cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alcest
Ensimmäiset vuodet (1999–2008)
Neige perusti Alcestin sooloprojektikseen ollessaan vain 14-vuotias. Vuonna 2000 yhden miehen projekti laajentui kuitenkin trioksi, kun Aegnor ja Argoth liittyivät yhtyeeseen. Tällä kokoonpanolla äänitettiin ensimmäinen demo Tristesse hivernale. Aegnor ja Argoth jättivät Alcestin kuitenkin jo seuraavana vuonna ja yhtye kutistui taas Neigen sooloprojektiksi.
Seuraavat neljä vuotta Alcest vietti hiljaiseloa, mutta Neige pysyi aktiivisena. Hän perusti Amesoeursin ja liittyi muun muassa Mortiferaan sekä Aegonirin perustamaan Peste Noireen, jossa vaikutti lyhyen aikaa myös Argoth. Samaan aikaan Neige sävelsi materiaalia Alcestille.
Tammikuussa 2005 Neige äänitti ja soitti yksin kaikki instrumentit tulevalle Le secret -EP:lle, joka julkaistiin Toukokuun 1. päivä ranskalaisen Drakkar Productionsin kautta. Painos oli rajattu 1 000 kappaleeseen. EP oli Alcestin kannalta merkittävä, sillä se edusti projektin uutta musiikillista linjaa. Minijulkaisu noteerattiin niin black metal -piireissä kuin niiden ulkopuolellakin.
Elokuun 9. päivä vuonna 2007 julkaistiin Alcestin debyyttilevy Souvenirs d'un autre monde, joka sai ristiriitaisen vastaanoton. Neige soitti jälleen kaikki levyllä kuultavat instrumentit. Samoihin aikoihin Northern Silence Productions julkaisi Tristesse hivernale -demon uudelleen split-levyllä, jonka toinen osapuoli oli ranskalainen black metal -yhtye Angmar.
Sooloprojektista oikeaksi yhtyeeksi (2009–2012)
Vuonna 2009 Peste Noiressa soittanut Winterhalter liittyi Alcestin rumpaliksi ja sooloprojekti laajeni duoksi. Neige ja Winterhalter äänittivät kaksi uutta kappaletta Les Discretsin kanssa tehdylle split-albumille, jonka Prophecy Productions julkaisi vielä samana vuonna. Näistä kappaleista toinen, Percées de lumière, päätyi myös seuraavalle, Écailles de lune -albumille, joka julkaistiin 29. maaliskuuta 2010. Albumin sessioissa Neige ja Winterhalter äänittivät myös Le secret -EP:n uudelleen, sillä Neige ei ollut tyytyväinen alkuperäisen julkaisun tuotantoon. Alun perin EP:n kappaleet oli tarkoitus julkaista toisella albumilla, mutta suunnitelmista luovuttiin, koska ne eivät sopineet levyn kokonaisuuteen.
Vuonna 2010 Alcest aloitti live-esiintymiset. Fursy Teyssier ja Zero liittyivät Alcestin livekokoonpanoon, mutta myöhemmin samana vuonna Indria korvasi Teyssierin livebasistina. Indria oli Winterhalterin ja Neigen tavoin soittanut Peste Noiressa. Ensimmäinen Euroopan-kiertue tehtiin keväällä, josta yhtye jatkoi Pohjois-Amerikkaan. Loppuvuonna Alcest teki muutamia keikkoja Euroopassa ja vieraili ensimmäistä kertaa myös Suomessa soittamalla Jyväskylässä ja Helsingissä. Seuraavan vuoden yhtye keikkali ahkerasti. Oman Euroopan-, Kiinan- ja Australian-kiertueen lisäksi Alcest lämmitteli irlantilaista Primordialia Keski-Euroopassa sekä norjalaista Enslavedia Pohjois-Amerikassa.
Yhtyeen kolmas levy, Les voyages de l'âme, julkaistiin tammikuussa 2012. Albumin julkaisua edelsi Autre temps -kappaleen julkaiseminen 500 kappaleen singlenä. Samana vuonna julkaistiin BBC Live Session -niminen live-EP, jonka painos oli rajattu 1 000 kappaleeseen. Levyn julkaisun jälkeen yhtye lähti kolmen kuukauden kiertueelle, joka käsitti niin Euroopan kuin Pohjois-Amerikan. Kesäfestivaalien ja lyhyen Aasian-kiertueen jälkeen Alcest lämmitteli ruotsalaista Katatoniaa heidän Euroopan-kiertueellaan.
Muutoksia (2013–)
Keväällä 2013 Alcest aloitti uuden levynsä äänitykset Islannissa, post-rock -yhtye Sigur Rósin studiolla. Äänityksien jälkeen Alcest lämmitteli brittiläistä Anathemaa Pohjois-Amerikassa. Tällä kiertueella kuultiin myös ensimmäistä kertaa tulevan Shelter-levyn kappaleita. Shelter julkaistiin 17.1.2014, ja sitä edelsi Opale-kappaleen singeljulkaisu joulukuussa 2013. Musiikillisesti Shelter oli irtiotto aiempaan black metal -vaikutteiseen ilmaisuun, sillä uudella levyllä Alcest oli karsinut musiikistaan pois kaikki metallimusiikin elementit.
Musiikki ja sanoitukset
Ensimmäisellä demollaan Alcest soitti raakaa ja primitiivistä black metallia. Le secret -EP:llä musiikki kuitenkin kehittyi tunnelmallisemmaksi ja mukaan tuli vaikutteita post-rockista, shoegazesta ja dream popista. Ensimmäiset levytykset sisältävät runsaasti pitkiä, maalailevia instrumentaaliosuuksia, unelmoivia, puhtaita lauluja sekä akustisia kitaraosuuksia, mutta myös black metallille tyypillisiä elementtejä, kuten korkeaa huutolaulua ja blastbeatia. Ajan myötä post-rock-, shoegaze - ja dream pop -vaikutteet lisääntyivät ja black metal -elementit alkoivat jäädä taka-alalle. Vuonna 2014 julkaistulla Shelterillä ei ollut enää lainkaan metallimusiikkia.
Nowy Sączin piirikunta
Nowy Sącz on yksi Vähä-Puolan voivodikunnan piirikunnista. Piirikunnan väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 216 796. Kunnat Nowy Sączin piirikunnassa ovat Chełmiec, Gródek nad Dunajcem, Grybów, Kamionka Wielka, Korzenna, Krynica-Zdrój, Łabowa, Łącko, Łososina Dolna, Muszyna, Nawojowa, Piwniczna-Zdrój, Podegrodzie, Rytro ja Stary Sącz. vasen|pienoiskuva|220px|Nowy Sączin väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa piirikunnan asukkaista 50,2 prosenttia oli naispuolisia ja 49,8 miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 22,6 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäiset 61,8 prosenttia ja eläkeläiset 15,7 prosenttia väestön keski-iän ollessa 37,7 vuotta. Vuonna 2019 piirikunnassa syntyi 2 681 lasta. Nowy Sączin piirikunnan väkiluku on kasvanut lähes suoraviivaisesti koko 2000-luvun ajan ja sen ennustetaan kasvavan 230 193 asukkaaseen vuoteen 2050 mennessä.
Silkkipyrstömonarkki
Silkkipyrstömonarkki (Lamprolia victoriae) on viuhkojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Silkkipyrstömonarkkia tavataan Fidžissä. Sen populaatioksi arvioidaan 16 000–28 000 yksilöä. Laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi, koska sen levinneisyysalue on hyvin pieni ja populaatio suhteellisen pieni. Lisäksi lajia uhkaa elinympäristöjen tuhoutuminen.
