cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valkovatsakukastaja
Levinneisyys
Valkovatsakukastajaa tavataan Filippiineillä. Lajia on kuvattu yleiseksi, mutta sen kannankehitys on laskeva. Sen ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Satish Dhawan Space Centre
Sriharikota High Altitude Range (SHAR) nimellä tunnettu keskus nimettiin 2002 insinööri Satish Dhawan mukaan.
Brad Jones (jääkiekkoilija)
Bradley Scott Jones (s.26. kesäkuuta 1965 Sterling Heights, Michigan) on uransa päättänyt yhdysvaltalainen ammattilaisjääkiekkoilija, joka pelasi kuusi kautta NHL:ssa Winnipeg Jetsin, Los Angeles Kingsin ja Philadelphia Flyersin riveissä.
Ennen NHL-uraansa Jones pelasi neljä kautta NCAA-yliopistosarjassa Michiganin yliopiston riveissä. Kauden 1986–1987 päätteeksi Jones valittiin myös NCAA:n keskeisen liigan, CCHA:n First All-Stars -joukkueeseen. Ensimmäiset NHL-ottelunsa Jones ehti pelaamaan viimeisen yliopistokautensa päätteeksi keväällä 1987. Seuraavalla kaudella Jones pelasi 19 ottelua Winnipegissä ja 50 ottelua Yhdysvaltain maajoukkueen paidassa erilaisissa turnauksissa ja harjoitusotteluissa. Jones ei seuraavillakaan kausilla kyennyt vakiinnuttamaan paikkaansa Winnipegin NHL-miehistössä, vaan kaudet kuluivat suurelta osin farmiliiga AHL:ssa. Joulukuussa 1989 Jets kauppasi Jonesin Los Angeles Kingsin organisaatioon vaihdossa Phil Sykesiin. Kaudella 1990–1991 Jones pelasi Kingsin paidassa 53 ottelua, joissa syntyi yhdeksän maalia ja 20 tehopistettä. Seuraavaksi kaudeksi Jones teki vapaana pelaajana sopimuksen Philadelphiaan. Flyersin paidassa tilille kertyi 48 ottelua NHL:ssa joissa Jones teki seitsemän maalia ja 17 tehopistettä.
Vuoden 2005 MM-turnauksessa Jones pelasi Yhdysvaltain joukkueessa viisi ottelua ja antoi niissä kaksi maalisyöttöä.
Steel Attack
Steel Attack on ruotsalainen power metallia soittava yhtye, joka on perustettu vuonna 1995.
Lipolan ryhmä
Lipolan ryhmä oli yksi talvisodan suojajoukkoihin kuuluneista joukkoyksiköistä, joiden tehtävänä oli suojata muiden joukkojen perustaminen ja ryhmittyminen pääpuolustuslinjalle. Se oli alistettu 11. divisioonan esikunnalle ja oli keskitetty Pulkkisen, Lipolaan ja Valkjärven kaakkoispuolelle.
Organisaatio
Vahvuus yhteensä 150 upseeria, 682 aliupseeria ja 2717 sotilasta. Yhteensä 3730 miestä.
Taistelun kulku
30. marraskuuta ryhmän alueella torjuttiin kaikki neuvostojoukkojen tekemät yritykset murtaa viivytysasema. Lipolan ja Muolaan ryhmien saumaan edenneet neuvostojoukot herättivät kuitenkin huolta ylemmissä esikunnissa.
1. joulukuuta ryhmä torjui aamupäivän aikana sille määrätyn tykistön tukemana useita hyökkäyksiä. Puna-armeijan joukkojen hyökkäysten paine pakotti kuitenkin ensin vasemmalla sivustalla olleen JP 2:n irtautumaan asemistaan ja vetäytymään seuraavan viivytyslinjan miehittäneen Er.P 2:n läpi. Ensin mainittu pataljoona siirtyi ryhmän reserviksi. Hieman myöhemmin myös ryhmän oikeaa lohkoa puolustanut Er.P 5 irtautui asemistaan ja vetäytyi seuraavalle viivytyslinjalle.
Lipolan ryhmän alueella ei 2. joulukuuta aikana ollut merkittävää taistelutoimintaa, mutta muiden viivyttävien ryhmien alueiden tapahtumien vuoksi sekin joutui jättämään asemansa seuraavana aamuna.
3. joulukuuta Lipolan ryhmän Vuokseen asti laajennetulla alueella jouduttiin seuraava viivytysasema luovuttamaan lähes taistelutta mm. sodan alussa esiintyneiden sekavien ja ristiriitaisten käskyjen seurauksena. Osa viivytysasemassa olleista joukoista sai vetäytymiskäskyn, joka hieman myöhemmin yritettiin peruuttaa. Vetäytyminen oli kuitenkin jo ehditty aloittaa ja neuvostojoukkojen edettyä suomalaisasemien läpi joutuivat suomalaiset esikunnat toteamaan tilanteen. Vastahyökkäystä ei enää edes suunniteltu vaan osa joukoista vetäytyi pääaseman suojiin. Osa joukoista jäi kuitenkin vielä asemiinsa seuraavaan päivään asti, koska alkuperäinen vetäytymiskäsky ei ollut niitä saavuttanut. 4. joulukuuta loputkin joukot aloittivat vetäytymisensä kohti pääasemaa.
Köln (F220)
Köln (runkonumero F220) oli Saksan liittotasavallan laivaston Köln-luokan fregatti.
Valmistus
Alus tilattiin maaliskuussa 1957 Hampurista Stülcken-Werftiltä, missä köli laskettiin 21. joulukuuta 1957. Alus laskettiin vesille 6. joulukuuta 1958 ja otettiin palvelukseen 15. huhtikuuta 1961.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 17. joulukuuta 1982.
Manganiitti
Manganiitti on mineraali, joka kuuluu mangaanimalmimineraaleihin. Se muodostaa tummia massoja, mutta on toisinaan kiteistä. Kemiallinen kaava on MnO(OH).
Esiintyminen
Manganiittia esiintyy hydrotermisissä juonissa ja kuumissa lähteissä. Sitä esiintyy samoissa paikoissa kalsiitin, baryytin, psilomelaanin ja pyrolusiitin kanssa. Sitä on löydetty Saksasta, Italiasta ja Yhdysvalloista.
Anthology 2
Anthology 2 on The Beatles -yhtyeen kokoelmalevy, joka kuuluu The Beatles Anthology -sarjaan. Anthology 2 sisältää harvinaisuuksia, konserttitaltiointeja ja vaihtoehtoisia ottoja Help!-albumin levytyksistä Magical Mystery Tour -albumin ja vuoden 1968 alun levytyssessioihin, ennen kuin yhtye matkusti Intiaan. Sillä on myös vuonna 1995 äänitetty Paul McCartneyn, George Harrisonin ja Ringo Starrin uudelleentyöstämä alun perin John Lennonin kappale "Real Love". Albumi sisältää 45 kappaletta kahdella CD:llä.
Kappaleet
Kaikkien kappaleiden tekijät John Lennon ja Paul McCartney ellei toisin mainita.
Vuojoen metsärata
Vuojoen metsärata oli 1912 Eurajoelle Vuojoen kartanon maille rakennettu kapearaiteinen metsärautatie, joka kulki Eurajoen suulla sijainneesta Verkkokarin satamasta Tokinmaan perälle, lähelle Nakkilan ja Kiukaisten rajaa.
