cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sähköautot Suomessa
Suomalaisten sähköautojen historia
1990-luvulla useat suomalaiset kunnat ja yritykset hankkivat käyttöönsä sähköautoja, mutta sittemmin niistä on luovuttu. Tilastokeskuksen tietojen mukaan Suomeen rekisteröityjä sähköautoja oli vuosituhannen alussa 161 kappaletta. Vuoden 2006 lopussa niitä oli enää 104 kappaletta. Vuoden 2011 lopussa Suomessa oli 56 sähkökäyttöistä henkilöautoa. Määrän lasku johtunee nykyisen akkuteknologian riittämättömistä ominaisuuksista.
Vuonna 2008 Suomessa rekisteröitiin 5 uutta sähköautoa. Vuonna 2013 Suomessa myytiin sähköautoja vain muutama kymmenen kappaletta.
Nykyään sähköauto on kokeilukäytössä esimerkiksi Vantaan kaupungin katurakennusosaston puhtaanapitotyöntekijöillä. Helsingin Energialla on kaksi Peugeot Expert Electriciä ja Itellalla Citroën Berlingon sähköversio.
Elcat
Fortum aloitti sähköautojen kehityksen Suomessa 1980-luvun puolivälissä. Näitä Elcateja on valmistettu 250 kappaletta. Elcat rakennettiin Subarun pienoispakettiauton pohjalta. Viimeiseksi jääneen mallin huippunopeus on 90 km/h ja toimintamatka 100 km. Suomen Posti käytti Elcateja, kunnes Subaru lopetti alustana toimivan pakettiautomallin valmistuksen ja Fortum myi Elcat-yhtiön.
Postin sähköautohistoria
thumb|Postin Elcat-sähköauto jakamassa postia [[Turku|Turussa vuonna 1999.]] Suomen Posti on ollut sähköautoalan pioneereja.
Sähköautot soveltuivat hyvin työkaluiksi ja niistä tuli paljon myönteistä asiakaspalautetta. Fortum kuitenkin vetäytyi sähköautovalmistaja Elcatin toiminnasta ja sähköautojen valmistus Suomessa päättyi. Viimeinen kotimainen Elcat-sähköauto poistui Postin käytöstä vuonna 2006.
Postin käytössä sähköautojen keskimääräinen kilometrikustannus on ollut kolmanneksen kalliimpi kuin muiden autojen. Sähköauton hankintahinta on ollut kaksinkertainen, mutta energiakustannukset kolmasosan bensa-autoihin verrattuna.
Nykyään Posti kokeilee Citroen Berlingon sähköautoversion toimivuutta postinjakelussa. Postia kuljetetaan yhdellä Berlingolla Helsingin Suomenlinnassa. Syksystä 2010 lähtien Itella on koeajanut kahta Volkswagen Caddy -muunnossähköautoa.
Sähköautojen lukumäärät
Suomessa olevien sähköautojen määrät ovat kasvaneet huomattavasti vuoden 2015 jälkeen.
Sähköautojen verotuskohtelu
Suomessa häkä- ja maakaasulla toimivien autojen polttoaineet on vapautettu veroista, mutta sähköauton käyttäjä joutuu maksamaan veroa sähköstä. Lisäksi sähköauton käyttäjä joutuu maksamaan käyttövoimaveron eli niin sanotun diesel-veron. On esitetty, että tämä on verotuksellisesti ymmärrettävää, sillä sähköauto on vapaa bensiiniverosta, jolla kerätään suurin osa autoiluun liittyvien palveluiden (muun muassa tieverkoston rakentaminen ja ylläpito) tuottamiseen tarvittavista varoista. Toisaalta sähköautojen kannattajat pitävät tätä esteenä sähköautojen laajemmalle käyttöönotolle.
Sähköajoneuvoyhdistyksen mukaan vuoden 2008 alussa voimaan astunut uusi päästöihin perustuva autoverolaki jarruttaa sähköautojen käyttöönottoa ja uhkaa nostaa sähköautojen verotuksen kymmeneen prosenttiin. Valtiovarainministeriön mukaan vero ei nouse, vaan laskee kymmeneen prosenttiin 26:sta. Ristiriita johtuu siitä, että sähköautoille on voinut anoa erityisharkintaan perustuvia erillisiä huojennuksia tullihallitukselta. Käytännön perusteena on ollut uuden teknologian kehittäminen. Siten sähköautot ovat olleet käytännössä verovapaita.
Verouudistuksessa ei oteta huomioon polttomoottorikäyttöisten autojen muuntamista sähköautoiksi. Niinpä saattaa olla, että sähköllä kulkevasta autosta tullaan perimään ajoneuvoveroa painon perusteella.
Jos sähköautot yleistyvät, EU:n odotetaan ottavan kantaa sähköautojen päästömittauksiin, mutta toistaiseksi tätä ei ole katsottu tarpeelliseksi.
Matti Vanhasen mukaan sähköautojen käyttövoimaveron voimassaololle on vaikea löytää perusteita ja sen poistamista on harkittava pian. Myös muita tukia sähköautoille olisi Vanhasen mukaan pohdittava.
Ylijohtaja Petri Peltosen johtama työ- ja elinkeinoministeriön työryhmä on ehdottanut, että sähköautojen hankintaan ja käyttöön kannustettaisiin päästöverotuksen keinoin tai suoralla tuella. Sähköautojen käyttöä työsuhdeautoina voitaisiin suosia. Käyttövoimavero voitaisiin poistaa kokonaan.
Nykyään sähköautojen ajoneuvovero on suuruusluokaltaan sama kuin polttomoottoriautoilla. Esimerkiksi vuonna 2016 Tesla Model S P85D -täyssähköauton ajoneuvovero on 217,54 euroa vuodessa, eli saman verran kuin 167 g/km hiilidioksidipäästöisellä bensiinikäyttöisellä henkilöautolla.
Lataaminen
Sähköauton voi jokainen ladata kotipihallaan omasta pistorasiastaan tai julkisista pikalatauspisteistä.
Latausliitännät
pienoiskuva|Sähköautojen latauspistokkeita: CHAdeMO, CCS Combo 2 ja tyyppi 2
Latauspisteet Suomessa
pienoiskuva|Teslan latausasema Äänekoskella. EU-direktiivin mukaan latauspisteitä olisi oltava keskimäärin vähintään yksi kymmentä autoa kohden, kun vuonna 2020 niitä oli yksi 42,5:tä autoa kohden. Tammikuussa 2013 uutisoitiin, että EU halusi Suomeen jopa 7 000 latauspistettä vuoteen 2020 mennessä.
Vuoden 2020 lopussa Suomessa oli 1 302 sähköautojen latauspaikkaa, joihin kuului 4 406 perustasoista latauspistettä ja 365 pikalatauspistettä. Näiden lisäksi on 145 kpl Tesla-yhtiön valmistajakohtaista latauspaikkaa. Suomen latauspaikoista 1 255 kpl on tyypiltään Type 2; 274 kpl CCS; 264 kpl CHAdeMO; 50 kpl Tesla Destination Charger ja 9 kpl Tesla Supercharger. EU-direktiivi määrää, että jokaisella latausasemalla on oltava ainakin tyypin 2 liitin tai tasavirtajärjestelmissä Combo 2 -liitin.
Esimerkiksi Rechargen latureita voi käyttää sekä Fortum Charge & Drive -kännykkäsovelluksen että Shell Recharge -sovelluksen kautta. Latauksesta veloitetaan joko lataukseen käytetyn ajan tai autoon ladatun energiamäärän perusteella. Latausasemalla maksamiseen tarvitaan joko operaattorin oma rfid-tunnistekortti tai puhelimeen ladattava maksusovellus.
