cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Matti Kurjensaari
Elämäkerta
Sodan jälkeen Kurjensaari toimi Yleisradion teatteriosaston päällikkönä 1945-1947 ja SDP:n skogilaisen opposition lehden Päivän Sanomain päätoimittajana 1957–1959. Kurjensaari sai professorin arvonimen vuonna 1972.
Kurjensaari kuului presidentti Urho Kekkosen lähipiiriin ja oli aktiivinen toimija Paasikivi-seurassa sen perustamisesta lähtien.
Vuonna 1953 Kurjensaari oli yhtenä jäsenenä Sylvi Kekkosen johtamassa kulttuurivaltuuskunnassa, joka teki puolitoista kuukautta kestäneen vierailun Kiinaan. Matkakokemuksistaan hän julkaisi teoksen Kiinalainen päiväkirja.
Teokset
Nimimerkillä Saku Harkko:
Koskipuisto
thumb|Koskipuistossa kasvaa useita vanhoja puita. Kuvassa oikealla erottuvat lehvästöltään harmahtavina 1900-luvun alussa istutetut [[hopeasalavat, puiston vanhimmat puut. ]] thumb|[[Teekkariperinteeseen kuuluu TTY:n ensimmäisen vuoden opiskelijoiden kastaminen Tammerkoskessa vappupäivänä. Tapahtumapaikkana on Koskipuisto.]]
Koskipuisto on Tampereella, Kyttälän kaupunginosassa, Tammerkosken itärannalla sijaitseva puistoalue. Koskipuistoa vastapäätä Tammerkosken länsirannalla on Kirjastonpuisto – joka tosin käsitetään toisinaan myös osaksi Koskipuiston kokonaisuutta. Tammerkoski rantoineen on yksi Suomen kansallismaisemista.
1930-luvulla Koskipuisto uudistui ja laajeni, kun Tammerkoskeen rakennettiin uusi sähkölaitos ja samalla uomaa kavennettiin. Koskelta vapautuneelle alalle rakennettiin muun muassa aiempaa leveämpi rantapromenadi. Vanha rantapenkere sijaitsi likimain puiston nykyisen keskikäytävän paikkeilla.
1990-luvun alulla puiston leikkialue peruskorjattiin ja nimettiin Pikku Kakkosen leikkipuistoksi.
European Coordination for Accelerator Research and Development
thumb|250px|EuCARD -hankkeen tunnus. European Coordination for Accelerator Research and Development (EuCARD) on 37 eurooppalaisen tutkimuskeskuksen, tutkimuslaitoksen, yliopistojen ja teollisuuspartnereiden yhteinen hanke hiukkaskiihdyttimiin ja niihin liittyvien teknologioiden kehittämiseen. Tätä Euroopan komission seitsemännen puiteohjelman yhteisrahoitteista projektia koordinoi CERN. Projektin kesto on neljä vuotta, alkaen 1. huhtikuuta 2009.
Bruno Rangel
Bruno Rangel Domingues (11. joulukuuta 1981 Campos dos Goytacazes, Brasilia – 28. marraskuuta 2016 La Uníon, Kolumbia) oli brasilialainen jalkapalloilija. Hänen seuransa oli Chapecoense. Rangel kuoli lento-onnettomuudessa, jossa sai surmansa useita jalkapalloilijoita ja muita henkilöitä.
UNDOF
Operaatio
Operaation mandaatti alkoi vuonna 1974. Alkuvaiheessa henkilöstön ja kaluston pääosa tuli Golanille UNEF II operaatiosta. Suomalaiset liittyivät operaatioon 1979, kun Siinailta siirrettiin osasto korvaamaan kotiutettavia iranilaisia. Suomalaisten joukkojen vahvuus oli pataljoona, jossa palveli yhteensä 5 977 rauhanturvaajaa. Suomalainen pataljoona poistui alueelta 13. joulukuuta 1993 ja sen vastuualue luovutettiin puolalaiselle pataljoonalle.
Aamulepakko
Levinneisyys
Aamulepakkoa tavataan Etelä-Aasiassa Intiasta Kiinaan ja etelään suurille Sundasaarille ja Filippiineille.
Elintavat
Aamulepakko muodostaa yhdyskuntia, joiden koot vaihtelevat alle sadasta satoihin tuhansiin. Yhdyskunnat viettävät valoisen ajan luolissa tai puunonkaloissa. Aamulepakko käyttää ravinnokseen mettä ja siitepölyä ja on elinalueellaan tärkeä pölyttäjä. Se pölyttää mm. monia puita ja plantaasien kasveja.
Samaan sukuun kuuluu myös toinen Filippiineillä ja Borneossa elävä laji Eonycteris major.
Uniformitarianismi (tieteenfilosofia)
Uniformitarianismi on erittäin vanha periaate, mutta sen toivat tunnetuksi brittiläiset tiedemiehet 1700-luvun ja 1800-luvun vaihteessa. Termin nimesi William Whewell. Mainittavia nimiä periaatteen takana ovat myös James Hutton, John Playfair ja Charles Lyell.
Mala Sakonhninhom
Mala Sakonhninhom (s. 4. helmikuuta 1965) on laosilainen entinen yleisurheilija, joka kilpaili pikajuoksussa ja pituushypyssä. Sakonhninhom kilpaili Soulin olympialaisissa 1988 100 metrillä, mutta putosi ensimmäisellä kierroksella oltuaan eränsä viimeinen.
Ennätykset
Lähde: IAAF
Axel Mauri Hartea
Axel (Aksel) Mauri Hartea, ent. Hellsten (12. heinäkuuta 1865 Turku – 3. elokuuta 1941 Helsinki) oli hieronnan opetuksen uranuurtaja Suomessa.
Hartean vanhemmat olivat merimies Frans Henrik Hellsten ja Anna Sofia Engblom. Hän pääsi ylioppilaaksi 1887 Turun yksityislyseosta, valmistui filosofian kandidaatiksi 1890, mutta jätti kesken aloittamansa lääketieteen opinnot kandidaatin tutkintovaiheessa, koska ei saanut suorittaa tutkintoaan suomen kielellä. Hartea toimi hierojana ja sairasvoimistelijana vuodesta 1888 alkaen, oli alan opettaja vuodesta 1893 ja toimi Helsinkiin perustamansa Suomen hieromaopiston sekä hieronta-, voimistelu- ja ortopedisen laitoksen johtajana vuodesta 1895 alkaen. Hän tutustui sekä suomalaiseen perinteiseen hierontaan että teki useita opintomatkoja ulkomaille. Suomen hieromaopistosta valmistui tuhansia hierojia, osa heistä oli ulkomaisia ja huomattava määrä sokeita. Vuonna 1906 Hartea perusti Suomen Hierojaseuran, jonka puheenjohtajana hän toimi.
UNIFIL
pienoiskuva|UNIFIL-joukkojen ryhmitys vuonna 2018 UNIFIL on Yhdistyneiden kansakuntien rauhanturvaoperaatio Libanonissa. UNIFIL-operaatio käynnistettiin vuonna 1978.
Axel Mauri Hartea
Hartea julkaisi vuonna 1930 teoksen Suomalaisen hieronnan ja terveysvoimistelun käsikirja I. Hierontaoppi. Alan kysymyksiä hän tarkasteli myös kolmiosaisessa teoksessaan Uusille urille (1915–1931). Muita hänen julkaisujaan ovat:
UNIFIL
Libanonin sisällissota
Turvallisuustilanne Etelä-Libanonissa huonontui merkittävästi 1970-luvun lopussa, jolloin Jordania karkotti palestiinalaisten vapautusjärjestön (Palestinian Liberation Organisation, PLO) maasta. Suuri joukko karkotettuja palestiinalaisia siirtyi pakolaisiksi Libanoniin. PLO jatkoi Israelin vastaisia sotatoimia Libanonista käsin. PLO:n ja libanonilaisten uskonnollisten ja etnisten ryhmien väliset, ja keskenäiset, aseelliset välienselvittelyt johtivat huhtikuussa 1975 alkaneeseen ja vuoteen 1990 kestäneeseen Libanonin sisällissotaan.
