cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hylocereeae
Tuntomerkit
Tribukseen kuuluvat kaktukset ovat kiipeileviä tai päällyskasveina kasvavia (epifyyttisiä) pensaita. Juuret ovat varteen kasvavia jälkijuuria (adventiivijuuria). Varret ovat litteitä tai muutamasärmäisiä; varressa ei ole erilaistunutta kukkaverso-osaa. Lehdet eivät ole silminnähtäviä. Kukat sijaitsevat varren sivulla lateraalisesti ja ovat keskikokoisia tai suuria. Kasvit kukkivat öisin tai toisinaan päivällä. Kukkapohjuksen areolit ovat paljaita, piikkisiä, sukasellisia tai karvaisia. Hedelmä on mehevä ja avautumaton. Siemenet ovat keskikokoisia tai isoja, kannattimen arpi (hilum) ja itureiän kohta (mikropyle) ovat yhtyneet, ja koko siementä peittää limainen vaippa.
Levinneisyys
Tribus kasvaa Keski-Amerikan trooppisissa metsissä.
Suvut
Hylocereeae-tribukseen kuuluu kuusi sukua.
Planetary Data System
Planetary Data System (PDS) on jaettu tietojärjestelmä, millä Nasa arkistoi dataa kerätty Aurinkokunta-avaruuslennoista
PDS on aktiivinen arkisto, joka tekee käytettäviä hyvin dokumentoituja, vertaisarvioituja planeettojen dataa tutkimusyhteisölle. Sen data tulee kiertävistä, laskeutuneista ja robottisista avaruuslennoista. Sitä hallinnoi Nasan pääkonttorin Planeetta-tieteen jaosto.
Splinter Cell (pelisarja)
Tom Clancy’s Splinter Cell on Ubisoftin kehittämä ja julkaisema kolmannen persoonan hiiviskelypelisarja, jonka ensimmäinen osa Tom Clancy’s Splinter Cell julkaistiin vuonna 2002. Pelillä on viisi jatko-osaa: Pandora Tomorrow, Chaos Theory, Double Agent, Conviction ja Splinter Cell: Blacklist.
Sarjassa seurataan NSA:n kenttäagenttia, Samuel ”Sam” Fisheriä, joka työskentelee operatiiviselle Third Echelon -yksikölle. Peleissä käsitellään paljon maailmanlaajuisia kriisejä, kuten kolmannen maailmansodan uhkaa, joiden selvittelyyn ei sotilaallinen interventio käy päinsä. Ratkaisua täytyy siis hakea hiljaisemman lähestymistavan kautta. Fisherin tehtävänä on soluttautua mahdottomalta tuntuviin paikkoihin ja kerätä elintärkeää tietoa NSA:lle. Tilanteen vaatiessa hän joutuu myös turvautumaan varastamiseen, kidnappauksiin tai jopa murhiin kansallisen turvallisuuden nimissä.
Videopelit
Peleistä on myös myöhempiä julkaisuja uusille alustoille.
Henkilöt
Pelisarjan protagonisti ja NSA:n kuvitteellisen operatiivisen yksikön Third Echelonin ensimmäinen kenttäagentti.
Fisherin menneisyydestä tiedetään vähän. Hän palveli 1980-luvulla Yhdysvaltain sotilastukikohdassa Saksassa. Hän osallistui vuonna 1991 Persianlahden sotaan Navy SEAL -kommandona, oletettavasti ryhmänsä tarkka-ampujana. Hän myös toimi eräässä vaiheessa CIA-agenttina, mutta hän inhosi työtään. Fisher meni naimisiin Regan Burnsin kanssa vuonna 1984. Avioliiton seurauksena heille syntyi yksi tytär, Sarah Fisher. Vaimo kuitenkin kuoli syöpään vuonna 1989.
Fisher on toiminut Third Echeloninille tärkeimpien viimeaikaisten kriisien aikana, ja kerännyt paljon kokemusta salaisesta tiedonkeruusta. Hän ei ole ainoastaan selvinnyt vaarallisista tilanteista, vaan onnistunut tehtävissään loistavasti. Fisher on hiljainen, tutkiva persoona; kuin joku joka katselee tilanteita ulkoapäin. Hänen elämäänsä on aina varjostanut taistelu, vakoilu ja jatkuva koulutus. Third Echelonin määräämiä tehtäviä suorittaessaan Fisher on matkustanut ympäri maailmaa. Hän on suorittanut vakoilutehtäviä muiden muassa Georgiassa, Etelä-Koreassa, Pohjois-Koreassa, Indonesiassa, Israelissa, Japanissa, Myanmarissa, Perussa, Ranskassa ja Venäjällä.
Luonteeltaan Fisher on vaatimaton ja kyyninen, ja hänellä on usein tapana kommentoida sarkastisin toteamuksin ja lausahduksin huippusalaisen ja yleensä epäilyttävän työnsä luonnetta. Hän ei ole kiinnostunut maineesta ja kunniasta, mutta hän on hyvin isänmaallinen eikä voi sietää sitä, että terroristit tappavat yhdysvaltalaisia siviilejä.
Sam Fisherin pomona toimii Yhdysvaltain armeijan eversti Irving Lambert, joka toimii Third Echelonin johtajana ja neuvoo Fisheriä kertomalla tälle tehtävän tavoitteet. Lambertin ohella Fisheriä avustaa joukko muita NSA:n työntekijöitä, kuten tietotekniikkaan perehtynyt Anna Grimsdóttír. Fisherin varustuksesta vastasi Vernon Wilkes Jr., mutta tämän kuoltua tilalle tuli Frances Coen ja myöhemmin William Redding.
Sam Fisheria on ääninäytellyt vuosina 2002–2010 Michael Ironside sekä sittemmin Blacklist-pelissä Eric Johnson.
Juonet
Pelien juonet ovat samankaltaisia; Yhdysvaltain kansalaisia uhkaa jokin vaara, ja NSA:n täytyy estää se. Pelien juonia ei ole kirjoittanut Tom Clancy, kuten nimen perusteella voisi päätellä, vaan Clancy on ainoastaan vaikuttanut juonen kehitykseen.
Pelaaminen
Pelit on kuvattu enimmäkseen kolmannen persoonan näkökulmasta. Kameraa pystyy pyörittämään vapaasti pelihahmon ympärillä, mikä mahdollistaa ympäristön tarkan tutkimisen. Kun Fisher ottaa aseen esille, kuvakulma vaihtuu olan yli näkymään. Tässä tilassa kamera pysyy koko ajan Fisherin olkapäällä ja seuraa asetta.
Tom Clancy’s Splinter Cell: Essentialsia lukuun ottamatta kaikki Splinter Cell -pelit käyttävät Epic Gamesin kehittämää Unreal Engine 2 -pelimoottoria.
Tekoäly
Alkuperäisen Splinter Cell -pelin ja Pandora Tomorrow’n vihollisten tekoäly oli alkeellista tasoa. Kun pelaaja esimerkiksi lähti joltakin alueelta, peli tarkasti koko alueen ja teki heti hälytyksen jokaisesta ruumiista jota ei oltu piilotettu. Chaos Theory paransi huomattavasti vihollisten tekoälyä ja toi mukaan uusia pelillisiä elementtejä. Nyt vihollisten täytyi löytää ruumiit ennen hälytystä. Parannuksen jälkeen viholliset pystyvät huomaamaan pelaajan esimerkiksi lattialta löytyvästä ruumiista, päälle jääneestä valosta tai rikotusta lukosta.
