cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saatananpalvontapaniikki
Roolipelit
Roolipelit syntyivät 1970-luvun jälkipuoliskolla, ja niiden ympärille kasvoi oma viihdeteollisuuden alansa ja nuorison alakulttuuri. Ne herättivät kuitenkin myös moraalipaniikkia ja kohtasivat voimakasta vastustusta Yhdysvaltain kristillisen oikeiston taholta. Kohu sai alkunsa 1980-luvun alussa, kun Dungeons & Dragonsin huhuttiin yllyttäneen nuoria miehiä itsemurhaan. Huhujen seurauksena perustettiin järjestö Bothered About Dungeons and Dragons (B.A.D.D., ”Dungeons & Dragonsista huolestuneet”), jonka tavoitteena oli pelin kieltäminen. B.A.D.D. harjoitti monipuolista tiedotustoimintaa ja lobbausta ja saavutti laajaa näkyvyyttä. Järjestön mukaan roolipelit kannustivat teinejä saatananpalvontaan, hämärsivät todellisuudentajua ja opettivat väkivaltaisia ja rikollisia toimintatapoja. Osa Yhdysvaltain kouluista kielsi roolipelien pelaamisen, mutta on epäselvää, kuinka laajalle roolipelipaniikki lopulta levisi.
David Waldronin mukaan moraalipaniikilla oli kolme vaihetta. Ensimmäisessä vaiheessa väitettiin, että nuoret käyttivät roolipelien okkulttista kuvastoa ja tarpeistoa muiden oppilaiden, vanhempien ja opettajien kiroamiseen. Toinen vaihe alkoi 1980-luvun puolivälissä ja väitti, että roolipelien yliluonnollinen ja väkivaltainen maailma kannusti pelaajia murhiin, itsemurhiin ja rikoksiin. Viimeinen vaihe alkoi 1980–1990-lukujen taitteessa, jolloin väitettiin, että roolipelit toimivat porttina saatananpalvontaan ja pakanuuteen. Paniikki väistyi 1990-luvun alkupuolella. Tähän oli Waldronin mukaan useita syitä: B.A.D.D. epäonnistui edistämään tavoitteitaan oikeusteitse, eikä tieteellinen tutkimus tukenut roolipelien vastustajien väitteitä, jotka olivat vuosien saatossa muuttuneet yhä epäuskottavammiksi. Samaan aikaan roolipelaajat puolustivat harrastustaan yhä aktiivisemmin ja johdonmukaisemmin.
1980-luku
Suomessa satanismista alettiin käydä julkista keskustelua 1980-luvun puolivälissä, jolloin helluntailaiset huolestuivat ilmiöstä. Aiheesta puhui erityisesti Leo Meller, joka teoksessaan Rock (1986) syytti rock- ja metallimusiikkia saatanallisista viesteistä. Mellerin näkemykset mukailivat Yhdysvalloissa käytyä keskustelua, mutta valtamedia suhtautui niihin lähinnä huvittuneesti.
1990-luku
Saatananpalvontapaniikki levisi Suomeen lähinnä yhdysvaltalaisten evankelistojen mukana. Konservatiiviset uskonnolliset tahot esittivät julkisuudessa, että suomalaiset satanistit olivat järjestäytyneet. Kiihkeimmillään paniikki oli 1990-luvun lopulla, jolloin saatananpalvonta oli median näkyvimpiä keskustelunaiheita. Eräässä vaiheessa jopa Suojelupoliisi selvitti asiaa. Kuten Yhdysvalloissa, myös Suomessa ilmaantui omatekoisia asiantuntijoita, jotka enimmäkseen olivat evankelisen kristinuskon kannattajia.
Television ajankohtaisohjelmissa käsiteltiin ilmiötä maaliskuusta 1993 lähtien. Evankelis-luterilainen kirkko tuotti vuonna 1994 Saatana kutsuu minua -videon, jota myytiin ja vuokrattiin koulujen opetuskäyttöön. Valtakunnallisella tasolla ei ollut tehty päätöstä saatananpalvontaa koskevasta valistustyöstä, mutta yksittäiset koulut ja opettajat nostivat asiaa esiin oma-aloitteisesti, koska se joka tapauksessa puhutti julkisuudessa. Nuorisosaarnaaja Riku Rinne oli vuoteen 1999 mennessä vieraillut 800 koulussa puhumassa saatananpalvonnan vaaroista.
Rituaalisen hyväksikäytön sijaan Suomen saatananpalvontapaniikki keskittyi lähinnä hautojen häpäisyihin. Vuosina 1997–2001 Suomessa kaadettiin satoja hautakiviä, hautaristejä käännettiin ylösalaisin ja hautausmaiden kappeleihin töhrittiin pentagrammeja, pietarinristejä tai saatanallisia iskulauseita. Lehdistö syytti tapahtuneesta satanisteja. Ei juurikaan ole näyttöä siitä, että ilkivallan pääasiallinen motivaatio olisi löytynyt hengellisestä vakaumuksesta, vaan taustalla oli esimerkiksi huumeidenkäyttöä ja lasten kaltoinkohtelua.
Suomen tunnetuin saatananpalvontaan liitetty rikos oli Hyvinkään paloittelusurma 1998. Tuolloin joukko black metal -harrastajia surmasi ja silpoi ystävänsä pitkän juopottelun päätteeksi. Julkisuudessa tapahtuneesta syytettiin saatananpalvojia, mutta oikeudenkäynnissä todettiin, ettei satanistisesta motiivista ollut riittävää näyttöä. Modernissa kansanperinteessä tapaus on kuitenkin jäänyt elämän rituaalimurhana. Koska oikeudenkäynnin asiakirjat eivät ole julkisia, ulkopuolisilla ei ole mahdollisuutta arvioida teon motiiveja.
Titus Hjelm on kuvannut paloittelusurmaa saatananpalvontaan kohdistuneen mediamielenkiinnon huipentumaksi. Julkinen keskustelu kytkeytyi Hjelmin mukaan rikoksiin, joita Saatanaa palvovien nuorien väitettiin tekevän. Jos puhe olisi ollut pelkästään uskonasioista, ilmiö olisi todennäköisesti kiinnostanut vain kiihkeimpiä uskovaisia. Yleensä rikoksia tekivät syrjäytyneet tai psyykkisesti oireilleet nuoret, joita okkultismi kiinnosti salaperäisyyden ja kapinallisuuden vuoksi. Tiedotusvälineiden mielenkiinto kohdistui kuitenkin juuri saatananpalvontaan, ei ongelmiin ilmiön taustalla. Esimerkiksi bändipaita saatettiin tulkita merkiksi nuoren epäterveistä kiinnostuksenkohteista.
2000-luku
Toinen saatananpalvontaan liitetty rikostapaus Suomessa oli maata kuohuttanut Ulvilan surma. Anneli Auer todettiin marraskuussa 2010 syylliseksi miehensä murhaan, mutta Vaasan hovioikeus hylkäsi surmasyytteen seuraavan vuoden heinäkuussa. Toisen esitutkinnan aikana syyttäjät nostivat esiin väitöksiä saatanallisista rituaaleista, joissa surmattiin kymmeniä eläimiä. Auerin väitettiin pahoinpidelleen lapsiaan ja käyttäneen edesmenneen miehensä tuhkaa ja verta rituaaleissa. Kirjailija Tiina Raevaara kyseenalaisti syytökset ja vertasi niitä 1980–1990-lukujen yhdysvaltalaisiin syytöksiin saatanallisista rituaaleista. Raevaara kirjoittaa, että usein lasten esittämien syytösten taustalla ovat aikuisten johdattelevat ja painottelevat kysymykset ja että suurin osa syytöksistä on sittemmin todistettu perättömiksi. Vuonna 2023 Auerin lapset peruivat todistuksensa äitiään vastaan. Auerin nuoremmat lapset kertoivat sepittäneensä tarinat sijaisvanhempiensa painostuksesta. Auerin vanhin lapsi oli koko ajan vakuuttanut, että hänen äitinsä on syytön.
