cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Inuyasha
Muita hahmoja
Hōjō on nykyajassa asuva lukiolaispoika joka pitää Kagomesta. Hōjō antaa Kagomelle erilaisia lahjoja yleensä sellaisia joiden pitäisi auttaa kaiken maailman sairauksiin, koska ottaa Kagomen ukin tarinat tosissaan. Hōjō on myös pyytänyt Kagomea pari kertaa treffeille mutta yhden kerran Kagome unohti ja toisella kerralla hän lähti kesken kaiken pois koska oli huolissaan Inuyashasta.
Regressioanalyysi
Regressioanalyysi on tilastotieteen menetelmä, jonka avulla tarkastellaan vastemuuttujan riippuvuutta valituista selittävistä muuttujista.
Regressioanalyysissa käytetään tyypillisesti seuraavaa esitystapaa:
Lineaarinen regressioanalyysi
Kun tehdään tavallinen lineaarinen regressioanalyysi skalaarimuuttujille X ja Y, oletetaan että E(Y|X) = aX + b. Tämän funktion estimaatti on y* = a*X + b*, missä a* ja b* ovat aineistosta oletettavat regressiokertoimet, a* = Cov(X,Y) / Var(X), ja b* = Keskiarvo(Y) - a*Keskiarvo(X). (Integroituva) satunnaismuuttuja/vektori Y voidaan yleisesti kirjoittaa hajotelmana Y = E(Y|X) + u. Tällöin E(Y|X) on regressiofunktio, joka pyritään laskemaan, ja u on satunnaisvaihtelua, jonka määritelmä on yksinkertaisesti u:= Y - E(Y|X). Riippuu E(Y|X):n ja u:n tapauskohtaisista ominaisuuksista (E(Y|X):n funktioluokka, sileys ym.; u:n varianssi, mahdollinen autokorrelaatiorakenne ym.), pystytäänkö regressioanalyysia soveltamaan, ja mikä analyysimenetelmä on suositeltavin.
Muita menetelmiä
Regressioanalyysin menetelmiä ovat muun muassa:
Klaus Hasselmann
Klaus Hasselmann (s. 25. lokakuuta 1931 Hampuri, Saksa) on saksalainen meritieteilijä ja ilmastonmallintaja.
Klaus Hasselmann kuuluu ilmastonmuutoksen tutkimuksen uranuurtajiin. Hän kehitti sään ja ilmaston muutoksia yhdistävän mallin, jonka avulla selitti miten ilmaston hitaat muutokset kuten merivirtojen muuttuminen vaikuttavat sääilmiöihin kuten sateeseen. Hänelle myönnettiin vuoden 2021 Nobelin fysiikanpalkinto, jonka hän jakoi Giorgio Parisin ja Syukuro Manaben kanssa.
Nikolai Pimenov
Nikolai Igorjevitš Pimenov (, s. 29. maaliskuuta 1958 Moskova, Venäjän SFNT) on Neuvostoliittoa edustanut, kilpauransa päättänyt soutaja, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
Pimenov kilpaili perämiehettömissä kaksikoissa kaksoisveljensä Jurin kanssa. Veljekset saavuttivat olympiahopeaa Moskovassa 1980, kolme maailmanmestaruutta ja useita muita MM-mitaleja. He kilpailivat myös Soulin 1988 ja Barcelonan 1992 kesäolympialaisissa itäblokin boikotoitua Los Angelesin 1984 olympiakisoja.
Luettelo Half-Life-pelisarjan henkilöistä
Tämä on epätäydellinen luettelo Valve Corporationin kehittämän Half-Life -pelisarjan pää- ja sivuhenkilöistä.
Gordon Freeman
Gordon Freeman on tiedemies ja yksi Black Mesan tutkimuslaitoksen työntekijöistä. Hän on Half-Life -pelisarjan päähenkilö.
Barney Calhoun
Barney Calhoun on Black Mesan tutkimuslaitoksessa työskentelevä keskitason turvamies. Ensimmäisessä Half-Life -pelissä Barney ei esiinny varsinaisena hahmona, vaan kaikkien Black Mesan tutkimuslaitoksen turvamiesten nimi on pelin lähdekoodissa "Barney". Half-Life: Blue Shift -pelissä Calhoun esiintyy pelin päähenkilönä ja Half-Life 2 -pelissä sivuhahmona.
Half-Life 2:ssa ja sen lisäosissa Barneyn ääninäyttelijä on Michael Shapiro, joka on myös G-Manin ääninäyttelijä.
Adrian Shephard
Adrian Shephard on Half-Life: Opposing Force -lisäosan päähenkilö. Hän on Yhdysvaltain asevoimien alaisuudessa toimivan HECU-erikoisjoukon (Hazardous Environment Combat Unit) jäsen.
G-Man
G-Man on yksi Half-Life-sarjan vakiohahmoista ja ainoa sivuhenkilö, joka on esiintynyt kaikissa sarjan peleissä. Hän on ulkomuodoltaan pitkä ja kalpeaihoinen keski-ikäinen mies, jolla on vihreät silmät ja mustat hiukset ja joka pukeutuu siniharmaaseen pukuun.
Puhetyyliltään G-Man on erikoinen ja epäluonnollinen. Half-Life 2 -pelin alussa G-Man puhuttelee Gordon Freemania sanoilla ”rise and shine, Mr. Freeman, rise and shine”.
Valve Corporationin graafisessa demossa Electronic Entertainment Expo -pelitapahtumassa vuonna 2003 esiteltiin G-Manin ilmeilyä, joka ei täysin vastaa ihmiskasvojen lihaksiston mahdollistamaa liikettä.
G-Manin ääninäyttelijä on Barney Calhounin tavoin Michael Shapiro.
Alyx Vance
Alyx Vance on Black Mesan tutkimuslaitoksessa työskennelleen Eli Vance -nimisen tiedemiehen tytär. Hän esiintyy Half-Life 2- ja Half-Life: Alyx -peleissä, joista jälkimmäisessä hän on pelattava hahmo. Hahmoa ovat ääninäytelleet Merle Dandridge ja Ozioma Akagha.
Suomen-pojat
thumb|Virolaisia vapaaehtoisia Suomessa jatkosodan aikana. thumb|Mannerheimin tervehdys virolaisille vapaaehtoisille. Kuva on JR 200 -kirjasta. Suomen-pojat (viroksi soomepoisid) olivat Suomen puolella jatkosodassa taistelleita virolaisia vapaaehtoisia. Osana muita suomensukuisia vapaaehtoisia virolaisia oli Suomen puolustusvoimissa 3 350 –3 400. Suomen rintamilla virolaisia kaatui tai katosi 198. Heistä 16 kaatui palvellessaan merivoimissa. Suurin osa virolaisista kuului Jalkaväkirykmentti 200:aan, jonka vahvuus oli noin 1 850 miestä.
Viroon Suomen-poikia palasi runsaat 1 900 miestä. Virossa heistä kaatui Narvan taistelussa vajaat 200. Ruotsiin, Kanadaan ja muualle länteen heitä siirtyi runsaat 1 200. Suomeen jäi 163 miestä. Suomen-poikien kunniamarssi on ”Teid me tervitame”, 'Teitä me tervehdimme'. Suomen-poikien arvostus on Virossa korkealla.
Enimmäkseen he olivat nuoria miehiä: joukossa oli muutamia jopa aivan lapsiksi katsottavia, mutta lähes puolet heistä oli kuitenkin 18–21-vuotiaita, noin kolmannes oli 22–25-vuotiaita. Valtaosa Suomen-pojista oli suhteellisen koulutettuja, sillä noin 45 prosentilla oli akateeminen loppututkinto ja monet olivat ylioppilaita tai virkamiehiä.
