cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vilnan historia
Vilna mainitaan samana vuonna Liettuan suuriruhtinaskunnan pääkaupunkina. Vuonna 1387 Liettuan suuriruhtinas Vladislav II Jagello myönsi Vilnalle Magdeburgin kaupunginoikeudet. Arkeologiset jäänteet eri puolilta kaupunkia osoittavat, että alue on ollut asuttuna jo varhaiskeskiajalta lähtien.
Eri aikoina osa Venäjää, Puolaa, Saksaa, Liettuaa ja Neuvostoliittoa
Vuodesta 1569 Vilna oli osa Puola-Liettuaa ja kasvavan puolalaisen vaikutuksen alaisena Puolan viimeiseen jakoon 1795 asti. Siitä muodostui varsinkin 1597 perustetun yliopistonsa ansiosta valtakunnan johtava kulttuurikeskus.
Vuodesta 1795 kaupunki kuului Venäjän keisarikuntaan ensimmäiseen maailmansotaan saakka. Liettuan itsenäistyessä 1918 Vilnan asema jäi kiistanalaiseksi. Lopulta 1922 kaupunki liitettiin uudelleen itsenäistyneeseen Puolan tasavaltaan puolalaisten järjestämän sotilasoperaation seurauksena. Neuvostoliitto valtasi Vilnan seudun Puolalta syyskuussa 1939, kun se oli yhdessä natsi-Saksan kanssa hyökännyt Puolaan ja jakanut sen keskenään. Neuvostoliitto antoi Vilnan ja sen lähialueet Liettualle, joka teki Vilnasta pääkaupunkinsa. Neuvostoliitto miehitti ja liitti Liettuan itseensä kesällä 1940. Natsi-Saksa miehitti Vilnan kesällä 1941 ja piti sitä hallussaan siihen asti, kun puna-armeija valtasi sen uudelleen 1944. Sodan päätyttyä Vilnasta tuli Liettuan pääkaupunki Neuvostoliittoon kuuluneessa Liettuan neuvostotasavallassa. Vuodesta 1991 se on ollut itsenäisen Liettuan tasavallan pääkaupunki.
Vuodet 1918–1939
right|thumb|400px|Puolan ja Liettuan väliset rajat 1919–1939 sekä nykyiset valtakunnanrajat: Vaaleanvihreä: Ententen kesäkuussa 1919 ehdottama raja, tummanvihreä: 27.7.1919 vahvistettu aselepolinja, Fochin linja, keltainen: Suwalkin sopimuksella 1920 vahvistettu, oranssi: 3. helmikuuta 1923 vahvistettu, vuoteen 1939 saakka voimassa ollut, lila: nykyiset valtakunnanrajat. Vilna on kartassa nimellä Vilnius.
Maailmansotien välisenä aikana Vilna oli kiistakapulana Liettuan ja Puolan välillä. Molemmat maat itsenäistyivät ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheessa, pääosin Venäjästä, joskin Puolaan liitettiin myös Saksaan ja Itävalta-Unkariin kuuluneita alueita.
Liettuan itsenäistyminen ja sisäiset taistelut
Liettuan tasavalta julistettiin itsenäiseksi 16. helmikuuta 1918. Saksalaisten joukkojen päätettyä osaltaan ensimmäisen maailmansodan 11. marraskuuta 1918 kaupunki jäi kenraalimajuri Władysław Wejtkon ja Stefan Mokrzeckin johtamien puolalaisten itsepuolustusjoukkojen (Samoobrona) haltuun. Neuvosto-Venäjää johtanut kansankomissaarien neuvosto julisti 13. marraskuuta 1918 mitättömäksi Brest-Litovskin rauhansopimuksen, jonka perusteella se oli tunnustanut myös Liettualle itsenäisyyden. 8. joulukuuta 1918 muodostettiin Vilnan vallankumoushallitus, jonka jäsenet muodostuivat Liettuan kommunistisen puolueen jäsenistä. Puolueen johtajaksi valittiin Vincas Mickevičius-Kapsukas. Hänen johtamansa vallankumoushallitus julisti seuraavana päivänä ottaneensa kaupungin valtaansa. Myös heitä vastustavat Liettuan Augustīns Voldemārsin ensimmäinen hallitus ja puolalainen komitea julistivat ottaneensa kaupungin haltuunsa.
Ehrenfestin teoreema
Ehrenfestin teoreema on Paul Ehrenfestin kehittelemä menetelmä, jolla lasketaan hiukkasen observaabeleiden odotusarvojen riippuvuutta ajasta.
Vilnan historia
Liettuan itsenäistyminen ja sisäiset taistelut
Vilnan alueelle perustettiin 21. joulukuuta 1918 saksalainen Freikorps-joukko Rautaprikaati (Die Eiserne Brigade), jonka tarkoituksena oli estää hyökkääviä neuvostovenäläisiä joukkoja ottamasta Kuurinmaata haltuunsa.
Ehrenfestin teoreema
Observaabelin odotusarvon aikariippuvuus yleisesti
Ehrenfestin mukaisesti observaabelin odotusarvon  riippuvuutta ajasta kuvaa yhtälö
Vilnan historia
Liettuan itsenäistyminen ja sisäiset taistelut
Kaupunkiin vielä jääneet saksalaiset joukot vetäytyivät Vilnasta 31. joulukuuta 1918. Liettualaiset bolševikit perustivat 1. tammikuuta 1919 noin tuhatmiehisen Samogitian rykmentin Šiauliaissa, noin kahdensadan kilometrin päässä Vilnasta. Alkaneessa Liettuan–Neuvosto-Venäjän sodassa Vilna ajautui bolševikkien haltuun 5. tammikuuta 1919. Kaupunkia yrittivät puolustaa viiden päivän ajan puolalaisen kenraalimajuri Władysław Wejtkon komentamat paikalliset puolalaiset joukot.
Ehrenfestin teoreema
Observaabelin odotusarvon aikariippuvuus yleisesti
missä i on imaginaariosa, Planckin vakion muunnos ja merkintä  tarkoittaa Hamiltonin operaattorin  ja operaattorin  kommutaattoria. Hamiltonin operaattori taas kirjoitetaan muodossa, missä siis on liikemäärä,  massa ja  potentiaali.
Vilnan historia
Taistelut neuvostovenäläisiä vastaan ja Puolan aluevaatimukset
Neuvostovenäläisten joukkojen tultua kaupunkiin 15. tammikuuta 1919, oli kaupungissa jo vakiinnutettu neuvostovalta. 18. tammikuuta 1919 saksalaiset ja neuvostovenäläiset allekirjoittivat sopimuksen neuvostovenäläisten joukkojen demarkaatiolinjasta, mikä kielsi neuvostovenäläisiä hyökkäämästä Kaunasiin. Niiden oli hyökättävä Alytusin tai Kėdainiain kautta.
Jo vuonna 1918, Vilnan ollessa vielä Saksan miehittämä, Puola vaati kaupunkia itselleen. Tähän Liettuan silloinen neuvosto vastasi kirjelmässään, että Vilna oli jo perustamisestaan saakka 1300-luvulla ollut Liettuan pääkaupunki, sen valtiollisen ja henkisen elämän keskus, ja että puolalaisten osuus kaupungin väestöstä oli melko pieni.
