cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Epäperäiset Platonin teokset
Oikeamielisyydestä
Oikeamielisyydestä on lyhyt dialogi, joka käsittelee käsitystä oikeasta. Sokrates esittää, että oikeamielisyys edellyttää tietoa oikeasta, ja ettei kukaan ole väärämielinen jos vain tietää oikeasta. Dialogi muistuttaa Hyveestä -dialogia.
Sisyfos
Sisyfos eli Päättömät  on dialogi, jossa keskustelevat Sokrates ja Sisyfos Thessalialainen. Samanniminen historiallinen henkilö eli 350-luvulla eaa., ja kirjoittaja onkin todennäköisesti leikitellyt ajatuksella, että Sokrates olisi elänyt hänen omana aikanaan. Dialogi käsittelee neuvottelemista.
Muita
Edellä lueteltujen teosten lisäksi tiedetään joukko jo antiikin aikana epäaidoiksi tunnustettuja dialogeja, joista on säilynyt vain niiden nimi. Näitä ovat Midon eli Hevosenkasvattaja, Faiaakit, Pääskynen (Khelidon), Seitsemäs päivä (Hebdome) ja Epimenides.
Daniel Catán
pienoiskuva|Daniel Catán Daniel Catán (1949 México, Meksiko – 10. huhtikuuta 2011 Austin, Texas, Yhdysvallat) oli meksikolainen säveltäjä. Hän opiskeli Englannissa musiikkia ja filosofiaa. Catán palasi Meksikoon vuonna 1977. Säveltäjän tuotantoon kuuluu muun muassa oopperoita, joista uusin on Salsipuedes vuodelta 2004.
Kartelli
Kartelli on talouselämässä yritysten yhteenliittymä, jonka tarkoituksena on keskinäistä kilpailua rajoittamalla saavuttaa monopoli tai siihen verrattava asema markkinoilla. Kartellin jäsenet pyrkivät jäädyttämään hintatason, rajoittamaan hyödykkeen tarjontaa ja tukahduttamaan kilpailua sopimalla keskenään hyödykkeiden toimittamisesta ja hintatasosta. Kartelli on epätäydellistä kilpailua, monopolien tavoin ne aiheuttavat kuluttajille tappiota.
Kartelleilla on tapana hajota, koska jokaisella kartellin jäsenellä on kannuste tuottaa enemmän. Suomessa kartellin paljastaja säästyy kartellisyytteiltä. Suomessa kartelli paljastetaan tekemällä ilmianto kilpailu- ja kuluttajavirastolle.
Kielletyt tai lailliset kartellit
Kartellit on lainsäädännöllä kielletty useimmissa maissa. Yhdysvalloissa kartelli on rikos, josta voidaan tuomita vankeutta, mutta Euroopassa rangaistuksena on sakko. EU on tiukentanut sakotuskäytäntöjään tuntuvasti 2000-luvulla. Suomessa kartellisakot ovat olleet melko pieniä. Suomen kilpailulaissa on armahdussäännös: se osallistuja, joka paljastaa kartellin viranomaisille, säästyy sakoilta tai saa muita lievemmän tuomion. EU:n kilpailulakiin sisältyy samankaltainen armahdussäännös.
Kartellit olivat Suomen talouselämässä tavallisia ennen Suomen liittymistä Euroopan unioniin 1995, sillä niitä ei ollut täysin kielletty. Tunnettuja suomalaisia kartelleja olivat suurten paperin- ja kartongintuottajien muodostamat myyntiyhdistykset Finnpap ja Finnboard. Oli myös tavallista, että myyjät olivat sopineet yhteisesti hinnoista. Esimerkiksi parturi-kampaamoilla oli yhtenäiset hinnat.
Yhdysvallat on omaksunut tiukan asenteen kartelleihin ja monopoleihin sen vuoksi, että maan teollisuus kärsi 1800-luvun lopun kullattuna aikana niiden harjoittamasta kilpailun rajoittamisesta. Tällöin maan taloutta hallitsivat muutamat mahtisuvut, esimerkiksi Carnegiet, Vanderbiltit, Morganit ja Rockefellerit. Kilpailunrajoitusten poistamiseksi esimerkiksi Rockefellerin omistama Standard Oil pilkottiin pieniin osiin vuonna 1911, kun Yhdysvaltain korkein oikeus totesi sen olevan monopoliasemassa.
Muun muassa itävaltalaisen taloustieteen näkemyksen mukaan kartellit voivat kuitenkin myös lisätä kansantalouden tehokkuutta, koska kartelli voi olla edellytys tuotantopääoman hankkimiseksi tai sen avulla voidaan purkaa ylikapasiteettia ja päällekkäisyyttä tai edistää innovaatioita ja palveluja. Toisaalta, itävaltalaisen taloustieteen edustajat näkevät valtiovallan olevan lähtökohtaisesti monopolien ja kartellien lähde sekä ylläpitäjä eivätkä he määrittele vapaassa markkinataloudessa syntynyttä luonnollista monopolia välttämättä haitalliseksi, koska se on altis potentiaaliselle kilpailulle. Samoin työmarkkinaneuvottelut on Suomessa rajattu kilpailulakien ulkopuolelle, eli keskitetyssä palkoista sopimisessa on kyse laillisesta kartellista.
Todettuja kartelleja
EU:n komission kilpailuviranomaiset antoivat lokakuussa 2009 sähkötekniikkayhtiöiden ryhmälle 68 miljoonan euron sakot kielletyn suurien muuntajien kauppaan liittyvän kartellisopimuksen tekemisestä. Sähkökartellissa olivat ABB, Siemens, Areva, Alstom, Hitachi, Fuji ja Toshiba. Sakoista puolet määrättiin ABB:lle. Kartellisopimuksen ilmiantaja oli Siemens.
Puukartelli esti yhtiöitä saamasta EU-tukea
Suomalaisten metsäyhtiöiden yhteisyritys haki vuonna 2011 Euroopan komissiolta avustusta (niin sanottua NER300-tukea) biopolttoainetta tuottaville laitoksille. Hakijoina olivat UPM-Kymmene Oyj:n, NSE Biofuels Oy Ltd:n (Neste Oilin ja Stora Enson yhteisyritys) ja Forest Btl Oy:n (Metsäliiton ja Vapon yhteisyritys) laitoshankkeet. Ne jäivät kuitenkin vuonna 2012 jaetun tuen ulkopuolelle, koska ne olivat syytettyinä kartellioikeudenkäynnissä.
Tämä ei tullut yllätyksenä EU-asiantuntijoille ja oikeusoppineille. EU-tukien hakukriteerit ovat tarkat. Hakijayhtiöllä ei saa olla esimerkiksi keskeneräisiä oikeusprosesseja, joissa olisi kyse taloudellisista ristiriidoista EU-jäsenvaltion kanssa. Koska Suomen valtion omistamalla Metsähallituksella on 157 miljoonan euron arvoinen keskeneräinen kartellikorvausvaadeprosessi vireillä Helsingin käräjäoikeudessa, olivat Stora Enso, Metsäliitto ja UPM-Kymmene EU-tukien osalta hakukelvottomia. Myös keskeneräinen korvausvaadeprosessi yli neljänkymmenen kunnan ja kaupungin sekä liki tuhannen yksityisen metsänomistajan nostamien kanteiden osalta (n. 70 miljoonaa euroa) rikkoo EU-tukea hakevalta toimijalta edellytettävää yleistä nuhteettomuutta. Tukea sai Vapo, koska se aikanaan irtaantui kartelliyhteistyöstä. Metsä Groupin kanssa, sai liki 90 miljoonan euron] NER300-tuen.
