cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tilutus
Tilutustekniikka
Tilutuksessa kitaristi voi periaatteessa soittaa erikseen plektralla jokaisen yksittäisen sävelen, mutta useimmiten monet sävelet soitetaan pelkällä otelaudan käden liikkeillä (mikä on muutenkin yleinen tekniikka sähkökitaran soitossa). Tästä hyvänä esimerkkinä voidaan pitää kitaristi Yngwie Malmsteenin sooloja. Ttällaista tekniikkaa voidaan hyödyntää myös basson soitossa. Tästä hyvänä esimerkkinä voidaan pitää basisti Stuart Hammia.
Lisäksi käytetään runsaasti legatomaista sävellinjaa tuottavia hammer on – pull-off -yhdistelmiä, joilla voi soittaa varsin nopeaa tilutuksenomaista soittoa ilman plektraa. Tällaisessa soittotekniikassa pelkkä otelaudan käsi voi tuottaa ääniä painamalla kieli ensin voimakkaasti alas, ja sen jälkeen nyhtäisemällä sormi pois, jolloin kieli jää soimaan. Tiluttaessa tätä tekniikkaa toistetaan hyvin nopeasti.
Akustisessa kitarassa näin tuotetut äänet jäävät usein voimakkuudeltaan liian heikoiksi, ellei käytetä riittävän suurta voimaa otelautakädessä.
Yngwie Malmsteen taas ihaili 1800-luvulla mainetta niittänyttä viulisti Niccolò Paganinia, Malmsteenin soitossa voidaan kuulla paljon neoklassisia piirteitä.
Hallittu hoitamattomuus
Hallittu hoitamattomuus on periaate, jolla ihmisen muokkaamaan ympäristön joidenkin osien annetaan tarkoituksella rehottaa.
Hallittu hoitamattomuus viheralueilla
Kaupunkien viheralueiden joidenkin osien annetaan tarkoituksella rehottaa. Jos koko aluetta hoidettaisiin kauttaaltaan huolellisesti, olisi lajisto niukkaa. Hallitun hoitamattomuuden tarkoituksena on kasvattaa lajien määrää kyseisellä alueella.
Esimerkkejä hallitusta hoitamattomuudesta on, että puistonurmikot leikataan pidemmäksi, puuston annetaan muodostaa tiheikköjä ja kelopuiden jättäminen puistoihin.
Hallittu hoitamattomuus metsän käsittelyssä
Metsänhoidossa hallitulla hoitamattomuudella tarkoitetaan sitä, että aarin tai parin tiheiköitä jätetään yksi hehtaaria kohden taimikonperkaus-, harvennus- ja päätehakkuualoilla. Riistatiheikkö pyritään sijoittamaan monimuotoisuuden kannalta luontevalle paikalle, kuten kosteikon lähelle. Tällöin myös hyönteiskannat hyötyvät siitä ja linnuilla on enemmän syötävää. Lisäksi jätetään aliskasvoskuusia sinne, missä niistä ei ole haittaa kasvatettavalle puustolle. Etenkin linnut hyötyvät aliskasvoksista.
Kelmė
Kelmė on läntisessä Liettuassa Šiauliain läänissä sijaitseva kaupunki. Se toimii Kelmėn kunnallispiirin hallinnollisena keskuksena. Vuonna 2010 kaupungin väkiluku oli 9 971 asukasta.
Hallittu hoitamattomuus
Hallittu hoitamattomuus metsän käsittelyssä
Hallittu hoitamattomuus hyödyttää paitsi luontoa ja ulkoilijoita, myös metsänomistajaa. Työmäärä on riistatiheikön verran pienempi ja metsämaisema pysyy monipuolisempana.
Kelmė
Aiheesta muualla
55.63333°N, 22.93333°W
Kobolttikarbonaatti
Kobolttikarbonaatti (CoCO3) on koboltti- ja karbonaatti-ionien muodostama ioniyhdiste. Ulkomuodoltaan yhdiste on vaaleanpunaista kiteistä ainetta, joka ei liukene veteen, mutta hapot liuottavat sen. Luonnossa kobolttikarbonaattia tavataan sferokobaltiittimalmina.
Valmistus ja käyttö
Kobolttikarbonaattia voidaan valmistaa kobolttisuolojen vesiliuoksista kuumentamalla niitä natriumvetykarbonaatin kanssa. Esimerkiksi kobolttisulfaatin ja natriumvetykarbonaatin reaktiossa muodostuu kobolttikarbonaattia ja natriumvetysulfaattia.
Kobolttikarbonaattia käytetään keramiikan värjäykseen, lämpötilailmaisimissa ja katalyyttinä muun muassa valmistettaessa vähän rikkiä sisältäviä polttoaineita. Koboltti on tärkeä hivenaine ja kobolttikarbonaattia lisätään karjanrehuun.
Kobolttikarbonaatti liukenee kuumiin suola - ja typpihappoihin vapauttaen hiilidioksidia. Samalla syntyy happojen kobolttisuolaa kobolttikloridia tai kobolttinitraattia.
Siirtomaasota
thumb|250px|Rorke's Driftin puolustus. Alphonse de Neuvillen zulu-sodan taistelua kuvaava maalaus vuodelta 1880. Siirtomaasota on siirtomaavallan alaisen siirtomaan alueella käyty sota, jota siirtomaavalta käy joko siirtomaan alkuperäisväestöä, sitä asuttavia kolonialisteja tai toista, kyseistä aluetta havittelevaa kilpailevaa valtiota vastaan. Termiä käytetään yleensä kuvaamaan länsimaiden, lähinnä eurooppalaisten siirtomaavaltojen käymiä sotia Afrikassa, Aasiassa ja Amerikassa.
Vaikka siirtomaasodat päättyivät lähes aina länsimaiden voittoon, saattoivat paikalliset asukkaat joskus aiheuttaa merkittäviä tappioita siirtomaavalloille. Tällaisista tunnetuimpia on Yhdysvaltain vapaussota 1775–1783, jossa Pohjois-Amerikan brittiläiset siirtokunnat itsenäistyivät brittiläisestä imperiumista. 1800-luvun lopun Italian–Etiopian sodan aikana käydyssä Adowan taistelussa etiopialaiset onnistuivat voittamaan italialaiset ja maa välttyi näin joutumasta siirtomaaksi. Vaikka zulu-sota päättyikin alkuperäiskansan tappioon, zulut voittivat heidät aliarvioineen Britannian armeijan Isandlwanan taistelussa 1879.
1900-luvun jälkipuolen dekolonisaation yhteydessä käytiin siirtomaasotia, jotka yleensä päättyivät siirtomaan itsenäistymiseen.
Luettelo suomalaisten voittamista Formula 1 -osakilpailuista
Luettelo suomalaisten voittamista Formula 1 -osakilpailuista sisältää kaikki suomalaisten voittamat Formula 1-sarjan osakilpailut. Ensimmäinen suomalainen osakilpailuvoittaja oli Keke Rosberg voittaessaan Sveitsin osakilpailun 29. elokuuta 1982 Dijon-Prenoisin radalla Ranskassa. Edellinen suomalainen osakilpailuvoitto on Valtteri Bottaksen voitto Turkin osakilpailusta 10. lokakuuta 2021.
Eniten voittoja suomalaisista on saavuttanut Kimi Räikkönen, joka on voittanut urallaan 21 osakilpailua. Yhteensä suomalaisvoittajia on ollut viisi.