Ehrenfestin teoreema
Paikan ja liikemäärän odotusarvon aikariippuvuus
Ehrenfestin teoreeman mukaan paikan x odotusarvo ajan derivaattana on
Vilnan historia
Taistelut neuvostovenäläisiä vastaan ja Puolan aluevaatimukset
Kun bolševikit vuoden 1919 alussa valtasivat Vilnan, Liettuan väliaikainen hallitus pakeni Kovnoon, josta käsin se aikoi vallata Vilnan takaisin. Puolalaiset ehtivät kuitenin ensin. Puolan–Neuvosto-Venäjän sodan jatkuttua puolalaisten 16. huhtikuuta 1919 alkaneessa hyökkäyksessä Vilnaan kaupunki siirtyi puolalaisten joukkojen valtaan 19. huhtikuuta – 21. huhtikuuta 1919 kestäneiden Vilnan katutaisteluiden jälkeen. Puolalaiset joukot onnistuivat hyökkäyksen ansiosta varmistamaan itselleen Vilnan lisäksi myös Lidan, Pinskin, Navahrudakin ja Baranovichi hyökkäyksensä aikana. Puolalaiset myös ryhtyivät toimiin kaupungin liittämiseksi pysyvästi Puolaan. Kesäkuussa 1920 kaupunki kuitenkin joutui uudestaan Venäjän bolševikkien haltuun. Heinäkuussa Venäjä teki Liettuan kanssa rauhansopimuksen, jossa se tunnusti Liettuan itsenäisyyden ja luovutti sille Vilnan. Puola ei tätä kuitenkaan hyväksynyt vaan vaati kaupunkia edelleen itselleen.
Puolan miehitys
9. lokakuuta 1920 puolalaiset valtasivat Vilnan. Puolan johtaja Józef Piłsudski tunnusti 24. elokuuta 1923 Vilnan yliopistossa pitämässään puheessa, ettei Keski-Liettuan tasavallan perustanut kenraaliluutnantti Lucjan Żeligowski ollut vallannut kaupunkia luvatta kapinoidakseen, vaan hänen erityismääräyksestään. Paljastus nöyryytti liettualaisia, mutta toisaalta teki myös Puolan diplomatian kyseenalaiseksi.
Lucjan Żeligowskin itsenäiseksi julistamassa Keski-Liettuan tasavallassa, jota hallitsi Keski-Liettuan hallitseva komissio, järjestettiin Vilnan sejmin vaalit. Vilnan sejm hyväksyi 20. helmikuuta 1922 liittymisen Puolan tasavaltaan Vilnan maana, jonka Puolan tasavalta järjesti osakseen, Vilnan voivodikunnaksi 20. tammikuuta 1926.
thumb|Vilnan voivodikunta (pun.) osana Puolaa. Vilna liitettiin Puolan tasavaltaan 24. maaliskuuta 1922. Länsivallat hyväksyivät Vilnan Puolalle kuulumisen maaliskuussa 1923. Liettuan tasavallan hallitus kieltäytyi hyväksymästä päätöstä. Vilnan menettämisestä Puolalle tuli Liettuassa jatkuvasti esillä oleva sisäpoliittinen kysymys, eikä status quon hyväksyminen tullut kysymykseen ainoallekaan vallassa pysymään aikovalle hallitukselle. Koska Vilnan menetys oli länsivaltojen takaama, tuli liettualaisista kriittisiä Versailles’n rauhansopimuksen suhteen, mikä eristi maata voittajavalloista diplomaattisesti.
Kansainliiton ratkaisu
Vilnan kysymystä käsiteltiin useia kertoja Kansainliiton neuvostossa. Ensin Kansainliitto päätti, päätti, että kiista olisi ratkaistava sen valvonnassa pidettävällä kansanäänestyksellä, jota kuitenkaan ei voitu toteuttaa, koska Żeligowski ei vetäytynyt alueelta. Maaliskuussa 1921 Kansainliiton neuvosto ehdotti, että riita olisi ratkaistava Brysselissä pidettävässä neuvottelukokouksessa, mutta tämäkin ehdotus jäi tuloksettomaksi.
Puolan tasavallan suosituksen mukaisesti Vilnan asemasta päätettiin, että sitä käsitellään 28. kesäkuuta 1919 solmitun vähemmistöjen sopimuksen perusteella eikä kysymyksenä alueesta, jolla vallitsi kiista itsenäisyydestä. Kansainliiton neuvosto päätti 3. helmikuuta 1923, että alueelle perustetaan neutraali demarkaatiolinja. Päätös astui voimaan 15. helmikuuta 1923, minkä vuoksi puolalaiset pitivät alueella ainoastaan poliisia omalla puolellaan toivoen välttävänsä vastustusta, jota liettualaiset vapaaehtoisjoukot aiheuttivat. Puolalaiset vetosivat suurlähettiläiden konferenssiin, jotta itärajasta tehtäisiin päätös mahdollisimman nopeasti. Suurlähettiläiden konferenssi ilmoitti samalla, että se voisi myöntää Liettualle oikeuden Memelin alueeseen seuraavilla ehdoilla: alueelle on myönnettävä autonomia, on hyväksyttävä liittoutuneiden kustannukset alueen hallinnassa, hyväksyttävä Memel suoritukseksi Saksan valtakunnalle määrätyistä sotakorvauksista sekä hyväksyttävä Niemenjoen kansainvälistäminen Versailles’n rauhansopimuksen mukaisesti. Kansainliittoa edustavat ranskalaisjoukot poistuivat Memelistä odottamatta Liettuan hallituksen vastausta aamulla 17. helmikuuta 1923, minkä seurauksena liettualaiset nostivat iltapäivällä Liettuan lipun sataman lipputankoon.
Liettuan Ernestas Galvanauskasin toinen hallitus valitti 18. helmikuuta 1923 Kansainliiton pääsihteerille puolalaisten aiheuttamasta aggressiosta Oranin alueella, minkä puolalaiset torjuivat väittämällä tapahtunutta liettualaisten vapaaehtoisjoukkojen aikaansaamaksi.
Päätös Vilnan jättämisestä Puolan haltuun aiheutti Liettuassa poliittista kuohuntaa. Liettua ei luopunut aluevaatimuksestaan, vaan vuonna 1928 se julisti Vilnan pääkaupungikseen. Liettuan tosiasiallisena pääkaupunkina toimi kuitenkin Kaunas. Kiistan vuoksi Puolan ja Liettuan välille ei myöskään sytynyt säännöllisiä diplomaattisuhteita, ja maiden välinen rajakin oli liikenteeltä suljettu.
Vaikkei Liettuan ulkoasiainministeriö esittänyt Neuvostoliiton ottamista mukaan asian ratkaisuun, muodostui vaikutusvaltainen liettualainen liike, jonka mukaan Euroopan valtioiden ei pidä ratkaista Vilnan kysymystä ilman Venäjää. Antanas Smetona puhui jopa siitä, että Vilna pitäisi ottaa takaisin Puolalta Venäjän tuella.
Vuonna 1937 Vilnan asukkaista oli 54 % puolalaisia ja 41 % juutalaisia.
Vilnan palautus Liettualle
Neuvostoliitto valtasi Vilnan Puolalta 19. syyskuuta 1939 ryhdyttyään 17. syyskuuta alkaen Saksan kanssa jakamaan Puolan tasavaltaa. Puolalaiset ja neuvostoliittolaiset joukot kävivät kaupungin hallinnasta Vilnan taistelun 18.–19. syyskuuta 1939. Vilnan sotilaskomentaja, eversti Jarosław Okulicz-Kozaryn, kokosi noin kymmenen jalkaväkipataljoonan vahvuisen joukon, joka oli kuitenkin aseistettu vain kevyesti noin 40 konekiväärillä, 15 kenttätykillä tai panssarintorjuntatykillä sekä viidellä ilmatorjuntatykillä. Vakinaisen sotaväen ohella puolustajiin kuului vapaaehtoisia.
