cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johannes Vermeer
Perhe
Vermeer meni naimisiin Catharina Bolnesin kanssa vuonna 1653 Schipluyissa, Delftin naapurikylässä. Catharina oli rikkaan Maria Thinsin tytär. Thins vastusti avioliittoa, koska Vermeerin isä oli tuolloin varsin velkaantunut, eikä Thins pitänyt Vermeeriä tyttärelleen sopivana. Toinen syy vastustukseen oli eri uskonto. Vermeerit olivat kalvinisteja ja Bolnesit katolisia. Katolisen taiteilijakollega Leonaert Bramerin välityksellä morsiamen äiti antoi vihdoin suostumuksensa avioliitolle. Vermeerin väitetään kääntyneen katoliseksi, mutta siitä ei ole jäänyt dokumentteja.
Vermeerit asuivat ensin Mechelem-majatalossa ja muuttivat vuonna 1672 Maria Thinsin talon ensimmäiseen kerrokseen. Vermeer sijoitti työhuoneensa ylimpään kerrokseen. Työpajassa oli kaksi telinettä, kolme palettia, sekä tammipuupöytä ja tuolit, jotka esiintyvät usein hänen maalauksissaan. Perheellä ei ollut rahallisia vaikeuksia, sillä Vermeer kykeni elättämään suuren perheensä. Heillä oli 15 lasta, joista neljä kuoli pian syntymän jälkeen. Vermeerin kuollessa vuonna 1675 vielä kahdeksan lapsista asui kotona. Lapset olivat: Maria (n. 1654–1713 jälkeen), Elisabeth (1657–ennen 1713), Cornelia (1659–1660), Aleydis (1660–1749), Beatrix (1661–ennen 1702), Johannes (1663–?), Gertruyd (1664–1713 jälkeen), Franciscus (n. 1664–1708 jälkeen), Catharina (n. 1665–1713 jälkeen), Ignatius (1672–1713) ja nimeltä tuntematon lapsi (1674–1678/80).
Vermeerin lapsista Beatrix sai tytön nimeltä Elizabeth Catherina Hosperius (tai Hopperius), ja hänen miehensä oli luultavasti sukua Pieter Corstiaensz Hopprukselle, joka vuokrasi majatalon Vermeerin isälle. Vanhin poika Johannes meni naimisiin Maria Anna Frankin kanssa vuonna 1687, ja vuonna 1688 syntyi heidän poikansa Johannes Antonius Vermeer. Franciscus oli tiettävästi kirurgi (kuten Ignatiuskin) ja meni naimisiin Maria de Ween kanssa vuonna 1690.
Viimeiset vuodet ja kuolema
Vuonna 1672 Vermeer matkusti kollegoidensa kanssa Haagiin arvioimaan italialaisia maalauksia. Kokoelma oli määrä huutokaupata, ja Brandenburgin vaaliruhtinas Fredrik Vilhelm oli tarjoutunut ostamaan sen.
Vermeer maalasi vuosittain keskimäärin kaksi maalausta, joiden myyntituloilla hän elätti perheensä. Hänen taloudellinen tilanteensa huononi vasta viimeisenä elinvuonna. Vuonna 1672 puhjenneen Ranskan–Hollannin sodan aikana ranskalaiset joukot hyökkäsivät Alankomaihin. Pysäyttääkseen ranskalaiset hollantilaiset avasivat tulvapadot. Tulvan alle jäi muun muassa alue, jota Maria Thin vuokrasi. Vermeer menetti suuren osan tuloistaan ja velkaantui. Vuonna 1675 hän matkusti Amsterdamiin ja lainasi 1 000 guldenia kauppias Jacob Romboutsilta.
Vermeerin kuolinpäivää ei tiedetä tarkasti, mutta hänet haudattiin 15. joulukuuta 1675 Delftin Vanhan Kirkon hautausmaalla sijainneeseen perheen kryptaan. Hän kuoli 43-vuotiaana todennäköisesti infarktiin tai halvaukseen.
Vermeerin kuoleman jälkeen Catharina ei pystynyt maksamaan velkoja, ja hän vetosi Haagin tuomaristoon saadakseen lykkäystä velkojen maksuun. Perinnön hoitajaksi tuli Anton van Leeuwenhoek, joka myi huutokaupalla Vermeerin 26 teosta. Silloin Catharinan omaisuuteen kuului vain kaksi maalausta: Maalaustaide ja Helmirivi. Vuonna 1681 Catharina muutti Bredaan ja asui siellä kahdeksan lapsensa kanssa. Hän kuoli vuoden 1687 lopulla.
Vermeerin taide
pienoiskuva|Vermeerin käyttämiä signeerauksia.
Guarnierin mukaan voidaan olettaa, että Vermeer alkoi piirtää jo lapsena, koska piirustustaidon merkitys oli tullut hänelle tutuksi isän kangaskaupan kautta. Suvussa oli muutakin taiteellista lahjakkuutta, isän veli Anthoine oli kivenhakkaaja.
Vermeer kiinnitti huomiota perspektiiviin. Jotta perspektiivin maalaaminen onnistuisi parhaalla tavalla, hän kiinnitti maalauksen kankaaseen neulan pakopisteen merkitsemiseksi. Neulasta hän viritti lankojen avulla perspektiivilinjoja. Maalauksessa Uskon allegoria on paljain silmin näkyvä neulan jälki.
Elämänsä aikana Vermeer päiväsi vain kolme teostaan: Parittajanaisen luona (1656), Tähtitieteilijä (1668) ja Maantieteilijä (1669). Maalaus Parittajanaisen luona on tärkeä, koska vasemman puoleisin mies saattaa olla Vermeerin omakuva. Hän ei myöskään signeerannut teoksiaan usein. Neljässä teoksessa on alkukirjaimet (I.V.M.), kolmessa I.V.Meer (V ja M yhdistettynä) ja kolmessa vain Meer. Näistä viimeisessä kahdessa M-kirjaimen edessä näkyy pieni v (kuten kuvassa Kristus Martan ja Marian luona). Yhden teoksensa hän signeerasi I. Ver-Meer. Toisessa signeeratussa taulussa Meer-nimen M:n ylhäällä voi lukea suuren I:n, ja M-kirjaimen keskelle kaltevat vedot muotoilevat V-kirjaimen. Viidessä taulussa r-kirjaimen takana on pieni saparo. Nykyisen tiedon mukaan Vermeer ei käyttänyt monogrammimaista muotoa ennen vuotta 1662, mutta siitä alkaen hän signeerasi taulunsa vain näin.
Koska Vermeer maalasi enimmäkseen rikkaille tilaajille, hän saattoi maalata vähän. Yksi suojelijoista oli Hendrick van Buyten. Toinen oli painaja Jacob Dissius, jonka vuonna 1682 tehdyssä pesäluettelossa oli 19 Vermeerin maalausta. Vuosina 1657–1675 Pieter Claeszoon van Ruijven osti häneltä maalauksia. Hän oli lisäksi Vermeerin ystävä siinä määrin, että hänen vaimonsa Marie de Knuijtin testamentissa oli jätetty 500 guldenia Vermeerille. Myös kolmen muun henkilön tiedetään ostaneen maalauksia Vermeerin vielä eläessä: pankkiiri Diego Duarten Antwerpenista, pankkitarkastaja Herman van Swollin Amsterdamista ja jo mainittu Hendrick van Buyten.
