cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Länsiväylä (lehti)
Länsiväylä on kaupunkilehti, joka ilmestyy Espoossa, Kauniaisissa ja Kirkkonummella kahdesti viikossa, keskiviikkoisin ja viikonloppuisin. Sen kokonaistavoittavuus on 136 000 lukijaa. Painetun lehden lukijamäärä on 121 000, painetun ja digilehden lukijoita on 9 000 ja pelkän digilehden lukijoita 15 000. Länsiväylä-lehteä julkaisee Etelä-Suomen Media Oy, joka kuuluu Keskisuomalainen-konserniin. Lehden painopaikka on SLY-Lehtipainot Oy. Länsiväylän sisarlehdet pääkaupunkiseudulla ovat Helsingin Uutiset, Nurmijärven Uutiset ja Vantaan Sanomat.
Historia
Lehden perusti vuonna 1954 Asuntosäätiö. Tuolloin lehden nimi oli Tapiola Tänään, ja sen tarkoituksena oli toimia tiedotusvälineenä vasta rakennetun Tapiolan asuinalueen asukkaille. Tammikuussa 1969 lehden nimi muuttui Länsiväyläksi. Vuonna 2013 Länsiväylä valittiin Sanomalehtien liiton järjestämässä Vuoden kaupunkilehti -kilpailussa Suomen parhaaksi kaupunkilehdeksi.
Ericus Birgeri
Erik Birgersson, syntynyt 1390-luvulla, kuollut 1449, oli ruotsalainen katolinen pappi ja Strängnäsin hiippakunnan piispa vuosina 1443-1449.
Nils-Aslak Valkeapää
Nils-Aslak Valkeapää, saamelaisnimeltään Áilu, taiteilijanimeltään Áillohaš (23. maaliskuuta 1943 Enontekiö – 27. marraskuuta 2001 Espoo) oli saamelainen taiteilija sekä kansallisesti ja kansainvälisesti tunnetuimpia saamelaiskulttuurin edistäjiä. Valkeapää tunnetaan erityisesti joiuistaan ja runoistaan. Hän oli Lapin läänintaiteilija vuosina 1978–1983. Hän sai Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon vuonna 1991 teoksestaan Beaivi, áhčážan (suom. Aurinko, isäni, 1992).
Lapsuus ja nuoruus
thumb|Nils-Aslak Valkeapää vuonna 1955. Kuva: [[Eero Sauri]] Nils-Aslak Valkeapää syntyi perheen nuorimpana Palojoensuussa Enontekiöllä. Perhe asui siihen aikaan Aatsakursussa (pohjoissaam. Ádjagorsa), parin tunnin kävelymatkan päässä Pättikän (Beattet) kylästä. Myöhemmin he siirtyivät asumaan Pättikään. Hänen vanhempansa olivat Johannes J. Valkeapää (1906–1986) ja Ellen Susanna Aslaksdatter Valkeapää, o.s. Bals (1910–1992). He kuuluivat jutaaviin saamelaisiin: perhe teki vuosittaisen muuttomatkan porojen kanssa. Hänellä oli isosisko Ellen Marja ja isoveli Johannes (Juhani), joka jatkoi Käsivarren paliskunnan (Giehtaruohttasa bálggus) poroisäntänä. Isä oli alkuaan Kaaresuvannon alueen porosaamelaisia, ja hänen sukuaan oli Suuren Luulajanjärven (luulajansaam. Stuor Julevu) seudulla. Äiti oli kuulunut perheeseen, jonka porojen kesälaitumet olivat Uløyan (Ulisuolu) saarella Tromssan läänissä Norjassa. Valkeapää vietti kesät Yykeänvuonolla Norjassa. Hän kävi jo nelivuotiaana kiertokoulussa naapuritalossa. Kansakoulua käydessään hän asui asuntolassa Kaaresuvannossa; toisen tiedon mukaan koulukortteerissa vanhempiensa ystäväperheen luona. Valkeapää opiskeli Saamelaisten kristillisessä kansanopistossa (Sámiid kristtalaš nuoraidskuvla) Inarissa 1959–1960 ja suoritti kansakoulun opettajatutkinnon Kemijärven seminaarissa vuonna 1966, mutta opettajan ammatissa hän ei koskaan toiminut.
Nils-Aslak Valkeapäällä ei ollut ikätovereita kotipiirissään. Kouluaikojen ahdistuneisuutta ja nöyryytyksen tunnetta hän on kuvannut runoissaan. Hän on kertonut ystävystyneensä lintujen kanssa. Sosiaalisia suhteita ja kanssakäymistä syntyi muun muassa porojen jutamareitin varrella siidan toisiin perheisiin, lisäksi perheellä oli sukulaissiteitä Ruotsiin ja Norjaan. Uusia kontakteja synnytti myös sodan jälkeen valmistunut maantie. Äiti Susanna Valkeapää aloitti matkamuistojen myynnin Käsivarren (Suomanjárga) matkailijoille. Valkeapään vanhemmat olivat taitavia tarinankertojia: nauhoitetuista kertomuksista välittyy monipuolinen kielenkäyttö ja kertomusperinne. Susanna Valkeapää oli yhteiskunnallisesti aktiivinen ja osallistui eri epäkohtien esilletuomiseen kirjoittamalla esimerkiksi Sabmelaš-lehteen sekä käymällä kirjeenvaihtoa virkamiesten kanssa. Nils-Aslak Valkeapää kävi jo koululaisena kirjeenvaihtoa muun muassa muoniolaisen linja-autonkuljettajan Arvo Yliniemen kanssa. Hän esiintyi julkisesti ensimmäisen kerran helmikuussa 1951 Poroviikko-nimisen tapahtuman lastenjuhlassa Helsingissä. Kesällä 1959 hän seurasi pohjoismaista saamelaiskonferenssia ja osallistui nuorten saamelaisleirille Inarissa. Kesällä 1960 hän toimi Saamelaisneuvoston sihteerin Karl Nickulin kirjurina kolmiomittaustöissä Pudasjärvellä. Tammikuussa 1967 Valkeapää sai henkilökohtaisen vuoden stipendin Suomen Kulttuurirahaston Pohjois-Suomen rahastolta Oslossa opiskelemista varten.
Muusikko ja säveltäjä
Valkeapää nousi julkisuuteen saamelaisten joikujen (juoiggus, luohti) esittäjänä ja joikuperinteen elvyttäjänä. Ensimmäisen levynsä Joikuja hän julkaisi vuonna 1968. Esikoisalbumillaan Valkeapää teki yhteistyötä säveltäjä Kari Rydmanin ja muusikko Martti Niskalan kanssa. Myös Kaj Chydenius ja Pehr Henrik Nordgren tekivät sävellyksiä hänen runoihinsa. Ennen Valkeapäätä joiku oli vokaalimusiikkia, jota esitettiin yksityisissä tilanteissa. Joikuja-levyllä hän lisäsi joikuun soittimia ja ääniefektejä ja toi joiun konserttisaleihin. Valkeapää halusi tehdä joiusta nykyaikaista ilmaisua.
Valkeapää kirjoitti libreton tanssilliseen esitykseen nimeltä Máttar áhkku – Äiti maa, jonka esittivät Helsingin kaupunginteatteri ja baletti vuonna 1979 osana Helsingin juhlaviikkojen ohjelmaa.
Valkeapää kehitti joikua myös jazzin suuntaan yhteistyössä eräiden tunnettujen suomalaisten jazzmuusikoiden, kuten Seppo ”Paroni” Paakkunaisen, kanssa. Joikaaminen vei häntä ympäri maailmaa, muun muassa Pohjois-Amerikan kiertueelle vuonna 1982 yhdessä Paakkunaisen kanssa.
Áilu Gaupin lisäksi Valkeapää joikasi Juhan Ánde Bærin kanssa esimerkiksi Lillehammerin olympialaisten juhlalevyllä Dálveleaikkat (1992) sekä Sámi luondu, gollerisku (1992).
