cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Shakin maailmanmestaruusottelu 1927
pienoiskuva|Alehin vasemmalla ja Capablanca oikealla Shakin maailmanmestaruusottelu pelattiin vuonna 1927 hallitsevan maailmanmestarin, José Raúl Capablancan, ja haastajan, Aleksandr Alehinin välillä. Alehin voitti mestaruuden. Hän voitti kuusi, hävisi kolme ja pelasi tasan 25 peliä.
Ensimmäinen ottelupeli alkoi 16. syyskuuta 1927 Buenos Airesissa. Capablanca aloitti valkeilla. Hän avasi e-sotilaalla, mikä oli epätavallista. Avaus oli ranskalaisen puolustuksen vaihtomuunnelma, joka on tunnettu tasapelimäisenä. Peli loppuikin yllätystulokseen; Alehin voitti Capablancan luovutettua 43. siirron jälkeen. Capablanca ei sen jälkeen enää avannut ottelussa e-sotilaalla. Toinen peli oli kuningatargambiittia, ja se päättyi tasan jo 19. siirrossa. Kolmannessa pelissä Capablanca oli taas valkoisilla ja tasoitti ottelun. Alehin käytti kuningatarintialaista puolustusta. Peli oli samalla viimeinen, jossa käytettiin jotain muuta kuin kuningatargambiittia. Ottelu jatkui kolmella toiminnantäytteisellä tasapeliin päättyneellä pelillä. Seitsemännessä pelissä Alehin hätiköi hyökkäyksessään ja Capablanca onnistui saamaan etua. Peli pelkistyi torniloppupeliin, jossa valkealla oli ylivoimainen asema. Alehin luovutti 36:nnessa siirrossa, ja Capablanca siirtyi johtoon pistein 2–1. Ottelu jatkui taas kolmella tasapelillä. Yhdestoista peli huipentui tilanteeseen, jossa molemmilla pelaajilla oli lopulta kaksi kuningatarta laudalla. Asema oli silti Alehinin selvä voitto, ja hän tasoittikin ottelun pisteisiin 2–2. Tappio näkyi maailmanmestarin otteissa seuraavassa pelissä, kun Alehin vangitsi mustan tornin keskellä lautaa ja Capablanca joutui luovuttamaan. Alehin johti nyt ottelua 3–2. Pelaajat jatkoivat ottelua entistä varovaisemmin, ja kahdeksan seuraavaa peliä päättyi tasan. Capablanca yritti useasti ehdottaa ottelun keskeyttämistä ja sopimista useiden tasapelien takia, mutta päästyään johtoon Alehin ei enää suostunut keskeyttämään. 21:nnessa pelissä Capablanca yritti voittoa väkisin, mutta Alehin kumosi hänen pelitapansa tyylikkäästi ja voitti pelin. Seuraavassa pelissä Alehin sai neljän sotilaan korvauksen ratsustaan, mutta Capablanca taisteli silti itselleen tasapelin. Myös pelit 23–28 päättyivät tasan pelaajien voittoyrityksistä huolimatta. Capablanca kavensi tilanteen 4–3:een Alehinin erehdyttyä loppupelissä. Kaksi seuraavaa peliä päättyivät taas tasan. 32:nnessa pelissä Alehin jätti kuninkaansa keskustaan ja aloitti sotilashyökkäyksen kuningassivustan sotilaillaan. Capablanca joutui uhraamaan sotilaan puolustautuakseen, minkä Alehin käytti armotta hyväksi. Alehin saavutti jo viidennen voittonsa. Seuraavassa pelissä päädyttiin aikaiseen tasapeliin. 34:nnessa pelissä Alehin jäi sotilaan voitolle, mitä hän pyrki käyttämään hyväksi. Peli kesti 82 siirtoa, kunnes Capablanca luovutti. Alehin saavutti kuudennen voittonsa ja nousi maailmanmestariksi. Hänelle pidettiin ottelun päättymisen ja maailmanmestaruuden voiton kunniaksi juhlat, joista entinen maailmanmestari Capablanca jäi kuitenkin pois, sillä pitkä ottelu oli riitaannuttanut Capablancan ja Alehinin. Alehinin voitto yllätti lähes koko shakkimaailman, sillä hän ei ollut ennen ottelua voittanut Capablancaa yhdessäkään pelissä. Ottelu oli lopulta pidempi kuin yksikään sitten Labourdonnaisin ja McDonnellin vuoden 1834 pelien jälkeen.
Iivana V
Iivana V (ven. Иван V Алексеевич); (6. syyskuuta [ J: 27. elokuuta] 1666 Moskova, Moskovan Venäjä – 21. tammikuuta [ J: 8. helmikuuta] 1696 Moskova, Moskovan Venäjä) oli venäläinen suuriruhtinas ja tsaari Pietari I:n kanssahallitsijana vuosina 1682–1696.
Hän oli fyysisesti vakavasti sairas ja hallitsi Moskovan Venäjää vain nimellisesti. Iivana V osallistui seremonioihin ja esiintyi kaduilla ja toreilla, jos väkijoukkoja piti rauhoittaa. Hänen tyttärensä oli Venäjän keisarinna Anna.
Suku ja lapsuus
Ivan Aleksejevitš oli lapsuudesta asti sairaalloinen, eikä häntä pidetty kykenevänä hallitsemaan, joten Naryškinit yrittivät syrjäyttää hänet ja julistaa seuraavaksi tsaariksi hänen velipuolensa, 10-vuotiaan Pietarin, Aleksei Mihailovitšin nuorimman pojan hänen toisesta avioliitostaan Natalja Naryškinan kanssa.
Ivan Aleksejevitšiä sanottiin heikkomieliseksi, mikä ehkä johtui epilepsiasta, jota pahensi äärimmäisen huono näkö ja perinnöllinen keripukki, Maria Miloslavskajan lasten krooninen sairaus, joka oli myös hänen vanhemmilla veljillään Alekseilla, joka kuoli 15-vuotiaana ja Fjodorilla. Tämä voi kuitenkin olla myös Naryškinien suvun panettelua, jota he levittivät kiihkeän valtataistelun aikana Miloslavskyjen kanssa.
Streltsi kapina, taistelu vallasta
Ivanin vanhemman veljen Fjodor III:n kuolinhetkellä Moskovan patriarkka Joakimin johtamat pajarit julistivat 10-vuotiaan tsarevitš Pietarin hallitsijaksi. Pajarit eivät halunneet Miloslavskyjen palaavan valtaan, mikä liittyisi Iivana V:n hallitsijuuteen. Pietari I:lle annettiin vala välittömästi, ja tuhansia valanvannomiskirjeitä valmisteltiin lähetettäviksi. Moskovassa puhkesi streltsi kapina, joka oli suunnattu pajarisalaliittoa vastaan. Ihmiset eivät halunneet pajarien ottavan valtakuntaa hallintaansa pikku-suuriruhtinaan selän takana.
Hovi piiritettiin, mutta sen sijaan, että etsittiin ulospääsyä vaikeasta tilanteesta, Naryškinit jakoivat keskenään halllituspaikkoja. Ivan ja Pietari eivät tehneet pienintäkään vaikutusta kapinallisiin näyttäytyessään streltsien eli jousimiesten joukolle. Nuoret suuriruhtinaat olivat kauhun valtaamia, kun heidän lapsuudesta asti ​​tuntemiaan sukulaisia ja pajareita heitettiin heidän silmienssä edessä Fasettipalatsin ikkunoista alla oleviin keihäisiin. Tämän jälkeen 16-vuotias Ivan jätti ikuisiksi ajoiksi maalliset asiat, ja Pietari vihasi streltsejä lopun ikänsä.
