cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Koskisorsa
Levinneisyys
Koskisorsaa tavataan Etelä-Amerikassa. Alaji columbiana esiintyy Venezuelasta Pohjois-Ecuadoriin, leucogenis Keski-Ecuadorista Keski-Peruun, turneri Etelä-Perussa, garleppi Boliviassa, berlepschi Pohjois-Chilessä sekä Luoteis-Argentiinassa ja armata Andeilla suurimmassa osassa Chileä ja Argentiinaa.
Elinympäristö
Koskisorsa elää vuoristojen joissa ja koskissa.
Petter Lyytikäinen
Petter Lyytikäinen (1828 Karttula – 1914) oli savolainen maakauppias ja myöhemmin teollisuuden ja liikenteen kehittäjä.
Lyytikäinen aloitti kaupallisen toimintansa kiertävänä voinostajana eli voisaksana ja lumpunkerääjänä. Tällöin hänen kumppaninaan on jonkin aikaa toiminut pielavetissyntyinen Herman Saastamoinen, myöhempi tehtailija ja kauppaneuvos, Saastamoinen-yhtymän perustaja. Ensimmäisen pysyvän kaupan Lyytikäinen perusti tilalleen Pielaveden Saarelaan ja aluksi myyntivarastona toimi tähän tarkoitukseen varattu kaappi.
Jay Ajayi
Jay Ajayi (s. 15. kesäkuuta 1993 Lontoo, Englanti) on brittiläis-yhdysvaltalainen entinen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän edusti NFL-liigassa Miami Dolphinsia ja Philadelphia Eaglesia.
Petter Lyytikäinen
Vaikka maakauppojen perustaminen oli ollut sallittua vuodesta 1859 lähtien, Lyytikäisellä ei ollut tarvittavia lupia. Tähän saattoi vaikuttaa, että Alasen (1957) mukaan Lyytikäinen oli kirjoitustaidoton. Hänen myöhempi menestyksensä perustui apulaisten taitavaan valintaan ja kouluttamiseen. Näiden kanssa hän solmi koeajan jälkeen pitkät sopimukset taatakseen toiminnan jatkuvuuden.
Jay Ajayi
Ura
Ajayi syntyi Lontoossa nigerialaisille vanhemmille. Perhe muutti Yhdysvaltoihin Ajayin ollessa noin 7-vuotias. Hän pelasi Boisen osavaltionyliopistossa ensimmäisen yliopistokautensa 2012. Ajayi pelasi kauden aikana yksitoista ottelua ja juoksi 548 jaardia 82 juoksusta ja onnistui tekemään neljä maalia.
Petter Lyytikäinen
Lyytikäisen liiketoiminta ja omistukset käsittivät laajimmillaan neljän myymälän lisäksi neljä maatilaa, neljä meijeriä, tuhansia hehtaareja maata sekä laivoja ja laivaosuuksia, sahoja ja tiilitehtaan. ,
Petter Lyytikäisen poika oli korkeimman oikeuden oikeusneuvos William Lyytikäinen.
Jay Ajayi
Miami Dolphins
Ajayi oli Dolphinsin viidennen kierroksen varaus vuoden 2015 NFL:n varaustilaisuudesta. Hän pelasi avauskaudellaan yhdeksän ottelua. Hän juoksi kauden aikana yhteensä 187 jaardia 49 juoksusta, joista yhdestä hän sai maalin. Maali syntyi joulukuussa 2015 San Diego Chargersia vastaan.
Jean Charles Galissard de Marignac
Jean Charles Galissard de Marignac (24. huhtikuuta 1817 – 15. huhtikuuta 1894) oli sveitsiläinen kemisti, joka tunnetaan työstään alkuaineiden ytterbium ja gadolinium löytäjänä, sekä tarkoista atomipainon mittauksistaan.
Marignac oli aikoinaan tunnettu tarkoista ja perinpohjaisista mittauksistaan alkuaineiden atomipainojen määrittämisessä. Hän mittasi atomipainot tarkasti 57 alkuaineelle. Uransa aikana hän tutki erityisesti harvinaisia maametalleja ja vuonna 1878 onnistui eristämään ytterbiumia näytteestä, jonka luultiin olevan puhdasta erbia-maalajia.
Vuonna 1880 Galissard de Marignac havaitsi spektroskopiatutkimuksissaan todisteita uudesta aineesta, josta hän alkoi käyttää alustavasti nimeä Yα. Hän tutki gadoliniittimineraalia. Kuusi vuotta myöhemmin ranskalainen kemisti Paul-Émile Lecoq de Boisbaudran sai valmistettua näytteitä samasta aineesta, jota hän oli erottanut samarskiittimineraalista peräisin olleesta didymianäytteestä. Marignacin kanssa käydyn kirjeenvaihdon tuloksena Boisbaudran esitti Ranskan tiedeakatemialle vuonna 1886 Yα:ksi nimetyn aineen uudelleennimeämistä gadoliniumiksi ja kemialliseksi lyhenteeksi Gd.
Gudaf Tsegay
Gudaf Tsegay Desta (s. 23. tammikuuta 1997) on etiopialainen keskimatkojen juoksija ja kestävyysjuoksija.
Tsegay karsiutui 1 500 metrin juoksun alkuerissä Sopotin sisäratojen MM-kilpailuissa 2014. Hän saavutti samalla matkalla hopeaa Eugenen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2014 ajalla 4.10,83. Hän juoksi 1 500 metrin sisäratojen alle 20-vuotiaiden maailmanennätyksen 4.01,81 Glasgow'ssa 20. helmikuuta 2016. Hän saavutti samana talvena pronssia Portlandin MM-hallikilpailujen 1 500 metrillä ajalla 4.05,71. Hän karsiutui Ro de Janeiron olympialaisissa 800 metrin alkuerissä ja Lontoon 2017 MM-kilpailuissa 1 500 metrin välierissä.
Tsegay saavutti Dohan MM-kilpailuissa 2019 pronssia 1 500 metrin juoksussa ennätyksellään 3.54,38. Helmikuussa 2021 Tsegay juoksi sisäratojen 1 500 metrin maailmanennätyksen 3.53,09. Hän paransi yli kahdella sekunnilla aikaisempaa Genzebe Dibaban hallussa ollutta ennätystä. Samana vuonna järjestetyissä Tokion olympialaisissa hän saavutti 5 000 metrillä pronssia ajalla 14.38,87. Hän voitti 1 500 metrin sisäratojen maailmanmestaruuden Belgradissa 2022 ajalla 3.57,19. Samana vuonna hän saavutti Eugenen MM-kilpailuissa 5 000 metrillä kultaa ajalla 14.46,29 ja 1 500 metrillä hopeaa ajalla 3.54,52.
Nashid
Nashidit (arab.: yksikkö نشيد našīd, monikko أناشيد anāšīd) ovat islamilaista vokaalimusiikkia, jota lauletaan joko rumpusoitinten säestämänä tai kokonaan ilman soittimia. Koska monet muslimioppineet pitävät musiikkia islamin vastaisena, ei oikeassa islamilaisessa nashidissa käytetä jousi-, puhallin- tai vaskisoittimia. Lauluäänen digitaalinen muokkaaminen kuitenkin usein sallitaan. Nashidit ovat suosittuja koko islamilaisessa maailmassa. Sanoitukset käsittelevät yleensä islamin historiaa ja uskomuksia.
Nashid-laulajien uusi sukupolvi on alkanut käyttää erilaisia soittimia vapaammin musiikissaan ja yhdistänyt pop-musiikkiin elementtejä vanhasta nashid-perinteestä. Tällaisia artisteja ovat mm. Cat Stevens ja Outlandish.
Lakimiesliiton Kustannus
thumb|Lakimiesliiton Kustannuksen logo vuodelta 2011. Lakimiesliiton Kustannus on perinteinen suomalainen juridisen kirjallisuuden kustantaja, joka perustettiin vuonna 1958.