Vuonna 1911 Vuojoki Gods Ab -yhtiön ostaneet liikemiehet Nestor Toivonen, K. A. Paloheimo ja H. G. Paloheimo aloittivat Vuojoen metsissä suuret metsänhakkuut. Rata rakennettiin sen puukuljetuksia varten. Rata oli valmistuttuaan 23 km pitkä. Liikennettä hoiti kolme Tampellan vuonna 1912 valmistamaa höyryveturia.
Työ ja sen tekijät
Rataa rakennettaessa metsästä kaadettiin rautatien molemmilta puolilta 200 metrin leveydeltä kaikki puut, vedettiin ne hevosilla radan varteen ja siitä edelleen junanvaunuissa Eurajoen suulle puutavaran kuljetusta varten rakennettuun Verkkokarin satamaan.
Satamasta puutavara kuljetettiin uittamalla tai proomuilla Raumalle, Vuojoki Gods -yhtiön sahalaitokseen. Saha oli rakennettu vuonna 1912 Sampaanalan lahden rannalle pääosin Vuojoen kartanon 10 000 hehtaarin metsiä ajatellen. Vuonna 1915 perustettu Rauma Wood tuli Vuojoki Gods -yhtiön ja samalla myös Vuojoen metsäradan uudeksi omistajaksi.
Rata työllisti suuren joukon työntekijöitä ja hakkuutyössä arvellaankin olleen talviaikoina noin 1000 ympäri Suomen tullutta miestä ja ajossa noin 500 hevosta. Työmiesten joukossa oli useita kiertäviä hakkuumiehiä, lentojätkiä, joilla sanotaan olleen levoton luonne. Hakkuumiesten lisäksi töitä riitti rautatiehenkilöstölle, kesäisin radan palovartijoille, tuvanhoitajille, sekä monille muille. Tavaranmyyjät ilmaantuivat metsäkämpille myymään monenlaista tavaraa kuten puseroita, kintaita, paitoja, lakkeja, voita, lihaa, kahvia, pullaa ja leipää. Myyjät kulkivat toisinaan nelipyöräisillä resiinoilla, eli pottereilla. Helposti syttyvän hakkuujätteen kantamisessa oli mukana lisäksi naisia ja lapsia.
Metsäkämpät
Radalla oli kolme asemaa jotka toimivat samalla metsäkämppinä: Etukämppä, Keskikämppä ja Peräkämppä. Etukämpän pohjoisen puolella oli yksi majoitushuone, jossa oli makuulavereja kahdessa kerroksessa. Eteläpäässä oli keittiö, josta työntekijät ostivat ruokaa ja jossa he söivät pitkän pöydän pöydän vieressä. Pesutilana toimi sauna, joka lämmitettiin talvisin joka päivä ja jossa kerrotaan syntyneen lähikylien lapsia, metsäjätkien nukkuneen, peseytyneen sekä kuivattaneen märät vaatteensa.
Radan lakkauttaminen ja jäämistöt
Metsärata oli käytössä vuoteen 1918 saakka. Ratapohja on edelleen valtaosin näkyvissä ja käytössä metsäautotienä. Nykyisen Porintien (E8) vieressä sijaitseva entinen Etukämpän asema- ja metsätyökämppärakennus on ainoa säilynyt radan kolmesta metsäkämpästä. Tuvalla toiminut Kämpän kaffetupa -niminen yritys lopetti toimintansa syksyllä 2011, mutta avasi ovensa uudestaan 2023.
Neukölln (hallintoalue)
thumb|Neukölln korostettuna Berliinin kartalla thumb|Neuköllnin hallintoalueeseen kuuluvat kaupunginosat Neukölln on yksi Berliinin 12 hallintoalueesta, joilla on oma, paikallisvaaleissa valittu hallintonsa ja rajoitettu itsemääräämisoikeus. Se on pinta-alaltaan 44,93 km² suuruinen ja 31.12.2017 siellä asui 328 045 asukasta. Siellä oli myös suhteellisesti eniten maahanmuuttajia Berliinissä.
Berliiniläisten keskuudessa Neuköllnillä viitataan yleensä Neuköllnin kaupunginosaan, ei samannimiseen hallintoalueeseen.
Aiheesta muualla
Neukölln Neukölln נויקלן
Beetasäteily
Säteilyn synty
thumb|left|Beetasäteily β−-hajoamisessa heikko vuorovaikutus muuntaa neutronin protoniksi ja lähettää ytimestä elektronin ja anti-neutriinon:
β+-hajoamisessa protoni muuntuu neutroniksi ja lähettää ytimestä positronin ja neutriinon:
Jos protoni ja neutroni ovat osa atomin ydintä, muuttavat nämä prosessit kemiallisen alkuaineen toiseksi. Esimerkiksi:
Jokainen neutroni, joka ei ole sitoutunut atomiytimeen β-hajoaa noin 15 minuutin puoliintumisajalla.
Säteilyn luonne
Beetasäteily on voimakkaasti ionisoivaa säteilyä kuten alfa- ja gammasäteilykin. Beetasäteily muuttaa suuntaansa ulkoisessa magneettikentässä, minkä perusteella pääteltiin, että tämäntyyppinen säteily koostuu varatuista hiukkasista. Beetasäteily läpäisee väliainetta hieman alfasäteilyä paremmin, mutta huomattavasti gammasäteilyä huonommin.
Beetasäteily vaimenee väliaineessa kun elektronit, joista säteily koostuu, menettävät liike-energiaansa, pääasiassa sirotessaan väliaineen elektroneista ja ytimistä. Pääosa hidastumisesta tapahtuu säteilyn vuorovaikutteessa aineen elektronien kanssa. Hidastuminen on vaihtelevaa, paljon sirontaa aiheuttavaa ja voi olla äärimmäisen voimakastakin johtuen säteilyn ja väliaineen elektronien samansuuruisesta massasta. Tämän vuoksi beetasäteilylle on tyypillistä, että hiukkasten rata on voimakkaasti kimpoileva ja vaimenemiseen vaikuttaa merkittävästi sattuma.
Väliaineeseen osuva beetasäteily voi tuottaa röntgensäteilynä havaittavaa jarrutussäteilyä.
Historia
280px|thumb|Heliumytimistä koostuvan alfasäteilyn pysäyttää paperiarkki, elektroneista koostuvan beetasäteilyn alumiinilevy ja gammasäteily vaimenee väliaineessa.
Kun ranskalainen fyysikko Henri Becquerel huomasi radioaktiivisuuden 1896, ei hän aavistanut että ilmiön aiheuttama säteily koostuu sekä energiasta että hiukkasista. Toinen tutkija, Ernest Rutherford, aloitti pian tutkimukset säteilyn luonteen selvittämiseksi ja keksi ydinsäteilyn kolme päälajia: alfa- beeta- ja gammasäteilyn. 1900-luvulle mennessä oli selvinnyt, että beetasäteily koostui itse asiassa elektroneista.
Tärkeitä lähteitä
Tärkeitä beetasäteilyn lähteitä ovat radioaktiiviset isotoopit:
Lähteet
Emissió beta Betazerfall Emisión beta Radioactivité β Rozpad beta minus Beta-sönderfall
Aurora (Illinois)
Auroran paikan jokivarresta valitsivat New Yorkin osavaltiosta tulleet McCartyn uudisraivaajaveljekset vuonna 1834. He perustivat sinne myllyn ja sahan. Paikkaa kutsuttiinkin aluksi nimellä McCarty mills. Vuonna 1837 perustettiin posti ja vaihdettiin kaupungin nimeksi Aurora.
Väestö
Kaupungissa oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 197 899 asukasta. Vuoteen 2015 mennessä väestön arvioitiin lisääntyneen 200 000:een.
