cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lørenskog
pienoiskuva|vasen|Løkenåsen koulu Lørenskogissa. Lørenskogin ystävyyskuntia ovat Järvenpää, Täby, Rødovre ja Garching.
Jalkapalloseura Lørenskog IF pelaa kakkosdivisionassa. Se on perustettu 1933. Jääkiekkojoukkue Lørenskog Ishockeyklubb on perustettu 1963. Se pelaa korkeimmalla sarjatasolla.
Ilmaston lämpeneminen
Hillitseminen
Ruuan tuotanto synnyttää huomattavan osan kasvihuonepäästöistä. Päästöjä voidaan vähentää syömällä vähemmän lihaa ja enemmän kasviksia sekä vähentämällä jätteeksi päätyvän ruuan määrää.
Väestönkasvu on eräs päästöjen kasvun keskeisin syy. Lundin yliopiston laskelman mukaan ylivoimaisesti tehokkain keino pienentää omaa hiilijalanjälkeään on hankkia vähemmän lapsia. Keskustelu väestönkasvun rajoittamisesta on kuitenkin vaikeaa, koska oikeus perustaa perhe on eräs ihmisoikeuksista ja valtio ei saisi puuttua yksilön päätökseen lisääntyä. Monissa uskonnoissa syntyvyyden säännöstely on arka aihe.
Ilmaston viilentämistä varten on suunniteltu ilmastonmuokkausta heijastamalla auringonvaloa pois maapallolta. Se voisi tapahtua esimerkiksi levittämällä pienhiukkasia ilmakehän yläosaan. Tutkimukset viittaavat siihen, että massiivisella ilmastonmuokkauksella voitaisiin mahdollisesti hillitä lämpenemistä. Siihen voisi kuitenkin liittyä hankalia sivuvaikutuksia, kuten sademäärien voimakkaita muutoksia joillakin alueilla. Jos ilmastonmuokkaus jouduttaisiin jostain syystä keskeyttämään, ilmasto lämpenisi äkkinäisesti parin vuosikymmenen aikana. Näin nopeaan lämpenemiseen olisi hyvin vaikea sopeutua.
Sopeutuminen
Ihmisten täytyy sopeutua lämpenevään ilmastoon, koska lämpeneminen jatkuu joka tapauksessa vielä kauan. Hillintätoimien vaikutus näkyy vasta vuosikymmenten kuluttua. Lämpenemiseen voidaan sopeutua paikallisilla toimenpiteillä, kun taas sen hillitseminen vaatii maailmanlaajuisia toimia. Joskus hillitseminen ja sopeutuminen ovat ristiriidassa. Esimerkiksi kuumiin kesiin sopeudutaan ilmastointilaitteiden avulla, mutta niiden kuluttama energia aiheuttaa hiilidioksidipäästöjä.
Sään ääri-ilmiöihin varautuminen korostuu ilmaston lämpenemiseen sopeutumisessa, koska rankkasateiden, tulvien, kuivuuden ja helteiden arvioidaan yleistyvän. Heikoimmassa asemassa ovat köyhimmät maat, pienet saarivaltiot sekä maat, jotka sijaitsevat matalalla merenpintaan nähden. Paras sopeutumiskyky taas on Pohjoismailla ja Länsi-Euroopan mailla, koska niillä on vakaa talous, toimiva hallinto ja korkea koulutustaso. Suomessa hallitus on hyväksynyt kansallisen suunnitelman ilmastonmuutokseen sopeutumiseen.
Haasteena sopeutumisessa on se, että ilmaston lämpenemisen tulevat vaikutukset ovat epävarmoja. Ei tiedetä tarkasti, kuinka voimakkaaseen lämpenemiseen pitäisi sopeutua ja millaisia ilmiöitä se aiheuttaa. Sen takia on vaikea tehdä kustannus-hyötyanalyysejä. Suuri osa sopeutumistoimista voidaan tehdä osana normaalia ylläpitoa ja toimintaohjeiden kehitystä, jolloin niistä ei aiheudu suuria kustannuksia. Ilmaston lämpenemisen vaikutusten huomiointi jo suunnitteluvaiheessa, esimerkiksi sijoittamalla rakennukset korkeammalle, on usein edullista. Olemassa olevien rakenteiden suojaaminen on sen sijaan kalliimpaa. Suurten ratkaisujen, kuten tulvasuojauksien, osalta voidaan ennakoida niiden tarve tulevaisuudessa, jotta nykyisillä päätöksillä ei estetä niiden toteuttamista myöhemmin.
Sopeutumisen kustannuksista ei ole olemassa kattavaa selvitystä, koska toimenpiteitä tehdään niin monella alalla. EU:n ilmastonmuutokseen sopeutumisen strategiassa arvioidaan, että EU:ssa tulvilta suojautumisen vuosikustannukset nousevat 1,7 miljardilla eurolla 2020-luvun loppuun ja 3,4 miljardilla eurolla 2050-luvun loppuun mennessä. Näiden toimenpiteiden arvioidaan olevan erittäin tehokkaita, sillä jokaista tulvasuojeluun käytettävää euroa kohden voitaisiin välttää vahingoista aiheutuvat kuuden euron kustannukset. Monet sopeutumiskeinot liittyvät katastrofiriskien hallintaan, ja niistä on hyötyä jo nykyisistä riskeistä selviämisessä. Tällaisia toimia ovat esimerkiksi äärimmäisten sääilmiöiden varhaisvaroitusjärjestelmät sekä metsäpalojen torjunta.
Erityisen tärkeää ilmastonmuutoksen huomioiminen on päätöksissä, jotka vaikuttavat pitkän aikaa. Maankäyttöä ja rakentamista suunnitellaan 50–100 vuoden tähtäimellä, ja sinä aikana ilmaston lämpenemisen vaikutukset alkavat selvästi näkyä. Tärkeää on rakentamisen suuntaaminen turvallisille alueille. Suuri osa ilmaston lämpenemiseen sopeutumisesta liittyy veteen: Suomessa tulviin ja rankkasateisiin, monella muulla alueella kuivuuteen.
Suomessa jo toteutettuja sopeutumistoimia ovat tulvariskialueiden kartoittaminen, maankäytön ja tulvavesien pidättämisen suunnittelu sekä pelastustoimien ja tulvavakuutuksien kehittäminen. Talojen viilennysratkaisut ovat yleistyneet Suomessa, ja myrskyihin varaudutaan siirtämällä ilmassa kulkevia sähköjohtoja maan alle jopa viiden ja puolen miljardin euron kustannuksilla. Helsinki, Vantaa, Turku ja Lahti yhdessä Ilmatieteen laitoksen ja Turun yliopiston kanssa ovat kirjoittaneet Ilmastonkestävän kaupungin suunnitteluoppaan, joka keskittyy hulevesien hallintaan ja kaupunkien lämpösaarekkeiden lieventämiseen.
Hyötyminen ilmastonmuutoksen tuomista mahdollisuuksista kuuluu myös sopeutumiseen. Esimerkiksi Jäämeren jääpeitteen sulamisen myötä laivaliikenne Koillisväylän kautta helpottuu, mikä lyhentää kuljetusmatkoja.
Dick Sargent
Dick Sargent (19. huhtikuuta 1930 Carmel, Kalifornia – 8. heinäkuuta 1994) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esitti televisiosarjassa Vaimoni on noita ”toista Darrin Stephensiä”.
Sargent näytteli elokuvissa vuodesta 1956 alkaen. Kun Dick York lähti sarjasta Vaimoni on noita vuonna 1969, Sargent sai hänen roolinsa. Hänelle oli tarjottu roolia jo vuonna 1964, mutta hänellä oli tuolloin sopimus Universal Studiosin kanssa, ja hän hylkäsi roolin. Sargent esitti Darrinia sarjassa sen loppuun asti, vuoteen 1972.
