cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Solmu
Historiaa
Yhdysvaltalainen solmukirjailija Cyrys Lawrence Day uskoi, että taito sitoa solmuja periytyy ajoilta ennen tulenteon ja viljelyn oppimista, pyörän keksimistä ja tuulen valjastamista. Todisteita tästä ei ole, mutta ensimmäiset solmut tehtiin oletettavasti köynnöskasveista, jänteistä ja nahkasuikaleista, joita saatiin kuolleiden eläinten ruhoista, heinästä ja hiuksista. Niitä käytettiin tavaroiden kiskomiseen ja nostamiseen, vaatteiden ja suojien ompeluun ja sitomiseen, ansoihin ja verkkoihin, katkenneiden raajojen lastoittamiseen, vihollisten kiinni ottamiseen ja sitomiseen sekä ihmisuhrien kuristamiseen. Alle 10 000 vuoden ikäiset, säilyneet näytteet kertovat erilaisten solmujen käytöstä. Tiedetään, että kivikauden ihmiset tekivät ainakin umpisolmuja, puolisorkkia, reivisolmuja, siansorkkia ja kiristyviä silmukoita sekä todennäköisesti myös muita solmuja.
Solmuperinne
Solmittuja köysiä käytettiin alkeellisissa kulttuureissa päivämäärien, tapahtumien ja sukupuiden muistiinmerkitsemiseen, heimon perinteiden ja legendojen tallentamiseen, muistin tukena rukouksissa ja synnintunnustuksissa ja kaupan toimien ja inventaarioiden kirjaamiseen. Todennäköisesti sekä rukousnauha että helmitaulu ovat kehittyneet solmituista nauhoista. Niinkin myöhään kuin vuonna 1822 Havaijilla lukutaidottomat voudit hoitivat köysien ja solmujen avulla monipuolista kirjanpitoa siitä, mitä saaren kultakin asukkaalta oli veroina käteisenä tai muuten kerätty. Heillä oli jopa yli 800 metriä pitkä köysi, johon solmittiin eri väreillä ja erilaisilla naruilla solmuja: yksi tarkoitti dollareita ja toinen porsaita, muut koiria ja niin edelleen.
Solmujen käyttö
Solmuja käytetään monessa eri harrastuksessa. Ennen merimiehet ja karjapaimenet olivat solmujen taitajia. Muutamissa harrastuksissa on omat solmunsa, joita harrastajat käyttävät. Solmukirjoista löytyy solmujen käyttäjäryhmät. Nämä ovat vapakalastus/kalastus, veneily/purjehdus, luola- ja vuorikiipeily, yleiskäyttö ja ulkoiluharrastukset.
Yleisimpiä solmuja
Solmujen nimien lähde Geoffrey Budworth: Kaiken maailman solmut. WSOY 1998, suomentanut Jukka Sirola.
Korisliiga
Korisliiga on miesten koripallon pääsarja Suomessa. Miesten pääsarjaa on pelattu Korisliiga-nimellä kaudesta 2005–2006 lähtien. Kaudella 2004–2005 sarjasta käytettiin sen pääsponsorin mukaan nimeä Sparliiga. Kaudet 1999–2004 sarjaa pelattiin nimellä SM-koris ja tätä ennen sarjasta on käytetty nimeä miesten koripallon SM-sarja.
Miesten koripallon Suomen mestaruudesta on pelattu vuodesta 1939 lähtien, jolloin mestaruuden voitti Ylioppilaskoripalloilijat Helsingistä. Eniten Suomen mestaruuksia (kaikkiaan 14) on voittanut Pantterit.
Urheilusanomien tammikuussa 2015 julkaiseman artikkelin mukaan Korisliiga on Euroopan 15. paras kansallinen pääsarja.
Sarjan alkutaipaleet
Suomen Koripalloliitto kokosi keväällä 1939 kahdentoista joukkueen sisäsarjan kilpailemaan ensimmäistä kertaa koripallon miesten Suomen-mestaruudesta. Ensimmäisellä kaudella mukana oli kahdeksan joukkuetta pääkaupunkiseudulta, kaksi joukkuetta Kotkan seudulta sekä kaksi joukkuetta Viipurista. SM-historian ensimmäiset pisteet teki Eiran Kisa-Veikkojen Kaarlo Einiö. Sarjajärjestelmänä ensimmäisellä kaudella oli kahden häviön cup, josta loppusarjaan pääsi mukaan neljä parasta joukkuetta. Kauden ottelut pelattiin maalis-huhtikuun aikana. Loppuotteluun selviytyivät Eiran Kisa-Veikot sekä Ylioppilaskoripalloilijoiden ykkösjoukkue. Kisa-Veikot kuitenkin luovuttivat ottelun, koska jalkapallosarjat olivat jo ehtineet jo alkaa ja samat miehet edustivat seuraa myös jalkapallossa. Historian ensimmäisen Suomen-mestaruuden voitti siis Ylioppilaskoripalloilijat.
Toista kertaa Suomen-mestaruudesta pelattiin syksyllä 1940. Tämä oli ensimmäinen varsinainen koripallon mestaruussarja, sillä ensimmäistä kertaa sarjan kaikki kahdeksan joukkuetta kohtasivat toisensa kertaalleen. Mestaruussarjan otteluita otettiin myös juuri perustetun vedonlyöntitoimisto Oy Tippaustoimisto Ab:n (myöh. Veikkaus Oy) vetokohteiksi. Koripallon suosio Suomessa kasvoikin vedonlyönnin ansiosta huomattavasti. Sarjan voittajaksi ylsi vuonna 1940 Eiran Kisa-Veikot, joka sai samalla ensimmäistä kertaa Oy Perkko Ab:n lahjoittaman karhunkuvioin koristellun kiertopalkinnon. Kiertopalkinnon perusteella mestaruussarjaa alettiin kutsua myös Karhunpokaalisarjaksi. Vuosien 1940 ja 1941 mestaruussarjoissa kaikki kahdeksan joukkuetta olivat helsinkiläisiä, lisäksi mukana oli myös armeijan joukko-osastoja. Vuoden 1941 mestaruussarjan voittikin Kadettikoulun joukkue. Vuoden 1941 alussa Koripalloliitto asetti mestaruussarjaan koripallon nykytilanteeseen nähden erikoisen rajoituksen, sillä rajoituksen mukaan sarjaa eivät saaneet pelata pelaajat, joiden pituus ylitti 190 senttimetriä.
Jatkosodan jälkeen
Jatkosodan takia koripallon SM-sarja jäi pelaamatta vuosina 1942 ja 1943. Urheilujärjestöt pyrkivät pitämään kuitenkin toimintaa yllä vaikeinakin aikoina henkisen terveyden ylläpitämiseksi. Suomen Koripalloliitto oli sotavuosien yksi aktiivisimmista urheilujärjestöistä ja SM-sarjan sijaan sotavuosina koripalloa pelattiinkin niin sanotussa sotasarjassa, jonka otteluita löytyi myös veikkauslistalta.
Sotavuosien jälkeen SM-sarja pääsi kolmen vuoden tauon jälkeen käyntiin syksyllä 1944, jolloin seitsemän joukkueen yksinkertaisen sarjan voitti helsinkiläinen Kiri-Veikot. Samana vuonna pelattiin ensimmäistä kertaa myös naisten Suomen-mestaruudesta, jonka vei nimiinsä Helsingin Tarmo. Koripalloliitto oli tehnyt yhteistyötä jo monen vuoden ajan Työväen Urheiluliiton kanssa ja liitot järjestivätkin vuosina 1945 ja 1946 yhteisen Suomen-mestaruussarjan. Vuonna 1945 SM-sarjassa pelasi kahdeksan joukkuetta, joista voiton vei Kiri-Veikot. Seuraavana vuonna sarjassa pelasi kymmenen joukkuetta, joista Suomen-mestaruuden voitti Helsingin NMKY.
