cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mennoniitat
Nykyaika
Konservatiivisimmat mennoniitat kuten staufferilaiset pukeutuvat yksinkertaisesti, suhtautuvat kielteisesti uuteen tekniikkaan ja pyrkivät eristäytymään ympäröivästä yhteiskunnasta omiksi maanviljely-yhteisöikseen. Esimerkiksi radiota ja televisiota ei hyväksytä ja autojen käyttöön saatetaan suhtautua kielteisesti, kuljetukseen saatetaan käyttää edelleen hevosta ja vaunuja. Vähemmän konservatiiviset suunnat eivät rajoita pukeutumista tai tekniikan käyttöä, ja uudistusmielisimmät hyväksyvät esimerkiksi homoseksuaaleja jäsenikseen.
thumb|200px|Mennoniittaperhe [[Meksikon Campechessa.]]
Brunkebergstorg
pienoiskuva|Brunkebergstorg vuonna 2020. pienoiskuva|Brunkebergstorg vuonna 1967. Brunkebergstorg on yksi Ruotsin pääkaupungin Tukholman aukioista. Se sijaitsee kaupungin keskustan tuntumassa, Norrmalmin kaupunginosassa. Aukio on nimetty Brunkebergin harjun mukaan, joka aikoinaan dominoi Norrmalmin aluetta.
Aino-Inkeri Kumara
Aino-Inkeri Niemistö, kirjailijanimi Aino-Inkeri Kumara (17. huhtikuuta 1921 Laihia – 2003 Urjala ) oli suomalainen kirjailija, pakinoitsija ja televisiokäsikirjoittaja.
Niemistö kävi kuusi luokkaa Vaasan yhteiskoulua ja Kauhajoen kotitalousopiston. Hän opiskeli myös Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa Helsingissä. Hän työskenteli Ilkka-lehdessä ja oli Etelä-Pohjanmaan nuorisoseura -lehden ja Lakeuksien Nuoriso -lehden toimitussihteerinä.
Niemistö toimi vuodesta 1949 maatilan emäntänä ensin Laihialla ja sitten vuodesta 1964 Urjalassa. Urjalassa asuessaan hän osallistui Urjalan kansalaisopiston kirjallisuuspiirin toimintaan ja oli kirjailija Eila Pennasen oppilaana.
Niemistö pakinoi Pellervo-lehdessä vuosina 1954–1999 nimimerkillä ”Miina” ja kirjoitti myös 15 vuoden ajan lehteen kirja-arvosteluja.
Aino-Inkeri Niemistö oli vuonna 1962 yksi Pohjanmaan Kirjailijat ry:n neljästätoista perustajajäsenestä.
Manhattan Community District 7
Manhattan Community District 7 on New Yorkin Manhattanin saaren hallinnollinen osa-alue (Community District), johon kuuluu Lincoln Square ja Upper West Side. Alue sijaitsee Keskuspuiston länsipuolella.
Vuonna 2000 alueella asui 207 699 henkeä. Sen väkiluku oli kymmenessä vuodessa laskenut hiukan. Asukkaista 66.3% laskettiin "white non-hispanic" -ryhmään, eli valkoisiin, joilla ei ole latinalaisamerikkalaista taustaa. Ulkomailla syntyneitä oli noin 45%, eniten Latinalaisesta Amerikasta, Euroopasta ja Aasiasta muuttaneita.
Annikki Raatikainen
Valma Annikki Raatikainen (24. huhtikuuta 1921 Pielavesi – 30. kesäkuuta 2001 ) oli suomalainen lastenkodin johtaja ja kirjailija.
Lastenkodin johtajana Oulussa toiminut Raatikainen perusti 1980-luvulla Bangladeshiin Faridburiin useita lastenkoteja ja kouluja jotka toimivat yhä edelleen paikallisin voimin.
Sarjakuva
thumb|450px|[[Winsor McCayn ''Pikku Nemo Höyhensaarilla, 1905–14, oli yksi suosituimmista amerikkalaisista sarjakuvista 1900-luvun alussa.]] Sarjakuva on esitys, jossa joukko peräkkäisiä kuvia muodostaa yhtenäisen tarinan. Kuvissa saattaa olla kirjoitettua tekstiä puhekuplien ja kuvatekstien muodossa.
Yleisimmät sarjakuvan tyypit ovat sanomalehtistripit, sarjakuvalehdet ja -albumit. Sanomalehtistripissä on yleensä kolme ruutua ja se on usein mustavalkoinen ja piirrostyyliltään pelkistetty. Useat sanomalehtistripit perustuvat vitsiin, mutta stripit voivat myös muodostaa pitkään jatkuvia ja yhtenäisiä juonia. Sarjakuvalehdet koostuvat useista lyhyistä, muutaman sivun pituisista tarinoista. Sarjakuva-albumit taas kertovat tavallisesti yhden pitkän tarinan, ja joskus tarina voi olla usean albumin mittainen. Sarjakuvia julkaistaan myös verkossa.
Sarjakuvien juuret ovat elokuvien tavoin populaarikulttuurissa, mutta valtavirtasarjakuvan ohella elää myös ei-kaupallinen ja kokeileva sarjakuva. Aiheiltaan vakavampia ja juonenkehittelyltään monimutkaisempia sarjakuvia on kutsuttu nimellä sarjakuvaromaani.
Edeltäjiä
thumb|350px|[[Rodolphe Töpfferin kuvasarjat 1800-luvulta, kuten Herra Koipeliini, olivat sarjakuvan edeltäjiä.]] Sarjakuvan edeltäjinä voidaan pitää piirroksia, joissa näkyy sarjamaisuutta. Tällaista kerrontaa on löydetty muun muassa esihistoriallisista luolamaalauksista, muinaisista egyptiläisistä seinämaalauksista, keskiaikaisista eurooppalaisista seinävaatteista (kuten Bayeux'n seinävaate) sekä eräästä 1000-luvulla eläneestä keskiamerikkalaisesta hallitsijasta tehdystä intiaanien kuvakertomuksesta. Sarjallista kuvien esittämistä esiintyy myös Suomen keskiaikaisten kirkkojen seinämaalauksissa.
1700- ja 1800-luvulla julkaistiin broadsheet-nimellä kulkeneita suuria painoarkkeja, joiden kuvituksissa käytettiin joitain sarjakuvan elementtejä, kuten puhekuplia, kuvien ympärille piirrettyjä paneeleja sekä selittäviä kuvatekstejä. Tarinankerronnan tekniikkaa kuvien avulla sekä pilapiirrostekniikoita kehitettiin eteenpäin 1800-luvulla. Englantilaisen satiirisen Punch-lehden piirroksissa teksti yleensä juoksi vielä kuvien alla, ei puhekuplissa.
Sveitsissä Rodolphe Töpffer julkaisi 1800-luvun puolivälissä sarjakuvamaisia kuvasarjojaan albumeina. Kuvataiteilijoista esimerkiksi Gustave Doré teki vuosisadan puolivälissä sarjakuvakirjoja. Saksalaisen Wilhelm Buschin Max ja Moritzissa näkyi vahva liikkeen tuntu. Suomessa tällaisia kuvakertomuksia 1800-luvulta edusti muun muassa valistuskertomus Turmiolan Tommi.