Kapinalliset olivat saaneet päätökseen "syyllisten" eli Naryškinien joukkomurhan 17. toukokuuta 1682 mennessä. Nyt vaadittiin hallitsijaperheeseen kuuluvan henkilön esiintuloa, koska pajarit eivät yksinkertaisesti pystyneet selviytymään tilanteesta. He pakenivat peloissaan takaisin omille maatiloilleen, ja Odojevskit, Hovanskit, Ivan Mihailovitš Miloslavsky ja Vasili Vasiljevitš Golitsin jäivät hallitsijaperheen kanssa sekä muutama muu pajari, jotka pitivät kelvottomana tekona hylätä nuoria suuriruhtinaita. Seuraavana päivänä he muodostivat uuden hallituksen.
Iivana V:n vanhempi sisar ja Pietari I:n vanhempi sisarpuoli, tsarevna Sofia Aleksejevnasta tuli nyt tapahtumien keskipiste. Hänellä oli poikkeuksellinen luonne. Hän kääntyi streltsien puoleen ja puhui heille koko hallitsijaperheen puolesta. Kapinalliset puhuivat ensin laillisen valtaistuimen perillisen Iivana V:n puolesta, mutta neuvottelujen aikana he sopivat asettuvansa kruunun ja Pietari I:n taakse sillä ehdolla, että Iivana V on ensimmäinen ja Pietari I toinen tsaari.
Kaksi alaikäistä tsaaria ja sijaishallitsija
vasen|pienoiskuva|238x238px|Kaksoisvaltaistuin, hopeaa, Kremlin työpajat 1682-1683. Kuvituskuva teoksesta "Venäjä: Venäjän valtion antiikki, 1846-1853", osa II. Kuvittaja Fjodor Grigorjevits Solntsev. Oikealla verhon takana on ikkuna, josta neuvonantaja saattoi antaa oheita. Tämän perusteella patriarkka Joakim ehdotti julistamaan molemmat nuoret suuriruhtinaat tsaariksi samalla kerralla: Iivana, vanhemmaksi tsaariksi ja Pietari, nuoremmaksi tsaariksi ja nimittämään heidän sisarensa, suuriruhtinatar Sofia Aleksejevnan sijaishallitsijaksi. Iivana V Aleksejevitš ja Pietari I Aleksejevitš kruunattiin Moskovan Kremlin Uspenskin katedraalissa 25. kesäkuuta 1682. "Vanhempi" tsaari kruunattiin aidolla Romanovien Monomahin kruunulla ja juhlallisella kruunajaisasulla, ja "nuoremmalle" tehtiin niistä kopiot. Iivana V oli viimeinen venäläinen tsaari, joka kruunattiin tällä kruunulla. Heille rakennettiin erityinen kahdella istuimella varustettu kaksoisvaltaistuin, jota nykyisin säilytetään Kremlin asehuoneessa. pienoiskuva|IIvana V:n ja Pietari I:n kruunajaiskirja vuodelta 1682 Vasili Nikitiš Tatištšev, joka oli Ivanin aikalainen ja yksi Pietari I:n työtovereista, kirjoitti Iivanasta: "mies, jolla on tyytyväinen mieli". Tästä huolimatta tiedetään varmasti, että ollessaan valtataistelun keskipisteessä, Ivan Aleksejevitš ei koskaan yrittänyt osallistua siihen aktiivisesti eikä osoittanut kiinnostusta valtion toimintaan. Vaikka Ivania kutsuttiin "vanhemmaksi tsaariksi", hän ei käytännössä koskaan käsitellyt suoraan valtion asioita, paitsi rituaalisissa seremonioissa, jotka vaativat tsaarin osallistumista, ja omistautui kokonaan perheelleen ja uskonnolle. Hän teki usein pyhiinvaellusmatkoja luostareihin, rukoili ja paastosi.
Perhe
Vuonna 1684 sijaishallitsija, sisarpuoli Sofia Aleksejevna antoi Ivanin valita ehdokkaitten joukosta morsiamekseen hovin ykköskaunottaren, Praskovja Fjodorovna Saltykovan (1664-1723), ja häät pidettiin samana vuonna. Avioliitolla oli myönteinen vaikutus Iivana V:n tilaan: hänestä tuli terveempi ja onnellisempi, hän kohteli vaimoaan, joka oli lempeän ja lapsenmielisen miehensä tuki arvostavasti ja kunnioittavasti. Ivan ja hänen vaimonsa asuivat hiljaisesti ja sopuisasti sukulaistensa lähellä. Heille syntyi viisi tytärtä, joista kolme eli aikuiseksi ja yhdestä tuli Venäjän hallitsija, keisarinna Anna.
Hallitsijan loppuvuodet
Vuoteen 1689 asti sekä Ivanin että Pietarin hallituskausi oli vain nimellinen, valtaa käytti tsarevna Sofia Aleksejevna, joka luotti Miloslavskyn klaaniin ja suosikkeihinsa Vasili Vasiljevitš Golitsiin ja F. L. Šaklovitiin. Vuonna 1689 Pietari pakotti hänet Novodevitšin luostariin nunnaksi. Ivanin kuoltua Pietarista I:stä tuli Moskovan Venäjän yksinvaltias.
Kepa Salmirinne
Keijo "Kepa" Sakari Salmirinne (s. 22. heinäkuuta 1961 Kuusamo) on suomalainen muusikko. Hän on hard rock -yhtye Zero Ninen laulusolisti, joka on osallistunut yhtyeen kappaleiden kirjoittamiseen sekä sävellysten että erityisesti sanoitusten osalta.
Iivana V
Hallitsijan loppuvuodet
Ivan Aleksejevitš eli pidempään kuin muut vanhempiensa Maria Iljinitšina Milovskajan ja tsaari Aleksei Mihailovitšin pojat. Ranskalainen suurlähettiläs Foy de la Neufville kuvasi 27-vuotiasta Ivania vuonna 1689 ennenaikaisesti mieleltään ikääntyneeksi, miltei sokeaksi ja halvaantuneeksi. Hän kuoli yllättäen 29-vuotiaana 29. tammikuuta (J: 8. helmikuuta) 1696 Moskovassa ja hänet haudattiin Moskovan Kremliin Arkkienkelin katedraaliin.
Kepa Salmirinne
Zero Ninen tuotannon lisäksi Salmirinne on tehnyt omaa nimeään kantavan suomenkielisen sooloalbumin (1993). Albumi sisältää cover-kappaleita sekä Salmirinteen omia sävellyksiä. Sanoituksista suurin osa on Salmirinteen, Juice Leskisen  tai näiden kahden yhteistyötä. Lopuista vastaavat mm. Hector ja Neumann. Laulujen teemat vaihtelevat rakkaudesta politiikkaa kritisoivaan satiiriin (Hei pää).
Muusikontyön lisäksi Salmirinne on ollut mukana perustamassa Oulussa toimivaa 45 Special klubiravintolaa. Salmirinne ei enää ole baarin toiminnassa mukana, mutta on esiintynyt siellä yhtyeensä kanssa, mm. kesällä 2021 Zero Ninen paluukeikalla muutaman vuoden hiljaiselon jälkeen sekä toistamiseen kesällä 2023.
