cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Metafilosofia
Empiiristä vai rationaalista?
Eräs merkittävä jakolinja on niiden filosofien, jotka katsovat filosofian olevan empiirinen oppiala (joskaan ei välttämättä tiede), ja niiden filosofien, jotka uskovat sen olevan apriorinen oppiala, joka ei käsittele tosiasioita eikä liity empiirisiin (luonnon)tieteisiin, välillä.
Jakolinjasta puhutaan lähinnä käsiteltäessä uuden ajan filosofiaa, ja sellaisia ajattelijoita kuin John Locke, David Hume ja Immanuel Kant empiristisellä puolella ja sellaisia ajattelijoita kuin Georg Hegel idealistisella puolella. Jakoa voidaan silti soveltaa myös nykyfilosofiaan. Analyyttiset filosofit katsovat, että (luonnon)tiede, ei filosofia, voi vastata kaikkiin mielekkäisiin empiirisiin kysymyksiin. Pragmatistit ja naturalistisen tietoteorian kannattajat taas ajattelevat, että filosofian tulisi kytkeytyä tieteisiin ja että sen tulisi olla tieteellistä sanan laajassa merkityksessä.
Teoreettista vai käytännöllistä?
Jotkut filosofit, kuten eksistentialistit ja pragmatistit, katsovat filosofian olevan pohjimmiltaan käytännöllinen tiede, jonka tarkoituksena olisi ohjata meidät elämään mielekästä elämää osoittamalla keitä olemme, kuinka liitymme ympärillämme olevaan maailmaan ja mitä meidän tulisi tehdä. Toiset, kuten useat analyyttiset filosofit, näkevät filosofian teknisenä, formaalisena ja teoreettisena tieteenä. On huomattava, että kummatkin osapuolet voivat olla ja ovat filosofiassaan yhtä teoreettisia ja abstrakteja – erot ovat siinä, mikä nähdään teorian tarkoituksena ja aiheena.
Yleisiä lähestymistapoja
Filosofian kolme keskeisintä menetelmää historiallisessa järjestyksessä ovat olleet antiikin fronesis-lähestymistapa, episteeminen eli tiedollinen lähestymistapa ja lingvistinen eli kielellinen lähestymistapa.
Fronesis eli ”käytännöllinen järki” oli tyypillinen sellaisille ajattelijoille kuin Sokrates ja Epikuros. Tämän filosofian muodon käsittelemiin kysymyksiin kuuluvat lähinnä ne kysymykset, jotka ovat mielekkäitä onnellista elämää ja hyveiden kehittämistä etsittäessä, vaikka tuona aikana käsiteltiin myös muunlaisia kysymyksiä.
Episteeminen lähestymistapa keskittyy tiedon perusteisiin, erityisesti väittelyssä rationalismin ja empirismin välillä. Tämän aikakauden keskeisiä hahmoja olivat John Locke, David Hume, René Descartes, Jeremy Bentham ja Immanuel Kant. Etiikka kehittyi spekulatiivisesta psykologiasta toisaalta metaetiikaksi ja toisaalta normatiiviseksi etiikaksi.
Lingvistinen eli kielellinen filosofia on uusin kehityssuunta. Sitä harjoitetaan sekä tietoteoriana (kielen ja maailman suhde, ”merkityksen merkitys”) että käsitteiden ja ajatusten tutkimuksena. Puhtaimmassa muodossaan mielekkään kielen tutkimus (filosofian ensisijaisena tehtävänä) on ollut laskusuunnassa monissa yliopistoissa, mutta se elää edelleen analyyttisessä perinteessä.
Metafilosofeja ja metafilosofisia kirjoituksia
Platonin dialogit käsittelevät yleensä etiikkaa ja muita filosofian osa-alueita, mutta sivuavat toistuvasti metafilosofisia kysymyksiä, kuten:
Ludwig Wittgensteinin Tractatus logico-philosophicus ja Filosofisia tutkimuksia käsittelevät ensisijaisesti logiikkaa, kielenfilosofiaa ja mielenfilosofiaa, mutta filosofisten ongelmien ja filosofisen ymmärryksen luonne ovat keskeisessä roolissa kaikessa käsittelyssä. Wittgenstein sanoi usein, että filosofiset virheet johtuvat filosofisen tutkimuksen luonteen väärinymmärtämisestä.
C. D. Broad tunnetaan siitä, että hän erotti kriittisen ja spekulatiivisen filosofian toisistaan (esimerkiksi "The Subject-matter of Philosophy, and its Relations to the special Sciences," teoksessa Introduction to Scientific Thought, 1923). C. J. Ducasse (Philosophy as a Science) tarkasteli useita filosofian luonnetta koskevia näkemyksiä, ja katsoi filosofialla olevan kokonaan oma aihepiirinsä: arvioinnit.
Richard Rortyä voidaan pitää metafilosofina, koska hän on kirjoittanut paljon filosofian luonteesta ja filosofin roolista.
Salala
Salala on historiallinen kaupunki ja piirikuntatason hallinnollinen alue eli wilayat Omanin eteläosassa, Dhofarin kuvernoraatin alueella. Salalan pinta-ala on 19 442 neliökilometriä ja sen asukasluku (wilayat) vuonna 2017 oli 374 582.
Maantiede
230px|thumb|vasen|Salalan laakso [[Arabianmeri|Arabianmeren rannalla, satelliittikuva (kuivaan vuodenaikaan). Laaksoa ympäröivät, jopa 3–4 kilometrin korkeuteen nousevat vuoret näkyvät tummempana kuvan yläosassa.]] Salalan kaupunki sijaitsee kapeassa Salalan rannikkolaaksossa, joka rajoittuu vain noin 14 kilometrin päässä sisämaassa al-Qaran vuoriin. Salalasta on matkaa maan pääkaupunkiin Muscatiin noin tuhat kilometriä. Salalan laakso ympäristöineen on käytännössä ainoa seutu Arabian niemimaalla, jonne Intian valtameren vuotuinen kesämonsuuni ulottuu muutaman viikon ajan.
Historia
Salalan kaupungin historiasta on olemassa vain vähän historiallisia tai arkeologisia lähteitä. Ennen islamin saapumista alueelle paikalla on ollut vain vähän kiinteitä asumuksia. Alueen vanha tärkeä vientituote on ollut olibaanihartsi, jota on myyty ulkomaille yli 2 000 vuoden ajan. Salala oli pitkälti itsenäinen aina vuoteen 1829 saakka, jolloin Omanin hallitsija Said bin Sultan päätti valloittaa kaupungin. Se ei kuitenkaan osoittautunut yksinkertaiseksi hankkeeksi eikä kaupunki kukistunut kokonaan ennen kuin sitä vastaan lähetettiin toinen sotajoukko vuonna 1879. Kaupungin valtaamisen jälkeenkin se oli verrattain eristäytynyt muusta maasta, mikä teki siitä houkuttelevan lomakohteen Muscatin poliittisista paineista kärsiville. Esimerkiksi sulttaani Sa’id ibn Taimur vietti kaupungissa paljon aikaa, kunnes hänet kukistettiin vallankaappauksessa vuonna 1970.
Talous
thumb|Kantakaupunkia. Maanviljelyksellä, kalastuksella ja karjanhoidolla on edelleen merkittävä asema kaupungin ja laajemman alueen taloudessa. Sijoituksilla infrastruktuuriin teollisuuden merkitystä on pyritty kasvattamaan. 1990-luvun loppupuolella Oman rakennutti kaupunkiin konttisataman, josta oli tarkoitus tulla suuri uudelleenlastauksen keskus. Satama onkin nykyisin kahdenkymmenen suurimman uudelleenlastaussataman joukossa ja se kilpailee alueella Dubain kanssa. Myös turismiin on tehty sijoituksia uusien hotellien muodossa. Salalan lentoasema palvelee matkustajia.