Julkisten latauspisteiden sijainnin Suomessa voi löytää useilta verkkosivustoilta. Latauspisteiden sijainnit näkee myös esimerkiksi Electric Traffic -nimisellä älypuhelinsovelluksella, joka on saatavilla useille mobiililaitteille.
Latauspisteverkon historiaa
Suomen ensimmäinen sähköautoille tarkoitettu pikalatauspiste on Helsingin Energian ja sijaitsee Kampissa. Pohjoismaihin oli rakenteilla 2010-luvun alussa 50 sähköautojen pikalatausasemaa, joista 20 tuli Suomeen. Fortum, Nissan ja ABC ovat jo yhdessä näitä rakentamassa. Liikennevirrasta tuli Suomen ensimmäinen latauspisteoperaattori. Sen perustamisen myötä Suomeen suunniteltujen pikalatausasemien määrä nousi 30 kappaleeseen. Fortum on julkaissut suosituksen kiinteistöjen lämmitystolppien muuntamisesta lataustolpiksi sekä sovelluksen älypuhelimille jolla näkee yhtiön latauspisteet kartalla.
Lataussovellukset
Julkisilla latauspaikoilla lataamiseen käytettäviä kännykkäsovelluksia ovat ainakin ABC-mobiili, eParking ja Taskuparkki.
Pysäköinti
Pikalatauspisteillä pysäköinti on aina ilmaista. Helsingissä tavallisilla latauspisteillä pysäköinti on joko ilmaista tai puoleen hintaan riippuen paikasta. Latauspisteettömillä Helsingin kaupungin pysäköintipaikoilla pysäköinnin hinta sähköautoille on aina -50 % normaalihinnasta. Tämän alennuksen saa käyttöön tilaamalla siihen oikeuttavan tarran Helsingin kaupungin rakennusvirastolta. Etu koskee myös vähäpäästöisiä polttomoottoriautoja.
Ammattikorkeakoulu ryhtyy valmistamaan sähköautoja
Helsingin ammattikorkeakoulu Stadian Autolaboratorio aikoo ryhtyä valmistamaan yhdessä kansainvälisten asiantuntijayritysten kanssa suunnittelemaansa kaksipaikkaista, täysin sähkökäyttöistä urheiluautoa nimeltä Era. Auton vuosituotantomääräksi kaavaillaan 300 kappaletta. Hinta tulee olemaan korkea. Era osallistui prototyypillään Automotive X-Prize -kilpailuun.
Sähköautot - Nyt -hanke
Riihimäen seudulla Hausjärven kunnan Hikiän kylässä toimiva, kymmenen henkilön organisoima Sähköautot Nyt -yhteisö on tilannut erän Toyota Corolla -mallisia polttomoottoriautoja ja suunnittelee ryhtyvänsä muuntamaan niitä sähkökäyttöisiksi. Yhteisön tavoitteena on tuoda markkinoille 500 kpl litium-akuilla toimivaa, kohtuuhintaista perheautoa. Suuri sähköautojen jälleenmyyjä toivoo saavansa niistä 300. Autoja oli määrä valmistaa 50 kpl vuonna 2008, mutta vasta vuoden 2009 marraskuussa esiteltiin projektin muuntama ensimmäinen eCorolla. Tilauksia aletaan ottaa vastaan protoautojen valmistumisen myötä. Tällaisen auton ostohinta olisi sama kuin vastaavan bensiinimallin hinta uutena, mutta käyttökustannukset puolet polttomoottorikäyttöisen kuluista. Auton hiilidioksidipäästöt olisivat alle puolet vähäpäästöisen polttomoottoriauton päästöistä. Ajomatka yhdellä latauksella olisi yli 150 km. Auton tietojärjestelmän pohjana on Linux, ja auton piirustukset ja muut ohjeet julkaistaan avoimen lähdekoodin periaatteiden mukaisesti kaikkien saataville. Yhteisö pitää Suomen erityisinä vahvuuksina alalla akkutekniikan osaamista, riippumatonta autotehdasta, Litium-esiintymää ja valmiita latausasemia taloyhtiöiden autopaikoilla. Vuonna 2010 yhteisön toiminta keskittyi merkittävästi Tampereelle, jonne perustettiin Tampereen sähköajoneuvokeskus.
Uudenkaupungin autotehdas
Valmet Automotiven tehtaalla on valmistettu sarjatuotantona Garia-golfautoa, THINK City -kaupunkiautoa ja Fisker Karma-pistokehybridiä. Tehdas julkaisi oman pistokehybridimallinsa maaliskuussa 2013.
Sanifer Oulusta
Sähköistä Sanifer-kaupunkiautoa kehitellään AMC Motorsin, Oulun Yliopiston Automotive Engineering -osaston ja kiinalaisten kumppaneiden yhteistyössä.
Elonkorjuu (yhtye)
Elonkorjuu, vuonna 1977 Harvest, on vuonna 1969 perustettu porilainen progressiivista rockia esittävä yhtye, jonka keulakuvana on alusta asti toiminut kitaristi Jukka Syrenius. Se hajosi vuonna 1978 julkaistun toisen albuminsa jälkeen muutettuaan sitä ennen nimensä levy-yhtiön vaatimuksesta englanninkieliseen muotoon Harvest. Elonkorjuu aloitti toimintansa jälleen alkuperäisellä nimellään vuonna 2003.
Varhaiset vuodet
Yhtye aloitti toimintansa syksyllä 1969 Jukka Syreniuksen, Veli-Pekka Pessin, Timi Hannukaisen ja Rainer Kosken harjoiteltua Porissa sijainneen Hankkijan rakennuksen kellarissa. Seuraavana syksynä Elonkorjuu sijoittui toiseksi Popmuusikot ry:n järjestämissä Pop-yhtyeiden SM-kilpailuissa. Samalla yhtye pääsi levyttämään kappaleen Where's The Rising Sun?, joka ilmestyi vuonna 1971 julkaistulla Popin SM-finalistien kokoelma-albumilla Popmestarit. Levytyksessä oli rumpalina loppuvuodesta 1970 Elonkorjuuseen liittynyt Veikko Noutio.
Kesällä 1971 Elonkorjuu esiintyi toista kertaa järjestetyssä Turun Ruisrockissa. Rumpaliksi oli nyt vaihtunut Eero Rantasila ja laulajaksi tullut Heikki Lajunen, jotka olivat mukana myös seuraavana vuonna ilmestyneella esikoisalbumilla Harvest Time. Laulajana toimi myös Antti Halminen, joka esiintyi mm. YLEn taltiomassa Elonkorjuun esiintymisessä. Lisäksi levyllä soitti uutena jäsenenä kosketinsoittaja ja huilisti Ilkka Poijärvi. Tämä kokoonpano hajosi ryhmän keskinäisiin erimielisyyksiin vuonna 1973.
Ensialbumin jälkeen
Vuonna 1974 Pori Jazz -festivaaleilla esiintyi musiikillisesti uusitunut kokoonpano, jossa olivat mukana Syreniuksen lisäksi laulaja Kari Tamminen, basisti Hannu Nieminen, rumpali Reijo Hannuksela, pianisti Pekka Tyni sekä saksofonisti Juha Unkila. Musiikkityyli oli samalla vaihtunut blues-vaikutteisesta progesta enemmän jazzin suuntaan. Vuoden kuluttua Elonkorjuu esiintyi jälleen Pori Jazzeilla, entisistä soittajista olivat ryhmään palanneet basisti Veli-Pekka Pessi sekä rumpali Veikko Noutio. Uutena jäsenenä oli mukaan liittynyt alttosaksofonisti Petri Heimonen. Myöhemmin kokoonpanoon liittyivät myös kitaristi Seppo Tyni, kosketinsoittaja Hannu Porvari sekä saksofonisti Jari Perkiömäki.