Axel Mauri Hartea
Hartean ensimmäinen puoliso vuodesta 1892 oli Olga Susanna Nelin (k. 1894) ja toinen vuodesta 1897 Naëmi Maria Malin (k. 1948).
UNIFIL
Libanonin sisällissota
Maaliskuussa 1978 PLO teki tuhoisan hyökkäyksen Israeliin Etelä-Libanonin alueelta. Israel vastasi hyökkäykseen valloittamalla Litani-joen eteläpuoleiset alueet Libanonista. Libanonin hallitus kiisti osallisuutensa PLO:n iskuun ja esitti äänekkäitä vastalauseita Israelin miehitykselle Yhdistyneiden kansakuntien (YK) turvallisuusneuvostossa. 19. maaliskuuta vuonna 1978 YK:n turvallisuusneuvosto antoi päätöslauselmat 425(1978) ja 426(1978). Päätöslauselmissa vaadittiin välitöntä tulitaukoa sekä Israelin joukkojen vetäytymistä Libanonista. Päätöslauselmien perusteella perustettiin YK:n väliaikainen rauhanturvajoukko Libanoniin (United Nations Interm Force In Lebanon, UNIFIL). Ensimmäiset UNIFIL-rauhanturvaavat saapuivat Libanoniin 23. maaliskuuta vuonna 1978.
UNIFIL-operaation mandaatti
UNIFIL-operaation mandaatti perustuu edelleen YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselmiin 425(1978) ja 426(1978). Alkuperäisten päätöslauselmien mukaan UNIFIL-joukkojen tehtävä oli valvoa Israelin joukkojen vetäytymistä Libanonista, turvata kansainvälinen rauha ja turvallisuus alueella sekä avustaa Libanonin hallitusta hallitusvallan uudelleen perustamisessa Etelä-Libanoniin. UNIFIL-operaation mandaattia on jatkettu ja kehitetty YK:n turvallisuusneuvoston päätöslauselmien perusteella useita kertoja.
Libanonin sisällissodan päättyminen ja Israelin vetäytyminen
Kesäkuussa 1982 Israel hyökkäsi uudestaan Libanoniin tarkoituksenaan ajaa PLO pois maasta. Israelin puolustusvoimat (IDF) eteni pääkaupunki Beirutiin saakka. UNIFIL-joukot jäivät Israelin valloittamaan Etelä-Libanoniin, jossa ne pystyivät ainoastaan suojelemaan siviiliväestöä ja tarjoamaan humanitääristä apua. Seuraavina vuosina Israel veti vähitellen joukkojaan pois Libanonista ja perusti alueelle niin sanotun Etelä-Libanonin armeijan (South Lebanon Army, SLA).
Vuonna 1989 Saudi-Arabian isännöimissä rauhanneuvotteluissa sovittiin sisällissodan osapuolten välisestä vallanjaosta Libanonissa. Vuonna 1990 Libanonin presidentti Michael Aoun pakeni maasta, jolloin sisällissota virallisesti päättyi. Libanonin asevoimat (Lebanese Armed Forces, LAF) karkottivat PLO:n maasta vuonna 1991.
Vuoteen 1990 mennessä shiiamuslimien poliittiset ja aseelliset järjestöt Amal ja Hizbollah olivat kasvattaneet valtaansa merkittävästi Libanonissa. Sisällissodan päätyttyä, Iranin tukema, voimistunut Hizbollah jatkoi sissisotaa Etelä-Libanonia miehittänyttä IDF:a ja SLA:a vastaan. Israel aloitti joukkojensa vetämien pois Libanonista 16. toukokuuta 2000. IDF ja SLA vetäytyivät nopeasti ja miehitettyjen alueiden libanonilaiset aseryhmät valloittivat menettämänsä alueet nopeasti takaisin.
Sinisen linjan syntyminen ja Libanonin vuoden 2006 sota
Israel joukot vetäytyivät Libanonista 18. kesäkuuta 2000 mennessä päätöslauselman 425(1978) mukaiselle vetäytymislinjalle. YK aloitti välittömästi toimenpiteet, joilla vetäytymislinja saataisiin käytännössä vahvistettua ja merkattua maastoon. YK:n esittämä karttaan piirretty vetäytymislinja perustui tuolloin saatavilla oleviin maanjakoasiakirjoihin. Israelin ja Libanonin hallitukset tunnustivat YK:n laatiman esityksen vetäytymislinjasta ja sitoutuivat noudattamaan sitä. Kumpikaan maa ei kuitenkaan edelleenkään tunnusta vetäytymislinjaa maiden viralliseksi rajaksi. pienoiskuva|UNIFIL-joukkojen pystyttämiä Blue Line -tynnyreitä. YK:n määrittämä vetäytymislinja nimettiin siniseksi linjaksi (Blue Line, BL). UNIFIL-joukot alkoivat merkitä sinistä linjaa maastoon YK:n-sinisillä 200-litran tynnyreillä, joista on muodostunut Blue Linen symboli.
Israelin vetäydyttyä, UNIFIL-joukkojen määrää Libanonissa lisättiin ja operaation mandaattia jatkettiin vuosittain. Libanonin hallitus alkoi sijoittaa Etelä-Libanoniin LAF:n joukkoja, poliiseja sekä muita viranomaisia. UNIFIL avusti ja koulutti Libanonin turvallisuusviranomaisia sekä jatkoi humanitaarisen avun toimittamista alueelle. UNIFIL aloitti myös kolmikantaisen neuvottelu- ja yhteistoimintakäytännön UNIFIL:n, IDF:n ja LAF:n välillä.
Vuosina 2001–2006 YK vaati jatkuvasti Libanonin hallitusta lisäämään läsnäoloaan Etelä-Libanonissa. Libanonin hallitus ei YK:n lukuisista kehotuksista huolimatta sijoittanut LAF:n joukkoja BL:n läheisyyteen. Libanonin viranomaisten sijasta Hizbollah valvoi BL:a, piti alueella yllä lakia ja järjestystä sekä järjesti kansalaisille sosiaali- ja terveyspalveluita ja koulutusta. Tulitaukorikkomukset BL:n molemmin puolin olivat yleisiä. Israelin ilmavoimat lensi jatkuvasti Libanonin ilmatilassa, johon Hizbollah vastasi ampumalla ilmatorjunta-aseilla niin, että ammukset laskeutuivat Israelin puolelle. Israelin ja Hizbollahin yhteenotot äityivät välillä raskaaksi tulitukseksi, jossa käytettiin tykistöä, raketinheittimiä, ohjuksia ja ilmaiskuja. Ajoittain BL:n alueella ei ollut yhteenottoja kuukausiin.
Heinäkuun 16. vuonna 2006 Hizbollah aloitti yllättäen rakettitulituksen Israeliin kostaakseen Israelin sotatoimia Gazan kaistalla. Samaan aikaan Hizbollahin taistelijat tunkeutuivat BL:lla Israelin puolelle ja hyökkäsivät IDF:n partion kimppuun. Iskussa kuoli kolme israelilaissotilasta ja lisäksi Hizbollah vei kaksi sotilasta vankeina Libanoniin. Iskun jälkeen raskas tulitus levisi koko BL:n alueelle. Pian IDF alkoi tehdä ilma- ja ohjusiskuja Libanonin pohjois- ja itäosiin sekä Beirutiin.