Evätyt EU-tuet (arviolta 800 miljoonaa euroa) olivat kustannusvaikutuksiltaan moninkertaiset verrattuna raakapuukartellin kokonaiskorvausvaateisiin (227 miljoonaa euroa). Menetykset voidaan mitata paitsi euromääräisesti, niin myös tuhansissa miestyövuosissa sekä varsinkin loittonemana Kioton ja Dohan sopimusten ympäristövelvoitteissa. Jos raakapuukartelliprosessi pitkittyy, Suomi jää eurooppalaisista kilpailijamaista jälkeen bioenergian kehittämisessä.
Latvajärvi
Latvajärvi on kylä Latvajärven itäisellä rannalla, Maaselän harjanteella Vienan Karjalassa, Karjalan tasavallassa, noin viiden kilometrin päässä Suomen rajasta. Latvajärvi on Vienan runokylistä kaikkein merkittävin. Siellä elivät ja sieltä olivat kotoisin kaikki Perttusen runonlaulajasuvun jäsenet, muun muassa Arhippa ja Miihkali Perttunen.
Nykyään Latvajärvelle on Suomen puolelta vedetty sähköt Vienan runokylät -projektin aloitteesta, mutta turismia hankaloittaa sijainti rajavyöhykkeellä.
Mutesa II
Kenraalimajuri Edward Mutesa II (oikealta nimeltään Edward Frederick William David Walugembe Mutebi Luwangula; lempinimeltään Kuningas Freddie) (19. marraskuuta 1924 – 12. marraskuuta 1969) oli Bugandan kuningas vuosina 1939–1969 ja Ugandan presidentti vuosina 1963–1966.
Elämäkerta
Mutesasta tuli kuningas vuonna 1939, kun hänen isänsä Daudi Cwa II kuoli. Mutesa opiskeli Cambridgen yliopistossa Englannissa. Hän osallistui myös upseerikoulutukseen ja eteni kenraalimajuriksi Grenadier Guards -joukoissa. Hän oli tuon joukko-osaston ainoa mustaihoinen upseeri.
Buganda oli tuohon aikaan brittiläinen protektoraatti, ja Mutesa ajoi isänsä politiikkaa eli saada Bugandaan autonominen ja perustuslaillinen kuningaskunta. Kun Uganda itsenäistyi, niin Mutesa pyrki siihen, että Bugandasta tulisi itsenäinen maa Ugandan suojeluksessa.
Mutesa palasi takaisin Ugandaan vuonna 1955, ja vuonna 1962 Uganda sai itsenäisyyden ja Milton Obotesta tuli maan pääministeri ja Walter Fleming Coutts oli kenraalikuvernööri. Vuonna 1963 Obote katkaisi suhteet Kansainyhteisön kanssa ja erotti kenraalikuvernöörin. Mutesasta tuli vaalien kautta maan ensimmäinen presidentti.
Vuonna 1966 Obote hylkäsi Ugandan perustuslain ja julisti itsensä presidentiksi. Ugandan armeijan joukot vangitsivat Mutesan 24. toukokuuta 1966 ja miehittivät kuninkaan palatsin. Mutesa pakeni jalkaisin Ruandan ja Burundin kautta Ugandasta ja matkusti Englantiin. Obote sanoi Bugandan ja muiden Ugandan kuningaskuntien aseman irti.
Mutesa kuoli alkoholinmyrkytykseen vuonna 1969 Lontoon asunnossaan.
Scotland Yard väitti, että kuolema oli alkoholimyrkytys, joka johtuisi Mutesan alkoholiriippuvaisuudesta, mutta hänellä ei ollut minkäänlaista ongelmallista taipumusta alkoholijuomiin. Toinen teoria oli se, että hänet oli myrkytetty votkalla, jonka Oboten agentit myrkyttivät.
Mutesaa oli haastattelut aiemmin BBC:n journalisti John Simpson.
Mutesan ruumis palautettiin Ugandaan vuonna 1971 Oboten syrjäyttämisen jälkeen ja haudattiin Bugandan kuninkaalliseen mausoleumiin valtiollisin hautajaismenoihin osallistui silloinen presidentti Idi Amin.
Amtrak
thumb|The Silver Star, Amtrakin juna numero 139 Orlandossa, Floridassa.
Amtrak eli virallisesti National Railroad Passenger Corporation (”Amtrak” on lyhenne sanoista American track) on Yhdysvalloissa toimiva valtion omistama kansallinen matkustajajunayhtiö. Se perustettiin kongressin päätöksellä vuonna 1970, ja sillä on sopimukset lähes kaikkien yksityisten rautatieyhtiöiden kanssa. Amtrak ostaa niiltä matkustajaliikennepalveluita, maksaa niille infrastruktuurin ylläpidosta ja hoitaa hallinnon kuten aikataulujen suunnittelun.
Virallisesti Amtrak on itsenäinen voittoa tavoitteleva yritys, mutta Yhdysvaltain hallinto omistaa sen käyttämän junakaluston. Yhdysvaltain presidentti nimittää ja senaatti vahvistaa Amtrakin hallituksen jäsenet.
Amtrakin vuosibudjetti oli 2,3 miljardia dollaria vuonna 2022.
Matkat ja liikennöinti
Pitkät välimatkat ovat osasyynä rautateitse tapahtuvan henkilöliikenteen vähäisyyteen Yhdysvalloissa. Amtrak ylläpitää joitakin hyvin pitkän matkan reittejä eri osavaltioiden halki. Näistä reiteistä pisin on California Zephyr Chicagosta San Franciscoon, kaksi päivää ja yli 3 900 kilometriä. Suosituin näistä on Kalliovuoret ylittävä Empire Builder Chicagosta Portlandiin ja Seattleen. Lyhyemmillä, alle päivän matka-ajan kestävillä rataosuuksilla runsaampaa henkilöliikennettä Amtrak hoitaa muun muassa Chicagon ympäristössä, Seattlen alueella, Koillisrannikolla ja Kaliforniassa. Muutama Amtrakin liikennöimä reitti ulottuu Kanadaan, tullimuodollisuuksien ajaksi junat pysähtyvät rajalla. Meksikoon ei Yhdysvalloista ole säännöllistä henkilöliikennettä, mutta muutamat rahtiliikenneyhtiöt toimivat tämän rajan yli.
Yhdysvaltain pitkän matkan raideliikenne on keskittynyt enimmäkseen rahtiliikenteeseen ja Amtrak omistaa vain vähäisen määrän raiteita, muualla Amtrak vuokraa käyttöoikeuksia rahtiliikenteeltä. Lailla on määrätty henkilöjunien etuajo-oikeus sopimuksien mukaisina aikoina.
Amtrak liikennöi päivittäin yli 300 reitillä yli 500 kaupungin välillä. Reittien yhteispituus on lähes 34 000 kilometriä, ja ne ulottuvat 46 Yhdysvaltojen osavaltioon sekä Kanadan puolelle.
Amtrakin liikennöimät reitit
thumb|Amtrakin liikennöimät reitit vuonna 2008. thumb|Pohjois-amerikan I luokan rataverkko ja omistajayhtiöt (yht. 226 097 km)|alt=
Utawarerumono
Utawarerumono, myöhemmissä julkaisuissa nimellä Utawarerumono: Prelude to the Fallen on japanilaisen pelistudio Leafin vuonna 2002 tuottama roolipeli/visual novel. Alkuperäisen tietokoneversion lisäksi peli on julkaistu eroottiselta sisällöltään karsittuna ja siten alemmalla ikärajalla PlayStation 2:lle vuonna 2006. Pelin pohjalta ovat syntyneet myös Dengeki G's Magazine-lehdessä ilmestynyt ja sittemmin kahdeksi pokkariksi koottu manga, sekä kaksi anime-sarjaa
Juoni
Utawarerumono kertoo miehestä nimeltä Hakuoro, jonka Eruru-niminen tyttö löytää pahoin loukkaantuneena metsästä. Erurun parantajaisoäidin hoivissa Hakuoro toipuu, muttei kykene muistamaan mitään menneisyydestään puhumattakaan siitä, miksi hänen kasvojaan peittää outo, irtoamaton naamio.