Vuonna 1978 Elonkorjuu teki levytyssopimuksen RCA-yhtiön kanssa ja vaihtoi samalla nimensä sen ehdotuksesta muotoon Harvest. Jazzvaikutteisella toisella studioalbumilla Flying High, Running Fast soittivat Syreniuksen, Pessin ja Noution lisäksi Juha Unkila, Jari Perkiömäki ja Pekka Tyni. Levyn ilmestyttyä yhtye hajosi vuonna 1979. Jukka Syrenius muutti aluksi Helsinkiin opiskelemaan ja sen jälkeen Norjaan perustaen uuden yhtyeen nimeltä Jukka Syrenius Band.
Elonkorjuun uusi tuleminen
Vuonna 2003 Elonkorjuu koottii jälleen uudelleen. Alkuperäisjäsenistä mukana olivat Syrenius ja Pessi, myös rumpaliksi tullut Pertti Hannus oli soittanut yhtyeessä lyhytaikaisesti jo 1970-luvulla. Kosketinsoittajaksi Elonkorjuuseen liittyi pitkään Jukka Syrenius Bandissä mukana ollut Jussi Reunamäki. Tällä kokoonpanolla ilmestyi vuotta myöhemmin yhtyeen kolmas studioalbumi Scumbag. Vuonna 2009 Elonkorjuu konsertoi Porin Teatterissa, jolloin mukana oli myös vuosina 1976–1978 yhtyeessä soittanut Jari Perkiömäki. Konsertti taltioitiin ja se julkaistiin seuraavana vuonna livealbumina Scumbag Goes to Theatre.
Viimeisin muutos Elonkorjuun kokoonpanoon tuli vuonna 2011, jolloin rumpaliksi vaihtui unkarilaistaustainen Zoltan Karpati. Yhtyeen ensimmäisen albumin julkaissut EMI innostui jälleen 40 vuoden jälkeen Elonkorjuun musiikista ja 2012 ilmestyi 4 CD:n boxi Seasons. Työnimellä 40 Years of Blood, Sweat and Bullshit kulkenut boxi joka sisältää yhtyeen lähes koko tuotannon, sekä livemateriaalia 1970-luvulta aina vuoteen 2011 saakka. Vuonna 2015 yhtye julkaisi studioalbumin Footprints.
Lindsey Horan
Lindsey Horan (s. 26. toukokuuta 1994) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Yhdysvaltain naisten maajoukkueessa 74 maaottelua ja tehnyt niissä kymmenen maalia. Horan kuului joukkueeseen, joka voitti MM-kultaa vuonna 2019. Hän saavutti olympiapronssia vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa.
Horan edustaa seuratasolla Portland Thornsia. Vuosina 2012–2016 hän edusti ranskalaisseura Paris Saint-Germainia.
Karhuhalli
Karhuhalli on Porin urheilukeskuksessa sijaitseva urheiluhalli, joka on valmistunut vuonna 1992. Hallissa on täysimittainen jalkapallokenttä, 400 metrin juoksurata sekä yleisurheilun kenttälajien suorituspaikkoja. Urheilutapahtumissa halliin mahtuu noin 1 500 katsojaa ja muissa tapahtumissa noin 5 000. Katsomossa on 500 istumapaikkaa.
Teknisiä tietoja
Karhuhallin korkeus on 18 m, pituus 166,5 m ja leveys 87 m. Pelikentän koko on 100×64 metriä. Kenttää kiertävän Spurtan-pinnoitteisen 3-rataisen juoksuradan tarkka pituus on 398,2 metriä, ja takasuoralla on 5-ratainen juoksusuora, jonka pituus on 134 metriä. Hallin itäpäädyssä sijaitsevat yleisurheilun kenttälajien suoritus- tai harjoituspaikat. Hallin yhteydessä on myös voimailutilat, kahvio sekä konferenssitilat.
Historia
Karhuhallin nimi valittiin yleisökilpailulla, ja se otettiin käyttöön Porin Päivänä syyskuussa 1992. Ajatus maapohjaisesta jalkapallohallista esitettiin Porissa jo vuonna 1955, mutta varsinaisesti hallin suunnittelu käynnistyi vasta 1980-luvun lopussa. Alun perin tarkoitus oli rakentaa vain jalkapalloilijoiden käyttöön tarkoitettu halli, mutta loppuvaiheessa suunnitelmia muutettiin ja halliin tuli myös juoksuradat. Karhuhalli rakennettiin 1990-luvun alun syvimpänä lamakautena. Kaupunginjohtaja Martti Sinisalmen mukaan rakentamispäätös tehtiin keväällä 1991 aivan viime tingassa, sillä viikkoa myöhemmin pidetyssä kaupunginvaltuuston kokouksessa sitä ei enää olisi uusien taloustietojen valossa tehty.
Karhuhallin 400 metrin pituinen juoksurata oli valmistuessaan Pohjoismaiden ensimmäinen. Alkuperäinen hiekkatekonurmi vaihdettiin kumigranulaattipinnoitteeseen vuonna 2008. Valaistus uusittiin vuonna 2017, jolloin vanhat monimetallivalaisimet vaihdettiin LED-valaistukseen. Hallin ulkokatto uusittiin vuonna 2018.
Karhuhallissa on pelattu yksi jalkapallon Veikkausliigan ottelu huhtikuussa 1996 FC Jazzin ja Jaron välillä. Ottelua oli seuraamassa 1 300 katsojaa, mikä on Karhuhallin yleisöennätys urheilutapahtumissa. Helmikuussa 1997 FC Jazz kohtasi Karhuhallissa harjoitusottelussa ruotsalaisen AIK Tukholman. FC Jazzin lisäksi hallissa ovat sarjaotteluita pelanneet FC PoPa ja NiceFutis. Karhuhalli on toiminut jalkapallon TUL Cupin lopputurnauksen isäntänä vuonna 1993. Pesäpallon naisten halli-SM on Karhuhallissa pelattu useampia kertoja. Vuonna 2016 Eero Haapala hyppäsi Karhuhallissa pituushypyn sisäratojen Suomen ennätyksen 811, joka oli myös hallikauden kansainvälinen kärkitulos.
Urheilutapahtumien lisäksi Karhuhalli toimii erilaisten messujen ja konserttien pitopaikkana. Siellä ovat esiintyneet muun muassa Eppu Normaali, Yö ja Hector. Karhuhallissa järjestetään vuosittain Porin Rakennusmessut ja myös Satakunnan Messut järjestää hallissa säännöllisesti erilaisia messutapahtumia.
Sam Mewis
right|thumb Samantha June "Sam" Mewis (s. 9. lokakuuta 1992) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Yhdysvaltain naisten maajoukkueessa helmikuun 2021 loppuun mennessä 70 maaottelua ja tehnyt niissä 21 maalia. Mewis voitti MM-kultaa vuonna 2019 ja saavutti olympiapronssia vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa. Hänet valittiin vuoden 2020 parhaaksi yhdysvaltalaiseksi naispelaajaksi.
Capgrasin oireyhtymä
Capgrasin oireyhtymä on harvinainen neurologinen häiriötila, josta kärsivä luulee, että läheiset ihmiset on korvattu heitä esittävillä huijareilla, roboteilla tai ulkoavaruuden olennoilla. Se on nimetty ranskalaisen psykiatrin Joseph Capgrasin (1873–1950) mukaan.
Doni
Donieber Alexander Marangon (s. 22. lokakuuta 1979, Jundiaí, Brasilia), tai pelkkä Doni on brasilialainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Englannin jalkapallon korkeimmalla sarjatasolla Englannin valioliigassa pelaavaa Liverpoolia.
Hän oli Brasilian ykkösmaalivahti kesän 2007 Copa Americassa.