Hjelmin mukaan Suomen satanistit ja saatananpalvojat jakautuvat karkeasti ottaen kahteen ryhmään. Ensimmäinen ryhmä kannattaa Anton LaVeyn ajatuksia tai muita nykyaikaisen satanismin suuntauksia, joilla on vakiintunut oppi ja organisaatio. Toinen ryhmä ammentaa oppinsa kristinuskosta, populaarikulttuurista (kuten kauhuelokuvat ja metallimusiikki) sekä nykyään myös internetistä. Hjelm arvioi, ettei useimmilla ”satanisteilla” ole aitoa vakaumusta, vaan heitä motivoi šokeeraamisen halu. Salaliittosatanismia ei hänen mukaansa ainakaan Suomessa esiinny, vaikka tällainen mielikuva onkin julkisuudessa laajalle levinnyt.
Biot’n ja Savartin laki
thumb|Biot'n ja Savartin lain mukaan johtimessa kulkeva sähkövirta I synnyttää johtimen ympärille magneettikentän B.
Biot'n ja Savartin laki on sähkömagnetismia kuvaava laki, jolla on myös sovelluksia aerodynamiikassa. Alun perin laki kuvaa vakiosähkövirran synnyttämää magneettikenttää. Yksinkertaisen analogian avulla laki voidaan ulottaa myös laskemaan pyörteiden synnyttämiä ilman nopeuksia.
Biot'n ja Savartin laki seuraa Ampèren laista. Se on nimetty ranskalaisten fyysikoiden Jean Baptiste Biot'n (1774–1862) ja Felix Savartin (1791–1841) mukaan. Kaava kertoo, että jos määrittelemme differentiaalisen virta-alkion, niin sitä vastaava differentiaalinen magneettivuon tiheys on
missä
Integroimalla tätä suljetun virtasilmukan yli saadaan silmukan synnyttämä magneettikenttä määritettyä mielivaltaisessa pisteessä
Ei-origokeskinen muoto
pienoiskuva|Magneettivuon tiheys pisteessä P aiheutuu useasta differentiaalisesta kentästä, kuten pisteessä Q esitetyn virta-alkion kentästä. Tarkastelija sijaitsee origossa (O). Yllä esitetty muoto differentiaaliselle magneettivuon tiheydelle pätee vain tapauksessa, jossa tarkastelija (eli origo) sijaitsee tarkasteltavassa magneettikentän pisteessä. Jos tarkastelija on systeemin ulkopuolinen, täytyy yhtälöön tehdä pieniä muutoksia.
Tarkastellaan virtajohdinta, jossa kulkee sähkövirta I. Kiinnitetään johtimen mielivaltaiseen pisteeseen Q virta-alkion differentiaalinen pituusvektori. Merkitään vektoria OP (pisteen P paikkavektori) \mathbf r:llä ja vektoria OQ (pisteen Q paikkavektori) \mathbf r':lla. Vektorien laskusääntöjen nojalla vektori QP on tällöin. Biot'n ja Savartin lain yleinen muoto saadaan korvaamalla edellä esitetyssä muodossa vektori \mathbf r vektorilla. Tällöin magneettivuon tiheys pisteessä P origosta katsottuna on:
.
Merkintä tarkoittaa vektorin  normia eli pituutta. Integraalimuoto saadaan vastaavasti:
Ei-origokeskisen muodon etu on se, että sen avulla magneettivuon tiheys on hyvin määritelty myös, jos P on johtimen piste (jolloin alkuperäisessä yhtälössä r=0). Tällöin tosin magneettivuon tiheys on nolla, sillä.
Pitkän, suoran virtajohtimen magneettikenttä
Lasketaan (äärettömän) pitkän, ohuen, z-akselilla kulkevan virtajohtimen magneettivuon tiheys johtimen ulkopuolella etäisyydellä r. Johtimessa kulkee sähkövirta I.
Ratkaisu:
Käytetään hyödyksi edellisen kappaleen kuvaa ja merkintöjä. Origo sijaitsee nyt johtimessa, sillä se on z-akselin nollapiste. Koska ollaan kiinnostuneita vain etäisyyden vaikutuksesta magneettivuon tiheyteen, on helpointa valita piste P siten, että siitä kohtisuorasti johtimeen vedetty jana osuu origoon. Piste Q sijaitsee myös z-akselilla.
Virtajohdin kulkee z-akselilla, joten virta-alkio on
,
missä \mathbf k on z-akselin kantavektori. Jos virta käännetään vastakkaissuuntaiseksi, korvataan kantavektori -\mathbf k:lla. Muut vektorit ja niiden pituudet ovat:
Merkitään ristituloa varten vektoreiden ja  välistä kulmaa \theta:lla. Trigonometrian avulla huomataan, että
.
Lasketaan magneettivuon tiheys (suuruus) pisteessä P käyttäen Biot'n ja Savartin lain ei-origokeskistä muotoa. Koska johdin on äärettömän pitkä, ovat integrointirajat.
Cesare Prandelli
Cesare Prandelli (s. 19. elokuuta 1957 Orzinuovi) on italialainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen jalkapallovalmentaja.
Prandelli toimi Italian maajoukkueen päävalmentajana 2010–2014 ja luotsasi joukkueen hopealle EM-kisoissa 2012.
Ura pelaajana
Pelaajana keskikentällä viihtynyt Prandelli aloitti ammattilaisuransa Cremonesen riveissä vuonna 1974. Vuonna 1978 hän siirtyi Atalantaan ja sieltä vuotta myöhemmin Juventukseen. Juventuksessa Prandelli pelasi uransa parhaat vuodet ja saavutti seuran riveissä muun muassa kolme Italian-mestaruutta, Euroopan cupin voiton ja Cup-voittajien cupin voiton. Vuonna 1985 hän palasi Atalantaan ja lopetti uransa seuran riveissä vuonna 1990.
Ura valmentajana
Valmennusuransa Prandelli aloitti Atalantan juniorijoukkueissa. Hän toimi näissä tehtävissä menestyksekkäästi yhteensä seitsemän vuotta. Kaudella 1993–1994 Prandelli toimi myös Atalantan päävalmentajana, muttei onnistunut pelastamaan seuraa putoamiselta. Kaudeksi 1997–1998 hän siirtyi Leccen päävalmentajaksi, mutta sai potkut jo tammikuussa. Vuonna 1998 Prandelli siirtyi Veronaan. Hän johdatti seuran heti Serie A:han ja seuraavalla kaudella yhdeksänneksi. Kaudella 2000–2001 Prandelli valmensi Veneziaa ja nosti seuran Serie A:han. Vuonna 2002 Prandelli nimitettiin Parman päävalmentajaksi. Hän teki Parmassa lopullisen läpimurtonsa johdatettuaan seuran kahdesti viidenneksi Serie A:ssa. Vuonna 2004 Prandelli siirtyi valmentamaan Romaa. Hän kuitenkin erosi tehtävästään pian perhesyiden vuoksi.
Vuonna 2005 Prandelli nimitettiin Fiorentinan päävalmentajaksi. Hän johdatti seuran heti ensimmäisellä kaudellaan Mestarien liigan paikkaa oikeuttavalle neljännelle sijalle. Sopupeliskandaalin vuoksi Fiorentinaa ei kuitenkaan nähty eurokentillä. Kaudella 2006–2007 Prandelli johdatti seuran pisterangaistuksesta huolimatta kuudenneksi.