Erkki Juhani Minkkinen
Erkki Juhani Minkkinen (1947 tai 1948 – 24. elokuuta 2004) oli suomalainen taidekauppias, jonka ura ja elämä päättyivät Suomen suurimman taideväärennöstapauksen paljastumiseen. Minkkinen järjesti vuonna 2004 Salvador Dalín satavuotisjuhlan yhteydessä Dalí-näyttelyn Katajanokan Wanhassa Satamassa, jossa oli myös teoksia kaupan. Usean ostajan epäiltyä teoksia väärennöksiksi poliisi teki tarkastuskäynnin näyttelyyn. Tarkemmat tutkimukset osoittivat, että jopa 80 prosenttia esillä ja myynnissä olleista teoksista oli väärennöksiä. Väärennöksiksi paljastui myös joukko Joan Mirón, Marc Chagallin, Pablo Picasson ja Andy Warholin teoksia. Poliisikuulusteluissa kävi ilmi, että väärennöskauppa oli jatkunut 20 vuotta.
Minkkinen ja Galerie Petite järjestivät Forssan kehräämössä vuonna 1989 Artexpo-näyttelyn, jossa oli runsaasti Dalín ja muiden arvotaiteilijoiden töiksi väitettyjä maalauksia.
Minkkinen vapautettiin kuuden viikon pidätyksen jälkeen 10. elokuuta 2004. Hänet löydettiin kuolleena kaksi viikkoa myöhemmin, 24. elokuuta.
Minkkisen henkilökohtainen taidekokoelma sisälsi useiden tunnettujen taiteilijoiden nimissä olleita teoksia. Ulosottoviranomaiset myivät kokoelman pilkkahinnalla pakkohuutokaupassa pian Minkkisen kuoleman jälkeen.
Eurocorps
Eurocorps on Ranskan ja Saksan huippukokouksessa vuonna 1992 sovittu eurooppalainen armeijakunta, joka alkuna on 1989 perustettu Ranskalais-saksalainen prikaati. Eurocorpsiin on liittynyt myös Belgia (1993), Espanja (1994) ja Luxemburg (1996). Se aloitti toimintansa Pegasus 95 -sotaharjoituksen päätteeksi 1995. Armeijakunnan vahvuus on tällä hetkellä noin 60 000 sotilasta.
Vuonna 2001 Eurocorps muutettiin Euroopan unionin ja Pohjois-Atlantin sopimusjärjestön (Nato) alaisuudessa toimivaksi nopean toiminnan iskuryhmäksi. Se voi toimia myös Naton 5. artiklan aktivoituessa. Eurocorpsia käytetään humanitaarisissa interventioissa, kuten väestön evakuoimiseen sekä rauhanturvaamiseen kriisialueella Yhdistyneiden Kansakuntien tai Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön alaisuudessa.
Eurocorpsin esikunnassa Strasbourgissa on edustus myös Italiasta, Kreikasta, Puolasta, Romaniasta ja Turkista.
QF 12 naulan 18 cwt -laivatykki
12 naulan 18 cwt QF-laivatykki oli kolmen tuuman (76 mm) laivatykki, joka oli palveluskäytössä ensimmäisessä maailmansodassa. Tykin valmistaja oli Elswick Ordnance Company ja sitä käytettiin Britannian kuninkaallisen laivaston aluksissa. Britanniassa 12 naulaa viittasi ammuksen painoon, joka todellisuudessa oli 12,5 naulaa eli 5,7 kg, ja merkintä 18 cwt (massa ilmoitettuna brittiläisinä paunoina 18 x 112 naulaa = 2016 naulaa eli 914 kg) putken ja lukon yhteispainoon, mitä käytettiin tietona erottamaan tykki muista 12 naulan tykeistä.
Britannian kuninkaallinen laivasto
Tykit asennettiin seuraaviin aluksiin: Ne korvattiin vuodesta 1909 alkaen raskaiden alusten orpedoveneiden torjunta-aseina tehokkaammilla neljän tuuman tykeillä.
Ensimmäisen maailmansodan aikana HMS Kentin 12 naulan tykit siirrettiin 10. helmikuuta 1910 maihin ja ne osallistuivat Itä-Afrikan taisteluihin. Tykeistä muodostettiin merijalkaväen 9. kenttätykistöpatteri ja niiden kuljettamiseen käytettiin kuorma-autoja.
Ampumatarvikkeet
Tykki käytti 12,5 naulan kolmen tuuman kranaatteja kuin muutkin brittiläiset 12 naulan tykit, mutta ne käyttivät omia suurempia hylsyjä mahdollistaen suuremman ajoaineen käyttämisen.
Kenan Evren
Ahmet Kenan Evren (17. heinäkuuta 1917 – 9. toukokuuta 2015 ) oli turkkilainen kenraali, vuoden 1980 vallankaappauksen johtaja ja maan seitsemäs presidentti aina vuoteen 1989.
Tausta
Kenan Evren syntyi Alaşehirissa, Manisan maakunnassa. . Hänen isänsä oli albaanisyntyinen ja suku oli lähtöisin Serbian Preševosta. Hänen äitinsä oli bulgarianturkkilainen.
Ura
Evren valmistui armeijan oppilaitoksesta 1938 ja sotilasakatemiasta 1949 esikuntaupseeriksi. Hän osallistui Korean sotaan ja ylennettiin 1964 kenraaliksi. Hänestä tuli pääesikunnan päällikkö 1978.
Vallankaappaus
Evren johti 12. syyskuuta 1980 vallankaappausta. Sitä edelsi vuosien oikeiston ja vasemmiston kilpailu. Vasemmisto toivoi kommunistien vallankaappausta ja oikeisto turvautui uskonnolliseen kiihotukseen. Kaappauksen myötä kansallisesta turvallisuusneuvostosta (Milli Güvenlik Kurulu; MGK) tuli hallitseva elin ja parlamentti hajotettiin.
Eläkkeelle jäämisensä jälkeen Evren muutti Marmarikseen ja omistautui maalaukselle. Häntä vastaan tehtiin murhayrityksiä vuosina 1996 ja 2006.
Viimeiset vuodet
Vuonna 2012 Evreniä vastaan nostettiin syytteitä valtiota vastaan tehdyistä rikoksista. Syytteet mahdollisti kansanäänestyksessä hyväksytty lakiehdotus, joka poisti sotilasjuntan jäsenille annetun syytesuojan. Vuonna 2014 hän sai elinkautisen vankeustuomion sotilasvallankaappauksen johtamisesta.
Jan Hammer
Jan Hammer (s. 17. huhtikuuta 1948) on tšekkiläinen jazzpianisti, kosketinsoittaja ja säveltäjä.
Hammer loikkasi Tšekkoslovakiasta Amerikkaan 1960-luvulla. Hammer pääsi mukaan John McLaughlinin perustamaan The Mahavishnu Orchestran ensimmäiseen kokoonpanoon. Hammer soittaa yhtyeen kahdella ensimmäisellä albumilla, joita pidetään rock-vaikutteisen fuusiojazzin klassikkoina: The Inner Mounting Flame (1971) ja Birds of Fire (1972).
Mahavishnun jälkeen Hammer soitti rumpali Billy Cobhamin tunnetuimmalla levyllä Spectrum (1973) ja muun muassa Niemenin albumilla Mourner's Rhapsody (1974). Hammer teki 1970-luvulla myös soololevyjä, jotka julkaistiin CD-painoksina vasta 2000-luvulla. Yksi Hammerin tavaramerkeistä 1970-luvulla oli Moog-syntetisaattorin soittaminen särkijän läpi ja ääntä liu'uttaen. Lopputulos kuulosti sähkökitaralta, esimerkkinä The Mahavishnu Orchestran kappale ”Birds of Fire”.