11. lokakuuta 1939 Neuvostoliitto ja Liettua solmivat keskinäisen avunantosopimuksen. Sen mukaan Neuvostoliitto luovutti Puolalta valtaamansa Vilnan Liettualle, mutta sai samalla oikeuden pitää maa- ja ilmasotajoukkoja Liettuan alueella. Kaupunki siirtyi Liettuan hallintaan 16. lokakuuta, ja pian sen jälkeen maan hallitus siirtyi Kaunasista sinne.
Puolaan kuulunut Vilnan voivodikunta jaettiin tällöin kahtia. Osa siitä, muun muassa Vilnan kaupunki, palautettiin Liettualle, kun taas loppuosa liitettiin Valko-Venäjän sosialistiseen neuvostotasavaltaan Vileikan alueeksi.
Neuvostoliiton kausi 1940
Neuvostoliitto otti 15. kesäkuuta 1940 Vilnan toisen kerran haltuunsa sotilaallisesti osana hanketta liittää Liettuan tasavalta Liettuan sosialistisena tasavaltana Neuvostoliittoon. 21. heinäkuuta 1940 Liettuan tasavallasta tuli Liettuan sosialistinen neuvostotasavalta, joka liitettiin Neuvostoliittoon 3. elokuuta 1940. Vilna menetti näin itsenäisen valtion pääkaupungin aseman muuttuen neuvostotasavallan pääkaupungiksi.
Liettuan sosialistisen neuvostotasavallan kausi 1944–1991
Neuvostoliitto otti Vilnan haltuunsa saksalaisilta 13. heinäkuuta 1944 ja se julistettiin neuvostotasavallan pääkaupungiksi. Juutalaisvainoilta säästyneitä juutalaisia oli noin 2 000–3 000. Puolalaisia siirrettiin Valko-Venäjälle, joten kaupunki muuttui väestöltään liettualaiseksi, kun se oli ennen sotaa ollut puolalais-juutalainen. Neuvostoliiton kaudella väestö osittain venäläistyi.
Itsenäisyyden palauttaminen 1991
Neuvostoliiton vastaiset protestit alkoivat Vilnassa vuonna 1987, ja Sąjūdis-uudistusliike alkoi vaatia muutoksia Vytautas Landsbergisin johtamana. Suurin mielenosoitus pidettiin elokuussa 1988, jolloin noin satatuhatta ihmistä protestoi Saksan ja Neuvostoliiton hyökkäämättömyyssopimuksen vuosipäivänä. Mielenosoittajat hajotettiin, vaikka he eivät esittäneet varsinaisia uudistusvaatimuksia. Maaliskuussa 1990 uudistusliike julisti Liettuan itsenäiseksi. Vastavetona Neuvostoliitto alkoi tukea Liettuassa asuvien venäläisten Inter-liikettä, mutta varsin pian myös he alkoivat vaatia uudistuksia. Tammikuussa 1991 neuvostoarmeijan OMON-joukot hyökkäsivät raskain asein Vilnan TV-tornia puolustaneita mielenosoittajia vastaan ja 13 mielenosoittajaa sai surmansa. Lopullinen irrottautuminen Neuvostoliitosta tapahtui Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen aikana elokuussa 1991.
Vilna modernisoitui 1990-luvulla nopeasti. Vilna toimi Euroopan kulttuuripääkaupunkina vuonna 2009.
Edith Head
Edith Head (28. lokakuuta 1897 – 24. lokakuuta 1981) oli yhdysvaltalainen muotisuunnittelija ja elokuvapuvustaja. Hän sai urallaan peräti kahdeksan Oscar-palkintoa eli enemmän kuin kukaan toinen nainen palkinnon historiassa. Hän oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi kaikkiaan 35 kertaa. Viisi vuosikymmentä kestäneellä urallaan hän toimi puvustajana yli 400 elokuvassa.
Edith Head oli uransa aikana lukuisten kuuluisien naisnäyttelijöiden puvustajana, muun muassa Grace Kellyn Alfred Hitchcockin ohjaamiin elokuviin Takaikkuna ja Varkaitten paratiisi, Audrey Hepburnin puvustajana elokuvassa Loma Roomassa ja Elizabeth Taylorin puvustajana elokuvassa Paikka auringossa. Edith Head on saanut urastaan tähden Hollywood Walk of Famelle.
thumb|upright|Näyttelijä [[Paulette Goddard Edith Headin suunnittelemassa puvussa 1941.]] Steve Martin ja Carl Reiner omistivat elokuvansa Kuollut mies ei palttoota kaipaa (1982) juuri ennen elokuvan valmistumista kuolleen Edith Headin muistolle.
Dick Tracy (elokuva)
Dick Tracy on vuonna 1990 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toimintaelokuva, joka perustuu Chester Gouldin luoman Dick Tracy -sarjakuvahahmon seikkailuihin. Elokuvan ohjasi ja tuotti Warren Beatty, joka myös näytteli elokuvan pääosassa. Hänen lisäksi elokuvassa näyttelee muun muassa Al Pacino, Charles Durning, Madonna, William Forsythe, Glenne Headly, Paul Sorvino, Dick Van Dyke ja Charlie Korsmo. Elokuva palkittiin parhaan laulun (”Sooner or Later”, Stephen Sondheim), lavastuksen ja maskeerauksen Oscareilla.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo kuvaa Dick Tracyä upeasti lavastetuksi ja kuvatuksi mutta elottoman pompöösiksi elokuvaksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Omennus
Omennus on Päijät-Hämeessä Asikkalassa Urajärven kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 7,0 hehtaaria, se on 550 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 83 000 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,2 metriä ja suurin syvyys on 2,5 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Asikkalanselän alueella (14.21), jonka Urajärven valuma-alueeseen (14.212) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 121 metriä mpy.
Austin L. Rand
Austin Loomer Rand (16. joulukuuta 1905 Kentville, Nova Scotia − 6. marraskuuta 1982 Lake Placid, Florida) oli kanadalainen eläintieteilijä.
Rand suoritti kandidaatin tutkinnon Acadian yliopistossa, jossa hänestä tehtiin kunniatohtori 1961. Opiskellessaan Cornellin yliopistossa 1929 hän teki tutkimusretken Madagaskarille ja keräsi sieltä lintuja. Aineistosta hän laati väitöskirjansa. Retkellä hän tutustui Richard Archboldiin, filantrooppiin ja eläintieteilijään, ja heistä tuli elinikäiset ystävykset. Archbold rahoitti ja johti useita tutkimusretkiä Uuteen-Guineaan 1930-luvulla, ja Rand oli mukana varajohtajana. Vuonna 1941 Rand auttoi Archboldin perustaman biologisen aseman toiminnassa Lake Placidissa Floridassa ja muutti sinne jäätyään eläkkeelle.
Rand toimi American Ornithologists' Unionin puheenjohtajana 1962–1964 ja kirjoitti säännöllisesti yhdistyksen lehteen The Auk.
Rand nimesi useita uusia lintulajeja, kuten kultahuntulavastajan (Archboldia papuensis) ja idänvuorikehrääjän (Aegotheles archboldi), molemmat Archboldin kunniaksi.
Vuoden 1996 kesäolympialaisten mitalitaulukko
Vuoden 1996 kesäolympialaisissa oli ohjelmassa 271 kilpailutapahtumaa. Mitalitaulukon ensimmäinen oli isäntämaa Yhdysvallat.
Bernard Agré
pienoiskuva|upright Bernard Agré (2. maaliskuuta 1926 Monga – 9. kesäkuuta 2014 Pariisi, Ranska ) oli norsunluurannikkolainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja kardinaali. Hänet vihki papiksi Jean-Baptiste Boivin 20. heinäkuuta 1953. Hänet nimitettiin Manin hiippakunnan piispaksi 8. kesäkuuta 1968, ja piispaksi vihkiminen seurasi 3. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Bernard Yago, jota avustivat Bernardin Gantin ja Guy-Marie-Joseph Riobé.