Vermeerin tärkeimmät tyylipiirteet
Vermeerin maalauksilla on monia tunnusomaisia piirteitä. Yksi niistä on värien täydellinen sopusointu erityisesti ultramariinin ja keltaisen yhdistelmissä. Toinen Vermeerille ominainen piirre on tausta. Monien maalausten tärkeimpiä piirteitä oli niiden huolella työstetty tausta: kartta, maalaus tai peili täydensivät maalausta. Hän suosi laatukuviensa taustoissa kalliita karttoja, sillä ne saivat mallit vaikuttamaan menestyneiltä. Esimerkiksi maalauksessa Maalaustaide taustalla on Claes Jansz Visscherin vuonna 1636 julkaisema Alankomaiden kartta.
Historiamaalauksia
pienoiskuva|Kristus Martan ja Marian luona pienoiskuva|Diana ja hänen nymfinsä
Hänen ensimmäinen historiallinen maalauksensa oli Kristus Martan ja Marian luona, jota hän maalasi vuosina 1654–1655. Myöhempiin kuviin verrattuna tätä maalausta pidettiin isokokoisena. Raamatun kertomukset olivat aiheena suosittuja 1600-luvun flaamilaisessa maalaustaiteessa. Jo tässä ensimmäisessä teoksessa on voimakkaita värikontrasteja.
Kolmas historiallinen maalaus oli vuonna 1655 tehty Pyhä Praksedis. Ei ole kuitenkaan varmaa, onko kyseinen teos Vermeerin maalaama. Kompositio on samantapainen kuin italialaisen taidemaalari Felice Ficherellin (1605–1660) samannimisellä maalauksella. Metropolitanin kuraattori Michael Kitson ja National Gallery of Artin kuraattori Arthur Wheelock pitävät kuvaa Vermeerin maalaamana. Wheelock on huomauttanut kuvalla olevan kaksi Vermeerin allekirjoitusta: vasemmassa alakulmassa lukee Meer ja päivämäärä 1655, jota seuraavat kirjaimet N ja R, lopussa on pieni o. Wheelockin mukaan se merkitsee [Ver]Meer N[aar] R[ip]o[s]o-t ("Vermeer, Riposon mukaan"). Tässä maalauksessa Vermeer kuvasi taivaan paljon tummempana kuin aiemmissa maalauksissaan, ehkä Riposon vaikutuksesta. Mauritshuisin pääkuraattori Jorgen Wadum sekä toisaalta Marten Jan Bok eivät katso kuvan olevan Vermeerin maalaama.
Maisemakuvia Delftistä
pienoiskuva|Näkymä Delftiin
Vermeer maalasi kaksi kuvaa Delftin kaupungista. Toinen oli yksityiskohta katunäkymästä ja toinen Delftin maisemakuva. Viimeksi mainitussa näkyy, että Vermeer käytti apunaan camera obscuraa. Willem Blaeun vuonna 1649 tekemän kartan avulla voitiin vieläpä määritellä paikkakin, josta käsin Vermeer maalasi maisemakuvansa: Schie-joen rannalla sijaitsevan talon toisesta kerroksesta.
Tätä maisemakuvaa hallitsivat voimakkaasti arkkitehtoninen rakenne ja yhtenäinen värivaikutelma, jotka nousivat tekijän myöhemmissä laatukuvissa hallitseviksi. Delftin maisemakuvassa okra ja ruskea olivat hallitsevat värit, joita Vermeer paikoitellen korosti punaisella ja keltaisella värillä. Kuvaan oli piilotettu poliittinen sanoma: nimittäin sen taustassa, kuvan keskellä kohoaa Uuden Kirkon torni. Tähän kirkkoon oli haudattu vuonna 1584 murhattu Vilhelm I Oranialainen.
Vermeer maalasi kaupunkeja kuvaavia maalauksia tilaustöinä. Siksi niiden hinnat olivat korkeammat. Vermeerin kuoleman jälkeen Näkymä Delftiin huutokaupattiin 200 guldenin hinnasta. Maalaus Delftin katu on rakenteeltaan yksinkertaisempi ja se on mahdollisesti valmistunut aikaisemmin. Kyseisessä maalauksessa ihmisten kasvot on jätetty luonnosmaisiksi.
Moralisoivia kuvia
pienoiskuva|Parittajanaisen luona
Vuonna 1656 Vermeer vaihtoi tyylilajia. Aiheenvalinnassa utrechtilaisen Dirck van Baburenin kuva Parittajanainen inspiroi häntä. Kuvan tiedetään olleen Vermeerin anopin kokoelmassa. Maalaus edusti tyyliltään aikansa alankomaalaisen kuvataiteen suosittua alalajia. Bordelleja esittävistä kuvista tuli erillinen kuvataiteen lajinsa, jonka avulla yleisö etsi ulospääsytietä turhan kainoista siveyskäsityksistä. Vermeerin tämän tyylilajin teokset välittävät vertauskuvallisesti elämänohjeita ja perusarvoja. Niissä ihmiset on kuvattu varovaisina ja vakavina. Kuvassa Parittajanaisen luona helposti ostettavissa olevaa rakkautta oleellisempi teema on viini ja hurmaus. Viini esiintyy myös toisaalla: maalauksissa Nukkuva tyttö, Musiikkitunti sekä Tyttö ja viinilasi. Toinen maalauksissa esiintyvä siveyden vertauskuva on hedelmämalja, joka on täynnä syntiinlankeemuksen hedelmiä.
Naiset maalausten aiheena
pienoiskuva|[[Turbaanipäinen tyttö tai Tyttö ja helmikorvakoru]]
Naisia kuvaavissa maalauksissaan Vermeer seurasi alankomaalaisen laatukuvataiteen ylevää linjaa, eli hän arvosteli syntiinlankeemusta. Toinen tärkeä teema oli virallisten käyttäytymisnormien kuvaus. Tästä näkökulmasta Vermeer maalasi vain kolme kuvaa: Maitotyttö (1658–1660), Pitsiä nypläävä nainen (1669–1670) ja Nainen vesikannun kanssa (1664–1665). Näissä kuvissa oli mukana vain muutama esine, kuten soitin tai vaaka. Kolmesta maalauksesta esineet puuttuvat kokonaan. Nämä kuvat tulkitaan usein virheellisesti muotokuviksi. Yksi tällainen esineetön maalaus on Turbaanipäinen tyttö. Muotokuvamainen maalaus on myös Tytön muotokuva (1666–1667), mutta ei ole varmaa, onko se Vermeerin maalaama.
Vermeer käytti paljon symbolisia esineitä ja vertauskuvia. Osalla naismalleista oli yllään kärpännahalla reunustettu keltainen jakku ja helminauha, jotka ovat turhamaisuuden vertauskuvia. Tämäntyyppisiä ovat Helminauha (1664), Kirjettä kirjoittava keltapukuinen nainen (1665–1670), Rouva ja kamarineiti (1667–1668) ja Rakkauskirje (1669–1670). Maalausten naisista kaksi kirjoitti tai luki saamaansa kirjettä, mikä voi olla vihje kirjeenvaihdosta salaisen rakastajan kanssa; kahdessa kuvassa kamarineiti on paikalla välittäjänä. Kirje on keskeisellä sijalla Lukeva nainen (tai Kirjettä lukeva tyttö avoimen ikkunan luona - 1657) ja Sinipukuinen kirjeenlukija (1662–1664) -maalauksissa. Nainen on kuvattu molemmissa maalauksissa sivulta päin.
Toisinaan Vermeerin naishahmot soittavat jotakin soitinta, kuten maalauksissa Virginaalin vieressä seisova nainen (1673–1675), Nainen virginaalin luona (1673–1675) ja Kitaraa soittava nainen (1672). Virginaalin vieressä istuva nainen -maalauksen aitous on kyseenalaistettu.