Kaudella 2007-08 Fiorentinan hyvä meno on jatkunut ja seura on Prandellin johdolla noussut taistelemaan Mestarien liigaan karsintapaikasta Serie A:ssa. Eurokentillä seura eteni UEFA Cupissa aina välieriin saakka, joissa skottiseura Rangers FC oli parempi vasta rangaistuspotkukilpailun jälkeen.
Prandellin johdolla hyökkäävämpää ja aktiivisempaa jalkapalloa pelannut Italia taisteli tiensä EM-kisoissa 2012 aina loppuotteluun saakka, vaikka se pelasikin alkulohkossaan tasan sekä Espanjan että Kroatian kanssa. Pudotuspeleissä Prandellin joukkue taisteli rangaistuspotkukilpailuvoiton Englannista ja pudotti välierissä 2–1 voitolla Saksan. Loppuottelussa väsynyt Italia hävisi Espanjalle 4–0.
MM2014-karsinnoissa Italia ei hävinnyt otteluakaan ja selvitti tiensä lopputurnaukseen lohkovoittajana. Muutama viikko ennen kisojen alkua Prandelli teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Italian liiton kanssa. Kisat eivät sujuneet Italialta odotetusti. Joukkue voitti avausottelunsa Englantia vastaan, mutta tappiot Costa Ricalle ja Uruguaylle pudottivat Italian jatkosta. Tappiollisen Uruguay-ottelun jälkeen Prandelli ilmoitti jättävänsä tehtävänsä.
Heinäkuun alussa 2014 Prandellista tuli turkkilaisen Galatasarayn päävalmentaja. Pesti on hänen ensimmäisensä Italian ulkopuolella. Prandellin johdolla Galatasarayn syyskausi Mestarien liigassa oli surkea, vaikka joukkue olikin Turkin liigan kärkikahinoissa. Mestarien liigassa Galatasaray nappasi vain yhden pisteen RSC Anderlechtilta ja 2–0 tappio toisessa ottelussa belgialaisseuralle varmisti Galatasarayn jäämisen alkulohkon jumboksi. Heikkojen tulosten vuoksi seurajohto erotti Prandellin marraskuun lopussa.
Syyskuun lopulla 2016 Prandelli palasi valmennustehtäviin Espanjan Primera Divisiónin vaisusti aloittaneen Valencian päävalmentajana. Prandelli ei onnistunut kääntämään Valencian suuntaa, vaan joukkue juuttui hänen johdollaankin putoamiskamppailuun. Prandelli ajautui lisäksi riitoihin joukkueen pelaajien, kuten Daniel Parejon kanssa ja hän erosi tehtävistään vuoden 2016 lopussa.
Kesäkuussa 2017 Prandelli aloitti Al-Nasr Dubain päävalmentajana. Prandelli sai potkut seurasta tammikuussa 2018, kun hän oli luotsannut seuran vain viiteen voittoon 12 liigaottelussa.
Joulukuun alussa 2018 Prandelli palasi valmentajaksi Italiaan, kun hänestä tuli Serie A -seura Genoan päävalmentaja. Prandellin johdolla Genoa välttyi niukasti putoamiselta liigasta. Kauden jälkeen seura ja Prandelli purkivat sopimuksensa.
Marraskuussa 2020 Prandelli palasi Fiorentinan päävalmentajaksi. Prandellin johdolla Fiorentinan tulokset eivät juurikaan kohentuneet ja joukkue voitti vain viisi Serie A -ottelua. Prandelli ilmoitti 23. maaliskuuta 2021 eroavansa päävalmentajan paikalta. Prandellin mukaan hänen intohimonsa valmentamiseen oli kadonnut, vaan hänen sisällään oli kehittynyt "pimeä pilvi". Prandellin mukaan Fiorentinan jättäminen saattoi myös päättää hänen valmennusuransa.
Yksityiselämästä
Prandelli jäi leskeksi 26. marraskuuta 2007, kun hänen puolisonsa Manuela Prandelli menehtyi rintasyöpään. Prandellit olivat lapsuuden tuttuja Orzinuovosta ja avioituineet vuonna 1982. Heillä on kaksi lasta.
Luettelo Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselmista (1991–1993)
Tämä on luettelo Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselmista 701 - 800, jotka hyväksyttiin 31. heinäkuuta 1991 ja 8. tammikuuta 1993. välisenä aikana.
Tunteita
Tunteita on neljästä näytelmäelokuvasta koostuva suomalainen episodielokuva vuodelta 1965. Episodien ohjaajat ovat Kalevi Korte, Jaakko Talaskivi, Leena Salokangas (Saraste) ja Asko Tolonen. Käsikirjoitukset ovat tehneet Kortteen episodiin Anssi Mänttäri ja Salokankaan episodiin Jussi Lappi-Seppälä.
Ghassan Mas’ud
thumb|right|Ghassan Mas’ud Ghassan Mas’ud (s. 1958 Damaskos) on syyrialainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan elokuvassa Kingdom of Heaven – Taivas maan päällä (2005), jossa hän näytteli Saladinia. Hän on myös näytellyt lukuisissa syyrialaisissa elokuvissa.
Tunteita
Arviot
Elokuva sai kokonaisuutena kriitikoilta kiitosta. Esimerkiksi Martti Savolle (Kansan Uutiset) se oli vuoden 1965 ”kotimaisten uutuuksien joukossa miellyttävin tuttavuus”. Erikseen nostettiin esiin ”Kristiina”, jonka ammattinäyttelijät osasivat kriitikoiden mukaan työnsä, ja episodia pidettiin muutenkin ”ryhmän ylivoimaisesti valmeimpana työnä”, kuten Paula Talaskivi (Helsingin Sanomat) kirjoitti.
Palkinnot
Valtion elokuvapalkintolautakunnassa elokuvat luokiteltiin erillisiksi lyhytelokuviksi. Niistä ”Kristiina” sai 30 000 markan palkinnon. Pekka Autiovuori sai vuoden 1966 miespääosa-Jussin ja Risto Orko osittain Tunteita-elokuvan ansiosta tuottaja-Jussin uusien kasvojen esilletuomisesta. ”Kristiina” on esitetty televisiossa 1970 ja Länsi-Saksassa vuonna 1968 ZDF:n kanavalla. ”Kristiina” edusti vuonna 1966 Suomea Krakovan lyhytelokuvajuhlilla.
Mehmed IV
Mehmed IV (osmaniturkiksi محمد رابع, Meḥmed-i rābi‘, 2. tammikuuta 1642 – 6. tammikuuta 1693) oli Osmanien valtakunnan sulttaani vuodesta 1648 vuoteen 1687. Mehmed nousi valtaistuimelle kuusivuotiaana, jolloin valta ei käytännössä ollut hänen käsissään. Hänen valtakautensa kolmea ensimmäistä vuotta janitsaarien johtajat manipuloivat hovin virkamiehiä ja hallitsivat näin valtakunnan tapahtumia. Mehmed IV luovutti suurimman osan sulttaanin toimeenpanovallasta suurvisiirilleen pašša Köprülü Mehmedille.
Triviaa
Ilja Repinin kuuluisa maalaus Zaporogit kirjoittavat pilkkakirjettä Turkin sulttaanille viittaa tarinan mukaan vuonna 1676 sattuneeseen historialliseen tapahtumaan, jossa zaporogit lähettivät Mehmed IV:lle vastauskirjeen tämän vaadittua heitä antautumaan osmanien alaisuuteen, vaikka kasakat olivat voittaneet turkkilaiset taistelussa.