Agré sai 6. maaliskuuta 1992 nimityksen Yamoussoukron hiippakunnan piispaksi ja 19. joulukuuta 1994 Abidjanin arkkihiippakunnan arkkipiispaksi. Hänestä tuli kardinaali 21. helmikuuta 2001, jolloin hänet nimitettiin San Giovanni Crisostomo a Monte Sacro Alton kardinaalipapiksi.
Agré osallistui vuoden 2005 konklaaviin. Hän jäi eläkkeelle 2. toukokuuta 2006.
The Great Gildersleeve
thumb|Willard Waterman ja Stephanie Griffin The Great Gildersleeve -televisiosarjan promootiokuvassa. The Great Gildersleeve oli yhdysvaltalainen tilannekomediasarja, jota esitettiin radiossa 1941–1957 ja televisiossa 1955–1956. Sarjan päähahmo Throckmorton P. Gildersleeve teki ensiesiintymisensä radiokuunnelmasarjassa Fibber McGee and Molly, ja The Great Gildersleevea pidetään historian ensimmäisenä spin-off-sarjana.
Sarjan pohjalta tehtiin myös neljä elokuvaa: The Great Gildersleeve (1942), Gildersleeve’s Bad Day (1943), Gildersleeve on Broadway (1943) ja Gildersleeve's Ghost (1944).
Tilémachos Karákalos
Tilémachos Karákalos (1866 Dimitsána – 15. kesäkuuta 1951) oli kreikkalainen miekkailija, joka voitti hopeaa vuoden 1896 kesäolympialaisissa säiläturnauksessa. Karákalos voitti turnauksessa kolme otteluansa neljästä.
Rämyönjärvi
Rämyönjärvi Iso Rämyönjärvi on Päijät-Hämeessä Padasjoella Sallanmäen kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 2,5 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Géo-Charles
Charles Louis Proper Guyot, toiselta nimeltään Géo-Charles (1892–1963) oli ranskalainen runoilija, kirjailija ja olympiavoittaja.
Géo-Charles osallistui vuonna 1924 Pariisin olympialaisiin, joissa voitti kultaa kirjallisuudessa teoksellaan Jeux Olympiques.
Géo-Charles on julkaissut Kalevalan ranskaksi Louis Léouzon Le Ducin käännöksen pohjalta.
thumb|upright| Musée Géo-Charles Géo-Charlesin kunniaksi on nimetty Isèressä sijaitseva vuonna 1982 perustettu kulttuuri- ja urheilumuseo Musée Géo-Charles.
The Roop
The Roop on vuonna 2014 Vilnassa perustettu liettualainen pop rock-yhtye. Sen muodostavat laulaja Vaidotas Valiukevičius, rumpali Robertas Baranauskas ja kitaristi Mantas Banišauskas. Yhtye on julkaissut kaksi albumia nimeltä To Whom It May Concern (2015) ja Ghosts (2017) sekä EP-levyn nimeltä Yes, I Do (2018). The Roopin oli tarkoitus edustaa Liettuaa vuoden 2020 Eurovision laulukilpailussa kappaleella "On Fire" heidän voitettuaan Liettuan ''Pabandom iš naujo! 2020'' -karsintakilpailun. Vuoden 2020 Euroviisut kuitenkin peruttiin koronaviruspandemian vuoksi. Yhtye valittiin kuitenkin edustamaan Liettuaa seuraavan vuoden kisoihin kappaleella "Discoteque".
Eurovision laulukilpailu
The Roop on yrittänyt edustaa Liettuaa Eurovision laulukilpailussa kahdesti. Yhtye osallistui Liettuan vuoden 2018 euroviisukarsintakilpailuun kappaleella ”Yes, I Do”. Kilpailun finaalissa he saivat yhteensä 16 491 ääntä (toiseksi eniten) yleisöltä ja sijoittuivat kolmanneksi. Yhtye palasi vuoden 2020 karsintakilpailuun kappaleella ”On Fire”. Kilpailun finaalissa he voittivat sekä yleisöäänet (50 139 ääntä) että raadin äänet, ja heidän oli tarkoitus edustaa Liettuaa vuoden 2020 Euroviisuissa. Vuoden 2020 Eurovision laulukilpailu kuitenkin peruttiin koronaviruspandemian takia.
Liettuan televisioyhtiö LRT päätti järjestää vuodelle 2021 uuden karsintakilpailun ja takasi The Roopille paikan finaalissa. Yhtye ilmoitti marraskuussa 2020 aikovansa osallistua seuraavan vuoden karsintakilpailuun. Heidän kilpailukappaleensa ”Discoteque” julkaistiin tammikuussa 2021, ja sittemmin se valittiin Liettuan edustuskappaleeksi.
Yhtyeen jäsenet
Nykyiset jäsenet
Entiset jäsenet
Videopelivuosi 1987
Tämä artikkeli käsittelee vuoden 1987 videopelijulkaisuja ja videopelimaailman merkittäviä tapahtumia.
Saarijärvi (järvi Saarijärvellä)
Maantietoa
Saarijärvi on noin 9 kilometriä pitkä, 6 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 1 415 hehtaaria eli 14,2 neliökilometriä. Sillä on kolme järvenosaa. Vihtaselkä sijaitsee järven länsiosassa ja sen luonnollisena rajana on linja Kolkanniemi, Elosaari ja Kansastenniemi. Järven keskimmäinen järvenosa rajautuu lännessä Elosaareen ja idässä Matosalmen silta. Yhdessä penkereiden kanssa se on lähes 600 metriä pitkä ja silta-aukkokin on yli 200 metriä pitkä. Matosalmen sillalta itään on järven kolmas järvialue. Saarijärven rannat ovat korkeat ja metsäiset. Länsirannikolla on rannoilla rinteet, jotka kohoavat noin 200 metrin korkeuteen mpy. eli yli 80 metrin korkeuteen vedenpinnasta. Yksittäisiä korkeita mäkiä on myös etelärannoilla kuten esimerkiksi Vihtamäki ja Kotimäki, jotka kohoavat 220 metrin korkeuteen, Palomäki, joka nousee 210 metrin korkeuteen, sekä Murtomäki, Kallioniemi ja Kusiaismäki. Pohjoispuolella rannat ovat alavampaa maastoa ja sieltä löytyy vain Varkausmäki ja Karjomäki. Pohjoisrantaa seuraa myös harjujakso, jonka harjuja ovat Mannilanharju, keskustaajaman alue, ja lännessä Pieni-Lumperoisen erottava kannas. Länsiosassa työntyy pohjoisrannasta Lintuniemi kohti lounasta ja piiloittaa taakseen Lintulahden. Kun Lintusaaren ja Elosaaren välissä ja niiden eteläpuolella aukeaa laaja järvenselkä Vihtaselkä. Elosaaren pohjoispuolella sijaitsee kapea Pappilansalmi ja eteläpuolella Kevätsalmi. Keskimmäisen järvenosan pohjoispäässä sijaitsee kapeneva Kolkanlahti. Myös sen edustalta aukeaa laaja järvenselkä. Etelärannassa on vain kymmenmetrinen kapeikko, jonka takana aukeaa Mertu. Matosalmi kapenee alle 300 metriä leveäksi sillan itäpuolella. Itäosassa ei ole järvenselkiä vaan ainoastaan lahtimaisia osia. Lahtia muodostavat Matoniemi, Nousunniemi, Kärkelänniemi ja Kallioniemi. Erityinen lahti on Nousunlampi ja 1,6 kilometriä pitkä vuorostaan Siikalahti.