Asetuttuaan asumaan Erurun ja tämän isoäidin kylään Hakuoro huomaa kyläläisten elävän yksinvaltaisen keisarin sorron alla. Johtajaluonteensa ansiosta Hakuoro päätyy pian keisaria vastustavan kapinan kärkeen ja onnistuu lopulta syöksemään tämän vallasta. Hakuorosta tulee uusi keisari, mutta rauha ja onnellisuus eivät maassa kauan säily. Taistelut ja viholliset uhkaavat Tusukuru-maan itsenäisyyttä taukoamatta.
Pelit
Sarjaan kuuluvat myös pelit:
Roxana Briban
Roxana Briban (1971 Bukarest – 20. marraskuuta 2010 Bukarest) oli romanialainen sopraano. Hän aloitti laulamisen kuusivuotiaana ja teki ammattimaisen debyyttinsä vuonna 2000 Bukarestin kansallisoopperassa Contessan roolissa Wolfgang Amadeus Mozartin Figaron häissä. Kansainvälisen uransa Briban aloitti vuonna 2003 esiintymällä Wienissä Georges Bizet'n Carmenissa Michaelan roolissa. Lisäksi Briban esiintyi Berliinissä, Toulousessa, Amsterdamissa, Soulissa, Bangkokissa ja Santiago de Chilessä. Hänen sopimuksensa Bukarestin kansallisoopperan kanssa päätettiin vuonna 2009. Tämän jälkeen hän kärsi puolisonsa mukaan masennuksesta, ja hänen kuolemansa 39-vuotiaana oli ilmeinen itsemurha.
Kirjoviiripyrstö
Kirjoviiripyrstö (Aphyosemion australe) on Afrikasta kotoisin oleva Nothobranchiidae-heimon hammaskarppikala.
Koko ja ulkonäkö
pienoiskuva|180px|left|Värimuunnos gold, koiraspienoiskuva|180px|left|Värimuunnos gold, naaras Kirjoviiripyrstö kasvaa noin viisi senttiä pitkäksi. Se on vartaloltaan pitkulainen. Kalasta on erilaisia värimuunnoksia. Koiraalla on tyypillisesti isommat evät ja tummat raidat pitkin evien ulkolaitaa. Naaras on vaatimattomamman värinen kuin koiras.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Kirjoviiripyrstö on pieni, vilkas ja varsin helppohoitoinen akvaariokala. Se voi kutea kotiakvaariossakin.
Vesiolot ja ravinto
Kirjoviiripyrstö on peto ja syö lihapitoista ruokaa, johon voi kuulua myös hiutaleita. Lämpötilaksi suositellaan 20–24 °C, pehmeää ja hiukan hapanta vettä.
Maltion luonnonpuisto
Maltion luonnonpuisto on luonnonpuisto Savukosken kunnassa Lapin maakunnan itäosassa. Puiston pinta-ala on 147,46 km² ja se on perustettu vuonna 1956.
Maltion luonto
Luonnonpuiston lintulajisto on myös monipuolinen. Yhdessä puiston pohjois- ja itäpuolella sijaitsevan Joutsitunturin-Koukkutunturin Natura 2000 -alueen kanssa Maltion luonnonpuisto muodostaa Maltion tunturit -nimisen kohteen, joka on yksi Suomen kansainvälisesti tärkeistä lintualueista. Alueen avainlajistoon kuuluvat pikkukuovi, pohjantikka, kuukkeli, leppälintu, laulujoutsen ja mustaviklo.
Scramble
Scramble on Konamin kehittämä ja julkaisema räiskintäpeli, joka on julkaistu kolikkopelinä vuonna. Pelistä on julkaistu käännös muun muassa Tomy Tutor -mikrotietokoneelle ja Vectrex -pelikonsolille.
Peli oli Konamin varhaisia hittipelejä ja ensimmäisiä kotitietokoneille käännettyjä pelejä.
Pelaaminen
Peli on sivuttaisvierittävä, jossa maasta ammutut raketit yrittävät osua pelaajan alukseen. Pelaajalla on käytettävissä vain rajallisesti polttoainetta, jota saa lisää ampumalla maassa olevia säiliöitä.
Kiistat
Peli oli oikeuskiistan aiheena vuonna 1982. Päätöksessä todettiin Omni Video Gamesin yrittäneen tahallisesti hyötyä pelistä, johon Stern Electronicsilla oli yksinoikeus Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Päätöksessä myös todettiin videopelin audiovisuaalisen työn olevan tekijänoikeuden alaisesti suojattavaa.
Mmabatho
Mmabatho (setswanaa, ) on kaupunki Luoteismaakunnassa Etelä-Afrikassa. Kaupunki oli aiemmin maakunnan hallintokeskus. Kaupunki sijaitsee lähellä Botswanan rajaa. Kaupunki sijaitsee 1277 m:n korkeudessa. Kaupungin väkiluku oli vuonna 1991 13 300 henkeä.
Etelä-Afrikan apartheid-hallitus perusti Mmabathon 1970-luvulla Bophuthatswanan nimellisesti itsenäisen bantustanin pääkaupungiksi. Maan ensimmäisten vapaiden vaalien alla Bophuthatswana liitettiin uuteen North West -provinssiin ja Mmabathosta tuli sen pääkaupunki. Monet kaupungin keskeisistä rakennuksista on rakennettu Sun Cityn kasinosta saaduilla tuotoilla.
Ei (albumi)
Ei on Maija Vilkkumaan kolmas ja myydyin studioalbumi. Sitä on myyty yli 120 000 kappaletta, ja se on yksi kaikkien aikojen myydyimmistä suomalaisista albumeista. Albumi julkaistiin 7. maaliskuuta 2003. Vuotta aiemmin Vilkkumaa lähti New Yorkiin kirjoittamaan lauluja albumia varten.
Albumi ylsi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen listan ykkössijalle ja pysyi listalla yhteensä 56 viikkoa.
Albumi sai Emma-palkinnot vuoden 2003 parhaan albumin ja vuoden parhaan pop/rock-albumin kategorioissa, ja tämän lisäksi Vilkkumaa voitti vuoden naissolistin tittelin. Albumi palkittiin myös Teosto-palkinnolla.
Eesti otsib superstaari
thumb|Kilpailijat [[Birgit Õigemeel ja Luisa Värk sekä juontajat Aigi Vahing ja Jüri Nael Eesti otsib superstaarin ensimmäisen kauden finaalissa.]]
Eesti otsib superstaaria on tuotettu toistaiseksi kuusi kautta, joiden voittajiksi ovat selvinneet Birgit Õigemeel (2007), Jana Kask (2008), Ott Lepland (2009), Liis Lemsalu (2011), Rasmus Rändvee (2012) Jüri Pootsmann (2015) ja  Uudo Sepp (2018).
