cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hässelby holme
Maantietoa
Hässelby holme sijaitsee Mälarenin itäosassa Lambarfjärdenissä Hässelby strandin ja Lovönin pohjoiskärjen Lambarduddin välisessä kapeikossa. Saari on U-kirjaimen muotoimen ja se on 550 metriä pitkä ja 420 metriä leveä. Saaressa on luoteeseen aukeava 250 metriä pitkä lahti, jonka itäpuoli muodostaa saaren korkeimman ja 250 metriä leveän pääosan. Saaren rantaviiva on noin 1 300 metriä pitkä. Lahden länsipuoli on matala ja kaarevan muotoinen niemi. Holme on saariryhmänsä pääsaari. Siihen kuuluu kolme muuta luotoa, joista Grubbholmen on suurin. Saaret tulevat kasvamaan tulevaisuudessa maankohoamisen seurauksen yhteen johtuen saarien välinen vesialueen mataluudesta. Siellä on vesi 1,8 metriä syvää ja matalikko jatkuu saarelta Lovön rantaan. Saaren itäpuolella kulkee laivaväylä. Holmen pohjoiskärki on kallioaluetta ja muu osa saarta kasvaa harvaa sekametsää. Kahteen luonnonsuojelualueeseen kuuluvalla saarella ei ole rakennuksia, mutta sen etelärannassa sijaitsee kaksi pienvenelaituria. Saaren virkistyskäyttö on osoitettu Gröndalin venekerholle (Gröndals båtklubb). Kerho on tuonut saarelle kesäksi käymälän ja kelluvan saunan. Tukholman ja Ekerön välinen kuntaraja ylittää saaren lahden sen keskilinjaa pitkin. Saaren länsiosa kuuluu Tukholman Hässelby-Vällingbyn kaupungiosaan. Saarella kulkee siten muutamien metrien pituisena Tukholman ja Ekerön ainoa kunnallinen maaraja. Myös saaren luonnonsuojelualueiden rajat seuraavat kuntarajan linjausta.
Luontoarvoja
Hässelby holmen itäosa kuuluu Grimstan suojelualueeseen (Grimsta naturreservat, 320 hehtaaria, perustettu 2004), joka sisältää saaren lisäksi yli 300 hehtaarin metsäalueen mantereelta (Grimstaskog) Lambardfjärdenin pohjoisrannassa. Hässelby holmenin lahden länsipuolinen osa, saariryhmän muut saaret sekä niitä ympäröivät vesialueet kuuluvat Lovönin suojelualueeseen (Lovön naturreservat; 3 228 hetaaria, josta 2 090 hehtaaria on maa-alueita, perustettu 2014). Saarella elää Tukholman saaristojen harvoja suuria naurulokkiyhdyskuntia. Merikotkat lepäävät usein saaren puissa ja vaanivat saarten matalikolla eläviä kaloja.
Historiaa
Saaren aikaisempi nimi on ollut Vindholmen. 1700-luvulla tehdyssä kartassa sen nimi oli jo Hässelby Holmen ja sen saariryhmässä näkyi olleen kuusi saarta. U-kirjaimen muotoinen lahti ei tuolloin ollut vielä muodostunut, vaan nykylahden länsipuoli oli kahtena saarena ja kahtena luotona. Myöhemmin nämä saaret ovat maankohoamisen seurauksena yhtyneet niemenkärjeksi, joka on vielä yhdistynyt pääsaareensa. Kartassa saari on autio. Vuonna 1717 käytiin oikeutta puunkaato-oikeudesta saarella, jonka seurauksen kylien välinen riita ratkaistiin liittämällä saari virallisesti Hässelbyn kylään. Saaren nimen kirjoitusasu oli vuoden 1901 kartassa Hesselbyholmen. Saarta on 1900-luvulla käytetty Tukholman veneseurojen huviretkillä virkistyssaarena. Tämä perinne on saanut vahvistuksen saaren viimeisen yksityisen omistajan kreivi Bonden lahjoitettua saaret Tukholman kaupungille vuonna 1924 lisäehdolla, että Grönsdals båtklubbenilla on saarelle virkistyskäyttöoikeus. Sundbybergin partiolaiset rakensivat saaren keskiosiin retkimajan vuonna 1926. Retkipaikan rakennusten rauniot ovat edelleen olemassa. Saarta käytti myös melontakerho Örnsbergs Kanotsällskap retkikohteenaan viikonloppuisin 1930-luvulla. Ruotsissa herätti vuonna 2017 huomiota rahtialus Askön karilleajo saarien matalikolle. Laivassa oli Venäjällä Laukaansuussa lastattua pellettiä, jonka se oli viemässä Hässelbyn voimalaitokselle. Luotsin ohjaamana tehty viimeinen kaarre lastauslaiturille meni poijun väärältä puolelta ja alus tarrttui pohjastaan karikolle. Samalla katkesi kaksi sähkökaapelia ja Tukholman vesiputki, jolla Lovönin vesilaitos toimitti vettä kaupungille.
Ooppera
thumb|300px| [[Georges Bizet|Georges Bizet’n Carmenin esitys Salzburger Festspielessä 2012]] Ooppera (, monikko sanasta opus ’työ, teos’) on näyttämötaidemuoto, jossa yhdistyvät musiikki ja näytelmä. Oopperassa on usein täysimittainen sinfoniaorkesteri. Pääosassa ovat kuitenkin laulajat. Oopperan tekstiä, jota kutsutaan nimellä libretto, lauletaan oopperan aikana tavallisesti kahdella laulutyylillä. Resitatiivi on puhemaista laulua, joka kuljettaa juonta eteenpäin. Resitatiivien välillä olevia lauluja kutsutaan aarioiksi. Lisäksi oopperateoksiin kuuluu usein duettoja, kolmen laulajan esittämiä tertsettoja ja neljän laulajan kvartetteja, kuorokohtauksia ja orkesterin esittämiä alku-, väli- ja loppusoittoja.
Tekijät
Oopperan sanoituksen eli libreton kirjoittaa libretisti. Joskus libreton kirjoittaa oopperan säveltäjä itse. Libretisti päättää, mitä kussakin kohtauksessa tapahtuu, ja hän kirjoittaa laulajien laulamat ja puhumat sanat. Libreton tarina on joskus peräisin tunnetusta lähteestä kuten sadusta, myytistä, Raamatusta, romaanista, näytelmästä tai elämäkerrasta. Monessa oopperatalossa katsoja voi lukea librettoa esityksen aikana omalla kielellään esimerkiksi näyttämön yläpuolella tai istuimen selkänojassa olevasta näytöstä.
Oopperan säveltäjä tekee oopperan musiikin ja antaa toiminnalle ja tunteelle musiikillisen muodon. Hän määrittelee myös orkesterin koon, mitä soittimia ja äänialoja esityksessä käytetään, ja kuinka monta laulajaa esitykseen osallistuu.
Oopperatalon johtaja suunnittelee jokaisen esityskauden ohjelmiston. Hän valitsee esitettävät oopperat ja varaa niihin laulajat.
Geoffrey Gurrumul Yunupingu
Elämä ja ura
Soolouransa aikana Yunupingu julkaisi myös albumit Rrakala (2011) ja The Gospel Album (2015).
Ooppera
Tekijät
Laulajat sijoitetaan rooleihin äänialansa mukaan. Oopperalaulajien äänialoja ovat miehillä basso, baritoni, tenori ja kontratenori, ja naisilla kontra-altto, altto, mezzosopraano ja sopraano. Oopperat esitetään nykyisin yleensä alkukielellä, joten laulajat joutuvat laulamaan useilla eri kielillä. Joissain oopperoissa on laulukuoro, ja joissain esiintyy balettitanssijoita. Lavalla on usein myös statisteja, jotka eivät puhu tai laula.