Mikko Peltola (juontaja)
Mikko ”Peltsi” Peltola (s. 16. maaliskuuta 1974 Helsinki ) on suomalainen juontaja ja toimittaja. Peltola tuli alun perin tunnetuksi televisiossa juontaessaan Yleisradion Summeria. Hän vakiinnutti paikkansa yhtenä Suomen kuunnelluimmista radiojuontajista tehdessään Radiomafian aamuohjelmaa yhdessä Juuso Myllyrinteen kanssa. Radiojuontajan tehtäviensä ohella Peltola on toiminut lisäksi lukuisissa TV-ohjelmissa, kuten Summeri-, Tiikeri- ja Sohva -nuortenohjelmissa. Peltola on toiminut myös muissa suuremmissa televisiotuotannoissa (Emma-gaala 2004–2008, Halosenniemen Joulu) ja hyväntekeväisyyskampanjoissa. Myllyrinteen siirryttyä muihin tehtäviin Peltola jatkoi radiotoimittajan työssä YleX:n aamuohjelman juontamista yhdessä ensin Juha ”Juhalahti” Lahden ja myöhemmin Marja Hintikan ja Ari Auran (nyk. Hursti) sekä Ilkka ”Ile” Uusivuoren kanssa. Vuoden 2008 alussa Peltola siirtyi juontamaan YleX Iltapäivää yhdessä Uusivuoren ja Jussi "Insinööri" Putkosen kanssa. Peltola oli Ylen Hyvän Nenäpäivä-varainkeruu- ja -tiedotuskampanjan kasvo vuonna 2007 ja 2009. Peltola juonsi viimeisen lähetyksensä YleX:ssä 31. joulukuuta 2009.
Hänet on palkittu Telvis-gaalassa suosituimpana radiojuontajana vuosina 2004, 2005 ja 2006. Lisäksi yhdessä Juuso Myllyrinteen kanssa Peltola valittiin "Vuoden radiotoimittaja" -palkinnon saajaksi Musiikki ja Median Industry Awards -tapahtumassa vuonna 2003.
Saarijärvi (järvi Saarijärvellä)
Maantietoa
Järvellä on kartan mukaan 10 saarta. Suurin saari on Elosaari, joka on asuttu ja jonne on lauttayhteys Kansastenniemestä. Saaren kautta on vedetty etelä-pohjois -suuntainen korkeajännitelinja. Toiseksi suurin on Lintusaari, joka sijaitsee Lintuniemen eteläpuolella. Etelärannassa on vielä Säynätsaari ja Vihtasaari. Elosaaren itäpuolella ovat Kirrinsaaret ja myös kolmanneksi suurimman saaren, Karhisaaren, pohjoispuolella on Lokkiluoto. Keskustaajamasta on näkymä Kärkelänniemen edustalla sijaitsevaan Iisunsaareen.
Mikko Peltola (juontaja)
Aktiivisena pyöräilijänä tunnettu Peltola valittiin vuonna 2007 vuoden pyöräilijäksi sekä hänet palkittiin Liikenneturvan Tiedotuspalkinnolla työstään pyöräilykypärän käytön edistäjänä. Hän on työssään aktiivisesti puhunut pyöräilykypärän käytön edistämisen puolesta.
Saarijärvi (järvi Saarijärvellä)
Maantietoa
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on määritetty 70,59 miljoonaa kuutiometriä, jolloin sen keskisyvyydeksi tulee 5,0 metriä. Vihtaselän pohjoispuolella on laaja matalan veden alue. Vihtamäen rannikolla sijaitsee pienialainen 10-metrinen syvänne ja pohjoisessa Lintusaaren länsipuolella on kaksi yli 10-metristä syvännettä. Lintulahteen johtava Rauhalansalmi on paikoin kaksi metriä syvä, mutta Lintulahdessa on yhdeksän metriä syvää. Elosaaren ja Lintusaaren välissä on järvessä epätasainen pohja ja lyhyellä matkaa voi pohja kohota 15 metriä. Siinä on kuitenkin laaja yli 6-metrinen alue, jossa esiintyy 13-, 14-, 17- ja 18-metriset syvänteet. Elosaaren eteläpuolella Kevätsalmessa on alle kaksi metriä vettä ja saaren pohjoispuolella Pappilansalmessa hieman syvempää. Järven keskiosassa on kartasta silmämääräisesti katsoen syvempää. Siellä on järvenselällä lähes kolme kilometriä pitkä syvännealue, jossa on yli 10 metriä vettä. Sieltä löytyy järven syvin kohta, jossa on 24,6 metriä syvää ja jonka ympäriltä löytyy kolme muutakin yli 20-metristä syvännettä. Karhisaaren ympärillä ja itäpuolella on matalanveden alue. Järven itäosassa on matalampaa. Syvänteet löytyvät Matosalmesta, Siikalahdesta ja aivan itäpäästä Hietalahdesta. Syvin kohta Matosalmessa on yli 10 metriä, Siikalahdessa 12 metriä ja Hietalahdella 12,5 metriä syvää.
Mikko Peltola (juontaja)
Vuosina 2008 ja 2009 Peltola on juontanut Suomen euroviisukarsinnan ja toiminut euroviisujen kommentaattorina Jaana Pelkosen kanssa. Vuonna 2010 Peltola juonsi vielä Pelkosen kanssa viisukarsinnat, mutta ei ollut enää kommentaattorina Oslon kansainvälisissä viisulähetyksissä. Peltola on toiminut myös Seinäjoen Tangomarkkinoiden, Erätulilla- ja Peltsin Lappi -televisio-ohjelmien juontajana.
Saarijärvi (järvi Saarijärvellä)
Maantietoa
Järven rantaviivan pituus on 54 kilometriä. Järven pohjoisosat ovat lähes yhtenäisesti viljeltyjä. Siellä sijaitsevat Lintupohjan ja Kolkanlahden kulmakunnat. Etelärannoilla on vain paikoitellen peltomaata. Mertun ympärillä sijaitsee Ranta-Hännilä ja lounaispäässä Riekko. Järven itäisen altaan pohjois- ja itärannoilla on Saarijärven keskustaajaman alueita. Uimarantoja Matoniemessä, Mansikkaniemessä ja Kolkanlahdella.
Mikko Peltola (juontaja)
Vuonna 2017–2018 Peltola teki ohjelmaa Peltsin kova vuosi. jossa hänellä oli suoritettavanaan kuusi pitkää kestävyysurheiluhaastetta luonnossa. Ensimmäinen haaste oli merimelonta Helsingistä Hankoon ja toinen polkujuoksu 140 km pitkä Karhunpolku-vaellusreitti Pohjois-Karjalassa.
Vuonna 2019 hän teki yhdessä Tom Nylundin kanssa ohjelmasarjan Itämeren suojelijat Peltsi ja Tom, jossa he kävivät tutustumassa ihmisiin, jotka ovat tehneet jotain hyvää Itämeren eteen.
Saarijärvi (järvi Saarijärvellä)
Hydrologiaa
Saarijärvi sijaitsee Saarijärven reitin alajuoksulla. Leuhunjoki on Saarijärven laskujoki ja joessa sijaitsevassa Leuhunkosken vesivoimalaitoksessa mitataan vedenpinnan korkeuksia ja virtaamia. Yläpuolisen valuma-alueen pinta-alaksi on ilmoitettu 2 243 neliökilometriä ja sen järvisyydeksi 7,27 %.