Allegorisia kuvia
pienoiskuva|Maalaustaide tai Maalaustaiteen allegoria
Vuoden 1671 tienoilla Vermeer vaihtoi tyyliään siihen asti totutusta. Kahdessa hänen 1670-luvun alussa maalamassaan taulussa on allegorisia elementtejä. Niistä ensimmäinen, Maalaustaide (tai Maalaustaiteen allegoria) valmistui vuonna 1673 ja toinen Uskon allegoria tuli valmiiksi vuonna 1674.
Maalauksessa Uskon allegoria naismalli istuu haaveillen ja pitää pokaalia oikeassa kädessään. Hänen vasen kätensä lepää kirjalla, jota tukee vahva kulmakivi, Kristuksen symboli. Maailma, jota karttapallo symboloi, on hameenhelman alla. Kuva sisältää muitakin vertauskuvia: lattialla on kiven alle murskaantunut kyy, ja lähempänä naista oleva omena symboloi syntiä. Vastoin yleistä oletusta Vermeer kuvasi tällä tosiasiassa Jeesuksen ristinnaulitsemista. Jesuiittamaisten symbolien takia tätä kuvaa pidetään delftiläisen jesuiittalähetyksen tilaustyönä. Maalauksessa on myös poliittinen viittaus: maapallo on vuodelta 1618 oleva karttapallo, jonka kirjoitus ylistää herttua Morits Oranialaista (1567–1625).
Monet taidehistorioitsijat pitävät Vermeerin toista allegorista kuvaa Maalaustaide hänen taiteellisena uskontunnustuksenaan. Kuvassa esiintyvä nainen ei teoksen nimestä huolimatta ole taiteen allegoria, vaan Klio, historian muusa ja suojelija. Tässäkin maalauksessa on yksi painokas symboli. Taustalla oleva kartta tekee kunniaa Oranian kuningashuoneelle, ja pöydällä oleva naamari muistuttaa Vilhelm I Oranialaisen kuolinnaamiota.
Vermeer löydetään uudelleen
pienoiskuva|right|Théophile Thoré-Bürger
Vermeer ei eläessään saavuttanut suurta menestystä, eikä hänellä tiedetä olleen seuraajia tai oppilaita. Aikalaiset mainitsivat hänet vain neljä kertaa: Arnold Bon eräässä runossaan, Dirck van Bleyswijck Delftin näyttäminen-nimisessä kirjassaan (1667), Pieter Teding van Berckhout päiväkirjassaan sekä eräs ranskalainen taiteen keräilijä matkapäiväkirjassaan.
Vaikka Vermeeriä ei mainita 1700-luvun tunnetuimmassa taidesanakirjassa, vuosina 1718–1721 julkaistussa Groote Schouburghissa, jälkipolvet eivät kokonaan unohtaneet häntä. Hänen nimensä mainittiin silloin tällöin 1700- ja 1800-luvuilla, mutta tämä arvonanto oli vähäistä muihin saman ajan taidemaalareihin verrattuna. Lisäksi muutaman muunkin taiteilijan nimenä on ollut Vermeer, heistä usean etunimi oli Jan, joten aina ei voi varmuudella tietää, kenestä puhutaan.
Jan Vermeer van Delft sai hänelle kuuluvaa arvostusta vasta 1800-luvun puolivälissä. Vuonna 1842 ranskalainen historioitsija Théophile Thoré-Bürger löysi Vermeerin taiteen. Thoré-Bürger tutustui Englantiin, Belgiaan, Alankomaihin ja Sveitsiin tekemiensä matkojen aikana 1600-luvun alankomaalaisen maalaustaiteen arkipäivän realismiin. Tutkimuksensa aikana hän omisti noin 74 kuvaa Vermeerille.
Thoré-Bürgerin jälkeen seuraava Vermeeristä kiinnostunut oli 1870–1880-luvuilla vaikuttanut ranskalainen tutkija Henry Havard. Hän tutki aihetta Delftin Uuden ja Vanhan Kirkon kirkonkirjoista. Vuosina 1880–1920 myös Abraham Bredius kävi läpi delftiläisiä arkistoja. Myös John Michael Montias löysi uusia tietoja Vermeeristä vuonna 1989.
1900-luvun loppupuolella Vermeerin maine kasvoi. Marcel Proustin ohella monet muutkin avantgarde-taiteilijat ihailivat Vermeeriä. 1920-luvun keskivaiheilla Vermeeriä pidettiin modernin maalaustaiteen isänä.
Vermeeriin erikoistui 1930–1940-luvuilla myös kaikkien aikojen tunnetuimpiin taideväärentäjiin kuulunut Han van Meegeren.
Gallia Lugdunensis
Gallia Lugdunensis oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Galliassa ja käsitti suuren osan nykyistä Keski- ja Länsi-Ranskaa.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|upright=0.9|Gallian provinssit, Gallia Lugdunensis reunustettu vihreällä.
Gallia Lugdunensiksen provinssi käsitti suunnilleen nykyisen Ranskan Burgundin, Normandian, Bretagnen, Pariisin seudun ja Orléansin. Provinssin rajat seurasivat tärkeitä jokia: Loire, Saone ja Seine. Provinssin koillispuolella sijaitsi Gallia Belgican provinssi, kaakkoispuolella Gallia Narbonensis ja eteläpuolella Gallia Aquitania. Luoteisrannikko oli Englannin kanaalin (lat. Oceanus Britannicus) rantaa ja lounaisrannikko Biskajanlahden (lat. Mare Cantabricum) rantaa.
Provinssin hallinnollinen keskus oli Lugdunum (nyk. Lyons). Sen lisäksi tärkeitä kaupunkeja olivat muun muassa Alesia, Augustodunum (nyk. Autun) ja Lutetia (nyk. Pariisi).
Kaupunkeja
Gallia Lugdunensiksen roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia
Lugdunensis oli osa kelttien asuttamaa aluetta, jota kreikkalaiset olivat kutsuneet Keltikaksi (lat. Gallia Celtica). Celtican eteläiset osa Loiresta etelään kuuluivat Gallia Aquitaniaan. Kelttien kieli säilyi provinssin metsäalueilla 400-luvulle asti, ja joissain osissa Bretagnea nykyaikaan. Lugdunensiksen kulttuuri oli kuitenkin varsin kaupungistunutta. Eri heimojen hallitsemista kylistä tuli eräänlaisia kuntia, ja näiden pikkukaupunkien keskustoihin nousi hienoja julkisia rakennuksia.
Provinssi lakkautettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin ja jaettiin kolmeksi provinssiksi, jotka olivat Lugdunensis prima, Lugdunensis secunda ja Sequana.
PNAS
Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, lyhyemmin PNAS, on eräs maailman arvovaltaisimmista tieteellisistä julkaisusarjoista. Yhdysvaltain kansallisen tiedeakatemian kustantama julkaisu ilmestyy viikoittain tiistaisin, joskin verkkoversiona julkaistava PNAS Early Edition päivittyy päivittäin. Lehti on perustettu vuonna 1914 ja monet suuret kansainväliset uutistoimistot uutisoivat säännöllisesti PNAS:ssa julkaistuja tutkimustuloksia. PNAS on maailman toiseksi eniten viitattu tieteellinen julkaisusarja heti Journal of Biological Chemistryn jälkeen.
Shannon Kenny
Shannon Kenny (s. 26. toukokuuta 1971) on australialainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten televisiosarjoista Sons and Daughters ja Näkymätön mies.