Vihollisten valppaustaso myös muuttuu. Esimerkiksi rikottu lukko vain kummastuttaa vihollisia, pelaajan juoksemisesta kuuluva ääni saa viholliset hyökkäysvalmiuteen ja esimerkiksi pelaajan näkeminen saa viholliset avaaman tulen. Viholliset myös muistavat aikaisempia tapahtumia. Hälytyksen tullessa viholliset muuttuvat valppaammiksi, ja saattavat käyttää luodinkestäviä liivejä ja kypäröitä. Double Agentissa hälytystasojen myötä myös erilaiset turvatoimet, kuten liikkeentunnistimet, aktivoituvat.
Hiiviskely
Pelaajan on suoritettava määrättyjä tehtäviä täysin hiljaa ja huomaamatta. Toiminta perustuu varjoissa hiipimiseen ja vihollisen yllättämiseen vaivihkaa. Pelien kantava ajatus on Third Echelonin termi Fifth Freedom, joka tarkoittaa oikeuttaa tekemään mitä tahansa kansallisen turvallisuuden nimissä. Se ei kuitenkaan päde kaikissa tilanteissa, ja joissakin tehtävissä kuolettavan voiman käyttö on jopa kiellettyä.
Pelaaja käyttää tärkeimpänä työkalunaan hiljaisissa toimissaan yhdistettyä yönäkö- ja lämpökameralaseja. Chaos Theoryssa ja Double Agentissa mukaan on tuotu myös sähkömagneettisia kenttiä havaitsevat lasit. Lasien avulla pelaaja näkee mihin sähköisiin laitteisiin hän voi vaikuttaa. Chaos Theory toi peliin mukaan äänimittarin, josta pelaaja näkee tuottamansa äänen verrattuna ympäristön tuottamiin ääniin. Äänimittari on mukana myös Double Agentissa.
Pelaaja käyttää erilaisia niskalukkoja ja lyöntejä vihollisen hiljaiseen tainnuttamiseen. Vihollisia voi myös kuulustella, jolloin heiltä voi saada hyödyllisiä vinkkejä. Kahdessa ensimmäisessä pelissä ainoastaan muutamia vihollisia saattoi kuulustella, mutta Chaos Theoryssä ja Double Agentissa Fisher kykenee kuulustelemaan miltei jokaista hahmoa.
Double Agentissa Fisher saa käyttöönsä SC-303-laukaisimen. Laukaisin on tavallisen pistoolin kokoinen. Fisher käyttää sitä tehtävissä, joissa ei saa tappaa. Laukaisin pystyy ampumaan kumiluoteja, tainnutusnuolia, tarrakameroita, EMP-ammuksia ja kaasukranaatteja. Laukaisimessa on myös OCP.
Taistelu
Pelaajalla on käytössään SC-pistooli ja SC-20K-monitoimirynnäkkökivääri. Molemmat aseet ovat tehokkaasti äänenvaimennettuja, mutta ne herättävät silti huomiota. Aseiden tulivoimaisuudesta huolimatta viholliset ovat sen verran kestäviä, että ainoa keino tappaa vastustaja yhdellä osumalla on tähdätä päähän. Fisherin käytössä on myös erilaisia käsikranaatteja savukranaatista tappavaan sirpalekranaattiin.
SC-pistooli on Fisherin kahdesta aseesta tehottomampi ja epätarkempi, mutta siinä on parempi äänenvaimennin. Pandora Tomorrow lisää pistooliin tähtäämistä helpottavan laser-tähtäimen. Chaos Theoryssa laser-tähtäin on kuitenkin poistettu, mutta tilalle on tullut OCP-mikroaaltolähetin, jonka avulla Fisher kykenee sammuttamaan lamppujen ja turvakameroiden kaltaisia elektronisia laitteita. OCP on mukana myös Double Agentissa.
SC-20K-rynnäkkökivääri on pistoolia tulivoimaisempi ja tarkempi, mutta myös paljon äänekkäämpi. Siinä on tähtäämistä helpottava kiikaritähtäin, ja sillä voi laukaista tarrakameroiden ja savukranaattien kaltaisia vakoilu- ja hämäyslaitteita. Chaos Theoryssa ja Double Agentissa kivääriin voi pultata vakoiluvälineitä varten tarkoitetun laukaisimen ohelle myös tarkempaa tulitusta ampuvan pidennetyn piipun, lähitaistelussa tuhoisan haulikon tai panssarinläpäiseviä ammuksia laukaisevan parannellun tarkkuuskiväärin.
Luottamus
Double Agent tuo mukaan uuden pelillisen elementin, luottamuksen. Third Echelon ja JBA antavat kummatkin Fisherille tehtäviä, ja usein ne ovat vastakkaisia keskenään. Esimerkiksi JBA käskee Fisherin räjäyttämään risteilylaivan testatakseen uutta räjähdettään, kun taas Third Echelon käskee Fisheriä estämään räjäytyksen ja pelastamaan laivalla olevat 2 000 matkustajaa. Jos pelaaja toteuttaa vain toisen osapuolen käskyjä, toinen osapuoli tulee epäileväksi. Pelaajan tekemät valinnat vaikuttavat pelin kulkuun eri tavoin.
Moninpeli
Pandora Tomorrowissa, Chaos Theoryssa ja Double Agentissa on kaikissa samankaltainen moninpeli ”Spies versus Mercenaries”, jossa vakoojat suorittavat tehtäviä samalla kun yrittävät pysyä näkymättömissä palkkasotilaiden katseilta.
Vakoojat joutuvat tekemään joko hakkerointi-, kovalevyn varastus - tai pommitustehtäviä ja pysyä piilossa palkkasotilailta. Heidän tarkoituksensa ei saisi koskaan olla palkkasotilaiden tappaminen (paitsi Deathmatchissa) ja jotta tämä onnistuisi, heillä on vain yksi ei-tappava ase, Shocker Gun. Osuma lamaannuttaa palkkasotilaaseen noin viideksi sekunniksi ja sammuttaa puolustusjärjestelmän, esimerkiksi kameran tai lasersäteen, noin minuutin ajaksi. Vakoojien pääsy on erittäin rajoitettu, sillä he eivät välttämättä pääse tietyistä ovista, vaan heidän on seurattava palkkasotilasta tai hakkeroitava ovi. Joskus tietyt tehtävät saattavat avata ovia eteenpäin. Vaikka pääsy on rajoitettu vakoojat pääsevät alueille jonne palkkasotillat eivät pääse, sillä palkkasotilas voi kiivetä vain tikkaita. Palkkasotilaat ovat paremmin aseistettuja ja tappavampia kuin vakoojat mutta heidän taitonsa ovat heikot. Heidän tehtävänsä on joko tappaa vakoojat tai suojella kohteita kunnes aika loppuu.
Storyssa vakoojien tarvitsee tehdä heille annetut tehtävät (objectives) jotka ovat hakkerointi, kovalevyn varastus ja tietyn kohdan räjäytys. Hakkeroinnissa täytyy hakkeroida tietokone jolloin tästä tulee viesti joka pelaajalle, että hakkerointi on käynnissä ja missä. Jos on pakko lopettaa hakkerointi niin tietokoneelle voi tulla uudestaan ja jatkaa siitä mihin jäi. Kovalevyn varastuksessa täytyy löytää tietokone ja varastaa siinä oleva kovalevy. Tästä tulee viesti joka pelaajalle, että se on varastettu ja jos varastava vakooja liikkuu liian nopeasti hän näkyy palkkasotilaiden tutkassa. Kovalevy lähettää aina valoa liikkuessa. Kovalevy täytyy viedä vihreää valoa vilkuttavaan salkkuun joka on sillä hetkellä auki. Palkkasotilaat voivat viedä kovalevyn takaisin paikalleen tappamalla vakoojan ja kävelemällä kovalevyn yli. Räjäytyksessä vakooja asettaa pommin tiettyyn kohtaan jolloin pelaajat saavat viestin siitä. Jos pommiin ammutaan tai se irrotetaan pommi täytyy asettaa uudelleen. Diskhuntissa vakoojien pitää saada tietty määrä kartalle levitettyjä levyjä. Jos vakooja kuolee levyt tippuvat maahan ja siirtyvät sattumanvaraiseen paikkaan.