Valkeapää teki musiikin Nils Gaupin elokuvaan Ofelaš (Tiennäyttäjä), jossa hän myös näytteli. Elokuva on maailman ensimmäinen saamelainen pitkä elokuva, ja se oli Oscar-palkintoehdokkaana (paras ulkomainen elokuva vuonna 1989). Muusikko Mike Oldfield käytti Valkeapään elokuvassa esittämää joikua kappaleensa ”Prayer for the Earth” pohjana levyllään The Songs of Distant Earth (1994).
Valkeapää valittiin vuoden 1994 Lillehammerin talviolympialaisten nimikkotaiteilijaksi, ja hän esitti joiun kisojen avajaisissa. Kokonaan luonnonäänistä rakentuva lintusinfonia Goase dušše sai vuonna 1993 arvostelulautakunnan erikoispalkinnon Prix Italian kansainvälisessä radiokilpailussa.
Vuonna 2009 julkaistu Alit idja lahkona (Blue Night Moving Closer) sisältää Valkeapään kirjoittamia tekstejä vanhoihin hengellisiin melodioihin, joita hän löysi Tromssan museon arkistojen vanhoilta ääninauhoilta. Live-äänitykset tehtiin vuonna 1992 Målselvin (Málatvuopmi) kirkossa ja pääsiäisjuhlilla Kautokeinossa, missä Valkeapää esiintyi yhdessä Seppo Paakkunaisen ja Esa Kotilaisen kanssa. Yksi CD-levyn kappaleista, ”Giitu buot Du attáldagain”, sisältyy uuteen yhteispohjoismaiseen saamelaiseen virsikirjaan Sálbmagirji II (2005), ja vuonna 2015 se otettiin suomenkieliseen virsikirjaan (suom. ”Kiitän Herran antamista teistä”).
Kirjailija
Valkeapään vanhemmat olivat monen kirjailijan, niin V. J. Oinosen, Yrjö Kokon kuin Viola Kuoksa-Waven henkilökohtaisia tuttuja. Viola Kuoksa-Wavesta tuli taiteilija-Ailun löytäjä, ensimmäinen tukija ja mesenaatti. 17-vuotiaana hän osallistui Rovaniemellä taiteilijayhdistys Seitapiirin järjestämään kirjailijatapaamiseen, johon osallistuivat esimerkiksi A. E. Järvinen ja Kokko. Samassa tilaisuudessa hän tutustui Pentti Saarikoskeen; he kävivät kirjeenvaihtoa ja lähettivät ilmestyneitä teoksia toisilleen. Runoilija ja kirjastonhoitaja Jorma Etosta tuli Valkeapään tärkeä tuki ja neuvonantaja. Erno Paasilinna puolestaan ei kelpuuttanut yhtäkään Valkeapään tekstiä Lappiin liittyvää kirjallisuutta esitteleviin antologioihinsa. Marjut Aikion mukaan tällaisia olisivat olleet esimerkiksi Valkeapään pitkä proosarunomainen ”Kotini on tunturissa” (1977) tai muutamat julkaistut pienoisnovellit. Arto Paasilinna ja Valkeapää olivat olleet mukana Pohjoiset kirjailijat -yhdistyksessä 1960-luvun alusta, ja he tapasivat toisiaan myöhemminkin eri yhteyksissä. Ystävästään Timo K. Mukasta Valkeapää laati haastattelumuotokuvan Viikkosanomiin vuonna 1966. Muita kirjailijatuttuja vuosien varrella olivat Tuomas Anhava, runoilijat Juhani Tikkanen ja Kai Nieminen sekä Helinä Siikala.
Runoissaan ja kirjoissaan hän kirjoitti erityisesti saamelaisista, pohjoisesta luonnosta ja saamelaisten myyteistä ja perinteestä. Veli-Pekka Lehtolan (2015) mukaan Valkeapää on ansaitusti nimitetty saamelaisten mytografiksi, uuden kansallisen mytologian ja identiteetin tulkiksi suurten runoteostensa (Ruoktu Váimmus ja Beaivi, áhčážan) perusteella.
Valkeapään tuotannon poikkeuksellinen piirre on Taarna Valtosen mukaan hänen tapansa kirjoittaa samanaikaisesti erilaisille yleisöille: kotiseutunsa ihmisille, kaikille saamelaisille, valtaväestöille ja toisille alkuperäiskansoille.
Valkeapään kirjalliseen tuotantoon kuuluu yhdeksän runokokoelmaa, joista kaikki on kirjoitettu pohjoissaameksi. Niistä vain kaksi teosta on suomennettu. Hänen tuotantonsa tuli tunnetummaksi siellä, missä lukijakunta on laajempi, eli Norjassa.
Valkeapää ei ollut saanut kouluopetusta äidinkielellään: koulun ja asuntolan kieli oli suomi. Hän halusi käyttää kieliopillisesti moitteetonta kieltä. Hänen kirjallisen tuotantonsa pohjoissaamen kielen kielentarkistajina toimivat Samuli Aikio, Helvi Nuorgam-Poutasuo, Veikko Holmberg ja Pekka Sammallahti sekä Norjan puolelta Harald Gaski ja Ole Henrik Magga.
Terveisiä Lapista
Kirjailijana Valkeapää aloitti vuonna 1971 suomenkielisellä pamfletilla Terveisiä Lapista. Teoksessa Valkeapää kuvasi saamelaisen kansanperinteen rikkautta ja otti esille saamelaisten aseman ja vaati heille oikeutta elää omilla ehdoillaan, säilyttää ja uudistaa kulttuuriaan. Hän vertasi koulujen asuntoloita hautausmaahan ja kuvasi niitä kaikkein tehokkaimmaksi laitokseksi saamelaisuuden hävittämisessä.
Ruoktu Váimmus
Teoksen englanninnos Trekways of the Wind ilmestyi vuonna 1994. Tapio Nykänen kirjoittaa artikkelissaan ”Saamelaisuus ja arktinen alkuperäiskansaisuus Nils-Aslak Valkeapään ajattelussa” (politiikasta.fi, 9. syyskuuta 2017), että Trekways of the Wind on Valkeapään yhteiskunnallisen ajattelun taiteellinen synteesi. Trekways of the Wind on trilogia, jonka osat on alun perin kirjoitettu ja julkaistu eri aikoina. Luonto, johon saamelainen elämäntapa nivoutuu, on trilogiassa tärkeä. Kaikki osat sisältävät myös yhteiskunnallisen kehityksen kuvausta ja arvostelua. Kaikissa osissa kuvataan erilaisia ihmissuhteita. Ensimmäisessä, vuonna 1974 alun perin julkaistussa osassa Valkeapää kirjoittaa toistuvasti länsimaisen kulttuurin yleisistä epäkohdista sekä saamelaiskulttuuriin kohdistuvista väheksyvistä asenteista.
Toisessa osassa, joka on julkaistu alun perin 1976, maailmanlaajuiset epäkohdat, kuten sodat ja nälänhätä, kietoutuvat henkilökohtaisiin kokemuksiin. Valkeapään mukaan saamelaiskulttuuri on vanha tai oikeammin muinainen kulttuurimuoto, jonka juuret ovat syvällä historiassa. Hän kritisoi sitä, miten valtion edustajat eivät ymmärrä jutavien saamelaisten liikkuvaa elämäntapaa. Hän kiistää myös maiden haltuunottoon liittyvien lakien oikeudenmukaisuuden, kuten teki jo Terveisiä Lapista -teoksessa. Kokoelman kolmannessa osassa hän kertoo vierailuistaan inuittien ja intiaanien luokse Grönlantiin ja Pohjois-Amerikkaan. Valkeapää kuvaa tuntemuksia, joita arktisten kansojen elämän samankaltaisuus hänessä herättää. Tapio Nykäsen mukaan Valkeapää ei käytä Trekways of the Wind -teoksessa lainkaan alkuperäiskansan (indigenous peoples, álgoálbmot, eamiálbmot) käsitettä: Valkeapää puhuu saamelaisista, inuiteista ja intiaaneista (välillä tarkemmin mustajaloista) sekä siskoista ja veljistä.
