cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaukojäähdytys
Kaukojäähdytyksen hyödyntämiskohteita
Kaukojäähdytys on keskeisessä roolissa Helenin konesalikonseptissa, kaukoIT:ssä. Konseptin ideana on jäähdyttää tietokonesalin palvelimet kaukojäähdytyksellä perinteisten runsaasti sähköä vievien jäähdytyslaitteiden sijaan. Kaukojäähdytyksessä palvelimien tuottama lämpö otetaan talteen ja pannaan kiertoon kaukolämpöverkkoon. Yksinkertaistetusti konsepti toimii niin, että kaukojäähdytysputkessa virtaa kylmää vettä, jonka koneet lämmittävät. Ulos tulee lämmintä vettä, jolla voidaan lämmittää vaikka omakotitaloja. Konseptin avulla IT-palveluja tarvitsevat yritykset pystyvät keventämään hiilijalanjälkeään merkittävästi. Ensimmäinen käytössä oleva kohde rakennettiin Uspenskin katedraalin alle yhdessä ICT-palveluyritys Academica Oy:n kanssa. Toista kohdetta rakennetaan Suvilahteen, ja muun muassa Siemens on jo valinnut tilan energiatehokkaille konesalitoiminnoilleen. Konseptin on palkinnut muun muassa Uptime Instituutti.
Catedral Metropolitana de Buenos Aires
thumb|300px|Dagerrotypia kirkosta vuodelta 1854. Catedral Metropolitana de Buenos Aires on katolinen kirkkorakennus Argentiinan pääkaupungissa Buenos Airesissa. Sen suunnittelusta on alun perin vastannut arkkitehti Antonio Masella, ja rakennus edustaa arkkitehtoonisesti uusklassista tyylisuuntaa. Sen rakennustyöt aloitettiin vuonna 1753, ja vaikka se valmistui vasta noin sata vuotta myöhemmin, se vihittiin kirkoksi jo vuonna 1791. Fasadin rakentaminen aloitettiin vuonna 1802, ja sen suunnittelivat ranskalaiset arkkitehdit Catelin ja Benoit.
Yhdysvaltain perustuslain neljäs lisäys
Yhdysvaltain perustuslain neljäs lisäys ( tai Amendment IV) on Yhdysvaltain perustuslain lisäys, joka rajoittaa viranomaisten oikeutta tehdä henkilöntarkastuksia sekä kotietsintöjä. Lisäyksessä viranomaisia kielletään tarkastamasta ihmisten ruumiita, kotia, asiakirjoja ja omaisuutta ilman pätevää syytä. Lisäksi etsintälupia saa myöntää vain vahvojen todisteiden perusteella ja etsintäluvan kohde on määriteltävä tarkoin.
Perustuslain neljännen lisäyksen tulkitseminen on jatkuvasti muuttunut Yhdysvaltain korkeimman oikeuden ennakkotapauksien mukana. Korkein oikeus on viimeisen parin sadan vuoden aikana tehnyt kymmeniä neljänteen lisäykseen liittyviä ennakkotapauksia (katso englanninkielinen lista), joista esimerkkeinä voidaan mainita muun muassa Mapp vastaan Ohio (väärin perustein kerätyt todisteet eivät kelpaa todisteeksi oikeudessa), Payton vastaan New York (vakavaan rikokseen (josta on tuomittava yli vuodeksi vankeuteen) syyllistyneen henkilön pidättäminen ei ole peruste ilman etsintälupaa tehtävälle murtautumiselle toisen kotiin) ja Yhdysvallat vastaan Warshak (sähköpostiin murtautuminen vaatii etsintäluvan).
Teksti
Suomennettuna:
Kalliokanava
Kalliokanava, toiselta nimeltään Järvioja, sijaitsee Alavieskassa. Kanava kaivettiin 1833–1848 paikallisten talonpoikien voimin, jotta noin 380 hehtaarin kokoinen Alavieskanjärvi olisi saatu kuivattua uusien heinämaiden saamiseksi. Kaivutyö kesti kauan, koska kanava täytyi kahden kilometrin matkalla kaivaa kallion läpi ilman räjähdysaineita. Kaikkiaan kaivettavaa väylää oli noin 5 kilometriä, mutta vain kallioon kaivettu kahden kilometrin pituinen osuus tunnetaan Kalliokanavan nimellä. Valmis kanava oli 4,75 metriä syvä ja pohjalta 1,78 metriä leveä.
Alkuperäinen kanava jäi kuitenkin liian matalaksi ja niinpä sitä syvennettiin 1,78 metrillä vuosina 1924–1925. Valtio kuivasi Alavieskanjärven lopullisesti 1953–1958.
Pitkäpyrstökirvinen
Pitkäpyrstökirvinen (Anthus longicaudatus) on eteläisessä Afrikassa esiintyvä varpuslintu. Sen elinympäristö on huonosti tunnettu. Sitä tavataan Etelä-Afrikassa Kimberleyn alueella sekä Sambiassa ja Botswanassa. Richard Liversidge kuvaili lajin holotyypin Kimberleystä vuonna 1996.
Kalliokanava
Kanavan varrella on kanavan rakentajien muistomerkki, joka paljastettiin 1981. Muistomerkkiin on kaiverrettu sanat Pala palalta he murusen mursivat.
Aiheesta muualla
64.17861°N, 24.30083°W
Alexander Armfelt
thumb|pysty=1.05|Alexander Armfelt vuonna 1874.
Sisältömarkkinointi
Tyypillisesti brändi pyrkii strategisesti tuotettujen ja jaeltujen sisältöjen avulla rakentamaan hiljalleen luottamusta prospekteihin, joista sitten pyritään muodostamaan nurturointivaiheen kautta tunnistettuja liidejä.
Alexander Armfelt
Alexander Armfelt (18. huhtikuuta 1794 Riika, Venäjän keisarikunta – 8. tammikuuta 1876 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli suomalainen kreivi, sotilas ja virkamies, joka toimi Suomen ministerivaltiosihteerinä Pietarissa vuosina 1841–1876. Hän pääsi isänsä Gustaf Mauritz Armfeltin tavoin Venäjän keisarien suosikiksi. Suomen asioiden esittelijänä Pietarissa Armfelt vaikutti muun muassa Suomen markan käyttöönottoon sekä valtiopäiväuudistukseen ja selviytyi voittajana valtataisteluista useiden Suomen kenraalikuvernöörien kanssa. Hän toimi ministerivaltiosihteerinä pidempään kuin kukaan toinen.
Marie-France Dufour
Marie-France Dufour (8. elokuuta 1949 Nancy – 18. lokakuuta 1990) oli ranskalainen laulaja. Hän teki ensimmäisen menestyslaulunsa "Sun" vuonna 1971. Marie edusti Monacoa Eurovision laulukilpailussa 1973 kappaleella "Un train qui part" ja sijoittui 9. sijalle.
Alexander Armfelt
Armfelt hoiti ministerivaltiosihteerin viran yhteydessä käytännössä myös Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston (nykyinen Helsingin yliopisto) kanslerin tehtäviä. Virallisesti kanslerina oli kulloinenkin Venäjän kruununperijä.
Sisältömarkkinointi
Sisältömarkkinointi ei siis ole yksisuuntaista, medioihin rahalla sijoitettua ja ajallisesti rajattuihin kampanjoihin jakautunutta perinteistä mainontaa, eikä myöskään sisällön systemaattista käyttöä hakusanamainontaan. Sen sijaan sisältömarkkinointi muistuttaa usein asiantuntevan myyjän kanssakäymistä asiakkaansa kanssa, jossa hän pyrkii ottamaan selville tämän tilannetta, huolia, tarpeita, kiinnostuksen kohteita yms. voidakseen palvella tätä kulloinkin parhaalla tavalla. Sisältömarkkinointiin liittyy siis olennaisesti asiakaspalvelun näkökulma, sillä sisältöjä tuotetaan asiakkaitten tarpeista ja mieltymyksistä käsin. Sisältömarkkinointi voi myös olla osa asiakkaiden aktiivisuuteen ja yrityksen helppoon löydettävyyteen perustuvaa inbound-markkinointia yhdessä muun muassa hakusanamainonnan, hakukoneoptimoinnin, RSS-syötteiden kanssa. Sisältömarkkinoinnin asiantuntija Joe Pulizzi kärjistää, että sisältömarkkinointi on sitä, mitä aletaan tehdä kun kohderyhmä on inbound-markkinoinnilla ensin saatu löytämään markkinoija verkosta.