Vuonna 2018 Kepan ääntä voi kuulla Suomen ehkä tunnetuimman luontokuvaajan, Hannu Hautala n elämäntyötä kokoavalla rock-videolla "Pohjoista voimaa". Videolla soi kaksi uutta Kepan säveltämää ja sanoittamaa suomenkielistä kappaletta sekä uusintaäänitys soololevyn "Läpi marrasvyöhykkeen" -kappaleesta. pienoiskuva|Kepa Salmirinne Zero Ninen keikalla LankaFesteillä Puolangassa 1.7.2023
Julkaisut
Kappaleet:
Seinäjoen Uimarit
Seinäjoen Uimarit -58 on vuonna 1958 perustettu suomalainen uintiseura. Se on isännöinyt uinnin lyhyen radan SM-kilpailuja vuosina 1995 ja 2008. Seuran historian tunnetuin uimari on 1990-luvun alkupuolella arvokilpailuissa uinut Irene Turenius. Seuran puheenjohtajana toimii Harri Kätkänaho ja toiminnanjohtajana seuran 2000-luvun alkuvuosien paras uimari Sonja Kekola. pienoiskuva|Seinäjoen uimahalli
Hugo Makkonen
Hugo Valter Makkonen (1. helmikuuta 1896 Savonlinna – 2. syyskuuta 1964) oli suomalainen näyttelijä. Hänen ominta alaansa olivat laulunäytelmät.
Ura
Makkosen vanhemmat olivat puutyömies Paavo Makkonen ja Henriikka Kaiponen. Hän opiskeli laulua kanttori Arvi Lindroosin, laulajatar Dagmar Parmaksen ja musiikinopettaja Väinö Lehtisen johdolla. Makkonen työskenteli kiinnitettynä näyttelijänä Savonlinnan Työväen Teatterissa 1914–1920, Porin Työväen Teatterissa 1921–1923 ja Tampereen Työväen Teatterissa 1923–1948.
Espanjan Grand Prix 1979
pienoiskuva|Circuito Permanente del Jarama Espanjan Grand Prix 1979 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 29. huhtikuuta 1979 Jaraman radalla Espanjassa. Kilpailun voitti Ligierillä ajanut ranskalainen Patrick Depailler, jolle voitto oli uran toinen ja viimeinen. Ligierille voitto oli kauden kolmas ja viimeinen.
Siveellisyys
Siveellisyys (siveys) on nuhteetonta, oikeaa ja jaloa käyttäytymistä eli moraalisuutta ja eettisyyttä. Usein sana on tarkentunut merkitsemään sukupuolielämän säädyllisyyttä ja hyveellisyyttä. Tässä mielessä sen vastakohta on siveettömyys. Siveetön käyttäytyminen on säädytöntä, paheellista ja irstasta.
Suomessa fennomaanit pyrkivät 1800-luvulta alkaen edistämään kansan siveellisyyttä, jolla he tarkoittivat hyvätapaista ja kunnollista elämää. Siveellisen ihmisen tuli huolehtia omasta ja perheensä hyvinvoinnista. Myöhemmin sana alkoi tarkoittaa pelkästään sukupuolisiveellisyyttä. Siveellisyys oli erityisesti naisten ominaisuus, johon sisältyi yleinen siisteys, perhekeskeisyys ja eri tautien (tuberkuloosin ja kupan) leviämisen estäminen.
Lääkäri Max Oker-Blom kiinnostui 1900-luvun alussa Suomen kansan siveellisestä kunnosta. Hän alkoi kirjoittaa nuorille ja heidän vanhemmilleen ja kasvattajilleen opaskirjoja seksuaaliterveydestä. Tunnetuimmaksi muodostui 1903 ilmestynyt kirja nimeltä Hos Morbror Doktorn på landet, joka suomennettiin nimellä Mitä Martta sai oppia tohtori-enon luona maalla. Se käännettiin jo vuoteen 1910 mennessä yhdeksälle muulle kielelle. Kaikkiaan siitä ilmestyi 18 painosta. Vuosina 1904–1909 Oker-Blom julkaisi lisää seksuaalivalistusoppaita ja hän toi aiheen myös kouluihin taistellakseen sukupuolitauteja vastaan. Teoksissaan hän kehotti nuoria seksuaaliseen pidättyvyyteen ja muistutti, että sukuvietin tyydyttäminen oli mahdollista vain avioliitossa.
Erikoisjoukko
pienoiskuva|Brittiläisiä [[Special Air Service|SAS-erikoisjoukkojen sotilaita Pohjois-Afrikassa vuonna 1943.]]
Erikoisjoukko on asevoimien sotilasyksikkö tai poliisin yksikkö joka on koulutettu ja varustettu tavanomaisista operaatioista poikkeaviin tehtäviin. Erikoisjoukot suorittavat tehtäviä, joihin muilla joukoilla ei ole suorituskykyä tai joissa muiden joukkojen käyttö ei ole tarkoituksenmukaista. Erikoisjoukkoja voidaan käyttää muun muassa kohteiden tiedusteluun, maalinosoituksiin, sekä rajoitettuihin hyökkäyksiin erityisesti vastustajan avainhenkilöstöä ja tietoliikenneyhteyksiä vastaan. Muita tehtäviä voivat olla esimerkiksi terrorisminvastaiset operaatiot, sabotaasi ja panttivankien vapauttaminen. Erikoisjoukot koostuvat fyysisesti ja henkisesti kestävistä sotilaista, jotka kykenevät pitkäaikaiseen toimintaan pienryhmissä kaikissa olosuhteissa. Niiden toiminta perustuu hyvään koulutukseen, perusteelliseen tehtäviin valmistautumiseen sekä yllätykseen ja nopeuteen.
Määritelmiä
Erikoisjoukoille tunnusomaisia piirteitä ovat:
Usein termit erikoisjoukko ja eliittijoukko sekoitetaan virheellisesti keskenään. Nimitys eliittijoukko voidaan liittää sotilasyksikköön esimerkiksi taistelussa kunnostautumisen, poliittisten syiden tai tavallista kovemman koulutuksen perusteella. Termiä käytetään toisinaan esimerkiksi maahanlaskujoukoista, merijalkaväestä tai Ranskan muukalaislegioonasta. Eliittijoukoilla voi kuitenkin olla myös omat erikoisjoukkonsa.
Naton määritelmä
”Erikoisjoukot ovat erikoistehtäviin tarkoitettuja, organisoituja, koulutettuja ja varustettuja joukkoja, joiden henkilöstö on valikoitu ja koulutettu toimimaan fyysisesti ja psyykkisesti vaativissa olosuhteissa ja jotka käyttävät tehtävien toteutukseen tavanomaisista joukoista poikkeavia tekniikoita ja menetelmiä.
''Erikoisjoukkoja käytetään sotilasstrategisten tai operatiivisten tavoitteiden saavuttamiseksi rauhan, kriisien ja sodan aikana itsenäisesti tai yhteistoiminnassa muiden joukkojen kanssa.
Poliittiset ja sotilaalliset syyt saattavat edellyttää avointa, peitettyä tai salattua toimintatapaa ja mahdollisesti tavanomaisista operaatioista poikkeavan fyysisen sekä poliittisen riskin hyväksymistä.
Karsinta ja koulutus
Erikoisjoukkoihin pyrkivien täytyy läpäistä vaativa valintaprosessi, jossa selvitetään kokelaan fyysiset valmiudet ja suoritetaan psykologiset testit. Hyväksytyksi tulevilta edellytetään fyysistä ja henkistä kestävyyttä, aloitekykyä, itseluottamusta sekä kykyä toimia monimutkaisissa tilanteissa väsyneinä ja kovan paineen alaisina. Alkukarsinnan läpäisseet aloittavat erikoisjoukkojen koulutuksen, jonka aikana karsinta usein jatkuu ja kokelas voidaan hylätä missä vaiheessa tahansa. Monissa koulutusprosesseissa suurin osa kokelaista karsiutuu koulutuksen aikana. Koulutukseen voi sisältyä muun muassa tiedustelua, ase- ja ampumakoulutusta, viestitekniikkaa, räjähteiden käsittelyä, selviytymistaitoja, lähitaistelua, lääkintätaitoja, laskuvarjohyppykoulutusta sekä toimintaa helikopterien, ajoneuvojen ja veneiden kanssa. Muita koulutuksen aiheita ovat muun muassa ilmatulenjohto, vapaat laskuvarjohypyt korkealta ja matalalta, köysilaskeutumiset ja vuorikiipeily. Merivoimien erikoisjoukot sekä osa muista erikoisjoukoista saavat myös taistelusukeltajakoulutuksen. Erikoisjoukkojen sotilaan koulutus operatiiviseen valmiuteen kestää yleensä 2–3 vuotta, jota seuraa vielä jatkokoulutus.