Ruoktu Váimmus oli vuonna 1988 ehdolla Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Kirjan ruotsinkielinen käännös tehtiin tähän tarpeeseen.
Beaivi, áhčážan
thumb|Nils-Aslak Valkeapää, Kovan Ailu, Unkkajärven (Uŋggájávri) [[kammi|turvekammilla Kaijukan lapinkylässä Enontekiöllä 10. elokuuta 1964. Kuva: Martti Linkola]] Beaivi, áhčážan (suom. Aurinko, isäni) on runokuvateos. Kirja julkaistiin vuonna 1988. Teoksen nimi viittaa saamelaisten vanhaan myyttiin, jonka mukaan saamelaiset ovat Päivän poikien jälkeläisiä. Valkeapää keräsi kirjassa julkaistuja valokuvia kuuden vuoden ajan eurooppalaisista museoista. Kuvat kertovat saamelaisista 1860-luvulta 1930-luvulle. Kuvien lisäksi teos koostuu lyhyistä runoista. Koska teoksessa on paljon kuvia, lähes neljäsataa, Valkeapää kuvasi teostaan sanalla govadas (kuvahinen, kuvajas), joka on hänen itsensä kehittämä uudissana ja perustuu pohjoissaamen noitarumpua merkitsevään gobdas-sanaan. Kirjastaan hän sai Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon vuonna 1991. Teoksesta on kaksi versiota: erikieliset käännökset ilman valokuvia sekä pohjoissaamenkielinen kokonaistaideteos.
Eanni, eannážan
Eanni, eannážan (2001), voidaan suomentaa ”Maa, äitiseni”, on viimeinen Valkeapään elinaikana ilmestynyt teos. Kari Sallamaan mukaan Eanni, eannážan, maaeepos, on aurinkoeepoksen Aurinko, isäni jatko-osa ja Valkeapään tuotannon yhteenveto ja testamentti. Mukana on Valkeapään loppukauden maalauksia, piirroksia ja omia valokuvia sekä muiden valokuvaajien otoksia eri puolilta maailmaa. Kuvien painopiste on maailman alkuperäiskansat, runot ovat enimmäkseen lyyrisiä. Kuvat esittävät saamelaisten lisäksi Amazonin altaan ja Pohjois-Amerikan intiaaneja, Keski-Afrikan pygmejä ja pohjoisen inuitteja. Sallamaan mukaan Eanni, eannážan on länsimaisen elämäntavan ja arvojärjestelmän arvostelua laajeten yleisemmäksi sivilisaatiokritiikiksi.
Harald Gaski kirjoittaa, että saamelaiset ovat keskeisiä Beaivi, áhčážan -teoksessa, kun taas Eanni, eannážanissa minä-persoona lähtee vierailulle muiden alkuperäiskansojen luo. Kirjan tarkoituksena on avata laajempia näköaloja alkuperäiskansojen merkitykseen maailmassa.
Pohjoissaamenkielinen alkuteos on käännetty englanniksi ja norjaksi.
Toimittaja, kulttuurin edistäjä ja alkuperäiskansa-aktiivi
Valkeapää liittyi Pohjoiset kirjailijat -yhdistyksen harrastajajäseneksi vuonna 1962 ja oli keskeisenä henkilönä perustamassa saamelaisten kirjailijayhdistystä (Sámi girječálliid searvi) ja saamelaisten kuvataiteilijoiden, taidekäsityöläisten ja taidevalokuvaajien yhdistystä (Sámi dáiddáčehpiid searvi) vuonna 1979. Valkeapää osallistui yhtenä Suomen saamelaisten edustajista Kanadan Port Albernissa Maailman alkuperäiskansojen neuvoston (WCIP) perustavaan kokoukseen vuonna 1975.
Valkeapää käytti saamelaisista nimitystä alkuperäiskansa julkisesti ensimmäistä kertaa tiettävästi vuonna 1975 puhuessaan ”niin sanotuista alkuperäiskansoista” Saamen radion haastattelussa. Hän toimi WCIP:n kulttuurikoordinaattorina vuosina 1978–1981 ja maailman alkuperäiskansojen ensimmäisen kulttuurifestivaalin Davvi Šuvva pääjärjestäjänä vuonna 1979. Hän raportoi alkuperäiskansojen kansainvälisistä tapahtumista myös Saamen radiolle sekä toimittajana että haastateltavana. Maaliskuussa 1976 hän puhui intiaanien ja saamelaisten kohtalonyhteydestä ja samankaltaisuudesta Yleisradion haastattelussa.
Nils-Aslak Valkeapään rooli Suomen saamelaisradion alkuvaiheissa 1970-luvulla oli keskeinen, vaikka hän ei ollut vakituinen työntekijä. Hän oli osallistunut journalismin peruskysymyksiä käsittelevälle radioavustajakurssille Hetassa vuonna 1969. Saamelaistoimituksen avustajana hän aloitti saamelaiset perheohjelmat, joihin hän kokosi usein saamelaisia joikaajia ja muusikoita. Myöhemmin hän toimi saamelaismuusikoiden monien kokoomalevyjen tuottajana, esimerkiksi hän tuotti levyn Sueʹnn ʹjel leeʹud – Muistoja Suonikylästä, joka dokumentoi kolttasaamelaisten perinteistä leuʹddia Tyyne (Domna) Fofonoffin, Helena Semenoffin ja Vassi Semenojan esittämänä. Hän haki saamelaisradion vt. saamelaistoimittajan vakanssia vuonna 1971, mutta häntä ei valittu, vaikka Johtti Sabmelažžat -yhdistys tuki häntä voimakkaasti.
Jorma Eton kautta Valkeapää pääsi avustajaksi ja kirjallisuuskriitikoksi kulttuurilehti Kaltioon. Vuodesta 1964 alkaen hän kirjoitti etenkin kirja-arvosteluja. Hän oli Kaltion ensimmäisen saamelaisnumeron päätoimittaja vuonna 1966. Syksystä 1966 hän oli mukana myös lehden toimituskunnassa. Erään pohjoisen sanomalehden aluetoimittajana hän toimi useita vuosia 1970-luvulla. Freelancetoimittajana hän kirjoitti myös muille lehdille, kuten Helsingin Sanomille ja Suomen Kuvalehdelle. Valkeapää teki erilaisia toimitustöitä. Hän toimitti kirjailija Johan Turin taiteilijaelämäkerran ja toimitti ja kirjoitti kattavan johdannon runoilija Paulus Utsista kertovaan kirjaan. Utsi oli Valkeapään etäinen sukulainen ja inspiraation lähde. Valkeapää suomensi WSOY:lle Turin teoksen Muitalus sámiid birra (1910) 1960-luvulla. Teos julkaistiin vasta vuonna 1979 hänen käännöksensä pohjalta, mutta kokonaan toisen henkilön työnä ja nimissä. Valkeapäällä oli merkittävä asema saamelaisen kansallistunnon herättäjänä ja vahvistajana. Hän auttoi uusia joikaajia ja runoilijoita käytännön neuvoilla, julkaisuilla ja kutsumalla nuoria esiintyjiä mukaan joillekin monista matkoistaan. Hänestä kasvoi vähitellen saamelaisten symbolihahmo niin saamelaisten keskuudessa kuin ulkopuolisten silmissä.
Hän kirjoitti nō-näytelmän Ritnoaivi ja nieguid oaidni (suom. Kuurapää ja unien näkijä), jonka konserttimuotoinen kantaesitys oli Sapporossa Japanissa vuonna 1995. Näytelmän saamelainen alkuperäisversio esitettiin ensimmäisen kerran Beaivváš-saamelaisteatterissa vuonna 2007.