Marie-France Dufour
Marie kuoli leukemiaan 41-vuotiaana vuonna 1990.
Sisältömarkkinointi
Sisältömarkkinoinnin tavoitteet ja strategia
Sisältömarkkinoinnilla voi olla yrityksen muiden markkinointitapojen tapaan hyvin erilaisia tavoitteita, kuten:
Sisältöstrategia määrittelee miten organisaation sisällöntuotanto toimii ja miten se linkittyy suoraan yrityksen koko strategiaan ja liiketoimintaan. Sisältömarkkinointi on sisältöstrategian toteuttamista. Sisältömarkkinoinnin onnistumista mitataan jatkuvasti online-analytiikkaa hyödyntäen.
Alexander Armfelt
Armfeltia on kutsuttu aikansa Suomen johtavaksi aristokraatiksi.
Sisältömarkkinointi
Yritysjournalismi
Termin yritysjournalismi toi suomalaiseen markkinointiviestintäalan keskusteluun vuoden 2005 paikkeilla asiakaslehtien tekijäyritys Kynämies. Käsite herätti keskustelua, jossa monet saman alan yritysten edustajat ilmoittivat mieluummin käyttävänsä termejä yhteisö- tai sidosryhmäviestintä kuin journalismi. Termi sisältömarkkinointi on kansainvälisestikin uusi, se alkoi yleistyä nopeasti vasta vuonna 2011.
Alexander Armfelt
Perhetausta ja lapsuus
Alexander Armfeltin vanhemmat olivat Armfelt-sukuun kuulunut kreivi ja kenraalimajuri Gustaf Mauritz Armfelt sekä hovineito Hedvig Ulrika De la Gardie. Armfelt oli keskimmäinen vanhempiensa kolmesta aikuiseksi eläneestä pojasta ja isänsä suosikki. Hänen veljiään olivat kenraaliluutnantti ja kuvernööri Gustaf Magnus Armfelt sekä kenraalimajuri Carl Magnus Vilhelm Armfelt. Armfelt syntyi Riiassa äitinsä ollessa matkalla hänen Venäjälle paenneen isänsä luo. Hänet merkittiin jo heti synnyttyään venäläisen Henkikaartin kyrassieerirykmentin vänrikiksi keisarinna Katariina Suuren määräyksestä. Lapsuutensa ja varhaisnuoruutensa Armfelt vietti pääosin Tukholmassa ja Tallinnassa. Kansainvälisen nuoruutensa ansiosta hän oppi ensimmäisenä kielenään saksan ja puhui varsinaisena äidinkielenään ranskaa. Hän oppi puhumaan sujuvasti myös ruotsia ja venäjää sekä englantia, latinaa ja mahdollisesti hieman italiaa. Suomea hän ei osannut muutamaa sanaa enempää.
Opinnot ja sotilasura
Armfelt opiskeli vuosina 1805–1807 Pietarissa ranskalaisen yksityisopettajan johdolla, pääsi ylioppilaaksi Uppsalassa vuonna 1808 ja opiskeli vuosina 1808–1810 Uppsalan yliopistossa sekä vuosina 1810–1812 Edinburghin yliopistossa Skotlannissa. Isänsä siirryttyä Ruotsista vastaperustettuun Suomen suuriruhtinaskuntaan Armfelt kirjautui syksyllä 1812 Turun Akatemiaan, jossa hän aloitti opinnot seuraavana keväänä. Hän oli vuonna 1813 yksi Turkulaisen osakunnan perustajajäsenistä. Suoritettuaan oikeustutkinnon Armfelt nimitettiin kesäkuussa 1814 Turun hovioikeuden auskultantiksi, mutta isänsä kuoltua myöhemmin samana vuonna hän päätti siirtyä sotilasuralle Venäjän armeijaan. Hänen urakehitystään armeijassa edistivät hänen isänsä maine ja ystävyys Suomen kenraalikuvernöörin Fabian Steinheilin kanssa. Armfelt osallistui Napoleonien sotien viimeiseen vaiheeseen Länsi-Euroopassa ja palveli vuonna 1814 kolonnanlippumiehenä keisari Aleksanteri I:n päämajassa.
thumb|Alexander Armfelt, [[Johan Erik Lindhin maalaama muotokuva.]] Armfelt ylennettiin vuonna 1815 vänrikiksi ja siirrettiin vuonna 1817 henkikaartin pääesikuntaan, jossa hän yleni 1818 aliluutnantiksi. Hänen lähimpänä esimiehenään kaartin esikunnassa oli hänen tuleva suojelijansa, ruhtinas Aleksandr Menšikov. Armfelt erosi joksikin aikaa palveluksesta mutta palasi takaisin vuonna 1819. Vuonna 1820 hän palveli alikapteenina veljensä Gustaf Magnuksen komentamassa 1. Suomen jalkaväkirykmentissä ja sai seuraavana vuonna kapteenin arvon.
Vuonna 1821 Suomen sotilaspiirin komentaja, kenraalimajuri Heribert Conrad Reuterskjöld otti Armfeltin adjutantikseen. Vielä samana vuonna Armfelt siirtyi Suomen kenraalikuvernöörin adjutantiksi, missä tehtävässä hän oli vuoteen 1827. Hän palveli ensin kenraalikuvernööri Steinheilia ja sitten tämän seuraajaa Arseni Zakrevskia, jälkimmäistä myös tulkkina. Jatkaen yhä tässä tehtävässä Armfelt siirrettiin vuonna 1825 henkikaartin Preobraženskin rykmentin kirjoihin.
Armfelt luopui sotilasurasta vuonna 1827, jolloin Zakrevski järjesti hänelle nimityksen Suomen Pankin johtokunnan vt. jäseneksi. Armfeltin virka Suomen Pankissa vakinaistettiin vuonna 1831, mutta jo seuraavana vuonna hänet kutsuttiin Pietariin Suomen valtiosihteerinviraston palvelukseen.
Ministerivaltiosihteerin apulaisena
Armfelt nimitettiin vuonna 1834 ministerivaltiosihteerin apulaiseksi. Ministerivaltiosihteeri Robert Henrik Rehbinder ja monet muutkin suomalaiset pitivät häntä alkuun ikävänä juonittelijana ja nousukkaana, aluksi ruotsalaismielisenä ja sitten Venäjän myötäilijänä. Ratkaisevaa hänen urakehitykselleen oli Suomen uuden kenraalikuvernöörin Aleksandr Menšikovin tuki. Armfeltilla ja Menšikovilla oli yhteinen sisarpuoli, Katarina Menšikov, joka oli G. M. Armfeltin avioton tytär. Ajoittaisista erimielisyyksistä huolimatta Armfelt tuki uskollisesti Menšikovia ja suostutteli tätä jatkamaan Suomen kenraalikuvernöörinä muiden virkojensa ohessa. Rehbinderin kuoltua vuonna 1841 Armfelt nimitettiin vt. ministerivaltiosihteeriksi ja vakinaiseksi seuraavana vuonna. Rehbinder itse olisi halunnut seuraajakseen senaattori Lars Gabriel von Haartmanin, mutta Menšikov järjesti viran Armfeltille.