Tunnetuimpia erikoisjoukkoja ovat Britannian maavoimien SAS ja Yhdysvaltain laivaston Navy Seals, jotka ovat olleet esikuvina monien muiden maiden erikoisjoukoille. Useiden maiden asevoimissa jokaisella puolustushaaralla on omat erikoisjoukkonsa.
Asevoimien ohella myös muilla viranomaistahoilla, kuten poliisivoimilla tai rajavartiostolla, voi olla omia erikoisjoukkoja. Tunnettuja esimerkkejä ovat esimerkiksi Saksan rajavartioston GSG 9 ja Ranskan poliisivoimien GIGN.
Asevoimien erikoisjoukkoja maailmalla
pienoiskuva|[[Yhdysvaltain laivaston Navy SEAL -sotilaita.]] pienoiskuva|Venäläisiä [[Spetsnaz-joukkoja Afganistanissa vuonna 1988.]]
Maailmalla tunnettuja asevoimien erikoisjoukkoja ovat muun muassa:
Suomen puolustusvoimien erikoisjoukot
Suomen puolustusvoimilla on seuraavat erikoisjoukkoyksiköt:
Poliisien erikoisjoukkoja maailmalla
pienoiskuva|pysty|[[SWAT-yksikön jäseniä.]]
Maailmalla tunnettuja poliisin erikoisjoukkoja ovat muun muassa:
Madonna (Akseli Gallen-Kallelan maalaus)
Madonna on Akseli Gallen-Kallelan tekemä, vuonna 1891 syntynyt maalaus. Madonna kuvaa Gallen-Kallelan puolisoa Marya nuorena äitinä. Hän imettää tytärtään Marjattaa. Maalauksen taustalla on esineistö, joka edustaa useita kulttuureita. Se on aseteltu näyttämölliseksi kokonaisuudeksi. Mukana on Pariisin kaupoista hankittua itämaista esineistöä ja häämatkalta Karjalasta kerättyjä muistoja.
Nuoren taiteilijan perhe asui maalauksen syntyaikaan vuokralla Helsingin maalaiskunnassa olleen Malmin Villa Christiansbergissä. Madonnan taustalla on lukuisia yksityiskohtia Malmin kodin sisustuksesta. Maalauksessa näkyvät muun muassa Aino-triptyykin luonnos, sekä maisemamaalaus Vuokatti ja Pöllyvaara.
Gallen-Kallelan Museossa kesällä 2016 järjestetyn Malmin madonna -näyttelyn aiheena on Madonna-maalaus. Sen ympärillä on alkuperäisiä, matkoilla kerättyjä ja Malmin kodin sisustukseen 1891–1892 kuuluneita erikoisuuksia. Näyttelyssä on nähtävissä myös muun muassa tuohivirsut, karhunleuka, pettuleipää ja lampetit.
Esillä on myös samoihin aikoihin syntyneitä Axel Gallénin maalauksia, piirustuksia ja luonnoksia. Madonnassa kuvatun esineistön lisäksi näyttelyssä on esillä pieni japanismiosio, jossa näkyy Gallen-Kallelan keräilyharrastus.
Näyttelyssä teosta pääsee tutkimaan myös entistä uuden verkkosovelluksen, Taideavaimen avulla.
Mustapäälivertäjä
Levinneisyys
Mustapäälivertäjä tavataan Bangladeshissa, Bhutanissa, Intiassa, Myanmarissa, Nepalissa ja Sri Lankassa. Lajin kannankehitys on vakaa, eikä sen uskota olevan vaarassa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Sormisara
Sormisara (Carex digitata) on sarakasvien heimoon kuuluva monivuotinen tuulipölytteinen siemenkasvi.
Ulkonäkö ja koko
Sormisara kasvaa mättäinä. Se kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Sen lehtien tupet ovat viininpunaisia, lehdet tummanvihreitä, ja talvehtivat lumen alla. Kukinnossa on kaksi tai kolme emitähkää ja yksi perätön hedetähkä. Hedelmät eli pullakot ovat päärynänmuotoisia, noin 4 mm pitkiä. Sormisaran siemenissä on rasvaa, ja muurahaiset keräävät niitä ravinnokseen ja samalla kuljettelevat niitä pitkin metsää. Sormisaran lähisukulaislaji on hyvin samannäköinen harjusormisara (Carex pallidula).
Levinneisyys
Sormisaraa kasvaa Baltiassa ja Keski-Euroopassa sekä Pohjoismaissa Lappia lukuun ottamatta.
Elinympäristö
Sormisara kasvaa lehdoissa ja tuoreissa kangasmetsissä.
Afganistanin sota
Afganistanin sota käytiin Neuvostoliiton, sen tukeman Afganistanin demokraattisen tasavallan ja tätä vastustavien konservatiivisten muslimien ja heimojen välillä. Kesään 1978 mennessä Itä-Afganistanista alkanut kapina oli levinnyt maanlaajuiseksi. Loppuvuodesta Afganistan ja Neuvostoliitto solmivat YYA-sopimuksen. 24. joulukuuta 1979 Neuvostoliiton laskuvarjojoukot miehittivät Kabulin, tappoivat Hafizullah Aminin ja vaihtoivat pääministeriksi maanpaossa olleen Babrak Karmalin. Lopulta neuvostoliittolaisia soti maassa 120 000.
Kommunistihallintoa vastaan taistelleita muslimisissejä nimitettiin nimellä mujahideen. He saivat tukea muun muassa Pakistanista, arabimaista ja Yhdysvalloista. Neuvostoliittoa vastaan suunnattiin miehityksen vuoksi merkittäviä talouspakotteita ja vuoden 1980 Moskovan olympialaisiin kohdistui laaja boikotti. Kylmä sota saavutti 1980-luvun alussa uuden lakipisteensä. Neuvostoliitto vetäytyi pahoin raunioituneesta maasta 1989. Ihmisiä oli kuollut 1,3 miljoonaa ja noin kuusi miljoonaa eli pakolaisina. Sota aiheutti suhteellisesti ottaen maailman laajimman muuttoliikkeen sitten toisen maailmansodan.
Neuvostojoukkojen vetäydyttyä taistelut jatkuivat sisällissotana. Huhtikuussa 1992 mujahidin-joukot valtasivat Kabulin.
Taustaa: Kylmä sota ja Afganistanin sekasorto
Afganistanin sotaan johti pitkäaikainen kehitys, johon liittyivät Etykiin liitetyn Helsingin hengen haihtumisesta huonontuneet suurvaltasuhteet, varustelukierre ja Neuvostoliiton tarve osoittaa voimaansa. Yleisesti 1970-luvun loppua kohti Vietnamin sodassa tappion kärsinyt Yhdysvallat vaikutti sotilaallisesti heikolta ja Neuvostoliitto vastaavasti vahvemmalta supervallalta.
Dauod Khanin tasavalta
Afganistanin tapahtumat alkoivat vyöryä eteenpäin vuonna 1973, kun entinen pääministeri, kuningas Mohammad Zahir Shahin serkku, prinssi Mohammed Daoud Khan, kaappasi maassa vallan ja julisti sen tasavallaksi. Vallan kaapannut Dauoud Khan keskitti vallan itselleen. Hän toimi presidenttinä, pää-, puolustus- ja ulkoministerinä. Demokratiaa ei ylläpidetty edes kulissina.