Suomen Koripalloliitto liittyi vuonna 1946 Suomen Voimistelu- ja Urheiluliittoon. Tämän johdosta TUL katkaisi kahdeksan vuotta kestäneen yhteistyösopimuksensa Koripalloliiton kanssa. Koripalloliitto kirjoitti kuitenkin huhtikuussa 1947 uuden liittokohtaisen yhteistyösopimuksen TUL:n kanssa ja liitot sopivat, että vuoden 1947 Suomen-mestari ratkaistaan kummankin liiton sisäisten mestareiden keskinäisessä ottelussa. Suomen-mestaruuden voitti SKL:n sarjassa pelannut Helsingin NMKY voittamalla finaalissa TUL:n mestarin Työväen Maila-Pojat.
Televisiointi
Elokuussa 2020 Suomen Koripalloliitto ja Nelonen Media solmivat monivuotisen sopimuksen Korisliigan ja kaiken muut suomalaisen aikuiskoripallon televisioinnista Ruutu suoratoistopalvelussa. Sopimusken ensimmäisellä kaudella 2020-21 näytetään yli 900 koripallo-ottelua. Pääsarjat toteutetaan monikameratuotannoilla kuvattuna sekä selostettuna.
Kesäkuussa 2015 Suomen Koripalloliitto ja Elisa tiedottivat 3+1-vuotisesta yhteistyösopimuksesta, jonka mukaisesti Elisa Viihde -palvelu lähettää Korisliigan kaikki runkosarja- ja pudotuspeliottelut maailmanlaajuisesti. Otteluiden katselu myös mobiililaitteilla on mahdollista. Lähetystekniikassa hyödynnetään areenoiden edelliskaudella asennettuja automaattikameroita.
Palkinnot
Suomen Koripalloliitto palkitsee vuosittain pelikausien parhaat seuraavissa kategorioissa:
Kaikkien aikojen pelaajatilastot
Katso: Luettelot Korisliigasta
André Hofschneider
André Hofschneider (s. 10. kesäkuuta 1970 Itä-Berliini) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. Hän toimii tällä hetkellä Union Berlinin juniorivalmennuskeskuksen päävalmentajana.
Ura
Hofschneider aloitti pelaajauransa Union Berlinin joukkueessa debytoiden DDR-Oberligassa kaudella 1988/89. Hofschneider edusti seuraa debyyttikaudellaan pääsarjatasolla, mutta joukkue putosi kauden jälkeen liigasta ja yhdistyneen Saksan sarjajärjestelmässä Union putosi Oberliga Nordostiin, jossa Hofschneider pelasi vuoteen 1994 saakka. Hän siirtyi samana vuonna FC Hansa Rostockiin, jossa juhli 2. Bundesliigan mestaruutta ja edusti voitokkaan kauden 1994/95 jälkeen seuraa kaksi kautta myös Bundesliigassa.
Kauden 1997/98 Hofschneider pelasi TSV 1860 Münchenissä, jossa peliaika jäi kuitenkin vähäiseksi. Hän siirtyi kauden jälkeen DSC Arminia Bielefeldiin, jossa pelasi neljä kautta. Ura jatkui vielä FC Augsburgissa sekä alempien sarjatasojen FC Affingissa ja DJK Augsburg-Lechhausenissa, kunnes hän vuonna 2006 lopetti aktiiviuransa.
Pelaajauransa jälkeen Hofschneider palasi Union Berlinin palvelukseen. Hofschneider työskenteli Uwe Neuhausin, Norbert Düwelin ja Sascha Lewandowskin apuvalmentajana, kun seura nousi Regionalligasta aina 2. Bundesliigaan saakka. Helmikuussa 2016 hän korvasi sairaslomalle jääneen Lewandowskin seuran päävalmentajana. Seura sijoittui Hofschneiderin alaisuudessa kauden 2015/16 päätteeksi 2. Bundesliigassa kuudenneksi, mikä oli seuran historian paras tulos jälleenyhdistyneen Saksan aikana. Kauden Hofschneider siirtyi sivuun tehtävästään suorittamaan vaadittavaa valmentajan tutkintoa. Maaliskuussa 2017 hän suoritti UEFA:n ammattivalmentajan lisenssin.
Heinäkuussa 2017 Hofschneider palasi Union Berlinin palvelukseen U19-joukkueen päävalmentajaksi. Joulukuussa 2017 hän nousi edustusjoukkueen päävalmentajaksi Jens Kellerin saatua potkut. Hofschneiderin johdolla Union Berlin jäi 2. Bundesliigan keskikastiin kahdeksanneksi. Kauden 2017/18 jälkeen seurajohto erotti Hofschneiderin ja korvasi hänet Urs Fischerillä.
Eduardo Cordero
Eduardo Cordero Fernández (12. syyskuuta 1921 Iquique – 3. syyskuuta 1991 Valparaíso) oli chileläinen koripalloilija.
Cordero voitti Chilen miesten maajoukkueessa MM-pronssia Argentiinassa 1950. Hän kuului maajoukkueen kokoonpanoon myös Lontoon 1948 ja Helsingin 1952 kesäolympialaisissa. Helsingissä ratkaisevassa sijoituspelissä viidennestä sijasta Cordero oli joukkueensa parhaita pistemiehiä tehtyään 14 pistettä.
Pressure (Martin Garrixin kappale)
Pressure on alankomaalaisen DJ-tuottajan Martin Garrixin musiikkikappale, jolla vierailee myös ruotsalaislaulaja Tove Lo. Sen julkaisi STMPD RCRDS digitaalisesti ladattavana singlenä 5. helmikuuta 2021. Kappaleen ovat sanoittaneet Garrix, Oskar Rindborg, Tove Lo ja Wilhelm Börjesson, joista Garrix myös tuotti sen Osrinin kanssa. Kappaleen musiikkivideon ohjasivat Philip Hovensjö sekä Olle Knutson ja se julkaistiin singlen julkaisupäivänä.
"Pressure" oli kaupallisesti huono menestys, sen päästyä singlelistan kolmenkymmenen parhaan joukkoon ainoastaan Alankomaissa ja Uudessa-Seelannissa.
Pierre Belon
thumb|240px|Pierre Belon Pierre Belon (n. 1517 – huhtikuu 1564) oli ranskalainen luonnontieteilijä, joka perusti eläintieteen vertailevan anatomian haaran.
Belon syntyi lähellä Le Mansia ja opiskeli lääketiedettä Pariisissa suorittaen tohtorin tutkinnon. Vuonna 1540 hän opiskeli kasvitiedettä Wittenbergin yliopistossa Valerius Corduksen oppilaana ja retkeili hänen kanssaan Saksassa. Vuosina 1546–1548 Belon suoritti merkittävän tieteellisen tutkimusmatkan Välimeren itäosiin Kreikkaan, Vähään-Aasiaan, Egyptiin, Palestiinaan ja Arabian niemimaalle. Matkan rahoittajana toimi Tournonin kardinaali François. Belon julkaisi matkastaan kertomuksen vuonna 1553 nimellä Les observations de plusieurs singularitez et choses memorables trouvées en Grèce, Asie, Judée, Egypte, Arabie et autres pays étrangèrs. Hän kuvailee siinä suuren joukon uusia eläin- ja kasvilajeja sekä muita luonnonhistoriallisia kohteita.
thumb|240px|Kuvitusta Belonin lintukirjasta: ihmisen ja linnun luurankojen vertailua. Vuonna 1551 ilmestyi Belonin teos kaloista, lähinnä delfiinistä, L’histoire naturelle des éstranges poissons marins, ja 1555 merkittävä teos linnuista, L’histoire de la nature des oyseaux, missä hän kuvailee noin 200 lintulajia. Teos oli Albrecht Dürerin ja Leonardo da Vincin kuvittama ja se oli Konrad Gesnerin samana vuonna julkaiseman Historia Animaliumin ohella ensimmäinen kuvitettu eläinkirja. Belonia syytettiin Gesnerin plagioinnista. Hän oli tavannut tämän myös henkilökohtaisesti.
