cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bill Watterson
Menestystä hakevana sarjakuvapiirtäjänä
Watterson teki vapaa-ajallaan myös sarjakuvia ja yritti saada niitä myydyksi syndikaateille ja sitä kautta lehtiin. Hänen ensimmäinen sarjakuvansa oli avaruusseikkailuparodia, jossa seikkailivat Avaruusmies Spiff ja hänen hömelö avustajansa Fargle. Päähahmo perustui Wattersonin kouluaikoina luomaan Avaruusmies Rolfiin. Vaikka sillä olikin sama nimi kuin myöhemmin Lassissa ja Leevissä seikkailleella hahmolla, se oli sikareita polttelevana kääpiönä varsin erilainen. Kaikki syndikaatit torjuivat sarjakuvan, eikä niitä ole koskaan julkaistu. Toinen Wattersonin sarjakuva kertoi nuoresta toimittajasta ja kolmas murmelista ja sammakosta, jotka asuivat metsässä. Myöskään nämä yritykset eivät kiinnostaneet, ja Wattersonia itseäänkin ne ovat myöhemmin vain nolottaneet. Hän teki myös Critters-nimistä sarjakuvaa hyönteisistä, sekä nuorukaisesta ensimmäisessä työssään ja omassa asunnossaan. Watterson on julkaissut Crittersistä yhden ruudun myöhemmissä kokoelmissaan.
Ammo Baba
Ura valmentajana
Vuonna 1971 Babasta tuli Irakin armeijan jalkapallojoukkueen valmentaja. Hänen aikanaan armeijan jalkapalloseura voitti vuosina 1972, 1977 ja 1979 Ranskan, Saksan, Itävallan, Kreikan, Italian, Norsunluurannikon ja Nigerian joukkueet.
Bill Watterson
Menestystä hakevana sarjakuvapiirtäjänä
Toistuva torjutuksi tuleminen masensi Wattersonin. Jälkeenpäin hän on ollut kiitollinen siitä, että hänen ei annettu jatkaa puutteellisia yritelmiään. Watterson on sanonut näkevänsä varhaisissa sarjakuvissaan jälkeenpäin paljon vikoja. Niissä oli yleensä yksi hyvä hahmo, jota ympäröi joukko latteita ja kliseisiä hahmoja ja ympäristöjä. Hän totesi oppineensa tuolloin piirtämällä ja kokeilemalla ja hyötyneensä siitä, että sai piirtää vapaasti ilman lukijoita.
Ammo Baba
Ura valmentajana
Ammo Babasta tuli vuonna 1979 Irakin maajoukkueen valmentaja. Maa voitti 1980-luvulla monta ottelua; sitä aikaa kutsutaan Irakin jalkapallohistorian kulta-ajaksi.
Bill Watterson
Lassin ja Leevin syntyminen
Wattersonin viides yritys oli In the Dog House, jonka hän lähetti syndikaateille maaliskuussa 1982. Siinä seikkaili parikymppinen Sam ja hänen ystävänsä Fester, jonka Watterson oli tuonut vanhasta Mewkis and Fester -sarjakuvastaan. Samin pikkuveli oli nimeltään Marvin, jolla oli täytetty tiikeri Hobbes, joka näyttäytyi ajoittain elävänä. Tämäkin sarjakuva torjuttiin, mutta United Features -syndikaatti piti sitä lupaavana, ja myös Wattersonin arvostamat piirtäjäkollegat pitivät siitä. Watterson otti neuvoista vaarin ja karsi ahtaaksi moititusta sarjakuvastaan kaiken ylimääräisen. Sarjakuvan uusi versio oli nimeltään Fernbusterville. United Featuresin sarjakuvajohtajan Sarah Gillespien mielestä yhä liian sekavan sarjakuvan tähdet olivat Marvin ja Hobbes, joten Watterson keskittyi heihin.
Ammo Baba
Ura valmentajana
Hän oli myös olympiajoukkueen valmentajana Moskovassa (1980), Los Angelesissa (1984) ja Soulissa (1988).
Baba valmensi Irakin voittoon myös Persianlahden maiden peleissä (1979, 1984 ja 1988) sekä Aasian peleissä vuosina 1982, 1985 ja 1988.
Yksityiselämä
Kristitty Ammo Baba erosi monta kertaa vaimostaan. Kaikki Baban perheenjäsenet asuvat Chicagossa; Baba itse asui Bagdadissa ja toimi nuorten jalkapalloseuran valmentajana.
Bill Watterson
Lassin ja Leevin syntyminen
Watterson sai United Featuresilta yhden kuukauden harjoittelusopimuksen vuonna 1983. Calvin and Hobbes ei saanut koeyleisöltä kuitenkaan riittävän hyvää palautetta, joten United ei julkaissut sitä. Wattersonille tarjottiin sen sijaan Robotman-nimisen leluhahmon sijoittamista sarjakuvaansa, mutta Watterson kieltäytyi. Vuonna 1984 Watterson lähetti sarjakuvansa Universal Press -syndikaatille. Sen editori Lee Salem ihastui sarjakuvaan ja Watterson allekirjoitti sopimuksen syndikaatin kanssa maaliskuussa 1985.
Ammo Baba
Yksityiselämä
20. tammikuuta vuonna 2006 71-vuotias Baba joutui Irakin vastarinnan kohteeksi asunnossaan. Hänet sidottiin, hänen kasvonsa peitettiin, hänet hakattiin ja ryöstettiin. Irakin presidentti Jalal Talabani lupasi maksaa itse kaikki Baban sairaalakulut.
Bill Watterson
Lassi ja Leevi (1985–1995)
Pikkupojasta ja hänen lelutiikeristään kertova sarjakuvastrippi Calvin and Hobbes (suom. Lassi ja Leevi) alkoi ilmestyä 35 yhdysvaltalaisessa lehdessä 18. marraskuuta 1985. Pian Watterson jätti työnsä taittajana ja pilapiirtäjänä pystyäkseen keskittymään sarjakuvaansa. Hän kertoi seuraavana vuonna olleensa aluksi huolissaan vain siitä, saavuttaisiko sarjakuva riittävästi suosiota pysyäkseen lehdissä. Lassi ja Leevi menestyi kuitenkin hyvin heti alusta lähtien, ja sitä alettiin nopeasti julkaista yhä useammassa lehdessä.
Watterson alkoi saada välittömästi ihailijapostia ja erilaisia pyyntöjä. Hän oli hämillään kuuluisuudestaan ja alkoi heti kartella julkisia esiintymisiä kuten markkinointitapahtumia tai haastatteluja, toisin kuin Charles Schulz tai Karvisen tekijä Jim Davis. Watterson halusi keskittyä ainoastaan piirtämiseen eikä halunnut antaa julkisuuden vaarantaa työnsä laatua. Wattersonit muuttivatkin Hudsoniin Ohioon, missä Bill saattoi työskennellä rauhassa. Watterson ei osallistunut edes sarjakuvapiirtäjien Reuben-palkintojen jakotilaisuuteen, missä hänet palkittiin vuoden 1986 parhaana sarjakuvataiteilijana.
Lassi ja Leevi oli sikäli vallankumouksellinen sarjakuva, että subjektiivisen todellisuuden teema on siinä niin näkyvä ja oleellinen: Leevi on elävä tiikeri Lassin silmin, mutta täytetty lelutiikeri muiden silmissä. Watterson on itse kertonut, että hän ei näe Leeviä eläväksi muuttuvana nukkena tai mielikuvitusolentona, vaan että hän on vain halunnut esittää kaksi järkeenkäypää versiota todellisuudesta, joista lukija voi valita mielestään todellisemman.
