cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Carl Barks
Kulta-aika
1950-luvun puolivälissä Barks alkoi jo hieman väsyä kovaan työtahtiin. Lisäksi Barksia lannisti tarinoiden sensuurihenkinen rajoittaminen. 1950-luvun Yhdysvalloissa sarjakuvia syytettiin haitallisten vaikutteiden antamisesta nuorille, ja myös Disneyn sarjakuvien julkaisija sensuroi tarinoitaan hätävarjelun nimissä. Barks keskittyi Roopen seikkailuihin eksoottisissa maisemissa.
Barks pysyi nimettömänä piirtäjänä aina vuoteen 1957, jolloin ihailijat saivat selville hänen nimensä. Tätä ennen Barks tunnettiin lempinimellä ”Se hyvä Ankka-piirtäjä”. Paljastuksen jälkeen hän alkoi saada ihailijapostia, vaikka ensimmäisiä ihailijakirjeitään hän pitikin pilana. Vuonna 1966 Barks jäi eläkkeelle.
Sarjakuvien jälkeinen aika
thumb|left|upright|Carl Barks Suomen-vierailullaan vuonna 1994. Barks ei lopettanut työtä Disney-hahmojen parissa, vaikka jäi eläkkeelle. Hän teki käsikirjoituksia vuoteen 1974 ja piirsi kansikuvia vuoteen 1969. Suurin osa näistä käsikirjoituksista oli Sudenpentu-aiheisia tarinoita, jotka kuvitti Kay Wright tai Tony Strobl. Myöhemmin nämä Sudenpentu-seikkailut piirsi uudelleen Daan Jippes. Jippesin versioita pidetään huomattavasti Barks-henkisempinä.
Barksin viimeisiksi käsikirjoituksiksi jäivät ”Hevostellen halki historian”, jonka piirsi Barksin työhön valitsema William Van Horn, ja luonnoksen asteelle jäänyt ”Napapiirin postimies”, jonka käsikirjoituksen laativat loppuun Byron Erickson ja John Lustig ja jonka piirsi Daan Jippes.
Vuonna 1971 Carl Barks ryhtyi ihailijansa Glenn Brayn ehdotuksesta maalaamaan omiin ankkatarinoihinsa pohjautuvia öljyväritöitä. Aluksi hän myi maalauksiaan noin 150 dollarilla kappale, mutta nykyään arvokkaimmista on maksettu jopa 150 000 dollaria. Suurin osa näistä maalauksista oli suoria kopioita hänen piirtämistään kansikuvista, vaikka myöhemmin hän maalasi myös löyhästi tarinoihinsa liittyviä maalauksia. Niiden ja niissä esiintyvien hahmojen tekijänoikeudet kuuluivat kuitenkin Disney-yhtiölle, mutta yllättäen yhtiö myönsi Barksille luvan tehdä niistä maalauksia, vaikkei yhtiö ole koskaan myöntänyt vastaavanlaista lupaa kenellekään muulle. Kun maalauksista kuitenkin alettiin tehdä myös luvattomia painokopioita, vuonna 1976 yhtiö kielsi Barksia maalaamasta enää lisää Disney-aiheisia maalauksia. Siihen mennessä hän oli saanut valmiiksi yli 120 maalausta. Sen jälkeen hän maalasi fantasia- ja lännenaiheita.
1980-luvun alussa lupa maalauksiin heltisi jälleen, ja Barks jatkoi niiden tekemistä. Samalla myös maalausten arvo kohosi huimasti, ja lisenssin omistava Another Rainbow -yhtiö alkoi julkaista litografioita näistä maalauksista. Kaikki painolaatat on tuhottu lukuun ottamatta viittä ensimmäistä, jotka on naarmutettu käyttökelvottomiksi ja säilötty muistoina Disney-yhtiön arkistoihin.
Barksin piirtämistä alkuperäissivuista on jäljellä vain murto-osa, sillä Disney-yhtiö poltti ja hävitti suuren osan alkuperäispiirroksistaan tilanpuutteen vuoksi.
Viimeiset vuodet
Vuonna 1991 Barks sai Disney Legends -palkinnon, joka annetaan ansioituneesta työstä Disney-yhtiön hyväksi. Kolme vuotta myöhemmin Barks teki ensimmäisen matkansa ulkomaille. Matkalla hän kävi yhdessätoista Euroopan maassa: Islannissa, Norjassa, Tanskassa, Suomessa, Ruotsissa, Puolassa, Saksassa, Italiassa, Ranskassa, Alankomaissa ja Britanniassa. Viimeisenä Disney-aiheisena teoksenaan hän kirjoitti ylistysrunon ”Oodi Disneyn ankoille”. Kyseinen kirjoitus on julkaistu muun muassa Aku Ankka -lehden numerossa 26/1999.
Barks kuoli kotonaan Oregonin Grants Passissa leukemiaan 99-vuotiaana vuonna 2000.
Barksin vaikutus Aku Ankkaan
Barksin vaikutus Aku Ankka -sarjakuviin on erittäin suuri. Lähes jokainen piirtäjä pitää häntä esikuvanaan. Heistä tunnetuin on Don Rosa, jonka tarinoista vain harva on ristiriidassa Barksin tarinoiden kanssa. Myös monet muut Disney-piirtäjät, kuten Romano Scarpa ja Daan Jippes, ovat sanoneet Barksin olleen heidän suurin vaikuttajansa.
Barks keksi Akun, ankanpoikien ja naisystävä Iineksen hahmojen rinnalle useita lisähenkilöitä. Erityisen merkittäväksi muodostui Akun eno Roope Ankka. Barksin mukaan Roope on nimenomaan Akun äidin veli, mutta Ankkalinnan enot on käännetty Suomessa perinteisesti sediksi. Aluksi Roopen oli tarkoitus olla vain sivuhahmo ainoastaan tarinassa ”Joulu Karhuvuorella”. Myös Roopen viholliset Karhukopla, Milla Magia ja Kulta-Into Pii ovat Barksin luomia hahmoja, samoin keksijä Pelle Peloton ja hyväonninen Hannu Hanhi. Roopen vihollisista myös Kroisos Pennonen on Barksin luoma hahmo, vaikka Barks itse käyttikin hahmoa vain kerran tarinassa ”Ihmebentsiini”.
Barks myös kehitti ankanpoikien Tupun, Hupun ja Lupun luonteita. Sudenpennut-järjestö ja heidän tietopakettinsa Sudenpentujen käsikirja oli Barksin keksintö.
Kaikki nämä Aku Ankka -sarjakuvatarinoiden peruskaavat ovat Barksin kynästä.
Barks oli ensimmäinen merkittävä pitkiä Aku Ankka -tarinoita piirtänyt taiteilija. Ennen häntä Aku Ankan seikkailut olivat lähinnä Al Taliaferron strippejä ja sitä ennen pieniä sivuosia muissa Disney-sarjakuvissa ja -piirroselokuvissa. Näissä sivuosissa Aku useimmiten seikkaili Mikki Hiiren ja Hessu Hopon kanssa, kunnes Barksin ansiosta Ankka- ja Hiiri-maailmat erkaantuivat toisistaan lähes kokonaan. Barks loi Aku Ankasta hahmona suositumman kuin Mikki Hiiri. Barks piirsi elämänsä aikana vain yhden Mikki-tarinan, ”Punaisen hatun arvoituksen”.
Aku Ankan ja Roope-sedän työ- ja elämänkokemukset ovat saaneet vaikutteita Barksin omasta elämästä. Barks totesi, että Akun toistuva epäonni ja ajautuminen työpaikasta toiseen muistuttavat häntä itseään ennen piirtäjän uraansa. Barks muisteli omia hanttihommiaan ankeana raatamisena, ja sarjakuvauransa aikana hän ei tiettävästi pitänyt kertaakaan lomaa. Silti hän korosti usein sarjoissaan kovan työnteon tärkeyttä. Barks oli itse poliittiselta kannaltaan oikeistolainen, lähellä republikaaneja.
