cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vanha kirkkopuisto
Hautausmaana
Kaupungininsinööri Anders Kocke laati hautausmaalle vuonna 1816 asemakaavan, johon sisältyi käytäväverkosto. Tuolloin aikaisemmin rakennettu kiviaita purettiin osittain ja laajennetun hautausmaan ympärille rakennettiin säleaita. Tarjouskilpailun voittanut porvari Henrik Brorström sai Kocken suunnitelmaan sisältyneet istutukset ja puut valmiiksi vuonna 1828. Samana vuonna valmistui uusi ympärysaita sekä Bulevardin varrella oleva Carl Ludvig Engelin suunnittelema hautausmaan pääportti, joka on säilynyt tähän päivään saakka. Engelin suunnittelema Vanha kirkko oli valmistunut hautausmaan alueelle jo vuonna 1826. Se rakennettiin, jotta Ulrika Eleonoran kirkko ja sen kirkkomaa voitaisiin hävittää Senaatintorin tieltä.
Kampin hautausmaa poistettiin käytöstä vuonna 1829 Hietaniemen hautausmaan tultua käyttöön, mutta sinne haudattiin vielä vuosina 1918–1919 Suomen sisällissodassa kaatuneita valkoisia ja saksalaisia sekä Viron vapaussodassa kuolleita suomalaisia vapaaehtoisia.
Helsingin kaupunginarkiston johtaja Sirkka Impolan arvion mukaan Vanhan kirkkopuiston alueelle haudattiin runsaan 130 vuoden aikana yli 10 000 vainajaa.
Puistona
thumb|Puiston itäkulma. Hautausmaakäytön päätyttyä syksyllä 1829 alue muutettiin Helsingin seurakunnan ylläpitämäksi puistoksi, jonka ympärille kaupunki samoihin aikoihin kasvoi. Aluksi vain portilta kirkolle johtavaa pääkäytävää hoidettiin ja muu osa jätettiin villiintymään, jolloin käytävät kasvoivat umpeen. Myöhemmin puistoa alettiin hoitaa paremmin kaupunkilaisten aloitteesta, ja esimerkiksi 1850-luvulla istutettiin uusia puita ja koristekasveja. Puutarhurimestari M. G. Stenius laati 1870-luvulla uuden puistosuunnitelman. Puisto siirtyi vuonna 1900 seurakunnalta kaupungin haltuun, jolloin sitä ympäröivä puuaita purettiin ja puistokäytävät saivat nykyiset linjauksensa. Nykyään puistossa on noin 200 lehti- ja 40 havupuuta.
Vanha kirkkopuisto ja Lönnrotinkadun toisella puolella oleva Lönnrotin puistikko on merkitty asemakaavaan historiallisina puistoina. Ne on suojeltu kaavoituksella, ja niiden ylläpidossa pyritään säilyttämään niiden historiallinen arvo.
Haudat
thumb|Helsingin ensimmäisen kirjapainon perustaneen [[Jakob Simelius|Jakob Simeliuksen hautakivi Bulevardin ja Yrjönkadun kulmauksessa.]] Puistossa on säilynyt 48 hautakiveä vuosilta 1790–1829. Kauppaneuvos Johan Sederholm, Sederholmin talon rakennuttaja, haudattiin aluksi vuonna 1805 vanhalle Ulrika Eleonooran kirkon kirkkomaalle. Kun se myöhemmin hävitettiin Senaatintorin tieltä, hänen jäännöksensä siirrettiin Kamppiin, johon valmistui C. L. Engelin suunnittelema hautakappeli. Se oli Sederholmin suvun omistuksessa vuoteen 1890, jolloin senaattori Theodor Cederholm luovutti sen seurakunnalle. Se toimi myöhemmin myös väliaikaisena ruumishuoneena. Rakennus on yhä jäljellä puiston pohjoisessa kulmassa. Aivan sen vieressä on kenraalimajuri ja senaattori Heribert Conrad Reuterskjöldin hautamuistomerkki. Entiselle Kampin hautausmaalle on haudattu myös muun muassa arkkitehti Pehr Granstedt sekä alueen asemakaavan suunnitellut Anders Kocke. Heidän hautakivensä ovat säilyneiden joukossa.
Lisäksi puistossa on kolme sankarihautamuistomerkkiä itsenäisyyden alkuvuosilta. Sisällissodan Helsingin valtauksessa kaatuneet 54 saksalaista sotilasta haudattiin tänne 16. huhtikuuta 1918 ja 16 suomalaista valkokaartilaista kolme päivää myöhemmin. Haudoille pystytetyt muistomerkit paljastettiin samanaikaisesti 31. lokakuuta 1920. Kilpailun pohjalta saksalaisten hautamuistomerkin suunnittelivat kuvanveistäjä Gunnar Finne ja arkkitehti J. S. Sirén, suomalaisten muistomerkin kuvanveistäjä Elias Ilkka ja arkkitehti Erik Bryggman. Kolmanteen, Vironkävijäin sankarihautaan on haudattu 31 suomalaista vapaaehtoista, jotka kaatuivat Viron vapaussodassa vuonna 1919. Valtaosa haudattiin kahdessa surujuhlassa 16. helmikuuta ja 5. maaliskuuta 1919. J. S. Sirénin ja kuvanveistäjä Into Saxelinin suunnitteleman muistomerkin paljasti Viron ulkoministeri Aleksander Hellat 27. toukokuuta 1923.
Lähteet
thumb|Viron vapaussodassa kaatuneiden suomalaisten sankarihauta ja sen muistomerkki.
Terry Chimes
Terry Chimes (myös Tory Crimes) (s. 25. tammikuuta 1955 Lontoo) on englantilainen rumpali, joka tuli tunnetuksi punkyhtye The Clashin alkuperäisjäsenenä. The Clashin jäsenenä hän oli heinä–marraskuussa 1976, helmi–huhtikuussa 1977 ja toukokuusta 1982 toukokuuhun 1983. Hän soitti yhdessä Black Sabbathin kanssa 1987–1988. Hän oli Hanoi Rocksin jäsen joulukuusta 1984 kesäkuuhun 1985 ja Cherry Bombzin jäsen 1985–1986.
Ura
Terry Chimes aloitti rumpujen soiton 15-vuotiaana vuonna 1970 Lontoossa. Vuonna 1975 hän soitti ajoittain esipunkyhtyeessä London SS, jossa olivat eri vaiheissa mukana myös Mick Jones, Tony James, Brian James, Topper Headon, Paul Simonon ja Matt Dangerfield. Yhtye ei koskaan päässyt alkua pidemmälle, mutta jäsenten myöhempien yhtyeiden ansiosta siitä tuli sittemmin kuuluisa.
Jones, Simonon ja Terry Chimes perustivat The Clashin vuonna 1976 kitaristi Keith Levenen ja laulaja-kitaristi Joe Strummerin kanssa. Levene ja Chimes erosivat pian yhtyeestä, mutta jälkimmäinen palasi levyttämään yhtyeen debyyttialbumin The Clash. Albumin jälkeen hän erosi jälleen yhtyeestä vuonna 1977. Samana vuonna hän soitti myös Johnny Thunders and the Heartbreakersin kanssa.
Vuonna 1979 Chimes soitti Cowboys Internationalissa, joka julkaisi albumin The Original Sin. Yhtyeen hajoamisen jälkeen hän liittyi Billy Idolin Generation X:ään. Vuonna 1982 Chimes kutsuttiin mukaan The Clashin Yhdysvaltain-kiertueelle, jolla yhtye toimi The Whon lämmittelijänä. Kiertueen jälkeen hän jätti yhtyeen viimeisen kerran.
