cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maginot-linja
Yleistietoa
Linjan puolustusjärjestelmiä paranneltiin vuosien 1939−1940 välisenä aikana, ja se oli vahvimmillaan Metzin, Lautaren ja Alsacen teollisuusalueilla. Voimakkaimmat kohdat kestivät jopa raskasta tykistötulta. Muilla alueilla linja oli kuitenkin paljon heikommin puolustettu, kaikissa heikommissa kohdissa ei ollut edes tykkiasemia. Linjan suurin heikkous oli kunnollisen ilmatorjuntatykistön puute ja pienten tähystyspisteiden antama rajoittunut näkökenttä.
Rakentaminen
thumb|300px|Maginot-linjan [[bunkkeri.]] Idean Maginot-linjan rakentamisesta kehitti marsalkka Joseph Joffre, jonka mielestä Ranskan piti valmistautua ensimmäisessä maailmansodassa hävinneen Saksan mahdollisiin hyökkäyksiin. Useat ranskalaiset poliitikot, kuten Charles de Gaulle ja Paul Reynaud, vastustivat hänen suunnitelmiaan valtaisan puolustuslinjan rakentamisesta, mutta kenraali Philippe Pétain kannatti ajatusta. Vuonna 1927 muodostettiin komitea, jonka tarkoituksena oli valita puolustuslinjan sijainti. Maginot-linjan rakentaminen aloitettiin vuonna 1930, ja rakennustyöt päättyivät lopullisesti vuoteen 1935 mennessä. Puolustuslinja nimettiin ensimmäisen maailmansodan veteraanin ja silloisen Ranskan puolustusministerin André Maginotin mukaan, sillä juuri hän vakuutti hallituksen antamaan luvan aloittaa rakennustyöt. Maginot-linjan rakentaminen maksoi eräiden arvioiden mukaan jopa kolme miljardia Ranskan frangia.
Toinen maailmansota
Toisessa maailmansodassa natsi-Saksa pyrki nopeasti kukistamaan Ranskan, jota pidettiin sotavoimiltaan yhtenä liittoutuneiden voimakkaimmista valtioista. Saksalaiset sotilaat kiersivät Maginot-linjan Belgian ja Ardennien kautta, ja seuraavan viiden vuorokauden aikana Saksa onnistui valloittamaan Ranskan. 24. kesäkuuta 1940 Ranska antautui, ja vaikka saksalaisten yritykset valloittaa Maginot-linja epäonnistuikin, Maxime Weygand allekirjoitti antautumissopimuksen ja Saksa miehitti Maginot-linjan. Vuonna 1944 liittoutuneiden joukot valloittivat Ranskan, ja Maginot-linja palasi takaisin ranskalaisten haltuun.
Sodan jälkeen
Toisen maailmansodan päätyttyä ranskalaiset ymmärsivät puolustuslinjan heikkoudet ja parantelivat entisestään sen puolustusjärjestelmiä. Suurin osa linjasta kuitenkin hylättiin, kun Ranska vetäytyi Natosta vuonna 1966 rakentaakseen omaa ydinaseisiin perustuvaa puolustustaan. Kun Ranskan merkittävin vastustaja ei ollutkaan enää Saksa vaan Itäblokki ja rajan toisella puolella oleva Länsi-Saksa oli nyt Ranskan liittolainen, nimenomaan Saksaa vastaan rakennettu puolustuslinja oli nyt lähes tarpeeton. Vuoteen 1969 mennessä Maginot-linja oli jätetty raunioitumaan. Pieniä kohtia siitä on kuitenkin nykyisin museoitu, ja ne toimivat turistikohteina.
Ilkka Mikkola
Ilkka Tapani Mikkola (s. 18. tammikuuta 1979 Oulu) on suomalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Hän pelasi urallaan SM-liigassa yhteensä 968 runkosarjaottelua tehopistein 69+245=314 ja keräten 898 jäähyminuuttia sekä 190 pudotuspeliottelua tehopistein 10+45=55 ja keräten 148 jäähyminuuttia. Mikkola oli pelityyliltään puolustava puolustaja. Hän on kaikkien aikojen eniten jääkiekon Suomenmestaruuksia (8) ja SM-mitaleita (11) voittanut pelaaja. Mikkola on myös SM-liigan toiseksi eniten pudotuspeliotteluita pelannut pelaaja 190 ottelullaan. Hän on myös liigahistorian kolmanneksi eniten runkosarjaotteluita pelannut pelaaja (968). Mikkola toimi Oulun Kärppien kapteenina vuodet 2007–2013 sekä Rauman Lukon kapteenina vuodet 2014–2016. Kaudella 2004–2005 hänet palkittiin SM-liigan parhaana puolustajana Pekka Rautakallio -palkinnolla.
Mikkola työskentelee nykyään Kärpissä myyntineuvottelijana.
Ammattilaisuran alku
Mikkola aloitti jääkiekkoilun Kiimingin Riennossa, josta hän siirtyi E-juniori-ikäisenä Oulun Kärppiin. Hän debytoi miesten peleissä jo 16-vuotiaana kaudella 1995–1996, jolloin Mikkola pelasi I-divisioonassa kymmenen runkosarja- ja kaksi pudotuspeliottelua tehden neljä syöttöpistettä. Kausi 1996–1997 oli hänelle tulokaskausi I-divisioonassa. Vain 17-vuotias Mikkola teki 40 runkosarja- ja yhdeksässä playff-ottelussa tehot 7+12=19. Montréal Canadiens varasi hänet kolmannella kierroksella 65. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 1997.
Kaudeksi 1998–1999 Mikkola siirtyi SM-liigaan ja Turun Palloseuran riveihin. Siellä tulokaskausi toi hänelle 42 runkosarjaottelussa tehot 1+3=4 sekä kymmenessä pudotuspeliottelussa yhden maalin. Mikkola voitti Suomenmestaruuden keväällä 1999, kuten myös vuosina 2000 ja 2001. Kaudella 1999–2000 hän edusti TPS:ää myös EHL:ssä. Kaudella 2000–2001 Mikkolan runkosarja jäi loukkaantumisten takia vain 37 ottelun mittaiseksi. Kaudeksi 2001–2002 hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Jokereihin. Mikkola voitti joukkueessa jo uransa neljännen peräkkäisen Suomenmestaruutensa keväällä 2002. SM-liigassa samaan on yltänyt vain Markus Ketterer vuosina 1989–1992. Mikkola teki Jokereiden kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen huhtikuussa 2002. Hän osallistui joukkueen kanssa kaudella 2002–2003 myös Continental Cupiin, jonka Jokerit voitti.
Paluu Kärppiin
Kaudeksi 2003–2004 Mikkola palasi kolmivuotisella sopimuksella Kärppiin. Hän pelasi ensimmäisen SM-liigakautensa kasvattajaseurassaan, jonka varakapteeniksi Mikkola nimettiin. Hän voitti Suomenmestaruuden sekä keväällä 2004 että 2005. Kauden 2004–2005 päätteeksi Mikkola palkittiin myös SM-liigan parhaana puolustajana Pekka Rautakallio -palkinnolla sekä valittiin tähdistökentälliseen. Kaudella 2005–2006 hän huilasi joulukuun 2005 pelit rannevamman takia. Mikkola voitti SM-pronssia keväällä 2006. Saman vuoden helmikuussa hän teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Kärppien kanssa.