Valkeapää perusti Indigenous Recordsin vuonna 1978 yhdessä Esa Kotilaisen ja Paroni Paakkunaisen kanssa. Hän toimi yhtiön taiteellisena johtajana. Valkeapää oli mukana perustamassa saamelaista DAT-kustantamoa, jossa hän oli osakkaana, ja joka julkaisi useimmat hänen kirjoistaan ja CD- ja mikrokasettituotannostaan. Hän toimi DATin taiteellisena johtajana sekä musiikkituotannosta vastaavana tuottajana.
Kuvataiteilija
thumb|Nils-Aslak Valkeapää hakkaa pajua nuotioon Virni-tunturilla (Virdni) Enontekiöllä elokuussa 1964. Kuva: [[Martti Linkola]] Valkeapään kuvataiteen lähtökohtana oli usein saamelainen mytologia. Lyijykynätyöt esittivät usein lintuja, ihmisiä ja poroja. Hän kuvitti omia teoksiaan ja levyjensä kansia ja piti taidenäyttelyitä. Hän teki muidenkin saamelaiskirjailijoiden, kuten Kirste Palton ja Rauni Magga Lukkarin, kirjojen kansikuvia. Äiti Susanna Valkeapää teki nomadisaamelaisten elämää esittäviä piirroksia, joita Valkeapää käytti runokirjansa kuvituksessa. Valkeapää oli myös taitava valokuvaaja.
Valkeapään teemoja olivat saamelainen identiteetti, rakkaus, ihmisyys ja ihmisen sekä luonnon välinen yhteys. Altan kalliopiirrokset, noitarumpujen kuviot ja duodjin (saamelaisen käsityön) koristekuviot sekä Johan Turin ja Nils Nilsson Skumin piirrokset olivat tärkeitä inspiraation lähteitä. Hän käytti monipuolisesti materiaaleja ja eri tekniikoita.
Muutto Norjaan, Norjan kansalaisuus ja kuolema
Valkeapää asui suurimman osan elämästään Enontekiön Pättikässä Kaaresuvannon ja Kilpisjärven välisen tien varrella Suomen ja Ruotsin rajalla, jossa hän oli viettänyt lapsuutensa. Vuonna 1996 hän muutti pysyvästi Norjaan Yykeänperään, jossa hän asui saamelaista perinnettä mukaillen kiilleliuskekalliolle rakennetussa kuusikulmaisessa Lásságámmi-nimisessä hirsitalossa; nimi tarkoittaa kalliomajaa, tai paremminkin kalliokammia. Nykyisin talo on kotimuseo ja taiteilija-asunto, jota pitää yllä Lásságámmi-säätiö. Valkeapää kuvasi tuntevansa usein yksinäisyyttä suurkaupungeissa, muttei koskaan kotiseudullaan tuntureiden, jokien, tuulten ja lintujen keskellä.
Valkeapää joutui vakavaan auto-onnettomuuteen Kilpisjärven tiellä talvella 1996 ja vetäytyi julkisesta toiminnasta kuntoutuakseen. Valkeapää sai Norjan kansalaisuuden vuonna 2001. Valkeapää kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen Espoossa marraskuussa 2001 palattuaan juuri Japanin-matkalta. Valkeapään hauta sijaitsee Pirttavaaran (norj. Birtavarre) kylän hautausmaalla Kaivuonon kunnassa Norjassa.
Triviatietoa
Vuonna 1996 Valkeapää sai taiteen Suomi-palkinnon. Hän oli Oulun yliopiston (1994) ja Lapin yliopiston (1999) kunniatohtori.
Oulun yliopiston Saamelaisen kulttuuriarkiston (Sámi kulturarkiiva) Áillohaš-kokoelma koostuu Valkeapään itsensä tekemistä ja häntä koskevista arkistomateriaaleista.
Vuonna 1993 perustettiin Áillohaš-musiikkipalkinto yhteistyössä Koutokeinon kunnan ja Norjan saamelaisten keskusjärjestön (Norgga Sámiid Riikkasearvi, Norske Samers Riksforbund) kanssa. Palkinto jaetaan vuosittain muusikolle, joikaajalle, yhtyeelle tai muille, jotka työskentelevät ja esittävät saamelaista musiikkia Áillohašin hengessä. Valkeapää lahjoitti paljon kuvataidettaan Koutokeinon kunnalle.
Luulajalaisen ohjaajan Gunilla Breskyn Valkeapäästä kertova dokumenttielokuva Solens son julkaistiin vuonna 2017.
Hämeenlinnan rautatieasema
Yleistä
Hämeenlinnan asemarakennus siirtyi VR-Yhtymän omistukseen vuonna 1995. Tavaramakasiini siirtyi eräiden muiden rakennusten ohella Ratahallintokeskukselta Senaatti-kiinteistöille vuonna 2007. Asema-alueen itäreunalle valmistui uusi tavararatapiha vuonna 1996. Museovirasto on luokitellut Hämeenlinnan rautatieaseman alueen valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Keinusaaren kaupunginosassa sijaitsevan aseman kautta kulkevat Hämeenlinnan kaupunkiliikenteen linja-autot ja siellä on myös taksiasema.
Asemalta runsaat kaksi kilometriä pohjoiseen, hotelli Aulangon tuntumassa, sijaitsi kesäisin käytössä ollut seisake vesibussireitti Hopealinjan laiturin kohdalla vuosina 1953–1981.
Historia ja arkkitehtuuri
pienoiskuva|Hämeenlinnan vanha rautatieasema. Hämeenlinna oli Helsingistä pohjoiseen suuntautuneen rautatien päätepiste vuoteen 1876 saakka, jolloin valmistui rautatie Tampereelle. Tätä ennen liikenne Tampereelle ja muualle pohjoisen suuntaan hoidettiin vesitse Vanajavettä myöten, jolloin laivojen lähtöpaikkana oli kilometrin päässä rautatieasemalta pohjoiseen sijainnut satama. Hämeenlinnan ensimmäisen asemarakennuksen suunnitteli arkkitehti Carl Albert Edelfelt. Se oli Helsingin ja Tikkurilan rautatieasemien ohella yksi kolmesta tiilirakenteisesta Helsinki-Hämeenlinna-radan asemarakennuksesta.
Nykyisen punatiilisen asemarakennuksen on piirtänyt Thure Hellström, ja se on valmistunut vuonna 1921. Rakennus on lähes samanlainen kuin Hellströmin hieman aikaisemmin Koiviston kauppalaan suunnittelema ja sittemmin hävinnyt asemarakennus. Hämeenlinnan aseman matkatavarasiipeä on jatkettu 1960-luvulla. Asema-alueella sijaitsee myös muun muassa tiilinen veturitalli sekä puisia ja tiilisiä varastorakennuksia rautatien alkuajoilta. Asemaa ympäröivä lehmuspuisto on pitkälti alkuperäisessä asussaan. Rautatieaseman eteläpuolelle valmistui Viipurintien ylikulkusilta vuonna 1954. Asemarakennuksen pohjoispää turmeltui pahoin 22. tammikuuta 1984 syttyneessä tulipalossa.
Sirkus Finnbohemia
Sirkus Finnbohemia on vuonna 1994 Oulussa muodostunut sirkuksen ja performanssin perinteitä yhdistelevä taiteilijaryhmä. Sen perustajajäsenet olivat Aulis Harmaala, Tuomo Kangasmaa, Pia Kauppinen ja Heli Taimisto (Räty 1994). Myöhemmin ryhmään liittyivät Anneli Moilanen ja Jarmo Kittilä (Oulun Taiteilijatyöpaja 1995). Ryhmän ensimmäisessä mediatapahtumassa tukena oli myös sirkusalan ammattilainen, telttamestari Jape Rautio (Räty 1994).