Väestö
thumb|Salalan festivaalit, elokuu. Monsuunin takia Salala on varsin suosittu etenkin kesäkaupunkina. Kaupungin väkiluku on väestönlaskentojen mukaan kehittynyt seuraavasti: 133 727 (2003) ja 155 309 (2010). Koko Salalan wilayatissa (piirikunnassa) oli vastaavina aikoina 156 530, ja 172 570 asukasta. Vuoden 2017 väkiluvuksi tilastoitiin Salalan wilayatissa 374 582 asukasta, josta omanilaisia oli 235 565 ja expatriaatteja 139 017. Salala oli Omanin kolmanneksi väkirikkain wilayat Seebin (404 279 as.) ja Bawsharin (394 631 as.) jälkeen.
Matti Rintakoski
Matti Erik Rintakoski (18. syyskuuta 1924 Tampere – 28. kesäkuuta 1995) oli suomalainen jääkiekkoilija.
Rintakoski aloitti pelaajauransa SM-sarjassa Tampereen Ilveksessä, jossa pelasi hyökkääjänä. Viiden Ilveksen kautensa jälkeen Rintakoski siirtyi paikalliskilpailija TBK:hon kausien 1946–55 ajaksi. TBK vaihtoi nimensä Tapparaksi, jossa Rintakoski pelasi uransa loppuun. TBK:ssa Rintakoski siirtyi pelaamaan puolustajan paikalle ja hänestä tulikin yksi varhaisimpia suomalaisia suurpuolustajia. Rintakoski voitti SM-sarjasta 13 mitalia, joista viisi oli kultaisia ja ennätykselliset seitsemän pronssisia. Rintakosken sanotaan myös olleen ensimmäinen tai ainakin ensimmäisiä suomalaispelaajia, jotka oppivat käyttämään ns. lyöntilaukausta eli lämäriä. Tappara on aateloinut Rintakosken seuran Hall of Fame -kunniagalleriaan numerolla seitsemän.
Suomea Rintakoski edusti neljä kertaa MM-tasolla ja 1952 Oslon talviolympialaisissa. Maaotteluita Rintakoskelle kertyi 74.
Kleitoniat
Kleitoniat (Claytonia) on kasvisuku hetekaalikasvien heimossa, aiemmin portulakkakasveissa. Sukuun kuuluu 33 lajia, joita esiintyy alkuperäisenä Pohjois-Amerikassa, Keski-Aasiassa ja Itä-Siperiassa. Joitakin mehevävartisimpia lajeja kasvatetaan salaateiksi. Esimerkiksi kivikkotarhoissa kasvatetaan alaskankleitoniaa (C. sibirica).
Laura Production
Laura Production on suomalainen aikuisviihdeyhtiö, joka aloitti toimintansa keväällä 2004. Yrityksen tuotanto käsittelee still-kuvien, pornoelokuvien ja Internet-livelähetysten tekoa. Yrityksen johdossa toimii suomalainen pornonäyttelijä Laura.
Maalausteline
Maalausteline eli staflia on taidemaalarin apuväline, joka pitää kankaan tukevasti paikallaan maalaamisen aikana.
Laura Production
Seksitreffit.fi, eli Laura Production, on julkaissut yli 300 kpl suomalaisia 15–60 minuuttia pitkiä aikuisviihdevideoita internetissä sekä 12 suomalaista aikuisviihde-DVD-levyä.
Laura Productionin ensimmäinen täyspitkä elokuva oli Blondes Have More Fun. Yritys tuotti myös tiettävästi ensimmäisen suomalaisen HDV-tekniikalla, 1080i-kameralla, kuvatun pornoelokuvan Sneaking on my Sister vuonna 2006.
Maalausteline
Maalaustelineitä on kahta päätyyppiä: Ateljeetelineet ovat H-kirjaimen muotoisia, suuria, raskaita ja tukevia, ja niitä käytetään suurille kankaille maalattaessa. Ateljeetelineitä valmistetaan esimerkiksi pyökistä, tammesta tai mahongista. Telineen kummallakin sivulla on tukeva pystysuora kannatinpalkki ja niiden välissä säädettävä keskuspalkki, jota voidaan kallistaa. Telineen etureunalla on kapea taso, jolla maalaus lepää ja jossa voi pitää palettia, siveltimiä ja muita välineitä. Ateljeetelineessä on usein neljä pyörää, joiden avulla sitä voidaan siirrellä ateljeessa.
Luonnostelineet ovat kevyitä sekä teleskooppijalkaisia tai kokoontaitettavia. Luonnostelineitä käytetään pienten taulujen teossa tai ulkona maalattaessa tai luonnosteltaessa. Luonnostelineet valmistetaan yleensä pyökistä tai alumiinista. Teline tuetaan joskus painolla tai upottamalla jalkoihin sidotut puikot maahan. Taideoppilaitoksissa käytetään joskus telineitä, jotka ovat ateljeetelineen ja luonnostelineen välimuotoja.
Laura Production
Blondes Have 2 Much Fun on jatkoa Lauran Blondes-sarjalle. Elokuvassa on mukana monia muita suomalaisia aikuisviihdemalleja.
Palkintoja
Jorma-palkinnot myöntää Sexhibition seksimessuilla palkintoraati
Suomalaisia malleja
Tunnetuimpia suomalaisia aikuisiviihdemalleja, jotka ovat kuvanneet Seksitreffeille: Laura Sade, Saana, Mr Lothar, Tony Scorpion, Kalle, RedSonja, Jamina, Jeppe, MrJack, MrPete, Jean-Pierre (J-P)
Michel Deguy
Michel Deguy (23. toukokuuta 1930 Pariisi, Ranska – 16. helmikuuta 2022 Pariisi, Ranska ) oli ranskalainen runoilija ja kriitikko. Hän oli Pariisin yliopistossa (Université Paris VIII) kirjallisuuden professori. Hän perusti runouslehdet La Revue de Poésie ja Po&sie. Hän oli kriitikkona ranskalaisen ”uuden romaanin” tukija.
Deguyn tuotannossa on vaikutteita Saint-John Perseltä, mutta myöhemmin hän omaksui itsenäisen tavan muuttaa maailma abstraktin unenomaiseksi runoksi, jossa hän käyttää sitaatteja ja viittauksia muiden tuotantoon. Runoista saa antirunon vaikutelman musiikillisten tehokeinojen puuttuessa.
Suomennettuja runoja
Deguyn tuotannosta on näytteitä teoksessa: Sanat että tietäisimme: kymmenen ranskalaista runoilijaa (toim. Mirja Bolgar; WSOY 1975 ISBN 951-0-06681-8)
Olkipaalirakentaminen
Olkipaalirakentamisella tarkoitetaan suorakaiteen muotoisten olkipaalien käyttöä rakennusten ulkoseinien rakennusaineena. Olkipaalirakentaminen on ollut perinteinen rakennustapa useissa maissa. Moderneja 1980-2000-luvuilla olkipaalitekniikalla toteutettuja asuintaloja on muun muassa Suomessa, Ruotsissa, Norjassa, Saksassa, Itävallassa, Sveitsissä, Irlannissa, Alankomaissa, USA:ssa, Kanadassa, Australiassa, Uruguayssa ja Venäjällä.
Olkipaaleja käytetään yleensä yhdessä puurungon kanssa, jolloin puurunko toimii kantavana rakenteena ja olkipaalit eristeenä. Vaihtoehtoisesti olkipaaliseinä voi olla itsekantava. Itsekantavia olkipaalirakennuksia on toteutettu muun muassa Sveitsin vuoristoalueelle Disentikseen.
