cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Megadeth
Peace Sells... But Who’s Buying? ja ensiaskeleet menestykseen (1986–1989)
Megadeth työsti kolmatta studioalbumiaan So Far, So Good... So What! tuottaja Paul Lanin kanssa yhteensä viiden kuukauden ajan. Albumin tuotantoprosessi kuitenkin kärsi Mustainen päihderiippuvuudesta, ja hän oli eri mieltä tuottaja Lanin kanssa erityisesti tavasta, jolla Lani halusi välttämättä äänittää albumin rumpuosuudet. Myöhemmin albumia miksattaessa Mustaine ja Lani riitautuivat entisestään, ja yhtye erotti Lanin tehtävistään albumin miksausten alkaessa. Lopullisesta miksauksesta vastasi lopulta Michael Wagener, joka oli työskennellyt miksaajana muun muassa Metallican vuoden 1986 studioalbumilla Master of Puppets. So Far, So Good... So What! julkaistiin vuoden 1988 tammikuussa ja se sai yleisön keskuudessa lämpimän vastaanoton. Kriitikoiden keskuudessa albumin vastaanotto oli kuitenkin vaihteleva. Albumi saavutti täysin ilman radiosoiton tuomaa kaupallista apua Billboardin listalla 28. sijan ja se nousi listoille myös Euroopan maissa, Japanissa ja Uudessa-Seelannissa. Albumilta julkaistiin kolme singleä: Sex Pistols -cover ”Anarchy in the U.K.”, ”Mary Jane” ja ”Liar”, mutta yksikään singleistä ei noussut listoille. Sex Pistolsin kitaristi Steve Jones vieraili albumilla soittamassa kitaraa kappaleessa ”Anarchy in the U.K.”. Albumi sisälsi myös kappaleen ”In My Darkest Hour”, jonka Mustaine oli kirjoittanut kuultuaan entisen yhtyetoverinsa, Metallican basistin Cliff Burtonin kuolemasta. Kappaleesta kuvattiin myös musiikkivideo. So Far, So Good... So What! myi kultaa sekä Yhdysvalloissa että Kanadassa, ja vuonna 1998 yhtye vastaanotti Yhdysvalloissa albumista myös platinalevyn. Kanadassa albumi ylitti platinarajan vuonna 1992.
Julkaisun jälkeen Megadeth kiersi lämmittelijänä Dion Dream Evil -albumin kiertueella, ja myöhemmin vuonna 1988 yhtye oli lämmitteli Iron Maidenia Seventh Tour of a Seventh Tour -kiertueella. Elokuussa Megadeth esiintyi Monsters of Rock -festivaalitapahtumassa Britanniassa yli 100 000 hengen yleisölle. Britanniassa järjestetyn festivaalin jälkeen Megadethin oli tarkoitus jatkaa Monsters of Rock -kiertueen mukana, mutta basisti David Ellefson ilmoitti jättävänsä kiertueen kesken hakeutuakseen vieroitushoitoon. Yhtye joutui perumaan esiintymisiään suurilla stadioneilla, ja Dave Mustaine oli hyvin suivaantunut tapahtuneesta. Tiedotusvälineille viralliseksi syyksi yhtyeen poisjäämiselle esitettiin väite, jonka mukaan Ellefson oli liukastunut hotellihuoneensa kylpyammeessa ja venäyttänyt ranteensa.
Hieman Monsters or Rock -esiintymisen ja Ellefsonin vieroitushoidon jälkeen Mustaine erotti yhtyeestä sekä soolokitaristi Jeff Youngin että rumpali Chuck Behlerin, ja Megadeth perui Australian -kiertueensa. So Far, So Good... So What! -kiertueen edetessä Mustainen ja Behlerin välille oli kehittynyt ongelmia, ja tämän vuoksi Mustaine toimi samoin kuten Gar Samuelsonin kanssa kaksi vuotta aiemmin: Behlerin rumputeknikko Nick Menza liittyi yhtyeen rumpaliksi vuoden 1989 heinäkuussa. Young sen sijaan joutui lähtemään yhtyeestä, sillä Mustaine uskoi että hänen tyttöystävällään oli suhde Youngin kanssa.
Vuonna 1989 Mustaine, Ellefson ja Menza äänittivät kolmihenkisenä kokoonpanona cover-version Alice Cooperin kappaleesta ”No More Mr. Nice Guy” Wes Cravenin ohjaaman kauhuelokuvan Shocker soundtrack-albumille, ja kappale julkaistiin myös singlenä ja siitä kuvattiin musiikkivideo. Päihdeongelmiensa kanssa paininut Dave Mustaine joutui maaliskuussa vieroitukseen, kun hän kolaroi päihteiden vaikutuksen alaisena pysäköitynä olleen auton kanssa. Vieroitushoidosta palatessaan Mustaine raitistui ensimmäistä kertaa kymmeneen vuoteen.
Klassinen kokoonpano ja kaupallinen menestys (1990–1995)
thumb|left|upright|Soolokitaristi [[Marty Friedman täydensi Megadethin ”klassisen kokoonpanon” liityttyään yhtyeeseen vuonna 1990.]] Dave Mustainen raitistumisen jälkeen Megadeth oli edelleen vailla soolokitaristia. Muun muassa Guns N’ Rosesin kitaristi Slash oli jo soittanut Mustainen ja Ellefsonin kanssa yhdessä, mutta oli päättänyt jäädä Guns N’ Rosesiin. Panteran Dimebag Darrell oli ehdolla yhtyeen kitaristiksi, mutta ei suostunut liittymään yhtyeeseen ilman veljeään, rumpali Vinnie Paulia. Koska Nick Menza oli juuri liittynyt yhtyeen rumpaliksi, Mustaine joutui jättämään väliin jo toisen taitavan kitaristin. Ongelmaan löytyi lopulta ratkaisu vuoden 1990 helmikuussa, kun Marty Friedman liittyi yhtyeen uudeksi soolokitaristiksi. Jälleen nelihenkiseksi yhtyeeksi muotoutunut Megadeth sai Friedmanin myötä niin kutsutun “klassisen kokoonpanonsa“, johon lukeutuivat nyt Mustaine, Ellefson, Friedman ja Menza.
Maaliskuussa Megadeth aloitti seuraavan studioalbuminsa Rust in Peace työstämisen tuottaja Mike Clinkin kanssa, ja se julkaistiin syyskuussa 1990. Albumi äänitettiin Los Angelesissa Rumbo Studios -äänitysstudiolla ja sen äänityssessiot dokumentoitiin videojulkaisuksi Rusted Pieces, joka julkaistiin musiikkivideoin höystettynä huhtikuussa 1991. Dave Mustainen irtautuminen päihteistä ajoi hänet puristamaan itsestään vaativia kappaleita, ja Rust in Peacen materiaali onkin erittäin teknistä ja monipuolista. Albumia pidetään yhtenä sekä Megadethin että koko thrash metalin tärkeimmistä kulmakivistä, ja se huomioitiin vuonna 1991 yhtyeen uran ensimmäisellä Grammy-ehdokkuudella kategoriassa ”Best Metal Performance”. Albumin kappaleiden sanoitusten teema oli jälleen laaja: ”Dawn Patrol” kertoi maapallon lämpenemisestä ja sen ympäristövaikutuksista, ”Take No Prisoners” sotavangeista, singlelohkaisu ”Holy Wars... The Punishment Due” uskonnosta ja ”Best Metal Performancen” Grammy-ehdokkuuden vuonna 1992 saanut single ”Hangar 18” salaliittoteorioista. Rust in Peacen ja menestyksekkään Clash of the Titans -maailmankiertueen johdosta Megadethin suosio metallimusiikin valtavirtapiireissä kasvoi entisestään.