Kauden 2008–2009 päätteeksi Mikkola voitti SM-hopeaa. Hän pelasi vuosien 1999–2009 aikana joka kevät SM-liigan finaaleissa, paitsi vuosina 2003 ja 2006. Mikkolasta tuli keväällä 2009 eniten pudotuspeliotteluita pelannut pelaaja SM-liigassa. Kuitenkin jo kaudella 2009–2010 Marko Tuulola ohitti hänet, mutta kauden 2010–2011 päätteeksi molemmilla oli tilillään 142 ottelua. Näin ollen Mikkola nousi kevään 2012 "Villi kortti"-kierroksella Tuulolan ohi kaikkien aikojen pudotuspeliottelutilaston kärkeen ja hallitsee nyt ennätystä 169 ottelullaan. Kaudella 2010–2011 Mikkola oli tehoilla 3+20=23 Kärppien tehokkain puolustaja, kuten myös kaudella 2011–2012 tehoilla 4+18=22. Huhtikuussa 2011 hän teki 1+1-vuotisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Vuotta myöhemmin Mikkola käytti kauden 2012–2013 kattavan option.
Mikkolalla on tällä hetkellä hallussaan myös Kärppien seurakohtainen kaikkien aikojen runkosarjan otteluennätys (604 ottelua) sekä jäähyennätys (633 minuuttia).
Siirtyminen Lukkoon
Kaudeksi 2013–2014 Mikkola siirtyi kymmenen peräkkäisen Kärpissä viettämänsä kauden jälkeen kaksivuotisella sopimuksella Rauman Lukkoon. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Mikkola teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 6+27=33, joilla hän voitti koko liigan puolustajien syöttöpörssin ja sijoittui puolustajien pistepörssissä toiseksi Jokereiden Jere Karalahden jälkeen. Mikkola voitti kauden päätteeksi SM-pronssia. Kesäkuussa 2014 hän jatkoi sopimustaan vuodella ja se sisältää myös option seuraavasta kaudesta.
Mikkola nimettiin kaudeksi 2014–2015 Lukon kapteeniksi. Hän jakoi Mestarien liigassa joukkueen sisäisen tehotilaston voiton Teemu Nurmen kanssa lukemalla +7.
Kaudeksi 2016–2017 Mikkola palasi vuoden mittaisella sopimuksella kasvattajaseuraansa Oulun Kärppiin. Hän lopetti pelaajauransa kevääseen 2017. Mikkola aloitti kaudella 2017–2018 Kärpissä myyntineuvottelijan työt.
Maajoukkueura
Mikkola pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 1997, 1998 ja 1999. Hän voitti vuonna 1998 maailmanmestaruuden. Vuonna 1999 Mikkola oli tehoilla 1+6=7 koko turnauksen tehokkain puolustaja sekä Suomen paras syöttäjä ja kolmanneksi paras pistemies. Hän jakoi 33 minuutillaan myös turnauksen jäähypörssin voiton Kazakstanin Aleksei Litvinenkon sekä Ruotsin Marcus Kristofferssonin ja Christian Berglundin kanssa.
Mikkola pelasi myös alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuosina 1996 ja 1997. Hän voitti vuonna 1997 kultaa ja 1996 hopeaa. Mikkola valittiin vuoden 1997 turnauksen tähdistökentälliseen. Suomen A-maajoukkueessa hän pelasi 20 ottelua tehden yhden syöttöpisteen.
Mikkola valittiin vuonna 1993 Pohjola-leirin tähdistökentälliseen.
Muuta
Ilkan pikkuveli Lauri on entinen jääkiekkoilija, joka on toiminut Kärppien SM-liigajoukkueen apu- ja päävalmentajana. Painin EM-mestari 1993 ja Suomen Painiliiton ex-päävalmentaja Mikael Lindgren sekä ex-painija Åke Lindgren ovat veljesten serkkuja.
Pelaajauransa päättymisen jälkeen Ilkka Mikkola siirtyi toimimaan Oulun Kärppien toimistotiimissä myyntipäällikkönä. Hänen entinen pelinumeronsa 6 ei ole syksystä 2017 lähtien kenenkään toisen pelaajan käytössä.
9. lokakuuta 2021 Kärpät jäädytti Ilkka Mikkolan pelinumeron 6 ennen TPS-ottelun alkua.
Jääkiekon maailmancupin 2004 kokoonpanot
Jääkiekon maailmancupin 2004 kokoonpanot joukkueittain.
Lothlórien
pienoiskuva|260px|Taiteilijan näkemys Lothlórienista pienoiskuva|Lothlórienin sijainti punaisella vuonna 3019 Keski-Maan [[Kolmas Aika|kolmatta aikaa.]] Lothlórien tai lyhyemmin Lórien on J. R. R. Tolkienin fantasiaromaanissa Taru sormusten herrasta esiintyvä kuvitteellinen metsämaa, jonka kautta Sormuksen Saattue kulkee matkallaan kohti Tuomiovuorta. Salaperäisen maan asukkaat ovat haltioita, ja heidän johtajiaan ovat valtias Celeborn ja valtiatar Galadriel.
Lothlórien sijaitsee Keski-Maassa Anduin-joen laaksossa Sumuvuorten itäpuolella lähellä kääpiöiden vanhaa Morian valtakuntaa. Koko Keski-Maasta vain siellä kasvaa suuria mallornpuita, joiden lehdet ruskaantuvat syksyllä kullanvärisiksi ja putoavat vasta keväällä.
Lothlórienissa kuolevaisten on hyvin vaikea hahmottaa ajan kulumista. Tarussa sormusten herrasta Sormuksen saattue kokee viettävänsä maassa muutamia päiviä, sikäli kuin kykenevät laskemaan, mutta heidän poistuessaan kuu näyttää olevan samassa vaiheessa kuin heidän saapuessaan maahan. Tolkien yhdistelee tässä kansanperinteessä esiintyviä kahtalaisia teemoja haltijoiden ja ajan yhteydestä – toisaalta haltijoiden keskuuteen eksynyt kuolevainen voi tietämättään kuluttaa jopa vuosikymmeniä vain päiviltä tuntuneessa ajassa, toisaalta saatetaan kertoa ulkomaailman liikkeen pysähtyvän haltijoiden soittaessa musiikkiaan.
Osuus Tarussa sormusten herrasta
Tarussa sormusten herrasta Sormuksen saattue saapuu Lothlórieniin Sormuksen ritarien lopulla kuljettuaan Morian halki. Haltiavaltakunnassa he saavat mahdollisuuden toipua ennen matkan jatkamista.
Galadriel tarjoaa Frodolle ja Samille tilaisuuden katsoa peiliinsä, joka näyttää näkymiä menneestä, nykyisyydestä ja tulevasta. Frodo tarjoaa kantamaansa Sormusta Galadrielille, mutta tämä voittaa kiusauksen ja kieltäytyy. Samalla Galadriel paljastaa kantavansa itse yhtä kolmesta haltiasormuksesta, Nenyaa.
Saattueen lähtiessä maasta Galadriel tarjoaa kullekin saattueen jäsenelle jonkin lahjan. Sam saa rasiallisen maata, jonka hän levittää tarinan lopussa ympäri Kontua saaden maan kukkimaan. Rasian keskellä olleen pähkinän hän istuttaa Juhlaniitylle, ja siitä kasvaa mallorn.
Historia
Tämä metsä tunnettiin yleisesti sen Sindarinkielisellä nimellä Laurelindórinan (Laulavan kullan laakson maa) ja Lórinand (kultainen laakso), ja se uudelleennimettiin Lothlórien:ksi (Kukkiva Lórien) muistoksi Lórienista, jonka Noldor jättivät jälkeensä; mutta nimi lyhennettiin usein Lórieniksi (Kultainen maa, kuitenkin se tarkoitti myös unta). Muita nimiä metsälle oli Rohirrimin kielellä Dwimordene ja westronin kielellä Kultainen metsä.