Pensiri Laosirikul
Pensiri Laosirikul (s. 17. tammikuuta 1984) on thaimaalainen painonnostaja. Hän saavutti Pekingin olympialaisissa 2008 pronssia alle 48-kiloisten sarjassa yhteistuloksella 195 kg sen jälkeen, kun tuloslistan kärjestä oli kiinalainen Chen Xiexia ja turkkilainen Sibel Özkan hylätty dopingin käytön takia. Laosirikulin tulos tempauksessa oli 85 kg ja työnnössä 110 kg. MM-kilpailuissa hän saavutti pronssia vuonna 2007 kotimaansa Chiang Maissa käydyissä kisoissa sekä sijoittui viidenneksi vuonna 2009 ja alle 53-kiloisten sarjassa kahdeksanneksi vuonna 2010.
Kurtšatov-instituutti
Kurtšatov-instituutti on Venäjän johtava ydinenergian tutkimus- ja kehityslaitos. Neuvostoliiton aikana sen nimi oli I. V. Kurtšatovin atomienergiainstituutti eli KIAE (КИАЭ). Moskovassa sijaitseva tutkimuslaitos on nimetty Igor Kurtšatovin mukaan.
Kurtšatov-instituutti perustettiin 1943, jolloin ensisijaisena tehtävänä oli ydinaseiden kehittäminen. Vuoteen 1955 se toimi peitenimellä "Venäjän tiedeakatemian laboratorio No. 2". Laitoksessa suunniteltiin suurin osa Neuvostoliiton ydinreaktoreista. Vuodesta 1955 siellä tehtiin myös keskeistä lämpöfuusion ja plasmafysiikan tutkimusta. Siellä kehitettiin ensimmäiset tokamak-reaktorit, joista onnistuneimmat olivat T-3 ja T-4. Vuoteen 1991 instituutti toimi Venäjän atomienergiaministeriön alaisena. Marraskuussa 1991 instituutista tuli valtiollinen tiedekeskus ja suoraan Venäjän hallituksen alainen. Johtosäännön mukaan Kurtšatov-instituutin johtajan nimittää pääministeri, Rosatomin esityksestä. Helmikuusta 2005 instituutin johtaja on Mihail Kovaltšuk. Aiemmin johtajana on ollut mm. Venäjän nykyinen Suomen suurlähettiläs Aleksandr Rumjantsev.
Helmikuussa 2007 Kurtšatov-instituutti valittiin Venäjän nanoteknologian kehittämistä koordinoivaksi yksiköksi.
Helvetintulen Klubi (Marvel)
Helvetintulen Klubi on Marvel-universumissa toimiva newyorkilainen hienostoklubi.
Klubi perustettiin alun perin tarjoamaan rikkaille henkilöille hienotunteisia palveluja piilossa julkisuudelta.
Klubia johtaa kuuden Kardinaalin ryhmä: koodinimet on otettu shakkipelistä ja ne ovat Musta Kuningas, Musta Kuningatar, Musta Lähetti, Valkoinen Kuningas, Valkoinen Kuningatar ja Valkoinen Lähetti.
Viimeksi Musta Kuningas oli Sebastian Shaw, Musta Kuningatar Selene ja Musta Lähetti Harry Leland. Valkoisen Kuninkaan paikka on auki (sitä tarjottiin Magnetolle) ja Valkoinen Kuningatar oli viimeksi telepaatti Emma Frost; Valkoisen Lähetin tehtäviä hoiteli kyborgi Donald Pierce, jolla oli yliluonnollisen voimakkaat bioniset raajat.
Klubin suhde Ryhmä-X:ään on lievästi sanoen moni-ilmeinen; vihollisuus on vaihtunut vähin erin vastahakoiseen yhteispeliin, koska molemmat tahot ovat todenneet että se on mutanttien yhteinen etu.
Rubin Goldmark
thumb|right|Rubin Goldmark
Rubin Goldmark (15. elokuuta 1872 – 6. maaliskuuta 1936) oli yhdysvaltalainen säveltäjä, pianisti ja musiikkipedagogi.
Goldmark oli itävallanjuutalaisen säveltäjä Karl Goldmarkin sisaruksenpoika. Hänen isänsä Leo Goldmark oli juristi ja merkittävä musiikkivaikuttaja aikansa New Yorkissa. Rubin Goldmark opiskeli aluksi yksityisesti pianonsoittoa saksalaissyntyisen Alfred von Livoniuksen johdolla ja vietti vuoden City College of New Yorkissa. Vuonna 1889 hän lähti Wieniin, jossa hänelle opettivat sävellystä Robert Fuchs ja Johann Nepomuk Fuchs sekä pianonsoittoa Anton Door. Vuonna 1891 Goldmark palasi New Yorkiin, jossa jatkoi kahden vuoden ajan opintojaan Yhdysvaltain kansallisessa musiikkikonservatoriossa Rafael Joseffyn ja Antonín Dvořákin johdolla.
Goldmarkin pianotrio d-mollissa (op. 1, 1892) kantaesitettiin toukokuussa 1893 Yhdysvaltain kansallisessa musiikkikonservatoriossa. Breitkopf & Härtel julkaisi teoksen nuotit vuonna 1896. Dvořákin lähdettyä Goldmark opetti pianonsoittoa ja musiikin teoriaa Yhdysvaltain kansallisessa musiikkikonservatoriossa vuosina 1893–1894. Terveyssyistä Goldmark joutui kuitenkin lähtemään New Yorkista, joten hän johti vuoteen 1902 musiikkioppilaitosta Coloradossa. Laajaa tunnustusta hän sai Bostonin sinfoniaorkesterin kantaesitettyä 13. tammikuuta 1900 hänen sävelrunonsa Hiawatha. Terveydentilansa parannuttua huomattavasti Goldmark palasi vuonna 1902 New Yorkiin, jossa opetti pianonsoittoa ja sävellystä seuraavien kahden vuosikymmenen ajan. Hän myös kiersi monesti Yhdysvalloissa ja Kanadassa pitämässä luentoresitaaleja Richard Wagnerin musiikista. Vuonna 1907 Goldmark oli perustamassa New Yorkin Bohemians-klubia, jonka puheenjohtajana hän toimi vuosina 1907–1910 ja vuodesta 1926 kuolemaansa. Näiden kausien välissä johtoasemassa oli viulisti Franz Kneisel.
Vuonna 1909 Goldmark sai Paderewski-palkinnon pianokvartetostaan (op. 12). 14. maaliskuuta 1914 Bostonin sinfoniaorkesteri kantaesitti hänen sävelrunonsa Samson ja 30. tammikuuta 1919 hänen puhtaasti orkestraalisen teoksensa Requiem. Vuonna 1922 Goldmark sävelsi suurimman menestyksen hänelle tuoneen orkesteriteoksen A Negro Rhapsody, jonka Josef Stránskýn johtamat New Yorkin filharmonikot kantaesittivät 18. tammikuuta 1923. Universal Edition julkaisi teoksen nuotit samana vuonna. A Negro Rhapsody toimi alkujaan rasismia vastaan ja sitä esitettiin säännöllisesti 1930-luvulle saakka; afroamerikkalaisten musiikki alkoi kuitenkin assimiloitua valkoisten musiikkiin, joten A Negro Rhapsodyn suosio vähitellen hiipui. Vuonna 1924 Goldmark sai nimityksen Juilliard Schoolin sävellyksen laitoksen johtoon. Aiemmin mainitsemattomien teosten ohella hän sävelsi esimerkiksi h-mollisonaatin viululle ja pianolle, pianoteoksia, lauluja, jousikvarteton ja teoksen Four Pieces for violin and piano (Neljä kappaletta viululle ja pianoa). Viimeksi mainituista kappaleista yksi Call for the Plains orkestroitiin vuonna 1922, kun siitä oli tullut Mischa Elmanin suosikkikappale. Goldmarkin johdolla opiskelivat muiden muassa George Gershwin, Vittorio Giannini, Aaron Copland, Frederick Jacobi ja Alexei Haieff.