Sarjakuvan syntyvaiheet
thumb|320px|[[Richard F. Outcaultin The Yellow Kid oli ensimmäisiä varsinaisia sarjakuvia ja nousi hyvin suosituksi.]] Ensimmäisiä varsinaisia sarjakuvia olivat englantilainen Ally Sloper’s Half Holiday (vuodesta 1894 alkaen) ja ranskalainen Fenouillard (1889). Sarjakuvan painopiste siirtyi kuitenkin nopeasti Yhdysvaltoihin. Siellä ensimmäinen sarjakuva oli Richard F. Outcaultin tekemä Hogan’s Alley, jonka nimeksi vaihtui myöhemmin The Yellow Kid. Tämä sarjakuva alkoi ilmestyä vuonna 1895 The New York World-sanomalehdessä. The Yellow Kid oli sikäli uudenlainen sarjakuva, että sillä oli vuodesta 1897 alkaen pysyvä julkaisupaikka suuressa sanomalehdessä nimeltä The New York Morning Journal, jolla oli myös sunnuntaisin ilmestynyt värillinen sarjakuvaliite (The American Humorist). Sarjasta tuli hyvin suosittu, ja se antoi nimensäkin skandaalitabloideille eli “keltaiselle lehdistölle”. Samantyyppinen varhainen sanomalehtisarjakuva oli Kissalan pojat (1897). Muita varhaisia amerikkalaisia sanomalehtisarjakuvia olivat Pikku Nemo Höyhensaarilla (1905) ja Krazy Kat (1910).
Strippisarjakuvan synty
Lyhyet, päivittäin ilmestyvät sarjakuvastripit syntyivät laajamittaisesti 1900-luvun alussa. Näistä ensimmäisiä oli Matti Mainio ja Jussi Juonio. Muita Suomessakin julkaistuja strippisarjoja olivat esimerkiksi Naukulan perhe (1912) ja Vihtori ja Klaara (1913).
Sanomalehtisarjakuvien lajityyppien kirjo laajeni 1920-luvulla komiikasta esimerkiksi tieteissarjakuviin, etsiväsarjoihin, lännensarjakuviin ja fantasiasarjakuviin. Jotkin sarjakuvat perustuivat seikkailukirjallisuuteen tai animaatioelokuviin. Tunnettuja sarjakuvia tältä ajalta ovat esimerkiksi Kippari-Kalle, Buck Rogers, Flash Gordon, Tarzan, John Carter, Mustanaamio, Taika-Jim ja Yksinäinen ratsastaja. Disneyn Aku Ankka ja Mikki Hiiri siirtyivät animaatioelokuvista sarjakuviin 1930-luvulla.
Sarjakuvalehden synty
thumb|Supersankarisarjakuva-aiheinen kansikuva Wonderworld Comics -sarjakuvalehden kannessa vuodelta 1939. Sarjakuvalehtiä alettiin julkaista Yhdysvalloissa 1930-luvulla. Ensimmäisenä niistä pidetään joko vuonna 1933 ilmestynyttä Funnies on Parade -sarjakuvalehteä tai Famous Funnies -lehteä, joka alkoi ilmestyä säännöllisesti vuonna 1934. Sitä seurasi pian joukko muita samanlaisia lehtiä, joista New Fun Comics julkaisi ensimmäisenä vain alkuperäistä materiaalia eikä jo aiemmin sanomalehdissä julkaistuja strippejä. Batman sai ensijulkaisunsa New Fun Comicsissa vuonna 1939, ja myöhemmin lehti keskittyikin pelkästään tähän suosittuun hahmoon. Toinen klassikko, Teräsmies, nähtiin ensimmäisen kerran DC:n (Detective Comics) Action Comics -lehdessä vuonna 1938. DC:n kilpailijaksi perustettiin vuonna 1939 Timely Comics (myöhemmin nimeltään Marvel Comics), jolla oli omat supersankarinsa.
Eläinsarjakuva
Eläinsarjakuvien (funny animal) tunnetuimpia edustajia olivat Yhdysvalloissa esimerkiksi Aku Ankka, Väiski Vemmelsääri, Nakke Nakuttaja ja Pogo, sekä Pohjoismaissa Maailman vahvin Nalle, Rasmus Nalle sekä Kieku ja Kaiku. Merkittävä eläinsarjakuvien tekijä oli Disneyn Carl Barks, jonka sarjakuvahistoriallisestikin merkittävät Aku Ankka -sarjat vetosivat niin lapsiin kuin aikuisiinkin.
Yhdysvallat sodan jälkeen
Amerikkalaiset supersankarisarjakuvat menettivät suosiotaan toisen maailmansodan päätyttyä kun vanhoista vihollisista oli tullut uusia kumppaneita Yhdysvalloille. Sarjakuvasta tuli realistisempaa ja esille nousivat rikos ja kauhu. Sarjakuvien suosio säilyi korkeana, ja Yhdysvalloissa ilmestyi 1950-luvulla useita satoja sarjakuvalehtiä, joita myytiin joka kuukausi yhteensä noin 60 miljoonaa kappaletta. Etenkin EC-yhtiön julkaisemat rikos- ja kauhusarjakuvalehdet olivat suosittuja ja arvostettuja laatunsa vuoksi. Myös EC:n huumori- ja satiirilehti Mad menestyi erittäin hyvin. Naislukijoille Yhdysvalloissa julkaistiin yli sataa romanttista sarjakuvalehteä, joista ensimmäisenä pidetään Young Romance -lehteä (1947). Sarjakuvalehtien arveluttavia piirteitä kuten väkivaltaa, seksiä ja rikollisuuden ihannointia sensuroimaan laadittiin 1950-luvulla Comics Code -säännöstö. Sen vaikutuksesta moni sarjakuvalehti lopetti toimintansa.
thumb|450px|[[Tenavat-strippi vuodelta 1966.]] Sanomalehtisarjakuvat jatkoivat Yhdysvalloissa ilmestymistään sarjakuvalehden ohella. Tunnetuimpia yhdysvaltalaisia sanomalehtisarjakuvia toisen maailmansodan jälkeen ovat olleet muun muassa Charles M. Schulzin Tenavat, Mort Walkerin Masi, Johnny Hartin Pulteri ja Velho, Dik Brownen Harald Hirmuinen, Jim Davisin Karvinen ja Bill Wattersonin Lassi ja Leevi. Tunnetuimpia englantilaisia strippisarjakuvia toisen maailmansodan jälkeen ovat olleet esimerkiksi Jeff Hawke, James Bond, Modesty Blaise, Lätsä ja Pitko.
Supersankarisarjakuvat palasivat suosioon 1950-luvun lopulla. Etenkin Marvelilla työskennelleen Stan Leen kehittämistä hahmoista ja sarjoista, kuten Ihmenelosista, tuli suosittuja. Uudet supersankarisarjakuvat olivat aiempia yhteiskunnallisempia ja henkilöhahmoiltaan moniulotteisempia.
Underground-sarjakuva
Jonkin sortin sarjakuvallinen vallankumous tapahtui 1960-luvulla Amerikassa underground-liikkeen kautta. Muun muassa Robert Crumb alkoi sarjakuvissaan käsitellä julkisuudessa kiellettyjä puheenaiheita sekä vähemmän kevyitä ja viihteellisiä teemoja. Muita tunnettuja underground-piirtäjiä olivat S. Clay Wilson, Larry Welz, Jayzey Lynch, Skip Williamson ja Gilbert Shelton.
Undergroundille oli ominaista räävittömyys, seksuaalisuus ja kieroutumat: se oli suunnattu usein tietoisesti Comics Codea vastaan. Tämä vei sarjakuvan asemaa kauemmaksi ”lasten viihteestä” nostaen sitä taiteen perinteisempien ilmaisutapojen rinnalle.
Eurooppalainen ja japanilainen sarjakuva
thumb|300px|Belgialaisen [[Hergén Tintin seikkailut -sarjakuvien vakiohahmoja.]] Eurooppalaisen sarjakuvan kehityksen edelläkävijöitä 1900-luvulla olivat Ranska ja Belgia. Aluksi varsinaisia sarjakuvia julkaistiin Euroopassa lapsille tarkoitetuissa lehdissä. Eurooppalaisen sarjakuvan kuvailmaisu oli lisäksi aina 1970-luvulle saakka karikatyyrimäisempää ja vähemmän realistista kuin amerikkalaisen sarjakuvan. 1900-luvun alun tärkeimpiä ranskalaisia sarjakuvia olivat Bécassine-albumisarja (1905) sekä Zig et Puce (1925), jota pidetään ensimmäisenä todella ranskalaisena sarjana. Belgialaisen Hergén kirjoittama ja piirtämä Tintti julkaistiin ensi kerran katolisen sanomalehden viikkoliitteessä vuonna 1929 ja nousi nopeasti hyvin suosituksi. Tarinoita julkaistiin ensin lehdessä jatkokertomuksena ja sen jälkeen kirjoina.