Anne-Mari Virolainen
Poliittinen ura
Virolainen valittiin kansanedustajaksi ensimmäisen kerran vuoden 2007 eduskuntavaaleissa 6 812 äänellä. Hänet valittiin jatkokaudelle vuoden 2011 vaaleissa 10 041 äänellä. Virolainen oli ehdolla myös vuoden 2014 eurovaaleissa saaden 10 080 ääntä, mikä ei riittänyt paikkaan. Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Virolainen valittiin 7 196 äänellä kolmannelle kansanedustajakaudelle. Eduskuntavaaleissa 2019 Virolainen keräsi kaikkiaan 7 246 ääntä ja tuli valituksi jatkokaudelle eduskuntaan.
Virolainen on ollut suuren valiokunnan jäsen vuodesta 2011 ja puheenjohtaja vuodesta 2015. Hän on myös tulevaisuusvaliokunnan ja kansainvälisten asioiden foorumin jäsen. Aiemmilla vaalikausilla hän on ollut työelämä- ja tasa-arvovaliokunnan varapuheenjohtaja (2011–2015) ja jäsen liikenne- ja viestintävaliokunnassa (2007–2011), ympäristövaliokunnassa (2009–2011) ja maa- ja metsätalousvaliokunnassa (2007). Ulkomaankauppa- ja kehitysministerinä hän toimi Sipilän hallituksessa helmikuusta 2018 lähtien.
Kesällä 2010 Virolainen valittiin kokoomuksen kolmanneksi varapuheenjohtajaksi. Ensimmäiseksi varapuheenjohtajaksi hänet valittiin vuoden 2012 ja 2014 puoluekokouksissa.
Virolainen oli Liedon kunnanvaltuuston jäsen vuosina 2005−2020. Hän oli valtuuston puheenjohtaja vuosina 2005–2012 ja varapuheenjohtaja vuosina 2012−2020. Lisäksi Virolainen on toiminut vuodesta 2015 Varsinais-Suomen maakuntahallituksessa.
Virolainen toimi pohjoismaisen kansalaisyhteistyön keskusliiton Pohjola-Nordenin hallituksen ja yhdistyksen tukisäätiön hallituksen puheenjohtajana vuosina 2015–2018.
Tasavallan presidentti nimitti Virolaisen ulkomaankauppa- ja kehitysministeriksi 12. helmikuuta 2018.
Yksityiselämä
Virolainen on ollut vuodesta 1989 naimisissa ortopedi, entinen TYKSin sairaalajohtaja ja nykyään Päijät-Hämeen hyvinvointialueen johtaja, Petri Virolaisen kanssa. Heille on syntynyt kolme lasta, joista vanhin menehtyi harvinaiseen LINCL-tautiin vuonna 2005.
Virolainen asuu Littoisissa, aiemmin Liedon puolella ja vuodesta 2020 Kaarinan Littoisissa.
Sirius Passet
pienoiskuva|Sirius Passetin kerrostuman sijainti Laurentian mantereen kyljessä Alakambrin aikana. Sirius Passet on J.P. Kochin vuonon itärannalla, Grönlannin pohjoisrannikolla sijaitseva kambrikautinen fossiiliesiintymä, jossa esiintyy erityisen paljon pehmeäkuoristen, tavallisesti fossiloitumattomien, eläinten jäänteitä. Sirius Passetista on kerätty tutkimustarkoituksiin yli 10 000 fossiilia ja lajiston analysointi on yhä kesken. Se on saanut nimensä valjakkopartio Siriusksen mukaan.
Löytäminen
Sirius Passetin löysi geologinen retkikunta vuonna 1984. Esiintymää ovat tutkineet erityisesti paleontologit Simon Conway Morris ja John Peel, jotka ovat tehneet paikalle useita tutkimusmatkoja vuosina 1987–1994. Jonka jälkeen sitä on tutkittu myös muiden toimesta. Pohjois-Grönlannin suhteellisen lyhyt tutkimuskausi on vaikeuttanut tutkimuksia. Esiintymän paksuus on noin 12 metriä. Siinä on vuorotellen mikrobimattoja, silttikiveä ja mutakiveä.
Eliöstö
Verrattuna toiseen tunnettuun pehmeäkuorisia eläimiä sisältävään kambrikautiseen fossiiliesiintymään, kanadalaiseen Burgess Shaleen, Sirius Passetin fauna on 10–15 miljoonaa vuotta vanhempaa sijoittuen ehkä lähemmäs Chengjiangista löydettyjä fossiileja. Sirius Passetin avulla on mahdollista tutkia kambrikauden lajiräjähdystä. Geologisten merkkien perusteella Sirius Passetin eliöstö on elänyt melko syvässä vedessä kaukana rannikolta.
Useimmat Sirius Passetista löydetyt lajit ovat niveljalkaisia tai sienieläimiä, mutta mukana on myös lonkerojalkaisia ja hyoliittejä. Trilobiittilajeja on löydetty vain kaksi, kun esimerkiksi Burgess Shalesta niitä tunnetaan yli kaksitoista. Yhteensä eri lajeja on löydetty noin 45.
Lajeja
Sirius Passetista löydettyjä lajeja: Lähde:
Aiheesta muualla
82.79333°N, -42.22833°W
Valtatie 13
Tie on muutamia lyhyitä nelikaistaisia osuuksia lukuun ottamatta kaksikaistainen, ja sen laatu vaihtelee. Kaakkois- ja Keski-Suomessa tie on ajoittain kapea ja mutkainen. Lisäksi Jyväskylän ja Lappeenrannan seudulla tiellä kulkee paljon raskasta liikennettä. Keväällä 2009 Äänekosken ja Karstulan välisen tieosuuden nopeusrajoitus laskettiin pysyvästi 80 kilometriin tunnissa.
Tie kulkee seuraavien maakuntien kautta: Keski-Pohjanmaa – Pohjanmaa – Keski-Pohjanmaa (uudelleen) – Keski-Suomi – Etelä-Savo – Etelä-Karjala. Tie kulkee seuraavien kuntien kautta: Kokkola – Kruunupyy – Kaustinen – Kruunupyy (uudelleen) – Kaustinen (uudelleen) – Veteli – Perho – Kyyjärvi – Karstula – Saarijärvi – Äänekoski – Uurainen – Laukaa – Jyväskylä – Laukaa (uudelleen) – Toivakka – Kangasniemi – Mikkeli – Savitaipale – Lemi – Lappeenranta.
Lakkautetut kunnat, joiden alueella tie on kulkenut:
Historiaa
thumb|left|Valtatie 13 [[Vaajakosken moottoritiellä]] Tie 13 oli vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä yksi Viipurista lähteneistä säteittäisistä valtateistä. Sodan jälkeisten alueluovutusten seurauksena tie katkaistiin päättymään Lappeenrantaan.
Tie on 1950–1980-lukujen aikana rakennettu pääosin seuraamaan vuoden 1938 reittiä. Merkittävimmät erot ovat seuraavat:
Lappeenrannan Lauritsalan ja Nuijamaan välinen maantie numeroitiin Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen 1990-luvulla valtatieksi 13.
Vuosina 2004–2005 Nuijamaan rajanylityspaikka siirrettiin uuteen paikkaan entisen rajanylityspaikan länsipuolelle. Hankkeeseen liittyen valtatie 13 rakennettiin uuteen paikkaan 2,1 kilometrin matkalta sekä tehtiin muita tiejärjestelyjä. Hankkeen tie- ja liikennejärjestelyjen kustannukset ilman arvonlisäveroa olivat noin 14,5 miljoonaa euroa. Uusi tie avattiin liikenteelle Venäjän puoleisen raja-aseman valmistuttua 8. syyskuuta 2006. Lisäksi erillisenä urakkana rakennettiin raskaan liikenteen odotuskaistaa noin kolmen kilometrin matkalle.