Kirjasarja
Sarjan ensimmäisen pelin vaikutuksesta johtuen on tehty myös Splinter Cell -kirjasarja.
Filmatisointi
Pelisarjaan perustuen on tekeillä myös elokuva.
Aiheesta muualla
Splinter Cell Splinter Cell
Star Wars (kolikkopeli)
Star Wars on Atarin kolikkopeli vuodelta, ja on yksi varhaisten kolikkopelien suurimpia klassikoita. Se käytti täyttämätöntä vektorigrafiikkaa sekä suoraan elokuvasta digitoituja puhe-ääniä.
Pelaaja ohjaa Luke Skywalkerin X-wingiä ohjaajan näkökulmasta.
Ensimmäinen vaihe on Kuolemantähden ympärillä liikkuvien TIE-hävittäjien ammuskelu. Toinen vaihe on Kuolemantähden pinnalla lentely. Tällöin pujotellaan tornien välissä. Kolmas vaihe on Kuolemantähden käytävässä lentäminen esteiden välistä puikkelehtien, jonka päätteeksi pitää ampua kuiluun ammus, joka tuhoaa koko Kuolemantähden. Tämän jälkeen peli alkaa alusta ja siirrytään vaikeampaan vaikeustasoon.
Bernd Meinunger
Bernd Meinunger (s. 30. syyskuuta 1944 Meiningen) on saksalainen kevyen musiikin sanoittaja. Hän on työskennellyt etenkin tuottaja ja säveltäjä Ralph Siegelin kanssa.
Meinungerin lauluja ovat levyttäneet useat saksalaisen kielialueen pop- ja schlager-genreä edustavat artistit, kuten Andreas Martin, Hanne Haller, Nicole ja Wind. Myös ranskalainen chanson-tyylilajia edustava Mireille Mathieu on levyttänyt Meinungerin sanoituksia.
Ura
Meinunger syntyi Thüringenissä, josta tuli toisen maailmansodan jälkeen osa DDR:n vasemmistodiktatuuria. Hän muutti viisivuotiaana äitinsä kanssa vastaperustettuun Saksan liittotasavaltaan, jossa hänen isänsä asui. Meinunger oli nuoruudessaan solistina ja kitaristina useissa kokoonpanoissa, kuten yhtyeessä Red River Boys, jonka kappale "Drunten am Red River" julkaistiin myös äänilevynä. Opinnoissaan hän suuntautui säveltaiteen sijasta taloustieteisiin.
Meinungerin ensimmäinen äänilevylle päätynyt sanoitus oli "Chu Chu" vuonna 1966. Kappaleen tuotti Ralph Siegel. 1970-luvulla Meinunger keskittyi tieteelliseen uraansa. Vuonna 1978 julkaistiin "Himbeereis zum Frühstück", joka oli Meinungerin ensimmäinen listamenestys. Sen jälkeen hän työskenteli vapaana taiteilijana. Parivaljakko Siegel ja Meinunger tehtaili 1970-luvun lopulta alkaen menestyssävellyksiä, kuten "Ein bißchen Frieden", "Moskau" ja "Johnny Blue".
Meinunger on työskennellyt menestyksekkäästi myös tuottaja David Brandesin kanssa. Hän tekstitti 1990- ja 2000-luvuilla sävellyksiä muun muassa kokoonpanoille E-Rotic ja Vanilla Ninja.
Meinunger on sanoittanut suuren osan Saksan yleisradioyhtiön NDR:n Eurovisio-laulukilpailun edustussävellyksistä, kuten Nicolen esittämän "Ein bißchen Frieden", joka voitti kilpailun 1982. Luxemburgin edustussävellyksistä "Papa pingouin" (1980) ja "Children, Kinder, enfants" (1985) ovat Meinungerin ja Siegelin yhteistyötä. Sveitsille Meinunger on sanoittanut edustussävellykset "Cool Vibes" (2005) ja "If We All Give a Little" (2006).
Bernd Meinunger on käyttänyt pseudonyymejä John O’Flynn, Jim Leary, O. Pinion ja Gunter Johansen.
Tematiikka
Suuri osa Meinungerin sanoituksista liittyy pop- ja schlager-tyylilajeille ominaisesti romanttiseen rakkauteen, kuten "Blondes Wunder" ja "Je t'aime mon amour". Eräät menestyksekkäimmistä kappaleista poikkeavat linjasta, kuten "Johnny Blue", joka kertoo väheksytystä sokeasta pojasta, josta kasvaa menestyvä muusikko. "Ein bißchen Frieden" on "weltschmerzlied", jossa maailmantuskaa poteva tyttö laulaa rauhan puolesta. "Rio Bravo" kertoo traagisesti päättyvän tarinan Meksikon vapaussodasta esittäen Rio Bravon kyynelten virtana. Eräät Meinungerin sanoitukset puolestaan kertovat tunnettujen maantieteellisten paikkojen ainutlaatuisuudesta, kuten "Himalaya" ja "Rom". Rakkaustematiikka ja maantiede yhdistyvät kappaleessa "Allein in Griechenland", jossa laulun kertojaminä ottaa hatkat ja lentää riidan jälkeen Ateenaan.
"Dschinghis Khanin" aiheena on keskiaikainen sotilasjohtaja ja valloittaja Tšingis-kaani, joka sanoituksen mukaan oli ylivoimainen myös naistenmiehenä ja siittäjänä, joka saattaa alkuun seitsemän lasta yhden ainoan yön aikana ("Es hieß, die Frau, die ihn nicht liebte, gab es nicht auf der Welt (ha, hu, ha), er zeugte sieben Kinder in einer Nacht"). Alun perin ranskankielinen, sittemmin myös saksaksi versioitu "Le papa pingouin" puolestaan on tarina pingviinin kaukokaipuusta ja kateudesta, jota pingviini tuntee koska ei kykene lentämään kuten muut linnut ("Il envie l'oiseau qui s'en va là-haut du côté de la lune"). "Loreley" puolestaan ammentaa germaanisesta mytologiasta.
Burušaskin kieli
Burušaski (burušaskiksi بروشسکی‎, burū́šaskī) on Pakistanissa asuvien hunzien puhuma isolaattikieli. Sitä puhui vuonna 2000 noin 87 000 ihmistä tai joidenkin arvioiden mukaan jopa 100 000 ihmistä pääasiassa Pohjois-Pakistanissa. Burušaskilla ei ole tunnettuja sukulaiskieliä, ja sen sukulaisuutta on yritetty selvittää erityisesti baskin, sumerin, kaukasialaisten kielten, dravidakielten ja jeniseiläisten kielten kanssa, mutta toistaiseksi tuloksia ei ole saavutettu.
Burušaskilla on kaksi päämurretta, jotka eivät eroa toisistaan kovin merkittävästi. Ympäröivät kielet ovat vaikuttaneet voimakkaasti burušaskin sanavarastoon, eritoten siksi, että koko islamilainen, arabialais-persialainen sivistyssanasto on lainattu kaikkiin muslimikieliin, myös burušaskiin, jonka puhujat ovat ainakin nimellisesti muslimeja, joskin kuuluisampia hurtista ja rivosta huumoristaan kuin hurskaudestaan. (Merkittävä osa tutkijoiden keräämästä burušaskinkielisestä materiaalista on tiettävästi sisällöltään hätkähdyttävän ruokotonta jopa kaiken kokeneen länsimaalaisen näkökulmasta.) Selvästi persialaista alkuperää ovat muun muassa burušaskin vihollista ja ystävää tarkoittavat sanat dušman ja doost sekä Jumalaa tarkoittava xoda. Kielessä on kaksitoista "peltoa" merkitsevää sanaa.