Syitä virolaisten saapumiseen
Virolaiset olivat hyvin maanpuolustustahtoisia. Monet virolaiset olisivatkin jo syksyllä 1939 halunneet taistella Suomen tavoin Neuvostoliiton tekemää miehitystä vastaan, mutta Viron valtionjohto kuitenkin päätyi tekemään Neuvostoliiton kanssa yhteistyö- ja tukikohtasopimuksen, mikä lopulta johti Viron miehitykseen kesäkuussa 1940.
Virolaiset vapaaehtoiset sanoivat taistelevansa "Soome vabaduse ja Eesti au eest" eli 'Suomen vapauden ja Viron kunnian puolesta', mutta he halusivat myös saada sotilaskoulutusta oman maansa vapaustaistelua silmällä pitäen. Virolaiset tunsivat toimivansa vastavuoroisesti suomalaisten Pohjan Poikien tavoin, jotka osallistuivat Viron vapaussotaan vuonna 1919 Viron armeijan rinnalla. He mielsivät myös olevansa Suomen jääkäriliikkeen perillisiä. Virolaiset kokivat, että suomalaiset kunnioittivat heitä ja loivat yhteishenkeä suomalaisten ja virolaisten välille. Se, että he osallistuivat heimokansansa suomalaisten maan puolustamiseen oli Suomen-poikien aatemaailman mukaista.
Ensimmäiset vapaaehtoiset
Jo talvisodan aikana ja sen jälkeen Suomeen oli tullut virolaisia pakolaisia. Merkittävä osa pakolaisista oli nuoria miehiä, jotka halusivat vapaaehtoisiksi Suomen armeijaan. Ensimmäiset virolaiset talvisodan vapaaehtoiset saapuivat Suomeen joulukuussa 1939. Heidät koottiin varsin nopeasti 56 miehen osastoksi, jonka talvisota kului lopulta koulutuksessa Lapualla Osasto Sisussa. Vrsinaisiin taisteluihin ei tätä muistakin ulkomaalaisista koottua ryhmää missään vaiheessa päästetty. Osa osaston virolaisista liittyi sittemmin 1940 niin sanottuun Erna-ryhmään, joka selvitti neuvostojoukkojen liikkeitä Virossa vuonna 1941 ja osallistui tätä kautta sotatoimiin. Myöhemmin pääosa Ernan miehistä liittyi Suomen-poikiin Jalkaväkirykmentti 200:n jäseniksi.
Jatkosodan alkaessa pääosa virolaisisista vapaaehtoisista oli sijoitettu Hangon rintamalla olleeseen ruotsalaiseen vapaaehtoispataljoonaan. Ruotsalaispataljoonan hajottamisen jälkeen virolaiset sijoitettiin eri joukko-osastoihin. Pääosa sijoitettiin talvella Valkeasaaressa olleeseen jalkaväkirykmentti 47:n kolmanteen pataljoonaan. Ensimmäisestä virolaisten vapaaehtoiserästä muodostettua Jalkaväkirykmentti 47:n III pataljoonaa komensi marsalkka Mannerheimin sisarenpoika, majuri Claës Gripenberg. Virolaiset siis toimivat Suomen korkeimman sotilasjohdon suojeluksessa. III pataljoonaa kutsuttiin myös Vallilan pataljoonaksi Helsingin kaupunginosasta kootun alkuperäisen miehityksen mukaan. Pataljoonan 10. komppaniassa palveli myös muutamia virolaisia vapaaehtoisia.
Kesäkuussa 1941 Neuvostoliitto oli jo kyydittänyt Virosta Siperiaan jopa yli 11 000 ihmistä niin sanotuissa kesäkuun kyydityksissä, joista takaisin palasi vuosikymmenien mittaan vain parikymmentä henkeä. Kyyditetyistä 80 prosenttia oli naisia ja lapsia. Kesäkuun 1941 loppupuolella Saksan Operaatio Barbarossa pakotti Neuvostoliiton vetäytymään Virosta.
Virolaiset olivat mukana Hangon valtauksessa joulukuussa 1941.
Kun Saksa oli vuonna 1943 häviämässä sotaansa, alkoi se toimeenpanemaan Virossa kutsuntoja. Virolainen yhtymä oli tarkoitus lähettää taistelemaan Kaukasukselle. Kaikki virolaiset eivät kuitenkaan tahtoneet taistella Saksan joukoissa, vaan mieluummin Suomen armeijassa. Virolaisten keskuudessa Suomen armeijaa ihailtiin. Osa saksalaisten kutsuntoja pakoilleista virolaisista saapui Suomeen jo kevättalvella 1943. Saksa ei kuitenkaan vastustanut virolaisten liittymistä Suomen armeijaan. Osa Suomen-pojista joutui tulemaan Virosta Suomeen Suomenlahden yli soutaen.
Huhtikuussa 1943 päämajan komentoesikunnan päällikkö Wiljo EInar Tuompo totesi, että Suomi saisi Virosta helposti 10 000 – 15 000 vapaaehtoista, mutta Saksa ei tätä sallinut, vaan pakotti virolaiset SS-joukkoihin tai työpalveluun.
Jalkaväkirykmentti 200
thumb|Virolainen sotilas vapaaehtoisen tykkikomppanian taisteluharjoituksessa. Kuva on väritetty jälkikäteen. Vuoden 1943 syksyllä saapui uusi vapaaehtoiserä. Heidän saatua koulutuksensa muodostettiin kaikista virolaisvapaaehtoisista helmikuussa 1944 Jalkaväkirykmentti 200 (JR 200), joka osallistui Kannaksen suurhyökkäyksen torjuntataisteluihin etulinjasta. JR 200:n komentajaksi määrättiin Viron sotakorkeakoulun käynyt everstiluutnantti Eino Kuusela''. '' Rykmentti oli osa kenraali Taavetti Laatikaisen komentamaa IV armeijakuntaa. Siinä oli kaksi pataljoonaa ja sen vahvuus oli kaikkiaan noin 1 850 miestä. Rykmentissä oli 168 upseeria, 162 aliupseeria ja miehistöä 1 422 henkeä.
Virolaisten vapaaehtoisten koulutus oli keskitetty Luumäelle Taavettiin. Siellä virolaisia kouluttanut alempi upseeristo koostui pääosin virolaisista, joten siellä komentokielenä oli suomen sijaan viro. Muutoin virolaiset toimivat suomenkielisten komentojen alla. Virolaisvapaaehtoiset joutuivat rintamalla taisteluihin käytännöllisesti katsoen heti.
JR 200 osallistui torjuntataisteluihin Rajajoella, Kannaksella ja Viipurinlahdella. Raskaimpien taistelujen jälkeen JR 200 siirrettiin Vuoksen alueelle, missä taistelutoiminta muodostui lähinnä asemasodaksi.
Merivoimat
Suomen merivoimissa taisteli 411 virolaista vapaaehtoista, joista 16 kaatui. Noin kymmenesosa laivaston sotilaista oli virolaisia. Moskovan välirauhan jälkeen merivoimissa palvelleet virolaisvapaaehtoiset kuljetettiin merivoimien komentajan käskystä salaisessa operaatiossa Ruotsiin syksyllä 1944. Kuljetus tapahtui Valtiolliselta poliisilta salassa. Tapahtumista vaiettiin aina 1990-luvulle saakka, sillä välirauhansopimusten mukaan vapaaehtoiset olisi tullut luovuttaa Neuvostoliitolle. Virolaisia palveli erityisesti panssarilaiva Väinämöisellä, jolla heitä oli 42 miestä. Virolaisia oli myös miinalaivoilla, saattolaivoilla, torpedoveneissä, vartiolaivoilla, jäänmurtajilla ja muilla aluksilla. Suomen laivastossa palvelleista virolaisista noin puolet palasi syksyllä 1944 Viroon. Loppuosa miehistä jäi Suomeen, jossa heidät vapautettiin palveluksesta sitä mukaa kun heidän laivansa palasivat satamiin. Myös laivastossa palvelleista miehistä pakeni suuri osa rajavartiolaitoksen avulla välittömästi Ruotsiin. Kaikkiaan Ruotsiin lähti 184 merimiestä. JR 200 mukaan lukien kaikkiaan Suomen-pojista arviolta kolmasosa, noin 500 miestä, pääsi pakenemaan Ruotsiin ja sieltä edelleen muihin länsimaihin. Näin heille tarjoutui mahdollisuus rakentaa elämäänsä uudelleen.