Ministerivaltiosihteerinä
Virkakautensa alkuaikoina Armfelt oli olosuhteiden pakosta melko passiivisessa roolissa eikä usein kyennyt juurikaan vaikuttamaan Suomea koskeneiden päätösten sisältöön. Suomen ministerivaltiosihteeri oli joutunut alistettuun asemaan suhteessa Venäjän ministereihin eikä voinut kääntyä entiseen tapaan suoraan keisarin puoleen. Lisäksi keisari Nikolai I:n ”rajatonta luottamusta” nauttinut kenraalikuvernööri Menšikov valmisteli esityksiä salassa ja hankki niille etukäteen keisarin hyväksynnän, jolloin Armfelt ei uskaltanut haastaa esittelyissä Menšikovin kantaa. Armfeltin apulaisena oli aluksi vuosina 1844–1851 Fredrik Stewen ja vuosina 1851–1856 aiempi Menšikovin kansliapäällikkö Constantin Fischer, joka tunsi Suomen oloja huonosti.
Ucarin piirikunta
thumb|250px|Ucarin piiri Azerbaidžanin kartalla. Ucarin piirikunta on paikallishallintoalue Azerbaidžanissa. Vuonna 1939 perustetun piirin pinta-ala on 853 neliökilometriä. Asukkaita on 78 700 henkeä (vuonna 2010).
Alexander Armfelt
Ministerivaltiosihteerinä
Armfeltin vaikutusvalta kasvoi huomattavasti, kun vuonna 1855 keisariksi tuli Aleksanteri II ja myös Menšikov ja Fischer väistyivät. Armfelt oli saavuttanut Nikolai I:n luottamuksen, mutta suhde Aleksanteri II:een muodostui huomattavasti läheisemmäksi ja luottamuksellisemmaksi. Se sai alkunsa jo Aleksanterin ollessa kruununperillisenä, sillä Armfelt esitteli hänelle Helsingin yliopiston asioita ja Aleksanteri oli ajoittain myös isänsä sijaishallitsijana. Aleksanterin astuessa valtaistuimelle vuonna 1855 Armfelt suostutteli hänet antamaan edeltäjiensä tavoin erillisen hallitsijanvakuutuksen Suomelle. Kun Aleksanteri II ennen allekirjoittamista korvasi hallitsijanvakuutuksen perustuslakiin viittaavat sanat ”konstitutioiden mukaan” sanoilla ”entisten säädösten mukaan”, käänsi Armfelt sen ruotsiksi sanoilla enligt detta lands författning, jonka voitiin edelleen tulkita viittaavan perustuslailliseen hallintoon. Tätä ilmausta käytettiin myös myöhempien keisarien hallitsijanvakuutusten ruotsinnoksissa.
Ucarin piirikunta
Piirin keskus on Ucarin kaupunki, josta on 234 kilometriä maan pääkaupunkiin Bakuun. Kuntia ja kyliä on molempia yhteensä 29. Kaupunkiväestön osuus on 21,6 % (vuonna 2010). Vuoden 1999 väestönlaskennan mukaan 99,7 % asukkaista on azereja.
Alexander Armfelt
Ministerivaltiosihteerinä
Armfelt ajautui valtataisteluihin kahden peräkkäisen kenraalikuvernöörin, Friedrich Wilhelm Bergin ja Platon Rokassovskin kanssa, mutta selvisi niistä voittajana. Kenraalikuvernöörit jäivät lopulta suosiossa Armfeltin varjoon, ja hän myötävaikutti sekä Bergin että Rokassovskin eroihin vuosina 1861 ja 1866. Armfelt ja Stjernvall-Walleen halusivat Suomen kenraalikuvernööriksi Romanov-sukuun kuuluneen suuriruhtinaan, joka olisi ollut lähellä keisaria ja Venäjän ministerien yläpuolella. Toive ei toteutunut, mutta Rokassovskin seuraaja Nikolai Adlerberg oli lähes suuriruhtinaan veroinen keisarin suosikki, ja hänen kanssaan Armfelt löysi myös yhteisen sävelen. Armfeltin vaikutusvalta saavutti huippunsa, kun Adlerbergin työkyky heikkeni vuoden 1872 sairauskohtauksen seurauksena, tosin hänen omakin terveytensä horjui jo tuolloin.
Ucarin piirikunta
Piirin kautta kulkee Bakun ja Tbilisin välinen rautatie. Tärkein elinkeino on maatalous, joka on erikoistunut puuvillan ja viljan viljelyyn sekä karjanhoitoon. Lisäksi on elintarvike- ja rakennustarviketeollisuutta.
Alexander Armfelt
Ministerivaltiosihteerinä
Tärkeimmät päätökset, joihin Armfelt ja Stjernvall-Walleen vaikuttivat, olivat Suomen rahauudistus (Suomen markan käyttöönotto) ja valtiopäivätoiminnan uudelleenkäynnistäminen. Armfelt sai vahvistaa allekirjoituksellaan muun muassa historiallisen vuoden 1863 valtiopäiväkutsun, ja hän osallistui Stjernvall-Walleenin kanssa keisarin valtiopäivien avajaisissa pitämän puheen valmisteluun. Armfelt oli mukana myös vuoden 1878 asevelvollisuuslain valmisteluprosessissa, jossa keisari lopulta taipui hyväksymään Suomen säätyjen kannan. Ratkaisevaa tässä oli Armfeltin ja kenraalikuvernööri Adlerbergin saumaton yhteistyö, sillä he muodostivat yhdessä vastavoiman sotaministeri Dmitri Miljutinille. Armfeltilla oli hyvä yhteistyösuhde Suomen senaatin johtomiesten, kuten L. G. von Haartmanin, Fabian Langenskiöldin, J. V. Snellmanin ja J. M. Nordenstamin kanssa.
Ucarin piirikunta
Paikallislehtenä ilmestyy Yeni söz (”Uusi sana”).
Alexander Armfelt
Ministerivaltiosihteerinä
Kun vuosien 1863–1864 valtiopäivillä käytiin keskustelua muutoksista Suomen perustuslakeihin, Armfelt päätti laatia esityksen kahden komitean asettamisesta valmistelemaan Suomen hallinnonuudistusta. Hän ohitti Suomen senaatin ja vei asian suoraan keisarille, joka määräsi asettamaan perustuslaki- ja hallintolaitoskomiteat. Perustuslakikomitealle Armfelt laati ohjeet, joissa painotettiin vuoden 1772 hallitusmuodon ja vuoden 1789 yhdistys- ja vakuuskirjan käyttämistä työn pohjana. Hankkeesta toteutui vain vuoden 1869 valtiopäiväjärjestys, mutta siihenkin saatiin viime hetkellä lisättyä erillinen maininta Ruotsin-aikaisten perustuslakien voimassaolosta. Venäläinen historioitsija Mihail Borodkin väitti myöhemmin, että Armfelt ja tätä avustaneet suomalaiset olisivat näin suorastaan harhauttaneet Aleksanteri II:n allekirjoittamaan asiakirjan, jossa tunnustettiin Suomen perustuslakien sitovan keisaria.
Armfeltin politiikka
Armfelt oli yksi niistä 1800-luvun suomalaisista valtiomiehistä, jotka tarkastelivat Suomen asioita laajemmasta, koko Venäjän valtakunnan näkökulmasta. Armfelt pyrki kaikin tavoin lähentämään Suomea Venäjään mutta samalla suojelemaan Suomen yhteiskuntajärjestelmää ja lainsäädäntöä venäläistämiseltä. Hänen mielestään Suomen virkamiehistön tuli oppia venäjää, mielellään palvelemalla ensin viroissa Venäjällä. Yhteentörmäysten välttämiseksi hän halusi pitää Suomen ja Venäjän suhteiden hoidon molemmissa maissa muutamien luotettavien henkilöiden käsissä. Maailmankuvaltaan hän oli konservatiivi ja suhtautui kysymykseen Suomen perustuslaeista enemmän käytännöllisenä kuin periaatteellisena kysymyksenä.
