cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Santiago Calatrava
Tunnustukset
2005 Calatrava palkittiin MIT:n taiteiden neuvoston myöntämällä Eugene McDermott -palkinnolla. Hän on myös Design Futures Councilin seniorijäsen.
Calatrava on saanut kaksikymmentäkaksi tunnustuspalkintoa töistään. 2013 Georgian instituutti myönsi Calatravalle tekniikan kunniatohtorin arvon. Vain harvalle tämä myönnetään.
Vaasa Cup
thumb|right|280px|Vaasa Cup 2007Vaasa Cup on Vaasassa pelattava jääkiekon kesäturnaus, jossa pelaa järjestävän seuran Vaasan Sportin lisäksi kolme muuta joukkuetta. Turnaus pelataan kesällä, tavallisesti elokuun puolessa välissä, noin kuukausi ennen jääkiekon pääsarjojen alkua.
Vuonna 2006 turnauksen nimi oli Vaasa 400 vuotta -juhlaturnaus, koska se pidettiin Vaasan kaupungin 400-vuotisjuhlan kunniaksi. Vuoteen 2009 asti turnaus pelattiin kolmipäiväisenä, jonka jälkeen turnaus on pelattu kaksipäiväisenä. Aiemmin mestaruus jaettiin pisteiden perusteella, mutta vuosina 2010 ja 2011 on pelattu yhdet ottelut, joiden voittajat ovat edennet suoraan finaaliin.
Turnauksessa on monena vuonna ollut ruotsalaisedustusta: IF Björklöven 2006, 2007 ja 2008, Luleå HF 2006 ja Växjö Lakers 2009 ja 2010. Vaasa Cupissa on myös pelannut useimmiten SM-liigassa pelaavia joukkueita, muun muassa turnauksen kahteen kertaan voittanut JYP sekä kolmena kesänä osallistunut Porin Ässät.
Vaasa 400 vuotta -juhlaturnaus 2006
Sarjataulukko
Tulokset (suluissa yleisömäärä)
Pistepörssin kärki
Vaasa Cup 2007
Sarjataulukko
Tulokset (suluissa yleisömäärä)
Maalipörssi
3 maalia 2 maalia 1 maali
Vaasa Cup 2008
Sarjataulukko
Tulokset (suluissa yleisömäärä) ^ tarkoittaa rangaistuslaukauskisan voittajaa
Vaasa Cup 2009
Sarjataulukko
Vaasa Cup 2010
Vuoden 2010 turnauksessa pelasi järjestävän seuran lisäksi kolme joukkuetta SM-liigasta. Ensimmäisen ottelun voittaneet kohtasivat finaalissa ja hävinneet pelasivat vastakkain pronssiottelussa.
Sarjataulukko
Vaasa Cup 2011
Vuoden 2011 turnaus pelattiin vain kotimaisin alemmissa sarjoissa pelaavin joukkuein. Turnaukseen saatiin myös paikallisottelu, kun Sport otti mittaa Suomi-sarjassa pelaavasta Waasa Red Ducksin joukkueesta. Ensimmäisten otteluiden voittajat pelasivat finaalissa vastakkain ja häviäjät pelasivat pronssiottelun. Ensimmäisellä kierroksella voittivat Kiekko-Laser ja Sport. Finaalissa Kiekko-Laser voitti Sportin maalein 5–3.
Vaasa Cup 2013
Vuoden 2013 turnaus pelattiin Sportin ja kolmen muun Mestis joukkueen kesken.Turnauksessa pelattiin neljä ottelua, kahden ensimmäisen otteluiden voittajat kohtasivat finaalissa ja hävinneet pelasivat pronssi pelissä.
Sarjataulukko
Tulokset
Vaasa Cup 2018
Tulokset
Beerseba
Beerseba on kaupunki Israelissa. Se on Negevin autiomaan suurin kaupunki ja sitä kutsutaankin usein "Negevin pääkaupungiksi". Asukkaita kaupungissa oli vuoden 2018 lopussa 209 002. Kaupungin metropolialueella on noin 750 000 asukasta. Beerseba onkin esikaupunkeineen Israelin neljänneksi suurin kaupunki Tel Avivin, Haifan ja Jerusalemin jälkeen. Beerseban 1900-luvun alussa rakennettu vanhakaupunki on suhteellisen nuori ja kaupunki on kasvanut Israelin itsenäistymisen jälkeen voimakkaasti. Kaupungissa sijaitsee Ben-Gurionin yliopisto.
Historia
thumb|vasen|[[Tel Be’er Sheva.]] Arkeologisten löytöjen mukaan Wadi Sabassa on harjoitettu maanviljelyä jo neoliittisella ja kalkoliittisella kaudella 5000–3500 eaa. Negevin ilmasto on aikanaan ollut leudompi, mikä on mahdollistanut ihmisasutuksen. Muinaisen Egyptin (1900–1200-luvulla eaa.) aikaisissa kirjoituksissa mainitaan alueella liikkuneen karavaaneja ryöstelleitä paimentolaisia. Näiltä ajoilta on myös peräisin Vanhan testamentin kertomukset, joissa kuningas Abimelek ja Aabraham solmivat liiton Beersebassa ja Aabraham löytää vettä karjalleen alueelta. Nimi Beerseba viitannee näin seitsemän karitsan kaivoon tai vaihtoehtoisesti valan kaivoon. 300-luvulla eaa. nabatealaiset olivat mahdollisesti laajentaneet kauppaverkostoaan eteläiseen Negeviin. Rooman valtakunta valtasi nabatealaisten kauppaverkot vuonna 106 jaa. ja roomalaiset liittivät Beerseban tiellä Hebroniin ja Jerusalemiin. Bysantin valtakunnan aikana Beersebassa oli oma hiippakuntansa, mutta arabivalloitusten jälkeen merkit pysyvistä rakennuksista paikalla katoavat.
Israel alkoi asuttaa siirtolaisia Beersebaan helmikuussa 1949. Vuonna 1950 kaupungissa oli 5 000 asukasta ja vuonna 1952 se liitettiin sähkö- ja vesiverkkoon. Uudet maahanmuuttajat asutettiin niin sanottuun uuteen kaupunkiin, joka valmistui seuraavan vuosikymmenen aikana. Liikenne Eilatista lisääntyi 1900-luvun puolivälin jälkeen ja kaupungista tuli Negevin hallitseva kaupunki, joka on hyötynyt alueen kehityshankkeista. Kaupungista tuli kunta vuonna 1977.
Talous
Beersebassa on neljä teollisuusaluetta, jotka työllistävät kymmeniä tuhansia kaupungin asukkaita. Syyskuussa 2013 avattiin Gav-Yam Negevin korkean teknologian puisto. Teollisuuden suurimpiin haaroihin kuuluu kemianteollisuus ja kaupungissa jalostetaan Kuolleenmeren mineraaleja. Kaupungissa toimivia yhtiöitä ovat esimerkiksi Intel, Motorola, Dell, Dead Sea Works, Israel Aircraft ja Makhteshim Chemical.