SportZone
thumb|SportZonen logo
SportZone on urheiluvälineitä myyvä kauppaketju, joka toimii Portugalissa. Ketjun omistaa Sonae Distribuição, joka kuuluu portugalilaiseen Sonae monialayhtymään. SportZone on Portugalin suurin urheiluvälinekauppaketju.
SportZone-myymälöitä oli noin 57 ympäri Portugalia vuonna 2007. Myymälöiden yhteispinta-ala oli 44 000 m², ja keskimääräinen myymäläkoko oli 1000 m². Myymälät sijaitsevat yleensä kauppakeskuksissa.
Pikaluistelu talviolympialaisissa 1924
500 m
<br style="clear:both" />
1 500 m
<br style="clear:both" />
5 000 m
<br style="clear:both" />
10 000 m
<br style="clear:both" />
Yhteiskilpailu
<br style="clear:both" />
Elisabeth Becker
pienoiskuva|Stutthof-oikeudenkäynti. Eturivissä syytetyt naisvartijat Elisabeth Becker, [[Gerda Steinhoff, Wanda Klaff; takarivissä Erna Beilhardt, Jenny-Wanda Barkmann.]] Elisabeth Becker (20. heinäkuuta 1923 – 4. heinäkuuta 1946) oli saksalainen keskitysleirivartija ja SS-nainen.
Becker oli syntynyt Neuteichissa (Nowy Staw) Puolassa saksalaisperheeseen. Vuonna 1936 hän liittyi kansallissosialistiseen BDM- (Saksan tyttöliitto) -järjestöön. Vuonna 1938 hän ryhtyi keittäjäksi Danzigissa. Vuonna 1939 saksalaiset saapuivat vapaakaupunkiin. Becker meni vuonna 1940 töihin Dokendorf-nimiseen yritykseen Neuteichiin, missä oli töissä vuoteen 1941, kunnes ryhtyi maatalousalan apulaiseksi Danzigissa seuraavana vuonna.
Becker saapui Stutthofiin 5. syyskuuta 1944 aloittaakseen koulutuksensa naisvartijaksi (Aufseherin}. Hän työskenteli myöhemmin Stutthofin naistenleiri SK-III:ssa. Siellä hän itse valitsi naisia ja lapsia kaasukammioihin lähetettäviksi. Becker pakeni leiristä 15. tammikuuta 1945 ja meni kotiinsa Neuteichiin. 13. huhtikuuta Puolan poliisi pidätti hänet ja hänet vangittiin odottamaan oikeudenkäyntiä. Stutthof-oikeudenkäynti, jossa vastaajina oli viisi entistä SS-naista ja useita kapoja, alkoi Danzigissa 31. toukokuuta 1946. Becker tuomittiin kuolemaan.
Becker lähetti useita kirjeitä Puolan presidentille Bolesław Bierutille ja anoi armoa väittäen etteivät hänen tekonsa olleet yhtä vakavia kuin Gerda Steinhoffin tai Jenny-Wanda Barkmannin. Armoa ei annettu, ja hänet hirtettiin julkisesti 4. heinäkuuta 1946 Biskupia Gorkan kukkulalla yhdessä eräiden muiden SS:n henkilökuntaan kuuluvien ja kapojen kanssa.
Puhelinluettelo
thumb|Ruotsissa käytetty puhelinluettelo vuodelta 1889 Puhelinluettelo oli aakkosellinen luettelo jonkin alueen tai yhteisön puhelinten haltijoista ja heidän puhelinnumeroistaan. Puhelinluettelo sisältää puhelinliittymän haltijan nimen ja ei-salaisten puhelinnumeroiden lisäksi usein myös haltijan osoitteen ja ammattinimikkeen. Puhelinluettelossa on yleensä sekä yksityishenkilöiden että yrityksien ja yhteisöjen puhelinnumeroita. Suomessa sisältö on pääasiassa ryhmitelty hakemistoihin aiemman verkkoryhmäjaon mukaisesti.
Suomessa julkaistiin 16 alueellista puhelinluetteloa, jotka yhdessä muodostivat valtakunnallisen puhelinluettelosarjan. Julkaisijana toimi Fonecta. Suomessa matkapuhelinten yleistyminen ja lankapuhelinten harvinaistuminen huononsi puhelinluetteloiden käyttömahdollisuuksia, sillä niissä oli melko harvoja matkapuhelinnumeroita. Matkapuhelinnumeron lisääminen puhelinluetteloon oli maksullista. Suomessa viimeiset paperiset puhelinluettelot julkaistiin vuoden 2016 aikana, ja viimeiset luettelot olivat jakelussa alkuvuodesta 2017.
Suomessa puhelinluettelossa oli myös yritysten mainoksia ja alennuskuponkeja, kaupunkien ja taajamien opaskarttoja sekä niin sanotut keltaiset sivut (aik. ammatti­hakemisto), jotka sisälsivät yritysten ja yksityisten ammatin­harjoittajien maksullisia ilmoituksia luokiteltuina toimialojen ja ammattien mukaan.
Yleensä yksityishenkilöiden puhelinnumerot on mainittu puhelinluettelossa sukunimen mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Joissakin maissa kuten Islannissa numerot on kuitenkin järjestetty ensisijaisesti etunimen mukaisesti.
Havi (yritys)
Havi on Riihimäellä toimiva kynttilöitä valmistava tehdas, jonka omistaa Suomen Kerta Oy. Sen tuotemerkit ovat Havi ja Tuikku. Lisäksi Havi-nimellä myydään erilaisia kattaustuotteita, joita valmistetaan Suomen Kerta Oy:n Imatran ja Kotkan tehtailla.
Salaisuuksia ja valheita (televisiosarja)
Sarjan pääosassa on rikostutkija Andrea Cornell (Juliette Lewis). Ensimmäisellä kaudella Ben Crawfordia (Ryan Phillippe) epäillään viisivuotiaan naapurinpojan murhasta. Toisella kaudella Cornell tutkii perheensä pääomasijoitusyhtiön johtoon päässyttä Eric Warneria (Michael Ealy), jonka vaimo Kate on murhattu.
Havi (yritys)
Historia
Havin kynttilätehtaan historia sai alkunsa kauppias Anton Alfthanin vuonna 1829 Karjalan kannaksella sijainneessa Johanneksen pitäjässä aloittamasta kynttilätuotannosta. Kirjolan kartanoon perustettua kynttilätehdasta voidaan pitää myös Suomen ensimmäisenä kemianteollisuudenlaitoksena. Vuonna 1849 Alftan siirsi tuotantolaitoksensa Viipuriin Havin kaupunginosaan, josta se myöhemmin sai nykyisin tunnetun nimensä. Konkurssiin ajautuneen tehtaan uudeksi omistajaksi tuli vuonna 1866 viipurilainen kauppahuone Hackman & Co, joka jatkoi Alftanin kynttilätehtaan toimintaa nimellä Havi Osakeyhtiö. Kauppaan kuuluivat myös Alftanin Viipuriin perustamat saippuatehdas sekä olutpanimo. 1900-luvun alussa Havi laajensi tuotantoaan teknokemiaan ja kosmetiikkaan.
Salaisuuksia ja valheita (televisiosarja)
Suomessa MTV3 esitti ensimmäisen tuotantokauden kesällä 2015.