Toimiessaan 1830-luvulla ministerivaltiosihteerin apulaisena Armfelt ehdotti Pietarissa toimineen Suomen asiain komitean uudelleenperustamista, jotta Suomen senaatille ja kenraalikuvernöörille saataisiin vastapaino lähelle keisaria. Myöhemmin hän ehdotti erityisen neuvoston perustamista ministerivaltiosihteerin alaisuuteen Pietariin, koska siten voitaisiin ”kouluttaa” suomalaisia virkamiehiä hahmottamaan asioita venäläisestä näkökulmasta. Jälkimmäinen hanke ei toteutunut, mutta Suomen asiain komitea perustettiin lopulta Armfeltin vaikutuksesta uudelleen vuonna 1857 ja hänestä tuli ministerivaltiosihteerinä sen puheenjohtaja. Se myös lisäsi hänen vaikutusvaltaansa. Armfelt halusi hillitä Suomessa kaikkia sellaisia mielenilmaisuja, jotka olisivat saattaneet ärsyttää Venäjän johtoa, ja hän värväsi muun muassa J. V. Snellmanin ohjailemaan Suomen yleistä mielipidettä tähän suuntaan. Tulevaisuuden suhteen Armfelt oli välillä pessimistinen. Vuonna 1871 hän kirjoitti Casimir von Kothenille: ”Vielä jonain päivänä Venäjä saa Bismarckinsa ja silloin me saamme heittää hyvästit niin sanotuille privilegioillemme”.
Kunnianosoitukset, omistukset ja kuolema
Armfelt sai 1830 kamariherran, 1833 valtioneuvoksen, 1835 todellisen valtioneuvoksen, 1843 salaneuvoksen ja 1856 todellisen salaneuvoksen arvonimet. Vuonna 1856 hänet nimitettiin Venäjän valtakunnanneuvoston jäseneksi. Hän sai myös kaikki ajan korkeimmat suomalaisille myönnettävät kunniamerkit, korkeimpina vuonna 1870 Pyhän Andreaksen ristin ja 1874 Pyhän Andreaksen ristin briljantein. Viimeksi mainitun hän sai tiettävästi ainoana suomalaisena. Hänet vihittiin vuonna 1869 Helsingin yliopiston filosofian kunniatohtoriksi.
Armfelt osti vuonna 1835 kesäpaikakseen Artjärvellä sijaitsevan Ratulan kartanon sisarenpojaltaan kreivi Axel Mauritz Piperiltä 35 000 hopearuplalla. Vuodesta 1843 kartano oli virallisesti Armfeltin lasten omistuksessa. Armfelt työskenteli kesäisin Ratulassa ja vastaanotti siellä arvovieraita aina kenraalikuvernöörejä myöten. Hän kuoli tammikuussa 1876 Pietarissa itse keisarin vierailtua hänen kuolinvuoteellaan. Hänet haudattiin perhehautaan Halikkoon.
Perhe
thumb|upright=0.9|Armfeltin ensimmäinen puoliso, Sigrid Oxenstierna-Armfelt, Johan Erik Lindhin maalaama muotokuva. Armfeltin ensimmäinen puoliso oli vuodesta 1820 ruotsalainen vapaaherratar Sigrid Axelina Fredrika Oxenstierna af Eka och Lindö (1801–1841), jonka isä oli ministeri Carl Gustaf Oxenstierna. Armfeltin toinen puoliso oli vuodesta 1843 venäläinen Aleksandra (Aline) Nikolajevna Demidova (1818–1898 ), jonka isä oli kenraalimajuri Nikolai Demidov. Armfelt rakennutti vuonna 1844 Ratulan kartanon puistoon ortodoksisen vaimonsa hartaushuoneeksi niin sanotun Alinen paviljongin, joka kuuluu nykyään Artjärven kotiseutumuseoon. Aline Armfeltin vuonna 1874 tekemästä aloitteesta perustettiin Suomen Punainen Risti kolme vuotta myöhemmin.
Armfeltin ensimmäisestä avioliitosta syntyi seitsemän ja toisesta kolme lasta. Ainoa aikuiseksi elänyt poika oli hovitallimestari Mauritz Wladimir Armfelt. Turun hovioikeuden presidentti Gustaf Fredrik Rotkirch oli Alexander Armfeltin vävy.
Staattinen suoja
Staattinen suoja on esineoikeudessa viranomaisen antamaa suojaa esineen haltijan käyttövapauden estämistä ja häiritsemistä vastaan. Sitä voi saada esimerkiksi esineen omistaja ja rajoitetun esineoikeuden haltijat, jollaisia ovat muun muassa käyttöoikeuden, panttioikeuden ja vuokraoikeuden haltijat. Staattinen suoja voi kohdistua myös yhteisomistuksessa olevan esineen toiseen tai joihinkin omistajiin. Toinen suojatyyppi on dynaaminen suoja. Staattinen suoja jaetaan absoluuttiseen ja relatiiviseen suojaan.
Staattinen suoja ja käyttövapaus tarkoittavat samaa asiaa eri lähtökohdasta tarkasteltuna. Tätä kokonaisuutta nimitetään omistajan hallinta- eli primäärioikeudeksi ja sen ilmenemismuoto on omistajanhallinta. Omistajan hallintaoikeus, omistajan kompetenssi ja dynaaminen suoja muodostavat yhdessä omistusoikeuden.
Staattista suojaa antavia oikeuskeinoja ovat omistajankanteet, turvaamistoimet sekä vahingonkorvausksen ja rangaistuksen vaatiminen. Omistajankanne voi olla ennallistamiskanne, hallintakanne tai kieltokanne. Keskeisiä lainkohtia ovat oikeudenkäymiskaaren 5. luvun 3 ja 7 § sekä rikoslain 28. luvun 11 §.
Christian Hendrik Persoon
Christian Hendrik Persoon (1761 – 1836) oli kasvitieteilijä, joka laajensi Carl von Linnén sienten taksonomiaa.
Persoon syntyi Etelä-Afrikassa saksalaisten ja hollantilaisten vanhempien jälkeläisenä. Hänet lähetettiin Eurooppaan opiskelemaan aluksi teologiaa, myöhemmin lääketiedettä. Persoon eli Pariisissa vaatimattomissa oloissa vuodesta 1802 alkaen elämänsä loppuun asti. Vuosien 1805 ja 1807 välillä hän julkaisi kaksiosaisen teoksen Synopsis plantarum, jossa kuvataan kaksikymmentätuhatta eri kasvilajia. Hän oli yksi uranuurtajista sienten taksonomiassa ja julkaisi useita teoksia, joista ensimmäisen Synopsis methodica fungorum vuonna 1801.
Taksonomian auktorinimissä Persoonista käytetään lyhennettä Pers..
Kiekan kanava
Kiekan kanava on Joroisten kunnassa sijaitseva kaksi kilometriä pitkä kanava. Se on lounais-koillinen-suuntainen, ja se yhdistää Maaveden ja Sysmäjärveen. Järvien vedenpintojen korkeusero on 11 metriä. Kanava kaivettiin vuosina 1957–1959 Maaveden voimalaitosta varten. Voimalaitoksen teho on 1,9 MW, ja se sijaitsee kanavan koillispäässä. Yhdystie 4556 ylittää kanavan voimalaitoksen lounaispuolelta.
GigE vision
GigE Vision on vuonna 2006 julkaistu rajapinta teollisuuskameroille. Se sisältää määritykset nopean videon ja siihen liittyvän ohjausdatan siirtämiseksi Ethernet -verkossa. Aloitteen standardille teki 12 yrityksen ryhmä ja komitea on sen jälkeen kasvanut yli 50 jäsenen kokoiseksi. Alkuperäiset 12 jäsentä ovat: Adimec, Atmel, Basler AG, CyberOptics, DALSA, JAI A/S, JAI PULNiX, Matrox, National Instruments, Photonfocus, Pleora Technologies ja Stemmer Imaging. Automated Imaging Association (AIA) valvoo kehitystyötä ja hallinnoi standardia. GigE Vision on AIA:n rekisteröimä tuotemerkki.