Anke Engelke
thumb|Anke Engleke, 2019 Anke Christina Engelke (avionimi Fischer; s. 21. joulukuuta 1965 Montreal, Kanada) on saksalainen koomikko, näyttelijä, viihdetaiteilija, muusikko, ääninäyttelijä ja radiojuontaja, joka toimi yhtenä kolmesta juontajasta Düsseldorfissa pidetyissä vuoden 2011 Eurovision laulukilpailuissa. Siellä hänen juontajatoverinsa olivat Stefan Raab ja Judith Rakers.
Megadeth
Klassinen kokoonpano ja kaupallinen menestys (1990–1995)
Megadethin suurin kaupallinen menestys, yhtyeen uran viides studioalbumi Countdown to Extinction julkaistiin vuoden 1992 heinäkuussa. Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboardin albumilistan toiseksi, ja sen neljä singlejulkaisua (”Symphony of Destruction”, ”Foreclosure of a Dream”. ”Sweating Bullets” ja ”Skin o’ My Teeth”) muodostuivat yhtyeen tuotannon klassikkokappaleiksi. Countdown to Extinctionista tuli Megadethin menestynein levytys, minkä johdosta Mustainen päätavoitteena on aina ollut albumin jälkeen voittaa Countdown to Extinctionin saavuttama musiikillinen menestys uutta albumia tehdessä.
Vuonna 1993 Megadeth julkaisi singlenä Dave Mustainen kirjoittaman kappaleen ”Angry Again”, jonka Mustaine oli säveltänyt alun perin Countdown to Extinctionia varten. Kappale huomioitiin Grammy-ehdokkuudella kategoriassa ”Best Metal Performance”, ja se julkaistiin myös Last Action Hero -elokuvan soundtrack-albumilla.
Dave Mustaine paini jälleen päihdeongelmiensa kanssa, mikä johtimyös Megadethin konsertin peruuntumiseen Japanin legendaarisella Budokan-areenalla. Mustaine toipui yliannostuksesta, mutta Budokan-konsertin peruuntuminen oli kitaristi Marty Friedmanille suurimpia pettymyksiä hänen urallaan Megadethissa.
Alkuvuodesta 1994 Megadeth ja tuottaja Max Norman aloittivat Megadethin seuraavan studioalbumin, Youthanasian, työstämisen Phase Four Studios -äänitysstudiolla Phoenixissa, Arizonassa. Muutamia päiviä myöhemmin studion laitteisto pakotti yhtyeen kuitenkin vaihtamaan työskentelypaikkaa ja etsimään tilalle uuden, vaihtoehtoisen studion. Dave Mustaine vaati, että yhtye äänittäisi albumin Arizonassa, mutta sopivia tiloja studiotyöskentelyyn ei onnistuttu löytämään. Normanin ehdotuksesta yhtye päätti vuokrata varastorakennuksen rakennuttaakseen oman studionsa Phoenixiin. Studion valmistuessa yhtye työsti kappalemateriaalia tulevaa albumiaan varten Vintage Recorders -studiolla. Albumin äänitysprosessi taltioitiin ja se julkaistiin vuonna 1995 videotallenteena Evolver: The Making of Youthanasia.
Youthanasia julkaistiin marraskuun 1994 alussa kahdeksan kuukautta kestäneen studiotyöskentelyn tuloksena. Albumi debytoi Billboardin listan neljäntenä ja se sai positiivisen vastaanoton kriitikoilta ja oli menestys myös yhtyeen fanien keskuudessa. Musiikillisesti Youthanasia siirsi Megadethia aiempaa enemmän kohti valtavirran metallimusiikkia. Albumi saavutti menestystä myös Euroopassa ja esimerkiksi Suomessa yhtyeelle myönnettiin albumista kultalevy vuonna 1994. Yhdysvalloissa ja Kanadassa albumi myi platinaa. Youthanasian kappaleista ”Train of Consequences” ja ”À Tout le Monde” julkaistiin singlet ja musiikkivideot. Marraskuun lopulla yhtye vieraili David Lettermanin isännöimässä Late Show with David Letterman -talk show’ssa esittämässä tuoreet singlejulkaisunsa. ”Train of Consequences” oli Billboardin Hot Mainstream Rock Tracks -listan 29. ja brittilistan 22. ”À Tout le Monde” oli Hot Mainstream Rock Tracks -listan 31., mutta televisiokanava Music Television hyllytti kappaleen musiikkivideon, koska kappaleen väitettiin kertovan itsemurhasta ja kannustavan siihen. Dave Mustaine suivaantui rakastamaansa kappaletta kohtaan esitetyistä väitteistä ja kiisti kappaleeseen kohdistetut väitteet jyrkästi haastatteluissa.
Vuonna 1995 Dave Mustaine kamppaili jälleen huumeriippuvuutensa kanssa ja joutui menemään vieroitukseen. Vieroitusjakson jälkeen Mustaine kertoi olevansa täysin kuivilla ja että Megadethissa on täysi nollatoleranssi huumeiden suhteen. Heinäkuussa 1995 yhtye julkaisi EP-levyn Hidden Treasures, joka koostui cover-kappaleista, ennenjulkaisemattomasta materiaalista ja elokuviin levytetyistä kappaleista. EP:n kappale ja singlejulkaisu ”99 Ways to Die” huomioitiin Grammy-ehdokkuudella kategoriassa ”Best Metal Performance”. Hidden Treasures oli Billboardin listan 90., ja se nousi listoille myös Britanniassa ja Japanissa.
Suosion lasku (1997–2000)
Youthanasian jälkeisen maailmankiertueen päätyttyä Megadeth vietti vapaata vuoden 1995 loppuun. Mustaine perusti yhtyeen MD.45, joka julkaisi vuonna 1996 studioalbumin The Craving. Marty Friedman rakennutti uuteen kotiinsa Phoenixissa oman kotistudionsa ja äänitti soolouransa neljännen studioalbumin True Obsessions, joka julkaistiin Japanissa vuoden 1996 huhtikuussa ja Yhdysvalloissa lokakuussa.
Vuoden 1996 syyskuussa yhtye matkusti Lontooseen työstämään kappaleita seuraavaa studioalbumia varten. Yhtyeen uudeksi manageriksi palkattu Bud Prager oli tiiviisti mukana albumin sävellysprosessissa ja Mustaine toivoi, että Pragerin mukanaan tuoma ulkopuolisen vaikuttajan näkökulma toisi Megadethille kaivatun uudistuksen, jonka avulla yhtye voisi vihdoin nousta Yhdysvalloissa Billboardin albumilistan kärkeen tulevalla albumillaan.