Historia
Kirjojen kustantaminen on kuulunut Lakimiesliiton toimintaan jo vuodesta 1948, jolloin julkaistiin Viljo Linnin kirjoittama Kunnallisverotuksen opas. Lakimiesliiton hallituksen piirissä alettiin 1950-luvulla pohtia kustannustoiminnan laajentamista ja sen toteuttamiseksi tarpeellisen kustannusosakeyhtiön perustamista. Monien valmisteluvaiheiden jälkeen Lakimiesliiton Kustannus Oy perustettiin vuonna 1958.
1980-luvulla Lakimiesliitossa erotettiin kollektiivinen edunvalvonta ja taloudellinen toiminta toisistaan. Vuonna 1979 tehdyllä liiton hallituksen päätöksellä päätettiin painottaa Lakimiesliiton Kustannus Oy:n toimintaa liiketaloudelliseen suuntaan. Alun perinhän yhtiön tarkoituksena ei ollut liiketoiminta sanan varsinaisessa merkityksessä. Alkuperäisessä yhtiöjärjestyksessä todettiin, että yhtiö toimii aatteellisella pohjalla taloudellista etua tavoittelematta.
Vuoden 1983 alusta kustannusyhtiölle siirrettiin myös koulutuskeskuksen toiminta ja markkinointi. Vuoteen 1983 mennessä Lakimiesliiton perinteinen kustannus- ja koulutustoiminta oli kokonaisuudessaan keskitetty Suomen Lakimiesliiton Kustannus Oy:hyn.
Lakimiesliiton omistaman yhtiön liiketoiminta kehittyi voimakkaasti erityisesti 27. maaliskuuta 1986 jälkeen, jolloin nimi muuttui Kauppakaariyhtymäksi ja yhtymään liitettiin yritysostojen kautta muita yhtiöitä.
Kauppakaari Oyj yhdistyi osakevaihdolla vuonna 2000 Talentum Oyj:öön ja siitä tuli Talentumin tytäryhtiö. Samalla siirtyivät Talentumille määräaikaisella sopimuksella aputoiminimet ja tavaramerkit, ”Lakimiesliiton Koulutus” ja ”Lakimiesliiton Kustannus”. Kustannustoiminta oli tässä tilanteessa ulkoistettu kokonaan Lakimiesliiton ulkopuolelle. Ajan mittaan tämä ratkaisu kuitenkin alettiin kokea ongelmalliseksi etenkin jäsenpalvelun kannalta. Lakimiesliitossa alettiin etsiä muita vaihtoehtoja ja ratkaisuksi löytyikin yhteistyö toisen jäsenpalveluja omakustannushintaan tuottavan järjestön kanssa.
Waterloon metroasema
Waterloon metroasema [] on metroasema Bakerloo-, Jubilee-, Northern- ja Waterloo & City -linjoilla. Se sijaitsee Waterloon rautatieaseman läheisyydessä. Asema oli koko Lontoon metrojärjestelmän toiseksi käytetyin.
Lakimiesliiton Kustannus
Nykytila
Suomen Lakimiesliiton aputoiminimet ja tavaramerkit ”Lakimiesliiton Koulutus” ja ”Lakimiesliiton Kustannus” siirtyvät pitkäaikaisella sopimuksella Helsingin seudun kauppakamarille 1. tammikuuta 2009.
Waterloon metroasema
Asemalla on 23 liukuportaat, enemmän kuin millään muulla Lontoon metroasemalla.
Lakimiesliiton Kustannus
Nykytila
Lakimiesliiton Kustannus on nykyään aktiivinen ja näkyvä juridiikkaan keskittyvä ammattikirjallisuuden kustantaja, joka julkaisee vuosittain kymmeniä teoksia yhteistyössä Lakimiesliiton kanssa. Kirjoja kustannetaan kaikilta oikeudenaloilta ja myös väitöskirjat kuuluvat Lakimiesliiton Kustannuksen kustannusohjelmaan. Teoksia myydään kirjakauppojen lisäksi verkkokaupassa sekä osoitteessa Kalevankatu 12, Helsinki, sijaitsevassa kustantajan kirjamyymälässä.
Waterloon metroasema
Historia
Metroaseman avasi 8. elokuuta 1898 Waterloo & City Railway. Vuosien aikana asemaan on liitetty monia muitakin linjoja.
Asumakartano
Asumakartano tarkoitti aiemmin aatelisen omistamaa veroista vapautettua säteritilaa ja erityisesti tilan asuinrakennusta. Säterin omistajalla oli velvollisuus ylläpitää asuinrakennusta säterivapauden menettämisen uhalla. Asuinrakennuksen tuli lisäksi olla omistajansa yhteiskunnallisen aseman ja arvon mukainen.
Vetelin lukio
Vetelin lukio on Vetelin keskustassa sijaitseva toisen asteen oppilaitos.
Historiaa
Veteliin ryhdyttiin perustamaan oppikoulua jo 1930-luvun jälkipuoliskolla, koska lähin oppikoulu oli Kokkolassa. Vetelin yhteiskoulun kannatusyhdistys perustettiin 25. heinäkuuta 1937, ja koulusta suunniteltiin kolmiluokkaista. Kouluun saatiin valtioneuvoston lupa vasta vuonna 1945, kun suojeluskunnat oli määrätty lakkautettavaksi ja Vetelin suojeluskunnan omaisuus, mm. Suojala-niminen rakennus, päätettiin luovuttaa Vetelin kunnalle koulukäyttöön. Vuodenvaihteessa 1948–1949 koulun ylläpito-oikeus siirtyi kunnalta kannatusyhdistykselle.
Keväällä 1949 Vetelin oppikoulu sai oikeuden antaa keskikoulun päästötodistuksia, sillä koulusta oli tullut neliluokkainen.
Uusi koulutalo Kaskela rakennettiin vuosina 1955–1956 Suojalan viereen.
Kannatusyhdistys päätti vuonna 1955 anoa lukio-opetusoikeutta, ja oikeus myönnettiin vuonna 1956, vaikka kouluhallitus oli suhtautunut hankkeeseen nihkeästi. Ensimmäiset ylioppilaat – kaikkiaan 16 – valmistuivat keväällä 1959.
1960-luvun alussa alettiin suunnitella uutta koulurakennusta, mutta hanke venyi, ja uusi rakennus Tietola valmistui vasta joulukuussa 1966. Koulun ylläpito siirtyi kannatusyhdistykseltä Vetelin kunnalle vuonna 1967. Kannatusyhdistykselle oli kertynyt suuret velat.
Vetelissä siirryttiin peruskoulujärjestelmään elokuussa 1974, ja koulun nimi muuttui tuolloin Vetelin lukioksi; se oli kuitenkin vuoteen 1985 saakka osa kunnan koululaitosta. Oppilasmäärät olivat suurimmillaan 1970-luvun lopulla: syksyllä 1978 lukion 1. luokan aloitti 148 oppilasta. Kurssimuotoiseen opetukseen siirryttiin syksyllä 1982 ja luokattomaan lukio-opetukseen syksyllä 1995. Tietola-rakennus kunnostettiin vuosina 2002–2003. Vuonna 2006 lukion 50-vuotisjuhlien kunniaksi julkaistiin historiikki ja opiskelijamatrikkeli Koulutietä 50 vuotta: Vetelin lukio 1956–2006.