Taipaleensa alussa Sirkus Finnbohemia vuokrasi Nahkatehtaankatu 2:sta oman toimiston (Peltovuori 1994), josta kuitenkin melko pian luovuttiin, koska sen ylläpitoon ei ollut taloudellisia resursseja. Sirkuksella oli käytettävissään myös auto: haaleankeltainen 1974-vuosimallin Escort, jonka vetämistä parralla harjoiteltiin yhtenä ohjelmanumerona (Räty 1994). Sirkus ei yrityksistään huolimatta saanut omaa telttaa, vaan esitykset tapahtuivat vaihtuvissa tiloissa. Kesällä 1994 käytössä oli Oulun evankelis-luterilaisen seurakunnan limonaditeltta (Räty 1994), kesällä 1996 esiintyminen tapahtui Kajaanintullin koulun pihalla Teatteriteltassa (Sirkus Finnbohemia 1996). Taiteilijamessujen käsiohjelmassa mainostettiin esitysten tapahtumapaikaksi Madetojan puistossa olevaa suurta telttaa (Oulun Taiteilijatyöpaja 1995), jollaista ei kuitenkaan saatu hankittua.
Esiintymiset ja hahmot
Sirkus Finnbohemia esiintyi erilaisissa oululaisissa kulttuuritapahtumissa ja yksityistilaisuuksissa. Kokoonpanon vaihtuessa ja esiintyjämäärän supistuessa ryhmästä käytettiin nimeä Sirkus Finnbohemian Rippeet (Oulun Taiteilijatyöpaja 1995).
Ohjelmanumeroista vastasivat sirkushahmot, jotka esiintyjät olivat rakentaneet erilaisten taipumustensa pohjalta. Aulis Harmaala toimi fakiirina, Tuomo Kangasmaa voimamiehenä, Pia Kauppinen akrobaattina ja Heli Taimisto eläintenkesyttäjänä, joka keskittyi hylkeenkesytykseen. (Räty 1994; Peltovuori 1994.) Rekvisiitta ja sirkuksen eläimet rakennettiin itse erilaisista halvoista kierrätysmateriaaleista.
Sirkus Finnbohemia esiintyi Villihevoset-showllaan Jääyöfestivaaleilla Oulun Arktisilla viikoilla maaliskuussa 1995. Oulun Taiteilijamessuilla vuonna 1995 fakiiri ja voimamies esiintyivät kahdestaan. Ohjelmistossa voimamies veti autoa parrallaan, fakiiri sahasi irti kappaleen ruumiistaan ja räjäytti päänsä (Maja 1995). Aikuiseen makuun -show esitettiin kesäkuussa 1996. Tuolloin ohjelmistoon sisältyi Uspekistanilainen painonnostaja, Suuri haastaja Sirkku, Helsingistä palaava "Still Alive and Well" Fakiiri, Ajatustenlukija, Naisilluusio, Onnen pyörät, Eläin-paraati, Kuviokelluntaa ja Kohtaaminen rajan takaa (Sirkus Finnbohemia 1996).
Diaka
Diaka on maalaiskunta Moptin alueen Ténenkoun piirissä Malissa. Sen keskuskylä Dia sijaitsee Nigerjoen tulva-alueella 10 kilometriä Ténenkousta etelään. Kunnassa on 19 800 asukasta (vuonna 2009).
Pekka Niemi (hiihtäjä)
Juho Pekka Niemi (alun perin Yli-Niemi, 14. marraskuuta 1909 Kemin maalaiskunta (nyk. Keminmaa) – 9. joulukuuta 1993 Kittilä) oli suomalainen hiihtäjä ja olympiamitalisti.
Diaka
Diakan kunta rajoittuu luoteessa Ténenkoun piirin Karérin, pohjoisessa Sougoulbén ja Ouro Guirén sekä etelässä Diafarabén kuntiin, idässä Djennén piirin Togué Morarin ja Kéwan kuntiin sekä lännessä Ségoun alueen Macinan piiriin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Kunnan läpi virtaa Nigerin sivuhaara Diaka.
August Lipsanen
August Lipsanen (23. kesäkuuta 1876 Virtasalmi – 11. elokuuta 1948 Pori) oli suomalainen tukkukauppias, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen vuonna 1943.
Diaka
Kuntaan kuuluu 17 kylää. Asukkaat ovat markoja, fulbeja, bozoja ja somonoja. Lisäksi on muutamia tuaregeja.
Pekka Niemi (hiihtäjä)
Seuratasolla Niemi edusti Ounasvaaran Hiihtoseuraa ja Kittilän Urheilijoita. Ammatiltaan hän oli Kemi Oy:n metsäpiiripäällikkö.
Diaka
Dia mainitaan Ghanan valtakunnan synnystä kertovassa legendassa ja sen kerrotaan olleen muinaisen Malin vanhimpia kaupunkeja. Arkeologiset kaivaukset ovat osoittaneet, että se oli asuttu jo 800-luvulla eaa. Kaupungissa oli enimmillään jopa 40 000 asukasta. Dia oli soninkejen merkittävä kaupallinen ja kulttuurikeskus, joka taantui pian songhaivalloituksen jälkeen. Myöhemmin se oli yksi Macinan fulbevaltion keskuspaikoista. Marokkolaiset löivät fulbepäällikkö Hamadou-Amina I:n Diassa vuonna 1596.
August Lipsanen
Lipsasen vanhemmat olivat maanviljelijä, kauppias Matti Lipsanen ja Selma Tarvanen. Hänen puolisonsa vuodesta 1910 oli Impi Maria Huida. Lipsanen kävi kansakoulun ja kansanopiston, ja kutsuttiin 18-vuotiaana suorittamaan kolmevuotista asevelvollisuuttaan Mikkelin tarkk'ampujapataljoonaan. Hänet ylennettiin aliupseeriksi, hän palveli vuoden Venäjällä, ja toimi palveluksen jälkeen jonkin aikaa kaupanhoitajana R. F. Valjakan liikkeessä Virtasalmella. 1904 hän siirtyi Poriin liikeapulaiseksi F. E. Fagerströmin liikkeeseen, toimi hetken parissa muussakin liikkeessä ja kävi 1906 Ruotsissa opintomatkalla. Lipsanen perusti 1910 yhdessä kauppias Antti Kierin kanssa siirtomaatavaraliike Kieri & Lipsasen, jota Lipsanen parin vuoden kuluttua jatkoi omissa nimissään toiminimellä Aug. Lipsanen. Lipsanen osti 1926 G. E. Rambergin perillisiltä G. E. Ramberg Oy:n rauta- ja siirtomaatavaraliikkeen, ja laajensi toimintaa 1930-luvulla tukku- ja vähittäiskaupan ohella myös valmisvaatetehtaaseen, kahvipaahtimoon ja autohuoltolaan.
Götiitti
thumb|210px|Götiittiä Götiitti tai goethiitti, FeO(OH), on rautahydroksimineraali ja sitä syntyy vain veden läheisyydessä. Kemiallisesti se on rauta(III)oksidi hydroksidin α-muotoa α-Fe3+O(OH). Mineraalin nimesi Johann Georg Lenz vuonna 1806 saksalaisen runoilijan ja filosofin Johann Wolfgang von Goethen mukaan.
Kiderakenteeltaan götiitti on rombinen. Götiitillä on monia esiintymismuotoja eli se esiintyy prismamaisina kiteitä, ohuina levyinä, onteloissa neulamaisina tai kuitumaisina prismoina, kuitukimpuista muodostuvina tai multamaisina massoina. Väriltään götiitti on kellertävä, punertava tai ruskeanmusta. Viiru on punertavan- tai ruskehtavankeltainen ja kiilto on kiteissä metallikiilto ja ohuissa kuiduissa silkkikiilto, mutta multamaiset muunnokset ovat kiillottomia. Ohuet kuidut ovat myös läpikuultavia. Götiitin kovuus on 5–5,5 Mohsin asteikolla ja ominaispaino on 3,3–4,3 g/cm³ riippuen esiintymisasusta. Kidejärjestelmä on ortorombinen.