Vaimoni on noita -sarjan jälkeen Sargent jatkoi työskentelyään elokuvissa ja vieraili useissa televisiosarjoissa. 1980-luvun puolivälissä hän esitti leski-isä Richard Prestonia tilannekomediassa Down to Earth.
Myöhemmin hän ilmoitti olevansa homoseksuaali ja puolusti homojen oikeuksia. Hän asui kumppaninsa Albert Williamsin kanssa yhdessä kuolemaansa saakka. Hän kuoli vuonna 1994 eturauhassyöpään Los Angelesissa.
George Dodo
George Dodo (s. 17. huhtikuuta 1956) on nigerialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 18. kesäkuuta 1983 ja nimitettiin Zarian hiippakunnan piispaksi 5. joulukuuta 2000. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. maaliskuuta 2001. Pääkonsekraattorina toimi Osvaldo Padilla, jota avustivat Peter Yariyok Jatau ja Ignatius Ayau Kaigama.
Burnt Weeny Sandwich
Burnt Weeny Sandwich on Frank Zappan ja hänen silloisen yhtyeensä Mothers of Inventionin levy vuodelta 1969. Ensimmäistä ja viimeistä raitaa lukuun ottamatta levy on instrumentaalinen ja tyylillisesti jatkoa Uncle Meatille. Tämä ja tätä seuraava levy, Weasels Ripped My Flesh, ovat alkuperäisen Mothersin jäämistöä: Zappa oli jo hajottanut kokoonpanon näiden levyjen ilmestyessä ja suuntautunut uusille teille.
Levyn sisältö
1.
2.
Deborah Dyer
Dyer tunnetaan ja muistetaan kaikkein parhaiten Skunk Anansien solistina vuosina 1994–2001 sekä yhtyeen koottua jälleen rivinsä vuodesta 2009 eteenpäin. Ammatiltaan Dyer on sisustussuunnittelija. Yhtyeen hajottua hän kuitenkin huomasi, ettei halua siirtyä ammattiaan vastaavalle alalle vaan jää työskentelemään musiikin pariin, joten hän siirtyi soolouralle ja on julkaissut kaksi albumia.
Harmil
Harmil on Dahlakin saaristoon Punaisessameressä kuuluva saari. Se kuuluu valtiollisesti Eritreaan, ja siellä on ollut Italian tykistötukikohta. Italialainen hävittäjälaiva Francesco Nullo sai osuman liittoutuneiden hyökkäyksessä ja upposi Harmilin edustalla 21. lokakuuta 1940, ja komentajana toiminut meriupseeri Costantino Borsini sai surmansa. Saaren yllä väitetään myös käydyn toisen maailmansodan ilmataisteluita.
Saari on asumaton, mutta siellä on edelleen sota-aikaisen Italian tykistötukikohdan raunioita sekä kaunista luontoa ja hyvä ankkuripaikka purjeveneille, joskin lähistöllä on myös vaarallisia riuttoja. . Saaren luota on löydetty harvinainen kotilolaji Conus fragilissimus.
Mäkihypyn maailmancup 2013–2014
Mäkihypyn maailmancup 2013–2014 alkoi Saksan Klingenthalissa 23. marraskuuta 2013 miesten joukkuekilpailulla ja päättyi Slovenian Planicassa 23. maaliskuuta 2014. Naisten kausi alkoi Norjan Lillehammerissa 7. joulukuuta ja päättyi Planicassa 22. maaliskuuta. Kaikkiaan kalenterissa oli miehillä 28 osakilpailua ja 4 joukkuekilpailua, naisilla 19 osakilpailua. Lisäksi kauden aikana käytiin yksi sekajoukkuekilpailu.
Suomalaisten sijoitukset ja palkintosijoitukset
Maiden välisessä cupissa Suomi sijoittui kahdeksanneksi 1 090 pisteellä.
Illorai
Illorai on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Sassarin maakunnassa. Kunnassa on arviolta 861 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 57,19 neliökilometriä. Se sijaitsee 503 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Mini Countryman
Mini Countryman R60 (2010–2016)
Ensimmäisen sukupolven Countryman esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2010. Vuonna 2012 tuli markkinoille Countrymaniin perustuva kolmiovinen malli nimeltään Mini Paceman.
Vuoden 2010 Euro NCAP -kolaritestistä Countryman sai tulokseksi täydet viisi tähteä. vasen|pienoiskuva|Mini Cooper S Countryman
Mini Countryman F60 (2017–)
Toisen sukupolven Countryman esiteltiin Los Angelesin autonäyttelyssä vuoden 2016 lopulla. Se perustuu samalle modulaariselle UKL-pohjalevylle kuin esimerkiksi BMW X1.
Vuoden 2017 Euro NCAP -kolaritestistä Countryman sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
George Pickett
George Edward Pickett (16. tai 28. tammikuuta 1825 – 30. heinäkuuta 1875 ) oli yhdysvaltalainen ammattiupseeri ja Etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodan aikana. Hänet muistetaan ennen kaikkea Gettysburgin taistelun kolmantena päivänä tapahtuneesta Etelävaltioiden armeijan verisestä hyökkäyksestä, joka kantaa hänen nimeään.
Lapsuus ja nuoruus
Pickett syntyi Richmondissa Virginiassa ensimmäisenä Robert ja Mary Pickettin kahdeksasta lapsesta. Hän oli tulevan etelävaltiolaisten kenraalin Henry Hethin serkku. Pickett meni länteen Springfieldiin, Illinoisiin opiskelemaan lakia, mutta 17-vuotiaana hänet hyväksyttiin Yhdysvaltain sotilasakatemiaan eli West Pointiin. Legendan mukaan hänen pääsynsä West Pointiin järjesti Abraham Lincoln, mutta tämän tarinan epäillään olevan hänen leskensä hänen kuolemansa jälkeen sepittämä. Tosiasiassa hänen pääsynsä kouluun varmisti Illinoisin kongressimies John T. Stuart, Pickettin sedän ystävä ja Lincolnin kollega.
Sotilasuran alku
Vuonna 1859 Pickett valloitti San Juanin saaren Washingtonin edustalla Tyynessämeressä, ja otti näin osaa aluekiistaan Yhdistyneen kuningaskunnan kanssa. Tapausta nimitetään sikasodaksi, koska se sai alkunsa erään jenkkifarmarin tapettua Hudson Bay Companyn sian. Pickett komensi vain 68 miestä, mutta pysäytti kolme brittien sotalaivaa ja näiden mukana olleet tuhat miestä estäen heidän maihinnousunsa. Hänen tiedetään sanoneen: ”Me teemme siitä Bunker Hillin”. Presidentti James Buchanan sai lopulta Kenraali Winfield Scottin välityksellä neuvoteltua sopimuksen osapuolten välille.