Lämmöneristyskyvyltään olkipaalirakenne sopii myös kylmiin olosuhteisiin. Olkipaalin U-kerroin, jolla mitaan lämmöneristävyyttä, on vain 0,13. Esimerkiksi passiivitalon määritelmänä on, että U-kerroin on vähemmän kuin 0,15 ja matalaenergiatalolla >0,18. Olkipaaliseinä voidaan pinnoittaa savirappauksella tai kalkki-hiekka-rappauksella. Puurunkoinen olkipaalirakennus voidaan myös vuorata puuverhouksella normaaliin tapaan.
Pelkästään oljesta koostuvaa olkipaalia ei pidä sekoittaa olki-savi-rakentamiseen, jossa olkea sisältävästä savimassasta muotoillaan yleensä muotin avulla kevytsaviharkko.
Co Adriaanse
Co Adriaanse (s. 21. kesäkuuta 1947) on alankomaalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija.
Ura
Peliurallaan Adriaanse pelasi ammattilaisena vuosina 1964–1970 De Volewijckersissa ja 1970–1976 FC Utrechtissa. Hän lopetti aktiiviuransa vain 29-vuotiaana.
Vuonna 1979 Adriaanse aloitti valmentajauransa Zilvermeeuwenissa. Neljä vuotta myöhemmin hän siirtyi AZ Alkmaarin kykyjenetsijäksi ja nuorisovalmentajaksi. Tämän jälkeen hän toimi valmentajana PEC Zwollessa ja FC Den Haagissa, mistä hän sai potkut. Hän toimi viiden vuoden ajan Amsterdamin Ajaxin nuorisoakatemian valmentajana ennen siirtymistään Willem II:n peräsimeen. Joukkue sijoittui sarjassa hänen toisella valmentajakaudellaan toiseksi ja pääsi Mestarien liigaan, missä kuitenkin lopulta jäi oman alkulohkonsa viimeiseksi. Adriaanse erosi tehtävästään 20. toukokuuta 2000. Hän siirtyi Ajaxin valmentajaksi, mutta joukkue ei hänen kaudellaan menestynyt kummoisesti, ja hänet vapautettiin tehtävästään 20. marraskuuta 2001.
Marraskuussa 2002 Adriaanse siirtyi AZ Alkmaarin edustusjoukkueen valmentajaksi. Hänen ensimmäisellä kaudellaan joukkue oli sarjassa kymmenes, mutta kaudella 2003–2004 se sijoittui viidenneksi, mikä oikeutti UEFA-cupin paikkaan. UEFA-cupissa joukkue selvitti tiensä sensaatiomaisesti välieriin saakka, missä se niukasti putosi Sportingille. Samaisella kaudella AZ oli pitkään kotoisessa liigassaan kakkospaikalla ja sijoittui kauden päätyttyä lopulta kolmanneksi. 24. toukokuuta 2004 Adriaanse siirtyi portugalilaisen FC Porton päävalmentajaksi. Hänet erotettiin 9. elokuuta 2006 ja joulukuussa hänet palkattiin ukrainalaisseura FC Metalurh Donetskin päävalmentajaksi.
Adriaanse jätti Metalurh Donetskin toukokuussa 2007, neljä kierrosta ennen Ukrainan liigan loppua. Elokuussa 2007 Adriaanse teki yksivuotisen sopimuksen qatarilaisen Al-Sadd Sports Clubin kanssa, mutta erosi tehtävistään jo tammikuussa 2008. Maaliskuussa 2008 Adriaanse teki sopimuksen itävaltalaisseura FC Red Bull Salzburgin kanssa. Hän siirtyi joukkueen peräsimeen kesäkuussa 2008, kun Giovanni Trapattoni jätti tehtävänsä.
Adriaansen johdolla Red Bull voitti kaudella 2008–2009 Itävallan mestaruuden. Menestyksestä huolimatta hänen sopimustaan ei kauden 2008–2009 jälkeen jatkettu.
Tammikuussa 2010 Adriaanse aloitti Qatarin olympiamaajoukkueen päävalmentajana. Pesti päättyi maaliskuussa 2011 Qatarin jalkapalloliiton purettua Adriaanseen sopimuksen. Kesäkuussa 2011 hän palasi valmentajaksi kotimaahansa FC Twenten peräsimeen. Adriaanse johdatti Twenten Eurooppa-liigan lohkovaiheessa K-lohkon voittoon ja syyskauden jälkeen joukkue oli Eredivisiessä kolmantena. Hyvistä tuloksista huolimatta Adriaanse sai potkut tehtävistään tammikuun alussa 2012. Kaudella 2014/15 Adriaanse toimi Rob Alflenin teknisenä neuvonantajana FC Utrechtissa.
The Dark Ride
The Dark Ride on power metal/heavy metal -yhtye Helloweenin yhdeksäs studioalbumi, joka ilmestyi vuonna 2000. Albumilta ilmestyi kaksi singleä, "If I Could Fly" ja "Mr. Torture".
Alfa Romeo
Alfa Romeo on Stellantis-konserniin kuuluva, Stellantis Europe S.p.A. -yhtiön omistama italialainen henkilöautojen valmistaja. Alkuaan autoissa oli nimenä A.L.F.A. (Anonima Lombarda Fabbrica Automobili).
Historia
pienoiskuva|Alfa Romeo 6C vuodelta 1930 pienoiskuva|Alfa Romeo 8C 2900 Mille Miglia vuodelta 1938 pienoiskuva|Alfa Romeo 2000 Touring Spider (1959–1961) pienoiskuva|Alfa Romeo GT 1300 Junior vuodelta 1972 pienoiskuva|Alfa Romeo Montreal (1970–1977) pienoiskuva|Alfa Romeo 33 1.3 vuodelta 1991 pienoiskuva|Alfa Romeo 156 Sportwagon (1997–2007) pienoiskuva|Alfa Romeo 156 GTA (2001–2005) pienoiskuva|Alfa Romeo 159 (2004–2011) Alfa Romeo -nimellä nykyään tunnettu merkki perustettiin 1907 Napoliin valmistamaan ranskalaisperäisiä Darracq-merkkisiä autoja myytäväksi Italiassa. Yhtiö ei ollut menestynyt erityisen hyvin, joten italialaiset sijoittajat ottivat haltuunsa yrityksen, jolle annettiin myös uusi nimi A.L.F.A., ja uusi tehdas perustettiin Il Portello -kaupungin laitamille. Ensimmäinen tuotantoauto (1910) oli Giuseppe Merosin suunnittelema 24 hv. Alkuun kauppa kävi hyvin, mutta ensimmäinen maailmansota pysäytti autojen valmistuksen. Vuonna 1916 Nicola Romeo otti yhtiön johtoonsa, ja vuonna 1918 hän osti koko yhtiön. Sodan ajan yhtiö valmisti sotatarviketuotteita, kuten generaattoreita ja lentokonemoottoreita. Sodan loputtua merkiksi vaihtui Alfa Romeo.
Merosi korvattiin vuonna 1923 Vittorio Janolla. Enzo Ferrari oli tuona vuonna jo Alfalla kilpakuskina. Janon suunnittelema ensimmäinen Alfa oli kilpa-auto P2, jossa oli muun muassa DOHC-rakenne moottorissa. Auto voittikin ensimmäisen maailmanmestaruuden vuonna 1925. P2:sen moottorin pohjalta Jano suunnitteli sarjan 4-, 6- ja 8-sylinterisiä moottoreita, joille oli tunnusomaista kevytmetallirakenne, puolipallon muotoiset palotilat (hemi), tulpat keskellä, kaksi riviä yläpuolisia venttiilejä ja yleensä myös kaksi yläpuolista nokka-akselia.