1980-luvulla Hammer sävelsi uransa tunnetuimmat kappaleet, TV-sarja Miami Vicen tunnuskappaleen ja sarjassa käytetyn ”Crockett’s Themen”. Miami Vicen tunnusmusiikista tuli ensimmäinen listaykköseksi noussut TV-sarjan kappale.
Jazzhistorioitsija Joachim-Ernst Berendt mainitsi 1980-luvun alussa Hammerin yhtenä tärkeimmistä fuusiojazzpianisteista.
Nels Stewart
Nelson Robert ”Old Poison” Stewart (29. joulukuuta 1902 Montreal, Quebec – 21. elokuuta 1957 ) oli kanadalainen jääkiekkoilija. Keskushyökkääjänä pelannut Nels Stewart edusti Montreal Maroonsia, New York Americansia ja Boston Bruinsia National Hockey Leaguessa. Hänen uransa kattoi vuodet 1925–1940 ja hän teki 324 maalia ja antoi 191 syöttöä 651 ottelussa.
Laukaus yössä
Laukaus yössä (London After Midnight, tunnetaan myös nimellä The Hypnotist) on vuonna 1927 valmistunut yhdysvaltalainen salapoliisi- ja kauhuelokuvia sekoittava mykkäelokuva. Ohjaajana toimi Tod Browning, jonka novelliin "The Hypnotist" elokuva myös perustuu. Pääosissa ovat Lon Chaney, Sr., Marceline Day, Conrad Nagel, Henry B. Walthall ja Polly Moran
Elokuva kuvattiin 24 päivässä 152 000 dollarin budjetilla.
Elokuvasta tehtiin vuonna 1935 uudelleenfilmatisointi Mark of the Vampire, jonka ohjaajana oli niin ikään Browning.
Juoni
vasen|pienoiskuva|265x265px|Silinterihattuinen mies Roger Balfour löytyy murhattuna kotonaan Lontoossa. Scotland Yardin etsivä Burke saapuu haastattelemaan talon asukkaita, joita ovat hovimestari Williams, sir James Hamlin ja Hamlinin sukulaispoika Arthur Hibbs. Burke löytää itsemurhaviestin ja tapaus näyttää ratkenneelta.
Viisi vuotta myöhemmin taloon on muuttamassa uusia asukkaita: neiti Smithson ja hänen sulhasensa Thomas. He näkevät talon eräässä ikkunassa valoa. Kaksi hahmoa, terävähampainen, silinterihattuinen mies ja kalpea nainen, tulevat ulos talosta ulos ja pelästyttävät nuorenparin tiehensä. Smithson vakuuttaa sir Jamesille, että Balfourin talossa on vampyyreja.
Etsivä Burke saapuu sir Jamesin vieraaksi. Sir James on vakuuttunut, että Balfour murhattiin, ja että talossa nähdyt kaksi hahmoa liittyvät tapaukseen jotenkin. Balfourin tytär Lucille vannoo kuulleensa isänsä äänen puutarhassa. Burke ja sir James avaavat Balfourin haudan ja havaitsevat sen olevan tyhjä.
Kadonnut elokuva
Laukausta yössä pidetään kadonneena elokuvana. Viimeinen varma havainto elokuvasta on 1950-luvun puolivälissä, jolloin se sijaitsi MGM:n holvissa numero 7. Vuonna 1967 holvissa syttyneen tulipalon uskotaan tuhonneen elokuvan viimeisen kopion.
Elokuvasta on säilynyt useita valokuvia. Vuonna 2002 elokuvantekijä Rick Schmidlin rekonstruoi yli 200 valokuvasta ja alkuperäistä käsikirjoitusta apuna käyttäen 45-minuuttia kestävän version. Robert Israel sävelsi uuteen versioon musiikin.
Kalevankankaan hautausmaa
Sisällissodan lopulla Tampereen valtauksen aikana hautausmaan maastossa käytiin 28. maaliskuuta 1918 ankaria taisteluita. Hautausmaalla sijaitsee nykyisten sankarihautojen läheisyydessä sijaitsevalla kukkulalla myös näköalapaikka, jolla toimi toisen maailmansodan aikana ilmatorjuntayksikkö.
Rakennukset ja rakenteet
Hautausmaan kappeli vihittiin käyttöön vuonna 1912, ja sen suunnittelivat W. G. Palmqvist ja Einar Sjöström. Kappelin uusi, pieni kappeli, jonka suunnitteli arkkitehtitoimisto Antero Sirviö, valmistui vuonna 1984. Hautausmaan vuonna 1937 rakennetun pääportin piirsi kaupunginarkkitehti Bertel Strömmer, joka suunnitteli myös hautausmaan aidat ja valtaosin alueen kaavoituksen. Korkokuvan pääporttiin teki Gunnar Finne.
1918 valkoisten vainajien muistomerkki
Hautamuistomerkki sijaitsee kappelin eteläseinän tuntumassa ja sen on suunnitellut kuvanveistäjä Evert Porila. Ensimmäiset vainajat haudattiin heti punaisten antautumisen jälkeen 6. huhtikuuta 1918. Tällöin haudattiin 30 valkoisen puolen vainajaa. Myöhemmin haudattiin lisää sisällissodassa kaatuneita valkoisia ja myös Viron vapaussotaan osallistuneita suomalaisia sekä yksi Aunuksessa kaatunut taistelija. Vainajia on yhteensä 66 ja heidän nimensä on kaiverrettu kivitauluihin kappelin seinässä.
1918 punaisten vainajien muistomerkki
Joukkohautaan on haudattu sisällissodan taisteluissa Tampereella kaatuneet sekä taistelujen jälkeen teloitetut ja vankileirillä tauteihin kuolleita punaisten puolen vainajia. Vainajia on vähintään 2751. Muistomerkin ovat pystyttäneet keväällä 1941 Tampereen Työväenyhdistykset Tampereen kaupungin avustamana ja sen on suunnitellut kuvanveistäjä Jussi Hietanen.
Sankarihaudat
Talvisodan sytyttyä Kalevankankaalta varattiin yhteinen hautapaikka rintamalla kaatuneille sekä heille, jotka olivat menehtyneet maanpuolustustehtävissä rintaman takana. Talvi-, jatko- ja Lapin sodan aikana tälle yhteiselle hauta-alueelle haudattiin 756 vainajaa ja muistolaatan sai lisäksi 149 rajan taakse jäänyttä vainajaa. Sankarihautojen muistomerkin ovat suunnitelleet arkkitehti Viljo Revell ja kuvanveistäjä Arvi Tynys.
Veteraanilehto
Veteraanilehto valmistui 1995 ja sen on suunnitellut arkkitehti Pentti Turunen. Veteraanilehto sijaitsee sankarihautojen tuntumassa ja se tarkoitettu sotaveteraaneille ja heidän puolisoilleen.
Karjalaan jääneiden muistomerkki
Tampereen Karjala-Seura pystytti 1955. Muistokivi valmistettu graniitista ja siihen on kiinnitetty kuvanveistäjä Unto Hietasen muotoilema Karjalan vaakuna.
Hietakehto
Kalevankankaan pohjoisella uurna-alueella on oma muistolehto syntymättömille lapsille. Muistolehto avattiin pyhäinpäivänä 2002 ja sen on suunnitellut arkkitehti Pentti Turunen.
Muualla haudattujen muistelupaikka
Muualla haudattujen muistelupaikka perustettiin 1990-luvulla. Paikka sijaitsee kappelin lähistöltä.