Götiittiä esiintyy hapetussedimenteissä, kuten esimerkiksi limoniitissa. Sitä voi myös syntyä rautarikkaista mineraaleista muuttumisen tuloksena. Rautapitoiset kivimineraalit, sulfidit tai karbonaatit voivat olla lähtöaineksina.
August Lipsanen
Lipsanen hoiti myös vuonna 1918 Raumalta ostamaansa Vanhalahden kartanoa. Hän kuului Porin kaupunginvaltuustoon, ja hän oli perustamassa Tuko Oy:n edeltäjiä Tuontikuntaa ja Tukkukuntaa, sekä Keskikaupungin Rauta Oy:tä, Keskikaupungin Väri Oy:tä sekä Vanuvalmiste Oy:tä. Hän oli perustamassa Porin Kauppiaitten Yhdistystä ja Porin Kauppaseuraa ja kuului Porin kauppakamarin ja Suomen tukkukauppiaiden liiton johtokuntiin. August Lipsasen poika Erkki Lipsanen jatkoi perheyrityksen johdossa ja sai myös kauppaneuvoksen arvon.
Pekka Niemi (hiihtäjä)
Pekka Niemi osallistui talvisotaan kaukopartiomiehenä. Hänen johtamansa partio kävi Kantalahden suunnalla aina Muurmannin radalla saakka.
Triviaa
Pekka Niemi sijoittui toiseksi Bodenin kisojen 44 kilometrin hiihdossa 1941 ajalla 3.33.33, joka tuli myöhemmin tunnetuksi Veikko Hakulisen 50 kilometrin olympiavoittotuloksena Oslossa 1952.
Hiihtäjä Pekka Niemi on toinen kahdesta samannimisesta suomalaisesta olympiapronssimitalistista. Painonnostaja Pekka Niemi voitti pronssia Los Angelesissa vuonna 1984.
Hamlet
Hamlet, Tanskan prinssi on englantilaisen näytelmäkirjailija William Shakespearen tragedia, jonka hän kirjoitti vuosien 1599–1601 välillä. Hamletia on kutsuttu Shakespearen pääteokseksi. Se on myös yksi maailman tunnetuimmista näytelmistä, ja sitä esitetään edelleen paljon. Näytelmän keskeinen teema on isän ja pojan suhde. Näytelmä tunnetaan erityisesti Hamletin monologista, joka alkaa sanoilla Ollako vai eikö, siinä pulma.
Historia
Hamletin ensimmäinen painettu julkaisu on vuodelta 1602. Näytelmää esitti ensimmäisenä luultavasti Shakespearen teatteriseurue Lord Chamberlain’s Men, jonka näyttelijä Richard Burbage todennäköisesti esitti näytelmän nimiroolia ensimmäisenä. Muissa Euroopan maissa näytelmästä alettiin tehdä sovituksia 1700-luvulla.
Suomessa Hamletin ensiesitys oli vuonna 1819. Näytelmästä on olemassa useita suomennoksia, joista vanhin on 1800-luvulta oleva Paavo Cajanderin suomennos. Cajanderin lisäksi näytelmän ovat suomentaneet Yrjö Jylhä, Veijo Meri ja Eeva-Liisa Manner.
Englantilaisen The Sunday Times -lehden äänestyksessä Hamlet valittiin toisen vuosituhannen suurimmaksi mestariteokseksi.
Janne Savolainen
Janne Antero Savolainen (s. 21. tammikuuta 1969 Kuopio) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli urallaan monipuolinen keskikenttäpelaaja. Savolaisen pääsarjadebyytti tapahtui kaudella 1989. Hän palasi uransa aikana lähes 300 Veikkausliiga-ottelua.
Diaka
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, keräily, käsityöammatit ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat riisi ja hirssi. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit, kamelit ja siipikarja. Seudulla valmistetut saviastiat ovat laajalti tunnettuja.
Hamlet
Juoni ja nimi
Hamletissa on kaikkiaan 4042 säettä. Se on säkeiden määrällä mitattuna Shakespearen näytelmistä kaikkein pisin, ja myös sen nimihahmo lausuu selvästi enemmän säkeitä (1422) kuin yksikään toinen Shakespearen näytelmien hahmo.
Diaka
Liikennöinti tapahtuu kuivana aikana maitse ja tulva-aikaan vesiteitse. Palveluihin kuuluvat kuusi alakoulua, yläkoulu, kolme koulutus- ja kehittämiskeskusta (CED) sekä terveysasema. Lisäksi on useita koraanikouluja. Diassa on alkeellinen vesijohtoverkko.
Hamlet
Tulkinnat
pienoiskuva|Näyttelijä [[Edwin Booth Hamletina noin vuonna 1870.]] Hamletin syntyhistoriasta tai kirjailijan mielenliikkeistä näytelmän tekohetkellä ei tiedetä mitään. Näytelmää on kuitenkin analysoitu ja tulkittu monella tavalla, ja siitä on kirjoitettu tuhansia tutkielmia. Näytelmää pidetään yleisinhimillisenä ja moniulotteisena. Sen tulkinnat ovatkin vaihdelleet aikakausien vaihtuessa.
Kurskin rintama
Kurskin rintama oli puna-armeijan toisen maailmansodan rintama, joka perustettiin 23. maaliskuuta 1943 Stavkan määräyksestä ja jonka komentajaksi nousi kenraalieversti Reiter. Kurskin rintamaan kuului 60. ja 38. armeija sekä 15. ilma-armeija ja sen tehtäväksi annettiin kriittisen Kurskin mutkan kärjen puolustaminen. Stavka lupasi vahvistaa rintamaa lisäarmeijoilla, todennäköisesti 63. ja 66.:lla, niin pian kuin mahdollista.
Mars Polar Lander
pienoiskuva|Mars Polar Lander Mars Polar Lander oli avaruusluotain, joka oli osa NASA:n vuonna 1996 alkanutta Marsin tutkimusohjelmaa.
Kurskin rintama
Stavkan suunnitelmat muuttuivat kuitenkin pian. Jo 27. maaliskuuta se hajotti Kurskin rintaman ja antoi 38. armeijan Voronežin rintamalle. 60. armeija luovutettiin Konstantin Rokossovskin komentamalle Keskustan rintamalle. Samalla luotiin uusi 3. ja 61. armeijan sekä 15. ilma-armeijan muodostama Orjolin rintama, joka 29. maaliskuuta nimettiin uudelleen Brjanskin rintamaksi.
Mars Polar Lander
Luotaimen tarkoituksena oli saada tietoa Marsin ilmasto-olosuhteista ja siitä, onko Marsissa ollut ikinä mahdollisuuksia Maan kaltaisen elämän kehittymiseen. Aurinkopaneelien avulla virtaa saaneessa luotaimessa oli kaksi Suomen Ilmatieteen laitoksessa valmistettua paineinstrumenttia. Projekti päättyi epäonnistuneeseen laskuun 3. joulukuuta 1999.
Mars Polar Landerin mukana matkusti myös Deep Space 2:den mikroluotaimet.
Hamlet
Elokuvaversioita
Hamlet on filmatisoitu lähes seitsemänkymmentä kertaa. Tunnetuimpia elokuvaversioita ovat:
Voikukkarauta
Voikukkarauta on hyvin kapeateräinen työväline, joka on tarkoitettu rikkaruohojen kitkemiseen. Se on pitkäpiikkinen juurikashara, jolla voi kaivaa syvälle ulottuvan voikukan juuren pois. Väline sopii hyvin myös esimerkiksi piharatamoiden poistamiseen.
Hamlet
Elokuvaversioita
Suomessa Hamletista on tehnyt elokuvasovituksen Aki Kaurismäki vuonna 1987 nimellä Hamlet liikemaailmassa.