Sisällissota
Fort Sumterin pommituksen jälkeen Pickett lähti Oregonista kotiinsa taistelemaan Etelävaltioiden puolelle huolimatta siitä, että hän vastusti orjuutta. 16. maaliskuuta 1861 hän liittyi Etelävaltioiden tykistöön. Kuukaudessa hänet nimitettiin everstiksi Rappahannock-linjalle Fredericksburgiin, kenraalimajuri Theophilus H. Holmesin komentoon. Holmes vaikutti siihen, että Pickettistä tuli prikaatinkenraali 14. tammikuuta 1862. Pickettin ensimmäinen taistelukomennus oli Virginian niemimaan taisteluissa, joissa hän johti Gamecocks-prikaatia. Hänen prikaatinsa taisteli hyvin Williamsburgissa, Seven Pinesissa ja Gaines' Millissä. Gaines' Millissä Pickett ammuttiin hevosen selästä ja hän sai luodin olkapäähänsä. Hän oli kolme kuukautta sivussa taisteluista, ja käsi oli kipeä vielä vuoden kuluttua. Hän palasi armeijaan syyskuussa 1862 ja sai komentoonsa kaksi prikaatia käsittävän divisioonan armeijakunnassa, jota komensi hänen vanha Meksikon-toverinsa, kenraalimajuri James Longstreet. Pickett ylennettiin kenraalimajuriksi 10. marraskuuta. Hänen joukkonsa eivät olleet mukana kunnon taisteluissa ennen Gettysburgia. Fredericksburgissa joulukuussa he joutuivat pieniin yhteenottoihin jenkkien kanssa, mutta eivät kokeneet tappioita. Longstreetin koko armeijakunta oli poissa 1863 käydystä Chancellorsvillen taistelusta, ja otti osaa Suffolkin kampanjaan. Ennen Gettysburgin kampanjaa Pickett rakastui virginialaiseen teinityttöön LaSalle ”Sallie” Corbelliin (1843–1931), ja matkusti tämän luokse Suffolkista useita kertoja. Vaikka Sallie väitti heidän tavanneen 1852, Pickett nai lopulta tämän 13. marraskuuta 1863.
Gettysburgin taistelu
Pickettin divisioona saapui Gettysburgin taisteluun toisen päivän iltana 2. heinäkuuta 1863. He olivat viivästyneet suorittaessaan vahtipalvelusta etelävaltioiden yhteyslinjalla Chambersburgissa Pennsylvaniassa. Kahden päivän kovan taistelun jälkeen kenraali Robert E. Leen Pohjois-Virginian armeija oli ajanut Unionin Potomacin armeijan korkeille kukkuloille Gettysburgin eteläpuolelle ja oli epäonnistunut hajottaa unionin armeijan. Kenraali Leen suunnitelma 3. päivän aamulle oli käynnistää massiivinen hyökkäys unionin linjan keskikohtaan paikassa nimeltä Cemetery Ridge. Hän komensi Longstreetin kolme divisioonaa hyökkäykseen — kaksi loppuun kulunutta divisioonaa A.P. Hillin joukoista (prikaatinkenraali J. Johnston Pettigrewin ja kenraalimajuri Isaac R. Trimblen komennossa) ja Pickettin divisioonan Longstreetin armeijakunnasta. Lee nimesi Pickettin johtamaan hyökkäystä (vaikka Longstreet oli oikeasti komennossa), miksi hyökkäyksen oikea nimi ”Pickett–Pettigrew–Trimblen hyökkäys”, ei ole kovin yleisessä tiedossa.
Kun unionin linjoja oli kaksi tuntia pehmitetty tykkitulella kolme divisioonaa asteli avoimelle pellolle mailin päässä Cemetery Ridgestä. Pickett innosti miehiään huutamalla: ”Ylös miehet, ja asemiin! Älkää unohtako tänään että olette vanhasta Virginiasta.” Pickettin divisioonan prikaatit komentajinaan prikaatinkenraalit Lewis A. Armistead, Richard B. Garnett, ja James L. Kemper, oli hyökkäyksen oikealla sivustalla. Divisioona sai niskaansa unionin rankaisevan tykistökeskityksen, ja kohdetta lähestyessään unionin joukkojen kivääritulta. Armisteadin prikaati eteni pisimmälle unionin linjoille. Armistead haavoittui kuolettavasti, lähellä ”Konfederaation korkean nousuveden merkkiä”. Mutta kumpikaan muista divisioonista ei edennyt, ja Armisteadin menestys ei saanut lisävoimia.
Pickettin hyökkäys oli verilöyly. Kun pohjoisvaltiot menettivät 1 500 miestä kaatuneina ja haavoittuneina, etelävaltioiden tappiot olivat yli 50 %. Pickettin kolme prikaatinkenraalia ja 13 rykmentinkomentajaa olivat kuolleiden joukossa. Kemper haavoittui ja Garnett ja Armistead kaatuivat. Trimble ja Pettigrew olivat korkea-arvoisimpia uhrien joukossa, Trimble menetti jalkansa ja Johnston kaatui perääntymismatkalla takaisin Virginiaan. Pickett on saanut hieman historiallista kritiikkiä siitä että selvisi itse taistelusta saamatta naarmuakaan, mutta hänen asemapaikkansa joukkojensa takana (luultavasti Codorin farmilla Emmitsburgin tiellä) oli divisioonankomentajien ohjesääntö siihen aikaan.
Nokia 301
Nokia 301 on Nokian vuonna 2013 julkaisema matkapuhelin. Siinä on 2,4 tuuman TFT-näyttö (tarkkuus 240x320 pikseliä), Bluetooth, microSD-muistikorttipaikka, musiikkisoitin, FM-radio ja 3,2 megapikselin kamera. Puhelin painaa 102 grammaa. Puhelinta on saatavilla myös tupla-SIM -mallina. Värivaihtoehdot ovat sininen, musta, pinkki, valkoinen ja keltainen.
George Pickett
Gettysburgin taistelu
Kun sotilaat valuivat takaisin konfederaation linjoille Seminary Ridgeen, Lee pelkäsi unionin vastahyökkäystä ja yritti koota joukkojensa keskustan ja kertoi palaaville sotilaille, että se ”kaikki oli minun syytäni”. Pickett oli surun murtama lopun päivää eikä antanut Leelle anteeksi että tämä oli käskenyt hyökkäyksen. Kun Lee käski Pickettin koota divisioonansa puolustukseen, Pickett vastasi, ”Kenraali Lee, minulla ei ole nyt divisioonaa”. Pickettin virallista raporttia taistelusta ei ole koskaan löytynyt. On huhuttu että Lee hylkäsi raportin sen katkeran negatiivisuuden takia ja käski kirjoittaa uuden. Pickett suri miestensä menetystä kuolinpäiväänsä saakka. Sodan jälkeen Pickett ja Lee tapasivat kerran, ja tapaaminen oli ”jäinen”. John Singleton Mosby on kuitenkin asian ainoa todistaja. Toiset paikalla olleet kiistivät moisen. Mosby mukaan Pickett sanoi katkerasti jälkeenpäin ”Tuo mies tuhosi minun divisioonani”. Historioitsijat kuitenkin kiistävät tiedot ja Pickettin tiedetään syyttäneen tuhosta pohjoisvaltioita.
Sodan loppuvaiheet
Gettysburgin jälkeen Pickett palveli Etelä-Virginiassa ja Pohjois-Carolinassa ja divisioonan komentajana Richmondissa Petersburgin piirityksen aikana. 1. huhtikuuta 1865 Pickett kärsi tappion Five Forksissa, ja sai Leen evakuoimaan Richmondin ja perääntymään Appomattoxin käräjätalolle. Kyseessä oli Pickettin viimeinen nöyryytys, koska hän oli hyökkäyksen aikana kahden mailin päässä miehistään syömässä leivoksia useiden muiden upseerien kanssa. Kun hän palasi taistelukentälle, oli liian myöhäistä. Sayler's Creekin taistelun jälkeen Pickett siirrettiin pois komennosta. Hän pääsi ehdonalaiseen Appomattoxin käräjätalolla 9. huhtikuuta 1865. Ehdonalaisestaan huolimatta Pickett pakeni Kanadaan. Hän palasi Norfolkiin Virginiaan 1866 työskentelemään vakuutusasiamiehenä.
Pickettin oli vaikea anoa armahdusta sodan jälkeen. Tämä oli vaikeaa muillekin West Pointin käyneille, jotka olivat eronneet unionin armeijasta. Entiset unionin upseerit, mukaan lukien Ulysses S. Grant, tukivat Pickettin armahdusta, mutta hän sai sen vasta vuoden ennen kuolemaansa kongressin määräyksestä.
Pickett kuoli Norfolkissa ja on haudattu Richmondiin Hollywoodin hautausmaalle.