UNIFIL-operaation jatkuminen ja uusi mandaatti
UNIFIL-operaation nykyinen mandaatti perustuu YK:n päästölauselmaan 1701(2006).
UNIFIL-operaation lopullisena tavoitteena on, että vastuu turvallisuuden ylläpitämisestä Etelä-Libanonissa voidaan luovuttaa Libanonin viranomaisille.
Radion kamarikuoro
Radion kamarikuoro oli Yleisradion rahoituksella 1961 perustettu ja vuosina 1962–2005 toiminut suomalainen ammattilaiskuoro. Perustajansa Harald Andersénin jälkeen sen pitkäaikaisina johtajina toimivat Ilmo Riihimäki, Eric-Olof Söderström ja Timo Nuoranne. Ulkomaisista kapellimestareista kuoroa vierailivat johtamassa muun muassa Eric Ericson, Tõnu Kaljuste ja Andrew Lawrence-King.
UNIFIL
UNIFIL-operaation jatkuminen ja uusi mandaatti
YK:n päätöslauselman 1701(2006) mukaan Libanonin hallituksen tuli riisua aseista kaikki aseelliset ryhmät Etelä-Libanonissa. Vuodesta 2006 lähtien LAF on ryhmittynyt Etelä-Libanoniin ja BL:lle, mutta se ei ole onnistunut Hizbollahin aseistariisunnassa. Israelin mukaan Hizbollahilla on alueella jopa enemmän raketteja ja ohjuksia kuin vuoden 2006 sodan alussa ja järjestöä voidaan pitää de facto vallanpitäjänä Etelä-Libanonissa.
Radion kamarikuoro
Radion kamarikuoro teki paljon yhteistyötä Radion sinfoniaorkesterin kanssa sekä levytti viimeisinä vuosinaan koko Einojuhani Rautavaaran kuorotuotannon. Vuonna 1995 Suomen Säveltäjät ry myönsi kuorolle Madetoja-palkinnon ansioista suomalaisen musiikin esiintuojana.
Yleisradion lakkautettua Radion kamarikuoron rahoituksen toukokuussa 2005 perustettiin sen toimintaa jatkamaan Radion kamarikuoron laulajat ry sekä pääosin sen jäsenistä koostuva Helsingin kamarikuoro.
UNIFIL
UNIFIL-operaation jatkuminen ja uusi mandaatti
UNIFIL-operaation rauhanturvaajia loukkaantui Beirutin räjähdyksissä elokuussa 2020. Osa loukkaantuneista sai vakavia vammoja. Loukkaantuneiden tarkkaa määrää ei kerrottu. Joukossa ei ollut suomalaisia. UNIFIL-joukkojen käytössä ollut laiva, joka oli kiinnittyneenä Beirutin satamaan räjähdysten tapahtuessa, sai vaurioita.
UNIFIL-joukkojen kokoonpano ja Suomen osallistuminen operaatioon
Vuonna 2021 UNIFIL-operaatiossa palvelee noin 10 250 sotilasrauhanturvaajaa ja 900 siviiliä, 44 eri maasta.
Suomi on osallistunut UNIFIL-operaatioon vuosina 1982–2001, 2006–2007 ja vuodesta 2012 lähtien. Vuonna 2021 UNIFIL-operaatiossa palvelee noin 200 suomalaista rauhanturvaajaa. Suomalainen kriisinhallintajoukko Libanonissa (SKJL) on osa ranskalaista UNIFIL-operaation komentajan reservipataljoonaa (Force Commander Reserve, FCR). SKJL koostuu jääkärikomppaniasta sekä kansallisesta tukielementistä (National Support Element, NSE). Jääkärikomppanian tehtävänä on olla jatkuvassa 30 minuutin tai 3 tunnin toimintavalmiudessa, partioida operaatioalueelle, vartioida vuoroin FCR:n tukikohtaa sekä osallistua erilaisiin koulutustilaisuuksiin.
El Lute
Eleuterio Sánchez Rodríguez eli El Lute (s. 1942) on espanjalainen kirjailija ja entinen lainsuojaton. Hän syntyi köyhään perheeseen isänsä ollessa vankilassa. El Lute sai ensimmäisen vankeustuomionsa varastettuaan kaksi hanhea. Vuonna 1965 hänet tuomittiin kuolemaan Madridissa tapahtuneesta jalokiviliikkeen ryöstöstä, jonka yhteydessä vartija sai surmansa. El Lute vakuutti syyttömyyttään, mutta tuomio pysyi voimassa ainakin osittain hänen köyhyytensä takia. Myöhemmin tuomio muutettiin 30 vuoden vankeusrangaistukseksi. Hän pakeni vankilasta useita kertoja ja oli Espanjan etsityin mies. Viimein hänet armahdettiin kesäkuussa 1981. Hän opiskeli vankilassa lakimieheksi ja kirjoitti kaikkiaan viisi kirjaa. Hänestä on tehty useita elokuvia, ja Boney M. -yhtyeen hittisingle ”El Lute” vuodelta 1979 kertoo hänestä.
Matti Hagelberg
Matti Eugen Hagelberg (s. 10. tammikuuta 1964 Kirkkonummi) on suomalainen sarjakuvataiteilija, graafinen suunnittelija ja opettaja. Hagelberg on saanut Puupäähattu-palkinnon vuonna 1997. Koulutukseltaan Hagelberg on taiteen maisteri. Hän on ainoa tunnettu suomalainen raapekartonkitekniikan käyttäjä.
Hagelbergin sarjakuvat ovat humoristisia ja rönsyileviä. Hän yhdistää mytologisia, populaarikulttuurisia, fantastisia ja omaelämäkerrallisia aineksia.
Tyyli
Hagelbergin tunnusomaista piirtämistyyliä on kuvattu avantgardistiseksi. Hänen sarjakuvilleen on ominaista raapekartongin käyttö, mutkikkaasti etenevät tarinat ja lukuisat populaarikulttuuriviittaukset. Työläässä raapekartonkitekniikassa mustasta pinnasta raaputetaan esiin valkoinen väri. Tyyli oli pitkälle kehitetty jo ensimmäisissä omakustannejulkaisuissa Marsin sankarit (1992) ja Marsin alkeet (1994). Ominaista sarjakuville on myös kokeellisuus ja älyllinen huumori. Hän sijoittaa usein itsensä sarjakuviin pelastamaan maailman tai naisia pulasta. Ville Hännisen mukaan Hagelbergin tarinoissa yhdistyy vaivattomasti ylevä ja matalalentoinen, kuten filosofis-teologinen keskustelu ja lapsen logiikka. Ennen raapekartongin käyttöä Hagelbergin sarjakuvat 1980-luvulla olivat olleet melko perinteisiä.
Hagelbergin tarinat sijoittuvat ”B.E.M.-universumiin”. Lyhenne tulee sanoista ”bug-eyed monsters”.
Yksityiselämä
Matti Hagelbergin aviopuoliso on kuvataiteilija ja sarjakuvataiteilija Katja Tukiainen. Heillä on yksi lapsi.
Ѱ
on käytöstä poistettu kyrillinen kirjain, jonka muoto ja ääntämys ovat peräisin kreikan kielen aakkosten kirjaimesta psii (Ψ, ψ []). Kirkkoslaavin numerojärjestelmässä vastasi lukua 700.