Kvaak.fi
Kvaak.fi on suomalainen sarjakuvaportaali, joka pyrkii edistämään suomalaista sarjakuvakulttuuria tarjoamalla kotimaisille sarjakuvanharrastajille, -tekijöille ja -kustantajille interaktiivisen suomenkielisen sarjakuvia journalistisesti käsittelevän verkkopalvelun. Palvelun mahdollistavat Suomen sarjakuvaseura, Säätöyhteisö B2 ja Nettihotelli Internet Oy. Ylläpidosta ja sisällöntuotannosta vastaavat vapaaehtoisvoimin toimivat sarjakuvanharrastajat ja -toimittajat.
Palvelun suosituin osa-alue on keskustelufoorumi, jossa on noin 6077 rekisteröitynyttä jäsentä ja yli 358 300 kirjoitettua viestiä.Lisäksi palvelu sisältää uutisia, arvosteluita ja erilaisia sarjakuva-aiheisia artikkeleita sekä monipuolisen sarjakuvalinkkihakemiston. Sarjakuvaportaali laajeni vuonna 2007 sarjakuvagallerialla. .
Vuonna 2005 Kemin sarjakuvakeskus myönsi Kvaak.fi:lle Lehti-Lempi -palkinnon. Palkinnon vastaanotti palvelun perustaja sarjakuvantekijä ja yrittäjä Juha Kouvalainen. Myös Grafia ry on tukenut sarjakuvaportaalin ylläpitoa ja kehitystyötä apurahalla.
C18
C18 voi tarkoittaa:
Tom Thibodeau
thumb|250px|Thibodeau vuonna 2011. Tom Thibodeau (s. 17. tammikuuta 1958 New Britain, Connecticut) on yhdysvaltalainen koripallovalmentaja. Hän toimi vuosina 2010–2015 NBA-seura Chicago Bullsin päävalmentajana. Hänet valittiin kaudella 2010–2011 NBA:n vuoden valmentajaksi. Vuodesta 2016 tammikuuhun 2019 hän toimi Minnesota Timberwolvesin päävalmentajana.
Super Size Me
Super Size Me on vuonna 2004 tehty dokumenttielokuva, joka on kuvattu kokonaisuudessaan helmikuussa 2003. Dokumentti kertoo elokuvaohjaaja Morgan Spurlockista, joka aikoo elää 30 päivää syöden vain McDonald'sin ruokaa.
Aluksi kolme asiantuntijaa mittaa, punnitsee ja tutkii hänet tarkasti. Myöhemmin he osoittavat hänen ruokailutottumustensa fyysiset ja psyykkiset seuraukset odotettua järkyttävämmiksi. Testin aikana Spurlock matkustaa ympäri Yhdysvaltoja haastatellen tavallisia ihmisiä ja laitosten edustajia heidän ruokailutottumuksistaan. Elokuvan väitetään saaneen McDonald'sin luopumaan Super Size -kampanjastaan, vaikka McDonald's ei myönnäkään elokuvan olleen syynä tähän. Morgan haastattelee ihmisiä ympäri Yhdysvaltoja syömisen lomassa.
Elokuvan Suomen ensi-ilta oli 10. syyskuuta 2004, ja sen levittäjänä toimi Sandrew Metronome.
Neovius (yritys)
Neovius oli 1889 perustettu suomalainen lankoja ja kutomakoneita myynyt tukku- ja vähittäisliike. Perustaja oli Theodor Neovius. Sillä oli parhaimmillaan runsaasti myymälöitä Helsingissä ja maaseudulla. Se järjesti kutomakoneiden käytön kursseja ja julkaisi vuosina 1928-1972 lehteä Virkkaus- ja neuletyöt. Vuosina 1927–1934 ilmestyi lehti nimeltä Neovius, "Suomen kone- ja kankaankutojien sekä käsityönharrastajien (langankäyttäjien) äänenkannattaja".
Neovius-myymälät olivat myöhemmin Novitan omistuksessa. Niitä oli 1980-luvulla 30, mutta ne lopetettiin 1990-luvun alun lamassa.
Kobrat (koripallo)
Kobrat on lapualainen miesten Korisliigassa pelaava koripallojoukkue. Se perustettiin vuonna 1989 nimellä Lapuan Koripojat eli LaKoPo, mutta nimi vaihdettiin vuonna 2000 Korikobriksi ja edelleen vuonna 2015 Kobriksi. Korisliigassa joukkue on pelannut kaudesta 2012–2013 lähtien.
Seuraavat vuodet
Ennen ensimmäistä sarjakauttaan LaKoPo kävi neuvotteluja Virkiän kanssa. Lopulta Virkiä luovuttikin sarjapaikkansa II-divisioonassa LaKoPolle. Näin LaKoPon historian ensimmäinen kausi tapahtui tuolla sarjatasolla. Neuvottelujen tuloksena Virkiän pelaajat pääsivät LaKoPoon ilman karanteenimaksuja ja Virkiä myös luovutti koripallonsa ja varusteensa uudelle seuralle. LaKoPo vakiinnuttikin paikkansa II-divisioonassa. Edustusjoukkueella ensimmäinen vuosikymmen kului II-divisioonassa ja parhaimmillaan käytiin divarikarsinnoissa kaudella 1995-96.
Lyhenne LaKoPo aiheutti usein sekaannusta, kun täytyi selitellä mistä kaupungista sen ensimmäisissä kirjaimissa oli kyse. Niinpä sen rinnalla alettiin käyttää omaperäisempää nimitystä Korikobrat. Esimerkiksi poikien SM-sarjaa pelattiin nimellä Korikobrat. Niinpä vuoden 2000 kevätkokouksessa seuran viralliseksi nimeksi päätettiin vaihtaa Korikobrat Lapua ry. Myöhemmin Korikobrat teki seurojen välistä yhteistyötä Kokkolan Namikan kanssa.
Nousu I-divisioonaan
Lapualaisen koripallon tähtihetki osui keväälle 2003, kun Korikobrien joukkue taisteli itsensä I-divisioonan nousukarsintoihin. Alkukauden valmentanut Petteri Mantere irtisanoutui helmikuussa. Nousukarsintoihin valmentajaksi houkuteltiin J-P Nieminen ja hänen avukseen tuli Miikka Sopanen, joka toi mukanaan Tampereelta myös muutaman kovan vahvistuksen. Kobrien osalta nousukarsinnat alkoivat voitolla Lauttasaaren ToPoLa:sta ja Orimattilan Jymystä. Niinpä se pääsi karsintojen seuraavaan vaiheeseen, vaikka Hitech voitti Korikobrat. Varsinaisessa nousukarsinnassa Äänekosken Huimaajat kaatui lapualaisten käsittelyssä. Vielä piti kohdata ToPoLa ja nousu Suomen toiseksi korkeimmalle sarjatasolle ensimmäistä kertaa Lapualaisen koripallon historiassa varmistui. Kauden aikana Korikobrien runkopelaajia olivat muiden muassa Alfred Bell ja Toni Raiski ja Mikko Mäenpää. Nouskarsinnoissa Stephen Whitehead vahvisti Kobria.
Kaudeksi 2003–2004 Korikobrat kiinnitti Miikka Sopasen päävalmentajakseen. Kovimpina vahvistuksina Korikobrat hankki Pietu Kätkän ja Marco Sandersin. Kobrien historian ensimmäinen ottelu I-divisioonassa pelattiin BC Nokiaa vastaan 5. lokakuuta 2003 ja vieraat voittivat 84–102. Kobrien ensimmäinen voitto tuli Hyvinkään Pontavasta lukemin 104–75. Kaikkiaan ensimmäinen kausi I-divisioonassa sujui Korikobrilta siten, että se sijoittui 14 joukkueen sarjassa sijalle 11. Korikobrat voitti 26 ottelustaan yhdeksän. Korikobrien paras pistemies oli Toni Raiski, joka keräsi myös eniten levypalloja. Raiskin 22 pisteen ottelukohtainen keskiarvo riitti koko sarjassa sijalle kolme ja 12,1 levypalloa ottelua kohden sijalle neljä. Pietu Kätkä sijoittui pistetilastossa neljänneksi ja voitti syöttötilaston lukemalla 4,21. Lisäksi Kobrien Marco Sanders valittiin kauden jälkeen sarjan ykköstähdistöön ja Raiski kakkostähdistöön.