Yhtiö ajautui valtion omistukseen vuoden 1929 tietämissä, ja vuonna 1934 yhtiö sulautettiin fasistihallituksen muodostamaan eri yhtiöistä koostuvaan yksikköön Instituto di Riconstruzzione Industrialeen (IRI) yli 50 vuoden ajaksi. Koko 1930-luvun yhtiön autot osallistuivat ahkerasti kilpa-autoiluun, kunnes toinen maailmansota keskeytti jälleen autojen valmistuksen. Sodan aikana tehdas valmisti muun muassa moottoreita asevoimien tarpeisiin. Tehdas vaurioitui pahasti liittoutuneiden pommituksessa. Sodan loputtua tuotanto aloitettiin hiljalleen uudelleen ja menestyksekkäästi: vuonna 1950 Alfa voitti F1-mestaruuden tipo 158 Alfetta -mallilla (Giuseppe Farina) ja vuonna 1951 tipo 159 -mallilla (Juan Manuel Fangio). 1960- ja 1970-luvut olivat suurta kasvun aikaa, ja kaksi uutta tehdasta perustettiin: ensimmäinen Areseen, Pohjois-Milanoon 1960-luvun alussa ja toinen Pomigliano d’Arcoon 1970-luvun alussa.
Alfa Romeo ajautui vuonna 1987 Fiat-konsernille, joka jo hallitsi Italian autoteollisuutta. Kovaa kilpailua Alfa Romeon ostosta kävi tuolloin myös Ford. Omistajanvaihdoksen jälkeen Alfat muuttuivat pikkuhiljaa etuvetoisiksi, ja viimeiseksi takavetomalliksi jäi Alfa Romeo 75 (= 75-vuotisjuhlamalli). Alfojen myynti lopettiin Yhdysvalloissa vuonna 1994. 2000-luvulle tultaessa Alfa Romeo kasvatti mallistoaan, johon kuuluivat hatchback 147, sedan- ja farmarimallisto 159, suurempi sedan 166 sekä linjakas GT-coupé ja urheiluautot Brera ja sen avoversio Spider. Nelivetoiset Q4-malliset versiot täyttivät mallistoa. Aiemmin vuonna 1998 156 valittiin Euroopassa vuoden autoksi.
2010-luvulla Giulietta korvasi 147:n, ja mallistoon oli päätynyt rinnalle myös pienempi hatchback, nimeltään MiTo, jonka suorimpia kilpailijoita lienee Minin Cooper-mallit. Kauan suunnitellun ja pitkään odotetun 159:n seuraajan myötä Alfa teki paluun takavetoon keskikokoisella Giulia-mallillaan. Giulialla pyritään kilpailemaan erityisesti Jaguar XEtä sekä BMW 3 -sarjaa vastaan sporttisten sedanien osa-alueella. Ennennäkemätön citymaasturi päätyi niin ikään mallistoon Stelviona. Mallistoon ovat päätyneet myös tehokkaat Quadrifoglio Verde -mallit, joiden vihreää neliapilaa tarkoittava nimi juontuu Alfan moottoriurheiluun liittyvästä historiasta.
Toteutuneen FCA-fuusion myötä myös merkin logoa uusittiin, ja Alfaa koetetaan profiloida vielä aiempaakin selkeämmin urheilulliseksi edustusautoksi.
Viimeiset Alfan legendaarisella V6-moottorilla varustetut autot olivat myynnissä vuonna 2005. Alfa Romeo otti autoissaan käyttöön General Motorsin V6-moottoreista lohkoista edelleen kehitetyt moottorit. Alfan oma V6 on ääneltään ja luonteeltaan ainutlaatuinen. Muun muassa Tekniikan Maailma kehui Alfan ääniä jäljittelemättömiksi.
Alfa Romeoihin liittyy myös paljon kerhotoimintaa ja autonomistajien vahvaa yhteishenkeä. Suomessa toimii kaksi aktiivista kerhoa AREF ja CARF, jotka järjestävät rata-ajoa ja tapaamisia. Ensimmäinen kerho, Club Finlandese Alfa Romeo, perustettiin vuonna 1969. Alfa Romeojen kuljettajien perinteisiin kuuluu myös toistensa tervehtiminen. Etenkin vanhat Alfat ovat arvostettuja harrastajapiireissä.
Alfa Romeo Suomessa
Suomessa Alfa Romeo on paljon tunnetumpi automerkki kuin sen täkäläiset myyntimäärät edellyttäisivät. Alfa Romeo -autoja oli nähty ensimmäisen kerran Eläintarhan ajoissa ulkomaisten kilpailijoiden käytössä jo 1930-luvulla, mutta varsinaisen maahantuonnin aloitti Helkama-konsernin tytäryhtiö Suomen Koneliike Oy vuonna 1951.
Alfa Romeo pysyi vuosikausia hyvin harvinaisena merkkinä, ja henkilöautojen tuonnin vuonna 1962 vapauduttuakin niitä myytiin Suomessa vain 10–20 kappaletta vuosittain. Parhaana myyntivuonna 1968 rekisteröitiin 42 Alfa Romeota. Alfa Romeolla ei ollut vuosikausiin edes omaa piirimyyjäverkostoa, vaan merkkiä haluavat tilasivat autonsa suoraan maahantuojalta. 1970-luvun aikana Suomessa rekisteröitiin 870 Alfa Romeota – eniten vuosina 1972–1975 –, ja merkkiä oli ajoneuvorekisterissä vuoden 1979 lopussa 1 099 autoa. 1970-luvun lopulla Alfa Romeon tuonti hiipui yksittäiskappaleiksi, kunnes merkki otettiin tuontiohjelmaan vakavasti jälleen 1980-luvun puolivälin tienoilla.
Helkaman lopetettua Alfa Romeon edustuksen 1980-luvun lopulta lähtien maahantuonnista vastasi Alfa Romeo Svenska Ab:n Helsingin sivuliike. Huippuvuonna 1989 Suomessa rekisteröitiin 701 Alfa Romeo -autoa. Vuonna 1993 maahantuonti siirtyi Oy Konela Ab:n tytäryhtiölle Italkon Oy:lle. Vuoden 1995 lopussa Suomen ajoneuvorekisterissä oli 3 123 Alfa Romeota, jolloin se oli 28. yleisin henkilöautomerkki.
Vuosina 2015–2019 Alfa Romeon maahantuoja oli Fiat Group Automobiles Finland Oy. Bergé Auto Group osti FCA Finland Oy:n vuonna 2019, jolloin sen nimeksi vaihdettiin Italmotor Finland Oy. Merkin maahantuoja oli vuoteen 2023 asti Astara Ital Finland Oy.
Maaliskuussa 2023 Bassadone Automotive Nordic ilmoitti ostavansa Alfa Romeo-autoja maahantuovan Astara Ital Finland Oy:n.
Alfa Romeo autourheilussa
Perustamisestaan lähtien yhtiö on ollut aktiivisesti mukana autourheilussa. Se on ollut mukana muun muassa F1-merkkinä 1950–1951 ja vetäytyi sen jälkeen, kun autot muuttuivat F2-mallisiksi. Formula 1 -sarjaan Alfa palasi takaisin vuonna 1976 moottoritoimittajana Brabhamille ja itse valmistajana kesken kautta vuonna 1979, kunnes lopetti jälleen vuonna 1985. Viimeisen kerran Alfan moottoreita käytettiin Formula 1 -sarjassa Osella-tallin autossa kaudella 1988. Vuosina 1989–1991 se toimitti moottoreita myös IndyCar -sarjaan. Euroopan vakioautosarjoissa on tullut myös menestystä.