Venäjän kielestä kirjain poistui Pietari Suuren vuonna 1708 toimeenpanemassa kyrillisen kirjaimiston uudistuksessa.
Prostituutio antiikin Kreikassa
thumb|right|260px|[[Kurtisaani ja hänen asiakkaansa. Punakuvioinen maljakko noin vuodelta 430 eaa. Ateenan arkeologinen kansallismuseo.]]
Prostituutio oli antiikin Kreikassa osa ihmisten jokapäiväistä elämää. Kreikan tärkeimmissä kaupunkivaltioissa ja satamakaupungeissa prostituutio oli tärkeä elinkeino. Yhteisö ei juuri paheksunut julkista prostituutiota ja ilotalot toimivat avoimesti. Ateenassa jopa laskettiin lainsäätäjä Solonin ansioksi huokeahintaisten valtiollisten ilotalojen perustaminen. Prostituutio kuitenkin kosketti miehiä ja naisia eri tavoin: kaikenikäiset naiset ja nuoret miehet myivät itseään asiakkaille, jotka olivat pääsääntöisesti miehiä.
Naisten prostituutio
thumb|left|250px|Hetaira ja juhlijat istumassa penkillä. Kreikkalainen poltetusta savesta tehty patsas [[Myrinasta noin vuodelta 25 eaa. Louvren museo.]] Pseudo-Demosthenes julisti 300-luvulla eaa. tribunaaliin kokoontuneiden kansalaisten edessä: ”Meillä on kurtisaanit ilonpitoon, jalkavaimot saadaksemme jokapäiväisen huolenpitomme ja aviopuolisot, jotta saisimme laillisia lapsia; he ovat myös kotimme uskollisia vartijoita.” Vaikka todellisuus olikin vähemmän karrikoitu, niin selvää on, että kreikkalaiset miehet eivät tunteneet moraalisia ongelmia prostituoitujen hyväksikäytöstä.
Samanaikaisesti lait kohtelivat erittäin ankarasti miesten suhteita avioliitossa olevien vapaiden naisten kanssa. Aviorikostapauksissa petetyllä aviomiehellä oli oikeus jopa tappaa itse teossa tavattu avioliittoa loukannut osapuoli; sama päti myös raiskauksen kohdalla. Miesten keskimääräinen avioitumisikä oli noin 30 vuotta, joten halutessaan heteroseksuaalisia suhteita nuorilla ateenalaisilla miehillä ei ollut muuta mahdollisuutta kuin kääntyä orjien tai prostituoitujen puoleen.
Naisasiakkaille suunnattu naisprostituutio on vaikeasti todistettava ilmiö. Platonin Pidoissa (191e 2–5) komediakirjailija Aristofanes esittää kuuluisan tarinan Eros-jumalasta ja mainitsee siinä yhteydessä termin (hetairístriai). Hänen mukaansa ”naiset, jotka syntyvät primitiivisistä naisista, eivät ole kiinnostuneita miehistä, vaan pitävät naisia parempina, ja siitä tulee käsite hetairístriai”. Oletettavasti kyseessä ovat prostituoidut, jotka myyvät palveluitaan lesboasiakkaille. Myös Lukianos Samosatalainen kiinnittää huomionsa tähän tapaan teoksessaan Ilotyttöjen rupatteluja (V), mutta on mahdollista, että kyseessä on yksinkertaisesti kirjoittajan viittaus Platonin tekemään tekstiin.
Pornai
thumb|right|220px|Kurtisaani vastaanottaa asiakastaan. [[Attikalainen punakuvioinen ruukku, maalattu Ateenassa noin 460 eaa.–450 eaa. Ateenan arkeologinen kansallismuseo.]] Prostituoidut oli antiikin Kreikassa luokiteltu useaan eri luokkaan. Alimmassa luokassa olevia kutsuttiin nimellä (pórnai; yksikössä, pórnē). Kuten sanan etymologiakin ilmaisee – lähtökohtana on (pérnēmi, ”myydä”) – he olivat pääasiassa orjia. Heidän omistajaansa eli parittajaa kutsuttiin nimellä (pornoboskós, kirjaimellisesti ”porneiden paimen”). Parittaja otti veronsa kaikesta tulosta, jota prostituoidut ansaitsivat. Omistaja saattoi olla kansalainen, jonka tulolähde, muiden tulojen joukossa, oli juuri prostituoitujen verotus. Eräs neljännellä vuosisadalla elänyt puhuja kertoo esimerkin kahdesta mainitulla tavalla omaisuutensa hankkineesta. Theofrastos mainitsee teoksessaan Luonteita majatalon pitäjän sekä veronkerääjän rinnalla myös parittajan listassa, jossa on lueteltu tavanomaisia ammatteja. Prostituoidun omistaja saattoi olla myös miespuolinen tai naispuolinen metoikki.
Klassisella kaudella, 500- ja 400-luvuilla eaa. prostituoidut olivat orjia ja syntyisin usein barbaareja. Hellenistisellä kaudella tähän ryhmään kuuluivat myös pikkutytöt, jotka heidän kansalaisisänsä olivat syntymän jälkeen jättäneet heitteille ja joita pidettiin orjina, kunnes toisin todistettiin. Nämä tytöt työskentelivät ilotaloissa, jotka sijaitsivat tämänkaltaisesta liiketoiminnasta tunnetuissa kortteleissa, kuten Ateenan satamakaupungissa Pireuksessa tai Kerameikoksen kaupunginosassa. Heidän palvelujaan käyttivät merimiehet ja vähävaraiset kansalaiset.
Kategoriaan pornai kuuluivat myös Ateenan kaupunkivaltion omistamien bordellien tytöt. Kreikkalainen oppinut ja kielentaitaja Athenaios (170 jaa. – 200-luku; XIII, 23) siteeraa komediakirjailijaa Filemonia (Adelfoi, fgt. 23) ja historioitsija Nikandrosta (Kolofonin historia = FGrH 271–272 fgt. 9) ja kertoo, että Solon ”huolestuneena nuorten miesten kiihkon hillitsemisestä – – otti tehtäväkseen avata ilotaloja ja asettaa niihin ostettuja naisia ”. Näin asian ilmaisee eräs Adelfoin henkilö:
Kuten äskeinen henkilö korostaa, niin solononilaiset ilotalot antoivat tyydytyksen kaikille eikä se ollut sidoksissa henkilön tulotasoon. Samaan tapaan Solonin kerrotaan pystyttäneen ilotaloista kerättyjen verojen avulla temppelin Afrodite Pandemokselle eli kirjaimellisesti ”kaiken kansan Afroditelle”. Vaikka tämän anekdootin historiallisuus on vähintäänkin epäilyttävä, näyttää silti selvältä, että ateenalaiset kokivat prostituution osana demokraattista järjestelmäänsä.
Mitä tulee kysymykseen hinnoista, niin useissa yhteyksissä tuodaan esille yhden obolin hinta, joka oli kaikkein halvimman luokan prostituoitujen maksu, mutta kyse on ilmeisesti kaikkein yksinkertaisimmista palveluista. On hyvin vaikea tietää, onko kyse eräänlaisesta tyylikeinosta kertoa, että kyseessä oli todella ”halpa kauppa” vai todellisesta hinnasta.