Lontoossa Chimes oli ystävystynyt Hanoi Rocksin kanssa, ja hänet pyydettiin Hanoi Rocksin rumpaliksi yhtyeen rumpalin Razzlen kuoltua auto-onnettomuudessa. Chimes harjoitteli 3–4 kertaa ja esiintyi tammikuussa 1985 Razzlen muistokonsertiksi muodostuneilla keikoilla Helsingin Kulttuuritalolla. Näiden keikkojen lisäksi hän oli mukana Hanoi Rocksin viimeisellä kiertueella Puolassa ja soittaa yhtyeen vuonna 1985 tekemillä levytyksillä. Tämän jälkeen Michael Monroe ilmoitti jättävänsä yhtyeen ja Chimes jatkoi Nasty Suiciden ja Andy McCoyn kanssa Cherry Bombzissa. Cherry Bombzin läpimurto epäonnistui alun huomiosta huolimatta, ja Chimes siirtyi soittamaan Black Sabbathin kanssa.
Vuodet 1992–1993 Chimes soitti vielä Les Mckeown And The 70's Bay City Rollersissa ja sen albumilla Loveletter, minkä jälkeen hän päätti lopettaa muusikon uran. Vuodesta 1994 lähtien hän on toiminut kiropraktikkona. Vuonna 2003 hän pääsi Rock and Roll Hall of Fameen yhdessä muiden The Clashin soittajien kanssa.
Jorma Seppänen
Jorma Olavi Seppänen (s. 14. syyskuuta 1935 Tampere) on suomalainen ekonomi, joka toimi Elannon pääjohtajana 1990–1994.
This Time (Melanie C:n albumi)
This Time on brittiläisen Melanie C:n neljäs sooloalbumi. Se julkaistiin vuonna 2007.
Jemaine Clement
thumb|Jemaine Clement esiintymässä Tukholmassa vuonna 2010. Jemaine Clement (s. 10. tammikuuta 1974 Masterton) on uusiseelantilainen koomikko, näyttelijä ja muusikko. Parhaiten hänet tunnetaan Bret McKenzien kanssa muodostamastaan Flight of the Conchords -duosta ja siitä kertovasta samannimisestä televisiosarjasta.
Hanam
Hanam (, hanja 河南市) on kaupunki Etelä-Korean Gyeonggin maakunnassa. Se sijaitsee Hanjoen etelärannalla linnuntietä 21 kilometriä Soulista itään. Vuonna 2016 kaupungin väkiluvuksi arvioitiin 211 101.
G4S
pienoiskuva|G4S:n auto vuodelta 2019. G4S plc. (G4S) (lse: GFS, omx) on kansainvälinen turvallisuus- ja vartiointialan konserni. Se toimii yli 120 maassa ja työllistää yli 620 000 henkilöä. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Crawleyssa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Vuonna 2011 G4S:n liikevaihto oli 7,5 miljardia puntaa. Vuonna 2009 se oli maailman toiseksi suurin yksityisen sektorin työnantaja Wal-Martin jälkeen.
Suomessa sijainneet yhtiön toiminnot siirtyivät alkuvuonna 2016 yrityskaupalla norjalaiselle Sector Alarm -yhtiölle, joka muodosti niistä osan uutta Avarn Security -tytäryritystään.
Historia
Vuoden 2009 alusta alkaen konserni on tunnettu kansainvälisesti nimellä G4S plc.
G4S-yhtiöt Suomessa
Suomessa toimineet Falck-yhtiöt Falck Security ja Falck Cash Services muuttivat nimensä uuden omistajansa mukaisiksi muotoon G4S Security Services ja G4S Cash Solutions tammikuun 2007 alussa tai jo vuonna 2006.
Suomessa G4S työllisti vuonna 2012 keskimäärin 1 955 henkilöä ja teki liikevaihtoa sata miljoonaa euroa. Pääyhtiöitä Suomessa olivat G4S Security Services ja G4S Cash Solutions.
G4S Cash Solutions
G4S Cash Solutions Oy työllisti runsaat 600 henkeä. Yhtiön pääkonttori sijaitsi Vantaan Viinikkalan kaupunginosan Turvalaaksossa. Yhtiön ydintoiminto oli käteisen rahan ja muun arvoaineiston kuljetus ja käsittely. Lisäksi yhtiö ylläpiti käteis- ja maksuautomaatteja sekä tarjosi rahankäsittelypalveluja. Sen tytäryhtiö G4S Logistic Solutions Oy tarjosi myös kansainvälisiä turvakuljetuksia.
G4S Lukkoasema
G4S Lukkoasema Oy oli G4S Security Services Oy:n tytäryhtiö. Se työllisti noin 50 työntekijää Vantaan, Jyväskylän, Kajaanin, Oulun ja Tampereen viidessä toimipisteessään. G4S Lukkoaseman palveluihin kuuluivat rakennusten mekaaniset ja sähköiset lukitusjärjestelmät, oviautomatiikka, palonsulkujärjestelmät sekä avainhallintapalvelu.
G4S Security Services
G4S Security Services Oy:llä oli Suomessa noin 1 600 työntekijää vartiointi- ja tapahtumaturvallisuuspalveluissa sekä turvallisuuskoulutuksissa. Yhtiön pääkonttori sijaitsi Helsingin Pitäjänmäessä. G4S Security Services Oy:llä oli ISO 9001:2008 -sertifikaatti maaliskuusta 2011 lähtien.
Myynti helmikuussa 2016 Sector Alarm -yhtiölle
Helmikuussa 2016 norjalainen Sector Alarm -yhtiö osti G4S-konsernin Suomen toiminnot ja muodosti niistä yhdessä aiemmin ostamansa Turvatiimin kanssa uuden Avarn Security Finland -tytäryrityksen.
Kuljetuksessa olleiden vankien pako
Huhtikuussa 1993 yhteensä kuusi G4S:n kuljettamaa vankia karkasi Isossa-Britanniassa. Paot aiheuttivat suurta kohua lehdistössä, sillä G4S oli tehnyt sopimuksen vankikuljetusten hoitamisesta vain seitsemää päivää aiemmin. Ensin kolme vankia karkasi kesken G4S:n hoitaman kuljetuksen, minkä jälkeen yhtiö vapautti vahingossa itse yhden vangin. Tämän jälkeen G4S piti lehdistötilaisuuden, jossa se lupasi huolehtia vangeista aiempaa paremmin. Hyvin pian lehdistötilaisuuden jälkeen vielä kaksi muuta vankia pakeni G4S:ltä.
Tytäryhtiö Wackenhutin laiminlyönnit
Syyskuussa 2005 yhdysvaltalainen ammattiliitto syytti G4S:n tytäryhtiö Wackenhutia useista laiminlyönneistä seitsemässä sotilastukikohdassa, jossa yhtiö tuolloin toimi. Paikalla työskennelleiden G4S:n entisten työntekijöiden mukaan yhtiö ei muun muassa antanut työntekijöilleen riittävää koulutusta ampuma-aseiden käyttöön.
Maaliskuussa 2006 yhtiön entiset työntekijät syyttivät G4S:ää tehtävien laiminlyömisestä Yhdysvaltain ydinaseita säilyttäneiden alueiden kanssa. Työntekijöiden mukaan heidän esimiehensä muun muassa näyttivät uusille työntekijöille, missä he voisivat ottaa nokoset kesken vartiokierroksen. Vuonna 2007 ainakin kymmenen ydinaseita käsitellyttä varastoa siirsi alueiden vartioinnin Wackenhutilta toiselle yhtiölle.
Jimmy Mubengain kuolema
Lokakuussa 2010 G4S olivat saattamassa karkotuspäätöksen saanutta Jimmy Mubengania pois Iso-Britanniasta. Kesken lennon Mubenga alkoi huutaa ja vaati karkotuspäätöksensä kumoamista. Tämän seurauksena G4S:n vartijat painoivat Mubengaa kovaa penkkiä vasten. Silminnäkijöiden mukaan Mubenga valitti vartijoille useasti hengitysvaikeuksiaan, mutta vartijat eivät reagoineet tähän mitenkään. Lopulta Mubenga menetti tajuntansa ja lento ohjattiin takaisin kentälle. Mubenga kuoli myöhemmin sairaalassa. Scotland Yardin henkirikosyksikkö tutki tapausta ja kuulusteli kolmea G4S:n vartijaa, mutta ketään ei tuomittu tapauksen johdosta.