Heikki Haavio
Kaarlo Heikki Haavio (9. maaliskuuta 1901 Tottijärvi – 17. huhtikuuta 1977) oli suomalainen rehtori.
Suomen-pojat
Kaukopartiotoiminta
Välirauhan aikana Suomeen muodostettiin neljä omilla alueillaan toimivaa kaukopartio-osastoa, jotka nimettiin johtajiensa mukaan. Hannes Vehniäisen johtama Osasto Vehniäinen toimi Karjalankannaksella. Heinäkuussa 1943 osastot järjesteltiin Päämajan alaiseksi erillisyksiköksi nimeltään Erillinen Pataljoona 4. Suurimmillaan sen vahvuus oli 620 miestä. He olivat valiojoukkoa verrattuna tavallisiin rintamaosastoihin. Pääsyvaatimukset olivat korkeat ja kaukopartiojoukkoihin hakeuduttiin vapaaehtoisesti ja usein henkilökohtaisten suositusten kautta. Sotilasaineksen tuli olla tasalaatuista huippuluokkaa, jota edelleen kehitettiin kouluttamalla ja käytännön toiminnalla. Näihin miehiin kuului maaliskuusta 1942 alkaen 13 virolaista vapaaehtoista Osasto Vehniäisessä.
V8-Magazine
thumb|250px|V8-Magazinen mainoksia [[Alastaron moottorirata|Alastaron moottoriradan selostajatornissa kesäkuussa 2012 Kamasa Drag Race Week -kiihdytyskilpailussa.]] V8-Magazine on Suomen vanhin amerikkalaisten autojen harrastajille suunnattu erikoislehti. Lehti on koko historiansa ajan ollut Suomen suurin oman alansa julkaisu, vaikka sillä on aikojen saatossa ollut myös lukuisia kilpailijoita, kuten 1980-luvulla perustetut Hot Rod Special, Street & Race ja 1990-luvulla perustetut Kromi & Poweri ja Roadline. Kilpailijat eivät ole olleet kovinkaan pitkäikäisiä, joten V8-Magazine on tällä hetkellä ainoa amerikkalaisten autojen harrastajille suunnattu erikoislehti.
Heikki Haavio
Haavion vanhemmat olivat Yläneen kirkkoherra, rovasti Kaarle Haavio (1860–1934) ja Anna Lyydia Ahlgren (1874–1906). Hän pääsi ylioppilaaksi 1921 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1925 ja filosofian maisteriksi 1927.
Haavio oli Saarijärven yhteiskoulussa opettajana ja rehtorina 1926–1945 sekä Turun klassillisessa lyseossa vanhempana lehtorina vuodesta 1945 alkaen ja vararehtorina vuodesta 1949 alkaen sekä myöhemmin koulun rehtorina. Hän oli Turun historiallisen yhdistyksen sihteerinä 1947–1952.
Heikki Haavio oli naimisissa vuodesta 1927 filosofian maisteri Vilma Annikki Koskisen kanssa. Haavion veljiä olivat rovasti Jaakko Haavio ja professori Martti Haavio.
V8-Magazine
Lehdessä esitellään sekä koti- että ulkomaisten harrastajien omistamia amerikkalaisvalmisteisia autoja. Mukana on sekä uusia että vanhoja, entisöityjä ja rakennettuja autoja ja myös moottoripyöräesittelyjä sekä amerikkalaisten autojen pienoismalleihin keskittynyt palsta.
Historia
V8-Magazine on perustettu vuonna 1978, jolloin lehteä ilmestyi yksi numero, 1/78. Lehteä julkaistaan 10 numeroa vuodessa. 1980-luvulla julkaistiin viisi teemanumeroa, "Cruisin' Extra", "Show & Go Extra", "V8 Extra", "50's Extra" ja "60's Extra".
V8-Magazinen päätoimittajana toimi vuodet 1978–1994 Kim Petterson ja vuoden 1994 toukokuusta lähtien Street & Race -lehden perustaja ja päätoimittaja Jarmo Markkanen.
Suomen-pojat
Kaukopartio 46/1, eli Kaukopartio Rägistik
Saatuaan tarvittavan koulutuksen osa virolaisista sai kokemusta osaston Syvärin-partiomatkoilla. Elokuussa virolaisista muodostettiin kaukopartio 46/1, jota nimitettiin myös sen johtajan vääpeli Artur Rägistikin mukaan partio Rägistiksi. Se sai tehtäväkseen siirtyä lentokuljetuksella Arkangel–Vologda-radan varteen Konošan alueelle. Partion oli määrä seurata länsiliittoutuneiden Neuvostoliitton toimittaman sotamateriaalin kuljetusta ja tiedustella alueen lentokenttiä ja lentotoimintaa. Tehtävä oli saksalaisten asettama. Kuljetukset tapahtuivat saksalaisilla lentokoneilla. Partion 13 miehestä kuudelle retki oli ensimmäinen.
Sulo Sinivuori
Sulo Ilmari Sinivuori (28. tammikuuta 1906 Janakkala – 18. helmikuuta 1967) oli suomalainen yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Suomen-pojat
Kaukopartio 46/1, eli Kaukopartio Rägistik
Kyseessä oli ensimmäinen kerta Suomen historiassa, kun laskuvarjomaahantuloa käytettiin sotatilanteessa. Partiolla oli epäonnea matkassaan alusta saakka. Partio Rägastik suoritti jatkosodan ylivoimaisesti pisimmän, yli kaksi kuukautta kestävän, kaukopartioretken. Partion tehtävään liittyy yhä osittainen mysteeri, sillä yksikään siihen osallistunut sotilas ei selvinnyt hengissä. Partiomiesten vienti vihollisen selustaan laskuvarjopudotuksella vaati siihen koulutetun partiomiehen, sopivan lentokoneen, laskuvarjon ja turvallisen maahanlaskupaikan. Näistä kaikista oli jatkosodan aikana pulaa.
Sulo Sinivuori
Sinivuoren vanhemmat olivat tehdastyöntekijä, muurari, tilanomistaja Kustaa Enok Sinivuori, aiemmin Stenberg, ja Iida Maria Palander ja puolisot 1931–1947 Irja Ilona Leino ja vuodesta 1947 Aino Helena Virtanen. Sinivuori kävi keskikoulun ja meni töihin Tervakoski-yhtiön konepajalle. Vuonna 1924 hän siirtyi sieltä Helsinkiin valtionrautateiden palvelukseen ja opiskeli työn ohessa sekä Kalliolan vapaaopistossa että Helsingin teknillisessä koulussa. Jyväskylään hän muutti 1931, teknikoksi Valtion Kivääritehtaalle. Sinivuori perusti 1934 itse saman alan yrityksen, Konepaja Mikron, valmistamaan työkaluja, aseita, koneita ja koneenosia. Sota-aikana hän suoritti asepalveluksensa oman yrityksensä johtajana, joka muuttui osakeyhtiöksi 1945. Sinivuori luopui yrityksensä johtajuudesta vuosiksi 1947–1950, työskennellessään Ruotsissa, ja keskittyi takaisin palattuaan yrityksessään työkalujen valmistukseen. Hän osallistui aktiivisesti paitsi alansa yhteistyöhön, myös metalliteollisuuden standardointiin, ja hänet tunnettiin sekä yrityksensä henkilöstön hyvinvoinnin kehittäjänä että merkittävänä lahjoittajana. Hän oli Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen 1957–1964. Teollisuusneuvoksen arvon Sinivuori sai 1957. Sinivuoren kuoltua helmikuussa 1967 hänen pahasti velkaantunut yrityksensä ajautui kuitenkin konkurssiin jo seuraavassa kuussa ja Suolahdessa ollut noin 250 työntekijän tehdas suljettiin.