Kielioppi
Burušaskin taivutuspäätteet ja kieliopillinen materiaali on täysin vierasta naapurikielille (jotka ovat kašmirin, hindin ja urdun sukuisia indoarjalaisia kieliä), mutta itse burušaskin kielioppi ei ole sen enempää suomen kuin hindin puhujankaan näkökulmasta outo, vaikka ehkä eksoottinen. Äänneopissakin on Intian kielille tyypillisiä yleispiirteitä: hindin tai urdun puhujalle burušaskin ääntäminen ei voi olla kohtuuttoman vaikeaa.
Burušaskin erityispiirteitä on, että ruumiinosia tarkoittavat sanat eivät koskaan esiinny ilman omistusliitettä (burušaskissa ei ole sanaa käsi, vaan ainoastaan käteni, kätesi ym., jos kohta omistusliite tulee siellä sanan alkuun, ei loppuun). Burušaskissa on neljä sukua: maskuliini, feminiini, yksittäin esiintyvä ja materia. Maskuliineja ja feminiinejä voivat olla vain ihmiset, esimerkiksi eläimet kuuluvat yksittäin esiintyvien luokkaan.
Kirjoitusjärjestelmä
Burušaskin puhujilla on elävä tarinankerrontakulttuuri, mutta kielellä ei viime aikoihin asti ole juurikaan ollut kirjallista käyttöä. Jos sitä on tarpeen kirjoittaa, käytetään yleensä arabialaisten aakkosten urdulais-persialaista muotoa.
Konsonantit
Burušaskissa on 32 konsonanttia.
Taulukossa on käytetty IPA-merkistöä. Niitä selaimia varten, jotka eivät osaa näyttää Unicodea oikein, on annettu sulkeissa ääntämisohje vaihtoehtoisilla merkeillä.
Vokaalit
Burušaskissa on viisi vokaalia: a, e, i, o ja u.
Stadtmitten metroasema
Stadtmitte on asema Berliinin metron linjoilla U2 ja U6. Linjoilla on omat asemansa, joita yhdistää kävelytunneli. U2:n asema avattiin 1. lokakuuta 1908 nimellä Friedrichstraße. 30. tammikuuta 1923 U6:n asema avattiin nimellä Leipziger Straße (unten), ja U2:n asema nimettiin Leipziger Straßeksi. 15. syyskuuta 1924 asemat nimettiin uudelleen: U2:n Friedrichstadt (Mohrenstraße) ja U6:n Friedrichstadt (Leipziger Str.). 1. helmikuuta 1936 Friedrichstadt-osa nimestä vaihdettiin Stadtmitteksi. U6:n asema suljettiin 13. elokuuta 1961. Vuonna 1970 U2:n aseman nimi lyheni nykyiseen muotoon. U6:n asema avattiin jälleen 1. heinäkuuta 1990. Myös U6:n aseman nimeksi vaihtui Stadtmitte 5. lokakuuta 1992. Asema on esteetön.
Raakkutunkio
Rakenne Tanskassa
Raakkutunkioihin on heitetty lähinnä merestä nostettujen raakkujen eli simpukoiden, kampasimpukoiden ja rantakotiloiden kuoria, jotka ovat jääneet ravinnon jatkokäsittelyssä jäljelle. Raakkutunkioista on löytynyt muutakin ravintojätettä, kuten merinisäkkäiden ja maanisäkkäiden luita, kalanruotoja ja lintujen luita, sekä myös epäorgaanista jätettä, kuten piikivenkappaleita, työkaluja ja keramiikan sirpaleita. Koska raakkutunkion äärellä on saatettu keittää ruokaa, on tunkioiden alta paljastuneet nuotionpohjat voineet toimia sellaisina keittopaikkoina.
Tanskassa ensimmäisenä 1800-luvun keskivaiheilla tutkittu raakkutunkio sijaitsee Ertebøllessä Pohjois-Tanskan Limfjordenin rannalla. Silloin haluttiin tutkia, ovatko ne olleet luontaisia vai ihmisen toiminnan tuotoksia. Samalla, kun sen rakenne selvitettiin, paljastui kasojen valtavat mittasuhteet. Ertebøllen tunkio oli noin 140 metriä pitkä ja 20 metriä leveä. Rakkuja oli noin 2 metrin paksuudelta. Läheisessä Bjørnsholmissa tunkio on 325 metriä pitkä ja 10−50 metriä leveä. Tunkiot seuraavat muinaista rantaviivaa tasapaksuina valleina. Tanskassa tunkiot eivät ole syntyneet pysyvän asutuksen seurauksena vaan väliaikaisten leirien tuottamien pikkutunkioiden seurauksena. Leirin pikkutunkio on saattanut olla vain 2−7 metriä pitkä ja 30−50 senttimetriä paksu.
Levinneisyys muualla
Raakkukasoja on löydetty Etelä-Skandinaviasta Tanskasta ja Etelä-Ruotsista. Suurimmat tunkiot sijaitsevat Ertebøllen kulttuurin alueen länsiosissa, missä meriveden suolapitoisuus on ollut suurempaa. Siellä raakkujen koko oli suurempi ja siksi haluttua lisäravintoa. Etelä-Ruotsissa ja Itä-Tanskassa raakkukasat ovat olleet pienempiä tai puuttuneet kokonaan verrattuna Länsi-Tanskan runsaisiin alueisiin.
Norjassa niitä on muun muassa Steinkjer ja Trøndelagenissa. Pohjois-Britanniassa Muirtownin tunkiot Invernessin joen muinaisilla töyräillä on toinen esimerkki Pohjanmerellä vallinneesta elinkeinojen samankaltaisuudesta. Kerrostuman paksuus on keskimäärin 0,6 metriä, ja se löytyy 1−2 metriä hiekan ja liejun alta.
Muita eurooppalaisia kohteita on löydetty muun muassa Ranskan Bretagnesta ja Espanjan Cantabriasta. Afrikassa niitä löytyy Algeriasta ja Senegalista.
Yhdysvaltain itäosissa Marylandissa ja Virginiassa raakkutunkiot peittävät alleen noin 10 000 eekkeriä maata. Siellä näitä tunkioita hyödynnettiin kalsinoimalla niitä uuneissa, ja Popes Creekissä Marylandissä sitä kaivettiin tähän tarkoitukseen noin 500 000 kuutiojalkaa. Yhdysvaltojen itäosissa raakkutunkioita voidaan löytää Mainesta Meksikoon. Näistä tunkioista on löydetty muutakin jätettä: työkaluja, kivenkappaleita, nuolenkärkiä, kirveitä ja keramiikkaa. Ne ovat eri alueiden, eri aikakausien ja erilaisten intiaanikulttuurien tuottamia.
Kanadan länsirannikolla on löytynyt yli kilometrin pituinen ja useita metrejä paksu rakkutunkio, joka seurailee meren rantaa. Brittiläisen Kolumbian Namussa raakkuja on yhdeksän metrin paksuudelta, ja niitä on lisätty tunkioon yli tuhannen vuoden ajan. Brasiliassa niitä kutsutaan nimellä sambaquis, ja niitä on syntynyt noin 5 000 eaa. alkaen.
Australian pohjoisosissa on useita alueita, joissa esiintyy runsaasti simpukkatunkioita. Eniten niitä on löydetty Cape Yorkin niemimaalta Weipasta, ja arkeologit väittävät niiden olevan aboriginaalien tuottamia. Geologien mukaan ne olisivat luonnollisia kerrostumia. Tasmaniassa Freycinetin niemimaalla on myös luontaisiksi otaksuttuja raakkukasoja. Niitä on myös Kambodžassa ja Japanissa.