Watterson on kertonut olevansa asioista usein eri mieltä kuin Lassi, mikä on tehnyt hahmosta hänelle hauskemman kirjoittaa. Lassi heijastaa Wattersonille enemmän tämän aikuisuutta kuin lapsuutta, ja moni asia Lassissa on metafora Wattersonin omasta elämästä aikuisena. Lassin luonnetta tai mielikuvitusmaailmaa Watterson ei lapsenakaan mielestään jakanut, ja viittaukset Wattersonin omaan lapsuuteen ovat löyhiä. Leevin hahmon luonne sai kuitenkin vaikutteita Wattersonin Sprite-kissasta, Susanna (Susie Derkins) hänen Melissa-vaimostaan, ja Lassin isä Wattersonin omasta isästä ulkonäköä myöten.
Wattersonin viimeinen julkinen esiintyminen oli puhe vuonna 1990 Kenyon Collegessa. Vuonna 1991 Watterson pakotti Universal-syndikaatin suostumaan sopimukseen, joka takasi hänelle täydet oikeudet sarjakuvalleen. Sopimuksen seurauksena Universal joutui luopumaan aikeistaan luoda Lassille ja Leeville mahdollisesti hyvin tuottoisia oheistuotemarkkinoita. Watterson sai myös oikeuden pitää kaksi yhdeksän kuukauden mittaista taukoa piirtämisestä ja lisää tilaa sunnuntaistripeilleen. Wattersonin ensimmäinen tauko alkoi vuonna 1991 pian sen jälkeen, kun hän oli muuttanut vaimonsa kanssa Santa Fehen New Mexicoon, missä hän sai olla rauhassa faneilta ja lehdistöltä.
Palattuaan tauolta vuoden 1992 helmikuussa Watterson alkoi hyödyntää saamaansa lisätilaa kuvallisesti näyttävillä sunnuntaistripeillä, jotka rikkoivat sarjakuvan perinteisen muodon. Vuonna 1994 Watterson aloitti toisen yhdeksänkuukautisen tauon. Vuoden 1995 lopulla Watterson kirjoitti lukijoilleen avoimen kirjeen, joka julkaistiin Lassia ja Leeviä julkaisevissa lehdissä 9. marraskuuta 1995:
Vuoden 1995 lopussa Lassia ja Leeviä julkaistiin yli 2 400 lehdessä ja kokoelmakirjat olivat myyneet 23 miljoonaa kappaletta. Watterson piirsi yhteensä 3 160 strippiä.
Lopettamisen jälkeen
Lopetettuaan Lassin ja Leevin vuoden 1995 lopussa Watterson vetäytyi julkisuudesta, lopetti haastattelujen antamisen ja ryhtyi harrastamaan maalausta. Hän on asettunut vaimonsa kanssa Clevelandiin. Watterson on kertonut tutkineensa muun muassa Tizianin ja Willem de Kooningin maalauksia sekä opiskelleensa musiikkia. Hän nauttii öljymaalaamisesta, sillä se on hänelle uutta, mutta toisaalta hän on sanonut turhautuneensa osaamattomuuteensa. Watterson ei ole pitänyt näyttelyitä omista maalauksistaan, sillä hän ei pidä itseään tarpeeksi kunnianhimoisena maalarina eikä osaa käsitellä Lassin ja Leevin luomia odotuksia.
Vuonna 2001 Watterson julkaisi kokoelman Lassin ja Leevin sunnuntaistrippejä ja kirjoitti siihen johdannon. Hän avusti myös töitään esittelevän näyttelyn suunnittelussa. Vuonna 2005 hän lahjoitti koko sarjakuvakokoelmansa kirjastolle ja julkaisi koko tuotantonsa yhdessä kokoelmassa The Complete Calvin and Hobbes.
Watterson antoi vuonna 2010 clevelandilaiselle The Plain Dealer -lehdelle sähköpostitse ensimmäisen haastattelunsa 21 vuoteen. Watterson kertoi olevansa yhä ylpeä Lassista ja Leevistä sekä kiitollinen ja imarreltu sen suosiosta. Hän kertoi kuitenkin sanoneensa 10 vuoden aikana kaiken mitä hänellä oli sanottavaa. Wattersonin mielestä sarjakuvan jatkaminen olisi johtanut sen tason heikkenemiseen, eikä hän kadu sen lopettamista. Hän totesi myös muuttuneensa paljon niistä ajoista ja toivoi voivansa elää rauhassa.
Vuonna 2011 Watterson lahjoitti arvostamansa Richard Thompsonin Pellonreuna-sarjakuvan (engl. Cul de Sac) hahmosta tekemänsä öljymaalauksen (15 × 20 cm) avustamaan rahankeruuta Parkinsonin taudin tutkimukselle. Maalaus oli ensimmäinen Wattersonin julkistama uusi teos sitten Lassin ja Leevin päättymisen 1995.
Watterson kertoi vuonna 2013 Mental Floss -lehden haastattelussa, ettei ole lainkaan kiinnostunut Lassin ja Leevin sovittamisesta animaatioksi. Hän on sitä mieltä, että sarjakuvana Lassi ja Leevi toimii juuri siten kuin hän on sen tarkoittanutkin. Watterson torjui myös Steven Spielbergin, George Lucasin ja Jim Hensonin tarjoukset tehdä sarjakuvastaan elokuva 1980-luvun lopulla.
Watterson piirsi vierailevana taiteilijana osan ruuduista kesäkuussa 2014 kolmena peräkkäisenä päivänä ilmestyneisiin strippeihin Stephan Pastisin suositussa strippisarjakuvassa Helmiä sioille (Pearls Before Swine). Kerta oli ensimmäinen Lassin ja Leevin lopettamisen jälkeen, kun Watterson on piirtänyt päivittäistä sarjakuvaa sanomalehteen. Stripit paljastettiin Wattersonin piirtämiksi jälkikäteen. Niiden originaalit on tarkoitus huutokaupata ja lahjoittaa tuotto hyväntekeväisyyteen.
Helmikuussa 2023 uutisoitiin, että Watterson on toteuttanut yhdessä pilapiirtäjä John Kaschtin kanssa The Mysteries -nimisen kuvakirjan, ”faabelin aikuisille”, joka tullaan julkaisemaan lokakuussa.
Vaikutteet ja arvostuksen kohteet
Watterson on kertonut aina halunneensa piirtää sarjakuvia. Hänen suosikkinsa ja innoituksensa lähteet olivat Tenavat, Pogo ja Krazy Kat, joiden hän kertoo toimivan monilla tasoilla. Lapsuutensa suosikkia, Charles M. Schulzin Tenavia, Watterson arvostaa strippisarjakuvan edelläkävijänä sekä sen yksinkertaisesta mutta ilmeikkäästä tyylistä ja syvällisyydestä. Pogoa Watterson arvostaa sen runsaasta piirrosjäljestä, vuoropuhelusta ja kerronnasta. Krazy Kat teki Wattersoniin vaikutuksen eriskummallisuudellaan ja ohuen juonen mahdollistamalla kuvallisella ja kielellisellä estottomuudellaan. Wattersonin mielestä parhaat sarjakuvat auttavat näkemään elämän uusin silmin ja ymmärtämään tai arvostamaan sen outouksia paremmin.
Wattersonin ja Charles Schulzin keskinäinen arvostus oli molemminpuolista. He eivät koskaan tavanneet kasvotusten, mutta he kirjoittelivat toisilleen 1980-luvun lopulla, ja Schulz kirjoitti johdannon yhteen Lassi ja Leevi -kokoelmaan.
Sarjakuvan ulkopuolelta Watterson on kertonut arvostavansa saksalaisia ekspressionisteja kuten Brücke-ryhmää ja Lyonel Feiningeria sekä Egon Schielea.