Pekka Tolkkinen
Pekka Tolkkinen on suomalainen mäkihyppääjä.
Tolkkinen osallistui mäkihypyn maailmancupiin kerran. Hän sijoittui tammikuussa 1981 Harrachovin osakilpailussa kymmenenneksi.
Horton Foote
Horton Foote (14. maaliskuuta 1916 – 4. maaliskuuta 2009 ) oli yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija ja käsikirjoittaja. Hänen tunnetuimpia elokuvakäsikirjoituksiaan ovat Kuin surmaisi satakielen (1962), Polttava maa (1965) ja Hiiriä ja ihmisiä (1992).
Foote syntyi Whartonissa, Texasissa. Hän voitti kaksi Oscar-palkintoa vuosina 1963 ja 1984, yhden Pulitzerin vuonna 1995 ja yhden Emmyn vuonna 1997.
Footen alkuperäinen haave oli päästä näyttelijäksi, mutta jo pian hänen Broadway-debyyttikäsikirjoituksensa Only the Heart (1944) julkaisun jälkeen kävi ilmi, että hänen lahjansa olivat ennemminkin kirjoittamisessa. Foote oli naimisissa Lillian V. Footen kanssa, kunnes tämä kuoli 5. elokuuta 1992. Footella oli neljä lasta.
Footelle myönnettiin vuonna 2000 National Medal of Arts. Hän oli Kristillisen tieteen jäsen.
Eddie Fenech Adami
Edward "Eddie" Fenech Adami (s. 7. helmikuuta 1934, Birkirkara) on maltalainen poliitikko. Hän toimi maansa presidenttinä 2004-2009 ja pääministerinä vuosina 1987–1996 ja uudelleen 1998–2004.
4. huhtikuuta 2004 hänet valittiin maan seitsemänneksi presidentiksi. Hänen edeltäjänsä oli Guido de Marco.
Fenech Adami liittyi 1960-luvun alussa Maltan nationalistipuolueeseen ja vuonna 1969 hänet valittiin parlamenttiin. Hän on naimisissa ja hänellä on viisi lasta.
Nannestad
Nannestad on Norjan kunta. Se sijaitsee Vikenin läänissä, ja sen hallinnollinen keskus on Nannestad. Kunnan vaakuna on peräisin vuodelta 1990. Se kuvastaa leskenlehtiä. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Nannestadin kunnassa oli 11 505 asukasta.
Kuumat linjat
Dirk Bogarde näyttelee aloittelevaa lontoolaiskirjailijaa, jonka työvoimatoimisto lähettää lasitehtaan työhaastatteluun ja haastattelija (oikeasti vakoilueversti) saman tien Prahaan, koska mies on syntynyt siellä ja osaa kieltä. Työ osoittautuu vakoiluun liittyväksi, mutta työsuhde-etuna on viileän viehättävä autonkuljettaja Vlasta, joka kuitenkin paljastuu paikallisen poliisipäällikön tyttäreksi.
Vastaanotto
Helsingin Sanomissa Paula Talaskivi piti uutuuselokuvaa näppärästi tehtynä ja vauhdikkaana värikomediana, joka tarjoaa niin hupia kuin jännitystäkin.
Video-oppaassa (WSOY 1994) Bello Romano piti tätä varhaisten James Bond -elokuvien menestyksen myötä syntynyttä parodiaa parempana agenttikomediana kuin esimerkiksi Casino Royale ja antoi sille kolme tähteä viidestä, joka vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Taloustaito
Taloustaito (ent. Veronmaksaja) on 12 kertaa vuodessa ilmestyvä talouslehti ja siihen liittyvä verkkopalvelu taloustaito.fi, joita julkaisee Verotieto Oy. Lehden ensimmäinen numero ilmestyi vuonna 1948. Taloustaidon päätoimittaja on Antti Oksanen. Lehti on puoluepoliittisesti riippumaton.
Taloustaidon levikki on 242 961 (LT 2018) ja lukijamäärä 457 000 (KMT S16/K17). Se on Pohjoismaiden suurin talouslehti. Veronmaksajain Keskusliiton jäsenet saavat Taloustaidon jäsenetuna. Taloustaidon sisällön painopiste on verotuksessa, taloudessa ja perhejuridiikassa. Lehti arvioi säännöllisesti kodin talouden perustekijöitä: asuntojen ja autojen hintoja ja kustannuksia, lainojen korkoja, sijoitusrahastojen tuottoja sekä eri kulutustuotteiden ja -palveluiden hintoja ja kustannuksia. Lehti kertoo myös taidesijoittamisesta.
Afrikan tähti
Afrikan tähti on Kari Mannerlan laatima suomalainen lautapeli, jossa pelaajien tavoitteena on löytää Afrikan tähti -niminen jalokivi. Mannerla suunnitteli pelin alun perin 19-vuotiaana vähäisen taustatutkimuksen pohjalta. Vuonna 1951 julkaistusta Afrikan tähdestä tuli hyvin suosittu Suomessa, ja sitä on myyty kansainvälisesti yli neljä miljoonaa kappaletta.
Tosan provinssi
thumb|200px|Tosan provinssin sijainti Japanissa
Afrikan tähti
Pelin säännöt ovat yksinkertaiset: pelaajat etenevät Afrikan kartan pohjalta tehdyllä pelilaudalla noppaa heittämällä ja kääntävät pahvisia laattoja aarteiden löytämiseksi. Aarteista saaduilla rahoilla voi nopeuttaa pelilaudalla etenemistä. Pelin voittaa pelaaja, joka löytää Afrikan tähden ja vie sen aloituspisteeseen Tangeriin tai Kairoon.
Tosan provinssi
Tosan provinssi oli provinssi Japanissa, Shikokun saaren eteläosassa, nykyisen Kōchin prefektuurin alueella. Provinssia reunustivat Iyon ja Awan provinssit.
Afrikan tähti
Pelistä on julkaistu myös digitaaliset versiot Commodore 64:lle ja mobiililaitteille. Vuonna 2014 lautapeliin julkaistiin lisäosa, joka tuo siihen uusia elementtejä, kuten hahmo- ja tapahtumakortteja. Eläkepäivillään Mannerla laati myös uuden version vanhasta lautapelistään Inkan aarre, joka sijoittuu Etelä-Amerikkaan ja muistuttaa pelimekaniikaltaan Afrikan tähteä.
Tosan provinssi
Sengoku-kaudella Tosan aluetta hallitsi Chōsokabe-klaani. Chōsokabet taistelivat Sekigaharan taistelussa Toyotomien puolella, ja näiden hävittyä silloisen Tosan daimion Chōsokabe Morichikan maat annettiin Tokugawa Ieyasun puolella taistelleelle Yamanouchi Kazutoyolle. Yamanouchi-klaani perusti alueelle myöhemmin Tosan hanin.
Afrikan tähti
Säännöt
Pelin alussa kiekot, joita on kaikkiaan 30, sijoitetaan laudan punaisiin ympyröihin sattumanvaraisesti selkäpuoli ylöspäin. Ne näyttävät selkäpuolelta samoilta, mutta poikkeavat kuvapuoleltaan. Yksi kiekoista on Afrikan tähti; lopuissa kiekoissa on kaksi rubiinia, kolme vihreää smaragdia, neljä keltaista topaasia, kolme rosvoa ja viisi hevosenkenkää. Loput kiekoista ovat tyhjiä eikä niillä ole vaikutusta pelin kulkuun.
Pelaajat siirtävät pelinappulaansa Afrikan karttaa esittävää pelilautaa pitkin nopan silmäluvun mukaisesti. Pelilaudalla on kolme erityyppistä reittiä. Mustin pistein kuvattu maatie on yleisin, ja sitä pitkin pelaaja liikkuu ilmaiseksi. Meritie on kuvattu sinisin pistein, ja sitä pitkin voi joko matkustaa 100 punnan maksua vastaan tai ilmaiseksi kaksi askelta per vuoro. Lentotie on piirretty punaisin viivoin. Pelaajan pitää maksaa kahden punaisen pisteen välisen lentoreitin käyttämisestä 300 puntaa.