Tinttiä seurasivat menestyssarjoina René Goscinnyn käsikirjoittamat Asterix, Lucky Luke ja Ahmed Ahne. Eurooppalaiset sarjakuvat olivat vapaita amerikkalaisesta vakiintuneesta käytännöstä pitää huumori ja jännitys erillisinä ja käyttää humoristiseksi tarkoitetuissa sarjoissa lähinnä pelkistettyä ilmaisua. Belgialais-ranskalaiset sarjakuvat yhdistivät huumorin ja jännityksen, ja piirrostyyli rönsyili yksityiskohtia.
Italialaisista sarjakuvista tunnetuimpia ovat muun muassa lännensarjakuvat Pecos Bill ja Tex Willer. Ranskalainen Métal hurlant -lehti toi 1970-luvulla sarjakuvaan vakavuutta. Moebiuksen scifi- ja fantasiasarjakuvat, Benoît Sokalin kovaksikeitetyn dekkarin parodia Ankardo sekä Hugo Prattin historiaa ja myyttejä hyödyntänyt Corto Maltese veivät eurooppalaissarjakuvaa aikuisempaan suuntaan muun muassa tuomalla seksin ja kovan väkivallan sarjakuviin. Erotiikkaa sarjakuviin toivat esimerkiksi ranskalainen Barbarella ja italialainen Milo Manara. Ranskalainen Charlie Hebdo keskittyi ilkeään poliittiseen satiiriin ja joutui kielletyksikin 1960-luvulla. Vuonna 1978 perustetussa ranskalaisessa À suivre -lehdessä alettiin julkaista aikuisille tarkoitettuja töitä, jotka lähestyivät kirjallisuudessaan sarjakuvaromaania. Myös René Goscinnyn aikoinaan perustamassa Pilotessa alettiin julkaista samantapaisia sarjakuvia, kuten Enki Bilalin teoksia. Kun taidesarjakuva-ala kaupallistui 1980-luvulla, lehtien kokeilunhalu väheni ja taso laski, ja uudet omistajat lakkauttivat niitä.
Disneyn sarjakuvia on Euroopassa tuotettu lisenssillä suuria määriä toisen maailmansodan jälkeen. Tärkein maa tässä on ollut Italia, josta on kotoisin esimerkiksi Aku Ankan taskukirja -formaatti. Myös suomalaisia on ollut tekemässä Disney-sarjakuvia eurooppalaisille kustantajille. Amerikkalaisen ankkapiirtäjän Don Rosan sarjoista suuri osa julkaistiin alun perin tanskalaisen Egmontin julkaisemissa lehdessä.
thumb|[[Rakuten Kitazawan Tagosaku to Mokube no Tōkyō Kenbutsu (1902) oli ensimmäinen japanilainen nykyaikainen sarjakuva.]] Japanilainen sarjakuva eli manga kehittyi amerikkalaisen sarjakuvan pohjalta. Ensimmäinen japanilainen kertova sarjakuva oli Rakuten Kitazawan sarja, joka aloitti sanomalehdessä vuonna 1902. Japanin ensimmäinen varsinainen sarjakuvalehti alkoi ilmestyä vuonna 1909. Toisen maailmansodan jälkeen termi manga otettiin käyttöön vain kerronnallisista sarjakuvista puhuttaessa. Mangan tärkein kehittäjä oli Osamu Tezuka, joka loi mangan suuntaviivat, tekotavan ja tyylit.
Nykysarjakuva
Sarjakuvaromaani nousi arvostetuksi sarjakuvan muodoksi 1980-luvulla. Sen jälkeen esille nousseita uusia sarjakuvan lajityyppejä ovat omaelämäkerrallinen sarjakuva ja journalistinen sarjakuva.
Suomalainen sarjakuva
Suomalaisen sarjakuvan klassikoita ovat muun muassa Ola Fogelbergin Pekka Puupää, Tove ja Lars Janssonin Muumi ja Tarmo Koiviston Mämmilä. 2010-luvulla aktiivisista sarjakuvantekijöistä suosituimpia ovat esimerkiksi Mauri Kunnas, Juba Tuomola (Viivi ja Wagner), Ilkka Heilä (B. Virtanen) ja Pertti Jarla (Fingerpori)
Suomen sarjakuvaseura on jakanut vuodesta 1972 suomalaisen sarjakuvan kunniapalkintona Puupäähattua. Kemin sarjakuvapäivät ja Helsingin sarjakuvafestivaalit syntyivät 1980-luvun alussa. 1990-luvulla sarjakuvaan liittyvät kurssit alkoivat eri oppilaitoksissa ja piirtäjien apurahoitus alkoi. Tampere Kuplii on jakanut vuodesta 2007 Sarjakuva-Finlandia-palkintoa kotimaiselle albumille ja Kvaak.fi-sivusto vuodesta 2010 Herra Koipeliini -palkintoa parhaalle käännössarjakuvalle.
Sarjakuvan eri muotoja
Sarjakuva voi ilmestyä omana lehtenään, albumina, kirjana tai osana sanoma- tai aikakauslehteä. Kriteerit julkaistavalle sarjakuvalle vaihtelevat lehden ja numeron mukaan, mutta yleinen vähimmäisehto on mahtuminen yhdelle sivulle.
Joonas Kemppainen
Joonas Kemppainen (s. 7. huhtikuuta 1988 Kajaani) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue Oulun Kärpissä. Hän toimii joukkueen varakapteenina. Kemppainen on pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän on aiemmin pelannut myös 44 NHL-ottelua Boston Bruinsissa kaudella 2015–2016.
Sarjakuva
Sarjakuvan eri muotoja
Lehdissä julkaistaan tavallisesti strippejä eli 2–4 ruudun sarjakuvia, joissa on yleensä vitsi.
Joonas Kemppainen
Uran alku
250px|pienoiskuva|vasen|Kemppainen [[Oulun Kärpät|Oulun Kärppien paidassa lokakuussa 2012 takanaan Saimaan Pallon Tommi Jokinen (vas.) ja Simon Backman.]] Joonas Kemppaisen kasvattajaseura on Kajaanin Hokki. Hän teki kaudella 2003–2004 seuran C-nuorissa, jossa Kemppainen teki yli kolme pistettä per peli-tahdilla 22 ottelussa tehot 33+34=67. Porin Ässien silloinen toimitusjohtaja Juhani Tamminen houkkuteli hänet, puolustaja Eetu Heikkisen ja hyökkääjä Vesa Jyrkän seuraan kaudeksi 2004–2005, kun kolmikko siirtyi Ässien B-nuoriin. Kemppainen nostettiin seuran SM-liigarinkiin jo kaudeksi 2005–2006. Hän pelasi kautensa kuitenkin pääasiassa Ässien A-nuorissa. Kemppainen vahvisti myös seuran B-nuoria, jossa hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa.
Kemppainen teki huhtikuussa 2006 Ässien kanssa kaksivuotisen SM-liigasopimuksen. Hän teki liigadebyyttinsä kauden 2006–2007 kolmannella kierroksella 19. syyskuuta 2006 vieraissa JYPiä vastaan. Kemppaisen liigauran avausmaali syntyi 24. lokakuuta 2006 vieraissa Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Kaikkiaan hän pelasi tulokaskaudellaan 43 runkosarjaottelua tehopistein 1+3=4. Kemppainen pelasi kauden aikana miesten pelejä myös kolmen Mestis-ottelun verran Suomen alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa. Hän pelasi osan kaudestaan myös Ässien A-nuorissa. Kemppainen ei onnistunut vakiinnuttamaan pelipaikkaansa Ässien SM-liigajoukkueessa, jossa hän pelasi kaudella 2007–2008 22 runkosarjaottelua tehopistein 1+1=2. Hän pelasi kauden aikana myös Mestistä yhteensä 13 ottelua alle 20-vuotiaiden maajoukkueessa sekä Mikkelin Jukureissa, jonne Ässät lainasi Kemppaisen yhdessä Sakari Salmisen kanssa marraskuussa 2007. Kaksikko haki sieltä pelituntumaa myös antaakseen näyttöjä alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuihin. Ässät tiedotti helmikuussa 2008, että Kemppainen on kieltäytynyt allekirjoittamasta jatkosopimusta seuran kanssa. Hän pelasi loppukauden ainoastaan seuran A-nuorissa, jossa Kemppainen voitti SM-hopeaa.