Suomen-pojat
Kaukopartio 46/1, eli Kaukopartio Rägistik
Ensimmäinen puolipartio, eli seitsemän miestä, kuljetettiin Nurmoilasta Konošan seudulle elokuun viimeisenä yönä. Toinen puolipartio, eli kuusi miestä, samalla tavalla elokuun ja syyskuun taitteessa olleena yönä. Myöhemmin heille toimitettiin täydennystarvikkeita tavaravarjoilla. Vaikka laskuvarjohypytkin kuuluivat kaukopartiomiesten koulutukseen, käytännössä niitä käytettiin harvoin. Vaikka virolaisia kuljetti laskuvarjohyppyjä ajatellen tavallista parempi kone, saksalainen Junkers Ju 52, ongelmiin ajauduttiin silti.
Koneen oli nimittäin tarkoitus lentää tuolloin Äänislinnaksi kutsutusta Petroskoista annettavan suuntimismusiikin ohjaamana Latšajärvelle, mutta jostain syystä musiikin soitto lopetettiin ennen kuin kone oli pudotusalueella. Niinpä lentäjä pudotti ensimmäisen hyppyerän 25 kilometriä rautatien länsipuolelle – eli 20 kilometriä liikaa lounaaseen. Partiolla meni päiviä, ennen kuin se pääsi edes kartalle.
Sulo Sinivuori
Myös Sulo Sinivuoren veli, rakennusmestari Antti Sinivuori, sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Suomen-pojat
Kaukopartio 46/1, eli Kaukopartio Rägistik
Virolaiset lähtivät pakomatkalle vihollisen takaa-ajamana. He saavuttivat koulutuksensa ja neuvokkuutensa ansiosta etumatkaa, joka kuitenkin lopulta kutistui olemattomiin. Yhteyden toisiinsa nämä kaksi virolaista puolipartiota saivat vasta kahden viikon päästä, 14. syyskuuta. Tuolloin he pääsivät aloittamaan varsinaisen tehtävänsä.
Partio eteni Konošan aseman seudulle ja jakautui kahtia. Havaintotietoja alettiin lähettää Suomeen. Partio sai käskyn tähystää asemalle 18.–19. syyskuuta suunniteltua pommitusta ja raportoida näkemästään. Kahdeksan saksalaispommikoneen aiheuttaman sekasorron keskellä virolaiset tuhosivat kasapanoksella yhden veturin ja vaihteistokopin.
Toinen partioista suuntasi tämän jälkeen länteen yrittäen vetää takaa-ajajat peräänsä. Tämän turvin toinen partioista jatkoi tiedustelua ja suuntasi sitten myös länteen. Neuvostoliittolaiset saivat ensimmäisenä länteen suunnanneen partion kiinni vajaan viikon jälkeen syyskuun lopulla ja Artur Veebel ja Peter Roots kaatuvat. Artur Rägastik ja radisti Osvald Krivain haavoittuivat. Muut pääsivät pakenemaan. Kun tieto tästä tuli Suomeen, aloitettiin suunnitelmat partion noutamiseksi. Sääolosuhteet eivät kuitenkaan sallineet noutoa seuraavan kolmen viikon aikana. Rägastik ja Krivain jatkoivat taistelua vihollista vastaan, mutta lopulta Rägistik kaatui ja Krivain vangittiin. Kuulusteluissa Krivain painostettiin lähettämään Kyynel-radiolla suomalaisjoukoille neuvostoliittolaisten sanelemia viestejä, joita operaatiokeskus ei käsittänyt tekaistuiksi.
Virolaisten takaa-ajajat vahvistuivat kokonaisella pataljoonalla. Sää kylmeni ja ensilumi satoi, joten jäljittäminen muuttui helpommaksi. Samalla Päämajassa suunnitelmat partion palauttamiseksi jatkuivat. Toinen vaihtoehto oli lähettää kokeneempia suomalaisvahvistuksia virolaisten avuksi. Seitsemästä kokeneemmasta virolaisesta kolme oli kaatunut, mutta jäljellä olevat osat löysivät toisensa 17. lokakuuta. Partion käveli 40 kilometriä Latšajärven eteläpäähän, jonne saapui Heinkel He 115 -vesitaso heitä noutamaan.
Suomalaiset jatkoivat syyskuussa vangiksi jääneen radisti Osvald Krivainin kanssa päivittäistä viestien vaihtoa, vaikka he tiesivät viestien olevan saneltuja. Krivain lähetti viimeisen sanomansa 6. marraskuuta, mutta suomalaiset jatkoivat viestien lähettämistä vielä kolme päivää. Lopulta suomalaiset vastaanottivat sanoman, josta he käsittivät, että mitä ilmeisemmin vihollinen oli oivaltanut suomalaisten tajunneen tilanteen todellisen laidan. Krivain tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin.
Päämajan alaiset joukot ja laitokset sekä muu apu
Suoraan Päämajan alaisissa joukoissa ja laitoksissa palveli yli 200 virolaista vapaaehtoista. Virolaisille tarjottiin myös mahdollisuutta ottaa osaa metsätöihin taistelemisen sijaan.
Paluu Viroon
JR 200:n loppukatselmus pidettiin 18. elokuuta 1944 Hangon vanhalla urheilukentällä ennen kuin joukot palasivat Paldiskiin Viroon. Jalkaväkirykmentti 200:n virolaiset vapaaehtoiset saivat palata kotimaahansa taistelemaan Neuvostoliittoa vastaan elokuussa 1944 saksalaisten aloitettua vetäytymisensä Virossa. Välittömästi Suomen-pojista muodostettu pataljoona suunnattiin vastahyökkäykseen Tarton rintamalla läpipäässeen neuvostodivisioonan kylkeen. Vaikka saksalaiset olivat vieneet kaiken raskaan aseistuksen mukanaan ja neuvostojoukoilla oli erittäinen merkittävä ylivoima, onnistuivat Suomen-pojat pysäyttämään neuvostodivisioonan hyökkäyksen kolmeksi viikoksi. Tuona aikana noin 80 000 virolaista saatiin evakuoitua Tallinnasta turvaan Neuvostoliiton teloituksilta, kyydityksiltä ja pakkotyöltä. Lopulta ilman raskasta aseistusta ja ulkopuolista apua taistelleet virolaiset joutuivat taipumaan neuvostoarmeijan murskaavan ylivoiman edessä.
Virossa
Viroon jäi yli puolet Suomen-pojista eli lähes 1 600 henkeä. Yli puolet Suomen-pojista, eli ne, joiden osallistumisen Suomen armeijaan neuvostoviranomaiset saivat tietoonsa, joutuivat ankarien rangaistusten kohteeksi ja karkotettiin Siperian vankileireille. Tavanomaisimmin heille tuomittiin pakkotyötä 15+5+5 vuotta. Kuolemanrangaistuksiakin langetettiin. 1950-luvun puolivälin jälkeen Suomen-poikia alkoi päästä takaisin kotimaahansa. Heitä palasi alle 500.
Osa Suomen-pojista jatkoi taisteluaan neuvostomiehittäjää vastaan metsiin kätkeytyneinä sisseinä eli metsäveljinä. Puolestaan osa ulkomaille lähteneistä ei uskaltanut palata enää koskaan synnyinseuduilleen. Joitakin satoja Suomen-poikia evakuoitiin Virosta Saksaan. Noin kolmasosa pääsi siirtymään Virosta Ruotsin kautta länteen.