Aikaisempia malleja
1910-luku
1920-luku
1930-luku
1940-luku
1960-luku
1970-luku
1990-luku
2000-luku
2010-luku
Paketti-, kuorma- ja linja-autot
Pakettiautot
Kuorma-autot
Linja-autot
Johdinautot
Kauppakeskus Galleria (Oulu)
pienoiskuva|153x153px|Gallerian ja Citytalon yhdistävää yhdyssiltaa. Kauppakeskus Galleria oli Oulun keskustassa Isokadun varrella, osittain nykyisen Kauppakeskus Valkean paikalla sijainnut pieni kauppakeskus, jonka omisti Citycon. Kauppakeskus oli yhtenäinen kaupallinen kokonaisuus naapurissa sijainneen Citytalon kanssa. Liikkeitä kauppakeskuksessa oli 10, ja ne sijoittuivat yhteen maanalaiseen kerrokseen ja kolmeen maanpäälliseen kerrokseen. Viimeiset päävuokralaiset kauppakeskuksessa olivat Top-Sport, Life ja Click Shoes.
Alfa Romeo
Erikois- ja konseptimallit
Alfa Romeon konseptimallit
Pininfarinan konseptimallit
Bertonen konseptimallit
ItalDesignin konseptimallit
Muut konseptimallit
Kauppakeskus Galleria (Oulu)
Nykyisin Galleria on osa Kauppakeskus Valkeaa. Vuonna 2015 Osuuskauppa Arina osti Cityconilta yhtiöt, jotka omistivat Gallerian ja Citytalon tontit. Kauppahinta oli noin 13 miljoonaa euroa.
Kauppakeskuksen suunnitteli arkkitehtitoimisto Laatio Oy ja kauppakeskus valmistui vuonna 1987. Sama arkkitehtitoimisto suunnitteli yhdyssillan Gallerian ja Citytalon välille. Yhdyssilta purettiin vuonna 2015.
Alppiruusut
Alppiruusut (Rhododendron) on suku kanervakasvien (Ericaceae) heimossa. Suku on lajimäärältään suuri ja laajalle levinnyt. Lajeja tunnetaan 600–1000. Suvun nimi tulee kreikan kielen sanoista rhodos, ruusu ja dendron, puu. Alppiruusut eivät ole nimestään huolimatta mitään sukua ruusukasveille. Kesävihantia alppiruusuja sekä osaa ainavihannista kutsutaan atsaleoiksi.
Kuvaus
Alppiruusut ovat yleensä pensaita, mutta niiden koko vaihtelee jopa 30-metrisistä puista maanmyötäisiin varpuihin. Alppiruusuihin kuuluu sekä ainavihantia että lehtensä varistavia kesävihantia lajeja. Sukuun kuuluvat nykyisin myös atsaleat (Azalea) ja pursut (Ledum), jotka on aiemmin rajattu omiksi suvuikseen. Useimmilla lajeilla on kiiltävät ja soikeat lehdet sekä terttukukinto, jossa on suuria ja näyttäviä torvimaisia kukkia. Suvussa on kuitenkin myös alppilajeja, joilla on pienet kukat ja lehdet. Joillakin lajeilla lehtien alapinnat ovat suomujen tai hienon karvoituksen peitossa.
Alppiruusujen tuholaisina esiintyy ainakin seuraavia lajeja: varpulude (Stephanitis oberti), alppiruusunlude (Stephanitis rhododendri), alppiruusunjauhiainen (Dialeurodes chittendeni), uurrekorvakärsäkäs (Otiorhynchus sulcatus), tukkimiehentäi (Hylobius abietis) ja kaskaslaji Graphocephala coccinea, joka levittää Pycnostipanus azalean aiheuttamaa sienitautia.
Levinneisyys
Alppiruusuja esiintyy tundralta trooppiseen sademetsään. Merkittävimmät esiintymisalueet ovat Himalajan vuoriston itäosat sekä Indokiinan, Korean, Japanin ja Taiwanin vuoristot. Useita lajeja esiintyy myös Pohjois-Amerikassa ja muutamia Euroopassa. Eteläisimmät esiintymisalueet ovat joillakin trooppisilla lajeilla Borneossa ja Uudessa-Guineassa. Afrikasta ja Etelä-Amerikasta lajit puuttuvat. Suomessa tavataan lapinalppiruusua (Rhododendron lapponicum) aivan pohjoisimmassa Lapissa. Lisäksi koko Suomessa tavattava suopursu (Rhododendron tomentosum, syn. Ledum palustre) luokitellaan nykyään alppiruusuihin kuuluvaksi.
Kasvupaikat
Useimmat lajit pitävät happamasta maaperästä, mutta esimerkiksi lapinalppiruusu suosii runsaskalkkista kangasmaastoa. Suopursu kasvaa puolestaan soilla, mutta myös muunlaisilla kosteahkoilla kasvupaikoilla.
Puutarhassa alppiruusuja hoidetaan havukasvien tavoin. Alppiruusupenkin multa tulee olla hapanta havukasveille soveltuvaa turvetta, eikä suinkaan kalkittua mustamultaa. Käytettyjen kahvinporojen ja piimän kerrotaan auttavan pitämään alppiruusujen maaperää happamana.
Luokittelu
Alppiruusut jaettiin vuoteen 2004 asti kahdeksaan alasukuun (luettelo alla), jotka jakautuvat edelleen sektioihin ja alasektioihin. Vuonna 2005 ehdotettiin geneettisten ja kemiallisten tutkimusten jälkeen jaon muuttamista viiteen alasukuun.
Koristekasvilajikkeet
thumb|left|Kukkaloistoa [[Etelä-Haagan Laajasuonpuistossa (Rodopuisto). Puisto syntyi suomalaiseen ilmastoon sopivien, koristekäyttöön tarkoitettujen alppiruusujen jalostuskokeilujen seurauksena.]] Koristekasvikäyttöön on jalostettu yli 25 000 lajiketta. Useimmat lajikkeet on jalostettu kukkien vuoksi, mutta jotkin myös koristeellisten lehtien tai varsien vuoksi. Tärkeimpiä jalostuksessa käytetyistä lajeista on ollut Pohjois-Amerikassa esiintyvä Rhododendron catawbiense.
Suomen oloihin jalostetut lajikkeet
thumb|Toukokuussa kukkiva alppiruusu 'Elviira' on saanut nimensä lajikkeen risteyttäjän isoäidin mukaan. thumb|Kesäkuun alussa kukkiva alppiruusu 'Raisa' on nimetty [[Raisa Gorbatšovan muistoksi. ]] Vielä 50 vuotta sitten pidettiin mahdottomana, että alppiruusuja voitaisiin kasvattaa Suomen kaltaisessa kylmänlauhkeassa ilmastossa. Helsingin yliopisto ja Mustilan arboretum ottivat tehtäväkseen 1970-luvulla kehitellä Suomen oloihin sopivia alppiruusulajikkeita. Kestävistä ulkomaisista japaninalppiruusuista (Rhododendron brachycarpum) alettiin Helsingin Haagassa kehittää kotimaista kantaa. Ensimmäinen suomalainen myyntiin tuotu alppiruusulajike oli pienikokoinen lamoalppiruusu 'Elviira', jolla on tummanpunaiset kukat. Elviira saattaa olla konstikas kasvupaikkansa suhteen, Arboretum Mustilan mukaan se näyttää viihtyvän parhaiten runsaslumisilla talvellakin varjoisilla kasvupaikoilla. Seuraavaksi alun perin mustilanalppiruusuista (Rhododendron brachycarpum subsp. tigerstedtii) saivat alkunsa suomalaiset nykyään suositut marjatanalppiruusu-ryhmään kuuluvat alppiruusut. Ne ovat täysikasvuisena suuria ja tukevarakenteisia. Niistä osa soveltuu vain eteläisimpään Suomeen, mutta eräät lajikkeet, kuten 'Haaga', 'Mikkeli' ja 'Pekka' menestyvät loistavasti jopa Oulun seudulla, 'Mikkeli' soveltuu kokeiltavaksi jopa eteläisimpään Etelä-Lappiin. Myöhemmin markkinoille on tullut myös nukka-alppiruusuja (Rhododendron smirnowii) ja matalia pienilehtisiä runsaspienikukkaisia karoliinanalppiruusuja, jotka menestyvät hyvin tosin vain eteläisimmässä Suomessa. Karoliinanalppiruusut kasvavat maksimissaan 60 cm korkeiksi tiiviiksi pensaiksi. Tulevaisuudessa jalostajien haasteena on kehitellä keltakukkainen alppiruusu Suomen oloihin.