Väestö
Vuoden 2018 lopussa Beersebassa oli yhteensä 209 002 asukasta. Kaupungin juutalaiset siirtolaiset saapuivat aluksi etenkin muualta Lähi-idästä ja Pohjois-Afrikasta. Sittemmin Venäjältä tulleiden siirtolaisten määrä on lisääntynyt. Beerseban metropolialueella on noin 750 000 asukasta. Kaupungin väestö kuuluu Israelin nuorimpiin ja noin 50 % väestöstä on alle 40-vuotiaita. Noin 10 % väestöstä on arabeja.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet
thumb|[[Ben-Gurionin yliopisto.]] Etenkin maahanmuuton takia sitten vuoden 1990 Beersebaan on rakennettu useita uusia asuinalueita, mutta suuri osa sen rakennuksista on peräisin 1960- ja 1970-luvuilta. Monet niistä eivät täysin sovellu aavikon ilmastoon ja kaupungissa on vain vähän viheralueita. Kaupungin rakennustapa on myös hankaloittanut liikenteen järjestelyä. Kaupunki ja sitä ympäröivät osat koostuvat useista toisistaan eristyksissä olevasta osasta. Tilannetta on pyritty korjaamaan esimerkiksi alueen liikenneyhteyksiä parantavilla hankkeilla. Osmanien rakennuttamassa vanhassakaupungissa on säilynyt useita vanhoja rakennuksia. Kaupungin nähtävyyksiin kuuluu Tel Be’er Sheva, joka muodostaa Megiddon ja Hazorin raamatullisten tellien kanssa Unescon maailmanperintöluettelon kohteen. Beerseban vanhassakaupungissa sijaitsee Kansainyhteisön sotahauta-alue, jonne on haudattu ensimmäisen maailmansodan aikana kaatuneita australialaisia ja uusiseelantilaisia sotilaita. Kaupungista pohjoiseen sijaitsee almach Negev-prikaatin muistomerkki. Negevin eläintarha sijaitsee kaupungin länsireunalla.
Koulutus
Ben-Gurionin yliopiston yksi kolmesta pääkampuksesta sijaitsee Beersebassa. Yliopistolla on noin 20 000 opiskelijaa ja 4 000 työntekijää.
Prakash Javadekar
Prakash Keshav Javadekar (s. 30. tammikuuta 1951) on intialainen poliitikko, joka on uransa aikana toiminut useissa eri ministerin tehtävissä. Modin toisessa hallituksessa hän on toiminut nykyisenä ympäristö- ja viestintäministerinä. Marraskuussa 2019 hän sai vastuulleen valtionyrityksistä ja raskaasta teollisuudesta vastaavan ministeriön, kun Shiv Senaa edustanut Arvind Sawant poistui hallituksesta. Javadekar aloitti ministerin virkansa Modin ensimmäisessä hallituksessa ympäristöasioista vastaavana valtioministerinä. Myöhemmin hänet ylennettiin opetusministeriksi.
Javadekar aloitti yhteiskunnallisen vaikuttamisen hindunationalistisen Rashtriya Swayamsevak Sangh -vapaaehtoisjärjestön aktivistina. Vuosina 1984–1990 hän toimi Intian kansanpuolueen nuorisojärjestössä, kunnes siirtyi vuonna 1990 lainsäätäjäksi Maharashtraan, missä hän toimi kaksitoista vuotta. Parlamentin ylähuoneeseen hänet valittiin vuonna 2008 Maharashtran osavaltiosta, vuonna 2014 hän aloitti toisen kautensa Madhya Pradeshista. Kolmannella kaudellaan, joka alkoi vuonna 2018, hänet valittiin uudelleen Maharashtran edustajaksi. Ammatiltaan Javadekar on pankkiiri.
Javadekar on valittu yhdessä Narendra Singh Tomarin kanssa johtamaan puolueensa vaalityötä Delhin osavaltiovaaleissa vuonna 2020. Aikaisemmissa vaaleissa hän on johtanut puoluettansa muun muassa Karnatakassa, Andhra Pradeshissa, Tamil Nadussa ja Rajasthanissa.
Rami Rafael
Rami Rafael (s. 31. lokakuuta 1980 Laitila) on suomalainen iskelmälaulaja. Hän on Seinäjoen tangomarkkinoiden tangoprinssi vuosilta 2002 ja 2003. Vuonna 2015 Rami osallistui jälleen tangomarkkinoille sijoittuen kolmannelle sijalle.
Koulutukseltaan Rafael on leipuri ja lähihoitaja. Hän on harrastanut harmonikansoittoa kuusivuotiaasta lähtien.
Rami keikkailee ahkerasti eri kokoonpanoilla. Rami Rafaelin keikkoja myy Rantalavaviihde
Lebedos
Lebedos oli kreikkalainen siirtokunta ja yksi Joonian liiton kahdestatoista kaupungista (dodekapolis).
Maantiede
Lebedos sijaitsi vanhalla Lyydian alueella nykyisellä Kisikin niemellä, noin 36 kilometriä luoteeseen Efesoksesta ja noin kymmenen kilometriä itään Myonnesoksen niemestä. Lebedoksen kaupunkikeskus sijaitsi pienellä niemellä. Kaupungin akropoliina eli yläkaupunkina ja linnavuorena toimi kukkula mantereen puolella niemestä pohjoiskoilliseen.
Lebedoksen kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä. Sen alueesta itään sijaitsi Kolofonin alue ja länteen Teoksen ja Myonnesoksen alueet. Kaupungin pohjois- ja länsipuolella oli mineraalipitoisia kuumia lähteitä, jotka ovat olemassa edelleen.
Historia
Lebedoksen paikkaa asuttivat alun perin kaarialaiset. Kreikkalaisen perinteen mukaan joonialaiset valtasivat sen Vähän-Aasian rannikkoa asuttaessaan Ateenan kuninkaan Kodroksen pojan Andraimonin tai Andropompoksen johdolla. Andraimonin haudan katsottiin sijaitsevan Kolofonin lähellä. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Lebedios.
Antigonos suunnitteli Teoksen ja Lebedoksen yhdistämistä synoikismoksella hellenistisen kauden alkupuolella noin vuonna 303 eaa. niin, että lebedoslaiset olisi siirretty Teokseen, mutta suunnitelma ei toteutunut. Lysimakhos siirrätti sen sijaan 200-luvun eaa. alkupuolella lebedoslaiset, samoin kuin monia teoslaisia, uudelleen perustamaansa Efesokseen eli Arsinoe Efesokseen tai Nea Efesokseen. Tämän jälkeen Lebedos taantui huomattavasti.
Ptolemaios II perusti Lebedoksen uudelleen nimellä Ptolemais noin vuonna 266 eaa. Vanha nimi palasi kuitenkin pian käyttöön. Kaupunkia yritettiin elvyttää Rooman vallan alussa 100-luvulla eaa., ja roomalaiset siirsivät sinne Dionysoksen taiteilijoiden koinonin eli eräänlaisen killan Joonian ja Hellespontoksen aluekeskuksen, joka oli aiemmin ollut Teoksessa, Efesoksessa ja Myonnesoksessa. Taiteilijat otettiin kaupungissa hyvin vastaan, koska se kärsi väen vähyydestä. Kaupungissa pidettiin taiteilijakillan vuosittaiset kokoukset, joihin liittyi myös Dionysoksen kunniaksi järjestetyt kilpailut.
Horatius sanoo Lebedoksen olleen kokonaan autiona hänen aikanaan, mutta tämän täytyy olla virhe. Kaupunki mainitaan usein kirjallisuudessa, ja löi omaa rahaa 100-luvulle jaa. saakka. Varhaiskristillisellä kaudella Lebedos toimi piispanistuimena, ja se esiintyy varhaisissa bysanttilaisissa lähteissä vielä 600-luvulla.
Rakennukset ja löydökset
Kaupungin niemi oli ympäröity kaupunginmuureilla, joista on säilynyt joitakin osia. Niiden paksuus on ollut noin kaksi metriä ja niissä oli neljä tornia ja kolme porttia. Muurit on ajoitettu hellenistiselle kaudelle. Niemeltä on löydetty myös joitakin rakennusten perustuksia. Myös kaupungin akropoliilta on löydetty muureja ja rakennusten perustuksia, sekä paljon keramiikan osia. Kuumien lähteiden luota on löydetty jäänteitä kylpylärakennuksista.