Geoffrey Gurrumul Yunupingu
Elämä ja ura
Yunupingu kuoli 46 vuoden iässä. Hän oli kärsinyt pitkään maksa- ja munuaisongelmista. Hänellä oli yksi tytär. Hän ei koskaan antanut haastatteluja.
Ooppera
Tekijät
Kapellimestari, "maestro", johtaa esityksessä orkesteria ja päättää esimerkiksi musiikin tempon ja voimakkuuden. Hän osoittaa laulajille ja soittajille milloin on heidän vuoronsa olla äänessä. Orkesteri istuu orkesterimontussa näyttämön ja yleisön välissä. Näyttämön edessä on yleisöltä piilotettu kuiskaajan koppi, josta hän muistuttaa laulajaa sanoituksista.
Näyttämöohjaaja vastaa siitä, mitä näyttämöllä tapahtuu, ja hän ohjaa laulajien liikkeitä. Lavastaja suunnittelee lavasteet ja sen, miltä esitys näyttää. Hän työskentelee yhteistyössä etenkin ohjaajan ja valaistussuunnittelijan kanssa, joka suunnittelee esityksen valaistuksen. Puvustaja tekee esittäjien esiintymisasut, meikkaaja laatii meikit ja peruukkimestari tekee peruukit, joita oopperassa käytetään hyvin runsaasti.
Geoffrey Gurrumul Yunupingu
Musiikki
Yunupingun ääntä on kuvattu enkelimäiseksi. Hän yhdisteli yolngun- ja englanninkielisiä laululyriikoita, jotka kuvailivat hänen omaa elämäänsä sekä hänen yhteisönsä historiaa ja kansantarinoita. Hänen mutkattomat melodiansa yhdistelivät folkia, soulia ja gospelia sekä reggaeta. Yunupingun omia suosikkeja olivat etenkin Stevie Wonder, Dire Straits ja Cliff Richard. Hänen albumejaan oli myyty hänen kuollessaan puoli miljoonaa.
Ooppera
Tekijät
Musiikkijärjestäjä tai näytäntöjärjestäjä on ikään kuin toinen kapellimestari, joka seuraa partituuria ja määrää esimerkiksi esiintyjien sisääntulon ajoituksista, lavasteiden ja valojen vaihtumisesta, erikoistehosteista ja esiripun liikkeistä. Esitykseen osallistuu lisäksi erilaisia näyttämötyöntekijöitä, jotka esimerkiksi siirtelevät lavasteita ja hoitelevat tehosteita.
Oopperan historia
pienois|vasen|Ote [[Henry Purcellin barokkioopperasta Dido ja Aeneas (1689), esittäjinä Les Arts Florissants.]] Oopperan juuret juontuvat renessanssin aikaan suosittuihin musiikkia ja draamaa yhdistäneisiin taidemuotoihin pastoraali- ja madrigaalidraamaan sekä ennen kaikkea intermedioon, jotka olivat lyhyitä esityksiä, joita esitettiin tavallisten puhedraamojen väliajoilla. Barokin kynnyksellä tehdyt kaksi merkittävää musiikillista keksintöä tekivät oopperan synnyn mahdolliseksi. Kirkkosävellajeista luopuminen ja duuri–molli-tonaliteetin vakiintuminen mahdollisti modulaation ja siten kontrastien ja jännitteiden luomisen musiikkiin. Sävellajien erot teki erityisen vaikuttaviksi se, ettei viritysjärjestelmä ollut tasavireinen. Renessanssimusiikin polyfoniasta siirtyminen barokkimusiikin monodiaan mahdollisti melodian vapaamman liikkumisen ja siten tekstin sisältöä paremmin kuvaavien laululinjojen säveltämisen.
1500-luvun lopulla Venetsiassa vaikutti neljä kilpailevaa seurapiiriä: camerataa, jotka pohtivat miksi ajan musiikki ei yltänyt Aristoteleen Runousopissa kuvaamalle tasolle ja pyrkivät uudelleen herättämään henkiin antiikin musiikkiperinteen. Cameratojen pohdintojen tuloksena syntyi uusi laulutyyli, resitatiivi, jota käytettiin ensimmäistä kertaa Jacopo Corsin camerataan kuuluneen säveltäjä Jacopo Perin teoksessa Dafne vuodelta 1597. Dafnea pidetään ensimmäisenä varsinaisena oopperana, mutta se ei ole säilynyt. Ensimmäinen näihin päiviin säilynyt ooppera on saman säveltäjän Euridice vuodelta 1600. Varhaisen barokin merkittävimmäksi oopperasäveltäjäksi nousi Claudio Monteverdi, jonka oopperat Orfeo (1607) ja Il ritorno d’Ulisse in patria (1640) muodostuivat varhaisen oopperan kulmakiviksi ja joita esitetään edelleen laajasti. Ensimmäistä kertaa termi ooppera esiintyi vasta vuonna 1647 julkaistun librettokokoelman alaotsikossa: ”opera de rappresentarsi in musica” (”Musiikiksi esitettävä teos”). Ensimmäiset oopperat olivat pienen eliitin harrastus, mutta 1600-luvun puoliväliin mennessä ooppera oli levinnyt laajempiin yhteiskuntakerroksiin. Suuriin kaupunkeihin perustettiin julkisia oopperataloja, joihin myös porvaristo saattoi ostaa pääsylippuja. Yleisö oli kiinnostunut laulajien taiturimaisista suorituksista ja hienoista lavasteista, joihin liittyi usein näyttäviä erikoistehosteita.
Ranskassa Jean-Baptiste Lully 1670-luvulla loi yhdessä libretistinsä Philippe Quinault'n kanssa omaleimaisen ranskalaisen oopperatyylin, tragédie en musiquen, joka säilyi elinvoimaisena kokonaisen vuosisadan. Myöhäisbarokin aikana Georg Friedrich Händel saavutti suurta arvostusta oopperasäveltäjänä ja sävelsi sekä ohjasi oopperoita lähes kolmenkymmenen kuuden vuoden ajan. Tunnetuimpia hänen yli neljästäkymmenestä italialaistyylisestä oopperastaan ovat Almira 1705 ja Giulio Cesare (Julius Caesar) 1724.
thumb|upright|Christoph Willibald Gluck Joseph Siffried Duplessisin maalaamana vuonna [[1775.]] Monet klassismin ajan musiikin keskeisistä piirteistä kehittyivät aluksi italialaisen koomisen oopperan piirissä 1720- ja 1730-luvuilla, koska koominen ooppera oli vähemmässä määrin perinteen ja etiketin säätelemää kuin vakava ooppera, opera seria. Italiassa syntyi monia oopperan tyylisuuntia kuten dramma giocoso, dramma comico ja opera buffa, joista viimeinen on vakiintunut koko aikakauden koomisen oopperan yleisnimitykseksi. Opera buffa on useasta näytöksestä koostuva koominen ooppera, jossa on tavallisesti yli kuusi lauluroolia. Opera buffan piirissä kehittyneet muodot löysivät tiensä ennen pitkää myös vakavampaan opera seriaan, jonka keskeisimpiä vaikuttajia oli libretisti Pietro Metastasio. Useat eri säveltäjät, muun muassa Christoph Willibald Gluckin ja Wolfgang Amadeus Mozart, käyttivät Metastasion librettoja sävellyksissään satoja kertoja.