Elokuvateatteri Imatran palon hautamuistomerkki
Elokuvateatteri Imatran tulipalo vaati 21 ihmisen hengen. Heistä 18 lepää Kalevankankaalla yhteishaudassa. Muistomerkin on suunnitellut arkkitehti Veikko Kallio.
Höyrylaiva Kurun haaksirikon uhrien muistomerkki
Höyrylaiva Kurun haaksirikossa vuonna 1929 menehtyi 138 ihmistä. Kalevankankaalle haudattiin 32 uhria, joista 14 yhteishautaan. Heille pystytettiin Kirsti Liimataisen suunnittelema Kurun harmaasta graniitista veistetty muistomerkki.
Radio Classic
Radio Classic on Tampereelta käsin toimiva valtakunnallinen radiokanava, joka aloitti lähetyksensä marraskuussa 2012. Radio Classic on Suomen ainoa kaupallinen, klassiseen musiikkiin erikoistunut kanava. Aseman ydinkohderyhmä ovat yli 35-vuotiaat. Kanavan toimilupa on voimassa vuoteen 2030 saakka. Joulukuussa 2020 kuuluvuusalue laajeni Hyvinkäälle, Jyväskylään, Raaseporiin, Seinäjoelle, Ulvilaan ja Valkeakoskelle.
Radio Classicin omistaja on Bauer Media Oy.
Historia
Samalla taajuudella ovat toimineet Rondo FM, Rondo Classic ja Classic FM. Ennen Rondoa samalla taajuudella toimi vuoteen 2009 saakka Metroradio Finlandin omistama Classic Radio, joka menetti toimilupansa omistajanvaihdoksen myötä.
Bauer Media osti alkuvuonna 2020 Radio Classicin.
Gustaf Gustafsson
Gustaf Gustafsson voi tarkoittaa ainakin seuraavia henkilöitä:
Ajoneuvosuunnittelu
thumb|[[AMC|American Motors Corporationin suunnittelijat työstämässä savimallia vuonna 1961. Mallin takana, vasemman etulokasuojan kohdalla, seisoo Richard Teague.]] Ajoneuvosuunnittelu on osa ajoneuvojen valmistamiseen liittyvää prosessia, johon liitty visuaalisten seikkojen lisäksi myös ergonomia, tekniset varusteet ja niiden vaatima tila sekä valmistustekniset- sekä kustannuskysymykset. Ajoneuvojen teollinen suunnittelu kattaa periaatteessa kaikki ajoneuvojen näkyvät ja myös piilossa olevat komponentit, lukuun ottamatta puhdasta tekniikkaa, joka on eri suunnitteluosastojen alaista toimintaa. Toimivan ja hyvin suunnitellun ajoneuvon lopullinen muoto on monen tekijän summa, ja suunnittelutiimi joutuu jatkuvasti etsimään kompromisseja eri arvojen välillä. Mitä täsmällisemmin jonkin ajoneuvon käyttöfunktio rajautuu, sitä vähemmillä kompromisseilla suunnittelutiimi saa vietyä projektin lävitse. Perheauto on aina haastavampi suunniteltava kuin esim. puhtaasti tavarankuljetukseen suunniteltu auto tai vaikkapa erikoissarjana valmistettu urheiluauto.
Tämä artikkeli lähestyy ajoneuvosuunnittelua puhtaasti esteettisistä näkökulmista ja rajautuu henkilöautoihin.
Suunnittelun elementit
thumb|1910-luvun ajoneuvosuunnitelua thumb|Konseptiauto [[Bertone Birusa. Taustalla mallin luonnoksia]]
Suunnittelutiimin työtehtävä jakautuu yleensä kolmeen osa-alueeseen: ajoneuvon korin design, sisustan design sekä väri- ja materiaalidesign. Ajoneuvon lopulliseen ilmeeseen suuresti vaikuttava graafinen suunnittelu on tärkeä osa-alue ja siksi monilla alan ammattilaisilla on yleensä takanaan jokin taide- tai graafisen alan koulutus. Hyvä ajoneuvosuunnittelu ei rajoitu vain muotoihin vaan etsii myös toiminnan käytännöllisyyttä, muodostaen näistä loppukäyttäjälle miellyttävän ja valmistajalle helposti myytävän kokonaisuuden.
Esteettisten arvojen tulee vastata määrätyssä suhteessa ergonomisiin vaatimuksiin. Tämänpäivän autoissa esimerkiksi lisääntynyt hyöty- ja viihde-elektroniikan käyttö asettaa haasteita mm. kojelaudan suunnittelulle. Varusteiden tulee olla helppoja ja miellyttäviä käyttää myös auton liikkuessa, näyttöjen tulee olla selkeitä luettavia eri valaistusolosuhteissa ja koska auton käytössä on kyse aina turvallisuudesta, kojelaudan varusteiden käytön ja näyttöjen lukemisen tulee voida tapahtua sekunnin murto-osissa.
Korin design
Korin designista vastaava tiimi luo auton ulkoisen olemuksen mittasuhteilla ja pinnanmuodoilla. Korin design lähtee liikkeelle joko käsin tai tietokoneella tehdyistä luonnoksista, joita lähdetään hiomaan ja täydentämään, kunnes on saatu hyväksyttävä lopputulos. Piirrosvaiheen kanssa rinnan etenee joko digitaalinen 3D-mallinnus tai kolmiulotteisen savimallin, joka nykyaikana on muovia, työstäminen. Design-tiimin kanssa rinnan työskentelee insinööritiimi, joka korin pinnanmuotojen kehittyessä suunnittelee kaikki piiloon jäävät rakenteet ja suorittaa erilaisten kappaleiden muotoilua, jotta ne ovat liitettävissä yhteen auton koriksi. Lopullisen muotonsa saaneesta mallinnoksesta tehdään tämän jälkeen täysikokoinen savimalli, jossa lopullisia detaljeja voidaan vielä hioa. Vaikka nykyisin on käytössä mitä hienoimpia 3D-tietokonemallinoksia, on savimallin käyttö auton muotoilussa edelleen vahvassa asemassa, tietokone ei todennäköisesti koskaan pysty korvaamaan ihmisen visuaalisella aistillaan luomaa kokonaiskuvaa. Nykyisin savimallit valmistetaan tietokoneen ohjaamilla työstökoneilla, mutta laskutikkujen aikakaudella nämä asiat hoidettiin ihmiskäsin. Savimallien käytön autojen suunnittelun apuvälineenä kehitti 1930-luvulla, General Motorsin suunnitteluosaston vastaavana toiminut Harley Earl.
Sisustan design
Ajoneuvon sisustan designista vastaava tiimi suunnittelee kojelaudan, istuimet, ovi- ja verhoilupanelit, kattoverhoilun sekä niiden muodot, mittasuhteet ja sijoittelun. Tällä osa-alueella joudutaan miettimään painotuksia ergonomian, tilankäytön ja matkustusmukavuuden näkökulmista. Prosessi etenee samassa järjestyksessä kuin auton korin suunnittelu, ensin tehdään luonnoksia, sen jälkeen seuraa digitaalisten- ja savimallien muokkaus, kunnes ollaan tilaajan hyväksymässä lopptuloksessa.