Afroamerikkalaisia on 10,7 % väestöstä. Alempi korkeakoulututkinto on 31,1 prosentilla asukkaista.
Randy Burridge
Randall H. Burridge (s. 7. tammikuuta 1966 Fort Erie, Ontario) on kanadalainen jääkiekkoilija, jonka pelipaikka oli vasen laitahyökkääjä. Hän pelasi urallaan yhteensä 706 NHL:n runkosarjaottelua ja 107 pudotuspeliottelua.
Burridge edusti NHL-urallaan Boston Bruinsia, Washington Capitalsia, Los Angeles Kingsiä sekä Buffalo Sabresia. NHL-urallaan hän teki 706 ottelussa tehopisteet 199+251=450 ja keräsi 458 rangaistusminuuttia. Burridge toimi Buffalo Sabresin varakapteenina kausina 1995–1996 ja 1996–1997 sekä pelasi myös NHL:n tähdistöottelussa kaudella 1991–1992. NHL-uransa jälkeen Burridge pelasi 14 ottelua Saksan DEL-liigan Hannover Scorpionsin joukkueessa kaudella 1998–1999.
Akrai
Akrai (, myös Akra,, Akraiai, tai Akraioi, , ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Sikeliassa eli Sisilian saarella nykyisen Italian alueella. Sen arkeologinen alue sijaitsee heti nykyisen Palazzolo Acreiden kaupungin luoteispuolella.
Maantiede
Akrai sijaitsi Sisilian kaakkoisissa sisäosissa noin 24 roomalaista mailia eli noin 36 kilometriä länteen Syrakusasta. Se oli rakennettu melko tasalakisen kukkulan huipulle Anapos (nyk. Anapo) ja Heloros (nyk. Tellaro) -jokien välisellä alueella. Kaupunki käsitti kukkulan keskiosan ollen alaltaan noin 35 hehtaaria. Kukkula oli suhteellisen jyrkkärinteinen ja muodosti luonnonlinnoituksen. Se on tunnettu vielä nykyaikanakin nimellä Acremonte. Kaupunki suojasi linnoituksena Syrakusaan lännestä johtanutta keskeistä reittiä. Akrain alueen kokoa ei tunneta, mutta alueella oli kaupunkikeskuksen lisäksi erillisiä kyliä ja maatiloja. Akrain länsipuolella sijaitsivat Kasmenain ja Akrillain kaupungit.
Historia
Akrain kukkulalla on ollut asutusta jo paleoliittisella kaudella. Myöhäisellä pronssikaudella ennen kreikkalaisten tuloa seutua asutti saaren alkuperäisasukkaisiin kuulunut sikulien heimo. Akrain kaupunki perustettiin Syrakusan siirtokuntana, Thukydideen mukaan 70 vuotta emäkaupungin jälkeen eli noin vuonna 664/663 eaa. Näin se oli yksi Syrakusan kolmesta ensimmäisestä siirtokunnasta Kasmenain (644 eaa.) ja Kamarinan (598 eaa.) ohella.
pienoiskuva|vasen|upright=0.95|Niin kutsutun Templi Feralin veistoksia Akrain latomioissa eli kivilouhoksilla. Vaikka Akrai on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Se saattoi olla lähinnä Syrakusan sotilassiirtokunta. Kaupungin oletetaan säilyneen aina Syrakusan alaisuudessa, eikä se koskaan noussut erityisen merkittäväksi. Sillä oli kuitenkin emäkaupungilleen suuri strateginen merkitys. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Akraios.
Dion käytti Akraita asemapaikkana sotaretkellään Syrakusan Dionysios nuorempaa vastaan. Hieron II sai kaupungin roomalaisten kanssa tekemässään rauhassa vuonna 263 eaa. Leontinoin, Megara Hyblaian, Heloronin, Neetonin ja Tauromenionin ohella. Toisen puunilaissodan aikaan vuonna 214 eaa. Akrai tarjosi turvapaikan Hippokrateelle, jonka Marcellus oli voittanut Akrillaissa. Plinius mainitsee kaupungin olleen roomalaisella kaudella civitates stipendiariae eli yksi kaupungeista, jonka tuli maksaa Roomalle kiinteää veroa, koska sen maita pidettiin Rooman kansalle kuuluvina.
Tämän jälkeen kaupunki ei juurikaan esiinny historiassa. Arkeologisten löytöjen perusteella se vaikuttaa kuitenkin säilyneen olemassa Rooman keisarikauden lopulle saakka. 300- ja 400-luvuilla jaa. paikalla oli varhaiskristillinen yhteisö. Kaupungin oletetaan tuhoutuneen lopullisesti saraseenien vallattua Sisilian vuonna 827.
Akrain paikan löysi jo Tommaso Fazello 1500-luvulla. Laajempia arkeologisia tutkimuksia paikalla on suoritettu 1800-luvulta lähtien.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|Kreikkalainen teatteri. pienoiskuva|Buleuterionin rauniot. pienoiskuva|Latomioita eli kivilouhoksia.
Kaupunki on ollut ympäröity muurein, jotka on ajoitettu 300-luvulle eaa. Niistä on säilynyt osia erityisesti luoteis-, etelä- ja itäsivuilla. Myös kahden portin, itään johtavan Syrakusan portin ja länteen johtavan Selinuksen portin, paikat on tunnistettu. Ne sijaitsevat pääkadun päissä.
Temppelit
Kaupungin akropoliilla sijaitsi oletettavasti Afroditelle omistettu temppeli, joka oli rakennettu 500-luvulla eaa. Paikka on ollut pyhäkkökäytössä kuitenkin jo 600-luvulla eaa. Kaupungin muut temppelit oli omistettu Artemiille ja Korelle. Kaupungissa oli ilmeisesti myös Zeus Akrioksen, Heran sekä nymfien kultit.
Kreikkalainen teatteri
Buleuterion
Teatterin länsipuolelta on löydetty buleuterion eli neuvoston kokouspaikka, joka on avautunut länteen agoralle päin. Se on ajoitettu 100-luvulle eaa. Rakennusta arveltiin vielä 1800-luvulla odeioniksi.
Muut rakennukset ja rakennelmat
Teatterin lähellä sijaitsi myös kaksi latomiaa eli kivilouhosta. Kristillisenä aikana louhoksia käytettiin asumuksina ja hautoina. Latomioiden yhteydessä sijaitsi myös nykyisin nimellä Templi Ferali tunnettu alue, jossa on ollut jonkinlainen heeroskultti tai kuolleiden kultti. Alueella on kallioon kaiverrettuja syvennyksiä, joissa on ollut veistoksia. Osasta on säilynyt jäänteitä.
Kauempana, vajaan kilometrin kaupungista itäkaakkoon sijaitsevat myös niin kutsutut Santoni, jotka olivat Kybelen eli Suuren äidin kulttiin liittyneitä veistoksia. Ne on ajoitettu 200-luvulle eaa.
Hautausmaat
Kaupungin läheltä on löydetty sikulien hautausmaita myöhäiseltä pronssikaudelta sekä antiikin ajan hautoja arkaaiselta roomalaiselle kaudelle. Osa haudoista on kaiverrettu kallioon. Hautausmaat sijoittuvat pääasiassa kaupungin etelä- ja länsipuolille.
Esinelöydöt
Kaupungista ja sen hautausmailta tehtyjä esinelöytöjä on erityisesti Syrakusan arkeologisessa museossa (Museo Archeologico Regionale Paolo Orsi).
Halaus (albumi)
Halaus on suomalaisen Limonadi Elohopea -yhtyeen viides ja viimeinen levy. Se julkaistiin vuonna 2003.