Sarjakuva
Sarjakuvan eri muotoja
Sivun mittaiset strippisarjakuvat ovat tyypillisimmillään aikakauslehdissä ilmestyviä jatkotarinoita tai vitsisarjoja. Niitä alettiin julkaista sanomalehdissä 1900-luvun alussa. Niistä on tapana myöhemmin koota albumeja.
Joonas Kemppainen
Hämeenlinnan Pallokerho 2008–2010
Kaudeksi 2008–2009 Kemppainen siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Hämeenlinnan Pallokerhoon. Joukkuetta valmensi hänet nuorten maajoukkueesta tuttu Jukka Rautakorpi. HPK:n apuvalmentajana toimineen Pasi Arvosen mukaan Rautakorpi opetti Kemppaisen huippu-urheilijan elämäntavoille ruokailuista, levosta ja harjoittelusta lähtien sekä opetti hänet puolustamaan suurella alivoimavastuulla. Kemppaisen mukaan Rautakorpi opetti hänelle ammattilaisurheilijan vaatimustason. Kemppainen onnistui murtautumaan HPK:ssa SM-liigaan ja hän pelasi kaudella 2008–2009 54 runkosarjaottelua tehopistein 7+15=22 sekä kuusi playoff-ottelua tehden yhden maalin. Seuraavalla kaudella 2009–2010 Kemppainen teki runkosarjassa 26 tehopistettä. Hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa.
Siirtyminen Kärppiin ja lopullinen läpimurto SM-liigassa
Kemppainen teki toukokuussa 2010 kolmivuotisen sopimuksen Oulun Kärppien kanssa. Hän oli joukkueen ainoa, joka pelasi Kärppien kauden 2010–2011 kaikki 60 runkosarja- ja kolme playoff-ottelua. Kausi toi Kemppaiselle runkosarjassa vain tehot 2+5=7, mutta kaudella 2011–2012 hän ohitti edellisen kautensa tehopisteet jo syksyn aikana. Kemppaisen kolme ensimmäistä ottelua toivat tehot 2+2=4, joilla hän johti koko Kärppien sisäistä pistepörssiä ja sai kantaa joukkueesta ensimmäisenä Veikkauksen Kultaista kypärää. Kemppainen muodosti Kimmo Koskenkorvan ja Julius Junttilan kanssa Kärppien alkukauden tehokkaimman ketjun, joka toimi pääasiassa joukkueen nelosketjuna. He tekivät kolmessa ensimmäisessä ottelussa yhteistehot 7+5=12. Kemppainen teki runkosarjassa lopulta 23 tehopistettä. Hän pelasi jälleen ainoana joukkueesta kaikki 60 runkosarjaottelua, mutta Kemppaisen kausi päättyi loukkaantumiseen jo ensimmäisessä playoff-ottelussa.
Sarjakuva
Sarjakuvan eri muotoja
Novellisarjakuva on yhtä sivua pitempi, mutta ei aivan kokonaisen albumin kokoinen. Novelleja julkaistaan yleensä sarjakuvalehdissä ja -kirjoissa. Novellisarjakuva syntyi 1930-luvulla. Pitkiä sarjakuvia alettiin tuolloin julkaista sanomalehtien sunnuntailiitteissä ja hieman aiemmin kehitetyissä sarjakuvalehdissä.
Pitkiä sarjakuvia kutsutaan kirjana julkaistuna albumeiksi tai minialbumeiksi. Sarjakuva-albumi on yleensä pituudeltaan vähintään 40 sivua, perinteisesti [2]+46 tai [2]+62 sivua (kolme tai neljä painoarkkia). Tätä lyhyempää sarjakuvaa saatetaan kutsua minialbumiksi, mikäli teos on ulkoasultaan kirjamainen. Yhden tekijän tai tekijäryhmän erillisiä tarinoita sisältävä kirja on kokooma-albumi. Jos sarjakuvakirja koostuu monen tekijän töistä, se on sarjakuva-antologia.
Joonas Kemppainen
Siirtyminen Kärppiin ja lopullinen läpimurto SM-liigassa
Kaudella 2014-2015 Kemppainen jatkoi vahvoja otteitaan johtamassaan "JJJ-ketjussa", jonka hän muodosti Joonas Donskoin ja Julius Junttilan kanssa. Hän teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 11+21=32. Kemppainen jakoi kolmella osumallaan liigan alivoimamaalipörssin voiton Tapparan Jarkko Malisen ja HIFK:n Teemu Ramstedtin kanssa. Hän voitti myös koko pudotuspelien pistepörssin tehoilla 10+14=24, joilla Kemppainen sivusi koko SM-liigan pudotuspelien kaikkien aikojen yhden kauden piste-ennätystä, jonka teki Bluesin Ben Eaves kaudella 2008–2009 tehoilla 4+20=24. Kemppainen oli myös Kärppien paras maalintekijä. Hän voitti kauden päätteeksi toisen peräkkäisen Suomenmestaruutensa. Kemppainen valittiin SM-liigan tähdistökentälliseen. Hän oli myös Mestarien liigassa Kärppien paras syöttäjä ja Kemppainen jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Joonas Donskoin kanssa tehoilla 2+10=12. He jakoivat myös Kärppien sisäisen tehotilaston voiton lukemalla +11.
Sarjakuva
Sarjakuvan eri muotoja
Sarjakuvalehden erottaa sarjakuva-albumista tapa, jolla sivut on liitetty toisiinsa: lehti on hakasidottu metallisilla niiteillä, albumi liimalla. Sarjakuvalehti voi koostua yhden tai useamman tekijän töistä, sisältää vain yhden novellisarjakuvan, jatkotarinoita, lyhyitä tai pitkiä tarinoita sekä sisältää mainoksia ja artikkeleita. Sarjakuvalehti syntyi 1930-luvun lopulla Yhdysvalloissa.
Sarjakuvakirjoille yhteistä on kirjamainen olemus, joka syntyy (liimalla) sidotusta selkämyksestä. Albumeissa ei yleensä ole mainoksia.
Muita sarjakuvakirjatyyppejä ovat sarjakuvapokkarit eli taskukirjat (esimerkiksi Aku Ankan taskukirja) ja strippikokoelmat.
Joonas Kemppainen
NHL-sopimus Boston Bruinsiin
Toukokuussa 2015 NHL-varaamaton Kemppainen teki vuoden mittaisen, kaksisuuntaisen ja 700 000 dollarin arvoisen sopimuksen Boston Bruinsin kanssa. Hän otti harjoitusleirin päätteeksi paikan joukkueen NHL-kauden 2015–2016 avauskokoonpanosta. Kemppainen teki NHL-debyyttinsä näin ollen runkosarjan avauskierroksella 8. lokakuuta 2015 Winnipeg Jetsia vastaan. Hän pelasi Bruinsin nelossentterinä laidoillaan Zac Rinaldo ja Chris Kelly. Kemppainen sai ottelussa jääaikaa 14.13 minuuttia. Hän teki NHL-uransa avausmaalin 23. lokakuuta 2015 vieraissa New York Islandersia vastaan. Kemppainen sai Bruinsin 3–5-voittoon päättyneessä ottelussa myös syöttöpisteen Ryan Spoonerin tekemään voittomaaliin. Kemppainen valittiin ottelun ykköstähdeksi. Joulukuussa 2015 hän joutui sivuun ylävartalovamman vuoksi, mikä piti Kemppaisen sivussa peleistä lähes kuukauden ajan tammikuulle 2016 saakka. Hän pelasi NHL:ssä kauden aikana varsin pienessä roolissa tehden 44 runkosarjaottelussa tehot 2+3=5. Helmikuussa 2016 Bruins lähetti Kemppaisen ensimmäisen kerran AHL-joukkue Providence Bruinsin vahvuuteen, jossa hän pelasi kauden aikana kaikkiaan 11 runkosarjaottelua tehopistein 1+4=5.
