cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Biohit
Omistus
Biohitin osakkeet jakautuvat A- ja B-sarjoihin. A-sarjan osakkeiden äänimäärä on 20 ääntä/osake ja B-sarjan 1 ääni/osake. Vain B-osakkeet ovat kaupankäynnin kohteena Helsingin pörssin Small cap -listalla Terveydenhuolto-ryhmässä.
Yrityksen suurimmat osakkeenomistajat ovat sen perustaja Osmo Suovaniemi, jolla on hallussaan noin 13 % osakkeista ja noin 56 % äänistä sekä kiinalainen Biohit Healthcare (Hefei) Co., Ltd. jolla on 33 % osakkeista ja 29,5 % äänistä (tilanne 31. maaliskuuta 2021).
Koivu
Koivu tarkoittaa seuraavia asioita:
Sukunimi
Koivu on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Katso myös
Aihepiiriin liittyvät myös seuraavat:
Republica (albumi)
Republica on englantilaisen alternative rock -yhtyeen Republican esikoisalbumi. Albumi julkaistiin alun perin Yhdysvalloissa RCA Recordsilla 30. heinäkuuta 1996, sen jälkeen Britanniassa 5. lokakuuta 1996 Deconstruction Recordsilla.
Republica oli kaupallinen menestys. Albumi sijoittui 4. sijalle Britannian albumilistalla. Yhdysvalloissa albumi sijoittui Billboard 200 -musiikkilistan sijalle 153.
Albumilta julkaistiin kolme singleä: ”Bloke” ja kaksi hittikappaletta, ”Ready to Go” sekä ”Drop Dead Gorgeous”.
Matti Wuori
Matti Ossian Wuori (15. heinäkuuta 1945 Helsinki – 15. lokakuuta 2005 Kirkkonummi) oli asianajaja, joka toimi vihreiden sitoutumattomana edustajana Euroopan parlamentissa 1999–2004.
Ura
Matti Wuori oli Euroopan parlamentin ihmisoikeusraportoija vuosina 2000–2001. Muutenkin ihmisoikeuskysymykset – ympäristökysymysten ohella – olivat Wuoren ominta alaa. Wuori suhtautui vihreiden muita Euroopan parlamentin jäseniä kriittisemmin moniin ulkopoliittisiin asioihin kuten esimerkiksi Euroopan unionin sotilaallisen yhteistyön lisäämiseen, jonka taustalla hän näki muun muassa aseteollisuuden intressejä. Hänen mukaansa länsimaailma on saattanut menettää perinteisen demokratian lopullisesti niin sanotun terrorismin vastaisen sodan alettua.
Matti Wuori valmistui oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1979 harjoitettuaan jo sitä ennen vuosia asianajoa eri tuomioistuimissa – oman toimiston hän oli perustanut jo 1971. Hänen ajamiinsa juttuihin kuuluivat varhaisina aikoina ns. yllytysoikeudenkäynnit: satoja ihmisiä syytettiin heidän yllytettyään kieltäytymään asevelvollisuudesta. Myös Persian šaahin vierailun yhteydessä pidetyn mielenosoituksen aiheuttamat syytteet työllistivät Wuorta.
Asianajajana Wuori sai julkisuutta avustaessaan Mikkelin panttivankidraaman jälkeen käynnistyneessä oikeudenkäynnissä kuolleen panttivangin veljeä sekä Irak-skandaalin yhteydessä tasavallan presidentin entistä neuvonantajaa Martti Mannista. Hän toimi myös sananvapausasioissa eri mediayhtiöiden ja toimittajien avustajana, mm. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimessa. Hänelle olivat läheisiä erityisesti ympäristönsuojelu- ja ihmisoikeustapaukset. Ilmaisunvapautta hän puolusti menestyksekkäästi aina Euroopan ihmisoikeustuomioistuinta myöten.
Wuori toimi kuolemaansa saakka Ihmisoikeusjuristit ry:n puheenjohtajana ja Suomen Asianajajaliiton oikeuspoliittisen valiokunnan jäsenenä.
Vuoden 2005 joulukuussa järjestetyn Big Brother -palkinnonjakotilaisuuden yhteydessä Electronic Frontier Finland myönsi Wuorelle positiivisen Winston Smith -tunnustuspalkinnon postuumisti "pitkäaikaisista ansioistaan yksityisyyden ja muiden perusoikeuksien edistämisessä".
Muuta
Wuorella oli pienet cameoroolit Aki Kaurismäen elokuvassa Mies vailla menneisyyttä (2002) ja Ville Mäkelän elokuvassa Lain ulkopuolella (1987) sekä Sakari Rimmisen elokuvassa Pilvilinna (1970) ja Pekka Mandartin elokuvassa Going to Kansas City (1998).
Boheemiuteen taipuvaisena ihmisenä asianajaja Wuori harrasti kuubalaisia sikareita, mallasviskejä ja omisti satoja solmioita.
Kapteeni Bloodin vaiheet
Kapteeni Bloodin vaiheet (Captain Blood, His Odyssey) on Rafael Sabatinin tunnetuimpia seikkailukertomuksia. Kirjan päähenkilö on lääkäri ja sotilas Peter Blood, joka syyttömänä tuomitaan maanpetturuudesta ja lähetetään orjaksi Barbadosille. Espanjalaisten hyökätessä kaupunkiin Peter Blood ja hänen orjatoverinsa onnistuvat pakenemaan kaappaamalla espanjalaisten laivan ja ryhtyvät merirosvoiksi.
Romaanin elokuvasovituksessa Kapteeni Blood (1935) nimiroolia näyttelee Errol Flynn.
Juoni
Peter Blood on irlantilainen lääkäri, joka vietettyään kymmenen vuotta kiertelevää elämää sotilaana on asettunut elämään kaikessa rauhassa. Eräänä yönä hänet kutsutaan hoitamaan haavoittunutta kapinallista, mutta hän joutuu vankeuteen yhdessä kapinallisten ja viattoman maatilanisännän kanssa. Hänet tuomitaan maanpetoksesta elinikäiseen orjuuteen brittiläiseen siirtokuntaan Barbadosin saarelle Karibialle.
Barbadosilla hänen lääkärintaitonsa hankkivat hänelle kuvernöörin suosion ja omistajansa eversti Bishopin veljentyttären huomion. Vaikka Arabella Bishop pitää Peter Bloodia tietyllä tavalla moukkana, hän tuntee tiettyä ihailua onnetonta lääkäriä kohtaan.
Espanjalaisten hyökätessä Barbadosin kimppuun Peter Blood orjatovereineen onnistuu pakenemaan ja valtaamaan heidän laivansa. Espanjalaisen komentajan sotkettua Bloodin suunnitelman etsiä turvaa hollantilaisesta siirtokunnasta, paenneet orjat päätyvät ranskalaisten hallitsemaan Tortugaan. Lopulta umpikujaan ajettuina he päättävät ryhtyä merirosvoiksi, koska heillä ei ole muita todellisia mahdollisuuksia selviytyä. Luontaisena johtajana ja ovelana taktikkona Peter Blood ryhtyy heidän kapteenikseen ansaiten taidoillaan nopeasti ikävää kuuluisuutta espanjalaisten keskuudessa.
Peter Blood ansaitsee myös mainetta sanansa mittaisena, mitä ei suinkaan voi sanoa niistä, jotka koettavat saada hänet liittolaisekseen. Luonteeltaan luottavaisena ja aina parasta ihmisluonnolta toivoen kapteeni Blood joutuu kerta toisensa jälkeen niin kutsuttujen liittolaistensa pettämäksi. Ainoa asia, jolle kapteeni Blood itse on täysin uskollinen, on muisto Arabella Bishopista ja toive siitä, että nainen ei ajattele häntä pahalla.