1700-luvun puolivälissä monet musiikkivaikuttajat alkoivat arvostella opera seriaa, jonka katsottiin kangistuneen kaavoihin ja etääntyneen kauaksi Jacopo Perin oopperalle asettamista ihanteista. Syntyneen uudistusliikkeen keulahahmoksi on musiikin historiassa noussut Christoph Willibald Gluck, jonka Orfeo ed Euridice ja Alceste olivat ensimmäiset uusien ihanteiden mukaisesti sävelletyt oopperat. Gluck pyrki palauttamaan musiikin tukemaan draamaa.
thumb|left|[[Edler von Schuch johtamassa Richard Straussin Ruusuritari-oopperaa vuonna 1912.]] 1800-luvun alkupuoli oli monin tavoin oopperan kulta-aikaa, jolloin ympäri Eurooppaa pystytettiin uusia oopperataloja ja musiikinlaji levisi myös Atlantin yli Yhdysvaltoihin. Suurinta osaa eurooppalaisista oopperataloista pyörittivät impressaarit, jotka saivat rahallista tukea valtiolta tai yksityisiltä lahjoittajilta. Suosituimmat ooppera-aariat levisivät myös pianosovitettuina nuottipainoksina yksityiskoteihin. Vaikka libretolla ja spektaakkelimaisella näyttämötekniikalla oli edelleen keskeinen asema, alkoi musiikki nousta kuitenkin keskeisimmäksi elementiksi ja säveltäjät nousivat arvostuksessa kuuluisien laulajien rinnalle. 1800-luvun loppupuolella ooppera kytkeytyi enenevässä määrin kansallisuusaatteeseen. Aiheita haettiin kansakunnan historiasta ja myyteistä: esimerkiksi Richard Wagnerin Nibelungin sormus -tetralogia haki aiheensa saksalaisista kansantaruista. Venäläisissä oopperoissa käytettiin teemoina maan kansanmusiikkisävelmiä ja pyrittiin luomaan omintakeinen venäläinen musiikkityyli. Aikakaudelle tyypillistä oli myös vanhojen menestyneiden oopperoiden uudelleenesittäminen, mikä aikaisempina vuosikymmeninä ja -satoina oli ollut harvinaista. Näistä uudelleen esitetyistä oopperoista syntyi hiljalleen oopperan keskeinen ohjelmisto ja uusien oopperoiden kysyntä väheni. Vähentynyt kysyntä antoi säveltäjille mahdollisuuden hioa teoksiaan pidempään. Perinteiden sijaan keskeiseen rooliin nousikin sävellyksen ennenkuulumattomuus ja omintakeisuus.
1900-luvun aikana ooppera kehittyi muun taidemusiikin tavoin eri suuntiin, ja siksi oopperan kehitystä voidaan tarkastella ensisijaisesti yksittäisten säveltäjien ja teosten kautta, koska oopperalla muotokieli ei ollut enää yhtenäinen. Vuosisadan aikana säveltäjät loivat uutta oopperataidetta monin toisista poikkeavin keinoin. Vuosisadan alussa sävelletyt oopperat olivat vielä kauttaaltaan tonaalisia ja sävelkieli yhtenäisempää, mutta 1900-luvun musiikissa säveltasojärjestelmien, rytmin ja muodon saralla tehdyt innovaatiot tulivat värittämään myös oopperataidetta.
Tongareva
Tongareva (Penrhyn, Mangarongaro) on atolli Cookinsaarilla. Se on Cookinsaarten pohjoisin paikka. Atollilla asuu noin 500 ihmistä. He puhuvat pääasiassa tongarevan kieltä. Tongareva sijaitsee noin 1365 kilometrin päässä Cookinsaarten pääsaari Rarotongasta. Atollin suurimmat kylät ovat Omoka ja Tetautau.
Theodor Lindroth
Fabian Theodor Lindroth (16. tammikuuta 1829 Uusikaupunki – 1. tammikuuta 1908 Uusikaupunki) oli suomalainen kauppias ja kunnallis- ja valtiopäivämies.
Lindrothin vanhemmat olivat kauppias Gabriel Lindroth ja Sara Emerentia Brander. Lindroth oli kauppias Uudessakaupungissa, joka harjoitti tuonti- ja vientitoimintaa, mutta kuului myös kaupungin vanhimpiin ja oli kaupungin valtuusmies ja valtuusmiesten puheenjohtaja. Lindroth oli Uudenkaupungin edustaja porvarissäädyssä valtiopäivillä 1863–1864.
Lohikäärmeveneiden juhla
thumb|225px|Zongzi
Lohikäärmeveneiden juhla tai festivaali myös duan wu tai tuen ng on kiinalainen kansallinen juhlapäivä. Sitä vietetään kiinalaisen kuukalenterin mukaan viidennen kuun viidentenä päivänä. Juhlan näkyvimpiä piirteitä lohikäärmevenekilpailujen ohella on bambunlehtiin käärittyjen, pyramidin muotoisten riisikakkujen (kiinaksi zòngzi / jung) tarjoaminen.
Juhla juontaa juurensa Qu Yuanin (noin 340–278 eaa.) muiston kunnioittamisesta. Qu oli Chun tuomioistuimen neuvonantaja, joka ehdotti allianssia uhkaavan Qin-valtion takia, mutta joutui ehdotuksensa takia maanpakoon ja myöhemmin hukuttautui jokeen, kun oli kuullut keisarin vangitsemisesta ja valtionsa valtauksesta. Koska Qu Yuanin uskottiin muuttuneen vedenhengeksi kuoltuaan, riisikakkuja heiteltiin veteen hänen ruuakseen ja vuosisatoja myöhemmin ne alettiin kääriä lehtiin, etteivät lohikäärmeet söisi niitä. Lohikäärmevenekilpailuja on kerrottu järjestetyn Qu Yuanin juhlimiseksi 400- tai 500-luvun eaa. alussa, mutta tutkijat sanovat, että samanlaisia veneitä on käytetty jo satoja vuosia aiemmin. Lohikäärmeveneitä on saatettu käyttää myös sotilaallisissa harjoituksissa Hubein alueella.
Juhla venekilpailuineen on erityisen suosittu Kiinan eteläisissä maakunnissa. Lohikäärmeveneillä kilpaileminen on levinnyt muuallekin maailmaan. Suomeen sen toi Helsingin Kanoottiklubi 1990-luvun alussa.
Osmo Kaipainen
Osmo Ensio Kaipainen (12. elokuuta 1933 Pieksämäki – 15. toukokuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja lääkäri. Hän oli SDP:n kansanedustaja vuosina 1970–1975 ja toimi Suomen sosiaali- ja terveysministerinä Paasion II hallituksessa 1972. Hän siirtyi 1970-luvun lopulla Pohjoismaiden ministerineuvoston sihteeristön osastopäälliköksi mutta palasi Kelaan asiantuntijalääkäriksi, josta virasta jäi eläkkeelle ja kuoli pian sydänkohtaukseen.
Kaipainen jäi 1973 kiinni rattijuopumuksesta, josta hänet tuomittiin kolmen kuukauden vankeuteen.
Kaipainen oli sotilasarvoltaan korpraali. Hänet valittiin eduskuntaan Uudenmaan läänin vaalipiiristä. Kaipainen kuului puolueensa radikaaliin vasemmistosiipeen, ja osallistui muun muassa Pälkäneen liikkeeseen.
Iskusuhde
Iskusuhde kuvaa mäntämoottoreissa männän iskunpituutta suhteessa männänhalkaisijaan.
Esimerkiksi jos männänhalkaisija on 100 mm ja iskunpituus 120 mm, iskusuhteeksi saadaan 1,2:1 on siis 1,2.
Iskusuhteesta puhuttaessa moottori voi olla ns. pitkäiskuinen, tai lyhytiskuinen. Pitkäiskuisia moottoreita pidetään kankeina, mutta samalla sitkeinä ja vääntävinä, eli isoin vääntömomentti saavutetaan alhailla kierroksilla. Lyhytiskuiset moottorit puolestaan mielletään kierrosherkiksi, ja ne ovat vähemmän alttiita mekaaniselle kulumiselle, sillä pitkäiskuisessa moottorissa männän nopeudet ovat suuret.
