cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leinon vangit
Korvaukset
Ensimmäinen ”Leinon vankien” tapaukseen liittynyt Suomen valtion maksama rahallinen korvaus suoritettiin jo vuonna 1946. Boris Björkelundin pidätyksen yhteydessä oli takavarikoitu 2,75 miljoonan markan arvosta hänen omistamansa yrityksen, Oy Combe Ab:n arvo-omaisuutta ja käteistä rahaa, jotka luovutettiin hänen mukanaan Neuvostoliittoon. Siellä ne takavarikoitiin valtion omaisuudeksi. Joulukuussa 1946 raastuvanoikeus määräsi Suomen valtion maksamaan yritykselle 470 000 markan korvaukset menetetystä omaisuudesta. Nikolai Saarnio oli eronnut Valpon johdosta vain viikkoa ”Leinon vankien” luovutuksen jälkeen ja palannut vanhaan virkaansa sisäministeriön poliisiasiainosastolle. Joulukuussa 1948 häntä vastaan nostettiin eduskunnan oikeusasiamiehen kehotuksesta Turun hovioikeudessa syyte liittyen Björkelundin yritykseltä takavarikoituun omaisuuteen. Oikeus totesi Saarnion syyllistyneen taitamattomuudesta tehtyyn virkavirheeseen. Syytteet kuitenkin hylättiin, koska ”maassa tuolloin vallinneiden olosuhteiden” vuoksi hänen ei katsottu olleen syypää omaisuuden hukkaan joutumiseen. Korkein oikeus vahvisti vuonna 1950 Saarnion vapauttavan tuomion.
Suomeen palattuaan useat ”Leinon vangeista” vaativat Suomen valtiolta korvauksia kokemistaan kärsimyksistä. Maan poliittiset olot olivat muuttuneet oleellisesti vaaran vuosien päätyttyä, joten vaikutti todennäköiseltä, että korvauksia myös maksettaisiin. Ensimmäisinä Suomeen palanneet Dahm ja Parvilahti vaativat sekä oikeusteitse että valtioneuvostolle osoitetulla hakemuksella korvauksia henkisestä ja ruumiillisesta kärsimyksestä, terveyden, ansioiden ja omaisuuden menetyksistä sekä erilaisista oheiskuluista. Dahm vaati 12,4 miljoonaa ja Parvilahti 13 miljoonaa markkaa. Tämän seurauksena sekä tuleviin muihin korvaushakemuksiin varautuakseen Suomen hallitus asetti toukokuussa 1955 hallitusneuvos Reino Kuuskosken johtaman kolmijäsenisen toimikunnan selvittämään mahdollista valtion korvausvelvollisuutta. Lokakuussa 1955 jättämässään mietinnössä toimikunta totesi, että vaikka laki ei taannutkaan automaattisesti oikeutta korvauksiin, niitä tulisi silti suorittaa, sillä vangittujen kohdalla hallitusmuodossa taattua oikeusturvaa oli rikottu. Korvausten suuruudeksi toimikunta esitti jonkin verran haettuja pienempiä summia, esimerkiksi Dahmille 7,5 ja Parvilahdelle 7,9 miljoonaa markkaa.
Björkelundin mukaan hallitus maksoi lopullisia korvauksia noin kaksi kolmasosaa toimikunnan esittämästä summasta eli suunnilleen viisi miljoonaa markkaa henkeä kohden. Ehtona asianomaisten piti kuitenkin allekirjoittaa sitoumus, jossa he lupasivat olla esittämättä mitään lisävaatimuksia. Hallituksen esityksen korvauksista hyväksyivät kaikki eduskuntapuolueet lukuun ottamatta SKDL:ää. Puolueen kansanedustaja Mauri Ryömän mukaan luovutus oli tapahtunut välirauhansopimuksen nojalla ja luovutetut olivat sotarikollisia. Ketään ”Leinon vangeista” ei kuitenkaan Neuvostoliitossa syytetty sotarikoksista.
Myöhempi käsittely
thumb|pysty=0.6|[[Unto Parvilahti (1958).]] Unto Parvilahti väitti kirjassaan Berijan tarhat kuulleensa ”asiantuntevalta taholta”, että pääministeri Paasikivi ja oikeusministeri Kekkonen olisivat etukäteen tienneet ”Leinon vankien” luovutuksista. Kirjan ilmestyttyä vuonna 1957 presidentiksi kohonnut Kekkonen raivostui väitteestä ja kirjoitti Otavan johtajalle Heikki Reenpäälle, jotta kohta poistettaisiin myöhemmistä painoksista. Toivetta ei noudatettu, mutta yöpakkaskriisin jälkeen Kekkonen ja Reenpää sopivat vuonna 1959, että kirjan yhdestoista painos jäisi viimeiseksi. Kirjaa oli jo siihen mennessä ehditty kääntää useille kielille ja julkaista monissa eri maissa.
Vuonna 2001 Venäjä ilmoitti, että Parvilahden maine oli puhdistettu ja hänen kunniansa palautettu. Samassa yhteydessä rehabilitoitiin kuusi vuosien 1940–1941 välirauhan aikana siepattua ja vakoilusta tuomittua suomalaista sotilasta. Venäjä totesi samalla Leinon vankien tapauksen laittomaksi, sillä Neuvostoliitolla ei olisi ollut oikeutta vaatia sen enempää Suomen kansalaisten kuin Suomessa Nansenin passilla oleskelleidenkaan luovuttamista. Muita ”Leinon vangeista” ei ole rehabilitoitu. Pekka Kauppalan arvion mukaan tämä johtuu siitä, että Parvilahti oli listalla ainoa etninen suomalainen ja siten ainoa, jota ei Venäjällä ole voitu pitää ”omana” maanpetturina. Vaikka myös Boris Björkelund oli syntyperäinen Suomen kansalainen, hänet ilmeisesti kuitenkin miellettiin venäläiseksi, sillä hän oli kotoisin Pietarista ja äidinkieleltään ruotsalais-venäläinen.
Neuvostoliittoon luovutettujen kohtaloja on tutkittu Kansallisarkiston Suomi, sotavangit ja ihmisluovutukset 1939–55 -hankkeessa.
Muuta
Leinon vangeista Vilho (Vasili) Maksimovin nimi esiintyi vielä syksyllä 1979 uudella nimilistalla, jonka Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä konsulina toiminut KGB:n edustaja Stanislav Isakov luovutti Suojelupoliisille väittäen siinä mainittujen syyllistyneen vakoiluun läntisten tiedustelupalvelujen hyväksi. Supo ei löytänyt näyttöä väitteille.
Perintö (albumi)
Perintö on Jukka Kuoppamäen 7. helmikuuta 2014 julkaistu studioalbumi. Levyn teemana on Helsinki, ja sen kappaleet kertovat kotiseudusta, kotoa lähdöstä sekä kotiinpaluusta. Albumi on levytetty Pieni joukko -yhtyeen kanssa, johon kuuluvat pianisti Jussi Liski, basisti Heikki ”Häkä” Virtanen, rumpali Markus Raivio ja kitaristi Miika Kurtakko.
Albumi toteutettiin samalla kaavalla kuin edellislevy Joutukaa sielut. Ensin harjoiteltiin materiaali yhtyeen kanssa, ja pari päivää myöhemmin mentiin studioon, missä kappaleet soitettiin samanaikaisesti yhtyeen kanssa nauhalle. Singlenä julkaistiin kappale ”Hiroshima Baby”.
Tammikuun lopulla 2014 Kuoppamäki aloitti yhtyeensä kanssa konserttikiertueen, jolla hän esitti uuden levynsä kappaleita sekä vanhoja hittejään.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Jukka Kuoppamäki sekä sovittaneet Miika Kurtakko, Jussi Liski, Markus Raivio ja Heikki Virtanen.