Mikko Peltola (juontaja)
Yksityiselämä
Mikko Peltola meni naimisiin 2009 sairaanhoitaja-avovaimonsa Anun kanssa. Vuonna 2010 he saivat tyttären ja vuonna 2012 heille syntyi poika, jolla on Downin oireyhtymä.
Saarijärvi (järvi Saarijärvellä)
Hydrologiaa
Saarijärven lähtövirtaama tulee kokonaisuudessaan Leuhunjokeen ja samalla voimalaitokseen. Joen keskivirtaama (MQ) on ollut 20,45 m³/s ( tai 21 m³/s vuosina 1981–2010 ), keskiylivirtaama (MHQ) 82,97 m³/s ja keskialivirtaama (MNQ) 0,54 m³/s. Virtaama-arvot on mitattu vuosina 1972–2022. Pienin mitattu virtaama (NQ) on 0 m³/s, joka sattui viimeksi 30.5.1991, ja suurin virtaama (HQ) on 142,70 m³/s, joka mitattiin 11.5.1982.
Mikko Peltola (juontaja)
Yksityiselämä
Peltola harrastaa kalastusta ja hän suoritti kalastusoppaan ammattitutkinnon vuonna 2012. Syksyllä 2013 Peltola julkaisi yhdessä Mika Wickströmin kanssa kirjan Peltsin kala-apajat.
Lähteet
Peltsin matkassa: Järvi-Suomen kiehtovat ottipaikat, Mikko Peltola, Mika Wickström, Tammi 2016 Peltsin Lapissa, Mikko Peltola, Mika Wickström, Tammi 2017
Saarijärvi (järvi Saarijärvellä)
Luontoarvoja
Järven vesi on ruskean väristä ja sen veden happamuustaso on noin pH 6,5 eli lievästi hapanta. Veden ravinnepitoisuudet eivät ole enää karun metsäjärven tasoa vaan järvi on rehevöitynyt.
Järven lounaiskulma kuuluu Saarijärven reitin Natura 2000 -alueeseen (FI0900025, 1 534 ha ). Myös Vihtavuoren länsirinteillä on suojelualue. Järven luontaisia kalalajeja ovat hauki, ahven, särki, salakka, lahna ja kiiski. Lisäksi Peukalopurosta löytyy puronieriää. Saarijärveen on istutettu kuhaa, järvitaimenta, siikaa, planktonsiikaa, peledsiikaa sekä järvisiikaa.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Saarijärven alue|Saarijärven alueella (14.61), jonka Saarijärven–Lumperoisten alueeseen (14.614) järvi kuuluu. Saarijärveen tulevat Riekonkosken kautta Saarijärven reitin vedet, ja Saarijärvi laskee Leuhunjoen kautta pieneen Kallinjärveen, joka laskee puolestaan Summaseen.
Järveen laskee useita pieniä ojia. Sellainen on länsirantaan Riekonlahteen tuleva Kangaslammen (9 ha) laskuoja ja Lintulahteen laskeva Pienen Rauskalammen laskuoja. Suurempi laskupuro on Peukalopuro, joka laskee Kolkanlahteen. Se muodostaa Peukalopuron valuma-alueen (14.619) laskuojan, jonka valuma-alueella sijaitsee neljä lampea. Peukalopuro alkaa Peukalolammesta (12 ha) ja sen latva-alueilta löytyy pieni Mustalampi. Peukalopuroon yhtyy lyhyt Saarilammen (11 ha) laskuoja. Saarilampi sijaitsee harjujaksolla, jossa ovat myös Ahvenlampi (15 ha) ja Särkilampi (3 ha). Näillä ei ole laskuojia ollenkaan. Järven keskiosan etelärantaan yhtyy lahtimainen Mertu (25 ha), joka on merkitty omaksi järveksi. Herajärven (46 ha) laskuoja laskee kirkonkylän halki Matosalmeen. Samaan valuma-alueeseen kuuluu Salkolampi (3 ha). Edellä mainitun harjujakson rinteiltä löytyy kirkonkylällä Sistuslampi (3 ha) ja Tervalampi, mutta niillä ei ole laskuojia. Hietalahteen laskee myös Pajulampi (9 ha), jonka seuralaisia ovat harjulammikot Paskolampi ja Kehälampi. Hietalahteen laskevat myös peräkkäiset järvet Pieni-Lumperoinen (307 ha) ja Iso-Lumperoinen (324 ha). Näiden kautta virtaa pieni määrä Pyhäjärvestä Pyhäjokeen laskevaa vettä. Pyhäjärvi on siten bifurkaatiojärvi, sillä sen pääuoma on Parantalankoski.
Länsimainen ruokavalio
Länsimainen ruokavalio on Yhdysvalloissa ja Länsi-Euroopassa yleinen, runsaasti prosessoituja ja energiapitoisia ainesosia sisältävä ruokavalio. Se on länsimaisen elämäntavan leviämisen myötä syrjäyttänyt 1800-luvulta alkaen monet paikalliset, perinteiset ruokakulttuurit myös länsimaiden ulkopuolella. Yhdysvalloissa paikallista länsimaista ruokavaliota kutsutaan joskus myös nimityksellä Standard American Diet. Länsimaista ruokavaliota pidetään yleensä epäterveellisenä.
Määritelmä
Länsimaiseen ruokavalioon kuuluvat tyypillisimmin sellaiset ruoka-aineet, jotka kehitettiin ja yleistyivät länsimaissa vasta viimeisten kahden vuosisadan aikana:
Ravitsemustutkija Weston Pricen mukaan länsimaiseen ruokavalioon kuuluu valkoinen jauho, sokeri, kemiallisesti säilötyt tai tölkitetyt elintarvikkeet ja kasviöljyt. Ravitsemustutkija Keren O'Dean mukaan Australian alkuasukkaiden länsimaistuneeseen ruokavalioon kuuluu jauho, sokeri, riisi, hiilihappojuomat, alkoholi, maitojauhe, rasvainen liha, peruna, sipuli ja hiukan vihanneksia.
Kivikautisen ruokavalion puolestapuhujat, kuten ravitsemustutkija Loren Cordain, lukevat länsimaiseen ruokavalioon lisäksi maitotuotteet, kaikki viljatuotteet ja alkoholin, jotka ovat yleistyneet vasta maanviljelyn keksimisen jälkeen viimeisten 10 000 vuoden aikana.
Jotkut lukevat länsimaisen ruokavalioon kuuluviksi myös sellaiset ruoka-aineet, joita ennen muinoin tai nykyisissä perinteisissä ruokavalioissa on käytetty länsimaista ruokavaliota selvästi vähemmän. Esimerkiksi omega-6-rasvahappojen osuus länsimaisessa ruokavaliossa on kasvanut viime aikoina huomattavasti omega-3-rasvahappojen osuutta suuremmaksi. Myös natriumkloridi on yleistynyt. Suomalaiset terveysviranomaiset pitävät erityisesti punaista lihaa, eläinrasvaa ja kuidun puutetta länsimaisen ruokavalion määrittäjänä ja sen aiheuttamien terveysongelmien syynä. Jean M Kerver, Eun Ju Yang, Leonard Bianchi ja Won O Song määrittelivät tutkimuksessaan länsimaiseen ruokavalioon kuuluvan prosessoitua lihaa, munia, punaista lihaa ja rasvaisia maitotuotteita.
Historia
thumb|Saksalaistyyppinen hillomunkki, joka valmistetaan puhdistetusta viljasta ja sokerista
Länsimainen ruokakulttuuri perustui vielä 1800-luvun puolivälissä tuoreisiin ja käsittelemättömiin raaka-aineisiin. Sokerin määrä amerikkalaisten ruokavaliossa alkoi sen jälkeen kasvaa, ja puhdistetun sokerin kulutus kasvoi kymmenkertaiseksi 1800-luvun alusta 1900-luvun lopulle. Kokojyvävilja vaihtui puhdistettuun jauhoon. Säilöntäaineita sisältävästä jauhetusta naudanlihasta tehdyt hampurilaiset tulivat myyntiin 1900-luvun alussa, ja pikaruoka ranskanperunoineen ja virvoitusjuomineen löi itsensä lopullisesti läpi vuosisadan puoliväliin mennessä.