Lontoon olympialaiset
G4S:n oli määrä huolehtia Lontoon kesäolympialaisten turvallisuudesta, mutta yhtiöllä oli koko kisojen ajan käytettävissä huomattavasti vähemmän henkilökuntaa kuin sopimuksen mukaan tuli olla. 12. heinäkuuta Britannian hallitus joutui lähettämään kisa-alueelle 3 500 Britannian armeijan sotilasta korvaamaan puuttuvia G4S:n vartijoita. Kisojen soutu- ja melontapaikalla G4S:n vartijoiden käyttämät radiopuhelimet eivät toimineet, minkä vuoksi he joutuivat käyttämään kommunikointiin omia matkapuhelimiaan. Lisäksi yhtiön käyttämässä valvontakamerajärjestelmässä oli puutteita, joiden takia osa kameroista jouduttiin korvaamaan armeijan sotilailla.
22. heinäkuuta Lontoon olympiapuiston turvallisuudesta vastannut urakoitsija ilmoitti, että kolmannes G4S:n lupaamista vartijoista ei saapunut paikalle. Sen sijaan yhtiö oli lähettänyt urakoitsijalle ryhmän teini-ikäisiä, pääosin naispuolisia, opiskelijoita, joiden oli yhtiön mukaan tarkoitus paikata puuttuneet vartijat. Urakoitsija ei kuitenkaan uskonut näiden pystyvän takaamaan alueen turvallisuutta öisin, joten hän käännytti ryhmän saman tien pois.
Orlandon yökerhon terrori-isku
Vuoden 2016 Orlandon yökerhon terrori-iskun tekijä Omar Mateen oli ollut vuodesta 2007 lähtien töissä G4S:llä. Tänä aikana Yhdysvaltain keskusrikospoliisi FBI kuulusteli Mateenia useamman kerran. Lisäksi Mateen oli vain kuukausia ennen aloittamistaan G4S:llä erotettu edellisestä työstään Floridan osavaltion vankiloista vastaavalla Florida Department of Correctionsilla Mateenin Virginia Techin verilöylyn jälkeen vitsailtua tuovansa aseen työpaikkansa koulutustilojen luokkahuoneeseen. Koska G4S piti Mateenia töissä aseistettuna vartijana, vaikka FBI ja Floridan osavaltio pitivät Mateenia turvallisuusriskinä, mediassa arvosteltiin G4S:n puutteellisena pidettyjä työntekijöiden turvatarkastuksia ja G4S:n osakkeiden arvo putosi asiasta uutisoitaessa yli 200 miljoonaa euroa.
Birminghamin vankilan laiminlyönnit
Elokuussa 2018 Britannian hallitus otti Birminghamin vankilan takaisin omaan hallintaansa G4S-yhtiöltä sen jälkeen, kun tarkastuskäynnillä oli huomattu vankilassa vakavia laiminlyöntejä. Paljastui, että vangit saivat käyttää vankilassa huumeita ja väkivaltaa lähes vapaasti henkilökunnan puuttumatta juuri mihinkään. Tarkastuskäynnin aikana tarkastajien autot sytytettiin tuleen vankilan pysäköintipaikalla. Sisätiloissa tarkastajat alkoivat voida pahoin kaikkialla leijuvasta huumeiden kärystä. He löysivät laitoksesta nukkuvia työntekijöitä ja lattioilta verta, rottien ulosteita ja oksennusta.
Ihmisoikeusloukkaukset ja boikotit
Monet korkeakoulut ovat 2010-luvulla lopettaneet yhteistyönsä G4S:n kanssa muun muassa Länsirannan ihmisoikeusloukkausten ja yhtiön huonon maineen takia. Näitä ovat King’s College London ja Southamptonin yliopisto sekä Dundeen, Edinburghin ja Kentin yliopistojen ylioppilaskunnat Britanniassa sekä Oslon ja Bergenin yliopistot Norjassa. Myös Norjan öljyrahasto ja maan suurin eläkerahasto KLP ovat 2010-luvun lopulla poistaneet G4S:n sijoituskohteidensa listalta eettisistä syistä. Helsingin yliopisto vaihtoi opiskelijoiden ja henkilökunnan painostuksesta turvallisuuspalvelujensa toimittajaksi kesällä 2015 Turvatiimin, joka seuraavana vuonna yhdistyi G4S Suomen kanssa norjalaisomisteiseksi Avarn Securityksi.
Fort Sumner (New Mexico)
Fort Sumner on kunta De Bacan piirikunnassa New Mexicossa Yhdysvalloissa. Fort Sumner sijaitsee noin 6,5 kilometrin päässä samannimisestä sotilastukikohdasta, joka lakkautettiin 1868. Fort Sumner on ollut piirikunnan pääkaupunki vuodesta 1917. Fort Sumnerin asukasluku on noin 1 000 (2010). Asukasluku on ollut laskeva, sillä vuonna 2010 asukasluku oli noin 17 % alempi kuin vuonna 2000.
Fort Sumner on tunnettu muun muassa Billy the Kidin kuolinpaikkana.
Historia
Kenraali James H. Carleton perusti Fort Sumnerin sotilastukikohdan vuonna 1862 Bosque Redondossa. Carleton nimesi tukikohdan eversti Edwin Vose Sumnerin mukaan Fort Sumneriksi. Tukikohtaa kutsutaan joskus nimellä Old Fort Sumner erotukseksi nykyisestä kylästä. Bosque Redondo rakennettiin intiaanireservaatiksi. Reservaatissa intiaanit oli tarkoitus käännyttää maanviljelijöiksi. Vuonna 1868 liittohallitus tunnusti reservaatin olleen vakava epäonnistuminen ja lakkautti sen samana vuonna.
Tukikohta ja sen rakennukset myytiin Lucien Maxwellille vuonna 1870, ja hän muutti sinne perheineen. Palvelijat ja työväki seurasivat mukana. Vuonna 1872 paikassa asui jo 250 henkeä. Maxwell oli huomattava maanomistaja ja tilallinen New Mexicossa. Maxwellin tilan ympäristöön alkoi kehittyä asutusta. Nimenä tällä asutuksella oli edelleen Fort Sumner.
Lucien Maxwellin kuoleman jälkeen 1875 hänen poikansa Pete Maxwell jatkoi tilan hoitamista. Pete Maxwell asui Old Fort Sumnerissa vuoteen 1884 asti. New England Cattle Company osti tukikohdan rakennukset Pete Maxwelliltä. Pecosjoen tulva vuonna 1889 tuhosi osittain rakennuksia. Cattle Company hylkäsi tukikohdan. Kun rakennukset alkoivat rapistua, asukkaat siirtyivät hieman etelämmäs, paikkaan, joka nimettiin myös Fort Sumneriksi. Sunnyside oli toinen taajama lähistöllä. Myrskyn tuhottua Sunnysiden asutuksen vuonna 1908 sen asukkaat liittyivät Fort Sumneriin vuonna 1909 ja muodostivat näin nykyisen Fort Sumnerin.
Maantiede
Fort Sumner sijaitsee valtatie 60:n varrella, puolivälissä Albuquerquen ja Lubbockin (Texas) kaupunkeja. Kumpaankin kaupunkiin on matkaa noin 257 kilometriä.
Pecos River virtaa lähistöllä. Joen rantoja pitkin voi vaeltaa. Sumner Lake State Park, joka sijaitsee noin 24 kilometrin päässä kylästä, tarjoaa kalastus- ja leirintämahdollisuuksia.