Sensuuri
Yhdysvalloissa sarjakuvasensuuri oli hyvin tarkkaa 1950-luvulla. Suomalainen Aku Ankan toimitus on aina ollut sallivampi Carl Barksin sarjakuvien suhteen. Muun muassa Takaisin Klondikeen sai ensijulkaisunsa puolta sivua vaille alkuperäisessä asussa Suomessa. Suomi oli ensimmäinen maa, joka julkaisi tuon kuuluisan tarinan kokonaisena, lukuun ottamatta puuttuvaa sivun puolikasta, jonka Barks piirsi ulkomuistista. Toisessa tapauksessa Disney-arkistoista löytyi tarina ”Maitomies”, joka sai ensiesityksensä alkuperäisasussaan Suomen Aku Ankka -lehden 40-vuotisjuhlanumerossa.
Tässä on lueteltuina joitakin tunnetuimmista sensuroinneista:
Barks on myös joutunut itse sensuroimaan omia tarinoitaan. Yksi esimerkki siitä on ”Aku Ankka ja Zombi”, jossa Barks muun muassa poisti zombilta rasistisiksi katsotut teroitetut hampaat ja piirsi zombille pupillit (pelkkiä valkuaisia pidettiin liian pelottavina) ja vain puoliksi avoimet silmät. Myöhemmin Don Rosa on piirtänyt samaisen hahmon omaan tarinaansa Maailman rikkain ankka, mutta tässä kertomuksessa Zombilla on alkuperäiset, kokonaan avoimet ja valkoiset silmät.
Hahmot ja paikat
Barks kehitti Ankkalinnan miljöön ja suuren osan sen keskeisistä hahmoista. Seuraavassa luettelossa mainitut henkilöt sekä rakennus ja rikollisryhmä ovat hänen keksimiään, ja ne esiintyivät ensimmäisen kerran alla mainituissa tarinoissa:
Barksin työn jatkaminen
Monet myöhemmät Ankka-piirtäjät ovat saaneet vaikutteita Barksilta. Barks itse arvosti seuraajistaan eniten Vicaria, Daan Jippesiä ja William Van Hornia. Jippes valittiin piirtämään uudelleen Barksin käsikirjoittamat sarjat. Don Rosa teki paljon Barksin tarinoihin liittyviä tarinoita, ”jatko-osia”, esimerkiksi ”Takaisin Xanaduun”, jossa Roope, Aku ja ankanpojat palaavat satumaiseen Tralla La’han.
Merkitys
Sarjakuva-alan uutislehden The Comics Journalin toimituksen vuonna 1999 tekemässä luettelossa ”Vuosisadan englanninkielisen sarjakuvan 100 parasta” Carl Barksin Aku Ankka sijoittui seitsemänneksi. Viihdesarjakuvista sen edelle asetettiin vain Charles Schulzin Tenavat.
Kirjailija Neil Gaimanin mukaan Carl Barks oli yksi suurista lastenkirjailijoista Tove Janssonin ja Kenneth Grahamen kaltaisten tekijöiden rinnalla. Sarjakuvakriitikko Ville Hännisen mukaan Carl Barksin sarjakuvat täyttävät klassikon tunnusmerkit. Tarinat ovat kestäneet aikaa, koska Barks ei aliarvioinut lukijaa. Toimittaja Juri Nummelinin mukaan Disney-sarjakuvassa päällimmäisiä tunnetiloja ovat ihmisten välinen viha ja kateus. Barksilla ne eivät tunnu vastenmielisiltä, koska hän käsittelee näitä aiheita klassisen tragedian keinoin. Barks onnistuu yhdistämään lastensarjakuvan sekä yksilöiden suhteita todenmukaisesti kuvaavan aikuisten kirjallisuuden. Barksin luomat hahmot ovat Nummelinin mukaan välittömästi tunnistettavissa lukijassa itsessään.
Uudelleenjulkaisut
Kaikki Barksin piirtämät Disney-sarjat on julkaistu The Carl Barks Library -nimisessä kokoelmassa. Myöhemmin Fantagraphics on julkaissut Barksin kokoelmia englanniksi.
Suomeksi pelkästään Barksin tarinoita sisältäviä kirjasarjoja on julkaistu useita. Aku Ankan parhaat sisälsi lyhyitä tarinoita Barksin kultakaudelta. Aku Ankan juhlasarjat ja Ankalliskirjasto olivat kymmenosaisia kovakantisia sarjoja. Barksin tarinoita on julkaistu myös useissa erillisteoksissa ja murreversioina. Rajoitettuna painoksena julkaistu Carl Barksin kootut sisälsi kaikki Barksin Disney-sarjat. Vuonna 2014 alkoi julkaisusarja nimeltä Carl Barksin parhaat sarjat.
Lantakaulussieni
Lantakaulussieni (Protostropharia semiglobata, syn. Stropharia semiglobata) on syötäväksi kelpaamaton, lannassa viihtyvä sittakaulussienilaji. Laji saattaa olla lievästi myrkyllinen. Lantakaulussieni ovat tunnistettavissa jalan renkaista.
Asterix ja ennustaja
Asterix ja ennustaja on Asterix seikkailee -sarjan 19. julkaistu osa. Alkuperäinen ilmestymisvuosi Ranskassa oli 1972, ja Suomessa 1975.
Juoni
Gallialaiskylään saapuu matkailija Propellix, joka väittää olevansa ennustaja. Kyläläiset uskovat hänen väittämiinsä ennustuksiin ja tarjoavat hänelle vastineeksi ruokaa ja lahjoja. Asterix, joka ei suostu uskomaan ennustuksia, kehittää suunnitelman, jonka avulla paljastaa Propellix ihmisten hyväntahtoisuutta hyväkseen käyttäväksi huijariksi. Myös roomalaiset kiinnostuvat Propellixista.
Valtion taloudellinen tutkimuskeskus
Valtion taloudellinen tutkimuskeskus (lyhenne VATT, ) on soveltavan taloustieteellisen tutkimuksen asiantuntijayksikkö. VATT tuottaa tieteellistä tutkimusta ja tutkimukseen perustuvaa analyysiä edistääkseen tietoon pohjautuvaa käytännön talouspolitiikkaa, ja keskustelua talouspolitiikan vaihtoehdoista.
VATT perustettiin vuonna 1990 kun valtiovarainministeriön suunnittelusihteeristö ja Taloudellisen suunnittelukeskus yhdistettiin. Vuonna 2016 VATT:n vuosibudjetti oli 5,5 miljoonaa euroa, joista 2/3 tulee valtion budjetista ja 1/3 on kilpailtua tutkimusrahaa. Vuoden 2016 lopussa tutkimuskeskuksessa työskenteli noin 50 henkilöä, joista 40 oli tutkijoita.
Tutkimuskeskus toimii valtiovarainministeriön hallinnonalalla. VATT sijaitsee Helsingin keskustassa Arkadiankadulla Economicum-rakennuksessa. Samassa rakennuksessa toimii myös kolme yliopistollisen taloustieteen laitosta (Helsingin yliopisto, Aalto ja Hanken).pienoiskuva|VATT sijaitsee Economicum-rakennuksessa Helsingin Arkadiankadulla.