Belon salamurhattiin Pariisin Bois de Boulognessa huhtikuussa 1564. Tekijä tai tekijät ovat jääneet tuntemattomiksi.
Hmelnytskyin alue
Hmelnytskyin alue eli Hmelnitskin alue on hallinnollinen alue Ukrainan länsiosassa. Alueen pinta-ala on 20 645 neliökilometriä. Vuoden 2021 alussa siellä asui 1,244 miljoonaa henkeä. Tämä oli 3,0 prosenttia Ukrainan väestöstä. Asukkaista 57,7 prosenttia oli kaupunkilaisia. Luvuissa ei ole huomioitu Venäjän vuodesta 2014 miehittämää Krimin niemimaata, joilla asui miehityksen alkaessa runsaat viisi prosenttia Ukrainan väestöstä. . Hmelnytskyin alueen hallinnollinen keskus on H’melnytskyin kaupunki (274 582 as.).
Hmelnytskyin alueen naapureina ovat pohjoisessa Rivnen ja Žytomyrin alueet, idässä Vinnytsjan, etelässä Tšernivtsin ja lännessä Ternopilin alueet.
Netišynin kaupungissa sijaitsee Hmelnytskyin ydinvoimalaitos (Хмельницька АЕС). Myös maatalous on merkittävä elinkeino. Lisäksi alueella toimii koneenrakennus-, ase- ja kemianteollisuutta.
Hallinnollinen jako
Ukrainassa aluehallinnon toista tasoa edustavat piirit (raion).
Hallinnollinen jako vuodesta 2020
Ukrainan korkein neuvosto päätti heinäkuussa 2020 supistaa Hmelnytskyin alueen piirien lukumäärän kolmeen. Uudistuksessa esimerkiksi kaikki alueen kaupungit tulivat osaksi piirejä. Paikallistasolla asutus keskittyy 13 kaupunkiin, 24 kaupunkimaiseen taajamaan ja 1 414 kylään.
Asukasluvultaan suurimmat kaupungit (2021) ovat H’melnytskyi (274 582 as.), Kamjanets-Podilskyi (97 908 as.), Šepetivka (40 802 as.), Netišyn (36 661 as.), Slavuta (35 068 as.), Starokostjantyniv (34 232 as.) ja Polonne (20 471 as.), Krasyliv (18 583 as.), Volotšysk (18 474 as.), Izjaslav (16 162 as.), Horodok (15 835 as.) ja Dunajivtsi (15 799 as.).
Piirien perustiedot löytyvät oheisesta taulukosta. Samannimiset piirit olivat olemassa jo ennen heinäkuuta 2020, mutta niiden aiempi pinta-ala ja väkiluku olivat uutta piirijakoa pienempiä.
Hallinnollinen jako ennen vuotta 2020
Hmelnytskyin alue oli ennen heinäkuun 2020 alueuudistusta jaettu 20 piiriin ja 6 kaupunkipiiriin.
Paholaisen portti
Paholaisen portti (The Gate) on vuonna 1987 valmistunut kauhuelokuva, jonka on ohjannut Tibor Takács.
Elokuva kertoo veljeksistä, Glenistä ja Alista, jotka viettävät viikonlopun yksin kotona. Pihasta on aiemmin kaadettu iso puu, joka herättää kummallisia ajatuksia nuorissa. Kohta heille selviääkin, että iso puu on aikojen alusta asti peittänyt helvetin sisäänkäynnin.
Vastaanotto
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kuvasi Paholaisen porttia lapselliseksi ja campmaiseksi, mutta katsomisen arvoiseksi erikoistehosteiden ja lopun pikkumieshirviöiden ansiosta. Hän antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Rumun Ndur
Rumun Ndur (s. 7. heinäkuuta 1975 Zaria, Nigeria) on nigerialaissyntyinen kanadalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän oli NHL:n kaikkien aikojen ensimmäinen nigerialaissyntyinen pelaaja. Ndur debytoi NHL:ssä kaudella 1996–97 ja pelasi urallaan yhteensä 69 ottelua tehoin 2+3=5. Jäähyminuutteja isokokoiselle ja fyysiselle puolustajalle kertyi 137. NHL-urallaan hän myös tappeli muun muassa Peter Worrellin, Dennis Bonvien ja Krzysztof Oliwan kanssa.
Ura
Ndur syntyi Nigeriassa, mutta kasvoi Sarnian ja St. Thomasin kaupungeissa, Kanadassa. Buffalo Sabres varasi Ndurin kolmannella kierroksella vuonna 1994. Ennen NHL-debyyttiään Ndur voitti Calder Cupin Sabresin farmijoukkue Rochester Americansissa keväällä 1996. Sabresin lisäksi hän edusti NHL:ssä myös New York Rangersia ja Atlanta Thrashersia. Ndur kuitenkin pelasi lähes koko Pohjois-Amerikan uransa farmissa ja muissa alemmissa sarjoissa (ECHL, UHL, IHL). Hänen pisimmäksi NHL-kaudekseen jäi 39 ottelun mittainen kausi 1998–99. Ndur ei pelannut NHL-urallaan ainuttakaan pudotuspeliä. 273 AHL-pelissään hän keräsi peräti 1025 jäähyminuuttia.
Ndur pelasi myös Euroopassa. Hän pelasi itävaltalaisessa Graz 99ersissä kaudella 2003–04 ja slovenialaisessa HK Jesenicessä kaudella 2005–06. Hän pelasi kolme vuotta myös brittiläisessä EIHL -liigassa, jossa edusti Coventry Blazea ja Nottingham Panthersia.
Ndur palasi kaudeksi 2009–10 Pohjois-Amerikkaan ja pelasi Muskegon Lumberjacksin IHL-joukkueessa 10 peliä ennen lopettamistaan.
Luettelo Nièvren kunnista
border|right|200px|Nièvren sijainti Tämä on luettelo Nièvren departementin kunnista Ranskassa. Departementissa on 312 kuntaa.
Michel Le Tellier
Le Tellier toimi Ranskan sotaministerinä vuosina 1643–77 ja oli Ranskan kansleri 1677–85. Hän oli Ranskan vakinaisen armeijan perustaja. Hän oli François Michel Louvoisin isä, ja toimi yhdessä poikansa kanssa sotaministeriön johdossa vuodesta 1662.
Heluna Ammu
Heluna Ammu on Disneyn sarjakuva- ja animaatiohahmo.
Hän on Polle Koninkauluksen tyttöystävä ja yksi Minni Hiiren parhaista ystävistä. Heluna on seurustellut myös Hessu Hopon kanssa. Heluna ei ole koskaan ollut Yhdysvalloissa kuin sivuhahmona, mutta hahmo on kuitenkin suosittu Italiassa. Heluna Ammu esiintyi ensimmäisen kerran jo vuonna 1928, joten Heluna kuuluu Disneyn vanhimpiin hahmoihin. Helunan esimuoto, jollainen esiintyi myös alun perin Mikki-piirretyissä, on jopa Mikkiä vanhempi. Se esiintyi Alice-piirretyssä jo vuonna 1926.
Liste der Bewohner Entenhausens
Intiaaniriisit
Intiaaniriisit (Zizania) on heinäkasvien (Poaceae) heimoon kuuluva pieni kasvisuku. Sukuun luetaan nykyisin kuuluvaksi neljä lajia.
Kostamuksen rata
Kostamuksen rata on rautatieosuus Karjalan tasavallassa Venäjällä. Se yhdistää Lietmajärven ja Kostamuksen Suomen rataverkon rataosaan Kontiomäki–Vartius.