KHL 2016–2022
Kaudeksi 2016–2017 Kemppainen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella KHL-seura Sibir Novosibirskiin. Kaudeksi 2017–2018 hän siirtyi jatkamaan KHL-uraansa kaksivuotisella sopimuksella Salavat Julajev Ufan riveihin. Kemppainen muodosti maanmiehensä Teemu Hartikaisen sekä ruotsalaisen Linus Omarkin kanssa koko KHL:n runkosarjan tehokkaimman hyökkäysketjun, joka palkittiin kauden päätteeksi Best Troika Awardilla. Kemppainen jakoi tehoilla 16+21=37 joukkueen sisäisen maalipörssin toisen sijan Omark]n kanssa edellään Hartikainen sekä sijoittui sisäisessä pistepörssissä neljänneksi. Hän voitti myös Ufan sisäisen tehotilaston lukemalla +12. Pudotuspeleissä Kemppainen jakoi sisäisen tehotilaston voiton Omarkin kanssa lukemalla +7. Kaudella 2018–2019 hän jakoi Hartikaisen kanssa Ufan sisäisen maalipörssin toisen sijan edellään Anton Burdasov sekä sijoittui sisäisessä pistepörssissä kolmanneksi. Pudotuspeleissä Kemppainen oli joukkueen paras maalintekijä kymmenellä osumallaan. Hän voitti myös koko KHL:n pudotuspelien voittomaalipörssin viidellä osumallaan. Kuudennessa neljännesvälieräottelussa 7. maaliskuuta 2019 Metallurg Magnitogorskia vastaan Kemppainen ratkaisi Ufalle puolivälieräpaikan tehtyään 3–2-voittomaalin ensimmäisessä jatkoerässä ajassa 71.54.
Sarjakuva
Sarjakuvan eri muotoja
Tekijästä, tarinan pituudesta ja käsittelytavasta riippuu, kutsutaanko teosta novellisarjakuvaksi, albumisarjakuvaksi vai sarjakuvaromaaniksi. Keskeisin ero sarjakuvaromaanin ja -albumin välillä on se, että albumissa tekijä sovittaa sanottavansa annettuun määrämittaan, mutta romaanissa julkaisun koko ja sivumäärä taipuvat tekijän ja tarinan vaatimusten mukaan.
Sarjakuvapiirtäminen
thumb|Sarjakuvaa piirretään. Sarjakuvan tekeminen alkaa käsikirjoituksesta. Jotkut tekevät sen päässä, joillakin on oma käsikirjoittaja joka lähettää käsikirjoituksen hänelle ja jotkut alkavat vain piirtää.
Joonas Kemppainen
KHL 2016–2022
Kemppainen siirtyi kaudeksi 2019–2020 jatkamaan KHL-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella SKA Pietariin. Toukokuussa 2020 hän teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kemppainen oli 15 osumallaan SKA:n kolmanneksi paras maalintekijä Kirill Martšenkon kanssa. Toukokuussa 2021 hän teki seuran kanssa taas vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kemppainen oli SKA:n kolmanneksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies tehoilla 13+14=27. Hän pelasi siellä neljä playoff-ottelua, kunnes Venäjän hyökättyä Ukrainaan helmikuussa 2022 Kemppaisen uutisoitiin maaliskuussa palaavan Suomeen loukkaantumisen vuoksi. Myöhemmin huhtikuussa hän kuitenkin kertoi, että mitään vammaa ei ollut, vaan Kemppainen halusi vain mahdollisimman pian pois Venäjältä.
Sarjakuva
Sarjakuvapiirtäminen
Sarjakuva usein luonnostellaan lyijykynällä jonka päälle ”tussataan" kuitukärkikynällä, siveltimillä tai tussiterillä. Koska kuitukärkikynän paksuutta ei voi vaihtaa, jälki ei ole niin elävää kuin siveltimillä ja terällä tussattaessa, siksi harvat taiteilijat käyttävät tusseja tussaamiseen. Terän jälki on elävämpää kuin kuitukärkikynän, mutta saattaa näyttää kovalta. Siitä huolimatta monet ammattilaiset suosittelevat teriä. Siveltimillä saa elävämpää jälkeä kuin terällä tai kuitukärkikynällä, mutta sen käyttöä on harjoiteltava paljon. On myös sivellinkyniä eli käytännössä tusseja, joissa on sivellinpää.
Joonas Kemppainen
Paluu Kärppiin
Kaudeksi 2022–2023 Kemppainen palasi vuoden mittaisella sopimuksella Oulun Kärppien SM-liigajoukkueeseen. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Kemppainen jakoi tehoilla 14+18=32 Kärppien sisäisen maalipörssin toisen sijan Ville Leskisen kanssa edellään Teemu Turunen sekä sijoittui sisäisessä pistepörssissä neljänneksi. Huhtikuussa 2023 hän teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimmuksen.
Maajoukkueura
Kemppainen edusti Suomea Pyeongchangin olympiakisoissa 2018. Hänet valittiin Suomen joukkueeseen myös Pekingin olympiakisoihin 2022, mutta Kemppainen joutui kuitenkin jättämään turnauksen väliin koronavirustartunnan vuoksi. Hänet joukkueessa korvasi Joonas Nättinen. Kemppainen pelasi myös MM-kilpailuissa vuosina 2015 ja 2017. Vuoden 2015 turnauksessa hän oli Suomen toiseksi paras pistemies Jussi Jokisen jälkeen tehoilla 3+6=9. Valmentajat valitsivat Kemppaisen Suomen turnauksen yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta. Kemppainen sai MM-debyytissään 1. toukokuuta 2015 Yhdysvaltoja vastaan syöttöpisteen Suomen ainoan maalin tehneen Jyrki Jokipakan osumaan. Hänet palkittiin Suomen joukkueesta ottelun parhaana pelaajana. Vuoden 2017 turnauksessa Kemppainen valittiin Ruotsia vastaan pelatun välieräottelun päätteeksi joukkueensa ottelun parhaaksi pelaajaksi.
Kemppainen on pelannut yhteensä 65 A-maaottelua tehopistein 16+18=34. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä 6. syyskuuta 2008 Finnkampenissa Södertäljessä Ruotsia vastaan. Kemppaisen ensimmäinen A-maajoukkuemaali syntyi 6. syyskuuta 2009 Česká Pojišťovna Cupissa Karlovy Varyssa Ruotsia vastaan.
Kemppainen pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2008. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2005 ja 2006, joista jälkimmäinen turnaus päättyi hopeaan. Kemppainen pelasi myös alle 18-vuotiaiden U-18 Junior World Cupissa vuonna 2005, jolloin hän voitti pronssia.
Sarjakuva
Sarjakuvapiirtäminen
Kuvan voi värittää. Piirroksen päälle voidaan myös kiinnittää rasteria eli kuvioitua tai värillistä muovikalvoa. Nykyään sarjakuva skannataan tietokoneelle, ja väritys, harmaasävyt ja kuviot tuotetaan grafiikkaohjelmilla. Piirtopöydällä voi tietokoneelle piirtää suoraankin. Paineentunnistava kynä tuottaa perinteisiä piirtovälineitä muistuttavaa jälkeä.