Tutkimus
VATT:lla on vahva osaaminen mikrotaloustieteellisessä tutkimuksessa, jossa ennakoidaan tai arvioidaan tieteellisin menetelmin ja tyypillisesti laajoja rekisteriaineistoja käyttäen, minkälaisia vaikutuksia erilaisilla politiikkamuutoksilla on esimerkiksi yksilöiden, kotitalouksien tai yritysten käyttäytymiseen. VATT:n tutkijoiden tutkimustuloksia julkaistaan säännöllisesti kansainvälisissä tiedejulkaisuissa. VATT:ssa valmistuu vertaisarvioitujen artikkeleiden lisäksi kansainvälisiä ja kotimaisia työpapereita, keskustelupapereita, raportteja ja selvityksiä. Tutkimustyön ohella VATT toimii asiantuntijana päätöksenteon valmistelussa ja talouspolitiikan arvioinnissa. VATT:n tutkijat toimivat eduskunnan valiokuntien käyttäminä asiantuntijoina ja pitävät vuositasolla noin 500 erilaista esitystä, luentoa ja puheenvuoroa asiantuntijakuulemisissa. Tutkijat toimivat erikoisalansa asiantuntijoina myös mediassa.
VATT julkaisee neljää tutkimussarjaa. Lisäksi VATT:n 3-4 kertaa vuodessa julkaistavat, suomenkieliset Policy Brief -artikkelit esittelevät taloustieteellisiä näkökulmia ajankohtaisiin yhteiskunnallisiin kysymyksiin. Tutkimustoiminta koostuu viidestä pääteemasta:
Ylijohtajat
VATT:n ylijohtajan virkakausi on viisivuotinen.
VATT:n neuvottelukunta 2016-2018
Neuvottelukunta toimii ylijohtajan tukena ja haastajana VATT:n strategisessa kehittämisessä.
Narsingh Pancham Yadav
Narsingh Pancham Yadav (s. 6. elokuuta 1989 Varanasi, Uttar Pradesh ) on intialainen vapaapainin MM-mitalisti ja Aasian-mestari.
Yadav saavutti 74 kg:n sarjassa MM-kilpailuissa pronssia Las Vegasissa 2015 ja sijoittui viidenneksi Budapestissa 2013. Lontoon olympialaisissa 2012 hän oli kolmastoista.
Yadav voitti 74 kg:n sarjassa Aasian-mestaruuden New Delhissä 2010 ja sai pronssia Dohassa 2015. Hän sijoittui Aasian-mestaruuskilpailuissa viidenneksi vapaapainin 84 kg:n painoluokassa New Delhissä 2013 ja kreikkalais-roomalaisen painin 80 kg:n sarjassa 2015. Aasian-kisoissa hän saavutti pronssia vapaapainin 74-kiloisissa Incheonissa 2014.
Dopingkäry
Yadav antoi positiivisen doping-näytteen vuonna 2016. Hän väitti joutuneensa sabotaasin uhriksi ja Intian antidopingtoimisto vapautti hänet dopingepäilyksistä. Maailman antidopingtoimisto WADA kuitenkin valitti tapauksesta urheilun kansainväliseen vetoomustuomioistuimeen, joka ei uskonut Yadavin sabotaasiselitystä ja antoi hänelle neljän vuoden kilpailukiellon.
Karsinnat jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailuihin 2020 – Lohko F
Lohko F karsinnoissa jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailuihin 2020 oli yksi kymmenestä karsintalohkosta, jolla ratkaistiin pääsy Euroopan-mestaruuskilpailuihin 2020. Lohkossa pelasivat Färsaaret, Malta, Norja, Romania, Espanja ja Ruotsi.
Espanja ja Ruotsi etenivät kahtena parhaiten sijoittuneena joukkueena lopputurnaukseen.
Solmu (matematiikkalehti)
Solmu on matematiikasta kiinnostuneille tarkoitettu, vuonna 1996 perustettu lehti, jota julkaistaan sekä verkkoversiona että kolmesti vuodessa ilmestyvänä paperiversiona. Artikkelit ovat tasoltaan lukiolaisille, joskus myös edistyneille peruskoululaisille sopivia. Solmun taustalla on joukko pääasiassa eri yliopistoja edustavia matemaatikoita, ja sitä ovat rahoittaneet mm. Nokia, Opetusministeriö ja erinäiset rahastot. Aiemmin Solmun sivut olivat Helsingin yliopiston matematiikan laitoksen palvelimella.
Heino Kaski
Ura ja elämä
Heino Kasken vanhemmat olivat lukkari, director cantus Daniel Kaski ja Anna Maria o.s. Krogerus. Poika sai musiikinopetusta isältään ja oppi soittamaan viulua.
Kaski piti yhdeksän sävellyskonserttia Helsingissä sekä muutamia muualla Suomessa.
Opintojensa jälkeen vuonna 1926 Kaski alkoi elättää itseään opettamalla pianonsoittoa ja laulua Sivistysjärjestöjen kansankonservatoriossa ja Helsingin kansakoulussa. Hän sai director musices -arvonimen vuonna 1941, ja hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla 1950. Kaski kuoli Helsingissä 19. syyskuuta 1957, päivä ennen Jean Sibeliuksen kuolemaa.
Kasken mukaan nimetty Heino Kasken katu sijaitsee Helsingin Jätkäsaaressa.
Cole Hauser
Cole Kenneth Hauser (s. 22. maaliskuuta 1975 Santa Barbara, Kalifornia) on yhdysvaltalainen elokuva- ja televisionäyttelijä.
Hauserin vanhemmat ovat Cassie Warner ja Wings Hauser. Hänellä on kolme sisarusta: Tao, Vanessa ja Jesse. Hauser on naimisissa Cynthia Danielin kanssa ja heillä on kaksi poikaa (s. 2004 ja 2008).
Australiankorppi
Australiankorppi (Corvus coronoides) on varisten heimoon kuuluva Australian kotoperäinen varpuslintu. Nimialalaji coronoides elää mantereen kaakkois- ja eteläosissa, ja alalaji perplexus Lounais-Australiassa. Nicholas Aylward Vigors ja Thomas Horsfield kuvailivat lajin holotyypin Uuden Etelä-Walesin Parramattasta vuonna 1827.
Yleisurheilun alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut 1970
Vuoden 1970 yleisurheilun alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut käytiin Pariisissa, Ranskassa.
Mestarien liigan kausi 2013–2014
Mestarien liigan kausi 2013–2014 oli Mestarien liigan 22. kausi, ja Euroopan parhaiden joukkueiden kesken pelattavan jalkapallocupin 59. kausi. Puolustavana mestarina kauteen lähti saksalainen Bayern München. Loppuottelu pelattiin 24. toukokuuta 2014 Estádio da Luzilla Portugalin pääkaupungissa Lissabonissa.
Joukkueiden jako
Mestareiden liigaan osallistui yhteensä 76 joukkuetta UEFA:n 52 jäsenmaasta. Poikkeuksena Liechtenstein, jossa ei järjestetä kansallista mestaruussarjaa ja Gibraltar, josta tuli UEFA:n jäsen vasta toukokuussa 2013.
UEFA:n jäsenmaat oli pisteytetty UEFA:n maapisterankingin mukaan, mikä määrittää sen montako joukkuetta kunkin maan jäsenliitosta pääsee Mestareiden liigaan. Paikat Mestareiden liigassa jaettiin seuraavasti:
Joukkueet
Joukkueen sijoitus kansallisessa liigassa edellisenä kautena on merkitty sulkuihin. (M = hallitseva mestari).
Ohjelma
Kaikki turnaukseen liittyvät arvonnat suoritettiin UEFA:n pääkonttorissa Nyonissa, Sveitsissä, ellei toisin mainita.