Tuusulan Rantatie
Historiallisen tieverkon osana
Nykyisen Rantatien paikalla on todennäköisesti ollut paikallinen tie jo ennen vuotta 1643, jolloin Tuusulan kirkko rakennettiin. Vuonna 1680 sen paikalle päätettiin Helsingin porvarien pyynnöstä rakentaa Hyrylästä Mäntsälään johtanut maantie, joka yhdisti toisiinsa vanhemmat, Helsingistä (alun perin Helsingin pitäjän kirkonkylästä ) Hyrylän kautta Hämeenlinnaan sekä Porvoosta Mäntsälän kautta Hollolaan johtaneet tiet. Tämä tie, joka tunnettiin myös Ohkolan maantienä, muodosti entistä suoremman liikenneyhteyden Helsingin ja Itä-Hämeen välille. Vanhin säilynyt kartta, johon tie on merkitty valmiina, on vuodelta 1693.
Kun Suomen tienumerointijärjestelmä vuonna 1938 otettiin käyttöön, Rantatiestä tuli osa valta­tietä 5, joka johti Helsingistä Lahden, Mikkelin, Kuopion ja Kuusamon kautta Kemi­järvelle. Jo samoihin aikoihin alettiin Hyrylän ja Järvenpään välille kuitenkin suunnitella uutta, suorempaa tietä. Uusi tie, hieman idempänä kulkeva Järvenpääntie, rakennettiinkin 1950-luvun lopulla ja valmistui vuonna 1959. . Samoihin aikoihin rakennettiin myös Keravan ja Järvenpään itä­puolitse kulkeva Lahdentie, jota pitkin valta­tie 5 siirrettiin kulkemaan. Täten Rantatie jäi sivutieksi, jolla nykyisin on paikallistienä tie­numero 11609, mutta tätä numeroa ei tien varrella ole merkitty opasteisiin.
Rantatie oli soratie vuosiin 1978–1979 saakka, jolloin se asfaltoitiin. Museo­tieksi Ranta­tie julistettiin vuonna 1982.
Rantatien jatkeeksi käsitetään nykyisin usein Kirkkotie, joka johtaa Tuusulan kirkonkylästä Tuusulanjoen ylittävälle Kosken­sillalle ja jonka varrella Tuusulan kirkko sijaitsee. Kirkkotiekin on ollut olemassa jo 1700-luvulla, mutta pohjoisinta osaansa lukuun ottamatta se ei ole koskaan ollut osa vanhaa päätietä, joka Hyrylän ja kirkonkylän välillä Hyökkälän kautta nykyisen Mahla­mäen­tien kohdalla.
Taiteilijayhteisö
Rantatien taiteilijayhteisön perusti Juhani Aho vuokratessaan keväällä 1897 nykyisestä Järvenpäästä Vårbackan talon. Rantatien varrella asuivat ja tekivät työtä muun muassa Pekka Halonen ja J. H. Erkko. Lisäksi sen läheisyydessä Järvenpään puolella, mutta alkujaan saman tien varrella, ovat asuneet Jean Sibelius, Eero Järnefelt ja Venny Soldan-Brofeldt.
Edellä mainittujen pysyvästi alueella asuneiden taiteilija­yhteisön jäsenten lisäksi Rantatien huviloissa asui ja vieraili lukuisa joukko kulttuuri­henkilöitä. Merkittävänä oleskelu­paikkana toimi muun muassa Syväranta, jonka 1900-luvun alku­vuosina omisti venäläinen nimineuvos K. K. Uschkoff. Hänen luonaan nähtiin usein venäläistä yläluokkaa sekä taiteilijoita, muun muassa kirjailija Maksim Gorki ja oopperalaulaja Fjodor Šaljapin. Myöhemmin huvila toimi suomalaisten sanomalehtimiesten lepokotina, jossa asustelivat muun muassa Eino Leino, Uuno Kailas, Olavi Paavolainen ja Einari Vuorela. Vuonna 1947 tulipalossa tuhoutumisen jälkeen uudelleen rakennetussa huvilassa toimii nykyisin Lottamuseo.
Syvärannan ja sen kanssa Rantatien vastakkaisella puolella sijaitsevan Onnelan historiat liittyvät läheisesti toisiinsa. 1920-luvulla Onnelassa pidettiin täysihoitolaa, jossa tulevaisuuttaan etsivien venäläisten emigranttien lisäksi asusti ja vieraili lukuisa joukko suomalaisia kulttuuri­henkilöitä. Nykyisin Onnela toimii Näkö­vammaisten Keskus­liiton loma- ja kurssikeskuksena.
Suomen lääketieteen isänä tunnetun arkkiatri Otto E. A. Hjeltin 1860-luvulla kesähuvilakseen rakennuttama ja 1881 talvi­asuttavaksi kunnostama Lepola sijaitsi Aholan ja Suvirannan välissä. Valtioneuvos E. N. Setälän omistukseen vuonna 1922 siirtyessään se sai nimen Toimela. Huvila tuhoutui tulipalossa kirjasto­siipeä lukuun ottamatta vuonna 1943.
Nykyisin Järvenpäässä sijaitsevat Ahola ja Ainola sekä Tuusulassa Rantatien varrella sijaitsevat Erkkola, Halosenniemi ja Syväranta ovat museoita. Rantatien etelä­päässä sijaitsee Krapin tila, joka toimii hotellina ja ravintolana.
Sotilaallisia kohteita
Rantatien varrella, Halosenniemen eteläpuolella on myös Puolustusvoimien käytössä oleva kasarmialue, joka tunnetaan Taistelukoulun alueena. Suojeluskuntajärjestö osti paikalla sijainneen vanhan huvilan vuonna 1921, minkä jälkeen siellä toimi Suojeluskuntain päällystökoulu vuoteen 1944 saakka. Myöhemmin Taistelukoulu toimi alueella vuosina 1949–1992, kunnes se muutettiin osaksi Maanpuolustuskorkeakoulua. Nykyään siellä toimii mm. Puolustusvoimien palvelukeskus, aiemmin Maanpuolustuskorkeakoulun Täydennyskoulutus- ja kehittämiskeskus, Etelä-Suomen sotilasläänin Itä-Uudenmaan aluetoimisto ja Maanpuolustuskoulutusyhdistyksen Uudenmaan piiritoimisto.
Gustave Comte
Gustave Comte (30. maaliskuuta 1874 Montreal, Kanada – 14. helmikuuta 1932 Montreal, Kanada) oli kanadalainen musiikkikriitikko ja -pedagogi sekä libretisti. Hän jätti oikeustieteelliset opintonsa kesken omistautukseen musiikki- ja teatterijournalismille, jota hän harjoitti useissa lehdissä Montrealissa ja Ottawassa. Hän opetti musiikin historiaa Montrealin konservatoriossa (Conservatoire de musique du Québec) vuodesta 1905. Hänen kirjoituksensa ovat arvokkaita tietolähteitä Montrealin muusikoista ja musiikkielämästä 1800-luvun lopusta 1930-luvun alkuun. Hän kirjoitti aktiivisesti vähemmän tunnetuista esiintyjistä ja säveltäjistä, jotka olisivat ansainneet hänen mielestään laajemman suosion, ja hän edisti musiikkia suosineiden salien ja teatterien rakentamista.
Comte kirjoitti joitain librettoja operetteihin, muun muassa Émiliano Renaud'n Sandwichiin. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Jean A. Duquetten tytär ja Calixa Lavalléen sisaruksen tytär Blanche Duquette.
Tom Chase
Tom Chase (s. 6. maaliskuuta 1965) on yhdysvaltalainen homopornonäyttelijä, joka on toiminut aikuisviihdealalla 1990-luvulta lähtien. Hän on työskennellyt Falcon Entertainmentille ja COLT Studio Groupille. Hän on esiintynyt pääasiassa top-rooleissa, mutta toisinaan myös bottomin ominaisuudessa. Chasen saamiin palkintoihin lukeutuu vuoden 1998 GayVN-palkinto "parhaasta seksikohtauksesta" Mike Bransonin kanssa elokuvassa California Kings. Hänet on myös otettu GayVN-palkintojen Hall of Fameen.