Runsaan 3 kilometrin etäisyydellä Fort Sumnerista sijaitsee Bosque Redondo Lake Park. Järvestä voi kalastaa monneja. Alueella on myös leirintäpaikkoja.
Fort Sumnerin alueella kesäkuukaudet ovat kuumia, talvikuukaudet viileitä. Korkein mitattu lämpötila on 43 °C ja alin −33 °C.
Talous
Karjankasvatus ja sinimailasen eli alfalfan viljely ovat alueen pääelinkeinot.
Nähtävyydet
The Bosque Redondo Memorial -muistomerkki, joka sijaitsee Fort Sumner Parkissa noin 6,5 kilometriä kylän keskustasta kaakkoon, kunnioittaa noin 9 000 navajon j a 500 mescalero-apassin kokemaa vainoa ja kärsimystä. Vuosina 1863–1868 liittohallitus vangitsi intiaaneja Redondo Bosquen reservaattiin Fort Sumnerissa.
Fort Sumner Parkissa sijaitsee myös Old Fort Sumner Museum. Museoon on kerätty ihmiskäden töitä, valokuvia ja dokumentteja vuodesta 1865 alkaen. Museon takana olevalla hautausmaalla ovat muun muassa Billy the Kidin ja Lucien Maxwellin viimeiset leposijat. Seriffi Pat Garrett ampui Billy the Kidin Pete Maxwellin talossa heinäkuussa 1881. Talo oli aiemmin ollut kasarmina tukikohdan upseerien käytössä.
Billy the Kid Museumissa Fort Sumnerin keskustassa voi tutustua muun muassa Billy the Kidin kivääriin, antiikkiautoihin ja hevosvetoisiin ruumisvaunuihin.
Fort Sumnerissa on taidegallerioita, antiikkiliikkeitä, lahjatavarakauppoja, ruokapaikkoja ja kahviloita.
Olga Ahtinen
Ura
Gamlakarleby BK:n kasvatti Ahtinen debytoi seuran paidassa Naisten Liigassa kaudella 2013 vain 15-vuotiaana. Hän pelasi sarjassa kauden aikana seitsemän peliä viimeistellen niissä yhden maalin. Kauden 2014 Ahtinen pelasi toisessa kokkolalaisseurassa, Kokkola Futis 10:ssä, jossa otteluita kertyi kauden aikana 23 ja maaleja kolme. Kaudeksi 2015 Ahtinen siirtyi Naisten Liigan kauden 2015 pronssiseuraan, Kuopion Pallokissoihin. Alkuvuoden 2017 hän pelasi PK-35:ssä, josta hän kesällä 2017 siirtyi Tanskaan Brøndby IF:n joukkueeseen.
Ahtinen pelasi vuosina 2013–2014 Suomen alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa 10 ottelua tehden niissä kaksi maalia. Vuodesta 2014 lähtien hän kuului alle 19-vuotiaiden maajoukkueeseen, jonka riveissä hän teki hattutempun EM-karsintaottelussa Georgiaa vastaan syyskuussa 2014. Ahtinen on toiminut niin alle 17- kuin alle 19-vuotiaiden kapteenina. Ahtinen on myös valittu vuoden tyttöpelaajaksi vuonna 2013 sekä vuoden lupaavaksi nuoreksi pelaajaksi 2015.
Ahtinen on pelannut naisten maajoukkueessa vuodesta 2017 alkaen. Hän teki ensimmäisen maaottelumaalinsa lokakuussa 2018 neljän maan turnauksen ottelussa Kiinaa vastaan. Seuraavat maaottelumaalinsa hän teki maaliskuussa 2019 Kypros Cupin ottelussa Tšekkiä vastaan ja saman turnauksen ottelussa Etelä-Afrikkaa vastaan.
Leo V (paavi)
Leo V oli paavina noin kuukauden ajan heinäkuulta 903 syyskuulle 903. Hänet syöksi vallasta ja mahdollisesti myös murhasi vastapaavi Kristoffer (903–904), joka joskus lasketaan varsinaiseksi paaviksi. Leo V:n paavius ajoittuu paavinvallan synkimpään aikakauteen. Hänen todennäköinen surmaajansa Kristoffer joutui puolestaan paavi Sergius III:n (904–911) teloittamaksi.
June Squibb
June Louise Squibb (s. 6. marraskuuta 1929 Louisville, Kentucky, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen Oscar-ehdokkuuden saanut näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa rooleistaan elokuvissa About Schmidt, Saanko esitellä: Joe Black, Naisen tuoksu, Kaukana taivaasta ja Nebraska, josta hän sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta naissivuosasta.
HMS Niobe (1897)
Valmistus
Alus tilattiin Vickers, Sons and Maximin omistamalta Naval Construction Yardilta Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin 16. joulukuuta 1895. Alus laskettiin vesille 20. helmikuuta 1897 ja valmistui 6. joulukuuta 1898.
Palvelus
Buurisodan alkaessa vuonna 1899 alus kuului Kanaalin laivueeseen ja se siirrettiin Gibraltarille suojaamaan joukkojenkuljetuksia Etelä-Afrikkaan. Niobe ja HMS Doris pelastivat 4. joulukuuta karille ajaneen SS Ismoren eloonjääneitä. Alus palasi Kanaalin alueelle, mutta myöhemmin se suojasi saattueita aina Colomboon saakka.
Alus oli 1905–1909 reservilaivueen kontra-amiraalin lippulaivana ja se oli vuonna 1908 modernisoitavana. Huhtikuussa 1909 alus palautettiin palvelukseen Devonportiin sijoitettuun Kotilaivaston 4. divisioonaan. Alus poistettiin palveluksesta syyskuussa 1910.
HMCS Niobe
Alus liitettiin Kanadan kuninkaalliseen laivastoon 6. syyskuuta 1910 Devonportissa ja se saapui Halifaxiin 21. lokakuuta. Alus lähes upposi 30.–31. heinäkuuta 1911 välisenä yönä, kun se ajoi karille Cape Sablen edustalla. Aluksen saamien vaurioiden korjaaminen telakalla kesti aina vuoden 1912 loppuun. Syksyllä 1914 kahden vuoden satamassa olon jälkeen alus liittyi Britannian kuninkaallisen laivaston 4. risteilijälaivueeseen valvomaan New Yorkiin johtavaa merireittiä.
Loppuun kuluneena alus palasi 17. heinäkuuta 1915 Halifaxiin eikä se koskaan palannut merelle. Alus poistettiin palveluksesta 6. syyskuuta ja siitä tehtiin varastolaiva. Aluksen ylemmät kansirakenteet tuhoutuivat Halifaxissa 6. joulukuuta 1917 tapahtuneessa räjähdyksessä, mutta se jatkoi varastoaluksena. Alus myytiin vuonna 1920 romutettavaksi ja se romutettiin kaksi vuotta myöhemmin Philadelphiassa.
Päälliköt
Aluksen päällikköinä olivat :
Tyynykaktukset
Kaikki kolme lajia ovat litistyneen tyynymäisiä, pienikokoisia (läpimitta vanhana noin 5 cm) ja hyvin hidaskasvuisia. Varressa on 5–11 särmää ja ulkoasultaan kasvi on usein hieman nahistuneen näköinen. Tyynykaktuksilla on paksu paalujuuri. Kukat ovat pieniä ja vaaleanpunertavia tai kirkkaan vaaleanpunaisia.
Tyynykaktuksissa on useita alkaloideja, muun muassa meskaliinia.
M/S Celestyal Crystal
M/S Celestyal Crystal (ent. M/S Sally Albatross, M/S Leeward, M/S Superstar Taurus, M/S Silja Opera, M/S Opera, M/S Cristal ja M/S Louis Cristal) on risteilyalus, joka teki muun muassa Silja Linen omistuksessa ollessaan risteilyjä Helsingistä Pietariin, Riikaan, Tallinnaan ja Visbyhyn sekä Tukholmasta Tallinnaan. Alus on tällä hetkellä sijoitettuna Kyprokselle. Sen omistaa Louis Cruise Lines.