Lajikkeita
Sulkeissa olevat rinnakkaisnimet ovat kansainväliseen käyttöön tarkoitettuja. Vuosiluku tarkoittaa jalostus- tai julkaisuvuotta.
Lajikkeiden ’Kullervo’ ja ’Pohjolan Tytär’ hangen yläpuolella olevat nuput paleltuvat noin 23 asteen pakkasella, hangen sisällä ne säilyvät (nuput kehittyvät syksyllä). Alppiruusun kannalta kevät on ongelmallista aikaa pohjoisissa oloissa: kasvit kiertävät talvella lehtensä rullalle vähentääkseen haihduttamista. Kevätaurinko harhauttaa pensaat haihduttamaan vettä, mutta koska maa on vielä jäässä, kasvi ei saa korvaavaa vettä ja kuivuu. Myös tuulinen kasvupaikka saattaa aiheuttaa ylimääräistä haihtumista ja aiheuttaa vaurioita. Kuivumisriskiä vähennetään varjostamalla kasvia keväällä, kunnes maa on sula. Voimakas kevätaurinkokin vahingoittaa lehtiä.
Frazer Nash
Frazer Nash oli brittiläinen autonvalmistaja, jonka perusti Archibald Frazer-Nash. Frazer Nash osallistui neljään kilpailuun Formula 1 -sarjassa kaudella, joista paras tulos oli Ken Whartonin neljäs sija Sveitsin GP:ssä. Talli ajoi myös F1-sarjan ulkopuolisissa kilpailuissa, joissa voitti Snettertonissa järjestetyn vuoden 1952 Aston Martin Owners Club-osakilpailun.
Nemesis Divina
Nemesis Divina on norjalaisen black metal -yhtye Satyriconin kolmas albumi.
Kokoonpano
+
Resident Evil Zero
Resident Evil Zero (alkup. nimi ) on Capcomin kehittämä ja julkaisema Resident Evil -pelisarjaan kuuluva selviytymiskauhupeli. Peli julkaistiin alun perin vuonna 2002 Nintendo GameCubelle ja vuonna 2008 myös Wiille (nimellä Resident Evil Archives: Resident Evil Zero). Peli on esiosa aiemmin samana vuonna julkaistulle Resident Evil -pelille.
Vuonna 2016 pelistä julkaistiin HD-versio Microsoft Windowsille, PlayStation 3:lle, PlayStation 4:lle, Xbox 360:lle ja Xbox Onelle. Zeron HD-versio vahvistettiin sen jälkeen, kun tammikuussa 2015 julkaistu HD-versio vuoden 2002 Resident Evil -pelistä oli myynyt miljoona kappaletta ja rikkonut PlayStation Networkin myyntiennätyksen. Molemmat HD-versiot julkaistiin myös levyversiona Resident Evil: Origins Collection -kokoelmassa.
Pelaaminen
Resident Evil: Zerossa ohjataan kahta hahmoa, Rebecca Chambersia ja Billy Coenia. Hahmot voivat toimia yhdessä, jolloin pelaaja ohjaa toista hahmoa ja tekoäly toista, mutta ne voivat toimia myös erikseen. Ohjattavaa hahmoa voi vaihtaa napin painalluksella. Pelin aikana hahmot joutuvat muutaman kerran erilleen joksikin aikaa, jolloin toisen hahmon mukana olevat tavarat eivät ole toisen saatavilla. Hahmot eroavat kyvyiltään; Rebecca pystyy ainoana sekoittamaan parantavia yrttejä, kun taas Billy on kaikin puolin vahvempi kuin Rebecca, pystyen siirtämään raskaita esineitä tai vääntämään raskaita vipuja, eikä hän myöskään haavoitu niin helposti kuin Rebecca. Kumpikin hahmo on pelin läpäisyn kannalta tärkeä; jommankumman kuollessa peli päättyy.
Uusi lisäys Zerossa on myös esineiden pudottaminen minne vain, jonka johdosta pelistä ei löydy tavaralaatikkoa kuten aikaisemmista osista.
Juoni
Peli sijoittuu juonellisesti ensimmäiseksi osaksi pelisarjassa. Raccoon Cityn S.T.A.R.S.-ryhmän Bravo-tiimi on etsimässä syytä raaoille murhille Arklayvuorilla. Vuoristossa Bravon helikopteriin tulee moottorivika, mikä aiheuttaa pakkolaskun metsään. Bravon jäsenet löytävät sotilaspoliisien kuljetusauton, jonka kuljettajat ovat tapettu. Tiimi päättää hajaantua, jolloin peli lähtee seuraamaan nuorta ja vielä melko kokematonta, ensiapuun erikoistunutta poliisia, Rebecca Chambersia.
Rebecca löytää metsästä pysähtyneen Ecliptic Express -junan, jossa hän kohtaa hirviöitä, kuten zombeja ja iilimatoja. Hän tapaa Billy Coenin, jota hän epäilee sotilaspoliisien murhasta, mutta jonka kanssa hän kuitenkin lyöttäytyy yhteen selviytyäkseen. Äkillisesti juna lähtee liikkeelle. Rebecca ja Billy estävät junaa törmäämästä tuhoisasti ja saapuvat Umbrella-yhtiön tutkimuskeskukseen.
Tutkiessaan maanalaista laitosta Rebecca ja Billy kohtaavat monia mutatoituneita olioita ja valkoisiin pukeutuvan miehen, tohtori James Marcuksen, joka toimi Umbrellan tiedemiehenä ja suoritti kokeiluja eri nisäkkäillä, matelijoilla ja iilimadoilla. Albert Wesker ja William Birkin murhasivat Marcuksen, joka kuitenkin heräsi eloon tutkimuksille altistuneen iilimadon tunkeutuessa hänen kehoonsa. Kostonhimoinen Marcus paljastuu vastuulliseksi T-viruksen leviämisestä kartanossa ja junassa. Marcus mutatoituu iilimatokuningattareksi ja yrittää tappaa Rebeccan ja Billyn. Laitoksen sisäänkäynnillä kuningatar altistuu auringonvalolle ja heikentyy, jolloin Billy tappaa hänet revolverilla.
Birkinin laukaisema itsetuhojärjestelmä tuhoaa laitoksen. Rebecca katkaisee Billyn tuntolevyn ja julistaa hänet kuolleeksi, jolloin pari eroaa toisiaan sotilaallisesti tervehtien. Rebecca suuntaa kohti kartanoa, jonne S.T.A.R.S. -ryhmän Alpha-tiimi saapuu seuraavana yönä. Rebeccan selviymistaistelu jatkuu Resident Evilissä.
Tšekinseisoja
Tšekinseisoja (Ceský Fousek) on tšekkiläinen koirarotu.