Oiva Paloheimo
Oiva Aukusti Paloheimo, vuoteen 1911 Pietilä, (2. syyskuuta 1910 Tampere – 13. kesäkuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, joka kirjoitti romaaneja, runoja, novelleja ja aforismeja. Paloheimon tunnetuimpia teoksia on lastenkirja Tirlittan (1953).
Elämä
Oiva Paloheimon vanhemmat olivat liikemies Aukusti Pietilä (myöhemmin Paloheimo) ja 16-vuotias kauppiaantytär Katri Salonen. Paloheimo erotettiin äidistään heti syntymän jälkeen, ja koska hänen isänsä kiersi liiketoimissaan ympäri Suomea, Oiva Paloheimo joutuikin lapsena usein asumaan tätiensä luona. Isän kuoltua espanjantautiin Oivan ollessa kahdeksanvuotias muutti hän isänsä nuoremman veljen Heikki Pietilän kasvattilapseksi Kangasalle.
Paloheimo kirjoitti ensimmäisen näytelmänsä Kauppakirja jo yhdeksänvuotiaana ja alkoi kirjoittaa myös runoja ja novelleja. Ensimmäisiä novellejaan hän julkaisi salanimellä Oiva Kaisla eri lehdissä, ja ensimmäinen omalla nimellä julkaistu novelli ilmestyi Aamulehden sunnuntailiitteessä 1926.
Vuosina 1930–1933 Paloheimo opiskeli jonkin aikaa Yhteiskunnallisen korkeakoulun sanomalehtimieslinjalla. Heikko menestys etenkin kielissä sekä taloudelliset ongelmat keskeyttivät kuitenkin opinnot. Ensimmäisen kirjansa, runokokoelman Vaeltava laulaja, Paloheimo julkaisi 1935. Seuraavat vuodet hän käytti omaelämäkerrallisen romaaninsa tekemiseen; teos ilmestyi 1942 nimellä Levoton lapsuus.
Paloheimo oli toimittajana Mikkelin Sanomissa ja Länsi-Savo-lehdessä. Sotien aikana hän toimi rintamakirjeenvaihtajana.
Vuosina 1946–1952 Paloheimo asui perheineen Vesilahden pappilan piharakennuksessa. Hänen toisen vaimonsa isä Kalle Kahiluoto oli tällöin Vesilahden kirkkoherrana. Astuttuaan seurakunnan kirkkoherran virkaan Harri Henttinen oli tehnyt siitä museon. Rakennus tuhoutui tulipalossa 29. marraskuuta 2018.
Vuodesta 1953 Paloheimo asui Helsingissä Oulunkylässä ensin Larin-Kyöstin Suomen Kirjailijaliitolle testamenttaamassa puutalossa Veräjämäessä ja myöhemmin Mäkitorpantie 40:ssä.
Oiva Paloheimo oli naimisissa kolme kertaa: 1938–1945 Maila Ahvenaisen kanssa, 1945–1953 Sirkka-Liisa Kahiluodon kanssa ja 1956–1969 Anna Sinikka Rädyn kanssa. Ensimmäisestä liitosta Paloheimolla oli kaksi ja toisesta kolme lasta. Ensimmäiset kaksi liittoa päättyivät eroon Paloheimon uskottomuuden ja alkoholin käytön takia. Paloheimolla oli myös taloudellisia vaikeuksia, koska suuri osa hänen tuloistaan meni lasten elatusmaksuihin. Viime elinvuosina myös sairaudet alkoivat haitata Paloheimon elämää. Hänen viimeiseksi teoksekseen jäi vuonna 1962 ilmestynyt runokokoelma Palaa ne linnut vielä.
Nykyään Paloheimo muistetaan lähinnä Tirlittan-lastenkirjastaan, muu hänen tuotantonsa on painunut paljolti unohduksiin. Paloheimon runoista ovat tunnetuimpia laulusovitusten kautta "Ontuva Eriksson" ja "Lähtevien laivojen satama".
Kirjastoaukio
Kirjastoaukio on Hyvinkään keskustassa Tehtaan kaupunginosassa sijaitseva aukio ja puistoalue. Se koostuu neliömäisestä nurmialueesta, jonka halki kaksi hiekoitettua polkua risteävät X-muodossa. Se sijaitsee nimensä mukaisesti Hyvinkään kirjaston ja Hämeenkadun välissä Hyvinkään ydinkeskustassa. Kirjastoaukion reunoilla sijaitsevat myös Kauppakeskus Willa, Hyvinkään tori sekä Jussintoriksi kutsuttu liikerakennus. Kirjastoaukiolla sijaitsee yksi Hyvinkään tunnetuimmista patsaista, Mauno Oittisen suunnittelema Hitsaajat. Kirjastoaukio on hyvinkääläisen nuorison suosima ajanviettopaikka etenkin juhlapäivinä kuten vappuisin. Kirjastoaukion ja torin välissä kasvaa rautatienomenapuita.
Vuosina 2020 ja 2021 Hyvinkään Kirjastoaukiolle rakennettiin suuri terassi, Kulttuuriterassi, jonka taustalla toimi hyvinkääläinen Red Carpet -festivaali. Aukiolla järjestettiin muun muassa musiikkitapahtumia.
Keijunmekko
Keijunmekko (Rhodochiton atrosanguineum) on kukkiva köynnöskasvi.
Alkuperä
Keijunmekko on kotoisin Meksikosta. Siellä se on monivuotinen, mutta koska se ei kestä alle +5 °C lämpötiloja, sitä kasvatetaan Suomessa yleensä yksivuotisena.
Kasvatus
Keijunmekon siemenet itävät valossa, joten niitä ei peitetä. Esikasvatuksen voi aloittaa jo helmikuussa. Kasvi jaksaa silti kukkia koko kesän – tummat teriöt karisevat, mutta verholehtikellot säilyvät pitkään.
Rapid Wien
Rapid Wien on Itävallan menestyksekkäin jalkapalloseura. Se perustettiin vuonna 1898 nimellä Erster Wiener Arbeiter-Fußball-Club. Tuolloin seuran värit olivat sininen ja punainen. Seuran alkuperäinen nimi viittaa siihen, että sen perustajat olivat työläisiä. Rapidia onkin aina pidetty Wienin työväen seurana, kun FK Austria Wien on ollut ylempien yhteiskuntaluokkien seura. Vuotta myöhemmin seuran nimi muutettiin muotoon SK Rapid Wien ja seuran kotiväreiksi vaihdettiin valkoinen ja vihreä. pienoiskuva|Seuran kotikenttä - Allianz Stadion
Itävalta oli yksi jalkapallon mahtimaista 1920- ja 1930-luvuilla. Rapid oli tuolloin yksi Euroopan parhaista joukkueista. Kun kansallissosialistinen Saksa miehitti Itävallan vuonna 1938, Rapidin oli pelattava Saksan Gauligassa. Tuona aikana Rapid voitti Saksan cupin (1938) ja liigan (1941).
Rapid on voittanut Itävallan mestaruuden ennätykselliset 32 kertaa. Se voitti ensimmäisen mestaruutensa 1912 ja viimeisimmän 2008. Ainoa vuosikymmen, jolla Rapid ei ole saavuttanut yhtään mestaruutta, on ollut 1970-luku. Rapid on pelannut koko historiansa ajan ylimmällä sarjatasolla. Itävallan Cupin seura on voittanut 14 kertaa. Mitropa Cupin Rapid voitti kahdesti vuosina 1930 ja 1951. Seura on selvinnyt kaksi kertaa Cup-voittajien cupin finaaliin, mutta hävinnyt molemmilla kerroilla: 1985 Evertonille ja 1996 PSG:lle. Kaudella 2006 Rapid selvisi Mestarien liigan lohkovaiheeseen, mutta se hävisi kaikki ottelunsa.