Historia
M/S Celestyal Crystal on entinen M/S Sally Albatross, joka rakennettiin vuonna 1992 samannimisen risteilyaluksen rungon päälle Finnyardsin Rauman telakalla.
Viking Saga 1980
Alkuperäinen alus, M/S Viking Saga, rakennettiin vuonna 1980.
Sally Albatross (I) 1986
Viking Saga muutettiin Sally Albatross -risteilyalukseksi vuonna 1986. Laiva paloi vesirajan yläpuolisilta osin korjauskelvottomaksi vuonna 1990 ollessaan korjattavana Finnbodan telakalla Nackassa.
Sally Albatross (II) 1992
Laivan omisti Rederi AB Sally. Se siirtyi Silja Linen taustayhtiöille samana vuonna 1992.
Sally Albatross risteili Helsingistä käsin 4. maaliskuuta 1994 asti. Tuolloin laiva ajoi Porkkalan edustalla pahasti karille, koska komentosillan henkilökunta ei hallinnut laivan navigointijärjestelmää. Se vajosi osittain matalikolle. Alus saatiin pelastettua, ja sitä korjattiin ensin Helsingin Vuosaaren telakalla ja lokakuusta 1994 alkaen La Speziassa Italiassa.
Leeward / SuperStar Taurus 1995
Alus vuokrattiin Norwegian Cruise Linelle, jonka liikenteessä alus oli 20. lokakuuta 1995 alkaen vuosituhannen vaihteeseen saakka. Laivan nimenä oli Leeward.
Laiva aikarahdattiin Star Cruises -varustamolle. Superstar Taurus -nimisenä alus risteili Japanin ja Korean välillä maaliskuusta 2000 joulukuuhun 2001 saakka.
Laivan vaiheita 2000-luvulla
vasen|pienoiskuva|Silja Opera Helsingin satamassa pienoiskuva|Silja Opera ohittaa Kustaanmiekan. Uutta rahtaajaa ei löytynyt, joten vuonna 2002 alus palasi Itämerelle ja aloitti risteilytoiminnan Silja Opera -nimisenä kesäkuussa 2002. Risteilyjä oli Helsingistä Tallinnaan, Pietariin, Riikaan ja Visbyyn.
Alus rekisteröitiin Sea Containers Opera Ltd. -yhtiölle 19. heinäkuuta 2006. Laivan nimeksi tuli Opera ja kotisatamaksi Nassau. Sea Containers myi Operan toukokuussa 2007 kyproslaiselle Louis Cruise Linesille. Heinäkuussa alus sai silloisen Cristal-nimensä. Se korvasi M/S Sea Diamond -aluksen, joka upposi 6. huhtikuuta 2007 Välimerellä.
Alkuvuodesta 2015 laivan nimeksi muutettiin Celestyal Crystal. Kesäkuussa 2015 alus törmäsi toisen aluksen kanssa Turkin rannikolla.
Lepra
235px|thumb|Lepraa sairastava 24-vuotias mies. Norja, 1886. Lepra ( ’suomuinen’) eli spitaali tai pitaali ( < ’hoitolaitos’) on krooninen sairaus, joka aiheuttaa epämuodostumia iholle ja muualle kehoon. Sitä aiheuttava bakteeri on aerobinen, haponkestävä, mykobakteereihin kuuluva sauvabakteeri Mycobacterium leprae. Leprabakteerin löysi norjalainen lääkäri ja tiedemies Gerhard Armauer Hansen vuonna 1873. Tämän takia lepra on saanut tieteelliseksi nimekseen Hansenin tauti.
Hoito
Historiallisesti lepra tunnettiin rujouttavana ja parantumattomana tautina. Virolainen lääkäri Aleksander Paldrock kokeili 1900-luvun alkupuolella hoidoksi hiilihappolumikäsittelyä.
Nykyään se on helposti hoidettavissa monilääkehoidolla, yleensä dapsonin, rifampisiinin ja klofatsimiinin yhdistelmällä. Suurimpia haasteita taudin hävittämisessä ovat niiden väestönosien saavuttaminen, joilla ei vielä ole ollut saatavilla monilääkehoitoa, taudin tutkimuksen lisääminen, lääkkeiden ja kunnollisen hoidon saaminen potilaiden ulottuville sekä taistelu sellaisia sosiaalisia tabuja vastaan, joiden mukaan potilaat ovat ”epäpuhtaita” tai ”Jumalan kiroamia” ja tämän takia hylkiöitä. Asenteiden muokkaus tällaisissa yhteisöissä on erityisen tärkeää, koska muutoin potilaat saattavat joutua salaamaan tilanteensa (ja siksi jättää hakeutumatta hoitoon), jotta eivät joutuisi syrjityiksi, koska monet tiedon puutteen takia luulevat lepraa erittäin tarttuvaksi ja parantumattomaksi. Maailman terveysjärjestö (WHO) on vuodesta 1995 alkaen antanut hoitoon tarvittavia lääkkeitä ilmaiseksi maille, joissa tautia esiintyy endeemisenä. Tätä on luvattu jatkaa ainakin vuoteen 2020.
Kliinisiä piirteitä
250px|thumb|Lepran runtelemia käsiä. Taudin aiheuttaa hyvin hitaasti lisääntyvä mykobakteerilaji, joka jakautuu kerran kahdessa viikossa (muut bakteerit voivat jakautua päivittäin tai jopa 20 minuutissa). Se vahingoittaa lähinnä ihoa, hermoja ja limakalvoja. Bakteerin lisääntymistä on tutkittu muun muassa yhdeksänvyövyötiäisillä. Tuberkuloosia aiheuttava Mycobacterium tuberculosis on läheistä sukua bakteerille. Sitä ei ole voitu tutkia soluviljelmillä, koska se on solunsisäinen loinen, jolta puuttuu useita sellaisia geenejä, jotka mahdollistaisivat sen selviytymisen itsenäisesti. Ainutlaatuinen, monimutkainen soluseinämä, joka tekee mykobakteereista vaikeasti voitettavia, on todennäköinen syy myös sen hitaaseen lisääntymiseen.
250px|thumb|Lepran aiheuttamia ihohaavoja reidessä Lepran tartuntatapa on edelleen epäselvä. Nykyään sen oletetaan useimmiten tarttuvan ihmisestä toiseen pisaratartuntana hengitettäessä. Lepran tarttumiskyky on kuitenkin todettu hyvin heikoksi. Lisäksi noin 95 prosentilla ihmisistä on sille luontaista vastustuskykyä. Yleisen uskomuksen vastaisesti lepra ei itsessään aiheuta lihan mätänemistä tai raajojen irtoamista, vaan keho pyrkii voittamaan bakteerin, mikä käynnistää tulehdusreaktion, sytokiinien ja makrofagien aktivoitumisen sekä muita mekanismeja. Tämä aiheuttaa kudosten tuhoutumista ja uusiutumista, mikä puolestaan johtaa niiden liikakasvuun ja lopulta irtoamiseen.
Lepra etenee hyvin hitaasti ja voi lopulta aiheuttaa esimerkiksi tuntoaistin menetyksen tai neliraajahalvauksen.
Esiintyvyys
Perinteisesti on luultu, että ihmisen lisäksi lepra voi tarttua ainoastaan vyötiäisiin. Myöhemmin sitä on kuitenkin havaittu myös mangabiapinoilla, hiirillä (vain jaloissa), kaneilla ja oravilla.
Maailman terveysjärjestön (WHO) tilastojen mukaan uusien tartuntojen määrä koko maailmassa on vähentynyt noin 107 000:lla eli 21 prosentilla verrattuna jaksoon 2003–2004. Vähentyminen on jatkunut viimeiset kolme vuotta.