Tuntematta todellista uskollisuutta ketään kohtaan kapteeni Blood vaeltaa eri valtioiden palveluksessa osoittaakseen neiti Bishopille, ettei ole vain varas ja merirosvo, kuten nainen on väittänyt päin naamaa.
Sattumalta kapteeni Blood pelastaa pahasta vaarasta Jamaikan kuvernöörin, joka lähes suoralta kädeltä tarjoaa kapteenille kaapparikirjaa kuningas Williamin palveluksessa. Ensin Blood epäröi asettua uudelleen alttiiksi petetyksi joutumiselle, mutta saadessaan tietää vaaran uhkaavat Port Royalin kaupunkia, jossa Arabella Bishop juuri silloin asuu, hän ei näe muuta mahdollisuutta kuin rientää avuksi.
Kapteeni Bloodin osoitettua kykynsä taistelussa Jamaikan uudelle kuvernöörille hänelle ilmoitetaan, että hän on yhä velassa kotimaalleen rikoksistaan. Kapteeni loukkaantuu väitteestä mutta saa kuulla, että uudella kuvernöörillä on keino velan maksamiseen: hän aikoo nimittää kapteeni Bloodin varakuvernööriksi lähtiessään itse käymään sotaa ranskalaisia vastaan. Puoliksi pakotettuna Peter Blood hyväksyy varakuvernöörin aseman ja saa huomata saavansa siten lopulta Arabella Bishopin hyväksynnän ja myös naisen rakkauden.
Alexandre Tansman
thumb|right|Tansman ja hänen ensimmäinen vaimonsa Anna Eleonora Brociner
Vuosina 1927–8 Tansman järjesti ensimmäisen kiertueensa Yhdysvalloissa. Hän esitti siellä Koussevitzkyn ja Bostonin sinfoniaorkesterin kanssa toisen pianokonserttonsa, joka oli omistettu Charlie Chaplinille. Vuosina 1932–3 Tansman oli maailmankiertueella, jonka aikana hän muun muassa tapasi Mahatma Gandhin. Toisen maailmansodan alussa Tansman poistui Ranskasta Toscaninin, Chaplinin, Eugene Ormandyn ja Jascha Heifetzin perustaman komitean avustamana. Yhdysvalloissa Tansmanin teoksia esittivät johtavat orkesterit New Yorkissa, Clevelandissa, San Franciscossa, Minneapolisissa, Los Angelesissa, Saint Louisissa, Washingtonissa ja Cincinnatissa. Säveltäjä asui Los Angelesissa, ja Igor Stravinsky oli eräs hänen läheisimmistä ystävistään. Tämän yhteyden tuloksena syntyi merkittävä Stravinskya käsittelevä kirja.
Zenobia
Zenobia (Septimia Bat-Zabbai, joskus myös Xenobia) oli Palmyran sijaishallitsija vuosina 267/268–272. Virallisesti hän oli nuoren poikansa Vaballathuksen sijaishallitsija, mutta todellista valtaa käytti koko tämän valtakauden Zenobia. Zenobia soti Rooman valtakuntaa vastaan ja valtasi esimerkiksi Egyptin ja osan Vähä-Aasiaa, mutta kärsi lopulta tappion keisari Aurelianuksen johtamille roomalaisille. Vangiksi jäätyään Zenobia kuljetettiin Roomaan ja esiteltiin triumfissa. Zenobian kohtalosta on useita eri tarinoita, joista useimpien mukaan hän eli vielä triumfin jälkeenkin. Hän sai mahdollisesti talon keisarilta ja vietti loppuelämänsä Roomassa.
Tausta
thumb|vasen|Palmyran raunioita vuonna 2010. Kaupungin rauniot kuuluvat [[Unescon Maailmanperintöluetteloon. Syyrian sisällissodan aikana äärijärjestö Isis on hävittänyt sen säilyneitä raunioita. ]] Zenobian taustasta tiedetään vähän ja historialliset lähteet ovat keskenään ristiriitaisia. Zenobia lienee syntynyt vuoden 241 paikkeilla. Hänen perheensä oli todennäköisesti viimeistään tuolloin asettunut Palmyraan. Perhe kuului Palmyran yläluokkaan, ja he olivat rikkaita kauppiaita. Säilyneissä palmyralaisissa kaiverruksissa Zenobia mainitaan nimellä sptymy’btzby eli Septimia Bat-Zabbai (Septimia, Zabbain tytär). Zabbai saattaa nimenä viitata Zenobian vanhempaan tai ehkäpä johonkin hänen sukunsa esi-isistä. Yksi Zenobian luotetuista sotapäälliköistä myöhempien sotaretkien aikana oli myös nimeltään Zabbai, ja on mahdollista, että kyseessä oli itse asiassa Zenobian isä. Nimi Septimia on puolestaan johdettu Rooman keisari Septimius Severuksen nimestä. Septimius tunnettiin Palmyran tukijana ja nimet Septimia ja Septimius lienevät molemmat olleet yleisiä palmyralaisten joukossa. Jotkin kaiverrukset viittaavat Zenobian isän nimen olleen Antiokhos, mutta mainitun Antiokhoksen tarkempaa henkilöllisyyttä ei tunneta. Seleukidien ajoilta peräisin oleva nimi oli yleinen muualla Lähi-idässä, mutta suhteellisen harvinainen Palmyrassa.
800–900-luvuilla elänyt arabihistorioitsija al-Tabari kirjoitti Zenobian olleen ‘Amlaqi-heimon päällikkö ‘Amr Ibn Zaribin ja Zabibah-nimisen naisen tytär. Zenobia mainitaan tarinassa nimellä al-Zabba’. Hänen isänsä saa surmansa toista arabipäällikköä Jadhimahia vastaan käydyssä taistelussa, jonka jälkeen valtaan nousee al-Zabba’. Myöhemmin hän surmaa isänsä surmaajan otettuaan tämän vangiksi juottamalla tämän humalaan ja avaamalla tämän käden valtimot. Menetelmän oli tarkoitus olla mahdollisimman kivuton. Al-Tabarin tarina perustunee arabien kansanperinteeseen ja tarinan Zenobian innoittajana on mahdollisesti ollut useita eri henkilöitä. Tarinaa ei mainita kreikkalaisissa tai roomalaisissa lähteissä.
Palmyran kuningatar
thumb|Vuonna 271 lyöty kolikko kuvaa [[Aurelianus|Aurelianuksen ja Vaballathuksen eri kääntöpuolillaan.]] Zenobian aviopuoliso Odaenathus hallitsi Palmyraa Rooman valtakunnan alaisuudessa sotien sasanideja vastaan ja saavuttaen useita arvonimiä. Lähteet antavat tämän asemasta erilaisia mielikuvia, mutta hän oli vähintään nimellisesti kuolemaansa saakka Rooman valtakunnan alainen. Odaenathus murhattiin vuonna 267 tai 268, ja historialliset lähteet kertovat murhasta useita erilaisia tarinoita, joiden yksityiskohdissa vaihtelevat murhapaikka ja murhaaja. Historia Augustan mukaan murhasta oli vastuussa Odaenathuksen serkku Maeonius ja että surmansa sai myös Odaenathuksen poika Hairanes (Herodes). Historia Augustassa mainittiin myös, että Zenobian huhuttiin tehneen aiemmin salaliiton Maeoniuksen kanssa, koska Hairanes oli kruununperimysjärjestyksessä ennen Zenobian omaa poikaa Vaballathusta. Zenobian ei kuitenkaan sanota olleen suoraan sotkeutuneen miehensä murhaan. Tarinan muut versiot esittävät epäillyiksi muita henkilöitä.
Isänsä kuoleman jälkeen Zenobian poika Vaballathus nousi valtaistuimelle ilmeisesti ilman suurempia ongelmia. Vaballathus oli korkeintaan 10-vuotias, ja Zenobia toimi näin hänen sijaishallitsijanaan. Vaballathus jäi kokonaan äitinsä varjoon, ja historialliset lähteet puhuvat hänestä vain vähän. Tavallisten roomalaisten kuvernöörien asema ei ollut perinnöllinen, ja Zenobia lienee pitänyt Palmyran asemaa idässä erityisenä.