Id Tech 5
id Tech 5 on id Softwaren kehittämä pelimoottori. Pelimoottorin nimi noudattaa uutta nimeämiskaavaa; aikaisemmin id Softwaren pelimoottorit on nimetty niitä käyttävien pelien mukaan, mutta tästä moottorista lähtien ne nimetään erikseen. Myös aikaisempien pelimoottorien nimet on muutettu jälkikäteen (esimerkiksi edeltävä Doom 3-pelimoottori uudelleennimettiin id Tech 4:ksi.)
id Tech 5:n merkittävin uudistus on MegaTexture, joka alun pitäen kehitettiin id Tech 4-pelejä varten (Enemy Territory: Quake Wars käyttää tätä teknologiaa). MegaTexturen avulla voidaan käyttää tehokkaasti hyvinkin suurikokoisia (128000x128000) tekstuureita, jonka ansiosta esimerkiksi laajat maastoalueet voidaan teksturoida pikkutarkasti. MegaTexturen avulla sopivan kokoisia tekstuureita voidaan ladata muistiin automaattisesti, eikä kenttäsuunnittelijoiden ja graafikoiden tarvitse optimoida grafiikkaa erikseen. Peliympäristö on myös täysin dynaaminen. Varjojen ja valaistuksen on myös kehittyneempää kuin aikaisemmissa moottoreissa: kun id Tech 4:ssä hahmojen tekemät varjot ovat aina tarkkarajaisia, id Tech 5:ssä varjoissa on myös pehmeämpi puolivarjoalue (penumbra), jonka ansiosta varjot näyttävät realistisemmilta. Pelimoottori tukee myös useita uusia grafiikkatehosteita, ja tukee id Tech 4:ää paremmin moniytimisiä tietokoneita, koska pelimoottorin eri osat on säikeistetty.
Rage on id Softwaren ensimmäinen peli, joka käyttää id Tech 5 -moottoria. Ruotsalainen MachineGames kehitti pelin Wolfenstein: The New Order, ja Tango Gameworks kehitti pelin The Evil Within.
id:n Doom-pelisarjan jatko-osa Doom 4 piti alun perin olla id Tech 5 -peli, mutta peliä varten kehitettiin kokonaan uusi pelimoottori, id Tech 6. Dishonored 2 käyttää Void -pelimoottoria, joka on hyvin pitkälti muunnettu versio id Tech 5:stä.
Vuonna 2007 John Carmack ilmoitti, että id Tech 5 tullaan tulevaisuudessa julkaisemaan avoimen lähdekoodin lisenssillä, kuten aikaisemmatkin iD:n pelimoottorit. Vuonna 2010 iD Software ilmoitti, että toisin kuin aikaisempia iD:n pelimoottoreita, iD Tech 5:tä ei lisensoida kaupallisesti muille kehittäjille, vaan sitä voi käyttää vain iD Software ja emoyhtiö ZeniMax Median muut tytäryhtiöt.
Inga Nyman
Inga Maria Nyman (3. marraskuuta 1910 Helsinki – 23. heinäkuuta 2002) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut runoilija.
Avalanche (albumi)
Avalanche on Mountain-yhtyeen neljäs ja viimeinen studioalbumi sen varsinaisena toiminta-aikakautena. Yhtye tosin oli jonkin aikaa ollut hajonneena vuosien 1972 ja 1973 aikana. Avalanche on edeltäjiään hieman kitaravoittoisempi ja varsinaista kosketinsoittajaa ei käytetä. Rumpaliksi oli palannut Corky Laing ja toiseksi kitaristiksi otettiin David Perry. Albumi ei menestynyt enää aiempien studioalbumien tapaan ja yhtye hajosi vuoden 1975 Ison-Britannian kiertueen jälkeen.
Maróneia-Sápes
Maróneia-Sápes ( eli Δήμος Μαρώνειας-Σαπών, Dímos Maróneias-Sapón) on Kreikan kunta, joka sijaitsee Rodópin alueyksikössä Itä-Makedonian ja Traakian alueella. Kunnan pinta-ala on 640,1 neliökilometriä ja väkiluku 14 733 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Sápes.
Maróneia-Sápes sijaitsee Kreikan koillisosassa Traakianmeren rannalla. Kunta syntyi, kun Maróneia ja Sápes yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Maróneia-Sápeen kunta muodostuu kahdesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Enzo Ferrari
pienois|pysty|Enzo Ferrari. pienois|pysty|Enzo Ferrari (vas.) ja [[Ilario Bandini 1964.]] Enzo Anselmo Ferrari (18. helmikuuta 1898 Modena, Italia – 14. elokuuta 1988) oli Scuderia Ferrari -Grand Prix -tallin ja Ferrari-autotehtaan perustaja.
Nuoruus
Nuoruudessaan Ferrari sai vain vähän koulutusta, mutta hänellä oli voimakas intohimo kilpa-autoihin. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän toimi muulinkuljettajana; hänen isänsä, Alfredo, ja veljensä, Dino, kuolivat 1916. Ferrarin päästessä pois armeijasta oli perheen yritys kaatunut, ja hän etsi töitä Fiatilta, mutta sai sitä vain pienestä CMN-nimisestä yrityksestä. Hän aloitti kilpailemisen 1919, aluksi vähäisellä menestyksellä.
Ferrari
Ferrari vastasi Alfa Romeo -tehtaan kilpa-autojen kehittämisestä ja muodosti yli 40 kuljettajan tallin, jossa ajoivat muun muassa Giuseppe Campari ja Tazio Nuvolari. Ferrari itsekin jatkoi kilpailemista esikoispoikansa syntymään 1932 asti (Alfredo eli Dino, kuoli 1956). Alfa Romeon tukea kesti vuoteen 1933, jolloin tehdas joutui taloudellisten syiden vuoksi vetäytymään, ja tarvittiin Pirellin apua, jotta Ferrari pystyi jatkamaan. Hyvistä ajajistaan huolimatta talli sai vain vähän voittoja (Nuvolarin voitto Saksassa 1935 oli poikkeus) — Auto Union ja Mercedes hallitsivat. Vuonna 1937 Alfa otti kilpailutoiminnan jälleen haltuunsa alentaen Ferrarin tehtaan urheiluosaston päälliköksi Alfan insinööriosaston alaisuuteen. Ferrari jätti pian Alfa Romeon, mutta sopimusehdot eivät sallineet hänen kilpailla tai suunnitella autoja neljään vuoteen.
Ferrari perusti yrityksen nimeltä Auto-Avio Costruzioni, joka toimitti osia muille kilpatalleille. Vuoden 1940 Mille Miglia -kilpailuun yhtiö kuitenkin valmisti kaksi autoa, joita ajoivat Alberto Ascari ja Lothario Rangoni. Toisen maailmansodan aikana hänen yrityksensä oli sotatarviketeollisuuden palveluksessa, ja se siirrettiin pommituksen jälkeen Modenasta Maranelloon. Vasta sodan jälkeen Ferrari sai karistettua fasistin maineen hartioiltaan ja perusti nimeään kantavan autotehtaan vuonna 1947.
Kilpailut
Ferrari-tallin ensimmäinen kilpailu oli Monacossa 1947, mutta ensimmäinen voitto tuli vasta Britannian Grand Prix -kisassa 1951. Ensimmäiset mestaruudet tulivat vuosina 1952—53, jolloin Formula 1 -kaudet ajettiin Formula 2 -autoilla. Yhtiö markkinoi myös tuotantolinjan urheiluautoja rahoittaakseen, ei ainoastaan Grand Prix -kilpailutoimintaansa, vaan myös sellaisia tapahtumia kuin Mille Miglia ja Le Mans. Yhtiön parhaat voitot tulivatkin itse asiassa juuri Le Mansissa (14 voittoa, joista kuusi perättäistä vuosina 1960—65) eikä Grand Prix -kisoissa, ja Le Mansiin yhtiö panostikin 1950- ja 1960-luvuilla enemmän kuin Formula 1:een, huolimatta sellaisten formulatähtien kuin Juan Manuel Fangio (1956), Mike Hawthorn (1958), Phil Hill (1961) ja John Surtees (1964) menestyksestä. Ferrari melkein ehti lopettaa tallinsa mukanaolon Formula 1 -sarjassa, poikansa Dinon kuoltua 1956 lihasrappeumaan vain 24-vuotiaana, mutta pyörsi päätöksensä Fangion voitettua samana vuonna lajin maailmanmestaruuden.