Ensimmäinen karsintakierros
Ensimmäisen ja toisen karsintakierrosten arvonta suoritettiin 24. kesäkuuta 2013. Ensimmäiset osaottelut pelattiin 2. heinäkuuta 2013. Toiset osaottelut pelattiin 9. heinäkuuta 2013.
Toinen karsintakierros
Ensimmäiset osaottelut pelattiin 16. ja 17. heinäkuuta 2013. Toiset osaottelut pelattiin 23. ja 24. heinäkuuta 2013.
Kolmas karsintakierros
Kolmas osio jakautuu kahteen erilliseen osioon – mestarien karsintaan ja hyvin sijoittuneiden karsintaan. Molempien osioiden häviäjät pääsevät Eurooppa-liigan play-off -kierrokselle.
Kolmannen karsintakierroksen arvonta suoritettiin 19. heinäkuuta 2013. Ensimmäiset osaottelut pelattiin 30. ja 31. heinäkuuta 2013. Toiset osaottelut pelattiin 6. ja 7. elokuuta 2013.
!colspan="5"|Mestarit
!colspan="5"|Hyvin sijoittuneet
Play-off -kierros
Play-off -kierros jakautuu kahteen osioon: mestareiden ja hyvin sijoittuneiden osioon. Kummankin osion häviäjät siirtyvät Eurooppa-liigan kauden 2013–2014 lohkovaiheeseen.
Play-off -kierroksen arvonta suoritettiin 9. elokuuta 2013. Ensimmäiset osaottelut pelattiin 20. ja 21. elokuuta 2013. Toiset osaottelut pelattiin 27. ja 28. elokuuta 2013.
!colspan="5"|Mestarit
!colspan="5"|Hyvin sijoittuneet
Lohkovaihe
Joukkueet jaetaan kahdeksaan neljän joukkueen lohkoon, joissa lohkojen joukkueet pelaavat toisiaan vastaan koti- ja vierasottelun. Jokaisen lohkon kaksi parasta pääsevät pudotuspelien neljännesvälieriin. Lohkon kolmanneksi sijoittuvat pääsevät Eurooppa-liigan kauden 2013–2014 ensimmäiselle pudotuspelikierrokselle ja neljänneksi sijoittuvat putoavat pois.
Jos lohkoissa päädytään tasapisteisiin, lohkosijoitukset ratkaistaan seuraavasti:
Lohko A
P = pisteet, O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko B
P = pisteet, O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko C
P = pisteet, O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko D
P = pisteet, O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko E
P = pisteet, O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko F
P = pisteet, O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Lohko G
P = pisteet, O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Koripallon maailmanmestaruuskilpailut 1970
Vuoden 1970 koripallon maailmanmestaruuskilpailut pelattiin Jugoslaviassa 10.-24. toukokuuta. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun MM-turnaus pelattiin Etelä-Amerikan ulkopuolella. Kisojen lopputurnaukseen selviytyi 13 maata. Mestaruuden voitti isäntämaa Jugoslavia ensimmäisen kerran historiassaan, hopeaa saavutti Brasilia ja pronssia Neuvostoliitto. Turnauksen korikuningas oli Etelä-Korean Sin Dong-pa ja arvokkain pelaaja Neuvostoliiton Sergei Belov.
Sijoitukset
thumb|right|250px|MM-turnauksen ratkaisuottelut pelattiin [[Ljubljanan Hala Tivolissa.]]
Mestarien liigan kausi 2013–2014
Lohko H
P = pisteet, O = ottelut, V = voitot, T = tasapelit, H = häviöt, TM = tehdyt maalit, PM = päästetyt maalit, ME = maaliero
Neljännesvälierät
Neljännesvälieräparien arvonta suoritettiin 16. joulukuuta 2013. Ensimmäiset osaottelut pelattiin 18., 19., 25. ja 26. helmikuuta 2014. Toiset osaottelut pelattiin 11., 12., 18. ja 19. maaliskuuta 2014.
Puolivälierät
Puolivälieräparien arvonta suoritettiin 21. maaliskuuta 2014. Ensimmäiset osaottelut pelattiin 1. ja 2. huhtikuuta 2014. Toiset osaottelut pelattiin 8. ja 9. huhtikuuta 2014.
Välierät
Välieräparien arvonta suoritettiin 11. huhtikuuta 2014. Ensimmäiset osaottelut pelattiin 22. ja 23. huhtikuuta 2014. Toiset osaottelut pelattiin 29. ja 30. huhtikuuta 2014.
Loppuottelu
Loppuottelu pelattiin 24. toukokuuta 2014 Estádio da Luzilla, Lissabonissa.
Kelpo Gröndahl
Kelpo Olavi Gröndahl (28. maaliskuuta 1920 Pori – 2. elokuuta 1994 Pori) oli suomalainen painin olympiavoittaja ja poliitikko. Gröndahl voitti kreikkalais-roomalaisen painin olympiakultaa 87 kg:n sarjassa vuonna 1952 Helsingin kesäolympialaisissa. Urheilu-uransa jälkeen hän toimi SKDL:n kansanedustajana vuosina 1962–1970. Gröndahl asui koko ikänsä Porin Reposaaressa työskennellen satamatyömiehenä, kalastajana ja satamavalvojana. Reposaaren Kuntoa edustanut Gröndahl on Tapio Rautavaaran ja Marjut Roligin ohella kolmas Työväen Urheiluliiton olympiavoittaja.
Mestarien liigan kausi 2013–2014
Tilastot
Parhaat maalintekijät ja syöttäjät Mestarien liigan kaudella 2013–2014 (vain lohkovaihe ja pudotuspelit):
Neljä kvartettoa
Neljä kvartettoa on T. S. Eliotin vuonna 1943 ilmestynyt runokokoelma. Kokoelman osat Burnt Norton, East Coker, The Dry Salvages ja Little Gidding ilmestyivät alun perin itsenäisinä teoksina vuosina 1936–1942. Eliot piti kokoelmaa päätyönään.
Mestarien liigan kausi 2013–2014
Parhaat maalintekijät
*= Mestarien liigan ennätys: Eniten maaleja yksittäisellä kaudella. | Lähde: Goals scored UEFA. Viitattu 1.6.2014.
Kelpo Gröndahl
Urheilu-ura
Kelpo Gröndahlin vanhemmat olivat satamatyömies Selim (Selmi) Nikolai Gröndahl (s. 1895) ja Armida Aleksandra Lindroos (1898–1978). Heidän perheeseensä syntyi yhdeksän lasta. Selim harrasti painia Reposaaren Kisassa, jonka viranomaiset lakkauttivat kommunistilakien nojalla vuonna 1931. Kelpo puolestaan aloitti painiharrastuksensa Kisan seuraajaksi 1932 perustetussa Reposaaren Kunnossa, jota hän edusti koko uransa ajan. Kansallisiin kilpailuihin Gröndahl osallistui ensimmäistä kertaa vasta 1937, jonka jälkeen hän kiersi lukuisia painikisoja hyvällä menestyksellä. Ennen sotavuosia häntä pidettiin yhtenä TUL:n lupaavimmista raskaan keskisarjan painijoista.
Suorittaessaan varusmiespalvelusta 1940–1941 Gröndahl sairastui tuberkuloosiin, minkä vuoksi hänen harjoitteluunsa tuli parin vuoden tauko. Jatkosodassa Gröndahl palveli Karhumäen suunnalla, jossa hän asemasotavaiheen aikana aloitti painimisen uudelleen. Gröndahl teki läpimurron kansalliselle huipulle vuonna 1943, jolloin hän Arvo Leinosen kehotuksesta osallistui lokakuussa Vuoksenniskalla pidettyihin SM-kisoihin ja voitti raskaan keskisarjan finaalissa hallitsevan mestarin Viljo Lindqvistin. SM-painien jälkeen Gröndahl valittiin Suomen painimaajoukkueeseen, joka kohtasi Ruotsin Tukholmassa järjestetyssä maaottelussa. Vuonna 1944 hän voitti kenttäarmeijan mestaruuden Karhumäen kisoissa. Kotiuduttuaan Gröndahl kärsi joulukuussa 1944 SM-painien finaalissa yllätystappion Samuli Mäkelälle. Vuoden 1945 SM-kisoista Gröndahl jäi pois sairastelun vuoksi, mutta palasi jälleen mestariksi 1946.