Miehensä kuolemaa seuranneiden parin vuoden aikana Zenobia pyrki vahvistamaan asemaansa ja yritti samalla olemaan suututtamatta Roomaa, jonka osa Palmyra edelleen oli. Palmyran kaksi suurinta uhkaa olivat arabien Tanukh-konfederatio ja sasanidien uusi hallitsija Hormizd I, joka käänsi jälleen valtakuntansa huomion länteen. Zenobia loi liittolaisuuksia aavikon heimojen kanssa, mikä vahvisti hänen sotilaallista asemaansa. Zenobia sai toimia rauhassa, kun Rooman uusi keisari Claudius Gothicus painiskeli samaan aikaan goottien aiheuttamien ongelmien kanssa. Claudius kuoli vuonna 270, ja hänen seuraajansa Quintillus murhattiin vielä samana vuonna. Quintillusta seurasi keisarina Aurelianus.
Zenobia alkoi vuonna 270 levittää valtaansa sotilaallisesti. Hän marssi joukkoineen Rooman Arabian provinssiin ja edelleen roomalaisten nimellä Arabia Felix tuntemalle alueelle, jossa hänen vastustajanaan oli arabien Tanukh-konfederatio. Vielä tuolloin Zenobia saattoi sanoa toimivansa Rooman valtakunnan puolesta rauhoittaessaan heimojen uhkaamaa rajaseutua, mutta tärkeämpi syy alueen valloitukselle oli sen yhteys Punaisellemerelle ja Niilin suistoon. Zenobian seuraava kohde olikin Egypti, joka oli tuolloin kuvernööri Tenagino Probuksen alaisuudessa suoraan osa Rooman valtakuntaa. Eteneminen Egyptiin merkitsi sodanjulistusta Roomalle. Vuoden 270 toisella puoliskolla Zenobia määräsi kenraalinsa Zabdasin etenemään Egyptiin 70 000:n sotilaan kanssa. Heitä vastassa oli 50 000 roomalaista, jotka voittivat palmyralaiset kahdessa taistelussa, ennen kuin Egypti oli vallattu.
Miekkavalkku
Miekkavalkku (Cephalanthera longifolia) on Euroopassa ja Aasian vuoristoseuduilla tavattava näyttävän valkokukkainen, monivuotinen kämmekkälaji.
Zenobia
Palmyran kuningatar
Egyptin sotaretken syy on jäänyt epäselväksi. Egyptin valtaus saattoi toteutua mahdollisesti vain osittain. Vaballathus esiintyy Aleksandriassa lyödyissä kolikoissa Aurelianuksen ohella vuodesta 270 eteenpäin, ja joistakin kreikkalaisista kirjoituksista voidaan päätellä, että häntä on pidetty Aurelianuksen kanssahallitsijana. Roolimallinsa Kleopatran mukaan Zenobia saattoi nyt julistautua Egyptin kuningattareksi. Zenobia tiesi Egyptin valtauksen tuottavan ongelmia Rooman kanssa, mutta hän ilmeisesti uskoi diplomaattisen ratkaisun mahdollisuuteen. Hän halusi ehkäpä tehdä yhteistyötä Rooman kanssa tasa-arvoisena kumppanina eikä niinkään alaisena. Idea ei ollut kokonaan ennenkuulumaton. Esimerkiksi Valerianus oli jakanut valtakunnan poikansa hallitsemaan länteen ja itsensä hallitsemaan itään. Rooman uusi hallitsija Aurelianus ei kuitenkaan ideaa hyväksynyt. Zenobian todellisia tarkoitusperiä epäiltiin ja Egypti oli valtakunnalle tärkeä ruoantuotantoalue. Aurelianus suuntasikin vuoden 271 lopulla armeijoineen itään kohti Zenobian alueita.
Miekkavalkku
Ulkonäkö ja koko
thumb|220px|left|Miekkavalkun kukkia. Miekkavalkku kasvaa 25–50 cm korkeaksi. Varsi on kalju, tanakka ja 6–10-lehtinen. Vuoroittain varressa olevat lehdet ovat 9–15 cm pitkiä ja suikeita. Laji onkin saanut nimensä miekkamaisista lehdistään. Kukinto on harsu tähkä, jossa on 5–20 valkeaa suurta kellomaista, lähes liljamaista kukkaa. Kukkien tukilehdet ovat tavallisesti sikiäintä lyhempiä. Kukan huuli on tylppä ja sen harjumaiset kohoumat ovat keltaiset. Sikiäin on kalju. Miekkavalkku kukkii kesä-heinäkuussa, mutta kukinta on epäsäännöllistä.
Zenobia
Sota Roomaa vastaan
thumb|vasen|Palmyra suurimmillaan vuonna 271. Joidenkin lähteiden mukaan Zenobia vietti aikaa Egyptissä ja joidenkin toisten mukaan todisteita tästä ei ole. Jos Zenobia oli ollut Egyptissä, hän oli palannut Syyriaan viimeistään vuoden 271 keskivaiheilla ja alkoi jo suunnitella uusia sotaretkiä, tällä kertaa Vähä-Aasiaan. Samoihin aikoihin Aurelianus myös poistettiin Zenobian ja Vaballathuksen lyöttämistä kolikoista. Sotaretken varsinaista tarkoitusta ei kuitenkaan tunneta. Hänen joukkonsa etenivät aina Ancyraan eli nykyiseen Ankaraan saakka, mutteivät enää sen länsipuolelle. Yhtenä luotettavimpana Zenobiasta kertovista lähteistä pidetty historioitsija Zosimos kirjoitti Zenobian vallanneen myös Bithynian, mutta näiden irtaantuneen palmyralaisvallasta kun uutinen Aurelianuksen valtaannoususta ylsi alueelle.
Miekkavalkku
Ulkonäkö ja koko
Miekkavalkulla on pitkä, mutkikas juurakko, joka elää symbioosissa juurisienen kanssa. Juurakossa on kahdenlaisia juuria: suuria, ruokavarastoina toimivia sienirihmattomia juuria sekä ohuita, sienirihmallisia ravinnonottojuuria.
Zenobia
Sota Roomaa vastaan
Zenobia määräsi joukkojensa paluun Syyriaan mahdollisesti ylitettyään sotilaalliset voimavaransa. Vetäytymiseen vaikutti kuitenkin ennen kaikkea tieto Aurelianuksen etenemisestä. Aurelianus oli huhtikuussa 272 ylittänyt Bosporinsalmen ja palmyralaisten puolustamattomiksi jättämät kaupungit eivät pääasiallisesti tehneet vastarintaa. Samaan aikaan Historia Augustan mukaan tuolloin Aurelianuksen sotapäällikkönä ja myöhemmin keisarina toiminut Probus valtasi puolestaan joukkoineen Egyptin. Muut lähteet eivät mainitse sotatoimia Egyptissä, ja mahdollista on myös, että palmyralaiset yksinkertaisesti hylkäsivät alueen puolustaakseen Syyriaa, jonne Aurelianus eteni nyt joukkoineen. Ensimmäinen varma taistelu palmyralaisten ja roomalaisten joukkojen välillä oli Immaen taistelu lähellä Antiokiaa. Aurelianus voitti Zabdasin johtamat palmyralaiset ja uhkasi Antiokiaa, jossa Zenobia tuolloin oli poikansa Vaballathuksen kanssa. Jos kaupunki piiritettäisiin, se luovuttaisi todennäköisesti kuningattaren keisarin käsiin. Zabdas harhautti paikallisia, toi kaupunkiin etäisesti Aurelianusta muistuttaneen miehen ja ilmoitti keisarin jääneen vangiksi. Samana yönä hän vetäytyi kaupungista Zenobian ja jäljelle jääneiden plamyralaisten joukkojen kanssa Emesaan eli nykyiseen Homsiin. Emesan taistelussa roomalaiset kukistivat jälleen palmyralaisten joukot, ja Zenobia pakeni edelleen kotikaupunkiinsa Palmyraan.