Lórieniin, kuten myös Synkmetsään asettuivat Nandorin Sindar-haltiat joskus Ensimmäisellä ajalla. Toisella ajalla, Sindarit rikastuttivat asukaslukuaan, ja heitä hallitsi Amdír, Sindarylimys. Viimeinen Lóthlorienin Sindarylimys oli Amroth, joka meni Edhellondiin, lähelle Dol Amrothia etelään Gondorista, Nimrodelille ja katosi merelle. Sindarylimysten jälkeen Lórienilla ei ollut pitkään aikaan hallitsijoita, kunnes Galadriel ja Celeborn saapuivat sinne Eregionista. Mutta aiheesta on myös toinenkin tarina, jonka mukaan Galadrielin ja Celebornin ihastumisen jälkeen he halusivat hallita yhdessä ja perustivat Sumuvuorten toiselle puolelle Lothlórienin valtakunnan. Tätä versiota Tolkienin ihailijat pitävät todellisempana. Lórien sijaitsi Celebrant-joen molemmilla puolilla, kaakkoon Khazad-dûmista.
Born a Rebel
Born a Rebel on saksalaisen power metal -yhtyeen Rebellionin levy, joka julkaistiin 28. huhtikuuta 2003. Levyn sanoitukset keskittyvät Rebellionin muista levyistä poiketen perinteisempiin heavy metal sanoituksiin kuten moottoripyöriin ja sotaan. Levy on yhtyeen levyistä ainut, joka ei ole konseptialbumi.
Lothlórien
Historia
Sen jälkeen kun Galadriel matkusti Valinoriin, Lórienin haltioita hallitsi yksin Celeborn, ja heidän metsänsä yhdistettiin eteläiseen Synkmetsään, mutta asukkaat katosivat sieltä Neljännen ajan aikana kunnes kaikki haltiat olivat poissa. Aragornin ja Arwenin tarussa ajaton haltiavaltakunta on ollut täysin tyhjänä samaan aikaan kun kuningas Elessar kuoli.
Viitteet
Regionen und Orte in Tolkiens Welt Geographia Legendarii Tolkien
Hyvän joulun toivotus
Hyvän joulun toivotus on englantilainen joululaulu 1500-luvulta. Laulun on suomentanut Sauvo Puhtila. Laulun alkuperä on englantilaisessa perinteessä, jossa joulun aikaan laulajia kiersi ovelta ovelle laulamassa joululauluja rahaa tai ruokaa vastaan.
Laiton taistelija
Laiton taistelija on sotatoimiin osallistuva henkilö, joka ei täytä laillisen taistelijan määritelmää. Määritelmään kuuluu asepuku tai näkyvä tunnus ja avoin aseen kantaminen joukossa, jolla on vastuullinen johtaja. Geneven sopimus ei määrittele laitonta taistelijaa, eikä laitonta taistelijaa ole myöskään määritelty missään muussa kansainvälisessä sopimuksessa. Laiton taistelija loukkaa kansainvälistä humanitaarista oikeutta, joka velvoittaa sotilaat erottautumaan siviileistä. Geneven sopimusten mukaan sotavankeja on vain kansainvälisissä konflikteissa, joissa molemmat sodan osapuolet ovat valtiollinen armeija. Tämän vuoksi laittomat taistelijat eivät voi saada sotavangin asemaa. Laittomasti sotatoimiin osallistuvat henkilöt voidaan pidättää ja asettaa syytteeseen kansallisen lain määräysten mukaisesti. ICRC:n lainopillinen neuvonantaja Knut Dörman on katsonut, että vaikka laittomat taistelijat eivät saa sotavangin asemaa, suojaa Geneven neljäs sopimus ainakin tietyissä tilanteissa myös laittomia taistelijoita ja sen nojalla laittomia taistelijoita tulee ainakin kohdella vankeudessa inhimillisesti.
Yhdysvallat määritteli joukon Afganistanissa vuonna 2002 taistelleita talibaneja laittomiksi taistelijoiksi. Tämä mahdollisti Yhdysvaltain mukaan Geneven sopimuksen jättämisen soveltamatta heidän osaltaan.
Teinimutanttininjakilpikonnat 2 ja mönjän salaisuus
Teinimutanttininjakilpikonnat 2 ja mönjän salaisuus on toinen Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat -elokuva. Elokuva sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 22. maaliskuuta 1991. Suomessa elokuvan ensi-ilta oli 19. heinäkuuta 1991.
Elokuva palkittiin John Du Prezin parhaasta elokuvamusiikista BMI Film Music -palkinnolla vuonna 1992.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen moittii ideoiden ehtymisestä ja antaa elokuvalle yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”. VideoHound’s Golden Movie Retriever on suopeampi ja antaa kaksi tähteä neljästä.
Soundtrack
Pääartikkeli: Teenage Mutant Ninja Turtles II The Secret of the Ooze: The Original Motion Picture Soundtrack
Lähteet
ティーンエイジ・ミュータント・ニンジャ・タートルズ
Mehdi Karroubi
thumb|right|Mehdi Karroubi Mehdi Karroubi (s. 26. syyskuuta 1937 ) on iranilainen reformistinen poliitikko ja uskonoppinut. Hän toimi maansa parlamentin Majlisin puhemiehenä vuosina 1989–1992 ja 2000–2004. Hän oli ehdolla vuosien 2005 ja 2009 presidentinvaaleissa.
Karroubi vastustaa Iranissa yleisiä lasten teloituksia.
Romagnolin kieli
Romagnolin kieli on galloitaaliset kieli, jota puhutaan Pohjois-Italiassa Romagnan alueella, joka kuuluu Emilia-Romagnaan, sekä San Marinossa ja Marchen alueen pohjoisosissa. Sen läheisiä sukulaiskieliä ovat liguuria ja venetsia. Vuonna 2003 kielellä oli arviolta noin 2 miljoonaa puhujaa.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin.
Star Fox: Assault
Star Fox: Assault on Namcon kehittämä ja Nintendon julkaisema ammuntapeli. Peli on julkaistu vuonna Nintendo GameCubelle. Ennen julkaisuaan peli tunnettiin muun muassa nimillä Star Fox: Armada sekä Star Fox 2. Peli on osa Star Fox -pelisarjaa.
Pelaaminen
Pelin yksinpeli on jaettu kolmeen tyyppiin. Pelaajat voivat lentää Arwing-aluksilla, kuten alkuperäisissä Star Fox -peleissä, mutta joissain tehtävissä pelaajan tulee kulkea jalkaisin tai ottaa käyttöönsä Landmaster-panssarivaunu. Peli on täysin lineaarinen: toisin kuin Starwingissä ja Lylat Warsissa, pelaaja ei pysty valitsemaan itse omaa kulkureittiään.
Lentotehtävät ovat hyvin samanlaisia, kuin aiemmissa peleissä: Pelaaja lentää avaruudessa tai lähellä maanpintaa tuhoten kaikki vastaantulevat viholliset. Jotkin tehtävät tapahtuvat "raiteilla" ja joissakin pelaaja saa täyden liikkumisvapauden pienellä alueella.
Jaloin liikkuessa peli muuttuu kolmannen persoonan räiskintäpeliksi. Näissä tehtävissä pelaaja aloittaa laserpistoolin kanssa, mutta edetessään voi saada lisää aseita, kuten konekiväärin tai raketinheittimen.
Vastaanotto
Peli on saanut IGN:n arvostelussa arvosanaksi 7/10.
Sonodan oireyhtymä
Sonodan oireyhtymä on Japanissa vuonna 1988 kuvattu oireyhtymä, johon liittyy kasvojen erityinen pyöreys, nenän mataluus ja suun pienikokoisuus. Psykomotorinen kehitys on ollut viivästynyt, ja synnynnäisistä sydänvioista on todettu pulmonaalistenoosia ja kammioväliseinäaukkoa. Poikkeavaa on ollut myös ihon erityinen tummuus ja käsien viivojen poikkeavuudet. Sonodan oireyhtymä on katsottu peittyvästi periytyväksi.