Kiekan kanava
Lähteet
62.2125°N, 27.56861°W
GigE vision
GigE Vision perustuu IP -protokollaan. Standardi pyrkii yhdenmukaistamaan konenäössä käytettävien teollisuuskameroiden protokolla ja mahdollistaa kolmansien osapuolien kehittää yhteensopivia ohjelmistoja ja laitteita. GigE Vision on - joidenkin määritelmien mukaan (esimerkiksi IETF ja ITU-T) - avoin standardi. Kuitenkin, se on saatavissa vain allekirjoittamalla salassapitosopimus, joten monet Euroopan maat pitävät sitä suljettuna. Standardi on saatavissa nimellistä korvausta vastaan. Lisäksi kaikki organisaatiot voivat liittyä AIA:hin, jolla on laaja edustus komiteoissa. Yksi lisenssin seurauksista on se, että ei ole mahdollista kirjoittaa avoimen lähdekoodin ohjelmistoja jotka tukevat GigE Vision -standardia, sillä paljastaisi standardin yksityiskohdat. Tämän vuoksi kaikki rajapintaa käyttävät SDK:t ovat suljetun lähdekoodin ohjelmistoja.
GigE Vision standardin ominaisuuksia:
GigE Visionissa on neljä pääosaa:
Natalia Mărășescu
Natalia Mărășescu (omaa sukua Andrei-Betini, s. 3. lokakuuta 1953 Căpreni) on romanialainen entinen yleisurheilija, joka kilpaili keski- ja pitkien matkojen juoksussa. Hän voitti EM-kisoissa kaksi, sisäratojen EM-kisoissa neljä ja universiadeissa kaksi mitalia. Mărășescu rikkoi urallaan maailmanennätyksen sekä mailin, 2 000 metrin että 5 000 metrin juoksuissa ja piti mailin juoksun maailmanennätystä hallussaan lähes kolme vuotta. Hän osallistui olympialaisiin kahdesti, vuosina 1976 ja 1980. Mărășescu oli molemmilla kerroilla mukana 1 500 metrillä. Hän ei päässyt finaaliin asti Montrealin kisoissa 1976, mutta oli yhdeksäs Moskovassa 1980.
Mărășescu voitti yhteensä yhdeksän maansa mestaruutta vuosina 1970–1979. Hän saavutti mestaruuksista viisi 1 500 ja neljä 3 000 metriltä.
Kürdəmirin piirikunta
Kürdəmirin piiri sijaitsee Azerbaidžanin keskiosan tasankoseudulla. Se rajoittuu pohjoisessa Göyçayn, İsmayıllın ja Ağsun, idässä Hacıqabulin ja Sabirabadin, etelässä İmişlin sekä lännessä Zərdabin ja Ucarin piireihin.
Piirin kautta kulkee Bakun ja Tbilisin välinen rautatie. Tärkein elinkeino on maatalous.
Paikallislehtenä ilmestyy Kürdəmir.
Pitkä lama
Pitkä lama oli maailmanlaajuinen talouskriisi vuosina 1873–1896. Se koski erityisesti Eurooppaa ja Yhdysvaltoja, joiden taloudet olivat kasvaneet voimakkaasti toisessa teollisessa vallankumouksessa ja Yhdysvaltain sisällissodan päättymisen seurauksena. Alun perin lamaa kutsuttiin Suureksi lamaksi, mikä nimitys sittemmin annettiin 1930-luvun lamalle. Tämän jälkimmäisen laman kaltaista taloudellista taantumista ja laajamittaista romahdusta ei Pitkän laman aikana koettu.
Yhdysvaltojen teollisuustuotannon ja bruttokansantuotteen kasvun vuoksi taloushistorioitsijat ovat kyseenalaistaneet koko laman olemassaolon Yhdysvalloissa muutoin kuin liikevoittojen osalta. Länsi-Euroopan ja Yhdysvaltojen osuus lamassa korostuu senkin vuoksi, että muualta maailmasta ei ole saatavilla tarkkoja talouslukuja. Nykyisin Pitkää lamaa ei yleensä pidetä yhtäjaksoisena kriisinä vaan useiden pienempien kriisien sarjana.
Britannian on arvioitu kärsineen lamasta kaikkein eniten: se menetti asemaansa johtavana teollisuusvaltana Manner-Euroopan talouksille. Yhdysvalloissa Pitkä lama jaetaan yleensä vuoden 1873 paniikista alkaneeseen vuosien 1873–1879 lamaan ja vuoden 1893 lamaan, joista ensin mainittu on Yhdysvaltain historian pisin talouskriisi: se kesti 22 kuukautta kauemmin kuin 1930-luvun lama. 1880-luvulla Yhdysvaltojen talous kasvoi nopeammin kuin milloinkaan muulloin sitä ennen tai sen jälkeen.
Taustaa
Lamaa edeltäneet vuodet olivat konfliktien ja kasvun aikaa. Ranskan–Preussin sota ja sen aiheuttamat sotakorvaukset haittasivat Ranskan taloutta ja johtivat inflatoriseen sijoitusbuumiin Saksassa ja Keski-Euroopassa. Bessemer-prosessi otettiin käyttöön, rautateitä rakennettiin. Yhdysvalloissa sisällissodan jälkeinen lyhyt taantuma vaihtui kasvuun, jossa varsinkin lännen rautatieyhtiöitä rahoitettiin ulkomaisilla sijoituksilla. Maa tavoitteli kultakantaan siirtymistä tiukalla rahapolitiikalla.
Kriisin syyt
Vuoden 1873 paniikkia on kuvattu ensimmäiseksi aidosti kansainväliseksi kriisiksi. Wienin pörssistä huhtikuussa 1873 alkanut romahdus saapui Yhdysvaltoihin 18. syyskuuta Mustana torstaina, siirtyi takaisin Eurooppaan ja aiheutti Wienissä toisen paniikin, kunnes alkoi laantua. Yhdysvalloissa greenback-dollari ja rautatierakentamiseen liittyvä keinottelu ja huijaukset lisäsivät rahoitusalan epävakautta.
Monetaristien mukaan laman taustalla oli kultapula, joka heikensi kultakantaa. Kalifornian, Klondiken ja Witwatersrandin kultaryntäykset lievittivät tätä ongelmaa.
Vaikutukset
Monien tuotteiden kuten viljan, puuvillan ja raudan hinta laski vuosina 1870–1890. Ranskassa, Saksassa ja Yhdysvalloissa tämä lisäsi protektionismia, kun taas Italiassa, Espanjassa, Itävalta-Unkarissa ja Venäjällä se aiheutti maastamuuttoa. Vuoden 1877 Suuri rautatielakko oli Yhdysvaltojen historian ensimmäinen maanlaajuinen lakko.
Pitkä lama vaikutti Uuden imperialismin aikakauteen, kun länsimaat valtasivat uusia markkinoita tavaroilleen.
Pitkä lama Suomessa
Suomen talouskasvu hidastui pariin prosenttiin vuonna 1874. Bruttokansantuote laski viitenä vuonna vuosien 1877–1892 välillä, ja neljänä vuonna jäätiin nollakasvun tuntumaan. Vienti ei vetänyt 1880-luvulla ja monet hinnat romahtivat. Ajanjaksoon mahtui suurta vaihtelua – vuonna 1882 talous kasvoi lähes 10%.
Yleisesti ottaen autonomisessa Suomessa laman vaikutukset olivat pienempiä kuin monissa muissa maissa, sillä tuolloin Suomessa tehtiin monia uudistuksia, jotka mm. helpottivat kaupankäyntiä ja tehostivat maanviljelyä.