Vuoden 2019 tietojen mukaan Brasilia, Intia ja Indonesia ilmoittivat yli 10 000 uudesta tapauksesta ja 13 muusta maasta (Bangladesh, Kongon demokraattinen tasavalta, Etiopia, Madagaskar, Mosambik, Myanmar, Nepal, Nigeria, Filippiinit, Somalia ja Etelä-Sudan, Sri Lanka ja Tansanian yhdistynyt tasavalta) raportoivat kumpikin 1000–10 000 uudesta tapauksesta Vuonna 1999 lepraan sairastuneiden määräksi ilmoitettiin 640 000 ja vuonna 2000 todettiin 738 284 tapausta. Maailman terveysjärjestö (WHO) ilmoitti lepraa esiintyneen vuonna 2000 endeemisenä 91 maassa. Kaikista tapauksista 70 prosenttia oli Intiassa, Myanmarissa ja Nepalissa. Vuonna 2002 havaittiin koko maailmassa 763 917 uutta tapausta. Tuolloin WHO ilmoitti 90 prosenttia lepratapauksista olleen Brasiliassa, Madagaskarissa, Mosambikissa, Tansaniassa ja Nepalissa.
Maailmassa on 1–2 miljoonaa lepran pysyvästi vammauttamaa ihmistä. Antibioottikuurilla parhaillaan olevat ja kuurin loppuun saaneet katsotaan kuitenkin aktiivisesta infektiosta terveiksi. Intiassa on eniten lepratapauksia, Brasiliassa toiseksi ja Myanmarissa kolmanneksi eniten.
Suomessa on 1950-luvun jälkeen lepratartunta löydetty vain muutamilta Kaukoidästä tartunnan saaneilta. Maailmanlaajuisesti tapaukset ovat vähentyneet, mutta esiintyvyys on yhä suuri Brasiliassa, Etelä-Aasiassa (Intiassa ja Nepalissa), paikoitellen Afrikassa (Tansaniassa, Madagaskarissa ja Mosambikissa) sekä läntisen Tyynenmeren alueella.
Riskiryhmät
Hoitamatonta, aktiivista, pääasiallisesti lepromaattista tautimuotoa sairastavien kanssa läheisissä tekemisissä olevat ja toisaalta suuren esiintymistiheyden maissa asuvat ovat vaarassa sairastua. Uusimmissa tutkimuksissa on alettu selvittää, onko Parkinsonin taudin kehittymiseen geneettisesti vaikuttavalla DNA:n osalla osuutta myös alttiuteen lepraan sairastumiseen. Näin on päädytty tutkimaan, liittyvätkö nämä kaksi häiriötilaa toisiinsa biokemian tasolla. Miesten sairastumisalttius on todettu kaksi kertaa suuremmaksi kuin naisten.
Lepra vai spitaali?
Lepraa sairastavia on historiallisesti kutsuttu (s)pitaalisiksi. Tämä termi on kuitenkin jäämässä pois käytöstä paitsi tautitapausten harvenemisen myös sanan herättämien kielteisten mielleyhtymien takia. Nykyään lepratyössä toimivat tahot käyttävät yleisesti nimitystä "lepratartunnan saaneet".
Hoitolat
Vuonna 2001 Japanin valtiota vastaan nostettiin syyte maan hallituksen ylläpitämistä leprasiirtoloista. Käsittely johti päätökseen, jonka mukaan hallitus oli kohdellut potilaita väärin. Alueoikeus määräsi valtion maksamaan korvauksia entisille potilaille. Vuonna 2002 käynnistettiin virallinen tutkimus siirtoloista, ja maaliskuussa 2005 hallituksen toiminta tuomittiin jyrkästi: ”Japanin ehdottoman eristämisen politiikalla… ei ollut lainkaan tieteellisiä perusteita.” Aina 1950-luvulle saakka siirtoloiden henkilökunta surmasi monia lepraan sairastuneista lapsista.
Lepra Suomessa
Ensimmäinen maininta leprasta Suomessa on vuodelta 1355. Tällöin oli testamentattu summa Turun Pyhän Yrjänän hospitaalille. Suomen tunnetuin leprasiirtola oli Seilin saari Turun saaristossa, Rymättylän ja Nauvon välillä. Siirtola perustettiin sinne 1600-luvulla. Potilaat joutuivat tuomaan saarelle mukanaan ruumisarkun tai puutavaraa arkun rakentamista varten, eikä sieltä ollut paluuta. Leprasairaala suljettiin vuonna 1785, kun viimeinen potilas kuoli.
Vusi Mahlasela
thumb|Vusi Mahlasela konsertoimassa. Vusi Mahlasela (s. 1965 Pretoria, Etelä-Afrikka) on eteläafrikkalainen laulaja ja lauluntekijä, joka tunnetaan kotimaassaan lempinimellä The Voice.
Mahlasela varttui kuunnellen ihmisten laulua isoäitinsä shebeenissä ja opiskeli itsenäisesti soittamaan kitaraa. Teini-ikäisenä hän aloitti omien laulujen säveltämisen ja sanoittamisen. Vuonna 1981 hän liittyi Ancestors of Africa -runoilijaryhmään ja Eteläafrikkalaisten kirjailijoiden kongressiin vuonna 1988. Hänen musiikissaan on vaikutteita eteläafrikkalaisesta jazzmusiikista ja hän on ilmoittanut chileläisen Victor Jaran keskeisimmäksi vaikutteekseen. Mahlaselan esikoisalbumi When You Come Back (1992), joka oli omistettu eteläafrikkalaisille poliittisille pakolaisille, nosti hänet kuuluisuuteen myös Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Vuonna 2002 Mahlasela esiintyi Lee Hirschin dokumentissa Amandla!: A Revolution in Four-Part Harmony, jossa esiteltiin musiikin roolia maan apartheidin vastaisessa taistelussa.
Tanssiaiskengät
Tanssiaiskengät on Helene Schjerfbeckin maalaus vuodelta 1882. Teoksesta on myös pelkistetympi versio vuodelta 1939. Molemmat teokset esittävät Schjerfbeckin kymmenvuotiasta serkkua Esther Lupanderia sovittamassa uusia tanssiaiskenkiään.
Maalaus on kooltaan 58 cm × 65 cm. Tanssikenkiä on usein kuvailtu omaelämäkerrallisesta näkökulmasta, kuten Helene Schjerfbeckin taidetta muutenkin. Hänen katsotaan maalauksessa eläytyvän serkkunsa tanssi-iloon, koska lonkkavamma haittasi hänen omaa osallistumistaan leikkeihin lapsena ja esti tanssimisen myöhemminkin.
Schjerfbeck maalasi Tanssiaiskenkien ensimmäisen version 20-vuotiaana. Hän oli opiskellut Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa jo 11-vuotiaasta alkaen ja Pariisissa 18-vuotiaana. Tässä vaiheessa hän oli vielä uransa alussa. Varhaiskauden teos on melko realistinen, joskin siinä on myös Pariisin vaikutteita, muun muassa impressionismista. Jalkojen sanottiin olevan liian pitkät, mutta Schjerfbeckin mukaan kriitikot eivät olleet nähneet Esther-serkun sääriä.
Juuri ennen tätä maalausta Schjerfbeck oli saanut valtiolta kaksi apurahaa.
Teosten myyntejä
Vuoden 1882 maalauksesta maksettiin Sothebyn huutokaupassa 3,9 miljoonaa euroa 2008, mikä on korkein suomalaisesta taulusta maksettu hinta.