Daoud Khanin tukena kaappauksessa oli maan kommunistisen puolueen (PDPA eli HDKA) Parcham-siipi ja uuden hallituksen ministereinä oli alkuun kuusi Parchamin tukijaa. Lisäksi korkeiksi virkamiehiksi nimitettiin kommunisteja. Parchamin johtohahmo Babrak Karmal piti kuitenkin etäisyyttä uuteen hallintoon.
Uutta hallintoa tukivat armeija ja suurten kaupunkien väestö. Dauod Khanilla oli mielessään kunnianhimoinen ohjelma Afganistanin modernisoimiseksi. Ensiksi ryhdyttiin toteuttamaan maareformia. Maaomaisuuden suuruudelle asetettiin yläraja ja esimerkkiä näyttääkseen Dauod Khan luopui perintömaistaan. Reaalipoliitikkona hän ei kuitenkaan halunnut suututtaa suurmaanomistajia, joten näiden menetykset korvattiin valtion varoista. .
Vuonna 1974 presidentti iski islamisteihin. Kesän tehoiskussa useimmat Kabulin islamistijohtajista joutuivat vankilaan. Heinäkuussa 1975 ”muslimiveljet” julistivat kaatavansa tasavallan ja perustavansa islamilaisen valtion. Islamistien joukot eivät kuitenkaan muodostaneet minkäänlaista vakavaa uhkaa hallituksen armeijalle, osittain siksi, että niiden johtajilla oli keskenään vakavia erimielisyyksiä siitä, millaista islamintulkintaa tulisi noudattaa. Kun neuvostojoukot tulivat viisi vuotta myöhemmin, heitä vastassa oli Pakistania tukikohtanaan pitävä jo taistelukokemusta hankkinut vastarintaliike.
Vuonna 1975 kommunistit erotettiin hallituksesta ja samana vuonna Neuvostoliitossa vieraillut Mohammed Daoud Khan riitautui Leonid Brežnevin kanssa. Presidentti oli sitä mieltä, että Neuvostoliiton ote maasta oli jo liian tiukka ja tämä vaarantaisi maan perinteisen puolueettomuuspolitiikan. Brežnev syytti Daoud Khania liukumisesta arabirahoituksen turvin länsileiriin, mikä oli lähestulkoon petturuutta. Afganistanin hallitus solmi tämän jälkeen kauppasuhteita Iranin ja Intian kanssa. Daoud Khanin ajatuksena oli ottaa etäisyyttä kommunistiblokista, mutta olla myöskään sitomatta Afganistania länsileiriin.
Vuoden 1977 lopulla maan tilanne kiristyi, kun hallitus oli tehnyt maasta yksipuoluevaltion ja kävi vasemmistolaisia ryhmiä vastaan. Kommunistit ja muut vasemmistolaiset olivat innolla tukeneet presidenttiä tämän hyökätessä monarkisteja ja islamisteja vastaan ja tiesivät mikä heitä häviön koittaessa odottaisi. PDPA yhdistyi virallisesti heinäkuussa 1977.
Saur-vallankumous
pienoiskuva|Neuvostoliiton hyökkäysreitit. 27. huhtikuuta 1978 kommunistinen PDPA aloitti vallankaappauksen Kabulissa armeijan tuella ja Daoud syöstiin vallasta ja maa julistettiin demokraattiseksi tasavallaksi. Vallankumous tai -kaappaus on saanut nimensä tapahtumakuukauden paštunkielisestä nimestä eli saur-kuukaudesta (suom. härkä). Vallankumous oli lyhyt ja väkivaltainen. Presidentti perheineen ja lähimpine avustajineen surmattiin ja haudattiin joukkohautaan. Vallankumouksen johdossa oli paljolti samoja henkilöitä kuin vuonna 1973, jolloin kuningas syöstiin vallasta, kuten ilmavoimien kenraali Abd-a-Quadir Dagarwal. Miten paljon Neuvostoliitto ohjaili Saur-vallankumousta on edelleen epäselvää. Kreml on todennäköisesti tiennyt kommunistien suunnitelmista, mutta ei ole ohjaillut niitä. Kommunistihallinnosta Neuvostoliitto sai lopulta enemmän harmia kuin omapäisestä Daoud Khanista.
Virallisesti vallan otti Afganistanin demokraattisen tasavallan vallankumousneuvosto, joka koostui PDPA:n keskuskomiteasta sekä korkeista upseereista. Nur Mohammed Taraki julistettiin valtionpäämieheksi. Perinteisiä arvoja ei haluttu ärsyttää ja maata luvattiin hallita ”islamin periaatteiden nimeen”. Hallituksen tiedonannot annettiin ”Jumalan nimessä”. Suurimmalle osasta kansaa uuden hallinnon periaatteet tuntuivat vierailta ja he pitivät tapahtunutta eliitin välienselvittelynä.
Kommunistien valta ei ollut kuitenkaan maassa varmistettu. Loppuvuodesta 1978 hylättiin valtaannousun jälkeiset varovaiset ja perinteitä kunnioittavat julkilausumat. Kaikki viittaukset islamiin lopetettiin ja tilalle otettiin kommunistinen retoriikka. Maan perinteinen trikolorilippu otettiin pois käytöstä ja tilalle otettiin neuvostotyylinen punalippu. Kommunistit halusivat laajentaa kannatustaan kaupungeista maaseudulle aloittamalla lukutaitokampanjan sekä radikaalin maareformin. Heidän radikaalit, monia paikallisia perinteitä rikkovat marxilaiset reforminsa kohtasivat alusta alkaen kovaa vastustusta ja mujahideen-sissit nousivat kapinaan hallitusta vastaan. Myös armeijan yksiköitä liittyi kapinallisiin. Lisäksi kommunistit olivat sisäisesti jakautuneet kahteen ryhmittymään, jotka olivat Nur Muhammad Tarakin ja Hafizullah Aminin johtama Khalq sekä Babrak Karmalin johtama Parcham. Tilanteen monimutkaisuutta kuvastaa se, varsinkin Pakistan ja Saudi-Arabia olivat jo pitkin 1970-lukua kasvattaneet omaa vaikutusvaltaansa alueella tukemalla islamistisia ryhmiä, jotka olivat vastustaneet Neuvostoliittoa.
Sekasortoiseen tilaan ajautuneen maan uudessa kommunistijohdossa käytiin valtataistelua. Kesällä 1978 Tarakin ja Aminin Khalq-suuntaus syrjäytti parchamilaiset maan johdosta. Parchamin johtohahmo Karmal joutui suurlähettilääksi Prahaan. Samana syksynä parchamilaisia alettiin vangita vallankaappausyrityksestä syytettynä ja Babrak Karmal haki turvapaikkaa Neuvostoliitosta.
Amin vahvisti asemiaan 1979 aikana valtataistelussa Tarakin kustannuksella nousten pääministeriksi. Syyskuussa 1979 Taraki ja Karmal tapasivat salaa Moskovassa sopien Aminin syrjäyttämisestä ja Karmalin paluusta. Amin kuitenkin ehti ensimmäisenä syrjäyttämään Neuvostoliiton tukeman Tarakin ja tämän kannattajat. Tarakin kohtalo oli menettää henkensä Aminin toimeksiannosta, kun Aminin miehet tukehduttivat hänet tyynyllä. Kansalle annettu virallinen tiedonanto kertoi Tarakin menehtyneen sairauteen. Seuraavaksi Amin teki itsestään maan presidentin. Vuoden 1979 aikana Aminin johdolla käyty taistelu mujahideen sissejä vastaan ei ollut erityisen menestyksekäs ja sotilaallista toimintaa yritettiin tehostaa. Armeijan tehokkuus oli kuitenkin suuresti heikentynyt aikaisemmasta tasosta. Miesvahvuus oli vähentynyt 100 000 miehestä noin 30 000:een vuoden 1979 loppuun mennessä karkuruuden ja puhdistusten johdosta. Lisäksi korkeiden upseerien virkoja täytettäessä oli ajateltu enemmän poliittista oikeaoppisuutta kuin ammatillista pätevyyttä. Aminin kommunistihallinto muuttui entistä enemmän väkivaltaan nojaavaksi ja muun muassa islamisteja teloitettiin.