Oksana Pavlenko
Oksana Pavlenko,, (12. helmikuuta 1895 Valjava, Tšerkasyin piiri, Kiovan kuvernementti – 21. huhtikuuta 1991 Moskova, Venäjä) oli ukrainalainen taidemaalari.
Pavlenko aloitti opinnot 1914 Kiovan taidekoulussa opettajinaan Foti Krasytskyi ja Fedir Krytševskyi. Hän opiskeli vuodesta 1917 Ukrainan valtion taideakatemiassa Myh’ailo Boitšukin oppilaana ja jatkoi 1918–1922 Boitšukin monumentaalimaalauksen työpajassa Kiovan plastisen taiteen instituutissa. Hän kuului 1919 Boitšukin ryhmään, joka koristeli Kiovassa Lutskin rykmentin kasarmit (tuhoutuivat 1922). Hän osallistui myös kokeelliseen freskomaalaukseen Kiovan plastisen taiteen instituutin auditoriossa (freskot tuhoutuivat 1934). Opettaessaan Mežyhirjan teknikumissa 1923–1929 hän maalasi sinne freskot 'Neuvottelu kylässä' (1925).
Pavlenko muutti 1929 Moskovaan, jossa hän opetti keramiikkaa Moskovan taide- ja tekniikkainstituutissa 1929–1931 ja sen jälkeen muissa kouluissa. Hän kävi vuosina 1933–1935 Ukrainassa useita kertoja maalaamassa Boitšukin, Vasyl Sedljarin ja Ivan Padalkan kanssa myöhemmin tuhoutuneet freskot Harkovan Tšervonozavodskyin ukrainalaiseen teatteriin. Pavlenko jatkoi maalaamista, mutta tyyli muuttui naturalistisemmaksi ja menetti Boitšukin koulukunnalle ominaiset piirteet. Myöhemmällä urallaan hän maalasi vesivärein paljon kukka- ja muita asetelmia. Leonid Cherevatenko on kirjannut muistiin ja julkaissut 1987 hänen muistelmansa Myh’ailo Boitšukista.
Elros
Sukupuu
Elros on Elwingin ja Eärendilin toinen poika. Hänen jälkeläisensä ovat Númenorin kuninkaita ja ruhtinaita. Elrosin lapset ovat Vardamir Númenorin toinen kuningas, Tindomiel, Manwendil ja Atanalcar Nimloth(n)-Dior Idril(n)-Tuor Galathon-? Earwen(n)-Finarfin |     |      |        |          |          |          |       |        |     Elurin Elured  Elwing(n)-Eärendil Celeborn  -  Galadriel(n) Angrod Aegnor Finrod |     |             |                       Elros Elrond  -  Celebrian(n) |             Vardamir Tindomiel Manwendil(n) Atanalcar
Elämäkerta
Elros oli puolhaltia ja hän syntyi vuonna 525 ensimmäistä aikaa. Vuonna 583 Elros veljensä Elrondin kanssa osallistuu vihan sotaan, jossa Morgoth paiskattiin tyhjyyteen. Vuonna 32 toista aikaa Edain Elrosin johdolla pääsee Númenoriin kun Elros valitsi ihmisen osan kun taas Elrond valitsi haltian osan. Sinä vuonna Elros kruunattiin Númenorin ensimmäiseksi kuninkaaksi, jolloin hän sai hallitsijanimen Tar-Minyatur. Vuonna 61 Elrosin ensimmäinen poika Vardamir Nolimon syntyy, muut lapset syntyivät 30 vuoden sisällä. Vuonna 442 Elros kuoli ja hänen vanhimmasta pojasta Vardamir Nolimonista tuli kuningas mutta hän siirsi heti valtikan pojalleen hallittuaan muodollisesti "vuoden päivät". Niin Tar-Amandilista tuli Númenorin kolmas kuningas.
Huolimatta siitä, että Elros valitsi ihmisen osan, hän eli kauemmin kuin tavalliset ihmiset, 506 vuoden ikäiseksi. Myös hänen jälkeläisensä elivät tavallista kauemmin. Elrosin veli Elrond eli 6520 vuotta ennen kuin hän matkasi kuolemattomille maille Galadrielin, Celebornin, Gandalfin, Bilbon, Frodon ja muiden haltioiden kanssa.
Elrosia ei mainita kertaakaan Peter Jacksonin ohjaamassa elokuvatrilogiassa Taru sormusten herrasta.
Pimeä komero
Pimeä komero on kirjailija Mika Waltarin kirjoittama näytelmä vuodelta 1951. Näytelmän aiheena on uskoon tuleminen, alkoholismi ja ihmisen henkinen romahtaminen. Waltari tarjosi kyseistä näytelmää esitettäväksi Kansallisteatterille, mutta sen silloinen pääjohtaja Arvi Kivimaa hyllytti sen. Teos jäi Waltarin pöytälaatikkoon vuosikymmeniksi ja sen julkaistiin vasta vuonna 1999 teoksessa Mika Waltarin näytelmät.
Ammatillinen yhdistymisvapaus
Fasismiin ja autoritaariseen kommunismiin ja sosialismiin kuuluu usein pakollinen korporativismi eli pakko kuulua korporaatioihin kuten ammattiliittoihin ja työnantajaliittoihin, mikä on ristiriidassa järjestäytymisvapauden kanssa.
On myös esitetty, että Suomen yliopisto-opiskelijoiden pakollinen ylioppilaskunnan jäsenyys olisi ristiriidassa järjestäytymisvapauden kanssa. Vastakkaisen näkökannan mukaan kenenkään ei ole pakko opiskella suomalaisessa valtionyliopistossa. Kuitenkin valtionyliopisto saa valtiolta rahoitusta ja etuoikeuksia, jolloin joidenkuiden mielestä ei pitäisi vaatia jäsenyyttä.
Kansainvälinen työjärjestö ILO on hyväksynyt järjestäytymisvapauden takaavia sopimuksia. Suomen valtio on mukana sopimuksessa. Myös Suomen perustuslaki, virkamieslaki ja työsopimuslaki sisältävät säädöksiä järjestäytymisvapauden takaamisesta.
Ammattiyhdistyksillä ja työnantajaliitoilla on järjestäytymisvapauden vallitessa oikeus neuvotella työehtosopimuksista. Negatiivisena vapautena järjestäytymisvapauteen ei kuitenkaan kuulu työehtosopimusten yleissitovuus, joka kaventaa sopimusvapautta. Usein järjestäytymisvapauteen katsotaan kuuluvan myös työntekijän tai työnhakijan oikeus järjestäytyä ilman irtisanomisuhkaa tai muuta syrjintää. Kuitenkaan libertaarit eivät pidä sitä järjestäytymisvapautena, kun työnantaja ei estä järjestäytymistä vaan käyttää sopimusvapauteen kuuluvaa oikeuttaan irtisanoa tai olla palkkaamatta. Työntekijän oikeus järjestäytyä ilman irtisanomista tai syrjintää onkin taloudellinen oikeus, joka ei ole vapausoikeus eli ei ole negatiivinen vapaus.
Harmaakukastaja
Harmaakukastaja (Dicaeum concolor) on kukastajien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Harmaakukastajaa tavataan Aasian etelä- ja kaakkoisosissa. Lajin on kuvattu olevan suurimmaksi osaksi yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1979
Vuoden 1979 jääpallon MM-kilpailut olivat kautta aikain 11. Jääpallon MM-kilpailut. Kisat pidettiin Ruotsissa neljättä kertaa jääpallon MM-kisahistorian aikana. Turnaukseen osallistuivat Neuvostoliitto, Norja, Ruotsi ja Suomi.