Ecuadorinkirjopyrstö
Ecuadorinkirjopyrstö (Phlogophilus hemileucurus) on kolibreihin kuuluva lintulaji. Sitä tavataan uhanalaisena Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö
Ecuadorinkirjopyrstö kasvaa noin 8–9 cm pitkäksi. Selästään lintu on hohtavan vihreä. Rinta on väriltään valkoinen ja vatsa on valkoinen tihein vihrein pilkuin. Pyrstö on viuhkamainen ja väriltään tumman vihreä. Ecuadorinkirjopyrstön pyrstön kärjessä ja tyvessä on valkoinen juova.
Levinneisyys ja elinympäristö
Ecuadorinkirjopyrstöä tavataan Andeilta Kolumbiasta, Ecuadorista ja Perusta. Sen elinympäristöä ovat kosteat ainavihannat metsät ja niiden tiheiköt tyypillisesti 400–1 500 metrin korkeudella merenpinnasta. Laji luokitellaan elinvoimaiseksi ja sen suurin uhka on sopivan elinympärsitön hakaaminen laidunmaiksi, kahvin- tai teen viljelyyn ja kaivosten vuoksi. Lajin kannan suuruutta ei ole arvioitu.
Eiichi Nakamura
Eiichi Nakamura (, 1909 Kioto – 27. toukokuuta 1945) oli japanilainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Vääräkoski
thumb|200px|Vääräkosken kunta Kemin piirin kartalla. Vääräkoski (karjalaksi Viäräkoški, ) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Kemin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kemijoen varrella 53 kilometriä maanteitse Kemistä länteen. Taajamassa on 1 100 ja kunnassa 1 900 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus
Vääräkosken kunnan pinta-ala on 2 673,03 neliökilometriä. Se rajoittuu etelässä Belomorskin piirin Sosnavitsan, lännessä Kalevalan piirin Jyskyjärven ja koillisessa Kemin piirin Kuuseman kuntiin sekä idässä Kemin kaupunkiin.
Kunnan alueella virtaavat Kemijoki ja sen sivujoet Kesäjoki (ven. Letnjaja), Ohtajoki (Nižnjaja Ohta) ja Sompajoki (Šomba). Järviä ovat Kukuajärvi (Kukuja), Juurikkajärvi (Jurika), Kotijärvi (Kurgijevo), Luuluajärvi (Lullo), Vuotankijärvi (Votani), Kaijanperänjärvi (Kaijanperja), Tšieppijärvi (Tseppi), Paanajärvi (Panozero) ja Äynäjärvet (Avneozero).
Historia
Usmanan kyläneuvostoon kuulunut Vääräkosken uudiskylä mainitaan vuoden 1926 väestönlaskennan tuloksissa. Vuonna 1933 siellä oli 81 asukasta, joista valtaosa oli venäläisiä. Nykyinen taajama on syntynyt vuonna 1985 Vääräkosken vesivoimalaitoksen rakentamisen yhteydessä.
Liikenne, talous, kyläkuva ja palvelut
Vääräkosken kautta kulkee Kemin, Uhtuan ja Lonkan välinen maantie. Taajamassa toimii vesivoimalaitos, metsänhoitoalueen konttori sekä rakennuskiveä louhiva yritys.
Vincent Schiavelli
Vincent Andrew Schiavelli (10. marraskuuta 1948 – 26. joulukuuta 2005) oli yhdysvaltalainen luonnenäyttelijä. Schiavelli oli tunnettu erikoisesta ulkonäöstään, jonka ansiosta hänet usein valittiin esittämään outoja roolihahmoja.
Vääräkoski
Liikenne, talous, kyläkuva ja palvelut
Vääräkosken taajama koostuu etupäässä kunnallisista asuintaloista, joista osa on keskeneräisiä tai tyhjillään. Palveluihin kuuluu lastentarha, koulu, kulttuuritalo, lääkintäasema, yleinen sauna ja posti.
Nähtävyydet
Seudulla on useita muinaisia asuinpaikkoja. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat 1800-luvun lopulla rakennettu Paanajärven kirkko sekä kylän asuin- ja talousrakennukset. Vääräkoskella on toisessa maailmansodassa kaatuneiden neuvostosotilaiden hautapaikka. Paanajärven kylällä on historiallisen asutuksen status.
Vincent Schiavelli
Schiavellin ensimmäinen valkokangasrooli oli Miloš Formanin vuonna 1971 valmistuneessa elokuvassa Taking off – otetaan hatkat. Hyvä roolityö poiki hänelle paljon töitä, varsinkin Formanin elokuvissa. Schiavelli avusti myös elokuvan käsikirjoittajia käsikirjoitustyössä. Televisiosarjassa Schiavelli esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1972, hänellä oli pieni sivuosa komediasarjassa The Corner Bar.
Schiavelli oli naimisissa näyttelijä Allyce Beasleyn kanssa vuodet 1985–1988. Pariskunnan poika, Andrea, syntyi vuonna 1987. Vuonna 1992 Schiavelli avioitui yhdysvaltalaisen harpunsoittajan Carol Mukhalianin kanssa.
Vincent Schiavelli menehtyi keuhkosyöpään 57 vuoden ikäisenä kotonaan Sisilian Polizzi Generosassa, samassa kaupungissa, josta hänen isoisänsä oli kotoisin. Schiavelli kirjoitti kaupungista myös vuonna 2002 ilmestyneessä kirjassaan Many Beautiful Things: Stories and Recipes from Polizzi Generosa.
Tunnettuja rooleja
Schiavelli näytteli kaikkiaan yli viidessäkymmenessä elokuvassa. Vuonna 1997 Vanity Fair -lehti valitsi hänet yhdeksi Yhdysvaltojen parhaista luonnenäyttelijöistä.
Merikunta
Merikunta oli Suomessa 1918 toimineiden suojeluskuntaa vastaavien meripuolustuslaitosten nimitys. Ne aloittivat toimintansa ennen laivaston ensimmäisen vakinaisen joukko-osaston, Meripataljoonan, muodostamista. Helsingin merikunta perustettiin huhtikuussa 1918 ja saman kuun lopulla muodostettiin Turun merikunta. Myös Viipuriin järjestettiin vastaava joukko, josta käytettiin nimityksiä Viipurin laivue tai Viipurin rannikkolaivue. Helsingin ja Turun merikunnat lopettivat toimintansa elokuussa 1918 ja Viipurin laivue saman vuoden lopussa. Monet merikuntalaiset siirtyivät laivaston palvelukseen.
Suomen sisällissodan sotatoimien päätyttyä valtiovallan käytössä ei ollut omaa meripuolustusta, vaan ainoat laivastojoukot olivat Helsingissä olleet Saksan merivoimien joukot. Venäläiset jättivät jälkeensä melkein vahingoittumattomia rannikkolinnakkeita ja -pattereita monien satamien edustoille, mutta ne eivät pystyneet suojaamaan koko rannikkoa. Liikkuvaan meripuolustukseen kykenevien joukkojen perustaminen oli aloitettava alusta. Merenkulkuhallituksen edeltäjä toimi autonomian aikana pääasiallisesti suomalaisin voimin, joten valtiovalta turvautui merenkulkuhallitukseen ja sen alaisiin laitoksiin sekä maan kauppalaivastoon. Merenkulkuhallituksen ensimmäinen käytännön toimi oli Helsingin merikunnan perustaminen merellisistä asioista kiinnostuneiden vapaaehtoisten miesten toimintaa ohjaamaan. Joukkoon liittyi merihenkisiä opiskelijoita, ylioppilaita ja merenkulkupiirien henkilöstöä. Päällystö sai palkkaa palkkaussäännösten mukaisesti ja miehistölle valtio maksoi päivärahaa yhden markan päivältä, kahden markan päiväkorvauksen omien varusteiden käytöstä sekä antoi majoituksen ja ruoan.