Mikkelin eteläpuolella tielle on rakennettu 90-luvun lopulla kaksi ohituskaistaa ja myöhemmin vuosina 2007–2008 kaksi keskikaiteellista ohituskaistaa lisää.
Tiehankkeita
Mikkelin eteläpuoliselle, valtatien 15 kanssa yhteiselle osuudelle suunnitellaan pieniä parantamistoimenpiteitä: nelikaistaista osuutta on tarkoitus jatkaa 0,8 kilometrillä kantatien 62 liittymän eteläpuolelle. Lisäksi Tuukkalanvuoren kohdalle suunnitellaan keskikaiteellista ohituskaistaa. Hankkeen kustannusarvio on 3,65 miljoonaa euroa, ja se on tarkoitus toteuttaa vuonna 2007.
Lisäksi valtatien 4 parantamissuunnitelmat Jyväskylän seudulla, valtatien 5 parantamissuunnitelmat Mikkelissä sekä valtatien 6 parantamissuunnitelmat Lappeenrannassa koskevat myös valtatietä 13.
Valtatie 13 ja valtatie 4 muutettiin Äänekosken Huutomäen kohdalla eritasoliittymäksi.
Töyhtöhaukka
Töyhtöhaukka (Aviceda subcristata) on haukkojen heimoon kuuluva lintu. Sen levinneisyysaluetta on Australia, Indonesia, Papua-Uusi-Guinea, Solomonsaaret, joissa se pesii, ja lisäksi Itä-Timor.
Sitä esiintyy erilaisissa metsissä, sisämaan kosteikoilla ja savanneilla. Sen kanta on vakaa. Ilmastonmuutos vaikuttaa Australian lintujen levinneisyyteen, runsauteen ja muuttoon.
Juha Hernesniemi
Suomessa professorin ja ylilääkärin virasta on jäätävä eläkkeelle 68-vuotiaana, mutta ulkomailla Hernesniemi saattoi tehdä työtään vielä sen jälkeen. Jäätyään eläkkeelle Suomessa hän työskenteli ensin Perussa, Indonesiassa, USA:ssa ja Nepalissa. Hän työskenteli Kiinan Zhengzhoussa Henan Provincial People’s Hospital -sairaalassa neurokirurgina ja neurokirurgisen yksikön johtajana. Vuonna 2020 hän teki edelleen noin 150 leikkausta vuodessa, mutta vuonna 2021 hän joutui yli vuoden mittaiselle tauolle koronasulkujen ja Ukrainan sodan takia.
Hernesniemi tunnettiin osaamisestaan aivoverisuonten epämuodostumien ja kasvainten leikkaushoidossa. Hän osallistui urallaan yli 70 000 neurokirurgisen potilaan hoitoon ja suoritti yli 16 000 keskushermostoon kohdistuvaa leikkausta. Toimiessaan Hyksissä Hernesniemi leikkasi nelisensataa potilasta vuodessa.
Hernesniemelle myönnettiin ensimmäinen arkkiatri Risto Pelkosen palkinto Tampereen lääkäripäivillä maaliskuussa 2007. Perusteluissa Hernesniemeä kuvailtiin hyväksi lääkäriksi, ”joka on merkittävästi edistänyt lääkärin työn tiedollista ja taidollista sekä ihmisläheistä osaamista”. Palkinto myönnetään lääkärille, jonka hyvään ammatilliseen osaamiseen liittyy oleellisena osana halu toimia kaikin tavoin potilaan parhaaksi, tieto, taito, ihmisläheinen asenne ja halu pysyä ajan tasalla. Suomen Mensa palkitsi Hernesniemen Mensa-palkinnolla vuonna 2011. Marraskuussa 2015 Suomalainen Lääkäriseura Duodecim palkitsi Hernesniemen Konrad ReijoWaaran palkinnolla.
Mallory Pugh
right|thumb Mallory Pugh (s. 29. huhtikuuta 1998) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Yhdysvaltain naisten maajoukkueessa 56 maaottelua ja tehnyt niissä 16 maalia. Hän kuului joukkueeseen, joka voitti MM-kultaa vuonna 2019. Hän edustaa seuratasolla Washington Spiritiä.
II armeijakunta
II armeijakunta voi tarkoittaa useaa erimaalaista sotatoimiyhtymää eri aikoina.
Suomalaisia:
Saksalaisia:
Yhdysvaltalaisia:
Brittiläisiä:
Niveltulehdus
Niveltulehdus eli artriitti (arthritis) on merkittävä työkyvyttömyyttä aiheuttava sairausryhmä. Nivelrikko eli artroosi tai osteoartriitti on niveltulehduksen yleisin muoto. Nivelreuma an liittyy nivelrikkoa laajempi ja rajumpi tulehdus. Myös esimerkiksi psoriasikseen liittyy krooninen niveltulehdus.
Berliinin tullimuuri
thumb|265px|Kartta tullimuurin kulusta ja porteista. Berliinin tulli- ja aksiisimuuri oli vuosina 1734–1737 rakennettu muuri, joka ympäröi silloista Berliinin kaupunkia. Muuri oli 14,5 kilometriä pitkä ja neljä metriä korkea. Muurissa oli kaikkiaan 14 porttia, joiden kautta oli mahdollista kulkea kaupunkiin ja sieltä ulos. Porteilla perittiin tulli kaikesta kaupunkiin tuotavasta tavarasta. Salakuljetuksen estämisen ohella tullimuuri esti kaupunkiin sijoitettuja sotilaita karkaamasta tai ei-toivottuja kulkijoita pääsemästä sisään. 1800-luvun alkupuolella rakennettiin vielä neljä porttia lisää. Tullimuuri purettiin 1860-luvulla kasvavan liikenteen ja uudisrakentamisen tieltä. Tullimuurin porteista on jäljellä vain kuuluisin, eli Brandenburgin portti. Melkein jokaisen portin sijainnista muistuttaa kuitenkin edelleen jokin sen tienoilla sijaitseva katu, aukio tai metroasema. Mitten kaupunginosan pohjoisrajana toimiva Torstrasse (”Porttikatu”) -kehäkatu noudattaa myös tullimuurin entistä linjausta.
Niveltulehdus
Niveltulehduksia voivat aiheuttaa bakteerit ja virukset ja niveltulehdus voi olla jonkin muualla olleen infektion kuten jersinian tai salmonellan jälkitauti. Pogostantauti on viruksen aiheuttama niveltulehdus.
Artriittia ei pidä sekoittaa arteriittiin, joka on valtimotulehdus.
Populaarin lumo
'''Populaarin lumo. Mediat ja arki''' on vuonna 2000 ilmestynyt artikkelikokoelma populaarikulttuurin tutkimuksesta. Sen ovat toimittaneet Anu Koivunen, Susanna Paasonen ja Mari Pajala ja julkaissut Turun yliopiston mediatutkimuksen aine. Teos on omistettu kulttuurintutkija Veijo Hietalalle.
Fregolin oireyhtymä
Fregolin oireyhtymä on harvinainen mielenhäiriö: potilas luulee kaikkia ihmisiä ympärillään samaksi henkilöksi, joka vain vaihtaa nopeasti valepukuaan. Oireyhtymä on nimetty italialaisen näyttelijän Leopoldo Fregolin (1867–1936) mukaan, joka vaihtoi esiintymisasuaan nopeasti roolista toiseen esitystensä aikana. Oireyhtymän kuvasivat lääketieteelle ensimmäisinä P. Courbon ja G. Fail vuonna 1927.
Vuosina 1927–2018 oli raportoitu alle 50 tapausta maailmanlaajuisesti, mutta 2020 tehdyn tutkimuksen mukaan ilmiö on yleisempi, sillä aivohalvauksen kokeneista potilaista 1,1 prosentilla tavattiin Fregolin oireyhtymää.