Havi (yritys)
Historia
Havin tehdas toimi Viipurissa talvisodan syttymiseen vuoteen 1939 saakka, jonka jälkeen tuotanto siirrettiin Riihimäelle. Paikkakunnalla oli jo entuudestaan Havin tytäryhtiö Oy Teka Ab, joka valmisti teknokemian tuotteita. Uusi tuotantolaitos valmistui Riihimäelle 1970-luvulla ja vuonna 1977 yhtiö luopui teknokemiastaan myymällä sen saksalaiselle Henkelille. Kynttilätehdas puolestaan siirtyi ruotsalaisen Dunin omistukseen 1996 ja edelleen nykyiselle omistajalleen vuonna 2004.
Salaisuuksia ja valheita (televisiosarja)
Ensimmäinen kausi
Ben Crawford on yksityisyrittäjä, joka on naimisissa Christyn kanssa. Heillä on kaksi tytärtä Natalie, 16, ja Abby, 12. Benin paras kaveri Dave asuu heidän takapihansa mökissä. Heidän naapurissaan asuu Jess, joka on asumuserossa miehensä Scottin kanssa. Jessillä ja Scottilla on viisivuotias poika Tom.
Eräänä varhaisena aamuna Ben löytää Tomin ruumiin metsästä. Tom murhattiin kuudella päähän kohdistuneella puukoniskulla.
Rikostutkija Andrea Cornell on vakuuttunut siitä, että Ben murhasi Tomin. Ben ei pysty todistamaan syyttömyyttään ryyppättyään koko yön Daven kanssa.
Rooleissa
Ensimmäinen kausi
Toinen kausi
Max van der Stoel
Max van der Stoel (3. syyskuuta 1924 Voorschoten, Alankomaat – 23. huhtikuuta 2011 Haag, Alankomaat) oli alankomaalainen poliitikko ja diplomaatti, joka oli kahteen kertaan maansa ulkoministerinä. Hän toimi urallaan lisäksi Alankomaiden YK-suurlähettiläänä ja Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön vähemmistövaltuutettu.
Nousu Alankomaiden ulkoministeriksi
Vuonna 1960 Van der Stoel valittiin Alankomaiden parlamentin ylähuoneeseen, senaattiin. Kolme vuotta myöhemmin hänet valittiin parlamentin alahuoneeseen. Heinäkuulta 1965 marraskuulle 1966 Van der Stoel oli Jo Calsin hallituksessa ulkoasioiden valtiosihteeri. Hän sai parlamentaarikkona mainetta ihmisoikeuksien puolestapuhujana, kun hän raportoi vuonna 1969 Euroopan neuvostolle Kreikan sotilasjuntan väkivaltaisuuksista.
Van der Stoel valittiin vuonna 1973 ulkomisteriksi Joop den Uylin hallitukseen. Hän toimi ministerinä neljän vuoden ajan ja ajautui usein ristiriitoihin puolueensa radikaalien edustajien kanssa. Työväenpuolue joutui oppositioon vuonna 1977, mutta Van der Stoel kiisteli edelleen puolueensa vasemmistosiiven kanssa, erityisesti risteilyohjuksista. Hän pelasi ulkoministeriksi vuonna 1981 Dries van Agtin hallitukseen. Hän jätti paikkansa toukokuussa 1982.
Diplomaattiura
thumb|left|215px|Van der Stoel parlamentin komitean istunnossa 1984. Van der Stoel oli Alankomaiden YK-suurlähettiläs vuodet 1983–1986. Hän oli kahdesti ehdolla YK:n pakolaisasian päävaltuutetuksi, mutta häntä ei valittu tehtävään. Vuonna 1991 Van der Stoelista tuli YK:n Irakin ihmisoikeustilanteen raportoija. Samana vuonna hänet nimettiin maansa valtioministeriksi.
Vuodesta 1993 vuoteen 2001 Van der Stoel oli Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö ensimmäinen vähemmistövaltuutettu. Tehtävä vei hänen keskittymisensä erityisesti Keski- ja Itä-Euroopan tilanteeseen, ja hän oli myös jäsenenä komissiossa, joka käsitteli entisessä Jugoslaviassa kadonneita henkilöitä. Vuonna 1999 Alankomaiden hallitus ehdotti Van der Stoelia Nobelin rauhanpalkinnon saajaksi. Alankomaiden ulkoasiainministeriö perusti vuonna 2001 Max van der Stoel -palkinnon, jonka arvo on 50 000 euroa. Se myönnetään joka toinen vuosi henkilölle, ryhmälle tai organisaatiolle, joka on edistänyt kansallisten vähemmistöjen oloja.
Van der Stoel oli yksi niistä viidestä entisestä ulkoministeristä, joilta Alankomaiden hallitus pyysi vuonna 2009 asiantuntijaneuvoa maan osallistumisesta Irakin sotaan. Van der Stoel kuoli lyhyen sairauden jälkeen kotonaan Haagissa huhtikuussa 2011.
Nyyttikestit
thumb|Nyyttikestien tarjoiluja esille asetettuina.
Nyyttikestit eli ”nyyttärit” on useamman ihmisen kokoontuminen, johon jokaisen on tarkoitus tuoda jotakin syötävää mukanaan. Täten yksilön panos ja kustannukset jäävät suhteellisen pieniksi, mutta ryhmä voi nauttia laajasta, ryhmän koosta riippuvasta valikoimasta erilaisia ruokalajeja. Ryhmä voi etukäteen sopia, kuka tuo mitäkin (esimerkiksi alkuruokalajeja, pääruokia tai jälkiruokia).
Yhdysvalloissa nyyttikestit ovat erityisen suosittuja uskonnollisissa tai muissa yhteisöissä ja seurakunnissa.
Moldovan parlamentti
Moldovan parlamentti on yksikamarinen, Moldovan tasavallan pääkaupunki Chișinăussa kokoontuva kansanedustuslaitos. Siihen valitaan suhteellista vaalitapaa noudattaen nelivuotiskaudeksi yhteensä 101 kansanedustajaa. Äänioikeus vaaleissa on viimeistään vaalipäivänä 18 vuotta täyttäneillä Moldovan kansalaisilla. Parlamenttivaaleissa on vain yksi, koko maan kattava vaalipiiri.
Parlamentaarista työtä tehdään 11 valiokunnassa. Lisäksi parlamentti voi tarvittaessa perustaa muita, myös väliaikaisia, valiokuntia.
Parlamentin puhemiehenä on 29. heinäkuuta 2021 lähtien toiminut Igor Grosu.
Edustajat
Moldovan lain mukaan puolueiden tulee varmistaa, että molemmilla sukupuolilla on vähintään 40 % edustus ehdokaslistoilla. Naisilla on kiintiöityjä paikkoja myös hallitusta muodostettaessa. Muille ryhmille, kuten esim. nuorille, ei ole kiintiöpaikkoja.
Tulikuusio
Tulikuusio (Pedicularis flammea) on Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa arktisilla alueilla kasvava näivekasvi.
Ulkonäkö ja koko
Tulikuusio kasvaa 2–10 senttimetriä korkeaksi. Sen varsi on karvaton ja punaruskea. Lehdet ovat pariliuskaiset, tyvilehdet ovat suhteellisen suuret, varsilehdet pienet. Tulikuusion kukinto on tähkä, joka on kapea ja vähäkukkainen. Kukkien teriö on 10–12 millimetriä pitkä, väriltään keltainen, ylähuulesta ruskeanvioletti.
Voitolla yöhön (albumi)
Voitolla yöhön on rap-kaksikko JVG:n kolmas pitkäsoitto, joka julkaistiin PME Recordsin kautta 28. helmikuuta 2014. Albumin ensimmäinen single "Voitolla yöhön" julkaistiin musiikkivideona 28. marraskuuta 2013. Kappaleella vierailee jääkiekkoilija Siim Liivik. Albumi on aikaisempaan JVG:n tuotantoon verrattuna tyyliltään elektronisempaa, ja sitä ovat olleet tuottamassa DJPP ja MD$. Albumin toinen single "Huominen on huomenna" julkaistiin 7. helmikuuta 2014. Myös kappaleista "Mist sä tuut", "Fäijönii" ja "Etenee" on julkaistu musiikkivideot. Albumilla vierailevat muun muassa Sanni, Karri Koira, Mikael Gabriel ja Pete Parkkonen. Kuten kaksi JVG:n aikaisempaakin albumia myös Voitolla yöhön nousi parhaimillaan Suomen virallisen albumilistan ykköspaikalle.