TUL:n ja SVUL:n urheilijat eivät poliittisista syistä kilpailleet toisiaan vastaan lähes 20 vuoteen, kunnes 1930-luvun lopulla liitot ryhtyivät neuvottelemaan eri lajien yhteistyöstä. Lähentyminen oli mahdollistanut yhteiset kilpailut jo sotavuosina, ja 1947 solmitun yhteistyösopimuksen myötä TUL:n painijat pääsivät ensimmäistä kertaa myös kansainvälisiin arvokilpailuihin. Gröndahlin teki arvokisadebyyttinsä vuoden 1947 EM-kisoissa Prahassa häviten molemmat ottelunsa. Lontoon kesäolympialaisissa 1948 Gröndahl selvisi loppuotteluun, mutta kärsi tappion Ruotsin Karl-Erik Nilssonille tuomariäänin 3–0. Gröndahl hallitsi kamppailua, mutta menetti voiton, kun Nilsson teki ottelun ainoan heittoyrityksen. Suomalaisten mielestä kyseessä oli tuomarivirhe.
SVUL:n irtisanottua yhteistoimintasopimuksen lokakuussa 1949, TUL:n edustajat eivät päässeet maaliskuussa 1950 Tukholmassa pidettyihin MM-kisoihin. Gröndahlille tilanne oli karvas pettymys, sillä hän oli harjoitellut hyvin ja kertoi olevansa elämänsä kunnossa. Uuden sopimuksen myötä TUL:n urheilijat olivat kaksi vuotta myöhemmin mukana Helsingin olympialaisissa, joissa Gröndahl oli suomalaisten suurin painin mitalitoivo. Maaliskuussa 1952 neljä kisoihin tähtäävää TUL:n painijaa osallistui harjoitusleirille Pajulahden urheiluopistolla, mutta Gröndahl ei ollut mukana. Liiton sosialidemokraattinen johto ei järjestänyt kommunisteja edustaneelle Gröndahlille taloudellista tukea, minkä johdosta hänen oli leirin sijasta jatkettava päivätöitään satamassa. Gröndahl jätti väliin myös Suomen Painiliiton viimeistelyleirin, ja hioi olympiakuntoaan töidensä ohessa. Vuonna 1972 antamassaan radiohaastattelussa Gröndahl syytti Painiliiton johtoa ja erityisesti puheenjohtaja Arvo Himbergiä painostuksesta, jolla pyrittiin estämään TUL:n painijoiden valinta kisoihin.
Painiturnauksen käynnistyttyä Gröndahl eteni helposti välierään, jossa hän kukisti Lontoon finaalivastustajansa Karl-Erik Nilssonin. Loppuottelussa Gröndahl sai vastaansa Neuvostoliiton Šalva Tšihladzen, joka hävisi tuomariäänin 2–1. Gröndahlin mukaan tasainen mittelö ratkesi hänen voitokseen, koska tuomaristossa oli kaksi isäntämaan urheilijaa suosinutta länsimaiden edustajaa. Gröndahl ei osallistunut presidentti J. K. Paasikiven kultamitalisteille tarjoamalle illalliselle, vaan matkusti kotiinsa Reposaareen. Joidenkin väitteiden mukaan tilaisuus ei kiinnostanut häntä, mutta syyksi on myös kerrottu, ettei kutsu saapunut perille. Kisojen jälkeen sosialidemokraatit jatkoivat Gröndahlin hyljeksintää, sillä esimerkiksi TUL-lehti ei juurikaan kirjoittanut olympiavoittajasta. Suomen Sosialidemokraatti puolestaan järjesti vuoden 1952 talvi- ja kesäkisojen kultamitalisteista yleisöäänestyksen, jonka voittajasta kuvanveistäjä Wäinö Aaltonen teki rintakuvan. Gröndahl sai eniten ääniä, mutta kilpailutoimikunnan päätöksellä malliksi tuli toiseksi eniten ääniä saanut Veikko Hakulinen, joka ei edes ollut TUL:n urheilija. Gröndahl nimettiin kuitenkin TUL:n vuoden urheilijaksi, ja Urheilutoimittajien liitto valitsi hänet vuoden parhaaksi painijaksi sekä neljänneksi parhaaksi urheilijaksi.
Politiikka
Gröndahl kiinnostui politiikasta jo nuorena isänsä vaikutuksesta. Selim Gröndahl oli sisällissodan aikana Reposaaren punakaartin jäsen, joka sai toiminnastaan kolmen vuoden vankeustuomion paikallisen suojeluskunnan vaatiessa jopa kuolemanrangaistusta. Myöhemmin 1920-luvulla Selim oli mukana kunnallispolitiikassa. Kun kommunistien toiminta laillistettiin jatkosodan jälkeen, Kelpo Gröndahl liittyi SKP:n Reposaaren osastoon, jonka puheenjohtajaksi hänet valittiin 1948. Samana vuonna Gröndahl valittiin myös Porin kaupunginvaltuustoon SKDL:n edustajana.
Kansanedustajaksi Gröndahl nousi vuonna 1962. Hän uusi paikkansa eduskunnassa 1966, mutta putosi SKP:n hajaannuksen myötä vuoden 1970 vaaleissa. Gröndahlista liikkuvat tarinat väittävät, ettei hän olisi pitänyt eduskunnassa yhtään puhetta, mutta valtiopäiväasiakirjojen mukaan Gröndahl käytti yhdeksän puheenvuoroa. Presidentin valitsijamiehenä Gröndahl oli vuosina 1956, 1962 ja 1968. Kansanedustajakautensa jälkeen hän oli vielä Porin kaupunginhallituksen jäsen 1971–1984.
Slummien miljonääri
Slummien miljonääri on vuonna 2008 ensi-iltansa saanut Danny Boylen ohjaama brittiläinen draamaelokuva. Se pohjautuu Vikas Swarupin esikoisromaaniin Tyhjentävä vastaus eli Kuka voittaa miljardin?. Elokuvan pääosissa ovat Dev Patel ja Freida Pinto. Elokuva oli kansainvälinen menestys ja sai runsaasti palkintoja, muun muassa kahdeksan Oscar-palkintoa, seitsemän Baftaa ja viisi Golden Globea. Elokuva perustuu television Haluatko miljonääriksi? -tietokilpailuun.
Kelpo Gröndahl
Politiikka
Gröndahl työskenteli isänsä ja isoisänsä tavoin kalastajana sekä satamatyömiehenä Reposaaren satamassa. Vuonna 1953 hän sai viran Porin sataman satamavalvojana hoitaen sitä vuoteen 1980 saakka. Vuonna 1982 Gröndahlille myönnettiin Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun kultainen ansioristi, ja 1993 hän sai kunnallisneuvoksen arvonimen. Kelpo Gröndahl kuoli 74-vuotiaana elokuussa 1994. Hänet on haudattu Reposaaren hautausmaalle.
Yksityiselämä
Gröndahlin puoliso oli Anja Sylvia Nieminen (1925–2017), jonka kanssa hän avioitui 1945. Heillä oli neljä lasta.