Stalinin kuoltua vuonna 1953 Suomen-poikien tilanne vähitellen helpottui, ja 1950-luvun kuluessa Siperiaan tuomittuja alettiin armahtaa. Armahdus ei kuitenkaan tuonut juuri helpotusta Suomen-poikien elämään: Nuoruus oli kulunut taisteluissa ja vankeudessa ja kansalaisluottamuksen menetys heikensi mahdollisuuksia opiskella tai saada työtä. Epävarmuus ja pelko tulevasta täytti myös niiden Suomen-poikien mielen, joita oli kuulusteltu, mutta jotka olivat välttyneet Siperian-leireiltä.
Suomessa
Suomessa valtiollinen poliisi eli Valpo joutui jatkosodan jälkeen kommunistien käsiin ja alkoi vangita Suomeen jääneitä virolaisia. Liittoutuneiden valvontakomissio eli käytännössä Neuvostoliitto vaati Suomea luovuttamaan maanpettureina pitämänsä Suomen-pojat, ja Suomi taipui tottelemaan.
Viron itsenäistyttyä uudelleen
Useat Suomen-pojat ovat todenneet jälkikäteen, että heitä ajoi isänmaallisuus eivätkä he koskaan itse ajatelleet taistelleensa väärällä puolella, vaikka joutuivatkin vaikenemaan sotakokemuksistaan vuosikymmeniksi. Kun Elisabeth Rehn toimi Suomen puolustusministerinä, hän vaikutti siihen, että Suomen valtio maksoi kullekin Suomen-pojalle kertakorvauksena 2 000 markkaa vuonna 1993. Tämän jälkeen vuodesta 1995 alkaen Suomi on kustantanut heille myös kuntoutusta ja maksanut rintama-avustusta.
Suomen-poikien perintö
Vapaaehtoisten virolaisten perinneyhdistys JR 200 Kilta perustettiin 14. marraskuuta 1991. Sen nimi muutettiin Suomen-poikien perinneyhdistys ry:ksi 21. helmikuuta 1996. Yhdistys on Suomen Viro-yhdistysten liitto ry:n jäsen. Perinneyhdistys vaalii vapaaehtoisina palvelleiden virolaisten yhteisiä perinteitä ja siirtää perinnettä tuleville sukupolville sekä ylläpitää ihanteita, jotka johtivat Suomen-poikien Suomeen tuloon. Yhdistys tekee yhteistyötä Suomen Sotaveteraaniliiton kanssa ja kuuluu Tammenlehvän perinneliittoon. Yhdistyksen tavoitteena on parantaa Suomen-poikien leskien elämänolosuhteita ja luoda heille yhteistoimintaa. Lisäksi se osallistuu Pohjan poikien perinteiden vaalimiseen ja nykyisin se kohdentaa toimintansa myös Suomen puolustusvoimissa palveleviin virolaistaustaisiin asevelvollisiin. Jälkimmäisen osa-alueen on tarkoitus vahvistaa niin sanottua Suomen siltaa eli Suomen ja Viron suhteita. Jäseniä yhdistyksellä oli vuonna 2020 vajaat 150.
Suomen-poikien muistoa on vaalinut Virossa muun muassa Soomepoiste Pärimusühing, ja se tekee yhteistyötä Suomen-poikien perinneyhdistys ry:n kanssa. Jalkaväkirykmentti 200:n ja Suomen-poikien museo sijaitsee Äksin kylässä, Saadjärven luontomuseossa, Virossa. Suomen-pojille on pystytetty muistokivi Tallinnan Metsäkalmistoon. Merivoimissa kaatuneiden virolaisille on kiinnitetty muistolaatta Suomenlinnaan. Virolaisten vapaaehtoisten koulutus oli keskitetty sodan aikana Luumäen Taavettiin, jonne on pystytetty Jalkaväkirykmentti 200:n muistomerkki. Suomi myönsi virolaisille vapaaehtoisille Jatkosodan Virolaisten vapaaehtoisten tunnuksia, joista ainoastaan muutama on säilynyt ja jotka ovat erittäin harvinaisia.
Kesällä 2022 heitä oli elossa enää viisi Virossa ja kymmenkunta muualla maailmassa, ja heidän keski-ikänsä oli ylittänyt 95 vuotta. Joulukuussa 2022 heitä oli elossa enää kymmenen.
Beneath Another Sky
Beneath Another Sky on Bjørn Lynnen albumi, joka julkaistiin 22. toukokuuta 2006. Albumilla hän palaa jälleen kerran avaruustematiikan pariin. Albumia on luonnehdittu tunnelmaltaan Colony-albumin kaltaiseksi.
Kappaleet
Kolme viimeistä raitaa ovat CD-version ostajille Internetistä ladattavia bonusraitoja. CD:n mukana tulevaan vihkoseen on painettu salasana, jolla saa ladattua mainitut raidat LynneMusicin sivuilta.
Erma Werke
thumb|250px|[[Heinrich Vollmerin suunnittelema MP-40 konepistooli, joka on Erma Werken kuuluisin tuote.]] Erma Werke (alkuperäiseltä nimeltään Erfurter Maschinenfabrik) oli saksalainen asevalmistaja, jonka Berthold Geipel perusti vuonna 1922 Erfurtissa. Yritys tuli tunnetuksi erityisesti valmistamastaan MP-40 konepistoolista. Wehrmacht otti aseen käyttöön vuonna 1940, ja toisen maailmansodan loppuun mennessä niitä oli valmistettu 1,2 miljoonaa kappaletta. MP-40:n lisäksi Erfurter Maschinenfabrik valmisti myös muita konepistooleja.
Sodan päätyttyä liittoutuneet lopettivat Erfurter Maschinenfabrikin toiminnan kuten muidenkin asevalmistajien. Vuonna 1949 yritys muutti nimensä Erma Werkeksi, ja vuonna 1952 se siirsi toimintansa Erfurtista Dachauhun. Dachaussa yritys toimi vuoteen 1997 asti, jolloin se ajautui konkurssiin.
Kalle Mänttä
Kalle ”Shitfinger” Mänttä on suomalainen blueskitaristi.
Mänttä on kotoisin Porin Pihlavasta. Hän kiinnostui sähkökitaran soitosta 1970-luvulla ja innostui bluesista nähtyään B. B. Kingin livenä Pori Jazzeilla 1970-luvun lopussa. Soittotaitonsa Mänttä on kehittänyt itse vuosikymmenten saatossa. Hän on soittanut myös huuliharppua.
Shake It Off
Shake It Off on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Taylor Swiftin kappale vuodelta 2014. Kappale julkaistiin ensimmäisenä singlenä Swiftin viidenneltä albumilta 1989.
”Shake It Off” nousi Yhdysvalloissa Billboard Hot 100 -listan kärkisijalle. Yhdysvalloissa ja Australiassa kappale on myynyt nelinkertaista platinaa. Muissa maissa se on myynyt platinaa ja kultaa.
Julkaisu
Kappale koki ensiesityksensä Yahoo!:n live stream -tapahtumassa 18. elokuuta 2014. Muutamia tunteja myöhemmin "Shake It Off" julkaistiin digitaalisesti ladattavana 1989-albumin johdantosinglenä. "Shake It Off" debytoi Billboard Hot 100 -listan kärkisijalla muodostuen Swiftin uran toiseksi kärkisijan saavuttaneeksi singleksi Yhdysvalloissa.