Rapid pelaa kotiottelunsa Allianz Stadionilla, joka valmistui vuonna 2016 Rapidin vanhan kotistadionin, Gerhard-Hanappi-Stadionin tilalle. Rakennusvaiheen aikana joukkue pelasi Ernst-Happel-Stadionilla.
Hambye
Hambye on kunta Ranskassa Manchen departementissa Normandian alueella. Kunnan tärkein nähtävyys on sen 1100-luvulta peräisin oleva benediktiiläisluostari Abbaye de Hambye. Se on nimetty historialliseksi monumentiksi ja se on yksi parhaiten säilyneitä keskiaikaisia luostareita Normandiassa.
Kalliohyppijä
Kalliohyppijä (Oreotragus oreotragus) on pieni afrikkalainen antilooppi laji. Nimensä mukaisesti se elää kivisillä ja kallioisilla alueilla. Levinneisyys ulottuu Etiopiasta Kapin niemimaalle. Kalliohyppijä on sukunsa ainoa laji ja sen kehityslinja on saattanut erota muista onttosarvisista jo mioseenikauden alussa. Tieteellinen nimi Oreotragus tulee kreikan sanoista oros ("vuori") ja tragos ("urosvuohi/pukki"), tarkoittaen "vuoripukkia". Kalliohyppijä-nimitys tulee hollannin tai afrikaansin kielen sanasta Klipspringer, joka sananmukaisesti tarkoittaa kalliohyppijää. Laji liikkuu eniten varhaisaamulla ja myöhäisillalla, ja elää yleensä pareittain tai pieninä ryhminä.
Koko ja ulkonäkö
thumb|vasen|Kalliohyppijä. Kalliohyppijä on pienehkö sorkkaeläin. Se on 75–115 senttimetrin pituinen ja 10–18 kilon painoinen. Säkäkorkeus on 45–60 senttiä ja hännän pituus 7–13 senttiä. Naaraat ovat hieman suurempia kuin urokset. Ruumis on lyhyt ja tanakkarakenteinen. Jalat ovat pitkät ja niiden päässä olevat sorkat ovat hyvin pitkät ja pystyt, ja eläin seisoo niiden tylppien kärkien varassa. Sorkat ovat reunasta kovemmat kuin sisäpinnasta, joten kalliohyppijä pystyy tukevasti seisomaan sellaisillakin kallioilla, joilla ei näytä olevan jalansijaa. Tämän lisäksi kalliohyppijät voivat harittaa sorkkansa levälleen, mikä tekee askeleista entistä varmempia sileillä ja jyrkillä rinteillä.
Kalliohyppijän turkki on tuuhea ja pörröinen, karvat ovat ontot ja karvanvaihtoa tapahtuu säännöllisin väliajoin, toisin kuin sen sukulaislajeilla. Turkin pohjaväri on oliivinkeltainen ja sitä laikuttavat yleensä harmaanmustat täplät, mutta värissä on vaihtelua. Vatsapuoli, korvat, leuka ja huulet ovat valkoiset. Korvien ulospäin näkyvän sisäpinnan luona on myös 3–4 mustaa säteittäistä juovaa. Turkin väri sulautuu ympäröiviin kallioihin. Kun kalliohyppijä on sairas tai sillä kuuma, se pörhistää karvojaan. Tämä saa sen näyttämään todellista kokoaan suuremmalta. Pää on kolmikulmainen ja kartiomainen. Kuono on lyhyt ja kiilamainen. Sarvet ovat pystyt ja keskimäärin 10 sentin, enintään 16 sentin pituiset. Naaraat ovat yleensä sarvettomia, mutta eräille Etiopian, Ugandan ja Tansanian kalliohyppijänaaraille kehittyy myös pienet sarvet. Lajilla on myös suuret, tummat silmänedusrauhaset. Hampaita on 32.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kalliohyppijää tavataan melko laajalla alueella Afrikassa. Sen levinneisyys ulottuu Koillis-Sudanista, Eritreasta, Pohjois-Somaliasta ja Etiopian ylängöltä Etelä-Afrikkaan saakka. Lännempänä se elää myös Namibiassa ja Lounais-Angolassa. Erillisiä populaatioita on myös Kongon demokraattisen tasavallan kaakkoisosissa, Keski-Afrikan tasavallassa ja Nigeriassa.
Kalliohyppijä ei ole lajina uhanalainen, ja sitä tavataan lukuisilla luonnonsuojelualueilla. Kukoistavia kantoja on etenkin Etiopiassa, jossa vuoristoinen ympäristö tarjoaa paljon sopivia elinpaikkoja. Se on yleinen myös eteläisen Afrikan vuoristoseuduilla. Nigeriassa elävä populaatio on kuitenkin uhanalainen. Myös Burundista laji on mahdollisesti hävinnyt. Suuria lajiin kohdistuvia uhkia ei kuitenkaan ole. Kalliohyppijä elää myös suojelualueiden ulkopuolella sellaisilla alueilla, joilla metsästys ei ole intensiivistä. Elämällä vaikeakulkuisilla kallioilla ja rinteillä se välttyy kilpailulta karjan kanssa. Pienet, eristyneet kannat ovat kuitenkin alttiimpia metsästykselle ja kilpailulle vuohien kanssa, joten monet tällaiset kannat ovatkin hävinneet asutuilta seuduilta. Vuonna 1999 kannan kooksi arvioitiin noin 42 000 yksilöä.
Kalliohyppijä elää kivisessä ja kallioisessa maastossa, jossa on runsaasti matalaa aluskasvillisuutta. Niitä elää isojen yhtenäisten vuoristojen rinteillä, mutta myös tasankojen kukkulasaarekkeilla ja kalliorykelmillä sekä suurten jokien kanjoneissa. Elinpaikan valintaan vaikuttaa enemmän ravinnon määrä kuin saatavilla oleva suoja. Eristävän turkin ansiosta laji selviytyy hyvin vuoristossa. Kilimanjarolla sitä on tavattu 4 000 ja Merulla jopa 4 500 metrin korkeudessa. Etiopian ylängöllä se on noussut 4 380 metrin korkeuteen.
Elintavat
thumb|left|Kalliohyppijäpariskunta. Kalliohyppijät ovat aktiivisimmillaan aikaisin aamulla ja myöhään illalla. Päivän kuumimman ajan ne viettävät leväten kivien varjossa. Erityisesti vuoristoissa ne lämmittelevät mielellään aamuauringossa. Kalliohyppijät elävät pareittain tai joskus harvoin pieninä ryhminä, ja mukana on myös poikanen. Satunnaisesti voi nähdä kahdeksan tai jopa useamman yksilön ryhmiä, jotka pelästytettyinä kuitenkin hajoavat nopeasti takaisin omiin perheryhmiinsä. Yksin liikkuvat kalliohyppivät muodostavat alle 10 prosenttia kannasta, ja ovat lähes yksinomaan pariutumattomia uroksia. Uroksen ja naaraan pariside on hyvin vahva ja kiinteä. Pari pysyy yhdessä yleensä siihen asti kunnes toinen kuolee. Ne viettävät suurimman osan ajastaan vain muutaman metrin etäisyydellä toisistaan. Toinen niistä tähystää ympäristöä kumppanin ruokaillessa.