Glen Roy
thumb|250px|Parallel Roads, Glen Roy Glen Roy on Skotlannin ylämaalla sijaitseva luonnonsuojelualue. Se on ehkä tunnetumpi eräästä alueelta löytyvästä geologisesta arvoituksesta. Alueella on kolme luonnonmuodostelmaa, jotka muistuttavat ihmisen tekemiä teitä. Ilmiötä kutsutaan Parallel Roadsiksi. Tosiasiassa kyse on säilyneistä jään eristämistä vanhoista rannikoista lyhyeltä lämpimältä ajalta ennen viimeisintä jääkautta. Alueen rakenteiden tutkiminen oli tärkeä osa jääkausiteorian kehittämistä 1800-luvulla. Ilmiö on kiinnostanut lukuisia tutkijoita, kuten esimerkiksi Charles Darwinia.
Huilujuoksija
Huilujuoksija eli malakanloistotimali, aikaisemmalta nimeltään malaijanliejutimali (Eupetes macrocerus) on varpuslintujen lahkoon kuuluva lintulaji. BirdLife Suomi lukee sen kuuluvaksi kaljukkaiden heimoon, mutta toisinaan se luetaan ainoaksi lajiksi heimoon Eupetidae.
Levinneisyys
Huilujuoksijaa tavataan Bruneissa, Indonesiassa, Malesiassa ja Thaimaassa. Laji on vielä paikoin yleinen, mutta se on vähenemässä suhteellisen nopeasti elinympäristöjen tuhoutumisen takia, ja se on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Siroriisisaniainen
Siroriisisaniainen eli vesisaniainen eli sumatransaniainen (Ceratopteris thalictroides) on sanikkakasvien (Pteridaceae) heimoon kuuluva sanikkaislaji, jota usein käytetään akvaariokasvina. Vesisaniainen voi kasvaa jopa 60 senttimetrin mittaiseksi. Sitä tavataan kaikissa maapallon trooppisissa elinympäristöissä. Sen valontarve akvaariossa on runsas ja sille sopiva veden lämpötila on 20–25 celsiusastetta. Veden pH-arvon tulisi olla hapan ja veden kovuudeltaan pehmeä. Lajin kasvialusta on soraa ja turvetta.
Holtålen
Holtålen on kunta Etelä-Trøndelagin läänissä Norjassa. Holtålenin kunta perustettiin 1. tammikuuta 1838. Singsås erotettiin Håltalenista omaksi kunnakseen vuonna 1841. Myös Ålen erotettiin Holtålenista vuonna 1860 ja liitettiin takaisin 1. tammikuuta 1972. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Holtålenin kunnassa oli 2 030 asukasta.
Keskipäivä
pienoiskuva|Keskipäivä, kun kello on tasan 12.00. Keskipäivä on vuorokauden kahteen yhtäsuureen osaan jakava hetki, jolloin analogisessa kellossa (sekunti-,) minuutti- ja tuntiviisari osoittavat kahtatoista, 12.00. Edellisestä keskiyöstä on kulunut tasan 12 tuntia ja seuraavaan on aikaa tasan 12 tuntia. Tähtitieteellisen keskipäivän aikaan aurinko on korkeimmillaan. Keskipäivää ennen on aamupäivä ja keskipäivän jälkeen on iltapäivä. Keskipäivästä suurin osa ihmisistä on töissä, joten työpäivästä on usein kulunut puolet ja jäljellä on puolet.
Kyösti Varesvuo
Kyösti Varesvuo (22. marraskuuta 1932 Kiikoinen – 20. tammikuuta 2022 Helsinki ) oli suomalainen elokuvatuottaja ja elokuvatuotantoalan yrittäjä, joka tunnettiin Crea-Filmi Oy:n ja myöhemmin Varesvuo Partners -nimellä toimineen filmi- ja videotuotantokonsernin perustajana. 1950-luvun lopulla elokuva-alalla aloittanutta Kyösti Varesvuota pidettiin uransa alussa yhtenä suomalaisen mainoselokuvan kaikkien aikojen parhaista käsikirjoittajista.
Varesvuo työskenteli 1950-luvulla Pelastakaa Lapset -järjestössä ja sitten Filmitalon (aiemmin Finlandia-Kuva) tuotantopäällikkönä. 1960-luvun puolivälissä hän oli toimitusjohtajana ja osakkaana Pentti Helanteen perustamassa Filmi-Jatta-tuotantoyhtiössä, jonka tytäryhtiö FJ-Filmi tuotti Mikko Niskasen elokuvan Käpy selän alla. Erittäin hyvin menestyneestä elokuvasta ansaitsemillaan tuotoilla Varesvuo ja Filmi-Jatan pääkuvaajana ja yhtenä osakkaana toiminut Hans Haataja perustivat Crea-Filmi Oy:n, josta kehittyi Suomen suurin mainoselokuvien ja televisio-ohjelmien tuotantoyritysten ryhmä Varesvuo Partners. Crea-Filmi laajentui 1980-luvulla jälkituotantoon ja kalustovuokraukseen ja alkoi hankkia enemmistöosuuksia kilpailevista mainoselokuvayhtiöistä. Näitä olivat Pepe Teirikarin Elohopea-Filmi, Martti Tikan Woodpecker Film sekä Taina Kanthin, Frej Andersinin ja Tapani Päiväsen Filmitalli.
1990-luvun lopulla Varesvuo laajensi televisio-ohjelmien ja pitkien elokuvien tuotantoon yritysniminä Crea Video, Matti Kyllösen Crea Sport Production sekä Filmiteollisuus ja sen tytäryhtiöt Filmiteollisuus Fine, Helsinki-filmi ja tamperelainen Ten Years Producion. Varesvuo Partners oli myös Roope Lehtisen Moskito Televisionin, Henkka Hyppösen Van Der Median ja Liisa Akimofin Production Housen osakkaana. Varesvuon yrityksiin kuului myös klassisen musiikin äänilevyjä tuottava Ondine. 1990-luvun lopulla Varesvuo Partners myytiin Talentumille, joka myi sen Capman-pääomasijoitusyhtiölle 2008.
Vuonna 1966 Varesvuon käsikirjoittama lyhytelokuva Ensimmäinen tilipäivä sai parhaan lyhytelokuvan Jussi-palkinnon. Varesvuolle myönnettiin elokuva-alan hopeinen ansiomerkki 1984. Varesvuo toimi pitkään Filmikamarin hallituksessa.
Luontovalokuvaaja Markus Varesvuo on Kyösti Varesvuon poika.
A Farewell to Kings
A Farewell to Kings on kanadalaisen rock-yhtyeen Rushin viides studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1977. Albumi nauhoitettiin Rockfield-studioilla Walesissa ja miksattiin Advision-studioilla Lontoossa.
A Farewell to Kings oli Rushin ensimmäinen Yhdysvalloissa kahdessa kuukaudessa kultaa ja lopulta platinaa myynyt albumi.
Lintujen äänet, joita kuullaan kappaleissa "A Farewell to Kings" ja "Xanadu", äänitettiin Rockfield-studioiden ulkopuolella.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittaneet Alex Lifeson & Geddy Lee, ja sanoitukset Neil Peart, ellei toisin mainittu.
Listasijoitukset
Albumi - Billboard (Pohjois-Amerikka)
Kuuminainen
Kuuminaistenniemi
Kuuminaistenniemi on noin seitsemän kilometriä pitkä ja leveimmillään 2,5 kilometriä leveä niemi, joka erottaa toisistaan Preiviikin- ja Viasvedenlahdet. Sen pohjoispuolinen Preiviikinlahti on arvokas lintuvesi, joka kuuluu kokonaan Natura 2000 -vyöhykkeeseen ja myös Kuuminaistenniemellä on Natura-alueita, jotka käsittävät rantaniittyjä, maankohoamismetsää, umpeenkasvavia lahtia sekä letto- ja perinnebiotooppeja.