PNAS
Nykyisin valtaosa PNAS:n artikkeleista käsittelee biolääketiedettä, mutta mukana on myös fysikaalisiin tieteisiin, matematiikkaan ja yhteiskuntatieteisiin liittyvää tutkimusta. PNAS hyväksyy julkaistavaksi pääsääntöisesti vain poikkeuksellisen merkittäviä tuloksia, minkä vuoksi sen julkaisukynnys kuuluu kaikkien tieteellisten julkaisusarjojen korkeimpiin. Lehdessä on varsinaisten tieteellisten artikkelien lisäksi tilaa muun muassa kirja-arvosteluille, henkilökuville ja mielipidekirjoituksille. Artikkelit luokissa Featured articles, Commentaries sekä Perspectives on kirjoitettu toimituksen pyynnöstä ja niiden tarkoitus on analysoida kyseisessä lehdessä julkaistuja tuloksia tai esittää laajempaa näkökulmaa tiedepolitiikkaan. Muiden huipputiedelehtien tapaan PNAS ei hyväksy julkaistavaksi tuloksia, jotka on jo aikaisemmin julkaistu jossain muodossa muualla ja kullakin viikolla ilmestyvän lehden artikkeleihin perustuvat tiedotteet saa julkaista medioissa aikaisintaan maanantaina klo 17 Yhdysvaltain itärannikon aikaa.
Shannon Kenny
Hän on naimisissa näyttelijä Nestor Carbonellin kanssa.
Ura
Kenny aloitti uransa lapsinäyttelijänä ja esiintyi 1980-luvulla australialaisessa draamasarjassa Sons and Daughters. Muutettuaan Yhdysvaltoihin 1990-luvulla hän esiintyi aluksi elokuvissa, kuten Taking Liberty ja Follow the Bitch. Samalla Kenny teki vierasesiintymisiä televisiosarjoissa kuten Seinfeld, Ned and Stacey, Paparazzi vasten tahtoaan ja Seitsemän rohkeaa miestä. Samalla hän teki ensimmäisen ääniroolinsa vuonna 1997 Teräsmies-animaatiosarjassa. Kaksi vuotta myöhemmin Kenny ääninäytteli Batman of the Futuressa Inqueta, yhtä sarjan pääkonnista. Yhdysvalloissa hän tuli kuitenkin tunnetuksi vuonna 2000 näyteltyään Claire Keeplyä televisiosarjassa Näkymätön mies. Kenny esiintyi myös sarjassa Seitsemäs taivas.
PNAS
PNAS:n vaikuttavuuskerroin on 9,674 ja sen verkkoversion sivuilla käydään noin 11,6 miljoonaa kertaa kuukaudessa.
John Lynch
John Lynch (s. 25. marraskuuta 1952) on yhdysvaltalainen demokraattipuolueen poliitikko. Hän toimi New Hampshiren kuvernöörinä vuosina 2005-2013. Lynch ei ollut ehdolla vuoden 2012 kuvernöörinvaaleissa.
Dunkirkmax
right|thumb|Dunkerquen sijainti. Dunkirkmax tarkoittaa suurinta Dunkerquen satamaan mahtuvaa rahtilaivaa. Ranskalaisen Dunkerquen kaupungin nimi kirjoitetaan englanniksi Dunkirk. Tämän kokoluokan laivojen suurin pituus on korkeintaan 289 metriä, suurin leveys korkeintaan 45 metriä ja kantavuus alle 177 000 tonnia.
Maniche
Nuno Ricardo Oliveira Ribeiro eli Maniche (s. 11. marraskuuta 1977 Lissabon, Portugali) on portugalilainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hänen lempinimensä tulee tanskalaisen entisen jalkapalloilijan Michael Mannichen nimestä.
Pelaajaura
Maniche aloitti uransa Benfican junioreissa. Vuodet 2002–2005 hän pelasi Portossa, ja voitti seuran paidassa UEFA Cupin (2003), Mestarien liigan (2004), kaksi Portugalin-mestaruutta (2003–2004) sekä yhden Portugalin cupin (2003). Mestarien liigan voiton jälkeen Maniche myytiin 16 miljoonalla eurolla Venäjälle Dinamo Moskvaan.
Tammikuussa 2006 hänet lainattiin Englannin Valioliigan Chelseaan puoleksi vuodeksi. Manichen alku Chelsean paidassa ei ollut lupaava hänen saatuaan punaisen kortin heti ensiminuuteilla avausottelussaan West Ham Unitedia vastaan. Ulosajo ei juurikaan Chelseaa haitannut vaan se voitti ottelun lopulta maalein 4–1. Maniche oli osa joukkuetta kun Chelsea voitti sen historian toisen Valioliiga-mestaruutensa.
Maniche siirtyi Espanjan pääsarjassa pelaavaan Atlético Madridiin 30. elokuuta 2006 yhdeksällä miljoonalla eurolla. Ura Atléticossa oli myrskyisä eikä portugalilainen koskaan sopeutunut kunnolla madridilaisjoukkueeseen. Jo ensimmäisen Atlético-kautensa aikana Maniche nostatti kohua rattijuopumuspidätyksellä, tappelunujakalla harjoituskentällä sekä lausunnoillaan lehdistölle, jotka voitiin tulkita joukkueen ja sen pelitavan vähättelemiseksi. Joulukuussa 2007 suhteet päävalmentaja Javier Aguirreen viilenivät tuntuvasti. Espanjalaislehtien mukaan Maniche oli vilpillisesti esittänyt olevansa loukkaantunut välttyääkseen pelaamasta Espanjan Cupin ottelua alemman sarjatason Granada 74:tä vastaan. Välirikon seurauksena Maniche lainattiin italialaiseen Interiin puolen vuoden mittaisella sopimuksella tammikuussa 2008. Lainalta paluun jälkeen Maniche pyysi anteeksi aiempaa käytöstään ja ilmoitti halukkuudestaan jatkaa uraansa Atléticossa. Kun Aguirrekin vihdoin leppyi, Maniche teki paluun pelaavaan kokoonpanoon ja syyskauden 2008 hyvien otteiden johdosta seuran arveltiin tarjoavan hänelle jatkosopimusta. Maniche ei kuitenkaan enää kuulunut helmikuussa 2009 päävalmentajaksi nimitetyn Abel Resinon luottopelaajiin ja jäi yhä useammin pelaajalistan ulkopuolelle. Myöhemmin keväällä Manichen jätettyä saapumatta yhdessä joukkuetoverinsa Giourkas Seitaridisin kanssa kotiotteluun Sporting Gijonia vastaan seura rankaisi häntä määräaikaisella erottamisella. Lopulta pelaaja ja seura purkivat sopimuksen saman vuoden toukokuussa.
Kesäkuussa 2010 hän solmi Sportingin kanssa yksivuotisen sopimuksen. Siirron yhteydessä Maniche mainitsi isänsä olevan Sportingin kannattaja ja vieneen tämän lapsena katsomaan seuran otteluita. Sportingissa vietetyn kauden jälkeen Maniche oli vuoden verran ilman seuraan, kunnes toukokuussa 2012 hän ilmoitti lopettavansa pelaajauransa.
Portugalin maajoukkueessa Maniche pelasi ensimmäisen kerran vuonna 2003. Hän oli mukana EM-kilpailuissa 2004 ja MM-kilpailuissa 2006.
Valmentajaura
Kesällä 2013 Manichesta tuli Portugalin pääsarjassa pelaavan Paços de Ferreiran apulaisvalmentaja. Seuran päävalmentajaksi oli tuolloin palkattu Manichen entinen pelitoveri Costinha. Kaksikko erotettiin kuitenkin jo saman vuoden lokakuussa seuran ollessa sarjataulukon viimeisenä.
