agency, ent. Mainostoimisto Satumaa Oy) on pohjoismainen markkinointiviestintätoimisto. Vuonna 2018 Drama Queen työllisti lähes 90 markkinointiviestinnän ammattilaista Turussa, Helsingissä, Tukholmassa ja Kööpenhaminassa. Yrityksen toimitusjohtajana vuodesta 2019 toimii Matias Mero.
Historia
Fuusioituneen Drama Queenin historia alkoi vuonna 1996, kun Mainostoimisto Satumaa Oy perustettiin Turussa. Omistajina ja perustajina toimivat Minna Koivurinta, Jari Salonen ja Juha Saarinen. Mainostoimisto Satumaan toimitusjohtajana toimi Minna Koivurinta ja myöhemmin Marko Edfelt.
Mainostoimisto Satumaa laajentui 2015, kun yritys osti ruotsalaisen Family Busineksen koko osakekannan ja omistajat Mårten Knutsson sekä John Lagerqvist siirtyivät Satumaa Oy:n osakkaiksi. Vuonna 2002 perustettu Family Business oli ollut vähittäiskauppaan erikoistunut mainostoimisto.
Laajentuneena markkinointi- ja viestintäpalveluiden yrityksenä SFB Agency vaihtoi nimensä Drama Queeniksi syksyllä 2018, jolloin Ilona Kangas toimi yrityksen toimitusjohtajana.
Asiakkaat
Drama Queenin suurimpia asiakkaita ovat Pohjoismaissa muun muassa L’Oréal Nordic, Yleinen työttömyyskassa YTK, Geberit, 7-Eleven, Carlsberg ja Hesburger.
Muita yrityksen asiakkaita vuonna 2019 ovat Absolut, Admares, Airbus, Atelier Torbjörn Tillander, Cadmatic, City of Turku, IDO, Keiju, Minttu, Muumimaailma, Neste K, Orkla, Orthex, Perheyritysten liitto, Sony Mobile, Suoma ry., Varma ja Visit Turku.
Aiheesta muualla
Drama Queenin kotisivut