Nimi ja historia
Kuuminaisten ruotsinkielinen nimi Kumnäs on samaa alkuperää kuin Kokemäen ruotsinkielinen nimi Kumo, jonka taustalla on ilmeisesti vanha merkkitulta tarkoittava sana. Kuuminainen sijaitsi Kokemäenjoelle johtavan laivaväylän varrella ja merkkitulta on niemen kärjessä poltettu jo mahdollisesti rautakaudelta tai viimeistään keskiajalta lähtien. Ruotsalaisen historioitsijan Olaus Magnuksen vuonna 1539 julkaisemaan Pohjoismaiden karttakirjaan Carta marina on merkitty viisi merkkitulien paikkaa, joista yksi sijaitsee Kuuminaisten paikkeilla. 1500-luvulta lähtien suuri osa alueen väestöstä oli ruotsinkielisiä uudisasukkaita, mikä on myös jättänyt jälkensä Kuuminaisten paikannimistöön.
Kuuminaisten kesäasutus puolestaan sai alkunsa 1800–1900-lukujen vaihteessa, jolloin Porin varakkaat porvarit rakensivat alueelle huviloitaan. Tunnetuin heistä oli vuorineuvos Fritz Arthur Jusélius. Useita huviloita on säilynyt nykypäivään saakka, ja monet niistä ovat suojelukohteita. Kuuminaistenniemen kärjen pohjoispuolella makaa vuonna 1921 rajussa syysmyrskyssä uponneen kunnari Ingeborgin hylky. Landskronasta matkaan lähtenyt alus yritti suojaan Reposaaren satamaan, mutta ajoi karille Svartgrundin saaren tuntumassa ja upposi myöhemmin pahoin vaurioituneena.
Mika Oksa
Mika Oksa (s. 6. heinäkuuta 1976 Espoo) on suomalainen entinen jääkiekkomaalivahti. Oksa on espoolaisen kiekkokoulun kasvatti. Hän debytoi Kiekko-Espoossa liigassa jo juniori-ikäisenä. Tämän jälkeen hän siirtyi muutamaksi kaudeksi I-divisioonaan. Espooseen Oksa palasi kaudeksi 1999–2000. Espoon Bluesissa Oksan roolina oli pelata niin Ari-Pekka Siekkisen, Tom Draperin kuin Jarmo Myllyksenkin kakkosvahtina, eikä hän oikein missään vaiheessa päässyt näyttämään oikeita kykyjään.
Toukokuussa 2003 Oksalla todettiin imusolmukesyöpä, jonka hän voitti ja palasi maalinsuulle jälleen joulukuussa. Loppukaudesta hän torjui neljä nollapeliä, kun aikaisemmin niitä ei ollut yhtään. Keväällä 2005 Oksa siirtyi Elitserien-seura Timråhon, jossa pelasi yhden kauden. Loppukaudesta Oksa edusti vielä Sveitsin kakkossarjan EHC Baselia.
Oksa jäi ilman sopimusta kesällä 2006, mutta lokakuussa HPK hankki kokeneen maalivahdin paikkaamaan maalivahtipulaa. Hän paikkasi hyvällä menestyksellä Miika Wiikmania, mutta jäi loppukaudesta Andy Chiodon varjoon. Keväällä 2007 Oksa teki kahden vuoden sopimuksen KalPan kanssa, jossa hän voitti SM-pronssia kaudella 2008–2009 Hän pelasi uransa viimeiset kaudet Valko-Venäjällä Dinamo Minskissä ja Yunost Minskissä.
Heinrich Schütz
thumb|200px|Heinrich Schütz. Christoph Spetnerin maalaus n. 1650-1660 Heinrich Schütz (Heinricus Sagittarius; 9. lokakuuta 1585 Köstritz – 6. marraskuuta 1672 Dresden) oli saksalainen säveltäjä ja urkuri. Hän sävelsi muun muassa ensimmäisen saksalaisen oopperan, Dafnen. Sen ensiesitys oli Torgaussa vuonna 1627, mutta teoksen musiikki on sittemmin kadonnut. Hän on huomattavin aikansa kolmesta saksalaisesta säveltäjäkolmikosta, johon kuuluivat myös Samuel Scheidt ja Johann Hermann Schein. Häntä pidetään myös merkittävimpänä Bachin edeltäjänä evankelisen kirkkomusiikin alalla.
Schütz aloitti musiikin harrastamisen laulamalla kuorossa. Tämän jälkeen hän meni Marburgiin opiskelemaan lakia. Vuosina 1609–1613 hän opiskeli Venetsiassa musiikkia opettajanaan Giovanni Gabrieli. Opiskelunsa jälkeen Schütz toimi urkurina Kasselissa, mutta vuonna 1615 hän siirtyi Dresdeniin säveltämään musiikkia. Vuosina 1628–1629 hän opiskeli jälleen Venetsiassa, jossa Claudio Monteverdi esitteli hänelle uusimpia draamallisen tyylin virtauksia. Monteverdillä oli suuri vaikutus Schützin vuosina 1628–1645 tekemiin sävellyksiin, joihin kuuluvat Venetsiassa tehty Symphoniae sacrae -konserttokokoelma ja sen vuosina 1647 ja 1650 tehdyt jatko-osat
Schütz työskenteli Dresdenissä kuolemaansa asti. Kolmikymmenvuotinen sota haittasi hänen työskentelyään siten, että sodan tuhojen takia hänellä oli käytettävissään vain kuoro ja muutamia soittajia. Heille hän sävelsi vuosina 1636–1639 pienimuotoisia teoksia, jotka dynaamisuudessaan ja värikkässä soitinnuksessaan ovat hänen onnistuneimpia sävellyksiään. Vieläkin kuuluisampi on hänen 86-vuotiaana säveltämänsä teis Deutsches Magnificat (1671). Se on moni-ilmeinen ja nerokas teos, jossa on viittauksia hänen nuoruusaikojensa lausunnalliseen resitatiiviin. Schütz kuoli aivohalvaukseen vuonna 1672.
Valtaosa Schützin sävellystuotannosta on kirkkomusiikkia. Urkusävellyksiä hän ei kuitenkaan ole tehnyt.
Terijoki
thumb|150px|right|Terijoen epävirallinen perinnevaakuna. Vaakuna on otettu käyttöön kunnan lakkauttamisen jälkeen vuonna 1976. Sen suunnitteli Heikki Toivola.
Terijoki on entinen Suomen kunta Karjalankannaksella luovutetussa Karjalassa. Nykyinen Terijoen kaupunki käsittää vain entisen kunnan keskustaajaman. Terijoki sijaitsee Suomenlahden rannalla noin 50 kilometriä Pietarin keskustasta luoteeseen. Jatkosodan tuloksena suuri osa terijokelaisista asettui Tuusulaan.
Terijoella asui aikoinaan runsaat kaksikymmentä eri kansallisuutta, jotka olivat uskonnoltaan katolilaisia, luterilaisia, ortodokseja, islamilaisia ja juutalaisia.
Terijoen huvilayhdyskunta
Terijoki kuului Venäjän keisarikuntaan 1721–1812 osana Vanhaa Suomea ja sen jälkeen Suomen suuriruhtinaskuntaan 1812–1917 ja vuodet 1917–1940 itsenäiseen Suomeen. Terijoki on ollut suosittu lomakohde pietarilaisten keskuudessa jo vuodesta 1870, jolloin Pietarin–Viipurin rautatie valmistui, ja sinne kehittyi rikas pietarilaisten huvila­yhdys­kunta. 70 kilometriä pitkälle hiekkarannalle syntyi 1892 Terijoen vesihoitolaitos ja 1923 Terijoen merikylpylä. Itsenäistymisen jälkeen venäläisten vierailu tyrehtyi, mutta se korvautui suomalaisilla, kun hiekkarannoille tultiin lomalle kaukaakin sisämaasta. Terijokea kutsuttiin "Suomen Rivieraksi".