Syliisi aamuun jään
Syliisi aamuun jään on Pepe Willbergin 7. studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1999 levymerkillä Ondine. Se nousi Suomen virallisen listan sijalle 34.
Kappaleet
Kaikki sovitukset on tehnyt Henrik Otto Donner.
Nicholas Hilliard
thumb|Omakuva, Nicholas Hilliard, 1577 Nicholas Hilliard (n. 1547 Exeter – 1619 Lontoo) oli englantilainen hoviminiatyyrimaalari. Häntä pidetään brittiläisen miniatyyrimuotokuvamaalauksen tärkeimpänä hahmona.
Hilliard oli exeteriläisen kultasepän poika ja opiskeli itsekin kultasepäksi Lontoossa. Hän työskenteli jonkin aikaa Ranskassa Anjoun herttuan palveluksessa, kunnes palasi Lontooseen 1570-luvulla. Siellä hänestä tuli Elisabet I:n ja Jaakko I:n hoviminiatyyrimaalari. Hilliardin piirustustapa oli selkeä, ja hänen tyylinsä oli graafinen, realistinen ja plastinen. Hän maalasi pergamentille, joka oli pingotettu pelikortin päälle ja kiinnitetty ohuella maitoliisterillä. Hän valmisti värinsä itse luonnon aineksista ja suosi mustaa (kolmea erilaista), valkoista (lyijyvalkoista pohjavärinä, toista pellavakankaan ja satiinin maalaamiseen, kolmatta kasvoihin), punaista, sinistä, vihreänkeltaista ja purppuraa. Hän loi sävyerot maalaamalla juoksevalla värillä ohuita kerroksia. Hilliard piti itseään Holbeinin perinteen jatkajana.
Horror ’15
Horror ’15 on Litku Klemetin & Tuntemattoman numeron esikoisalbumi, joka julkaistiin 28. huhtikuuta 2016. Albumi julkaistiin alun perin ei-kaupallisesti Jyväskylässä Luova Recordsilla keväällä 2015.
Vastaanotto
Albumi sai hyvän vastaanoton. Desibelin Mika Roth sanoi musiikin liikkuvan, punkin, popin ja progen välimaastossa, ja piti kappaleiden vaihtelevuuden olevan mielenkiintoista mutta haastavaa seurattavaa. Hän piti suoraviivaisuutta albumin vahvimpina elementteinä, ja totesi peittelemättömän vaikutteiden hyödyntämisen tekevän teoksesta omaleimaisen kuuloisen. Soundin Antti Luukkanen antoi albumille kolme tähteä viidestä. Hän sanoi albumilta paistavan vilpittömän tekemisen meiningin niin hyvässä kuin pahassakin, ja olisi toivonut kokonaisvaltaisempaa balalaikan hyödyntämistä sovituksissa. Hän piti albumin parhaimpia kappaleita todellakin erinomaisina, mutta sanoi tuotokselle mahtuvan myös päämäärättömämpiäkin kappaleita.
Xinómavro
Xinómavro (, ”Katkera musta”; myös Xynomavro) on kreikkalainen viinin valmistukseen käytettävä tumma viinirypälelajike.
thumb|left|106px|Pullo Xinómavro-viiniä. Xinómavroa kasvatetaan erityisesti Náousassa, Rapsánissa sekä muualla Pohjois-Kreikassa sekä jonkin verran myös Kreikan ulkopuolella Pohjois-Makedoniassa.
Vincenzo Paglia
Vincenzo Paglia (s. 20. huhtikuuta 1945) on italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Rooman hiippakuntaan 15. maaliskuuta 1970.
Paglia nimitettiin 4. maaliskuuta 2000 Terni-Narni-Amelian hiippakunnan piispaksi, ja hänet konsekroi 2. huhtikuuta Camillo Ruini, jota avustivat Giovanni Battista Re ja Franco Gualdrini. Paglia asetettiin virkaansa 16. huhtikuuta.
Jeremy Irons
Jeremy John Irons (s. 19. syyskuuta 1948 Cowes, Wightsaari, Britannia) on palkittu englantilainen näyttelijä.
Ura
Southamptonin edustalla Wightsaarella syntynyt Irons kävi lapsena Dorsetissa Sherbonen koulua. Hän soitti rumpuja kavereidensa kanssa perustamassaan yhtyeessä, pyrki opiskelemaan eläinlääkäriksi mutta ei päässyt ja hakeutui näyttelijänkoulutukseen Bristol Old Vic Theatre Schooliin.
Irons aloitti näyttelijänuransa esiintymällä West End -teatterissa Bristolissa ja suoritti elokuvadebyyttinsä draamaelokuvassa Ninjinsky vuodelta 1980. Hän teki ensimmäisen pääosaroolinsa jo seuraavassa elokuvassaan, vuonna 1981 ilmestyneessä Ranskalaisen luutnantin naisessa. Lopullisesti hän tuli kuuluisaksi samana vuonna ilmestyneestä klassisesta televisiosarjasta Mennyt maailma, jossa hän esitti päähenkilöä. Irons jatkoi näyttelemistä ja esiintyi elokuvissa, televisiosarjoissa sekä teatterissa. Vuonna 1984 hän voitti Tony-palkinnon esiinnyttyään näytelmässä The Real Thing. Hän myös voitti parhaan miespääosan Oscar-palkinnon esitettyään Claus von Bülowia draamaelokuvassa Onnen kulissit vuodelta 1990.
1990-luvulla Irons esiintyi useimmiten konnan roolissa. Hän toimi vuoden 1994 piirroselokuvassa Leijonakuningas ilkeän Scar-leijonan äänenä, ja seuraavana vuonna hän näytteli terroristi Simon Gruberia toimintaelokuvassa Die Hard – Koston enkeli. Alexandre Dumas’n kirjaan pohjautuva Rautanaamio oli harvoja 1990-luvun elokuvia, joissa Irons esiintyi sankarina. Hän on jatkanut näyttelemistä 2000-luvulla esiintyen muun muassa elokuvissa Kingdom of Heaven – Taivas maan päällä, Eragon ja Appaloosa. Vuosina 2011–2013 Irons näytteli paavi Aleksanteri VI:tta Showtimen historiallisessa draamasarjassa Borgiat, maan ja taivaan valtiaat.
Jeremy Irons oli naimisissa Julie Hallamin kanssa, mutta heidän avioliittonsa ei kestänyt vuottakaan. Vuodesta 1978 lähtien hän on ollut naimisissa irlantilaisen näyttelijän Sinéad Cusackin kanssa, ja heillä on kaksi poikaa Samuel (s. 1978) ja Maximilian (s. 1985). Puolisoiden on huhuttu asuvan erillään ja havaittu julkisuudessa esiintyvän muidenkin seuralaisten kanssa.
Rakkaustarina (täsmennyssivu)
Rakkaustarina voi tarkoittaa seuraavia:
Raymond Sell
Raymond Alfred Sell (21. huhtikuuta 1916 Helsinki – 5. huhtikuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
EU-taksonomia
EU-taksonomia on Euroopan unionin kestävän rahoituksen asetus. Siinä määritellään luokittelu ja kriteerit, joiden avulla voidaan tunnistaa jatkossa kestäväksi katsottavat rahoitus- ja investointikohteet.
Taksonomia luotiin tukemaan EU:n ilmasto- ja ympäristötavoitteita, ja se on osa Euroopan vihreän kehityksen ohjelman toteuttamista. Siinä on listattu kuusi tavoitetta. Jotta taloudellinen toiminta luokiteltaisiin takosonomiassa kestäväksi, sen täytyy tehdä erilaisia toimia näiden tavoitteiden saavuttamiseksi.