Aurelianuksen saavuttaessa Palmyran kaupunki piiritettiin. Zenobia päätti olla antautumatta, sillä hän ilmeisesti odotti vahvistuksia muualta. Historia Augustan mukaan joukkoja oli odotettavissa Persiasta. Väitteen todenperäisyyttä ei kuitenkaan tiedetä, mutta jos se pitää paikkansa, Zenobia oli muodostanut Rooman vastaisen liiton Persian uuden hallitsija Hormizd I:n kanssa. Historia Augusta käsittää myös Aurelianuksen kirjoittamaksi väitetyn kirjeen, jossa Palmyran omia puolustusasemia kuvaillaan voimakkaiksi. Mitään arkeologisia todisteita huomattavista puolustusrakennelmista Palmyrassa ei kuitenkaan ole. Joka tapauksessa palmyralaiset jatkoivat vastarintaansa.
Miekkavalkku
Ulkonäkö ja koko
Kasvin pölyttäjinä toimivat pääasiassa Halicus ja Andrena -sukujen maamehiläisiä. Hyönteiset hämääntyvät kukkien huulten keltaisista kohoumista, joita ne pitävät heteinä. Miekkavalkun kukissa ei kuitenkaan ole mettä ja ne ovat myös tuoksuttomia.
Zenobia
Sota Roomaa vastaan
Historia Augustan mukaan Aurelianus kirjoitti Zenobialle ja lupasi säästää tämän ja tämän lapsien hengen, jos Zenobia luopuu taistelusta. Zenobia ilmoitti vastauksessaan Persiasta tulevista vahvistuksista ja huomautti myös Kleopatran mieluummin kuolleen kuin antautuneen. Vastarinnasta huolimatta piirityksen on lopulta täytynyt alkaa purra puolustajiin, joiden tarvikkeet alkoivat loppua. Zosimos kirjoitti Zenobian suunnitelleen vielä pakomatkaa kaupungistaan Persiaan. Tarkoitus oli lähteä hevosia nopeampana pidetyllä naaraskamelilla kohti Eufratia, mutta kuultuaan kuningattaren paosta Aurelianus lähetti tämän perään ratsuväenosaston, joka saavutti ja vangitsi pakenevan Zenobian. Kuningattarensa jäätyä vangiksi Palmyra antautui ilman vastarintaa ja kaupunki säästettiin kostotoimilta. Vain valittu joukko Zenobian tukijoita otettiin vangeiksi ja elämä jatkui muuten paljolti entisellään.
Miekkavalkku
Levinneisyys
Miekkavalkkua tavataan lähes koko Euroopassa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Lisäksi laji kasvaa Pohjois-Afrikassa, Lähi-idässä, Kaukasuksella ja Aasian vuoristoissa Kiinaan saakka. Itämeren piirissä miekkavalkkua tavataan rannikoilla Ahvenanmaan korkeudelle saakka. Suomessa lajia tavataan vain Ahvenanmaalla. Siellä laji on kuitenkin rauhoitettu. Suurimmat esiintymät kasvavat Hammarlandissa ja Lemlandissa. Parhaimmillaan yhdessä esiintymästä on laskettu yli 10 000 miekkavalkkua.
Zenobia
Vankeus ja kohtalo
thumb|250px|Kuningatar Zenobia katsoo viimeisen kerran Palmyraan, [[Herbert Schmalzin öljymaalaus vuodelta 1888.]] Aurelianuksen ja vangitun kuningattaren suhteista on eri tarinoita. Historia Augustua esittää todennäköisesti väärin vankina keisarin eteen tuodun kuningattaren sanoneen Aurelianuksen voittojen todistaneen tämän keisariuden, toisin kuin Gallienus ja Aureolus, joita hän ei koskaan pitänyt keisareina. Keisarin ja kuningattaren on sittemmin spekuloitu kunnioittaneen toisiaan vihollisuuksistaan huolimatta, mutta toisaalta esimerkiksi Johannes Malalas kirjoitti keisarin kuljettaneen vangittua Zenobiaa dromedaarin selässä näytteillä pitkin Rooman itäosia.
Aurelianus palasi Palmyrasta Emesaan, jossa aloitettiin oikeudenkäynti Zenobiaa ja Palmyrassa vangittuja tämän tukijoita vastaan. Zenobia ilmoitti olevansa syytön kertoen olevansa neuvonantajiensa harhaanjohtama yksinkertainen nainen. Neuvonantajien joukossa oli filosofi Kassios Longinos, joka tuomittiin kuolemaan. Zenobia ja tämän poika säästyivät kuolemantuomiolta, ja Aurelianus otti heidät mukaansa paluumatkalleen Roomaan. Paluumatka myöhästyi, kun palmyralaiset alkoivat kapinoida. He surmasivat Aurelianuksen kaupunkiin jättämän varuskunnan ja valitsivat uudeksi hallitsijaksi Antiokhos-nimisen miehen. Lähteissä mainitaan Aurelianuksen kukistaneen kapinan ja tuhonneen kaupungin, mutta arkeologisten todisteiden perusteella mittavaa hävitystä ei tapahtunut. Historia Augusta mainitsee myös Firmus-nimisen miehen johtaman kapinan Zenobian puolesta Egyptissä, joka sekin kukistettiin. Kapinaa ei kuitenkaan mainita muissa lähteissä.
Roomassa Aurelianus kukisti Gallian keisari Tetricus I:n, ja vuonna 274 Roomassa pidettiin mahtipontinen triumfi, jonka päänähtävyyksiä Tetricusin ohella Zenobia oli. Triumfi mainitaan useissa eri historiallisissa lähteissä ja niistä ehkäpä värikkäimmin Historia Augustassa. Sen mukaan Zenobiaa marssitettiin keisarin vaunujen edellä ja hänet oli koristeltu niin raskaasti jalokivillä, että ne hankaloittivat kävelyä. Hänen jaloissaan ja kaulassaan oli kultaiset kahleet, joita kannatteli persialainen narri. Zenobian lopullisesta kohtalosta on useita eri versioita. Zosimus kirjoitti Zenobian kuolleen jo matkalla Roomaan sairauteen tai nälkälakkoon. Johannes Malalas mainitsee Zenobian teloitetun triumfin jälkeen. Kaikki muut lähteet kertovat Zenobian kuitenkin eläneen triumfin jälkeenkin. Yhden tarinan mukaan Aurelianus antoi Zenobialle hulppean talon Tivolista läheltä Villa Adrianaa, jossa hän vietti loppupäivänsä lastensa kanssa. Joissain lähteissä mainitaan Zenobian tyttären avioituneen keisarin kanssa. Eutropius ja Hieronymus mainitsevat Zenobian jälkeläisten eläneen Roomassa vielä kauan tämän kuoleman jälkeen.
Betty Gillies
Betty Gillies (o.s. Huyler; 1. tammikuuta 1908 Long Island, New York, Yhdysvallat – 14. lokakuuta 1998) oli yhdysvaltalainen lentäjä. Hänet hyväksyttiin ensimmäisenä lentäjänä toisen maailmansodan aikaiseen Women’s Auxiliary Ferrying Squadron -joukkoon, joka myöhemmin yhdistettiin Women Airforce Service Pilots -järjestöön. Sen jäsenenä Gillies lensi Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien lentokoneita muissa kuin taistelutehtävissä. Hän ja Nancy Harkness Love olivat ensimmäiset naiset, jotka lensivät B-17 Flying Fortress -pommikoneella. Vuosina 1939–1941 Gillies kampanjoi naislentäjien Ninety-Nines-järjestön puheenjohtajana sen puolesta, että naisten sallittaisiin lentää myös raskauden aikana.