Sisällissota ja toinen maailmansota
Sisällissodan varsinaiset sotatoimet päättyivät Terijoen valtaukseen 24. huhtikuuta 1918. Heti taajaman valtauksen jälkeen valkoiset aloittivat järjestelmälliset häätötoimenpiteet venäläisväestöä kohtaan. Saksalaiset nimittivät Terijoen komendantiksi everstiluutnantti Georg Elfvengrenin, joka valitsi väliaikaiseksi poliisipäälliköksi kirjailija Mikko Uotisen. Valtausta seuranneina päivinä venäläisiä teloitettiin varovaisen arvion mukaan 100–150, mahdollisesti jopa yli 200 henkeä. Terijoella ja naapurikunnissa on mahdollisesti teloitettu jopa yli 400 ihmistä.
Neuvostoliitto valtasi Terijoen talvisodassa ja se luovutettiin Neuvostoliitolle Moskovan rauhassa 1940. 1. joulukuuta 1939 Terijoella perustettiin suomalaiskommunistien johtama nukkevaltio nimeltä Suomen Kansanvaltainen Tasavalta, jonka hallituksen puheenjohtajana ja ulkoasiainministerinä toimi Otto Wille Kuusinen. Kyseinen johtoelin tunnetaan paremmin nimellä Terijoen hallitus, ja sotien jälkeen Terijoki onkin pysynyt ihmisten mielissä nimenomaan tästä yhteydestä johtuen.
Terijoen väestö sijoitettiin jatkosodan jälkeen Tuusulaan Uudellemaalle.
Hallintohistoria
Terijoki erotettiin Kivennavasta itsenäiseksi kunnaksi 1911. Se kuului Rajajoen kihlakuntaan ja Viipurin lääniin. Aluksi kuntaan kuuluivat vain Terijoen ja Kellomäen kylät, myöhemmin aluetta laajennettiin sekä Kivennapaan että Uuteenkirkkoon kuuluneilla alueilla. Viimeisenä aluelaajennuksena oli Haukijärven valtionmaan liittäminen vuonna 1936.
Terijoki sai kaupunkistatuksen vuonna 1946 ja uuden venäläisen nimen Zelenogorsk 1948. Vuonna 1989 perustettiin Leningradin alueen Terijoen piiri, johon sisältyi rantapaikkakuntia Kuokkalasta alkaen länteen. Tämä piiri yhdistettiin Pietarin kaupungin Kurortin piiriin 1994. Terijoki sai piirin sisällä itsenäisen kaupungin statuksen 1997.
Nykyään Terijoen entisen kunnan alue kuuluu Pietarin kaupungin Kurortin piiriin, jossa sen alue jakaantuu Terijoen kaupungin sekä Kuokkalan, Kellomäen, Ollilan ja Tyrisevän kunnallishallintoalueiden kesken. Alueelle on noussut viime aikoina runsaasti venäläisten uusrikkaiden omakotitaloasutusta.
Kylät ja koulupiirit
Terijoen kyliä olivat Haapala, Kellomäki, Keskikylä (Rällälä), Koivikko, Kuokkala, Käkösenpää, Luutahäntä, Ollila, Ollinpää, Puhtula, Rajajoki, Tulokas ja Tyrisevä.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 10 koulupiiriin.
Luterilainen kirkko
Arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelema Terijoen kirkko valmistui vuonna 1908. Toisen maailmansodan jälkeen kirkko muutettiin elokuvatetatteriksi, jollaisena se toimi 1990-luvulle saakka. Tällöin kirkko luovutettiin takaisin alkuperäiseen käyttöönsä, nyt Inkerin kirkolle, joka aloitti rakennuksen kunnostustyöt vuonna 2000. Rakennus saneerattiin perusteellisesti, ja myös sodan jälkeen purettu kellotorni rakennettiin kunnostuksen aikana uudelleen. Korjaustöiden päärahoittajina olivat suomalaiset Hämeenlinnan rovastikunnan seurakunnat ja Järvenpään seurakunta. Järvenpää osallistui koska juuri sen alueelle oli sijoitettu entiset terijokelaiset vuonna 1940.
Ortodoksinen kirkko
Terijoen vuonna 1914 valmistunut kolmealttarinen ortodoksinen kirkko oli Suomen suurin ortodoksinen kirkko. Pääalttari on pyhitetty Kazanin Jumalanäidin ikonille. Kirkon vihki arkkipiispa Sergij. Se ehti toimia kirkkona ensi vaiheessa neljännesvuosisadan, kunnes se jouduttiin hylkäämään joulukuussa 1939, kun paikkakunta evakuoitiin talvisodan hyökkäyksen tieltä. Kirkon kellotorni räjäytettiin nurin viime hetkellä ennen suomalaisten vetäytymistä, ettei se toimisi vihollisen tykistön tähystyspaikkana. Terijoen ortodoksinen kirkkoherra rovasti Mikael Orfinskij yhdessä seurakuntalaisten kanssa pelasti tuolloin huomattavan osan kirkon arvokkaasta esineistöstä. Evakuoitu seurakunta rakennutti sotien jälkeen itselleen Järvenpäähän puisen väliaikaiskirkon vuonna 1948.
Markkinahäiriö
Markkinahäiriö on taloustieteessä tilanne, jossa markkinat eivät allokoi tai tuota tehokkaasti hyödykkeitä. Se määritellään ei-Pareto-optimaalisena tasapainona, jossa jonkun toimijan asemaa ei voi parantaa muiden kärsimättä. Yleisemmin markkinahäiriö tarkoittaa tilannetta, jossa yksilöiden oman edun tavoittelu johtaa yhteiskunnan kannalta tehottomaan lopputulokseen. Monet julkisen vallan toimet tähtäävät markkinahäiriöihin puuttumiseen.
Käsitteen markkinahäiriöstä on ensimmäistä kertaa esittänyt viktoriaanisen ajan filosofi Henry Sidgwick.
Yleistä
Taloustieteilijät käyttävät erilaisia malleja tällaisten tilanteiden kuvaamiseen. Kaksi markkinahäiriöiden pääsyytä ovat:
Näitä ongelmia voidaan yrittää ratkoa muun muassa sääntelyllä tai muuten valtion puuttumisella. Toisinaan on mahdollista perustaa markkinat sinne mistä ne puuttuvat.
Markkinahäiriöiden tutkimus
Taloustieteen valtavirran tutkimuksesta huomattava osa liittyy markkinahäiriöiden tutkimukseen. Kaikki taloustieteilijät eivät kuitenkaan ole hyväksy markkinahäiriötä käsitteenä. Niin sanottua laissez-faire -näkemystä kannattavat, lähinnä itävaltalaisen taloustieteen edustajat sekä libertaarit, eivät halua lisätä valtion roolia tai valtion sääntelevän markkinoiden toimintaa. Marxilaiset puolestaan tyypillisesti uskovat, että yksilöllinen tuotantovälineiden omistus on ongelma itsessään ja että talouden resurssit pitäisi jakaa muutoin kuin markkinamekanismin kautta. Heidän näkemyksensä siis poikkeaa markkinahäiriön käsitteestä, koska he pitävät kaikkea markkinoiden toimintaa huonona.
Markkinoiden epäoptimaalinen rakenne
Epäoptimaalinen markkinarakenne on muun muassa seuraavissa tapauksissa: Luonnollisen monopolin tapauksessa yrityksellä on pitkällä aikavälillä laskevat keskimääräiset kustannukset. Tällöin monopoli ei ole välttämättä epäoptimaalinen.
Nykyaikainen viisiottelu kesäolympialaisissa 2020 – miesten turnaus
Miesten turnaus nykyaikaisessa viisiottelussa Tokion olympialaisissa 2020 käytiin 5.–7. elokuuta 2021 Musashino Forest Sport Plazalla ja Ajinomoto-stadionilla. 5. päivä käytiin miekkailun ranking-kierrokset ja muut kilpailutapahtumat kilpailtiin 7. päivä. Turnaukseen osallistui 36 urheilijaa. Olympiakultaa voitti Joe Choong.