Itsenäiset prostituoidut
thumb|left|320px|Pitojen muusikot yhdistetään usein prostituutioon. Maljan pohjamaalaus Attikasta, jossa punasaviset figuurit mustalla pohjalla. Tekijä on ns. Colmarin maalari, noin vuodelta [[480 eaa. Louvren museo.]] Astetta ylempänä olivat itsenäisesti työskentelevät prostituoidut, jotka pyydystivät asiakkaitaan kaduilla. Paitsi että he esittelivät omaa sulokkuuttansa suoraan mahdollisille asiakkaille, he turvautuivat myös mainonnallisiin temppuihin. On näet löydetty sandaaleita, joiden pohjaan oli muokattu kuvio, joka jätti merkin (AKOLUTHI, ”seuraa minua”) maahan painettuna. He käyttivät myös meikkiä, luultavasti eivät kovinkaan hillitysti. Keskikomedian edustaja Eubulos tekee naurunalaisiksi ”lyijyvalkoisella töhrityt ja – – poskensa marjamehulla sivelevät” kurtisaanit.
Itsenäisillä prostituoiduilla oli hyvin erilaiset taustat. Jotkut heistä olivat metoikkien vaimoja, jotka eivät löytäneet muuta työtä kaupungista, johon olivat tulleet, tai köyhiä leskiä tai entisiä pornē-luokan prostituoituja, jotka olivat onnistuneet ostamaan itsensä vapaiksi, usein lainan avulla. Ateenassa prostituoitujen tuli rekisteröityä kaupunkivaltion virastossa ja maksaa eräänlainen vero. Jotkut naiset pystyivät vaurastumaan tällä työllä. Ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Koptoksessa, roomalaisessa Egyptissä prostituoitujen matkakulu (eräänlainen tullimaksu) oli 108 drakhmaa, kun se muilta naisilta oli vain 20 drakhmaa.
Itsenäisten prostituoitujen hinnat ovat erittäin vaikeasti arvioitavissa. Ne todennäköisesti vaihtelivat hyvinkin paljon. 300-luvulla eaa. Theopompos toteaa, että toisen ryhmän prostituoidut maksoivat yhden staterin eli neljä drakhmaa, ja ensimmäisellä vuosisadalla eaa. epikurolainen filosofi Filodemos Gadaralainen (siteerattu Anthologia Palatinassa, V 126) mainitsee sarjalippujärjestelmän, jossa kaksitoista käyntiä maksoi viisi drakhmaa. Toisella vuosisadalla Lukianos Samosatalaisen dialogissa Ilotyttöjen rupatteluja prostituoitu Ampelis piti viiden drakhman summaa käyntiä kohden keskinkertaisena hintana (8, 3). Samassa tekstissä nuori neitsyt voi pyytää yhden minan eli sata drakhmaa, ja jopa kaksi minaa, jos asiakas on vastenmielinen (7, 3). Toisin sanoen nuori ja kaunis prostituoitu saattoi vaatia korkeampaa hintaa kuin hänen jo ikääntyneempi kollegansa, joskin kuvista voimme nähdä, että oli olemassa myös markkinat vanhempien naisten prostituutiolle. Kaikki riippui tietenkin myös siitä, halusiko asiakas käyttää prostituoitua yksinoikeudella. Oli olemassa myös sellaisia järjestelyjä, että kaverusten ryhmä osti yhdessä prostituoidun ja jakoi käyttöajan niin, että jokaisella ryhmän jäsenellä oli oma aikansa.
Itsenäisten prostituoitujen luokkaan voidaan sijoittaa myös muusikot ja tanssijattaret, jotka toimivat miehisten pitojen yhteydessä. Aristoteles teoksessaan Ateenan valtiomuoto (L.2) mainitsee tietyn virkamiesryhmän, astynomit, joiden tehtäviin kuului valvoa, että huilunsoittajattaria sekä lyyran ja kitharan soittajia ei vuokrattaisi iltaa kohden yli kahden drakhman edestä. Seksuaaliset palvelut olivat selvästi osa vuokraamista ja niiden hinnoittelu, vaikka astynomit valvoivat asiaa, tahtoi tulla jatkuvasti korkeammaksi ajan myötä.
Hetairat
thumb|right|190px|Capitoliumin [[Afrodite, kopio Knidoksen Afroditestä. Tekijä oli Praksiteles ja mallina toimi hänen rakastajattarensa, hetaira Fryne. Louvren museo.]] Hetairat olivat prostituoitujen hierarkian ylintä tasoa. Päinvastoin kuin alemmat luokat, he eivät tyytyneet tarjoamaan yksinomaan seksipalveluja eivätkä heidän tehtävänsä olleet yhtä tarkoin rajattuja. Kirjaimellisesti (hetaíra) tarkoittaa toveria. Eräässä mielessä heitä voidaan verrata japanilaisiin geishoihin, koska he olivat saaneet perusteellisen kasvatuksen ja pystyivät ottamaan osaa sivistyneisiin keskusteluihin. Spartan naisia lukuun ottamatta hetairat olivat ainoita kreikkalaisia naisia, jotka olivat täysin vapaita ja saattoivat itse hallita omaisuuttaan.
Aspasia, Perikleen rakastajatar, oli viidennen vuosisadan eaa. kuuluisin nainen. Hän oli syntyjään Miletoksesta ja sai siten ulkomaalaisen statuksen Ateenassa. Hän veti puoleensa Sofoklesta, Feidiasta ja jopa Sokratesta ja hänen oppilaitaan. Plutarkhoksen mukaan (Perikleen elämä, XXIV, t) ”hän dominoi kaikkein vaikutusvaltaisimpia poliitikkoja ja herätti filosofeissa mielenkiinnon, joka ei ollut kovin vähäinen ja kapea-alainen”.
Tiedämme useiden hetaroiden nimet. Klassisella kaudella oli Theodote, joka oli Alkibiadeen ystävä ja jonka kanssa Sokrates keskustelee Ksenofonin Muistelmissa (III, 11, 4). Oli myös Neaira, joka oli Pseudo-Demostheneen erään puheen kohde sekä Fryne, joka oli Knidoksen Afroditen mallina – kyseessä on Praksiteleen mestarityö ja kuvattu nainen oli siis hänen rakastajattarensa, mutta samalla myös Hypereideen, ateenalaisen poliitikon ja puhujan, kumppani; Hypereides puolusti Frynetä tämän jumalanpilkkaa koskevassa oikeudenkäynnissä. Tunnettuihin hetairoihin kuuluu myös Leontine, Epikuroksen elämänkumppani, joka oli itsekin filosofi. Hellenistiseltä kaudelta voidaan mainita Tythonike, joka oli Harpaloksen, Aleksanteri Suuren rahastonhoitajan rakastajatar ja vielä Thais, itse Aleksanteri Suuren rakastajatar ja myöhemmin Ptolemaios I:n rakastajatar.
Jotkut näistä hetaroista olivat hyvin varakkaita. Ksenofon kuvailee Theodoten eläneen orjien ympäröimänä, pukeutuneen äveriäästi sekä omistaneen suuren ja ylellisen asunnon. Eräät heistä erottuivat suuren tuhlaavaisuutensa tähden. Niinpä kerrotaan että eräs Rhodopis, runoilija Sapfon veljen vapauttama egyptiläinen orja ja kurtisaani, rakennutti pyramidin. Herodotos (II, 134–135) ei usko tätä kertomusta, mutta kuvailee erittäin kalliin piirtokirjoituksen, jonka kurtisaani kustansi Delfoihin. Kurtisaanien hinnat vaihtelivat erittäin paljon, mutta olivat merkittävästi korkeammat kuin tavallisilla prostituoiduilla. Uudessa komediassa hinnat vaihtelivat 20 ja 60 minan välillä, kun kyse ei ollut ennalta määritellystä kestosta. Menandros näytelmässään Ärmätti (säkeet 128–130) mainitsee kurtisaanin, joka ansaitsee kolme minaa päivässä eli enemmän kuin kymmenen pornē-luokan prostituoitua yhteensä. Jos on uskominen Aulus Gelliusta (Attikan öitä I.8), niin klassisen aikakauden kurtisaanit saattoivat ansaita jopa 10 000 drakhmaa yöltä.