Barbora Štefková
Barbora Štefková (s. 4. huhtikuuta 1995 Olomouc) on tšekkiläinen tennispelaaja. Hän on ollut parhaimmillaan kaksinpelissä WTA-listan sijalla 154 helmikuussa 2017 ja nelinpelissä sijalla 156 kesäkuussa 2018.
Afrikan tähti
Säännöt
Jos pelaaja saapuu punaiseen ympyrään, jossa on pahvinen kiekko, hän voi noppaa heittämällä (4, 5 tai 6) tai 100 puntaa maksamalla kääntää kiekon ympäri. Pelaaja voi pysähtyä punaiseen ympyrään, vaikka nopan silmäluku oikeuttaisi matkustamaan pidemmälle. Jos kiekossa on muu jalokivi kuin Afrikan tähti, pelaaja saa siitä rahaa (topaasista 300, smaragdista 600 ja rubiinista 1 000 puntaa), mutta jos siinä on rosvo, hän menettää kaikki rahansa.
Barbora Štefková
Vuonna 2016 Štefková nousi maailmanlistalla yli 100 sijaa sijalle 154, ja voitti uransa ensimmäisen top 50 -pelaajan Annika Beckin Quebecissä, ensimmäisessä WTA-pääsarjaottelussaan. Maaliskuussa 2017 Štefkován molempiin ranteisiin iski kipu, jota ei voitu diagnosoida. Hän oli sivussa kahdeksan kuukautta, ja palasi kentille marraskuussa 2017. Štefková pääsi suojatun rankingin turvin mukaan vuoden 2018 Wimbledonin pääsarjaan, vaikka oli maailmanlistalla vasta sijalla 715. Hän eteni sieltä mukaan pääsarjaan.
Afrikan tähti
Säännöt
Kun pelaaja löytää Afrikan tähden, hänen pitää viedä se jompaankumpaan aloituskaupunkiin pelin voittamiseksi. Jos joku toinen pelaaja löytää hevosenkengän Afrikan tähden löytymisen jälkeen, hänellä on mahdollisuus voittaa peli ehtimällä Tangeriin tai Kairoon ennen Afrikan tähden löytänyttä pelaajaa.
Alkuperäisten sääntöjen mukaan pelaaja joutui lainaamaan merimatkaa varten rahaa toisilta pelaajilta tai jäämään jumiin loppupelin ajaksi, jos hän käänsi saarella rosvolaatan ja menetti rahansa. Vuonna 2005 sääntöjen meriteitä koskevaan kohtaan tehtiin lisäys, jonka mukaan rahattomana meritse voi matkustaa kaksi askelta kerrallaan, noppaa heittämättä. Vanhaa sääntöä on pidetty nostalgisena, sillä turhautuminen saarelle jäämiseen oli monia pelaajasukupolvia yhdistävä kokemus.
Pelilaudalla esiintyvät paikannimet
Paikkakuntien nimet ovat pelilaudalla englanninkielisissä muodoissaan. Peli laadittiin aikana, jolloin useimmat Afrikan maat olivat vielä siirtomaita. Niiden itsenäistymisen jälkeen monia paikannimiä on muutettu, eivätkä kaikki pelilaudan nimistä ole enää todellisuudessa käytössä. Alkuperäistä pelilautaa ja siinä käytettyjä nimiä ei kuitenkaan ole muutettu.
Pelin aloituspaikat, joihin myös Afrikan tähti pelin lopussa viedään, ovat:
Paikkakunnat, joita pelilaudalla esittää punainen ympyrä ja joihin pelikiekot sijoitetaan, ovat aakkosjärjestyksessä seuraavat:
Pelin synty
Kari Mannerla oli jo 14-vuotiaasta asti suunnitellut erilaisia lautapelejä, kuten Totalisaattoriravit, Gangsterit kiinni, Radiumtaistelu Marsissa, Merien kauhu (1948) ja Inkan aarre. Nämä hän myi pienestä kertakorvauksesta, eikä niistä tullut Afrikan tähden kaltaisia kestosuosikkeja. Afrikan tähti oli nuoren Mannerlan peleistä viimeinen. Sen tehdessään hän oli 19-vuotias ja jo kokenut pelinkeksijä.
thumb|200px|Cullinan-timantista hiottu ”Afrikan suuri tähti”, jonka mukaan peli on nimetty. Kuvassa kopio Reich der Kristalle -museossa Münchenissä; alkuperäinen timantti on kiinnitetty Ison-Britannian hallitsijan valtikkaan. Mannerlan mukaan pelin idea syntyi, kun hän katseli Humphrey Bogart -elokuvien huumassa ryppyistä Afrikan karttaa ja sen kiehtovia paikannimiä, kuten Casablanca ja Dar es Salaam. Pelin nimen Mannerla keksi artikkelista, jossa kerrottiin Etelä-Afrikasta löytyneestä maailman suurimmasta timantista, Cullinanista. Sen suurin hiottu kappale tunnetaan nimellä Suuri Afrikan tähti. Kartasta hän valitsi jännittävältä kuulostavia paikannimiä. Hän piirteli mielivaltaisesti maanteitä sekä laiva- ja lentoreittejä. Sitten hän keksi, ettei pelissä aina tarvitse kulkea tiettyä määrättyä reittiä, vaan jokainen pelaaja voi itse valita kulkutiensä. Tärkein oivallus oli kuitenkin käännettävät ja sekoitettavat nappulat.
Mannerla tarjosi peliä kustannettavaksi kirjapainotalo Tilgmannille. Hinnasta neuvoteltiin pari vuotta. Mannerla tyytyi melko vaatimattomaan palkkioon kymmenen tuhannen pelin painoksesta sillä ehdolla, että seuraavista painoksista sovittaisiin erikseen. Tilgmann suostui, sillä peleistä ei yleensä otettu uusia painoksia. Sopimus oli Mannerlan kannalta onnistunut. Ensimmäinen Afrikan tähti tuli painokoneesta syksyllä 1951, ja seitsemän vuoden kuluttua oli ylitetty jo sadan tuhannen myydyn pelin määrä. Pelin ikonisen kansikuvan maalasi Seppo Heinonen, joka oli myös vuosina 1957–1961 töissä pelin alkuperäisellä kustantajalla Tilgmannilla.
Mannerla kävi paikan päällä Afrikassa ensimmäistä kertaa vasta 1980-luvulla, jolloin hän oli seuramatkalla Marokossa. Myöhemmin 1990-luvun lopulla hän totesi huvittuneena pelilaudan suunnittelusta, että ”on liikuttavaa, miten lapsellisella tietämyksellä se on tehty”. Toisaalta hän myös totesi, että ”jos tekee opetusohjelman, ei tule hyvää peliä”.
Eläkepäivinään Kari Mannerla herätteli henkiin myös vanhan pelikeksintönsä Inkan aarteen täysin uudistettuna versiona. Molempien pelien tekijänoikeudet kuuluvat nykyisin Kari Mannerlan viidelle tyttärelle. Afrikan tähti on rekisteröity tuotenimi.
Suosio
Afrikan tähti on pysynyt myydyimpien lautapelien joukossa Suomessa jo yli 60 vuotta. Peliä on kutsuttu sukupolvia yhdistäväksi suomalaisten kestosuosiksi. Vuoteen 2013 mennessä sitä oli kansainvälisesti myyty yhteensä neljä miljoonaa kappaletta. Se on aikojen saatossa käännetty yli kuudelletoista kielelle, ja suurimman suosion se on saavuttanut Pohjoismaissa. Ensimmäinen kansainvälinen versio julkaistiin Norjassa vuonna 1956. Ruotsissa peli on myynnissä nimellä Den Försvunna Diamanten, Norjassa nimellä Den Försvunne Diamanten ja Tanskassa nimellä Afrikas Stjerne.