"Shake It Off" sai pääosin positiivisia vastaanottoja musiikkikriitikoilta, jotka yllättyivät sen musiikillisesta tyylistä. Swiftin, Max Martinin ja Shellbackin säveltämä ja sanoittama single eroaa Swiftin perinteisestä country pop -musiikkityylistä. Se on nopeatempoinen pop-kappale, jossa yhtenä instrumenttina käytetään saksofonia.
Musiikkivideo
Kappaleen musiikkivideo julkaistiin samana päivänä kuin single. Swift esiintyy videolla yhdessä eri tanssityylejä edustavien tanssijoiden kanssa. Videon on ohjannut Mark Romanek. Video sai ristiriitaisen vastaanoton, ja sitä kritisoitiin pitkälti sen twerkkaavasta kohtauksesta.
Huippuvuorten siemenholvi
Huippuvuorten siemenholvi eli Tuomiopäivän holvi on Norjalle kuuluvilla Huippuvuorilla 1. maaliskuuta 2008 käyttöön otettu siemenpankki, johon on määrä säilöä kaikkien viljelykasvien siemenet. Holvin tarkoitus on toimia siemenien varmuusvarastona siltä varalta, jos kaikki muut maailman siemenpankit tuhoutuvat. Alkuvuodesta 2009 holvi sisälsi yli 400 000 kasvin siemenet ja vuoden 2020 alussa noin miljoona siemennäytettä. Koko holvissa on tilaa 4,5 miljoonalle 500 siemenen kokoiselle siemennäytteelle.
19. kesäkuuta 2006 siemenholvin peruskiveä olivat laskemassa Norjan, Islannin, Tanskan, Ruotsin ja Suomen pääministerit. Siemenholvissa on noin 1 500 suomalaista näytettä.
Vlado Goreski
Goreski valmistui taideakatemiasta Ljubljanasta ja taidehistoriassa Skopjesta.
Huippuvuorten siemenholvi
Siemenpankin rakentamisen on kustantanut Norjan valtio, ja sen toiminnasta vastaa Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestön ja useiden tutkimusjärjestöjen yhdessä perustama säätiö. Kokoelman vakiinnuttua holvi tulee tarvitsemaan hyvin vähän ihmisiä: täysipäiväisiä työntekijöitä ei enää ole, ja paikan päällä käydään vain kerran vuodessa tarkistamassa tilanne, koska vastaava pahimpaan varautunut laitos ei voi olla riippuvainen ihmisistä. Siementallenteita toimitetaan holviin muutaman kerran vuodessa.
Vlado Goreski
Taidenäyttelyt
Noin 20 yksityisnäyttelyä ja 150 kollektiivista näyttelyä, mm. Slovenia, Kroatia , Ranska , Englanti , Italia , Meksiko ja Puola.
Huippuvuorten siemenholvi
Holvi
pienoiskuva|vasen|Varastohyllyjä ja -laatikoita holvissa.|200x200px Kolme säilytyskammiota on louhittu kallion sisään noin 120 metrin yhteystunnelin päähän. Ne jäähdytetään −18 asteeseen Longyearbyenin hiilivoimalan virralla käyvillä kylmälaitteilla ja holvia ympäröivän ikiroudan avulla. Holvia ympäröi myös vakaa hiekkakivi, joka säteilee vähemmän kuin esimerkiksi graniitti. Hiekkakivi auttaa holvia myös pysymään kylmänä. Kuhunkin säilytyskammioon mahtuu 1,5 miljoonaa siemennäytettä, ja yhdessä näytteessä on 300–500 siementä foliopussissa.
Vlado Goreski
Taidenäyttelyt
Vuodesta 1994 hän on Bitolan Kansainvälisen graafisen triennaalin johtaja.
Palkinnot
Goreski on voittanut yli 20 kansallista ja kansainvälistä palkintoa, mm. Iași, Romania.
Huippuvuorten siemenholvi
Holvi
Poikkeuksellisen lämmin talvi ja runsaat sateet johtivat siihen, että keväällä 2017 holvin yhteystunneliin tulvi runsaasti vettä. Itse holvi näytteineen säilyi vahingoittumattomana. Vahingon jälkeen siemenholvin sisäänkäyntiä alettiin kuitenkin vahvistaa ja sen yhteyteen rakennettiin uusi huoltorakennus varageneraattoreille ja kylmälaitteille.
Siemenholvin ensimmäiset siementallenteet nostettiin vuonna 2015. Siirretyt 38 000 siementä suunniteltiin käytettävän tutkimus- ja jalostustyöhön.
Mark Blundell
thumb|Blundell vuoden 1995 Britannian GP:ssä. Mark Blundell (s. 8. huhtikuuta 1966 Barnet, Englanti, Iso-Britannia ) on englantilainen kilpa-autoilija, joka ajoi F1-sarjaa 1991 ja 1993–1995. Uransa aikana Blundell ehti ajaa Brabhamilla, Ligierilla, Tyrrellilla ja McLarenilla. Hän ei voittanut yhtään osakilpailua mutta saavutti kolme kolmossijaa.
Ennen F1-uraansa Blundell ajoi 14–17-vuotiaana motocrossia, josta sai vaikutteita mutkiin ajamisesta sateella siirtyessään Formula Ford 1600-kilpa-autosarjaan.
F1-uransa jälkeen Blundell siirtyi vuonna 1996 CART -sarjaan, jossa hän ajoi vuoden 2000 loppuun asti PacWest Racing Groupin toista autoa.
Hän oli kausilla 2002–2008 brittiläisen ITV-televisiokanavan F1-kommentaattori.
Blundell toimii perustamansa MP Partners manageritoimiston toimitusjohtajana. Hänen yhtiökumppaninaan oli aluksi toinen F1-kuski Martin Brundle kanssa, joka siirtyi pois yrityksestä keskittyäkseen F1-kommentaattoriuraansa BBC:llä.
Urheiluvuosi 2007
Urheiluvuosi 2007 käsittelee vuoden 2007 merkittäviä uutisia ja tapahtumia urheilussa.
Tuija-Maija Niskanen
Tuija-Maija Niskanen (10. heinäkuuta 1943 Savonlinna – 29. kesäkuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hän aloitti ohjaajana Ylen Televisioteatterissa 1968, ja kahta teatterielokuvaa lukuun ottamatta hän ohjasi muut työnsä televisiolle.
Ura
Niskanen aloitti uransa Yleisradiossa tv-teatterin ohjaajana 1960-luvun loppupuolella ollessaan alle 25-vuotias. Tuolloin hän oli yksi ensimmäisiä naispuolisia ohjaajia. Hän teki töitä toisen nuoren naisohjaajan Eija-Elina Bergholmin kanssa joka oli syntynyt samana vuonna kun Niskanen. He tekivät myös ruotsinkielisiä tuotantoja ja sitä kautta tarjoutui mahdollisuus tehdä elokuva Vivica Bandlerin nuoruusmuistoista.
Haitin ensimmäinen keisarikunta
Keisari Jacques I salamurhattiin 17. lokakuuta 1806. Tämän jälkeen kaksi hänen hallintonsa jäsentä, Alexandre Pétion ja Henri Christophe, nousi valtaan, joka johti valtion jakamiseen kahtia: Pétion johti eteläistä Haitin tasavaltaa ja Christophe pohjoista Haitin valtiota. 43 vuotta myöhemmin, 26. elokuuta 1849, presidentti Faustin Soulouque perusti keisarikunnan uudelleen, joka oli olemassa 15. tammikuuta 1859 asti.
Tuija-Maija Niskanen
Ura
Niskanen ohjasi myös elokuvan Suuri illusioni (1985) joka oli hänen toinen teatterielokuvansa jonka jälkeen hän teki töitä vain televisiossa. Se oli Mika Waltarin samannimisen esikoisromaanin filmatisointi joka sijoittui 1920-luvun Helsinkiin ja Pariisiin. Elokuvassa näytteli Stina Ekblad joka oli ollut mukana myös Jäähyväisissä ja Pekka Valkeejärvi. Käsikirjoittajana oli Anja Snellman. Näiden kahden elokuvan jälkeen Niskanen jatkoi uraansa televisiossa. Hän ohjasi TV-versiot muun muassa Minna Canthin näytelmästä Anna Liisa (1988) ja Anja Snellman romaanista Ihon aika (2004).