Albumia työstettiin tuottaja Dann Huffin kanssa alun perin nimellä Needles and Pins, mutta lopulta eri vaiheiden jälkeen se julkaistiin nimellä Cryptic Writings vuoden 1997 kesäkuussa. Albumin avauskappale ja ensimmäisenä singlenä julkaistu ”Trust” menestyi listoilla ja se sai paljon radiosoittoa. ”Trust” nousi Hot Mainstream Rock Tracks -listan viidenneksi, ja albumin kolme muuta singleä – ”Almost Honest”, ”Use the Man” ja ”A Secret Place” – ylsivät jokainen 20 parhaan joukkoon. ”Trust” toi yhtyeelle jälleen Grammy-ehdokkuuden kategoriassa ”Best Metal Perfomance” vuonna 1998. Cryptic Writings ylsi Yhdysvalloissa Billboardin listan kymmenenneksi, ja albumista myönnettiin yhtyeelle kultalevy lokakuussa 1997. Cryptic Writings saavutti maailmanlaajuisesti korkeimman listasijoituksensa Suomessa, missä se nousi albumilistan toiseksi. Hyvästä single- ja listamenestyksestään huolimatta Cryptic Writings jakoi kriitikot ja yhtyeen fanikunnan kahtia: esimerkiksi Allmusicin Stephen Thomas Erlewine kehui yhtyeen innokkuutta muuttaa tavaramerkkityyliään, mutta kritisoi albumia etenkin Dave Mustainen aiempaa kunnianhimoisempien sävellysten takia. Vuonna 1998 Megadeth jatkoi albumin markkinoimista aktiivisesti julkaisemalla kolme EP-levyä: Japanissa, Argentiinassa ja Etelä-Koreassa julkaistu Cryptic Sounds: No Voices in Your Head koostui Cryptic Writingsin kappaleiden instrumentaaliversioista, ja maailmanlaajuiseen levitykseen julkaistut Live Trax ja Live Trax II koostuivat konserteissa äänitetyistä kappaleista.
thumb|[[Jimmy DeGrasso vaikutti Dave Mustainen perustamassa MD.45-yhtyeessä ennen liittymistään Megadethin rumpaliksi.]] Cryptic Writingsia seuranneella kiertueella rumpali Nick Menza joutui jättämään kiertueen kesken, koska hänen polvivaivansa olivat pahentuneet kiertueen edetessä. Hänen tilalleen palkattiin aiemmin Mustainen kanssa MD.45 -yhtyeessä soittanut Jimmy DeGrasso. Järjestelyn piti olla alun perin tilapäinen, mutta Dave Mustaine päätti lopulta että kokoonpano jäisi lopulliseksi.
Koska yhteistyö Dann Huffin kanssa oli osoittautunut onnistuneeksi ratkaisuksi ja yhtye oli Cryptic Writingsin singelohkaisuilla onnistunut saamaan mittavan määrän radiosoittoa ja menestystä, yhteistyötä Huffin kanssa päätettiin jatkaa myös seuraavalla studioalbumilla Risk. Yhtye alkoi työstää albumia vuoden 1999 tammikuussa Nashvillessa. Bud Pragerilla oli Riskin kappalemateriaalissa entistä suurempi panos ja vaikutusvalta, ja lopulliselle albumille päätyi peräti viisi hänen työstämäänsä kappaletta. Prager suostutteli Mustainen antamaan entistä enemmän valtaa myös tuottaja Huffille, mitä Mustaine on myöhemmin kertonut katuneensa.
Risk julkaistiin vuoden 1999 elokuussa. Albumi otettiin happamasti vastaan, eikä se saavuttanut suosiota kriitikoiden ja yleisön keskuudessa. Huolimatta uudesta, kevyemmästä ja melodisemmasta tyylisuunnastaan Risk myi Yhdysvalloissa yli puoli miljoonaa kappaletta eli kultalevyn verran jo ilmestymisvuonnaan. Albumin sijoitus Billboardin listalla oli 16. Suomessa Megadethin suosio jatkui jälleen ilman merkittävää notkahdusta, sillä Cryptic Writingsin tapaan myös Risk saavutti maailmanlaajuisesti korkeimman listasijoituksensa juuri Suomessa nousten albumilistalla kahdeksanneksi. Albumin kappaleista ”Crush ’Em”, ”Breadline” ja ”Insomnia” julkaistiin singleinä, ja ”Crush ’Em” julkaistiin myös Täydellisen sotilaan paluu -elokuvan soundtrack-albumilla. ”Crush ’Em” ja ”Breadline” ylsivät Billboardin Hot Mainstream Rock Tracks -listan kymmenen parhaan joukkoon, ja myös ”Insomnia” nousi listan sijalle 26.
Soolokitaristi Marty Friedman erosi yhtyeestä kesken albumia seuranneen kiertueen keskittyäkseen soolouraansa ja haluten kehittyä muusikkona sen sijaan, että soittaisi pelkästään metallimusiikkia. Levy-yhtiö Capitol Records ilmoitti, ettei mahdollisuutta uudesta levytyssopimusta aiota panna käytäntöön. Yhtye värväsi kitaristiksi Al Pitrellin jatkaakseen kiertueen loppuun ja samanaikaisesti levytti kaksi uutta kappaletta kokoelma-albumille Capitol Punishment: The Megadeth Years, joka täytti Megadethin viimeiset sopimusvelvoitteet Capitol Recordsille.
The World Needs a Hero ja hajoaminen (2001–2002)
Toukokuussa 2001 Megadeth esiintyi VH1-musiikkikanavan tuottaman Behind the Music -dokumenttisarjan jaksossa, jossa haastateltavina olivat yhtyeen The World Needs a Hero -kokoonpanon ohella muun muassa Metallican James Hetfield ja Lars Ulrich ja monia Megadethin entisiä jäseniä.
The World Needs a Heron julkaisemisen jälkeen Megadeth kiersi Euroopassa AC/DC:n ja Yhdysvalloissa Iced Earthin ja Endon kanssa. Yhdysvalloissa yhtye joutui keskeyttämään kiertueen syyskuun 11. päivän iskujen vuoksi, ja tämä perui myös yhtyeen aikeet konsertin taltioimisesta Argentiinassa. Argentiinan-konsertin peruunnuttua yhtye taltioi marraskuussa kaksi konserttiaan Arizonassa livealbumiksi ja DVD:ksi Rude Awakening.
Hyvä onni jäi kuitenkin lyhyeksi. Monet luulivat Megadethin keulahahmon Dave Mustainen musiikillisen uran olevan ohi, kun hän sai hermovaurion käteensä vuonna 2002. Hermovaurion seurauksena Mustainen vasen käsi oli täysin tunnoton neljän kuukauden ajan. Mustaine epäili, pystyisikö hän enää ikinä esiintymään. Lääkärit kertoivat Mustainelle, ettei hän välttämättä ikinä saisi takaisin käden toimintakykyä saati kitaran soittokykyä. Mustaine lopetti Megadethin tulevaisuudensuunnitelmia vailla.
Paluu esiintymislavoille ja uusi studioalbumi The System Has Failed (2004–2005)
Kun Mustaine pystyi jälleen soittamaan kitaraa entiseen tapaansa, hän alkoi työstää kappalemateriaalia julkaistakseen oman sooloalbuminsa. Mustainen tarkoituksena oli levyttää kappaleita kahden albumin verran, ja julkaista ne kahtena eri studioalbumina muutaman vuoden aikavälillä. Yhtyeen ja levy-yhtiö EMI:n sopimus kuitenkin muutti suunnitelmia, ja Mustainen täytyi julkaista albumi aikomuksestaan poiketen Megadethin levytyksenä. Yhtyeen kymmenes, nimen The System Has Failed saanut albumi äänitettiin Nashvillessa ja Tempessä. Mustaine vastasi itse albumin tuottamisesta yhdessä avustavan tuottajan, jo 1990-luvun viimeisimmillä Megadethin albumeilla työskennelleen Jeff Baldingin kanssa. Mustaine kertoi, että olisi halunnut Megadethin niin kutsutun ”klassisen kokoonpanon” levyttävän myös The System Has Failedin. Hän otti yhteyttä basisti David Ellefsoniin, soolokitaristi Marty Friedmaniin ja rumpali Nick Menzaan albumin äänittämistä koskien, mutta suunnitelma kariutui Mustainen ja Ellefsonien välisiin erimielisyyksiin. Ellefson olisi halunnut saada tulevasta albumista suuremmat korvaukset kuin mitä hän oli saanut yhtyeen edellisestä studioalbumista The World Needs a Hero, ja lisäksi hän oli julkisesti väittänyt Mustainen käsivaivan olleen valetta. Tämä loi kitkaa Mustainen ja Ellefsonin välille vuosiksi, ja albumin tiimoilta Mustaine totesi ettei enää haluaisi tehdä yhteistyötä Ellefsonin kanssa. Myös Marty Friedman jäi sivuun projektista sopimusriitojen vuoksi, ja Nick Menza erotettiin rumpalin tehtävistä, koska Mustainen mukaan Menza ei ollut valmistautunut riittävästi albumin äänittämistä varten.