Cotardin oireyhtymä
Cotardin oireyhtymä on harvinainen mielenterveyshäiriö, josta kärsivä henkilö luulee olevansa kuollut tai kieltää olevansa olemassa. Hän saattaa myös olettaa, että häneltä puuttuvat aivot tai muita elintärkeitä elimiä. Tilaa kuvaili ensimmäisenä ranskalainen neurologi Jules Cotard (1840–1889) luennollaan Pariisissa vuonna 1880. Ilmiölle saattaa löytyä myös fysiologinen selitys.
Mayhem-yhtyeen entinen laulaja Per Yngve "Dead" Ohlin saattoi kärsiä Cotardin oireyhtymästä.
Sellutehdas
thumb|300px|[[Metsä Fibren Rauman sellutehdas.]]
Sellutehdas on tuotantolaitos, jossa puusta valmistetaan sellua, josta voidaan edelleen jalostaa paperia tai kartonkia. Sellua valmistetaan kemiallisesti, paperimassaa voidaan valmistaa myös mekaanisilla ja kemimekaanisilla massanvalmistusmenetelmillä, joissa puukuidut irrotetaan toisistaan pääosin tai kokonaan mekaanisesti. Englanninkielinen termi ”Pulp mill” käsittää sekä sellutehtaan että mekaanisen massan valmistuslaitoksen.
Sellun valmistusmenetelmät
Puun kuiduissa on veden lisäksi kolmea tärkeää ainetta, selluloosaa, hemiselluloosaa ja ligniiniä, joka sitoo puukuidut, eli puutuneet kasvisolut toisiinsa ja lujittaa puukuitua. Sellun valmistusprosessin keittovaiheessa tarkoituksena on erottaa puun kuidut toisistaan ilman merkittävää mekaanista työtä liuottamalla niitä sitova ligniini kuitujen välistä. Useimmiten valmistetaan valkaistua massaa, jolloin ligniinistä päästään kokonaan eroon valkaisuprosessissa. Keiton yhteydessä liuotetaan myös suuri osa kuitujen hemiselluloosasta. Tavoitteena on päästä ligniinistä keiton aikana mahdollisimman hyvin eroon ilman liian suurta hemiselluloosien liukenemista. Jos hemiselluloosat liukenevat liiaksi vaikuttaa tämä kuidun jauhautuvuuteen ja sellunvalmistusprosessin saantoon.
Kemiallisissa sellun valmistusmenetelmissä hake keitetään painereaktoreissa, ns. sellukattiloissa. Kemialliset sellun valmistusmenetelmät, kuten sulfaattimenetelmä (Kraftin menetelmä) ja sulfiittimenetelmä, poistavat suuren osan hemiselluloosasta ja ligniinistä. Emäksinen sulfaattimenetelmä jättää hapanta sulfiittimenetelmää paremmin puukuitujen selluloosamolekyylit ehjiksi, mikä johtaa suurempaan kuitulujuuteen. Sulfaattimenetelmän haittana pidetään toisaalta keitetyn massan alempaa vaaleutta ja huonompaa valkaistavuutta, mikä lisää klooridioksidin käyttötarvetta massan valkaisussa. Keitetyn sulfaattimassan vaaleus on huomattavasti natiivin puun vaaleutta alempi, koska kuumassa alkalisessa keitossa puusolut ja erityisesti niihin jäänyt ligniini tummenee huomattavasti.
III armeijakunta
III armeijakunta voi tarkoittaa useaa erimaalaista sotatoimiyhtymää eri aikoina.
Sellutehdas
Sellun valmistusmenetelmät
Seuraavaksi massa lajitellaan, kuivataan ja puristetaan ohueksi levyksi. Levy leikataan ja paalataan paperitehtaalle kuljettamista varten. Sellua voidaan käyttää tiettyihin paperilaatuihin myös kuivaamattomana, ns. pumppumassana, jos riittävän lähellä on paperikone. Markkinasellu on yleensä kuivattua ja pitkälle valkaistua havu- tai lehtipuusellua.
III armeijakunta
Suomalaisia:
Sellutehdas
Sellun valmistusmenetelmät
Osittain mekanisissa menetelmissä puuhaketta käsitellään ensin kemiallisesti tai kuumuudella, minkä jälkeen kuidut erotellaan toisistaan mekaanisesti. Kemialliset tai kuumuuskäsittelyt vähentävät mekaanisen käsittelyn vaatimaa energiaa ja kuitujen vaurioita.
Sellu voidaan valmistaa myös oljesta. Heinien keittämiseen tarvitaan vähemmän kemikaaleja. Heinäkasvien ongelmana on kuitenkin se, että niissä on silikakiteitä, joten mustalipeään päätyy epäorgaanista silikaattia, mikä hankaloittaa kierrätystä. Toisekseen oljen tiheys on pieni, joten sen kuljettaminen on kallista verrattuna tiheään puutukkiin. Heinäkasvisellun valmistus kuluttaa merkittävästi enemmän energiaa ja vettä, eikä sitä ole saatavilla vuoden ympäri. Näiden eri syiden takia heinäkasvisellun markkinaosuus on jäänyt pieneksi (5-10%) eikä heinäkasveja yleensä käytetä ellei siihen ole jotain erityistä käyttötarkoitusta.
Sellutehtaissa syntyy erilaisia lietteitä, joita ovat bioliete, kemiallinen liete, pastaliete, siistausliete ja viherlipeä eli soodasakka.
Energia
Sellutehdas tuottaa valmistusprosessin aikana enemmän energiaa kuin se kuluttaa, joten useat sellutehtaat myyvät ylijäämäenergiansa. Erityisen paljon tehtaasta voidaan saada lämpöenergiaa paineistettujen höyryjen muodossa, muun muassa tämän takia sellu- ja paperitehtaat ovat usein integroitu toisiinsa vähintään energian käytön suhteen.
Sellutehtaat Suomessa
pienoiskuva|Vanha sellun keittokuula [[Kymmenen tehtaalla 11.1.1900]]
Suomessa toimii 18 sellutehdasta puolisellutehtaat (3) mukaan luettuna. Lisäksi Raumalla on fluff-sellulinja. 2020-luvulla suljettiin Kemin Veitsiluodon vanhentunut sellu- ja paperitehdasintegraatti vuonna 2021. Kaikki Suomessa toimivat sellutehtaat toimivat sulfaattimenetelmällä. Laajemmassa mittakaavassa sulfiittitehtaiden aikakausi päättyi 1980-luvulla. Suomen viimeinen sulfiittisellutehdas suljettiin vuonna 1991. Tervasaaressa jatkoi sulfiittimenetelmään perustuva SAP-sellulinja vuoteen 2007 saakka.
Pörssiosuuskunta
Pörssiosuuskunta (suomenruotsiksi börsandelslag ) on osuuskuntamuotoinen liikeyritys, jonka osakkeita tai osuuksia noteerataan pörssissä. Pörssiosuuskunnat ovat olleet mahdollisia Suomen osuuskuntalainsäädännössä vuodesta 2013 alkaen. Pörssiosuuskunnan hallinto eroaa joiltain osin tavanomaisesta osuuskunnasta. Esimerkiksi asiamiehen käyttöä ei voi rajoittaa osuuskunnan kokouksessa.
KPY ilmoitti vuoden 2021 lopulla harkitsevansa pörssilistautumista, mutta lykkäsi listautumistaan alkuvuonna 2023.
Pohjanmaan Arvo Sijoitusosuuskunta listautui Nasdaq First North Growth Market Finland -markkinapaikalle vuonna 2023.
Keski-Kalimantan
Keski-Kalimantanilla asuu paljon dajakkeja, jotka ovat saaren alkuperäisasukkaita. Provinssi syntyi 1950-luvulla kun Etelä-Kalimantan jaettiin pienemmiksi osiksi. Jako tehtiin osittain jotta dajakit saisivat laajemman itsehallinnon alueella.