Avovesiuinnin Euroopan-mestaruuskilpailut 1989
Avovesiuinnin Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1989 ensimmäisen kerran. Kilpailut pidettiin Jugoslavian Stari Gradissa, nykyisen Kroatian rannikolla 2.–3. syyskuuta. Kilpailujen järjestäjänä toimi Euroopan uimaliitto LEN.
Mitalitaulukko
Isäntämaa
Leslie Groves
thumb|Leslie Groves Leslie Richard Groves (17. elokuuta 1896 – 13. heinäkuuta 1970) oli Yhdysvaltain armeijan kenraaliluutnantti, joka valvoi Pentagonin rakennustyötä ja johti ensimmäisten atomipommien rakentamiseen johtanutta Manhattan-projektia toisen maailmansodan aikana.
Groves olisi valinnut Kioton atomipommin ensimmäiseksi maaliksi, mutta Yhdysvaltain sotaministeri Henry L. Stimson esti tämän. Stimson oli ainut suoranainen esimies kenraali Grovesille, ennen presidentti Franklin D. Rooseveltia.
West Pointin koulutusakatemian käynyt Groves, sai jo varhain lempinimen ”Armeijan paras kasarminrakentaja”. Hän jäi eläkkeelle kenraaliluutnanttina.
Brick Mansions
Brick Mansions on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva, jonka on ohjannut Camille Delamarre. Elokuva on uudelleenfilmatisointi ranskalaisesta 13th District -elokuvasta.
Juoni
Tapahtumat sijoittuvat vuoden 2018 Detroitiin, jossa slummimainen Brick Mansions on ympäröity muurilla muusta kaupungista siellä olevan rikollisuuden vuoksi. Alueella ei ole enää esimerkiksi kouluja, posteja tai edes poliisiasemaa.
Lino joutuu kahnaukseen paikallisen rikollisliigan kanssa hävittäessään näiden huume-erän. Nämä kidnappaavat Linon ex-tyttöystävän Lolan, mutta Lino onnistuu vapauttamaan tämän ja vangitsee samalla rikollisliigan johtajan, Tremainen. Lino luovuttaa Tremainen muurin ympärillä valvovalle poliisille. Nämä ovat kuitenkin Tremainen palkkalistoilla ja he pidättävät Linon ja antavat Tremainen lähteä Lolan kanssa. Tästä suuttuneena Lino tappaa yhden poliiseista ja joutuu vankilaan.
Damien on arvostettu poliisi, joka lähetetään deaktivoimaan Brick Mansionsin alueelle joutunut ydinkärki. Mukaansa oppaaksi Damien saa Linon.
Siirtomaavallan purkautuminen Afrikassa
thumb|320px|Karikatyyri [[Cecil Rhodesin suunnitelmasta rakentaa lennätinlinja Afrikan halki. Rhodesin Kap–Kairo-suunnitelman mukaan Ison-Britannian olisi pitänyt muodostaa katkeamaton siirtomaiden ketju Kapkaupungista Kairoon.]] Siirtomaavallan purkautuminen Afrikassa eli Afrikan dekolonisaatio oli pääosin toisen maailmansodan jälkeen alkanut prosessi, jossa siirtomaat alkoivat yhä ponnekkaammin vaatia itsenäisyyttään ja eurooppalaiset siirtomaavallat vetäytyivät mantereelta.
Tausta
Euroopan valtiot jakoivat Afrikan ja sen luonnonresurssit Berliinin konferenssissa vuosina 1884–85. Vuoteen 1912 mennessä lähes koko Afrikka oli eurooppalaisten hallussa vapautettujen orjien asuinpaikaksi perustettua Liberiaa ja Abessiniaa lukuun ottamatta. Ranska ja Britannia pitivät hallussaan suurimpia alueita, mutta Afrikan-siirtomaita oli myös Saksalla, Espanjalla, Italialla, Belgialla ja Portugalilla. Siirtomaakausi aiheutti afrikkalaisille kulttuureille kauaskantoisia ongelmia, muun muassa maantieteellistä hajaannusta ja poliittista sekä taloudellista alistamista. Lisäksi Afrikan maiden riisto ja häikäilemätön hyväksikäyttö oikeutettiin yleensä ”valkoisen miehen taakalla”.
Syyt
Maailmansotien aikana siirtomaiden asukkaat taistelivat siirtomaaisäntien puolesta tuntematonta vihollista vastaan, mutta heidän itsenäisyydestään ei edes neuvoteltu.
Japanin valloitukset Aasiassa aiheuttivat Euroopassa pulaa useista raaka-aineista kuten kumista ja mineraaleista. Syntynyt vaje katettiin lisääntyvällä tuotannolla Afrikassa, mikä hyödytti välillisesti myös siirtomaita itseään. Sukellusvenepartiointi lisääntyi Atlantilla, jolloin raaka-aineiden kuljettaminen laivalla oli yhä riskialttiimpaa. Materiaalien vähentynyt maastavienti auttoi paikallisen afrikkalaisen teollisuuden nousua, ja teollisuuden kasvu taas synnytti uusia kaupunkeja ja kasvatti vanhojen kokoa. Kaupunkiväestön ja teollisuuden kasvu synnytti ammattiyhdistysliikkeen, ja myös lukutaito lisääntyi erityisesti kaupungeissa. Lisääntyvä lukutaitoinen väestö taas loi markkinat itsenäisyyttä vaativalle vapaalle lehdistölle.
1930-lukuun mennessä siirtomaavallat olivat koulineet ja kouluttaneet pienen eliitin afrikkalaisia johtajia, joilla oli länsimainen yliopistokoulutus. Näistä johtajista tuli merkittäviä Afrikan maiden itsenäisyysliikkeiden avainhenkilöitä. Tällaisia keskeisiä nationalisteja olivat esimerkiksi Jomo Kenyatta (Kenia), Kwame Nkrumah, (Ghana), Léopold Sédar Senghor (Senegal) ja Félix Houphouët-Boigny (Norsunluurannikko).
Vuonna 1941 Yhdysvaltojen presidentti Franklin D. Roosevelt ja Britannian pääministeri Winston Churchill laativat yhdessä niin kutsutun Atlantin julistuksen, jossa he hahmottelivat liittoutuneiden päämääriä toisessa maailmansodassa sekä sodanjälkeistä maailmaa ja uutta järjestelmää turvallisuuden takaamiseksi. Julistuksen yhtenä osana esitettiin, että kaikille siirtomaille annettaisiin itsehallinto, mutta sodan jälkeen siirtomaille sallittiin demokraattisia hallintomuutoksia ainoastaan paikallistasolla.
Egypti ja Etelä-Afrikka olivat itsenäistyneet jo ennen toista maailmansotaa. Muutamat valtiot varsinkin Pohjois-Afrikassa itsenäistyivät 1950-luvulla. Eniten uusia valtiota syntyi vuonna 1960, jolloin muun muassa Ranskan Länsi-Afrikka ja Ranskan Päiväntasaajan-Afrikka jakautuvat lyhyessä ajassa joukoksi uusia itsenäisiä valtioita. Muutaman seuraavan vuoden kuluessa itsenäistyivät muun muassa useimmat entiset brittiläiset siirtomaat. Portugalin entiset siirtomaat sen sijaan itsenäistyivät vasta neilikkavallankumouksen jälkeen 1970-luvulla.