Albumilla vaikuttivat lopulta basisti Jimmy Lee Sloas, rumpali Vinnie Colaiuta ja hieman yllättäen yhtyeen entinen soolokitaristi Chris Poland. Näin ollen se oli Megadethin ensimmäinen levytys, jolla basisti Ellefson ei soittanut, ja samalla Mustainen ja Polandin ensimmäinen yhteinen albumi sitten vuoden 1986. Poland suostui vaikuttamaan yhtyeen soolokitaristina ainoastaan äänitysten ajan, sillä hän ei enää halunnut palata vakituisesti yhtyeeseen voidakseen keskittyä perustamaansa fuusiojazz -yhtye OHM:iin.
The System Has Failedia seuranneen Blackmail the Universe -maailmankiertueen Megadeth aloitti vuoden 2004 lokakuussa uudella kokoonpanolla, johon Mustainen lisäksi lukeutuivat basisti James MacDonough, soolokitaristi Glen Drover ja hänen veljensä, rumpali Shawn Drover. Nick Menzan oli jälleen tarkoitus soittaa yhtyeen rumpalina tulevalla kiertueella, mutta hänen ja muun yhtyeen tien erkanivat jälleen, koska Menza ei ollut riittävän hyvässä fyysisessä kunnossa kestääkseen tulevan kiertueen tuoman kulutuksen. Shawn Drover liittyi yhtyeen rumpaliksi vasta viisi päivää ennen kiertueen alkua. Kiertueen aikana yhtye kiersi Yhdysvalloissa Exoduksen kanssa, ja Euroopassa yhtyeen kiertuekumppaneina olivat Diamond Head ja Dungeon.
Vuonna 2005 Capitol Records julkaisi kokoelma-albumin Greatest Hits: Back to the Start, jolle Megadethin fanit saivat äänestää kappaleet yhtyeen verkkosivuston äänestyksen avulla. Albumi sisälsi pelkästään Capitol Recordsin levymerkillä aiemmin julkaistua Megadethin tuotantoa eikä lainkaan yhtyeen 2000-luvun kappaleita lukuun ottamatta vuonna 2000 Capitol Punishment: The Megadeth Years -kokoelma-albumille äänitettyjä kappaleita “Kill the King“ ja “Dread and the Fugitive Mind“. Greatest Hits: Back to the Start oli Billboardin listalla sijalla 65., Suomessa korkeimmillaan albumilistan 21., ja myi kultaa Kanadassa. Albumin rajoitettu painos sisälsi myös DVD:n, joka koostui aiemmin julkaisemattomista konserteissa kuvatuista videoista, sisälsi kappaleen “Kill the King“ musiikkivideon vaihtoehtoisen version sekä ennakkotunnelmia tulevalta DVD:ltä Arsenal of Megadeth. Capitol Records julkaisi myös DVD:n Video Hits, joka koostui kuudesta Megadethin musiikkivideosta.
The System Has Failedin ja Blackmail the Universe -maailmankiertueen myötä Megadethin suosio oli kääntynyt uuteen nousuun, ja Mustaine alkoi yhä vahvemmin pitämään ajatusta Megadethin jatkamisesta varmempana. Lokakuussa 2005 Megadethin esiintyessä Estadio Obras Sanitarias -stadionilla Argentiinan Buenos Airesissa loppuunmyydyn, 25 000 hengen yleisön edessä Mustaine vahvisti, että yhtye tulisi jatkamaan uraansa. Yhtye taltioi konsertin, ja se julkaistiin vuoden 2007 syyskuussa livealbumina ja DVD:nä That One Night: Live in Buenos Aires. DVD menestyi hyvin Yhdysvalloissa, jossa sitä myytiin yli 50 000 kappaletta eli kultalevyn verran. Suomessa se oli musiikki-DVD-listan kärki.
Uusi alku (2006–2009)
thumb|left|upright|[[James LoMenzo oli Megadethin basisti vuosina 2006–2010 ja soitti kahdella yhtyeen studioalbumilla.]] Vuonna 2006 basisti James MacDonough ilmoitti Megadethin verkkosivustolla eroavansa yhtyeestä. Yhtyeen uudeksi basistiksi liittyi aiemmin muun muassa Black Label Societyssa ja White Lionissa soittanut James LoMenzo.
Megadethin uran jatkumisen varmistuttua Dave Mustaine aloitti uuden kappalemateriaalin työstämisen. Toukokuussa 2006 yhtye ilmoitti seuraavan albuminsa United Abominations olevan lähes valmis, ja että albumi julkaistaisiin lokakuussa. Julkaisu siirtyi kuitenkin vuoden 2007 toukokuulle, koska yhtye halusi viimeistellä albumin huolellisesti. United Abominations julkaistiin 15. toukokuuta 2007, ja se oli Megadethin ensimmäinen studioalbumi basisti James LoMenzon, kitaristi Glen Droverin ja rumpali Shawn Droverin kanssa. Albumi oli Yhdysvalloissa albumilistan kahdeksas ja Suomessa toinen, ja se sai hyvin positiivisen vastaanoton niin yhtyeen faneilta kuin kriitikoiltakin. Yhtye oli aloittanut albumia markkinoineen kiertueensa jo maaliskuussa konsertoimalla Pohjois-Amerikassa Heaven and Hellin kanssa. Kanadassa yhtyeen lämmittelijänä esiintyi Down ja Yhdysvalloissa Machine Head. Pian United Abominationsin julkaisun jälkeen yhtye suuntasi Eurooppaan, jossa se esiintyi eri festivaaleilla kesän ajan. Myöhemmin yhtye esiintyi jälleen Yhdysvalloissa Tour of Duty -kiertueellaan, ja marraskuussa Megadeth soitti Gigantour -kiertueellaan Australiassa Static-X:n, DevilDriverin ja Lacuna Coilin kanssa.
Lokakuussa yhtye julkaisi koko uransa kattavan, neljän CD:n ja yhden DVD:n kokoelman Warchest, joka nousi Suomessa albumilistan sijalle 36.
Vuoden 2008 tammikuussa kitaristi Glen Drover erosi yhtyeestä, koska hän halusi viettää enemmän aikaa perheensä kanssa ja hän oli kyllästynyt alituiseen kiertue-elämään. Drover myös kertoi, että hänellä oli yhteistyövaikeuksia muiden yhtyeen jäsenten kanssa. Droverin korvasi aiemmin Nevermore- ja Jag Panzer -yhtyeissä vaikuttanut Chris Broderick, ja Megadeth esiintyi ensimmäisen kerran uudella kokoonpanollaan Helsingin jäähallissa helmikuun alussa. Pian tämän jälkeen kolmas Gigantour -kiertue käynnistyi Pohjois-Amerikassa, josta Megadeth jatkoi Tour of Duty -kiertuettaan Etelä-Amerikkaan ja Meksikoon. Syyskuussa yhtye julkaisi uuden kokoelma-albumin Anthology: Set the World Afire, joka sisälsi kappaleita yhtyeen uran jokaiselta studioalbumilta.