Sade
thumb|300px|Pilven alinen sade näkyy tummina juovina.
Sade on pilvistä putoavaa vettä eri olomuodoissaan. Sateen syntyyn liittyy aina liikkuvan ilman viilenemistä, sillä ilman vedenpidätyskyky riippuu lämpötilasta. Jos lämmin, kostea ilma alkaa nousta ja siten jäähtyä, se saavuttaa kastepisteen ja osa vesihöyrystä alkaa tiivistyä vedeksi. Tietyissä oloissa vesihöyry voi myös suoraan härmistyä jääkiteiksi. Pisaroiden tai kiteiden synty edellyttää lisäksi sopivia tiivistymisytimiä, kuten pieniä pölyhiukkasia tai muita epäpuhtauksia. Pisarat kasvavat suuremmiksi. Lopulta ne ovat niin suuria verrattuna ilmanvastukseen, että painovoima kumoaa ilman nousevasta liikkeestä aiheutuvan nostovoiman ja vesipisarat tai lumihiutaleet putoavat. Joskus sade haihtuu ennen maahan putoamistaan. Pilvestä roikkuvaa sadejuovaa, joka ei ulotu maahan asti, kutsutaan virgaksi.
Sateeseen liittyvä vesitieteellinen suure on sadanta.
Sateen lajit
Useimmiten ilman jäähtyminen aiheutuu sen kohoamisesta. Ilman kohoamisen syyt voivat kuitenkin olla erilaisia, ja näin voidaan erottaa eri sadelajeja:
right|150px|Konvektiivisen sateen synty right|250px|Orografisen sateen synty. right|250px|Rintamasateen synty
Sateen olomuodot
Jos sulaneet pisarat joutuvat uudestaan ilmakerrokseen, jonka lämpötila on pakkasen puolella, ne saattavat pysyä edelleen nestemäisinä ja muuttua alijäähtyneeksi vedeksi. Näin voi käydä inversiotilanteissa. Jos kylmä ilmakerros on tarpeeksi paksu, pisarat jäätyvät lopulta kokkareisiksi jääjyväsiksi. Joskus taas sade haihtuu pudotessaan kohti maata.
Tihkua sataa paksusta sumupilvestä, ja sen syntyprosessi voi tapahtua kokonaan nestemäisessä muodossa. Tihkupisarat ovat oleellisesti pienempiä kuin "oikeat" sadepisarat: tihkupisaroiden halkaisija on 0,1 mm ja sadepisaroiden 0,5–2 mm. Ne eivät tee renkaita lätäkön pintaan, mutta huonontavat näkyvyyttä, tuntuvat kasvoilla kosteutena ja sumentavat silmälasit nopeasti. Tihkua vastaava prosessi kylmemmässä säässä tuottaa mannaryyniä muistuttavia lumijyväsiä.
Sadekuuro on usein rankka, ohimenevä sade, joka sataa suurin pisaroin. Se tulee yleensä kuuro- tai ukkospilvestä (Cumulonimbus). Pienen sadekuuron halkaisija voi olla alle kilometri, suuren yli 20 km.
Suomessa sataa keskimäärin joka kolmas päivä, vähiten keväisin ja eniten syksyisin.
Sateen enteitä
Huonoa säätä enteilevä taivas on sävyltään kesällä monesti likaisenharmaa. Sateen edellä ilmestyy taivaalle tummia pilviä tai tumma/tummeneva pilvipeite paksunee. Aina tummat pilvetkään eivät enteile sadetta. Toinen merkki alkavasta sateesta on korkeista pilvistä koostuvan pilvirintaman lähestyminen. Sadetta voivat ennustaa myös yhä korkeammaksi nousevat kumpupilvet. Kaukainen sade voi himmentää sumumaisena tai juovaisena takana olevaa taivasta. Sade näkyy monesti satavan pilven alla tummina pystysuorina juovina, tai vaaleina juovina tummaa taustaa vasten. Juovat voivat olla hitsautuneet tummaksi alueeksi, joka ulottuu pilven alta maahan asti. Sade tulee, jos satavan näköinen pilvi näyttää lähestyvän pilvien liikkeiden mukana. Juuri ennen sadetta linnut lentävät matalalla, taivas on suureksi osaksi tummanharmaitten pilvien peitossa ja pilvenriekaleita nähdään. Sade itsessään voi ennustaa kesällä ukkosta, varsinkin jos on lämmintä.
Uinu lapsein
Uinu lapsein (MLLP-2001 / MLMC-2001) on suomalaisen laulajan Ragni Malmsténin studioalbumi, joka ilmestyi LP-levynä ja C-kasettina Musiikki-Laihon julkaisemana vuonna 1983. Albumi sisältää Malmsténin tulkintoja perinteisistä kehtolauluista. Sovittajana levyllä toimi Kari Hillo. Albumilla on mukana myös uusintalevytys laulusta ”Aa, aa Allin lasta”, jonka Malmstén lauloi levylle alun perin jo vuonna 1954.
Vuonna 2002 VL-Musiikki julkaisi levystä CD-muotoisen uusintapainoksen, joka ilmestyi nimellä ”Kauneimmat kehtolaulut” (MLCD-2001). Tätä ennen levystä ei ollut saatavilla CD-painosta, vaikkakin muutamia sen kappaleita julkaistiin CD-muodossa erinäisillä Musiikki-Laihon julkaisemilla kokoelmalevyillä, kuten ”30 kaikkien aikojen lastenlaulua” (MLCD-1003, 1988) ja ”Lasten suosikit” (MLCD-1702, 1989).
Kappaleet
A-puoli
B-puoli
Ambrogio Spreafico
pienoiskuva Ambrogio Spreafico (s. 26. maaliskuuta 1950 Garbagnate Monastero) on italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 12. huhtikuuta 1975 ja nimitettiin Frosinone-Veroli-Ferentinon hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi 3. heinäkuuta 2008. Piispaksi vihkiminen seurasi 26. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Tarcisio Bertone, jota avustivat William Joseph Levada ja Vincenzo Paglia. Spreaficosta tuli 18. lokakuuta 2008 Frosinone-Veroli-Ferentinon piispa.
Biwa
thumb|Biwoja japanilaisessa museossa. Biwa (琵琶) on japanilainen lyhytkaulainen luuttusoitin. Biwan katsotaan kehittyneen kiinalaisesta pipa-soittimesta.
Japanissa on monenlaisia biwoja. Niiden rakenne muistuttaa toisiaan. Kaikukoppa on halkaistun kananmunan muotoinen, johon kaula on liitetty. Virityskotelo taipuu noin 90 asteen kulmassa alaspäin. Länsimaiseen luuttuun verrattuna biwan otelaudan "nauhat" ovat hyvin korkeat. Soitettaessa äänen korkeutta voidaan vaihdella painamalla voimakkaammin kieltä vasemman käden sormella kahden otenauhan välissä. Soittimen ääni on hyvin erikoinen ja hieman särisevä. Biwaa soitetaan suurikokoisella viuhkan muotoisella plektralla, joka on perinteisesti valmistettu kovasta puksipuusta tai norsunluusta.