Tyyli, työtapa ja sanoma
Watterson kertoi olleensa hyvin itsekriittinen piirtäessään. Hän heitti useita valmiita strippejä pois, jos ne eivät hänen mielestään olleet tarpeeksi hyviä. Selviytyäkseen määräajoistaan hänellä olikin aina useita strippejä valmiina varastossa. Hän näytti luonnoksia vaimolleen, joka saattoi ehdottaa niihin muutoksia. Lopuksi Watterson valitsi parhaat stripit ja piirsi ne puhtaaksi. Ensin hän kirjoitti vuoropuhelun 2H-kovuisella lyijykynällä ja sitten luonnosteli hahmot. Lopuksi hän piirsi stripin puhtaaksi soopelinkarvasiveltimellä ja Rapidograph-mustekynällä. Värilliset sunnuntaistripit hän maalasi viivapiirrosten päälle läpinäkyvälle kalvolle käyttäen 64:ää sanomalehdissä käytettävissä olevaa väriä. Hän lähetti valmiit stripit syndikaattiin, missä toimittaja Lee Salem tarkisti ne.
Watterson hyödynsi Lassissa ja Leevissä useita piirrostyylejä lapsenomaisesta luonnostelusta neokubismiin. Hän myös laittoi Lassin erilaisiin hahmoihin ja ympäristöihin, joissa hän saattoi hyödyntää monipuolista kuvallista osaamistaan.
Frazz-sarjakuvan luoja Jef Mallett on ylistänyt Wattersonin piirrosjälkeä sen luonnollisuudesta:
Sarjakuvat ovat Wattersonille taidemuoto ja itseilmaisun muoto, eikä hän siksi koskaan palkannut avustajia tai kaupallistanut sarjakuvaansa.
Watterson on sanonut yrittäneensä kertoa vitsiensä takaa elämästä vakavasti: ”En näe sarjakuvia vain viihteenä. Sadoille miljoonille ihmisille puhuminen on etuoikeus, enkä halua tuhlata sitä turhaan löpinään. Siinä avautuu tilaisuus puhua elämän todellisista aiheista herkkyydellä, lämmöllä ja huumorilla.”
Mielipiteitä sarjakuva-alasta
Watterson kertoi Ohiossa sarjakuvajuhlilla pitämässään puheessaan vuonna 1989 pitävänsä lehtisarjakuvaa taantuvana alana ja entisaikojen sarjakuvantekijöitä kekseliäämpinä kuin nykyisiä. Hän arvosteli oman aikansa sarjakuvaa huonosta piirrosjäljestä, yksinkertaisuudesta, kaupallisuudesta, samankaltaisuudesta sekä siitä että sarjakuvia tehdään työryhmissä ja jatketaan liian pitkään alkuperäisten tekijöiden jo lopetettua. Watterson syytti strippisarjakuvan alennustilasta taloudellisen näkökulman korostumista taiteellisen näkökulman kustannuksella ja syndikaattien valtaa tekijään nähden. Hän on myös arvostellut sarjakuvien oheistuotteistamista siitä, että ne yksinkertaistavat ja latistavat sarjakuvien sanoman ja tekevät niistä epäaitoja. Wattersonin mielestä myös lehdet huonontavat tilannetta pienentämällä sarjakuvien tilaa ja kokoa.
Wattersonin arvostelu sarjakuvateollisuutta ja -piirtäjiä kohtaan pahoitti monen hänen kollegansa mielen ja vieraannutti hänet pysyvästi sarjakuvapiirtäjien yhteisöstä. Watterson jatkoi taiteen kaupallistumisen arvosteluaan Lassin suulla vuonna 1992: ”Tulevaisuus on kaupallisen taiteen massamarkkinoissa. Se on sitä paitsi ainoa tapaa tehdä kunnolla rahaa, ja sehän taiteilijana olemisessa on tärkeintä.”
Watterson ei koskaan antanut lupaa oheistuotteiden tekemiseen sarjakuvastaan – erityisen vastenmielinen hänelle omien sanojensa mukaan oli ajatus Leevi-nukesta. Watterson antoi luvan ainoastaan yhteen Lassi-aiheiseen T-paitaan, jolla mainostettiin Yhdysvaltain sarjakuvista kertovaa näyttelyä vuonna 1991. Lassi ja Leevi -piraattituotteita, etenkin T-paitoja, on kuitenkin runsaasti markkinoilla.
Palkinnot
Watterson sai urallaan useita palkintoja, kuten arvostetun Reuben-palkinnon vuoden sarjakuvapiirtäjänä vuosina 1986 ja 1988.
Leijonan kita
Leijonan kita oli viihdeohjelma, jossa hakijat esittelivät liikeideansa tai keksintönsä pääomasijoittajaraadille. Ohjelman viisi "leijonaa" eli sijoittajaa arvioivat kunkin liikeidean tai keksinnön. Mikäli leijonat näkevät ideassa potentiaalia, he ryhtyvät neuvottelemaan prosenttiosuudesta, jonka halusivat esittelijän yrityksestä pyydettyä summaa vastaan. Sopimus syntyi, mikäli vähintään yksi leijona sijoitti keksijän hyväksymän sijoitussumman.
Leijonan kidassa ei tehty todellisuudessa sitovia sijoituspäätöksiä vaan aiesopimuksia, joilla ei ollut minkäänlaista juridista sitovuutta.
Suomalainen Leijonan kita oli MTV3:n sarja. Englanninkielinen Dragons' Den on 2waytrafficin viihdeohjelma. Alkujaan Leijonan kita -ohjelmaformaatti on japanilainen, ja siitä on tehty jo lukuisia kansallisia versioita muun muassa Yhdysvalloissa, Alankomaissa, Isossa-Britanniassa, Venäjällä, Romaniassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Kanadassa.
Anna Sorainen toimi ohjelman juontajana. Sijoittajina toimivat Eero Lehti, Kaija Ward, Toivo Sukari, Kyösti Kakkonen ja Lisa Sounio. Ohjelmaa mainostettiin yritysmaailman Idolsina. Suomessa sarjan esittäminen alkoi 27. syyskuuta 2007.
Leijonan kita sai osakseen myös kritiikkiä tavasta jolla leijonat monesti pyrkivät saamaan hyvin suuren osuuden yrityksen omistuksesta sijoituksiaan vastaan tavatessaan esittelijän, jonka neuvottelutaidot olivat huonot.
Leijonan kidan ensimmäinen tuotantokausi
1. jakson liikeideat (27. syyskuuta 2007)
2. jakson liikeideat (4. lokakuuta 2007)
3. jakson liikeideat (11. lokakuuta 2007)
4. jakson liikeideat (18. lokakuuta 2007)
5. jakson liikeideat (25. lokakuuta 2007)
6. jakson liikeideat (1. marraskuuta 2007)
7. jakson liikeideat (8. marraskuuta 2007)
8. jakson liikeideat (15. marraskuuta 2007)
9. jakson liikeideat (22. marraskuuta 2007)
10. jakson liikeideat (29. marraskuuta 2007)
Yleiskatsaus 1. kaudesta
Leijonan kita -ohjelmassa solmittiin kaikkiaan 15 aiesopimusta kymmenen jakson aikana. Toivo Sukari oli mukana kaikkiaan 10 sopimuksessa. Neuvottelut uusien liikekumppaneiden kesken jatkuivat ohjelman kuvausten jälkeen. Osan liikeideoista kehittelytyö päätettiin lopettaa jo varhaisessa vaiheessa tai laitettiin jäihin. Leijonan kidassa sijoitettiin liikeideoihin rahaa yhteensä 1 822 000 euroa.