Väri- ja materiaalidesign
Väri- ja materiaalidesign-tiimi vastaa ajoneuvon värimaailmasta ja sisustuksessa käytettävistä materiaaleista. Tämä työ painottuu siihen, mitä työn tilaaja haluaa ajoneuvollaan ilmaista tai saavuttaa. Erilaisilla sisustuksessa käytettävillä elementeillä pystytään vaikuttamaan lopputulokseen hyvinkin paljon. Värit ja niiden eri yhdistelmät vaikuttavat siten että esim. lähtökohtana käytettävä "hinnat-alkaen" -malli saadaan helposti, ja valmistajan kannalta kustannustehokkaasti, vaikuttamaan ylelliselltä, urheilulliselta tai vaikka lapsiperheelle sopivalta. Lisäksi suunnittelutiimi määrittää käytettävät elementit myös kyseessä olevan ajoneuvon ajatellun käyttöfunktion mukaan. Lapsiperheestä vastaava arvostaa erilaisia säilytyslokeroita, takapenkillä matkustava pitää takapenkin omia lämmönsäätölaitteita arvossa ja nuori autonomistaja saattaa haluta trendikästä ja näyttävää lookia.
Graafinen suunnittelu
Lisäksi design-tiimit suunnittelevat auton lopulliseen ulkonäköön vaikuttavia elementtejä kuten embleemit, erilaiset pienet yksityiskohdat, katkaisijoiden muoto, mahdolliset lisävarusteena saatavat koristeet jne.
Ajoneuvodesignin historiaa
right|thumb|250px|1983 [[Ford Taurus|Ford Tauruksen pienoissavimalli]] Varsinaisen ajoneuvojen teollisen designin katsotaan syntyneen 1900-luvun alussa, jolloin nimekkäät muoti- ja sisustus-designerit suunnittelivat autojen interiöörejä, olihan auto alkuunsa vain yhteiskunnan ylimpien luokkien saavutettavissa. Vasta 1920 - 30-lukujen taitteessa alettiin kiinnittää enemmän huomiota myös ajoneuvon ulkoiseen habitukseen. Korin design loi keinon erottua kilpailijoista ja etenkin Yhdysvalloissa, jossa henkilöautomarkkinat massatuotannon ansiosta alkoivat kyllääntyä, teollisen designin avulla luotu mallien suunniteltu vanheneminen loi uutta kysyntää.
Pohjimmiltaan kaikki ajoneuvot, jo hevosvetoisten vaunujen ajoilta, ovat jonkun suunnittelemia, ja siksi tulee ymmärtää termien suunnittelu ja design ero. Suunnittelu lähtee yleensä käytännön tarpeista ja autoteollisuudesta puhuttaessa on yleensä insinöörivetoista kun taas design lähestyy kohdetta yleensä esteettisestä näkökulmasta. Konseptiautot ovat tästä puhtain esimerkki, ne ovat puhtaasti muototutkielmia ja käytännölliset arvot voidaan tällöin sysätä syrjään. Vaikka ajoneuvojen valmistus on jo pitkään ollut globaalia toimintaa, on eri markkina-alueilla omat ominaispiirteensä, jotka on mallia suunniteltaessa otettava huomioon.
Ajoneuvojen valmistuksen historian aikana niiden suunnittelun eri osa-alueiden parissa on työskennellyt kymmentuhatpäinen joukko alan ammattilaisia, ja vain muutama on saanut nimensä julkisuuteen jonkin automerkin tai malliston yhteydessä. Näissäkin tapauksissa on kuitenkin kyse ison suunnittelijatiimin työstä, jonka designeri kirjaa omiin nimiinsä. Seuraavissa kappaleissa esitellään joitain heistä.
Yhdysvallat
Yhdysvalloissa ajoneuvosuunnittelun yksi kulminaatiopiste saavutettiin vuonna 1924 kun Amerikan kotimarkkinat alkoivat osoittaa kyllääntymisen merkkejä. Pitääkseen autojen kysyntää yllä General Motorsin silloinen johtaja Alfred P. Sloan loi ajatuksen mallieihin vuosittain tehtävistä muutoksista, jotka saisivat kuluttajat haluamaan uudempaa autoa muutaman vuoden välein. Tämä toimintatapa sai pian nimen suunniteltu vanheneminen ja sillä oli todella pitkälle kantavat vaikutukset, ei vain ajoneuvoteollisuudessa, vaan myös koko kapitalistisessa talousjärjestelmässä. Suunnitellun vanhenemisen strategialla isommat valmistajat saattoivat pelata pienemmät kilpailijansa ulos pelilaudalta, koska näillä ei useinkaan ollut varaa mallien vuosittaisiin muutoksiin. Suunnitellun vanhenemisen strategia puri myös GM:n suuriin kilpailijoihin. Henry Ford ei koskaan ollut halunnut autoonsa vuosittaisia, tai ylipäätään mitään muutoksia. Hän luotti siihen, että hyvä tuote myy itse itsensä ja Fordin uusi A-malli tuli markkinoille vuonna 1927, joka oli Fordin kannalta liian myöhään. GM ohitti Fordin myyntiluvuissa vuonna 1931 ja on pitänyt asemansa siitä lähtien.
right|thumb|250px|[[Virgil Exnerin Forward Look-designia edustanut 1958 Chrysler, tässä Dual-Ghia modifikaationa]] thumb|Vuoden 1959 Cadillacien peräevät thumb|1951 Studebaker Champion Starlight coupé kevyesti kustomoituna right|thumb|250px|1976 AMC Matador Coupe
Chrysler Corporationin aerodynaamisesti innovatiivinen, vuoden 1934 Chrysler Airflow on esimerkki siitä, ettei pelkkä design aina riitä, tai se voi olla liikaa. Mallin heikkoon myyntimenestykseen oli toki monia syitä, mutta markkina-analyysit osoittivat, että mallin design oli liiaksi valtavirrasta poikkeavaa. Tämä pakotti Chryslerin muotoilemaan mallin uudelleen, huomattavasti maltillisemmin. Alkuperäisen Airflown design teki kuitenkin vaikutuksen moniin tuon aikakauden muotoilijoihin ja sen piirteitä löytyy mm. vuoden 1936 Toyota AA:sta ja Volvo PV 36 Cariocasta, joka tosin oli esitelty jo vuotta aiemmin. Tämä epäonnistuminen pelästytti Chryslerin ja yhtiön seuraava irtiotto valtavirrasta antoi odottaa itseään vuoteen 1955 asti, jolloin Virgil Exner esitteli "Forward Look" -designin. Yhtäkkia peruskonservatiivinen Chrysler Corporation olikin tiennäyttäjä tulevaisuuden autojen muodoille. Muilta auonvalmistajilta kului monta vuotta, ennen kuin ne saavuttivat Chryslerin designille asettamat uudet tasot. Vuonna 1961 evät ja siivet olivat jo mennyttä aikaa ja myös Exner siirtyi uusiin muotoihin. Hänen mallinsa olivat todella kauniita ja jopa futuristisia, ehkä liiaksikin, koska Chrysler Corporationin mallien myynti alkoi laskea sitä myöten kun Exner piirsi lennokkaampia korimuotoja. Hänen tilalleen palkattiin Elwood Engel, joka toi Chryslerien muotoiluun asialliset linjat, jotka äkkiä katsoen näyttävät suoraviivaisilta, mutta autojen koreissa ei useinkaan ollut yhtään vaakasuoraa tai tasaista pintaa.