Vuoden 2008 heinäkuussa Megadeth ilmoitti aloittavansa uuden albuminsa Endgame äänittämisen tulevana syksynä. Albumin tuotti United Abominationsin ja Warchest -boksin tapaisesti Andy Sneap, ja vuoden 2009 toukokuussa viimeistelty Endgame julkaistiin syyskuussa. Albumi oli Yhdysvalloissa albumilistan yhdeksäs ja Suomessa seitsemäs, ja sen singlejulkaisu ”Head Crusher” oli Grammy-ehdokkaana kategoriassa ”Best Metal Performance”. Endgamen toinen single ”The Right to Go Insane” oli Billboardin Hot Mainstream Rock Tracks -listan 34., ja se pysyi listalla seitsemän viikon ajan. Lokakuussa yhtye aloitti albumin promotoimiseksi vuoden loppuun kestäneen kiertueen, jolla lämmittelijöinä esiintyivät Machine Head, Suicide Silence, ja Warbringer.
David Ellefsonin paluu (2010–2014)
Vuoden 2010 kesäkuussa Megadeth, Metallica, Slayer ja Anthrax esiintyivät ensimmäistä kertaa yhdessä samalla esiintymislavalla. Kaikki neljä yhtyettä esiintyivät yhdessä viidessä konsertissa, joista Bulgariassa taltioitu konsertti esitettiin elokuvateattereissa satelliittien välityksellä ja julkaistiin myös DVD:nä ja Blu-rayna The Big Four: Live from Sofia, Bulgaria vuoden 2010 lokakuussa. DVD oli listakärki muun muassa Yhdysvalloissa ja Britanniassa, ja Yhdysvalloissa se myi kaksinkertaista platinaa. The Big Four -konserttien ohella Megadeth esiintyi myös omalla kiertueellaan, ja Suomessa yhtye esiintyi kesän 2010 aikana Tuska Open Air Metal Festival -festivaalilla Helsingissä.
Syyskuussa 2010 Activisionin julkaiseman Guitar Hero: Warriors of Rock -videopelin mukana julkaistiin ensi kertaa Dave Mustainen peliä varten kirjoittama kappale ”Sudden Death”. Mustaine oli mukana pelin kehittämisessä ja oli myös yksi pelin ääninäyttelijöistä. Peli sisälsi myös kaksi muuta Megadethin kappaletta: ”Holy Wars... The Punishment Due” ja ”This Day We Fight!”. ”Sudden Death” oli ensimmäinen levytys David Ellefsonin kanssa sitten vuoden 2002, ja kappale huomioitiin myös Grammy-ehdokkuudella kategoriassa ”Best Metal Performance”.
Maaliskuussa 2011 Megadeth aloitti Slayerin kanssa kuukauden mittaisen yhteiskiertueen. Yhtyeet konsertoivat Suomessa Helsingin jäähallissa 17. maaliskuuta. Omaelämäkertansa julkaissut Dave Mustaine myös vieraili ennen konsertin alkua tapaamassa fanejaan ja jakamassa nimikirjoituksia Helsingin Suomalaisessa kirjakaupassa.
Megadethin kolmastoista studioalbumi TH1RT3EN julkaistiin marraskuussa 2011. Albumin tuotti Johnny Karkazis, ja se äänitettiin yhtyeen omalla Vic’s Garage -studiolla Kaliforniassa. Albumia seuranneella maailmankiertueella yhtye poikkesi myös Suomeen ja konsertoi 29. kesäkuuta 2012 pääesiintyjänä Tuska Open Air Metal Festival -festivaalilla Helsingissä. Positiivisen vastaanoton saanut TH1RT3EN oli Yhdysvalloissa Billboardin listan 11., ja Suomessa albumilistan kahdeksas. ”Sudden Death” -singlen Grammy-ehdokkuuden ohella myös albumin kaksi muuta singleä, ”Public Enemy No. 1” ja ”Whose Life (Is It Anyways?)”, olivat ehdolla Grammy-voittajiksi vuosina 2012 ja 2013 kategoriassa ”Best Hard Rock/Metal Performance”.
Vuoden 2012 elokuussa yhtye paljasti, että se aloittaisi jälleen yhteistyön TH1RT3EN -albumin tuottaneen John Karkazisin kanssa. Joulukuussa Dave Mustaine kirjoitti Twitter-tilillään yhtyeen viimeistelleen studiossa jo kolme uutta kappaletta tulevaa albumia varten. Niin ikään joulukuussa Megadethin ja levy-yhtiö Roadrunner Recordsin välinen yhteistyö päättyi, ja yhtye kertoi julkaisevansa tulevan albuminsa Mustainen oman levy-yhtiön, Universal Music Groupin alayhtiö Tradecraftin avulla. Megadethin 14. studioalbumi Super Collider julkaistiin lopulta 4. kesäkuuta 2013, ja se debytoi Yhdysvalloissa Billboardin listan kuudentena. Super Collider toi yhtyeelle sen korkeimman listasijoituksen Yhdysvalloissa sitten vuoden 1994, jolloin yhtyeen uran kuudes studioalbumi Youthanasia oli yltänyt listalla neljänneksi. Suomessa albumi ylsi listan neljännelle sijalle. Albumin nimikkokappale ”Super Collider” julkaistiin singlenä jo aiemmin keväällä ennen itse albumin julkaisua. Super Collider sai suhteellisen hyvästä listamenestyksestään huolimatta ristiriitaisia arvioita musiikkipiireissä: Allmusic -sivuston James Christopher Monger antoi albumin arvosanaksi kaksi ja puoli tähteä viidestä, mutta esimerkiksi Suomessa Soundin Marko Säynekoski kirjoitti ”Super Colliderin tavoittelevan periamerikkalaista suurisoundista rockia”, ja vaikka ”kyseinen tyyli ei ehkä ole kaikkein luontevin eikä bändi itsekään tunnu aina täysin varmalta linjastaan, voi Megadethin riffien iskuvoimaan voi edelleen luottaa”. Loudwire -sivuston Chad Bowar vertasi albumia Megadethin vuonna 1999 julkaisemaan, kritisoituun studioalbumiin Risk ja kirjoitti, ettei ”albumi tarjoa kuulijalleen klassista Megadethia kuin pienissä annoksissa”, ja että ”albumi sisältää joitain erinomaisia ja keskivertoja kappaleita, mutta myös laadullisesti täytemateriaaliksi luokiteltavia sävellyksiä”.
24. syyskuuta 2013 Megadeth julkaisi uuden livealbuminsa Countdown to Extinction: Live CD-, DVD- ja Blu-ray-formaateissa. Albumi oli äänitetty edellisvuoden Countdown to Extinction -albumin 20-vuotisjuhlakiertueella Los Angelesin Fox Theatressa. Albumin vastaanotto kriitikoiden keskuudessa oli varsin positiivinen ja esimerkiksi Allmusicin Fred Thomas kirjoitti julkaisun olevan ”yllättävänkin mukaansatempaava ja mielenkiintoinen”. Albumi ylsi Yhdysvalloissa Billboardin albumilistalla sijalle 119.
Megadeth aloitti uuden maailmankiertueensa vuoden 2014 huhtikuussa. Yhtye konsertoi kiertueen aikana Kanadan suurimman rockfestivaali Amnesia Rockfestin pääesiintyjänä yli 200 000 hengen yleisölle, ja esiintyi Suomessa Oulun loppuunmyydyn Qstock -festivaalin pääesiintyjänä heinäkuussa. Kesäkuussa yhtye julkaisi Facebookin ja Twitterin välityksellä tiedon, että se oli aloittanut 15. studioalbuminsa kappalemateriaalin työstämisen.