Berhane Adere
Berhane Adere (s. 21. heinäkuuta 1973 Shewa, Etiopia) on etiopialainen kestävyysjuoksija.
Adere aloitti kilpailemisen kansainvälisissä arvokilpailuissa vuonna 1991, jolloin hän sijoittui Antwerpenin maastojuoksun MM-kisoissa pitkällä matkalla 34:nneksi. Seuraavana vuonna hän oli Bostonin maastojuoksun MM-kisoissa pitkän matkan 38:s. Vuonna 1993 hän voitti Afrikan mestaruuden 10 000 metrin juoksussa ja sijoittui 3 000 metrillä viidenneksi. Samana vuonna hän osallistui Stuttgartin MM-kisoihin, mutta jäi 10 000 metrillä alkueriin ajalla 33.20,62. Vuoden 1995 Göteborgin MM-kisoissa hän karsiutui 10 000 metrin alkuerissä. Vuonna 1996 Adere sijoittui Stellenboschissa maastojuoksun MM-kisojen pitkällä matkalla kymmenenneksi. Samana vuonna hän oli Atlantan olympialaisissa 10 000 metrillä kahdeksastoista ajalla 32.57,35 ja maantieviestijuoksun MM-kisoissa mukana voittamassa kultaa.
Adere osallistui vuonna 1997 Torinon maastojuoksun MM-kisojen pitkälle matkalle, jolla sijoittui neljänneksitoista. Samana kesänä hän oli Ateenan MM-kisoissa 10 000 metrillä neljäs ajalla 31,48,95. Saman vuoden yleisurheilun GP-finaalissa hän sijoittui 5 000 metrillä viidenneksi ajalla 15.26,51. Vuonna 1998 hän voitti Afrikan mestaruuden 5 000 metrillä sekä sijoittui Johannesburgissa yleisurheilun maailmancupin 5 000 metrillä kolmanneksi. Vuonna 1999 hän sijoittui Sevillan MM-kisoissa 10 000 metrillä seitsemänneksi ajalla 31.32,51. Vuonna 2000 hän oli Vilamourassa maastojuoksun MM-kisojen pitkällä matkalla neljästoista. Samana kesänä hän sijoittui Sydneyn olympialaisissa 10 000 metrillä 12:nneksi. Adere voitti ensimmäisen MM-mitalinsa vuoden 2001 Edmontonin MM-kisoissa sijoittumalla 10 000 metrin juoksussa toiseksi. Myöhemmin samana vuonna hän juoksi IAAF:n GP-finaalissa 3 000 metrin juoksussa neljänneksi ajalla 9.32,27 sekä voitti puolimaratonin MM-kisoissa Bristolissa pronssia ajalla 1.08.17.
Santech Micro Group Finland
Santech Micro Group Finland Oy (lyhyesti SMG Finland) oli osa pohjoismaiden suurinta tietotekniikan tukkuria. Yrityksen juuret olivat vuonna 1976 perustetussa Amertronics Oy:ssä .
Berhane Adere
Adere juoksi 2008 Lontoon maratonilla seitsemänneksi ajalla 2.27.42.
Adere työskentelee Etiopiassa UNICEFin hyvän tahdon lähettiläänä lasten puolesta.
Santech Micro Group Finland
Santech Micro Group Finland Oy perustettiin yhdysvaltalaisen Arrow:n myytyä pohjoismaiset liiketoimintonsa ("Microtronica") Santech Micro Groupille kesällä 2003 ja Amertronicsin fuusioiduttua yritykseen lokakuussa 2003. Yritys oli Suomessa merkittävä tukkuri erityisesti pc-komponenteissa, tärkeimpinä päämiehinä AMD, Apacer, Asus, Canon, Intel, LG, Logitech, Transcend ja Zalman. Santech Micro Group työllisti Suomessa vuonna 2005 23 henkilöä ja yrityksen liikevaihto oli hieman yli 33 miljoonaa euroa.
Rantaviiri
Rantaviiri on kaupunginosa Rovaniemen kaupungissa. Rantaviiri käsittää Korvanniemen, Rantavitikan ja Viirinkankaan alueet sekä osan Alakorkalosta. Rantaviirin asukasluku oli vuoden 2014 lopussa 6 510. Rantaviirin alueella sijaitsee Lapin yliopisto, Lapin ammattikorkeakoulun tuotanto- ja palvelualojen kampukset sekä Rantavitikan peruskoulu ja Viirinkankaan koulu. Rantavitikalla sijaitsee myös Lapin ammattiopisto ja aikuiskoulutuskeskus. Lisäksi Viirinkankaalla sijaitsee kaksi päivittäistavarakauppaa, kappeli, pizzeria, pub, kirjasto ja kioski.
Paalukaktukset
Paalukaktukset (Neobuxbaumia) on yhdeksänlajinen kaktuskasvisuku. Sen lähimpiä sukulaisia ovat jättikaktukset (Carnegiea). Suvun tieteellinen nimi on annettu Franz Buxbaumin kunniaksi, mutta siihen lisättiin uutta tarkoittava etuliite, sillä Buxbaumia-nimi oli jo annettu eräälle sammalsuvulle. Lajit muodostavat näyttäviä metsiköitä Etelä-Meksikossa ja kukkivat yöaikaan.
Tuntomerkit
Paalukaktukset ovat kookkaita, puumaisia, haaraisia tai haarattomia, jopa 15 metriä korkeita. Runko voi olla läpimitaltaan 30 cm. Varret ovat tukevia, liereitä, harmaanvihreitä ja runsas- ja matalauurteisia. Areolit sijaitsevat lähekkäin. Piikit ovat jäykkiä tai taipuisia, samanlaisia kaikissa areoleissa tai runsaampia kukkien alueella, joka ei poikkea ulkomuodoltaan muusta versosta. Kukat ovat pieniä, lieriömäisiä tai kellomaisia, valkoisia tai vaaleanpunaisia. Pohjuksessa on melko suuria kyhmyjä (podarioita) ja pieniä, meheviä suomuja. Hedelmä on munamainen, piikkinen ja avautuu pitkittäisraoin. Malto on valkeaa ja kuiva. Kehälehdet ovat jäljellä vielä hedelmävaiheessa. Siemenet ovat tumman tai vaalean ruskeita ja kiiltäviä.
Levinneisyys
Suvun lajit kasvavat Meksikossa, sen itä- ja eteläosissa.
Lajit
Paalukaktuslajeja on yhdeksän (myös ne osavaltiot mainittu, joissa kukin laji kasvaa luonnonvaraisena).
Vaeltaja (elokuva)
Vaeltaja on Charles Chaplinin ohjaama ja käsikirjoittama yhdysvaltalainen vuoden 1916 lyhyt mykkäelokuva.
Vaeltaja on juonellisesti tietynlainen edeltäjä Chaplinin pitkille elokuville, Sirkus, Nykyaika, Kaupungin valot ja Parrasvalot, sillä Vaeltajassa Chaplinin hahmo ottaa hoiviinsa ystäviä vailla olevan tytön. Chaplin on elokuvassa katumuusikko, joka pelastaa pienen vaalean tytön mustalaisroistojen kynsistä. He elävät yhdessä asuntovaunussa, kunnes nuori komea taiteilija saapuu ja valloittaa tytön. Taiteilija tekee tytöstä muotokuvan, josta tytön äiti tunnistaa tyttärensä. Tämän jälkeen tyttö temmataan uuteen elämään, ja Chaplin jää lohduttomana yksin. Esitysversiossa elokuvan loppu on todella onnellinen, sillä tyttö kääntää auton ja hakee Chaplinin mukaansa. Tarinan mukaan Chaplin kuvasi elokuvalle myös vaihtoehtoisen ja traagisen lopun, jossa hänen hahmonsa heittäytyy lopussa jokeen.