Juovamaaorava
Juovamaaorava eli idänmaaorava (Tamias striatus) on jyrsijöiden lahkoon kuuluva eläin, jota tavataan itäisessä Pohjois-Amerikassa. Sillä on tummia juovia, joista sen erottaa helposti. Lajille on ehdotettu uutta suomenkielistä nimeä tikutaku.
Elintavat
Juovamaaoravat elävät lehtimetsissä ja puistoissa. Muiden maaoravien tapaan ne kuljettavat ruokaa poskipusseissaan. Lajin lisääntymisaika on maaliskuussa ja synnytys tapahtuu huhtikuun lopussa tai toukokuun alussa. Naaras saa kerrallaan 3–5 sokeana syntyvää poikasta.
Juovamaaoravat ovat aktiivisia päiväsaikaan ja päästelevät lintumaisia, tirskuttavia ääniä. Disney-filmien pikkuoravat Tiku ja Taku ovat mitä ilmeisimminkin lajiltaan juovamaaoravia, ja ääniraitaa nopeuttamalla tehty ”pikkuoravien ääni” on myös saanut nimensä tästä lajista.
Äärimmäisen lujaa ja uskomattoman läheltä
Äärimmäisen lujaa ja uskomattoman läheltä (Extremely Loud and Incredibly Close) on vuonna 2011 ensi-iltansa saanut Stephen Daldryn ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva. Se perustuu Jonathan Safran Foerin samannimiseen romaaniin, joka käsittelee syyskuun 11. päivän tapahtumia lapsen näkökulmasta. Elokuvan pääosissa ovat Tom Hanks, Sandra Bullock, Thomas Horn, Max von Sydow, Viola Davis, John Goodman, Jeffrey Wright ja Zoe Caldwell.
Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 25. joulukuuta 2011 ja Suomessa elokuva julkaistiin 13. huhtikuuta 2012. . Elokuva sai parhaan elokuvan ja parhaan miessivuosan (Max von Sydow) Oscar-ehdokkuudet.
Christopher Stevens
thumb|right|Christopher Stevens
Christopher Stevens (1. huhtikuuta 1960 – 11. syyskuuta 2012) oli Yhdysvaltain Libyan-suurlähettiläs. Hänet nimitettiin tehtävään toukokuussa 2012, joskin hän oli edustanut maataan Libyassa jo Yhdysvaltain luotua suhteet siirtymäajan kansalliseen neuvostoon 2011. Stevens kuoli Yhdysvaltain Bengasin-konsulaattiin kohdistuneessa iskussa, jossa surmansa sai myös kolme hänen maanmiestään. Väkivallan syyksi uskottiin aluksi reaktiota islamia loukkaavaksi pidettyyn yhdysvaltalaiseen YouTube-videoon Innocence of Muslims. Myöhemmin isku paljastui kuitenkin islamistien suunnittelemaksi terroristi-iskuksi.
Matt Harvey
Matthew Edward Harvey (s. 27. maaliskuuta 1989 New London, Connecticut) on yhdysvaltalainen baseballpelaaja. Hän pelaa MLB-liigan New York Metsissä.
Harvey valittiin tähdistöotteluun kaudella 2013, hänen tehtyä debyyttinsä MLB:ssä edellisellä kaudella. Uransa ensimmäisessä ottelussa hän teki uuden seuraennätyksen 11 strikeout-palolla.
Harvey oli sivussa koko kauden 2014 loukkaantumisen takia.
Oklahoma City Thunder
Oklahoma City Thunder on NBA-sarjassa pelaava, Oklahoma Citystä kotoisin oleva koripallojoukkue. Joukkue pelaa läntisen konferenssin luoteisessa divisioonassa. Thunderin farmijoukkue on myös sen omistama Oklahoma City Blue. Aiemmin Seattle SuperSonics -nimellä tunnettu Oklahoma City Thunder perustettiin vuonna 2008 Washingtonin Seattlen lainsäätäjien ja seuran omistajan Clay Bennettin riidan tuloksena.
Max Krook
Karl Johan Maximilian (Max) Krook (3. tammikuuta 1860 Helsinki – 27. joulukuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkejä Karl Johan ja Finne Svensk.
Oklahoma City Thunder
Seattlen-vuosinaan joukkue pelasi NBA:n pudotuspeleissä 22 kertaa ja voitti divisioonansa kuusi kertaa. Vuonna 1979 SuperSonics vei NBA:n mestaruuden Washington Bulletsia vastaan käydyssä loppuottelusarjassa. Mestarijoukkueeseen kuuluivat muun muassa Jack Sikma, Dennis Johnson, Gus Williams, John Johnson, Lonnie Shelton, Paul Silas ja Fred Brown. Myöhempiä Seattlen maineikkaita pelaajia olivat muun muassa Shawn Kemp ja Gary Payton.
Max Krook
Krookin vanhemmat olivat esittelijäsihteeri Karl Gabriel Krook ja Anna Karolina Gustava Wilhelmina Krook. Hän pääsi ylioppilaaksi 1879 Helsingin normaalilyseosta ja opiskeli sitten ulkomailla. Krook toimi myös vakuutusasiamiehenä.
Oklahoma City Thunder
Ensimmäisellä Oklahoman-kaudellaan joukkue sijoittui läntisen konferenssin kolmanneksitoista. Joukkueen sijoitus koko liigassa oli 26:s. Joukkueen päävalmentajana on vuodesta on vuodesta 2020 toiminut Mark Daigneault. Häntä edelsi vuonna 2015 tehtävään nimetty Billy Donovan.
Kaudella 2009–2010 Oklahoma City Thunder pääsi pudotuspelien ensimmäiselle kierrokselle mutta hävisi voitoin 2–4 Los Angeles Lakersille. Thunderin valmentaja Scott Brooks valittiin vuoden valmentajaksi ja joukkueen tähtipelaaja Kevin Durant voitti pistekuninkuuden ottelukohtaisella keskiarvolla 30,1 pistettä. Tämän jälkeen joukkue on pelannut pudotuspeleissä jokaisella kaudella lukuun ottamatta kautta 2014–2015. Thunder ylsi NBA:n loppuotteluihin kaudella 2011–2012 mutta hävisi Miami Heatille otteluvoitoin 1–4. Joukkueen tähtipelaajiin kuuluivat tuolloin Kevin Durantin lisäksi Russell Westbrook ja James Harden.
Joukkueen kotiareenana toimii Paycom Center.
Kansallisteatteri (Budapest)
Kansallisteatteri on Budapestin suurin ja koko Unkarin merkittävin teatteri. Se perustettiin alkujaan 1840. Teatteri on sijoinnut historiansa aikana useissa rakennuksissa, ja nykyinen rakennus avattiin vuonna 2002.
Historia
thumb|left|215px|Kansallisteatterin alkuperäinen rakennus. Vuonna 1825 perustettu Unkarin tiedeakatemia pyrki saamaan juuri säädetyn unkarin kirjakielen yleisempään tietoisuuteen muun muassa kannustamalla pysyvän unkarilaisen teatterin rakentamiseen. Pestin teatteri muutti 1837 lahjoitusvaroihin rakennettuun uuteen rakennukseen. Siitä tuli Kansallisteatteri 1840, ja sen ensimmäiseksi johtajaksi tuli kriitikko József Bajza. Häntä seurasi Endre Bartay 1843. Kansallisteatterin neljän ensimmäisen vuosikymmenen merkittävin näytelmäkirjailija oli Ede Szigligeti, sillä kolmasosa teatterin esityksistä oli Szigligetiltä. Hän oli myös teatterin johtajana 1873–1878.