Gelatin luostari
thumb|250px|Gelatin luostari thumb|250px|1100-luvun mosaiikki Gelatin luostari on georgialaisortodoksinen luostari Kutaisin kaupungin lähellä Imeretin alueella Georgiassa. Gelati sijaitsee kukkulalla 11 kilometriä Kutaisista luoteeseen. Sen perusti kuningas Davit IV vuonna 1106 ja se oli 1400-luvulle saakka suoraan Georgian kruunun hallinnassa. Luostariin on haudattu lukuisia georgialaisia hallitsijoita: kuuluisimmat heistä ovat Davit itse, mahdollisesti Tamar, Demetre I, Giorgi III ja Bagrat III.
Luostari oli pitkään merkittävä kulttuurikeskus. Sen akatemia edisti tieteiden ja taiteiden kehitystä Konstantinopoli esikuvanaan, ja sitä ylistettiin aikoinaan jopa "toiseksi Jerusalemiksi" tai "toiseksi Ateenaksi". Kuningas Davit IV kutsui akatemiaansa Ioane Petritsin ja Arsen Iqaltoelin kaltaisia oppineita. Osmanit polttivat luostarin vuonna 1510, mutta se restauroitiin myöhemmin, minkä jälkeen siitä tuli piispanistuin. Gelati menetti merkityksensä uskonnollisena keskuksena sen jälkeen, kun puna-armeija hyökkäsi Georgiaan ja maa liitettiin Neuvostoliittoon 1920-luvun alussa. Vuonna 1988 kirkot otettiin uudelleen käyttöön.
Yleisesti ottaen kompleksi on säilynyt hämmästyttävän hyvin, ja siihen kuuluvat Jeesuksen syntymän kirkko, suuri ristinmuotoinen Katholikon-rakennus ja kaksi pienempää kirkkoa: Pyhän Yrjön kirkko ja Pyhän Nikolaoksen kirkko. Katholikonin sisätilat on kauttaaltaan koristeltu seinämaalauksin, joista osa on 1100-luvulta, suurin osa kuitenkin 1600- ja 1700-luvuilta. Rakennuksen apsiksessa on suuri mosaiikki, johon on kuvattu neitsyt lapsineen ja arkkienkelit Mikael ja Gabriel. Mosaiikki on laadittu vuosina 1125–1130 ja se on yksi harvoista säilyneistä georgialaisista mosaiikeista.
Aiheesta muualla
42.29722°N, 42.76111°W
Gallia Aquitania
Gallia Aquitania tai vain Aquitania  oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Galliassa ja käsitti suunnilleen nykyisen Ranskan lounaisosan.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|upright=0.9|Gallian provinssit, Gallia Aquitania reunustettu violetilla.
Gallia Aquitanian provinssi käsitti Gallian ja samalla nykyisen Ranskan lounaisosan, mukaan lukien pääosan Biskajanlahden (lat. Mare Cantabricum) rannikosta. Provinssiin kuuluivat muun muassa nykyiset Auvergne ja Poitou-Charentes sekä alun perin myös Gascogne. Provinssia rajasivat etelässä Pyreneiden vuoret, lännessä Atlanttiin kuuluva Biskajanlahti, ja pohjoisessa ja idässä Loire- ja Rhone-joet. Provinssin pohjois- ja koillispuolella sijaitsi Gallia Lugdunensiksen provinssi, kaakkoispuolella Gallia Narbonensis ja eteläpuolella Hispania Tarraconensis.
Provinssin hallinnollinen keskus oli Mediolanum Santonum (nyk. Saintes), myöhemmin Burdigala (nyk. Bordeaux). Muihin tärkeisiin kaupunkeihin kuului muun muassa Limonum eli Pictavium (nyk. Poitiers).
Kaupunkeja
Gallia Aquitanian roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:
Historia
Keisari Augustus huomasi, että monista kansoista koostuvan Gallian hallinto oli hankalaa, joten hän jakoi alueen Gallia comatan provinssin vuonna 16 eaa. kolmeen osaan. Gallia Aquitania oli näistä osista eteläisin. Provinssi luettiin keisarin provinsseihin. Provinssi oli olemassa muun muassa keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan.
Provinssi lakkautettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemien uudistusten aikoihin ja jaettiin kolmeksi provinssiksi, jotka olivat Aquitania prima, Aquitania secunda ja Novempopulana. Viimeistään jako on ollut voimassa noin vuonna 313/314, sillä se esiintyy Veronan luettelossa. Toisaalta Aquitanian provinssi esiintyy yhtenä vielä joissakin Veronan luetteloa myöhemmissäkin lähteissä. Uudet provinssit kuuluivat Viennensiksen diokeesiin.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
VAG Rounded
pienoiskuva|VAG Rounded VAG Rounded on geometrinen groteskifonttilaji, joka perustuu Futuraan. Käytännössä voidaan ajatella, että VAG Rounded on pyöristetty Futura. Näillä fonteilla on monta yhteistä tekijää, esimerkiksi suora pikku-j. VAG Roundedia käytetään muun muassa Volkswagenin käyttöohjeissa ja Hesburgerin mainonnassa.
Zbigniew Kiernikowski
thumb|right|Zbigniew Kiernikowski pienoiskuva Zbigniew Kiernikowski (s. 2. heinäkuuta 1946) on puolalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Gnieznon arkkihiippakuntaan Jan Czerniak 6. kesäkuuta 1971, ja hänet nimitettiin Siedlcen hiippakunnan piispaksi 28. maaliskuuta 2002. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Angelo Sodano, jota avustivat Henryk Muszyński ja Jan Mazur.
Abd al-Rahman al-Džabarti
Abd al-Rahman ibn Hasan ibn Burhan ad-Din al-Džabarti (1753 – 1825) oli egyptiläinen historioitsija. Al-Džabartin teokset ovat olleet erityisen tärkeitä alueen 1700-luvun lopun ja 1800-luvun alun aikalaislähteinä.
Elämäkerta
Abd al-Rahman al-Džabarti syntyi vuonna 1753. Džabartien suku oli alkujaan historialliselta Džabartian alueelta nykyisestä Etiopiasta ja Eritreasta. Abd al-Rahman al-Džabarti kuului suvun egyptiläiseen haaraan, joka al-Džabartin mukaan oli saanut alkunsa hänen seitsemännestä isoisästään. Hanafilainen suku tunnettiin erityisesti uskonoppineina.
Al-Džabartista tuli suvustaan ja yleisemmin aikansa Egyptistä kiinnostunut historiankirjoittaja. Egyptissä oli harjoitettu historiankirjoitusta mamelukkien valtakaudella, mutta al-Džabartin eläessä historiankirjoituksen perinne oli hiipunut Osmanien valtakunnan valtakaudella. Al-Džabarti itse sanoi aikalaistensa joko suhtautuneen historiankirjoitukseen joko välinpitämättömästi tai jopa avoimen halveksuvasti. Hänen omasta tuotannostaan tuli Egyptin 1700-luvun lopun ja 1800-luvun tapahtumien tärkeä arabiankielinen lähde. Al-Džabarti kirjoitti tarkasti kuvaillen ensin mamelukki-beiden aiheuttamaa hävitystä, sitä seurannutta Napoléon Bonaparten sotaretkeä Egyptiin sekä sitä edelleen seurannutta Muhammad Alin uudistusten aikaa. Mamelukki-beihin hän suhtautui katkerasti näiden sisäisten kiistojen raunioittaessa Egyptin talouden ja aiheuttaessa laajaa kärsimystä väestölle. Muhammad Alin uudistuksiin hän suhtautui epäillen ja kommentoi tämän albanialaisten sotilaiden häikäilemätöntä käytöstä. Al-Džabarti kuoli vuonna 1825.