Long Island (täsmennyssivu)
Long Island nimisiä paikkoja on muun muassa:
Jungle Fury Power Rangerit
Jungle Fury Power Rangerit ovat päähenkilöitä vuoden 2008 Power Rangers -televisiosarjassa Power Rangers Jungle Fury. Tultuaan Pai Zhuan (Kiinaksi: 派爪, Pài Zhuǎ) jäseniksi ja opittuaan taistelulajeja mestari Maon opastuksessa pystyivät Casey, Lily ja Theo taistelemaan Dai Shitä ja hänen Rinshi Beastejään vastaan.
Casey Rhodes
Myöhemmin hän pystyi tarvittaessa kutsumaan apuun Hai Spirit Rangerin. Kun Whiger varasti Caseyn tiikerihengen, ei hän pystynyt muuttumaan kunnolla rangeriksi. Whiger ei kuitenkaan onnistunut tuhoamaan Caseytä, jonka seurauksena Dai Shi vei häneltä hänen Rinzin-voimansa ja karkotti temppelistään. Casey auttoi ja ystävystyi heikossa kunnossa olleen Whigerin kanssa, joka antoi Caseylle häneltä viemänsä tiikerihengen takaisin ja auttoi pelastamaan muut rangerit. Sen jälkeen Whiger oli kuitenkin käyttänyt viimeisetkin voimansa, menetti fyysisen olomuotonsa ja katosi pois. Kun Casey otteli taitokokeessaan mestari Finniä vastaan tullakseen Pai Zhuan mestariksi ei hän tiennyt mitä tehdä ja matki vain ystäviään. Sen takia hän epäonnistui. Hänen nähtyä Jarrodin pelastaneen Camillen lähti hän Dai Shin temppeliin yrittämään vapauttaa Jarrodia Dai Shin vallasta vaikka kukaan muu ei häntä uskonutkaan. Hän taisteli Dai Shitä vastaan Dai Shin temppelissä ja palasi sieltä vapautuneen Jarrodin ja hyväksi kääntyneen Camillen kanssa. Toimiensa ansiosta hänestä tuli viimein Pai Zhuan mestari. Viimeisen Dai Shitä vastaan käydyn taistelun jälkeen Casey alkoi opettaa Pai Zhuassa. Caseyn "tiikeritekniikka" perustui kiinalaiseen taistelulajiin nimeltä Hu Quan, jossa painotetaan voimaa ja tasapainoa.
Lily Chilman
Lily Chilman on eloisa nuori nainen, jolla on henkieläimenään gepardi. Hän otti tehtävän keltaisena Jungle Fury Rangerina pelottomasti vastaan. Hän oppi myös mestari Phantin avulla hallitsemaan elefanttihenkeä ja Jungle Macea sekä mestari Guinin avulla henkimaailmassa pingviinihenkeä. Lilyn "geparditekniikka" perustui kiinalaiseen taistelulajiin nimeltä Wing Tsun, jonka periaatteita ovat suoraviivaisuus, tehokkuus ja liikkeiden taloudellisuus.
Robert "R.J." James
'''Robert "R.J." James''' on Jungle Karma Pizza -ravintolan omistaja, josta tuli Jungle Fury Power Rangereiden uusi mestari kun mestari Maon menetti fyysisen olomuotonsa. Hän jatkoi rangereiden kouluttamista ja valmisti heille heidän aseensa. Hänellä oli vaikeuksia oman henkieläimensä suden kanssa, jonka seurauksena hän muuttui myöhemmin hetkeksi ihmissudeksi. Saatuaan henkieläimensä taas hallintaansa tuli hänestä Jungle Fury Wolf Ranger ja hän liittyi muiden rangereiden rinnalle taisteluun Dai Shitä vastaan. R.J. oli ensimmäinen Power Ranger, joka käytti violetin/purppuran väristä asua. R.J:n "susitekniikka" pohjautui thainyrkkeilyyn, joka yhdistelee kyynärpäillä ja polvilla suoritettavia iskuja. Toisin kuin muut rangerit, R.J. ei itse käyttänyt aseita vaikka niitä muille valmistikin.
Dominic "Dom" Hargan
Dominic "Dom" Hargan oli entinen Pai Zhuan oppilas, jonka mestari Mao oli lähettänyt ennen sarjan tapahtumia etsimään elämänsä tarkoitusta. Kuuden vuoden etsinnän jälkeen hän löysi sen Jungle Karma Pizzasta tultuaan Power Rangeriksi. Rangerit hyväksyivät hänet jäseneksi hänen pelastettua Franin tippuvan kyltin alta. Hänen henkieläimensä on valkosarvikuono, joten hänestä tuli Jungle Fury Rhino Ranger. Hän käytti Control Daggeria Rhino Steel Zordin kutsumiseen, koska hän ei muodostanut sitä suoraan henkieläimestään. Hänestä ei koskaan tullut mestaria kuten muista rangereista. Viimeisessä jaksossa hän päätti lähteä matkustelemaan ja kysyi Frania mukaansa. Dominicin "sarvikuonotekniikka" pohjautui karateen. Hän tehosti iskujaan Rhino Bladella.
Spirit Rangerit
Spirit Rangerit luotiin alun perin taistelemaan Power Rangereita vastaan. Ne luotiin Phantom Beast Generalien vangittua mestari Swoopin, mestari Finnin ja mestari Phantin ja kanavoitua heidän voimiaan kristallisilmien kautta. Mestarien päästyä vapaaksi ohjasivat he Spirit Rangereita omilla liikkeillään. He antoivat myöhemmin myös Power Rangereille taidon kutsua Spirit Rangereita tarvittaessa apuun kutsumalla kutakin henkieläintä taistelemaan rinnallaan. Viimeisessä taistelussa Spirit Rangerit taistelivat mestariensa ja Power Rangereiden rinnalla.
Pietari III (Portugali)
thumb|Pietari III, Vieira Lusitanon maalaama muotokuva 1760-luvulta. Pietari III (5. heinäkuuta 1717 Lissabon – 25. toukokuuta 1786 Ajuda) oli Portugalin kuningatar Maria I:n puoliso ja kanssahallitsija vuosina 1777–1786. Hän oli myös Marian setä.
Pietari III oli kuningas Juhana V:n poika ja kuningas Joosef I:n nuorempi veli. Hän liittyi vuonna 1736 fransiskaaneihin, mutta luopui myöhemmin hengellisestä säädystä. Hän nai heinäkuussa 1760 veljentyttärensä Marian, joka oli myös kruununperillinen. Kun Maria kuningas Joosefin kuoltua helmikuussa 1777 tuli hallitsijaksi, Pietarista tuli Marian kuningaspuoliso ja kanssahallitsija omaan kuolemaansa asti. Hän ei juuri osallistunut maan hallintoon, vaan keskittyi uskonnollisiin asioihin. Heidän poikansa Juhana VI tuli Marian jälkeen kuninkaaksi.
Pietari III oli vuodesta 1743 Johanniittain ritarikunnan Portugalin suurpriori.
Radebeul
Radebeul on Saksan kaupunki Saksin osavaltion Meißenin piirikunnassa. Se sijaitsee Saksin keskiosassa Elbejoen varrella aivan Dresdenin luoteispuolella. Radebeulissa on arviolta 34 055 asukasta (vuonna 2015) ja sen pinta-ala on 26,14 neliökilometriä.
Ilmaisin
thumb|200px|[[Kuplakammio on isokokoinen hiukkasilmaisin. Kuvan kuplakammio sijaitsee CERNissä.]] Ilmaisin eli detektori on laite, joka vastaanottaessaan fysikaalisen signaalin tuottaa jonkin mitattavissa olevan vasteen, kuten esimerkiksi sähkövirran.