Kansallisteatteri muutti vuonna 1908 vanhentuneesta rakennuksesta tyhjillä olleeseen Kansan teatterin rakennukseen Blaha Lujzan aukiolle. Siellä kansallisteatteri majoittui vuoteen 1964, jolloin se joutui jättämään rakennuksen, joka oli edellisenä vuonna saanut viranomaisilta purkutuomion. Se purettiinkin seuraavana vuonna metron tieltä, ja purkua on katsottu jopa kuuluvan kommunistihallinnon yrityksiin heikentää Unkarin kansallista yhtenäisyyttä. Tämän jälkeen kansallisteatteri sijaitsi useissa rakennuksissa Pestin laitamilla.
Teatterin uudesta kodista keskusteltiin vuosikymmenten ajan, kunnes 1997 keskusta-vasemmistolainen kaupunginhallitus aloitti rakennustyöt Elisabetin aukiolle. Fidesz-johtoinen valtion hallinto veti kuitenkin seuraavana vuonna projektin jäihin liian suurten kustannusten takia. Tämän jälkeen alkoi uusi keskustelu teatterin paikasta. Samaan aikaan Elisabetin aukion työmaa oli koskemattomana kolmisen vuotta, ja paikalliset kutsuivat sitä nimellä ”Nemzeti lyuk”. Kaupunki alkoi rakentaa 2001 paikalle kokouskeskusta. Teatteri päätettiin lopulta sijoittaa Pestin keskustan eteläpuolelle Tonavan rantaan. Mária Siklósin suunnittelema rakennus valmistui 2002.
Rakennus
thumb|225px|Teatterirakennuksen vieressä oleva vanhan rakennuksen muistopuisto. Pronssinen patsas esittää näyttelijä [[Hilda Gobbia.]] Teatterirakennus voidaan jakaa kolmeen osaan. Keskellä on lähes ympyränmuotoinen pääsali ja pienempi teatteri. Tätä osaa ympäröi yleisötilat, ja pääsalia reunustavat U:n muotoiset tekniset tilat. Koko teatterirakennuksen pinta-ala, kun myös ulkoilmateatteri otetaan huomioon, on 20 844 neliömetriä.
Päänäyttämön yleisökapasiteetti on 619, ja yleisö pääsee sinne kolmesta eri kerroksesta. Toisessa kerroksessa on lisäksi aitiot, joihin kuuluu myös kolme kuninkaallista aitiota. Päälava on 24*17,9 metriä pinta-alaltaan ja 28 metriä korkea. Siinä on 72 nostettavaa ja laskettavaa kohtaa. Pienempään teatteriin, joka sijaitsee pääsalin ja eteisaulan alapuolella, mahtuu 120–180 katsojaa.
Punanaamiohiiro
Punanaamiohiiro (Urocolius indicus) on hiirojen heimoon kuuluva afrikkalainen lintu. Sen esiintymisalue käsittää mantereen eteläosan Angolan rannikolta Namibiaan ja Etelä-Afrikkaan, sekä Tansanian etelä- ja Kongon demokraattisen tasavallan koillisosista Etelä-Afrikkaan. Lajista tunnetaan viisi alalajia. John Latham kuvaili lajin holotyypin Gamtoosjoelta Kapmaasta vuonna 1790.
Zabikhillo Urinboev
Jalkapallomaajoukkue
Urinboev debytoi Uzbekistanin maajoukkueessa 2018. Hän on pelannut kaksi maaottelua.
Lippauistin
Lippauistin on virveliin tarkoitettu viehe, jonka rakenteeseen kuuluu veden virtauksen voimasta pyörivä lippa. Lippa on tyypillisesti metallinen, kolikon kokoinen ja puun lehden tai pienen lusikan muotoinen. Lipan pyöriminen aiheuttaa vedessä värähdyksiä, joihin kalat reagoivat kylkiviiva-aistinsa avulla. Kiiltävä tai värikäs lippa toimii myös näköaistin ärsykkeenä. Hyönteistä tai pientä kalaa jäljittelevillä lippauistimilla voi saada petokalojen lisäksi myös särkikaloja.
Yksinkertaisen rakenteensa vuoksi lippauistimet voivat olla erittäin kevyitä. Niiden massa on yleensä parista grammasta muutamaan kymmeneen grammaan.
Lippauistimia käytetään pääasiassa heittouistelussa. Vetouistelussa ongelmaksi voi muodostua se, että lippauistin pyörii jatkuvasti samaan suuntaan ja saattaa pyörittää siiman kierteelle. Kiertymistä vähentää laadukas leikari.
Viinilasi
<div style="width: 300px; border: solid #99B3FF 1px; padding-left: 5px; float: right; margin: 0 0 0.5em 0.5em"> Viinilasi
Lippauistin
Historia
Ensimmäiset lippauistimet valmistettiin nykytiedon mukaan Yhdysvalloissa 1800-luvun alkupuolella. Viehetyyppi esiintyi patenttipiirroksissa ja kirjojen kuvituksessa ensi kerran 1860-luvulla. Samoihin aikoihin alkoi myös kaupallinen tuotanto. Varhaisia valmistajia olivat mm. Julio T. Buel, W. D. Chapman sekä G.M. Skinner. Suomessa kalastusvälinetehtailija Herman Renfors valmisti ensimmäiset lippansa vuonna 1870. Renforsin ensimmäisen lippauistimen nimi oli Kajaanin lippa ("Kajana"). Lippauistinten nykyinen muoto on kuitenkin tullut ranskalaisesta Meppsin Agliasta.
Viinilasi
Muut nimet: -
Ignatius
Ignatius voi tarkoittaa seuraavia:
Viinilasi
Vetoisuus: 12–19 cl
Lippauistin
Raskaita lippauistimia
Blizgė (žvejyba) スピナーベイト Блесна
Viinilasi
Käyttötarkoitus: viinit, drinkit
Viinilaseja on kolmea perussarjaa: punaviinille, valkoviinille ja samppanjalle. Väkevälle viinille on lisäksi oma lasinsa.
Väkevä viinilasi
Viinilaseista pienin, väkevä viinilasi, on vetoisuudeltaan noin 12–16 senttilitran kokoinen lasi. Aivan kuten cocktaillasissakin, väkevän viinilasin perusominaisuuksiin kuuluu jalallinen, maljamainen, ei kuitenkaan voimakkaasti ylöspäin levenevä lasi.
Punaviinilasi
Punaviinille tarkoitetun viinilasin perusominaisuuksiin kuuluu muihin lasityyppeihin verrattuna pyöreämpi ja leveämpi maljaosa, mikä auttaa viiniä hapettumaan paremmin. Viinin päästessä hapen kanssa kosketuksiin maku, haju ja niiden aromit vahvistuvat. Tämä on erityisen olennaista punaviineille niiden monimutkaisten ja kehittyneiden makujensa vuoksi. Lisäksi hapen uskotaan pehmentävän viinin makua, etenkin iältään nuoremmissa bordeaux-tyylisissä punaviineissä, joissa tanniinit ovat usein vähemmän kehittyneitä ja siksi maultaan kuivempia, karvaampia ja suuta kiristävämpiä. Joissakin tapauksissa tietyt valko-, tai jopa kuohuviinit, hyötyvät hapettumisesta.
Yleisesti normaalikokoisen punaviinilasin vetoisuus on 30-50 senttilitraa (cl). On kuitenkin olemassa viinilaseja, jotka ovat vetoisuudeltaan ja kooltaan vieläkin suurempia. Mittavan vetoisuuden lisäksi isomman maljaosan on todettu parantavan hapettumista, helpottaa ja auttaa viinin pyörittämistä (swirling) lasissa.