Varhaiset vuodet
Betty Gillies (omaa sukua Huyler) syntyi 1. tammikuuta 1908 Long Islandilla, New Yorkin osavaltiossa. Hän aloitti lentämisen vuonna 1928 opiskellessaan sairaanhoitoa ja sai lupakirjansa 21-vuotiaana vuonna 1929. Hän alkoi heti kartuttaa lentotunteja saadakseen kaupallisen lupakirjan ja liittyi vielä samana vuonna Amelia Earhartin perustamaan naislentäjien Ninety-Nines-järjestöön yhtenä alkuperäisjäsenistä.
Gillies oli naimisissa B. A. ”Bud” Gilliesin kanssa, joka oli Grumman Aircraftin apulaisjohtaja ja koelentäjä. Myös Betty Gillies työskenteli Grummanin palveluksessa lentäjänä. Hän kuljetti Grumman G-44 Widgeon -koneella tehtaan henkilöstöä ja lennätti osia niiden valmistajilta yhtiön tehtaalle Long Islandille. Pariskunnalla oli kolme lasta, joista nuorin kuoli joulukuussa 1941 nelivuotiaana leukemiaan.
Vuosina 1939–1941 Gillies toimi Ninety-Ninesin johtajana. Johtajuuskautensa aikana Gillies johti järjestön kampanjointia Civil Aeronautics Authorityä vastaan, sillä se ei sallinut naisten lentää raskauden tai sen jälkeisen toipumisajan kuluessa. Naislentäjille tämä oli ongelma, sillä kaupallisen lupakirjan ylläpitämiseksi lentäjien tuli lentää vähintään kymmenen tuntia kuuden kuukauden aikana, ja lupakirjan uusiminen oli kallista ja työlästä. Kampanjoinnin taustalla olivat pitkälti Gilliesin omat kokemukset, sillä hän oli saanut lapsensa edellisen vuosikymmenen aikana. Ninety-Ninesin kampanjoinnin ansoista säännöksiä muutettiin sallivammiksi. Johtajuutensa aikana hän kehotti myös yhdistyksen jäsenistöä varautumaan mahdollisesti lähestyvään sota-aikaan esimerkiksi kouluttautumalla.
Sotavuodet
pienoiskuva|Ensimmäiset B-17-pommikonetta lentäneet naiset, [[Nancy Harkness Love ja Gillies, vuonna 1943.]] Ninety-Ninesin jäsen ja Gilliesin hyvä ystävä Nancy Harkness Love johti vuonna 1942 pyrkimyksiä perustaa Yhdysvaltoihin naislentäjistä koostunut joukko, joka lentäisi Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien lentokoneita muissa kuin taistelutehtävissä ja vapauttaisi siten miehiä rintamalle. 1 400 lentotunnin kokemuksen omannut Gillies oli yksi ensimmäisistä, jotka Love kutsui mukaan joukkoon, joka sai nimekseen Women’s Auxiliary Ferrying Squadron (WAFS). Hän läpäisi vaaditun tarkastuslennon 10. syyskuuta 1942 ja ilmoittautui joukkoihin mukaan 21. syyskuuta alkaen.
Gillies oli joukkojen ensimmäinen varsinainen jäsen Loven jälkeen. Hänet nimitettiin 6. lokakuuta Loven avustajaksi, mikä teki hänestä joukon komentoketjussa toiseksi korkeimman. Hän johti kuuden lentäjän joukkoa WAFS:n ensimmäisellä siirtolentotehtävällä 22.–23. lokakuuta. Joukkojen kasvaessa Gillies nimitettiin New Castlen lentotukikohtaan sijoitetun WAFS-osaston komentajaksi. Maaliskuussa 1943 Gillies lensi ensimmäisenä naisena yksipaikkaista P-47 Thunderboltia, joka oli asevoimien raskain hävittäjäkone. Koska Gillies oli vain vähän yli 150-senttinen, hän tarvitsi peräsimen polkimille jatkopalat, jotta pystyi sekä käyttämään peräsintä että näkemään ulos ohjaamosta.
Elokuussa 1943 WAFS yhdistyi Jacqueline Cochranin johtaman Women’s Flying Training Detachmentin (WFTD) kanssa Women Airforce Service Pilots -järjestöksi (WASP). Samassa kuussa Gillies ja Love saivat ensimmäisinä naisina kelpuutuksen raskaan B-17 Flying Fortress -pommikoneen komentajiksi. Syyskuussa 1943 he olivat lähdössä toimittamaan B-17F-konetta Englantiin, mutta tehtävä peruttiin ennen kuin he ehtivät lähteä Pohjois-Amerikasta.
Sodan jälkeen
WASP:n lakkauttamisen ja sodan päättymisen jälkeen Bud Gillies sai paikan Ryan Aeronautical Companyltä, ja pariskunta muutti San Diegoon. Betty Gillies osallistui ensimmäisen kerran naisille tarkoitettuun All-Woman Transcontinental Air Race -lentokilpailuun vuonna 1949 ja toimi kilpailun johtajana vuosina 1953–1961. Gillies itse piti tätä yhtenä merkittävimmistä saavutuksistaan ilmailun parissa, sillä kilpailu nosti esiin tavanomaisia naislentäjiä.
Vuonna 1964 presidentti Lyndon B. Johnson nimitti Gilliesin ensimmäiseen Yhdysvaltain ilmailuhallinnon naisista koostuvaan neuvonantolautakuntaan. Kansainvälinen ilmailuliitto myönsi hänelle ilmailua ja ilmaurheilua toimillaan edistäneille tarkoitetun Paul Tissandier -diplomin vuonna 1977. Vuonna 1982 hän sai National Aeronautic Associationin Elder Statesman of Aviation Award -palkinnon.
Gillies lopetti lentämisen yli 50 vuoden uran jälkeen vuonna 1986 heikentyvän näkönsä vuoksi. Hän osallistui vielä vanhoilla päivilläänkin Ninety-Ninesin vuotuiseen kokoontumiseen. Hän kuoli 14. lokakuuta 1998.
Dale Earnhardt, Jr.
thumb|Dale Jr. Ralph Dale Earnhardt, Jr. (s. 10. lokakuuta 1974 Kannapolis, Pohjois-Carolina) on yhdysvaltalainen kilpa-autoilija. Earnhardt, Jr., joka tunnetaan myös lempinimillä "Dale", "Dale Jr.", "Junior", "The Dominator" ja "Little E", on NASCAR-legenda Dale Earnhardtin poika.
Urallaan Dale Jr. on kilpaillut Yhdysvalloissa eri autoluokissa ja on muun muassa kaksinkertainen Busch Series -mestari ja 21 osakilpailun voittaja. Vuonna 2006 hänen päätyönsä on ajaa autoa numero 8 (Budweiser Chevrolet Monte Carlo SS) NASCARin NEXTEL Cup -vakioautosarjassa.
Earnhardt, Jr. omistaa kilpatallin nimeltä JR Motorsports. Hän on myös osakkaana äitipuolensa Teresan kanssa kilpatallissa Chance 2 Motorsports.
Uransa ammattimaisena kilpa-autoilijana Dale Jr. on aloittanut 17-vuotiaana. Vuonna 2000 hän siirtyi NASCARin pääsarjaan, NEXTEL Cupiin, jossa hänen toistaiseksi paras sijoituksensa on kolmas vuodelta 2003.