Eräs nimekkäistä amerikkalaisista designereista oli GM:lle jo 1920-luvun lopulta työskennellyt Harley Earl, joka oli aloittanut uransa isänsä "Earl Automotive Works"-autopajalla ja oli tunnettu autojen kustomoija. Urakehitys vei hänet GM:n designosaston johtoon, mutta yhtiön vanhoillinen johto suosi enemmän insinöörivetoista suunnittelua ja Harley Earlin esittelemät mallitutkielmat säännönmukaisesti hylättiin. Hän loi kyllä 1930 - 50-lukujen GM-malleille kauniita ja käytännöllisiä muotoja, mutta hänen luovuutensa päästettiin irralleen vasta kun Exnerin Forward Look oli siipimallien voimalla kiidättänyt Chryslerin noin valovuoden General Motorsin edelle. Vuoden 1958 GM-mallit olivat vielä raskaita risteilijöitä, mutta vuonna 1959 kansa kohahti. Earlin oikeana kätenä GM:n design-osaston alkuhetkistä lähtien oli työskennellyt Bill Mitchell ja hänen käsialaansa olivat vuosimallin 1959 Cadillacien markkinoiden ehdottomasti näyttävimmät takaevät. Saman vuoden Chevroletien lokinsiivet olivat myös täysin vertaansa vailla.
Wensleydale
Wensleydale tarkoittaa seuraavia asioita
Ajoneuvosuunnittelu
Yhdysvallat
Gordon Buehrig oli nimi Auburn 851:n, Cord 810:n ja 812:n sekä niiden pohjalta valmistettujen Hupmobile Skylarkin ja Graham Hollywoodin muotojen takana.
Ranskalais-amerikkalainen Raymond Loewy tunnetaan autojen muotoilun puolella Studebaker Corporationille suunnittelemistaan malleista. Yhtenä niistä voidaan mainita Studebaker Starlight, jonka tunnusomainen piirre on auton "luotikeula".
Suurimman osan urastaan American Motors Companylle autoja suunnitellut Richard A. Teague esitteli vuonna 1965 konseptiauto AMC Cavalierin, jonka lokasuojat, ovet sekä konepelti ja tavaratilan kansi olivat keskenään ristiin vaihdettavissa. Mallin avulla tutkittiin autojen valmistamista moduuleista, jolloin samalle pohjalevylle saatiin rakennettua useita erilaisia autoja. Hän suunnitteli myös joitain täysin valtavirrasta poikkeava tuotantomalleja kuten AMC Pacerin, Gremlinin ja Matador Coupen. Muina töinä voidaan mainita esim. Jeep Cherokee XJ:n suunnittelu sekä Eagle Premierin sisustus.
Henry Ford ei perustanut designista, vaan luotti insinöörivetoiseen suunnitteluun. Hänen poikansa Edsel Ford sekä pojanpoikansa Henry Ford II sen sijaan antoivat vahvan panoksensa yhtiön mallien designille. Henry Ford II:n innovaation pohjalta suunnittelutiimi loi Ford Thunderbirdin, joka oli aluksi tarkoitettu Chevrolet Corvetten kilpailijaksi, mutta asetti myöhemmin standardit ns. "personal luxury"-luokan autoille. Fordin suunnittelijoista voidaan nostaa esiin ensimmäisen sukupolven Ford Mustangin pääsuunnittelijat Philip T. Clark ja John Najjar, jotka eivät luoneet pelkkää autoa vaan kokonaan uuden "pony-car"-luokan. Jack Telnack aloitti Fordilla vuonna 1958 ja vuonna 1965 hänestä tuli yhtiön Lincoln-Mercury-yksikön pääsuunnittelija. Telnackin käsialaa ovat myös sellaiset aerodynaamiset mallit kuten 1983 Thunderbird, 1986 Ford Taurus ja 1986 Mercury Sable. Lisäksi Telnackilla on sormensa pelissä mm. kolmannen sukupolven Fox-Mustangien suunnittelussa.
Ranska
thumb|Henri Chapron'n muotoilema 1938 [[Art deco -tyylin Delahaye V12 type 145]] right|thumb|250px|Citrën DS Ranska on maa jolla on pitkät ajoneuvojen valmistukseen ja sitä myöten myös designiin liittyvät perinteet. Eräs maailman vanhimpia autonvalmistajia on Panhard & Levassor, joka valmistaa nykyisin sotilasajoneuvoja. Ranskalaiseen designiin liittyy usein mielikuvia, jotka korostuvat erityisesti Citroënin valmistamissa autoissa. Etenkin Citroën on kunnostautunut ennakkoluulottomien teknisten- ja sisustusratkaisujen toteuttajana. Citroënin ja myös Peugeotin monien mallien suunnittelusta on vastannut italialaissyntyinen, mutta uransa Ranskassa tehnyt Flaminio Bertoni, jonka käsistä on lähtöisin mm. aikanaan todella radikaali vuoden 1955 Citroën DS. Ennen II-maailmansotaa Ranskassa oli hyvin vahva erikoiskoreja valmistava autoteollisuuden haara, mutta osin sodan jälkeisen kysynnän vähyys ja osin valtion toimet autoteollisuuden parissa pudottivat autojen korittajien määrän kouralliseen. Yksi kuuluisimmista designereista ja korien valmistajista oli Henri Chapron. Uudempaa ranskalaista designia tässä voi edustaa Renaultille autoja suunnitellut, ja niille omaleimaisen ilmeen luonut, Patrick Le Quement. Peugeot on valmistanut konservatiivisempiä autoja kuin samaan konserniin kuuluva Citroën. Peugeot aloitti II-maailmansodan jälkeen, edelleen jatkuvan yhteistyön italialaisen Pininfarinan design-toimiston kanssa, mutta vuonna 1968 esitelty, Flaminio Bertonin suunnittelema Peugeot 504 antoi Peugeotin autoilla niiden tunnusomaiseksi piirteeksi muodostuneet viistot ajovaloumpiot, joilla luodaan auton keulaan tuima ilme.
Iso-Britannia
right|thumb|250px|1950 [[Triumph Mayflower]] Pahat kielet väittävät, että britit käyttävät tyystin erilaisia työkaluja savimallien muovaamiseen kuin muut eurooppalaiset. Totta on, että brittiläinen design on monissa automalleissa täysin omanlaistaan. Tästä käy esimerkkinä Triumph Mayflower, jonka sanotaan olevan harpin, viivaimen ja suorakulman yhdistelmä. Iso-Britannia oli vielä 1950-luvulla täysin riippumaton muun maailman tyylillisistä muutoksista, heille riittivät kotimarkkinat sekä vienti Brittiläisen kansainyhteisön alueelle. Automerkkien kirjo oli laaja, mutta 1970-luvun loppupuolen koittaessa tilanne oli toinen. Monien perinteisten merkkien valmistus oli lopetettu ja jäljelle jääneet merkit ja mallit oli mukautettu yleiseurooppalaiseen valtavirtaan. Eräs brittiläinen ominaispiirre autoilussa, saaren ilmasto-olosuhteista huolimatta, on viehtymys roadstereihin sekä lukuisa joukko erilaisia takapihojen pajoja, jotka ovat rakentaneet pieniä sarjoja lasikuitukorisia autoja. Myös automaailman aristokraatit: Rolls-Royce, Daimler ja Bentley ovat brittejä. Vaikka briteillä on ollut omintakeinen design-tyylinsä, alkoivat he 1950-luvun lopulta lähtien enenevässä määrin käyttää saarten ulkopuolista suunnittelua. Kreikkalaissyntyinen Alec Issigonis teki suunnitelmat Morris Minorista, Ministä ja BMC ADO16-sarjasta. Lisäksi British Motor Corporation tilasi malleja italialaiselta Pininfarinalta. Giovanni Michelotti suunnitteli malleja Triumphille. Brittien omista suunnittelijoista voidaan nostaa esille Roverille malleja kehittänyt David Bache.