Karsinnat
Olympialaisiin pääsi 36 urheilijaa. Näistä yksi paikka oli varattu isäntämaa Japanille, jos sen urheilijat eivät pääsdrry muutoin kilpailuihin. Yksi urheilija pääsi UIPM:n World Cupin loppukilpailusta olympiaturnaukseen. 20 urheilijaa valittiin maanosien omista karsintaturnauksista. Aasiasta valittiin viisi, Afrikasta yksi, Amerikasta viisi (Pan-Amerikan kisojen voittaja sekä Etelä-Amerikan että Pohjois-Amerikan kaksi parasta), Euroopasta kahdeksan ja Oseaniasta yksi urheilija. Maanosien karsintaturnauksista pystyi yhdestä maasta päästä korkeintaan yksi urheilija olympiaturnaukseen. Maailmanmestaruuskilpailuista 2019 ja 2020 olympialaisiin valittiin kummastakin kolme urheilijaa. Kuusi urheilijaa valittiin UIPM:n rankingin perusteella. Ranking-listat julkaistiin 14. kesäkuuta 2021. Loput kaksi urheilijaa kutsutiin erikseen turnaukseen.Yhdestä maasta saa osallistua korkeintaan kaksi urheilijaa olympiaturnaukseen.
1 Iso-Britannian Joe Choong oli MM-kilpailujen toinen, joten MM-kilpailuista vain kaksi parasta karsiutui olympialaisiin. Ylimääräinen paikka siirrettiin rankingiin. Samoin isäntämaa Japanin urheilija sai paikan muuta kautta, ei isäntämaalle myönnetä erillistä kiintiöpaikkaa ja tämä siirtyy rankingiin.
Mullot
Mullot (Mullidae) on putkisuukaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä.
Tyypillisiä piirteitä
Mullojen heimoon kuuluu 6 sukua ja 100 lajia. Mullot ovat ruumiinrakenteeltaan pitkulaisia kaloja, jotka kasvavat suurimmillaan 40–60 cm:n pituisiksi. Tunnusmerkillisin piirre on kuonon kaksi pitkää viiksisäiettä. Kalat pystyvät liikuttelemaan säikeitä toisistaan riippumattomasti ja niissä on aistielimiä. Kaloilla on kaksi selkäevää, jotka ovat melko kaukana toisistaan ja joista etumainen on piikikkäämpi. Pyrstöevä on tyypillisesti haarautunut. Eräiden sukujen lajeilla kuono on pitkähkö, kun toisilla se on lyhyehkö. Eri sukuihin kuuluvat lajit voidaan erottaa hampaiden perusteella. Mullojen suomut ovat suurikokoiset ja korkeat. Kalat ovat usein värikkäitä, pohjaväriltään vaaleita tyypillisesti punertavia tai valkeita ja ruumissa on erivärisiä kuviointeja. Eräät lajit ovat kokonaan keltaisia, mustia tai ruskeita.
Levinneisyys ja elintavat
Mullot ovat mereisiä kaloja, joita tavataan Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilta. Toisinaan niitä tavataan myös murtovesistä. Kalat liikkuvat usein lähellä hiekka- tai mutapohjaa, joskin Mulloidichthys- ja Parupeneus-suvun lajit elävät kivikkoisemmilla alueilla ja koralliriutoilla. Mullot käyttävät viiksisäikeitään ravinnonetsintään. Ne syövät selkärangattomia eläimiä, kuten matoja sekä pieniä nilviäisiä, meritähtiä ja merisiilejä. Eri lajit käyttävät viiksiään hieman eri tavoin. Esimerkiksi tummajuovamullo (Upeneus tragula) käyttää niitä kaivamiseen, kultamullo (Parupeneus cyclostomus) työntää viiksensä koloihin ja pyrkii siten hätyyttämään pieniä eläimiä piiloistaan ja keltajuovamullo (Mullus surmuletus) kyntää kuonollaan merenpohjaa ravintoa etsiessään. Mullot eivät useiden muiden kalojen tavoin pyri suojaan pedoilta piiloutumalla, vaan pyrkivät uimaan nopeasti kiihdyttäen pakoon.
Monet mullolajit, esimerkiksi Välimeressä elävä rusotäplämullo (Mullus barbatus), ovat hyviä ruokakaloja ja paikoitellen erittäin arvostettuja.
Kimmo Eronen
Kimmo Eronen (s. 7. syyskuuta 1971 Turku) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Hän pelasi urallaan SM-liigassa yhteensä 398 runkosarjaottelua tehopistein 11+39=50 ja keräten 120 jäähyminuuttia sekä 56 playoff-ottelua tehopistein 4+4=8 ja keräten neljä jäähyminuuttia. Eronen pelasi urallaan myös Tanskassa, Ruotsissa ja Italiassa. Hän voitti kaikissa pelaamissaan maissa mestaruuden tai cupin. Pelipaikkaansa nähden varsin pienikokoinen Eronen oli puolustava puolustaja, jonka vahvuuksiin kuului rauhallisuus ja työteliäisyys. Tällä hetkellä hän toimii Turun Palloseuran B-nuorten apuvalmentajana.
Ura
Eronen oli Turun Palloseuran kasvatti. Hän siirtyi heti junioriuransa päätyttyä I-divisioonajoukkue Kiekko-67:ään kaudeksi 1992–1993. Eronen pelasi siellä neljä kautta, joista viimeisimmällä 1995–1996 hän teki myös hieman varttuneemmalla iällä 25-vuotiaana SM-liigadebyyttinsä Tampereen Ilveksessä, jossa hän pelasi kolme ottelua. Eronen siirtyi kaudeksi 1996–1997 Tanskan pääsarjajoukkue Herning IK:hon. Hän sijoittui tehoilla 9+34=43 liigan puolustajien pistepörssissä viidenneksi. Eronen voitti kauden päätteeksi Tanskan-mestaruuden ja hänet valittiin tähdistökentälliseen.
Kaudeksi 1997–1998 Eronen siirtyi I-divisioonajoukkue Kokkolan Hermekseen, jossa hän teki 11 ottelussa pelipaikkaansa nähden hienosti 14 tehopistettä, jonka jälkeen Eronen palasi kasvattajaseuraansa Turun Palloseuraan. Hän teki TPS:ssä 28 runkosarja- ja neljässä playoff-ottelussa kaksi syöttöpistettä. Eronen pelasi kauden aikana myös lainalla. Ensimmäisellä kokonaisella liigakaudellaan 1998–1999 hän teki Rauman Lukossa ja TPS:ssä yhteensä 54 runkosarjaottelussa tehot 2+7=9 ja kymmenessä playoff-ottelussa yhden maalin. Eronen voitti TPS:ssä kauden päätteeksi Suomenmestaruuden, kuten myös kahdella seuraavalla kaudella.
Kaudeksi 2002–2003 Eronen oli omien sanojensa mukaan jo siirtymässä Rauman Lukkoon, mutta hänen siirtonsa kariutui lopulta viime metreillä, kunnes Eronen siirtyi Ruotsiin Elitserien-joukkue Frölunda HC:hen. Eronen voitti joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +26 ja hän voitti kauden päätteeksi Ruotsin-mestaruuden. Kahden Frölundassa vietetyn vuoden jälkeen Eronen palasi kaudeksi 2004–2005 kaksivuotisella sopimuksella TPS:ään. Hänen esityksensä jäivät kuitenkin molempina sopimuskausina tehojenkin valossa varsin vaisuiksi.