Omaa kansaa yritettiin rauhoittaa syyttämällä kaikista vaikeuksista syrjäytettyä Tarakia. Julkisuuteen annettiin hänen teloituttamansa 12 000 ihmisen nimet ja hallinto ryhtyi kunnostuttamaan moskeijoita. Amin yritti julkisissa esiintymisissään näyttäytyä oikeudenmukaisena hallitsija ja lopetti inhotun salaisen poliisin. Tilalle hän tosin perusti ”Työläisten tiedusteluinstituutin” jatkamaan lakkautetun poliisin työtä. Kansa ei ollut enää hämättävissä eikä yksikään kapinallisryhmä vastannut hallituksen rauhantunnusteluihin.
Afganistanin ja Neuvostoliiton suhteet olivat katketa, kun Amin kieltäytyi Neuvostoliiton neuvoista tilanteen rauhoittamiseksi ja hallituksensa vakauttamiseksi. Neuvostoliiton johto alkoi olla kyllästynyt Amin hallintoon ja tämän kyvyttömyyteen toimia yhteistyössä niin kommunistileirin kuin kenenkään muunkaan kanssa. Suunnitelmissa oli suorittaa Kabulissa jonkinlainen palatsivallankumous, mutta Amin pysyi koko ajan tapahtumien edellä. Kreml otti loukkauksena Aminin marraskuussa 1979 antaman määräyksen, jossa hän käski Neuvostoliiton suurlähettilään poistua maasta. Samassa kuussa puna-armeijan marsalkka Sergei Sokolov ryhtyi keskittämään joukkoja rajan pintaan Temeziin, Uzbekistanin neuvostotasavaltaan.
Samana vuonna 1979 naapurimaa Iranissa alkanut vallankumous muuttui islamistiseksi, mikä sinetöitiin joulukuussa säädetyllä teokraattisella perustuslailla, jolla ajatolla Khomeini nostettiin maan korkeimmaksi johtajaksi.
Neuvostoliiton miehitys alkaa
Neuvostojohtoa huolestutti heikosti mennyt sota mujahideen-sissejä vastaan. Afganistanin hallitus pyysi Neuvostoliitolta jatkuvasti lisää rahallista ja aseellista tukea, mutta ei suostunut ohjattavaksi Moskovasta. Aminin kaappaus sai maiden välit erityisen kireäksi, Neuvostoliiton tuettua tappiolle jäänyttä ryhmää valtapuolueen sisällä. Aminin kommunismi oli nationalistissävytteistä, ja hänen radikaalin uudistuspolitiikkansa nähtiin Neuvostoliitossa vaarantavan neuvostomielisen hallinnon jatkuvuuden, pyrkimyksenä oli vähentää riippuvuutta Neuvostoliitosta ja kehittää kommunismia Kiinaan turvaten. Kremlissä Aminin epäiltiin jopa suunnittelevan liittoutumista Yhdysvaltojen kanssa. Lisäksi pelättiin, että Iranin islamilainen vallankumous voisi saada kannatusta Afganistanissa ja levitä sieltä Neuvostoliiton islamilaisiin tasavaltoihin, kuten Turkmenistaniin ja Uzbekistaniin. Andrei Gromyko esitti politbyroon kokouksessa vuonna 1979, että Afganistania ei voida missään nimessä menettää. Sekavassa tilanteessa Neuvostoliitto päätti varmistaa maan pysymisen omassa kontrollissaan ja se ryhtyi sotilaalliseen interventioon.
Reaktiot miehitykseen
Neuvostoliiton sotatoimien herättämä yleinen pahennus tuli selvästi esiin asian YK-käsittelyssä. Afganistanin miehitystä käsiteltiin tammikuun alussa vuonna 1980 43 maan aloitteesta YK:n turvallisuusneuvostossa. Neuvostoliitto kaatoi odotetusti veto-oikeudellaan päätöslauselmaehdotuksen, jossa vaadittiin vieraiden joukkojen vetämistä maasta. Yleiskokouksen asiaa koskeva päätöslauselmaehdotus, jossa tosin Neuvostoliittoa ei mainittu suoraan nimeltä, oli merkittävä arvovaltatappio Moskovalle. YK:n yleiskokouksen käsittelemissä asioissa oli pitkän aikaa äänestetty käytännössä niin, että länsi oli usein jäänyt äänestyksissä tappiolle sosialististen ja kolmannen maailman maiden ollessa yhteisessä rintamassa. Nyt 14. tammikuuta 1980 päätöslauselmaa kannatti 104 maata, 18 äänesti vastaan ja 18 pidättäytyi äänestyksestä. Pidättäytyneiden maiden joukossa olivat muun muassa Varsovan liittoon kuulunut, mutta omia polkujaan kulkeva stalinistinen Romania ja suurvaltojen ristiriitojen ulkopuolella pysyttäytynyt puolueeton Suomi ainoana länsieurooppalaisena maana, Intia, Nicaragua, Kypros sekä joukko kolmannen maailman maita. pienoiskuva|Neuvostosotilas Afganistanissa.
A1 Kiinan Grand Prix 2008
A1 Kiinan Grand Prix 2008 oli A1 Grand Prix -kauden 2008–2009 toinen osakilpailu, joka ajettiin 9. marraskuuta Shanghain moottoriradalla Kiinassa.
Afganistanin sota
Reaktiot miehitykseen
Yhdysvaltain tuki afgaanitaistelijoille jäi Jimmy Carterin presidenttikaudella melko vaatimattomaksi. Ronald Reaganin tultua presidentiksi vuonna 1981 avun määrä kasvoi. Virallisesti Yhdysvallat oli kieltänyt aseellisen tukensa afgaanitaistelijoille ja toimitti heille ainoastaan neuvostovalmisteista aseistusta. Tätä saatiin ostettua Neuvostoliiton entisestä liittolaismaasta Egyptistä. Lopulta mentiin niin pitkälle, että Kiinassa ryhdyttiin valmistamaan kopioita neuvostomallisista aseista, jotka leimattiin kopioilla neuvostoliittolaista leimoista.
Eurooppalaisesta näkökulmasta katsoen voitiin viimeistään nyt todeta asioiden vakava tila: Varsinkin oikeisto- ja konservatiivipuolueiden taholla tiedettiin, että kylmä sota oli jäädyttänyt ilmapiirin ja liennytys oli päättynyt. Margaret Thatcherin johtama Ison-Britannian konservatiivipuolue oli etulinjassa puuhaamassa pakotteita Neuvostoliitolle. Länsi-Saksan Kristillissosiaalisen unionin (CSU) puheenjohtaja Franz-Josef Strauss sai uutta puhtia suomettumispuheilleen peläten koko Euroopan kattavaa Neuvostoliiton kauko-ohjausta ja totesi: ”Euroopasta oli tulossa jonain päivänä suuri Suomi.”
Saudi-Arabia reagoi neuvostomiehitykseen tarjoamalla vastarintataistelijoille merkittävää rahallista apua. Sen motiivit olivat kahdenlaiset: toisaalta haluttiin padota jumalattomana pidetyn, aggressiivisen Neuvostoliiton eteneminen, toisaalta kanavoimalla apua sunnalaisille paštuille haluttiin heikentää Iranin vaikutusvaltaa. Saudi-Arabiassa ajateltiin, että Neuvostoliiton seuraavana hyökkäyskohteena Afganistanin jälkeen olisi Iran ja Persianlahti. Iranista taas oli saudien mielestä tullut islamilaisen vallankumouksensa jälkeen liian suosittu ja vaikutusvaltainen šiialaisten parissa.