Kalliohyppijöiden elinpiiri on 7,5–49 hehtaaria. Alueen koko riippuu sademääristä ja on sitä pienempi mitä enemmän seudulla sataa. Ne puolustavat vimmatusti reviiriään ja poistuvat sieltä vain harvoin. Alueen rajat merkitään hajurauhasten eritteillä ja lantakasoilla. Hajurauhasilla tehdyt merkinnät näkyvät pienissä oksissa olevina mustina, kiiltävinä helminä. Urokset puolustavat reviiriään lajitovereilta esittelemällä sarviaan ja jahtaamalla tunkeilijaa. Taistellessaan ne iskevät ja puskevat päällään. Naaraat turvautumat taistelutilanteissa puremiseen. Uros on naarasta selvästi valppaampi ja voi seistä jopa puoli tuntia liikahtamatta ja tarkkaillen ympäristöään. Levottomina ne päästävät yhdessä duettona pientä lelutorvea muistuttavaa ääntä. Kalliohyppijät maistelevat mielellään toistensa naamarauhasista tihkuvaa, nopeasti kuivuvaa eritettä. Kalliohyppijöiden vihollisia ovat suurpedot, paviaanit, sakaalit, aavikkoilvekset, leopardit ja suuret käärmeet. Vasoja uhkaavat myös suuret petolinnut. Kalliohyppijä voi elää 15-vuotiaaksi.
Ravinto
Kalliohyppijä saa ravintonsa etupäässä kallionhalkeamissa ja louhikoissa kivien välissä kasvavista kasveista. Sen ravinto koostuu enimmäkseen pensaiden lehdistä, heinistä ja ruohoista, mutta myös silmuista, oksista, hedelmistä ja kuorista. Sadekaudella tärkeintä ravintoa ovat heinät. Tarvitsemansa nesteen ne saavat syömistään mehikasveista ja kasteesta, mutta myös juovat vettä tilaisuuden tullen.
Almirante Lynch -luokka (1912)
Almirante Lynch -luokka oli toisessa maailmansodassa palvellut Chilen laivaston hävittäjäluokka, johon kuului kuusi alusta. Alukset tilattiin 1911 J. Samuel White and Companyltä Cowesista. Britannian kuninkaallinen laivasto pakko-otti elokuussa 1914 omaan laivastoonsa neljä luokan aluksista, jotka muodostivat Faulknor-luokan. Kolme aluksista selvisi sodasta ja Chile sai lunastaa ne toukokuussa 1920. Luokan alukset poikkesivat sodan aikana tehtyjen muutosten vuoksi runsaasti kahdesta Chilessä olleesta aluksesta ja ne luokiteltiin uudelleen Almirante Williams -luokaksi. Sotapalvelus oli kuluttanut kuitenkin palautettuja aluksia pahoin. Ne poistettiinkin palveluksesta jo 1930-luvulla ja alukset romutettiin 1933-1937.
Dimitrov
Dimitrov, naisilla Dimitrova on slaavilainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Jussintori
thumb|290px|right|Jussintori Jussintori on Hyvinkään keskustassa sijaitseva liikerakennus, joka valmistui vuonna 1981 Valtionrautateiden entisen keskuspuutarhan alueelle. Se oli Hyvinkään ensimmäinen kauppakeskus. Nykyään rakennuksessa toimii pienyrityksiä, kahvila sekä Museokeskus Taika. Jussintori sijaitsee Hyvinkään ydinkeskustassa Hämeenkadun varrella Kirjastoaukion länsipuolella ja Hyvinkään torin pohjoispuolella, vastapäätä Ahjon liikerakennusta.
Jussintori, joka paikallisesti tunnetetaan nimellä Jussari, oli nuorison suosima kokoontumispaikka 1980- ja 1990-luvuilla. Vuonna 2022 Hyvinkään kaupunginmuseo ja Hyvinkään taidemuseo siirtyivät samoihin tiloihin Jussintorin liikerakennuksessa. Museokeskus Taika avattiin alkuvuodesta 2022.
Lähteet
60.63108°N, 24.86083°W
Sharleen Spiteri
thumb|Sharleen Spiteri (2011) Sharleen Eugene Spiteri (s. 7. marraskuuta 1967 Glasgow) on skotlantilainen poplaulaja. Hän on ollut vuodesta 1986 alkaen laulajana Texas-yhtyeessä. Vuonna 2005 Spiteri oli mukana Rammstein-yhtyeen kappaleessa ”Stirb nicht vor mir” (albumilta Rosenrot).
Spiteri on alkuperäiseltä ammatiltaan parturi-kampaaja. Hänen isällään on maltalaiset (Spiteri on siellä yleinen sukunimi) ja äidillä irlantilais-saksalaiset juuret.
Spiterillä on vuonna 2002 syntynyt tytär Misty Kyd Heath. Lapsen isä on toimittaja-kustantaja Ashley Heath. Pariskunta erosi vuonna 2004.
Lapsang souchong
thumb|250px|Mustan teen laatuluokittelua teekasvin lehtien mukaan. Kuvan tapauksessa souchong tarkoitti viidettä teelehteä kärkisilmusta lukien. thumb|250px|Lapsang souchong -teejuoma on voimakkaan ja savuisen makuista teetä. Lapsang souchong (myös ) on savustettu musta tee, jota valmistetaan erityisesti Fujianin maakunnassa Kaakkois-Kiinassa ja Taiwanissa. Nimen oletetaan olevan pelkistetty muoto kiinalaisesta Zhengshan xiaozhong -teestä, jonka tyypin teet hallitsivat mustan teen markkinoita ennen 1800-luvun puoliväliä ja joita valmistettiin Fujianissa.
Historia
Legendan mukaan teen savustaminen keksittiin vahingossa. Armeijan yksikkö majoittui teetehtaalla, joka oli täynnä kuivumassa olleita teelehtiä. Lehdet piti siirtää pois, että sotilaat pääsisivät majoittumaan. Sotilaiden lähdettyä teelehdet piti kuivata loppuun nopeasti, joten työntekijät tekivät mäntypuusta nuotioita kuivumisen nopeuttamiseksi. Kun tee saatiin myyntiin, uusi maku oli syntynyt.
Tositarina selittää savuaromin hieman toisin. 1600-luvulla kiinalaista teetä alettiin viedä Eurooppaan ja Amerikkaan. Havaittiin, ettei perinteinen vihreä tee kestänyt hyvälaatuisena pitkää, jopa 15–18 kuukauden meri- ja maakuljetusta. Teentuottajat keksivät rullata teelehdet, hapettaa ja kuivata teen, jolloin säilyvyys parani. Hapetuksen jälkeen teelehdet levitettiin bambukoreihin, jotka sijoitettiin telineisiin kuivaushuoneessa. Telineet oli rakennettu uunien yläpuolelle. Näin uuneista nouseva lämmin ilma edesauttoi teelehtien kuivumista. Uunit lämmitettiin paikallisella mäntypuulla, jota saatiin Pohjois-Fujianin teetehtaiden ympäristöstä. Hitaan kuivauksen aikana kuivuvat teelehdet saivat hieman savua, jolloin teelle muodostui mieto männynsavuinen ja tervainen luonne.
Hollantilaiset alkoivat tuoda Lapsang souchongia länteen vuonna 1604. Aluksi teetä arvostettiin kalliina lääkkeenä, ja sitä myytiin apteekeissa. Historiallisten asiakirjojen mukaan kuningas Kaarle II:n kanssa naimisissa ollut portugalilainen prinsessa Katariina tuotatti vuonna 1662 Lapsang souchongia Englantiin. Prinsessan intohimo edesauttoi teelaadun etenemistä Englannissa. Lapsang souchongia arvostettiin luksusjuomana Englannissa, Ranskassa ja Hollannissa. Englannissa Lapsang souchongia oli tapana tarjota kuninkaallisessa perheessä, ja se tunnettiin kuninkaallisena mustana teenä. Hollantilaisten valta-asema murtui vuonna 1669, kun Englanti ryhtyi tuomaan Lapsang souchongia suuremmissa erissä. Teen rooli oli muuttunut jo nautintoaineeksi, kun Englannin Itä-Intian kauppakomppania aloitti teekaupan.