Sparta
Spartassa tilanne oli jossakin määrin toinen kuin muissa antiikin Kreikan kaupunkivaltioissa: kerrotaan, että siellä ei asunut yksikään pórnē. Plutarkhos (Lykurgoksen elämä IX, 6) selittää tätä seikkaa jalometallien puuttumisella alueen luonnonvaroista ja siten todellisen rahan puutteella. Spartassa käytettiin rautaista rahaa, jota ei hyväksytty maksuvälineenä missään muualla. Siksi kukaan ilotalonpitäjä ei olisi halunnut asettua Spartaan. Arkaaisen ja klassisen kauden osalta Spartasta ei tosiaankaan ole löydetty ainoatakaan jäännettä, joka kertoisi yleisen prostituution olemassaolosta. Ainoa kutkuttava jäänne on 500-luvulta eaa. peräisin oleva vaasi, joka esittää naisia soittamassa aulosta miesten pidoissa. Kuitenkin on todennäköistä, että kuva ei esitä tuon ajan Spartan todellisuutta, vaan että kyseessä on yksinkertaisesti ikonografinen teema. Lisäksi siivekkään demonin kuvaaminen sekä hedelmien, vihannesten ja alttarin läsnäolo kuvassa antavat aihetta olettaa, että kyseessä on eräänlainen rituaalinen banketti, joka on järjestetty todennäköisesti jonkin hedelmällisyyteen liittyvän jumaluuden kunniaksi. Tällainen saattoi olla esimerkiksi Artemis Orthia tai Apollon Hyakinthios.
Sitä vastoin klassisella kaudella Spartassa kyllä oli hetairoita. Athenaios kertoo kurtisaaneista, joiden kanssa Alkibiades seurusteli ollessaan maanpaossa Spartassa (415–414 eaa.). Ksenofon kertoo teoksessan Hellenika Spartassa 300-luvun alkupuolella eaa. tapahtuneesta Kinadonin salaliitosta ja tarkentaa, että päähenkilö karkotettiin kaupungista sillä tekosyyllä, että oli tarpeen pidättää ”erittäin kaunis nainen, jota syytettiin siitä, että hän vietteli kaikki, niin vanhat kuin nuoretkin lakedaimonilaiset (spartalaiset), jotka tulivat Auloniin”. Kyseessä on ollut todennäköisesti hetaira.
Ainakin 200-luvulta eaa. lähtien suuret määrät ulkomaista rahaa oli liikkeellä Lakoniassa. Tällöin Sparta joutui täydellisesti mukaan muiden kreikkalaisten kaupunkien tapoihin ja normeihin. Hellenistisellä kaudella Polemon Ilionilainen kuvaa teoksessaan Lakedaimonin lahjat kuuluisaa hetairaa, Kottinaa, ja pronssista lehmää, jonka tämä lahjoitti uhriksi. Kirjoittaja lisää, että vielä hänenkin aikanaan eräänlaisena kuriositeettina näytettiin ilotaloa, jota Kottina oli pitänyt lähellä Dionysos-temppeliä.
Prostituoitujen olosuhteet
thumb|left|250px|Iäkäs prostituoitu puristaa viiniruukkua rintaansa vasten, toiselta vuosisadalta eaa. Münchenin glyptoteekki. Prostituoitujen elinolosuhteiden selvittäminen on hankalaa. Jo pelkästään naisina he kuuluivat kreikkalaisen yhteiskunnan alempaan luokkaan. Nykyaikaan ei ole jäänyt ainuttakaan suoraa kuvausta heidän elämästään, eikä liioin ilotaloista, joissa he työskentelivät. On kuitenkin todennäköistä, että kreikkalaiset ilotalot muistuttivat roomalaisten ilotaloja, joista on tietoja tuon ajan kirjallisuudessa sekä Pompejin säilyneissä rakennuksissa: hämäriä, löyhkääviä ja ahtaita paikkoja. Eräs muinaiskreikan slangitermi prostituoidulle oli (khamaitypē) eli kirjaimellisesti ”maahan iskeytyvä”, mikä puolestaan kertoo, että palvelut tapahtuivat suoraan paljaalla maaperällä.
Jotkut aikakauden kirjailijoista tuovat esiin prostituoituja, jotka puhuvat itse. Näin tekivät muun muassa Lukianos teoksessa Ilotyttöjen rupatteluja ja Alkifron kirjekokoelmassaan; kyse on kuitenkin kaunokirjallisista teoksista. Esiintuodut prostituoidut ovat joko itsenäisiä tai hetairoita; lähteet eivät juurikaan mainitse orjaprostituoituja muuten kuin taloudellisina hyödykkeinä. Tämä osoittaa erinomaisesti, mitä kreikkalaiset miehet ajattelivat prostituoiduista: ennen kaikkea he paheksuivat prostituoitujen kaupallisuutta. Kreikkalaisten mielestä henkilö, joka harjoitti prostituutiota, teki niin joko köyhyyden tai hyödyn, ei seksuaalisen nautinnon takia. Prostituoitujen voitonhimo on hyvin yleinen teema aikakauden komedioissa. On kuitenkin muistettava, että prostituoidut olivat Ateenassa ainoita naisia, jotka hallitsivat rahavarojaan itsenäisesti. Siksi kyse voi olla yksinkertaisesti miesten asian suhteen kantamasta kaunasta. Prostituoitujen väitetylle ahneudelle on myös toinen selitys, sillä heidän uransa oli hyvin lyhyt ja epävarma, minkä lisäksi tulot laskivat ikävuosien lisääntyessä. Jotta prostituoitu olisi voinut elää turvattua vanhuutta, uran aikana oli kerättävä varallisuutta mahdollisimman runsaasti.
Lääketieteelliset käsikirjat antavat prostituoitujen jokapäiväiseen elämään jonkinlaisen, joskin erittäin vajavaisen ja epätäydellisen näkökulman. Niiden mukaan prostituoitujen oli vältettävä kaikin mahdollisin keinoin raskaaksi tulemista, jotta pystyisivät jatkamaan rahan ansaitsemista. Kreikkalaisten harjoittamasta ehkäisystä on kuitenkin hyvin vähän tietoa, huomattavasti vähemmän kuin roomalaisten vastaavista käytännöistä. Usein Hippokrateen tekemäksi mainitun teoksen (Siemennesteestä, 13) kirjoittaja kertoo yksityiskohtaisesti tapauksen eräästä tanssijattaresta ”jolla oli tapana mennä miesten kanssa”. Kirjoittaja suosittaa tässä tapauksessa hyppäämään niin että kantapäät koskettavat takapuolta, jotta sperma valuisi ulos ja vältyttäisiin riskeiltä. Lähteiden mukaan vaikuttaa siltä, että orjaprostituoidut olisivat turvautuneet myös abortteihin sekä lapsenmurhiin. Itsenäisten prostituoitujen tapauksessa asiat ovat huomattavasti epäselvempiä. Tyttölapsi saatettiin kouluttaa prostituoidun ammattiin, jossa hän sitten seurasi äitiään ja hankki perheen elannon äidin tultua liian iäkkääksi.