Patrologia Graeca
Patrologia Graeca (, joskus myös Patrologia Cursus Completus, Series Graeca) on kreikan kielellä kirjoittaneiden kirkkoisien koottujen teosten laitos, jonka Jacques-Paul Migne julkaisi vuosina 1857–1866. Teos on edelleen merkittävä varhaiskristillisyyden tutkijoiden lähde, ja auktoritatiivinen tilanteissa, joissa uudempaa tieteellistä editiota ei ole tuotettu.
Patrologia Graeca sisältää 161 osaa. Teos sisältää sekä itäisen kirkon kirkkoisien että läntisen kirkon kreikaksi ennen latinan nousua vallitsevaksi kieleksi kirjoittaneiden kirkkoisien kirjoituksia. Tekstien ohella on yleensä synoptinen latinankielinen käännös.
Osat
pienoiskuva|upright|[[Jacques-Paul Migne.]]
Läsäkosken kanava
thumb|Läsäkosken kanava Läsäkosken kanava sijaitsee Kangasniemen ja Mikkelin rajalla Kyyveden ja Puulaveden erottavalla kannaksella. Kaksi kilometriä pitkä kanava rakennettiin nälkävuosina 1866–1870 hätäaputöinä jotta Kyyveden pintaa voitaisiin laskea. Kanavan alapuolella vesi virtaa vielä kolmessa luonnonuomassa noin kilometrin matkan ennen kuin laskee Puulaveteen. Kaikkiaan pudotuskorkeus Kyyveden ja Puulan välillä on 5,1 metriä.
Kyy- eli Läsäkoski oli taloudellisesti merkittävä kalastuspaikka jo 1600-luvulla ja sieltä pyydettiin erityisesti järvitaimenta ja siikaa. 1700-luvulla kalastusoikeus siirtyi kruunulta yksityisen Läsäkosken tilan omistajille. Läsäkoskella toimi 1931–1968 Mikkelin läänin maanviljelysseuran kalanviljelylaitos. Läsäkosken tilan päärakennuksessa toimi sotavuosina 1939–1944 Mannerheimin lastensuojeluliiton lastenkoti sotaorvoille ja sotaleskille sekä rakennuksen toisessa Päämajan viestintäosasto.
Läsäkosken kaksiraaminen vesisaha perustettiin kosken rannalle 1840-luvulla. Kosken rannalle oli jo 1834 perustettu mylly. Parhaimmillaan vientiä harjoittanut saha työllisti 300–400 henkilöä. Saha alkoi 1900-luvun alkupuolella sahaamaan koivutukeista nelikulmaisia koivukeppejä joita ostivat lähinnä englantilaiset sorvaamot. Sahan voimanlähteenä toiminut vesiratas korvattiin 1902 60 hevosvoiman pystyturbiinilla. Vuonna 1928 sahalle hankittiin höyrykone ja lisättiin myös kolmas raami. 1930-luvulla Läsäkosken saha keskittyi yksinomaan koivukeppien sahaamiseen.
Saha lopetti toimintansa 1939 ja mylly lopetettiin 1950-luvulla kun Vakuutusosakeyhtiö Pohjola osti Läsäkoski-yhtymän pääasiassa yhtymän metsäomaisuuden takia. Läsäkoskelle perustettiin 1958 suuri kauppapuutarha ja siellä toimi 1958–1976 Pohjolan henkilökunnan koulutuskeskus. Vuonna 2000 Läsäkosken alueen ostivat Kangasniemen kunta ja Mikkelin kaupunki
José María Basanta
thumb|200px José María Basanta (s. 3. huhtikuuta 1984 Buenos Aires) on argentiinalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja,. Hän pelasi vuonna 2020 päättyneellä urallaan kotimaansa lisäksi Meksikossa Monterreyn joukkueessa ja Italiassa Fiorentinan joukkueessa.
Basanta pelasi Argentiinan maajoukkueessa 12 ottelua vuosina 2013–2014. Hän kuului MM-hopeaa vuonna 2014 saavuttaneeseen joukkueeseen. MM-lopputurnauksessa hän tuli neljännesvälierässä Sveitsiä vastaan jatkoajalla vaihdosta kentälle loukkaantuneen Marcos Rojon tilalle ja pelasi puolivälierän Belgiaa vastaan kokonaan.
Jääkiekon alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut 2019
Jääkiekon alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut 2019 käytiin Ruotsin Örnsköldsvikissä ja Uumajassa, 18.–28. huhtikuuta 2019. Uumajassa pelattiin alkulohko A, putoamissarja sekä kaksi puolivälierää, kun taas Örnsköldsvikissä pelattiin alkulohko B, kaksi muuta puolivälierää sekä mitalipelit.
Turnauksen voitti ensimmäistä kertaa historiassaan kisaisäntä Ruotsi, joka kaatoi loppuottelussa Venäjän jatkoajalla maalein 4–3. Pronssia sai Yhdysvallat, joka kukisti Kanadan pronssiottelussa lukemin 5–2.
Maailmanmestaruuttaan puolustanut Suomi koki pudotuksen jääden 7. sijalle. Joukkue jäi samalla mitalttia ensimmäistä kertaa sitten vuoden 2014 turnauksen. Slovakia puolestaan putosi 1. divisioonaan ensimmäistä kertaa sitten vuoden 2012. Slovakian tilalle nousi Saksa.
Kyseessä oli historian ensimmäinen kerta, kun maailmanmestaruuden voitti jokin muu joukkue kuin Suomi, Yhdysvallat, Venäjä tai Kanada.
Pistepörssi
Lähde: IIHF
Maalivahdit
Lähde: IIHF
Géza
Géza (k. 997) oli Unkarin ruhtinas vuodesta 972 vuoteen 997. Géza vakiinnutti valtansa unkarissa ja loi suhteita ulkomaille suosien myös kristinuskoa ja katolilaista kirkkoa. Erityisen hurskasta kristittyä hänestä ei kuitenkaan tullut. Tunnetummaksi hallitsijaksi nousi hänen poikansa ja Unkarin ensimmäinen kuningas Tapani I.
Elämäkerta
thumb|vasen|Gézan rintapatsas Ópusztaszerin puistossa Géza oli unkarilaisten päällikkö Árpádin pojanpoika. Unkarilaisissa historiallisissa lähteissä Géza on viimeinen Unkarin hallitsijoista, joihin viitataan Árpádin suorana jälkeläisenä. On mahdollista, että Árpádin muut jälkeläiset olivat saaneet surmansa ennen Gézan valtaannousua vuonna 972.
Géza aloitti valtakautensa pyrkien vakiinnuttamaan omaan asemansa. Tähän liittyivät ilmeisesti puhdistukset, joiden myötä unkarilaiset lähteet kuvaavat Gézaa usein verisenä ja julmana hallitsijana. Asemansa vakiinnuttamiseksi Géza pyrki myös pitämään yllä hyviä suhteita ulkomaille. Vuonna 973 lähetti unkarilaisen lähetystön luomaan suhteita Saksan keisari Otto I:n hoviin. Samalla Géza otti kasteen ja Unkariin kutsuttiin ulkomaalaisia pappeja. Kasteen sai myös Gézan poika Vajk, eli sittemmin Stefan (unkarilaisittain István ja suomeksi Tapani) Prahan piispa Aadalbertilta. Géza suosi katolisuutta ja Veszprémiin perustettiin piispanistuin. Pannohalmaan perustettiin puolestaan benediktiiniläinen luostari. Géza ei kaikesta huolimatta ollut henkilökohtaisesti kovin hurskas kristitty, vaan hän esimerkiksi jatkoi uhraamista vanhoille unkarilaisten pakanallisille jumalille. Gézan sanotaan selittäneen tämän sillä, että hän oli tarpeeksi rikas palvoakseen useita jumalia. Samaan tapaan pakanallisuudestaan unkarilaisissa lähteissä tunnetaan Gézan vaimo Sarolt.