Huhtikuussa 1918 perustetun Helsingin merikunnan vahvuus oli jo toukokuussa 500 miestä. Joukon ensimmäisenä päällikkönä toimi merikapteeni A. Lindfors. Turun merikunta saavutti toukokuun puolivälissä 200 miehen vahvuuden ja joukon päällikkönä toimi merikapteeni W. Streng. Merikunnilla oli keskeinen asema Suomen meripuolustuksen luomisessa. Toukokuussa senaatti määräsi merenkulkuhallituksen vastaanottamaan satamiin jätetyt venäläiset alukset. Suuri osa niistä oli vaurioitettu käyttökelvottomiksi, mutta parhaimpia alettiin kunnostaa. Helsingin ja Turun merikuntien tehtävänä oli ottaa alukset luetteloinnin jälkeen haltuunsa ja vartioida niitä. Suomen eri satamissa olleita Venäjän valtiolle kuuluneita aluksia löytyi runsaasti: 70 höyrylaivaa, 90 moottorivenettä, 15 torpedovenettä, yksi miinalaiva sekä lukuisa joukko apualuksia, proomuja, purjeveneitä, soutuveneitä ja nostureita.
Merikuntien toimintaa johti merenkulkuhallitus, jonka päällikkönä työskenteli vapaaherra Gustaf Wrede. Helsingin merikuntaa johdettiin valtion omistamasta Kalliolinna-nimisestä talosta Kaivopuistossa. Samaan taloon sijoittui myös heinäkuussa perustettu laivaston esikunta. Pääosa merikunnan henkilöstöstä oli majoitettu Katajanokan merikasarmiin. Turun merikunnan kasarmi ja kanslia sijaitsivat osoitteessa Birgerinkatu 5. Kadun nykyinen nimi on Ursininkatu. Suunnilleen puolet merikunnan henkilöstöstä palveli joukon käytössä olleilla kuljetus- ja yhteysaluksilla. Suomen vakinainen meripuolustus alkoi muotoutua vasta heinäkuussa, kun ensimmäiset asevelvolliset tulivat meriväkeen.
Merikuntia vastaava Viipurin laivue koostui myös vapaaehtoisista, mutta sen toiminta muotoutui alusta lähtien erilaiseksi. Itärajan levottomien olojen vuoksi joukon pääasiallisena tehtävänä oli Seivästön ja Virolahden välisen rannikon ja väylien vartiointi. Laivueen käytössä oli hinaajia ja moottoriveneitä, ja laivuetta johti reservin luutnantti Leon. Perander. Viipurin laivueen toiminta jatkui vuoden lopulle, jolloin laivaston päällikkö kiitti sitä päiväkäskyssään hyvin suoritetusta työstä. Laivue sai kiinni monia merellä liikkuneita vieraita aluksia, henkilöitä ja salakuljettajia.
Toshio Usami
Toshio Usami (, 1908 Aichin prefektuuri – 1. kesäkuuta 1991 ) oli japanilainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Usami saavutti olympiahopeaa Los Angelesissa 1932. Olympiaturnaukseen osallistui kolme maata: Japani hävisi Intialle mutta voitti kisaisäntä Yhdysvallat.
Roberts Liede
Roberts Liede (29. heinäkuuta 1967 Riika – 5. maaliskuuta 2006 Riika) oli latvialainen säveltäjä.
Lieden ensimmäiset sävellysopettajat Emīls Dārziņš -musiikkikoulussa olivat Imants Zemzaris ja Ģederts Ramans. Vuonna 1990 hän valmistui Latvian musiikkiakatemiasta opiskeltuaan Ādolfs Skulten johdolla. Saman vuoden keväällä Viesturs Gailisin johdolla Latvian kansallisoopperassa esitettiin hänen oopperansa Mazais princis, joka perustuu Antoine de Saint-Exupéryn Pikku prinssiin. Vuosina 1990–2000 Liede työskenteli maansa television musiikkiohjelmien johtajana. Lisäksi hän oli Latvian Mozart-seuran puheenjohtaja.
Lieden tuotantoon kuuluu oopperan lisäksi muun muassa kaksi sinfoniaa (2000, 2005).
Nöykkiön kirjasto
Nöykkiön kirjasto on Espoon Nöykkiön kaupunginosassa toimiva yleinen kirjasto. Kirjasto perustettiin ja sen tilat avattiin vuonna 1986. Kirjaston naapurustossa sijaitsevat muun muassa Nöykkiön päiväkoti, Nöykkiön koulu ja Nöykkiönlaakson koulu.
Nöykkiön kirjasto kuuluu Espoon kaupunginkirjaston toimipisteiden joukkoon ja osa pääkaupunkiseudun Helmet-kirjastoverkkoa. Kirjasto on toiminut myös itsepalvelukirjastona.
Luettelo pikkuplaneetoista: 120001–121000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 120001:stä ja päättyen 121000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Lähteet
Zoznam planétok 120001-120250
Mäkihyppy talviolympialaisissa 2018
Mäkihypyssä kilpailtiin Pyeongchangin 2018 talviolympialaisissa 8.–19. helmikuuta Alpensia Ski Jumping Centressä.
Mäkihypyssä oli yhteensä neljä tapahtumaa: miehissä normaali- ja suurmäki sekä joukkuemäki, naisilla normaalimäen kilpailu.
Aikataulu
Seuraavassa listassa on kaikkien neljän lajin aikataulut.
Osallistuminen
Mäkihypyssä avoimia paikkoja oli 100 (miehille 65 ja naisille 35). Yksi olympiakomitea sai lähettää korkeintaan viisi miestä ja neljä naista: yksilökilpailuun sai kuitenkin osallistua korkeintaan neljä saman olympiakomitean urheilijaa. Valinnoissa otettiin huomioon kausien 2016–2017 ja 2017–2018 mäkihypyn maailmancupin ja Continental Cupin pisteet. Joukkuemäen kilpailuun otettiin 12 maata: mikäli tarpeeksi monella olympiakomitealla ei olisi ollut neljää miesten yksilökilpailupaikkaa, olisi niitä täydennetty tarpeeksi monen joukkueen saamiseksi.
Etelä-Korea sai sekä miehiin että naisiin yhden paikan. Minimiehtona oli, että korealainen hyppääjä oli urallaan saanut vähintään yhden maailmancupin tai GP-pisteen, tai oli saanut Continental Cupissa pisteen kausien 2016–2017 ja 2017–2018 aikana.
Yoshio Sakai
Sakai saavutti olympiahopeaa Los Angelesissa 1932. Olympiaturnaukseen osallistui kolme maata: Japani hävisi Intialle mutta voitti kisaisäntä Yhdysvallat. Sakai kuului Japanin maajoukkueen kokoonpanoon myös Berliinin kesäolympialaisissa 1936, missä maa sijoittui viidenneksi voitettuaan Yhdysvallat ja Unkarin sekä hävittyään Intialle.
Kommunismi Suomessa
Kommunismi Suomessa on ollut usean puolueen ja ryhmittymän tavoittelema poliittinen järjestelmä.
Wrightiläisestä työväenliikkeestä vuoden 1905 suurlakkoon
Sosialismi saapui Suomeen 1800-luvun loppuvuosina, syrjäyttäen käytännössä kokonaan aluillaan olleen wrightiläisen työväenliikkeen. Suomen työväenpuolue perustettiin 1899. Puolueen nimi vaihdettiin Suomen Sosialidemokraattiseksi Puolueeksi vuonna 1903. Samalla se omaksui marxilaisen ohjelman. SDP nousi vuoden 1905 suurlakon myötä Suomen suurimmaksi joukkojärjestöksi ja myös 1906 perustetun eduskunnan suurimmaksi puolueeksi.