Tulikuusio
Levinneisyys
Tulikuusiota esiintyy Pohjois-Kanadassa, Grönlannin rannikoilla, Pohjoismaissa Islannissa ja harvinaisena Skandien pohjoisosassa Ruotsissa ja Norjassa. Sitä ei tunneta Suomesta, lajia kasvaa silti Enontekiön Kilpisjärveltä katsottuna lähimmillä Norjan tuntureilla.
Voitolla yöhön (albumi)
Albumi palkittiin vuoden 2015 Emma-gaalassa "vuoden hiphop-albumina".
Jorma Sarvanto
pienoiskuva|upright|Jorma Sarvanto. pienoiskuva|upright|Sarvanto ja kappale hänen 6. tammikuuta 1940 pudottamansa DB-3 -pommikoneen sivuperäsimestä. Jorma Kalevi "Zamba" Sarvanto (22. elokuuta 1912 Turku – 16. lokakuuta 1963 Inkeroinen) oli suomalainen hävittäjälentäjä ja talvisodan johtava hävittäjä-ässä. Hän oli ensimmäinen lentäjä, joka saavutti toisessa maailmansodassa kymmenen ilmavoiton rajan. Hän lensi yhteensä 251 sotalentoa ja ampui alas 16 5/6 vastustajan lentokonetta. Sarvanto nousi maailman tietoisuuteen, kun hän 6. tammikuuta 1940 ampui neljässä minuutissa alas kuusi Neuvostoliiton pommikonetta FR-97:llaan. Hän siirtyi reserviin everstiluutnanttina 1960.
Ennen sotia
Jorma Sarvanto syntyi Turussa vaatturi Kaarle ja Amanda (o.s. Gustafsson) Sarvannon perheeseen. Sarvanto tähtäsi sotilasuralle ja valmistuttuaan ylioppilaaksi Turun Lyseosta vuonna 1933 hän astui palvelukseen Porin Rykmenttiin. Hän suoritti Ilmavoimien reserviupseerikurssin vuosina 1934–1935. Sarvanto valmistui vuonna 1937 Ilmavoimien 19. kadettikurssilta kurssinsa priimuksena. Hän palveli vänrikkinä ensin Lentoasema 1:n ja myöhemmin Lentorykmentti 4:n lentävässä henkilökunnassa, lentäen muun muassa Bristol Bulldog -hävittäjillä sekä Bristol Blenheim -pommikoneen tähystäjänä. Sarvannon pyytämä siirto hävittäjälaivueeseen toteutui 29. huhtikuuta 1939, kun hänet siirrettiin Fokker D.XXI -koneilla varustettuun Lentolaivue 24:ään, jossa hänet ylennettiin luutnantiksi.
Talvisota
Sarvanto palveli talvisodan syttyessä Lentolaivue 24:n neljännessä lentueessa. Hän saavutti ensimmäiset ilmavoittonsa 23. joulukuuta ampumalla alas kaksi SB-2 -pommikonetta. Talvisodan taisteluita seuranneen maailman tietoisuuteen Sarvanto nousi loppiaisena 1940. Hänet hälytettiin torjuntalennolle tavoittamaan Kuopiota pommittanutta 8-koneista DB-3-muodostelmaa, josta hän ampui neljän minuutin kuluessa kuusi konetta alas käyttäen kaikki 2 000 konekivääripatruunaansa. Myös Sarvannon omaan koneeseen tuli 23 venäläisten konekiväärien tekemää luodinreikää. Ensimmäisen sekä viimeisen Iljušin-koneen oli ampunut alas lentäjätoveri ltn. P-E Sovelius. Sarvanto saavutti talvisodan loppuun mennessä 12 5/6 ilmavoittoa. Sarvannon talvisodan aikaisten ansioiden perusteella hänelle myönnettiin Suomen Vapaudenristi. Hänelle ehdotettiin takautuvasti Mannerheim-ristiä, mutta talvisodan ansioista ehdotettuja nimityksiä ei lopulta jaettu kenellekään.
Jatkosota
pienoiskuva|Sarvanto [[Selänpään lentokenttä|Selänpään lentokentällä kesäkuussa 1941.]] Jatkosodan alkaessa Sarvanto palveli edelleen LLv 24:ssä, jonka kalustona oli nyt Brewster-hävittäjät. 2. lentueen varapäällikkönä hän saavutti sodan alussa kaksi ilmavoittoa, kunnes hänet siirrettiin kapteeniksi ylennettynä Ilmavoimien esikuntaan. Tämän jälkeen hän toimi vuoden 1942 toukokuusta elokuuhun Koelaivueen päällikkönä, jonka jälkeen seurasi komennus yhteysupseeriksi saksalaiseen Luftflottenkommando 1:een. 16. tammikuuta 1943 hänet siirrettiin takaisin LeLv 24:n lentävään henkilökuntaan, ensimmäisen lentueen päälliköksi. Sarvanto saavutti vielä 2 ilmavoittoa, jotka nostivat hänen ilmavoittojensa määrän 16 5/6:een. 9. heinäkuuta 1943 tullut uusi komennus vei Sarvannon ensin Kadettikoulun ilmasotaosaston johtoon ja sen jälkeen Täydennyslentolaivue 35:n lentueen päälliköksi kesäkuussa 1944.
Sotien jälkeen
Sodan jälkeen Sarvanto jatkoi Ilmavoimien palveluksessa muun muassa Lentorykmenteissä 2 ja 3 sekä Hävittäjälentolaivue 21:n komentajana. Vuosina 1954–1958 Sarvanto toimi sotilasasiamiehenä Lontoossa. Hän palveli Lontoosta palattuaan vielä Karjalan Lennoston komentajana vuodesta 1958 vuoteen 1960, jolloin hän erosi Ilmavoimista omasta pyynnöstään. Sen jälkeen hän toimi Pohjoismaiden Yhdyspankin pankinjohtajana Inkeroisissa. Jorma Sarvanto kuoli 16. lokakuuta 1963.
Touché
Touché on lautapeli, jossa tarkoituksena muodostaa pelilaudalle tiettyjä kuvioita pyramideista korttien avulla. Kortit ratkaisevat, mihin saat pyramidisi asettaa. Pelin lopussa voittaja on se pelaaja, joka on muodostanut eniten kuvioita. Peliä voidaan pelata myös joukkueittain. Touché on voittanut arvostetut Vuoden peli- sekä Mensa Select-kilpailun vuonna 1996. Touché-lautapelejä valmistaa suomalainen Tactic Games Oy Tactic-tuotemerkin alla.
Pelin kulku
Jokaista korttipakan korttia vastaa pelilaudalla 2 samanlaista ruutua. Jakajan vasemmalla puolella istuva pelaaja aloittaa pelin valitsemalla kädestään yhden kortin ja asettamalla sen pöydälle omaan poistopakkaansa kuvapuoli ylöspäin. Sitten hän peittää jommankumman korttia vastaavan ruudun pelimerkillä. Tämän jälkeen pelaaja ottaa käteensä nostopakastaan uuden kortin; pelaajalla tulee aina olla 5 korttia kädessään. Pelivuoro vaihtuu aina myötäpäivään. Seuraavilla vuoroillaan pelaajat yrittävät täydentää aloittamiaan kuviota. Tämä tapahtuu pelaamalla kortteja, jotka sopivat pelilaudalle aiemmin asetettujen pelimerkkien viereisiin ruutuihin niin, että ne täydentävät kuviota. Pelaaja voi myös aloittaa uuden kuvion rakentamisen toiseen kohtaan pelilaudalla. Kuvion kaikkien pelimerkkien tulee olla samanvärisiä, et siis voi täydentää vastapelaajien kuvioita omilla pelimerkeilläsi.