Vuoden 2014 marraskuussa pitkään Megadethissa vaikuttaneet kitaristi Chris Broderick ja rumpali Shawn Drover ilmoittivat yllättäen jättäneensä yhtyeen. Drover ilmoitti haluavansa keskittyä Megadethin sijaan muihin musiikillisiin projekteihinsa, ja Broderick kertoi hänen eroamisensa johtuneen musiikillisista erimielisyyksistä sekä halusta panostaa uuteen musiikkiin Megadethin ulkopuolella. Basisti David Ellefson ilmoitti pian kokoonpanomuutoksen jälkeen, että yhtyeen tavoite on löytää korvaajat Broderickille ja Droverille, ja aloittaa seuraavan studioalbuminsa äänittäminen vuoden 2015 alussa. Yhtyeen uudesta kokoonpanosta liikkui lukuisia huhuja, ja esimerkiksi sosiaalisessa mediassa ennakoitiin edellisen kerran 1990-luvulla vaikuttaneen ”klassisen kokoonpanon” paluuta. Tuolloin yhtyeen rumpalina soittanut Nick Menza kommentoi ”olevansa avoin palaamaan yhtyeen rumpaliksi, mutta päätös tästä olisi Dave Mustainen eikä hänen.” Sen sijaan entiset kitaristit Glen Drover ja Jeff Young ilmoittivat jyrkästi, ”etteivät tulisi enää koskaan palaamaan yhtyeeseen.”
Uusi kokoonpano, Dystopia ja The Sick, the Dying... and the Dead! (2015–)
Vuoden 2015 maaliskuussa Megadeth ilmoitti, että Lamb of God -yhtyeen rumpali Chris Adler korvaisi Shawn Droverin yhtyeen seuraavalla studioalbumilla. Pitkään yhtyeeseen huhuttu Nick Menza oli ehtinyt jo soittaa yhtyeen uuden albumin viidellä kappaleella, mutta hänen paluunsa yhtyeeseen kaatui kuitenkin sopimusneuvotteluissa. Myös yhtyeen entisen soolokitaristi Marty Friedmanin paluusta takaisin yhtyeeseen eläteltiin toiveita, kunnes Megadeth ilmoitti Kiko Loureiron olevan yhtyeen uusi soolokitaristi. Albumi Dystopia julkaistiin 22. tammikuuta 2016.
Basisti David Ellefson erotettiin yhtyeestä toukokuussa 2021 sen jälkeen, kun häntä syytettiin verkkoon vuotaneen video- ja kuvamateriaalin perusteella alaikäisen houkuttelusta seksiin. Dave Mustaine sanoi, ettei Ellefsonilla ole enää ikinä mahdollisuutta liittyä Megadethiin uudestaan. Ellefsonin jo äänittämiä bassoraitoja ei käytetty Megadethin tulevalla albumilla The Sick, the Dying... and the Dead! vaan ne korvattiin Testamentin basisti Steve DiGiorgion bassoraidoilla. Entinen basisti James LoMenzo otettiin yhtyeen kiertueelle Ellefsonin korvaajaksi. Megadethin albumi The Sick, the Dying and the Dead julkaistiin 2. syyskuuta 2022.
Entiset jäsenet
Basistit
Rumpalit
Sridevi
Sridevi Kapoor (oik. Shree Amma Yanger Ayappan, 13. elokuuta 1963 Sivakasi, Madras, Intia – 24. helmikuuta 2018 Dubai, Yhdistyneet arabiemiirikunnat ), yleensä vain Sridevi, oli intialainen näyttelijä. Hän esiintyi lukuisissa tamilin-, telugun-, hindin-, malajalamin- ja kannadankielisissä elokuvissa. Srideviä pidettiin Bollywoodin ”ensimmäisenä naissupertähtenä”. Hänestä tuli yksi 1980- ja 1990-lukujen menestyneimmistä intialaisista naisnäyttelijöistä. Intian valtio myönsi Srideville Padma Shri -palkinnon vuonna 2013.
Sridevi aloitti näyttelemisen neljävuotiaana tamilinkielisessä hengellisessä elokuvassa Kandhan Karunai vuonna 1967, ja jatkoi lapsinäyttelijänä eteläintialaisissa elokuvissa. Hän teki hindidebyyttinsä lapsinäyttelijänä elokuvassa Rani Mera Naam vuonna 1972. Sridevistä tuli yksi tamilin- ja telugunkielisen elokuvateollisuuden johtavista naisnäyttelijöistä päärooleilla elokuvissa 16 Vayathinile (1977), Sigappu Rojakkal (1978), Varumayin Niram Sivappu (1980), Meendum Kokila (1981), Premabhishekam (1981), Moondram Pirai (1982), Aakhari Poratam (1988), Jagadeka Veerudu Atiloka Sundari (1990) ja Kshana Kshanam (1991).
Sridevin ensimmäinen päärooli hindinkielisessä elokuvateollisuudessa oli draamassa Solva Sawan vuonna 1979. Hän sai laajempaa huomiota draamakomedialla Himmatwala vuonna 1983. Hän näytteli useissa kaupallisesti menestyneissä elokuvissa, kuten Mawaali (1983), Tohfa (1984), Naya Kadam (1984), Maqsad (1984), Masterji (1985), Karma (1986), Nazrana (1987), Mr. India (1987), Waqt Ki Awaz (1988) ja Chandni (1989). Hän sai myös ylistystä roolisuorituksistaan elokuvissa Sadma (1983), Nagina (1986), ChaalBaaz (1989), Lamhe (1991), Khuda Gawah (1992), Gumrah (1993), Laadla (1994) ja Judaai (1997). Sridevi jätti elokuva-alan vuonna 1997 keskittyäkseen perheeseensä. Hän teki paluun menestyneessä draamakomediassa English Vinglish vuonna 2012. Viimeiseksi jäänyt elokuva oli trilleri Mom vuonna 2017. Sridevi sai ylistystä kriitikoilta roolisuorituksistaan molemmissa elokuvissa, ja voitti postuumisti jälkimmäisestä parhaan naispääosan National Film Awards -palkinnon.
Yksityiselämä
Huolimatta siitä, että Sridevi tunnetaan vahvojen, eloisien ja ylitsevuotavien naisten näyttelemisestä, Sridevi oli äärimmäisen introvertti ja varautunut henkilö valkokankaan ulkopuolella. CNN-IBN:n kirjeenvaihtaja Rajeev Masand sanoo: ”En ole koskaan tuntenut ketään, joka olisi ollut niin tuskallisen ujo, niin hiljainen ruudun ulkopuolella, joka vain muuttuisi luonnonvoimaksi, kun kamerat tulivat. Hän oli haastattelijan painajainen, mutta elokuvaharrastajan unelma.” Kommentoidessaan hänen varautunutta luonnettaan Firstpost sanoo: ”Vilkkaiden, maagisten silmien ja upeakasvoisen lumoavan sankarittaren takana oli luonnostaan ujo nainen, jota usein erehdytään pitämään ylimielisenä. Totuus on, että hän oli ujo. Aloitettuaan näyttelemisen vasta 4-vuotiaana hän ei suorittanut virallista koulutusta tai saanut paljon mahdollisuuksia olla vuorovaikutuksessa oman ikäistensä lasten kanssa. Siksi hänelle kehittyi voimakas inho väkijoukkoja ja melua kohtaan.”
Palkinnot
pienoiskuva|220px|Sridevi ottamassa vastaan [[Padma Shri -palkinnon presidentti Pranab Mukherjeelta vuonna 2013.]]