Eronen jatkoi kaudella 2006–2007 uraansa Italian Serie A:n nousijajoukkue SG Pontebbassa. Hän oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 6+16=22, joilla Eronen jakoi liigan puolustajien pistepörssin kymmenennen sijan HC Fassan Greg Kuznikin kanssa. Kaudella 2007–2008 hän voitti Pontebbassa Italian Cupin. Kauden 2008–2009 Eronen aloitti lokakuussa 2008 kuuden ottelun mittaisella ja liigapykälän sisältäneellä sopimuksella Mestis-joukkue TuTossa, josta hän siirtyi jo kahden ottelun jälkeen kymmenen ottelun mittaiselle try-outille Jokereihin. Eronen sai joukkueesta ison roolin ja jatkosopimuksen. Hän teki vain kolme tehopistettä, mutta hoiti hitaahkosta liikkeestään huolimatta roolinsa kohtalaisen hyvällä sijoittumisellaan.
Lokakuussa 2009 Eronen palasi taas kymmenen ottelun mittaisella sopimuksella TuToon, jonka kanssa hän jatkoi 12 ottelun jälkeen sopimusta joulutaukoon asti. Eronen pelasi marraskuussa myös yhden ja viimeiseksi jääneen SM-liigaottelunsa lainalla TPS:ssä. Vuodenvaihteessa hän siirtyi loppukaudeksi KooKoohon, jota valmensi Eroselle edelliseltä kaudelta Jokereiden apuvalmentajana tuttu Ismo Lehkonen. Eronen kuului loppukaudella joukkueen puolustajien parhaimmistoon. Hän ratkaisi KooKoolle Mestis-pronssia tehtyään joukkueelle 20. maaliskuuta 2010 4–2-voittoon päättyneen pronssiottelun voittomaalin Lempäälän Kisaa vastaan. Eronen lopetti tähän pelaajauransa.
Eronen palasi kaukaloihin vielä 29. tammikuuta 2011 vahvistamaan II-divisioonajoukkue Kuusamon Pallo-Karhuja otteluun Ylivieskan Jääkarhuja vastaan. Ottelussa PaKaa vahvisti myös muita entisiä TPS-pelaajia; Kai Nurminen, Marko Kiprusoff, Niko Mikkola ja Mikko Eloranta. Eronen sai ottelussa yhden syöttöpisteen. Kaudesta 2013–2014 hän on toiminut TPS:n B-nuorten apuvalmentajana.
Muuta
Erosen poika Elmeri pelaa TPS:n SM-liigajoukkueessa.
Kylie Christmas
Kylie Christmas on australialaisen laulaja Kylie Minoguen ensimmäinen joulualbumi ja kolmastoista studioalbumi. Albumilla vierailee kuuluisia tähtiä mukaan lukien Dannii Minogue, Iggy Pop, James Corden sekä Frank Sinatra. Albumi julkaistiin 13. marraskuuta 2015.
Peligro
Peligro on yhdysvaltalainen punk-yhtye, jonka keulahahmona toimii D. H. Peligro.
Kyrönkankaan kesätie
Kyrönkankaan kesätie on keskiajalta lähtien tunnettu tie nykyisten Pirkanmaan, Satakunnan ja Etelä-Pohjanmaan alueilla. Pirkanmaalla ja Hämeessä sitä kutsuttiin Hämeenkankaantieksi ja Pohjanmaalla Pohjankankaantieksi, Kyrönkankaantie on satakuntalainen nimitys tielle.
Kyrönkankaan kesätietä on kutsuttu myös Ylisen Vaasan maantieksi, Nummitieksi ja Sikain tieksi. Erään tarinan mukaan siat olisivat keksineet tien. Joukko sikoja oli lähtenyt Ikaalisista kohti pohjoista. Viimein siat päätyivät Kauhajoen Kokon talon kujalle. Sikojen perässä tuli takaa-ajajia näiden kulkemaa reittiä pitkin. Jonkin ajan kuluttua takaa-ajajat palasivat samaa reittiä pitkin takaisin.
Museotie
Osa Kyrönkankaantiestä on nykyisin Tiehallinnon virallinen museotie. Museotieosuus, Kyrönkankaan kesätie, on noin seitsemän kilometrin osuus Kauhajoella.
Historia
thumb|270px|Kyrönkankaantie kohtaa neljä muuta tietä [[Viidentienristeys|Viidentienristeyksessä Kankaanpäässä.]] Tie mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1459, raivattuna tienä 1556. Käskynhaltija Eerik Aake, lainlukija Hannu Jaakonpoika sekä laamanni Yrjö Juhonpoika tekivät vuoden 1610 elokuussa jakotoimituksen Kyrönkankaan tiestä. Toimituksessa tie jaettiin kahdeksaan kunnostusosuuteen Luoteis-Pirkanmaan, Pohjois-Satakunnan ja Etelä-Pohjanmaan pitäjien kesken. Ainoastaan Lavia ja Lapväärtti jäivät ilman osuutta, sillä niillä oli paljon tietöitä muutenkin. Tien kohentamiseen tähdännyt hanke liittyi Mustasaaren saamiin kaupunkioikeuksiin sekä kauppapolitiikkaan ja Venäjää vastaan käytyyn sotaan.
Tien alkupää kulki Hämeenlinnasta Hattulan ja Pälkäneen kautta Tammerkoskelle. Varsinainen Kyrönkankaan tie kulki nykyisen Tampereen Pispalasta Hämeenkyröön, sieltä Hämeenkangasta pitkin Ikaalisiin ja Kankaanpäähän, josta Niinisalon kylässä tie jatkuu Pohjankangasta pitkin Kauhajoen Nummijärvelle ja lopulta Vaasaan. Satakuntalaisen nimensä se sai Satakunnan Kyrön eli nykyisen Hämeenkyrön mukaan. Tämän alkuperäisen Kyrön keskus oli Hämeenkyrö/Viljakkala. Pitäjään kuuluivat myös Parkano, Ikaalinen ja Kankaanpää. Etelä-Pohjanmaa kuului Kyrön erämaa-alueisiin ja Kyröläiset myös asuttivat ja toivat mukanaan paikannimiä tuttuina toisintoina.
Oli yleistä, että ilmajokiset, jotka asuivat tietä lähimpänä, ylläpitivät todellisuudessa tietä kauempana asuvien maksaessa heille siitä. Ilmajokinen Sakari Paavonpoika Talvitie sai vuoden 1647 Lapuan kesäkäräjien päätöksellä vielä maksamatta olleita viljakappia savuilta (=talo), että hän voisi rakentaa Hämeenmetsään sillan. Arvellaan, että Talvitien rakentama silta olisi ollut Nummijärven kylässä sijaitseva Nummijoen ylittävä silta. Isonkyrön asukkaat tekivät Nummijärvellä asuvan Simo Antinpojan kanssa sopimuksen heidän tieosuutensa hoidosta.
Kyrönkankaan kesätiestä tehtiin postitie vuonna 1648. Ilmajokiset sitoutuivat seuraavana vuonna huolehtimaan tiestä 20 vuoden ajan, sillä he saivat kantaa neljä kupariäyriä savulta. Pohjalaiset joutuivat raivaamaan vuoden 1652 tehdyn maaherran päätöksen mukaan tien kymmenen kyynärän levyiseksi. Lisäksi tien molemmin puolin oli kaivettava kaksi kyynärää syvät ojat. Koko Pohjanmaan eteläosa pyrki pitämään Kyrönkankaan kesätien kunnossa. Satakunnan puolella selvittiin vähemmillä ylläpitotoimilla mahdollisesti suotuisampien luonnonolojen vuoksi.
Karvian Kanttiin kulkeva Kyrönkankaan kesätien osuus oli 1600-luvun lopulla huonossa kunnossa, jonka vuoksi matka sinne pohjoisesta jouduttiin tekemään hevosilla. Perimätiedon mukaan vuonna 1684 Kauhajoen Nummijärveltä kotoisin ollut piika Maria Erkintytär putosi ratsailta ollessaan palaamassa Kanttista Nummijärvelle. Putoamisessa piian lapsi oli kuollut.