Vuonna 2004 Dale Earnhardt Jr. voitti arvostetun Daytona 500 -kilpailun, päivälleen kuusi vuotta hänen isänsä ainoan voitokkaan Daytona-kilpailun jälkeen.
thumb|Dale Earnhardt, Jr. vuonna 2006 varikolla Bristolin osakilpailussa
Christopher Lloyd
Christopher Lloyd (s. 22. lokakuuta 1938 Stamford, Connecticut, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Lloydin ensimmäinen elokuvarooli oli mielisairaalan potilaana elokuvassa Yksi lensi yli käenpesän. Hän on esiintynyt myös yhdysvaltalaisessa tilannekomediassa Taxi ja esitti keksijä Emmett ”Doc” Brownia Paluu tulevaisuuteen -trilogiassa 1985, 1989 ja 1990.
Star Trek III: Spockin paluu -elokuvassa hän oli klingonikomentaja Krugen roolissa. Hän esiintyi myös kahdessa The Addams Family -elokuvassa esittäen roolihahmoa nimeltä Fester. Lloyd näytteli myös tuomari Tuhoa Kuka viritti ansan, Roger Rabbit? -elokuvassa. Hän myös esitti päähenkilöä Drew Blanckia pelissä Toonstruck. Lloyd antoi ääninäyttelijänä Anastasia-animaatioelokuvassa puheäänen Grigori Rasputinille.
Sander van Doorn
Sander van Doorn (oikealta nimeltään Sander Ketelaars, s. 28. helmikuuta 1979 Eindhoven, Alankomaat) on hollantilainen trance/house -tuottaja ja DJ.
Women’s Prize for Fiction
Women’s Prize for Fiction (jaettu myös nimillä Orange Prize for Fiction (1996–2006 ja 2009–2012), Orange Broadband Prize for Fiction (2007–2008) ja Baileys Women’s Prize for Fiction (2014–2017)) on vuodesta 1996 jaettu merkittävä brittiläinen kirjallisuuspalkinto. Se myönnetään vuosittain englanniksi kirjoittavalle naiselle parhaasta edellisvuonna Britanniasta julkaistusta romaanista. Vuonna 2022 palkinnon arvo oli 30 000 puntaa.
Palkinto luotiin vuonna 1995 kun kiinnitettiin huomiota siihen, etteivät naiskirjailijat olleet kovin edustettuina merkittävien kirjallisuuspalkintojen saajien joukossa.
Análipsi (Lasíthi)
Análipsi on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Ierápetran kuntaan, Lasíthin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Análipsi on osa Péfkoin kyläyhdyskuntaa. Kylän väkiluku on 584 (vuonna 2011).
Análipsin kylä sijaitsee Kreetan etelärannikolla eli Libyanmeren rannalla vajaan kilometrin itään Makrý Gialóksesta, noin 27 kilometriä itään Ierápetran kaupungista ja noin 60 kilometriä kaakkoon Ágios Nikólaoksesta.
Aiemmin kylä kuului Makrý Gialóksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Ierápetran kunnan Makrý Gialóksen kunnallisyksikköön.
Rednex
thumb|Rednex vuonna 2015: Whippy, Dagger, Joe Cagg, Ace Ratclaw ja Boneduster Crock. Rednex on ruotsalainen vuonna 1992 perustettu tanssipopyhtye. Se saavutti hetkellisesti suurta suosiota ympäri Eurooppaa vuonna 1995 ilmestyneellä albumillaan Sex & Violins, jonka kappaleet ”Cotton Eye Joe”, ”Old Pop In An Oak” ja ”Wish You Were Here” soivat runsaasti radioasemilla ja diskoissa. Vuonna 2000 ilmestyneeltä Rednexin toiselta albumilta Farm Out! suurhitiksi nousi kappale "The Spirit of the Hawk", joka oli samalla koko vuoden menestynein single Saksassa.
Rednexin ideana oli yhdistää kantria eurodisco-taustaan ja humoristisiin videoihin ja imagoon.
Enemmän kuin kiinteä yhtye, Rednex on ollut musiikkituottajien idea, jonka ympärille on koottu tarvittavat esiintyjät. Ensimmäisen kymmenen vuoden aikana yhtyeeseen ehti kuulua yli kymmenen jäsentä.
"Cotton Eye Joe" oli jättihitti myös Suomessa. Samaten balladi "Wish You Were Here" sijoittui vuonna 1995 järjestetyssä Radiomafian top 500 -äänestyksessä peräti kuudenneksi. Jope Ruonansuu teki kappaleesta "Old Pop In An Oak" huumoriversion "Pappi vaan joi" ja se julkaistiin kahtena versiona samannimisellä singlellä ja myöhemmin myös Washington Bar -levyllä.
Yhtye esiintyi yleisurheilun MM-kisoissa Suomessa vuonna 2005.
Suomen Jazzlegenda
Suomen Jazzlegenda on palkinto, joka myönnetään vuosittain merkittäville, pitkän linjan suomalaisille muusikoille.
Vuosina 2001–2014 Suomen Jazzlegenda -palkintojen jakamisesta vastasivat Suomen Big Band Yhdistys, Suomen Jazz & Pop Arkisto sekä Imatra Big Band Festival. Vuodesta 2017 lähtien palkintojen myöntämisestä on vastannut Musiikkiarkisto.
Luettelo Delhin pääministereistä
Tämä on luettelo Delhin pääministereistä.
Marie Risby
Marie "Lillemor" Risby (o.s. Johansson, s. 20. huhtikuuta 1955 Ludvika) on ruotsalainen maastohiihtäjä. Hän edusti aktiiviurallaan Ludviga FFI -seuraa ja on pituudeltaan 161 cm.
Risby sijoittui 1976 Innsbruckin olympialaisissa 10 kilometrillä 21:nneksi ja Ruotsin viestijoukkueen jäsenenä neljänneksi. Lake Placidissa 1980 hän oli 5 kilometrillä 11:s, 10 kilometrillä 15:s ja viestissä kuudes. Sarajevon olympialaisissa hän sijoittui 5 kilometrillä neljänneksi, 20 kilometrillä ja viestissä viidenneksi sekä 10 kilometrillä kuudenneksi.
Risby sijoittui 1985 Seefeldin MM-kilpailuissa 20 kilometrillä kuudenneksi sekä 5 ja 10 kilometrillä kymmenenneksi.
Risby voitti maailmancupin osakilpailun Lahden 5 kilometrillä maaliskuussa 1985. Lisäksi hän sijoittui 10 kilometrillä toiseksi Klingenthalissa tammikuussa 1983 ja Falunissa helmikuussa 1984 sekä 5 kilometrillä kolmanneksi Lahdessa maaliskuussa 1984. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui kaikkiaan kahdeksan kertaa. Hän oli maailmancupin kokonaiskilpailussa kuudes kaudella 1983–1984, kahdeksas kaudella 1984–1985 ja kymmenes kaudella 1982–1983.
Risby voitti Ruotsin-mestaruuden 5 kilometrillä 1983 ja 1984, 10 kilometrillä 1980–1985 sekä 20 kilometrillä 1983–1985.
Alppihiihdon maailmancup 2002–2003
Alppihiihdon maailmancup 2002-2003 oli historian 37. Alppihiihdon maailmancup -kausi. Sen aikana tehtiin suomalaishistoriaa alppihiihdossa, kun Kalle Palander voitti ensimmäisenä suomalaisena alppihiihdon maailmancup -osakilpailun ja myöhemmin samana vuonna koko pujottelun maailmancupin, joka on osa maailmancupia.
Joroisten kirjasto
Joroisten kirjasto on Joroisissa toimiva kunnankirjasto, joka on yhdistänyt toimintojaan Rantasalmen kirjaston kanssa muodostamalla kunnankirjastopalvelut molemmille kunnille tuottavan Toenperän kirjaston. Se palvelee Joroisten asiakkaita erityisesti Joroisten kirkonkylällä Joroisten lukion ja Joroisten yhtenäiskoulun naapurina sijaitsevan kirjastorakennuksen, aluekirjastoauto Jasso Toenperän ja verkkokirjaston välityksellä. Joroisten kirjasto palvelee myös kirjastokortilla aukeavana omatoimikirjastona. Toenperän kirjasto toimii osana laajempaa Lumme-kirjastokimppaa.