1800-luvun teknologinen kehitys mahdollisti viljan jauhamisen niin, että siitä saatiin poistettua helposti pilaantuvat osat, kuten kuorikerroksen rasva. Näin viljasta saatiin paremmin säilyvää ja leivontaan entistä paremmin soveltuvaa, eivätkä tuholaisetkaan enää välittäneet köyhtyneestä viljasta. Samalla kuitenkin menetettiin suurin osa jyvien ravinteista ja kuidusta. Myös säilöntätekniikan ja säilöntäaineiden kehittymisen myötä ruoan säilöntä helpottui, mikä vähensi tuoreruoan käyttöä. Makeutusaineiden, kuten valkoisen sokerin, myötä ruoasta saatiin makeampaa, millä pystyttiin peittämään säilöttyjen ja prosessoitujen ruokien mauttomuus. 1900-luvulla opittiin transrasvojen valmistus, ja 1970-luvulla kehitettiin maissisiirappi.
Terveysvaikutuksia
Weston Price havaitsi 1900-luvun alussa, että perinteistä ruokavaliota noudattaneiden luonnonkansojen parissa ei koskaan esiintynyt minkäänlaisia hammasvaivoja. Price, Denis Burkitt, Albert Schweitzer ja muut 1900-luvun alun lääkärit ja antropologit eivät havainneet tutkimillaan luonnonkansoilla muitakaan nykyajan länsimaisia elintapasairauksia, kuten suolistosairauksia, sydänsairauksia tai syöpää, riippumatta siitä, oliko näiden ruokavalio kasvis- vai eläinpainotteinen. Mutta kun nämä samat kansat saivat syödäkseen länsimaisten tulijoiden mukanaan tuomaa sokeria sekä puhdistettua viljaa ja riisiä, myös elintapasairaudet yleistyivät yksi kerrallaan. Ensimmäisenä kehittyi tyypillisesti ylipaino, jota seurasivat järjestyksessä kakkostyypin diabetes, verenpainetauti, aivohalvaukset ja sydäntaudit. Myös umpisuolen tulehdus, peräpukamat ja ummetus alkoivat yhtäkkiä esiintyä ennen terveillä kansoilla.
Vielä 1900-luvun alkupuolella länsimaisen ruokavalion aiheuttamat terveysongelmat laitettiin etupäässä valkoisen sokerin ja valkoisen viljan syyksi. Ancel Keysin raporttien myötä 1970-luvulta alkaen länsimaisen ruokavalion terveysongelmat alettiin käsittää sen rasva- ja lihavoittoisuuden aiheuttamiksi. Länsimaiseksi nykyisin kutsuttu liha-, suola- ja rasvapitoinen ruokavalio saattaa tieteellisten tutkimusten mukaan esimerkiksi lisätä sydänriskiä verrattuna muun maailman ruokavalioihin.
Oopiumisodat
Oopiumisodat käytiin 1800-luvulla pääasiassa Britannian ja Kiinan välillä, mutta toisessa oopiumisodassa myös Ranska oli aktiivisesti mukana Britannian puolella. Sotien syynä oli Englannin Itä-Intian kauppakomppanian 1800-luvulla harjoittama oopiumin salakuljetus Kiinan markkinoille.
Oopiumi oli brittiläisen Intian tärkein tulonlähde ja ajatus globaalin kaupan rajoittamisesta oli liikaa Englannille, joka teollistuvana valtiona hyötyi tuotteidensa maailmanlaajuisesta leviämisestä. Oopiumisodissa kyse ei ollut yksin oopiumin saamisesta Kiinan markkinoille vaan myös siitä, että Kiina pakotettiin pitämään rajansa avoimina brittiläisille tuotteille yleensäkin. Kiina halusi suojella markkinoitaan ja rajoittaa ulkomaalaisten kauppiaitten osuutta niillä, ja oopiumi vain tarjosi syyn tähän, koska se oli tärkein brittiläinen tuontituote. Kun Kiina vuonna 1885 sai oopiumikaupan neuvotelluksi uusiksi niin, että maan hallitus sai kasvatetuksi osuuttaan tuotosta, sillä ei enää ollut vaikeuksia hyväksyä kansainvälistä huumekauppaa.
Britannia oli ensimmäisenä teollistunut valtio, joka tuotti massatuotteita liukuhihnalla muualle kaupattavaksi, ja toisaalta sillä oli uudenaikaiset asevoimat. Kiina sen sijaan oli Qing-dynastian vastaisten kapinoiden ja sisäisten erimielisyyksien heikentämä.
Oopiumisodissa oopiumi ja siitä käytävän kaupan salliminen Kiinassa oli osasyy sotiin eikä suinkaan ainoa tekijä. Britannia hallitsi tuolloin Intiaa, jossa oopiumia tuotettiin, ja sen oli havaittu käyvän hyvin kaupaksi Kiinassa. Britannia kaipasi lisätuloja Kiinasta, sillä kauppa oli alijäämäistä ennen ensimmäistä oopiumisotaa eikä toivotulla tasolla oopiumisotien välissä.
Britannia sai Kiinalta huomattavia myönnytyksiä oopiumisotien seurauksena. Kenties merkittävimmäksi jäi ensimmäisessä oopiumisodassa saatu Hongkong. Toinen oopiumisota taas toi kaikille ulkomaille merkittävästi valtaa Kiinassa.
Salvatore Ferragamo
pienoiskuva Salvatore Ferragamo (5. kesäkuuta 1898 Bonito, Italian kuningaskunta – 7. elokuuta 1960 Firenze, Italia) oli italialainen jalkinesuunnittelija. Hän avasi ensimmäisen suutariverstaansa 13-vuotiaana vuonna 1912, missä hän teki naisille mittatilauskenkiä. 16-vuotiaana hän muutti Yhdysvaltoihin, ensin Bostoniin ja myöhemmin Santa Barbaraan Kaliforniaan. Samoihin aikoihin myös filmiteollisuus kasvoi Hollywoodissa. Ferragamo onnistui mallistollaan saamaan kuuluisuutta, ja hänestä tuli filmitähtien suosima kenkäsuunnittelija. Vuonna 1927 hän muutti takaisin Italiaan, Firenzeen. Siellä hän jatkoi kenkien tekoa Hollywoodin filmitähdille. Ferragamon asiakkaina olivat filmitähdet kuten Marilyn Monroe ja Sophia Loren. Vuonna 1938 hän osti Firenzestä palatsi Palazzo Spini Feronin, jossa on nykyään hänen nimeään kantava museo. Vuonna 1947 hän sai työstään Neiman Marcus Fashion Award -palkinnon.
RN Ippolito Nievo
RN Ippolito Nievo oli Italian kuninkaallisen laivaston Pilo-luokan hävittäjä ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Sestri Ponentesta Cantieri navali Oderolta, missä köli laskettiin 19. elokuuta 1913. Alus laskettiin vesille 24. heinäkuuta 1915 ja liitettiin laivastoon vielä saman vuoden lopulla, 1. lokakuuta.
Palvelus
Alus luokiteltiin 1. lokakuuta 1929 torpedoveneeksi. Se poistettiin alusluettelosta 25. huhtikuuta 1938.