Ulkonäkö
thumb|right|Tšekinseisojan pää. Tšekinseisoja on karkeakarvainen, keskikokoinen ja jalopiirteinen. Pää on pitkä ja melko kapea, kallo kohtuullisesti kaareutunut ja hieman kuonoa lyhyempi, otsapenger vähäinen joskin otsaa kohti jyrkkenevä. Silmät ovat mantelinmuotoiset ja niiden väri vaihtelee syvästä kastanjanruskeasta tummaan meripihkaan. Korvat ovat riippuvat ja kärjistään pyöristyneet. Kuononselkä on hieman kyömy, kirsu tummanruskea. Purenta on leikkaava. Kaula on kohtalaisen kaareva ja keskipitkä. Rintakehä on soikea, selkä lyhyt ja hieman lantiota kohti laskeva. Häntä on joko vaakasuora tai vain hieman kohoava. Se on perinteisesti Tšekissä typistetty 3/5:aan alkuperäisestä pituudestaan. Karvapeite on "kolminkertainen": se käsittää sekä alus-, peitin- että harjaskarvat. Peitinkarva on karheaa, kovaa ja 3–4 cm pitkää; harjaskarva karheaa, suoraa ja 5–7 cm pitkää. Huulissa ja alaleuassa karva muodostaa "parran". Väri voi olla joko tumma päistärikkö (ruskein merkein tai ilman), ruskea pilkuttunut tai yksivärinen ruskea. Urosten säkäkorkeus vaihtelee 60–66 cm ja narttujen 58–62 cm välillä. Urokset painavat 28–34 kg ja nartut 22–28 kg.
Luonne ja käyttäytyminen
Rotu on kestävä, vahva, omistajalleen uskollinen ja helppo kouluttaa. Se kykenee työskentelemään sekä aukeassa maastossa, metsässä että vedessä.
Alkuperä
Ennen Ensimmäisen Maailmansodan alkua rotu oli Tšekkoslovakian suosituin karkeakarvainen seisoja. Sodan takia se kuitenkin kuoli 1920-luvulla lähes sukupuuttoon. Elvytysyritykset tuottivat tulosta, ja nykyään tšekinseisoja on sekä Tšekissä että Slovakiassa toiseksi yleisin metsästyskoira.
Aquilón (1754)
Aquilón oli Espanjan laivaston vuonna 1754 vesille laskettu 68-tykkinen linjalaiva, joka kuului niin sanottuihin kahteentoista apostoliin.
Valmistus
Jorge Juan y Santacilian suunnittelema alus tilattiin 15. kesäkuuta 1752 Real Astillerolta Ferrolista, missä köli laskettiin vielä samana vuonna. Alus laskettiin vesille 10. maaliskuuta 1754 ja otettiin palvelukseen vielä vuoden lopulla päällikkönään Francisco Lastarria.
Palvelus
Joulukuussa 1754 alus siirrettiin Ferrolista Cádiziin. Huhtikuussa 1755 alus ankkuroitiin reserviin Arsenal de Carracaan, missä sen todettiin vuotavan ja aluksessa käytetyn puutavaran lahoavan nopeasti. Elokuusta alkaen aluksella tehtiin useita muutoksia ennen kuin se vuonna 1759 sijoitettiin Cartagenaan taistelemaan algerialaisia merirosvoja vastaan Gutierre de Hevian laivueen mukana.
Aquilón ja Soberano lähtivät 4. maaliskuuta 1761 Cartagenasta ja saapuivat Cádiziin 24. maaliskuuta kuljettaen Aragonin jalkaväkirykmentin II pataljoonan 650 miestä, joista 327 Aquilónilla. Cádizissa alukset liitettiin Tigren, Asian, Vencedorin ja Conquistadorin muodostamaan osastoon, joka lähti 14. huhtikuuta de Hevian johtamana Havannaan. Osasto saapui määränpäähänsä 27. kesäkuuta jätettiin osan jalkaväestä Puerto Ricoon ja Santiago de Cubaan. Osaston ollessa Havannassa kaupungissa puhkesi keltakuume-epidemia, joka kesti vuoteen 1761 ja surmaten 1 800 henkeä aluksilta ja sotilaista.
Osasto joutui 6. kesäkuuta 1762 Havannanlahdella amiraali George Pollockin johtaman Britannian kuninkaallinen laivaston 53 aluksen laivaston ja 25 000 sotilaan yllättämiksi. Aquilónin päällikkö markiisi de González Vicente González-Valor y Bassecourt sai surmansa puolustaessaan El Morron linnaketta, jolloin aluksen päälliköksi tuli Diego Argote. Alus sai määräyksen siirtyä 9. kesäkuuta Reglan ja Guanabacoan lahdelle. Britit osuivat 24. kesäkuuta alukseen 78 kertaa. Havannan antautuessa alus joutui 13. elokuuta brittien hallintaan.
HMS Moro
Alus lunastettiin 15. kesäkuuta 1764 kuninkaalliselle laivastolle, jolloin se sai nimen HMS Moro. Alusta ei kuitenkaan otettu palvelukseen. Aluksen kunto tarkistettiin 6. kesäkuuta 1769 ja amiraliteetti antoi 14. kesäkuuta määräyksen aluksen romuttamisesta. Romutus saatiin päätökseen Portsmouthissa 18. heinäkuuta 1770. Aluksen alkuperäinen nimi oli palautettu jossain vaiheess ennen romuttamisen päättymistä.
HFR
HFR tai Hfr voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Garry’s Mod
Pelaaminen
Pelissä on mahdollista pelata yksin- tai moninpelinä. Pelissä on kaksi valmista ja suurta kenttää. Pelaajalla on käytössään valmiiksi Half-Lifestäkin tuttu painovoima-ase ja uutuutena physgun tai physics gun, jolla pelaaja voi mm. siirtää lähes mitä tahansa luomaansa asiaa tai olentoa, sekä lukittaa ne paikoilleen. Juonta ei pelissä ole, mutta pelaaja voi luoda sellaisen millaiseksi haluaa.
Pelaajalla on useita mahdollisuuksia käyttää modin työkaluja ja esineitä. Peliin on mahdollista ladata lisäosia Steam Workshopista. Monet pelaajat rakentavat esineiden ja erilaisten valmiiksi koodattujen asetuksien kanssa esimerkiksi autoja ja robotteja. Pelaajat voivat myös asetella räsynukkeina toimivia pelihahmoja erilaisiin asentoihin ja ilmeisiin. Modin avulla on tehty esimerkiksi sarjakuvia ja machinima-elokuvia. Itse Garry’s Mod sisältää vain työkalut, sisällön pelaaja saa omistamistaan Source-peleistä. Kun esimerkiksi pelaajalla on tietokoneella asennettuna Team Fortress 2, hän saa kyseisestä pelistä kaikki kartat sekä hahmot sekä kosmeettiset esineet Garry’s Modiin.
Garry’s Modissa on paljon erilaisia toimintoja ja työkaluja kuten Wheels (pyöriä ja pyöriviä esineitä), NPC Spawn (hahmojen luominen), Face Poser (kasvojen muokkaaminen), Balloons (ilmapallot). Pelissä voi myös säädellä painovoimaa ja rakentaa omia rakennuksia.
Kehitys
Garry's Mod 9.0.4 julkaistiin vuonna 2005, joka on viimeisin ilmaiseksi ladattava versio.
Garry’s Modiin tuli 15. tammikuuta 2008 kattava päivitys, joka päivitti Garry’s Modin käyttämään Orange Boxin uutta grafiikkamoottoria ja lisäsi erilaisia esineitä Team Fortress 2, Portal ja Half-Life 2 -peleistä.
Vastaanotto
Vuonna 2005 GameSpy palkitsi Garry’s Modin "Vuoden PC-modiksi". Vuonna 2017 Rock, Paper, Shotgun kuvaili Garry’s Modia "pakko omistaa hiekkalaatikkopeliksi" ja PCGamesN sisällytti pelin vuoden 2019 "parhaimmat hiekkalaatikkopelit tietokoneella" luetteloonsa.