Suomen asenne
Suomen ulkopoliittisen johdon kommenteissa Afganistanin miehityksen johdosta vuoden 1980 ensimmäisinä päivinä ei sanallakaan arvosteltu Neuvostoliiton toimintaa. Ulkoministeri Paavo Väyrysen johdolla, mutta todennäköisesti alivaltiosihteeri Keijo Korhosen johdatuksella ulkoministeriö muotoili lausunnon, jonka mukaan Neuvostoliiton väliintulo perustui Neuvostoliiton ja Afganistanin keskinäiseen sopimukseen ja afgaanien avunpyyntöön. Suomen asenne herätti välittömästi kansainvälistä huomiota, ja muiden muassa Ison-Britannian Helsingin-suurlähettiläs kävi ulkoministeriössä esittämässä hämmästyksensä. Hänen mielestään kaikista maailman maista juuri Suomen olisi luullut talvi- ja jatkosodan kokemusten nojalla huolestuvan neuvostojoukkojen tunkeutumisesta pieneen naapurimaahan. Presidentti Urho Kekkonen, jolle ministerineuvos Viktor Vladimirov kävi Tamminiemessä kertomassa asiasta, totesi miehityksen saattaneen Suomen erittäin hankalaan tilanteeseen, koska Suomi ei voisi mitenkään tukea Neuvostoliiton toimia ja puolueettomanakin olisi vaikea esiintyä. Seuraavana päivänä suurlähettiläs Vladimir Sobolev kävi Kekkosen luona lupaamassa, että Neuvostoliitto vetää joukkonsa pois heti kun niiden Afganistaniin lähettämiseen johtaneet syyt olisivat poistuneet. Tähän Kekkonen sanoi olevansa tyytyväinen.
Silloinen Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtaja ja ulkopoliittinen taustavaikuttaja Max Jakobson puolusti lehtikirjoituksissaan Suomen hallituksen linjaa. Myöhemmin hän on kirjoittanut, että Suomen käyttäytyminen YK:n yleiskokouksen päätöslauselmaäänestyksessä ei itse asiassa osoittanut puolueettomuutta, vaan se noudatti "geopoliittista äänestysmallia", joka oli syntynyt Unkarin kansannousun aikoina vuonna 1956 ja josta poikkeaminen olisi voinut herättää epäluuloja Moskovassa. Ulkoministeriön alivaltiosihteerin Keijo Korhosen mukaan myös Afganistanin miehityksen tuomitseminen olisi voitu nähdä kiihkeimpien ulkomaisten suomettajien piirissä vain osoituksena siitä, että Suomi äänestäisi Neuvostoliiton luvalla Neuvostoliittoa vastaan eikä tämä olisi kuitenkaan millään tavoin auttanut afgaaneja. Suomettumisen kriitikkona tunnettu Helsingin Sanomien pilapiirtäjä Kari Suomalainen kommentoi Suomen menettelyä YK:ssa piirroksella, jossa Suomen lähettilään paikka yleiskokouksen istuntosalissa oli tyhjänä ja seinäpaperissa sen vieressä näkyi vähäinen kohouma.
Afganistanin miehityksen käsittely Suomen sanomalehdistössä oli kokonaan toisenlaista kuin Tšekkoslovakian miehityksen kommentointi kymmenkunta vuotta aiemmin. Parin ensimmäisen uutispäivän aikana miehityksen alkamisen jälkeen useimmat lehdet eivät julkaisseet lainkaan omia kommenttejaan tapahtuneesta. Jukka Tarkan mukaan haluttiin ymmärtää Neuvostoliiton "legitiimejä turvallisuusintressejä". Suomen Rauhanpuolustajat tulkitsivat Neuvostoliiton toimet puolustautumiseksi Yhdysvaltain ja sen liittolaisten Afganistaniin suuntaamaa hyökkäystä vastaan, jolloin "Kremlin suostuminen afgaanien avunpyyntöön oli estänyt verilöylyn".
Tampereen yliopiston kansainvälisen politiikan professori Osmo Apunen kiinnitti kolumnissaan Aamulehdessä huomiota siihen, että Neuvostoliiton ja Afganistanin välinen sitoumus muistutti luonteeltaan Suomen ja Neuvostoliiton välistä YYA-sopimusta. Apusen kirjoitus herätti järkytystä ja voimakasta paheksuntaa, vaikka hän jättikin sanomatta, että YYA-sopimus voisi antaa Neuvostoliitolle Suomen suhteen samat oikeudet kuin Afganistanissa. Poikkeuksen suomalaisen lehdistön yleislinjasta teki Kouvolan Sanomat, joka totesi pääkirjoituksessaan 2. tammikuuta 1980: ”Koska Neuvostoliiton kerrotaan sekaantuneen YYA-sopimuksen perusteella eteläisen naapurimaansa sisäisiin asioihin, Suomen kansalaiset ovat oikeutettuja saamaan valtionjohdoltaan selvityksen, onko ja miten varmistettu, ettei maamme solmimaa vastaavannimistä sopimusta voida soveltaa samalla tavalla.”
pienoiskuva|Afgaanit palaavat tuhottuun kylään 1986. pienoiskuva|[[Mujahideen-sissi esittelee maanpinnalta käsin ammuttavaa SA-7-ohjusta.]]
Miehitysaika ja terrorisota
Ajan mittaan kävi ilmi, että Afganistanista muodostui Neuvostoliitolle sotilaallinen ongelmapesäke. Vaikka tiedusteluraporteista oli ollut luettavissa Afganistanin armeijan surkea kunto, olivat puna-armeijan johtajat uskoneet sen selviytyvän vastarintaryhmistä ja puna-armeijan tulisi ainoastaan antaa materiaaliapua ja miehittää strategisia kohteita. Todettuaan afgaanijoukkojen surkean kunnon, neuvostoliittolaiset tajusivat joutuvansa vastuuseen varsinaisesta taistelutoiminnasta. Mitään suunnitelmaa tähän ei ollut ja tilannetta ei parantanut se, että sotilaita ei ollut koulutettu taistelemaan vuoristossa piileskeleviä muutaman miehen ryhmittymiä vastaan, vaan taistelemaan Naton panssarijoukkoja vastaan. Suurlähettiläs Ilkka Pastisen luonnehdinnan mukaan Afganistanista tuli "Neuvostoliiton Vietnam" vertauksena aiempaan, Yhdysvaltain käymään epäonniseen Vietnamin sotaan.
Leonid Brežneviä seurasi kommunistisen puolueen pääsihteerinä Juri Andropov vuonna 1982. Hän tajusi, että Neuvostoliitto oli juuttunut kestämättömään tilanteeseen. Puna-armeija ei ollut häviämässä sotaa, sillä afgaanisisseillä ei ollut voimia vallata tukikohtia eikä kaupunkeja. Toisaalta Neuvostoliitto ei voinut mitenkään voittaa sotaa. Vaikka neuvostosotilaat saivat vallattua alueita, sissit palasivat takaisin heti, kun neuvostojoukot poistuivat. Lisäksi sota oli yhä paheneva taloudellinen ja poliittinen taakka. Armeijan vetäminen pois Afganistanista ei tullut kysymykseen, sillä vetäytyminen ilman neuvotteluja olisi tulkittu tappioksi ja sitä olisi pidetty kasvojen menetyksenä. Andropov aloitti ensimmäiset varovaiset rauhantunnustelut sissijohtajien kanssa, mutta ehti kuolla ennen kuin mistään oli ehditty edes neuvotella.