Useat tunnetut alan lasivalmistajat ovat jo useampia vuosikymmeniä valmistaneet eri rypälelajikkeille ja viinityyleille suunnattuja viinilaseja. Tunnetuimpia brändejä ovat Riedel, Spiegelau (nykyään Riedelin linjasto) ja Schott Zwiesel. Näitä erityisiä punaviinilaseja ovat esimerkiksi
Valkoviinilasi
Aivan kuten punaviinilasissa, myös valkoviinilasin yleinen vetoisuus on 15–19 senttilitraa, jopa 28 senttilitraa. Profiililtaan valkoviinilasi muistuttaa väkevää viinilasia mutta on hieman isompi.
Samppanjalasi
Samppanjalasi on vetoisuudeltaan noin 15–23 senttilitran kokoinen lasi. Samppanjalasin ominaispiirteisiin kuuluu lyhyt kaula ja huilumainen lasi, joka hyvin usein levenee ylöspäin.
Arla
Arla voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Mike Sillinger
Detroit Red Wings varasi Sillingerin WHL:sta vuonna 1990 koko tilaisuuden yhdentenätoista, jossa hän myös aloitti NHL-uransa. Hän pelasi myöhemmin joukkueissa Mighty Ducks of Anaheim, Vancouver Canucks, Philadelphia Flyers, Tampa Bay Lightning, Florida Panthers, Ottawa Senators, Columbus Blue Jackets, Phoenix Coyotes, St. Louis Blues, Nashville Predators ja New York Islanders. Näistä 12 joukkueesta Sillinger pelasi täysiä kausia vain Detroitissa, Vancouverissa, Columbuksessa ja New Yorkissa. Muihin joukkueisiin hän joko siirtyi kesken kauden, tai hänet kaupattiin niistä pois. Red Wings -aikoinaan hän voitti vuonna 1992 sekä Calder Cupin, että koko liigan maalipörssin Adirondack Red Wingsin joukkueessa ollessaan vielä tulokas AHL:ssa.
Sillinger on edustanut Kanadan maajoukkuetta kahteen otteeseen, voittaen kultaa vuoden 1991 nuorten MM-kisoissa, sekä toimien joukkueen kapteenina vuoden 2000 MM-kisoissa.
Eläkkeelle jäämisensä jälkeen Sillinger nimettiin Edmonton Oilersin pelaajatarkkailijaksi.
Muuta
Hänen poikansa Cole Sillinger pelaa NHL joukkue Columbus Blue Jacketsissa.
Ballmaster Open
Ballmaster Open on suomalainen vuosittain järjestettävä keilailuturnaus.
Ensimmäinen turnaus järjestettiin 1971, ja kilpailun voitti ruotsalainen Josef Wiener Helsingin Urheiluhallin Keilahallissa. Vuonna 1972 kilpailu järjestettiin Ruusulan keilahallissa, ja 1974 lähtien Talin keilahallissa.
Kilpailussa on vuosittain mukana yli 300 pelaajaa 16 maasta. He kilpailevat palkinnoista, joiden suuruus on yhteensä 83 700 euroa. Ensimmäinen palkinto on 10 000 euroa.
Kilpailu aloittaa European Bowling Tourin (EBT).
KIlpailun on neljä kertaa voittanut naiskeilaaja: Leena Pulliainen 1994, Piritta Kantola 2001, Singaporen Daphne Tan 2017 ja Malesian Jane Sin Li 2018.
Tiny Core Linux
Tiny Core Linux eli TCL on minimaalinen Linux-käyttöjärjestelmä, joka on suunnattu toimimaan BusyBox-, FLTK- ja muiden minimaalisten ohjelmistojen kanssa. Käyttöjärjestelmä on hyvin pieni; sen koko on vain 10 megatavua. Sen kehitti Robert Shingledecker. Käyttöjärjestelmä on saatavilla vain englannin kielellä.
Järjestelmävaatimukset
Tiny Core Linux edellyttää vähintään 48 megatavua keskusmuistia ja tehoiltaan ainakin i486DX:ää vastaavan prosessorin toimiakseen.
Djimon Hounsou
Djimon Gaston Hounsou (s. 24. huhtikuuta Cotonou Dahomeyn tasavalta 1964) on beniniläissyntyinen-yhdysvaltalainen näyttelijä, tanssija ja malli.
Varhaisvaiheet
Hounsou syntyi Cotonoussa Beninissä Albertine ja Pierre Hounsoulle. Kolmetoistavuotiaana hänet lähetettiin veljensä Edmondin kanssa Pariisiin asumaan. Vuotta ennen valmistumistaan collegesta hän lopetti koulunkäynnin. Hounsou asui kadulla, kunnes muotisuunnittelija Thierry Mugler löysi hänet ja teki hänestä mallin. Mallin työt johtivat sitten näyttelemiseen.
Ura
Hounsoun elokuvadebyytti oli elokuvassa Without You I'm Nothing. Hänellä oli myös osia televisiosarjoissa Beverly Hills 90210 ja Teho-osasto sekä vierailurooli sarjassa Alias. Suuremman roolin Hounsou sai tieteiselokuvassa Tähtiportti.
Hounsoun ensimmäinen huomiota herättävä roolisuoritus oli elokuvassa Amistad vuonna 1997. Tässä Steven Spielbergin ohjaamassa elokuvassa Hounsou esitti Joseph Cinquéa. Vuonna 2000 valmistuneessa Ridley Scottin ohjaamassa elokuvassa Gladiator Hounsou esitti Jubaa, päähenkilö Maximuksen ystävää.
Hän on ollut ehdokkaana muun muassa Oscar-palkinnon saajaksi elokuvista In America (2002) ja Blood Diamond – veritimantti (2006). 24. helmikuuta 2007 Hounsou valittiin Calvin Kleinin alusvaatemalliksi.
Lamopinaatti
Lamopinaatti eli uudenseelanninpinaatti eli vihanneslamopinaatti (Tetragonia tetragonoides, syn. T. tetragonioides, T. expansa) on päivikkikasveihin kuuluva yksivuotinen pinaattikasvi.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|190px|Luonnonvaraista lamopinaattia. Lamopinaatti kasvaa 10–100 cm korkeaksi. Sen varsi on rento tai koheneva, alimmat haarat ovat pitkiä ja suikertelevia. Lehtiruodit ovat 1–2 cm pitkiä. Lehdet ovat möyheitä ja karheapintaisia. Lehtilapa on tavallisesti 4–7 cm pitkä, lähes vinoneliömäinen, kohosuoninen ja nystyinen. Kiiltävät lehdet ovat päältä tummanvihreitä, alta vaaleanvihreitä. Kukat ovat lehtihankaisia, lähes perättömiä ja 5–7 mm leveitä. Kukan kehä on vihreä, verhiömäinen, yhdislehtinen ja 4- tai 5-liuskainen. Heteitä on 17–20. Luotteja kukassa on 4–9 kappaletta. Suomessa lamopinaatti kukkii elo-lokakuussa. Hedelmä on avautumaton kota.
Levinneisyys
Alun perin lamopinaatti on kotoisin Australiasta ja Uudesta-Seelannista. Suomessa lajia on tavattu villiintyneenä muutamin paikoin eri puolilta maata.
Elinympäristö
Suomessa lamopinaattia tavataan joskus luonnonvaraisena viljelyjäänteenä puutarhoissa tai satunnaisesti kaatopaikoilla.
Käyttö
Lamopinaatti on syötävä pinaattikasvi, jota viljellään myös Suomessa. Kasvin lehdet kestävät pinaattia paremmin kauppakäsittelyä ja kuljetusta. Lehdet syödään ryöpättyinä pinaatin tapaan muiden ruokien lisäkkeenä, muhennoksissa ja keitoissa. Maku on voimakkaampi kuin pinaatilla. Lamopinaattia voi pakastaa ryöppäyksen jälkeen.