Kapeasalmi
Kapeasalmi (myös Kapiasalmi) on kylä ja rautatieasema Käkisalmen piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Kapeasalmi sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamassa Karjalassa ja se oli Suomelle kuuluessaan osa Käkisalmen maalaiskuntaa. Kapeasalmen rautatieasema sijaitsee Pietari–Hiitola-radalla.
Kapeasalmi sijaitsi Käkisalmen maalaiskunnan pohjoisosassa Vuoksen pohjoisessa laskuhaarassa olevan Käkisalmenselän pohjoisrannalla noin neljä kilometriä Käkisalmen kaupungista luoteeseen. Kapeasalmen kylä käsitti Uskinsaaren eteläosan, Suur- ja Pien Vasikkasaaren, joukon pienempiä saaria ja pienen osan mannerta Suotniemen kylän pohjoispuolelta. Kylään kuului myös pieni erillisalue Suotniemen ja Kaukolan Järvenpään kylien rajalta. Kapeasalmen naapurikyliä olivat pohjoisessa Kaukolan kuntaan kuuluneet Uskinsaari ja Takavesi nimisen Vuoksen lahden toisella puolella Variksela, idässä Käkisalmen kaupunki, etelässä Suotniemi ja lännessä Kaukolan puolella Hyypölä ja Järvennpää.
Väestö ja elinkeinot
Vuonna 1920 Kapeasalmessa oli 66 asukasta. Vuonna 1939 asukkaita oli puolestaan 64. Kapeasalmen vähäinen asutus oli keskittynyt kylän länsiosaan Uskinsaareen Hiitola–Pietari-radan eteläpuolelle. Ennen talvisotaa Kapeasalmi oli pääasiassa maatalousvaltainen kylä.
Historia
Talvisodan alussa kylästä evakuoitiin alaikäiset lapset äiteineen. Muu väestö evakuoitiin rauhan tultua, kun selvisi että Käkisalmen maalaiskunta kuului luovutettaviin alueisiin. Jatkosodan aikana asukkaita palasi koteihinsa, mutta uusi evakuointi oli edessä vuonna 1944.
Antti Sarkaranta
Antti Emil Sandberg, myöh. Sarkaranta oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli Saksassa sotilaskoulutuksensa saanut jääkäri ja viiden sodan veteraani.
Satoshi Tomiie
Satoshi Tomiie on japanilainen house-musiikin tuottaja ja DJ, joka on ollut aktiivisena 1980-luvun lopusta asti.
Historia
Satoshi Tomiien debyyttisingle oli nimeltään ‘Tears’, jonka hän tuotti vuonna 1989 yhdessä Chicagolaisen houselegendan Frankie Knucklesin kanssa. Se oli klubihitti, ja sitä pidetään yhä merkittävänä tapahtumana housemusiikissa.
Antti Sarkaranta
Perhetausta
Sandbergin vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Sandberg ja Hilda Karoliina Sandberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1925 Aune Maria Taavettilan kanssa.
Ashkan Dejagah
Seyed Ashkan Dejagah (s. 5. heinäkuuta 1986 Teheran) on iranilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja tai laituri. Hän on vuodesta 2012 lähtien edustanut englantilaista Fulhamia.
Antti Sarkaranta
Opinnot
Sandberg kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti keskikoulukurssin Iin yhteiskoulussa vuonna 1930. Hän kävi suojeluskuntaupseerikurssin vuonna 1923 ja taktiikan soveltamiskurssin vuonna 1926 Suojeluskuntain päällystökoulussa sekä suoritti reserviupseeritutkinnon Haminassa vuonna 1928.
Satoshi Tomiie
Historia
Hän oli konserttikiertueella 1990-luvun alussa mm.Yellow Magic Orchestrasta tutun Ryuichi Sakamoton kanssa, jolloin hän soitti kosketinsoittimia.
Taitojensa vuoksi hän pääsi myös remiksaamaan suosittujen artistien kuten U2:n, Mariah Careyn, Photekin, Simply Redin ja David Bowien kappaleita.
Ashkan Dejagah
Ura
Dejagah muutti perheineen Teheranista Berliiniin Saksaan yksivuotiaana, ja sai Saksan kansalaisuuden 16-vuotiaana. Hän debytoi Hertha BSC:n ykkösjoukkueessa 18-vuotiaana, seurahistorian nuorimpana pelaajana.
Dejagah siirtyi Saksasta Englantiin Fulhamin joukkueeseen kesän 2012 siirtoikkunan viimeisenä päivänä, arviolta 2,5 miljoonan euron siirtosummalla. Seuran fanit valitsivat hänet kauden 2013–2014 Fulhamin parhaaksi pelaajaksi, mutta Dejagahin hyvistä esityksistä huolimatta joukkue putosi Valioliigasta.
Maajoukkueura
Ikäkausimaajoukkueissa Dejagah edusti Saksaa, huippuhetkenä alle 21-vuotiaiden Euroopan mestaruus vuoden 2009 EM-lopputurnauksessa. Dejagah teki turnauksessa yhden maalin, alkulohko-ottelussa Suomea vastaan.
A-maajoukkuetasolla Dejagah päätti lopulta edustaa synnyinmaataan Irania. Hänet valittiin Iranin joukkueeseen vuoden 2014 maailmanmestaruuskilpailuihin.
Antti Sarkaranta
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoonan 2. komppania. Sandberg työskenteli maanviljelijänä kotitalossaan Kortesjärvellä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 29. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella.
Suoman sisällissota
Sandberg saapui Suomeen (Vaasaan) jääkärien pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä. Hänet komennettiin Valkoiseen armeijaan joukkueen varajohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella sekä Aittolahdessa, Lyykylässä, Mannikkalassa ja Talissa. Näissä taisteluissa hän haavoittui lievästi Mannikkalassa.
Sisällissodan jälkeinen aika
Sandberg palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Toimi koulutusaliupseerina 6. komppaniassa. Armeijasta hän erosi 16. helmikuuta 1919 ja astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja sijoitettiin paikallispäälliköksi Keuruun suojeluskuntaan 16. heinäkuuta 1919 alkaen. Keuruulta hänet siirrettiin Jyväskylän suojeluskuntapiirin 5. alueen päälliköksi 1. heinäkuuta 1921 ja IX alueen päälliköksi 1. helmikuuta 1933. Suojeluskunnasta hän erosi 31. heinäkuuta 1933. Sarkaranta liittyi 14. joulukuuta 1921 Itä-Karjalan retkikuntaan, missä hän toimi Metsäsissirykmentin hiihtopataljoonan 1. komppanian päällikkönä. Hän otti osaa retkikunnalla taisteluihin muun muassa Tiiksjärvellä, Rukajärvellä ja Kiimasjärvellä. Retkikunnasta hän erosi 25. helmikuuta 1922 ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä Keuruulla ja oli sen ohella Keuruun suojeluskunnan esikunnan jäsen ja kyläpäällikkö. Sandberg vaihtoi sukunimensä Sarkarannaksi vuonna 1935.
Talvi- ja jatkosota
Sarkaranta osallistui talvisotaan konekiväärikomppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 21:ssä ja osallistui taisteluihin Taipaleella. Välirauhan aikana hän jatkoi samassa tehtävässä, kunnes jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin konekiväärikomppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 48:n III pataljoonaan. Hän otti osaa jatkosodan taisteluihin Vaskikummulla, Oinaanvaaralla, Pajasyrjässä, Korteelassa, Nivalla, Möklahdella, Palanutmäellä, Salokylässä, Vuottaalla, Kauksamossa, Ohtalla ja Aleksandrovkassa. Sotien jälkeen hän palasi Keuruun Asuntaan viljelemään maatilaansa. Hänet haudattiin Keuruulle.
Chants Polyphoniques d'Albanie
Chants Polyphoniques d'Albanie on Ensemble Tiranan 6. helmikuuta 1998 julkaistu albumi.