Ranskan aluehallinto
Suuralueet ovat Ranskan aluehallinnon korkein taso. Ranska on vuoden 2016 alusta lähtien jaettu 18 alueeseen, joista 13 sijaitsee manner-Ranskassa (yksi niistä on Korsika, joka on tarkemmin määriteltynä alueellinen yhteisö) ja viisi on merentakaista aluetta. Alueet jaetaan edelleen departementteihin. Vuoden 2015 loppuun saakka alueita oli yhteensä 27, joista 22 oli Ranskan euroopallisessa osassa.
Manner-Ranska
Manner-Ranskassa on vuoden 2016 alusta 13 aluetta, Korsika mukaan lukien.
Tehtävät
Koska Ranska on yksi ja yhtenäinen valtio, niin alueilla ei ole omaa lainsäädäntöoikeutta eivätkä ne voi tehdä säädöksiä. Ne saavat hallituksen myöntämänä osan valtion keräämistä veroista, ja niillä on kohtuullisen suuruiset budjetit.
Alueita koskevan lainsäädännön mukaan niiden päätehtävä on rakentaa ja ylläpitää alueen lukioita ja tämän lisäksi tukea julkista liikennettä, koulutusta, tutkimusta sekä uusien projektien tai yritysten innovointia.
Ranskassa on keskusteltu rajoitetun lainsäädäntöoikeuden antamisesta alueille, mikä on herättänyt paljon ristiriitaa. Lisäksi on ehdotettu departementtien paikallishallitusten yhdistämistä aluetasolle, jolloin departementit olisivat vain hallinnollisia osayksiköitä.
Hallinto
Vuonna 1982 säädetyn hallinnon hajauttamislain jälkeen jokaisella alueella on alueellisen yhteisön status ja sitä johtaa alueneuvosto, joka valitaan kuudeksi vuodeksi yhtäläisillä ja yleisillä vaaleilla. Korsikassa hallinnosta vastaa alueellinen parlamentti.
Jokaisella alueella on hallinnossaan myös hallituksen nimeämä prefekti, jonka tehtävänä on edustaa keskushallinnon etuja alueiden hallinnossa.
Historia
Ennen Ranskan vallankumousta 1789 oli kuningaskunta jaettu historiallisiin provinsseihin, jotka olivat peräisin feodaaliajan hallinnosta, mutta jotka eräässä mielessä pääsääntöisesti vastaavat nykyisiä aluehallinnon alueita. Vuonna 1789 nämä provinssit lakkautettiin ja Ranskan valtioalue jaettiin 83 departementtiin.
Kuitenkin 1920-luvulta lähtien alettiin kyseenalaistaa jakoa departementteihin, sillä liikenteen ja yhteyksien kehitys olisi mahdollistanut suuremmat hallinnolliset yksiköt. Ensimmäinen askel tähän suuntaan otettiin, kun Vichyn hallinnon johtaja marsalkka Pétain sääti vuonna 1941 lain, jolla yhdistettiin eräitä departementtejä suuremmiksi yksiköiksi. Tämä uudelleenorganisointi kuitenkin purettiin sodan päätyttyä vuonna 1945.
Neljännen tasavallan aikana valtion aluehallinnossa tarvittavat muutokset pakottivat pohtimaan myös departementtien yläpuolella olevaa hallintoaluemallia. Vuonna 1956 annettiinkin asetus alueellisesta yhteistyöstä. Kyseessä oli puhtaasti hallinnollinen toimenpide ja tarkoituksena ei silloin ollutkaan tehdä pidemmälle meneviä muutoksia. Näin muodostuneet yhteistyöalueet muodostettiin täysin teknisin perustein, mutta osuivat kuitenkin monin paikoin yhteen vanhojen provinssirajojen kanssa.
Vuonna 1964 luotiin alueellisten toimintojen kokonaisuuksien prefektuurit. Vasta vuoden 1969 kansanäänestyksessä, jossa eräänä teemana oli alueellisten toimintojen laajentaminen, kenraali de Gaulle koki takaiskun ja joutui eroamaan Tasavallan presidentin tehtävästä. Tämä kansanäänestyksen voimakas vastalause alueellistamiselle oli varmaankin eräs syy siihen, että 1972 annettu laki alueellisista valtuustoista antoi näille elimille valtaa vain hyvin rajoitetusti. Käyttöön otettiin kuitenkin nimitys région, joka virallisesti vahvistettiin lainsäädännöllä vuonna 1982.
Vuonna 1982 laki loi yleisillä ja yhtäläisillä vaaleilla valittavat alueneuvostot, joiden toimiaika on kuusi vuotta. Vaalikausien määrää ei ole neuvostoon valittujen edustajien osalta rajoitettu. Ensimmäiset vaalit pidettiin 16. maaliskuuta 1986. Alueet ovat muodostuneet departementtien ja kuntien kanssa Ranskan aluehallinnon yksiköiksi.
Vuoden 2016 alkuun saakka voimassa ollut aluejako on paljolti seurausta 1950-luvulla Ranskassa tapahtuneista valtioalueen hallinnollisista muutoksista, ja sitä on toistuvasti kyseenalaistettiin. Esimerkiksi Loire-Atlantiquen departementissä on voimakas mielipide, joka vaatii sen liittämistä Bretagnen alueeseen. Myös historiallisen Normandian jako kahteen osaan (Haute-Normandie ja Basse-Normandie) on jatkuvasti keskustelujen kohteena, ja useat kansalaiset vaativat näiden kahden alueen yhdistämistä. Nämä yhdistämiset tehtiinkin vuoden 2016 alusta voimaanastuneessa aluejaossa.
Pimsiri Sirikaew
Pimsiri Sirikaew (s. 25. huhtikuuta 1990) on thaimaalainen painonnostaja. Hän saavutti alle 58-kiloisten sarjassa hopeaa Lontoon olympialaisissa 2012 tuloksella 236 kg (100 + 136 kg) ja Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 tuloksella 232 kg (102 kg + 130 kg). MM-kilpailuissa hän saavutti pronssia vuonna 2011 yhteistuloksella 230 kg. Hän sijoittui MM-kilpailuissa viidenneksi vuonna 2009 ja kahdeksanneksi vuonna 2010 sekä alle 63-kiloisten sarjassa viidenneksi vuonna 2014 ja seitsemänneksi vuonna 2015.
Dan Boyle
Daniel ”Dan” Boyle (s. 12. heinäkuuta 1976 Ottawa, Ontario) on kanadalainen ammattilaisuransa päättänyt jääkiekkoilija. Boyle pelasi 17 kauden aikana NHL-liigassa yli tuhat ottelua, joissa hän edusti Florida Panthersia, Tampa Bay Lightningia, San Jose Sharksia ja New York Rangersia.
Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design
Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design eli Nasjonalmuseet on Norjan kansallismuseo, joka sijaitsee Oslossa. Se koostuu useista aiemmin itsenäisistä museoista Arkitekturmuseet, Kunstindustrimuseet, Museet for samtidskunst, Nasjonalgalleriet ja Riksutstillinger. Museossa esitellään norjalaista taidetta, arkkitehtuuria ja muotoilua. Museo toimii useissa tiloissa Oslossa, mutta sille on rakenteilla uusi yhteinen rakennus, jonka on määrä valmistua 2020.