Kritiikki
Akateemisessa tutkimuksessa pelin on esitetty toisintavan kolonialistisia myyttejä Afrikasta ja sen hyväksikäytöstä: esimerkiksi timantti pitää ”viedä turvaan” eurooppalaisten hallitsemiin kaupunkeihin. Julkaisuajankohtanaan 1951 eurooppalaiset valtiot pitivätkin vielä useita Afrikan maita siirtomainaan. Henna Yläsen mukaan Afrikan tähti on hyvä esimerkki siitä, kuinka vähän pelejä julkaisualustana kontrolloidaan verrattuna lehdistöön ja koulukirjoihin. Afrikan tähden stereotyyppiset kuvitukset asettuvat ”pelin, leikin ja huumorin risteäville kentille, joissa liikkumatilaa myös kyseenalaisille tai ristiriitaisille tulkinnoille on enemmän”. Arvostelusta huolimatta peliä julkaistaankin yhä lähes samanlaisena kuin ilmestyessään 1951. Pelilaudan kuvitusten ja nimitysten vanhanaikaisuutta on myös pidetty osana pelin viehätystä.
Boardgamegeek-sivuston listauksessa peli on saanut huonoimmat arvostelut 1950-luvun lautapeleistä. Lautapelioppaan mukaan peli on ”armoton tuuripeli, jossa ei juuri taidolla juhlita”, ja lautapeliharrastajille pelin vihaaminen on ”tärkeä yhdistävä tekijä”.
Kulttuurissa
Janne Saarakkalan näytelmä Cape Town on saanut innoitusta Afrikan tähti -pelistä.
Lautapelit
Pelin alkuperäisen julkaisun nimi oli Kadonnut Afrikan tähti – Den försvunna diamanten. Afrikan tähden nykyinen kustantaja on Martinex, jolle oikeudet siirtyivät vuonna 2003 liiketoimintakaupan myötä.
Pelistä on tehty myös deluxe-versio, 60-vuotisjuhlaversio, 70-vuotisjuhlaversio, jonka suunnitteli Matti Pikkujämsä, ja matkaversio, jossa on magneettiset nappulat. Lisäksi on julkaistu muistipeli sekä pelilaudasta 350 palan palapeliversio.
Retkikunnat-lisäosa
Pelille julkaistiin vuonna 2014 Retkikunnat-niminen lisäosa, joka tekee peruspelistä monimutkaisemman. Jokaisen pelaajan pitää valita yksi pelihahmo ja kasata retkikunta korteista, joita löytää pelilaudalta. Ympyräkiekkoja on laudalla kaksi kerrosta, ja afrikan tähti sijaitsee alimmassa kerroksessa. Pelihahmot antavat pelaajille erilaisia ominaisuuksia: esimerkiksi Pohatalla saa jokaisesta pelaajan löytämästä varuste- tai kulkuneuvoretkikuntakortista 100 puntaa. Lisäksi lisäosassa on vaara- ja tapahtumakortteja, jotka vaikuttavat pelilaudan tapahtumiin. Punaisen ruudussa käytyään pelaaja nostaa tapahtumakortin, josta voi saada esimerkiksi lentopelon tai merisairauden. Uutena ominaisuutena Afrikan tähden voi myös yrittää ryöstää sen löytäneeltä pelaajalta. Lautapelioppaan arvostelun mukaan uudet lisäominaisuudet lisäävät pelin sattumanvaraisuutta ja tuuripohjaisuutta eikä taidon merkitys kasva.
Korttipeli
Kari Mannerla kehitti Afrikan tähdestä myös korttipeliversion, jonka Peliko Oy julkaisi vuonna 1996. Pelipakka koostuu Afrikan paikoilla kuvitetusta korttipakasta, jossa on tavanomaiset neljä maata ja kolmetoista numeroarvoa, mutta ei jokereita. Lisäksi siinä on Afrikan tähti- ja rosvokortit. Pelissä lyödään korkeampaa korttia pienemmän päälle pottiin, jonka voittoa tavoitellaan. Palkintoina ovat timantit sekä hevosenkengät ja sakkoina rosvomerkit. Pakkauksessa on myös ohjeet pasianssiin, joka menee aina läpi huijaamatta.
Videopelit
Afrikan tähdestä on tehty mobiilipeli Androidille ja iOS:lle sekä tietokonepeli Commodore 64:lle.thumb|Kuvakaappaus pelitilanteesta Commodore 64 -versiossa. Vuonna 1985 julkaistu Commodore 64 -versio on käytännössä identtinen lautapelin kanssa. Digitaalisen version kehittivät Otso Pakarinen ja Jari Heikkinen Mannerlan suostumuksen turvin, ja sen julkaisi AmerSoft. Pelissä voi pelata kerrallaan maksimissaan neljä pelaajaa. Pienemmällä pelaajamäärällä tietokone ohjaa muita pelaajia, mutta tekoäly on alkeellinen eikä tarjoa ihmispelaajille haastetta. Kartta on jaettu segmentteihin, ja äänimaailma koostuu yksinkertaisista ääniefekteistä. Peli ohjelmoitiin Promal-kielellä, ja Pakarinen teki suurimman osan ohjelmointityöstä. Kaikki ohjelmointityökalut grafiikan ja äänien luomiseen tehtiin itse, ja esimerkiksi pelilaudan vieritysalgoritmi piti ohjelmoida suoraan konekielellä. AmerSoft maksoi työstä ohjelmoijille 10 000 markkaa, mikä oli ajalle suuri summa. Markkinoilla peli ei ollut myyntimenestys.
Kilpailut
Afrikan tähden Maailmanmestaruuskilpailut on järjestetty viisi kertaa: vuosina 2005, 2007, 2009, 2011 ja 2014. Turnaukseen saa osallistua kuka tahansa yli neljävuotias. Finaalit, joihin karsitaan ympäri Suomea, pidetään Espoossa. Maailmanmestaruuden on voittanut kaksi kertaa Maxemilian Grönblom.
Harmaawalesinlammaskoira
Harmaa walesinlammaskoira on sukupuuttoon kuollut walesilainen koirarotu.
Ville Lastikka
Ville Lastikka (s. 19. huhtikuuta 1996 Loppi) on suomalainen salibandyn pelaaja. Hän edustaa seuratasolla Tampereen Classicia. Hän kuului Suomen maajoukkueeseen miesten MM-kisoissa 2018, joissa Suomi voitti kultaa. hän edusti myös suomea 2020 ja 2022 kisoissa. hän voitti 2020 kisoissa turnauksen MVP palkinnon. Hän kuului poikien maailmanmestaruuden voittaneeseen joukkueeseen vuonna 2015. Lastikka on LFT:n (Lopen Floorball Team) kasvatti, jonka riveissä hän voitti C-junioreiden Suomen mestaruuden kaudella 2011–2012.
Harmaawalesinlammaskoira
Luonne ja käyttäytyminen
Rotua kuvailtiin valppaaksi.
Alkuperä
Rotu oli alkuperältään muinainen. Sitä esiintyi yleisimmin Snowdonian alueella Luoteis-Walesissa. Joidenkin mielestä se olisi ollut partacollien kantarotu. Todennäköisesti se jäikin tämän uuden rodun suosion varjoon.
Ville Lastikka
Lastikan puoliso on lentopallon maajoukkuepelaaja Emmi Riikilä.