Margaret Kipkemboi
Margaret Chelimo Kipkemboi (s. 9. helmikuuta 1993) on kenialainen kestävyysjuoksija.
Kipkemboi karsiutui 800 metrin juoksun alkuerissä Bressanonen alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2009. Hän sijoittui 13:nneksi Guiyangin maastojuoksun MM-kilpailuissa 2015. Joukkuekilpailussa hänen suoritustaan ei laskettu Kenian hopeajoukkueen pisteisiin. Hän voitti samana vuonna Brazzavillen Afrikan kisoissa kultaa 5 000 metrillä ajalla 15.30,15. Durbanin Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2016 hän saavutti 5 000 metrillä hopeaa ajalla 15.07,56. Hän sijoittui samalla matkalla viidenneksi Lontoon MM-kilpailuissa 2017.
Kipkemboi saavutti hopeaa maastojuoksun Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2018. Gold Coastin Kansainyhteisön kisoissa hän sijoittui 5 000 metrillä niin ikään toiseksi ajalla 15.15,28. Hän saavutti samalla matkalla hopeaa Dohan MM-kilpailuissa 2019 ajalla 14.27,49. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän saavutti 10 000 metrillä pronssia ennätysajallaan 30.10,07 ja sijoittui 5 000 metrillä neljänneksi.
William Jokinen
William Matias Jokinen (25. helmikuuta 1889 Peräseinäjoki – 10. marraskuuta 1958 Porvoo) oli suomalainen Vapaakirkon saarnaaja ja sisälähetystyöntekijä sekä kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkiä Martti Taivalkoski.
Perhe
Jokisen vanhemmat olivat maanviljelijä Valentin Mäkirinta, myöh. Jokinen, ja Sanna Jokinen, o.s. Vainionpää. He avioituivat vuonna 1885.
Jokiset ostivat raivaamattoman korpitilan kauniilta paikalta Peräseinäjoen ja Jalasjärven rajalta. Työntäyteinen aika alkoi. Nousi rakennus toisensa jälkeen, peltomaata raivattiin. Uudistila vaati melkoisia varoja. Sitten isän piti mennä sotapalvelukseen Alavudelle. Velkasitoumuksia ei pystytty maksamaan. Silloin isä päätti lähteä Amerikkaan tarkoituksenaan ansaita tarvittavia varat velkojen maksuun. Uhkarohkeitten seikkailujen jälkeen – sotapalvelus oli kesken, oli saatava passi – isä saapui Yhdysvaltoihin.
Kotiin jäivät vaimo Sanna ja perheeseen syntyneet kolme poikaa: Urho Johannes, Eeli Valentin ja William Matias. Äiti oli lukenut lähetyssaarnaaja William Careyn elämäntyöstä Intiassa. Hän toivoi ja anoi hartaasti Herralta, että pojastaan tulisi sanajulistaja. Jumalan kanssa tekemänsä liiton merkiksi hän antoi nuorimmalleen lähetyssaarnaajan nimen.
Toivo saada hyödyntää isän Amerikan ansioita petti. Tuli onnettomuuksia. Muutaman Amerikka-vuoden jälkeen Bessemerin kaivoksilla Michiganissa työskennellyt perheen isä kuoli vuonna 1894 loukkaannuttuaan vakavasti rautakaivoksessa. Tieto isä-Valentinin kuolemasta levisi velkojille Peräseinäjoella. Nämä ottivat oikeudettomasti Jokisen omaisuutta. Kuka otti hevosen, ketkä lehmät, ketkä muuta tavaraa. Jokainen otti mitä, halusi. Perhe joutui muuttamaan. He aluksi asuivat useassa paikassa, mutta myöhemmin Rauhalan isäntä tuli jonkin ajan perästä uskoon ja rakennutti mailleen Jokisille pienen rakennuksen, Ilolaakson. Velkamiehet olivat jakaneet Jokisen tilan pellot ja rakennukset.
Sadan vuoden yksinäisyys (Leevi and the Leavingsin single)
Sadan vuoden yksinäisyys on Leevi and the Leavingsin ensimmäinen kaksoissingle vuodelta 1978. Se sisältää kappaleet ”Elämänmeno”, ”Kissanpentu”, ”1963 – viisitoista vuotta myöhemmin” ja ”Illan viimeinen tango”.
William Jokinen
Perhe
Ennen aviota Sanna Jokinen toimi Peräseinäjoella perustetun kiertokoulun opettajana, oli jo tyttösenä isänsä mukana rakentamassa nälkävuosien aikana hätäaputöinä toteutettua ”tokerotietä” sekä Homppuojaa kaivettaessa suo-ojituksessa. Sieltä huonoista työskentelyoloista hän lienee saanut reumatismin alun, mikä vaikeutti hänen elämäänsä. Kun perhe joutui kotoaan lähtemään, tilapäistöiden palkka ei ollut riittävä perheelle. Leipä oli tiukassa. Ilolaksossa asuessaan äiti aloitti yksityisopetuksen. Välillä joku Sanna-äidin uskonystävistä kuuli sisäisen äänen: ”Vie ruokaa niille orvoille, heillä on suuri nälkä eikä mitään syötävää.” Kolme poikaa polvistuivat ja kiittivät Jumalaa rukouksensa kuulemisesta. Perheen lapset Urho, Eeli ja William Jokinen joutuivat aluksi kerjäämäänkin. Perheen äiti oli jossakin vaiheessa päässyt elämään uskossa ja toimi Vapaan Lähetyksen puhujana, kirjojen myyjänä sekä sielunhoitajana. Myöhemmin Eeli ja William myivät hengellisiä kirjoja ja itse tekemiään puuveistoksia. Varsinkin rautalangan päässä olevat linnut olivat suosittuja. Jos pyrstöstä painoi ja päästi irti, linnut nokkivat. Jos pyrstöstä painoi ja päästi irti, linnut nokkivat. Jos kirjat jossakin eivät menneet kaupaksi, Eeli keksi vaihtokaupan: kirjaa vastaan ruokaa talosta. Näinkin saatiin perheelle elantoa.
Sadan vuoden yksinäisyys (Leevi and the Leavingsin single)
Vastaanotto
Nuorgam-verkkomedian Leevi and the Leavings top 40 -listauksessa kaksoissinglen kappale ”Elämänmeno” pääsi 29. sijalle. Toimittaja Santtu Reinikaisen mukaan kaksoissinglen kappaleiden tyylissä oli vielä ”rock’n’roll-pastissia, hakua ja tyhjäkäyntiä”, mitä hän piti kummallisena, sillä aiemmin samana vuonna julkaistu ”Mitä kuuluu, Marja-Leena?” oli Reinikaisen mukaan ”täyteläisen leevistinen”. Kaksoissinglen ”Elämänmeno”-kappale on hänen mukaansa ”siitä erikoinen Leevi-kappale, että siinä keinahdetaan normaalia vahvemmin suomalaisen huoltiskasettimusiikin puolelle”.
William Jokinen
Perhe
Kasvavat pojat keksivät kaikennäköistä, jolloin äiti turvautui ruumiilliseen kuritukseen. Kuitenkin myöhemmin hänen asenteensa muuttui ja hän puhui lempeästi ja pyysi, että Herra muuttaisi poikien sydämen. Se auttoi.
Suhde esirukoilevaan äitiin oli läheinen äidin elinajan. Sanna Jokisen vaellus päättyi 1.6.1924.