Museolla on pysyvät näyttelyt, ja lisäksi sillä on vaihtuvia näyttelyitä joissa esitellään muualta lainattuja teoksia.
Museon johtaja on Karin Hindsbo, joka aloitti tehtävässä kesäkuun alussa 2017.
Uusi museorakennus
Vuonna 2020 valmistuvaksi suunnitellun rakennuksen on suunnitellut arkkitehtitoimisto Kleihues + Schuwerk, joka voitti suunnittelukilpailun suunnitelmalla forum artis. Siihen siirtyvät kaikki nykyisin omissa rakennuksissaan toimivat museot.
Rachel Green
Rooli
Rachel ilmestyy Frendien ensimmäisessä jaksossa Central Perkiin yllään sateessa kastunut hääpuku. Hän etsii vanhaa ystäväänsä Monica Gelleriä, jonka kanssa hän ei ollut ollut paljoakaan yhteyksissä high schoolin jälkeen. Rachel oli karannut häistään tajuttuaan, että hän piti enemmän lahjaksi saamastaan kulhosta kuin sulhasestaan Barry Farberista.
Työpaikat
Pian ilmenee, ettei Rachel ole koskaan tehnyt töitä vaan elänyt isänsä rahoilla. Rachel on ollut itsekeskeinen ja yksi high schoolin suosituimmista, mutta samalla myös yksi vihatuimmista oppilaista. Hänen isänsä kieltäytyy maksamasta tyttärensä laskuja, ellei tämä menisi naimisiin. Monica ystävineen kannustaa Rachelia aloittamaan uuden elämän New Yorkissa. Hän saa työpaikan tarjoilijana Central Perkin kahvilassa, mutta pitää pitkiä taukoja, istuskelee ystäviensä kanssa ja sekoittaa vahingossa tilauksia. Tästä huolimatta hän saa pitää työnsä, mikä saattaa johtua siitä, että hänen työkaverinsa Gunther on kovin ihastunut Racheliin.
Kolmannella tuotantokaudella Joey ja Chandler kehottavat Rachelia etsimään työtä haluamaltaan alalta eli muotibisneksestä. Rachelin ensimmäinen muotialan työpaikka oli Fortunata Fashions, jonne hän pääsee Joeyn isän avustuksella. Hän kuitenkin siirtyy Bloomingdale’sille ja myöhemmin Ralph Laurenille. Sieltä Rachel kuitenkin saa potkut pomon kuullessa hänen hakevan töitä Guccilta, jonne hän ei kuitenkaan lopulta pääse. Seuraavaksi Rachelille tarjotaan töitä Louis Vuittonilta Pariisista.
Suhteet
Kun Ross aikoo mennä naimisiin brittiläisen Emilyn kanssa, Rachel päättää estää häät, mutta heltyy lopulta nähdessään kaksikon. Seremoniassa Ross kuitenkin mainitsee vahingossa Rachelin nimen Emilyn sijaan, mikä johtaa eroon.
Matkustaessaan Las Vegasiin Rachel ja Ross juovat itsensä humalaan ja menevät naimisiin. He eivät muista asiasta seuraavana päivänä mitään, mutta muut ystävykset kertovat tapahtuneesta. Pian he hakevat avioliiton mitätöintiä. Seitsemännellä tuotantokaudella Ross ja Rachel makaavat yhdessä ja Rachel tulee vahingossa raskaaksi. Hän synnyttää Emma-nimisen tyttären. Vaikka Rachel on luonteeltaan muuttunut paljon muutettuaan New Yorkiin, Emman syntymä tekee hahmosta huomattavasti vähemmän itsekeskeisen.
Viimeisessä jaksossa Rachel lähtee lentokentälle matkatakseen Pariisiin uuden työnsä pariin. Ross kuitenkin lähtee Rachelin perään ja saa hänet kiinni lentokentällä viime hetkellä. Rachel päätti jäädä Yhdysvaltoihin ja palaa Rossin kanssa yhteen.
Rachel-kampaus
Rachel-kampaus on kerrostettu paksu kampaus, jonkalainen Rachel Greenilla oli sarjan ensimmäisellä tuotantokaudella vuonna 1994. Jennifer Aniston ei itse pitänyt kampauksesta eikä säilyttänyt sitä, mutta se on siitä huolimatta pysynyt suosittuna. Kampauksen loi Anistonin pitkäaikainen kampaaja Chris McMillan, ja Aniston käytti sitä Frendien ensimmäisellä ja toisella tuotantokaudella. Siitä tuli välittömästi hyvin suosittu naisten keskuudessa.
Huolimatta kampauksen suosiosta, Aniston luonnehti sitä seuraavasti: "Rakastan Chrisiä [McMillan, hänen kampaajansa], mutta hän koitui turmiokseni, sillä hän loi sen kirotun Rachel-tukan, mikä ei ollut minulle paras mahdollinen hiusmalli. Miten sanoisin tämän? Minusta se on rumin kampaus, mitä olen koskaan nähnyt. Haluaisin oikeastaan vain tietää, miten sillä pehkolla pystyi olemaan kaksi jalkaa."
Kolmannella kaudella (1996) Aniston vaihtoi perinteisempään pitkätukkaiseen malliin, mutta vanha kampaus pysyi suosittuna. Vuonna 2010 eli kuusi vuotta sarjan päättymisen jälkeen tehty tutkimus osoitti, että kampaus oli suosituin brittinaisten keskuudessa. Wall Street Journal -lehti listasi vuoden 2011 himotuimpia hiustyylejä, ja Aniston sijoittui listalla toiseksi.
Pyhän Sofian katedraali (Kiova)
Pyhän Sofian katedraali on Kiovassa sijaitseva kirkko. Sen on rakennuttanut 1000-luvun alussa Jaroslav I Viisas. 1600–1700-lukujen vaihteessa sen ulkonäköä muutettiin ukrainalaiseen barokkityyliin. Katedraalin sisällä on säilynyt 260 neliömetrin kokoinen maailman suurin mosaiikkityö ja 3 000 neliömetrin kokoinen fresko.
Katedraali toimi kirkollisessa käytössä vuoteen 1929. Vuodesta 1934 lähtien se on ollut museona. Nykyään se on tärkein osa Kiovan Sofian kansallispuistoa. Se on Ukrainan suurimpia museoita. Muita ovat Kiovan kultaiset portit 1000-luvulta, Kirillin kirkko 1100-luvulta, Andrejevin kirkko 1700-luvulta sekä Sudaksin linnoitus Krimillä 500–1400-luvulta.
Historia
250px|thumb|left|Luonnos alkuperäisestä katedraalista. Katedraalin rakentamisen alkua kuvataan eri kronikoissa. Eri lähteiden mukaan sen rakentaminen alkoi joko vuonna 1017 tai vuonna 1037. Nestorin kronikan mukaan se aloitusvuosi on 1037, jolloin ruvettiin rakentamaan useita rakennuksia, kuten Kiovan kultaisia portteja, Pyhän Sofian katedraalia sekä Pyhän Yrjön ja Pyhän Irinan luostarit. Akateemikko Dmitri Sergevitš Lihatsovin mukaan se on suuntaa antava tieto eikä tieteellinen totuus. Hänen mukaansa se olisi voinut olla valmis vuoden 1051 jälkeen. Vanhempi Novgorodin kronikka mainitsee, että katedraalia ruvettiin rakentamaan vuonna 1017.
Nykyinen ulkoasu
thumb|Pyhän Sofian katedraali ukrainalaisessa 2 hryvnian setelissä.
1600–1700-lukujen vaihteessa hetmani Ivan Mazepa ja metropoliitta Varlaam Jasynskyi kunnostivat katedraalin ja muuttivat sen ulkoasun ukrainalaiseen barokkityyliin. Työt jatkuivat 1740-luvulle asti, jolloin katedraali sai nykyisen julkisivunsa.