Saksa
right|250px Sanotaan että saksalainen ajoneuvomuotoilu korreloi saksalaisen insinöörin huumorintajun kanssa. Tämä ei kuitenkaan täysin pidä paikkaansa, sillä nykyajan tyypillisen teutonisen designin tekijöinä ovat valtaosin olleet, ketkäpä muut kuin italialaiset designerit. Tosin, autonvalmistaja määrittelee tyylin, mitä designeri pitää suunnitelmiensa pohjana ja valmistaja myös hyväksyy lopulliset suunnitelmat. Hyvä designeri osaa ottaa huomioon paikalliset erikoispiirteet töissään. Volkswagen pärjäsi 1970-luvulle asti Ferdinand Porschen suunnitteleman Volkswagen Kuplan voimin. Seuraavan menestysmallin, Golfin muodoista vastasi Ital Designin Giorgio Giugiaro. Nykyisin Volkswagen Groupin suunnittelutoimen pääjohtajana on italialainen Walter De Silva. 1960-luvulla BMW päätti kohottaa profiilian ja tähän työhön pestattiin italialainen Giovanni Michelotti, joka suunnitteli BMW:n Neue Klasse-malliston. Tämä mallisto toimi pohjana, jota ovat sittemmin jalostaneet mm. italialainen Ercole Spada ja hollantilainen Adrian Van Hooydonk. Mercedes-Benzin designista on pitkään vastannut italialainen Bruno Sacco. Italialainen Carrozzeria Ghia SpA on suoraan Fordin omistuksessa, ja tekee hyvin pitkälti tämän merkin designin. 1950 - 60-luvuilla saksalaiset autonvalmistajat suosivat amerikkalaistyylistä muotokieltä, jonka etenkin GM ja Ford osasivat, saivathan ne suunnittelun vetoapua emoyhtiöiltään. Tuon aikakauden omaa saksalaista designia kauneimmillaan edustaa kuvassa oleva Borgward Isabella Coupe. Myöskään ei pidä unohtaa saman aikakauden Itä-Saksan puolelle jääneitä laitoksia ja niiden tuotteita. VEB Automobilwerk Eisenach valmisti Wartburg-nimellä kaunismuotoisia sedan- ja avomalleja, kaksivärimaalauksineen ja muine aikakaudelle tyypillisene koristekikkoineen. Tehtaan uudempi malli oli Wartburg 353, joka oli muodoiltaan saksalaisen funktionaalinen ja luokassaan tiloiltaan suurimpia. SEV-maiden lisäksi suuri vientimaa tälle autolle oli Suomi.
Japani
right|thumb|250px|[[Honda NSX, vuoden 2011 konseptimalli]] Vaikka Japani on 1960-luvulta lähtien ollut autoteollisuuden jättiläinen, on sieltä yleiseen tietoisuuteen noussut hyvin vähän varsinaisia yksilötason autodesignereita. Tämä saattaa osittain johtua aasialaisesta tekemisen kulttuurista, joka suosii yhteisöllisyyttä, individualismin sijaan. Japanin autoteollisuuden varsinainen läpimurto länsimaisille markkinoille tapahtui 1960-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Siihen asti japanilaisten omille markkinoille tarkoitetut Keicarit oli suunniteltu nimenomaan kotimarkkinoiden tarpeisiin ja isommat, vientiin tarkoitetut mallit olivat muotokieleltään hyvin amerikkalaistyylisiä. Japanilainen design omaksui kuitenkin hyvin nopeasti eräänlaisen yleismaailmallisen hengen, joka tuotti menestysmalleja ympäri maailman. Yhtenä syynä tähän on japanilaisten kyky muokata samasta korimallista eri markkina-alueiden ominaispiirteisiin sovellettuja autoja, joissa silti on läsnä japanilainen design. Myös japanilaiset ovat käyttäneet italialaisten designereiden apua, esimerkkinä Bertonen suunnittelema ensimmäisen sukupolven Mazda Luce. Japanilaisten omasta designista voitaisiin nostaa esille Toyota 2000GT, jonka designista menee kunnia usein saksalaiselle Albrecht von Goertzille, vaikka auto tosiasiassa on Toyotan oman designerin, Satoru Nozakin käsialaa. Datsun 240Z:n suunnittelusta vastasi Yoshihiko Matsuon johtama tiimi. Nissan Skyline C110:n suunnittelija on Shinichiro Sakurai.
Italia
thumb|1972 Alfa Romeo Giulia 1300 GT Kuten edellisistä kappaleista käy ilmi, italialaisilla on autojen designissa maailmanlaajuisesti vahva asema. Toisen maailmansodan jälkeen eurooppalaisen muoti- ja muotoilumaailman keskuksina olivat Lontoo ja Pariisi, mutta hyvin pian Milano ja Torino nousivat design-maailman tietoisuuteen. Autojen design ei ole mikään muusta maailmasta irrallinen saareke, vaan tämä haara kasvoi ja kehittyi sujuvasti muun muotimaailman rinnalla. Lisäpontta kehitykselle antoivat lukuisat italialaiset urheiluautovalmistajat, jotka tuotteissaan tarvitsivat nimenomaan näyttävä designia. Edeltävissä kappaleissa on lueteltu merkittävimpiä italialaisia designereitä. Heidän toimeksiantajinaan ovat olleet, ja ovat edelleen, kaikki italialaiset automerkit kuten autojen massatuotantoa harjoittava Fiat sekä pienemmillä valmistusmäärillä toimineet ja toimivat Iso Rivolta, Ferrari, Lamborghini ja Maserati.
Ruotsi
thumb|1975 Saab 99 Combi Coupé Maailmanmittakaavassa suhteellisen pieninä valmistajina Volvolla on ollut suuri rooli autojen passiivisen turvallisuuden edelläkävijänä. Kojelaudan ja hallintalaitteiden sijoittelu ja mm. turvapuskureiden onnistunut integrointi korin muotoihin ovat esimerkkejä tästä. Saab onnistui pienenä valmistajana luomaan autoihinsa täysin omat ja muita jäljittelemättömät muodot. Saab 92:n muotoilu kantoi Saab 96-malliksi jalostuneena vuoteen 1980. Saab 99 oli myös muodoiltaan uniikki ja siitä kehittyi myöhemmin viistolla luukkuperällä toteutettu 99 Combi Coupe ja edelleen suurempikorinen Saab 900. Saabin muotojen takana oli merkin valmistuksen alusta asti ruotsalainen Sixten Sason, ja vaikka hän kuoli ennen ensimmäisen 99-mallin esittelyä, on hänen kynänjälkensä johtava muototeema myös hänen kuolemansa jälkeen esitellyissä malleissa.
Tšekki
thumb|Tatra 600 Tatraplan Maailman viidestä vanhimmasta, katkeamattoman historian omaavasta autojen valmistajasta kaksi, Škoda ja Tatra, löytyvät nykyisestä Tšekin tasavallasta. Itävaltalainen autosuunnittelija Hans Ledwinka suunnitteli Tatran henkilömalleihin keskusputkirunkoa hyödyntävän rakenteen jo vuonna 1923. Ferdinand Porsche ja Volkswagen Kupla ovat paljosta velkaa Ledwinkan suunnitelmille. Ledwinkan omia malleja olivat T77, T77a, T87 ja T97, näistä kehitettiin II-maailmansodan jälkeen Tatra T600-malli. Tatran kuorma-autoissa on myös hyödynnetty menestyksekkäästi keskusputkirunkoa, ja ne ovat legendaarisessa maineessa sekä useiden Dakar-rallin voittojen että loistavien tiettömän maaston ominaisuuksiensa ansiosta.