Raili Manninen
Raili Manninen (5. marraskuuta 1940 Tampere – 21. lokakuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, toimittaja ja tiedottaja.
Manninen opiskeli Helsingin yliopistossa estetiikkaa ja kansainvälistä kirjallisuutta valmistuen filosofian maisteriksi. Hän asui 14 vuotta Belgiassa, josta hän muutti Italiaan Rooman lähelle. Hän toimi freelancejournalistina sekä tiedottajana työmarkkinajärjestöissä, valtionhallinnossa ja yrityksissä.
Koordinaatiosidos
thumb|right|300px|Esimerkki koordinaatiosidoksesta [[ammoniumionissa]] Koordinaatiosidoksessa molekyylin tai ionin kaksi atomia jakavat sidoselektroniparin, joka on peräisin ainoastaan toiselta atomeista. Koordinaatiosidos, engl. dative bond, on kovalenttisen sidoksen erikoismuoto.
Visa Mäkinen
Visa Mäkinen (s. 28. maaliskuuta 1945 Pori) on suomalainen elokuvaohjaaja ja -tuottaja. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat muun muassa Agentti 000 ja kuoleman kurvit (1983) ja Pirtua, pirtua (1991).
Koordinaatiosidos
Kovalenttisessa sidoksessa atomeja yhdistää elektronipari siten, että molemmilta atomeilta tulee sidokseen yksi elektroni. Koordinaatiosidoksessa atomeita yhdistävät kaksi elektronia ovat peräisin samalta atomilta. Koordinaatiosidos ja kovalenttinen sidos ovat samankaltaisia siten, että molemmat edellyttävät yhteisten elektroniparien jakamista kahden vierekkäisen atomin välillä. Koordinaatiosidos on kuitenkin kovalenttista sidosta merkittävästi polaarisempi, lujuudeltaan heikompi sekä pidempi.
Ariana Berlin
Ariana Berlin on yhdysvaltalainen telinevoimistelija.
Koordinaatiosidos
Koordinaatiosidoksen muodostuminen
pienoiskuva|303x303px|Ammoniakkimolekyylin ja booritrifluoridin koordinaatiosidoksessa typpi varautuu positiivisesti ja boori negatiivisesti. Koordinaatiosidos muodostuu Lewisin emäksen eli elektroniparin luovuttajan ja Lewisin hapon eli elektroniparin vastaanottajan välille. Elektroniparin vastaanottavan atomin uloimmalla kuorella täytyy olla tilaa eli tyhjä orbitaali elektroniparia varten. Sidos muodostuu, kun Lewisin emäksen vapaa elektronipari asettuu tälle Lewisin hapon tyhjälle orbitaalille. Esimerkiksi Booritrifluoridilla BF3 ei ole jalokaasun rakennetta, vaan sen uloimmalla kuorella on vain kolme paria elektroneja. Tilaa on kuitenkin neljälle parille, eli oktetille. Boorin uloimmalle kuorelle mahtuu siis vielä kaksi elektronia. Reaktiossa esimerkiksi ammoniakkimolekyylin kanssa typpi luovuttaa vapaan elektroniparinsa sidoksen muodostamiseksi.
Ammoniumionissa (NH4+) typpiatomin ja vetyatomin välinen koordinaatiosidos muodostuu elektroniparista, joka on peräisin typpiatomilta. Ammoniakkimolekyylissa NH3 typpiatomi muodostaa kolme tavallista kovalenttista sidosta vetyatomien kanssa. Typen jäljelle jäänyt, vapaa elektronipari muodostaa vielä neljännen sidoksen vetyionin H+ kanssa. Tämän neljännen sidoksen molemmat elektronit tulevat typeltä. Ammoniumionin muodostumisen jälkeen kaikki neljä sidosta ovat kuitenkin samanlaisia, eikä niiden sidostyyppiä voida enää erottaa toisistaan.
Kompleksiyhdisteiden koordinaatiosidokset
pienoiskuva|Heksaammiinikoboltti (III) -kloridi|301x301px Koordinaatiosidoksia esiintyy monissa siirtymämetallien yhdisteissä. Tällaista sidosta voidaan kuvata ligandin (Lewisin emäs), sekä metalli-ionin (Lewisin happo) vuorovaikutuksena. Ionit muodostavat kompleksiyhdisteitä siten, että metallikationiin sitoutuu yksi tai useampi ligandi, joka luovuttaa elektroniparin metallin ja ligandin väliseen sidokseen. Ligandeina voivat toimia monet epämetalleista muodostuneet atomiryhmät.
Siirtymämetalleilla on voimakas taipumus kompleksiyhdisteiden muodostamiseen. Liuoksessa metallit muodostavat erilaisia koordinaatioyhdisteitä epäorgaanisten ja orgaanisten anionien sekä neutraalien molekyylien kanssa, ja koordionaatiosidosten luonne vaihtelee tapauskohtaisesti sähköisestä vuorovaikutuksesta kovalenttiseen sidokseen. Samassa liuoksessa voi samanaikaisesti esiintyä useita erilaisia, mutta samoista lähtöaineista muodostuneita kompleksiyhdisteitä.
Vesiliuoksissa metalli-ioneihin sitoutuu yksi tai useampi vesimolekyyli, ja tällä tavoin syntyneitä kompleksi-ioneja on esimerkiksi vesiliukoisissa sinkki-ioneissa [Zn(H2O)4]2+ ja rautayhdisteissä [Fe(H2O)6]2+. Vesimolekyylit kiinnittävät itsensä metalli-ioniin koordinaatiosidoksella. Metalli-ionin ja vesimolekyylin vuorovaikutuksesta kiteytyy erivärisiä suoloja riippuen yhdisteestä ja hapetusluvuista.
Eräs esimerkki tapauksesta, jossa ligandit luovuttavat vapaan elektroniparinsa metalliselle keskukselle, on heksa-ammiinikoboltti(III)kloridi: jokainen ammoniakin ligandi lahjoittaa vapaan elektroniparinsa koboltti(III) -ioniin.
Ligandina voi olla myös jokin orgaaninen ryhmä, kuten esimerkiksi heterosyklinen yhdiste pyridiini nikkeli(II)tetrapyridiinidikloridissa Ni(C5H5N)4Cl2. Tässä pyridiinin typpiatomit ryhmittyvät nikkelin ympärille.
Historia
pienoiskuva|Koordinaatioyhdiste: heksa-ammiinikoboltti(III)kloridi [Co(NH3)6]Cl3 pienoiskuva|Toinen koordinaatioyhdiste: penta-ammiiniklorokoboltti(III)kloridi [CoCl(NH3)5]Cl2 Koordinaatioyhdisteitä on tunnettu jonkin verran jo 1700-luvulla, mm. preussinsininen, kaliumheksasyanoferraatti(II) K4[Fe(CN)6], oranssi heksa-ammiinikoboltti(III)kloridi [Co(NH3)6]Cl3 ja violetti penta-ammiiniklorokoboltti(III)kloridi [CoCl(NH3)5]Cl2. Heksa-ammiinikoboltti(III)kloridia valmistettiin 1798 kobolttikloridin vesiliuoksesta, johon oli lisätty ammoniakkia.