Sotien välinen aika
SDP:n sisällä heti vuosisadan alkuvuosina alkanut keskustelu sosialismiin siirtymisen tavasta sai uutta virtaa, kun vuoden 1916 eduskuntavaaleissa sosialidemokraatit saivat eduskuntaan ehdottoman enemmistön. Kesällä 1917 eduskunnan hajotuksen jälkeen pidetyissä vaaleissa puolue kuitenkin menetti enemmistönsä. Enemmistön mentyä puolueen johto joutui muutoinkin kiristyneessä sisäpoliittisessa tilanteessa taipumaan välittömästi vallankumouksella sosialismiin siirtymistä vaatineiden edessä, ja vuoden 1918 alussa Suomi ajautui sisällissotaan. Sota päättyi vallankumouksellisten tappioon ja sen johtomiehet pakenivat Venäjälle. Maltillinen, sotaan osallistumisesta pidättäytynyt vähemmistö nousi sosialidemokraattisen liikkeen johtoon ja ohjasi puoluetta yhteistyötä korostavalle, revisionistiselle linjalle.
Pakolaiset Otto Wille Kuusinen, Kullervo Manner ja Yrjö Sirola valmistelivat Moskovassa kokouksen, jossa 90 suomalaista vanhan työväenliikkeen jäsentä perusti elokuussa 1918 suurella ääntenenemmistöllä Suomen kommunistisen puolueen. Sen oli määrä valmistautua aseelliseen vallankumoukseen sekä hävittää kapitalistinen talousjärjestelmä ja porvarillinen yhteiskunta Suomessa. Se julistettiin välittömästi Suomessa laittomaksi, mutta sai toimintaoikeuden vielä saman vuoden aikana. Vuoden 1919 eduskuntavaaleihin SKP kielsi kuitenkin jäseniään osallistumasta. Parlamentaarisen toiminnan sijasta keskityttiin hyökkäämään sosiaalidemokraattisia järjestöjä vastaan. Helsingin kunnallisjärjestössä ja Sosiaalidemokraattisessa Nuorisoliitossa kommunistit saivatkin tavoittelemansa enemmistöaseman jäsenistössä. Suomessa toimittiin niin sanotulla kolmikkoperiaatteella, jossa kolmen jäsenen toimintaa laajennettiin perustamalla uusia kolmikoita. Keväällä 1919 puolueen johto joutui kuitenkin keskeyttämään toimintansa Suomessa, kun useimmat sen jäsenistä pidätettiin.
pienoiskuva|Otto Wille Kuusinen noin vuonna 1920. Kommunistit pitivät Suomea ja koko Pohjoiskalottia vallankumoukselle otollisena alueena. Kun autonominen Karjalan Työkansan Kommuuni perustettiin Edvard Gyllingin johdolla vuonna 1920, siitä toivottin vallankumouksen tukialuetta. SKP aloitti salaisen maanalaisen toiminnan, vaikka edellytykset uudelle vallankumoukselle olivat käytännössä olemattomat. Suomeen kuljetettiin aseita, ammuksia ja räjähteitä vuosina 1918–20. Puolueella oli yhteyksiä Suomen armeijan joukko-osastoihin erityisesti Itä-Suomessa. Varuskuntiin perustettiin soluja, joille jaettiin Punasotilas-lehteä ja sabotaasiohjeita.
Toinen toimintatapa oli puolijulkinen. Kommunistit perustivat lailliseksi järjestökseen Suomen sosialistisen työväenpuolueen, joka osallistui vuoden 1922 eduskuntavaaleihin. Vuonna 1923 puolue kuitenkin lakkautettiin ja sen eduskuntaryhmä sekä puoluekoneisto pidätettiin. Tilalle perustettu Sosialistinen työväen ja pienviljelijäin vaalijärjestö sai toimia vuoteen 1930 asti, kunnes Lapuan liikkeen väkisin läpirunnomat niin sanotut kommunistilait tekivät kommunistien laillisesta järjestötoiminnasta käytännössä mahdotonta.
Kommunismin vastainen yleinen mielipide 1920-luvun Suomessa oli osittain Etsivän keskuspoliisin ja Suomen Suojelusliiton tietoisen tiedotustoiminnan tulosta. Etsivä Keskuspoliisi (EK) myös seurasi tiedustelijoidensa avulla kommunistien toimia. EK:n laatiman raportin mukaan kommunisteilla oli Viipurista Pietariin johtava etappireitti, jonka kautta kulki ihmisiä, kirjepostia, kirjallisuutta ja rahaa ja josta vastasi sisällissodassa punaisten päällikkönä toiminut Eino Rahja. Tärkeät kirjeet kulkivat Neuvostoliiton Helsingissä sijainneen lähetystön kautta.
Kommunistien maanalainen toiminta Suomessa romahti EK:n saadessa vuonna lokakuussa 1927 käsiinsä SKP:n maanalaisesta organisaatiosta vastanneen Jalmari Rasin, joka tuomittiin kuritushuoneeseen ja joka kuulusteluissa lopulta paljasti käytännössä puolueen lähes koko Suomessa toimivan johdon, niin sanotun Suomen byroon. Organisaatiosta Rasi kertoi, että puolueella oli noin 200 paikalliskomiteaa ja 500 solua. Vuoden 1927 lopussa EK ilmoitti tehneensä SKP:n tiloista asiakirjalöydön, joka sisälsi sotasalaisuuksia (48 piirrettyä karttaa ja 19 vakoiluraporttia).
Samanaikaisesti kommunistien ja sellaisiksi epäiltyjen vainot kiihtyivät. EK, sittemmin Valtiollinen poliisi, vangitsi ja pahoinpiteli epäiltyjä ilman oikeudenkäyntejä. Huhtikuussa 1928 EK teki suuren pidätyksen, jossa vangittiin kerralla 60 ihmistä. Tapauksesta nousi lehdistössä julkinen kohu. EK:n päällikön Esko Riekin mukaan kaikkia pidätettyjä epäiltiin osallisuudesta SKP:n toimintaan. Heinäkuussa Turun hovioikeudessa alkaneessa oikeudenkäynnissä syytettynä oli 50 henkilöä. Syyttäjänä toimi asianajaja Olavi Honka, joka oli vakaumuksellinen kommunismin vastustaja. Lähes kaikki syytetyt tuomittiin eri mittaisiin ehdottomiin vankeusrangaistuksiin syytettynä valtiopetoksesta. Pisin tuomio oli 15 vuotta. Lapuanliike ja muut oikeistoaktivistit puolestaan vainosivat valtiovallan epävirallisesti hyväksymänä koko vasemmistokenttää järjestäen useita muilutuksia eli kyydityksiä ja pahoinpitelyjä ja pakottaen uhkailuilla vaaleilla valittuja kunnanvaltuustojen jäseniä eroamaan. Muilutusten yhteydessä neljä kommunistiksi miellettyä surmattiin.
Grasshopper Club Zürich
Grasshopper-Club Zürich, lyhennettynä GCZ, on sveitsiläinen urheiluseura Zürichistä. Seura on perustettu jo vuonna 1886. Seuralla on myös salibandyjaosto. Grashopper on sveitsiläisen seurajalkapalloilun menestynein joukkue 27 mestaruudellaan ja 19 cupvoitollaan. Saman kaupungin toista joukkuetta FC Zürichiä sekä FC Baselia vastaan pelatut ottelut ovat kauden kohokohtia.