MM-turnauksessa pelattiin kaksinkertainen sarja, jonka voittaja voitti maailmanmestaruuden. Mestaruuden voitti Neuvostoliitto jo 11. perättäistä kertaa. Neuvostoliitto oli voittanut vuoteen 1979 mennessä kaikki MM-kilpailut. Ruotsi sijoittui hopealle ja Suomi sai pronssia.
Galicia (L51)
Galicia (runkonumero L51) on Espanjan laivaston vuonna 1997 vesillelaskettu Galicia-luokan maihinnousualus.
Valmistus
Alus tilattiin vuonna 1991 Empresa Nacional Bazánilta Ferrolista, missä köli laskettiin toukokuussa 1996. Alus laskettiin vesille 21. heinäkuuta 1997 ja otettiin palvelukseen 29. huhtikuuta 1998.
Palvelus
Alus on palveluksessa.
Lee Bowyer
Lee David Bowyer (s. 3. tammikuuta 1977 Lontoo, Englanti) on englantilainen uransa lopettanut jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Peliura
Bowyer pelasi koko ammattilaisuransa Englannissa kahdella korkeimmalla sarjatasolla. Valioliigassa hän pelasi yhteensä 397 ottelua, joissa hän teki 57 maalia. Mestaruussarjassa ja sen edeltäjässä 1. divisioonassa vastaavat tilastot olivat yhteensä 92 ottelua ja 11 maalia. Eniten menestystä Bowyer saavutti pelatessaan Leeds Unitedissa, jota hän myös edusti pisimpään. Seura sijoittui hänen aikanaan viisi kertaa peräkkäin Valioliigan viiden parhaan joukkoon vuosina 1998–2002, parhaimmillaan kolmanneksi.
Englannin A-maajoukkueessa Bowyer pelasi yhden ottelun vuonna 2002.
Ongelmapelaaja
Bowyer tunnettiin varoitusherkkänä pelaajana, joka päätyi useasti ongelmiin myös siviilielämässä. Maaliskuussa 1995 hän jäi kiinni huumetestissä, minkä seurauksena hänen seuransa Charlton Athletic sulki hänet toimintansa ulkopuolella kahdeksaksi viikoksi ja hänet pudotettiin Englannin alle 18-vuotiaiden maajoukkueesta. Joulukuussa 1996 Bowyer tuomittiin 4 500 punnan sakkoihin hänen heiteltyään tuoleja McDonald's-ravintolassa.
Vuonna 2000 Bowyer ja toinen jalkapalloilija Jonathan Woodgate saivat pahoinpitelysyytteen yökerhon edustalla tapahtuneesta yhteydenotosta, jossa loukkaantui aasialainen opiskelija. Bowyer sovitteli tapauksen oikeuden ulkopuolella maksamalla 170 000 punnan korvaukset. Vuonna 2005 Englannin jalkapalloliitto antoi Bowyerille seitsemän ottelun pelikiellon ja 30 000 punnan sakot pelikentällä tapahtuneesta yhteydenotosta Kieron Dyerin kanssa. Lisäksi oikeus tuomitsi hänet tilanteen seurauksena 600 punnan sakkoihin. Syyskuussa 2010 Bowyer solvasi alatyylisesti vastustajajoukkueen kannattajaa.
Tammikuussa 2011 Bowyer sai kolmen ottelun pelikiellon astuttuaan kentällä Bacary Sagnan päälle. Hän oli tuolloin 98 keltaisella kortillaan Valioliigan kautta aikojen varoitetuin pelaaja.
Emden (F221)
Emden (runkonumero F221) oli Saksan liittotasavallan laivaston Köln-luokan fregatti.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 23. syyskuuta 1983 ja luovutettiin Turkille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä TCG Gemlik.
Surulehtikuusi
Surulehtikuusi (Larix × pendula) on euroopanlehtikuusen (Larix decidua) ja kanadanlehtikuusen (Larix laricina) välinen risteymä. Se on luonnollisesti syntynyt risteymä, joka havaittiin Englannissa 1730-luvulla melko pian sen jälkeen, kun maahan oli istutettu kanadanlehtikuusia. Samoihin aikoihin risteymät alkoivat yleistyä myös Yhdysvalloissa Ontariojärven ympäristössä, jonne oli tuotu euroopanlehtikuusta. Nykyisin surulehtikuusesta on jalostettu taimistoille erilaisia lajikkeita.
Surulehtikuusi on kausivihanta havupuu, joka voi kasvaa noin 25 metriä korkeaksi. Rungon rinnankorkeusläpimitta voi olla korkeintaan noin 60 cm. Neulaset ovat tylppäkärkisiä ja halkaisijaltaan noin 1 mm. Surulehtikuusen kävyt ovat noin 2–3 cm pitkiä ja näyttävät kantalajiensa käpyjen välimuodoilta.
Préparez vos mouchoirs
Préparez vos mouchoirs on Bertrand Blierin käsikirjoittama ja ohjaama belgialais-ranskalainen komediaelokuva vuodelta 1978. Seksuaalisia tapoja satirisoiva, ironisesti nimetty tragikomedia (vapaasti suom. ”Ottakaa nenäliinat esiin”) voitti parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon ja musiikistaan César-palkinnon. Sitä ei tuotu Suomen teattereihin eikä sitä ole esitetty Suomessa televisiossakaan.
Juoni
Naimisissa oleva Raoul (Gérard Depardieu) yrittää tehdä kaikkensa tyydyttääkseen vaimonsa Solangen (Carole Laure) seksuaalisesti, ja päättää että paras tapa on hankkia tälle oma rakastaja Stéphane (Patrick Dewaere). Sekään ei auta, vaan lopulta vaimo keksii ratkaisuksi mennä sänkyyn 13-vuotiaan Christianin (Riton Liebman), kesäleirin kiusatun matematiikkaneron kanssa. Näin ratkeaa lopulta Solangen lapsettomuusongelmakin.
Näyttelijät
Lähde:
Myöhempi arvostus
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Pullerinmäki
pienoiskuva|Pullerinmäen sijainti Hämeenlinnassa. Pullerinmäki on Hämeenlinnan 10. kaupunginosa, joka sijaitsee noin kaksi kilometriä keskustasta luoteeseen. Kaupunginosa rajoittuu idässä valtatiehen 3, lännessä Ahvenistonjärveen sekä pohjoisessa Pikku-Parolan ja etelässä Kaurialan kaupunginosiin. Kaupunginosan rakennuskanta muodostuu pääosin omakotialueesta, mutta se sisältää myös joitakin kerrostaloalueita. Pullerinmäen alueella sijaitsee erityisen paljon liikunta- ja urheilupaikkoja, kuten halleja ja kenttiä.
Tiiriö on Pullerinmäen osa-alue, joka sijaitsee valtatien 3 ja kantatien 57 risteyksessä. Tiiriö on suuri markettialue, jossa on runsaasti palveluita. Tiiriössä on muun muassa hypermarketteja, erikoisliikkeitä sekä muita tilaa vievän kaupan liikkeitä. Myös Rinkelinmäki, Ahveniston harjumuodostuman osa, kuuluu Pullerinmäen kaupunginosaan. Se on tunnettu Rinkelinmäen jäähallista, jolla jääkiekkoseura Hämeenlinnan Pallokerho pelaa kotiottelunsa sekä Poliisikoirakoulusta. Alueella sijaitsee lisäksi Rinkelinmäen lähiö sekä Hämeenlinnan vesitorni ja sen juurella tennis-, salibandy- ja harjoitusjäähallit.