Miehittäjään vihamielisesti suhtautuvat islamilaisista maista, Kiinasta ja lännestä tukea saavat eri ryhmittymät aiheuttivat sille jatkuvasti tappioita käyttäen hyväksi sissisotaan sopivaa vuoristoista maastoa. Neuvostoliiton joukoilla oli lähinnä hallussaan suurimmat kaupungit ja niille vievät tiet. Maateitse suoritettu huoltotoiminta Neuvostoliitosta oli sekin vaikeuksissa ennen kaikkea yöaikaan eikä kontrollointi onnistunut ilman suuria voimanponnistuksia.
Afganistanin sota heikensi myös merkittävästi Neuvostoliiton ja mujahideen-sissejä tukevan Pakistanin välejä. Pakistanin ilmavoimien F-16-hävittäjät ampuivat vuosina 1986–1988 alas ainakin 8 vastustajan konetta, kun koneet loukkasivat Pakistanin ilmatilaa sissejä jahdatessaan. Monien arabimaiden taloudellisen ja sotilaallisen avun lisäksi Afganistaniin virtasi tuhansia muista islamilaisista maista tulleita vapaaehtoisia, muun muassa Osama bin Laden ja muita myöhempiä Al-qaidan jäseniä. Yhdysvaltain tuki oli koko ajan merkittävää ja se lahjoitti muun muassa vuonna 1986 noin 600 Stinger-lähi-ilmatorjuntaohjusta mujahideen-sisseille. pienoiskuva|Neuvostoliittolaisia panssarivaunuja.
Sissiryhmät
Neuvostojoukkoja ja hallitusta vastustavat sissit jakautuivat lukuisiin eri ryhmittymiin. Tärkeimmiksi muodostuivat Pakistanin Peshawarissa päämajaansa pitäneet seitsemän puoluetta jotka nauttivat Pakistanin, Saudi-Arabian ja Yhdysvaltain huomattavasta tuesta (Operaatio Sykloni). Erityisesti Pakistanin tiedustelupalvelu ISI näytteli keskeistä roolia tuen kanavoimisessa ja suosi islamistisia ryhmiä. Peshawarin puoleista radikaaleihin luettiin yleensä Gulbuddin Hekmatyarin johtama Hizb-i-Islami (Islamilainen puolue), tästä eronnut saman niminen Yunus Khalisin johtama ryhmä, Abdul Rasul Sayyafin johtama Ittihad-i-Islami sekä Burhanuddin Rabbanin johtama Jamiat-i-Islami. Traditionalistista siipeä puolestaan edustivat Mohammad Nabi Mohammadin Harakat-i-Inqilab-i-Islami (Islamilaisen vallankumouksen liike), Sibghatullah Mojadedin Jabha-i-Najat-i-Milli (Kansallinen vapautusrintama) sekä Ahmed Gailanin Mahaz-i-Milli-Islami (Kansallinen islamilainen rintama).
Iran puolestaan tuki sodassa useita Afganistanin shiiamuslimien muodostamia sissijärjestöjä. Varsinkin Kunarin ja Nuristanin alueilla vaikuttaneet wahhabiitti-sissiryhmät puolestaan saivat tukea Saudi-Arabiasta.
Näiden ryhmien lisäksi varsinkin alkuvaiheessa sissisotaan osallistuivat myös eräät vasemmistolaiset (erityisesti maolais-vaikutteiset) ja nationalistiset ryhmät.
Neuvostoliiton sodan loppu
Kun Mihail Gorbatšov siirtyi vuonna 1985 Neuvostoliiton johtoon, alettiin sotaan etsiä ratkaisua. Gorbatšov käsitti, ettei Afganistanin miehitys ollut järkevä eikä suosittu hanke. Hän luonnehti Afganistania "vuotavaksi haavaksi" ja päätti vetää puna-armeijan kotiin.
Gorbatšov ilmoitti sotilasjohdolle, että antaa näille mahdollisuuden ratkaista tilanteen sotilaallisesti, mutta ratkaisun on tapahduttava pian. Vuosina 1985–1986 neuvostojoukot ja niiden tukema Afganistanin hallituksen armeija suorittivat näyttäviä operaatioita, joilla vallattiin alueita sisseiltä. Alkoi olla kuitenkin jo selvää, että sotaa ei voi voittaa. Vuonna 1987 arviolta 35 prosenttia Afganistanista oli neuvostojoukkojen ja Afganistanin hallituksen valvonnassa, 45 prosenttia oli sissiryhmittymien valvonnassa ja 20 prosenttia ei ollut käytännössä kenenkään valvomaa aluetta.
Viimeisenä neuvostojoukkojen komentajana Afganistanissa toiminut kenraaliluutnantti Boris Gromov antoi helmikuussa 2019 – 30 vuoden kuluttua Neuvostoliiton joukkojen vetäytymisestä Afganistanista – venäläiselle Sputnik-uutiskanavalle haastattelun, jossa hän kiisti Neuvostoliiton hävinneen Afganistanin sodan. Hän ei luonnehtinut Afganistanin tapahtumia vuosina 1979–1989 edes sodaksi, vaan "matalan intensiteetin konfliktiksi". Gromov korosti, ettei hän ollut saanut käskyä voittaa ketään, ja hänen mukaansa neuvostojoukkojen olisikin ollut mahdotonta edes yrittää saavuttaa sotilaallista voittoa. Gromovin mukaan puna-armeijan tehtävänä oli ollut vain "taata suotuisat olot Afganistanin laillisesti valitun hallituksen toiminnalle". Yhteenvetona Gromov uskoi neuvostosotilaiden täyttäneen menestyksekkäästi heille annetun tehtävän.
Afganistan neuvostomiehityksen jälkeen
Afganistanin sota jatkui Neuvostoliiton vetäytymisen jälkeen sisällissotana. Najibullahin johtama kommunistihallinto menetti vähitellen otteensa tukialueistaan ja mujahideen-sissit valtasivat Kabulin vuonna 1992. Najibullah pelastautui tällöin YK:n suojaamaan kotiarestiin. Maassa on tämän jälkeen ollut vain lyhyitä rauhallisempia kausia ja maa on käytännössä sotatilassa tälläkin hetkellä.
Syyskuussa 1996 Pakistanin tukemat, Afganistanin hallitusta vastustaneet Taleban-joukot valtasivat maan pääkaupungin Kabulin. Miltei ensi töikseen Taleban-taistelijat hirttivät Najibullahin ja ripustivat hänen ruumiinsa julkisesti näytteille. Järjestö julisti maahan tiukan islamilaisen hallinnon, jossa šaria-laki oli voimassa ankarimmassa muodossaan. Sittemmin Taleban-joukot saivat hallintaansa 90 prosenttia Afganistanista.
Afganistaniin oli neuvostomiehityksen aikana tullut muista islamilaisista maista arviolta 35 000 uskonnollisesti motivoitunutta vierastaistelijaa, joiden keskuudessa levisi väkivaltainen jihadismi. Kun Neuvostoliitto romahti vuonna 1991, Osama bin Laden julisti sen olleen "Jumalan ja Afganistanin mujahideenien ansiota". Tästä henkisestä ilmapiiristä alkoi bin Ladenin perustaman al-Qaida-terroriverkoston taistelu Yhdysvaltoja ja muuta "mädännäistä" läntistä maailmaa vastaan. Se puolestaan johti syyskuun 2001 terrori-iskuihin ja Yhdysvaltain johtaman läntisen liittouman hyökkäykseen Afganistaniin.
Neuvostoliiton miehityksen jäljiltä Afganistaniin jäi romuna runsaasti puna-armeijan sotakalustoa.