Pääkaupungikseen Géza otti Tonavan mutkassa sijainneen Esztergomin. Gézan poika Tapani otti vaimokseen Baijerin herttua Henrik II:n tyttären Gisellan, mikä päätti pitkään jatkuneen sotatilan Unkarin ja Baijerin välillä. Unkarin länsiosien heimopäällikköjen kukistamisessa Gézalla oli tukenaan saksalaisia ritareja. Gézan kuoltua vuonna 997 valtaan nousi hänen poikansa Tapani, josta tuli Unkarin ensimmäinen kuningas. Ensimmäisenä kuninkaana Tapanista tuli isäänsä tunnetumpi hallitsija, mutta monet hänen uudistuksistaan lienevät pohjautuneet Gézan valtakauden uudistuksiin.
Viktor Emanuel I
Viktor Emanuel I (24. heinäkuuta 1759 Torino – 10. tammikuuta 1824 Moncalieri) oli Sardinian kuningaskunnan kuningas vuosina 1802–1821.
Viktor Emanuel tuli kuninkaaksi, kun hänen veljenä Kaarle Emanuel IV luopui kruunusta hänen hyväkseen 4. kesäkuuta 1802. Valtakunta oli tuolloin supistunut käsittämään pelkän Sardinian saaren, sillä kaikki mantereella sijainneet alueet oli jouduttu vuosien 1796 ja 1798 rauhansopimuksissa luovuttamaan Ranskalle. Viktor Emanuel kykeni säilyttämään valtansa Sardiniassa pääasiassa Englannin sotilaallisella tuella vuoteen 1814, jolloin hän Napoleonin kukistumisen jälkeen saattoi palata pääkaupunkiinsa Torinoon. Vuoden 1814 Pariisin rauhassa Ranska joutui palauttamaan Sardinian kuningaskunnalle Nizzan ja osan Savoijia. Seuraavan vuoden uudessa rauhansopimuksessa se joutui palauttamaan loputkin Savoijista. Wienin kongressi päätti kesäkuussa 1815 lisäksi liittää Sardiniaan myös entisen Genovan tasavallan alueet.
Palattuaan valtaan valtakuntansa pääosassa Viktor Emanuel kumosi Napoleonin aikana tehdyt hallinnolliset uudistukset, palautti pääosiltaan aatelin ja katolisten sääntökuntien oikeudet sekä erotutti liian radikaaleina pidetyt oppineet Torinon yliopiston oppituoleilta. Hän käynnisti vuonna 1819 joitain vaatimattomia poliittisia uudistuksia, jotka eivät kuitenkaan tyydyttänet liberaaleja. Napolissa Molempain Sisiliain kuningaskunnassa vuonna 1820 puhjennut vallankumousyritys johti maaliskuussa 1821 sotilaskapinaan myös Sardiniassa. Kapinalliset vaativat vapaamielistä perustuslakia. Viktor Emanuel ei suostunut vaatimukseen, mutta hän luopui kruunusta nuoremman veljensä Kaarle Felixin hyväksi.
Inkerin Pataljoona
Inkerin Pataljoona (myöh. Inkerin Rykmentti tai Länsi-Inkerin rykmentti) oli inkerinsuomalaisista vapaaehtoisista muodostettu sotilasyksikkö, joka osallistui Viron vapaussotaan ja inkeriläisten kansannousuun. Toinen inkeriläisten samoihin aikoihin toiminut vapaaehtoisjoukko oli Pohjois-Inkerissä toiminut Pohjois-Inkerin rykmentti. Inkerin Pataljoonan taistelut olivat osa heimosotia.
Perustaminen
Viro ja Inkerin väliaikainen hoitokunta tekivät 26. maaliskuuta 1919 sopimuksen perustaa inkeriläisistä vapaaehtoisista joukko-osasto, jota käytettäisiin Länsi-Inkerissä osana Viron armeijaa. Suomi salli asekuntoisten inkeriläisten kauttakulun Viroon, missä joukko perustettiin. Pataljoona muodostettiin 241 miehen vahvuisena Tallinnassa keväällä 1919. Yksikön oli määrä osallistua virolaisten ja Venäjän valkoisen armeijan Pihkovaa ja Pietaria kohti suuntaavaan hyökkäykseen.
Ensimmäiset taistelut
pienoiskuva|[[Kaprio|Kaprion valtausyrityksessä kaatunut, pataljoonaa johtanut Aleksanteri Tynni vuonna 1917.|vasen|203x203px]]Vapaajoukko aloitti taistelunsa toukokuussa nousemalla maihin Laukaanjoen suistoalueelle. Hyökkäystä johti nimellisesti virolainen kenraali Johan Laidoner, mutta operatiivisesta johdosta vastasi venäläinen kenraali Aleksandr Rodzjanko. Laukaanjoelta joukko eteni Viron merivoimien komentajan Johan Pitkan käskyn mukaisesti rannikkokylien kautta itään valloittaen Soikkolanniemen. Pataljoona kärsi kuitenkin merkittävän tappion 19. toukokuuta kehnosti valmistellussa Kaprion valtausyrityksessä, jossa kaatui 46 miestä. Myös joukkoja johtanut kapteeni Aleksanteri Tynni kaatui.
Pataljoona sai tappion jälkeen täydennyksiä länsi-inkeriliäisistä kutsuntojen kautta ja kesäkuun alussa joukko laajennettiin lopulta 2 200 miehen rykmentiksi. Rykmentti koostui kahdesta pataljoonasta sekä tykkipatterista. Sen komentajaksi tuli suomalainen majuri Aarne Uimonen ja kokenutta päällystöä liittyi joukkoihin myös Virossa taistelleesta Pohjan Poikien rykmentistä, joka hajotettiin samoihin aikoihin.
Rykmentin eteneminen ja hajoaminen
Kesäkuussa vahvistettu vapaaehtoisjoukko aloitti taas etenemisen rannikkoa pitkin kohti itää. Rykmentti pääsi aina Pietarin meripuolustusjärjestelmään kuuluneelle Yhinmäen linnakkeelle asti, joka antautui selvästi alivoimaiselle hyökkääjälle 13. kesäkuuta. Antautumisen taustalla oli rannikkolinnoituksen päällystön salaliitto, jonka tarkoituksena oli saattaa linnoitus bolševikkien vastustajien käsiin. Rykmentti ei kuitenkaan pystynyt puolustamaan strategisesti tärkeää saavutustaan Kronstadtin linnakkeen ja punalaivaston tykistötulta vastaan, vaan joutui lopulta perääntymään. Linnoitus joutui taas bolševikkien käsiin, mikä sai komentaja Rodzjankon raivostumaan.
Samaan aikaan rykmentin sisäiset ristiriidat joukkoja komentaneen Rodzjankon ja Venäjän valkoisen armeijan joukkojen kanssa kärjistyivät. Inkeriläiset kokivat käyvänsä vapaustaistelua autonomisen Inkerinmaan puolesta, mutta valkoisten venäläisten komentaja Rodzjankolle Venäjä oli jakamaton ja itsenäiselle Inkerille ei ollut sijaa. Suomalaiset upseerit eivät puolestaan halunneet toimia "ryssien" alaisuudessa. Tämän johdosta Rodzjanko yritti ilmapiirin kiristyttyä jopa vangita heitä. Hän kertoi myöhemmin toimiensa motiiviksi kostaa ne loukkaukset, joita hän henkilökohtaisesti, ja venäläiset, olivat saaneet kokea Pohjan Poikien taholta. Sisäiset ristiriidat ja Viron hoitaman huollon päättyminen johtivat lopulta rykmentin hajoamiseen kesäkuun lopulla. Uimonen jätti yksikkönsä ja lähti Suomeen perässään suurin osa rykmentin suomalaisesta ja inkeriläisestä päällystöstä.