Tien merkitys väheni postilinjan siirtyessä vuonna 1675 Pohjanmaan rantatielle sekä Ruovedeltä Pohjanmaalle johtavan tien valmistuttua. 1700- ja 1800-lukujen taitteessa rakennettiin Vaasan ja Porin välinen tie, jonka jälkeen Kyrönkankaantien kunto heikkeni entisestään.
Kahden Ruotsin kuninkaan tiedetään liikkuneen Kyrönkankaantiellä. Kustaa II Aadolf matkusti sitä pitkin Ilmajoelta Hämeenlinnaan vuonna 1614. Juuri Ruotsin valtaistuimelle noussut ja Suomeen tutustumassa ollut Aadolf Fredrik pysähtyi vuonna 1752 seurueineen ruokailemaan ja lepäämään Kankaanpään Kuninkaanlähteelle, joka sai nimensä tämän tapahtuman muistoksi. Karvian Kantin kylään, Kyrönkankaantien ja Karvianjoen yhtymäkohtaan rakennettiin 1600-luvulla maalinnoitus Kyrön skanssi, josta tuli varuskunta ja Pohjois-Satakunnan hallintokeskus. Sieltä käsin valvottiin sotaväenottoa pohjoiseen pakoilleita eteläsuomalaisia miehiä 30-vuotisen sodan aikana.
Kuningas Aadolf Fredrikiin liittyy myös kurikkalainen nähtävyys Kusikivi, joka nimettiin hänen muistokseen ja sijaitsee edelleen samalla paikalla Kyrönkankaan kesätien ja talvitien risteyksessä, jossa kuningas kohtasi sen vuonna 1752.
Oggy et les Cafards, le film
thumb|Elokuvan logo. Oggy et les Cafards, Le Film (Oggi ja torakat -elokuva) on Olivier Jean–Marien ohjaama ranskalainen piirretty elokuva vuodelta 2013. Elokuvan ensi-ilta oli 7. elokuuta 2013 Ranskassa. Elokuva perustuu Oggi ja torakat -animaatiosarjan hahmoihin. Elokuva DVD ja Bluray ilmestyivät joulukuussa 2013.
Juoni
Oggi esiintyy elokuvassa neljässä eri ajanjaksossa: Esihistoriallinen Oggi lähtee etsimään tulta, Keskiaikainen prinssi Oggi etsii puolisoa, Viktoriaaninen Oggi on Sherlock Holmesin (Jack) apulainen tohtori Watson sekä tulevaisuuden Star Wars-Oggi. Jokaisessa ajanjaksossa Oggi löytää sielunkumppaninsa (Olivia), mutta Torakat panevat kapuloita rattaisiin.
Arvostelu
Ranskalaislehtien (muun muassa Le Monde, Le Parisien, Le Journal du Dimanche) elokuvakriitikot antoivat elokuvalle keskiarvoltaan 2,5 tähteä viidestä. .
Yrjö Sairio
Yrjö Oskari Sairio (3. heinäkuuta 1892 Mäntsälä – 29. huhtikuuta 1959) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti ja johtaja. Hänen vanhempansa olivat kauppias Kustaa Oskari Sairio ja Matilda Josefiina Halla. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1925 kansakoulunopettaja Ida Ainikki Kokon kanssa.
Opinnot
Hän suoritti yksityisesti viidennen luokan kurssin vuonna 1911 ja kävi Suomen liikemiesten kauppaopiston ensimmäisen luokan vuosina 1911–1912 sekä suoritti seitsemännen luokan Käkisalmen yhteiskoulussa vuonna 1926. Hän suoritti Reserviupseerikoulun vuonna 1920 ja jääkärialiupseereille järjestetyn upseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921. Kadettikoulun poikkeuksellisen kurssin hän suoritti vuonna 1927 ja Taistelukoulun kapteenikurssin vuonna 1928.
Suomen sisällissota
Hän saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan aluksi 1. jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 koillisrintamalle, missä toimi Kuolajärven pataljoonan 2. komppanian vääpelinä ja 7. huhtikuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajana ja otti osaa Kuivitsan ja Kilislammen taisteluihin.
Sisällissodan jälkeinen aika
Sairio palveli sisällissodan päätyttyä Lapin I rajavartiopataljoonan (myöhempi nimi Lapin ryhmän II pataljoona) 4. ja 7. komppaniassa, josta hänet siirrettiin 15. tammikuuta 1919 Porin jalkaväkirykmentti n:o 2:een, jonka nimeksi myöhemmin tuli Savon jääkärirykmentti. Rykmentissä hän palveli joukkueenjohtajana 6. komppaniassa. Hänet määrättiin 8. huhtikuuta 1919 rykmentin kuormastovääpeliksi ja 4. helmikuuta 1920 koulutusaliupseeriksi 4. komppaniaan ja 1. tammikuuta 1922 alkaen II pataljoonan rahastonhoitajaksi sekä 3. huhtikuuta 1922 alkaen nuoremmaksi upseeriksi 5. komppaniaan. Hän toimi 31. joulukuuta 1922 – 8. syyskuuta 1923 välisen ajan II pataljoonan taloudenhoitajana ja sen jälkeen joukkueenjohtajana, aliupseerikoulun johtajana ja komppanianpäällikkönä Savon prikaatissa. Myöhemmin hän palveli Käkisalmen jääkäripataljoonan ja Savon jääkärirykmentin II pataljoonan eri komppanioissa ja 18. marraskuuta 1935 alkaen rykmentin yleisesikuntaupseerina. Esikuntaupseerin paikalta hänet siirrettiin 15. toukokuuta 1937 apulaisupseeriksi Lappeenrannan sotilaspiirin esikuntaan, missä hän hoiti 24. syyskuuta 1937 alkaen yleisesikuntaupseerin tehtäviä.
Talvi- ja jatkosota
Sairio osallistui talvisotaan aluksi samoissa tehtävissä kunnes siirrettiin 2. täydennysdivisioonaan ja edelleen 9. divisioonan huoltopäälliköksi ja osallistui taisteluihin Suomussalmella ja Kuhmossa. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin V armeijakunnan esikuntaan toimistopäälliköksi ja edelleen Sisäasiainministeriön väestönsuojeluasiainosastolle toimistopäälliköksi. Jatkosodan puhjettua hän toimi aluksi entisessä tehtävässä, kunnes hänet komennettiin Karjalan armeijan ilmasuojelukomppaniaan, josta hänet siirrettiin vuonna 1941 Itä-Karjalan sotilashallinnon esikuntaa. ja vielä samana vuonna Päämajan ilmasuojelutoimiston (myöhemmin osasto) päälliköksi. Vielä ennen sodan loppumista hänet nimitettiin V armeijakunnan Ilmasuojelukomentajaksi ja osallistui sotatoimiin Laatokan koillispuolella ja Itä-Karjalassa.
Sotien jälkeinen aika
Sairio toimi sotien jälkeen edelleen samassa tehtävässä, mistä hänet siirrettiin Päämajan ilmasuojeluosastolle ja edelleen väestönsuojeluasiainosaston järjestelytoimiston virkaatekeväksi päälliköksi, mistä hänet siirrettiin vuonna 1945 Upseerikoulun huoltopäälliköksi, mistä tehtävästä hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1946 ja siirtyi johtajaksi eri agentuurilaitoksiin. Hänet on haudattu Helsinkiin.
Luottamustoimet
Sairio toimi Savon prikaatin II pataljoonan kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1928 ja Käkisalmen varuskunnan komendanttina 17. lokakuuta 1927 – 14. syyskuuta 1928 sekä Käkisalmen kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1930 ja 1932–1937 ja tilintarkastajana vuosina 1933–1936.