Harmaawalesinlammaskoira
Vaikutus muihin rotuihin
1900-luvun alussa walesilaiset uudisasukkaat saapuivat Etelä-Amerikkaan ja toivat mukanaan harmaita walesinlammaskoiria. Siellä niitä käytettiin lammaslaumojen ohjailuun sekä niiden suojelemiseen petoja ja varkaita vastaan. Uudessa elinympäristössä ja uuden käyttötarkoituksen myötä ne alkoivat vähitellen muuttua ja sopeutua, ja niiden jälkeläisestä muodostui lopulta uusi rotu nimeltä patagonianlammaskoira.
Petri Kotwica
Petri Lauri Kotwica (s. 17. huhtikuuta 1964 Parainen) on suomalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Henkilöhistoria
Kotwican sukunimi on peräisin hänen puolalaiselta isäpuoleltaan merikapteeni Maciej Kotwicalta, hänen äitinsä on pankkivirkailija Seija Bärlund. Ylioppilaaksi vuonna 1984 tullut Kotwica oli opiskellut vuoden Teknillisessä korkeakoulussa ja neljä vuotta yliopistossa teoreettista filosofiaa ja kirjallisuutta, ennen kuin hän aloitti opintonsa Taideteollisen korkeakoulun elokuvataiteen laitoksella, josta hän valmistui vuonna 1999 taiteiden maisteriksi ja elokuvaohjaajaksi.
Lyhytelokuvien lisäksi Kotwica on ohjannut neljä pitkää elokuvaa. Niistä ensimmäinen on Koti-ikävä (2005), jonka valmistuessa 41-vuotias Kotwica oli poikkeuksellisen vanha esikoisohjaajaksi. Pari vuotta myöhemmin valmistui hänen toinen pitkä elokuvansa Musta jää (2007), jonka tekeminen vei ohjaajalta kuusi vuotta ja pääsi vauhtiin vasta kun hän oli saanut tehdyksi ensimmäisen pitkän elokuvansa. Elokuvan kolmiodraamatarina perustuu osittain Kotwican omiin kokemuksiin. Musta jää oli 18 vuoteen ensimmäinen suomalainen elokuva, joka pääsi kilpailemaan Berliinin elokuvajuhlien pääpalkinnosta. Kotwican kolmas pitkä elokuva, Rat King, valittiin vuoden 2012 huhtikuussa pidettäville Tribeca-festivaaleille New Yorkiin.
Roihis Musica
Roihis Musica on 2009 perustettu levymerkki, joka on yksityinen elinkeinonharjoittaja.
Irgoli
Irgoli on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Nuoron maakunnassa. Kunnassa on arviolta 2 309 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 75,30 neliökilometriä. Se sijaitsee 26 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Philippe Besson
thumb|right|Philippe Besson Philippe Besson (s. 29. tammikuuta 1967 Barbezieux, Charente, Ranska) on ranskalainen juristi, yritysjohtaja ja romaanikirjailija.
Elämä ja tuotanto
Besson syntyi perheeseen, jossa isä oli kansakoulunopettaja ja äiti notaarin apulainen. Hän suoritti loppututkinnon Rouenin kauppakorkeakoulussa (École supérieure de commerce de Rouen) ja on suorittanut myös oikeustieteellisen jatkotutkintodiplomin (DESS). Vuonna 1989 hän asettui asumaan Pariisiin, jossa hän toimi juristina ja opetti sosiaalioikeutta. Lähes viiden vuoden ajan hän toimi MEDEF:in puheenjohtajan Laurence Parisot'n oikeana kätenä. Tässä tehtävässään hän vaikutti voimakkaasti Ranskan ulkomaankaupan edistämistoimintoihin niin Buenos Airesissa kuin Shanghaissakin. Tämän jälkeen hän toimi Club Internetin johtajana.
Vuonna 1999 hänen kirjallisuusinnostuksena heräsi, kun hän luki ensimmäisen maailmansodan aikaisten taistelijoiden kertomuksia. Hän aloitti myös oman romaaninsa En l'absence des hommes kirjoittamisen. Tämän esikoisteoksen julkaisi kustannustalo Julliard, ja tämä oli alkua pitkälle kirjailijan ja kustantajan yhteistyölle. Teos julkaistiin 2001, ja se käsittelee Marcel Proustin henkilökuvaa. Kirja sai samana vuonna Emanuel-Robiès-kirjallisuuspalkinnon. Vuonna 2001 ilmestyi Bessonin seuraava teos Son frère, joka oli Femina-kirjallisuuspalkinnon saajaehdokkaiden valitussa joukossa. Elokuvaohjaaja Patrice Chéreaun tekemä elokuvatulkinta kirjasta sai vuonna 2003 Hopeisen karhun (Silberner Berliner Bär) Berliinin elokuvajuhlilla. Bessonin tuotanto on sen jälkeenkin ollut elokuvantekijöiden suosiossa.
Uransa tässä vaiheessa Philippe Besson päätti omistautua täysipainoisesti kirjalliselle työlle. Hänen romaaninsa Les Jours Fragiles ilmestyi vuonna 2004, ja se keskittyy runoilija Arthur Rimbaud'n viimeisiin elinpäiviin. Myös tämä teos on kiinnostanut elokuvantekijöitä, ja ohjaaja François Dupeyron on varannut siihen oikeudet.
Philippe Besson tavoittelee eräänlaista proustmaista kirjallista sanontaa, vaikkakin hänen kirjoitustyylinsä eroaakin suuresti esikuvastaan. Tämän lisäksi hän avoimesti tunnustaa ihailunsa Martin Pagen, Marguerite Durasin ja Arthur Rimbaud'n kirjallista tuotantoa kohtaan. Hänen tapansa kirjoittaa keskittyy romaanihenkilöiden älylliseen ja tunteelliseen käyttäytymiseen, se paljastaa myös erityisen kiinnostuksen kuolinkamppailuun sekä ihmissuhteiden vaikeaan kemiaan.
The Latebirds
The Latebirds on suomalainen rock-yhtye, joka perustettiin Helsingissä 2000-luvun vaihteessa. Yhtyeen musiikkia on kuvailtu melodiseksi indie-rockiksi. The Latebirdsiä on verrattu yhtyeisiin ja artisteihin kuten Wilco, Neil Young, The Jayhawks ja The Posies. The Latebirdsin ensimmäinen virallinen julkaisu Fortune Cookies (2003) sai runsaasti huomiota suomalaisissa musiikkimedioissa, koska se julkaistiin samana päivänä kuin yhtyeen laulusolistin (Markus Nordenstreng) oma sooloalbumi Latebird.
Sittemmin The Latebirds on äänittänyt kaksi albumia USA:ssa. Yhtyeen levyillä ovat vierailleet muiden muassa Wayne Kramer (MC5), Benmont Tench (Tom Petty), Ken Stringfellow (The Posies), Marc Ribot (Tom Waits) ja J. Karjalainen.
The Latebirds on kiertänyt runsaasti ulkomailla. Yhtye on esiintynyt viidesti Yhdysvaltain suurimmilla musiikkimessuilla (South By Southwest). Lisäksi The Latebirds on vieraillut Kanadan kansainvälisillä filmijuhlilla (2004) sekä Berliinin PopKomm -messuilla (2004). Vuonna 2005 The Latebirds kiersi Suomessa The Posies ja Patti Smith Group -yhtyeiden kanssa. Vuotta myöhemmin bändi teki kiertueen Wilco -yhtyeen kanssa USA:ssa. Tämän kiertueen yhteydessä The Latebirds esiintyi ensimmäisenä suomalaisena yhtyeenä Nashvillen legendaarisessa Ryman Auditorium / Grand Ole Opry -konserttisalissa, jossa uransa ovat aloittaneet mm. Johnny Cash ja Hank Williams.