William ja Sanna Jokisen kotipaikaksi tuli Janakkalan Turenki kesäkuussa 1917. Miksi Turenkiin? Sieltä oli helppoa matkustaa eri puolille Suomea sekä paikka oli lähellä Hämeenlinnaa. Olihan Hämeenlinnassa puhelinvirkailija Maria Helena (Maija) Hildén. Muutama kuukausi muuton jälkeen William ja Maria Helena vihittiin. Perheeseen syntyivät lapset Ensio Johannes ja Ester. Ylioppilasnuorukainen Ensio Johannes (Jukka) katosi jatkosodan aikana vuonna 1941. Epätietoisuus Jukan kohtalosta ahdisti perhettä. Isä yritti kaikin keinoin saada selville, miten on käynyt. Lievää toivetta piti yllä ajatus, että Jukka on vangittu. Kuitenkin Jukan ruumis löydettiin ja hautajaiset pidettiin syyskuun 20. päivänä 1942. Suru vaikutti suuresti Williamin terveydentilaan.
Työssä
William Jokinen oli aluksi mukana työväenliikkeessä. Vuonna 1906 Eeli-veli tuli uskoon ja saman vuoden lopulla myös William. He aloittelivat sananjulistusta Etelä-Pohjanmaalla. Eeli kävi Tampereella Vapaan Lähetyksen saarnaajakoulun. William seurasi Eelin jalanjälkiä vuonna 1909. Kuitenkin väärinkäsityksen vuoksi William keskeytti opinnot syyslukukauden lopussa. Eeli ja William Jokinen pitivät herätyskokouksia aluksi Etelä-Pohjanmaalla. Erityisesti Kauhava, Lapua ja Jalasjärvi joutuivat herätyksen piiriin.
Veljesten kaupunkikausi oli vuosina 1911 – 1920. Tällöin kymmenkunta Suomen suurinta kaupunkia tuli evankelioinnin kohteeksi. Kulkuyhteyksien helpottamiseksi saarnaajaveljekset ostivat Nurmon Kouran pysäkiltä pienen mökin, jonne äiti ja saarnaajaveljekset muuttivat. Tällöin Peräseinäjoelta kolmen peninkulman matka asemalle jäi pois. Urhosta oli tullut maanviljelijä ja hän asui vaimonsa kotitilalla. Vuonna 1911 Eeli ja William pitivät ensimmäiset kuukausia kestäneet kaupunkiherätyskokouksensa Oulussa, Kuopiossa, Mikkelissä ja Helsingissä. Paikkakunnilla pidettiin monta kymmentä kokousta, Helsingissä oli kymmenen viikon herätyskokoussarja. Vuonna 1912 olivat vuorossa Hämeenlinna, Lahti, Viipuri ja Jyväskylä. Vuonna 1913 oli Tampereella kymmenen viikon kokoussarja. Alkanut maailmansota haittasi kokousten pitämistä. Kuitenkin tällöin mm. Kotka, Helsinki ja Pori olivat kokouskaupunkeina.
Tiiviiseen työhön menivät voimavarat. Niinpä veljekset olivat kesällä 1912 Kirvun luonnonparantolassa toipumassa. Seuraavana kesänä taas tiiviin työkauden jälkeen piti voimia palautella. Tällöin he olivat Ruotsissa Djursätran kylpylaitoksessa.
Mainittakoon Christian Endeavour-järjestön konferenssi kesällä 1912 Oslossa. Huippukohdaksi tuli, kun kuningas Haakon VII puolisoineen ja poika Olav ottivat vastaan 600 konferenssiin osallistujaa aterialle ja seurustelemaan. Jokisen veljekset olivat mukana ikimuistoisessa tapahtumassa.
Herätyskokouksia pidettiin sitten useissa Suomen kaupungeissa. Vapaan Lähetyksen, myöhemmin Vapaakirkon työtovereista mainittakoon Jokisten veljesten historiassa äiti Sanna Jokinen, Oskari Jalkio, Vilho Rantanen ja Hilja Aaltonen. Mikkelin nuorisokokouksesta tuli käänteentekevä Eelis Gulinille, tulevalle Tampereen piispalle. Eeli ja William Jokinen pitivät herätyskokoustaan. Gulin totesi siitä illasta ”Annoin itseni Jumalalle”. Eeli ja William Jokinen saivat olla välikappaleina. Samassa kokouksessa oli mukana myös tuleva arkkipiispa Ilmari Salomies. Toinen tuleva arkkipiispa Aleksi Lehtonen ja Jokisen veljekset pitivät yhteisiä nuorisojuhlia Jyväskylän seminaarilla vuonna 1913. Elinikäinen ystävyys tulikin Lehtosen ja veljesten välille.
Kansainvälinen kausi alkoi vuonna 1920. Jokiset kävivät evankelioimassa Virossa ja Skandinaviassa. Yhdysvalloissa he olivat vuonna 1922. Kahdeksan kuukautta kestänyt työjakso eri puolilla Amerikkaa oli rasittavan työntäyteinen. Vuonna 1926 oli voimallinen kokoussarja Helsingissä. Veljekset jatkoivat kokoussarjojaan 1930-luvulla ja jossakin määrin myöhemminkin.
Kesällä 1925 Jokisen veljekset tekivät uuden aluevaltauksen. He hankkivat suuren yli 1000 henkilöä vetävän kokousteltan. Siitä tuli suurmenestys - tosin vastustajat nimittivät sitä "Jokisen veljesten sirkukseksi". Isossakyrössä, Tampereella ja Mikkelissä pidettiin ensimmäiset telttakokoukset, joita mainostettiin tehokkaasti edeltä käsin. Mikkelissä puhujia oli eri hengellisistä piireistä. Jokisten kokouksissa oli myös tunnusomaista käden nostaminen uskonratkaisun merkiksi. William Jokinen oli evankelioimistyössä vuodesta 1910 alkaen. Hän teki opinto- ja puhujamatkoja Yhdysvaltoihin (1922, 1930 – 1931), Pariisiin Ranskaan 1930, Englantiin 1922, Viroon 1921 sekä eri Skandinavian maihin useaan eri otteeseen.
Christan Endeavor, CE –järjestö
Francis E. Clark perusti vuonna 1881 Yhdysvaltojen Willistonissa ensimmäisen CE-yhdistyksen. Siihen liittyi 50 henkilöä. Vuonna 1914 maailmanlaajuisesti jäseniä oli 5 000 000. Järjestön ilmettä kuvasi mm. ”Ratkaisukristillisyys” ja ”Kristus ja seurakunta”. Paljon painoa pantiin rukoukselle ja Raamatun säännölliselle lukemiselle. Vuonna 1916 Jokisen veljeksistä tuli Nuorten kristittyjen Liiton (CE) matkasihteereitä. William Jokinen toimi CE:n ensimmäisenä matkasihteerinä ja puhujana sekä järjestön hallituksen jäsenenä 1916 – 1945. Vuonna 1947 CE-liitto ja Varhaisnuorisoliitto lakkautettiin. Tilalle perustettiin Suomen Vapaakirkon Nuoret.
CE-yhdistyksen jäsenlupaus oli tällainen:
''”Uskoen, että Herra Jeesus Kristus antaa voimaa, lupaan Hänelle koettaa tehdä, mitä Hän tahtoo minun tekevän, että säännöllisesti rukoilen ja luen Raamattua joka päivä, ja kannatan omaa seurakuntaani kaikella tavalla, varsinkin käymällä sen viikko- ja sunnuntaikokouksissa, ellei minulla ole joku sellainen este, jonka voin omantuntoni hyväksymänä esittää Vapahtajalleni, ja tietoni mukaan tahdon elää kristillistä elämää. Varsinaisena jäsenenä lupaan olla uskollinen kaikille velvollisuuksilleni, olla läsnä ja ottaa osaa muullakin tavoin kuin vain lauluun, jokaiseen nuorten kristittyjen yhdistyksen kokoukseen, jollei minua estä joku syy, jonka voin omantuntoni. hyväksymänä esittää Herralleni ja Mestarilleni. Jos minun täytyy olla poissa kuukauden pyhityskokouksesta, tahdon, mikäli mahdollista, lähettää ainakin raamatunlauseen luettavaksi vastauksena nimeäni huudettaessa.”''