Glass Mask
Glass Mask on japanilainen shōjomanga, jonka on luonut Suzue Miuchi. Sitä on julkaistu Hana to Yume -lehdessä tammikuusta 1976 lähtien. Sarjasta on myös julkaistu 46 kirjaa kesäkuuhun 2011 mennessä. Tarinasta on kehitelty myös anime. Vuonna 2006 kirjoja oli myyty 50 miljoonaa Japanissa. Se teki Glass Maskista toiseksi eniten myydyn shōjo-mangan.
Aurinkoaratti
Aurinkoaratti (Aratinga solstitialis) on viherarattien sukuun kuuluva eteläamerikkalainen papukaijalaji, jonka esiintymisaluetta ovat Pohjois-Brasilia, Guyana ja Suriname. Carl von Linné kuvaili lajin holotyypin Cayennelta vuonna 1758.
30 cm:n pituinen aurinkoaratti on yksi värikkäimmistä papukaijoista. Sen pää ja kaula ovat kirkkaankeltaiset ja vatsa on punainen. Siivet ja pyrstö taas ovat vihreät. Nuoret linnut eivät ole yhtä värikkäitä kuin aikuiset, joten ne sulautuvat vihreään lehvästöön paremmin. Aurinkoaratin tyypillistä elinympäristöä ovat avoimet metsät, palmulehdot ja harvapuustoiset savannit. Linnut viihtyvät pienissä parvissa, joita voi kokoontua useampia runsaan ruoka-apajan ääreen. Laji on etupäässä hedelmänsyöjä, mutta myös marjat, pähkinät, siemenet ja jopa kukat maistuvat. Aurinkoaratti ruokailee enimmäkseen puissa. Sen läsnäolon paljastaa kimeä kaksitavuinen ääni, jota kuulee tämän tästä myös lentäessä. Laji pesii useimpien papukaijojen tapaan koloon, joka sijaitsee palmussa.
The Wall
The Wall on Pink Floydin vuonna 1979 julkaisema 11. studioalbumi, joka on tupla-albumi, jonka pohjalta on tehty myös elokuva. Albumin sanoitti ja sävelsi yhtyeen basisti Roger Waters. Levy on konseptialbumi, ja sen kappaleet kertovat miehestä nimeltä Pink, joka on joutunut lapsesta asti yhteiskunnan, äitinsä ja koulun piinaamaksi. Pinkin isä kuoli toisen maailmansodan aikana. Nämä kokemukset saavat Pinkin aloittamaan kuvitteellisen muurin rakentamisen, jolloin kaikki vastaiskut ovat vain ”Another brick in The Wall”, eli uusi tiili tähän muuriin. Lopulta Pink pakenee lopullisesti muurin taakse omaan maailmaansa, jossa hän muun muassa kuvittelee olevansa fasistinen diktaattori.
Albumin tunnetuimmat kappaleet ovat ”Another Brick in the Wall Pt. 2” ja ”Comfortably Numb”. Albumi on myynyt Yhdysvalloissa RIAA:n mukaan 23-kertaista platinaa (11,5 miljoonaa, tupla-albumina), joten se on yhtyeen toiseksi myydyin albumi, myydyimpänä The Dark Side of the Moon vuodelta 1973. Rolling Stone -musiikkilehti valitsi The Wallin kaikkien aikojen 87. parhaaksi albumiksi Top 500 -albumilistallaan.
Konsertit
The Wallia esitettiin vuosina 1980 ja 1981 Los Angelesissa, New Yorkissa, Lontoossa ja Dortmundissa. Konsertteja oli yhteensä 31. Konserttien suhteellisen vähäinen määrä johtui esitysten suurista rakennuskustannuksista. Esitykseen kuului yleisön ja yhtyeen väliin rakennettu valtava muuri, joka hajotettiin esityksen lopuksi. Tämän lisäksi show sisälsi Pink Floydin vakiorekvisiittaa kuten suuria näyttöjä, lentäviä sikoja ja runsaasti pyrotekniikkaa. Konserteista julkaistiin 2000 livealbumi Is There Anybody Out There?: The Wall Live 1980–1981.
Roger Waters esitti The Wall -albumin kokonaisuudessaan ”The Wall Live” maailmankiertueella vuosina 2010 ja 2011 jolloin se esitettiin myös Suomessa Hartwall Areenalla 27.–28. huhtikuuta 2011.
Albumin tarina
Albumi kertoo tarinan päähenkilöstä nimeltä Pink. Hän kokee elämässään suuria kolauksia ja pettymyksiä jo lapsuudestaan saakka. Hänen isänsä kuoli toisessa maailmansodassa (”Bring the Boys Back Home”), hänen ylisuojeleva äitinsä tukahduttaa hänen valinnanvapauttansa (”Mother”) ja hänen koulunopettajansa on tyrannimainen, joka haluaa muokata hänestä ja luokanoppilaista heidän ihannekansalaisiksi vasten oppilaiden tahtoa (”The Happiest Days of Our Lives”). Pink alkaa syrjäytyä muusta maailmasta voidakseen suojella itseään tuskalta. Jokainen huono kokemus on ”vain uusi tiili muuriin” (”Another Brick in the Wall”). Pink alkaa rakentaa sosiaalista muuria hänen ja muun yhteiskunnan välille, joka kuitenkin keskeytyy kun hänestä tulee rocktähti ja hän menee naimisiin.
Hänen vaimonsa kuitenkin pettää häntä ja Pink alkaa vaipua masennukseen ja tulee katkeraksi ja jatkaa muurin rakentamista (”Another Brick in the Wall Pt. 3”). Ensimmäisen levyn lopussa hänen muurinsa on valmis (”Goodbye Cruel World”).
Pink menettää mielenterveytensä muurin sisällä, mutta joutuu tekemisiin muiden ihmisten kanssa, sillä hän on vielä suosittu rockmuusikko, joten hänen pitää konsertoida vasten hänen tahtoaan (”The Show Must Go on”). Hän ei kuitenkaan fyysisesti jaksa, joten hän saa huumaavaa ainetta (”Comfortably Numb”). Huumetokkurassa Pink alkaa kuvitella olevansa natsijohtaja ja hän kuvittelee hänen rock-konserttiensa olevan jonkinlaisia kokouksia, jossa fanit ovatkin hänen miehiään (”In the Flesh” ja ”Run Like Hell”). Kuitenkin osa hänestä taistelee tätä vastaan ja hän laittaa itsensä oikeuteen, jossa kaikki häntä vahingoittaneet osapuolet puolustelevat itseään (”The Trial”). Opettaja puolustelee että hänen vaimonsa pakotti hänet tekemäänsä vääryyteen. Vaimo syyttää Pinkiä itse kylmyydestä häntä kohtaan. Äiti taas ei halunnut menettää Pinkiä kuten hän menetti Pinkin isänkin. Vaimo osoittaa että Pink itse on osallisesti syyllinen kohtaloonsa sillä hän käyttäytyi itse kylmästi vaimoaan kohtaan ja piti kaiken sisällään kyselemättä muilta osapuolilta heidän näkökulmaansa. Perusteluiden jälkeen Tuomari käskee hänen rikkoa muurin. Pink jää muurin ulkopuolelle, mutta ei kerrota mitä Pinkille loppujen lopuksi käy (”Outside the Wall”).
Lastenkirja
Lastenkirja on nimitys eräälle kirkolliselle asiakirjaryhmälle, joka sisältyy kirkonarkiston henkilörekisteriarkistoon. Muodoltaan se on rippikirjan kaltainen ja sitä täydentävä. Lastenkirjan tehtävänä oli kontrolloida niiden lasten edistymistä kristinopintaidoissa, jotka eivät vielä olleet päässeet ripille ja näin olleen tulleet merkityiksi seurakunnan rippikirjaan muun perheen yhteyteen.