Koripallon miesten SM-sarjakausi 1974–1975
Kausi 1974–1975 oli 35. kausi, jolloin pelattiin koripallon miesten Suomen mestaruudesta. Mestaruuden voitti Turun NMKY.
Runkosarja
Mestaruussarjaan nousivat Hyvinkään Tahko ja Äänekosken Huima.
Uinnin pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut 2000
Uinnin pitkän radan Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin 25. kerran 28. kesäkuuta – 9. heinäkuuta vuonna 2000. Uinti-, uimahyppy- ja taitouintikilpailut pidettiin Helsingissä, Mäkelänrinteen uintikeskuksessa ja avovesiuintikilpailut Solvallan urheiluopiston läheisyydessä, Nuuksion Pitkäjärvellä Espoossa. Kilpailujen järjestäjänä toimi Euroopan uimaliitto LEN. Kilpailulajeina olivat uinti, avovesiuinti, uimahypyt ja taitouinti.
Mitalitaulukko
Isäntämaa
Hukkariisi
Hukkariisi eli jokihukkariisi (Leersia oryzoides) on Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa tavattava merenrantojen heinäkasvi. Suomessa laji on uhanalainen ja se on rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella.
Ulkonäkö ja koko
Monivuotinen hukkariisi kasvaa 50–100 senttimetriä korkeaksi. Kasvi on vaaleanvihreä, pysty ja monilehtinen. Korren solmuissa on alaspäisiä karvoja. Lehdet ovat 6–10 mm leveitä, karheita ja pitkä- ja velttokärkisiä. Lehden tylppä kieleke on enintään 1,5 mm pitkä. Kukinto on 10–15 cm pitkä veltto- ja pitkähaarainen röyhy, mutta se tulee tavallisesti vain osittain esiin lehtitupesta. Tähkylät ovat yksikukkaisia, soikeita ja kaleettomia. Helpeet ovat 4–5 mm pitkiä ja karvaisia; ulkohelve on vihneetön. Hukkariisi on itsepölytteinen.
Levinneisyys
Hukkariisiä esiintyy Pohjois-Amerikan lauhkealla vyöhykkeellä sekä Euroopassa Englannista Venäjälle ja Ukrainaan. Erillisiä esiintymiä on riisinviljelyn ylläpitäminä Pohjois-Afrikassa, Aasiassa ja Etelä-Amerikassa. Pohjoismaissa hukkariisi elää äärirajoillaan ja sitä on tavattu harvinaisena Tanskasta, Etelä-Ruotsista ja Kaakkois-Suomesta. Nyky-Suomen ensimmäinen havainto hukkariisistä on Kotkan Mussalosta vuodelta 1931, vaikkakin laji tunnettiin entuudestaan Karjalasta Viipurinlahdelta. Nykyään hukkariisi tunnetaan Kymijoen suuhaarojen suilta Pyhtäältä, Ruotsinpyhtäältä ja Kotkasta seitsemältä kasvualueelta.
Elinympäristö
Hukkariisi kasvaa suojaisissa murtovesilahdissa sekä viljavien jokivarsien vesirajan tuntumassa.
Afrikan kansalliskongressi
Afrikan kansalliskongressi (, lyh. ANC) on ollut Etelä-Afrikan hallituspuolue ensimmäisistä apartheidin purkamisen jälkeisistä vaaleista toukokuussa 1994 lähtien. Se perustettiin nimellä South African Native National Congress (nimi oli käytössä vuoteen 1923) 8. tammikuuta 1912 Bloemfonteinin kaupungissa puolustamaan mustan valtaväestön oikeuksia.
ANC:n tärkeimmät poliittiset liittolaiset ovat jo pitkään olleet ammattiyhdistysliike COSATU ja Etelä-Afrikan kommunistinen puolue (SACP), joka on osallistunut maan parlamenttivaaleihin ANC:n ehdokaslistoilta. Liittolaisten välisiin suhteisiin on viimeisten vuosien aikana muodostunut jännitteitä, kun COSATU ja SACP ovat vaatineet suurempaa vaikutusvaltaa päätettäessä maan talouspolitiikasta. Erimielisyydet johtivat vuoden 2008 syksyllä uuden puolueen, Congress of the Peoplen (COPE) perustamiseen, kun entisen presidentin Thabo Mbekin kannattajat erosivat ANC:stä.
Puolue on ideologialtaan sosialistinen vasemmistopuolue. Se on sosialistisen internationaalin jäsen.
Historia
Varhaiskauden ANC:n johtajat vastustivat ajatusta lakkojen ja mielenosoitusten käyttämisestä protestina valkoisen hallinnon mustiin kohdistuvaa sortoa vastaan. He katsoivat, että ANC:n tulisi pyrkiä päämääriinsä suostuttelemalla ja esimerkiksi vetoamalla Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Varovaisesta taktiikasta johtuen ANC ei ollut 1920-luvulla erityisen aktiivinen. Vuonna 1927 puolueen johtoon valittu J.T. Gumede pyrki aktivoimaan liikettä muun muassa tekemällä yhteistyötä Etelä-Afrikan kommunistisen puolueen kanssa. Gumede kuitenkin menetti puheenjohtajuuden vuonna 1930 ja 1930-luvulla puoluetta hallitsi jälleen sen konservatiivinen ja varovainen siipi.
ANC:n nuorisojärjestö
Toisen maailmansodan aikana joukko nuoria ANC:n jäseniä, muun muassa Oliver Tambo, Nelson Mandela ja Walter Sisulu perustivat ANC:n nuorisojärjestön CYL:n tarkoituksenaan aktivoida ja radikalisoida järjestöä. 1940-luvun lopulla he osittain Mahatma Gandhin johtaman Intian itsenäisyystaistelun innoittamana ehdottivat järjestön ottavan käyttöön lakot, boikotit ja kansalaistottelemattomuuden. Vuonna 1949 CYL:n onnistui syrjäyttää ANC:n entinen puheenjohtaja Alfred Xuma, joka suhtautui uuteen strategiaan kielteisesti ja ANC:n johtoon nousi James Moroka. Lisäksi kolme CYL:in edustajaa (Tambo, Sisulu ja Mandela) valittiin ANC:n toimeenpanevaan komiteaan. Kansallispuolueen vaalivoiton jälkeen vuonna 1949 ANC hyväksyi uuden toimintaohjelman ja uudenlainen vastarinta alkoi. Myös Etelä-Afrikan kommunistinen puolue, SACP, organisoi yleislakon toukokuussa 1950.
Huhtikuussa 1952 ANC aloitti yhdessä maan intialaisvähemmistöä edustaneen SAIC:n ja sen johtajien Yusuf Dadoon ja M.P. Naickerin kanssa vastarintakampanjan, joka koostui lakoista ja työseisauksista. Hallitus vastasi kieltämällä opposition sanomalehtiä ja antamalla pannamääräyksiä liikkeen johtajille. Joulukuuhun mennessä 8 500 oli pidätetty pääasiassa Kapmaassa. Kampanjan aikana ANC:n suosio lisääntyi nopeasti ja sen jäsenmäärä kasvoi vuoden 1952 alun alle 7 000 jäsenestä vuoden lopun yli 100 000 jäseneen. Samalla liikkeen johto myös vaihtui: James Moroka erotettiin hänen myönnettyä kommunismin hävittämislain nojalla häntä vastaan nostetut syytteet, vetosi lieventäviin asianhaaroihin ja julkisesti sanoutui irti ANC:n periaatteista. ANC:n puheenjohtajaksi nousi päällikkö Albert Luthuli.