Arkkitehtuuri
250px|thumb|left|Pyhän Sofian katedraalin kellotorni. Alun perin katedraali oli 13-kupolinen. Kupolit olivat pyramidin muotoisia. Katedraali on tehty bysanttilaiseen tyyliin (opus mixtum) erillisistä kivi- ja tiilikerroksista, jotka oli muurattu savilaastilla. Julkisivuja ei rapattu, jolloin kerrokset jäivät näkyviin.
Pyhän Sofian katedraalin rakennuttivat bysanttilaiset arkkitehdit. Se on ainutlaatuinen, koska Bysantin valtakunnassa ei silloin rakennettu niin isoja kirkkoja. Normaalisti ne olivat kolmikupolisia. Oletettavasti Kiovaan piti rakentaa mahtava katedraali, jossa juhlallisuuksia voitiin pitää Kiovan Rusin suurimmassa kirkossa. Arkkitehdit lisäsivät kupoleita sekä niihin valoaukkoja, jotta sisälle saatiin mahdollisimman paljon luonnonvaloa.
Ridley (Metroid)
250px|thumb|Ridley pelistä [[Super Metroid. Kuvan on tehnyt Hiroji Kiyotake.]] Ridley on kuvitteellinen konnahahmo Nintendon luomassa Metroid-sarjassa ja pelisarjan sankarin, Samus Aranin arkkivihollinen. Hänen ulkonäkönsä ja kykynsä antavat vaikutelman siitä, että Ridley olisi jonkinlainen avaruuslohikäärme.
Yleistä
Ridley hallitsee sekä aseellisen että lähitaistelun. Ridleyn uskotaan olevan varsin älykäs, ja hänellä on yliluonnollisen nopeat refleksit sekä erinomainen strateginen taju. Hänellä on paksu iho, johon on myös liitettynä eräänlaisia haarniskan osia, tappava piikikäs häntä ja kyky syöstä tulta tai plasmaa.
Ridley nähdään usein yhtenä Samuksen päävihollisista muiden avaruuspiraattien ja metroidien rinnalla. Ridley johti aikanaan Samus Aranin kotiplaneetta K-2L:lle tehtyä hyökkäystä, jonka yhteydessä Samuksen vanhemmat saivat surmansa. Tämä ja lukuisat välienselvittelyt ovat luoneet Samuksen ja Ridleyn välille verivihollisuuden, vaikka Mother Brain tunnetusti onkin määritelty viralliseksi pääantagonistiksi. Tapahtumat on kuvattu Metroid Fusionissa sekä virallisessa Metroid-mangassa.
Esiintymiset
Samus Aranin, Mother Brainin, metroidien ja Kraidin lisäksi Ridley on ainoa Metroid-sarjan hahmo, joka on nähty useammassa sarjan pelissä. Ensimmäisen Metroidin lisäksi hän esiintyy peleissä Super Metroid, Zero Mission ja Other M. Tämä nähdään myös Zero Missionissa robottina, Metroid Prime -sarjassa (lukuun ottamatta pelejä Metroid Prime 2 ja Hunters) Meta Ridleyna (kolmannessa Metroid Primessa myös Omega Ridleyna) ja Metroid Fusionissa X-parasiittien muodostamana Neo Ridleyna. Game Boylle julkaistussa Metroid II: Return of Samus -pelissä Ridley ei esiintynyt, mutta sen Nintendo 3DS:lle julkaistussa uusintaversiossa, Samus Returnsissa, Ridley kohdataan muutamaan otteeseen. Vaikka Samus näennäisesti tuhoaa Ridleyn jokaisessa pelissä, onnistuvat avaruuspiraatit herättämään hänet aina henkiin.
Pelin Metroid: Other M aikana esitetään pelaajalle ohimennen Ridleyn kehityskaari; Sektori 1:n kasvivyöhykkeellä Samus löytää pienen karvaisen lintuolennon ja myöhemmin sen kehosta ulos kuoriutuneen ison karvaisen lisko-olennon, jotka ovat kummatkin Ridleyn esiasteita. Vasta Sektori 3:ssa Samus Aran kohtaa Ridleyn varsinaisessa muodossa. Kumminkaan kyseessä ei satu olemaan sama Ridley, joka tuhottiin Super Metroidissa, koska pelin aikana paljastuu Other M:n Ridleyn olevan Galaktisen Federaation luoma klooni.
Lisäksi Ridley esiintyy Samuksen kanssa Super Smash Bros. -tappelupelisarjassa. Ensimmäisessä Ridley lentää Metroid-tason taustalla, Super Smash Bros. Melee -pelissä hän näkyy vain pelin avausvideossa ja on yksi kerättävistä palkinnoista ja Super Smash Bros. Brawl -pelissä hän esiintyy The Subspace Emissary -tarinapelissä vastustajana sekä omana itsenään kuin myös Meta Ridleyn muodossa. Vasta Super Smash Bros. Ultimate -pelissä Ridley on ihka ensimmäistä kertaa myös pelattavana hahmona.
Jay Kortehisto
Hän on myös paljon käytetty studiomuusikko ja hän on soittanut yli 200 albumilla.
Vuonna 2018 hän julkaisi sooloalbumin Jay Kortehisto. Levyn kappaleet on sävelletty yhdessä saksofonisti Pope Puolitaipaleen kanssa. Jay Kortehisto -bändin muusikkoina toimivat: Jay Kortehisto laulu ja pasuuna, Pope Puolitaival saksofoni, Mikael jakobsson piano, Antti lötjönen basso sekä Jaska Lukkarinen rummut. Albumin kappaleet ovat jazzia suomeksi laulettuna.
Hän on tehnyt sovituksia muun muassa albumeille Nu Spirit Helsinki ja Nicole Willis / Be it sekä musikaaliin Smokkijätkät.
Air Comores International
Air Comores International (IATA: GG, ICAO: HAH) on komorilainen lentoyhtiö. Sen omistaa Komorien hallitus (60 %) ja Air Bourbon (40 %).
Air Comores International perustettiin vuonna 2004.
Laivasto
Tammikuussa 2005:
Juhana Yrjö II
Juhana Yrjö II (31. toukokuuta 1613 Dresden – 22. elokuuta 1680 Freiberg) oli Saksin vaaliruhtinas vuosina 1656–1680.
Juhana Yrjö II oli vaaliruhtinas Juhana Yrjö I:n vanhin poika ja tuli isänsä seuraajaksi vuonna 1656. Juhana Yrjö I oli testamentissaan määrännyt valtakuntansa jaettavaksi neljän poikansa kesken, ja Juhana Yrjö II solmi vuonna 1657 kolmen veljensä kanssa sopimuksen, jonka oli tarkoitus ennaltaehkäistä mahdolliset kiistat perintömaista. Vuonna 1664 hän solmi ystävälliset suhteet myös Ludvig XIV:n Ranskaan, mutta Saksissa vallinneen ranskalaisvastaisen mielialan vuoksi hän tasapainotteli ulkopolitiikassaan Ranskan ja Habsburg-keisarien välillä. Juhana Yrjö II keskittyi kuitenkin valtakaudellaan ensisijaisesti kulttuurielämän kehittämiseen ja ylellisen hovin ylläpitämiseen. Hän perusti Saksan ensimmäisen teatterin, kutsui hoviinsa ulkomaisia muusikoita, järjesti jatkuvasti erilaisia festivaaleja ja tapahtumia ja rakennutti pääkaupunkiinsa Dresdeniin näyttäviä rakennuksia. Suurten menojensa vuoksi hän joutui vuonna 1661 myöntämään säädyille aimpaa suuremman kontrollin budjettiasioihin, mistä muodostui pohja pysyvälle käytännölle Saksissa.