Seuraukset
thumb|258px|Afrikan maiden itsenäistymisvuodet Afrikan maiden itsenäistymisjärjestys|thumb|left|280px
Dekolonisaation jälkeistä Afrikkaa ovat vaivanneet poliittinen epävakaus, taloudelliset katastrofit ja voimakas velkariippuvuus. Siirtomaa-ajalta heijastuvia ongelmia ovat aiheuttaneet esimerkiksi (maan)omistukseen ja etnisiin valta-asemiin liittyvät ongelmat. Myös mielivaltaiset entisten siirtomaiden aikaiset rajat, jotka eivät noudata etnisiä rajoja, ovat aiheuttaneet niin sisällissotia, poliittista epävakautta kuin varsinaisia sotia ja rajakahakoita valtioiden välillä. Siirtomaa-ajalla tapahtunut luonnonresurssien ryöstö vaikeuttaa tuotannon monipuolistamista, ja useiden maiden talouden ongelmana on ainoastaan muutamaan siirtomaa-ajan viljelytuotteeseen perustuva ulkomaanvienti. Kuivuus, köyhyys ja nälänhätä sekä sosiaalisten ja taloudellisten instituutioiden puute vaikeuttavat teollistumista, ja epävirallisen talouden osuus on suuri.
Myös kylmän sodan ajan suurvaltapolitiikka jätti jälkensä Afrikkaan. Kylmän sodan aikana Neuvostoliitto ja Yhdysvallat lainasivat rahaa Afrikan maille vaikuttaakseen niiden politiikkaan. Lainarahan ehdot olivat hyvin tiukat, ja usein ehtojen noudattaminen syöksi talouden entistä kurjempaan tilaan. Yksi osatekijä oli myös se, että lainat myönnettiin diktaattoreille, jotka jättivät maan terveydenhuollon, koulutuksen ja poliittisen vakauden kehittämisen huomiotta. 1970-luvun öljykriisi nosti korkoja ja suisti monen kehitysmaan ottamaan lisälainaa ja siten velkakierteeseen. Kehitysmaiden nykyinen velka koostuu korkeasta korosta, jota kehitysmaat maksavat takaisin lainasumman lisäksi.
Kylmän sodan aikana kaikki Afrikan maat liittyivät kahden blokin vastakkainasettelupolitiikan vastapainoksi perustettuun Sitoutumattomien maiden liikkeeseen, joka ajaa maiden itsemääräämisoikeutta ja vastustaa suurvaltapolitiikkaa ja imperialismia. Vuonna 1964 perustettiin Yhdistyneiden kansakuntien kauppa- ja kehitysjärjestö (UNCTAD), jonka tavoitteena oli kasvattaa kolmannen maailman maiden mahdollisuuksia kansainvälisillä markkinoilla. Kehitysjärjestön merkittävin hanke, Uusi kansainvälinen talousjärjestys (NIEO), pyrki muuttamaan maailman talousjärjestelmää pysyvästi niin, että länsimaita hyödyttänyt ja niiden valta-aseman markkinoilla takaava Bretton Woodsin järjestelmä olisi korvattu uudenlaisella, kehitysmaille suosiollisemmalla järjestelmällä. Hanke hautautui 1980-luvun aikana, ja entisten siirtomaiden ja emämaiden välinen taloudellinen kuilu on kasvanut entisestään.
Aiheesta muualla
Африка
Timo Ahmaoja
Timo Ahmaoja (s. 8. elokuuta 1978 Jyväskylä) on suomalainen pelaajauransa lopettanut jääkiekkoilija. Ahmaoja pelasi useassa SM-liigan joukkueessa sekä uransa viimeisen kauden 2005–2006 Norjan pääsarjassa. Hän pelasi kuitenkin vielä III-divisioonassa kaudella 2014–2015 ja II-divisioonassa kaudella 2017–2018.
Thomas Berthold
Thomas Berthold (s. 12. marraskuuta 1964 Hanau, Länsi-Saksa) on saksalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja. Berthold voitti maailmanmestaruuden vuoden 1990 MM-kisoissa.
Thomas Berthold aloitti uransa vuonna 1982 Eintracht Frankfurtin joukkueessa Bundesligassa. Vuonna 1987 hän siirtyi Italian Serie A:han, jossa edusti Hellas Veronaa ja AS Romaa. Berthold palasi Bundesligaan vuonna 1991, kun hän liittyi Bayern Münchenin kokoonpanoon. Sieltä hän siirtyi vuonna 1993 VfB Stuttgartiin, jossa pelasi aina vuoteen 2000 saakka. VfB Stuttgartissa Berthold saavutti seurauransa ainoan voiton kun joukkue voitti Saksan cupin vuonna 1997. Seuraavana vuonna VfB Stuttgart pääsi Cup-voittajien cupin loppuotteluun, mutta siellä tuli tappio. Thomas Berthold pelasi vielä Turkissa Adanasporin joukkueessa kauden 2000–2001 ja lopetti sitten uransa.
Thomas Berthold oli Saksan jalkapallomaajoukkueen vakiopelaajia vuosina 1985–1994. Hänelle kertyi 62 maaottelua ja yksi maaottelumaali. Berthold osallistui Saksan paidassa kolmiin MM-kisoihin (1986, 1990 ja 1994) ja kaksiin EM-kisoihin (1988 ja 1992). Hän voitti maailmanmestaruuden vuonna 1990, MM-hopeaa vuonna 1986 ja EM-hopeaa vuonna 1992. Berthold päätti maajoukkueuransa Yhdysvaltain MM-kisoihin vuonna 1994.
Kaarle I (Monaco)
Kaarle I Monaco (kuoli 15. elokuuta 1357) oli ensimmäinen todellinen Monacon herra, ja Monacon hallitsija. Kaarle joutui maanpakoon, kun Genova valtasi Monacon 10. huhtikuuta 1301.
Kolmenkymmenen genovalaisvuoden jälkeen Kaarle otti uudelleen haltuunsa Monacon kalliolla olevan linnoituksen 12. syyskuuta 1331. Hän hallitsi sitä kuolemaansa asti genovalaisten rakentamasta linnoituksesta käsin.
Kaarle sai haltuunsa Mentonin 1346 ja Roccabrunan 1355. 29. kesäkuuta 1352 Kaarle otti kanssahallitsijoikseen setänsä Antonion (isän, Rainier I nuoremman veljen) sekä lapsensa Rainier II:sen ja Gabrielin. Nyt myös Ranskan kuningas tunnusti Kaarlen oikeudet Monacoon. Hän oli ensimmäinen Monacon hallitsija, joka mainitaan ranskalaisessa asiakirjassa, vuonna 1342 Monacon, Mentonin ja Roguen herrana ( Seigneur de Monaco, Menton et Roquebrune), mikä jatkossa "oikeutti" Grimaldien hallinnon.
Kaarle tasapainotteli politiikassa paikallisten suurvaltojen välillä. Hänellä oli alaisinaan useita ritareita, joita hän vuokrasi eri valtioille. Valtakuntansa sisällä hän antoi paikallisille asukkaille erilaisia vapauksia ja oikeuksia, mikä oli todella harvinaista keskiaikana, feodaalisessa yhteiskunnassa. Aatemaailmaltaan harvinaisen liberaali Kaarle vaurastui, ja hän laajensi omaisuuttaan niin Monacossa kuin muuallakin Provencessa ja Genovassakin, jossa hän omisti useita kiinteistöjä. Hän oli keskiajan Rivieran rikkain, paikallinen "herra".
Kaarlen menestyminen ja hänen valtakuntansa onnistuneet laajennukset aiheuttivat kuitenkin kateutta Genovassa, ja vuonna 1357 Monacon kalliota piirittikin 4000 genovalaisen armeija. Kaarle kuoli tuntemattomasta syystä ennen ratkaisevaa taistelua.
Kaarle oli naimisissa useaan kertaan ja hänellä oli useita avioliiton ulkopuolisia lapsia. Viimeisimmistä liitoista ei ole tietoa. Saattaa olla, että kyseessä oli tunnustetut lapset. Ensimmäisen vaimon, Lucchina Spinolan kanssa hän sai kolme lasta.