Filmografiaa
Lähteet:
Metal Ligaen
Metal Ligaen (aiemmin Oddset Ligaen, Superisligaen) on jääkiekon pääsarja Tanskassa.
Sarjajärjestelmä
Sarjassa pelaa kymmenen joukkuetta, jotka kohtaavat toisensa kahdesti kotona ja kahdesti vieraissa. Näin otteluita kertyy kullekin joukkueelle 36. Jos ottelu on tasan varsinaisen peliajan jälkeen, pelataan viiden minuutin jatkoaika. Jos ottelu on edelleen tasan, pelataan rangaistuslaukauskilpailu. Näin jokaiselle ottelulle saadaan voittaja. Jatkoaika pelataan 4 pelaajalla 4:ää vastaan.
Runkosarjan kahdeksan parasta pääsevät pudotuspeleihin. Joukkueet jaetaan lohkoihin seuraavan kaavan mukaan:
Runkosarjan voittaja saa valita, kumpaan lohkoon liittyy, ja toiseksi sijoittunut liittyy toiseen. Kummastakin lohkosta kaksi parasta etenee välieriin. Niissä kumpikin lohkovoittaja kohtaa toisessa lohkossa toiseksi sijoittuneen. Lohkovoittajat aloittavat välierät kotikentällään. Välierissä hävinneet kohtaavat pronssiottelussa. Se pelataan paras viidestä -menetelmällä, jossa kolme otteluvoittoa riittää pronssiin. Välierissä ja loppuottelussa jatkoajan pituus on kymmenen minuuttia, mutta muutoin pelataan samoin kuin runkosarjassa. Runkosarjan 9. ja 10. karsivat säilymisestä liigassa.
Joukkueet kaudella 2022–2023
Seuraavat joukkueet pelaavat sarjassa kaudella 2022–2023:
Esikoisalbumi
Esikoisalbumi (myös debyyttialbumi) on muusikon tai yhtyeen ensimmäinen julkaistu levyalbumi.
Ensiesiintyminen
Ensiesiintyminen tai debyytti on termi, jolla tarkoitetaan esimerkiksi artistin tai nyrkkeilijän ensimmäistä julkista esiintymistä.
Robin Leone
Robin Leone (s. 30. maaliskuuta 1993 Winterthur, Sveitsi) on sveitsiläis-suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NLA -joukkue Lausanne HC:ssa. Hän laukoo oikealta.
Seuraura
Leone aloitti jääkiekkoilun 6-vuotiaana EHC Winterthurissa. Hän siirtyi 13-vuotiaana Kloten Flyersiin kaudeksi 2006–2007. Kaudella 2009–2010 Leone oli seuran U17-junioreiden paras pistemies ja maalintekijä kevään 2010 Elite Novizenin pudotuspeleissä tehoilla 10+4=14. Kaudella 2010–2011 hän jakoi kahdeksalla osumallaan Elite Jr. A:n kevään 2011 pudotuspelien maalipörssin voiton GCK Lionsin Eric Arnoldin kanssa. Kausi 2011–2012 Leonelta jäi kokonaan väliin polvivamman vuoksi.
Kaudella 2012–2013 Leone nousi Klotenin miesten joukkueeseen. Hänen tulokaskautensa National League A:ssa toi 30 runkosarja- ja viidessä karsintasarjaottelussa tehot 1+1=2. Kaudella 2013–2014 Leone teki NLA:ssa 36 runkosarja- ja seitsemässä playoff-ottelussa tehot 1+3=4. Kaudella 2014–2015 tehopisteitä syntyi kuusi. Hän pelasi kauden aikana myös seitsemän ottelua lainalla sarjatasoa alempana National League B:n EHC Oltenissa lokakuusta 2014 joulukuuhun 2015.
Maajoukkueura
Leone edusti Sveitsiä alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2012. Hän pelasi myös alle 19-vuotiaiden World Junior A Challengessa vuonna 2012, jolloin Leone voitti pronssia. Vuoden 2012 alle 18-vuotiaiden MM-kilpailut jäivät häneltä väliin polvivamman vuoksi.
Muuta
Leonen äiti Päivi on suomalainen. Robinin isosisko Patrizia on pelannut salibandya. Robin osaa myös puhua suomea.
Pimeyden tango (kirja)
Pimeyden tango on Reijo Mäen vuonna 1997 julkaisema yhdeksäs Vares-dekkari.
Kirja sijoittuu viihdemaailmaan ja käsittelee pintajulkisuutta sekä sen toimintatapoja ja ansaintalogiikkaa. Selvitettävänä on tangokuningas Harry Koivikon murha. Myös Vareksen vankilaan toimittama perivihollinen Veikko Hopea on päässyt lomalle ja hautoo kostoa. Kirjassa on lukuisia alajuonia, ja sen henkilögalleriaan kuuluu muun muassa pitkän linjan huijari Risto Rautanen, joka ansaitsee elantoaan tanssivana saarnamiehenä.
Vastaanotto
Mäki on todennut, että Pimeyden tango oli hänen kirjoistaan ensimmäinen, joka alkoi käydä kaupaksi.
Helsingin Sanomien Keijo Kettusen mukaan Mäki kirjoittaa railakkaalla otteella parodian rajamailla ja harrastaa kaksimielistä huumoria, josta poliittinen korrektius on kaukana. Hän kiinnitti myös huomiota siihen, että roistot tappavat sopivasti toisiaan sankarin pääsemättä edes täysin jyvälle siitä, mitä ympärillä on tapahtumassa.
Pimeyden tangoa myytiin ilmestymisvuonnaan yli 10 000 kappaletta.
Katalonian ralli 2022
Katalonian ralli 2022 oli rallin maailmanmestaruussarjan kilpailu kaudella 2022. Kilpailu ajettiin 21.–23. lokakuuta 2022.
Samassa tapahtumassa ajettiin rallin EM-sarjan kilpailu, mutta ERC-sarjan säännöillä.
Tapahtumia
Sébastien Ogier voitti kilpailun, joka oli hänelle ensimmäinen kaudella. Toyota varmisti valmistajien mestaruuden kilpailussa. Voitto oli uran ensimmäinen Ogierin kartanlukijana toimineelle Benjamin Veillasille. Kalle Rovanperän rengasrikko pudotti hänet kamppailusta toisesta sijasta ja Thierry Neuville kasvatti etumatkaansa. Rovanperä oli kolmantena kun jäljellä oli kaksi erikoiskoetta. Ogier varoi erityisesti kohtaa, jossa Craig Breen ja Elfyn Evans kärsivät rengasrikon.
Erikoiskokeet
Shakedown ajettiin torstaina 20. lokakuuta 2022. Kilpailussa oli kaikkiaan 19 erikoiskoetta ja yhteensä ajoitettua reittiä.
203/45 C
203/45 C (203 millimetrin 45 kaliiperin merikanuuna mallia Canet) on suomalainen nimi kaliiperiltaan 203 millimetrin tykille, jonka valmistaja oli Obuhovin terästehdas. Putken pituus oli 45 kaliiperia. Tykkiä valmistettiin 1890-luvulta vuoteen 1916. Tykki suunniteltiin laivatykiksi, mutta päätyi Suomessa rannikkotykiksi.
203/45 C:n kaliiperi oli 203,2 millimetriä. Putken pituus oli 9 135 millimetriä. Rannikkotykin kantama oli 25 kilometriä korkeimmalla 40 asteen korotuksella. Laivatykin kantama oli noin 16 kilometriä korkeimmalla 18 asteen korotuksella.