Pullerinmäessä sijaitsee Hämeenlinnan urheilupuisto, jossa on jalkapallokenttiä, pesäpallokenttä, talvisin jääkiekkokaukalo sekä kaksi urheiluhallia: Säästöpankki Areena ja Elenia Areena. Ahvenistonharjun alueella on Ahveniston moottorirata, käytöstä poistettu Ahveniston hyppyrimäki sekä runsaasti huollettuja ulkoilureittejä. Kaupunginosan pohjoisosassa on lisäksi Hämeenlinnan vankila.
Ahveniston moottoriradan alueella tapahtui vuonna 1984 helikopterionnettomuus, joka johti viiden ihmisen kuolemaan. Moottoriradalla ja sen ympäristössä järjestettiin 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa Giants of Rock -rockfestivaali.
Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 1998
Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 1998 pelattiin Japanissa 3.–12. marraskuuta. Nämä olivat 13. naisten maailmanmestaruuskilpailut. Mitaliottelut pelattiin Osakassa, ja muut kisakaupungit olivat Fukuoka, Kagoshima, Matsumoto, Nagoya, Tokio ja Tokuyama. Mukana oli 16 joukkuetta. Ne pelasivat alkusarjan neljässä neljän joukkueen lohkossa, joista kustakin kolme parasta pääsi kahdessa lohkossa pelattuun jatkosarjaan. Jatkolohkojen kaksi parasta ratkoivat mitalit ja kaksi seuraavaa sijat 5–8 cupsysteemillä. Mestaruuden voitti Kuuba, hopealle sijoittui Kiina ja pronssia sai Venäjä.
Ian Rush
Ian James Rush (s. 20. lokakuuta 1961 Flint, Wales) on walesilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Rush aloitti ammattilaisuransa vuonna 1979 Chester Cityssä. Sieltä hän siirtyi yhden kauden jälkeen Liverpooliin, missä vietti suurimman osan urastaan yltäen useisiin huippusaavutuksiin. Kauden 1987–1988 hän pelasi Italiassa Juventuksessa, mutta palasi takaisin Liverpooliin, missä pelasi aina vuoteen 1996 saakka. Liverpoolissa Rush voitti liigamestaruuden ja Liigacupin viidesti, kolme kertaa FA Cupin ja kerran Euroopan Cupin. Hän pelasi joukkueessa 469 sarjaottelua ja teki 229 maalia. Vuonna 1984 hän sai Kultainen kenkä -palkinnon oltuaan Euroopan liigojen paras maalintekijä 32 maalillaan. Samana vuonna sekä pelaajat että toimittajat valitsivat hänet Englannin vuoden pelaajaksi.
Liverpoolista Rush siirtyi kaudeksi 1996–1997 Leeds Unitediin, missä teki vain kolme maalia 36 ottelussa. Hän siirtyikin seurasta vapaalla siirrolla Newcastle Unitediin, missä kuitenkin jäi vaihtomiehen asemaan Alan Shearerin tervehdyttyä. Hän oli myös jonkin aikaa lainassa Sheffield Unitedissa. Hän pelasi urallaan vielä yhden kauden Wrexhamissa ja muutaman ottelun australialaisessa Sydney Olympicissä ennen lopettamistaan 38-vuotiaana. Walesin maajoukkueessa Rush pelasi urallaan 73 ottelua ja teki 28 maalia vuosina 1980–1996. Vuonna 2021 hän on edelleen Walesin maajoukkueen kaikkien aikojen toiseksi paras maalintekijä, edellään vain Gareth Bale. Hän ei koskaan pelannut arvokisojen lopputurnauksessa.
Elokuusta 2004 huhtikuuhun 2005 Rush toimi Chester Cityn managerina. 2005 hän hetkellisesti harkitsi paluuta pelikentille Walesin liigan Total Network Solutionsin riveihin. Vuonna 2006 hän pelasi Suomessa Fireball-turnauksen näytösottelussa Suomi - Muu maailma, ja teki myös yhden maalin.
Rush valittiin English Football Hall of Fameen vuonna 2006.
Carl Christoffer Gjörwell (nuorempi)
thumb|right|Carl Christoffer Gjörwell Carl Christoffer Gjörwell (1766–1837) oli Tukholman kaupunginarkkitehti ja ruotsalaisen 1800-luvun alkupuolen klassismin merkittävimpiä edustajia. Hän on suunnitellut muun muassa Hagan linnan Solnaan, Akatemiatalon Turkuun ja yhdessä Charles Bassin kanssa Joensuun kartanon päärakennuksen Halikkoon. Tukholman maakäräjätalo (1817–1834) on aikakauden mahtavimpia monumentaalirakennuksia.
Gjörwellin suunnittelemat rakennukset ovat tyyliltään useimmiten uusklassistisia, ja hän oli yksi aikakauden herraskartanontyypin kehittäjä. Näissä rakennuksia on 2–3-kerroksinen keskiosa ja siihen liittyvät matalat siipiosat.
Gjörwell oli L. J. Desprez'n oppilas. Hänen mukaansa on nimetty katu Tukholman Kungsholmenilla.
Gjörwellin isä oli kirjailija Carl Christoffer Gjörwell (vanhempi).
Aleksei Borovitin
Aleksei Aleksejevitš Borovitin s. 14. helmikuuta 1954 Kirov) on venäläinen mäkihyppääjä, joka aktiiviurallaan edusti Neuvostoliittoa. Seuratasolla hän edusti Dynamo Kirovia.
Borovitin saavutti Falunin MM-kilpailuissa 1974 pronssia normaalimäessä ja sijoittui suurmäessä neljänneksi. Lahden MM-kilpailuissa 1978 hän sai suurmäessä pronssia. Lentomäen MM-kilpailuissa hän oli neljäs Vikersundissa 1977.
Borovitin kilpaili kaksissa olympialaisissa. Innsbruckissa 1976 hän sijoittui normaalimäessä 15:nneksi ja suurmäessä 19:nneksi, Lake Placidissa 1980 normaalimäessä 21:nneksi ja suurmäessä 36:nneksi.
Borovitin voitti Holmenkollenin kisojen mäkihyppykilpailun 1977. Salpausselän kisoissa hän voitti suurmäen kilpailun 1974 ja 1977.
Metronomi
thumb|250px|Metronomi. Metronomi (kreik. metronomos = tahdinmittaaja), lyh. M.M. tai M. eli tahtimittari on soitettaessa käytetty sähköinen tai mekaaninen apuväline, joka tikittää, naksahtaa tai tuottaa jonkin muun ääni- tai valomerkin määrättyyn tahtiin. Sen tarkoitus on helpottaa soittajan pysymistä oikeassa tahdissa.
Toiminta
Tavallisessa mekaanisessa metronomissa on tukipisteeseen kiinnitetty metallitanko. Tukipisteen alapuolella tankoon on kiinnitetty kiinteä paino ja yläpuolella toinen paino, joka voidaan asettaa tangon ympärille haluttuun kohtaan. Täten tanko ja siihen kiinnitetyt painot ovat tasapainossa tangon osoittaessa suoraan ylöspäin, muussa tapauksessa ne heilahtelevat heilurin tavoin edestakaisin tämän tasapainoaseman molemmin puolin siten, että heilahdusaika pysyy vakiona. Heilahdusaika on sitä pidempi eli tempo sitä hitaampi, mitä kauemmas tukipisteestä siirrettävä paino on asetettu. Metronomiin merkitty asteikko osoittaa, mihin kohtaan siirrettävä paino on asetettava, jotta se antaisi äänimerkin tietyn määrän kertoja minuutissa, sekä usein myös eri tempoista käytetyt termit. Äänimerkki, tikitys kuuluu heilahtelevan tangon saavuttaessa jommankumman ääriasentonsa.