Myöhemmin Kaarle I meni naimisiin Italialaisen Orsinin aatelissuvun jäsenen kanssa. Avioliitosta syntyi yksi lapsi:
Kolmannesta avioliitosta, tuntemattomaksi jääneen naisen kanssa:
Neljännen vaimon kanssa:
Ohrajauho
Ohrajauho on ohran jyvistä valmistettua harmaata täysjyväjauhoa, jossa on runsaasti kivennäisaineita, ravintokuitua ja vitamiineja. Sitä käytetään muihin jauhoihin sekoitettuna blinien, krokettien, ohukaisten, pannukakkujen, perunalimppujen, rieskojen, sekaleipien, vanukkaiden ja vellien valmistuksessa sekä sakeuttamiseen.
Ohrajauhoa käytetään monien leipätuotteiden jauhoseoksissa voimakkaan makunsa vuoksi ja siksi, että se on Suomessa kasvatetuista viljoista eniten rautaa sisältävä.
Ohrajauhoja on käytetty rieskojen leivontaan eri puolilla Suomea vallitsevien vaihtelevien perinteiden mukaan. Rieskalla voidaan tarkoittaa happamatonta, ohutta leipää, tai limppumaista hiivalla kohotettua leipää. Joidenkin rieskojen leivontaan ei ole käytetty muita jauhoja kuin ohrajauhoja.
Lestyohrajauhoa käytetään ruokaleipiin, ohukaisiin ja puuroihin. Sen koostumus vastaa ydinvehnäjauhoa. Lestyjauho tarkoittaa jyvän sisäosasta jauhettua hienoa jauhoa.
Rieskaohrajauho on rieskojen ja muiden leipien leipomiseen tarkoitettu voimakasarominen jauhotyyppi, jossa on mukana tavallista enemmän jyvien kuorikerroksia, jotka tekevät siitä tavallista ohrajauhoa tummempaa.
Ohratärkkelys on suurustamiseen käytettävää ohran jyvistä erotettua tärkkelystä, joka tekee ruoan kuohkeaksi, mutta ei venyväksi. Koska se samentaa seoksen, sitä ei lisätä kirkkaisiin ruokiin, vaan maitopohjaisiin kastikkeisiin ja keittoihin. Leivontaan sitä voi käyttää joko muiden jauhojen seassa tai sellaisenaan esimerkiksi kuivakakkuihin, kääretorttuihin ja pikkuleipiin.
EMachines
eMachinesin tietokoneet olivat markkinoiden perustietokoneita. Vuonna 2004 Gateway Computer osti eMachinesin. Vuonna 2007 Acer osti Gateway Computerin.
Acer päätti lakkauttaa eMachines-brändin vuonna 2013.
Sky High
Sky High on yhdysvaltalainen koko perheen elokuva, joka parodioi humoristisella tyylillään supersankarigenreä. Se on Disney-yhtiön tuotantoa ja valmistunut vuonna 2005. Elokuvan tuotantobudjetti oli 35 miljoonaa dollaria.
Juoni
Will Stronghold (Michael Angarano) on siitä poikkeuksellinen teini-ikäinen, että hänen vanhempansa eivät ole pelkästään menestyviä kiinteistövälittäjiä, vaan myös maailman kuuluisin supersankarikaksikko: Komentaja (Commander, Kurt Russell) ja Suihkuvirta (Jetstream, Kelly Preston). Vanhemmat odottavat innolla poikansa jatkavat suvun supersankariperinnettä kolmannessa polvessa eikä Will ole uskaltanut paljastaa heille, ettei ole havainnut omaavansa minkäänlaisia erikoiskykyjä: ei isänsä supervoimia ja haavoittumattomuutta eikä äitinsä lentokykyä.
Will aloittaa high schoolin parhaan ystävänsä Laylan (Danielle Panabaker) kanssa salaisessa supersankarien jälkikasvulle tarkoitetussa koulussa, yläilmoissa leijuvassa Sky High’ssa, jonne matkustetaan lentävällä koulubussilla. Jo koulun pihamaalla he kohtaavat supernopean Speedin (Will Harris) ja elastisen Lashin (Jake Sandvig) sekä seniorioppilas Gwenin (Mary Elizabeth Winstead), johon Will välittömästi ihastuu. Kouluvuoden aluksi valmentaja Boomer (Bruce Campbell) testaa ensimmäisen vuosikurssin oppilaiden kyvyt ja jakaa heidät supersankari- tai apulaissankariluokkiin. Supervoimattomana Will päätyy apulaissankarien joukkoon. Sinne päätyy myös Layla, joka ei halua käyttää supervoimaansa kasvien kontrolloinnista kuin tarpeen tullen.
Homecoming-tanssiaisten, jonne myös Willin vanhemmat on kutsuttu, alkaessa Gwen ottaa varastamansa aseen esiin ja alkaa ammuskella sillä juhlaväkeä, joista jokainen nuortuu vauvaikäiseksi. Oikeasti hän itse oli se Komentajan ja Suihkuvirran aikoinaan voittama vastustaja, joka sai osuman omasta aseestaan ja nuortui vastustajiensa huomaamatta lapseksi, joka on nyt kasvanut uudelleen lähes aikuiseksi kostoa ja maailmanvalloitussuunnitelmia hautoen. Willin ja hänen koulutovereidensa avulla Gwenin suunnitelmat kuitenkin estetään, ja taistelun tuoksinassa Will huomaa omaavansa myös äitinsä lentokyvyn. Vauvat saadaan palautettua aikuisiksi, halveksitut ”apulaissankarit” saavat kunnioitusta ja Will alkaa seurustella Laylan kanssa.
Arvioita
Turun Sanomien Päivi Valotien mielestä Sky High on varhaisnuorille räätälöity sievistelevä kasvukomedia, jossa monesta muusta elokuvasta lainatuilla aineksilla ei ole saatu aikaan mitään omaperäistä tai kovinkaan hauskaa. ”Metelöivästi etenevä ja hassuihin vempainesittelyihin panostava toimintakomedia on varsin laskelmoitu sekoitus nykyisen nuorisoviihteen populaareimpia elementtejä, tarina-aiheita, teemoja ja yhden ominaisuuden henkilötyyppejä.”
Tampereen Pallo-Veikot
right|thumb|250px|Tammelan stadion Tampereen Pallo-Veikot (TPV) on vuonna 1930 perustettu tamperelainen jalkapalloseura. TPV perustettiin aikoinaan työläisille palloilun erikoisseuraksi, mutta nykyään toiminta keskittyy ainoastaan jalkapalloon.
Jääkiekko menestyslajina
Menestysvuoden jälkeen TPV ajautui pitkäksi aikaa alasarjoihin. Seuran ensimmäiset A-maajoukkuepelaajat Asser Salo, Veikko Forsblom ja Otto Porsman siirtyivät paikalliskilpailija Ilves-Kissojen riveihin kaudelle 1947. Samalla jääkiekko alkoi tulla seuran ohjelmaan entistä voimakkaammin. Seura oli kolmena kautena SM-sarjassa ja oli vuonna 1957 jopa Suomen cupin loppuottelussa. Jääkiekko säilyi seuran ohjelmassa vuoteen 1966, jolloin TPV:n jääkiekkoilijat siirtyivät TK-V:iin. 1950-luku kului jalkapallon osalta alasarjoissa. Valopilkkuna oli vuosi 1957, jolloin maakuntasarjan voittanut TPV selvisi Suomen cupin välieriin. Tampereen ensimmäisen nappulaliigan perusti TPV vuonna 1959 kuuden joukkueen ja 111 pelaajan voimin. 1960-luvulla seuran edustusjoukkue sahasi maakuntasarjan ja Suomensarjan väliä. Junioripuolella A-pojat voittivat SM-hopeaa vuonna 1964.