Hallitus vastasi kampanjaan myös uudella lainsäädännöllä. Yleisen turvallisuuden laki vuodelta 1953 antoi sille oikeuden julistaa hätätilan ja tilapäisesti kumota minkä tahansa lain, jos se katsoi, että jokin toiminta uhkasi yleistä turvallisuutta ja järjestystä. Nämä hallituksen koventuneet otteet saivat oppositionkin harkitsemaan uudelleen aikaisempaa sitoutumistaan väkivallattomaan vastarintaan. ANC ryhtyi alustavasti varautumaan maanalaiseen toimintaan peläten sen julistamista laittomaksi. Vuonna 1952 Nelson Mandela julistettiin pannaan ja pannamääräystä pidennettiin useasti niin, että se jatkui yhtämittaisesti aina vuoteen 1965 asti.
Vapauden peruskirja
thumb|ANC:n Vapauden peruskirjan 10-vuotisjuhliin julkaisema kirja, joka sisälsi [[Ruth Firstin esipuheen.]]
Pannamääräyksistä ja pidätyksistä huolimatta ANC:n, SAIC:n, Värillisten kansalliskongressin ja ammattijärjestöjen keskusliiton SACTU:n onnistui järjestää 25.–26. kesäkuuta 1955 suuren kansankongressiksi kutsutun kokouksen pienessä Kliptownin kylässä lähellä Sowetoa. Kokoukseen osallistui yli 3 000 delegaattia. Sen tarkoituksena oli esitellä järjestöjen yhteinen näkemys uudesta, demokraattisesta Etelä-Afrikasta ja keskustelun pohjana oli useita viikkoja ennen kokouksen alkua valmisteltu Vapauden peruskirja (Freedom Charter). Poliisit hajottivat kokouksen 26. kesäkuuta ilmoittaen, että käynnissä oli maanpetos ja kirjasi kaikkien osallistujien nimet ja osoitteet muistiin. Seuraavana vuonna 156 kokoukseen osallistunutta, muun muassa Sisulu, Luthuli, Mandela ja Tambo, asetettiin syytteeseen maanpetoksesta.
Vaikka poliisit keskeyttivät kokouksen, lähes kaikki Vapauden peruskirjan pykälät ehdittiin hyväksyä. Vapauden peruskirjan lähtökohtana oli, että Etelä-Afrikan tulisi olla roduton yhteiskunta, jossa millään kansanryhmällä ei olisi erityisoikeuksia eikä -vapauksia. Kaikkia ihmisiä tulisi myös kohdella lain edessä tasavertaisesti, ja maa tulisi jakaa niille, jotka viljelevät sitä. Vapauden peruskirjan mukaan kansan tulisi myös "saada osuus maan varallisuudesta", mikä usein, erityisesti Kansallispuolueen propagandassa, tulkittiin kaikkien maassa toimivien yritysten sosialisoimiseksi.
Sharpevillen verilöyly
Mielenosoitus Sharpevillen 21. maaliskuuta 1960 townshipissä Johannesburgin eteläpuolella päättyi verisesti poliisien avattua tulen väkijoukkoon. Puolessa minuutissa poliisi ampui väkijoukkoon yli 700 laukausta, ja seurauksena oli 69 kuollutta ja 186 haavoittunutta. Suurinta osaa kuolleista ja haavoittuneista oli ammuttu selkään väkijoukon paetessa tulitusta. Tapahtuma sai aikaan laajoja mielenosoituksia, jotka huipentuivat 30 000 ihmisen mielenosoitukseen parlamenttitalon edessä Kapkaupungissa. Hendrik Verwoerd vastasi mielenosoituksiin julistamalla hätätilan, pidättämällä 18 000 mielenosoittajaa ja julistamalla sekä ANC:n että PAC:n laittomiksi järjestöiksi.
Aseellinen vastarinta ja Rivonian oikeudenkäynti
thumb|[[Umkhonto we Sizwen tunnus.]]
Laittomaksi julistamisen jälkeen sekä ANC että PAC perustivat maanalaiset organisaatiot hallituksenvastaisen vastarinnan jatkamiseksi. Nelson Mandelan vuonna 1961 perustama ANC:n aseellinen siipi Umkhonto we Sizwe, lyhyesti MK, aloitti pommikampanjan strategisia kohteita, kuten poliisiasemia ja voimalaitoksia vastaan pyrkien välttämään ihmisten vahingoittamista. Mandelan näkemyksen mukaan aseellisen kamppailun aloittaminen oli välttämätöntä, koska hallitus oli estänyt kaikki lailliset vastarinnan muodot.
Vuonna 1963 hallitus sai kuitenkin merkittävän voiton vastarintaliikkeestä, kun sen onnistui pidättää kesäkuussa seitsemäntoista ANC:n ja Umkhonto we Sizwen johtajaa maatilalta Rivoniassa, läheltä Johannesburgia. Vuonna 1964 järjestetyssä niin kutsutussa Rivonian oikeudenkäynnissä heitä ja Mandelaa, joka oli jo vankilassa muista syytteistä, syytettiin maanpetoksesta. Kahdeksan, mukaan lukien Sisulu ja Mandela, tuomittiin elinkautiseen vankeuteen. Vuonna 1960 Nobelin rauhanpalkinnon saanut ANC:n puheenjohtaja Albert Luthuli laitettiin kotiarestiin Zulumaan maaseudulle kuolemaansa vuonna 1967 asti. Oliver Tambo pakeni Etelä-Afrikasta ja valittiin maanpaossa olleen ANC:n puheenjohtajaksi.
Vastarinnan uusi alku
1970-luvun puolivälissä Umkhonto we Sizwen toimintamahdollisuudet Etelä-Afrikassa paranivat huomattavasti. Mosambikin ja Angolan itsenäistymisen myötä MK:n onnistui perustaa koulutus- ja sotilastukikohtia lähelle maan rajaa ja erityisesti Soweton mellakoiden jälkeen tuhannet mustat opiskelijat pakenivat Etelä-Afrikasta liittyäkseen aseelliseen taisteluun.
ANC:n uusi strategia oli ”aseellisten hyökkäysten eskaloiminen yhdistettynä joukkoliikkeiden luomiseen maan sisällä” päämääränään kansannousu. 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa ANC:n ja PAC:n sabotaasi- ja terrorikampanja kiihtyi ja pommeja räjähti lukuisissa hallintorakennuksissa ja muun muassa Etelä-Afrikan hiili-, öljy- ja kaasuyhtiön pääkonttorissa, Koeburgin ydinvoimalassa, Etelä-Afrikan ilmavoimien päämajan edessä Pretoriassa ja ostoskeskuksessa Amanzimtotissa. Vuosien 1976 ja 1986 välisenä aikana MK:n sotilasoperaatioissa kuoli 130 ihmistä, joista 100 oli siviilejä. ANC: mukaan siviiliuhrien syynä olivat muun muassa virheelliset tiedustelutiedot ja laitteistot, puolueen politiikan väärintulkinnat, yksittäisten MK:n jäsenien viha sekä siviili- ja sotilaskohteiden rajan hämärtyminen 1980-luvulla. Vertailun vuoksi, Etelä-Afrikan hallituksen salaisesti tukeman Inkatha-vapauspuolueen ja ANC:n kannattajien välisissä yhteenotoissa kuoli vuosien 1984−1990 välisenä aikana yhteensä 8 577 ihmistä.
Totuuskomission loppuraportin mukaan Etelä-Afrikan konfliktin osapuolista kuitenkin ainoastaan ANC oli sitoutunut noudattamaan Geneven sopimusta, pääsääntöisesti toteutti aseellista vastarintaa kansainvälisen ihmisoikeuslainsäädännön mukaisesti ja toimi pidättyvästi sotilaallisten iskujen kohteiden valinnassa.