On kuitenkin syytä muistaa, että moottorin luonteeseen sekä käyttäytymiseen vaikuttaa moni muukin asia sen suunnittelussa, rakenteessa sekä ominaisuuksissa, ja näin ollen ei kannata antaa liikaa painoarvoa iskusuhteelle. On olemassa sekä hyvin vääntäviä ja sitkeitä lyhytiskuisia moottoreita, että pitkäiskuisia "ei-niin-hyvin vääntäviä". Nyrkkisääntönä voidaan pitää että yli 1,10 iskusuhteiset moottorit ovat pitkäiskuisia, sen alle puolestaan lyhytiskuisia.
Dudu Aouate
David "Dudu" Aouate (s. 17. lokakuuta 1977 Nasaret Illit, Israel) on israelilainen jalkapallomaalivahti. Hänellä on myös Ranskan kansalaisuus. Hän aloitti pelaajauransa Israelissa ja pelasi vuosina 2003–2014 Espanjassa Racing Santaderin, Deportivo La Coruñan ja Mallorcan joukkueissa.
Tammikuussa 2009 Dudu Aouate siirtyi Deportivo La Coruñasta Real Mallorcaan noin miljoonan euron siirtokorvauksella. Deportivo joutui myymään Aouaten talousvaikeuksien myötä. Aikaisemmin kesällä 2008 Deportivo oli hylännyt Valencian 8 miljoonan euron tarjouksen Aouatesta.
What a Bunch of Sweeties
What A Bunch Of Sweeties on Pink Fairiesin kakkosalbumi. Rumpali-vokalisti Twink oli lähtenyt yhtyeestä juuri ennen levytyksen alkamista. Entinen The Move -yhtyeen kitaristi Trevor Burton vierailee parilla kappaleella. Albumi nousi Ison-Britannian albumilistalla top-50-listalle.
Kappaleet
CD-version bonus-kappaleet
Muusikot
sekä:
Jasmiinit
Jasmiinit (Jasminum) on oliivikasvien heimoon kuuluva kasvisuku, johon kuuluu noin kaksisataa köynnöstä tai pensasta. Ne ovat kotoisin Euroopan, Aasian ja Afrikan lämpimiltä ja trooppisilta alueilta. Tyypillinen kasvutapa on köynnöstävä. Useimmilla lajeilla on valkoiset, joillakin keltaiset kukat, joissa on viisi tai kuusi terälehteä ja voimakas, aromaattinen tuoksu.
Jasmiineja viljellään tuoksunsa takia. Joistakin lajeista tehdään Aasiassa teetä. Varsinkin vihreä tee voidaan hajustaa lisäämällä siihen jasmiininkukkaa.
Boeing Bird of Prey
Boeing Bird of Prey oli yhdysvaltalainen koelentokone, jota hyödynnettiin häiveteknologian ja uusien valmistusmenetelmien testaamiseen. Koneen suunnittelu käynnistyi vuonna 1992 McDonnell Douglasin Phantom Worksissä, joka teki merkittävän osan yhtiön salaisiin sotilasprojekteihin liittyvästä kehitystyöstä. Bird of Prey ensilento tehtiin 11. syyskuuta 1996. Boeing osti McDonnell Douglasin vuonna 1997, ja salaisen koekoneen testausohjelma jatkui sen alaisuudessa huhtikuulle 1999. Projekti oli turvaluokiteltu koko sen kehityksen ajan. Luokitus poistettiin vasta noin kolme vuotta projektin päättymisen jälkeen, jolloin myös ainoa koelentokone lahjoitettiin Ohion Daytonissa sijaitsevalle Yhdysvaltain ilmavoimamuseolle. Projektista saatuja tietoja hyödynnettiin muun muassa X-45- ja Joint Strike Fighter -hankkeissa.
Historia
Bird of Preyn kehitys käynnistyi vuonna 1992 turvaluokiteltuna projektina McDonnell Douglasin Phantom Works -osastolla, joka oli aiemminkin osallistunut lukuisten salaisten sotilasprojektien kehitykseen. Hankkeen nimi oli viittaus Star Trek -sarjan vuonna 1984 julkaistussa Star Trek III: Spockin paluu -elokuvassa esiintyneeseen klingoneiden avaruusalusluokkaan, ja sen puitteissa testattiin muun muassa häiveteknologiaa ja uusia valmistusmenetelmiä, joilla pyrittiin prototyypin ripeään tuotantoon ja matalampiin kustannuksiin. Koneen kokoonpanoa suunniteltiin kolmiuloitteisessa virtuaalitodellisuudessa, ja se oli yksi varhaisimmista suuria yksittäisiä komposiittirakenteita käyttäneistä konetyypeistä. Projektia johti Yhdysvaltain ilmavoimat, vaikka sen rahoitus tuli koneen valmistajalta.
Bird of Prey teki ensilentonsa 11. syyskuuta 1996. Koneen suorituskyky jäi varsin vaatimattomaksi, sillä sen huippunopeus oli vain noin 480 km/h ja lakikorkeus noin 6 100 metriä. Boeing osti McDonnell Douglasin vuonna 1997, ja salaisen koneen keolennot jatkuivat sen alaisuudessa huhtikuulle 1999. Prototyyppi siirrettiin 38 onnistuneen lennon jälkeen varastoon. McDonnell Douglasin ja Boeingin omista varoistaan rahoittaman projektin lopulliset kehityskustannukset olivat noin 67 miljoonaa dollaria, mikä oli vastaaviin hankkeisiin verrattuna varsin pieni loppusumma. Osa kustannussäästöistä saavutettiin muun muassa kaupallisesti saatavilla olleiden komponenttien hyödyntämisellä: koneen voimalaitteena oli esimerkiksi Cessna Citation -liikesuihkukoneissa käytetty Pratt & Whitney JT15D-5C -ohivirtausmoottori, sen ohjauksessa käytettiin suoraa hydrauliohjausta kalliiden fly-by-wire-järjestelmien sijaan ja laskuteline oli muunneltu versio Beechcraft King Air ja Queen Air -yleisilmailukoneiden laskutelineestä. Säästöjä tuli myös tietokonemallinnuksen käytöstä.
Bird of Prey pysyi turvaluokiteltuna lokakuulle 2002. Boeing totesi siihen liittyvien tietojen julkistamisen yhteydessä hankkeen puitteissa kehitetyn uuden teknologian tulleen jo niin vahvasti alan standardiksi, ettei kehitysprojektin salaamiselle ollut enää tarvetta. Projektista saatuja tietoja hyödynnettiin muun muassa Joint Strike Fighter -hankkeen X-32-koekoneessa ja miehittämättömässä X-45-koekoneessa. Tyyppinsä ainoaksi edustajaksi jäänyt prototyyppi lahjoitettiin Ohion Daytonissa sijaitsevalle Yhdysvaltain ilmavoimamuseolle vuonna 2002.
Postimerkki
thumb|Maailman ensimmäinen postimerkki, [[Penny Black|Musta Penny, 1840.]] Postimerkki on postilähetykseen kiinnitettävä todistus siitä, että postimaksu on maksettu ennalta. Postimerkissä on yleensä jokin koristeellinen kuva ja tieto postitusluokasta ja merkin arvosta. Postimerkin julkaisee jonkin maan virallinen postilaitos, joka kuuluu Maailman postiliittoon (UPU). Suomessa postimerkkejä julkaisevat Suomen Posti (Posti Group Oyj) ja Ahvenanmaan posti (Åland Post). Postimerkkejä voi ostaa Postin toimipisteistä sekä esimerkiksi päivittäistavarakaupoista, huoltoasemilta ja kioskeilta. Postimerkkien keräilyä kutsutaan filateliaksi.
Kun postilähetys otetaan kuljetettavaksi, postimerkit mitätöidään – tavallisesti postileimalla. Leimasta ilmenevät lähetysaika ja -paikka. Leiman avulla varmistetaan, ettei postimerkkiä käytetä enää toistamiseen postipalvelun maksuksi.