Lehto (Karjalan tasavalta)
Lehto on kylä ja entinen Tunkuan piirin keskus Karjalan tasavallan Belomorskin piirin Sosnavitsan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Suikujärven länsirannalla 31 kilometriä Sosnavitsasta länteen. Kylässä on 27 asukasta (vuonna 2013).
Historia
Suikujärven pogostaan kuulunut Lehdon kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1500-luvun lopun verokirjoissa. Paikallisten asukkaiden mukaan se on saanut nimensä seudulla harvinaisesta lehtometsästä.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Lehto kuului Suikujärven volostiin ja kyläkuntaan. Vuonna 1905 siellä oli 40 taloa, kyytiasema ja 250 asukasta. Vuonna 1913 perustettiin koulu. Kylän asukkaat olivat karjalaisia, jotka harjoittivat maanviljelyä, karjanhoitoa, kalastusta ja metsästystä sekä kävivät muualla ansiotöissä.
Vuosina 1927–1956 Lehto toimi Tunkuan piirin keskuspaikkana. Se muodosti lähikylineen Lehdon kyläneuvoston, johon kuuluivat Lehdon ja Suikujärven kyläryhmät sekä Borissanvaaran (ven. Borisvaraka), Danšanvaaran (Danšavaraka), Heinävaaran (Sennaja varaka), Hotosenvaaran (Hodovaraka), Kesäjärven, Lehtorannan (Lehtabereg), Naukuvaaran (Neugovaraka), Riihivaaran (Rigovaraka), Sarinvaaran (Šarovaraka), Säkäjärven (Šagozero), Talvivaaran (Zimnjaja Varaka) ja Torovaaran (Torovaraka) kylät. Vuonna 1933 niissä oli yli 1 400 asukasta, joista kolme neljännestä oli karjalaisia ja loput venäläisiä ja suomalaisia. Lehdon kyläryhmään kuuluivat keskuskylän lisäksi Lehonselkä (Lehta-selga) ja Niemi (Navolok). Niissä oli yhteensä 612 asukasta, joista venäläisiä ja suomalaisia oli lähes puolet.
Tunkuan piirin lakkauttamisen jälkeen perspektiivittöminä pidettyjen kylien asukkaat alkoivat muuttaa Pušnoin, Uuden Maasjärven ja Sosnovitsan taajamiin, Belomorskiin ja muualle Karjalaan. Lehdon kyläneuvosto ja koulu siirrettiin Pušnoihin vuonna 1973. Neuvostoliiton hajottua perustettiin Lehdon kylähallintoalue, johon keskuspaikkana toimineen Pušnoin lisäksi kuuluivat Kesäjärven, Lehdon, Nuottavaaran ja Suikujärven kylät. 2000-luvun alun kuntauudistuksessa se liitettiin Sosnavitsan maalaiskuntaan.
Nykypäivä
Nykyään Lehdossa on etupäässä kesäasutusta. Kylän nähtävyyksiin kuuluvat jatkosodassa kaatuneiden puna-armeijalaisten hautapaikka sekä neuvostopartisaanien päämajanaan käyttämä rakennus. Majoitusta tarjoaa pieni vierasmaja.
Raaja
Raaja on selkärankaisten ja niveljalkaisten eläinten parillinen nivelikäs jäsen, jota käytetään tarttumiseen ja liikkumiseen. Myös kädellisten yläraajat, linnun tai lepakon siivet ja valaan evä ovat raajoja. Raajoihin kuuluvat takaraajat ja yläraajat.
Olavi Lumes
Lumes teki 5. elokuuta 1946 Jämijärvellä Suomen ennätyksen C-4-luokan kumimoottoriulkolennokkien vesilähdössä. Ennätysaika oli 1 minuutti 18 sekuntia. 17. elokuuta 1946 hän puolestaan teki Porissa C-1-luokan Suomen ennätyksen 7 minuuttia 30 sekuntia.
Raaja
Useimmat eläimet käyttävät raajojaan liikkumiseen, kuten kävelyyn, juoksuun ja kiipeilyyn. Jotkin eläimet käyttävät eturaajojaan (ihmiset yläraajojaan) esineiden kantamiseen ja käsittelyyn.
Olavi Lumes
Perussiipi, Toka ja F1AX
thumb|Perussiipirakenteinen Toka-liidokki Lumes kehitti Perussiiven, solumuovisen siipiaihion, jota voidaan käyttää erilaisten lennokkien rakentamiseen. Siipiaihion pohjalta on kehitetty muun muassa tunnetut Toka ja Jämi -liidokkisarjat. Lumeksen lanseeraamissa Toka- ja F1AX-kilpailuluokissa kilpaillaan perussiipirakenteisilla vapaastilentävillä liidokeilla. Alle 16-vuotiaille tarkoitettu Toka-kilpailuluokka on vaikuttanut merkittävästi nuorison osallistumiseen suomalaiseen lennokkitoimintaan. Toka- ja F1AX-luokkien loppukilpailut käydään vuosittain Jämijärven lentokeskuksessa, ja niihin kutsutaan sata kotikenttäkilpailuissa parhaiten menestynyttä. Toka-kilpailut olivat vuonna 2013 suurin Suomessa järjestytty nuorille suunnattu lennokkikilpailu.
Muumi
thumb|Tove Janssonin piirtämä sarjakuvakirjan kansikuva. Muumihahmot vasemmalta oikealle: Nipsu, Nuuskamuikkunen, Muumipappa, Muumimamma, Muumipeikko, Mymmelin tytär, Mörkö, Niiskuneiti, Samun serkku ja hattivatteja.
Muumi on suomenruotsalaisen kirjailijan ja taiteilijan Tove Janssonin luoma satuhahmolaji. Päähenkilö muumihahmoista on Muumipeikko, joka asuu huolettoman ja seikkailunhaluisen perheensä kanssa Muumitalossa Muumilaaksossa. Jansson kirjoitti ruotsiksi lukuisia Muumi-kirjoja, jotka ovat osa suosituinta ja käännetyintä suomalaista kirjallisuutta. Muumikirjoja on käännetty yli 50 eri kielelle, ja niistä on tehty kirjojen ja sarjakuvien lisäksi muun muassa animaatiosarjoja, interaktiivisia kirjasovelluksia, lukuisia näytelmiä ja ooppera. Muumien nousu maailmanmaineeseen perustui merkittävästi myös Toven ja hänen veljensä Lars Janssonin Muumi-sarjakuviin, joita julkaistiin 1954 alkaen ensin The Evening News -lehdessä Lontoossa ja myöhemmin 40 maassa 20 miljoonalle lukijalle. Erityisen suosittuja muumit ovat olleet Pohjoismaissa ja Japanissa.
Kirjoittamisen lisäksi Tove Jansson myös kuvitti kirjansa itse. Muumit viestivät harmoniaa. Vaikka muumimaailma onkin perusturvallinen, sen asukkaille tapahtuu välillä jännittäviä asioita, jotka ovat kertomisen arvoisia. Ensimmäinen Muumi-teos oli vuonna 1945 ilmestynyt Småtrollen och den stora översvämningen (ilmestyi suomeksi vuonna 1991 nimellä Muumit ja suuri tuhotulva).