Välineet
Sarjakuvan piirtämiseen voidaan käyttää tavallisten huopa- ja lyijykynän sijaan myös sivellintä ja tussiteriä. Monet käyttävät luonnosteluun myös vaaleansinisiä värikyniä joiden jälki en näy painossa. Jotkut sarjakuvataiteilijat käyttävät ainoastaan sivellintä. Tussiterällä saa aikaiseksi vaihtelevaa viivaa, joskin sitä pitää aika ajoin kastaa mustepulloon. Tällöin täytyy kuitenkin varautua tekemään korjauksia (käyttämällä korjausnestettä), sillä tussi saattaa levitä tai roiskua paperille. Paperin olisi hyvä olla kovapintaista, mieluiten layout-paperia. Sarjakuvaa voi jälkeenpäin muokata erilaisilla laitteilla.
Sarjakuvalehti (lehti)
Sarjakuvalehti oli suomalainen sarjakuvalehti, joka ilmestyi 1949–1963, 1971–1977, 1990–1996 ja nimellä Sarjakuvalehti Nastasarjat vuosina 1964–1965. Ensimmäisellä ilmestymisjaksollaan lehtiä julkaistiin vuosittain parikymmentä, 1970-luvulla kahdeksan ja 1990-luvulla seitsemästä kahteentoista. Sarjakuvalehdessä oli alkuun joka toinen aukeama värillinen ja joka toinen mustavalkoinen, samoin kuin Pecos Billissä. 1990-luvulla julkaisu oli kauttaaltaan värillinen.
1990-luvun Sarjakuvalehti esitti Marvelin "maanläheisempien" hahmojen seikkailuja (siteeraus toimitukselta), kuten Tuomari, Daredevil, Wolverine, Kapteeni Amerikka, Aaveajaja ja Sapelihammas.
Najd
Kuiva alue oli jakautunut poliittisesti kilpailevien heimojen kesken 1700-luvun puoliväliin saakka, jolloin siitä tuli wahhabiitien kannattajien keskus. Oppineen Muḥammad ibn ʿAbd al-Wahhābin ja Āl Saʿūdin suvun johdolla Najd yhdistettiin ja Mekka liitettiin alueeseen vuonna 1803. Osmanit vastustivat tätä laajenemispolitiikkaa, ja valtasivat maakuntakeskus Al-Dirʿiyyan. Saudin suku sai alueen nopeasti takaisin hallintaansa. Vuonna 1824 Najdin pääkaupungiksi tuli Riad, minkä jälkeen dynastia on hallinnut aluetta lukuun ottamatta lyhyttä jaksoa 1900-luvun taitteessa, jolloin Rashīd-dynastia piti valtaa. Abdul Aziz ibn Abdul Rahman ibn Saudin johdolla wahhabiitit ottivat alueen uudelleen haltuunsa. Vuonna 1921 alueelle perustettiin Nejdin sulttaanikunta. Vuonna 1932 Ibn Saud julisti Saudi-Arabian perustetuksi, jolloin Najdin keskuksesta Riadista tuli koko kuningaskunnan pääkaupunki.
Södermalmintori
59.32°N, 18.07111°W
Karl Röderer
Karl Conrad Röderer (12. kesäkuuta 1868 - 28. elokuuta 1928) oli sveitsiläinen ampuja, hän kilpaili 50 metrin vapaapistoolissa.
Röderer voitti Pariisin olympiakisoissa 1900 päälajinsa 50 metrin vapaapistoolin olympiaennätyksellä 503 sekä 50 metrin pistoolin joukkuekilpailun kultaa. Hänen lisäkseen Sveitsin joukkueeseen kuuluivat Konrad Stäheli, Louis Richardet, Friedrich Luethi ja Paul Probst.
Live at the Fillmore (Testament)
Live at the Fillmore on thrash metal -yhtye Testamentin livealbumi, joka julkaistiin vuonna 1995 levymerkillä Burnt Offerings.
Antti Tulenheimo
Antti Agathon Tulenheimo (vuoteen 1906 Thulé, 4. joulukuuta 1879 Kangasala – 3. syyskuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen vanhasuomalainen, myöhemmin kokoomuslainen poliitikko, professori, kansleri, Helsingin yliopiston rehtori, Helsingin kaupunginjohtaja ja Suomen pääministeri.
Tausta
Tulenheimon vanhemmat olivat Kangasalan urkutehtaan omistaja, urkujenrakentaja ja valtiopäivämies Bror Axel Thulé ja Minna Fredrika Meurman. Hänen isänisänsä oli urkujenrakentaja Anders Thulé, äidinisä fennomaanipoliitikko Agathon Meurman. Antti Tulenheimon veljiä olivat urkutehtailija Martti Tulenheimo, kansanedustaja Eino Tulenheimo ja lakimiesvaikuttaja Olli Tulenheimo. Poliitikko Paavo Virkkunen oli hänen lankonsa sekä arkkitehti ja asemakaavaopin professori Otto-Iivari Meurman hänen serkkunsa.
Politiikka
Tulenheimo loi elämänsä aikana uran yliopistossa, politiikassa, kunnallishallinnossa ja liike-elämässä. Hän oli kolme kertaa kansanedustajana (vanhasuomalaisena 1914–1917 ja kokoomuslaisena 1922–1924 sekä 1930–1933), talousosaston senaattorina oikeustoimituskunnassa sortokauden jälkeisessä Tokoin senaatissa 1917, Ingmanin hallituksen sisäasiainministerinä 1918–1919, kokoomuksen puheenjohtajana 1921–1925 ja pääministerinä 1925. Tulenheimon hallitus istui 31. maaliskuuta – 31. joulukuuta 1925. Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä hän oli eri otteisiin vuosien 1915 ja 1929 välisenä aikana. Hän toimi kaupunginvaltuuston puheenjohtajana 1926–1930 ja siirtyi sitten vasta perustettuun kaupunginjohtajan virkaan. Helsingin kaupunginjohtajana hän oli 1931–1944. Tulenheimolle myönnettiin ylipormestarin arvonimi vuonna 1934.
Tulenheimon mukaan nimettiin niin sanottu Lex Tulenheimo, keväällä 1917 annettu lakiesitys, jonka tarkoituksena oli siirtää huomattava osa Suomen suuriruhtinaan vallasta Suomen senaatille. Sen pohjalta muokattiin kuitenkin eduskunnassa vielä radikaalimpi Valtalaki.
Akateeminen ura
Tulenheimon yliopistoura jakautui kahteen jaksoon. Hänet nimitettiin rikosoikeuden professoriksi 1919. Hän toimi Helsingin yliopiston rehtorina 1926–1930 ja myös vt. kanslerina 1928. Eläkeiän kynnyksellä hän palasi akateemiseen maailmaan ja siirtyi kaupunginjohtajan virasta yliopiston korkeimpaan johtoon. Tulenheimo hoiti kanslerin virkaa kaksi virkakautta (1944–1952) eli kahdeksan vuotta, peräti 72-vuotiaaksi. Tämän lisäksi Tulenheimo toimi 1950–1952 myös Helsingin kauppakorkeakoulun kanslerina.
Muuta
Tulenheimo avioitui näyttelijätär Lilli Horsman (Högdahl) kanssa vuonna 1909.
Syksyllä 1918 Tulenheimo oli Saksassa perehdyttämässä Suomen kuninkaaksi valittua Friedrich Karlia Suomen asioihin.
Helsingin Annankadun pohjoispää Salomonkadun ja Eteläisen Rautatiekadun välillä on muutettu Antti Tulenheimon mukaan Antinkaduksi. Nimenmuutos johtuu siitä, että Kampin liikekeskus on katkaissut Annankadun kahteen osaan. Antinkatu on ollut Helsingissä aikaisemminkin, nimittäin nykyinen Lönnrotinkatu. Se sai aikoinaan nimensä (kuten Annankatukin) ortodoksipyhimyksen mukaan, ja muutettiin 1928 Lönnrotinkaduksi.