Koordinaatiosidosten todellinen luonne ymmärrettiin kuitenkin vasta 1890-luvulla, jolloin nuori sveitsiläinen kemisti Alfred Werner (1866-1919) aloitti koordinaatiosidosten tutkimisen. Hän keksi että heksa-ammiinikoboltti(III)kloridissa ja vastaavissa yhdisteissä NH3 molekyylit ovat ryhmittyneet oktaedrimaisesti metalli-ionin ympärille. Hän esitti vuonna 1893 teorian, että siirtymämetallien ioneilla olisi kahdentyyppisiä valensseja. Primäärinen valenssi viittaa siihen, kuinka monta elektronia atomi luovuttaa tai vastaanottaa muodostaessaan ionisidoksia. Tätä kutsutaan nykyään hapetusluvuksi. Sekundäärinen valenssi taas viittaa metalli-ionin kykyyn muodostaa sidoksia Lewisin emäksien eli ligandien kanssa. Tätä kuvataan nykyään Wernerin käyttöön ottamalla koordinaatioluvulla.
Visa Mäkinen
Mäkinen käytti elokuvissaan säännöllisesti pääasiassa Porin teatterin näyttelijöitä mutta sai mukaan myös kuuluisia ja arvostettuja näyttelijöitä, kuten Tenho Saurénin, Kauko Helovirran, Ilmari Saarelaisen ja Esko Roineen. Mäkisen luottonäyttelijöitä olivat muiden muassa Allu Tuppurainen, Matti Ruohola ja Matti Mäntylä. Mäkinen teki myös uusia Pekka Puupää -elokuvia: Pekka & Pätkä ja tuplajättipotti (1985) ja Pekka Puupää poliisina (1986). Hän ohjasi myös Pekka ja Pätkä -televisiosarjan, joka oli katsojamenestys.
Richard Dahl
Richard Dahl (5. elokuuta 1933 Landskrona – 8. elokuuta 2007) oli ruotsalainen korkeushyppääjä. Hän huippuvuotensa oli vuosi 1958, jolloin hän saavutti EM-kultaa vuoden 1958 EM-kisoissa Tukholmassa. Ruotsin ennätys oli hänen hallussaan vuosina 1958–1960.
Urheilu-ura
Richard Dahl nousi Ruotsin kansalliseen kärkeen vuonna 1957. Hän sijoittui silloin Ruotsin mestaruuskisoissa toiseksi Stig "Stickan" Petterssonin jäljessä. Seuraavan vuoden EM-kisoissa Tukholmassa Dahl yllätti. Kisan suosikkeina olivat Neuvostoliiton Juri Stepanov ja Dahlin maanmies "Stickan" Pettersson. Loppukilpailussa Dahl teki tuloksella 208 cm jo henkilökohtaisen ennätyksen. Dahl ylitti vielä 212 cm, joka oli uusi Ruotsin ennätys. Hän voitti näin Tšekkoslovakian Jiří Lánskyn ja Petterssonin kahdella sentillä ja leivottiin yllätyksellisesti Euroopan mestariksi, joka oli ainoa ruotsalaisten kotikisoissaan saavuttama mestaruus. Maailmanennätysmies Stepanov jäi kuudenneksi. Lánsky hävisi jälleen ruotsalaiselle EM-kisoissa, sillä hän oli neljä vuotta aiemmin Bernissä myös hopealla ruotsalaisen Nilssonin takana. Dahlista tuli EM-voittonsa myötä neljäs ruotsalainen Euroopan mestari Kurt Lundqvistin (1938), Anton Bolinderin (1946) ja Bengt Nilssonin seuraajana. EM-kisavuonna Dahl joutui tunnustamaan Petterssonin jälleen voittajaksi Ruotsin mestaruuskisoissa.
Vuoden 1959 aikana Dahl saavutti vielä pronssia Ruotsin mestaruuskisoissa. Hän osallistui myös saman vuoden kesäuniversiadeihin Torinossa sijoittuen 3:ksi tuloksella 200 cm. Dahl osallistui urallaan viisi kertaa Suomi-Ruotsi maaotteluun, vuosina 1957–1961, mutta parhaaksi sijoitukseksi jäi vuoden 1957 maaottelun toinen sija. Vuonna 1961 hän saavutti vielä PM-kisojen hopeaa jälleen Petterssonin jäljessä. Dahlin hyppääjäuran aikaan suomalaisista kovin kilpailija oli Eero Salminen, jolle Dahl hävisi mestaruusvuotensa 1958 maaottelussa.
Richard Dahl sai arvostetun Svenska Dagbladetin kultamitalin onnistuneen vuoden 1958 tuloksena. Hänet nimettiin yleisurheilun Stor grabbiksi numero 200. Hän oli Track & Field News -lehden vuosittaisessa arvioinnissa viides vuonna 1958. Maailmantilastossa hän oli kolmas vuonna 1958 ja kymmenes vuonna 1959.
Urheilu-uran jälkeen urheilutoimittajana
Urheilu-uransa jälkeen Dahl toimi urheilutoimittajana ensin Länstidningen Södertälje -lehdessä ja sen jälkeen aina eläköitymiseensä asti Ängelholmissa Nordvästra Skånes Tidningar -lehdessä.
Visa Mäkinen
Mäkinen on kuvannut kaikki elokuvansa pääasiassa kotikaupungissaan Porissa. Elokuvaneuvos Kari Uusitalon mukaan Porissa onkin pelkästään Mäkisen ansiosta kuvattu enemmän kokoillan elokuvia kuin missään muussa suomalaisessa kaupungissa Helsinkiä lukuun ottamatta.
1990-luvun alussa valmistunut pirtutrokareista kertova draamaelokuva Pirtua, pirtua (1991) menestyi sen verran heikosti, ettei Mäkinen ole sen jälkeen tuottanut uusia elokuvia. Samoihin aikoihin Mäkinen tuotti TV2:lle Timo Koivusalon Pekko Aikamiespoika -hahmoon pohjautuneen televisiosarjan, mutta kaksikon yhteistyö katkesi pian, ja Koivusalo ryhtyi valmistelemaan ensimmäistä Pekko-elokuvaansa ilman Mäkistä.
PanVision on julkaissut Mäkisen kaikki pitkät elokuvat DVD-muodossa lukuun ottamatta elokuvaa Pekka & Pätkä ja tuplajättipotti. VLMedia uudelleenjulkaisi Mäkisen elokuvat DVD:nä vuonna 2017. Samalla myös aikaisemmin DVD:nä julkaisematon Pekka & Pätkä ja tuplajättipotti sai DVD-julkaisun. Mäkinen teki elokuvansa pienellä budjetilla. Elokuvat saivat aikoinaan enimmäkseen varsin kehnot arvostelut, mutta sittemmin ne ovat saavuttaneet jonkinasteista kulttimainetta.
Lisäksi Mäkinen on tuonut maahan elokuvia, pitänyt videovuokraamoa ja elokuvateatteria. Hän on toiminut Porissa myös kirpputorikauppiaana.
Äänitetuotanto
Vuonna 1979 Mäkinen levytti albumillisen Onnen päivät -televisiosarjassa kuultujen kappaleiden suomenkielisiä versioita. Hän julkaisi myös jääkiekkojoukkue Porin Ässien kannatuslaulun ”Hyvä Ässät!” vuonna 1978. Mäkinen tuotti televisiosarjoista Tankki täyteen ja Reinikainen tutuksi tulleen Tenho Saurénin huumorikasetteja 1980-luvulla. Hänen mukaansa niitä myytiin 300 000 kappaletta. Mäkisen levymerkki Curly Recordsin huumorikaseteilla esiintyivät myös Pekko Aikamiespoika (Timo Koivusalo), Pekka Puupää (Esko Roine), vapaaduunari Ville Kalle (Allu Tuppurainen) sekä Bruno – entisen miehen serkku (Markku Leino ). Lisäksi Curly Records julkaisi huoltamokasetteja. Parhaat musat -sarjaan Mäkinen paitsi tuotti ja lauloi, otti myös itse eroottisia kansikuvia. Muuta Curlyn tuotantoa olivat joululaulut, karaokekasetit sekä Tarmo Möykyn ja Veijo Tapion äänitteet.