Vaikeudet ja vanhuus
1960-luvulla menekkivaikeudet ja riittämätön rahoitus pakottivat Ferrarin hyväksymään Fiatin yhtiönsä osakkaaksi. Ford oli yrittänyt ostaa tehdasta jo 1963 18 miljoonalla dollarilla, mutta Ferrari oli hylännyt tarjouksen. Fiat sai yhtiöstä osuuden 1965, ja vuonna 1969 tämä osuus kasvatettiin 50 %:iin. 1988 Fiatin osuus nousi jo 90 %:iin. Enzo Ferrari pysyi toimitusjohtajana vuoteen 1971. Vetäytymisestään huolimatta hän vaikutti yhtiön toimintaan kuolemaansa saakka. Fiatin vaikutus Ferrari-tallin menestykseen ei näkynyt kuitenkaan heti: vasta vuonna 1975 Niki Lauda voitti tallille mestaruuden — kuljettajan taito ja moottorin suorituskyky kompensoivat korin ja aerodynamiikan heikkoudet. Tämän sekä Jody Scheckterin ja Gilles Villeneuven menestysten jälkeen tallin Formula 1 -toiveet haihtuivat moneksi vuodeksi. Enzo Ferrari ei ehtinyt nähdä tallinsa elpymistä ennen kuolemaansa Modenassa.
Palkinnot
Enzo Ferrarille myönnettiin ritari- ja komentaja-arvonimien lisäksi muun muassa Hammarskjöld-palkinto 1962, Columbus-palkinto 1965 ja De Gasperi -palkinto 1987. Vuonna 1994, kuolemansa jälkeen, hänet hyväksyttiin International Motorsports Hall of Fameen.
Stanford Encyclopedia of Philosophy
Stanford Encyclopedia of Philosophy on Stanfordin yliopiston ylläpitämä ilmainen filosofiaan keskittynyt internetissä julkaistava tietosanakirja. Se on eräs filosofien eniten käyttämistä ja viitatuimmista palveluista. Artikkelien kirjoittamiseen ja ylläpitämiseen osallistuu alan asiantuntijoita 65 instituutiosta ympäri maailmaa.
Vaikka tietosanakirja julkaistaan internetissä, se pyrkii noudattamaan perinteistä akateemista lähestymistapaa tiedon tuottamiseen. Jokaisen tietosanakirjan artikkelin on kirjoittanut alan asiantuntija ja artikkelit on vertaisarvioitu.
Historia
Stanford Encyclopedia of Philosophy -projekti perustettiin syyskuussa 1995 John Perryn ajatuksesta. Mukana perustamisessa oli Edward N. Zalta joka kehitti "dynaamisen referenssityön" -konseptin jonka pohjalta sivustoa ryhdyttiin suunnittelemaan ja toteuttamaan. Projektia testattiin vuoteen 1997 saakka, jolloin se julkistettiin yleisölle. Vuonna 1998 projektiin liittyivät Colin Allen ja Uri Nodelman jotka suunnittelivat uuden toimintamallin sekä nykyisen ulkoasun sivustolle.
Raanu
Raanu on perinteinen suomalainen seinätekstiili, jota on aiemmin käytetty myös peitteenä.
Raanun materiaaleina käytetään esimerkiksi puuvillaa (loimessa) ja villaa (kuteessa). Villalangoissa on olemassa erityisiä raanulankoja, jotka ovat ohuita ja kertaamattomia. Raanun sidoksena on ripsi ja kudelankojen väriä vaihtamalla saadaan aikaan erilaisia vaaka- ja pystyraitoja, joista kuviot muodostuvat. Vanhimmat tiedot raanuista ovat peräisin 1600-luvulta.
ZIL-111
ZIL-111:stä valmistettiin 1963–1967 uudella korilla varustettua ZiL-111G -mallia.
Erkki Paavolainen
Erkki Paavolainen (17. toukokuuta 1890 Kivennapa – 18. maaliskuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen kouluneuvos ja kansanopiston johtaja joka toimi kokoomuksen kansanedustajana ja ministerinä.
Ura
Paavolaisen vanhemmat olivat maakauppias Pietari Paavolainen ja Maria Kääpä. Hän pääsi ylioppilaaksi 1908 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1915 ja kauppakoulunopettajan tutkinnon 1916. Paavolainen oli Karjala-lehden päätoimittajana 1917–1920, 1944–1952 ja 1954–1955 sekä lehden avustavana toimittajana 1953–1960. Hän oli Viipurin työväenopiston vt. johtajana 1919–1920, kokoomuksen Viipurin läänin piirisihteerinä 1919 sekä Uudenkirkon, myöhemmin Kanneljärven kansanopiston johtajana ja yhteiskunnallisten aineiden opettajana vuosina 1920–1953.
Paavolainen toimi Karjalan kulttuurirahaston sihteerinä ja asiamiehenä 1923–1960 sekä Karjalan liiton toiminnanjohtajana 1940–1942 ja liiton sanomalehtisihteerinä 1942–1944. Paavolainen oli päätoimittajana Nuorisoseura-lehdessä vuodesta 1917 lähtien, Karjalan Aamu -lehdessä 1942–1960, ja Kansanopistolehdessä 1955–1960. Hän oli myös Palautetun alueen neuvottelukunnan sihteerinä ja Suomenlahden rannikon huoltoalueen, Karjalan asiain ja Siirtoväenasiain neuvottelukunnan jäsenenä.
Paavolainen oli kokoomuksen kansanedustajana Viipurin läänin itäisestä vaalipiiristä vuosina 1924–1927, 1929–1933 ja 1936–1945 sekä Kymen läänin itäisestä vaalipiiristä 1945–1948 ja Kymen läänin vaalipiiristä 1948–1951. Hän oli sosiaaliministerinä Sunilan II hallituksessa 1932. Paavolainen oli myös presidentin valitsijamiehenä vuosien 1931, 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa. Kunnallispolitiikassa hän oli mukana Viipurin läänin Uudenkirkon kunnanvaltuuston varapuheenjohtajana ja Kanneljärven kunnanvaltuuston jäsenenä.
Paavolainen sai kouluneuvoksen arvonimen 1950.
Erkki Paavolaisen poika oli Turun yliopiston poliittisen historian professori Jaakko Paavolainen ja tytär kriitikko Katri Veltheim. Kansanedustaja Pekka Paavolainen oli Erkki Paavolaisen veli.
Cincinnatin roomalaiskatolinen arkkihiippakunta
thumb|Cincinnatin arkkihiippakunta vaaleanpunaisella. Cincinnatin roomalaiskatolinen arkkihiippakunta on roomalaiskatolisen kirkon arkkihiippakunta, jolla on noin 500 000 jäsentä Cincinnatin ja Daytonin metropolialueilla ja muualla lounais-Ohiossa. Sen pääkirkko on Kahlehditun Pyhän Pietarin katedraali Cincinnatissa. Hiippakuntaan kuuluu 230 seurakuntaa 19 piirikunnassa ja sillä on oma sanomalehti The Catholic Telegraph.
Vuosina 1972-1982 hiippakunnan arkkipiispana toiminut Joseph Louis Bernardin nimitettiin kardinaaliksi vuonna 1983.