Teokset
Al-Džabartin historiankirjoituksellinen pääteos on nimeltään Aja'ib al-athar fi’l-tarajim wa ’l-akhbar. Teos on kronikka, joka käsittelee aikakautta vuosien 1688 ja 1821 välillä. Teos on neljäosainen. Ensimmäiset kolme osaa valmistuivat vuosina 1805–1806 ja neljäs osa sen aiheena olevien vuosien aikana 1806–1821. Ilmeisesti al-Džabarti aikoi vielä jatkaa kronikkaa, mutta jos hän kirjoittikin lisää tekstiä, sitä ei ole säilynyt. Koska al-Džabarti suhtautui kriittisesti Muhammad Aliin, teos oli pitkään kielletty Egyptissä. Sen julkaisu Egyptissä sallittiin vasta 1870-luvulla. Osia julkaistiin sanomalehdessä Misr vuonna 1878 ja koko teos pian khediivi Tawfiqin valtaannousun jälkeen.
Al-Džabartin toinen teos Muzhir al-takdis bi-dhahab dawlat al-Faransis kertoo Egyptin ranskalaismiehityksen alkuvuosista. Teos valmistui vuonna 1801. Al-Džabarti kritisoi ranskalaisia ja esittää osmanit hyvässä valossa. Teos käännettiinkin myös turkiksi.
Honey (vuoden 2003 elokuva)
Honey on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 2003.
Jessica Alba esittää elokuvan pääosassa tanssija-koreografia Honey Danielsia, joka tekee hanttihommia odottaen suurta läpimurtoa. Kun menestyksen aika viimein koittaa, se tuntuu liian hyvältä ollakseen totta. Hän saa uutta intoa kulman nuorten tanssiryhmän elämäniloisesta energiasta ja palaa tanssilattialle silkasta tanssin ilosta.
Honeyn toisen pääosan esittäjä on Mekhi Phifer, ja elokuvassa nähdään myös Lil’ Romeo sekä cameorooleissa Missy Elliott, Ginuwine, Jadakiss ja Sheek.
Arvioita
Turun Sanomien Päivi Valotien mielestä Jessica Alban uran vauhdittajaksi räätälöity hiphop-musikaali on yksioikoinen vaikeuksista voittoon -tusinatarina. Hänestä hyvää tarkoittava ajatus edes muutaman syrjäytymisvaarassa olevan lapsen pelastamisesta tanssiharrastuksella hukkuu käsikirjoituksen heikkouteen ja keskittymiseen päähenkilön kuvaamiseen.
Frynikhos
Frynikhos voi viitata seuraaviin antiikin kreikkalaisiin henkilöihin:
Shayna Jack
Shayna Jack (s. 6. marraskuuta 1998 Sunnybank, Australia ) on australialainen uimari. Hän on voittanut viesteissä useita arvokilpailumitaleja vuodesta 2017 alkaen.
Jack antoi heinäkuussa 2019 positiivisen dopingnäytteen ja sai kahden vuoden kilpailukiellon.
Arvokilpailut
Jack saavutti ensimmäiset arvokisamitalinsa Budapestin pitkän radan MM-kilpailuissa 2017. Hän saavutti hopeaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja sekajoukkueiden 4 × 100 metrin sekauintiviestissä sekä pronssia 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä ja 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Hän sijoittui 13:nneksi 50 metrin vapaauinnissa. Budapestin MM-kilpailuissa 2022 hän saavutti kultaa naisten 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja hopeaa sekajoukkueiden 4 × 100 metrin sekauintiviestissä.
Emma McKeon
Emma McKeon (s. 24. toukokuuta 1994 ) on australialainen uimari ja olympiavoittaja.
Arvokilpailut
McKeon saavutti ensimmäisen arvokisamitalinsa lyhyen radan MM-kilpailuissa 2010 Dubaissa, jossa hän ui 4 × 100 metrin sekauintiviestin alkuerissä Australian pronssijoukkueessa. Lisäksi hän sijoittui 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä neljänneksi, 100 metrin vapaauinnissa kahdeksanneksi ja 50 metrin vapaauinnissa yhdeksänneksi. Hän palasi arvokilpailuihin pitkän radan MM-kilpailuissa 2013 Barcelonassa, jossa hän saavutti 4 × 100 metrin vapaauintiviestin loppukilpailussa hopeaa ja ui alkuerissä 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä ja 4 × 100 metrin sekauintiviestissä, joissa Australia myös saavutti hopeaa.
Vuonna 2014 McKeon saavutti Kansainyhteisön kisoissa Glasgow'ssa neljä kultamitalia ja kaksi hopeaa. Kultamitalit tulivat 200 metrin vapaauinnista ja kolmesta viestistä. Pronssia hän sai 100 metrin vapaauinnissa ja 100 metrin perhosuinnissa. Tyynenmeren-mestaruuskilpailuissa 2014 Gold Coastissa hän saavutti hopeaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä.
Pielaveden Sampo
Pielaveden Sampo on pielaveteläinen yleisseura. Se on tullut tunnetuksi etenkin lentopallojoukkueestaan, joka pelaa Suomen ylimmällä sarjatasolla, SM-liigassa. Vuonna 1997 SM-liigaan noussut Sampo on raivannut tiensä yhdeksi liigan kärkiseuroista.
Emma McKeon
Arvokilpailut
Kazanin MM-kilpailuissa 2015 McKeon voitti kultaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä sekä sai pronssia 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Henkilökohtaisissa lajeissa hän sijoittui 200 metrin vapaauinnissa seitsemänneksi. Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 hän voitti kultaa 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä sekä saavutti hopeaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä ja 4 × 100 metrin sekauintiviestissä sekä vielä pronssia 200 metrin vapaauinnissa. Hän sijoittui kuudenneksi 100 metrin perhosuinnissa.
Budapestin MM-kilpailuissa 2017 McKeon nappasi kuusi mitalia. Hän saavutti hopeaa 200 metrin vapaauinnissa, 100 metrin perhosuinnissa, 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ja sekajoukkueiden 4 × 100 metrin sekauintiviestissä sekä pronssia 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä ja 4 × 100 metrin sekauintiviestissä. Lisäksi hän sijoittui kahdeksanneksi 100 metrin vapaauinnissa.
Tugendhat-tuoli
Tugendhat-tuolin rakenne on melko samantapainen kuin Miesin Barcelona-tuolissakin. Tugendhat-tuolin pehmeä istuin osa on kiinnitetty teräsrunkoon nahkaremmeillä, jotka ovat silmukkana teräsosan ympärillä. Tuoli on vapaasti kantava, eli siinä ei ole erikseen jalkoja, vaan rungon muotoilun ansiosta siinä on kantavat rakenteet. Tugendhat-tuolin metallirunko on tehty litteästä teräksestä.
Pielaveden Sampo
Mestaruuden Sampo on voittanut kolme kertaa, vuosina 2004, 2005 ja 2009. Hopeaa joukkue on voittanut vuosina 2001, 2007 ja 2008, pronssia joukkue on voittanut vuosina 2002 ja 2003.
Emma McKeon
Arvokilpailut
Vuonna 2018 McKeon saavutti kuusi mitalia sekä Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa että Tyynenmeren-mestaruuskilpailuissa Tokiossa. Kansainyhteisön mestaruuden hän voitti 100 metrin perhosuinnissa ja kolmessa viestissä, ja pronssille hän sijoittui 200 metrin vapaauinnissa ja 200 metrin perhosuinnissa. Australian 4 × 100 metrin vapaauintiviestin voittoaika 3.30,05 oli uusi maailmanennätys. Tyynenmeren-mestaruuden McKeon voitti neljässä viestissä, ja pronssia tuli 50 metrin vapaauinnista ja 100 metrin perhosuinnista.