Kommunismi Suomessa
Sotien välinen aika
Marraskuussa 1933 Etsivä keskuspoliisi teki Kemissä iskun taloon, jossa SKP:n Pohjolan piiri piti kokoustaan. Kaikki 26 kokouksen osanottajaa pidätettiin. Vuosina 1934–35 herätti julkista huomiota Toivo Antikaisen pidätys ja oikeudenkäynti. SKP:n maanalaista toimintaa Hertta Kuusisen, Kauko Heikkilän, Aimo Aaltosen ja Ville Pessin avustamana järjestänyt Antikainen vangittiin 6. marraskuussa 1934 Yrjö Leinon maatilalla. Myös kaikki hänen avustajansa pidätettiin lyhyen ajan kuluessa. Toivo Antikainen tuomittiin Turun hovioikeudessa vuonna 1935 kahdeksan vuoden kuritushuonerangaistukseen valtiopetoksen valmistelusta, mikä oli siihen asti korkein kyseisestä rikoksesta tuomittu rangaistus. Seuraavaksi Antikaiselle alettiin vaatia kuolemanragaistusta vuonna 1922 tapahtuneesta murhasta. Vuonna 1936 hänet tuomittiin vielä elinkautiseen kuritushuonerangaistukseeni.
Toivo Antikaisen oikeusprosessi herätti suurta huomiota ja sai aikaan muutoksen suomalaisen sivistyneistön ajattelussa. Siitä seurasi kuolemanrangaistusta ja fasismia vastustanut laaja ja puoluerajat ylittänyt kansanliike ja 120 000 suomalaisen allekirjoittama kuolemanrangaistusta vastustanut adressi. Mukana oli poliitikkoja, taiteilijoita ja yliopistoihmisiä. Otto Wille Kuusisen aiemmin esittämä ajatus kansanrintamasta sekä Kominternin ja SKP:n 6. edustajakokouksen vuonna 1935 tekemät päätökset sodan- ja fasisminvastaisesta työväen yhteisrintamasta yhdessä Antikaisen jutun kanssa edistivät Suomessa uutta poliittista toimintatapaa. Vuoden 1936 eduskuntavaaleissa SKP kehotti jäseniään äänestämään SDP:n vasemmistolaisia, minkä he sitten tekivätkin.
Vuonna 1936 EK sopi Saksan salaisen poliisin Gestapon kanssa yhteistyöstä kommunismin vastaisessa taistelussa. Jo edellisenä vuonna Esko Riekki oli lähettänyt Toivo Antikaisesta luottamuksellisia tietoja Gestapon päällikölle Heinrich Müllerille.
Sota-aika
SKP:n julkinen kuva kärsi pahasti Neuvostoliiton hyökättyä Suomeen 1939 ja asetettua SKP:n johtajan Otto Wille Kuusisen niin sanotun Terijoen hallituksen johtoon. Talvisodan sytyttyä turvasäilöön suljettiin satoja kommunisteja tai sellaisiksi epäiltyjä 30. marraskuuta voimaan tulleen henkilökohtaisen vapauden rajoittamisen sallineen asetuksen perusteella.
Sotatoimet kommunistista Neuvostoliittoa vastaan, niiden johdosta tehostunut tiedustelutoiminta ja yleisessä mielipiteessä vahvana vaikuttanut maanpuolustushenki vaikeuttivat huomattavasti suomalaisten kommunistien toimintaa. Vaikeuksista huolimatta jatkosodan alussa vuonna 1941 Aimo Rikka, Arthur Rönnqvist, Urho Kaipainen ja Veikko Pöysti aloittivat Helsingin seudulla kommunistisen propaganda- ja sabotaasitoiminnan. Heillä oli käytössään apulaisia, huoneistoja, aseita ja räjähdysaineita. Rikka pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan, Rönnqvist pidätettiin lokakuussa, Kaipainen pidätettiin ja teloitettiin elokuussa vuonna 1942, Pöysti ammuttiin piiritystilanteessa Helsingin maalaiskunnassa joulukuussa 1942. Rikan kuolemantuomiota ei pantu täytäntöön.
Myös välirauhan ja jatkosodan aikana kommunisteja, kuten Aimo Aaltonen ja Hella Wuolijoki, laitettiin turvasäilöön. Jatkosodan aikana teloitettiin 86 kommunistia sodanvastustajina.
Vuonna 1944 solmitun Moskovan välirauhan myötä SKP sai lailliset toimintaoikeudet. Vangitut kommunistit oli vapautettava, työväki sai laajat kansalaisoikeudet ja salassa toimineet kommunistit nousivat taas julkisuuteen. Vapautetuista vangeista osalle, tuomituille ja turvasäilössä pidetyille henkilöille, maksettiin seuraavana vuonna korvauksia työajan menettämisestä yhteensä 75 000 000 markkaa. Vastarintaan osallistuneille korvauksia ei maksettu. Korvausrahoilla kommunistit perustivat Sirola-opiston saksalaisilta takavarikoituun kartanoon.
Suomen valtiollisen poliisin vainot olivat kuitenkin harventaneet kommunistien rivejä huomattavasti. Kommunistit katsoivat hyväksi liittoutua muiden vasemmistososialististen voimien kanssa Suomen Kansan Demokraattiseen Liittoon (SKDL). Vastaperustettu SKDL nousi välittömästi Maalaisliiton ja SDP:n rinnalle. Moskovasta käsin varmistettiin, että valta SKDL:n sisällä säilyi SKP:n keskuskomitealla.
Pääministeri J. K. Paasikiven hallitus muodostettiin marraskuussa 1944 ja sosiaaliministeriksi nimitetystä SKDL:n Yrjö Leinosta tuli Suomen ensimmäinen kommunistinen ministeri.
Sotien jälkeen
Liittoutuneiden valvontakomission aikana vuonna keväällä 1945 pidetyissä eduskuntavaaleissa SKDL sai vaalivoiton ja nousi eduskunnan suurimmaksi puolueeksi. Myös Yrjö Leino tuli valtuksi. Uudessa Paasikiven muodostamassa hallituksessa hänestä tehtiin sisäministeri. Kuudella ministerillään SKDL oli hallituksen suurin ryhmä. Hallitusyhteistyössä SDP:n ja Maalaisliiton kanssa pyrittiin demokratian lujittamiseen ja uuteen ulkopolitiikkaan. Etsivän Keskuspoliisin seuraajan Valtiollisen poliisin tilalle perustettiin kommunistien vaatimuksesta uusi sotarikollisia vastaan toimiva Valtiollinen poliisi. Sen apulaispäälliköksi nimitettiin toukokuussa 1945 Leinon esityksestä kommunisti Aimo Aaltonen.
Maalaisliitto ja SDP huolehtivat siitä, ettei kansandemokraatteja laskettu hallitusvastuuseen vuoden 1948 jälkeen lähes kahteen vuosikymmeneen. SKDL säilytti oppositioaikana asemansa kolmen suuren joukossa ja se nousi eduskuntavaaleissa 1958 suurimmaksi puolueeksi. Maaseudun autioituminen vei siltä kuitenkin yhden tärkeän kannattajaryhmän, kun väki väheni niin sanotun korpikommunismin vahvoilla kannatusalueilla.
SKP:n 1960-luvun puolivälissä alkanut sisäinen hajaannus toi kommunistien politiikkaan oman lisämausteensa pariksi vuosikymmeneksi. Edustajakokouksessa 1966 syrjäytetyn vanhan johdon ympärille aluksi muodostunut puolueoppositio nosti omaa profiiliaan varsinkin Tšekkoslovakian miehityksen 1968 myötä. SKP ja SKDL tuomitsivat tapahtuneen, mutta oppositio veti omaa linjaansa ja asettui varauksetta Varsovan liiton toimenpiteiden puolelle. Uskollisuus Neuvostoliiton johtamaa kansainvälistä kommunistista liikettä kohtaan muodosti opposition aatteellisen perustan.