Sabantuy
pienoiskuva|Sabantuyn viettoa vuonna 2019 [[Baškortostanissa.]] Sabantuy (tat. сабантуй, myös Saban tuyı, Сабан туе) on volgan turkkilaisten, etenkin tataarien viettämä kesäjuhla, joka juontaa juurensa Volgan bulgarian aikakaudelle. Aluksi Sabantuy oli maanviljelijöiden juhla maaseudulla, mutta myöhemmin siitä tuli kansallinen juhla ja nykyään sitä vietetään laajasti kaupungeissa.
Kyle Kulinski
Kyle Kulinski (syntynyt 31. tammikuuta 1988) on yhdysvaltalainen keskusteluohjelman juontaja ja sosiaalidemokraattinen poliittinen kommentaattori. Kulinski on Secular Talk -keskusteluohjelman ja The Kyle Kulinski Show'n juontaja. Tammikuussa 2017 Kulinski liittyi yhteen Cenk Uygurin ja Bernie Sandersin presidenttikampanjan aiempien johtajien kanssa perustaakseen Justice Democrats -liikkeen.
Sabantuy
Terminologia
Sabantuy, eri variaatioineen tarkoittaa "kyntöjuhlaa" turkkilaisilla kielillä.
Historia
Sabantuyta vietettiin ennen islamin uskon leviämistä alueelle, ainakin jo vuonna 921. Tuolloin juhlistettiin kylvökauden alkua laulamalla perinteisiä lauluja, joihin oletettavasti liittyi myös uskonnollisia merkityksiä.
Myöhemmin islamin levittyä tataarien ja baškiirien joukossa ja kristinuskon levittyä tšuvassien parissa juhlan merkitys maallistui. Juhlaa vietettiin joka vuosi eri kylässä.
1900-luvun alussa sabantuy sai aseman tataarien kansallisjuhlana. Venäläisviranomaiset hyväksyivät juhlan sen kansanomaisen historian vuoksi, mutta siirsivät sen ajankohtaa kylvön jälkeiseen aikaan. Juhla yhdistyi näin ikivanhaan kesäjuhlaan nimeltä Cıyın (Җыен).
Madison Bowey
Madison Bowey (s. 22. huhtikuuta 1995 Winnipeg, Manitoba, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka edustaa NHL-joukkue Vancouver Canucksia. Hän on pelipaikaltaan puolustaja ja laukoo oikealta.
Sedatiivit
thumb|Sedatiiveja Sedatiivit eli rauhoitteet ovat aineita, jotka vaimentavat keskushermoston toimintaa. Tästä seuraavia vaikutuksia ovat rauhallisuus, rentoutuminen ja hidastunut hengitys, sekä toisinaan myös väsymys, sammaltava puhe, hoiperteleva kävely, huono arviointikyky ja hitaat sekä epävarmat refleksit. Sedatiivit aiheuttavat yleistä elintoimintojen hidastumista, joka johtaa usein fyysisen ja kognitiivisen suorituskyvyn laskuun. Monilla sedatiiveilla on lisäksi lievää kipu- ja muuta tuntoaistia puuduttava vaikutus. Suurina yliannostuksina suurin osa sedatiiveista voi aiheuttaa tajuttomuuden tai kuoleman.
Haittavaikutukset
Sedatiivien yliannostelusta johtuva hengityskeskuksen toiminnan heikkeneminen saattaa johtaa asidoosiin eli elimistön nesteiden liialliseen happamuuteen. Jos veren pH-arvo laskee alle 7,2:n, alkaa esiintyä puuskuttavaa ja tiheää hengitystä eli hyperventilaatiota. Muita asidoosin oireita ovat yleistilan heikkeneminen sekä neste- ja suolatasapainon häiriöt.
Sedatiivien luokittelu
Sedatiiviset lääkeaineet luokitellaan kolmeen ryhmään. Osa ensimmäisen ja toisen ryhmän sedatiiveista luokitellaan liikenteessä haitallisiksi kolmiolääkkeiksi.
I ryhmän sedatiivit
Ensimmäinen ryhmä muodostuu varsinaisista sedatiiveista. Varsinaiset sedatiivit ovat psyykenlääkkeitä, joiden ensisijaisena tarkoituksena on vaikuttaa rauhoittavasti tai väsyttävästi. Tällaisia lääkkeitä ovat bentsodiatsepiinit, bentsodiatsepiinien tavoin toimivat nukahtamislääkkeet, ensimmäisen polven psykoosilääkkeet ja trisykliset masennuslääkkeet. Myös barbituraatit kuuluvat tähän ryhmään. Barbituraatit ovat kuitenkin jääneet läntisessä maailmassa suurelta osin pois käytöstä, koska ne ovat voimakasta riippuvuutta aiheuttavia ja ovat hengenvaarallisia yliannosteltuina. Suomessa niitä käytetään lähinnä enää nukutuslääkkeinä ja eläinten lääkitykseen.
II ryhmän sedatiivit
Toinen ryhmä muodostuu lääkkeistä, joiden yleisenä sivuvaikutuksena on väsymys. Toisen ryhmän lääkkeitä ovat kaksivaikutteiset masennuslääkkeet (esimerkiksi venlafaksiini, mirtatsapiini, mianseriini, tratsodoni), toisen polven psykoosilääkkeet, opiaatit, indometasiini, metoklopramidi, vanhat antihistamiinit sekä epilepsialääkkeet ja levottomat jalat -oireyhtymässä ja Parkinsonin taudissa käytetty pramipeksoli. Toiseen ryhmään kuuluu edellä mainittujen lisäksi myös muun muassa seuraavat yhdistelmälääkkeet: Crampiton, Relapamil, Vertipam, Librax, Gastrodyn comp, Potentol, Anervan.
III ryhmän sedatiivit
Kolmas ryhmä koostuu fyysisten sairauksien hoitoon tarkoitetuista lääkkeistä, joilla väsymys on mahdollinen, mutta ei erityisen korostunut sivuvaikutus. Tällaisia ovat ionipumpun estäjät, jotkut diabeteslääkkeet, useimmat sydän- ja verisuonisairauksien lääkkeet, kipu- ja virtsankarkailulääkkeet sekä monet SSRI-lääkkeet.
Aiheesta muualla
精神安定剤
Luettelo Pohjois-Irlannin joista
A
B
D
E
F
G
K
L
M
N
O
Q
R
S
T
U
Bero
Bero I (k. 1258) eli Björn oli Suomen piispana noin vuodesta 1248 vuoteen 1258. Bero on haudattu Koroisten piispankirkkoon.
Ruotsin maallinen valta nimitti Beron Suomen piispaksi vastoin kanonisen oikeuden määräyksiä, joiden mukaan hiippakunnan papisto valitsi piispan. Ennen Beroa yhtäkään Suomen piispaa ei mainita Ruotsin piispojen tai hiippakuntien luetteloissa, joita on vuosilta 1164, 1188–1189, 1192, 1219, 1233, 1241 ja 1248. Näin ollen Bero on ensimmäinen Uppsalan arkkipiispan alainen Suomen piispa. Hänet mainitaan Ruotsin piispojen joukossa 11. helmikuuta 1253.
Jo vuodelta 1248 on säilynyt paavin legaatin Vilhelm Sabinalaisen kirje, jolla Suomen papisto pyrkii suojautumaan tulevan piispan yrityksiltä riistää Suomen papistolta tälle laillisesti kuuluvaa omaisuutta. Suomen papisto näyttää näin ennakoineen vastoinkäymisiä tulevan piispan taholta.