Tapio Perttunen
Tapio Perttunen (s. 5. marraskuuta 1956 Pelkosenniemi) on suomalainen raviohjastaja ja -valmentaja. Perttunen asuu ja pitää valmennustalliaan Orimattilassa.
Saavutuksia
Perttunen on voittanut valmentajana ja/tai ohjastajana muun muassa seuraavat suurkilpailut:
28.7.2014 Perttunen rikkoi viidentenä suomalaisohjastajana 5 000 voiton rajan, ohjastamalla Lyric Brolinen voittoon Loviisan raveissa. 27.4.2023 Perttunen saavutti Jokimaalla uransa 6 000. voiton tyttärensä Suvi Perttusen omistamalla, ravikuningas Saran Salaman pojalla Zeloksella.
Taliesin
Taliesin oli 500-luvulla elänyt walesilainen bardi ja runoilija. Historia Brittonum mainitsee hänet muiden maineikkaiden runoilijoiden joukossa. Taliesinin uskotaan eläneen noin 534–599. Hän oli ainakin kolmen eri kuninkaan hovin pääbardi.
Hänen oletettu tuotantonsa koottiin 1300-luvulla teokseksi Llyfr Taliesin ("Taliesinin kirja"). Tässä kokoomateoksessa on uskonnollisia säkeitä sekä mystisiä ja vaikeasti tulkittavia kelttiläiseen mytologiaan liittyviä runoja. Osa runoista taas viittaa tunnettuihin historiallisiin henkilöihin. Kokoelmassa on yhteensä noin 60 runoa eri aiheista. Alun perin kaikkien uskottiin olevan itsensä Taliesinin laatimia, mutta sittemmin on tultu siihen tulokseen, että suurin osa on muiden 800–1200-luvun kirjoittajien tekemiä. Historiallisiin henkilöihin viittaavien runojen ryhmästä 12 on varmuudella tunnistettu aidoiksi 500-luvun runoilijan teoksiksi. Näiden joukossa on runoja, joissa ylistetään muinaisen walesilaisen kuningaskunnan Rhegedin kuningasta Urienia ja valitetaan Urienin pojan Owainin kuolemaa. Mukana on myös ylistyslaulu Powysin kuninkaalle Cynan Garwyn ap Brochfaelille, mikä saattaa viitata siihen, että runoilija saattoi olla kotoisin Powysista. Taliesinin uskotaan olleen ainakin Urienin hovirunoilija.
Taliesinin tarina
Taliesin esiintyy myöhemmin kansantarun Hanes Taliesin ("Taliesinin tarina") myyttisenä sankarina. Se on kuitenkin sepitetty myöhemmin keskiajalla, eikä sen päähenkilö ole sama kuin runoilija Taliesin. Tämän tarinan kirjoitti muistiin Elis Gruffydd 1500-luvun puolivälissä. Hänen kertomuksensa perustui kelttiläiseen kansanperinteeseen ja vanhaan suulliseen traditioon. Tämän taruversion mukaan bardi Taliesin aloitti elämänsä Gwion Bachina, palvelijana Bala-järven rannalla, jossa asuvat jättiläinen Tegid Foel ja hänen vaimonsa, noita Ceridwen. Hanes Taliesin -kansantarun mukaan Taliesin on ensimmäinen ihminen, joka sai kyvyn ennustaa.
Tarun mukaan Ceridwen valmisti taikajuomaa, jonka piti kiehua vuoden verran, jonka jälkeen jäljellä olisi kolme tippaa viisautta. Se joka nielaisisi nämä tipat, tietäisi kaikki menneisyyden, tämän hetken ja tulevaisuuden salaisuudet. Kun Gwion Bach kohenteli tulta keitoksen kiehuessa padassa, tipahti kuumaa nestettä hänen sormelleen. Gwion työnsi vaistomaisesti sormen suuhunsa helpottaakseen kipua. Raivostunut Ceridwen huomasi tämän ja käytti kaikki taikavoimansa saadakseen pojan kiinni. Takaa-ajon aikana Gwion muutti itsensä jänikseksi, kalaksi, linnuksi ja lopulta vehnänjyväksi, jonka noita ahmaisi suuhunsa. Myöhemmin Gwion Bach sylkäistiin mereen. Hän jäi kiinni pyydykseen, nostettiin ylös vedestä ja sai nimen Taliesin (”Hohtava otsa”) kirkkaana hohtavan otsansa vuoksi.
HAVU Gaming
Havu Gaming on huhtikuussa 2017 perustettu suomalainen elektronisen urheilun seura. Se on Sponsor Insightin mukaan Suomen toiseksi seuratuin elektronisen urheilun joukkue ENCE eSportsin jälkeen.
Seuralla on pelaajia Hearthstonessa, Fortnitessa, Counter-Strike: Global Offensivessa ja NHL:ssä. Havu on kuitenkin tunnetuin Counter-Strike-joukkueestaan, joka on suomalaisittain hyvin menestynyt. Se on ENCE:n ohella toinen suomalainen joukkue, joka pelaa premier-tason liigassa, josta on mahdollista nousta myös major-turnauksiin. Maaliskuussa 2021 Havu ohitti ENCE:n HLTV.org-sivuston ylläpitämällä maailman ranking -listalla. nousten sijalle 27 ja nousi siten listan perusteella parhaaksi suomalaiseksi Counter-Strike-joukkueeksi.
Sekvenssi (musiikki)
thumb|400px|Esimerkki sekvenssistä.
Sekvenssi tarkoittaa musiikillisen aiheen toistumista peräkkäin eri sävelkorkeudella. Sekvenssi voi olla kromaattinen eli identtisesti transponoitu tai kyseistä moodia (sävelasteikkoa) käyttävä eli diatoninen.
Konrad Meyer-Hetling
pienoiskuva|Konrad Meyer-Hetling vuosien 1945 ja 1948 välisenä aikana. Konrad Meyer-Hetling (15. toukokuuta 1901 Salzderhelden, Saksan keisarikunta – 25. huhtikuuta 1973 Salzderhelden, Länsi-Saksa) oli saksalainen maatalouskysymyksiin erikoistunut professori, joka osallistui idän yleissuunnitelman laatimiseen. Hän laati Heinrich Himmlerin pyynnöstä idän yleissuunnitelmaan liittyvän Idän jälleenrakennussuunnitelman, joka esitettiin Adolf Hitlerille 28. toukokuuta 1942, minkä vuoksi Meyer-Hetling joutui vastaajaksi RuSHA-oikeudenkäyntiin Yhdysvalloissa, jossa käsiteltiin ihmisoikeusrikoksia. Meyer-Hetling vapautettiin jo kärsimänsä tutkintovankeuden perusteella.
Leigh Brackett
Leigh Douglass Brackett (7. joulukuuta 1915 – 18. maaliskuuta 1978) oli yhdysvaltalainen tieteis-, fantasia- ja rikoskirjailija. Lisäksi hän käsikirjoitti useita televisiosarjoja ja elokuvia, joista tunnetuimpia ovat Syvä uni (1946) ja Pitkät jäähyväiset (1973). Tieteiskirjailijana Brackett tunnettiin etenkin avaruusoopperoiden ja fantastisten planeettaseikkailuiden tekijänä. Brackettia on kutsuttu ”avaruusoopperan kuningattareksi”. Brackett teki käsikirjoitusluonnoksen myös Imperiumin vastaiskuun (1980), josta hän sai postuumin Hugo-palkinnon. Vuonna 2014 hänet valittiin Science Fiction Hall of Fameen.