Ilmaisin voi mitata esimerkiksi lämpötilaa, kosteutta, painetta, sähkömagneetista säteilyä tai hiukkasia. Arkipäiväisinä esimerkkeinä ilmaisimista voidaan mainita digitaalinen lämpömittari, liiketunnistin tai kameran valotuksen mittaus. Röntgenkuvauksessa tutkittavan henkilön läpi menevä röntgensäteily havaitaan röntgenilmaisimella.
Ilmaisin ja anturi
Sanoilla ilmaisin ja anturi tarkoitetaan toisinaan samaa asiaa. Toisaalta anturi voidaan käsittää ilmaisimeen kuuluvana yksittäisenä komponenttina. Yleensä puhutaan kuitenkin lämpötila-anturista tai lämpömittarista eikä lämpötilailmaisimesta. Sen sijaan valon ja muun sähkömagneettisen säteilyn yhteydessä käytetään pääsääntöisesti sanaa ilmaisin. Myöskään hiukkasfysiikan ilmaisimista ei yleensä käytetä sanaa anturi.
Modulaation ilmaisin
Joitakin signaalin modulaatiota purkavia elektronisia kytkentäjä nimitetään myös ilmaisimiksi: katso FM-modulaatio ja AM-modulaatio.
FC Cartagena
Fútbol Club Cartagena on jalkapalloseura Cartagenasta Murcian alueelta Espanjasta. Seura perustettiin vuonna 1995, ja sen edustusjoukkue pelaa Espanjan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda División B:ssä. Seuran kotistadion on 15 000 -paikkainen Cartagonova.
Historiaa
Seura perustettiin kaupungin perinteikkäämmän seuran, vuonna 1919 perustetun Cartagena Fútbol Clubin ajauduttua talousvaikeuksiin. Vuosina 1995–2003 se tunnettiin nimellä Cartagonova Fútbol Club.
Seura aloitti pelit kaudella 1995–1996 Murcian aluesarjasta, josta se nousi kaudeksi 1996–1997 Tercera Divisióniin ja kaudeksi 1998–1999 edelleen Segunda División B:hen. Jo ensimmäisellä kaudellaan Segunda B:ssä joukkue ylsi Segunda Divisiónin nousukarsintoihin sijoituttuaan lohkossa toiseksi. Kaudella 2005–2006 joukkue voitti lohkonsa ja pelasi uudelleen nousukarsinnoissa. Toistamiseen joukkue voitti lohkonsa kaudella 2008–2009. Tällöin se voitti uudistetussa nousukarsinnassa toisen lohkovoittajan Alcoyanon ja nousi ensimmäistä kertaa historiassaan Segunda Divisióniin.
Tjosovski
Tjosovski on taajama ja kaupunkikunta Novgorodin alueen Novgorodin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Tjosovskojen ja Netylskojen suoalueiden keskellä 51 kilometriä Novgorodista luoteeseen. Kunnassa on 860 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus
Tjosovskin kunnan pinta-ala on 137,4 neliökilometriä. Se rajoittuu koillisessa ja idässä Novgorodin piirin Tjosovo-Netylskin kuntaan, etelässä Batetskin piiriin ja lännessä Leningradin alueeseen. Pinta-alasta 54,3 % on maatalousmaata, 15,3 % metsää ja 5,5 % vesialuetta.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu Zabolotjen kylä, jossa vuonna 2009 oli kolme asukasta.
Isolezwe
Isolezwe on KwaZulu-Natalissa, Etelä-Afrikassa julkaistava zulunkielinen sanomalehti. Se ilmestyy viisi kertaa viikossa (maanantaista perjantaihin). Lehti perustettiin huhtikuussa 2002. Siitä on vuodesta 2004 lähtien julkaistu myös online-versiota. Isolezwellä on noin 339 000 lukijaa päivittäin.
Tjosovski
Historia
Paikkakunta on saanut alkunsa 1940-luvun lopulla perustetun turvetuotantoyrityksen työläisasutuksesta Tjosovo-2. Vuonna 1959 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen ja nimen Tjosovski. Enimmillään siellä oli yli 4 000 asukasta.
Polttoturpeen tuotanto loppui Neuvostoliiton hajottua. Kaupunkimaisen taajaman asemasta luovuttiin vuonna 2009.
Pyhän Panteleimonin skiitta
Pyhän Panteleimonin skiitta ( eli Κουτλουμουσιανή, Koutloumousianí) on ortodoksinen Koutloumoúsin luostarin alaisuuteen kuuluva skiitta eli sivuluostari Athoksen autonomisessa luostaritasavallassa Kreikassa. Se on omistettu Pyhälle Panteleimonille.
Pyhän Panteleimonin skiitta on perustettu vuonna 1785 varhaisemman keljan paikalle. Skiitan perusti pappismunkki Kharalampos (Haralampos, Charalampos). Skiitan kirkko rakennettiin vuonna 1790 ja sen seinämaalaukset ovat vuodelta 1868.
Skiitassa noudatetaan idiorytmistä kilvoittelutapaa ja se koostuu 23 erillisestä asunnosta, jotka muodostavat luostariyhdyskunnan. Vuonna 2011 skiitassa oli 17 asukasta.
Bysantin arkkitehtuuri
thumb|200px|[[Hagia Sofia.]] Bysantin arkkitehtuuri on vuoden 330 jälkeen syntyneessä Bysantin valtakunnassa kehittynyt arkkitehtuurityyli. Kuuluisin Bysantin taiteen arkkitehtoninen luomus on Hagia Sofia. Entisen Bysantin ydinalueelta löytyy jonkin verran saman tyylisiä rakennuksia, lähinnä kirkkoja ja luostareita. Tyyli levisi myös Bysantin läntisiin siirtokuntiin, kuten Sisiliaan ja Venetsiaan. Pyhän Markuksen tuomiokirkko Venetsiassa edustaa bysanttilaista arkkitehtuuria sekoitettuna länsieurooppalaiseen gotiikkaan. Bysanttilaiseen tyyliin kuuluvat värikkäät ja runsaat mosaiikit.
Bysantin valtakunnan romahtaessa vuonna 1453 bysanttilainen arkkitehtuuri sai väistyä, kun turkkilaiset toivat mukanaan islamilaisen tyylin. Tosin osmanit käyttivät omassa arkkitehtuurissaan myös vanhoja vaikutteita Bysantin arkkitehtuurissa, mikä näkyy selvästi esimerkiksi sulttaani Ahmedin moskeijassa Istanbulissa. Venäjällä, josta oli Bysantin jälkeen tullut ortodoksisen kirkon suojelija, ortodoksisten kirkkojen arkkitehtuuri sai paljon vaikutteita perinteisestä venäläisestä tyylistä. 1800-luvulla, kun muutkin vanhat tyylit nousivat taas suosioon, bysanttilainen arkkitehtuuri alkoi elpyä. Sinä aikana kirkkoja rakennettiin bysanttilaiseen tyyliin paljon esimerkiksi Balkanin vastaitsenäistyneissä ortodoksisissa maissa.