Etelä-Afrikka ajautui vuosien 1984 ja 1985 aikana kohti poliittista kaaosta, jota entisestään pahensi maan heikentynyt taloustilanne, kun maan tärkeimmän vientituotteen, kullan, maailmanmarkkinahinta kääntyi laskuun ja samalla tuontiöljyn hinta kallistui. ANC pyrki edistämään tätä sekasortoa kehottaen: "Tehkää apartheidista toimimaton! Tehkää maasta mahdoton hallita!". Vuoden 1985 aikana maan mustien alueiden apartheid-järjestelmän mukainen paikallishallinto käytännössä katosi kokonaan ja sen sijaan syntyi erilaisia yhteisöllisiä päätöksenteko- ja toimeenpanoelimiä, kuten katukomiteoita, asukasyhdistyksiä ja kansanoikeuksia.
Kansainväliset suhteet
Sosialistiset maat tukivat voimakkaasti ANC:tä. Neuvostoliitto ja Kuuba kouluttivat ANC:n jäseniä muun muassa räjähteiden käytössä. ANC:n jäsenet hyödynsivät saamaansa koulutusta hallituksen vastaisissa iskuissa. Neuvostoliitto rahoitti ANC:n toimintaa ja koulutti sen johtoa kuten Thabo Mbekiä. Länsimaista erityisesti vasemmistopuoluiden hallitsemista maista kuten Pohjoismaista tuli merkittäviä rahallisia ja moraalisia ANC:n tukijoita. Ruotsin pääministeri Olof Palme piti helmikuussa 1986 puheen sadoille ruotsalaisille apartheidin vastustajille ja merkittäville ANC:n johtajille, jossa hän totesi, ettei ”apartheidia voida uudistaa, se täytyy hävittää”.
Jotkut länsivallat suhtautuivat aluksi varauksellisemmin ANC:hen ja apartheid-järjestelmän tuomitsemiseen. ANC:n jäsenten tekemät pommi-iskut saivat Yhdysvallat ja jotkin muut länsimaat pitämään ANC:tä terroristijärjestönä. Esimerkiksi Margaret Thatcher nimitti ANC:n terroristijärjestöksi ja myös Yhdysvallat kohteli ANC:tä terroristijärjestönä. Thatcher ja Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan vastustivat Etelä-Afrikan vastaisia talouspakotteita ja kannattivat ”rakentavan yhteistyön” politiikkaa. Reagan ja Thatcher perustelivat näkemystään Etelä-Afrikan keskeisellä roolilla kommunismin leviämisen estämisessä eteläisessä Afrikassa.
Hallituksen otteiden koveneminen maan uuden perustuslain hyväksymisen jälkeisten mellakoiden aikana vuosina 1984–85 johti laajaan kansainväliseen vastalausemyrskyyn. Tuona aikana lähes 100 yhdysvaltalaista yritystä lähti Etelä-Afrikasta ja monet ylikansalliset pankit kieltäytyivät lainoittamasta maata. Vuonna 1986 Kansainyhteisön nimittämä ”Huomattavien henkilöiden ryhmä” vieraili maassa ja hallitus salli ryhmän tavata myös vankilassa olleen Mandelan. Ryhmän vielä ollessa maassa Botha kuitenkin toteutti sotilasiskut ANC:n ja PAC:n sotilastukikohtiin Botswanassa, Zimbabwessa ja Sambiassa ja laajensi aikaisemman alueellisen hätätilan koko maahan. Ryhmä katsoi tämän tahalliseksi provokaatioksi ja poistui samana iltana maasta. Raportissaan se suositteli Kansainyhteisöä asettamaan laajat ja velvoittavat talouspakotteet Etelä-Afrikalle.
Kansalaismielipide kääntyi apartheid-järjestelmää vastaan 1980-luvun puolenvälin jälkeen ja lopulta Yhdysvaltain senaatti lokakuussa 1986 asetti Etelä-Afrikan kauppasaartoon ohittaen presidentti Ronald Reaganin veto-oikeuden. Ison-Britannian konservatiivien puheenjohtaja David Cameron totesi vuonna 2006 Thatcherin olleen väärässä nimittäessään Nelson Mandelaa ja ANC:tä terroristeiksi.
Mandelan presidenttikausi
Mandelan presidenttikauden keskeisin tavoite oli maan edelleen kireän sisäpoliittisen tilanteen rauhoittaminen ja maan talouden kehittäminen. Hän pyrki saamaan maahan ulkomaisia investointeja ja aloitti toimet mustilta vuoden 1913 jälkeen takavarikoitujen maiden takaisinhankkimiseksi. Mandelan presidettikautta pidetään yleisesti erittäin onnistuneena. Hänen onnistui luomaan konsensusta maan vastakkaisten poliittisten ryhmien välille osittain merkittävän henkilökohtaisen auktoriteettinsa ansiosta. Hän vaikutti merkittävältä osalta myös Totuuskomission perustamiseen.
Mbekin presidenttikaudet
Thabo Mbeki seurasi Mandelaa ANC:n puheenjohtajana joulukuussa 1997 ja presidenttinä kesäkuussa 1999. Presidenttikautenaan Mbeki ajoi talouden liberalisointia, joka sai talouden kasvamaan noin viiden prosentin vuosivauhtia. Mbeki nautti keskiluokan ja liike-elämän suosiota, mutta köyhyys ei vähentynyt odotetulla tavalla ja maa kärsi sekä rikosaallosta että korruptiosta. Mbekin merkittävin kilpailijansa ANC:ssa on ollut vasemmistolaisempi ja populistinen Jacob Zuma. Zuma oli varapresidenttinä vuoteen 2005, jolloin Mbeki erotti hänet lahjusten otosta epäiltynä. Joulukuun 2007 ANC:n puoluekokouksessa Mbeki asettui vielä ehdolle puolueen johtoon Zumaa vastaan estääkseen tämän nousun puolueen johtajaksi ja seuraavaksi presidentiksi, vaikka ei itse voinutkaan perustuslain mukaan jatkaa enää kolmatta kautta presidenttinä. Mbeki hävisi puheenjohtajaäänestyksen 18. joulukuuta 2007 äänin 1 505 vastaan 2 329.
Syyskuussa 2008 puolue vaati Mbekin eroa kolme kuukautta ennen hänen presidenttikautensa päättymistä. Väliaikaiseksi presidentiksi nousi Kgalema Motlanthe. Zuma nousi maan presidentiksi vuoden 2009 vaalien jälkeen. Myös Nelson Mandela antoi hänelle tukensa.
Hajaannukset
Puolueen sisäiset jännitteet Mbekin ja Zuman kannattajien välillä johtivat syksyllä 2008 uuden puolueen, Kansankongressin perustamiseen, kun joukko Mbekin kannattajia erosi ANC:stä. Puolueen johtoon nousi maan entinen puolustusministeri Mosiuoa Lekota, jonka mukaan puolue tulee haastamaan ANC:n ohjelmalla, joka nojaa vahvaan talouskasvuun ja liike-elämän tukemiseen.
Julius Malema valittiin ANC:n nuorisoliiton ANCYL:n (African National Congress Youth League) johtoon 2008. Maleman radikalismi johti vihapuhesyytteisiin ja tuomioihin 2010 ja 2011. Vuonna 2011 Malema erotettiin syytettynä puolueen jakamisesta. Hän perusti 2013 Economic Freedom Fighters -puolueen kannattajineen.
Ramaphosa puolueen johdossa ja presidenttinä
Joulukuussa 2017 Cyril Ramaphosa valittiin Jacob Zuman seuraajaksi ANC:n puoluejohtajana ja helmikuussa 2018 Ramaphosa valittiin myös Etelä-Afrikan presidentiksi.
Toukokuun 2019 parlamenttivaaleissa ANC sai taas parlamenttiin ehdottoman enemmistön ja 57,5% annetuista äänistä. Tulos oli kuitenkin puolueen historian huonoin vaalitulos demokraattisen Erelä-Afrikan historiassa.