Lastenkirjat ovat vielä 1700-luvulla pääsääntöisesti käsin kirjoitettuja, mutta jo aivan 1800-luvun alussa tavataan painettuja blanketteja, joihin rippikirjan tavoin vietiin käsin tarvitut tiedot. Malliltaan ne ovat tosin rippikirjoja yksinkertaisempia. Lastenkirja on jaoteltu kylittäin, taloittain ja perheittäin. Tavallisesti se sisältää seuraavat tiedot henkilöistä: Isän nimi ja ammatti, äidin nimi ja ikä, lasten nimet, syntymäajat ja kristinopintaitojen kehitys. Lisäksi kirjaan on useimmiten merkitty mahdolliset kuolemantapaukset ja henkilön siirto varsinaiseen rippikirjaan. Myös aviottomat lapset on lastenkirjoissa saatettu kirkollisen kontrollin piiriin. Itä-Suomen suurpitäjien laajuus ja pitkät kirkkomatkat aiheuttavat toisinaan lastenkirjoihin kronologista sekavuutta, minkä vuoksi niihin on suhtauduttava paikoin kriittisesti, kuten muihinkin vastaaviin asiakirjaryhmiin.
Lastenkirjat ovat tyypillisesti itäsuomalainen ilmiö. Alun perin ne näyttävät syntyneet itäsuomalaisten seurakuntien tarpeisiin nopeasti kasvaneen mutta silti hajallaan asuvan väestön kontrolloimiseksi. Läntisessä osassa maata lastenkirjoja ei välttämättä edes pidetty, vaan ne korvattiin erilaisilla lukukirjoilla ja ripille päässeiden luetteloilla, jotka eivät kuitenkaan vastaa täysin käyttötarkoitukseltaan varsinaista lastenkirjaa.
Yleisesti lastenkirjoja on säilynyt n. 1790-luvulta lähtien, mutta myös vanhempia tunnetaan. Vanhoja lastenkirjoja tavataankin Savon alueella seuraavista pitäjistä: Pieksämäki 1744, Iisalmi 1747, Kaavi 1748, Kuopio 1749, Mäntyharju 1755, Joroinen 1757, Maaninka 1766, Kiuruvesi 1768, Rautalampi 1769, Mikkeli 1770, Rantasalmi 1771.
Lastenkirjoja ei pidä missään nimessä sekoittaa ns. historiakirjoihin (syntyneiden ja kastettujen, kuulutettujen ja vihittyjen sekä kuolleiden ja haudattujen luettelot), vaikka näin toisinaan tehdään.
K-70
Ohjelmaa juonsivat rokkarit Timo Rautiainen ja Antti "Letku" Lehtinen. Sen viimeistä jaksoa katsoi 528 000 katsojaa. Sarjan päätyttyä MTV3 sai runsaasti positiivista ja paikoin liikuttunuttakin palautetta. Myöhemmin julkaistiin DVD-taltiointi kuoron loppukonsertista.
Pentti Gregoriuksenpoika
Pentti (Benedictus) Gregoriuksenpoika (k. 1338) toimi Suomen piispana vuosina 1321–1338.
K-70
K-70 palkittiin Formaatti-Finlandia-palkinnolla elokuussa 2008. Palkinnon vastaanotti ohjelman tuotantoyhtiö Broadcasters.
Pentti Gregoriuksenpoika
Ruotsalaissyntyinen Pentti otti viralliseksi jumalanpalveluskaavaksi dominikaanisen liturgian. Hänen aikanaan vuonna 1323 tehdyn Pähkinäsaaren rauhan johdosta jouduttiin perustamaan uusia seurakuntia ja järjestämään raja-alueiden verotus.
Palmsköldin katkelman maininta "ordinarium predicatorum instituit" dominikaanien kultin järjestämisestä saattaa toisaalta merkitä myös pyhimyskultin järjestämistä, sillä Pentin edeltäjistä niin Tuomas kuin Johanneskin olivat dominikaaneja ja lienee luonnollista olettaa, että myös heidän aikanaan on jo seurattu dominikaanista liturgiaa, joka Suomen lisäksi oli käytössä myös Baltiassa, mutta ei Ruotsissa.
Gordie Howen hattutemppu
Gordie Howen hattutemppu on jääkiekossa käytetty nimitys suorituksesta, jossa pelaaja tekee yhden ottelun aikana vähintään yhden maalin, antaa vähintään yhden maaliin johtaneen syötön ja osallistuu vähintään yhteen tappeluun.
Take Good Care of My Baby/I Love How You Love Me
Take Good Care of My Baby/I Love How You Love Me on Bobby Vintonin kokoelma-albumi, jolle on laitettu kaksi hänen alkuperäistä studioalbumia.
Gordie Howen hattutemppu
Termi on nimetty jääkiekkoilija Gordie Howen mukaan. Howe teki tällaisen hattutempun ensimmäisen kerran 11. lokakuuta 1953, jolloin hän tappeli Fernie Flamanin kanssa, ja toisen kerran 21. maaliskuuta 1954, jolloin hän teki ottelun avausmaalin, syötti kaksi osumaa ja tappeli Ted ”Teeder” Kennedyn kanssa.
Jääkiekkolehti The Hockey News on pitänyt yllä epävirallista tilastoa Gordie Howen hattutempuista vuodesta 1996 lähtien. Kyseisen tilaston kärjessä on Brendan Shanahan 17 Gordie Howen hattutempullaan.
Timothy Chandler
Timothy Chandler (s. 29. maaliskuuta 1990 Frankfurt am Main, Länsi-Saksa ) on saksalaissyntyinen yhdysvaltalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan oikea puolustaja. Hän on edustanut vuodesta 2014 lähtien Bundesliigassa pelaavaa Eintracht Frankfurtia, joka on myös hänen kasvattajaseuransa.
Chandler on edustanut Bundesliigassa myös 1. FC Nürnbergiä.
Arsenal
Arsenal tarkoittaa seuraavia asioita:
Timothy Chandler
Maajoukkueura
Chandler teki debyyttinsä Yhdysvaltain maajoukkueessa maaliskuussa 2011. Hänen isänsä on amerikkalainen sotilas, joka palveli Saksassa. Pojan vanhemmat erosivat kuitenkin pian hänen syntymänsä jälkeen, ja Chandler eli äitinsä luona Frankfurtissa.
Chandler oli mukana Yhdysvaltain joukkueessa vuoden 2014 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa, muttei pelannut minuuttiakaan lopputurnauksessa oikean pakin roolin kuuluttua Fabian Johnsonille ja tämän loukkaannuttua DeAndre Yedlinille.
Chandler on pelannut yhteensä 29 maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin. MM-kilpailuissa 2014 hän oli mukana vaihtopelaajana.
Sukututkimusohjelma
Sukututkimusohjelman tarkoitus on ylläpitää sukututkijan sukututkimusta varten keräämiä tietoja järjestyksessä tietokoneella, ja esittää tiedot havainnollisesti näytöllä ja tulosteissa.
Sukututkimusohjelmalla tallennetaan tietoja, tehdään tiedoista erilaisia hakuja ja tulostetaan esimerkiksi jälkipolvitauluja, esipolvitauluja ja henkilöluetteloja. Sukututkimusohjelman aikaansaamat tiedostot mahdollistavat myös sukututkimustietojen helpon vaihdon eri sukututkijoiden välillä.