Hagia Sofia
Vuosina 330–1450 kehittyneen tyylin tunnetuin rakennustaiteen luomus on yli 50 metriä korkea, 500-luvulla Anthemios Tralleislaisen ja Isidoros Miletoslaisen rakentama Hagia Sofia -kirkko (532–537) Istanbulissa. Tämä kirkkorakennus oli mahtavine kupukattoineen 500-luvun suurin rakennusihme, jonka vihkiäistilaisuudessa kirkon rakennuttaja keisari Justinianuksen sanotaan lausuneen: ”Salomo, olen voittanut sinut!”. Myös aikaisemmin ennen Bysantin kulttuurikautta kupoleja ja holvikattoa oli käytetty kuvaamaan taivaankantta. Kirkon pohjakaavana on neliön sisään piirretty risti. Ristivarsien leikkauskohdan yläpuolella on valtava kupoli, joka ikään kuin leijuu ilmassa ilman tukea. Vaikutelma tulee siitä, että kupolia tukevat niin sanotut pendentiivit, joista paino siirtyy katsojalta piilossa olevien holvien, pylväiden ja seinien tukijärjestelmään.
Bysanttilaisarkkitehtuuria Suomessa
Bysanttilaisarkkitehtuuriin kuuluu muun muassa Helsingin keskustassa sijaitseva ortodoksinen Uspenskin katedraali sipulinmuotoisine kupoleineen sekä Tampereen ortodoksinen kirkko.
Vatjalaiset
Vatjalaiset (vatjaksi vad'd'alaizõd) ovat Inkerissä asuva itämerensuomalainen kansa, joka on nykyisin katoamisen partaalla. Perinteinen vatjalaisalue on sijainnut Laukaanjoen ympäristössä Inkerin luoteisosassa melko lähellä Viron rajaa. Venäjällä vatjalaisia eli vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan 99, eli jonkin verran enemmän kuin edellisessä väestönlaskennassa, jolloin niitä oli 64.
Tutkimus
Ensimmäisenä vatjalaiset kuvaili tieteelle narvalainen pappi Fr. L. Treffurt vuonna 1783. Vuonna 1856 August Ahlqvist julkaisi vatjan kieliopista 90-sivuisen kirjan Wotisk grammatik. Paul Ariste julkaisi oman vatjankielen kielioppinsa vuonna 1948. Ariste kokosi tämän teoksen ohella 5 639 sivua ja 23 nidettä käsittävän teoksen Vatjan etnologia, joka sisältää päiväkirjoja, kansatieteellisiä esineitä ja 44 100 sanalippua. Lauri Posti julkaisi vuonna 1980 Kukkosin vatjan sanakirjan, joka käsittää yhdeltä kukkosilaiselta vatjalaisperheeltä vuosina 1931–1932 kerättyjä sanoja. Lauri Kettunen julkaisi 181-sivuisen Mahun murteen sanakirjan vuonna 1986. Johanna Laakso teki vuonna 1989 vatjan käänteissanaston, johon oli sisällytetty kaksi edellä mainittua sanakirjaa ja muita sanaluetteloita.
1830–1850-luvuilla merkittävänä vatjalaisen kansanrunouden ja itkuvirsien lähde oli Anna Ivanovna. Hän oli syntynyt 1790-luvulla Kattilassa Rudjan kylässä. Ensimmäisenä tutkijana Ivanovnan tapasi Venäjän tiedeakatemian akateemikko, fennougristiikan tieteenhaaran perustaja Anders Johan Sjögren vuonna 1831. Myöhemmin 1830–1850-luvuilla vatjan kieltä ja kansanrunoutta tallensivat Inkerissä Kattilan kirkonkylän seuduilla Gabriel Rein, Antal Reguly, Elias Lönnrot, August Ahlqvist ja D. E. D. Europaeus. He haastattelivat Anna Ivanovnaa ja kirjoittivat muistiin runsaasti kansanlauluja, Elias Lönnrot eniten: 2 500 säettä lauluja ja itkuvirsiä. Ivanovnalla saattoi olla samasta laulusta jopa kolmesta neljään eri versiota. Hänen laulamiensa laulujen runomitta oli hyvä ja hän eläytyi runoihinsa. Ivanovnan laulamia runoja on julkaistu Suomen kansan vanhoissa runoissa ja itkuvirsiä teoksessa Inkerin itkuvirret. 1930-luvulta alkaen vatjalaisilta kansanlauluja kerännyt Paul Ariste on todennut, että merkittävimpiä vatjalaisia kansantarinoiden taitajia olivat Solo (Solomonida) Kuzmina Raanalasta, Daaŕa Lehti Joenperästä sekä Ot'ju (Avdotja) Onufrijeva.
Tähän saakka laajin vatjan sanakirja on Virossa 2013 julkaistu Vadja keele sõnaraamat - Vaďďaa tšeele sõna-tširja (Eesti Keele Sihtasutus: 2013). Kirja on vatjan-, viron- ja venäjänkielinen. Teoksen käsikirjoittaminen alkoi jo 1959, ja sen ensimmäinen versio ilmestyi seitsemänä niteenä.
Tarton kirjallisuusmuseossa on 13,5 tuntia vatjalaisia nauhoituksia. Viron kansallismuseon kokoelmissa on 206 vatjalaista esinettä. Esineitä on myös kansatieteellisissä museoissa muun muassa Pietarissa, Kuressaaressa, Helsingissä ja Riiassa.
Alkuperä
Vatjalaisia nimitetään monesti Inkerin alkuperäisasukkaiksi, mikä pitääkin paikkansa siinä määrin, että heitä ennen alueella asuttaneita kansoja ei tunneta. A. M. Tallgrenin teorian mukaan vatjalaiset polveutuvat Inkeriin Virosta tulleista asukkaista, jotka levittäytyivät Inkeriin 200–500-luvuilla. Inkeristä onkin löydetty virolaistyyppisiä hautauksia. Kuitenkin jo melko varhain hautaustavat alkoivat tyyliltään muistuttaa enemmän slaavilaisia tapoja, mikä viittaa siihen, että vatjalaiset joutuivat jo varhain sloveenien vaikutuksen alaisiksi. Vatjan lähimpänä sukukielenä pidetään varsin yleisesti viron kieltä. Aluksi sitä pidettiin lähempänä sukulaisena võrolle, mutta myöhemmin yleistyi käsitys sen läheisemmästä sukulaisuudesta virolle. Esimerkiksi Paul Ariste katsoo Narvajoen seudulla puhutun aikoinaan yhtenäistä viron murretta, josta vatja on sitten eristyksen kautta erkaantunut omaksi kielekseen. Vatjalaiset kutsuvatkin joskus kieltään nimityksen vad'd'aa tšeeli ohella nimellä maatšeeli, kun virolaiset taas kutsuvat omaa kieltään nimellä maakeel ja itseään nimellä maarahvas.
Keskiaika
Ensimmäiset kirjalliset tiedot vatjalaisista ovat peräisin keskiaikaisista venäläisistä lähteistä, joissa on mainintoja voď-kansasta. 1000-luvun alussa vatjalaiset olivat vielä itsenäisiä, mutta joutuivat vähitellen Novgorodin ruhtinaskunnan alaisuuteen. Vielä vuonna 1069 vatjalaisten kerrotaan hyökänneen Novgorodiin Polotskin ruhtinaan Vseslavin kanssa. Kuitenkin jo vuonna 1149 he osallistuivat Novgorodin liittolaisina sotaretkelle jäämejä vastaan. Novgorodilaiset käännyttivät vatjalaiset kristinuskoon 1100-luvun aikana. Yksi Novgorodin ruhtinaskunnan hallintoalue, Vatjan viidennes (venäjäksi Водская пятина, Vodskaja pjatina), oli nimetty vatjalaisten mukaan. Jo tätä ennen vatjalaisten asuinalue on mainittu volost-nimisenä yksikkönä Novgorodin kronikoissa. Vielä sitäkin aikaisemmin oli käytössä nimitys Vatjanmaa muodoissa Watland ja Watlandia. Näitä nimityksiä käytettiin ainakin katolisissa asiakirjoissa, esimerkiksi paavin bullissa. A. M. Tallgren on arvioinut vatjalaisten elinalueen ulottuneen vielä 1200-luvulla Pohjois-Inkeriin sekä idässä Hatsinaan ja Hevaanjoen yläjuoksulle. Etelärajaa hän ei vatjalaisalueelle määritellyt, mutta arveli sen kulkeneen Outovan kaupungin kohdalla. Pljusajoen laakso venäläistyi pikkuhiljaa 800-luvun kuluessa, jolloin venäläisasutus alkoi erottaa vatjalaisia virolaisasutuksesta.