Schjerfbeck teki maalauksesta myöhemmin pelkistetymmän version vielä 77-vuotiaana. Schjerfbeckille kuukausipalkkaa maksanut taidekauppias Gösta Stenman pyysi noihin aikoihin häntä tekemään uusia versioita monista varhaiskauden teoksistaan. Tästä toisesta Tanssiaiskenkien versiosta vuodelta 1939 maksettiin vuonna 1990 Sothebyn huutokaupassa 1,5 miljoonaa euroa, mikä on toiseksi korkein hinta, mitä suomalaisesta taideteoksesta on tähän mennessä koskaan maksettu.
Ratapiha
thumb|300px|Ratapihaa Joensuussa Ratapiha on rautatieliikenteen termi, jolla tarkoitetaan rautatieasemalla olevia raidejärjestelyjä.
Kohtauspaikan ratapiha
Yksiraiteisella radalla ratapiha käsittää yleensä 2–4 rinnakkaista täyspitkää raidetta, joita käytetään junien kohtaamiseen ja sivuuttamisiin (nopeampi juna ohittaa hitaamman). Lisäksi asemalla voi olla useita lyhyempiä pistoraiteita tavaran kuormaamista tai purkamista varten.
Sandstone
Sandstone voi tarkoittaa seuraavia:
Ratapiha
Kohtauspaikan ratapiha
Kohtauspaikkana toimivalla liikennepaikalla tulisi olla vähintään kaksi sellaista raidetta, joille mahtuvat pituudeltaan suurimmatkin rataosalla liikennöivät junat. Tällöin junien pituus ei aseta rajoituksia kohtauspaikan käytölle.
Risteysasema
Pienellä risteysasemalla on yleensä 2–5 rinnakkaista raidetta, ja pääraiteet haarautuvat kahteen pääsuuntaan aseman toisessa päässä. Toiminnoiltaan pieni risteysasema vastaa yksiraiteisen radan kohtauspaikkaa. Liikennepaikalla voi olla myös kolmioraide, joka mahdollistaa liikennöinnin kaikista suunnista kaikkiin muihin suuntiin ilman, että veturi on siirrettävä junan toiseen päähän. Yksinkertaisimmillaan pieni risteysasema on vain yksi vaihde, josta eri suuntien radat haarautuvat.
Linjavaihde
Linjavaihde on periaatteessa pieni risteysasema, joka muodostuu yleensä yhdestä vaihteesta. Linjavaihteet ovat miehittämättömiä liikennepaikkoja, ja liikennepaikalta haarautuva vähemmän tärkeä suunta on yleensä vain pistoraide tai sivurata.
Tavararatapiha
pienoiskuva|[[Vuosaaren ratapiha]] Tavararatapiha on laajempi kokonaisuus, joka käsittää yhden tai useamman pienemmän ratapihan. Tavararatapiha jakaantuu yleensä seuraaviin osiin:
Tuloratapiha
Tuloratapihalle saapuvat kaikki tavarajunat, jossa niistä irrotetaan veturi. Tämän jälkeen ratapihan vaihtotyöyksikkö siirtää vaunut lajitteluratapihalle tai laskumäkeen. Tuloratapiha voi toimia myös lähtöratapihana ja päinvastoin.
Lajitteluratapiha
Lajitteluratapihalla junan vaunut työnnetään veturilla eri raiteille niiden kulloisenkin määränpään mukaan, ja näin saadaan muodostettua uusia, eri suuntiin lähteviä junia.
Laskumäkiratapiha
Suurimmilla ratapihoilla (Tampere ja Kouvola) osa laskumäkitoiminnoista on automatisoitu. Esimerkiksi laskumäestä laskettujen vaunujen ja vaunuryhmien nopeutta säädellään ohjattavilla raidejarruilla. Tällöinkin jarrujen löysääminen ja kytkentöjen avaaminen on tehtävä käsityönä. Tampereen ja Kouvolan lisäksi laskumäet löytyvät nykyisin myös Riihimäeltä ja Helsingistä.
Kuormausratapiha
Harvinaisempi kuormausratapiha käsittää kuormaukseen tarvittavat toiminnot, kuten esimerkiksi lastauslaiturit ja tavaranostimet.
Unto Mielonen
Unto Oskar Mielonen (5. tammikuuta 1915 Viipuri – 6. tammikuuta 1976 Hollola) oli suomalainen kenraalimajuri. Hän oli Savo-Karjalan sotilasläänin komentaja 1971–1974.
Ratapiha
Lähtöratapiha
Kun junan vaunut on saatu oikeaan järjestykseen, siirretään junan vaunurunko eli junarunko lajitteluratapihalta lähtöratapihalle. Lähtöratapiha käsittää tarvittavan määrän raiteita. Lähtöratapihalla junan eteen siirtyy ns. matkaveturi, joka vetää junan määränpäähänsä tai seuraavalle ratapihalle, jossa junan vaunusto muuttuu. Usein lähtöratapiha ja lajitteluratapiha ovat sama paikka, eikä valmista junaa enää siirretä lajitteluraiteelta.
Unto Mielonen
Unto Mielosen vanhemmat olivat kaupanhoitaja Oskar Aleksander Mielonen ja Hilda Maria Puustell ja puoliso vuodesta 1940 Kaisu Maria Gustava Posti. Mielonen kirjoitti ylioppilaaksi 1934 ja valmistui Kadettikoulusta 1937 ja Sotakorkeakoulusta 1950. Hän palveli puolustusvoimissa nuorempana upseerina 1937–1939. Mielonen osallistui talvisotaan 1. divisioonan tykistötoimiston päällikkönä ja jatkosotaan patteristoupseerina. Sodan jälkeen hän jatkoi toimistoupseerina tykistöön liittyneissä tehtävissä. Mielonen oli vuosina 1957–1958 puolustusministerin adjutanttina, 1959–1961 puolustusministeriön sotilasasiainosaston päällikkönä, 1961–1965 Suomen sotilasasiamiehenä Washingtonissa ja Ottawassa, 1965–1970 Pohjanmaan tykistörykmentin komentajana ja 1971–1974 Savo-Karjalan sotilasläänin komentajana. Jäätyään eläkkeelle puolustusvoimista hän oli tehtaan isännöitsijänä Hollolassa.
Mielonen ylennettiin reservin vänrikiksi 1935, vänrikiksi 1937, luutnantiksi 1939, kapteeniksi 1941, majuriksi 1944, everstiluutnantiksi 1954 ja everstiksi 1959. Kenraalimajuriksi hänet ylennettiin 1970.
Ratapiha
Aiheesta muualla
Patio de maniobras Stazione di smistamento
St. Nikolai (fregatti)
Sviatoi Nikolai (St. Nikolai) oli Venäjän keisarikunnan laivaston soutufregatti. Alus upposi 9. heinäkuuta 1790 Kustaan sodassa Ruotsinsalmen toisessa meritaistelussa taistelussa ruotsalaisia vastaan. Laivan hylky löytyi 1948, jonka jälkeen sitä on tutkittu laajasti ja sieltä on nostettu runsaasti esineistöä. Hylky kuuluu arvokkaimpaan hylkyluokkaan ja on 1976 suojeltu muinaismuistolain perusteella. Sen ympärillä on suoja-alue, jolla sukeltaminen on luvanvaraista.
Valmistus
Sviatoi Nikolai rakennettiin Kronstadtin telakalla talven 1789–1790 aikana. Alus oli osa viiden aluksen sarjaa, jotka rakennettiin Ruotsinsalmen ensimmäisessä meritaistelussa vallatun Ruotsin laivaston saaristofregatti HMS Björn Järnsidan mallin mukaan. Sviatoi Nikolai laskettiin vesille 23. huhtikuuta 1790. Alus oli tyypiltään soutufregatti, joten se oli purjeiden lisäksi varustettu yhdeksällä airoparilla.
Sarjan muut samaan aikaan rakennetut alukset olivat Jekaterina, Maria, Aleksandr ja Konstantin. Kaikki neljä alusta jäivät ruotsalaisten saaliiksi tai tuhoutuivat Ruotsinsalmen toisessa meritaistelussa. Kaikkiaan samoilla tyyppipiirustuksilla rakennettiin kaikkiaan 18 soutufregattia.