Historia
Cincinnatin hiippakunnan perusti paavi Pius VII vuonna 1821 ja Pius IX korotti sen arkkihiippakunnaksi vuonna 1850. Siitä erotettiin Columbuksen hiippakunta vuonna 1868.
Marcus Wallenberg -palkinto
Marcus Wallenberg -palkinto on kansainvälinen metsäteollisuuden tieteellisen tutkimuksen edistämisestä myönnetty palkinto. Sen perusti vuonna 1980 Stora Ensoa edeltänyt metsäteollisuusyhtiö Stora Kopparbergs Bergslags AB johtajansa Marcus Wallenbergin (1899–1982) kunniaksi. Palkinnon myöntää Marcus Wallenbergin säätiö yksittäiselle tutkijalle tai pienelle tutkijaryhmälle tunnustuksena uraauurtavasta löydöstä tai kehitystyöstä metsäteollisuuden saralla, tällaisen työn kannustamiseksi ja stimuloimiseksi. Palkinnon rahallinen arvo on 2 miljoonaa Ruotsin kruunua eli luokkaa 200 000 euroa. Vuonna 2018 palkinto myönnettiin 35. kerran.
Palkinnonsaajan päättää säätiön hallitus arvovaltaisen kansainvälisen valintakomitean ehdotuksesta. Komiteaan kuuluu puheenjohtajan lisäksi kolmesta seitsemään jäsentä (tyypillisesti professoreja). Heidät valitaan Ruotsin kuninkaallisen metsä- ja maatalousakatemian, Suomen Tekniikan Akatemian ja Ruotsin kuninkaallisen insinööritieteiden akatemian ehdotuksesta.
Palkinnonjaon yhteydessä järjestetään vuosittainen symposium, jossa myös nuoret metsäteollisuuden tutkijat pääsevät esittelemään tutkimustyötään.
M/S Ilmatar
M/S Ilmatar oli 1964 rakennettu Effoan (aikaisemmin Suomen Höyrylaiva Oy) ensimmäinen moottorimatkustajalaiva. Laiva toimi Suomen ja Ruotsin välisessä liikenteessä vuoteen 1973 asti. Laivan myöhempiä nimiä ovat Viking Princess ja Palm Beach Princess.
Tapaus Neitsythuorakirkko
Tapaus Neitsythuorakirkko on juridiikan kouluttaja Juulia Jyrängin ja taidehistorioitsija Harri Kalhan kirjoittama kirja kuvataiteilija Ulla Karttusen teoksesta Neitsythuorakirkko sekä teoksen takavarikoinnista, poliisitutkinnasta ja seuranneesta lapsiporno-oikeudenkäynnistä. Kirjan on julkaissut Like loppuvuodesta 2009.
Jyrängin ja Kalhan kirjassa seurataan näyttelyn avajaisia, poliisitutkintaa, oikeudenkäyntiä ja taidepiireissä käytyä keskustelua. Teoksen näkökulma on diskurssianalyyttinen. Jyrängin ja Kalhan erikoisalaa on sukupuolen ja seksuaalisuuden tutkimus. Juulia Jyränki työskentelee sukupulentutkimuksen opettajana ja Kalha puolestaan on erikoistunut tutkimaan visuaalista kulttuuria ja sukupuoleen liittyviä kysymyksiä. Jyränki ja Kalha ovat aikaisemmin kirjoittaneet yhdessä teoksessa Pornoakatemia! (Eetos 2007).
Teokseen liittyvät kuvat kirjassa, taiteilijan näkemyksiä kirjasta
Teoksen kuvaliitteessä on otteita poliisin taiteilijalle palauttamasta kuva-aineistosta. Kuvaliitteessä on tekijän ja kirjan mukaan ollut tarkoitus myös esittää kuvia teoksesta, mutta painetussa kirjassa nämä kuvat on mustattu. Taiteilijan ja toisen kirjailijan aiheesta blogikirjoituksissaan esittämät paikoin varsin värikkäät kuvaukset tähän johtaneista tapahtumista eroavat toisistaan suuresti. Tahot syyttävät toisiaan sensuurista, ja taiteilija Ulla Karttunen kritisoi voimakkaasti kirjan pääasiallista kirjoittajaa Juulia Jyränkiä heikosta aiheeseen perehtymisestä ja virheellisen tiedon antamisesta sekä kirjassa että blogikirjoituksessaan.
ZIL-114
ZIL-114 on Zavod imeni Lihatšovan 1967-1985 valmistama seitsemänpaikkainen, neliovinen limusiini. Sen muotoilu oli päivitys vanhemmista malleista ja siitä tuli edeltäjäänsä kulmikkaampi. Autoissa on nahkaverhoilu, sähköikkunat ja -peilit sekä keskuslukitus. ZIL-114:ssä on 6 959 kuution V8-moottori, jonka teho on noin 300 hv (221 kW) ja kaksivaihteinen automaattivaihteisto.
ZIL-114:stä alustalle rakennettiin myös ZIL-119 -pikkubussia.
Grankulla IFK Fotboll
Grankulla IFK Fotboll (lyh. GrIFK) on vuonna 1925 perustetun kauniaislaisen urheiluseura Grankulla IFK:n jalkapallojaosto, jonka nykymuotoinen toiminta aloitettiin vuonna 1963. Seuran edustusjoukkue pelaa kaudella 2021 Suomen kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Kakkosessa. Kaiken kaikkiaan seuralla on noin kaksikymmentä joukkuetta ja yli kuusisataa pelaajaa. Naisten edustusjoukkueen toiminta päättyi kauteen 1982.
Terhi Airas-Järventaus
Terhi Airas-Järventaus (o.s. Airas, s. 13. tammikuuta 1961 ) on suomalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Grankulla IFK Fotboll
Joukkueen kotipeliasuun kuuluvat vihreä paita, valkoiset housut ja vihreät sukat. Vieraspeliasuun vastaavasti valkoinen paita, vihreät housut ja valkoiset sukat.
Terhi Airas-Järventaus
Airas-Järventaus nimettiin elokuussa 2015 Suomen koripallon Hall of Fameen.
Hänen isänsä on entinen maajoukkuetason koripalloilija ja jääkiekkoilija Matti Airas. Airas-Järventaus on naimisissa entisen huippu-uimarin Martti Järventauksen kanssa.
Maija Kellokumpu
thumb|Maija Kellokumpu. thumb|Maija Kellokumpu: Poro vanhalla Sallatunturilla (1927). Kaisa Maria (Maija) Kellokumpu (15. helmikuuta 1892 Kuolajärvi – 18. marraskuuta 1935 Oulu) oli suomalainen taidemaalari. Hän maalasi kotiseutuaan Lappia esittäviä maisemamaalauksia.
Kellokumpu oli talollisen tytär Kelloselän kylästä silloisesta Kuolajärven kunnasta (nykyinen Salla). Hänen kotitalonsa, kievarinakin toiminut Kello-Hannu sijaitsi harjun korkeimmalla kohdalla. Kellokumpu opiskeli Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä vuosina 1919–1920 ja palasi rahojen loputtua kotiinsa Kelloselkään. Hän elätti itsensä ompelijana ja maalasi vapaa-aikanaan, sillä Lapin syrjäseudulla ei ollut mahdollista elättää itseään taiteella. Hän piti yhden yksityisen taidenäyttelyn Oulussa vuonna 1924. Kun kotitila jaettiin perinnönjaossa isän kuoltua vuonna 1929, Kellokumpu joutui muuttamaan Kemijärvelle. Hän kuoli Oulun Diakonissalaitoksella 43-vuotiaana yllättäen puhjenneeseen sairauteen.