Lapsuus ja nuoruus
Brackett syntyi Los Angelesissa joulukuussa 1915. Vuonna 1918 hänen isänsä kuoli espanjantautiin, ja seuraavina vuosina perhe muutti usein. Brackett päätti ryhtyä tieteiskirjailijaksi luettuaan 8-vuotiaana Edgar Rice Burroughsin romaanin Marsin jumalat. Hän kävi koulunsa santamonicalaisessa tyttökoulussa ja alkoi kirjoittaa säännöllisesti 13-vuotiaana. Hän harrasti teatteria ja käsikirjoitti näytelmiä, jotka saivat myönteisen vastaanoton. Brackettille tarjottiin mahdollisuutta opiskella collegessa stipendin turvin, mutta hänellä ei ollut varaa maksaa jäljelle jääviä kustannuksia.
Kirjailija
Vuonna 1939 Brackett liittyi Los Angelesin science fiction -seuraan, missä hän tutustui Ray Bradburyn ja Robert Heinleinin kaltaisiin aloitteleviin kirjailijoihin. Hän tarjosi tekstejään Argosy- ja Astounding-lehdille, mutta sai niitä julkaistuksi vasta tutustuttuaan Henry Kuttneriin ja C. L. Mooreen, jotka neuvoivat häntä kirjailijantyössä ja auttoivat saamaan yhteyden alan vaikuttajiin. Brackettin ensimmäinen julkaistu novelli oli ”Martian Quest”, joka ilmestyi Astoundingin helmikuun 1940 numerossa.
Brackett kirjoitti mieluiten planeettaromansseja, joista Astoundingin päätoimittaja John W. Campbell ei pitänyt. Niinpä hän alkoi tarjota tekstejään muille lehdille. Brackettin tuotantoa julkaistiin muun muassa Planet Storiesissa, Startling Storiesissa ja Thrilling Wonder Storiesissa. Vuonna 1942 hän julkaisi novellin Mammoth Detective -lehdessä ja kirjoitti sen jälkeen paljon myös rikoskirjallisuutta. Vuosikymmenen puolivälissä Brackett alkoi suosia novellimuodon sijasta pitkää proosaa ja siirtyi vähitellen planeettaromansseista avaruusoopperaan, jonka mittakaava käsitti useita planeettoja.
Monen naispuolisen tieteiskirjailijan tapaan Brackettia luultiin usein mieheksi. Hänen ensimmäinen rikosromaaninsa No Good from a Corpse (1944) teki Howard Hawksiin niin suuren vaikutuksen, että tämä käski sihteeriään ottamaan yhteyttä ”tähän Brackettin jätkään”. Brackett alkoikin kirjoittaa käsikirjoituksia elokuviin, joista ensimmäiset olivat The Vampire’s Ghost (1945) ja Syvä uni (1946).
Käsikirjoituksista maksettiin proosakirjallisuutta paremmin, ja vuoden 1955 jälkeen Brackett keskittyi tekemään käsikirjoituksia elokuviin ja televisioon. Tunnettuja ovat varsinkin elokuvat Rio Bravo (1959, Jules Furthmanin kanssa) ja Pitkät jäähyväiset (1973). Brackett kirjoitti käsikirjoitusluonnoksen myös Imperiumin vastaiskuun, joka sai ensi-iltansa kuitenkin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Brackettin oli lisäksi tarkoitus kirjoittaa spin-off-romaaneja, jotka olisivat käsitelleet prinsessa Leiaa, Han Soloa ja Lando Calrissiania.
Yksityiselämä
Vuonna 1946 Brackett avioitui Edmond Hamiltonin kanssa, joka myös oli tieteiskirjailija. Bestmanina toimi Ray Bradbury. John Clute (2013) arvioi Brackettin vaikuttaneen miehensä kirjoitustyyliin, joka ”1940-luvun lopulla parani huomattavasti”. Pariskunta kirjoitti toisinaan yhteistyössä, mutta vain yksi tarina (”Stark and the Star Kings”) julkaistiin molempien nimissä. Hamilton paljasti myöhemmin, että Brackett oli kirjoittanut kolme lukua miehensä nimissä julkaistuun romaaniin The Valley of Creation (1948). Brackettin mukaan pariskunnan kirjallinen yhteistyö ei sujunut kovinkaan hyvin.
Brackett kuoli syöpään 1978.
Tuotanto
pienois|pysty|vasen|Brackettin ja [[Ray Bradburyn kirjoittama ”Punaisen usvan Lorelei” oli Planet Storiesin kesän 1946 kansikuvatarina.]] Brackett muistetaan parhaiten tieteis- ja fantasiakirjailijana, mutta hän kirjoitti myös useita rikosromaaneja. Lisäksi hänen tuotantonsa käsittää 16 tuotettua elokuvakäsikirjoitusta sekä useita TV-sarjoja.
Brackettin vaikutusvaltaisimmat romaanit ovat avaruusoopperoita ja planeettaromansseja. Niissä on vaikutteita Robert E. Howardin ja varsinkin Edgar Rice Burroughsin teoksista. Mike Ashley kirjoittaa The Encyclopedia of Fantasyn (1997) artikkelissa, että Brackettin merkitys miekan ja magian vakiintumiselle omaksi kirjallisuudenlajikseen oli yhtä suuri kuin Howardinkin. Hänen planeettaseikkailujensa yleisin miljöö oli Mars, joka monella tapaa muistutti Burroughsin samannimisen kirjasarjan maailmaa. Brackettin tarinat eivät muodosta jatkuvajuonista tai sisäisesti ristiriidatonta kokonaisuutta, vaikka niissä onkin harvakseltaan viittauksia toistuviin tapahtumiin tai paikkoihin. Hänen tunnetuin teossarjansa kertoo Eric John Stark -nimisestä seikkailijasta.
John Clute (2013) kuvailee Brackettin tuotantoa dekadentiksi ja näkee siinä romanttista nostalgiaa kaukaiseen menneisyyteen. Brackettin tuotannossa on myös anti-intellektualistisia aineksia.
Tunnustuksia
Vuonna 1981 Brackett sai Imperiumin vastaiskusta postuumin Hugo-palkinnon. Vuonna 2014 hänet valittiin Science Fiction Hall of Fameen.
Verkkolehti Gizmodo on kutsunut Brackettia ”avaruusoopperan kuningattareksi”. Useimmista pulp-kirjailijoista poiketen hän kykeni laajentamaan tuotantoaan moniin eri formaatteihin ja tyylilajeihin ja menestyi sekä proosakirjallisuuden että käsikirjoituksien saralla.
Taliesin (täsmennyssivu)
Taliesin voi viitata seuraaviin:
American Ninja 3
American Ninja 3 (American Ninja 3: Blood Hunt) on vuonna 1989 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toimintaelokuva, jonka pääosissa näyttelevät David Bradley ja Steve James.
Amerikanasterit
Amerikanasterit (Symphyotrichum) on asterikasveihin kuuluva kasvisuku. Siihen sisältyy 97 lajia ja lisäksi monia risteymälajeja. Suurin osa lajeista esiintyy alkuperäisenä Pohjois-Amerikassa, muutamat Etelä-Amerikassa ja yksi laji Symphyotrichum ciliatum myös Aasiassa. Monia suvun lajeja käytetään koristekasvina ja lukuisat amerikanasterilajit ovat levinneet viljeltyinä Euroopassa, muun muassa syysasteri ja tuoksuasteri melko laajasti.
Suomessa risteymälaji pajuasteri (säiläasterin ja syysasterin risteymä) on paikoitellen levinnyt vieraslaji.
Lyhytpääutaka
Lyhytpääutaka (Nyassachromis breviceps) on uhanalainen kirjoahvenlaji. Se kasvaa noin 15,4 cm pitkäksi ja käyttää ravinnokseen kasviplanktonia.
Férma
Férma on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Ierápetran kuntaan, Lasíthin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Férma on osa Ágios Ioánniksen kyläyhdyskuntaa. Kylän väkiluku on 532 (vuonna 2011).