Julkaisuista
Puhujamatkoilla Jokisen veljekset huomasivat hengellisten kirjojen arvon. Juhlavieraille olisi merkityksellistä saada kotiin hyvä kirja, joka hyödyttäisi elämän taisteluissa. William julkaisi ensimmäisen kirjansa vuonna 1919. Vuoteen 1932 mennessä WSOY julkaisi kuusi Williamin kirjaa. Sisällöt koskettelivat uskonnollisia tutkisteluja ja muistelmia, uskonnollisia puheita, oli kirjanen kiusatuille ja kärsiville, voimakas herätysromaani, lohdun sanoja sekä hiljaisten hetkien lauluja. Oman elämänsä suurina ahdistuksen vuosina William kirjoitti kirjat ”Mitä tämän jälkeen” ja ”Kuoleman porttien takana”. Viimeisin kirja oli ”Näky”, josta ilmestyi kuusi painosta. Tuottelias kirjailija William Jokinen julkaisi nelisenkymmentä kirjaa. Runoilija William Jokisen tuotantoa on myös sävelletty.
Arviointia
Alussa kuvattu kodin lähtökohtatilanne Jokisen veljeksillä ulkoisesti oli huono. Kuitenkin rakastava, uskoon tullut äiti piti hyvää huolta pojistaan. Näistä lähtökohdista lähteneinä hengellisen heräämisen jälkeen pojista tuli aloitekykyisiä, kutsumustietoisia evankelistoja. Ajateltakoon esimerkiksi kaupunkievankelioinnissa kaupunkien suurimpien tilojen vuokraamisia herätyskokouksia varten sekä telttatoiminnan aloittamista. Kokoustoimintaan suhtauduttiin kriittisesti tai sitä ihasteltiin. Kouluneuvos S. Salmensaaren sana pätee herätyksiin nähden: ”Kun puhutaan herätyksistä ja niiden tuloksista, niin luetellaan vain kääntyneiden lukumäärä, jopa vain se, kuinka moni nosti kätensä kokouksissa Syrjään vetäytyneistä ja luopiosta ei tehdä lukua.” Jokisen veljestenkin tulokset näyttävät suurilta. Sivuun jääneitäkin oli paljon. Tätä arvosteltiin. Tiukimmat arvostelivat Vapaakirkon jäsenmäärän kasvun kannalta. Tulokset näyttävät kuivuneen. CE-liiton tilastot eivät ole myöskään rohkaisevat.
Toisensuuntainen on arvio, jolloin tilastot on syytä jättää sivuun. Veljesten herätys nosti Vapaan Lähetyksen kuolleesta tilasta. Uusi aika koitti. Silti ratkaisun tehneistä moni jäi varsin pian pois. Seurakuntatoiminnoissa ei ehkä ollut vastaavaa latausta kuin veljeksillä. Ehkä vanhemmilla seurakuntalaisilla oli ennakkoluuloja ja jäykkyyttä. Eeli ja William Jokisen kokouksista sai alkunsa CE-nuorisoliike, johon vuonna 1914 kuului 130 jäsentä ja, joka eli kukoistusaikaansa 1920-luvulla. Seurakunnan jäsenmäärää se ei suurestikaan kasvattanut, koska liikkeeseen kuuluminen ei edellyttänyt seurakuntaan kuulumista. Sen sijaan seurakunnan työhön sillä oli suuresti virvoittava vaikutus. CE:n valinta lienee kuitenkin ollut huono ratkaisu; se ei pystynyt korvaamaan seurakuntaa. Mutta tuli toki uutta: into herätystyöhön, uusia työntekijöitä. Useat Vapaakirkon saarnaajat olivat tulleet kääntymykseen tai kosketuksiin evankeliumin kanssa veljesten kokouksissa. CE oli nuorten liitto, josta aikuistuneet jäsenet siirtyivät eri seurakuntiin. Myös Vapaasta Lähetyksestä siirtyi näinä aikoina paljon jäseniä muihin yhdyskuntiin. Myöhemmin entisiä CE:läisiä siirtyi Vapaakirkkoon. Se luultavasti lisäsi jäseniä. Niinpä ehtoolliselle oikeutetuilla mitattuna 1920 – 1940 jäsenmäärä kaksinkertaistui. Oleellisimmin vaikuttivat uudet herätykset Vapaakirkon omilla kentillä.
Annemarieke van Rumpt
Annemarieke van Rumpt (s. 29. huhtikuuta 1980) on alankomaalainen soutaja. Hän saavutti kahdeksikossa olympiahopeaa Pekingissä 2008 ja olympiapronssia Ateenassa 2004. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän saavutti hopeaa perämiehettömässä nelosessa Milanossa 2003 ja pronssia kahdeksikossa Gifussa 2005.
Automotodrom Grobnik
Automotodrom Grobnik on vuonna 1978 avattu 4,168 kilometriä pitkä moottorirata, joka sijaitsee Rijekassa, Kroatiassa. Radalla ajettiin vuodet 1978-1990 MotoGP -sarjaa. Vuonna 2020 radalla ajettiin NASCAR Whelen Euro Series -autokilpailuja.
Turska
Turska (Gadus morhua) on Pohjois-Atlantin kalastuksessa perinteisesti tärkeimpiä saaliskaloja niin Euroopassa kuin Pohjois-Amerikassakin. Turska elää myös Itämeressä, mutta sen esiintyminen Suomen rannikolla on ajoittaista.
Ulkonäkö ja koko
Muiden turskien heimon (Gadidae) lajien tapaan turskalla on kolme selkäevää ja kaksi peräevää. Väriltään se on vihertävän tai ruskehtavan harmaa, mutta joissain ympäristöissä myös punertava; vatsa on valkoinen. Kylkiviiva on selvästi erottuva, vaalea, ruumiin etuosassa ylös kaartuva. Pää on suuri, ja leuan alla on pieni mutta paksuhko viiksisäie.
pienoiskuva|vasen|230px|Viiksisäie pienoiskuva|vasen|230px|Kolme selkäevää ja kaksi peräevää Suomen suurimmat turskat ovat olleet yli 30-kiloisia. Yleensä Suomessa tavattavien turskien paino on kuitenkin ollut 0,5–5 kg ja pituus alle 75 cm. Maailmanennätysturskat ovat kaksimetrisiä, 96-kiloisia ja 25-vuotiaita.
Ravinto ja elintavat
Turska liikkuu pohjan tuntumassa ulappavesillä, yleisimmin 100–200 metrin syvyydessä, mutta voi joskus myös siirtyä pelagiseksi ravinnon perässä tai lisääntymistarkoituksessa.
Turska on kaikkiruokainen. Enimmäkseen se syö suurehkoja äyriäisiä ja pieniä kaloja. Itämeren turskan pääravintoa on silakka. Turska on huomattavan nopeakasvuinen kala. Itämeressä 2-vuotias turska painaa puolisen kiloa, 5-vuotias jo 2–4 kiloa.
Levinneisyys ja kannat
Euroopassa turskan levinneisyys ulottuu Biskajanlahdelta Barentsinmerelle Karhusaaren ympäristöön asti ja Vienanmereen sekä Islannin vesille. Amerikassa turskaa esiintyy Pohjois-Carolinan Cape Hatterasista Quebecin pohjoisrannikon Ungvanlahdelle saakka ja Grönlannin rannikoilla. Turskan levinneisyys ulottuu Itämereen, mutta lisääntymistä tapahtuu vain eteläosassa.
Turska on jakautunut varsin selväpiirteisiin alueellisiin lisääntymiskantoihin. Tärkeimmät kannat Euroopassa ovat Norjan Barentsinmeren kanta ja Islannin kanta. Luoteis-Atlantilla Grönlannin ympäristön ja Newfoundlandin kannat ovat romahtaneet dramaattisesti 1900-luvun lopulla.