Korikobrilla oli kaudella 2005–2006 kaikkiaan 170 lisensoitua pelaajaa ja seuraavalla kaudella lukema oli 199.
Juniorit
Korikobrien junioritoiminta on hyvää. Jo Lapuan Koripoikien aikana juniorijoukkueita oli parhaimmillaan 13. Kuitenkin noihin aikoihin tyttöjoukkueita oli ainoastaan satunnaisesti. LaKoPo teki junioripuolella myös seurayhteistyötä ja yhteisjoukkue Vaasan kanssa nousi A-nuorten SM-sarjaan kaudella 1998-1999.
Haimonni
Haimonni (Pangasianodon hypophthalmus tai Pangasius hypophthalmus) on Aasiasta kotoisin oleva makean veden kala, joka on yleistymässä ruokakalana Euroopassakin. Ruokana sen liha muistuttaa kuhaa tai merianturaa. Sitä myydään pangasiusfileenä. Haimonni on suhteellisen tunnettu myös akvaariokalana, joskin sitä pidetään vaikeahoitoisena. Rajoitetussa tilassa kala jää yleensä pienempikasvuiseksi kuin luonnossa.
Ulkonäkö ja koko
Haimonni painaa myyntikokoisena puolestatoista kahteen kiloa; suurin pyydystetty yksilö painoi 44 kg. Evät ovat tummanharmaat tai mustat. Aikuinen kala on tasaisen harmaa, nuorilla yksilöillä on tumma juova kyljessä. 200px|pienoiskuva|left|Pangasiusfilee
Levinneisyys
Pangasius on kotoisin Mekong- ja Chao Phraya -joista Kaakkois-Aasiassa. Alkuperäiset populaatiot ovat heikentyneet jyrkästi ja luonnonvaraiset kannat ovat uhanalaisia. Kalaa kasvatetaan kuitenkin nykyisin runsaasti kalanviljelylaitoksissa, eritoten Thaimaassa ja Vietnamissa, ja sitä on siirretty myös uusiin luonnonvesiin esim. Myanmarissa ja Indonesiassa.
Solhem
thumb|right|250px|[[Spånga gymnasiumin rakennus Solhemissä.]]
Solhem on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosista. Se sijaitsee eteläisen Tukholman alueella (Västerort), ja kuuluu hallinnollisesti Spånga-Tenstan kaupunginosa-alueeseen. Kaupunginosaa rajaavat Bromstenin, Tenstan, Lundan, Kälvestan, Nälstan ja Flystan kaupunginosat. Solhem on maa-alaltaan 3,09 neliökilometrin suuruinen, ja siellä on asukkaita noin 7000.
Asuntorakentaminen alueelle aloitettiin, kun rautatieyhteys Tukholman ja Västeråsin välille valmistui vuonna 1876. Vuonna 1904 alueen tontteja alkoi kaupitella yhtiö AB Hem på landet, jonka perustajiin kuului muun muassa Ericssonin perustaja Lars Magnus Ericsson. Samana vuonna myös nimi Solhem otettiin käyttöön. Vuoteen 1907 mennessä alueelle oli rakennettu 160 taloa.
Yleinen työttömyyskassa
YTK Työttömyyskassa (aiemmin Yleinen työttömyyskassa YTK), niin sanottu ”Loimaan kassa”, on suomalainen työttömyyskassa. YTK on perustettu 1991, ja se on jäsenmäärältään Suomen suurin työttömyyskassa. YTK:n mukaan 12.4.2021 jäseniä on yli 500 000.
YTK Työttömyyskassalla on 246 työntekijää. Kassa maksoi vuonna 2020 etuuksia noin 836 miljoonaa euroa.
YTK:n toimitusjohtaja on joulukuusta 2021 alkaen oikeustieteen kandidaatti, eMBA Auli Hänninen, joka oli myös aiemmin YTK:n toimitusjohtaja vuosina 2009-2017. Vuosina 2017-2021 toimitusjohtajana oli Sanna Alamäki. Loimaalainen yrittäjä Juho Paloheimo toimi YTK:n johtajana sen perustamisesta vuoteen 2005 asti.
Yleinen työttömyyskassa YTK:n hallitus 2021
YTK:n hallituksen puheenjohtaja on Mikko-Pekka Hanski ja varsinaisia jäseniä ovat Mervi Airaksinen, Junno Roine, Veera Svahn ja Minna Vanhala-Harmanen.
Historia
Yksityisten työalojen toimihenkilöiden ja työntekijöiden työttömyyskassan (nykyinen YTK Työttömyyskassa) perustivat 21.8.1991 yhteisellä sopimuskirjalla yleiskonttoristi Paula Paloheimo, kahvilamyyjä Varpu Kujala, tuotantosuunnittelupäällikkö Risto Lehtinen, tuotantopäällikkö Teuvo Kaukonen, valmistuspäällikkö Sisko Sairanen, myyntipäällikkö Hannu Määttänen, toimistopäällikkö Pirkko Vähätalo, osastopäällikkö Ari Heikkilä, suunnittelupäällikkö Tuulikki Noramaa sekä markkinointipäällikkö Jukka Ekuri. Sosiaali- ja terveysministeriö vahvisti kassan säännöt 17.9.1991 ja kassa merkittiin työttömyyskassarekisteriin 18.9.1991 ja toiminta alkoi 1.1.1992.
Loimaalainen entinen tekstiili- ja nahka-alan yrittäjä Juho Paloheimo toimi YTK:n johtajana perustamisesta vuoteen 2005 asti. Myöhemmin Kokoomuksen puoluevaltuuston varavaltuutettuna toiminut Paloheimo perusteli kassan perustamista näin: "Länsimaisen demokratian parhaiden perinteiden mukaan palkansaajalla tulee olla valinnanvapaus myös työttömyysturvansa järjestämisessä." Valinnanvapaus puuttui työttömyysvakuutuksessa, koska silloisessa kassajärjestelmässä työmarkkinat oli jaettu jäsenrajauksin ja ansiosidonnaisen työttömyysvakuutuksen sai käytännössä vain ammattiyhdistyksen jäsenyyden kautta, vaikka työttömyyskassalaki tällaisen järjestelyn erikseen kielsi.
Erikseen Paloheimo on todennut, että 1990-luvun lama herätti huolta yrittäjäperheiden ja heidän työntekijöiden työttömyysturvasta. Varsinais-Suomen Yrittäjät ry pyysi Paloheimoa selvittämään ansioturvan järjestämistä ay-liikkeeseen kuulumattomille työntekijöille. YTK:n hallituksen pitkäaikainen jäsen Aino Sainio on pitänyt YTK:n perustamisen syynä juuri tätä kassajärjestelmän epäkohtaa: ”Pienyrittäjillä oli paljon sellaisia työntekijöitä, jotka eivät kuuluneet mihinkään [työttömyyskassaan]. Näille haluttiin tarjota mahdollisuutta saada ansiosidonnaista työttömyyskorvausta.”
Toiminnan alussa kassan jäseneksi pääsi jokainen Suomessa asuva ja palkkatyötä tekevä alle 65-vuotias toimihenkilö ja työntekijä, joka työskenteli yksityisellä työalalla. Jäsenrajausta on kassan toiminnan aikana laajennettu ja nyt kassan sääntöjen mukaan kassan jäseneksi pääsee jokainen Suomessa asuva ja palkkatyötä tekevä toimihenkilö tai työntekijä, mikä tarkoittaa, että myös julkisella sektorilla työskentelevät pääsevät kassan jäseniksi. Jäsenrajauksen muuttumisen myötä myös kassan nimi on muuttunut ja on nykyisin Yleinen työttömyyskassa YTK.