Khairy Shalaby
Khairy Shalaby (31. tammikuuta 1938 – 9. syyskuuta 2011) oli egyptiläinen kirjailija. Hän kirjoitti noin 70 teosta, joista kaksikymmentä kaunokirjallisia sekä lisäksi kriittisiä tutkimuksia, historiallisia novelleja, näytelmiä ja novellikokoelmia. Khairya arvostetaan erityisesti romaaneista, jotka kuvaavat "Egyptin katuja".
Palkinnot ja tunnustukset
Sahalbylle on myönnetty Naguib Mahfouzin kirjallisuusmitali 2003 teoksesta The Lodging House. Teos on myös Arabiankielisten kirjailijoiden liiton 105 parhaan 1900-luvun teoksen listalla sijalla 38. Teos Istasia oli vuonna 2010 ehdokkaana palkinnon International Prize for Arabic Fiction saajaksi.
Robert Rauschenberg
thumb|right|Robert Rauschenberg, Riding Bikes, 1998. Robert Milton Ernest Rauschenberg (22. lokakuuta 1925 Port Arthur, Teksas – 12. toukokuuta 2008 Captiva Island, Florida) oli yhdysvaltalainen kuvataiteilija ja graafikko.
Rauschenberg opiskeli maalausta Kansas City Art Institutessa 1946–1947 ja Académie Julianissa Pariisissa ennen kuin pääsi Pohjois-Carolinan maineikkaaseen Black Mountain Collegeen vuonna 1948. Hänen uransa alku osui abstraktin ekspressionismin ja pop-taiteen siirtymävaiheeseen.
Rauschenbergille myönnettiin vuonna 1964 Venetsian biennaalin pääpalkinto. Palkitsemiseen vaikutti taustalla hyvin voimakkaasti galleristi Leo Castelli. Hän jatkoi 2000-luvulle saakka työtään New Yorkissa ja studiollaan Floridan Captiva Islandilla. Hänelle myönnettiin National Medal of Arts vuonna 1993, ja hän oli Yhdysvaltain taiteiden ja kirjallisuuden akatemian jäsen vuodesta 1978.
Rauschenberg palkittiin Grammy-palkinnolla Talking Headsin Speaking in Tongues -levyn kannesta (1983). Hän oli kuollessaan 82-vuotias.
Lin Zexu
pienoiskuva|Lin Zexu Lin Zexu, myös Lin Tse-hsü tai Shaomu, (30. elokuuta 1785, Houguan – 22. marraskuuta, 1850, Chaozhou) oli Kiinan Qing-dynastian ajan johtava oppinut ja korkea virkamies. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan ensimmäiseen oopiumisotaan johtaneissa toimissa. Lin Zexu kannatti perinteisen kiinalaisen ajatusmaailman ja instituutioiden elvyttämistä.
Linin isä oli köyhä opettaja, joka oli vakuuttunut siitä, että hänen poikiensa tulisi saada perinteinen kungfutselainen kasvatus, jotta nämä voisivat edetä virkauralla. Lin Zexu oli pojista nuorempi ja osoittautui lahjakkaaksi. Lin läpäisi virkamiestutkinnon vuonna 1804, jonka jälkeen hänet valittiin kotikaupunkinsa kuvernöörin avustajaksi, epäviralliseen oppisopimuskoulutukseen, joka täydentäisi hänen kasvatuksensa. Vuonna 1811 Lin läpäisi ylimmän virkamiestutkinnon, jinshin, jonka jälkeen hän liittyi Hanlin-akatemiaan, joka toimi keisarin neuvonantajana ja avusti hallitsijaa asiakirjojen laadinnassa. Vuonna 1820 Lin nimitettiin ensimmäiseen pysyvään virkaansa ja hän alkoi edetä virkauralla saaden yhä vastuullisempia tehtäviä. Suolamonopolissa hän valvoi eri paikkakuntien kastelujärjestelmiä ja verojen keruuta sekä toimi myös paikallistason tuomarina, jolloin hän sai lisänimen ”Kirkkaan taivaan Lin”. Lin Zexun nopea nousu virkakoneistossa osoitti, että hän oli tehokas organisoija ja kunnianhimoinen virkamies.
Ensimmäinen oopiumisota
Lin laati asiaa koskevan muistion, jossa tuomittiin ehdotus oopiumikaupan laillistamisesta. Näkemyksensä tueksi Lin luetteli toimenpiteet, joilla hän oli tukahduttanut huumekaupan maakunnissa, joissa toimi kuvernöörinä. Keisari, joka oli melkein kahden vuosikymmenen ajan yrittänyt turhaan toteuttaa oopiumin tuontikieltoa, nimitti Linin keisarilliseksi komissaariksi vuoden 1838 lopulla antaen hänelle laajat valtuudet.
Lin onnistui saamaan keisarilta poikkeukselliset 19 henkilökohtaista audienssia, joissa keskusteltiin ongelman ratkaisusta. Sen jälkeen Lin lähti Guangzhouhun, joka oli oopiumikaupan keskus. Linin päiväkirja näiltä ajoilta on säilynyt, ja se antaa elävän kuvan kiinalaisen virkamiehen työstä. Lin kuvaa tuskallista matkansa Pekingistä ja hikoilua Guangzhoun subtrooppisessa kuumuudessa. Hän kutsuu brittiläiset kauppiaat ja virkamiehet neuvotteluun ja yrittää turhaan saada oopiumin veltostuttamat ja korruptoituneet paikalliset kiinalaiset virkamiehet suorittamaan valvontatyötä. Hän laatii myös anteeksipyynnön merenjumalalle, koska joutuu saastuttamaan valtameren takavarikoidulla oopiumilla.
Lin onnistui tavoitteissaan liiankin hyvin. Hän pakotti ulkomaiset kauppiaat luovuttamaan oopiumivarastonsa hävitettäväksi ja painosti heitä lupaamaan, että he lopettavat huumelastien kuljetuksen. Mutta kun britit vastasivat tähän tuhoamalla kostoksi suuren osan Etelä-Kiinasta, keisari erotti Linin nopeasti, vaikka oli aiemmin henkilökohtaisesti hyväksynyt Linin ehdottaman kovan linjan. Lin karkotettiin Kiinan luoteisrajalle, jossa hän palveli huomiota herättämättä ja uskollisesti. Pian hänet kutsuttiin takaisin tärkeään palvelukseen, ja hänet palkittiin perillisen suuren vartijan arvonimellä kiitokseksi kapinallisten muslimien taltuttamisesta Yunnanin maakunnassa. Lin kuoli vuonna 1850 matkalla tukahduttamaan Taipingin kapinaa.
Jälkimaine
Linin merkitys on hänen virkauraansa suurempi. Hän kuului pieneen, mutta vaikutusvaltaiseen uudistusmielisten virkamiesten piiriin, joiden tunnuslause oli ”löytäkäämme menneisyydestä pohja nykyisille uudistuksille”. Tämä niin sanottu ”valtiomiestaidon koulukunta” toimi edelläkävijänä käytännön tietojen hyödyntämisessä, mukaan lukien maantiede ja ulkomaiden historian tuntemus. Lin oli oman aikansa kokeneimpia ja parhaiten informoituja miehiä, mutta hänkään ei osannut aavistaa, että onnistunut oopiumikaupan lopettaminen vain avaisi Kiinan ulkomaisten pyyteiden nöyryyttävälle ja tuhoisalle tunkeutumiselle, joka olisi nopeuttava maan tuhoa.