Kellokummun maalaukset esittävät enimmäkseen Lapin maisemia. Pääosa niistä syntyi Sallan alueella, mutta hän teki maalausmatkoja myös Petsamoon vuosina 1925 ja 1928 sekä Kuusamoon vuosina 1933 ja 1935. Hänen tuotteliain kautensa oli vuosina 1923–1928. Kellokummun tuotanto jäi hänen elinaikanaan lähes tuntemattomaksi. Suurin osa hänen teoksistaan päätyi lähiseudun yksityiskoteihin ja tuhoutui joko talvisodan alussa 1939 Kuolajärven pikaevakuoinnin yhteydessä tai Kemijärvellä Lapin sodassa 1944. Kaksi Kemijärven Säästöpankille kuulunutta maalausta, Vanhaa Sallaa (1926) ja Poro vanhalla Sallatunturilla (1927) lahjoitettiin 1990-luvulla Rovaniemen taidemuseon kokoelmiin. Ne on nykyään sijoitettu Rovaniemen kaupungintaloon.
Grankulla IFK Fotboll
Nykyisen toiminnan ensivuodet
Toiminnan ensimmäisellä kaudella 1963 sarjoihin ilmoitettiin kaksi joukkuetta, A- ja D-juniorit. Pelipaidat lainattiin GrIFK:n jääkiekkojaostolta. Uusi edustusjoukkue pelasi ensimmäisen kautensa vuonna 1964. Se sijoittui Helsingin piirin alimmassa sarjassa, IV luokassa, yhdeksänneksi. Kaudella 1966 se lähti sarjaan kahdella joukkueella, jotta niistä toinen nostettaisiin sarjaa ylemmäksi, kuten myös tapahtui.
Nousu ylemmille sarjatasoille
Seuraava sarjanousu tapahtui vuonna 1970. Joukkueeseen liittyivät entiset Mestaruussarja-pelaajat Leffe Mattson ja Ilkka Haila, joista Mattson myös valmensi joukkuetta. GrIFK voitti kakkosluokan piirimestaruuden sekä IV divisioonan karsintasarjan nousten ensimmäistä kertaa Palloliiton sarjoihin. Seuraavalla kaudella 1971 Grankulla IFK voitti IV divisioonan ja nousi Kolmoseen. Piirin loppuottelussa joukkue voitti espoolaisen Tapion Hongan, ja hävisi Suomen Cupissa pääsarjassa pelaavalle HJK:lle jatkoajalla. Seuran toiminta oli kehittynyt, ja sitä edusti piirin sarjoissa kaikkiaan yhdeksän joukkuetta. Kaudella 1972 GrIFK jatkoi lukuisten vahvistusten avulla nousuaan yltäen jo Kakkoseen. Kyseisen vuoden nousijajoukkue oli sekoitus kokemusta ja nuoruutta. Piirin mestaruuden voittivat sekä edustus- että reservijoukkue. Vuonna 1974, GrIFK:n pelatessa Kakkosessa, seuran reservipelaajat perustivat uuden seuran, Team Granin. Kauden 1975 päätteeksi selvästi heikentynyt Grankulla IFK putosi takaisin Kolmoseen. Samoihin aikoihin seuran naisjalkapalloilu otti ensiaskeliaan Elisabeth Rehnin johdolla. Visiitti Kolmosessa jäi kuitenkin yhden kauden mittaiseksi, sillä Kalle Strömin valmentama joukkue voitti sarjan, ja palasi Kakkoseen kauden 1976 päätteeksi. Muun muassa Ove H. Rehnin paluu joukkueenjohtajaksi oli merkittävä. Suomen Cupissa GrIFK hävisi vuoden 1971 tavoin HJK:lle jatkoajalla.
Kaudesta 1977 tuli historiallinen, sillä sen päätteeksi GrIFK nousi ensimmäistä kertaa Ykköseen. Ove Rehnin suhteilla joukkueen maalia vartioi viidessä viimeisessä ottelussa entinen Ruotsin maajoukkueen maalivahti Sven-Gunnar Larsson. Hän tuurasi polvensa loukannutta Jan Seliniä. Vuonna 1978 seuran kannattajat perustivat Grani Supporters’ Club -nimisen yhdistyksen, joka teki matkoja kaikkiin joukkueen vierasotteluihin. Kautta 1979 pidetään mahdollisesti jopa GrIFK:n kaikkien aikojen parhaana. Kalle Ström vietti välivuotta valmennuksesta, jolloin hänen paikkansa otti Martti Kuusela. Hänen valmentamanaan GrIFK ylsi Ykkösessä viidenneksi, ja siten SM-karsintasarjaan. Saman vuoden kesällä Kauniaisissa vieraili englantilainen liigaseura Leicester City, joka voitti pelin 1–0. Peliä oli seuraamassa ennätykselliset 1 512 katsojaa. Kausi 1979 oli myös viimeinen, jolla joukkuetta luotsasi Martti Kuusela hänen siirtyessä HJK:n valmentajaksi.
Kauden 1980 päätteeksi GrIFK putosi takaisin Kakkoseen, mutta palasi toiseksi korkeimmalle sarjatasolle heti kaudeksi 1982. Seura pelasi siellä aina vuoteen 1985 asti, jolloin tapahtui seuraava putoaminen sarjaporrasta alemmaksi. Visiitti Kakkosessa jäi tälläkin kertaa vain kauden mittaiseksi, sillä kokematon valmentajakaksikko Ari Tiittanen–Jan Selin nosti seuran jälleen Ykköseen kaudeksi 1987. GrIFK voitti itälohkon, ja maalivahti Petteri Korkala siirtyi kauden jälkeen hollantilaiseen ammattilaisseuraan Roda JC:hen. Ari Tiittanen jatkoi joukkueen valmentajana myös kaudella 1987, ja kyseinen kausi oli tuloksellisesti Grankulla IFK:n historian paras. Joukkue sijoittui Ykkösessä toiseksi päästen karsimaan paikasta Mestaruussarjaan. Siinä vastaan asettui Kemin Palloseura, joka oli kuitenkin kahdessa osaottelussa parempi yhteismaalein 7–2. Ensimmäistä osaottelua Kauniaisissa oli seuraamassa uusi ennätysyleisö, 1 866 katsojaa. Kaudella 1988 joukkue putosi Kakkoseen, kun Vantaan Pallo voitti sen Espoon Leppävaarassa pelatussa karsinnassa maalein 3–0. Valmentaja Tiittanen erotettiin kauden jälkeen. Myöskään seuran taloudellinen tilanne ei näyttänyt hyvältä. Uusi valmentaja Jyrki Maisonlahti onnistui kuitenkin nostamaan GrIFK:n takaisin Ykköseen heti kaudeksi 1990.
Talousongelmat ja edustusjoukkueen lakkauttaminen
1980- ja 90-lukujen vaihteessa seuran taloustilanne alkoi heikentyä, ja niinpä kaudeksi 1990 valmentajaksi valittiin Jyrki Maisonlahden tilalle hänen veljensä Jari. Ratkaisu ei kuitenkaan onnistunut, vaan GrIFK putosi Kakkoseen. Kauden aikana neljätoista maalia tehnyt Jari Vanhala siirtyi Veikkausliigaseura FF Jaron riveihin. Kaudella 1991 Grankulla IFK:n materiaali osoittautui kapeaksi, ja joukkue oli Kakkosen viimeinen säilyjä. Tiukka taloustilanne vaati kuitenkin lopulta veronsa. Junioreista ei enää noussut edustukseen riittävän kovatasoisia pelaajia, ja uusista hankinnoistakin valtaosa epäonnistui. Niinpä kauden 1992 täysin uudistunut joukkue ei onnistunut säilyttämään Kakkosen sarjapaikkaansa ja GrIFK palasi pitkästä aikaa Kolmoseen.
Uuden puheenjohtajan Jorma Halosen johdolla ryhdyttiin panostamaan niin seuran taloustilanteeseen kuin edustusjoukkueen toimintaankin. Kaudella 1994 joukkuetta tuli valmentamaan Timo Nousiainen, joka tunsi hyvin espoolaiset jalkapallopiirit, ja hän sai suhteillaan vahvistettua joukkuetta sen verran, että Grankulla IFK palasi Kakkoseen kaudeksi 1996.