The Latebirdsin kolmas albumi The Last Of The Good Ol' Days taltioitiin Kaliforniassa maineikkaan Grammy-palkitun äänittäjä/tuottajan kanssa; Jim Scott tunnetaan erityisesti tuottaja Rick Rubinin äänittäjänä ja miksaajana. The Latebirds levytti myös uusia kappaleita yhdessä rumpali Levon Helmin (The Band, Bob Dylan) kanssa tämän kotistudiossa Woodstockissa. Näissä sessioissa vieraili  Kris Kristofferson  jonka kappaleen "In The News" The Latebirds levytti kantrilegendan kanssa. The Last Of The Good Ol' Days julkaistiin Skandinaviassa syyskuussa 2010.
Yrjö Tuhkunen
Yrjö Väinö Antero Tuhkunen (19. kesäkuuta 1897 Helsinki – 13. kesäkuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen pääsarjatason jääpalloilija 1920-luvulla ja 1930-luvun alussa. Ammatiltaan hän oli voimistelunopettaja, mutta oli vuosia Sanoma Oy:n palveluksessa urheilutoimittajana Helsingin Sanomissa ja Iltasanomissa.
Ura jääpalloilijana
Yrjö "Tuhku" Tuhkunen liittyi Helsingin Normaalilyseon oppilaana Helsingin Jalkapalloklubiin (HJK). Valmistuttuaan ylioppilaaksi hän opiskeli Helsingin yliopistossa voimistelunopettajaksi. Vuonna 1920 hän suoritti asepalveluksen Viipurissa ja pelasi sen kauden Viipurin Susissa - silloin vielä VBJS voittaen ensimmäisen jääpallon Suomen mestaruutensa keväällä 1920. Pelipaikka Tuhkusella oli keskikenttä ja tukimies. Seuraavaksi kaudeksi hän palasi Helsinkiin HJK:n riveihin ja oli voittamassa toista Suomen mestaruutta; nyt HJK riveissä. "Tuhku" sai jatkoa mestaruuksilleen HJK:ssa jatkoa vuosina 1923, 1924 ja 1928 eli kaikkiaan viisi mestaruutta.
Ura erotuomarina
Lopetettuaan aktiivisen pelaajauransa kauden 1929 jälkeen Yrjö Tuhkusesta tuli aktiivi erotuomaritoiminnan jäsen; ensin tuomarina ja sitten erotuomarien kouluttajana. Tuomariurallaan hän tuomitsi yhdeksän jalkapallomaaottelua ja kaksi jääpallomaaottelua. Hän toimi lisäksi Palloliiton erotuomarivaliokunnan jäsenenä 1923-1933 ja 1945-1950 sekä erotuomarikouluttajana ympäri Suomea pidetyissä tilaisuuksissa.
Ura toimittajana
Tuhkunen toimi aina vuoteen 1940 asti Helsingin Sanomien urheilutoimituksen avustajana nimimerkillä "Poiku". Silloin hänestä tuli lehteen vakinainen urheilutoimittaja. Sotien jälkeen hän toimi myös Ilta-Sanomissa urheilutoimittajana ja teki erillisiä artikkeleita myös Suomen Urheilulehteen. Tuhkunen oli muös aktiivinen Urheilutoimittajain Liiton jäsen aivan sen alkuhetkistä lähtien. Toimittajauran lisäksi Tuhkunen toimi alkuperäisen koulutuksensa mukaisesti liikunnanopettajana Meilahden yhteiskoulussa.
Palkitsemiset
Ansioistaan urheilun alalla Tuhkanen palkittiin Suomen Urheilun hopeisella ansiomitalilla ja hopeisella ansioristillä, Suomen Palloliiton kultaisella ansiomerkillä, Palloliton Helsingin piirin kultaisella ansiomerkillä ja HJK:n ansiomerkillä.
Saavutukset urheilijana
Vesipallo:
Matra
Mécanique Avion TRAction eli Matra oli muun muassa autoja, polkupyöriä, ilmailutekniikkaa ja aseita valmistanut ranskalainen yritys. Siitä tuli vuonna 1994 Lagardère-ryhmän tytäryhtiö, ja se toimii nykyisin tuolla nimellä.
Matra tuli tunnetuksi 1960-luvulla, kun se aloitti autonvalmistuksen ostettuaan vuonna 1964 Automobiles René Bonnet -yhtiön. Matra Automobile valmisti urheilu- ja kilpa-autoja, ja ne menestyivät kilpailuissa hyvin.
Matra Hautes Technologies
Matra Hautes Technologies (MHT, ) toimi ilmailu-, puolustus- ja tietoliikennealoilla. Helmikuussa 1999 se yhdistyi Aérospatialen kanssa muodostaen Aérospatiale-Matran. 10. heinäkuuta 2000 Aérospatiale-Matrasta tuli osa EADS:ää.
Matra Automobile
Matra Automobile syntyi kun Matra osti vuonna 1964 Automobiles René Bonnet -yhtiön. Matra-nimeä käytettiin henkilöautoissa ensimmäisen kerran huhtikuussa 1965 Renault-moottorisessa Matra Bonnet Djet V -mallissa (Djet lausutaan kuten englannin sana ”Jet”), joka oli päivitetty versio René Bonnet Djetistä.
Vuonna 1984 Renault julkaisi Espace-tila-auton, joka oli Matran valmistama, ja alun perin Chrysler UK:n kehittämä. Autosta tuli hyvin suosittu, ja se loi yhdessä Mitsubishi Chariotin ja Plymouth Voyagerin kanssa nykyaikaisten tila-autojen markkinaryhmän.
Matran suunnitteleman ja valmistaman Renault Avantimen huonon menestyksen jälkeen Matra ilmoitti 27. helmikuuta 2003 suunnittelevansa Romorantinin autotehtaansa sulkemista. Syyskuussa 2003 Pininfarina osti Matra Automobilen kehitys-, testaus- ja prototyyppitoiminnot. Yhtiö sai nimekseen Matra Automobile Engineering.
Matra autourheilussa
Matra osallistui 1960- ja 1970 luvuilla sekä valmistajana että tallina muun muassa Le Mansin 24 tunnin ajoihin ja Formula 1 -sarjaan.
Matra tuli täysipainoisesti mukaan Formula 1 -sarjaan kaudelle, jolloin Jackie Stewart voitti kolme kilpailua Ken Tyrrelin tallin Matra MS10:llä, joka kilpaili varsinaisen Matran tehdastallin rinnalla. Auton polttoainetankit olivat lentokoneiden tapaan osa auton kantavaa rakennetta.
Euklidinen geometria
pienoiskuva|Euklidisessa geometriassa tutkitaan kuvioita käyttäen hyväksi pisteiden ja suorien välisiä etäisyyksiä sekä suorien välisiä kulmia. Kuvassa konstruktio, joka liittyy erääseen Newtonin teoriaan.
Matra
Matra autourheilussa
Kaudeksi, kun Matra ryhtyi yhteistyöhön Simcan kanssa, se pyysi Tyrrelliä käyttämään omaa V12-moottoriaansa Cosworthin sijasta. Tyrrellin rahoituksesta suuri osa tuli kuitenkin Fordilta, joten Matran ja Tyrrellin yhteistyö päättyi ja Matra ajatti sen sijaan omaa tehdastalliaan vuoteen asti.
Euklidinen geometria
Euklidinen geometria on geometrian osa-alue, jolla tarkoitetaan yleensä tasoa ja kolmiulotteista avaruutta tutkivaa geometriaa. Euklidisiksi kutsutaan myös useampiulotteisia avaruuksia, joilla on samat ominaisuudet.
Matra
Matra autourheilussa
Matran V12 toimi Ligierin Formula 1 -autojen voimanlähteenä kausilla 1976–1978 ja 1981–1982.
Matra saavutti menestystä myös V12-moottoroiduilla urheiluautoillaan. Matra 670 voitti Le Mansissa vuosina 1972–1974. Se toi Matralle myös urheiluautojen valmistajien maailmanmestaruuden vuosina 1973 ja 1974.