Linin esikuvana olivat aiempien sukupolvien virkamiehet, jotka olivat onnistuneesti usuttaneet Keski-Aasian heimot toisiaan vastaan. Näille hallintovirkamiehille kaupalliset näkökohdat olivat olleet vain mitättömiä sivuseikkoja. Lin ei sen vuoksi kyennyt ymmärtämään brittien vaatimuksia vapaakaupasta ja kansainvälisestä tasa-arvosta, jotka perustuivat selkeään näkemykseen kauppaimperiumin tarpeista. Tämä ajatusmaailma poikkesi radikaalilla tavalla kiinalaisten maailmankuvasta, joka puolestaan pohjautui keskuksena olevaan ylivertaiseen keisarilliseen imperiumiin ja sen vähäpätöisempiin alamaiskansoihin. Saapuessaan Guangzhouhun Lin ajatteli yhä, että britit olivat riippuvaisia kiinalaisista ja menehtyisivät ilman kiinalaista teetä ja raparperia. Kuuluisassa kirjeessään kuningatar Viktorialle Lin kysyy, voisiko kuningatar sallia jonkin yhtä myrkyllisen aineen kuin oopiumin maahantuonnin omaan maahansa ja pyysi häntä kieltämään alamaisiaan tuomasta oopiumia Linin maahan.
Lin luotti viestinnässään hyökkäävään, moralisoivaan sävyyn ja toimi samaan aikaan armottomasti brittiläisiä kauppiaita kohtaan, mikä loukkasi syvästi brittien hallitusta. Lin otti opikseen Kiinan nöyryytyksestä ainoastaan sen, että "barbaareista" oli hankittava lisää tietoa ja omaksuttava heidän teknologiansa. Hän ei toisaalta kyennyt ymmärtämään eurooppalaisten asettamien haasteiden seurauksia eikä toisaalta vastustamaan oman kansansa heikkouksia ja vanhoillisuutta. Myöhemmin niin kutsuttu itsevahvistusliike hyväksyi Linin uudistusohjelman. Tätä myöhemmät vallankumouksellisten sukupolvet hylkäsivät vanhan kiinalaisen kulttuurin pelastaakseen Kiinan, mutta hyväksyivät samalla Linin kansallissankariksi hänen rohkeutensa ja esimerkillisen brittien vastustuksen vuoksi.
Salomonin saaristo
Salomonin saaristo on Tyynellämerellä, Uuden-Guinean itäpuolella sijaitseva saaristo. Saariston eteläosat kuuluvat Salomonsaarten valtioon ja pohjoisosassa on Papua-Uuden-Guinean valtioon kuuluva Bougainvillen autonominen alue.
Savanes
Savanes tarkoittaa seuraavia alueita Länsi-Afrikassa:
Kansainvälinen ammattiyhdistysliitto
Suomen Ammattijärjestö SAJ liittyi siihen 1909, mutta yhteys katkesi 1914 maailmansodan syttyessä. IFTU uudisti toimintansa Amsterdamissa 1919, ja siitä se sai nimen Amsterdamin internationaali. SAJ erosi IFTUsta 1921 äänestyksen tuloksena.
Pauletta Foppa
Pauletta Foppa (s. 22. joulukuuta 2000 Amilly) on ranskalainen käsipalloilija. Hän voitti Euroopan-mestaruuden Ranskan kotikisoissa 2018. Seuratasolla hän edustaa Brest Bretagne Handballia.
Sudenpesä
Sudenpesä on:
Sakari Nironen
Eino Sakari Nironen (30. lokakuuta 1923 Tampere – 17. helmikuuta 2013 ) oli suomalainen arkkitehti.
Sakari Nironen avioitui 1946 teatteriohjaaja Katri Nirosen kanssa, joka oli kotoisin luovutetusta Karjalasta. Siten Sakari Nironen oli kiinnostunut Karjalan asioista ja häntä pyydettiin suunnittelemaan muistomerkki Terijoen sankarihautausmaalle. Koruton kivistä muurattu katkaistun pyramidin muotoinen muistomerkki paljastettiin 24. heinäkuuta 1993.
Ricardo Zunino
Ricardo Zunino (s. 13. huhtikuuta 1949 Argentiina) on argentiinalainen entinen kilpa-autoilija ja Formula 1 -kuljettaja.
Zunino aloitti kilpa-autoilun kotimaansa Argentiinan urheiluautoluokissa 25-vuotiaana. Hän voitti kansallisen mestaruuden ja siirtyi Euroopan Formula 2 -sarjaan 1977. Zunino pääsi 1979 testaamaan Brabhamin F1-autoa ja sai kilpakuljettajan paikan, kun Niki Lauda Montrealin GP:n jälkeen yllättäen päätti lähteä tallista. Zuninon näytöt kahdessa seuraavassa kisassa olivat niin lupaavat, että Brabham päätti palkata hänet kaudeksi 1980. Jo ennen kauden puoliväliä hän joutui kuitenkin antamaan tilaa Hector Rebaquelle.
Vuonna 1981 Ken Tyrrell etsi talliinsa toista kuljettajaa Eddie Cheeverin pariksi ja päätti kokeilla Zuninoa. Tämän otteet eivät kuitenkaan vakuuttaneet, ja Tyrrell palkkasi Michele Alboreton. Zunino kokeili vielä onneaan Ensign-tallissa, jonka autot kuitenkin olivat täysin kilpailukyvyttömiä.
Ricardo Zunino palasi kotimaahansa ja ryhtyi liikemieheksi. Hän on menestynyt hotellinsa johtajana huomattavasti paremmin kuin formulakuskina.
Sak Noel
Sak Noel (oikealta nimeltään Isaac Mahmood Noell, s. 12. huhtikuuta 1983) on katalonialainen elektronisen musiikin artisti ja DJ. Hän nousi vuonna 2011 Euroopassa suureen suosioon kappaleellaan ”Loca People”. Kappale nousi parhaimmillaan Suomen virallisen singlelistan sijalle neljä.
Kahuzi-Biegan kansallispuisto
. thumb|350px|right|Puiston sisäänkäynti. Kahuzi-Biegan kansallispuisto sijaitsee Kongon demokraattisessa tasavallassa itäisessä Etelä-Kivun maakunnassa, 50 km Bukavun kaupungista länteen, lähellä Ruandan rajaa. Se on erityisesti tunnettu gorilloistaan.
Puisto
Kansallispuisto käsittää noin 6 000 neliökilometriä trooppista aarniometsää. Puiston itäosaa hallitsee kaksi sammunutta tulivuorta, Kahuzi (3 400 metriä) ja Biega. Puiston länsiosa on kumpuilevaa sademetsäaluetta, joka ulottuu alimmillaan 1 800 metrin tasolle. Mosaiikkimaisesti vaihtelevat biotoopit tekevät alueen gorilloille erittäin sopivaksi. Gorillat elävät osittain vuorten rinteillä 2 100–2 400 metrin korkeudessa, osittain alempana sademetsässä. Nykyisten tietojen mukaan puistossa on 2 000–3 000 gorillaa, niistä noin 250 puiston itäosan vuorilla. Kazuhi-Biegan gorillat ovat itäisiä tasankomaagorilloja (Gorilla beringei graueri), joka on Gorilla beringei -lajin alalaji.
Puisto perustettiin vuonna 1970 vuorten ympärille erityisesti gorillojen suojelemiseksi noin 75 neliökilometrin laajuisena. Länsiosa liitettiin siihen vuonna 1975. Alue otettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1980.
Vuonna 1997, ennen Kongon toista sisällissotaa, joka käytiin vuosina 1998–2002, puisto kirjattiin uhanalaisen maailmanperinnön listalle.
Merkittävää eläimistöä
thumb|250px|Mustavalkoinen apina, guaretsa (Colobus guereza).
Paikallinen asujaimisto
Kansallispuistossa asuu nykyisin pääasiassa pakolaisia. Heidän lisäkseen on alueelle asettunut sekä kullanetsijöitä että koltaanin etsijöitä.
Carl Sternheim
Carl Sternheim (1878 Leipzig, Saksa – 1942 Bryssel, Belgia) oli saksalainen näytelmäkirjailija. Näytelmien lisäksi hän kirjoitti romaanin ja omaelämäkerrallisen teoksen sekä esseitä
Sternheimin komediasarja Aus dem bürgerlichen Heldenleben kuvaa saksalaisen porvariston nousua. Sarjasta on suomennettu näytelmät Housut, Porvari Schippe ja Keikari.