Myös kreikkalaiset maljakot antavat meille kuvan prostituoitujen arkielämästä. Prostituoitujen kuvaukset olivat maljakoissa hyvin yleisiä, ja ne voidaan luokitella neljään tyyppiin: pitokuvauksiin, seksikohtauksiin, peseytymisaskareihin sekä huonon kohtelun kuvauksiin. Peseytymiskohtauksissa on yleistä, että prostituoidulla on vähemmän sulokas vartalo: riippuvat rinnat, rasvapoimuja vartalolla ja niin edelleen. Eräässä kyliksissä jopa esitetään prostituoitu tekemässä tarpeensa makuuhuoneen pottaan. Seksikohtauksissa nainen voidaan usein tunnistaa prostituoiduksi siten, että kuvassa on mukana rahapussi, joka viittaa suhteen kaupalliseen luonteeseen. Yleisin kuvissa esitetty yhdyntäasento on takaapäin tapahtuva tavallinen yhdyntä tai anaaliyhdyntä. Tosin näitä kahta voi olla vaikea erottaa toisistaan. Nainen on yleisimmin taipunut kaksin kerroin ja hänen kätensä ovat maata vasten. Anaaliyhdyntä tosin koettiin aikuiselle halventavana, eikä takaapäin tapahtuvaa yhdyntääkään (vastakohtana lähetyssaarnaaja-asennolle) näytetä pidetyn naisille kovin nautinnollisena. Osassa maljakkomaalauksista on esitetty kohtauksia, joissa prostituoituja uhataan kepeillä tai sandaaleilla ja pakotetaan sellaisiin seksiakteihin, joita kreikkalaiset pitivät nöyryyttävinä: suuseksiin, anaaliyhdyntään tai jopa molempiin samanaikaisesti.
Antiikin Kreikassa pidettiin vaaleista hiuksista, joten prostituoidut vaalensivat usein hiuksiaan. Vaatteet olivat paljastavia, sillä vartalo oli tuote, jota myytiin. Vaatteena käytettiin enimmäkseen ohutta tunikaa. Myös kasvojapeittävää huntua käytettiin, mutta sellainen ei koskaan peittänyt tukkaa tai silmiä.
Yhteenvetona voidaan todeta, että hetairat ovat vapaimpia naisia antiikin Kreikassa. On huomattava heidän lukuisuutensa ja halunsa saada osakseen yhteisön arvonanto löytämällä aviomies tai vakituinen seuralainen. Neaira, jonka ura on kerrottu oikeuspuheissa, onnistui näin kasvattamaan kolme lasta, ennen kuin hänen menneisyytensä tuli esille. Samoin Aspasia oli Perikleen avopuoliso tai jopa hänen puolisonsa. Athenaios (XIII,38) huomauttaa että ”huorat, jotka muuttuvat kunniallisiksi naisiksi, ovat yleensä paljon luotettavampia kuin naiset, jotka kehuskelevat kunniallisuudellaan”, ja hän mainitsee useita kuuluisia kreikkalaisia miehiä, jotka olivat mieskansalaisen ja kurtisaanin poikia, esimerkiksi strategi Timoteuksen, Kononin pojan. Toisaalta ei tunneta ainuttakaan esimerkkiä, jossa naispuolinen kansalainen olisi vapaaehtoisesti ryhtynyt hetairaksi.
Prostituutio kirjallisuudessa
thumb|right|220px|[[Kyrenaikasta Libyasta löytynyt, terrakottasta valmistettu kurtisaani-teatterinaamio eli pseudokorē.]] Uuden komedian aikakaudella prostituoidut tulivat orjien tapaan todellisiksi komedioiden tähdiksi. Tähän voidaan löytää useita eri syitä. Siinä missä vanha komedia käsitteli poliittisia aiheita, uusi komedia oli kiinnostunut yksityisistä ihmisistä ja ateenalaisten arkielämästä. Lisäksi teatterin näyttämö esitti aina julkista ulkotilaa, jossa hyvin kasvatetut naiset eivät juurikaan voineet liikkua säädyllisyyssäädöksistä johtuen. Ainoat naiset, joille yksin ulkona liikkuminen oli tavallista, olivat juuri prostituoidut.
Niinpä uuden komedian juonet turvautuivat usein prostituoituihin. ”Niin kauan kuin on juonikkaita orjia, ankaria isiä, kunniattomia parittajia ja hyväileviä kurtisaaneja, Menandros elää”. Kurtisaani saattoi olla nuori ja kokematon, näytelmän toinen päähenkilö ja nuoren miespäähenkilön rakastettu. Tässä tapauksessa hyveellinen ja vapaa nainen oli alistettu prostituutioon sen jälkeen, kun hänet oli hylätty tai hän oli joutunut merirosvojen sieppaamaksi (näin tapahtuu esimerkiksi Menandroksen komediassa Samoksen nainen). Lapsen todelliset vanhemmat tunnistavat hänet kehtoon jätetyn esineen avulla, ja näin nuori nainen vapautuu ja voi solmia avioliiton. Prostituoitu oli myös suosittu sivurooli, jolloin prostituoidun suhde nuoren rakastajan ystävän kanssa kohoaa komedian toiseksi rakkaustarinaksi. Komediassaan Välitystuomio Menandros loi vastoin perinteisiä himokkaiden prostituoitujen kuvauksia hyväsydämisen kurtisaanin, joka sallii näytelmän onnellisen lopun.
Sitä vastoin kreikkalaisten esittämissä utopiamaailmoissa tai ihanneyhteiskunnassa ei useinkaan ole sijaa prostituoiduille. Aristofaneen näytelmässä Naishallitus (392 eaa.; säkeet 716–719) sankaritar Praksagora kieltää heidät ihannevaltiossa: ”kaikkien huorien, kuinka paljon heitä onkaan, haluan lopettavan heidän toimintansa – – varatakseni näille naisille nuorten miestemme viriilin voiman”. Prostituoidut koetaan tässä tavallisten naisten epälojaaleina kilpailijoina. Platon puolestaan teoksessaan Valtio (III. 404d) tuomitsee Korintin prostituoidut samasta syystä kuin attikalaiset sokerileivokset, nimittäin siksi, että molemmat tuovat ihanneyhteiskuntaan liiallista ylellisyyttä ja häiriötä. Hellenistisellä kaudella myös Krates Thebalainen (jota Diodoros Sisilialainen siteeraa kohdassa II, 55–60) kuvaa ihannevaltiota, jossa naiset ja lapset ovat Platonin Valtion tapaan yhteistä omaisuutta ja jossa myös prostituutio on julistettu pannaan.
Miesten prostituutio
thumb|right|300px|Pederastinen eroottinen kohtaus, yksityiskohta attikalaisesta mustakuvioisesta maljasta [[550 eaa.|550–525 eaa. Louvren museo.]] Antiikin Kreikassa oli myös runsaasti miespuolisia prostituoituja (, pórnoi). Osa heistä tarjosi palveluitaan naispuolisille asiakkaille ja gigolojen esiintymisestä on todisteita jo klassiselta kaudelta. Niinpä Aristofanes näytelmässään Rikkaus kuvaa vanhaa naista, joka on tuhlannut kaikki varansa nuoreen rakastajaan, joka lopulta hylkää naisen. Suurin osa miesprostituoiduista palveli kuitenkin aikuisia miehiä.
Prostituutio ja pederastia
Ikäkausi, jonka aikana nuorukaiset olivat haluttuja, alkoi puberteetista ja jatkui aina nuorukaisen parrankasvuun saakka. Karvaisuus oli kreikkalaisille erityisen epämiellyttävä asia. Silti tunnettiin myös heittiöitä, jotka säilyttivät suhteensa kasvaneeseen nuorukaiseen, mutta joka oli kuitenkin ajellut kaikki karvansa.