Muumien synty
thumb|200px|Muumien luoja [[Tove Jansson.]] Muumipeikon hahmo syntyi Tove Janssonin mielikuvituksessa jo 1930-luvulla. Ensimmäinen piirros muumista syntyi Janssonien kesäpaikan ulkohuussin seinälle. 1930-luvun alkupuolella hänen akvarelleissaan esiintyy mustia muumin kaltaisia olentoja, ja pian Jansson alkoi käyttää hahmoa Garmin pilapiirroksissaan, joissa se toimi tekijän tunnusmerkkinä yhdessä signeerauksen kanssa. Varhaisessa vaiheessa hahmon nimi oli Snork (Niisku), mutta myöhemmin se sai nimen Mumin tai Mumintroll (Muumi / Muumipeikko). Tämä nimi oli peräisin Tukholman taidekoulun ajoilta ja oli Toven enon Einar Hammarstenin keksimä. Tämä oli kertonut ruokaa näpistelevälle sisarentyttärelleen kauhutarinoita ruokakomerossa asuvasta "Muumipeikosta". Alkuvaiheissaan muumit olivat pelottavia olentoja, mustia ja punasilmäisiä, eräänlaisia henkilökohtaisia demoneita. Ne olivat laihoja ja usein sarvipäisiä. Muumikirjojen myötä ne muuttuivat ystävällisiksi hahmoiksi.
Ensimmäisen muumikirjansa Småtrollen och den stora översvämningen (suom. Muumit ja suuri tuhotulva) Jansson kirjoitti talvisodan aikana, vuosina 1939–1940. Hän puhtaaksikirjoitti ja kuvitti kirjan jatkosodan jälkeen, ja se ilmestyi syksyllä 1945 Söderström & Co:n kustantamana. Viisikymmentä vuotta myöhemmin Jansson teki kirjan uuteen painokseen esipuheen, jossa hän selosti motiivejaan ryhtyä kirjailijaksi:
Ensimmäistä muumikirjaa hädin tuskin huomattiin maailmansodan jälkeisillä kirjamarkkinoilla, ja siitä ilmestyi vain yksi – joskin positiivinen – arvostelu. Jansson oli kuitenkin innoissaan uudesta aluevaltauksesta ja ryhtyi välittömästi kirjoittamaan uutta muumikirjaa. Kometjakten (suom. Muumipeikko ja pyrstötähti) ilmestyi syksyllä 1946. Muumien saama vastaanotto oli kuitenkin edelleen vaisu. Kometjakten sai hieman edeltäjäänsä enemmän huomiota, mutta sen myyntiluvut olivat huonot, ja Söderström & Co kieltäytyi julkaisemasta enempää muumikirjoja, koska piti niitä taloudellisesti kannattamattomina.
Janssonin kirjoitustarmoa nämä takaiskut eivät kuitenkaan kyenneet lannistamaan. Kolmannen muumikirjan Trollkarlens hatt (suom. Taikurin hattu) hän vei kilpailevalle kustantajalle Schildtsille, joka julkaisi sen syksyllä 1948. Trollkarlens hatt oli Tove Janssonin kirjallinen läpimurto. Kirjaa myytiin myös Ruotsissa paljon, jossa se edeltäjiensä tapaan julkaistiin samaan aikaan. Kirjasta tehtiin myös nopeasti englanninkielinen käännös Finn Family Moomintroll, joka ilmestyi 1950.
Vuonna 1984 valmistuneessa televisiosarjassa Tove ja meri Jansson kertoo Muumien synnystä.
Muumihahmot
thumb|”Vanha perhekuva” muumien suvusta. Muumit asuvat Muumilaaksossa Muumitalossa. Muumiperheeseen kuuluvat Muumipeikko sekä hänen äitinsä Muumimamma ja isänsä Muumipappa, sekä perheen ottolapsi Nipsu. Muumilaakson asukkaisiin kuuluvat myös muun muassa Niiskuneiti, Mymmeli, Pikku Myy, Niisku, Vilijonkka lapsineen, Nuuskamuikkunen, Mörkö, Hemuli ja Haisuli. Heistä Niiskuneiti ja Pikku Myy asuvat usein Muumitalo ssa. Harvemmin nähtyjä hahmoja ovat esimerkiksi Taikuri, Tuu-tikki, Surku, Jenni-täti sekä Tiuhti ja Viuhti. Vaatteita muumit eivät käytä, tosin Muumimamma pitää aina yllään esiliinaa ja Muumipappa päässään silinterihattua. Kuitenkin uidessaan muumit pukeutuvat uimapukuihin.
Muumipeikko oli Tove Janssonin alter ego, mutta omia piirteitään kirjailija on projisoinut myös Pikku Myyhyn ja Tiuhtiin, jopa hemuleihin. Muumimamman selkeänä esikuvana oli kirjailijan äiti. Yleisesti muumeihin ovat vaikuttaneet vahvasti Tove Janssonin oma perhe ja ystävät. Perhekeskeisyys ja toisista välittäminen ovat muumimaailman ydin. — Muumit olivat lastenkirjojen hahmoiksi aikanaan boheemeja, joille palmuviini ja tupakanpoltto olivat tuttuja. He elivät luonnonläheisesti, olivat sallivaisia muunlaisia eläväisiä kohtaan ja ihastuneita Muumimamman keitoksiin. Jotkut Janssonin hahmot reunustavat synkkyyttä, kuten vilijonkat, jotka ovat aina muodollisia tai oudot hattivatit, jotka liikkuvat yksimielisissä pahaenteisissä joukoissa. Kirjailija Alison Lurie on luonnehtinut Mörköä – mustaa hehkuvasilmäistä kukkulan muotoista luomusta – eräänlaiseksi käveleväksi pohjoismaisen melankolian ilmentymäksi. Jokainen, johon hän koskee, kuolee, ja maa jäätyy kaikkialla, missä hän kävelee. Mörköä pidetään yleisesti ihmisen sisältä kumpuavan negatiivisuuden - pahuuden ja yksinäisyyden - ilmentymänä. Muumitarinoista puuttuu kasvatuksellinen tendenssi. Kirjoissa on oivalluksia ja lausahduksia, jotka pohtivat elämää ja maailman menoa. Nuuskamuikkunen toteaa vapaudesta: "Ikinä ei tule aivan vapaaksi, jos ihailee toista liikaa." Omistamisesta hän taas sanoo: "Kaikki muuttuu vaikeaksi jos haluaa omistaa esineitä, kantaa niitä mukanaan ja pitää ominaan. Minä vain katselen niitä - ja kun lähden tieheni, ovat ne minulla päässäni. Minusta se on hauskempaa kuin matkalaukkujen raahaaminen."
Janssonin elämänkumppanin, taidegraafikko Tuulikki Pietilän persoonallisuus inspiroi Tuu-tikki-hahmoa kirjassa Taikatalvi (, 1957).
Teokset ja muu media
thumb|Muumitarinoiden hahmoja piirrossarjan [[Muumilaakson tarinoita mukaisina versioina.]] Tove Janssonin tekemät alkuperäiset muumiteokset käsittävät kirjoja, sarjakuvia ja näytelmiä. Hahmot ovat esiintyneet myöhemmin myös muissa medioissa.
Kirjat
Tove Janssonin tuotantoon kuuluvat seuraavat Muumi-kirjat:
1990-luvulta alkaen on julkaistu useita animaatioiden innoittamia Muumi-kuvakirjoja, jotka eivät ole Janssonin tekemiä.
Vuonna 2018 Ruotsissa julkaistiin kolme tarinaa (”Vägen till Mumindalen”, ”Mumintrollen och den magiska hatten”, ”Mumintrollen på hattifnattarnas ö”) uutena kuvakirjana, jonka kuvitukset ovat Cecilia Heikkilän ja Filippa Widlundin laatimia; tarinoiden kieliasua on muokattu riikinruotsalaiseksi.
Sarjakuvat
Tove ja Lars Janssonin piirtämät Muumipeikko-sarjakuvat ovat ilmestyneet alun perin sanomalehdissä (ensin englantilaisessa Evening Newsissä), ja niistä ovat eri kustantajat koonneet lehtiä ja albumeita.