Visa Mäkisen filmografia
Pitkät elokuvat:
Lyhytelokuvia:
TV-sarjoja:
Video-ohjelmia:
Robert Lang
Robert Lang (s. 19. joulukuuta 1970 Litvínov, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen entinen jääkiekkoilija. Lang voitti maajoukkuetasolla sekä olympiakultaa että maailmanmestaruuden ja pelasi NHL-ammattilaisliigassa 989 ottelua.
Ura
Synnyinkaupunkinsa TJ CHZ Litvínov -seuran kasvatti Lang varattiin vuonna 1990 NHL-ammattilaisliigaan Los Angeles Kings -joukkueen toimesta, siirtyen Pohjois-Amerikkaan kaksi vuotta myöhemmin voitettuaan ensin pronssia Tšekkoslovakian jääkiekkomaajoukkueen viimeisiksi jääneissä arvoturnauksissa, vuoden 1992 talviolympialaisissa ja myös saman vuoden maailmanmestaruuskilpailuissa.
NHL-uransa alkuvuosina Lang jäi melko pieneen rooliin joukkueissaan ja palasi kaudeksi 1996–1997 kotimaahansa HC Sparta Prahan riveihin voitettuaan ensin maailmanmestaruuden vuoden 1996 maailmanmestaruuskilpailuissa ja kauden päätteeksi pronssia sekä Extraligassa että vuoden 1997 maailmanmestaruuskilpailuissa, mutta saatuaan NHL-siirron Pittsburgh Penguinsin organisaatioon Lang nousi viimein yhdeksi joukkueensa tähtipelaajista myös Pohjois-Amerikassa. Maajoukkueessa Lang saavutti myös olympiakultaa vuoden 1998 talviolympialaisissa.
Siirryttyään vuonna 2002 Washington Capitalsin riveihin Langin ura jatkui nousujohteisena, hänet valittiin NHL:n tähdistöotteluun vuonna 2004 ja Lang myös johti liigan pistepörssiä tullessaan kaupatuksi Detroit Red Wingsin joukkueeseen helmikuussa 2004. Detroitissa Lang jäi kuitenkin lopulta paljon aiempaa pienempään rooliin ja valinta Tšekin vuoden jääkiekkoilijaksi 2004 samalla uran viimeiseksi suursaavutukseksi. Maajoukkueessa Lang toimi vielä kapteenina Tšekin voittaessa olympiapronssia vuoden 2006 talviolympialaisissa.
Ammattilaisuransa viimeisillä kausilla Lang edusti vielä Chicago Blackhawksia, Montreal Canadiensia, sekä Phoenix Coyotesia kunnes lopetti uransa 39 vuotiaana kesällä 2010.
Lang pelasi NHL:ssä kaikkiaan 989 runkosarjaottelua tehopistein 261+442=703. Pudotuspelejä kertyi 91 tehopistein 18+28=46.
Britannian Grand Prix 1978
Britannian Grand Prix 1978 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 16. heinäkuuta 1978 Brands Hatchin radalla. Kilpailun voitti Carlos Reutemann.
FS Reine Blanche (1868)
Valmistus
Alus tilattiin Lorientin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin vuonna 1865. Alus laskettiin vesille 10. maaliskuuta 1868 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1870.
Palvelus
Alus sijoitettiin valmistuttuaan Brestissä reserviin. Alus otettiin palvelukseen 20. heinäkuuta 1870 ja se teki Ranskan–Saksan sodan aikana partiomatkan Shetlantiin ennen kuin se palautettiin reserviin 20. syyskuuta. Alus palautettiin palvelukseen heinäkuussa 1871 kehityslaivueen 2. viirikön lippulaivaksi. Kantonin kapinan aikana Reine Blanche ja Thétis olivat sijoitettuna syys-lokakuussa 1873 Cartagenaan Espanjaan suojaamaan Ranskan kansalaisia. Alus palautettiin reserviin 1. helmikuuta 1876 ja se palautettiin palvelukseen huhtikuussa 1877.
Thétis törmäsi 3. heinäkuuta Reine Blancheen, joka joutui ajamaan matalikolle estääkseen uppoamisensa. Alus siirrettiin reserviin 1878, mistä se palautettiin palvelukseen 15. huhtikuuta 1879 Lähi-idän laivueeseen. Alus tulitti 5.-16. heinäkuuta 1881 Sfaxin satamaa Ranskan miehittäessä Tunisian. Alus nimitettiin Tyynenmeren laivueen lippulaivaksi 20. tammikuuta 1884 ja kontra-amiraali Franquet nosti lippunsa aluksella. Alus joutui kuitenkin palaamaan 22. toukokuuta 1884 Cherbourgiin kattiloiden loppuunpalamisen ja rungon heikon kunnon vuoksi. Alus poistettiin palveluksesta ja se poistettiin alusluettelosta 12. marraskuuta 1884.
Itsesytyntä
Itsesytyntä (spontaani itsesyttyminen) on oletettu ilmiö, jossa ihminen syttyy palamaan ilman mitään näkyvää syytä. Itsesytyntää on tarjottu esimerkiksi paranormaalista ilmiöstä, jota tiede ei pysty selittämään. Itsesytyntänä pidettyjä tapauksia tunnetaan lukuisia.
Eläimiin kohdistuneita itsesytyntätapauksia ei tunneta.
Huomiota herättäneenä ilmiönä itsesytyntää on käsitelty usein myös fiktiossa. Fiktiviisiä esimerkkejä löytyy jo muiden muassa Charles Dickensin ja Nikolai Gogolin kirjallisuudesta 1800-luvulta. Myös väitettyjä todellisia itsesytyntätapauksia on käsitelty kirjoissa; ilmiöstä kirjoittaneisiin kuuluu Larry E. Arnold.
Hypoteeseja itsesytynnän mekanismista
Itsesytyntätapauksissa on todettu joukko toistuvia piirteitä, joista osa erottaa ne muunlaisista tulipaloista.
Itsesytyntä on ollut vaikeasti selitettävä ilmiö. Ihmisruumis, josta noin 75 % on vettä, palaa huonosti. Kuitenkin useissa itsesytyntätapauksissa uhrin ruumis on palanut lähes tuhkaksi. Ruumiin polttamisen näin täydellisesti on katsottu vaativan yli 1 700 °C:n lämpötiloja – nykyaikaisissa krematorioissa poltto tapahtuu noin 1 100 °C:n lämpötilassa, minkä jälkeen luut on vielä hienonnettava mekaanisesti. Henkirikosten uhrien ruumiita on usein yritetty hävittää polttamalla (murhia on jopa yritetty lavastaa itsesytynnäksi) palavien nesteiden avulla, mutta polttoaineen loputtua ruumis lakkaa palamasta.
Kynttilänsydänefekti
Yleisen hypoteesin mukaan itsesytynnässä on kyse "kynttilänsydänefektistä" (englanniksi "wick effect"): ruumiin rasva toimii polttoaineena ja vaatteet sydämenä. Tuli olisi syttynyt ulkoisesta lähteestä, esimerkiksi tupakasta. Hypoteesi on testattu BBC:n järjestämässä kokeessa, jossa huopaan kääritty sian ruho sytytettiin pienen bensiinimäärän avulla. Ihon palettua puhki ihonalainen rasva alkoi sulaa ja valua ulos, ja myöhemmin rasvaa vapautui polttoaineeksi myös luuytimestä. Seitsemän tunnin palamisen jälkeen palo karkasi käsistä sytyttäen koko huoneen voimakkaasti palamaan ja palo sammutettiin. Sian todettiin palaneen pahoin, muttei tuhkaksi. Palon lämpötila oli koko ajan pysynyt melko tasaisena, eikä se noussut yli 800 °C:n. Ympäröivät huonekalut ja huone vaurioituivat palossa pahoin. Jopa palon kestävä kamera oli sulanut muodottomaksi möykyksi.