Sykliineistä riippuvaiset kinaasit
thumb|right|Sykliinistä riippuvaisen kinaasin (punainen) ja sykliinin (vihreä) muodostama kompleksi. Keltainen pallo on fosforyyliryhmä.
Lapsang souchong
Valmistus
Lapsang souchong valmistetaan täyteen mittaansa kasvaneista souchong-lehdistä. Lapsang souchong -teen valmistus noudattaa mustan teen valmistamista savustusta lukuun ottamatta. Hapetuksen jälkeisessä savustuksessa teenlehdet levitetään bamburitilöille. Niiden alla poltetaan erityisten männyn, jalokuusen tai sypressin juuria, kunnes haluttu savuisuustaso on saavutettu. Tuloksena saadaan nuotion savulta tuoksuva ja voimakasarominen mutta pehmeänmakuinen teejuoma, jota voidaan kutsua rohkeaksi, tammiseksi ja maanläheiseksi. Taiwanissa valmistetaan yleensä voimakkaammin savustettua Lapsang souchongia kuin Fujianissa.
Sykliineistä riippuvaiset kinaasit
Sykliineistä riippuvaiset kinaasit eli Cdk:t ovat entsyymejä, jotka säätelevät solusykliä. Nimen mukaisesti niiden toiminta riippuu sykliini-nimisistä proteiineista, jotka sitoutuvat Cdk:hon.
Juurakon Hulda (vuoden 1937 elokuva)
Juurakon Hulda on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen mustavalkoinen komediaelokuva vuodelta 1937. Se perustuu Hella Wuolijoen salanimellä Juhani Tervapää kirjoittamaan samannimiseen näytelmään.
Lapsang souchong
Valmistus
Lapsang souchongia suositellaan nautittavaksi mausteisten aterioiden jälkeen sekä eräretkillä. Se sopii myös hyvin yhteen voimakkaanmakuisten juustojen tai savukalan kanssa.
Sykliineistä riippuvaiset kinaasit
Tyypit
Cdk-tyypit vaihtelevat eliöryhmittäin. Ihmisellä on useampia erilaisia Cdk:ta, hiivalla sen sijaan niitä on vain yhdenlaisia (Cdk1).
Juurakon Hulda (vuoden 1937 elokuva)
Juurakon Hulda on lajiltaan yhteiskunnallinen komedia ja se oli ensimmäinen Wuolijoen teosten pohjalta tehty elokuva. Elokuvakäsikirjoituksen teki Suomi-Filmin konttoripäällikkö Jaakko Huttunen yhdessä Vaalan kanssa.
Sykliineistä riippuvaiset kinaasit
Tyypit
Lista CDK:sta sekä niitä säätelevistä proteiineista, sykliineistä tai vastaavista.
Juurakon Hulda (vuoden 1937 elokuva)
Tarina sijoittuu 1930-luvun Helsinkiin, jonne hämäläisen torpan köyhä tyttö Hulda Juurakko saapuu työnhakuun. Hän pääsee tuomari Soratien sisäköksi, mutta ryhtyy pian opiskelemaan kyllästyttyään työväestön huonoon kohteluun ja asemaan. Sisukkaasti ponnistellen hän suorittaa akateemisen loppututkinnon. Huldan sisukkuutta ihaillaan, mutta hänen etenemisyrityksensä kohtaavat kaavamaisia asenteita. Kateelliset seurapiirinaiset ryhtyvät mustamaalaamaan Huldan mainetta, mutta vastoinkäymiset eivät murra häntä. Hulda Juurakko on tyypillinen wuolijokelainen vahva ja itsenäinen nainen, joka ei alistu piian asemaan vaan raataa tietään huipulle ajaen työväenluokkaisten oikeuksia.
Näytelmän kantaesitys oli Helsingin Kansanteatterissa 11. maaliskuuta 1937. Pääosissa nähtiin Emmi Jurkka ja Kaarlo Angerkoski, elokuvassa vastaavia rooleja näyttelivät Irma Seikkula ja Tauno Palo. Juurakon Hulda oli Seikkulan läpimurto valkokankaalla sekä ensimmäinen elokuva, joka rikkoi Suomessa miljoonan katsojan rajan.
Elokuva aiheutti aikoinaan kohua varsinkin poliittisissa piireissä. Äärioikeistossa Wuolijoen mielipiteiden koettiin olevan vaaraksi suomalaiselle yhteiskunnalle. Eräät kotiapulaiset olivat suututtaneet työnantajansa, koska olivat käyneet katsomassa Juurakon Huldan. Elokuva toimi innoituksena tuhansille 1930-luvun suomalaisnaisille, sillä päähenkilön tavoin monet työväestöön kuuluvat naiset kyllästyivät huonoon asemaansa.
Näyttelijät
Kreditoimattomat näyttelijät
Juoni
thumb|Irma Seikkula tulkitsee Juurakon Huldaa. Hulda Juurakko lähtee köyhästä Juurakon talosta Sääksmäeltä Helsinkiin etsimään parempaa elämää, mutta yösijan luvannut ”taivaanrannan maalari” on lähtenyt omille teilleen. Niinpä Hulda joutuu viettämään yönsä Esplanadin penkillä. Joukko ravintolasta poistuvia mieskansanedustajia kiinnittää huomiota Huldaan; yksi heistä on Huldan tuntema sääksmäkeläinen isäntä Ali-Lehtonen. Tämän turvallisessa seurassa Hulda uskaltautuu jatkoille arvovaltaisen tuomarin Kaarle Soratien asuntoon.
Hulda paneutuu töihinsä tunnollisesti, mutta saa silti tuomarilta moitteet, kun vierailulle saapuvat kauppaneuvoksetar Kaavio ja hänen tyttärensä Kirsti joutuvat odottamaan. Kun Hulda kuulee vieraiden keskustelun eikä ymmärrä heidän puheitaan taiteesta, hän päättää alkaa opiskella Työväenopistossa ja lukee iltakaudet aamukuuteen saakka. Lisäksi hän taivuttaa Soratien sihteerin antamaan hänelle englannintunteja. Tiedonjanossaan Hulda haluaa oppia kaikki käsitteet, jotka hienostokin osaa. Tuomari Soratie huomaa Renessanssi-kirjansa kadonneen, ja kun Hulda tunnustaa lainanneensa sitä, tuomari haluaa antaa potkut, mutta professori Norko ja Conny-täti saavat miehen luopumaan aikeestaan.
Hulda suorittaa keskikoulun kurssin ja jatkaa opiskelujaan niin tiiviisti, ettei pääse kesällä käymään kotonaan. Tuomari alkaa suhtautua Huldaan ymmärtäväisemmin ja haluaa lähestyä häntä, mutta Hulda torjuu miehen lähentely-yritykset.
Vuodet kuluvat. Hulda opiskelee jo Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa ja lukee kandidaatin tutkinnon lopputentteihin. Pariisista palaava tuomari löytää Huldan nukahtaneena kirjaston nojatuoliin. Mies tarjoaa viiniä ja toivottaa Huldan tervetulleeksi sivistyneistön joukkoon, mistä Hulda saa aiheen soimata miehen asenteita. Tuomari on vuosien saatossa kyllästynyt tyhjänpäiväisiin seurapiirineiteihin ja oppinut arvostamaan älykästä naista. Hän tunnustaa olleensa sokea ja yrittää suudella Huldaa, mutta tämä irtautuu syleilystä ja ilmoittaa lähtevänsä talosta. Tuomari kuitenkin pitää kiinni kahden viikon irtisanomisajasta.