Voď-nimityksellä uskotaan olevan yhteys Peipsijärveen, sillä ainakin järven luoteisrannikolla sijainnutta virolaista muinaismaakuntaa kutsuttiin Vaigaksi, mikä on samaa etymologista alkuperää vatja-sanan kanssa. Tämän seudun uskotaankin olevan osittain vatjalaisten asuttamaa. Koillis-Viron ja etenkin Peipsijärven pohjois- ja luoteisosiin alettiin 1100-luvulla rakentaa niin sanottuja vatjalaisia kumpuhautoja. Ne ovat samankaltaisia kuin Luoteis-Venäjälle rakennetut kalmistot ja niiden rakentajien uskotaankin olevan kulttuurillisesti ja etnisesti samankaltaisia vatjalaisten kanssa. Kalmistoja rakennettiin 1200-luvulle saakka ja niiden rakentajien uskotaan olleen paikallista väestöä. Vatjalaisia myös muutti 1200-luvun alussa Virumaalle ja muualle Itä-Viroon. Muuttoaallon aiheutti ilmeisesti Luoteis-Venäjää vuonna 1215 vaivannut nälänhätä. Aikalaislähteissä mainitaan vatjalaisia paenneen kylistään tuolloin joukoittain. Viron puolelle muuttaneet vatjalaiset sulautuivat virolaisiin keskiajan kuluessa.
Novgorodin luhistumisen jälkeen vatjalaisten alueet joutuivat Moskovan käsiin. Moskova karkotti monia vatjalaisia alueiltaan ja asutti heidän tilalleen venäläisiä. Näitä toimenpiteitä tehtiin erityisesti vuosina 1484 ja 1488. Moskovan vallan aikana alkoi myös ortodoksisen kirkon vaikutus levitä. Vuonna 1384 perustettiin Jaaman eli nykyisen Kingisseppin kaupunki, jonne tuli kirkko ja luostari. Varsinainen vatjalaisten käännytystyö alkoi kuitenkin vasta 1534, sen jälkeen kun Novgorodin arkkipiispa Makarius oli valittanut Moskovan suurruhtinaalle vatjalaisten palvovan edelleen vanhoja jumaliaan. Makarius sai valtuudet lähettää paikalle Ilja-munkin, jonka tehtäväksi tuli hävittää pakanalliset pyhätöt, uhrilehdot ja uhrikivet. Käännytystyö ei kuitenkaan tuonut toivottua tulosta, sillä vuonna 1548 silloinen Novgorodin arkkipiispa Feodosius lähetti samoihin tehtäviin pappi Nikiforin. Hiljalleen vatjalaisten käännyttäminen onnistui, ja heistä tuli hartaita ortodokseja.
Kreevinit
1200-luvun alussa katolisen kirkon lähetystyö alkoi saada jalansijaa Baltian maissa, ja huomio kohdistui myös Inkeriin. Paavi Aleksanteri nimittikin vuonna 1255 piispan Vatjan ja Karjalan alueita varten, joskaan ei ole tiedossa millä menestyksellä. Kalparitaristo teki sotaretken Inkeriin vuonna 1240 ja perusti sinne Kaprion linnan. Saksalaisen ritarikunnan Vinke von Overberg teki sotaretken Inkeriin vuosina 1444–1447 ja otti vatjalaisia sotavankeja, jotka kuljetettiin latvialaisen Bauskan kaupungin alueelle rakentamaan linnaa. Tästä ryhmästä muodostuivat kreevinit, jotka säilyttivät monia vatjalaisia tapoja aina 1800-luvun alkuun saakka.
Uusi aika
220px|thumb|oikea|Dmitri Tsvetkov 1600-luvulla Ruotsin vallan aikaan vatjalaisia ja muita Inkerin ortodoksisia asukkaita yritettiin käännyttää luterilaisuuteen. Tässä ei mittavissa määrin onnistuttu, mutta se johti merkittävään ortodoksisen väestön muuttoon muualle Venäjälle. 1600-luvulla Inkeriin alkoi muuttaa Itä-Suomesta luterilaista väestöä. Uskonto erotti suomalaiset tulokkaat ja vatjalaiset toisistaan, eikä heidän välistään sekoittumista juurikaan tapahtunut. Vatjalaiset sekoittuivat lähinnä inkeroisiin ja venäläisiin. Vatjalaisten alamäki alkoi maaorjuudesta, joka esti tehokkaasti heidän kehittymisensä kansana. Vielä vuonna 1848 vatjalaisia oli 32 kylässä 5 148, mutta vuoden 1926 väestölaskennassa enää 705.
Venäjällä passeihin merkitty kansallisuus ei usein tiennyt hyvää. Sen takia monet ilmoittivat kansallisuudekseen venäläisen.
Nykyaika
200px|thumb|vasen|Vatjalaisten lippuun perustuva vaakuna. 1990-luvun alkupuolen lähteet mainitsevat vatjalaisten määräksi viitisenkymmentä, joista suurin osa oli vanhuksia. Vatja elää vanhojen ihmisten kotikielenä. Nykyisin vatjan kieltä puhutaan vain Laukaanjoen suulla kolmessa kylässä: Joenperässä, Liivakylässä ja Luutsassa, joissa joidenkin arvioiden mukaan asuu 20–100 vatjalaista, jotka virallisesti luetaan venäläisiksi. Koko Venäjällä vatjalaisiksi ilmoittautui vuonna 2010 yhteensä 64 henkilöä ja tämän lisäksi Virossa oli vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan 9 vatjalaista. Vuonna 1992 perustettiin Vaddjalista-järjestö Virosta saadulla tuella. Järjestön tarkoituksena on tukea vatjalaista kulttuuria ja kieltä. Vuonna 1998 se esitti kulttuurinsuojelualueen perustamista historiallisten vatjalaiskylien alueelle. Venäläinen, mutta vatjalaisen kanssa avioitunut Tatjana Jefimova perusti vuonna 1997 Joenperän kylään vatjalaismuseon. Vuonna 2003 otettiin käyttöön vatjalaisten lippu, vaakuna ja kansallishymni. Vatjan vaakunassa olevan keskiaikaisen ristin mallina ovat olleet Inkerinmaan länsiosasta monista paikoista löydetyt kiviristit.
Muutakin yksityistä museotoimintaa Laukaansuulla on ilmennyt jo 1990-luvulta lähtien. Valentina Babkina on kerännyt Monastirkin kylässä sijainneeseen taloonsa vuosikausia vanhaa esineistöä. Hän sai ostetuksi läheisen huonokuntoisen talon, kunnosti sen omilla varoillaan ja teki talosta kotiseutumuseon. Koska mitään julkista rahoitusta ei ole saatavilla, on museo järjestetty omistajan oman mielen mukaan.
Jefimova elvytti myös jo 1500-luvulla ensi kertaa mainitun vatjalaisten kyläjuhlaperinteen. Vatjalaisten perinteisiä kesäjuhlia pidetään heinäkuussa Ala-Laukaan Luutsan kylässä. Vuonna 2008 vatjalaiset liitettiin Venäjän alkuperäiskansojen luetteloon, joten he saavat alkuperäiskansojen oikeudet. Siitä syystä ja siitä lähtien on vietetty vatjalaisten päivää aina 13. lokakuuta.