Historiaa
thumb|Suomen ensimmäinen postimerkki 1856. Maailman ensimmäinen postimerkki julkaistiin Englannissa 1840. Sitä nimitetään mustaksi pennyksi. Postimerkin keksijänä pidetään Rowland Hilliä. Keksintö ei ollut vain postimerkin näköinen liimoitettu (mutta ei vielä hammastettu) paperilappu vaan siihen liittyi myös ennakkomaksun idea ja postimaksujen yksinkertaistaminen. Siihen asti postimaksut olivat olleet hyvin monimutkaisia ja vastaanottaja oli maksanut ne suoraan postinkantajalle. Postimerkki yksinkertaisti tätä huomattavasti. Jo hieman ennen postimerkkiä alettiin käyttää ehiöitä. Nämä ovat postilähetyksen kääreitä, esimerkiksi kirjeitä tai kortteja, joihin postimerkkiä vastaava arvoleima on painettu valmiiksi. Yhdysvalloissa ensimmäiset postimerkit julkaistiin 1. heinäkuuta 1847. Merkkejä oli kaksi: viiden sentin merkki, jossa esiintyy Benjamin Franklin, sekä kymmenen sentin merkki jossa oli George Washington. Kummatkin merkit painettiin yksivärisinä, sillä niiden painaminen oli kaksivärisiä merkkejä halvempaa. Suomen ensimmäiset postimerkit, niin sanonut soikiomerkit, julkaistiin vuonna 1856. Ne olivat maksuarvoltaan 5 ja 10 kopeekkaa.
Vuonna 1874 perustettiin Maailman postiliitto järjestämään kansainvälistä postitoimintaa. Järjestö määräsi, että jäsenmaat saavat julkaista postimerkkejä vain todellisen käyttötarpeen mukaisesti eikä eläviä ihmisiä saanut ottaa postimerkkien aiheeksi. Jälkimmäistä sääntöä alettiin rikkoa ensimmäisen maailmansodan jälkeen, kun poliitikoista tuli postimerkkien aiheita.
Toisen maailmansodan jälkeen muutamissa maissa — varsinkin pienissä arabivaltioissa — alkoi postimerkkien massatuotanto, koska toiminta havaittiin tuottoisaksi.
Kirjepostin määrä ja postimerkkien käyttö on vähentynyt 2000-luvulla uusien viestintävälineiden takia. Suomessa postimerkkejä ei enää voida käyttää pakettien postimaksuksi. Islanti on ilmoittanut, ettei maassa enää julkaista uusia postimerkkejä, koska niiden myynti on vähentynyt olennaisesti ja vanhoja merkkejä on varastossa riittämiin.
Ominaisuuksia
Yleensä postimerkki on paperinen suorakulmio, mutta muitakin materiaaleja ja muotoja on ollut aikojen kuluessa käytössä, kuten kolmionmuotoiset ja pyöreät postimerkit. Postimerkkejä on myös valmistettu metallifoliosta ja muovista. Nykyään postimerkeissä voi tavata erikoisuuksia, esimerkiksi raaputettavia pintoja, hajuja, kivipölyä tai nukkapintoja. Postimerkit valmistetaan isoissa arkeissa ja niiden toisistaan irrottamisen helpottamiseksi niissä on tavallisesti perforoimalla tehty rei'itys, jota sanotaan hammastukseksi. Postimerkin kiinnittämiseksi niissä on yleensä valmiina liima, joka kiinnittyy postilähetykseen kostutettuna. Nykyään yhä tavallisempia ovat tarrataustaiset postimerkit, jotka eivät vaadi kostutusta. Aikoinaan oli myös liimattomia postimerkkejä, jotka käyttäjä joutui itse liimaamaan (esimerkiksi Kiinassa vielä 1960-luvulla).
Postimerkkien kuva-aiheita voivat olla esimerkiksi merkkihenkilöt, sarjakuvahahmot, kasvit, maisemat yms. Nykyään Suomen postilla on palvelu, jolla voi tilata postimerkkejä haluamallaan kuvalla. Postimerkkiin voi laittaa vaikka omat kasvonsa, ja korvausta vastaan Posti painaa tietyn erän näitä erikoispostimerkkejä.
Tärkeä postimerkin ominaisuus on väärentämättömyys, jonka varmistamiseksi aikojen kuluessa on käytetty erikoispapereita (esimerkiksi paperia, jossa on värillisiä soijakuituja, on käytetty Taiwanissa 1950–1970-luvulla), vesileimoja, erikoisia hammastuksia ja yleisessä käytössä olevia painomenetelmiä kehittyneempiä painomenetelmiä. Esimerkiksi Ruotsissa useimmat postimerkit ovat muiden arvopapereiden tapaan vielä käsin kaiverrettuja, vaikka useimmissa muissa maissa (kuten Suomessa) käytetään nykyään valokuvaukseen perustuvia painomenetelmiä, jotka ovat halvempia ja näyttävämpiä mutta joita on helpompi väärentää.
Suomessa kirjepostimerkki maksaa tällä hetkellä 1,60 € (30.8.2019). Sillä voi maksaa postiluukusta mahtuvat, enintään 50 grammaa painavat kotimaan lähetykset.
EUROPA-postimerkit
thumb|150px|Suomalainen Europa-merkki vuodelta 1975. Eurooppalaiset postit julkaisevat vuosittain samanaikaisesti yhden tai kaksi Europa-postimerkkiä (Eurooppa-merkit eli CEPT-merkit, ) jostain yhteisestä teemasta. Näissä merkeissä on virallinen Europa-logo, joka on PostEuropin rekisteröity tavaramerkki. Uusi tunnus, jossa on mukana symbolinen postilaatikon kuva, tuli käyttöön tammikuussa 2011.
Ensimmäisen kerran Europa-postimerkkejä julkaistiin syyskuussa 1956, jolloin kuusi eurooppalaista postihallintoa (Belgia, Saksa, Luxemburg, Italia, Ranska ja Hollanti) julkaisivat merkin samalla aiheella. Merkissä sana ”EUROPA” muodostaa tornin, jota rakennustelineet ympäröivät.
Osanottajien määrä on kasvanut: 1990-luvun loppupuolella mukana oli 57 maata. Vuodesta 2005 lähtien myös useat Euroopan ulkopuoliset maat ja postit, jotka eivät ole PostEuropin jäseniä, ovat julkaisseet vastaavia merkkejä.
Suomen ensimmäiset CEPT-merkit julkaistiin vuonna 1960. Taiteilija Pentti Rahikaisen suunnittelemissa merkeissä Europa-sanan o-kirjaimen tilalla on pyörä, jonka 19 puolaa kuvaavat 19:ää CEPT-maata.
Merkkien julkaisua koordinoi vuosina 1956–1959 posti- ja telehallintojen eurooppalainen konferenssi ja vuodesta 1960 vuoteen 1992 CEPT. Vuodesta 1993 lähtien merkkien julkaisemisesta on vastannut PostEurop.
Europa-postimerkit ovat suosittuja keräilykohteita kaikkialla maailmassa. Vuonna 2002 PostEurop järjesti ensimmäisen kerran kilpailun vuoden kauneimmasta Europa-merkistä (Best Europa Stamp). Vuoteen 2006 saakka parhaan merkin valitsivat eri postihallintojen edustajat PostEuropin kokouksessa. Vuodesta 2007 lähtien on järjestetty julkinen äänestys PostEuropin internet-sivustolla.
Klaus Welpin suunnittelema Europa-merkkien sarjaan kuuluva Metsät voitti toisen palkinnon PostEuropen järjestämässä The Best Artistic Europa Stamp 2011 -kilpailussa.
Omakuvapostimerkki
thumb|Klaus Welpin suunnittelemassa oma­kuva­posti­merkissä Mikael Granlund tekee maalin [[jääkiekon MM 2011|vuoden 2011 jääkiekon MM-kisoissa. (Alku­peräinen uutis­kuva Miĉail Kamaryt, Lehtikuva.)]] Omakuvapostimerkki on postiyrityksen julkaisema postimerkki, jonka kuva-aiheen tilaaja voi suunnitella itse.