Debyytti pääsarjassa
Vuonna 1970 TPV pelasi uudessa 2. divisioonassa ja tuloksena oli nousu Mestaruussarjaan. Visiitti korkeimmalla sarjatasolla jäi kuitenkin ranskalaiseksi. Joukkue sijoittui 14 joukkueen sarjassa 11:nneksi. Tämä merkitsi joutumista karsintasarjaan, jossa tuloksena oli putoaminen. Joukkueen runkopelaajiin SM-sarjassa kuuluivat A-maajoukkuemiehet Esko Ranta ja Tapio Raatikainen sekä myöhemmin kansanedustajaksi noussut Jukka Gustafsson. Seuran ensimmäin ulkomaalaisvahvistus oli kaudella 1977 esiintynyt puolalainen Piotr Suski. 1980-luvun alussa edustusjoukkue oli vajonnut 3. divisioonaan. Joukkueessa oli kuitenkin useita lupaavia omia kasvatteja, kuten Jari Aaltonen ja Seppo Nikkilä. Vuonna 1983 joukkue selvisi Suomen cupin välieriin ja vuonna 1985 tuli nousu 1. divisioonaan Ilveksen kaudella 1983 Suomen mestaruuteen johtaneen Jussi Ristimäen valmennuksessa. Ensimmäinen kausi toiseksi ylimmällä sarjatasolla sujui hienosti, sillä tuloksena oli 2. sija ja pääsy uusintaan SM-karsintapaikasta. Seuraava kausi oli kuitenkin vaatimaton, kun runkomiehet Seppo Nikkilä sekä Jari ja Mika Aaltonen siirtyivät Ilvekseen. Juniorityö oli kuitenkin vahvaa ja kaudella 1989 seuran A-pojat ottivat SM-hopeaa.
Suomen mestaruus
TPV nousi kaudelle 1992 takaisin 1.divisioonaan Kari Nikkilän johdolla. Nousijajoukkueen oli tarkoitus lähteä sarjaan matalalla profiililla, mutta keväällä hieman ennen sarjan alkua joukkue sai kaksi kovaa vahvistusta. Moskovan Spartakia edustaneet Valeri Popovits ja Oleg Ivanov halusivat länteen ja liittyivät TPV:n vahvuuteen. Joukkueen hyökkäysteho nousi uudelle tasolle ja tuloksena oli sarjanousu Veikkausliigaan. Kaudelle 1993 valmentajaksi palkattiin porilainen Pertti Lundell. Kausi alkoi hienosti, mutta nousijajoukkueen vire hyytyi loppua kohti, tuloksena 6. sija. Kauden jälkeen putosi pommi, kun TPV:n tähtipelaajat Ivanov ja Popovits siirtyivät suuren kohun saattelemana paikalliskilpailija Ilvekseen. Kaudelle 1994 TPV onnistui pelaajahankinnoissaan erinomaisesti. TPS:stä saapui keskikentän ikiliikkuja Kim Suominen ja mestari Jazzista kokenut Miika Juntunen sekä brassikärki Dionisio. Myös oma kasvatti Jari Aaltonen seurasi veljeään Mikaa takaisin Ilveksestä. Kauden 1994 TPV oli henkisesti vahva joukkue, jonka kausi lähti heti alusta hienosti liikkeelle. Nyt hyvä vire kesti loppuun asti ja sarjan toiseksi viimeisellä kierroksella Tammelan stadionilla pelattiin kärkiottelu TPV-HJK. Ennätysyleisö 5490 näki, kun HJK siirtyi 0-2 johtoon. TPV kuitenkin näytti venymiskykynsä ja nousi Miika Juntusen, Dionision ja Jarkko Wissin maaleilla voittoon. Tämä merkitsi sitä, että viimeisellä sarjakierroksella mestaruus olisi omissa käsissä. Jaro kaatui Pietarsaaressa Jari Aaltosen ja Dionision maalilla 1-2 ja näin monisatapäinen Pallo-Veikkojen kannattajajoukko pääsi juhlimaan paluumatkalla mestaruusjunassa.
Hullut vuodet
Kaudelle 1995 TPV:n edustusjoukkueen toiminta eriytettiin emoseurasta perustamalla TPV Tampere ry. Pertti Lundell päätti siirtyä FC Jazzin valmentajaksi, joten puolustava mestari lähti uuteen kauteen helsinkiläisen Jari-Pekka Keurulaisen johdolla. Uusia vahvistuksia olivat muun muassa maalivahti Tommi Koivistoinen ja toppari Marko Tuomela. Kausi alkoi kuitenkin heikosti. Miika Juntusen ja mestarijoukkueen kapteenin Juha-Pekka Mäkisen mielestä joukkue harjoitteli liian kovaa. Pelaajat ylirasittuivat, ja kun peli ei kulkenut, pääkin meni jumiin. Kurssi ei kääntynyt loppukaudesta valmentajaksi palanneen Jussi Ristimäenkään johdolla. Tuloksena oli putoaminen Ykköseen. Menestys oli heikkoa myös Euroopan kentillä, kun UEFA-cupin karsintakierroksella norjalainen Viking Stavanger oli parempi maalein 1–7.
Kaudelle 1996 Pertti Lundell palasi valmentajaksi ja joukkueen tavoitteena oli pikainen paluu Veikkausliigaan. Nousu jäi kuitenkin saavuttamatta. Seurassa alkoi levoton pelaajapolitiikka, jossa ulkomaalaiset pelaajat vaihtuivat tiuhaan tahtiin. Vuonna 1997 perustettiin ensimmäinen suomalainen jalkapalloa harjoittanut osakeyhtiö TPV Futis Oy. Yhtiön puheenjohtajaksi tuli Juha Sipilä ja johtoon TPV:n pelaaja Miika Juntunen.
Kauden 1998 jälkeen Veikkausligaa oltiin laajentamassa, joten nousijan paikkoja oli siksi tarjolla useampia. Kesällä valmentaja Lundell erosi ja tilalle palkattiin kokenut skotti Ian Crawford. Ykkösen kaudella 1998 TPV taisteli paikalliskilpailija Ilveksen kanssa tiukasti karsijan paikasta ja tuloksena oli uusintaottelu, joka päättyi Pallo-Veikkojen 4–1-voittoon. Liigakarsinnassa TPV pelasi kaksi tasapeliä Finnairin Palloilijoiden kanssa, mutta vierasmaalisääntö suosi tamperelaisia. Nousukausi päättyi myrskyisään syyskokoukseen, jossa äänestettiin tamperelaisesta jalkapalloyhteistyöstä. TPV päätti lopulta jäädä pois Tampere United -projektista, jonka oli tarkoitus yhdistää TPV:n ja Ilveksen edustusjoukkueet. Levoton pelaajapolitiikka koki huippunsa kaudella 1999, kun liigajoukkueen riveissä esiintyi yhteensä 23 ulkomaalaista pelaajaa. Myös valmennusrintamalla oli tuulista, kun joukkuetta johtivat vuorollaan hollantilainen Jan Mak, Ian Crawford ja Pekka Kemppainen. Tulokset olivat heikkoja ja TPV selkeästi sarjasta. Kaudella 2000 TPV palasi kotimaisiin voimiin. Valmentajaksi palasi Kari Nikkilä ja pelaajarintamalla luotettiin kokeneisiin tamperelaisiin nimiin.