Tohtori Alinen, joka on ohjannut ja kannustanut Huldan korkeakouluopintoja, lupaa tälle paikan lehden toimituksessa. Hulda tähtää kansanedustajaksi, mutta viimeisenä iltanaan palveluksessa tuomarin kutsuvieraille paljastuu, miten hänet aikoinaan ”löydettiin” Esplanadilta. Kauppaneuvoksetar ja Kirsti katsovat aiheekseen närkästyä ja levittävät juorua, että Hulda on jo seitsemän vuoden ajan ollut tuomarin rakastajatar. Tämä estää Huldan valinnan edustajaehdokkaaksi.
Professori Norko kutsuu Huldan illalliselle ja esittelee hänet yllätysvieraana tuomarin vakiintuneen seurapiirin jäsenille. Hulda alkaa martinin vaikutuksesta esitellä oppineisuuttaan ja puhuu suunsa puhtaaksi hienostolle. Hän sanoo selviytyvänsä siitäkin huolimatta, että häntä on solvattu ja häväisty. Naiset loukkaantuvat, miehet tuntevat omantunnonpistoksen. Tuomari yrittää vedota Huldaan kahden kesken siinä onnistumatta, ja ilmoittaa seurueelle kotona, että Huldasta tulee hänen vaimonsa. Hulda ei jää kuuntelemaan vaan syöksyy ulos. Tuomari odottaa häntä keittiön ovella ja ottaa tämän syliinsä. Hulda torjuu moneen kertaan miehen kosinnan, kunnes antaa periksi. Aina Huldan puolia pitänyt Conny-täti kuulee ilouutisen ensimmäisenä. Tuomari sanoo, että tätiä tarvitaan lapsenhoitajana, sillä Huldan on pakko jatkaa omaa uraansa. ”Että minun pitikin rakastua sellaiseen diktaattoriin”, Hulda nuhtelee hellästi.
Ajankuva ja ympäristö
Juurakon Huldassa eletään 1930-luvun luokka-yhteiskunnassa, jossa herrasväen ja palvelusväen ei sovi kulkea asuntoon edes samasta ovesta. Köyhistä oloista tuleva sisäkkö alkaa seitsemän vuoden aikana kavuta yhteiskunnan portaita ylös. Hän suorittaa keskikoulun ja lukion ja jatkaa Yhteiskunnalliseen korkeakouluun, jossa hän suorittaa tutkinnon yhteiskuntatieteiden kandidaattina, mikä vastaa nykyisiä maistereita. Sekä näytelmässä että elokuvassa painotetaan, että Hulda menestyy poikkeuksellisen sisukkuutensa ansiosta ja saa ponnistelujensa palkinnoksi varakkaan miehen. Teos sisältää siis myös ajalle tyypillisen tuhkimotarinamaisen juonteen. Työväenluokkaisten ja yläluokkaisten henkilöiden välistä porrasta tuodaan esille pukeutumisessa sekä asuinympäristöjen lavastuksissa. Naisen oikeutta vapauteen ja itsenäisyyteen painotetaan.
Tuotanto
Juurakon Huldan kuvaukset kestivät kesäkuusta lokakuuhun 1937. Kuvaajana toimi inkeriläissyntyinen Armas Hirvonen, joka kuvasi myöhemmin myös neljä muuta Vaalan ohjaamaa elokuvaa.
Arviot
Juurakon Hulda oli useimmille aikalaisarvostelijoille tuttu jo näytelmänä, jonka kanssa elokuvasovitus joutui väistämättömään vertailuun. Muutoin Juurakon Hulda sai aikalaiskriitikoilta pääasiassa suopean vastaanoton. Vaala sai ohjauksestaan pääasiassa kiitosta, ja Helsingin Sanomien Arvo Ääri arvioi elokuvan ”Vaalalle suureksi ohjaajavoitoksi”. Ilta-Sanomien arvostelija kirjoitti: ”Vaala on onnellisesti osannut peittää paljon ja toisaalta vetää esiin paljon sellaista, mikä on edesauttanut Huldan menestymistä elokuvana, jopa siinä määrin, että Juurakon Hulda kaiken kaikkiaan voidaan esittää todistuksena siitä, että kotimaisen elokuvan taso todellakin on noussut.” Arvioijat löysivät heikkouksia lähinnä käsikirjoituksesta, jossa joidenkin mielestä esiintyi liian selkeää tapahtumain asettelua ja yksitoikkoista aatteen julistusta, joka ei sopinut elokuvaan niin kuin näytelmään. Syynä pidettiin sitä, että käsikirjoittaja oli seurannut näytelmää liikaa. Aamulehden arvostelijan Orvo Kärkösen kriittinen päävaikutelma oli, ettei Vaala täyttänyt odotuksia. Hänen mukaansa komedian juonesta ja vuorosanoista jäi uupumaan pirteyttä ja iskevyyttä.
Näyttelijäarvioissa keskityttiin lähinnä pääosan esittäjään Irma Seikkulaan, vaikka hänkään ei saanut varauksetonta tunnustusta. Hänen tulkintaansa pidettiin turhan vakavana ja puhetta liian teatraalisena. Kokonaisuutena roolisuoritus katsottiin kuitenkin onnistuneeksi.
Vuoden 1977 televisioesityksen aikaisissa arvioissa muun muassa Heikki Eteläpää koki Juurakon Huldan ”vain aikansa kuvana” ja Uuden Suomen arvostelija niin tyyliltään kuin aiheeltaan ”auttamattomasti vanhentuneena”. 1990-luvulla kriitikoiden ääni oli muuttunut. Harri Moilanen (Kansan Uutiset) totesi: ”Vaalan elokuvaversiossa on onnistunut komedialataus – –. Kulttuurihistoriallisesti Juurakon Hulda on suoranainen aarreaitta. [Roolihenkilöiden] keskustelut liikkuvat niin ’eurooppalaisella tasolla’, että nykyiset draaman ja elokuvan puurtajat menkööt itseensä".
Erään 2000-luvun kriitikon arvion mukaan salonkikomedia on satiiria pikkuporvarillisuudesta ja sisältää hienovaraista feminismiä. Vaalan ohjaustyötä pidettiin viisaana ja viihdyttävänä. Myöhemmissä kritiikeissä elokuvaa on kehuttu oivaksi, valloittavan viihteelliseksi ja esifeministiseksi kehityskertomukseksi.
Taustaa
Juurakon Huldan yleisömäärä nousi ensimmäisenä suomalaisena elokuvana yli miljoonan. Saavutuksen rikkoi vasta Suomen Filmiteollisuuden tekemä Kulkurin valssi vuonna 1941. Tuotantokustannuksensa Juurakon Hulda kattoi jo kuudennen esitysviikkonsa aikana.
Elokuvassa Juurakon torppaa esitti Linnan kartanon torppa Kivistössä, nykyisellä Vantaalla, ja Sääksmäen asemana kuvattiin Nuppulinnan rautatiepysäkkiä Tuusulassa. Muita ulkojaksoja kuvattiin muun muassa Helsingin keskustan kaduilla ja Kaivopuistossa. Sisäkohtausten kuvauspaikkana toimi muun muassa Haagan työväentalo Helsingissä. Tuomari Soratien asunnon ulkokuvat ovat peräisin Kaisaniemenkatu 5:stä. Wuolijoen näytelmä sijoittui kokonaisuudessaan Soratien asuntoon, elokuvasovituksessa tapahtumia lavennettiin Juurakon torppaan, Esplanadille, opistoon ja korkeakouluun. Sekä näytelmän että elokuvan tapahtumien ajallinen jänneväli on runsaat seitsemän vuotta.