Not Shy
Not Shy on eteläkorealaisen Itzy-yhtyeen kolmas minialbumi. Minialbumin julkaisi JYP Entertainment 17. elokuuta 2020. Minialbumin nimikkokappaleeseen ”Not Shy” julkaistiin samana päivänä musiikkivideo. Albumi sisältää kuusi kappaletta.
Aina eka kerta
Aina eka kerta on Peter Segalin ohjaama romanttinen komedia vuodelta 2004. Sen pääosissa näyttelee Adam Sandler ja Drew Barrymore.
Juoni
Henry Roth (Adam Sandler) on Havaijin merieläintarhassa eläinlääkärinä työskentelevä naistenmies. Eräänä aamuna hän tapaa kahvilassa taidetta opettavan Lucy Whitmoren (Drew Barrymore) ja he sopivat tapaavansa kahvilassa seuraavanakin aamuna. Seuraavana päivänä Henry saapuu jälleen tapaamaan Lucya, mutta tämä väittääkin ettei tunne Henryä. Silloin kahvilan omistaja vetää Henryn syrjään ja kertoo Lucyn kärsivän anterogradisesta amnesiasta, jonka hän oli saanut auto-onnettomuudesta vuotta aiemmin. Tämän johdosta Lucy ei muista mitään onnettomuusaamun jälkeisistä tapahtumista, sillä mitkään muistot eivät tallennu hänen pitkäaikaismuistiinsa. Joka päivä herätessään Lucyn mieli tyhjenee edellisen päivän tapahtumista ja hän kuvittelee joka päivä elävänsä samaa päivää, 13. lokakuuta 2002.
Etelänmammutti
Etelänmammutti eli etelännorsu (Mammuthus meridionalis) on sukupuuttoon kuollut mammuttilaji, joka eli plioseenilta pleistoseenille. Se oli yksi suurimmista tunnetuista norsueläimistä, ja saattoi kasvaa neljä metriä korkeaksi ja 10,7 tonnin painoiseksi. Etelänmammuti muistutti ulkonäöltään nykyistä aasiannorsua, mutta sillä oli paljon suuremmat syöksyhampaat. Syöksyhampaat olivat hieman käyrät, ja saattoivat olla jopa 3,2 metriä pitkät ja läpimitaltaan 30-senttiset.
Etelänmammutti oli yksi ensimmäisistä mammuteista. Se eli avoimilla metsämailla Etelä-Euroopasta Aasiaan, eikä se ollut sopeutunut kylmään ilmastoon. Toisin kuin aiemmin uskottiin, etelänmammutti ei todennäköisesti levinnyt Pohjois-Amerikkaan.
Oppilasvaihto
Oppilasvaihto on toimintaa, jossa tavallisesti 13–18,5-vuotiaat oppilaat tutustuvat vieraan maan kieleen ja kulttuuriin käymällä koulua ulkomailla. Yleensä vaihto-oppilaat asuvat isäntäperheessä ja käyvät paikallista koulua yhden lukuvuoden ajan. Ikäraja on joillakin järjestöillä 14. Pääosin vaihto-oppilaaksi kuitenkin lähdetään lukion tai ammatillisen koulutuksen ensimmäisen lukuvuoden jälkeen.
Sana oppilasvaihto tulee siitä, että vaihto-ohjelmaan osallistuvat maat vaihtavat oppilaita keskenään. Isäntäperheet ovat tavallisesti vapaaehtoisia. Ohjelmia hoitavat järjestöt etsivät yleensä sopivat isäntäperheet oppilaalle. Nuorisovaihdossa nuoret tutustuvat maahan opiskellen tai töitä tehden, esimerkiksi leireillä. Opiskelijavaihdoksi kutsutaan toimintaa, jossa opiskellaan osa kotimaisesta tutkinnosta ulkomailla.
Oppilasvaihdot tulivat suosituiksi toisen maailmansodan jälkeen. Suomen ja Yhdysvaltojen välillä on ollut vaihtoa vuodesta 1948. Niiden tavoitteena on kasvattaa vaihto-oppilaiden ja isäntäperheiden jäsenten ymmärrystä ja suvaitsevaisuutta muita kulttuureita kohtaan sekä samalla parantaa oppilaiden kieli- ja sosiaalisia taitoja.
Oppilasvaihtoa järjestävät Suomessa muun muassa AFS, ASSE, Rotary-klubit, STS, EF Education First, YFU, Explorius,, Mirlo , Into, TR-kielimatkat, UP Education, Universal Players ja Student Exchange Finland. Nuorisovaihtoa tarjoavat Allianssi ja Suomen Lions-liitto. United World Colleges -koulut eivät ole suoranaisesti oppilasvaihtoa, sillä siinä opiskelijat suorittavat opintonsa kokonaisuudessaan uudessa koulussaan.
Osa oppilasvaihtoa myyvistä suomalaisista toimijoista on kaupallisia, osa voittoa tavoittelemattomia, vapaaehtoisuuteen perustuvia järjestöjä. Oppilasvaihto on useissa maissa viranomaisten tarkoin säätelemää toimintaa ja vaihto-oppilastoiminnan yhtenä edellytyksenä voi olla, että vastaanottava järjestö on voittoa tavoittelematon. Tällaisia maita ovat mm. Australia, Uusi-Seelanti ja Yhdysvallat. Kaikki tässä artikkelissa mainitut suomalaiset oppilasvaihdon järjestäjät ostavat vaihto-oppilaspaikkoja voittoa tavoittelemattomilta järjestöiltä mm. Yhdysvalloissa.
Villani
Villani on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Leppäpölkky
Leppäpölkky on suomalainen satuhahmo. Nainen ja mies eivät saa lasta, joten he laittavat leppäpuisen pölkyn kätkyeen eli kehtoon, ja tuudittavat tätä pitkät ajat. Lopulta leppäpölkky ottaakin kasvaakseen, ja siitä tulee poika taloon. Leppäpölkystä kasvaa väkivahva ja lähes voittamaton mies, joka kokee monia seikkailuita. Leppäpölkky menettää sormiakin, ilman että se haittaisi mitään. Ehkä tilalle kasvavat uudet, sillä onhan hän elävää puuta. Leppäpölkky kuitenkin noidutaan siten, että jos hän paljastaisi erään salaisuuden, hän muuttuisi siniseksi ristiksi. Lopulta leppäpölkky joutuu sen paljastamaan, ja hänestä tulee risti hautausmaalle. Tarussa sanotaan lopuksi, että risti on yhä olemassa. Ehkä kyseessä oli jonkun ristin syntytarina.
Paul Renner
pienoiskuva|Futuran laiha, normaali ja puolilihava leikkaus Paul Renner (9. elokuuta 1878 Wernigerode – 25. huhtikuuta 1956 Hödingen) oli saksalainen graafikko, taidemaalari, kirjainmuotoilija, kirjailija ja opettaja. Hänet tunnetaan ennen kaikkea suositun Futura-kirjasinperheen suunnittelijana sekä useista typografiaa käsittelevistä kirjoistaan.
Renner suhtautui kriittisesti natsien ideologiaan ja julkaisi vuonna 1932 esseen Kulturbolschewismus?, jossa hän syytti natsien kampanjaa modernia taidetta ja arkkitehtuuria vastaan vääristeleväksi, rasistiseksi ja vaaralliseksi. Hitlerin noustua valtaan vuonna 1933 Renner pidätettiin ja hän joutui eroamaan virastaan. Sen jälkeen hän jatkoi uraansa taidemaalarina ja kirjailijana. Gestapo vainosi Renneriä Hitlerin murhayrityksen jälkeen vuonna 1944, sillä eräitä Rennerin sukulaisia oli epäiltynä salahankkeen suunnittelusta.