Lähtökohdat kaudelle 1996 olivat huonot, sillä GrIFK asetettiin länsilohkoon, mikä merkitsi pitkiä pelimatkoja Pohjanmaalle, länsirannikolle ja Tampereen suunnalle. Myös seuran taloustilanne oli heikko, eikä vahvistuksiin siten juuri ollut varaa. Joukkue jäi lohkon viimeiseksi saavuttaen vain neljä voittoa. Putoamisen myötä pelaajakato paheni, joten seuran johto ilmoitti helmikuussa 1997 toistaiseksi lopettavansa edustusjoukkueen toiminnan.
Edustusjoukkueen paluu
Uuden edustusjoukkueen valmentajaksi tuli Robert Wahlstedt, joka palasi Kauniaisiin kymmenen vuoden tauon jälkeen. Joukkueeseen tekivät paluun myös FC Interistä kaikkien aikojen paras maalintekijä Jari Vanhala sekä entinen maajoukkuemaalivahti Jan-Mikael Holm. Muut pelaajat olivat pääasiassa Team Granin entistä miehistöä.
Neljä ensimmäistä kauttaan GrIFK vietti Kolmosessa, mutta vuonna 2004 se nousi Kakkoseen Niklas Grönholmin luotsaamana. Joukkue koostui lähinnä espoolaisista ja kauniaislaisista pelaajista. Kaudeksi 2005 valmentajaksi tuli Tony Elomaa. Joukkue selvisi putoamistaistelusta maalieron turvin. Kaudelle 2006 vaihtui jälleen valmentaja, kun Elomaan korvasi Ari Tiittanen, joka toi mukanaan positiivista julkisuutta. GrIFKin sijoitus Kakkosen kaudella 2006 oli yhdeksäs.
Kauden 2007 asetelmia paransi uusi tekonurmikenttä, joka asetettiin vanhan hiekkakentän päälle. Valmentajana aloitti Ari Tiittanen, mutta hän siirtyi kesken kauden HJK:hon. Tiittanen jatkoi kuitenkin kakkosvalmentajana Jan-Mikael Holmin ottaessa päävastuun. Pelaajisto pysyi pitkälti samana. Kauden päätteeksi GrIFK nousi Ykköseen.
Ykkösessä vietetyn kauden 2008 jälkeen GrIFK palasi Kakkoseen kausiksi 2009–2015. Kauden 2015 päätteeksi se nousi takaisin Ykköseen voittamalla nousukarsinnassa Klubi 04:n yhteismaalein 8–1. Ykkösen kaudella 2016 GrIFK sijoittui sarjassa kuudenneksi. Seuraavalla kaudella 2017 sijoitus oli yhdeksäs, ja GrIFK putosi Kakkoseen.
Nykyinen joukkue
''Päivitetty 26. kesäkuuta 2016.''
Slovakian kansalliskirjasto
Slovakian kansalliskirjasto (,, lyh. SNL) on Martinin kaupungissa Slovakian pohjoisosassa toimiva maansa kansalliskirjasto. Nykyinen kansalliskirjaston päärakennus avattiin yleisölle vuonna 1975. Vuonna 2010 kirjaston kokoelmat käsittivät 4,7 miljoonaa dokumenttia.
Kansalliskirjaston keskeisenä taustajärjestönä oli vuonna 1863 perustettu, Slovakian kulttuurin puolesta toimiva Matica slovenská -järjestö. Vasta vuonna 2000 Slovakian kansalliskirjastosta tehtiin tästä kulttuurijärjestestöstä riippumaton organisaatio.
Päärakennuksensa ohella kansalliskirjaston fyysisiä toimipaikkoja ovat kirjallisuusmuseot Martinissa, Brodzanyssa ja Oponicessa.
Watkins
Watkins on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Toyohiko Kagawa
thumb|right|150px|nuoruudenkuva thumb|right|150px|Toyohiko ja Haru thumb|right|200px|Princetonin teologisessa seminaarissa thumb|right|200px|Suuren Kantōn maanjäristyksen aikana 1923 thumb|right|200px|Yhdysvalloissa 1935 Toyohiko Kagawa (, 1888–1960) oli japanilainen pasifisti ja kristitty aktivisti. Hänelle ehdotettiin Nobelin rauhanpalkintoa vuonna 1955.
Kagawa jäi nuorena orvoksi, kasvoi amerikkalaisten lähetyssaarnaajien hoivissa ja kääntyi kristinuskoon. Hän opiskeli Japanissa kristillisessä opistossa ja Yhdysvalloissa. Hän pyrki edistämään maailmanrauhaa ja ihmisten tasa-arvoa, esimerkiksi naisten äänioikeutta.
Kagawa kirjoitti yli 150 kirjaa, joista on suomeksi käännetty Maahan pudonnut vehnänjyvä (1934).
Pariisin maailmannäyttely
thumb|Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1889 näkymä Eiffeltornin suuntaan. Pariisin maailmannäyttely voi viitata seuraaviin:
Lohtupirskomarja
Lohtupirskomarja (Brucea antidysenterica) on kvassiakasvien (Simaroubaceae) heimoon ja pirskomarjojen (Brucea) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on yksikotinen pensas tai pieni puu, joka voi kasvaa korkeimmillaan seitsemän metriä korkeaksi. Lohtupirskomarjaa on käytetty perinteisessä lääkinnässä, joskin sen hedelmät ovat myrkyllisiä.
Lohtupirskomarja kasvaa luonnossa ainavihantien metsien alakerroksissa, metsänreunoilla sekä usein hakkuuaukeoilla. Lajia tavataan 1750–2500 metrin korkeudella merenpinnasta. Lohtupirskomarja on trooppisen Afrikan kasvilaji ja kasvaa luonnossa Guineasta ja Nigeriasta itään Etiopiaan sekä etelään Angolaan, Malawiin ja Sambiaan ulottuvalla alueella.
Lohtupirskomarjan juuria, hedelmiä ja kaarnaa on käytetty punataudin hoitoon perinteisessä lääketieteessä, mihin lajin nimikin viittaa. Nykyaikaiset tutkimukset ovat vahvistaneet lohtupirskomarjan vaikutukset punatautiin ja tuoneet esiin myös kasvin muita potentiaalisia lääkinnällisiä käyttökohteita.
Chancel Mbemba
Chancel Mbemba Mangulu (s. 8. elokuuta 1994 Kongon demokraattinen tasavalta) on kinshasankongolainen jalkapalloilija. Keskuspuolustajana pelaava Mbemba edusti belgialaista Anderlechtia vuosina 2011-2015. Mbemba siirtyi 26. heinäkuuta 2015 Englannin Valioliigassa pelaavaan Newcastle Unitediin ja teki seuran kanssa viiden vuoden sopimuksen.
Kermestammi
Kermestammi eli parkkitammi (Quercus coccifera) on yleensä pensasmainen tammi, joka kasvaa Välimeren alueella. pienoiskuva|vasen|Terho pienoiskuva|vasen|Kukinto pienoiskuva|vasen|Lehtiä
Ulkonäkö
Kermestammi on ainavihanta, tyypillisesti alle kaksimetrinen pensas, mutta kasvaa joskus jopa kuusimetriseksi puuksi. Haaroo tiheästi muodostaen läpipääsemättömiä kasvustoja. Oksat ovat harmaita ja sileäkuorisia. Lehtiasento on vuorottainen; lehdet ovat soikeita tai pitkänomaisia, voimakkaan vihreitä, kiiltäväpintaisia ja kaljuja. Lehden reuna on terävän nirhalaitainen ja aaltoileva, pinta on kirkas ja kiiltävä.