Suomalaisen Postin omakuvapostimerkki ostetaan Postin verkkokaupasta. Omakuvapostimerkkiä ostava asiakas lataa Postin verkkokaupassa palveluun kuvan, joka painetaan tarrapohjaiseen ikipostimerkkiin asiakkaan palvelusta valitsemalle postimerkkipohjalle. Merkin tilaaja vastaa siitä, että hänellä on postimerkkiin haluamansa kuvan käyttöoikeus. Omakuvapostimerkkiin haluttujen kuvien tulee sopia suomalaisten postimerkkien kuvamaailmaan.
Metsä Board Kyro
thumb|right|300px|Kyron paperi- ja kartonkitehdas Metsä Board Kyro (aiemmin Hammaren & C:o, Hammarén & C:o Osakeyhtiö, O/y Kyro A/b, Kyro Oyj sekä M-real Kyro) on kartonkitehdas Kyröskoskella Hämeenkyrön kunnassa. Tehdas perustettiin vuonna 1870 Hammaren & Co-nimellä ja siitä tuli osakeyhtiö vuonna 1909. Vuonna 1941 tehtaan nimeksi tuli O/y Kyro A/b. Tehdas toimi vuoteen 1995 Kyro Oyj-nimisenä, jolloin Metsä-Serla (nykyinen Metsä Board) osti Kyron metsäteollisuuden. Vuodesta 2001 vuoden 2012 alkuun tehdas toimi M-real-nimellä. Tehtaalla on yksi kartonkikone. Työntekijöitä on 250. Tehtaan historiaan liittyy merkittävästi Axel Sumelius.
Postimerkki
Omakuvapostimerkki
Åland Post julkaisee henkilökohtaisia postimerkkejä nimellä Minun postimerkkini.
Metsä Board Kyro
Varhaisvaiheet
Toukokuussa 1860 viisi Tampereen puuvilla- ja pellavatehtaissa työskennellyttä työnjohtajaa ja laitosmiestä saapui Kyröskoskelle perustaakseen sinne puuvillatehtaan Kyröskosken Tehdastyökunnan nimellä. Tehdas käynnistyi 1861, jolloin siellä kudottiin kankaita 18 koneella. Tehdas joutui kuitenkin vaikeuksiin Yhdysvaltain sisällissodan lopetettua puuvillan saannin ja sen toiminta päättyi 1866. Entinen puuvillatehdas myytiin 1870 tamperelaiselle Hammaren & Co:lle, joka muutti tehtaan pian puuhiomoksi. Puuvillatehtaan perustajista Samuel Lindqvist jäi uuden omistajan palvelukseen toimien ulkotyömestarina. Hän kuoli vuonna 1926 102-vuotiaana.
Postimerkki
Suomen kaunein postimerkki
thumb|Vuoden 2008 kauneimmaksi posti­merkiksi valittu Pakkas­yö. Merkki on tiettävästi maailman ensimmäinen läpi­kuultava posti­merkki. Posti julistaa vuosittain Vuoden kaunein postimerkki -kilpailun. Vuonna 2007 kilpailun voitti Ferdinand von Wrightin maalausta Talvimaisema Haminalahdelta kuvaava postimerkki. Vuoden 2008 kauneimmaksi valittiin Nina Rintalan suunnittelema Pakkasyö, ja vuonna 2009 Päivi Vainionpään suunnittelema kesäistä saunanrantaa kuvaava merkki. Vuoden 2010 kauneimmaksi postimerkiksi suomalaiset äänestivät Tommi Valliston suunnitteleman Tunturimaiseman, joka ilmestyi samaan aikaan joulupostimerkkien kanssa. Suomalaiset äänestivät vuoden 2011 kauneimmaksi Ruusunmarja-postimerkin. Susanna Rumpu ja Ari Lakaniemi suunnittelivat voittaneen Postin omakuvamerkin marraskuussa ilmestyneeseen uuteen 2. luokan Omakuvapostimerkkikehykseen.
Metsä Board Kyro
Tehtaan paperi- ja kartonkikoneet
Vuonna 2008 oli paperin valmistuksen aloittamisesta kulunut 130 vuotta. Tehtaalla on ollut toiminnassa seitsemän eri paperi- ja kartonkikonetta. Tällä hetkellä toiminnassa on enää yksi kone: kartonkikone.
Postimerkki
Postimerkin hintakehitys Suomessa 2002–2023
Enintään 50 gramman painoisen kotimaan (myös Ahvenanmaa) kortin ja kirjeen hinta euroaikana, kun arvopäivä on vuoden ensimmäinen päivä. Postimerkin hinnanmuutokset ovat tulleet voimaan yleensä kesken vuotta. Kuluttajapostin kaksiportainen luokitus oli yleisessä käytössä vuosina 2011–2016. Yrityspuolella Postin sopimusasiakkailla Priority- sekä Economy-luokat ovat edelleen voimassa. Kaikki ikimerkit kelpaavat ostoajankohdasta riippumatta ikuisesti.
Metsä Board Kyro
Voimalaitos
Tehtaalla on voimalaitos, jossa on kolme kattilaa. Nykyinen kombivoimalaitos on rakennettu vanhan maakaasuvoimalaitoksen yhteyteen. Vanha voimalaitos on rakennettu 1950- ja 1970-luvuilla. Voimalaitoksen kokonaisteho on 276 MW.
Postimerkki
Postimerkin hintakehitys Suomessa 2002–2023
Vuonna 2019 Posti toi markkinoille tavallisen postimerkin lisäksi kirjeeseen liimattavan 1,50 euroa maksavan Plus-merkin, jonka kanssa kirjeelle luvattu kahden arkipäivän toimitusaika vastaa aiemman 1. luokan postimerkin toimitusaikaa (1–2 arkipäivää). Ilman Plus-merkkiä tavallisen kirjeen luvattu toimitusaika on enää neljä työpäivää, mikä vastaa aiempaa 2. luokan postimerkin toimitusaikaa (3–4 työpäivää). Kun 12. kesäkuuta 2020 lähtien postimerkki maksaa 1,75 euroa ja Plus-merkki 1,50 euroa, on vuosien 2011–2016 kanssa toimitusajaltaan vertailukelpoinen kirjeen hinta jo 3,25 euroa.
Metsä Board Kyro
Voimalaitos
Lisäksi voimalaitokseen kuuluu kaasuturbiini G7 (146 MW, GE Frame 6, nimellissähköteho 38,3 MW), vastapaineturbiini G4 ja lauhdeturbiini G3.
Tehtaan yhteydssä toimii myös Kyröskosken vesivoimalaitos.
Tehtaan rautatiet
Tehtaalla oli aiemmin Suomessa harvinainen kapearaiteinen sähkörautatie, joka lopetettiin vuonna 1989.
Aiheesta muualla
61.66806°N, 23.18806°W
Tommi Jäntti
Tommi Jäntti (s. 7. maaliskuuta 2000) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Jäntti on edustanut Veikkausliigassa pelannutta Rovaniemen Palloseuraa (RoPS).
Jäntti on pelannut Veikkausliigaa vuosina 2019-2020 RoPS:ssa kaikkiaan 26 ottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Tommi Jäntti on pelannut ikakausimaaotteluita vuosina 2015-2018 U15-U19 -luokissa kaikkiaan 26 ja tehnyt kaksi maalia.
Anna Haag
Anna Jönsson Haag (o.s. Haag, ent. Hansson, s. 1. kesäkuuta 1986 Köping, Ruotsi) on ruotsalainen maastohiihtäjä. Hän vaihtoi alkuperäisen sukunimensä Hansson äitinsä sukunimeen Haag vuonna 2008. Hän saavutti vuonna 2018 päättyneellä urallaan neljä olympiamitalia, joista yksi oli kultaa ja yksi henkilökohtaisesta lajista, sekä neljä viestihiihdon MM-mitalia.