Nykyään on käytössä myös erilaisia elektronisia metronomeja.
Historia
Diederich Nikolaus Winkel keksi metronomin Amsterdamissa vuonna 1812. Johann Mälzel kopioi useita Winkelin ideoista ja sai patentin kannettavaan metronomiin vuonna 1816. Ludwig van Beethoven oli ensimmäinen tunnettu säveltäjä, joka teki metronomimerkintöjä sävellyksiinsä.
Friisiläinen (hevosrotu)
thumb|Friisiläishevosen näyttävää [[ravia.]] Friisiläinen on Friisinmaalta, Alankomaista kotoisin oleva hevosrotu. Se on yksi vanhimmista eurooppalaisista hevosroduista. Se kehitettiin keskiajalla ritareiden ratsuksi, mutta sitä on myöhemmin käytetty vetojuhtana. Nykyään se on ajo- ja ratsuhevonen. Friisiläishevosessa on sekä lämmin- että kylmäverisiä piirteitä, mutta se luetaan yleensä lämminveriseksi hevosroduksi.
Ominaisuudet
Friisiläishevoset ovat säkäkorkeudeltaan noin 150–170 senttimetriä, oriit ovat kookkaampia kuin tammat. Kantakirjattavan oriin tulee olla yli 160 cm korkea. Friisiläishevosen väri on aina musta, joka tosin saa haalistua auringossa mustanruskean näköiseksi. Valkoiset merkit eivät ole haluttuja ja niistä hyväksytään korkeintaan pieni tähti otsalla. Rotuun syntyy silloin tällöin myös rautiaita, joiden jälkeläisiä ei kuitenkaan hyväksytä. Jouhet ja vuohiskarvat ovat tuuheat ja yleensä hieman kiharat. Friisiläishevonen on kookas ja sopii luonteensa ansiosta monille ratsastajille. Friisiläishevonen omaa yleensä isot ja ilmavat liikkeet. Friisiläisen jalat ja selkä ovat vahvat.
Historia
Friisiläishevosta on käytetty paljon myös muiden rotujen jalostamiseen: sitä vietiin esimerkiksi Venäjälle orlovravureiden jalostukseen. Runsas käyttö risteysjalostuksessa uhkasi rodun puhtaana säilymistä, ja niinpä vuonna 1879 perustettiin friisiläishevosen kantakirjayhdistys suojelemaan rotua. Friisiläishevosta uhkasi sukupuutto myös useita kertoja 1900-luvulla. Vuonna 1913 jäljellä oli vain kolme puhdasrotuista friisiläistä oritta, ja rotu saatiin pelastettua myös 1960-luvulla, kun traktori syrjäytti friisiläisen maatilatöistä.
Käyttö
Friisiläisiä käytetään nykyisin enimmäkseen ratsuina ja ajoon, mutta myös näyttelyhevosina. Friisiläishevosia on käytetty myös ravikilpailuissa. Hienon ja yhtenäisen ulkonäkönsä vuoksi rotu sopii hyvin sirkushevoseksi ja näytöksiin, ja friisiläisillä on yleensä myös komea ravi, mikä tekee niistä näyttäviä ajohevosia ja kouluratsuja. Raskaan luustonsa vuoksi friisiläinen ei sovellu kovin hyvin hyppäämiseen.
Pocahontas
Pocahontas (s. 1595 – 21. maaliskuuta 1617) oli pohjoisamerikkalainen intiaanityttö, joka auttoi siirtolaisia perustamaan ensimmäisen englantilaisen siirtokunnan nyky-Yhdysvaltojen alueelle. Hänen isänsä oli powhatanien liittokunnan päällikkö Wahunsunacock, jonka poliittinen valta ylettyi lähes kaikkiin Virginian itäisiä rannikkoalueita (silloiselta nimeltään Tenakomakah) asuttaviin algonkin-kielisiin heimoihin.
Kristinuskoon kastamisen jälkeen Pocahontas sai nimen Rebecca ja avioitumisensa jälkeen hänestä tuli Rebecca Rolfe. Matkustettuaan miehensä kanssa Lontooseen vuonna 1616 Pocahontas saavutti suuren suosion kuningas Jaakko I:n hovissa ja hänen nimensä tuli tunnetuksi ympäri Englantia. Vain hieman yli 20-vuotiaana Pocahontas kuoli äkillisesti laivamatkalla Englannista Virginiaan. Seuraavien vuosisatojen aikana hänestä tuli eräs amerikkalaisista legendoista ja maailman tunnetuin intiaaninainen.
Lapsuus
Pocahontas syntyi Virginian rannikolla powhatanien pääkylän Werowocomocon ylimmän päällikön Wahunsunacockin tyttärenä noin vuonna 1595. Pocahontasin alkuperäinen nimi oli Amonute tai Matoaka. Jo lapsena hän sai Pocahontas-lempinimen (vapaa suomennos ”leikkisä pikkutyttö”, joskus myös ”pikku häirikkö”), joka juontui hänen kujeilevasta luonteestaan. Pocahontasin varhaiset vaiheet ovat pääosin tuntemattomia, mutta joitakin seikkoja hänen lapsuudestaan voidaan päätellä powhatanien kulttuurin perusteella. Päällikkösukujen lasten tavoin hän oli enemmän silmälläpidon alaisena kuin muut lapset. Pocahontas oli menettänyt äitinsä syntyessään ja hänestä oli tullut isänsä lempilapsi. Joidenkin lähteiden mukaan Pocahontasista koulutettiin eräänlaista tulevaa powhatanien priesea, papitarta.
John Smithin saapuminen
thumb|Pocahontas heittäytymässä Smithin päälle ja pelastamassa tämän teloitukselta. Taiteilijan näkemys, litografia vuodelta 1870.
Kun englantilaiset uudisasukkaat saapuivat toukokuussa 1607 Virginiaan ja aloittivat siirtokunnan rakentamisen, Pocahontas oli noin 12-vuotias. Yksi johtavista uudisasukkaista tutkimusmatkailija John Smith kertoi tavanneensa tuolloin Pocahontasin, joka oli isänsä lähettämänä tullut tervehtimään vieraita.
Smithin kertomuksen mukaan joukko powhatan-sotureita sieppasi hänet joulukuussa 1607 ja kuljetti Werowocomocoon. Siellä hänet asetettiin makaamaan kivelle odottamaan nuijilla varustettujen soturien toimeenpanemaa teloitusta. Juuri ennen teloitusta Pocahontas astui esiin paikalle kerääntyneiden katselijoiden joukosta. Tyttö heittäytyi Smithin päälle ja pelasti tämän varmalta kuolemalta.
Suhteet Virginian siirtokuntaan
Keväällä 1608 Pocahontas tuli tervehtimään edellisena vuonna perustetun Jamestownin siirtokunnan asukkaita. Hänen seurassaan ollut soturi kertoi siirtolaisille päällikkö Wahunsunacockin lähettäneen tyttärensä matkaan merkiksi siitä luottamuksesta, jota powhatanit tunsivat englantilaisia kohtaan. Britit näkivät Pocahontasin hyvin tärkeänä henkilönä, koska tämä oli powhatanien vaikutusvaltaisimman päällikön tytär. Vierailun päätteeksi englantilaiset suostuivat vapauttamaan aiemmin vangeiksi ottaneensa powhatan-soturit.