Viimeiset taistelut
Viroon palanneista inkerinsuomalaisista muodostettiin uudelleen Inkerin Rykmentti. Sen komentajaksi tuli entinen Pohjan Poika, inkerissä syntynyt kapteeni Emil Pekkanen. Uuden, 1600 miehen vahvuisen joukon harvoja suomalaisupseereita oli pataljoonan komentajana toiminut entinen Pohjan Poika, Oskar Meriluoto. Rykmentti osallistui taisteluihin heinä-elokuun vaihteessa Länsi-Inkerissä, Soikkolan suunnalla. Lokakuussa joukko osallistui Venäjän valkoisen armeijan uuteen Pietarin valloitusyritykseen saavuttaen Pietarhovin. Sisäisiä ristiriitoja oli tällä kertaa vähemmän, koska englantilaisten painostuksesta valkoisten venäläisten yhdyselimeksi perustettu Luoteis-Venäjän hallitus tunnusti Viron itsenäisyyden ja lupaili Inkerillekin itsehallintoa. Pietarin valtausyritys kuitenkin epäonnistui ja perääntymisen jälkeen rykmentti asetettiin vartioimaan rajaa Narva-Jõesuun pohjoispuolelle. Inkerin rykmentti hajotettiin lopullisesti kesäkuussa 1920.
Koodinvaihto
Koodinvaihto tarkoittaa käytetyn kielen tai murteen vaihtelua samassa keskustelussa. Koodinvaihto on noussut kielitieteen tutkimuskohteeksi 1970-luvulta alkaen. Ensimmäisenä keskeisenä tutkijana pidetään John J. Gumperzia. Koodinvaihto kuuluu ns. kontekstivihjeisiin ja kielitieteellisen pragmatiikan ja keskusteluntutkimuksen alaan.
Vielä 1940–1950-luvulla koodinvaihtoilmiöitä pidettiin kielen rappeutumisena, mutta 1980-luvulta alkaen koodinvaihtoa on alettu pitää normaalina kaksi- ja monikielisyyden piirteenä. Peter Auer arvioi, että koodinvaihto ei ainoastaan heijasta sosiaalisia tilanteita vaan pyrkii myös luomaan niitä.
Agía Mávran linna
Agía Mávran linna eli Santa Mauran linna (< ital.) on keskiaikainen linna Lefkaksen saarella Kreikassa. Se sijaitsee saaren ”sisäänkäynnillä” saaren mantereeseen yhdistävän pengertien varrella, vajaa kaksi kilometriä koilliseen Lefkaksen kaupungista.
Koodinvaihto
Koodinvaihto erotetaan muista kielikontaktin ilmiöistä, kuten lainautumisesta, pidgin- ja kreolikielistä sekä käännöslainoista (engl. calques). Lainaaminen vaikuttaa sanastoon, kun taas koodinvaihto tapahtuu yksittäisissä puheakteissa. Pidgin- ja kreoli-kielet ilmaantuvat, kun yhteistä kieltä ei löydy, kun taas koodinvaihdossa puhujat osaavat useampia kieliä sujuvasti. Englanninkielisessä terminologiassa käytetään ajoittain myös nimitystä code-mixing.
Agía Mávran linna
Historia
pienoiskuva|vasen|upright=0.94|Venetsialaisaikainen piirros linnasta vuodelta 1688. pienoiskuva|vasen|upright=0.94|Linnan sisäosia.
Linnan ensimmäinen osa rakennettiin noin vuonna 1302. Sen rakennutti lombardialaispäällikkö Giovanni Orsini, joka sai Lefkaksen saaren valtaansa häälahjana naituaan Epeiroksen despootin Nikeforos I:n tyttären. Myöhemmin linnan haltija on vaihtunut usein. Napolilaiset valtasivat sen vuonna 1331. Vuonna 1362 linnan valtasi Kefaloniáa hallinnut Leonardo Tocco. Carlo I Tocco paransi ja laajensi linnaa vuosina 1410–1420.
Koodinvaihto
Gumperzin jaottelu
Metaforinen koodinvaihto sisältää erilaisia pragmaattisia konventioita. Ne ovat tilannekohtaisia tulkintaennakointeja, jotka vaikuttavat viestinnän laa­tuun. Konventiot ovat erityisen tavallisia affektiivisessa viestinnässä (pyynnöt, vetoomukset, kiihtynyt keskustelu). Kaksikieliset keskustelijat eivät ole meta­forisessa koodinvaihdossa välttämättä tietoisia siitä, mitä koodia he kulloinkin käyttävät. Koodit eivät vaihtele jonkin vakiomallin mukaisesti, vaan vaihtelu perustuu kulloisenkin tilanteen abstraktiin ymmärtämiseen. Keskustelijat välittävät metaforista tietoa siitä, miten heidän sanoihinsa tulisi suhtautua. Koodinvaihto ei ole ohimenevä välivaihe vaan pysyvä tilanne. Se ei ole vält­tämättä merkki puutteellisesta kielitaidosta vaan enemmänkin monikielisyydestä. Tietyissä tilanteissa koodinvaihto sinänsä on odotusarvo, mutta toisinaan yksityisellä vaihdoksella on merkitys.
Metaforassa liitetään peräkkäin sanoja, jotka eivät kuulu yhteen: niiden ääriviivat eivät ”loksahda” yhteen, vaan niiden väliin jää kuilu. Tuttuja sanoja käytetään uudella tavalla (esimerkki talouselämästä: ”korot laukkaavat”). Koodinvaihdossa tämä korvataan eri kielten tai murteiden peräkkäinasettelulla. Ihminen hämmentyy tai pitää lausetta merkityksettömänä. Mutta koska ihminen ei kestä hämmennystä, hän aloittaa merkitystyön. Hän antaa sanain työstää toisiaan, ”värjätä” toisiaan. Niinpä ne merkityskentän osat, jotka ovat lähinnä toisiaan, alkavat lähentyä merkitystyön tuloksena. Sanojen merkitykset laajenevat, ja syntyy uusi merkitys. Tämän uuden merkityksen kautta pystymme näkemään jotain uutta maailmasta. Sitä, mitä metaforassa sanotaan, ei voi muulla tavoin sanoa.
Agía Mávran linna
Historia
Osmanit valtasivat linnan vuonna 1479. Venetsialaiset saivat sen haltuunsa vuonna 1502, mutta luovuttivat sen jo 1503 turkkilaisille vaihtokauppana Kefaloniásta. Osmanit laajensivat linnaa merkittävästi vuosina 1566–1571. Venetsialaiset valtasivat sen Francesco Morosinin johdolla vuonna 1684. Vuonna 1797 linnan valtasivat ranskalaiset, 1798 venäläiset, 1807 jälleen ranskalaiset ja 1810 britit. Linna menetti sotilaallisen merkityksensä viimeistään vuonna 1864, jolloin Lefkas ja muut Jooniansaaret liitettiin Kreikkaan. Vuonna 1888 linnassa oli tulipalo, joka tuhosi monet sen rakennuksista, ja vain harva rakennettiin uudelleen. Linnan alueella on suoritettu arkeologisia kaivauksia.
Koodinvaihto
Myers-Scottonin jaottelu
Koodinvaihto on kaksikielisten ihmisten tietoisuutta siitä, että oma käyttäytymismalli on vain yksi mahdollisuus monista, siitä että viestintätapa vaikuttaa puhujan tarkoitusperien arvioimiseen, ja siitä, että on olemassa toisia, joilla on erilaiset viestintätottumukset ja nämä voidaan ottaa huomioon ja näitä voidaan myös jäljitellä erikoistehojen aikaansaamiseksi. Koodinvaihtostrategioiden avulla otetaan selvää yhteisistä taustatiedoista. Voidaan selvittää, kuu­lu­taanko samaan ryhmään, ja voidaan myös sulkea ulkopuoliset pois keskuste­lusta. Osallistujien on oltava herkkiä hienovaraisille vihjeille. Oletamme, että ne, joilla on yhteinen tausta kanssamme, suhtautuvat meihin suopeasti.