Kun naisten prostituutio ei ollut kreikkalaisille mikään skandaalin aihe, niin sitä ei ollut myöskään miesten prostituutio. Orjapoikien ilotalot toimivat avoimesti, eivätkä suinkaan ainoastaan Pireuksen, Kerameikoksen tai Lykabettoksen pahamaineisissa kortteleissa, vaan kaikkialla kaupungeissa. Eräs eittämättä kaikkein kuuluisimmista nuorista poikaprostituoiduista oli Platonin dialogissa Faidon esiintyvä Faidon Elisläinen, joka joutui kotikaupunkinsa valtauksen yhteydessä vangiksi ja sitten myös toimimaan prostituoituna. Hän työskenteli ilotalossa kunnes Sokrates huomasi hänen kauneutensa ja älykkyytensä sekä osti varakkaiden ystäviensä avulla tämän vapaaksi. Varsin nopeasti nuorukainen kohosi filosofin oppilaaksi ja antoi nimensä yhdelle Platonin dialogeista, jossa kerrotaan Sokrateen kuolemaa edeltäneistä viimeisistä hetkistä. Kreikan kaupunkivaltiot keräsivät myös veroa prostituoiduilta. Puheessaan Timaiosta vastaan (I, 74) tunnettu puhuja Aiskhines kuvailee tarkasti oikeudelle miesbordellia. Tällaisten talojen asiakkaita ei mitenkään rangaistu lainsäädännöllä niiden käytöstä, eikä sitä tehnyt myöskään yleinen mielipide.
Prostituutio ja kansalaisuus
Miesprostituution olemassaolo laajassa mittakaavassa todistaa, että kyse ei ollut pederastian rajoittumisesta vain pieneen etuoikeutettujen luokkaan. Jos vähemmän vaurailla kansalaisilla ei ollut aikaa eikä varallisuutta harrastaa aristokraattien rituaaleja (tarkkailla gymnasioneiden katsomoissa, seurustella ja antaa lahjoja), jotka eittämättä liittyivät seurustelurituaaleihin, jokaisella oli mahdollisuus tyydyttää mieltymyksensä prostituoitujen parissa. Nuorukaiset oli suojattu lailla kaikenlaista fyysistä väkivaltaa vastaan, toisin kuin naiset. Isäntien ja miesorjien välisistä seksuaalisista suhteista ei ole tietoa, ennen kuin sellainen mainitaan Ksenofonin teoksessa Pidot (390 eaa.). Toinen syy miesprostituoitujen käyttöön oli se, että kreikkalaisilla oli omat tabunsa ja yksi niistä oli fellaatio, joka oli heidän mielestään nöyryyttävä tapahtuma. Tämän vuoksi pederastisessa suhteessa rakastaja (, erastēs) ei voinut ehdottaa nuorelle rakastetulleen (, eromenos) ja tulevalle kansalaiselle tämän toiveen toteuttamista, vaan hänen oli käännyttävä prostituoidun puoleen.
Kreikkalaisten järkeilyä tässä asiassa selittää Aiskhines (§ 29) siteeraten lakia, joka koskee dokimasiaa : kansalainen joka prostituoi itsensä (, peporneuménos) tai antaa sen muiden tehtäväksi (,  hētairēkōs) ei ole oikeutettu puhumaan julkisissa tilaisuuksissa, sillä »se, joka on myynyt omaa kehoaan, jotta toiset käyttävät sitä omaksi tyydytyksekseen (, ef' hybrei), ei ehkä epäröisi myydä myöskään yhteisiä etujamme.»  Historioitsija Polybios (XII, 15, 1) kertoo Timaioksen syytöksistä Agathokles Syrakusalaista vastaan käyttäen samaa tematiikkaa. Määritelmän mukaan miesprostituoitu on sellainen, joka luopuu omasta arvokkuudestaan, jotta voi tyydyttää jonkun toisen haluja: ”yleinen prostituoitu (, koinòn pórnon) on taipumuksiltaan huikentelevaisempi, eli naakka tai närhi, sekä hormi , joka antaa peräpäätä jokaiselle, joka sitä tahtoo”.
Hinnat
Kuten naistenkin kohdalla, niin myös miesprostituoitujen hintataso oli erittäin vaihteleva. Athenaios (VI, 241) mainitsee pojan, joka tarjosi itseään yhdestä obolista. Summan pienuus herättää kuitenkin epäilyjä. Straton, joka kirjoitti epigrammeja 100-luvulla jaa., viittaa viiden drakhman hintaiseen vaihtokauppaan. Pseudo-Aiskhines (VII, 3) arvioi erään Melanopuksen ansainneen 3 000 drakhmaa, mutta tässä on ilmeisesti kyse koko uran aikana hankituista tuloista.
Aiskhines erottelee puheessaan Timarkhosta vastaan (§ 29, vrt. yllä) prostituoidut ja ylläpidetyt nuorukaiset. Myöhemmin hän lisää (§ 51–52), että jos Timarkhos olisi tyytynyt ensimmäiseen suojelijaansa, hänen käytöksensä olisi ollut vähemmän moitittavaa. Mutta kun hän jätti tämän rakastajansa, kun tällä ei ollut enää mahdollisuutta pojan ylläpitoon, ja otti suojelijakseen erään toisen miehen, vieläpä keräsi muitakin suojelijoita, hän todisti Aiskhineen mukaan tällä, ettei hän ollut ylläpidetty nuorukainen (hētairēkōs) vaan yleisessä käytössä oleva prostituoitu (peporneumenos).
Verkkoystävyys
Verkkoystävyys syntyy, kun ihmiset ovat vuorovaikutuksessa keskenään jonkin verkkoyhteisön (esimerkiksi keskustelupalstat, chatit, IRC-Galleria) kautta. Merkittäviä tekijöitä verkkoystävyyden syntymiseen ovat hyperpersoonallisuus ja se, ettei toisen ihmisen kaikista reaalimaailman attribuuteista (esimerkiksi ikä, sukupuoli, työpaikka, ulkonäkö) ole tietoa. Kun ihmiset kohtaavat kasvotusten, he muodostavat mielessään stereotypian ulkonäön perusteella ja se saattaa estää ystävyyssuhteen syntymisen. Ystävyyssuhteen syntymistä edesauttavia tekijöitä ovat yhteinen kiinnostuksen kohde sekä samankaltaiset arvot ja aatteet. Sen vuoksi verkkoyhteisö tukee verkkoystävyyden kehittymistä, sillä verkkoyhteisöt muodostuvat yleensä jonkin tietyn aiheen ympärille ja näin siellä kohtaavilla ihmisillä on valmiiksi jotain yhteistä.
Kulmahammas
thumb|340px|Koiran kulmahampaat. thumb|340px|Ihmisen kulmahampaan (canine) sijoittuminen. Kulmahammas, C, on useimmilla eläinlajeilla oleva hammas etu- ja poskihampaiden välissä. Kulmahampaan tehtävänä on petoeläimillä pitää saaliista kiinni sekä lajinsisäisten kamppailujen käyminen. Kasvinsyöjillä kulmahampaat voivat olla myös taisteluhampaina, esimerkiksi oreilla ja karjuilla. Karjujen kulmahampaita kutsutaankin usein syöksyhampaiksi tai torahampaiksi ja ne ovat yleensä alaleukaluussa suurempia kuin yläleukaluussa. Myös mursujen kulmahampaat ovat pidentyneet syöksyhampaiksi. Norsujen syöksyhampaat sen sijaan eivät ole kulmahampaita vaan etuhampaita. Märehtijöillä kulmahampaat ovat muuntuneet etuhampaiksi.