203/45 C suunniteltiin 1892 venäläisten panssariristeilijöiden aseeksi. Kun Pietari Suuren merilinnoitusta varustettiin, sijoitettiin tykkejä vuonna 1914 tilapäiseksi aseeksi Mäkiluotoon ja Naissaareen ennen kuin ne voitiin korvata tehokkaammalla 203/50 V:hen perustuvalla tykillä. Tykkejä käytettiin Lokakuun vallankumouksen aikana myös rautatietykkeinä. Puna-armeija luopui tykeistä 1930-luvulla.
Vallankumouksen jäljiltä Suomessa oli kolme ehjää 203/45 C -tykkiä. Kaksi sijoitettiin 1930-luvulle mennessä Pukkioon ja yksi Mäkiluotoon. Pukkio kävi niin paljon taisteluammuntoja talvisodassa, että tykkien putket kuluivat loppuun. Pukkion toisen tykin sisäputki vaurioitui ilman puolipanoksella ammuttua lämmityslaukausta aloitetussa taisteluammunnassa 4. maaliskuuta 1940. Mäkiluodon tykki evakuoitiin jatkosodan jälkeen asevarikolle. Tykki sijoitettiin Miessaareen 1963. Se hylättiin 1982 ja tykki kuuluu nykyään yksityiseen kokoelmaan.
Kuutamosonaatti (täsmennyssivu)
Kuutamosonaatti tarkoittaa seuraavia:
Rayman M
Rayman M on ranskalaisen Ubisoftin kehittämä ja julkaisema moninpelipainoitteinen tasohyppelypeli. Peli on tunnettu Pohjois-Amerikassa nimellä Rayman Arena. Pelin PC-versio on käännetty myös suomeksi.
Pelin nimi
Rayman M -nimeä suunniteltiin alun perin käytettäväksi koko maailman julkaisussa. Entertainment Software Rating Board -ikäluokitusjärjestelmän takia kuitenkin Pohjois-Amerikan julkaisut muutettiin muotoon Rayman Arena, koska kirjain M ESRB-järjestelmässä tarkoittaa sanaa Mature, joka taasen on synonyymi pelille, jota suositellaan yli 16-vuotiaille.
Pelattavuus
Yksinpelissä Rayman M sisältää lukuisia pelityyppejä;
Vastaanotto
Peli sai julkaisunsa jälkeen kohtalaiset arvostelut. Peliä kiitettiin monipuolisesta moninpelijärjestelmästä, mutta taasen kritisoitiin vaikeustasojen heittelyistä, jotka vaihtelevat liian helposta äärimmäisen vaikeaan. Actiontrip.com -pelisivusto antoi pelille 7.1/10 ja GameSpot 5.7/10.
Valkoiset omenat
Juoni
Kirja kuvaa päähenkilön, Vincent Ettrichin elämää. Vincent Ettrich työskentelee mainonta-alalla, on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta. Hän kuitenkin luopuu tästä kaikesta uuden rakkauden vuoksi. Pian Vincent Ettrichille tapahtuu jotakin kummallista, hän huomaa kuolleensa mutta olevansa taas elävä. Vincentille selviää pian, että hänen uusi rakkautensa, venetsialainen Isabelle Neukor on saanut hänet palaamaan henkiin. Isabelle on raskaana ja hän haluaa Vincentin pelastavan heidän syntymättömän lapsensa, Anjon.
Anjo pystyy viestimään muiden ihmisten kanssa ja kertoo olevansa universumin pelastaja. Vincentin pitäisi kertoa Anjolle joitakin elintärkeitä tietoja tuonpuoleisesta, ongelmana on kuitenkin se, että Vincent ei muista juuri mitään edellisestä elämästään, tai tuonpuoleisesta.
Vastaanotto
Romaani on saanut tunnustusta monilta tahoilta. Kirjaa ovat kehuneet muun muassa The Guardian ja San Francisco Chronicle. The Nation kuvasi kirjaa seuraavasti: ”Carroll on maaginen realisti, joka kaivaa tiedostamattomamme uumenista syvällisiä emotionaalisia totuuksia.” Suomessa, Toni Jerrman on kuvannut kirjailijaa seuraavasti: ”Jonathan Carrollia on kutsuttu maagis-realistisen unimaan taikuriksi, puhuvien koirien parhaaksi ystäväksi ja aikuisten satukirjailijaksi. Mikään yksittäinen titteli ei kuitenkaan riitä kuvaamaan Carrollin kirjojen mielikuvituksellisia maisemia tai rakastettavia henkilöhahmoja.”
Raoul Jobin
Raoul (s. Joseph Roméo) Jobin (8. huhtikuuta 1906 Québec City – 13. tammikuuta 1974 Québec City) oli kanadalainen tenori. Hän opiskeli aluksi Louis Gravelin ja Émile Larochellen johdolla Kanadassa. Hän täydensi opintojaan Pariisissa ja teki siellä ammattimaisen debyyttinsä 28. toukokuuta 1930. Pariisin oopperassa hän debytoi saman vuoden heinäkuun 3. päivänä Tybaltin roolissa Romeon ja Julian (Charles Gounod) esityksessä. Hän meni samana vuonna Kanadassa naimisiin sopraano Thérèse Drouinin kanssa; pariskunta esiintyi yhdessä sekä resitaaleissa että oopperassa.
Jobin tulkitsi Ranskassa erityisesti ranskalaisen oopperan rooleja, mutta tutustui myös italialaisiin ja saksalaisiin teoksiin. Hän esiintyi 1930-luvulla myös Alankomaissa, Espanjassa sisällissodan aikana ja Italiassa. 1940-luvulla hän keskittyi esiintymään Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Ensimmäisen suuren wagneriaanisen roolinsa hän esitti tulkitsemalla Lohengrinin nimiroolin Pariisissa 16. toukokuuta 1947. Hän esiintyi useissa kantaesityksissä ja loi näin Gian-Carlo Menottin, Henri Tomasin ja Marcel Mirouzen rooleja.
1950-luvun lopusta alkaen Jobin toimi opetustehtävissä; hänen oppilaidensa joukossa olivat Colette Boky, Jean Bonhomme, Claude Corbeil, Gaston Germain, Bruno Laplante, Jacqueline Martel, Joan Patenaude, Jean-Louis Pellerin ja Huguette Tourangeau. Jobin oli Canada Councilin jäsen vuosina 1961–1964. Vuonna 1951 hänestä tehtiin Kunnialegioonan ritari ja vuonna 1967 Kanadan ritarikunnan Companion.
Raoul Jobinin elämäkerran julkaisi Renée Maheux vuonna 1983. André Jobin on Raoulin poika.
Open Content Alliance
Open Content Alliance on vuonna 2005 perustettu, pääasiassa yhdysvaltalainen yhteenliittymä, joka pyrkii edistämään avointen sisältöjen jakelua ja käyttöä. Hanke nähtiin monien yliopistojen ja yliopistokirjastojen, Yahoon ja Internet Archiven vastatoimena Googlen pyrkimyksille digitalisoida kirjoja omien käytäntöjensä mukaisesti, kirjailijajärjestöjen tekijänoikeuskritiikistä välittämättä.
Linjassa
Linjassa on suomalaisen Kolmas Nainen -rockyhtyeen kymmenes studioalbumi. Se julkaistiin 18. lokakuuta 2019.
Pyhän Mikaelin kirkko (Luxemburg)
thumb|300px|Pyhän Mikaelin kirkko Luxemburgissa. Pyhän Mikaelin kirkko on katolinen kirkkorakennus Luxemburgin kaupungissa, eteläisessä Luxemburgissa. Se sijaitsee Ville Hauten kaupunginosassa.