Formula 3
300px|thumb|[[Callum MacLeod ajamassa Litespeed-tallin F3-autolla Snettertonissa vuonna 2008.]] Formula 3 (F3) on autourheiluluokka, jossa kilpaillaan useissa eri sarjoissa Euroopassa, Aasiassa, Australiassa ja Etelä-Amerikassa. FIA:n alaisuudessa F3-luokassa on kilpailtu vuodesta 1950, eli yhtä pitkään kuin Formula 1:ssä.
Ennen vuotta 2019 Formula 3 -luokassa ei ole ajettu maailmanmestaruudesta, mutta FIA Formula 3 Championship -sarja aloitti maailmanmestaruudesta kilpailemisen. Luokassa on kilpailtu Euroopan mestaruudesta ennen FIA:n Formula 3 -mestaruussarjaa. Euroopan merkittävimmät F3-sarjat ovat olleet Ison-Britannian British F3 International Series, Euroopassa ajettava FIA European Formula Three Championship, sekä Saksan ATS Formel 3 Cup. Ranskan ja Saksan sarjojen yhdistyttyä vuonna 2003 perustettiin Formula 3 Euroseries, joka vuoden 2012 päätteeksi yhdistyi Euroopan Formula 3 mestaruussarjan kanssa. Muita F3-tyylisiä sarjoja ovat Japanin Formula 3 ja Euroformula Open.
Vuonna 2014 Iso-Britannia ja Saksa päättivät vuoden päätteeksi luopua sarjoistaan ja alkoivat keskittymään uusiin Formula 4 -sarjoihinsa.
Mestaruussarjojen lisäksi Formula 3 -luokassa ajetaan vuosittain kaksi yksittäistä kilpailua, Zandvoortin Marlboro Masters Alankomaissa ja Macaon Grand Prix.
Vuonna 2017 FIA ilmoitti hyväksynnästä alueellisille mestaruussarjoille (F3 Regional Championships). Alueellisia sarjoja ovat muun muassa Aasian, Amerikan ja Euroopan sarjat.
Historia
Formula 3 -luokan historia alkaa 1940-luvun lopusta. Ison-Britannian ensimmäinen toisen maailmansodan jälkeinen autokilpailu ajettiin heinäkuussa 1947 ja tuolloin mukana oli 500-kuutioisten formuloiden luokka. Vuonna 1950 FIA otti käyttöön nämä brittiläiset 500cc-säännöt omassa Formula 3 -luokassaan.
500-kuutioiset F3-autot menettivät 50-luvun lopulle tultaessa merkityksensä kansainvälisellä tasolla ja Formula Junior -luokka käytännössä korvasi sen. Kansallisella tasolla F3 kuitenkin säilytti asemansa vielä 60-luvun puolelle.
Formula 3 -säännöt uudistettiin vuodeksi 1964 Formula Juniorin sääntöjen pohjalta. Moottorit olivat nyt tuhatkuutioisia. Ne perustuivat tuotantoautojen moottoreihin, mutta olivat varsin vapaasti viritettyjä. Kaudeksi 1971 säännöt muuttuivat jälleen. Moottorin iskutilavuus kasvoi 1600 kuutiosenttimetriin, mutta samalla otettiin käyttöön imuilman kuristin tehon rajaamiseksi.
2-litraiset moottorit otettiin Formula 3 -luokassa käyttöön 1974, ja tämän jälkeen moottorisäännöt ovat pysyneet pääpiirteittäin samoina. Aluksi imuilman kuristin oli halkaisijaltaan 24mm, mutta vuonna 1996 sen halkaisija suurennettiin 26 milliseksi. Muun muassa Suomessa käytettiin silti aina vuoteen 2009 asti 24mm kuristinta.
Formula 3 -autot
Formula 3 -luokassa on useita valmistajia niin autoissa kuin moottoreissa. Luokan päämerkki on ollut jo vuosia italialainen Dallara, jonka lisäksi F3-autoja valmistavat ranskalainen Mygale ja venäläinen Art-Line (Arttech-merkillä). Kilpailukäytössä on edelleen myös monia muita merkkejä, joiden valmistus on kuitenkin jo loppunut.
Kaikki Formula 3 -moottorit ovat 2,0-litraisia, bensiinikäyttöisiä, nelisylinterisiä ja ahtamattomia. F3-moottorin tulee perustua luokiteltuun tuotantomoottoriin. Euroopassa käytetään nykyisin lähinnä Mercedes-HWA ja Volkswagen-Spiess -moottoreita. Japanissa päämerkkejä ovat Toyota-Tom's ja Mugen Honda. 26 millimetrisellä kuristimella varustetun F3-moottorin teho on noin 210 hevosvoimaa.
F3-autossa käytetään sileitä ns. slick-renkaita. Käytettävä rengasmerkki on sarjakohtainen. Nykyisin F3-luokkaa ajetaan mm. Avonin, Kumhon ja Yokohaman renkailla. Suomessa Dunlop Tyres hoitaa Formula 3 -sarjan rengashuollon.
Tärkeimpiä mittoja
FIA:n tekniset määräykset 2010
Kaikissa F3-sarjoissa ei noudateta FIA:n sääntöjä kokonaisuudessaan. Italian, Etelä-Amerikan ja European F3 Open sarjoissa käytetään kustannuksiltaan aitoja F3-moottoreita edullisempia yksityyppimoottoreita. Ison-Britanninan ja Japanin mestaruussarjoissa kilpaillaan myös vanhemmilla autoilla omassa luokassaan. Näissä kansallisissa luokassa käytetään yksityyppimoottoreita, vaikka uusimman sukupolven autot kilpailevat samoissa lähdöissä FIA:n sääntöjen mukaisina.
Formula 3 -luokka Suomessa
Formula 3 -luokalla on Suomessa pitkät perinteet. Alkuperäisillä 500cc autoilla kilpailtiin mm. Eläintarhan ajoissa. Suomenmestaruudesta F3:ssa on ajettu vuosina 1958-1960, 1984-1986 ja 2000-2009 (vuonna 2002 sarja oli arvoltaan cup). Kaudella 2010 suomenmestaruussarjan korvaa uusi Nordic F3 Masters.
2000-luvulla Dallara - Opel-Spiess on ollut menestynein automerkki SM-sarjassa. Sillä on voitettu mestaruus seitsemän kertaa. Kuljettajista SM-kultaa on saavuttanut useammin kuin kerran vain Jari Koivisto (2001, 2005). SM-sarjassa on ajanut myös useita ulkomaalaisia kuljettajia, mutta mestariksi on yltänyt vain italialainen Andrea Belicchi vuonna 2003.
Elon Lindenstrauss
Elon Lindenstrauss (s. 1. elokuuta 1970 Jerusalem, Israel) on israelilainen matemaatikko, joka palkittiin Fieldsin mitalilla vuonna 2010.
Lindenstrauss syntyi vuonna 1970 Jerusalemissa. Hänen vanhempansa ovat Naomi and Joram Lindenstrauss, joka oli tunnettu matemaatikko. Elon Lindenstrauss voitti 18-vuotiaana pronssimitalin kansainvälisistä matematiikkaolympialaisista. Tämän jälkeen hän suoritti asepalveluksensa Israelin puolustusvoimien Talpiot-ohjelmassa. Lindenstrauss opiskeli Jerusalemin heprealaisessa yliopistossa. Alemman korkeakoulututkinnon hän suoritti matematiikasta ja fysiikasta vuonna 1991, ja maisterin paperit hän sai matematiikasta vuonna 1995. Tohtorin arvon Lindenstrauss sai vuonna 1999, ja hänen väitöskirjansa nimi oli Entropy Properties of Dynamical Systems.