Kustaa Adolf Saxbäck
Gustaf (Kustaa) Adolf Saxbäck (18. syyskuuta 1805 Kuhmalahti – 12. heinäkuuta 1877 Leppävirta) oli suomalainen pappi ja runoilija. pienoiskuva Saxbäckin vanhemmat olivat Sahalahden pitäjänräätäli Erik Johan Saxbäck ja Maria Elisabet Pihl. Hän kävi Hämeenlinnan triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1825. Saxbäck vihittiin papiksi 1828. Hän oli Paimion kirkkoherran apulaisena 1828-1831, Marttilan pitäjänapulaisena 1831–1832 ja Hattulan kappalaisena 1832–1840. Saxbäck toimi sitten kirkkoherrana Hailuodossa 1840–1857, Hyrynsalmella 1857–1868 ja viimeksi Leppävirralla 1868–1877. Saxbäck oli myös valtiopäivämiehenä valtiopäivillä 1863.
Westcott
Westcott viittaa muun muassa seuraaviin:
Puoliakustinen sähkökitara
thumb|right|Puoliakustinen sähkökitara, ns. "orkesterikitara": [[Gibson Guitar Corporation|Gibson ES-175, jonka kopassa ovat puoliakustiselle kitaralle tyypilliset viulu-tyyppiset F-aukot ja PAF-mikrofonit.]]
Historia
Gibson-kitarayhtiölle vuosina 1920–1924 työskennelleen Lloyd Loarin sanotaan keksineen puoliakustisen sähkökitaran suunnitellessaan mikrofoniprototyyppejä akustisen kitaran äänen vahvistamiseksi.
Loarin keksinnöt eivät kuitenkaan kantaneet pitkälle, ja vasta 1930-luvulla Rowe-DeArmond -yhtiö alkoi valmistaa ensimmäisenä maailmassa erikseen myytävää akustisen kitaran kaikuaukkoon kiinnitettävää sähkömagneettista mikrofonia vahvistamaan kitaran luonnollista sointia.
Vuonna 1935 Gibson-kitarayhtiö valmisti ensimmäisen varsinaisen puoliakustisen sähkökitaran, Gibson ES-150, kiinnittämällä F-aukkoiseen akustiseen kitaraan yhden suuren mikrofonin kaulan alapuolelle. Mikrofonissa oli yksi napakappale, jonka ympärille oli kierretty käämi. Napakappaleen kaksi suurta magneettia olivat kopan sisällä kiinnitettynä kitaran kanteen. Kiinnitysruuvit antavat tunnusomaisen ulkonäön rakenteelle.
Jazzkitaristi Charlie Christian alkoi käyttää kyseistä mallia ja soitti sitä niin taitavasti, että kitaran mikrofoni nimettiin Charlie Christian -mikrofoniksi.
Gibson esitteli 1950-luvulla myös muita malleja ja 1960-lukuun mennessä monet huippukitaristit olivat alkaneet suosia puoliakustisia kitaroita.
Puoliakustisen kitaran pyöreä ja pehmeä sointiväri perustuu sen kaikukoppaan, joka resonoi kielten soidessa ja näin antaa kitaralle sen tunnusomaisen soinnin. Puoliakustisissa kitaroissa käytetään myös hyvin usein erityisiä PAF-humbuckereita, joiden sointi on myös pehmeä ja pyöreä. Joissakin malleissa sointia pehmennetään entisestään käyttämällä puusta valmistettua tallaa.
Varsinainen puoliakustinen sähkökitara
Ensimmäisiä valmistettuja puoliakustisia kitaroita, joissa oli sähkömagneettinen mikrofoni, sanottiin yleensä vain onttokoppaisiksi kitaroiksi tai orkesterikitaroiksi. Näiden ongelmana on kuitenkin aina ollut erityisesti korkeilla äänenvoimakkuuksilla soitettaessa kopan voimakas resonointi ja äänen kierto, mikä aiheutti mikrofonien voimakasta vinkumista.
1950-luvun lopulla Gibson-kitarayhtiö ratkaisi tämän ongelman esittelemällä sarjan litteäkoppaisia, varsinaisia puoliakustisia sähkökitaroita, joiden kaikukoppa oli pienempi, mikä vähensi kiertoa. Kitaran kansi ja pohja olivat kuperat, ja kannessa oli myös F-aukot kuten perinteisessä onttokoppaisessa sähkökitarassa.
Puoliakustisessa kitarassa oli lisäksi koko kopan pituinen puupalkki mikrofonien alla. Palkki oli myös koko kopan paksuinen ja kiinni kannessa ja pohjassa ja näin vähensi kopan resonointia ja äänen kiertoa sekä lisäsi sustainia eli aikaa, jonka kielet soivat niiden näppäilyn jälkeen.
Mikrofonien asennus
Jotkut kitaristit pitävät kelluvamikrofonisia orkesterikitaroita varsinaisina jazzkitaroina. Muun muassa Ibanezin George Bensonille valmistamassa nimikkomallissa on kelluvat mikrofonit.
Muita tunnettuja puoliakustisia kitaroita
pienoiskuva|Vantage-puoliakustinen sähkökitara Tunnetuimmat puoliakustiset kitarat lienevät Gibsonin valmistamia, mutta toisen maailmansodan jälkeen muun muassa Gretsch ja Guild alkoivat valmistaa puoliakustisia ja onttokoppaisia kitaroita. Gibson joutuikin kilpailemaan näiden yhtiöiden kanssa puoliakustisten kitaroiden markkinoista.
Danelectro alkoi puolestaan 1960-luvulla valmistaa halvemman hintaluokan onttokoppaisia kitaroita. Nämä muistuttivat ulkoisesti lankkusähkökitaraa, mutta niiden masoniitista tehty koppa oli ontto eikä niissä ollut F-aukkoja. Kitarassa oli myös ns. Lipstick-mikrofonit ja kitara kokonaisuudessaan oli täysin omaa luokkaansa sekä soinniltaan että ulkonäöltään.
Myös Fenderillä on joitakin puoliakustisia malleja: mm. Telecasteriin perustuva Telecaster Thinline. 1960-luvulla erittäin suosituksi tulivat myös Rickenbackerin puoliakustiset mallit, jotka ovat pysyneet lähes muuttumattomina näihin päiviin saakka ja ovat erittäin suosittuja ja laadukkaita instrumentteja.
2000-luvun alkupuolelta asti puoliakustisia kitaroita on löytynyt jo halvempiin kitaroihin erikoistuneiden valmistajien mallistoista siinä missä muitakin kitaroita. Myös puoliakustiset bassot ovat yleistyneet markkinoilla ja niiden sointiin resonoiva kaikukoppa vaikuttaa samalla tavalla kuin sähkökitaroihinkin.
Tunnettuja kitaristeja
thumb|right|Alkuperäinen [[Gibson ES-150 vuodelta 1953, tämän mallin Charlie Christian teki tunnetuksi. Kopassa on nähtävillä kaulan alapuolella nk. Charlie Christian -mikrofoni.]]
Tunnettuja puoliakustisia käyttäviä kitaristeja ovat muun muassa Roy Orbison, Chuck Berry, Pat Metheny, Biréli Lagrène, George Benson, Alvin Lee, Ted Nugent, Charlie Christian, Freddie King, Eddie Cochran, John Lee Hooker, ja B. B. King joka alkuaikoina soitti Gibsonin ES-355 -mallia. Hän ei kuitenkaan pitänyt kitaran kaikukopan aiheuttamasta kierrosta ja yritti eliminoida sitä tunkemalla kaikukopan täyteen pyyhkeitä. King ratkaisi ongelman lopulta teettämällä Gibsonilla oman nimikkomallinsa, "Lucillen", jonka muoto ja ulkonäkö perustuvat ES-355 -malliin, mutta sen runko on umpipuuta.