1970-luvun alussa suomalainen nuoriso löysi kommunismin ja varsinkin SKP:n oppositio sai runsaasti tuoretta voimaa riveihinsä. Vuoden 1970 syksyllä Neuvostoliiton suurlähettiläs Aleksei Beljakov tuki ja ohjasi avoimesti Taisto Sinisalon johtamaa SKP:n oppositiota, jonka tavoitteena piti Beljakovin mukaan olla tiukka asenne neuvoteltaessa työntekijöiden palkoista työnantajajärjestöjen kanssa. Tästä lähtien tiukan brežneviläinen oppositio opittiin tuntemaan julkisuudessa taistolaisina, joista näkyvän osan muodostivat nuoret opiskelijat ja kulttuurityöntekijät. Enemmistö SKP:ssä säilyi kuitenkin 1960-luvulla uudistajina johtoon valituilla.
1980-luku oli kommunistisen liikkeen kannatuksen laskun aikaa Suomessakin. Suurelta osin NKP:n painostuksesta yhdessä pysynyt SKP hajosi lopullisesti kahtia ja hajoaminen tuntui välittömästi esimerkiksi vaalimenestyksessä. Erotettu vähemmistö muodosti Suomen kommunistisen puolueen (yhtenäisyys) (SKPy) 1986 ja, SKDL:n kilpailijaksi, Demokraattisen vaihtoehdon (Deva). Kommunistien kannatuksen laskulla oli se seuraus, että suojelupoliisi lopetti heidän rekisteröintinsä, koska he eivät enää muodostaneet Suomelle vakavaa sisäistä uhkaa. Syksyllä 1980 käytyjen kunnallisvaalien yhteydessä kaikki SKDL:n ehdokkaat merkittiin viimeisen kerran suojelupoliisin pitämään rekisteriin.
SKP lakkautettiin vuonna 1992 puolueen mentyä vararikkoon 1980-luvun lopun pörssiseikkailujen seurauksena. SKP:n lisäksi sotkuissa hävitettiin vuosikymmenien aikana hankittu niin sanottu punapääoma. Puolueen kaaderit olivat jo 1990 perustamassa Vasemmistoliittoa, jolloin SKP:n poliittinen toiminta lakkasi. Vasemmistoliittoon meni mukaan myös pääosa SKP:n entisestä vähemmistöstä. Vasemmistoliiton asiakirjoissa ei puhuta kommunismista tai sosialismista, sillä puolue on perustamisestaan lähtien tarkoituksellisesti tehnyt eroa näihin käsitteisiin.
Suomessa toimi vuoteen 2019 asti kaksi rekisteröitynyttä kommunistista puoluetta: Kommunistinen Työväenpuolue – Rauhan ja Sosialismin puolesta (KTP), jonka perustivat alkuvuodesta 1988 SKPy:n johdon kanssa aiemmin erimielisyyksiin ajautuneet kovan linjan marxilais-leniniläiset, sekä vuonna 1997 rekisteröity Suomen Kommunistinen Puolue (SKP), joka oli puolueista suurempi. ”Uusi SKP” rakennettiin 1990-luvun puolivälissä Yrjö Hakasen johtaman SKPy:n pohjalle. Vuoden 2019 eduskuntavaalien jälkeen sekä KTP että SKP poistettiin puoluerekisteristä, koska ne olivat jääneet ilman kansanedustajia kaksissa peräkkäisissä eduskuntavaaleissa. SKP palasi puoluerekisteriin maaliskuussa 2021. Puolueiden lisäksi maassa toimivat KTP:stä 2002 erotettujen Kommunistien liitto sekä trotskilaiset Sosialistiliitto (SL) ja Marxilainen työväenliitto (MTL).
Herakleen pylväät
upright|pienoiskuva|Herakleen pylväiden muistomerkki Jews' Gaten hautausmaalla Gibraltarissa. upright|pienoiskuva|Herakles kantaa kahta pylvästä, Couly Nouailherin [[Emali|emalityö 1500-luvulta.]]
Herakleen pylväät on antiikin ajalta peräisin oleva nimitys nykyisen Gibraltarinsalmen molemmilla puolilla oleville korkeille kallioille, Gibraltarille ja Ceutalle.
Nimeä käytti muun muassa Platon puhuessaan, että tarumainen Atlantis sijaitsee Herakleen pylväiden toisella puolella. Tarun mukaan Atlas-niminen titaani oli kapinointinsa takia tuomittu kannattelemaan taivaankantta. Hänet vapautti siitä tarusankari Herakles pystyttämällä salmeen pylväät, jotka erottivat maan ja taivaan toisistaan. Kreikkalaiset pitivät meressä horisontin takana olevia pylväitä läntisimpänä maanäärenä, jonka jälkeen alkoi valtameri, jota kutsuttiin nimellä Okeanos. Roomalaiset kutsuivat valtamerta nimellä Oceanus Atlanticus, Atlantiksen valtameri, josta Atlantti on saanut nykyisen nimensä.
Killing in the Name
Maaliskuussa 2005 Q-lehti sijoitti "Killing in the Namen" 24. sijalle 100 parhaan kitarakappaleen listalla. Rage Against the Machinen lisäksi kappaleen on esittänyt Audioslave.
Johannes From
Johannes Jeremias From (16. elokuuta 1896 – 14. huhtikuuta 1964) oli suomalainen suutari, maanviljelijä ja suojeluskuntalainen, joka tunnetaan Suomen sisällissodan aikana keväällä 1918 Jämsässä tekemistään teloituksista. Hän syyllistyi tovereidensa Jalmari Saaren, Veikko Sippolan ja Tyko Iso-Lukkarin kanssa ainakin 70 ihmisen surmaamiseen muutaman sotakuukauden aikana. Suurin osa murhatuista oli jämsäläisiä työväenliikkeen aktiiveja, mutta osalla taas ei ollut juurikaan tekemistä minkään järjestötoiminnan kanssa. Lisäksi he eivät osallistuneet punakaartien sotatoimiin, koska Jämsä sijaitsi valkoisten hallussa olleella alueella.
Varhaiset vuodet
Jämsästä kotoisin olleen Johannes Fromin isoisä Kalle From oli palvellut sotamiehenä Venäjän-Turkin sodassa 1870-luvulla. Hänen isänsä Jeremias From puolestaan oli suutari, joka oli avioitunut Pyntän talon tyttären Amanda Salon kanssa. Jeremias From omisti parhaimmillaan toistakymmentä hevosta, joilla ajettiin paperia Jämsänkosken paperitehtaalta Vilppulaan, ja hänellä oli myös valjasliike. Isä kuoli kuitenkin korvikealkoholin käyttöön jo 37-vuotiaana, jonka jälkeen Johannes oli huutolaisena. Johannes From kävi kansakoulun lisäksi jonkin aikaa kansanopistoa, mutta pian tulivat kuvaan mukaan alkoholi sekä pikkurikokset. Lopulta hän ryhtyi isänsä tavoin suutariksi.
Toiminta sisällissodan aikana
Ennen sisällissotaa From otti osaa työväenliikkeen toimintaan, käyden luennoilla ja kursseilla sekä myös Jämsän työväentalon iltamissa. Sodan alettua hän kuitenkin liittyi Jämsän suojeluskuntaan. Fromin oli tarkoitus lähteä helmikuussa 1918 rintamalle, mutta hän sairastui ja jäi sen vuoksi Jämsään toimien sotapoliisina.