Paluu kasvattajaseuraksi
Kaudelle 2013 valmentajaksi tuli Ilveksessä pitkään junioreita valmentanut Jari Pylkkönen, joka toi mukanaan liudan lupaavia nuoria pelaajia. Joukkue taisteli tiukasti kärkipäässä, tuloksena 2. sija. Junioripuolella on tullut menestystä. C-poikien Kai Pahlman-turnauksessa tuli pronssia vuonna 2010 ja kultaa vuonna 2014. B-pojat voittivat SM-hopeaa vuonna 2011. TPV:n junioritoiminta laajeni vuonna 2009 myös tyttöpuolelle. Vuonna 2016 edustuksen päävalmentajaksi tuli Anssi Ylinen. Hänen johdollaan panostettiin nuoriin pelaajiin ja heidän kehittämiseen. Kauden 2018 päätteeksi TPV nousi Ykköseen, kun se voitti kaksiosaisessa nousukarsinnassa MYPAn yhteismaalein 3–2. Visiitti Ykkösessä jäi kuitenkin yhden kauden mittaiseksi, sillä joukkue jäi sarjan viimeiseksi ja tippui Kakkoseen.
TPV pelasi kaudet 2020-2021 Kakkosta entisen Veikkausliigapelaajan ja seuran oman kasvatin Mikko Innasen johdolla. Kaudelle 2021 joukkue nuorentui radikaalisti koostuen lähinnä vielä juniori-ikäisistä omista kasvatista. Nuori joukkue taisteli kiitettävästi, mutta jäi lopulta lohkonsa viimeiseksi ja TPV jatkaa kaudella 2022 Kolmosessa. Uudeksi päävalmentajaksi tuli seuran historian kolmas ulkomaalaistaustainen valmentaja englantilainen Ash Civil. Toukokuussa 2023 TPV julkisti oman kenttähankkeen. Tekonurmipäällysteinen täysmittainen kenttä valmistuu Tampereen Multisiltaan.
Peliasut ja värit
TPV:n kotipeliasuun kuuluvat punainen paita, valkoiset housut ja vihreät sukat. Varapeliasu on kokovalkoinen. Seuran varustetoimittajana on ollut kaudesta 2020 Puma.
Joukkueet ja pelaajat
TPV on Pirkanmaan toiseksi suurin jalkapalloseura. Jäseniä seurassa on noin 2 000 (vuonna 2014). Seuralla on Kolmosessa pelaava edustusjoukkue, Kakkosessa pelaava naisten edustusjoukkue, vajaa 20 ikäkausijoukkuetta ja noin 60 kaupunginosajoukkuetta. Lisäksi seurassa toimii erityisryhmille tarkoitetut jalkapallojoukkueet Auringonnousu ja Powerchair. Seuran kannattajaryhmänä toimii Tammelan Voima.
Edustusjoukkueen sijoitukset 1990–
{|
Virginian and Ohio
Virginian and Ohio (V&O) on W. Allen McClellandin luoman kuvitteellisen rautatieyhtiön sekä hänen rakentamansa kyseiseen kuvitteelliseen yhtiöön perustuvan pienoisrautatien nimi. Sekä kuvitteellinen yhtiö että pienoisrautatie ovat tunnettuja käsitteitä pienoisrautatieharrastajapiireissä ympäri maailman, sillä yleisen käsityksen mukaan Virginian and Ohio oli ensimmäinen pienoisrautatie, jonka liikenne oli alusta alkaen suunniteltu operoitavaksi todellista rautatieliikennettä mukaillen. Pienoisrautatietä on esitelty useaan otteeseen muun muassa alan harrastelehdessä, TRAINS Magazinessa, ja sitä on käytetty esikuvana myös alan harrastekirjallisuudessa ja oppaissa.
Pienoisrautatie
Virginian and Ohio -pienoisrautatie rakennettiin vuonna 1962 ja se sijoittui ajallisesti 1950-luvulle. Maantieteellisesti rautatie sijoittui Virginian Aftonin ja Elm Groven välille. Vuonna 1980 McClelland laajensi rautatietä Elm Grovesta Kingswood Junctioniin, ja samalla sijoitti aikakauden vuoteen 1968. Kolmas laajennusosa toteutui 1990-luvulla ja samalla esitetty aikakausi muuttui vuodeksi 1975.
Vuonna 2001 McClelland muutti uuteen asuntoon, ja pienoisrautatie jouduttiin hävittämään. Radan Clintwoodin ratapihaa kuvaava osuus on nykyisin näytteillä National Model Railroad Museumissa Chattanoogassa, Tennesseessä. McClelland on aloittanut Virginian and Ohio -radan uudelleenrakentamisen uuden asuntonsa kellariin.
Lidija Knipovitš
Lidija Knipovitšin isä oli liettualaissyntyinen sotilaslääkäri ja äiti aatelissuvun jäsen. Isä työskenteli pitkään Suomessa ja asettui eläkkeelle jäätyään ostamalleen maatilalle. Lidija sai kotiopetusta ja laajensi tietojaan itsenäisesti. Äidin kuoltua hän piti huolta nuoremmista sisaruksistaan ja isästään. Lidija työskenteli jonkin aikaa Helsingin venäläisen kansakoulun opettajana. Hänen veljiään olivat eläintieteilijä Nikolai Knipovitš sekä Vaasan läänin kuvernööri ja Suomen kenraalikuvernöörin kansliapäällikkö Fjodor Knipovitš.
Knipovitš sai ensikosketuksensa vallankumouksellisiin narodnikkeihin Aleksanterin kimnaasin opettajien Pavel Sikorskin ja Nikolai Vukotitšin kautta. Isänsä kuoltua hän muutti vuonna 1889 opettajaksi Pietariin. Knipovitš osallistui Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi -järjestön toimintaan, julkaisi sen lehteä ja järjesti salaisia kokoontumisia. Hänet pidätettiin ja karkotettiin Pietarista vuonna 1898.
Knipovitš teki sosiaalidemokraattien puoluetyötä Astrahanissa, Tverissä ja Samarassa. Hän osallistui vuoden 1903 puoluekokoukseen ja liittyi bolševikkeihin. Vuosina 1905–1907 Knipovitš toimi puoluekomiteoiden sihteerinä Odessassa ja Pietarissa. Hän osallistui Tampereen puoluekokoukseen vuonna 1905 ja puolueen neljänteen edustajainkokoukseen vuonna 1906. Knipovitš oli karkotettuna Pultavan kuvernementtiin vuosina 1911–1913. Hän asettui sen jälkeen sairautensa takia Krimille.
Knipovitš oli V. I. Leninin vaimon Nadežda Krupskajan työtoveri ja ystävä. Hänen puoluenimiään olivat Djadenka ja Tšuhna. Lenin ja Krupskaja asuivat Lidijan ja hänen veljensä Nikolain luona Seivästössä kesällä 1907. Lidija Knipovitšin elämästä kertoo Semjon Rubanovin ja Grigori Usyskinin vuonna 1981 ilmestynyt dokumenttiromaani Pod psevdonimom Djadenka.
Ohrasuurimo
pienoiskuva|Ohrasuurimoita Ohrasuurimo eli arkikielessä ohraryyni on tehty ohran jyvistä, joista on poistettu kuoren uloimmat osat. Suurimot ovat joko kokonaisia tai rikottuja.
Kokonaisten suurimoiden kypsentäminen kestää uunissa 2–3 tuntia, mutta esikypsytetyt ovat syömiskelpoisia noin tunnissa. Kokonaisia suurimoita voidaan tarjota pääruoan lisäkkeenä riisin tapaan tai käyttää keittojen, laatikoiden, patojen, piirakoiden ja puurojen ainesosana.
Rikotut suurimot kypsyvät hieman yli puolessa tunnissa. Niitä käytetään laatikoihin, lisäkkeeksi, piirakoihin, puuroihin, risottoihin ja täytteisiin. Rikottuja ohrasuurimoita on saatavissa myös esikypsytettyinä.