Kokeen perusteella ei pystytty selittämään täysin itsesytyntätapausten ominaispiirteitä:
Lisäksi palamisen tulisi oletetusti tapahtua suljetussa tilassa, jottei synny vetoa, joka voimistaisi palamista ja aiheuttaisi tulen leviämisen. Tosin BBC:n kokeessa tuli levisi seitsemän tunnin palamisen jälkeen rajusti koko koetilaan. Eivätkä kaikki itsesytyntätapaukset ole tapahtuneet suljetussa tilassa sisällä.
Ketoosi
Uusimman hypoteesin mukaan itsesytynnän aiheuttaisi ketoosissa syntyvä asetoni. Ketoosin voi aiheuttaa muun muassa paastoaminen tai alkoholismi. Biologi Brian J. Fordin järjestämässä kokeessa asetonissa marinoitu sianliha paloi tuhkaksi puolessa tunnissa. Raajat jäivät palamatta kuten usein itsesytyntätapauksissa, ilmeisesti koska niissä on vähemmän rasvaa, johon asetonia voi kertyä.
Maalliset oksat
12 maallista oksaa ovat vanhimpia kiinalaisessa ajanlaskussa käytettyjä merkkejä taivaallisten runkojen ohessa. Shang-dynastian aikaisista oraakkeliluukirjoituksista voi nähdä, että jo tällöin oksat ja rungot oli yhdistetty jiazi-kalenteriksi, jolla on laskettu päiviä.
Ajanlasku
Oletetaan, että 12 oksan laskutapa on saanut alkunsa Jupiterin n. 12-vuotisen kierron vuosien laskemisesta. Jupiteria kutsutaan myös vuositähdeksi (歳星 suìxīng). Maalliset oksat ovat ns. vasta-Jupiter eli ne kulkevat päinvastaiseen suuntaan kuin Jupiter.
Vaihtoehtoisen selityksen tarjoaa Jonathan M. Smith, joka esittää, että oksat olivat alun perin kuunvaiheiden merkintöjä.
Vuorokausi jaettiin 12 tuntiin (yhden tunnin kesto on kaksi länsimaista tuntia), joten myös ne oli helppo nimetä oksien mukaan.
Ilmansuunnat
thumb|300px|Kehät sisältä ulos: 1. kehä: 12 maallista oksaa 2. kehä: 24 vuorta 3.kehä: kahdeksan taivaallisista rungoista 4. kehä: 8 trigrammia Maallisia oksia käytetään myös osoittamaan ilmansuuntia kiinalaisessa kompassissa, luopanissa. Kun tarvittiin tarkempia suuntamääreitä, jokainen neljästä pääilmansuunnasta jaettiin edelleen kolmeen pienempään osaan. Ne nimettiin sen kuukauden maallisen oksan mukaan, jonka aikana Otavan kahva osoitti kyseistä suuntaa auringon laskiessa. Fengshuin sanhe-koulukunta perustuu 12 oksan ilmansuuntajakoon.
Myöhemmin tuli tarve vielä täsmällisemmälle suunnan määrittelylle, jolloin kehä jaettiin 24 "vuoreen" (山 shān). Tällöin joka toinen vuori nimettiin maallisen oksan mukaan. Loput vuoret nimettiin kahdeksan taivaallisen rungon ja neljän trigrammin mukaan. Maalliset oksat sidottiin neljään pääilmansuuntaan. Tätä jakoa käyttää fengshuin xuankong-feixing -koulukunta.
Kiinalainen ilmansuunta voidaan määritellä kahdella tavalla:
Jos käytetään 12 oksan jakoa, kukin oksa kattaa 30 asteen sektorin. Jos käytetään 24 vuoren jakoa, kukin vuori kattaa 15 asteen sektorin. Jos käytetään 48 vuoren jakoa, kukin vuori kattaa 7,5 asteen sektorin.
Käyttö lääketieteessä
Maalliset oksat ovat yksi kiinalaisen lääketieteen välineistä. Ihmisen syntymäajan neljän pilarin kartan rungoista ja oksista voidaan määritellä synnynnäiset fysiologiset heikkoudet ja vahvuudet. Tämän avulla voidaan analysoida hoidettavan taudin syy sekä sopivin tapa hoitaa sitä.
Jokainen oksa edustaa tiettyjä ruumiinosia sekä tuntia, jonka aikana meridiaani eli energiakanava on auki.
Runkojen ja oksien yhdistelmät liitetään myös akupunktiopisteisiin. Yhdessä taivaallisten runkojen kanssa voidaan määritellä paras päivä ja tunti hoitaa kutakin vaivaa ja meridiaania. Tätä käytetään erityisesti akupunktiossa.
Sää
Vuoden maalliset oksat kuvaavat voimassa olevaa maan energiaa, joka vaikuttaa säähän. Shūjīng (書經 Historian klassikko) antaa oksille viiden elementin määreet, joita käytetään sääennusteiden tekemiseen. Varsinainen sääennuste tehdään lukemalla oksa yhdessä taivaallisen rungon kanssa.
Piilossa olevat rungot
Kiinalaisen astrologian bazi- eli neljän pilarin menetelmässä käytetään ns. piilossa olevia taivaallisia runkoja. Jokainen maallinen oksa sisältää yksi, kaksi tai kolme runkoa.
Wu (午) -oksan kohdalla eri koulukunnat jakautuvat käytännöissään. Toiset koulukunnat eivät hyväksy wu (戊) -runkoa sen toiseksi elementiksi.
12 eläintä
thumb|300px Historiallisina aikoina oksat rinnastettiin kahdentoista eläimen järjestelmään, jonka oletetaan olevan peräisin Keski-Aasian turkkilaisilta kansoilta. Vanhin tunnettu merkintä eläimistä on ajalta 200-300 eaa., mutta tällöin eläimiä ei vielä liitetty maallisiin oksiin vaan niillä kuvattiin rikollisten ominaisuuksia. Eläinluettelo poikkeaa joiltain osin myöhemmin käyttöön tulleesta luettelosta, joka levisi 600-luvulta lähtien buddhalaisten munkkien vaikutuksesta. Eläimiä käytetään populaariastrologiassa.
Kun eläinjärjestelmä omaksuttiin naapurimaissa, jotkin eläimet nimettiin toisin. Japanissa sika on villisika. Vietnamissa härästä tuli vesipuhveli ja jäniksestä kissa.
Anorgasmia
Anorgasmia on seksuaalielämän häiriö, jossa henkilö ei pysty saavuttamaan orgasmia. Siihen vaikuttavia tekijöitä ovat muun muassa alkoholin liikakäyttö, sairaudet tai psyykkiset häiriöt. Miehillä anorgasmiaa esiintyy erityisesti keski-iän jälkeen.
Pimeästä maasta
Pimeästä maasta on Maarit Verrosen kirjoittama romaani vuodelta 1995. Teos oli Finlandia-palkintoehdokkaana vuonna 1995 ja voitti Portti-palkinnon 1996. Teosta käsittelevässä opinnäyttessään kirjallisuudentutkija Laura Niemi-Pynttäri löytää teoksesta fantasiakirjallisuuden, allegorian, yhteiskuntakritiikin, kehitysromaanin ja vaellusromaanin tuntomerkkejä.