Itämeren turska
Itämeren turska käsittää kaksi jokseenkin erillistä kantaa. Läntinen kanta ulottuu Kattegatista Itämereen Bornholmin vesille saakka, itäinen kanta taas elää tästä itään ja pohjoiseen. Turskaa tavataan lähes koko Itämeressä, mutta lisääntymään se pystyy vain Itämeren suolaisimmissa osissa: mäti kelluu vain yli 10 promillen suolapitoisessa vedessä, ja tällaista vettä on vain syvänteissä ja aivan Tanskan salmien tuntumassa. Kutumenestys täälläkin vaihtelee ja on riippuvainen Tanskan salmista tulevasta happipitoisesta ja suolaisesta vedestä. Suurten suolapulssien jälkeen syntyvät voimakkaat vuosiluokat voivat levitä runsainakin myös Suomen rannikoille. Suomessa runsaat turskavuodet osuivat viimeksi 1980-luvun alkuun, jonka jälkeen laji on käynyt harvinaiseksi. Nyt kuitenkin turskakanta on elpynyt ja sitä tavataan jälleen Suomen vesillä eniten Saaristomerellä, eteläisellä Selkämerellä ja läntisellä Suomenlahdella.
Kalastus ja kantojen tila
pienoiskuva|250px|Maailman turskasaaliiden kehitys 1950–2002: Eurooppa (sininen), Luoteis-Atlantti (vihreä), kokonaissaalis (punainen). FAO:n tilasto. Turskaa pyydetään troolilla, pitkälläsiimalla, verkoilla mutta myös pilkkimällä eli juksaamalla.
Turska on tärkeimpiä kauppa- ja saaliskaloja Euroopassa, ja oli aiemmin myös Pohjois-Amerikassa. Pohjois-Amerikan turskakannat kuitenkin romahtivat dramaattisesti 1970-luvulla ja lähes katosivat 1990-luvulla. Turskan kokonaissaalis on vähentynyt 1960-luvun lähes kolmesta miljoonasta tonnista alle miljoonaan 2000-luvulla. Turskaa on alettu viime vuosia tuottaa myös kalanviljelyssä, mutta tuotanto 2010-luvulle tultaessa oli vasta noin 10 000 vuositonnia.
Itämeren kalastus
Itämeren turskasaalis oli huipussaan 1984 noin 500 000 tonnia mutta vuoteen 1992 se laski 73 000 tonniin. Itämeren kannan pienenemiseen ovat vaikuttaneet liikakalastus, vähentyneet suolapulssit Pohjanmerestä sekä rehevöityminen.
Vuonna 2010 suomalaisten ammattikalastajien turskasaalis Itämerestä oli noin 1 000 tonnia. Käytännössä koko saalis saatiin Etelä-Itämereltä.
Juksaaminen
pienoiskuva|Turskia myytävänä pienoiskuva|Turska. Syvissä vesissä asustavan turskan juksa on järeä, ainakin parin sadan gramman, mutta jopa yli kilon painoinen. Myös siiman järeyden tulee olla samaa tasoa, yksisäikeisenä (nailon) siimana ainakin millimetrin vahvaa ja mahdollisimman venymätöntä. Turska on verestettävä heti sen jälkeen kun se on saatu ylös, sillä sen veri on kitkerää ja pahanmakuista.
Turskan ravintokäytöstä
pienoiskuva|150px|Venäläinen säilyke, joka sisältää turskan maksaa. Lipeäkala on perinteisesti ollut turskaa, mutta nykyään molva on korvannut turskan Suomessa lipeäkalana. Turskan mätimunista valmistetaan mätitahnaa.
Portugalilaisen bacalhau à Brás -perinneruoan pääraaka-aine on suolattu turska.
Heliakkinen nousu
Heliakkinen nousu on tilanne, jossa taivaankappale, esimerkiksi tähti, nousee aamulla vähän ennen Aurinkoa niin, että sen voi havaita ennen kuin Aurinko valaisee taivaan. Taivaankappaleen heliakkisella nousulla viitataan ensimmäiseen päivään, jolloin kyseinen taivaankappale voidaan nähdä aamutaivaalla. Sitä edeltävinä aamuina Aurinko vielä nousi samanaikaisesti sen kanssa tai vain vähän myöhemmin, estäen sitä näkymästä. Muutos johtuu siitä, että Aurinko liikkuu tähtien suhteen itään noin asteen verran päivässä.
Kohteiden heliakkista nousua on käytetty vuodenaikojen ajoittamiseen monessa kulttuurissa. Esimerkiksi muinaiset egyptiläiset käyttivät Siriuksen heliakkista nousua merkkinä Niilin tulvien alkamista. Etelässä, jossa hämärä on hyvin lyhyt, tähdet näkyvät vielä juuri ennen auringonnousua. Suomessa heliakkista nousua on vaikea käyttää ilmiöiden ajoittamiseen, sillä hämärä kestää pitkään ja taivas vaalenee jo kauan ennen auringonnousua.
Krääsää
Krääsää on Kelpo Pojat -yhtyeen kolmas studioalbumi. Se julkaistiin
Kappaleet
M. Valtonen on tehnyt sävellykset ja T. Kontio sanoitukset, paitsi A5 ja B6 säv. & san. M. Valtonen sekä B4 säv. M. Valtonen, san. T. Kontio & M. Valtonen. Sovituksista vastaa esittävä yhtye eli nelikko Kannas – Mikkola – Roni – Valtonen. Kustantaja on PolyGram Finland Oy, paitsi A1, 2, 3, 6 ja B5 Bark Boat Music Oy.
Kokoonpano
Yhtyeen entinen jäsen Pauli Sivonen on ollut taustalaulajana Samuli Laihon ohella. Laiho on myös soittanut eri instrumentteja.
Savikoipiräikkä
Savikoipiräikkä (Rallina eurizonoides) on eteläaasialainen rantakana. Sen esiintymisalue ulottuu Pakistanista ja Intiasta eteläiseen Kiinaan, Kaakkois-Aasiaan, Filippiineille, Riukiusaarille ja Indonesiaan. Lajista tunnetaan seitsemän alalajia. Frédéric de Lafresnaye kuvaili lajin holotyypin mahdollisesti Filippiineiltä vuonna 1845. pienoiskuva|vasen|250px
Marlies Smulders
Marlies Smulders (s. 22. helmikuuta 1982) on alankomaalainen soutaja. Hän saavutti kahdeksikossa olympiahopeaa Pekingissä 2008 ja olympiapronssia Ateenassa 2004. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän kilpaili kahdeksikkoluokan lisäksi pariaironelossa ja perämiehettömässä kaksikossa mutta ei yltänyt kertaakaan A-finaaliin.
Tuomas Vanhala
Tuomas Vanhala (10. maaliskuuta 1872 Kymi – 10. elokuuta 1959 Kymi) oli suomalainen maanviljelijä ja kokoomuksen kansanedustaja.
Vanhalan vanhemmat olivat maanviljelijä Erik Vanhala ja Anna Tanelintytär. Hän kävi kansakoulun ja vuonna 1907 kansanopiston. Vanhala toimi maanviljelijänä Kymin pitäjässä. Hän oli myös useiden maaseutulehtien matka-asiamiehenä ja vuonna 1919 Uusi Suomi -lehden matkatarkastajana.
Vanhala oli kansanedustajana 1917–1919 ja 1922–1927 edustaen Viipurin läänin läntistä vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa. Vanhala oli Kymin kunnanvaltuuston jäsenenä ja kuului MTK:n valtuuskuntaan sekä Kieltolakiliiton johtokuntaan.
Tuomas Vanhala oli naimisissa vuodesta 1900 Aleksandra Lappalaisen kanssa.