Juliet Landau
Juliet Rose Landau (s. 30. maaliskuuta 1965 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan kenties parhaiten osastaan mielipuolisena vampyyri Drusillana televisiosarjassa Buffy, vampyyrintappaja. Landau on näyttelijä Martin Landaun ja näyttelijä Barbara Bainin tytär.
Nuoruus
Juliet Landau syntyi Los Angelesissa Kalifornian osavaltiossa 30. maaliskuuta 1965. Hän sai etunimensä Miss Julie -näytelmän mukaan, sillä se oli ensimmäinen näytelmä, jossa hänen näyttelijävanhempansa olivat esiintyneet yhdessä. Osan nuoruudestaan Landau vietti Kaliforniassa. Myöhemmin hän muutti perheineen Lontooseen, missä hän opiskeli balettia ja draamaa. Landau palasi kotimaahansa Yhdysvaltoihin 18-vuotiaana. Hänellä on yksi sisar, Susan, joka nykyään toimii tuottajana.
Alkuvuodet
Landaun ensimmäinen elokuva oli Huijarit (1990), missä hän näytteli pientä osaa nuorena Lily Dillonina. Hänen toinen elokuvansa oli Neon City (1992). Landaun kolmas elokuva oli hänen isänsä Martin Landaun ja Johnny Deppin tähdittämä Ed Wood, joka sai ensi-iltansa vuonna 1994. Landau esitti elokuvassa Loretta Kingia.
Buffy
Sarjan Buffy, vampyyrintappajan luoja Joss Whedon oli nähnyt Landaun elokuvassa Ed Wood ja pyysi tätä koe-esiintymään sarjaansa varten. Whedon oli luonut mielipuolisen vampyyri Drusillan roolin juuri Landauta varten. Landau aloitti sarjassa sen toisen tuotantokauden kolmannessa jaksossa Kovassa koulussa. Toisella tuotantokaudella Drusilla oli aktiivisesti mukana sarjassa, mutta tuotantokauden jälkeen hän jätti sarjan. Landauta pyydettiin kuitenkin vielä takaisin moneen otteeseen esittämään hahmoaan jaksojen takautumiin, jotka kuvasivat sarjan vampyyrien elämää. Hän oli mukana aina sarjan viimeiselle tuotantokaudella asti vuoteen 2003.
Angel
Landau esitti Drusillaa myös Buffyn vuonna 1999 alkaneessa spin-off-sarjassa Angel. Hänen ensimmäinen esiintymisensä sarjassa tapahtui sen toisella tuotantokaudella jaksossa Dear Boy. Landau vieraili Angelissa yhteensä seitsemän kertaa. Hänen viimeinen jaksonsa oli sarjan viidennen kauden jakso The Girl in Question.
Muut työt
Tunnetuimpien töidensä Buffyn ja Angelin Landau on näytellyt elokuvissa kuten Theodore Rex (1995) ja Toolbox Murders (2004) sekä vieraillut muutamissa muissa televisiosarjoissa. Hän on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa Millennium, La Femme Nikita, Justice League Unlimited ja Ben 10: Alien Force.
Maisajärvi
Maisajärvi on Päijät-Hämeessä Padasjoella Sallanmäen kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,3 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähialueeseen (14.221) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 125,3 metriä mpy.
Jouko Heinonen
Jouko Heinonen (14. marraskuuta 1946 Lahti – 30. maaliskuuta 2010 Lahti) oli suomalainen museonjohtaja ja museoneuvos. Hän toimi muun muassa Lahden kaupunginmuseon johtajana ja taidekeskus Retretin toimitusjohtajana ja taiteellisena johtajana.
Elämä
Heinonen syntyi Lahdessa 1946. Hän luki 1965 ylioppilaaksi Lahden Lyseosta ja opiskeli sen jälkeen Helsingin yliopistossa, josta valmistui 1972 filosofian kandidaatiksi. Tohtoriksi hän väitteli 1999.
Heinonen nimettiin 1973 Lahden kaupunginmuseon johtajaksi. Hän toimi tehtävässä vuoden 2006 loppuun asti. Heinonen vaikutti museonjohtajana 1970- ja 1980-luvuilla voimakkaasti museoalan ja -lainsäädännön kehitykseen. Taidekeskus Retretin toimitusjohtajana ja taiteellisena johtajana hän toimi 1988–1991.
Heinonen siirtyi vuonna 2007 virkavapaalle Lahden kaupunginmuseosta ja toimi Lahden kaupungin sivistystoimialan projektinjohtajana. Hän irtisanoitui tehtävästä tammikuussa 2010 ja oli aikeissa jäädä eläkkeelle elokuun alussa. Heinonen kuitenkin kuoli vaikeaan sairauteen maaliskuussa.
Tunnustukset
Presidentti Tarja Halonen myönsi 2003 Heinoselle museoneuvoksen arvon. Vuonna 1999 hän oli saanut sekä Lahti- että Päijät-Häme-mitalin.
Lahden kaupunginmuseossa paljastettiin vuonna 2011 Satu Loukkolan tekemä Heinosta esittävä muotokuvaveistos.
Vuoden teatteri
Vuoden teatteri -palkinto on tunnustus, jota Suomen Teatterit ry on jakanut vuodesta 1997 ansioituneelle alan toimijalle.
Metrodoros
Metrodoros on kreikkalainen nimi, joka voi viitata seuraaviin henkilöihin:
El Jemin amfiteatteri
El Jemin amfiteatteri on roomalainen amfiteatteri nykyisessä El Jemin kaupungissa Tunisiassa. Se on yksi suurimpia roomalaisia amfiteattereita, ja se rakennettiin Thysdruksen kaupunkiin. Se jäi kuitenkin keskeneräiseksi, kun Maximinus Thrax kukisti vuonna 238 kaupungissa alkaneen kapinan.
Historia
Roomalaiset perustivat 46 eaa. Thysdruksen kaupungin nykyisen Tunisian alueella. Se kukoisti erityisesti 100- ja 200-luvuilla jaa., jolloin siitä tuli oliiviöljytuotannon keskuksia.
Amfiteatterin rakentaminen aloitettiin todennäköisesti Septimius Severuksen aikana (hallitsi 193–211). Sitä ei kuitenkaan saatu ikinä valmiiksi, vaikka siellä ehdittiinkin järjestää näytöksiä.
Thysdruksessa alkoi vuonna 238 kapina, koska kaupunkilaiset pitivät verotusta liian korkeana. Paikalliset julistivat Gordianuksen uudeksi keisariksi Maximinus Thraxin tilalle. Maximinus tukahdutti kapinan muutamassa viikossa, ja Gordianus teki itsemurhan hänen poikansa kuoltua taistelukentällä. Tapahtuma heikensi myös Thysdruksen kaupungin asemaa, eikä itse amfiteatteria pystytty rakentamaan loppuun asti.
Amfiteatteri pystyi koskemattomana aina 1600-luvun lopulle asti, jolloin sen kiviä alettiin ensimmäisen kerran käyttää rakennusmateriaalina. Sitä myös pommitettiin 1690-luvulla, kun Tunisin beyn Mohamed Bey El Mouradin joukot ajoivat sieltä pois sinne linnoittautuneita kapinallisia.
Amfiteatteri valittiin 1979 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Puhallettu 60 sekunnissa (vuoden 2000 elokuva)
Puhallettu 60 sekunnissa (Gone in Sixty Seconds) on vuonna 2000 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toimintaelokuva. Elokuvan on ohjannut Dominic Sena ja pääosissa esiintyvät Nicolas Cage, Giovanni Ribisi ja Angelina Jolie. Elokuva perustuu vuonna 1974 ensi-iltansa saaneeseen samannimiseen elokuvaan.