Alexander Wetmore
upright|pienoiskuva|Alexander Wetmore ja hänen vaimonsa vuonna 1969. Frank Alexander Wetmore (18. kesäkuuta 1886 North Freedom, Wisconsin – 7. joulukuuta 1978 Glen Echo, Maryland) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä ja paleontologi.
Hänen vanhempansa olivat maalaislääkäri Nelson Franklin Wetmore ja Emma Amelia (Woodworth) Wetmore.
Wetmore opiskeli ensin Kansasin yliopistossa ja myöhemmin George Washingtonin yliopistossa, jossa hän suoritti tohtorin tutkinnon 1920. Väitöskirjan nimi oli The Birds of Porto Rico. Vuosina 1905-1908 hän toimi assistenttina Kansasin yliopiston luonnonhistoriallisessa museossa ja 1909 assistenttina Denverin luonnonhistoriallisessa museossa. 1910 hän meni liittovaltion palvelukseen ja toimi tutkijana maatalousosastolla (Biological Survey of the Department of Agriculture). 1915 hän julkaisi tutkimuksen vesilintujen metsästyksestä, jossa hän havaitsi lyijyhaulien syömisen johtavan linnun kuolemaan. Paleontologian alalla hän tutki fossiilisia lintuja Palaeochenoides miocaenus ja Nesotrochis debooyi.
Wetmore avioitui Fay Hollowayn kanssa 1912. Heillä oli tytär, Margaret Fenwick Harlan. Fay kuoli vuonna 1953 ja Wetmore avioitui sittemmin Annie Beatrice (Bea) Thielenin kanssa.
1925 Wetmore sai apulaissihteerin viran Smithsonian-instituutista, toimien sihteerinä 1945-1952. Vuonna 1939 hänet äänestettiin Royal Australasian Ornithologists Unionin kirjeenvaihtajajäseneksi. 1959 hänelle myönnettiin American Ornithologists' Unionin (AOU) kunniamerkki William-Brewster-mitali ja 1972 saman yhdistyksen Elliott-Coues-mitali.
Hän kirjoitti teoksen A Systematic Classification for the Birds of the World (1930, parannetut versiot 1951 ja 1960). Tämä Wetmoren Sääntö saavutti laajan hyväksynnän ja oli yleisessä käytössä 1900-luvun loppupuolelle saakka.
Wetmore nimesi useita lintulajeja, muun muassa panamanviiriäisen (Odontophorus dialeucos). Kaikkiaan hän kuvaili 189 fossiilista lintulajia ja -alalajia, enimmäkseen Pohjois-Amerikasta. Useita lintuja on nimetty hänen kunniakseen, kuten esihistoriallinen suku Alexornis, venezuelanluhtakana (Rallus wetmorei), oranssikurkkutangara (Wetmorethraupis sterrhopteron) ja naamiovuoritangara (Buthraupis wetmorei).
Elisabet Schönaulainen
thumb|240px|Elisabet-alttari Schönaun luostarin kirkossa. Elisabetin reliikkejä säilytetään alttarilla. Elisabet Schönaulainen (1129 – 18. kesäkuuta 1164 Schönaun luostari, Strüth) oli saksalainen nunna ja pyhimys.
Elisabet kuului Schönaussa sijainneeseen luostariin, ja hänet tunnettiin näyistään, joissa hän näki Raamatun kertomuksia ja sai jumalallisia ilmestyksiä. Hän sai näyn yhdentoistatuhannen neitsyen legendasta. Hän puuttui aikakauden siveelliseen rappioon ja osallistui jossain määrin ajan poliittisiin paaviuskiistoihin, luultavasti veljensä Ekbertin vaikutuksesta.
Elisabetin veli Ekbert Schönaulainen, joka oli myöhemmin Schönaun benediktiiniluostarin apotti. on kirjoittanut muistiin Elisabetin tarinan ja tämän ilmestykset: Vita sanctae Elisabeth Schoenaugiensis.
Sildenafiili
Sildenafiili on erektiohäiriölääke, joka kuuluu PDE5-estäjiin. Lääkettä myydään Suomessa kauppanimillä Viagra, Balcoga, Granpidam, Mysildecard, Orisild, Revastad, Revatio, Sildenafil ja Vizarsin. Suomessa myytävät rinnakkaisvalmisteet ovat alkuperäislääkettä huomattavasti edullisempia. Lääke ei aiheuta erektiota ilman seksuaalista kiihottumista. Viagra on tablettimuotoinen lääke, jonka tabletit ovat sinisiä ja vinoneliön muotoisia. Toisella puolella lukee "Pfizer" ja toisella "VGR xx" (xx:n kohdalla on "25", "50" tai "100", mikä ilmaisee annoksen suuruuden milligrammoissa). Erektiohäiriöiden hoidossa käytettävistä lääkkeistä Viagra lienee tunnetuin. Sen tärkeimmät kilpailijat ovat tadalafiili (Cialis) ja vardenafiili (Levitra).
Annos ja vaikutus
Annos on 25-100 mg. Vaikutus alkaa noin ½-1 tunnin kuluessa ja kestää noin neljä tuntia. Jos annoksen on ottanut ison aterian yhteydessä, vaikutuksen alkaminen kestää pitempään. Sildenafiilia ei tule käyttää enempää kuin kerran päivässä.
thumb|Viagraa
Vasta-aiheet ja sivuvaikutukset
Sildenafiilia ei tule käyttää nitraatti- tai amyylinitriittilääkitysten yhteydessä. Lääkettä ei myöskään tule käyttää, jos on sille allerginen, on vaikeita sydänvaivoja tai maksasairaus, on ollut äskettäin aivohalvaus tai sydäninfarkti, on alhainen verenpaine tai tietty harvinainen perinnöllinen silmäsairaus (kuten retinitis pigmentosa).
Yleisimmät sivuvaikutukset ovat päänsärky ja kasvojen punoitus. Harvemmin on raportoitu ruoansulatushäiriöitä, huimausta, nenän tukkoisuutta sekä erilaisia näköhäiriöitä ja silmäoireita. Jos sildenafiili aiheuttaa yli neljä tuntia kestävän erektion (priapismi), on otettava yhteys lääkäriin.
Kliiniset kokeet
Vuonna 2002 julkaistiin tutkimus, jossa tarkasteltiin yhtätoista erillistä kliinistä koetta, joissa tutkittiin 23-89-vuotiaita miehiä. Kokeen tulos oli, että miesten seksuaalinen suorituskyky parani riippumatta henkilön iästä, painosta tai erektiohäiriön vakavuudesta.
Myös sildenafiilin tehoa pitkäaikaisessa käytössä on seurattu. Kolmessa erillisessä tutkimuksessa todettiin, että 95 % sildenafiilia pitkäaikaisesti käyttäneistä oli tyytyväisiä lääkkeen tehoon.
Sildenafiilin käytön on todettu korreloivan voimakkaasti vähentyneen muistisairausriskin kanssa. Lääkettä käyttävillä potilailla havaittiin 69% vähemmän muistisairauksia ei-käyttäviin nähden.
Hodh El Gharbi
thumb|200px|Hodh El Gharbin alue Mauritanian kartalla. thumb|200px|Hodh El Gharbin alueen departementit. Hodh El Gharbi on hallintoalue eli wilaya Mauritanian eteläosassa. Sen keskus on Aïoun El Atroussin kaupunki. Alueen pinta-ala on noin 53 400 neliökilometriä. Asukkaita on 294 100 henkeä (vuonna 2013).
Alueeseen kuuluvat Aïounin, Koubennin, Tamchekettin ja Tintanen departementit eli moughataat. Kuntia on yhteensä 27. Maaseutuväestöä on 82, kaupunkiväestöä 15 ja nomadeja kolme prosenttia.