Lindenstrauss opetti Jerusalemin heprealaisessa yliopistossa jo ennen valmistumistaan, jonka jälkeen hän muutti Yhdysvaltoihin. Hän työskenteli Princetonissa sijaitsevassa Institute for Advanced Studyssä vuodet 1999–2001. Seuraavat kaksi vuotta hän toimi apulaisprofessorina Stanfordin yliopistossa, ja vuodet 2003–2005 hän työskenteli Clay-instituutissa. Vuodet 2004–2010 hän toimi professorina Princetonin yliopistossa, ja vuodesta 2008 hän on ollut myös Jerusalemin heprealaisen yliopiston professori.
Vuonna 2010 Lindenstraussille myönnettiin Fieldsin mitali työstään lukuteorian parissa. Mitali tuli erityisesti ergodisen teorian tutkimuksesta, ja sen soveltamisesta lukuteoriaan.
HSC SuperSeaCat Four
Tammikuussa 2008 alus myytiin Kreikkaan Aegean Speed Lines -yhtiölle ja saman vuoden lokakuussa Superseacat lopetti liikennöinnin aluksella. Alus ajettiin Puolan Gdanskin Remontowaan huollettavaksi. Toukokuun 12. päivänä 2009 alus nimettiin ja rekisteröitiin uudella nimellä Speedrunner IV. Myöhemmin samassa kuussa alus lähti kohti Kreikkaa. Laiva aloitti kesäkuussa 2009 liikenteen reitillä Pireus - Serifos - Sifnos - Folegandros - Milos.
Joulukuussa 2016 laiva myytiin kreikkalaiselle Golden Star Ferries -yhtiölle Pireukseen. Vuonna 2017 laiva nimettiin uudelleen, uudeksi nimeksi annettiin Superrunner.
Laivan sisaraluksia ovat SuperSeaCat One, SuperSeaCat Two ja SuperSeaCat Three.
Laivan pituus on 100 metriä ja leveys 17,1 metriä. Syväys on 2,75 metriä ja aluksen bruttovetoisuus on 4 500 tonnia. Autoja se pystyy kuljettamaan noin 150 ja matkustajia vajaa 800. Aluksen koneiston muodostaa neljä Ruston 20RK270 -dieselmoottoria, joiden voima siirretään vesisuihkupropulsioon. Koneiden teho on 27 500 kilowattia. Alus pystyy saavuttamaan 38 solmun matkanopeuden, mikä on huomattavasti enemmän kuin tavallisten matkustajalauttojen matkanopeus.
Aiheesta muualla
SuperSeaCat (laev)
Kri-kri
Kri-kri (myös kreetalainen villivuohi ) (Capra aegagrus creticus) on uhanalainen ja harvinainen villivuohen (Capra aegagrus) alalaji Kreikan Kreetan saarella ja muutamalla pienellä saarella sen vieressä. On myös mahdollista, että kannat polveutuvat villiintyneistä kesyvuohista. Kri-krin uskotaan saapuneen Kreetalle minolaisten mukana.
Taksonomia
pienoiskuva|vasen|Uros. Kri-kritä on pidetty villihvuohen (C. aegagrus) alalajina. Sittemmin tehtyjen molekulaaristen analyysien perusteella kanta saatta kuitenkin polveutua villiintyneistä kesyvuohista (C. hircus). Kannat ovat myös sekoittuneet sittemmin kesyvuohien kanssa. Kri-kri on jaettu joissain yhteyksissä kolmeen eri rotuun, cretica, pictus ja dorcas.
Koko ja ulkonäkö
Kri-kri muistuttaa ulkonäöltään enemmän villivuohia, kuin kesyvuohi. Kri-kri on kuitenkin villivuohia pienempi ja jonkin verran värikkäämpi.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kri-kritä tavataan vain Kreikalle kuuluvalla Kreetan saarella sekä muutamilla sen edustan pienillä asumattomilla saarilla, kuten Iraklionin edustan Díalla ja Néa Kydonían edustan Ágioi Theódoroilla. Manner-Kreetalla se elää vaikeakulkuisessa Lefká Óri -vuoristossa ja laiduntaa ainoastaan yöaikaan, joiden vuoksi kri-kritä nähdään vain harvoin luonnossa. Esimerkiksi Lefká Óri -vuoristossa sijaitsevassa Samarián rotkossa eli 2000-luvun alussa noin 300 kri-kritä, mutta sielläkin lajia tavataan äärimmäisen harvoin.
Elintavat
pienoiskuva|Villivuohia kuvattuna minoalaisessa [[rhytonissa Zákrokselta.]] Kri-krit liikkuvat tavallisesti 2–5 yksilön pienissä ryhmissä. Suurempiin laumoihin saattaa kuitenkin kuulua jopa 34 yksilöä. Täysikasvuiset urokset liikkuvat usein yksin. Ravinnokseen ne käyttävät kasvien varsia ja versoja, ruohoja, sekä puiden ja pensaiden lehtiä. Ne ruokailevat yleensä varhain aamulla ja iltaisin. Muun päivän ne viettävät kivikkojen tai luolien suojassa.
Kri-krit lisääntyvät lokakuun ja marraskuun välillä. Tiineys kestää 148–160 päivää ja poikasia on kerrallaan yksi. Emo imettää kuusi kuukautta. Naaraista tulee sukukypsiä 2–2,5 vuoden ikäisinä ja uroksista 1,5–3 vuoden ikäisinä.
Uhat, suojelu ja ihminen
Minolaisen kulttuurin taiteessa kri-kri oli suosittu aihe. Kantaa ei pidetä Kreetan endeemisenä lajina, vaan mahdollisesti se päätyi saarelle minoalaisten mukanaan tuomana. Laji metsästettiin miltei sukupuuttoon, ja nykyisin se on Kreetan harvinaisin eläin. Vielä vuonna 1960 lajin kanta oli alle 200 yksilöä. Nykyisin niitä on ehkä alle 2 000. Kantaa uhkaava risteytyminen kesyvuohien kanssa.
Padova
Historia
Padova – tuolloin nimellä Patavium – oli ennen ajanlaskun alkua veneettien vanha pääkaupunki. Tarujen mukaan Patavium oli troijalaisen Antenorin perustama. Vuodesta 41 eaa. Patavium oli Rooman municipium ja roomalaisten tärkein kaupunki ja kaupan keskus Pohjois-Italiassa. Patavium oli erityisen tunnettu villastaan. Kaupunkia ympäröivät Bacchiglione-joen monet haarat, jotka muodostivat luonnollisen vallihaudan vanhan kaupungin ympärille. Roomalaisten jälkeen kaupunkia hallitsivat hunnit Attilan johdolla, langobardit, frankit, venetsialaiset ja itävaltalaiset kunnes 1866 se liitettiin Italian kuningaskuntaan osana Venetoa.
Koulutus
Padovan yliopisto on perustettu 1222. Siellä on maailman vanhin anatomian luentosali (vuodelta 1594). Yliopiston kasvitieteellinen puutarha on maailman toiseksi vanhin, ja se on nimetty UNESCOn maailmanperintökohteeksi. Se perustettiin vuonna 1545, eli vuotta myöhemmin kuin Pisan kasvitieteellinen puutarha. Padovan yliopiston opettajakuntaan on kuulunut muiden muassa Galileo Galilei.
Talous
Nykyisin kaupungin pääelinkeinot liittyvät kemianteollisuuteen ja metalliteollisuuteen.
Kulttuuri ja urheilu
Shakespearen näytelmän Kuinka äkäpussi kesytetään tapahtumat sijoittuvat pääosin Padovaan.