Haag sai junioreiden MM-kilpailuissa viestihopeaa Kranj'ssa 2006. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän hiihti kolmannen osuuden pronssia saaneessa Ruotsin viestijoukkueessa. Maailmancupissa hän saavutti ensimmäisen henkilökohtaisen palkintokorokepaikkansa oltuaan kolmas 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa Beitostølenissä marraskuussa 2009. Hän kuului samana viikonloppuna myös Ruotsin voitokkaaseen viestijoukkueeseen. Myöhemmin samalla kaudella hän oli kolmas Roglan 15 kilometrin yhteislähtökilpailussa.
Vancouverin olympialaisissa 2010 Haag sijoittui hopealle yhdistelmäkilpailussa ja vapaan hiihtotavan parisprintissä yhdessä Charlotte Kallan kanssa sekä neljänneksi 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa. . Oslon MM-kilpailuissa 2011 hän hiihti toisen osuuden Ruotsin saadessa viestihopeaa sekä sijoittui yhdistelmäkilpailussa ja 30 kilometrillä kymmenenneksi. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 Haag oli perinteisen hiihtotavan 30 kilometrin yhteislähtökilpailussa kuudes, yhdistelmäkilpailun 15:s ja vapaan hiihtotavan 10 kilometrillä 17:s. Viestistä hän voitti hopeaa Ruotsin joukkueen kanssa.
Sotšin olympialaisissa 2014 Haag hiihti kolmannen osuuden Ruotsin olympiakultaa saavuttaneessa joukkueessa. 30 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa hän oli yhdestoista ja 10 kilometrin perinteisen kilpailussa 20:s. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui 30 kilometrin perinteisen kilpailussa 14:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 2017 hän oli perinteisen hiihtotavan 10 kilometrillä viides ja 30 kilometrin vapaan yhteislähtökilpailussa yhdeksäs. Viestissä hän hiihti avausosuuden Ruotsin hopeajoukkueessa.
Pyeongchangin olympialaisissa 2018 Haag hiihti avausosuuden Ruotsin hopeajoukkueessa 4 × 5 kilometrin viestissä. Maaliskuussa 2018 Haag ilmoitti lopettavansa hiihtouransa kauden 2018 päätteeksi. Hän avioitui samaan kauteen uransa lopettaneen hiihtäjä Emil Jönssonin kanssa kesäkuussa 2018.
Sanna Ravi
Sanna Ravi (s. 5. kesäkuuta 1964 Hämeenlinna) on suomalainen kirjailija.
Urumi (elokuva)
Urumi (malajalamiksi ഉറുമി) on vuonna 2011 ensi-iltansa saanut intialainen malajalaminkielinen draamaelokuva, joka perustuu osittain historiallisiin tapahtumiin. Sen on ohjannut Santosh Sivan ja käsikirjoittanut Shankar Ramakrishnan. Elokuvassa näyttelevät Prithviraj, Prabhu Deva, Genelia D’Souza, Nithya Menon, Vidya Balan, Jagathy Sreekumar, Arya ja Alexx O’Nell. Tabu esiintyy tanssinumerossa.
Sanna Ravi
Ravi on koulutukseltaan filosofian maisteri (suomen kieli), ja hän on työskennellyt toimittajana, teatterikriitikkona ja suomen kielen opettajana muun muassa Tesoman yläasteella Tampereella. Hän on asunut Tampereella, missä hän muun muassa toimi yliopistossa tieteellisen kirjoittamisen tuntiopettajana.
Raville myönnettiin vuoden 2007 Runeberg-palkinto teoksesta Ansari. Teos kuvaa sota-aikaa kotirintamamies Antero Kivekkään kautta. Ansarin arvosteluissa on kiitelty runsaasti Ravin kykyä kertoa yhteiskunnasta yksilön kautta, kerrontateknisesti ehjää kokonaisuutta sekä taitavaa henkilökuvausta.
Urumi (elokuva)
Urumi oli 200 miljoonan rupian budjetillaan aikansa toiseksi kallein malajalaminkielinen elokuva Pazhassi Rajan (2009) jälkeen. Se julkaistiin myös dubattuna teluguksi samalla nimellä ja tamiliksi nimellä Urumi: Padhinaintham Nootrandu Uraivaal. Monia kohtauksia jouduttiin kuvaamaan uudelleen dubattuja versioita varten.
Elokuva oli sekä yleisö- että arvostelumenestys. Se voitti useita palkintoja, joihin kuului parhaan elokuvan ja ohjauksen palkinnot Imagineindia International Film Festivalilta, sekä kaksi Kerala State Film Awards -palkintoa ja seitsemän Asiavision Awards -palkintoa.
Juoni
Monikansallinen kaivosyhtiö Nirvana Group tarjoaa Goalla asuvan Krishna Dasille (Prithviraj Sukumaran) suuren summan rahaa ostaakseen tämän sukulaisten omistamat maat. Ne on aiemmin vuokrattu voittoatavoittelemattomalle yhdistykselle, joka ylläpitää mm. koulua paikallisille alkuperäiskansojen lapsille. Dasin ja hänen ystävänsä Thanseer (Prabhu Deva) vieraillessa paikan päällä heidät kidnapataan ja kaksikko viedään paikallisen heimopäällikkö luokse, joka kertoo Dasin olevan Chirakkal Kelu Nayanarin jälkeläinen.
Tämän jälkeen tapahtumat siirtyvät 1500-luvun Keralaan.
Vasco oli ottanut vangikseen pyhiinvaltajia, joiden vapauttamisesta nuoren Kelun ja bramiinin oli tarkoitus neuvotella da Gaman kanssa, joka kieltäytyy neuvottelemasta ja päättää alkaa tappamaan panttivankeja. Kelun isä järjestää rynnäkön da Gaman laivaan pelastaakseen poikansa, mutta kuolee itse jäätyään vangiksi. Vavvalin perhe adoptoi orvoksi jääneen Kelun.
Kasvettuaan aikuisiksi Kelu ja Vavvali kohtaavat metsästysretkellään Chirakkalin prinsessan Balan (Nithya Menen), jonka rosvojoukko on kidnapannut käyttäen apunaan portugalilaisten valmistamia pistooleja. Prinssi Bhanu Vikraman (Ankur Khanna) epäilee kuitenkin Kelun ja Vavvalin kidnapanneen prinsessan, pidättää heidät ja vie kaksikon Chirakkalin kuninkaan (Amole Gupte) luo. Kun selviää, että Kelu ja Vavvali ovat syyttömiä, kuninkaan ministeri Chenichery Kurup (Jagathy Sreekumar) neuvoo kuningasta käyttämään Kelun soturin taitoja kuningaskunnan hyväksi ja kidnappaamaan Vasco da Gaman, jonka huhutaan palaavan Keralaan saatuaan varakuninkaan arvon. Vascon sijaan Kelu ja Vavvali vangitsevat kuitenkin tämän pojan Estêvãon (Alexx O'Nell).
Estêvãon vangitsemisen yhteydessä Kelu ja Vavvali kohtaavat Arakkalin prinsessan Ayeshan (Genelia D'Souza), joka päätyy Chirakkalin joukkojen vangiksi, mutta Kelu auttaa tätä myöhemmin pakenemaan. Yhdessä Vavvalin kanssa kolmikko alkaa kokoamaan maaseudulta portugalilaisia vastustavaa rintamaa. Samaan aikaan palatsissa prinssi Bhanu on ministeri Chenicheryn johdattelemana liittoutunut vankina olevan Estêvãon kanssa. Chenicheryn johdatuksella he murhaavat kuninkaan ja Bhanu nousee Chirakkalin hallitsijaksi, jonka on tarkoitus olla portugalilaisille mahdollisimman myötämielinen.