Tämän jälkeen Pocahontas vieraili usein Jamestownissa pelaamassa erilaisia pelejä asukkaiden kanssa. Nälänhädän yllättäessä siirtokunnan Pocahontas ja hänen kansansa auttoivat parhaansa mukaan siirtolaisia tuomalla näille ruokaa, joka pelasti monet uudisasukkaat nälkäkuolemalta. Englantilaisten asutuksen laajentuminen kuitenkin alkoi huolestuttaa Virginian rannikon intiaaneja ja välit siirtokuntaan huononivat. Pocahontas sen sijaan säilytti hyvät suhteensa siirtolaisiin.
thumb|left|Kuningas Powhatanin kruunaus. [[John Gadsby Chapmanin öljymaalaus vuodelta 1835.]]
Talvi 1608–1609 osoittautui vaikeaksi powhatanien ja Virginian siirtokunnan välisille suhteille. Kuiva kesä oli vähentänyt merkittävästi intiaanien satoja, eivätkä he halunneet lähettää Pocahontasin mukana ruokaa Jamestowniin. Lisäksi tytön isä oli poliittisen vaikutusvaltansa avulla kieltänyt Virginian heimoja käymästä kauppaa uudisasukkaiden kanssa. Siirtokunnan päämieheksi valittu Smith suunnitteli hyökkäystä powhatanien pääkylään, mutta ei toteuttanut aikomustaan saatuaan neuvotteluviestin Pocahontasin isältä. Tämä oli mieltynyt eurooppalaisten kauppatavaroihin ja vaati musketteja, miekkoja ja muita aseita vastineeksi ruokatarvikkeista. Smith otti mukaansa joukon siirtolaisia ja teki vierailun Werowocomocoon. Hieman myöhemmin hän lähetti osan miehistään rakentamaan päällikölle eurooppalais-tyylisen talon, jota tämä oli vaatinut. Siirtolaiset lahjoittivat Pocahontasin isälle myös kuparisen kruunun ja nimittivät hänet kuningas Powhataniksi. Tämä oli kuitenkin kiinnostuneempi muista lahjoista, eikä halunnut kantaa kruunua.
Jännite powhatanien ja siirtolaisten välillä jatkui kauppasuhteista huolimatta. Kuningas Powhatan nosti maissin hintaa jatkuvasti saadakseen kansalleen vaihtokaupassa yhä enemmän eurooppalaisia aseita. . Smithin yrittäessä pitää kauppahinnat aiemmalla tasolla intiaanit saartoivat uudisasukkaiden asutuksen. Brittien tarttuessa aseisiinsa powhatanit vetäytyivät ja Pocahontasin isä lähetti viestin, jossa sanoi Smithin tulkinneen väärin intiaanien aikeita. Myöhemmin Pocahontas ilmestyi keskellä yötä Smithin majapaikkaan ja varoitti, että hänen isällään oli tarkoitus surmata Smith ja tämän seurue. Asiansa kerrottuaan Pocahontas juoksi pois yhtä nopeasti kuin oli ilmestynyt.
Pocahontasin antaman varoituksen jälkeen Smithin seurue jätti majapaikkansa. Saman kevään aikana kuningas Powhatan pystytti uuden pääkylän sisämaahan etäämmälle siirtokunnasta.
Syksyllä 1609 Smith haavoittui ruutiräjähdyksessä ja matkusti Englantiin sairaalahoitoon hyvästelemättä Pocahontasia. Kun tyttö tuli seuraavan kerran Jamestowniin, uudisasukkaat uskottelivat tälle, että Smith oli kuollut. Pocahontas uskoi kuulemaansa ja lopetti vierailunsa Jamestownissa. Hyvin pian Smithin matkustamisen jälkeen Pocahontasin kerrotaan menneen naimisiin Kocoum-nimisen powhatan-soturin kanssa. Avioliitosta ei kuitenkaan ole pitäviä todisteita sen enempää kuin Pocahontasin ja Smithin väitetystä rakkaussuhteesta.
Pocahontasin sieppaus
1610-luvun ensimmäisinä vuosina powhatanien ja siirtolaisten välit kiristyivät äärimmilleen. Kummatkin osapuolet tekivät useita iskuja toistensa asutuksille ja omaisuutta tuhottiin molemmin puolin. Uhrien määrät jäivät tuntemattomiksi. Pocahontasin vaiheista seuraava maininta on vuodelta 1613, jolloin hän asui potowomackien kylässä Potomacin varrella noin sadan kilometrin päässä Werowocomoconista. Kuningas Powhatan oli lähettänyt tyttärensä turvaan englantilaisilta, joiden huhuttiin suunnittelevan Pocahontasin sieppausta. Huhu osoittautui oikeaksi, sillä siirtokuntien päättäjät halusivat Pocahontasin panttivangikseen estääkseen täten tytön isää lähettämästä liittokuntansa sotureita tuhoamaan uudisasutuksia. Kapteeni Samuel Argallin johtama etsintäpartio jäljitti tytön piilopaikan ja sieppasi hänet.
thumb|Pocahontasin kastaminen kristinuskoon. John Gadsby Chapmanin teos vuodelta 1839.
Sieppaajat lupasivat vaihtaa Pocahontasin intiaanien ottamiin englantilaisiin vankeihin sekä varastettuihin aseisiin. Päällikkö Powhatan suostui vapauttamaan vangit, mutta englantilaiset pettyivät palautettujen aseiden määrään. Tämä johti vaikeaan pattitilanteeseen. Pocahontasia ei laskettu vapaaksi, vaan häntä pidettiin vankina Henricusin kylässä nykyisen Richmondin lähellä seuraavan vuoden ajan. Pocahontasin saama kohtelu oli ystävällistä. Englantilainen pappi Alexander Whitaker perehdytti hänet kristinoppiin ja opetti hänelle englannin kieltä. Pocahontasista tuli anglikaani ja hänet kastettiin Rebeccaksi.
John Rolfe
thumb|Pocahontasin häät. [[Henry Bruecknerin teos vuodelta 1855.]]
Asuessaan vielä Henricusissa Pocahontas tapasi John Rolfen, jonka englantilainen vaimo oli kuollut. Rolfe oli onnistunut luomaan tupakkaviljelmän Virginiaan ja vietti paljon aikaansa hoitaen viljelyksiään. Hän oli uskonnollinen mies, jolla oli suuria tunnontuskia naida pakanallinen nainen. Pitkässä kirjeessään käskynhaltijalle hän ilmaisi rakkautensa Pocahontasiin sekä uskomuksensa siihen, että kykeni pelastamaan tämän sielun. Hän myös vannoi, ettei avioliittoa solmittu ”aistillisesta intohimosta” vaan ”siirtokunnan parhaaksi”. Pocahontasin tunteista Rolfea tai avioliittoa kohtaan ei ole tietoa. Heidät vihittiin huhtikuun 5. päivänä 1614. Samalla avioliitto sinetöi rauhan powhatanien ja Virginian siirtokunnan välillä. Intiaanit opettivat Rolfelle kaiken tupakanviljelystä ja koko Virginian siirtokunnan vauraus nojasi vuosien ajan tupakan viennin varaan.
Pocahontas muutti miehensä kanssa asumaan tämän viljelyksille Varinan farmeille. He saivat pojan, Thoman Rolfen, 30. tammikuuta 1615. Heidän avioliittonsa ei tuonut kaikkia siepattuja englantilaisia takaisin, mutta se toi rauhan powhatanien ja englantilaisten välille vuosikausiksi.