Palvelus
Kustaan III:n sodan kolmantena sotakesänä Ruotsin ja Venäjän saaristolaivastot kohtasivat 9. heinäkuuta 1790 Ruotsinsalmen toisessa meritaistelussa, jossa Ruotsi sai murskavoiton. Taisteluun Venäjän linjan keskustassa osallistunut Sviatoi Nikolai upposi illalla kello 18.30 ruotsalaisten tykkitulesta saamiensa osumien seurauksena. Alus kaatui ensin kyljelleen, kellui hetken ja upposi sitten nopeasti vieden mukanaan suurimman osan miehistöstä. Aluksen päällikkö ei suostunut poistumaan alukseltaan ja hukkui aluksensa mukana. Ainoastaan kaksitoista miehistönjäsentä pelastui.
On mahdollista, että Sviatoi Nikolaista pelastettiin jonkin verran yläkannella olleita tykkejä Kustaan sodan jälkeisinä vuosina 1790-luvulla yksinkertaisten sukelluskellojen avulla. Vähitellen aluksen uppoamispaikka kuitenkin unohtui.
Hylky
Hylky löydettiin 1948 väylätöiden yhteydessä noin 17 metrin syvyydestä. Sukeltaja Karl Reijasto sai tehtäväkseen selvittää, mikä väylällä ollut este oli. Suuren sotalaivan, jonka kannella oli yhä tykkejä lavetteineen, löytyminen herätti aikanaan suurta huomiota. Julkisuudessa vaadittiin myös hylyn säilyttämistä ja taustan selvittämistä, mutta meriarkeologia oli Suomessa vielä kehittymätöntä. Tärkeän laivaväylän keskellä ollut hylky oli este laivaliikenteelle, ja Reijasto määrättiin madaltamaan hylkyä raivaamalla pois ylimmät kansirakenteet. Hän purki peräkannen ja siivosi keulapakan. Mastot poistettiin. Kannella olleet 27 tykkiä nostettiin.
Vuonna 1949 Kotkassa kuitenkin päätettiin, että hylky olisi nostettava. Valtioneuvosto asetti tammikuussa 1950 komitean selvittämään nostomahdollisuuksia. Komitean lausunto valmistui marraskuussa 1951. Siinä todettiin, että nostettaessa hylky todennäköisesti hajoaisi kappaleiksi ja konservointikulut olisivat mittavat. Lausuntossa suositeltiin, että alusta ei nostettaisi valtion varoilla, vaan jätettäisiin paikoilleen. Esineistön ja helposti irrotettavien osien nostamista voitiin kuitenkin jatkaa Kymenlaakson museoseuran toimesta mikäli Muinaistieteellinen toimikunta siihen antaisi luvan.
Komitean lausunnosta huolimatta Kotkassa jatkettiin noston suunnittelua, koska hylky haluttiin nostaa tai ainakin siirtää pois hankalalta laivaväylältä. Tavoitteena oli kehittää hylystä kaupungille matkailunähtävyys. Kesällä 1952 nostoon tarjoutuikin tilaisuus, kun saksalainen yritys oli Kotkan satamassa raivaamassa satamaan jatkosodan aikana upotettua ilmatorjunta-alus Niobea. Kaupunki teki sukellusyrityksen kanssa sopimuksen hylyn nostamisesta ja siirtämisestä turvaan Varissaaren rantavesiin. Nostoyritys kuitenkin epäonnistui pahasti ja aluksen keulapieli repesi. Suunnitelmat aluksen nostamisesta tai siirtämisestä kokonaisena kariutuivat tähän yritykseen. Hylyn tutkimista ja rakenneosien ja esineiden nostoa kuitenkin jatkettiin 1950-luvulla.
Meriarkeologiset tutkimukset
Ensimmäiset varsinaiset tieteelliset meriarkeologiset tutkimukset hylyllä järjestettiin vuonna 1961. Tutkimusleiriä vetivät diplomi-insinööri Ora Patoharju ja toimitta Erkki Koivusalo. Hylkyä tutkittiin nyt ensimmäisen kerran järjestelmällisesti jakamalla se köysien avulla ruutuihin, joiden pohjalta voitiin laatia rekonstruktiopiirrustuksia. Leirin aikana hylystä nostettiin myös runsaasti esineistöä. Tutkimuksia jatkettiin myös vuosina 1962 ja 1963.
Vuonna 1967 hylyssä tehtiin tarkastussukelluksia, jolloin sen huomattiin merkittävästi hajonneen muutaman edellisen vuoden aikana. Seuraavana kesänä pyrittiinkin tekemään pelastuskaivauksia ja -nostoja suurimmassa vaarassa olevalle esineistölle ja -rakenneosille. Vuosina 1972 ja 1973 tutkimuksia ja nostoja jatkettiin Merihistoriallisen toimiston johdolla. Tutkimuksia tehtiin myös kesällä 1975. Hylky tunnistettiin 1970-luvun puolivälissä Ruotsin sota-arkistosta löytyneen taistelukartan avulla venäläiseksi soutufregatti Sviatoi Nikolaiksi (Sankt Nikolai).
1980-luvun jälkeen hylyllä ei ole tehty kaivauksia. Hylyllä tehtyjen viistokaikuluotausten ja tarkastussukellusten perusteella tiedetään, että hylky on osoittain romahtanut ja sen kunto muutoinkin suuresti huonontunut.
Esineistö ja rakenneosat
Hylystä on nostettu myös ihmisen luita. Vuonna 1975 osa nostetuista luista haudattiin Kotkan Pyhän Nikolauksen kirkon viereiselle vanhalle hautausmaalle ja paikalla paljastettiin muistomerkki.
Hylystä nostetut esineet ovat Suomen merimuseon ja Kymenlaakson museon kokoelmissa. Esineistöä ja hylyn rakenneosia on runsaasti näytteillä Merikeskus Vellamossa vuonna 2020 avautuneessa Kohtalona Ruotsinsalmi -näyttelyssä. Hylyn rakenneosia ja tykkejä on lisäksi esillä Kotkan edustan Varissaaressa.
HDL
Lipoproteiinit jakautuvat viiteen ryhmään, kylomikronit, VLDL, IDL, LDL ja HDL. HDL-kolesteroli on niin sanottua hyvää kolesterolia, LDL taas huonoa.
Artjom Sergejev (jääkiekkoilija)
Artjom Sergejev (s. 20. huhtikuuta 1993 Moskova, Venäjä) on venäläinen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa KHL-joukkue SKA Pietarissa. 21. toukokuuta 2023 mennessä pelaamissaan 351 KHL:n runkosarjaottelussa Sergejev on kerännyt tehopisteet 16+51=67. Venäjän alle 20-vuotiaiden maajoukkuessa Sergejev on voittanut MM-hopean ja -pronssin.
Artemisia Gentileschi
Artemisia Gentileschi (8. heinäkuuta 1593 − 1651/1653) oli italialainen taidemaalari barokin aikakaudella. Häntä pidetään nykyään yhtenä taitavimmista taidemaalareista Caravaggion innoittamassa sukupolvessa. Aikana jolloin naismaalareita ei hyväksytty taideyhteisöön, hän oli ensimmäinen naispuolinen taidemaalari, joka hyväksyttiin Firenzen taideakatemian (Accademia delle Arti del Disegno) viralliseksi jäseneksi.
Gentileschi kävi oikeutta raiskauksestaan ja teki uransa maalauksilla, jotka on tulkittu feministisiksi.
Gentileschin isä oli taidemaalari Orazio Gentileschi.
Italialainen kirjailija ja taidehistorioitsija Anna Banti on kirjoittanut Gentileschistä osin fiktiivisen elämäkertaromaanin Artemisia (1947).