Vasco da Gaman saapuessa Chirakkaliin hän tunnistaa Chenicheryn välittömästi. Estêvão tappaa Bhanun, josta ei enää ole portugalilaisille hyötyä. Chenicherylle tarjotaan Lakkadiivien saarten kenraalikuvernöörin virkaa kiitoksena portugalilaisten kanssa tehdystä yhteistyöstä. Kelun, Vavvalin ja Ayeshan kokoama vastarinta ja portugalilaiset ajautuvat taisteluun, jonka aikana Vavvali saa surmansa. Kelun onnistuu päästä kasvotusten Estêvãon kanssa, mutta kuolee portugalilaisten sotilaiden luoteihin.
Elokuvan lopussa Krishna Das päättää olla myymättä esi-isiensä maita kaivosyhtiölle ja aloittavansa uuden elämän Keralassa.
Amerikanrottaterrieri
Amerikanrottaterrieri (Rat Terrier) on amerikkalainen koirarotu, jolla ei ole FCI:n tunnustusta. Suomen Kennelliitto kuitenkin hyväksyi sen viralliseksi roduksi vuonna 2016.
Ulkonäkö
Amerikanrottaterrieri on rakenteeltaan vankka ja tiivis. Ensivaikutelma on urheilullinen, lihaksikas, jäntevä ja tyylikäs. Runko on hieman säkäkorkeutta pidempi. Pää on tylpän kiilan muotoinen, kallo kohtuullisen leveä ja melko litteä. Otsapenger erottuu selkeästi muttei saa olla liioiteltu. Silmät ovat soikeat ja hieman vinoasentoiset, väriltään pähkinänruskeasta tummanruskeaan. Sinisillä yksilöillä sallitaan myös harmaat silmät. Korvat ovat V:n muotoiset, kohtuullisen teräväkärkiset ja kooltaan sopusuhtaiset. Niiden asento vaihtelee: sekä pystyt, puolipystyt että taittokorvat hyväksytään. Kuono on hieman kalloa lyhyempi ja kirsua kohti sulavasti kapeneva. Kirsun väri soveltuu karvapeitteen väriin, muttei saa koskaan olla lihanvärinen. Huulet voivat olla mustat, vaaleanpunaiset tai pilkuttuneet. Purenta on yleensä leikkaava, mutta myös tasapurenta hyväksytään. Runko on vahva, tiivis ja notkea, ylälinja sulavalinjainen. Rintakehä on pitkä ja soikea, selkä tiivis ja tasainen. Alalinja on kevyesti nouseva. Häntä voi olla joko pitkä tai luonnontöpö. Yhdysvalloissa pitkä häntä yleensä typistetään.
Rodusta on kaksi kokomuunnosta: pieni (miniature) ja keskikokoinen eli normaalikokoinen (standard). Pienen säkäkorkeus on 25,5–33 cm ja keskikokoisen/normaalikokoisen 33–45,5 cm.
Luonne ja käyttäytyminen
Rotu on tarmokas, tottelevainen ja tarkkaavainen. Se kiintyy helposti omistajaansa ja on helposti koulutettavissa. Saattaa suhtautua varautuneesti vieraisiin ihmisiin, mutta tulee normaalisti muiden koirien kanssa hyvin toimeen.
Tailgunner
Kappale on sanoituksen aiheeltaan samankaltainen Powerslave-levyn ensimmäisen singlen Aces High kanssa; molempien aihe on ”Taistelu Britanniasta”, joka oli maineikas taistelu Toisessa maailmansodassa. Vuonna 1940 Englanti ja Saksa ottivat yhteen kolme kuukautta kestäneessä ilmataistelussa Englannista. Englanti voitti taistelun kiperästi.
”Tailgunner” kuului aktiivisesti settilistaan No Prayer on the Road -kiertueella sekä Fear of the Dark Tourilla: se oli ”Bring Your Daughter... to the Slaughterin” ohella albuminsa soitetuimpia kappaleita.
Ying Yang Twins
Ying Yang Twins on yhdysvaltalainen rap-duo. Duoon kuuluu Kaine (oik. Eric Jackson s. 16. joulukuuta 1978) ja D-Roc (vas. DeAngelo Holmes s. 23. helmikuuta 1979).
Ura
Heidän ensimmäinen kappaleensa oli "Whistle While You Twurk", joka nousi 16. sijalle US R&B/Hip-Hop-listalla. Heidän esikoisalbumi Thug Walkin' julkaistiin vuosi myöhemmin. Heidän seuraava albuminsa oli Alley: The Return of Ying Yang Twins epäonnistui ja sitä myytiin vain 500 000 kappaletta. He vierailivat Lil Jon & The East Side Boyzin kappaleella Get Low. Kappaleesta tuli menestys ja sen seurauksena Ying Yang Twins sai levytyssopimuksen TVT Recordsilta. Ensimmäinen albumi TVT Recordsin alaisena oli Me & My Brother, joka myi platinaa 12. huhtikuuta 2005. Samana vuonna he vierailivat Britney Spearsin albumilla In The Zone. 2004 vuonna TVT Records julkaisi Ying Yang Twinsin uuden levyn nimeltään My Brother & Me. Albumi oli suurimmaksi osaksi remixejä. Duon neljäs albumi oli U.S.A. (United State of Atlanta). Ying Yang Twinsin viides albumi oli nimeltään Chemically Imbalanced, joka julkaistiin marraskuussa 2006. Duon kuudes studioalbumi Ying Yang Forever julkaistiin 2009. Kummallakin jäsenistä on myös oma levytysyhtiö. D-Rocin yhtiö on nimeltään Punnn!!! Entertainment ja Kainen on GrownFolks Ent.
Colin Imber
Imber opiskeli ja väitteli tohtoriksi Kuninkaallisessa teknillisessä korkeakoulussa 1970. Hän toimi sittemmin Turkin historian tutkijana ja luennoitsijana Manchesterin yliopistossa eläkkeelle jäämiseensä saakka. Hänen oppiarvonsa oli Reader in Turkish.
Imber on myös kirjoittanut vertaisarvosteluja toisten historioitsijen teoksista. Hänet tunnetaan ankarasta sanankäytöstä kritiikeissään, jos hän löytää kohteena olevasta teoksesta virheitä ja virheellisiä tulkintoja. Esimerkiksi arvostelussaan Norman Stonen teoksesta Turkey: A Short History (2011) Imber kirjoitti: "Sekametelisoppa virheitä, puolitotuuksia, fantasioita, non sequitureja ja epäoleellisuuksia". Justin McCarthyn teoksesta The Ottoman Turks: An Introductory History (1997) Imber kirjoitti: "Roskaruokaa, roskaobligaatioita ja nyt myös roskahistoriaa".
Imber arvosteli myös Stanford J. Shawin ja hänen vaimonsa Ezel Kural Shawin kaksiosaista koko Osmanien valtakunnan aikakauden kattavaa teosta History of the Ottoman Empire and Modern Turkey Turkin historian valkopesemisestä. Shawit muun muassa esittivät revisionistisesti, ettei Armenian kansanmurhaa olisi tapahtunut. Lisäksi Imber laski teoksen sisältävän lukemattomia asiavirheitä. Arvostelussaan hän sanoi: "Ne [teoksen osat] ovat niin täynnä virheitä, puolitotuuksia, liiallisia yksinkertaistuksia ja epätarkkuuksia, että maallikko johdattuu helposti harhaan. Samanaikaisesti ne luottavat niin paljon toissijaisiin lähteisiin ja toisen käden tulkintoihin, ettei niistä ole hyötyä asiantuntijallekaan. Kun lähes jokainen sivu on väärän tiedon miinakenttä, teoksesta on mahdotonta kirjoittaa yksityiskohtaista arviointia."
Teoksia
Yhteistyönä: