cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ludwig Minkus
thumb|230px|Ludwig Minkus Ludwig Aloisius Minkus, (, tunnetaan myös nimellä Léon Fjodorovitš Minkus; 23. maaliskuuta 1826 Innere Stadt Wien – 7. joulukuuta 1917 Wien) oli itävaltalainen balettimusiikin säveltäjä, virtuoosiviulisti ja viulunsoiton opettaja. Hän teki pääosan urastaan Venäjällä.
Minkus on pääasiallisesti tunnettu Pietarin Mariinski-teatterille säveltämistään partituureista sekä balettimestareille Arthur Saint-Léonille ja Marius Petipalle säveltämistään vanhojen balettien uusintaesityksistä. Hänen tunnetuimmat teoksensa ovat La Source vuodelta 1866 yhdessä Léo Delibesin kanssa, Don Quijote vuodelta 1869 ja Bajadeeri vuodelta 1877. Uransa aikana hän myös kirjoitti lisäyksiä jo olemassa oleviin baletteihin. Näistä tunnetuimmat ovat Grand Pas classique, Pas de trois ja Mazurka des enfants Marius Petipan vuonna 1881 henkiin herättämään balettiin Paquita.
Nykyään Minkusin balettimusiikki on yhtä suosituimmista ja esitetyimmistä kaikissa balettiteattereissa, ja se on olennainen osa klassista balettia.
Elämäkerta
Ludwig Minkus, koko nimeltään Aloysius Bernhard Philipp Minkus, syntyi 23. maaliskuuta 1826 Wienin Innere Stadtissa. Hänen isänsä, Theodor Johann Minkus, oli syntynyt 1795 Groß-Meseritschissä Määrissä, nykyisessä Tšekissä nimellä Velké Meziříčí. Hänen äitinsä, Maria Franziska Heimann, oli syntynyt Pestissä, Unkarissa vuonna 1807.
Minkuksella oli juutalainen alkuperä, mutta hänen vanhempansa kääntyivät katolilaisuuteen ennen Wieniin muuttoansa ja avioituivat seuraavana päivänä. Syyt tähän kääntymiseen eivät ole selvät, mutta vaikuttaa että se oli siihen aikaan ainoa keino asettua keisarikunnan pääkaupunkiin.
Viulisti debytoi wieniläisyleisön edessä kahdeksanvuotiaana. 18. lokakuuta 1845 wieniläisessä huumorilehdessä Der Humorist julkaistussa ilmoituksessa koskien menneen kauden esityksiä, käsiteltiin myös Minkusin soittamista: konservatiivinen tyyli, jossa loisteliasta suorituskykyä. Nuori Minkus esiintyi pian konserttisaleissa sooloistina. Niin yleisö kuin kriitikotkin luonnehtivat häntä lapsineroksi.
Minkus alkoi säveltää viululla, jota hän edelleen opiskeli. Viisi kappaletta tälle instrumentille julkaistiin vuonna 1846. Minkus yritti orkesterin johtamista tähän aikaan. Hän johti säännöllisesti orkesteria, joka kilpaili nuoren Johann Strauss II:n kanssa.
Ludwig Minkuksen elämä vuosilta 1842–1852 on hyvin vähän dokumentoitu. On löydetty viisumihakemuksia Saksaan, Ranskaan ja Englantiin, mutta mikään ei viittaa niiden myöntämiseen. Vuonna 1852 Minkus hyväksyi Wienin hovioopperan orkesterimestarin paikan, mutta erosi samana vuonna, koska ei pystynyt täyttämään paikan vaatimia velvollisuuksia täyttääkseen toimeksiannon, joka muuttaisi hänen elämänsä.
Vuonna 1853 Minkus nai Maria Antoinette Schwarzin, syntynyt Wienissä 1838, Pietarin Pyhän Katariinan katolisessa kirkossa.
Vietettyään kolmekymmentäyhdeksän vuotta Venäjällä Minkus ja hänen vaimonsa jättivät lopullisesti Venäjän kesällä 1891 muuttaakseen kotikaupunkiinsa Wieniin. Puoliksi eläköitynyt säveltäjä eli säästeliäästi vaatimattoman, tsaarin hänelle myöntämän eläkkeen turvin. Hän eli jonkin aikaa Karl-Leon-Strassella, kolmannen kerroksen asunnossa, jonka hän oli vuokrannut ystävältään pianonsoiton opettajalta ja tunnetulta pianistilta Theodor Leschetizkyltä.
Vaimonsa kuoleman jälkeen vuonna 1895 Minkus muutti Gentzgassella sijaitsevaan asuntoon, jossa hän vietti loppuelämänsä yksin ja äärimmäisessä köyhyydessä ensimmäisen maailmansodan katkaistessa tsaarin hänelle myöntämän eläkkeen.
Ludwig Minkus kuoli keuhkokuumeeseen erityisen kylmän talven aikana 7. joulukuuta 1917 yhdeksänkymmenenyhden vuoden iässä. Jälkikasvuton Minkus selviytyi vain veljen-/sisarentyttärensä Clara von Minkusin ansiosta.
<!--
Venäjä
Vuonna 1853 Minkus muutti Pietariin ruhtinas Nikolai Jusupovin orkesterin johtajaksi, jossa hän työskenteli vuoteen 1855 asti.
Vuosina 1858-1861 Minkus oli Moskovan Bolšoi-teatterin ensiviulistina ja pian hän sai kaksoisviran orkesterinjohtajana ja ensiviulistina Pietarin Keisarillisessa italialaisessa oopperassa. Vuonna 1861 Minkusista tuli konserttimestari Bolšoi-teatterissa ja sen jälkeen Moskovassa Keisarillisten teatterien orkesterien tarjastaja. Hän opetti viulun soittoa samanaikaisesti hiljattain perustetussa Moskovan konservatoriossa.
Minkus sävelsi teoksen L′Union de Thétis et Pélée (joka vaikuttaa olevan hänen ensimmäinen sävellyksensä baletille) Jusupovin palatsissa järjestettyyn yksityistilaisuuteen vuonna 1857. Sopimuksensa aikana Keisarillisen Bolšoi-teatterin kanssa Minkus sävelsi musiikin yksinäytöksiseen balettiin Deux jours à Venise vuonna 1862. Hieman myöhemmin samana vuonna hänet pyydettiin säveltämään Entr'acte Arthur Saint-Léonin sovittamaan balettiin Orfa, johon Jean Corelli teki koreografian Adolphe Adamin musiikkiin. Saint-Léon oli yksi kaikkein näkyvimmistä balettimestareista ja vuodesta 1860 hän toimi Keisarillisten teattereiden ensimmäisenä balettimestarina, toimessa jossa hänen piti sovittaa teoksia myös Moskovan baletille.
Helmikuussa 1863 Saint-Léon valtuutti Minkusin säveltämään kokonaisen kolmiosaisen baletin La Flamme d′amour, ou La Salamandre, jonka balettimestari tarkoitti prima ballerina Marfa Muravjevalle. Au mois de mars, Saint-Léon mandate Minkus pour composer entièrement la musique du ballet en trois actes La Flamme d′amour, ou La Salamandre que le Maître de ballet destine à la Prima ballerina Marfa Muravieva. L'avant-première du ballet qui à lieu le 24 novembre/12 novembre 1863 au théâtre Bolchoï de Moscou, est un franc succès. Saint-Léon montera à nouveau le ballet pour Muravieva à Saint Pétersbourg sous le titre Fiametta, ou L′amour du Diable dont la Première est interprétée le 25 février/13 février 1863 au théâtre impérial Bolchoï Kamenny. Minkus accompagnera Saint-Léon à Paris pour présenter une version de l'œuvre réduite à deux actes à l'Opéra Impérial de Paris avec, à nouveau, Muravieva dans le rôle principal et la ballerine Eugénie Fiocre dans celui de Cupidon. L'avant-première a lieu le 11 juillet 1864 sous le nouveau titre Néméa, ou L′Amour vengé et restera inscrit au répertoire de l'Opéra de Paris jusqu'en 1871, période au cours de laquelle il sera représenté cinquante trois fois. Le 15 mars 1868 a lieu l'avant-première au Teatro Communale de Trieste sous le titre, une fois de plus changé, de Nascita della Fiamma d′Amoure (Naissance de la Flamme d'Amour). Les changements réitérés du titre ont semé le trouble parmi les historiens. Plusieurs d'entre eux ont décrété qu'il s'agissait d'œuvres totalement différentes.
Vuoden 1866 lopussa Saint-Léon lähestyi Minkusia, jotta tämä tuottaisi uuden teoksen Pariisin oopperalle. Hän teki heille baletin ''La Source', jonka musiikin Minkus sävelsi yhdessä Léo Delibesin kanssa. Minkus kirjoitti ensimmäisen osan ja kolmannen osan toisen kojtauksen ja Delibes kokonaisuudessaan toisen osan ja kolmannen osan ensimmäisen näytöksen. Jäljelle jääneistä dokumenteistä ei käy ilmi syytä tähän työnjakoon. Baletin La Source ensi-ilta oli 12. marraskuuta 1866. Baletti pysyi ohjelmistossa vuoteen 1876 asti ja sitä esitettiin 73 kertaa.
Saint-Léon työskenteli Minkusin kanssa koko 1860-luvun. 1. joulukuuta 1866 (20. marraskuuta) hän esitteli teoksen Le Poisson doré Pietarhovissa keisari Aleksanteri III avioliiton Maria Fjodorovnan kanssa kunniaksi. Saint-Léon valitsi venäläisen teeman Aleksandr Puškinin sadusta Satu kalastajasta ja kalasta vuodelta 1835.
Minkusin kanssa Saint-Léon rikastutti teosta Le Poisson dorétehdäkseen siitä kolmiosaisen Grand ballet'n, jonka hän esitteli ensi-illassa 20. marraskuuta/8. marraskuuta 1867 keisarillisen baletin kauden 1867-1868 avajaisissa.
Seuraavalla kaudella Minkus ja Saint-Léon tuottivat baletin Le Lys La saison suivante, Minkus et Saint-Léon produisent Le Lys, un ballet tiré d'une légende chinoise intitulée Les Trois Flèches et construit sur une musique proche de celle de La Source. L'avant-première a lieu le 2 novembre/21 octobre 1869 au théâtre Bolchoï Kamenny avec la ballerine Adèle Grantzow dans le rôle principal. En dépit des efforts de Saint-Léon, aussi bien Le Lys que la version étoffée du Poisson doré sont un échec cuisant. De ce fait, le directeur des Théâtres impériaux ne reconduit pas le contrat du maître de ballet qui émigre alors à Paris où il décède en 1870.
Petipa monte un Grand ballet intitulé Don Quichotte, basé sur le Don Quichotte de Cervantes, pour la saison 1869-1870 du théâtre impérial Bolchoï de Moscou. Bien que le projet soit chorégraphié sur une musique de Pugni, Petipa se tourne vers Minkus qui compose une partition truffée d'une grande variété de thèmes hispanisants. L'avant-première du 26 décembre/14 décembre 1869 connaît un succès retentissant. L'œuvre devient célèbre dans le répertoire du ballet classique.
Tout au long de cette période, Minkus continue à jouer du violon à titre professionnel. C'est ainsi qu'il est Second violon lors de l'interprétation, en avant-première, du Quatuor pour cordes N°1 en Do majeur de Tchaïkovski le 28 mars 1871 à Moscou. Les partitions de Minkus comprennent des passages spécialement écrits pour l'illustre Leopold Auer.
Minkus écrit la musique du somptueux ballet de Petipa intitulé Nuit et jour et interprété au théâtre impérial Bolchoï de Moscou pour le couronnement de Empereur l'Alexandre III de Russie. Ce dernier, balletomane acharné, décore le compositeur de l'Ordre de Saint-Stanislas pour récompenser sa partition musicale. Au cours de la cérémonie, le nouvel empereur s'adresse à Minkus en ces termes : Les Pilules magiques, ballet de Petipa dont l'avant-première a lieu le 21 février/9 février, est monté pour l'inauguration du Théâtre Impérial Mariinsky nouvellement restauré et devenu le lieu principal pour les représentations de ballets et opéras. Les Pilules magiques s'apparentent au vaudeville et occupent une place à part dans l'œuvre de Petipa. Bien entendu, Minkus assure la composition des trois tableaux fantastiques dansés dont Petipa assure la chorégraphie et qui ont fait sensation dans le microcosme saint-pétersbourgeois des balletomanes et des critiques. L'action du premier tableau a pour cadre une grotte souterraine habitée par des sorcières. Le second interprète divers jeux de cartes exprimés par la danse. Le troisième et dernier est connu sous le nom de Royaume des dentelles où se place un Grand divertissement fait de danses nationales espagnoles, napolitaines et hongroises.
Minkus écrit ensuite la partition de L'Offrande à l'amour, un ballet en un acte chorégraphié par Petipa pour la ballerine Eugenia Sokolova et monté le 3 août/22 juillet 1886. La musique de Minkus est saluée comme étant le chef-d'œuvre de la musique pour ballet. Néanmoins, Ivan Vsevolojski, directeur des Théâtres impériaux de Saint-Pétersbourg, désireux de diversifier ses sources de musique pour ballets, supprime le poste de Minkus. Ce dernier prend officiellement sa retraite peu de temps après. Il donne son gala d'adieu le 21 novembre/9 novembre 1886.
La retraite
Nul ne sait si Minkus travailla à nouveau pour les Théâtres impériaux de Saint-Pétersbourg en raison de sa participation à deux importantes productions entre son départ à la retraite en 1886 et son départ de Russie en 1891. La première de ces productions serait une reprise par Petipa de Fiametta, un ballet de Saint-Léon que le maître de ballet monte spécialement pour la venue de la ballerine invitée italienne Elena Cornalba et dont la musique a été historiquement portée au crédit de Minkus. L'avant-première a lieu le 18 décembre/6 décembre 1887. Il est cependant peu probable que Minkus ait participé à cette reprise pour la raison que Riccardo Drigo, le nouveau directeur des ballets impériaux, a construit pratiquement toutes les partitions supplémentaires nécessaires à la prestation de Cornalba à partir de musiques tirées de différents ballets existants. Kalkabrino, une chorégraphie de Petipa destinée, cette fois, à la ballerine invitée italienne Carlotta Brianza et dont la musique serait exclusivement de Minkus, est interprétée en avant-première le 25 février/13 février 1891. Il n'est pas du tout certain que le compositeur ait eu une quelconque participation dans son écriture. En effet, les historiens russes affirment que cette musique est un pastiche d'autres compositions de Minkus écrites pour les Ballets Impériaux au cours de sa longue et brillante carrière à Saint-Pétersbourg.
C'est au cours de son séjour à Karl Ludwig Strasse, dans l'appartement que lui loue son ami Theodor Leschetizky, que Minkus écrit ses dernières compositions connues :
L'écriture musicale de Minkus
Le fait que Minkus soit tombé dans l'oubli est très certainement en rapport avec la manière dont la musique de ballet est créée et appréhendée à l'époque où il est compositeur de ballets en Russie. À cette époque, là, comme ailleurs en Europe, le maître de ballet a tout pouvoir sur les partitions que lui fournit le compositeur. Les ballets du sont un mariage entre la danse et le mime. La musique de ballet doit avant tout être « dansante » et avoir une mélodie légère, agréable, riche, un phrasé simple, facile à comprendre, rythmé et, enfin, apte à souligner le mouvement des danseurs. La musique accompagnant les mimes et les scènes d'action doit rendre l'atmosphère du drame. Minkus travaille sous contrat pour composer la partition à la demande. Il est contraint de fournir une musique pour ballet à chaque nouvelle saison, en plus de réviser celle qui existe déjà pour les nombreuses reprises de Petipa.
Comme beaucoup de « compositeurs spécialistes de ballets » avant lui, Minkus esquisse la plupart de ses partitions au cours des répétitions pendant que le maître de ballet chorégraphie ses danses. De même, il annote ses partitions d'instructions détaillées que lui fournit le maître de ballet.
Minkus est bien connu pour détenir à son domicile des partitions toutes prêtes classées par genre (polkas, valses, adages, etc.). Ces musiques sont réorchestrées pour être incorporées dans une nouvelle œuvre. Minkus écrit fréquemment quatre à cinq mélodies pour une variation (ou pas) qu'il laisse au choix du chorégraphe. D'autres fois, il compose « sur mesure » la partition pour s'accorder avec n'importe quelle chorégraphie. Beaucoup des partitions de Minkus, anticipant d'éventuelles coupes, contiennent des répétitions en différentes expressions. Par exemple, Minkus compose une partition pour corps de ballet contenant une introduction, quatre ou cinq mélodies et une conclusion que le maître de ballet assemble ensuite selon la quantité de musique désirée. Dans certains cas, il arrive qu'il faille composer une musique s'adaptant à un pas déjà chorégraphié ! Minkus est fréquemment tenu d'inclure dans ses œuvres la musique d'autres compositeurs de ballets en les plagiant. Le plus souvent à la demande d'une ballerine qui souhaite danser son pas ou sa variation favoris issu du travail de quelqu'un d'autre. Ces inclusions exigent de Minkus d'adapter sa musique pour réaliser des transitions habiles.
La plupart des partitions de Minkus sont à deux ou trois temps. 2/4, 4/4, 3/4, 3/8, 6/8, 12/8, etc. bien qu'occasionnellement il compose des danses en 5/4 en alternance avec des rythme en 4/4 et 3/4 comme la danse des esclaves de La Bayadère (1877). Cependant, le rythme de 3/4 est privilégié dans la plupart de ses compositions. Les servantes du temple hindou, les Bohémiens, les filles de ferme, les corridas, les contes de fées, les dieux et déesses, les princes et les princesses, les rois et les reines, qu'ils soient vivants ou des fantômes, tous dansent sur un rythme à trois temps.
Une des grandes forces de Minkus est son habileté à créer une infinie variété de mélodies (élément principal de jugement au ). L'historien du ballet, Konstantin Skalkovsky, raconte dans son étude Dans le monde du Théâtre comment la Marche de Roxana, le ballet dont il a composé la musique en 1878, est devenue l'air favori du tsar Alexandre III qui n'aimait habituellement pas la musique. Plusieurs unités de l'armée de terre russe ont fait le siège de Plevna au son de cette marche. D'autres grandes réussites de Minkus sont les compositions pour violon solo et pour harpe écrites pour le célèbre violoniste Leopold Auer et le harpiste Albert Zabel qui sont respectivement Premier violon et harpiste de l'orchestre des Théâtres Impériaux à la fin du et au début de.
L'admiration que la Russie voue à Minkus pour ses capacités à composer la musique de ballet est restée vivace alors que cet engouement est d'apparition plus récente en Occident. Ceci est dû au fait que nombre de musiciens considèrent cette musique du comme secondaire. Plusieurs troupes de ballet ont choisi d'interpréter la musique du compositeur sur des réorchestrations écrites par différents musiciens dont le plus connu est le compositeur et chef d'orchestre John Lanchbery. Depuis quelques années, de plus en plus de compagnies tentent de se rapprocher autant que possible de la musique originale lorsque elles montent des ballets et sont ainsi à l'origine d'un regain d'intérêt pour le vieux.
En 2001, le théâtre Mariinski a mis en scène une reconstitution de La Bayadère sur la base des notations chorégraphiques de Vladimir Ivanovich Stepanov tirées de la Collection Sergeyev actuellement propriété de la Librairie de l'université Harvard. Pour cette reconstruction, le Ballet Mariinski a exhumé la partition originale manuscrite de Minkus que l'on croyait perdue depuis plusieurs années. Cette ancienne partition est saluée comme un chef-d'œuvre dans son genre et un magnifique exemple d'une longue disparition dans l'histoire du ballet. -->
SimBin
SimBin Development Team AB on ruotsalainen autopeleihin keskittynyt pelitalo. Yhtiön pääkonttori on Varassa Ruotsissa, ja sivutoimipiste Bournemothissa Englannissa. Työntekijöitä SimBinillä on ympäri maailmaa yhteensä hieman yli 50. Suurin osa heistä tekee etätyötä.
Ennen yhtiön perustamista SimBin Development Team (SBDT) teki harrastuksenomaisesti ilmaisia FIA GT -luokkaa simuloivia lisäosia, modeja, Electronic Artsin F1-2001 ja F1-2002 -peleihin. SimBinin ensimmäinen kaupallinen peli GTR - FIA GT Racing Game on lähes suoraa jatkoa näille suosituille modeille.
SimBinillä on vahvat siteet moottoriurheiluun, sillä toimitusjohtaja Henrik Roos on moninkertainen Ruotsin mestari Swedish Touring Car Championship -sarjassa ja ajaa tällä hetkellä kilpaa FIA GT -luokassa Chrysler Viper GTS-R:llä.
Yrityksen perustajat ovat aloittaneet uuden yrityksen nimellä Sector3 Studios, joka sijaitsee Lidköpingissä. Sopimussyistä SimBin on sidottu alkuperäiseen sijaintiinsa.
Laajennusosat
Race 07 peliin on tehty useita laajennusosia:
Julkaistut pelit
Lisäksi yhtiö on julkaissut pelin Storm: Frontline Nation, jonka on kehittänyt Colossai Studios.
Wieferichin alkuluku
Wieferichin alkuluku on sellainen alkuluku p, joka toteuttaa kongruenssin .
Fermat'n pienen lauseen mukaan jokainen pariton alkuluku p toteuttaa ehdon . Siis luku p jakaa tasan luvun 2^{p-1}-1, joten luku on aina kokonaisluku. Luku p on Wieferichin alkuluku, jos tämäkin kokonaisluku on tasan jaollinen luvulla p.
Wieferich osoitti vuonna 1909, että jos ns. Fermat'n suuren lauseen ensimmäisellä tapauksella on olemassa vastaesimerkki eksponentilla p, niin tämä eksponentti on Wieferichin alkuluku.
Wieferichin alkulukuja on pyritty systemaattisesti etsimään tietokonetta apuna käyttäen. Toistaiseksi ainoat tunnetut Wieferichin alkuluvut ovat 1093 ja 3511. Laajamittaisten tietokoneajojen avulla on saatu selville, että muita lukua pienempiä Wieferichin alkulukuja ei ole olemassa.
Lili Damita
Lili Damita (alun perin Lilliane Carré; 10. heinäkuuta 1905 Blaye – 21. maaliskuuta 1994 Palm Beach, Florida) oli ranskalainen elokuvanäyttelijä ja ohjaaja Michael Curtizin toinen vaimo (1925–1926) sekä näyttelijä Errol Flynnin ensimmäinen vaimo (1935–1942).
Damitan ja Flynnin avioliitto oli usein aikansa viihdeuutisten aiheena. Heidän vuonna 1941 syntynyt poikansa Sean Flynn oli ammatiltaan valokuvaaja. Hän katosi selittämättömällä tavalla aikuisiällä vuonna 1970.
Hugo Jahnke
Curt Hugo Jahnke (6. maaliskuuta 1886 Tukholma – 12. tammikuuta 1939 Tukholma) oli ruotsalainen voimistelija. Hän kilpaili vuoden 1908 kesäolympialaisissa Lontoossa ja oli siellä mukana voittamassa joukkuekilpailussa kultaa.
Carl Holmberg
Carl Johan Severin Holmberg (9. maaliskuuta 1884 Malmö – 1. joulukuuta 1909 Malmö) oli ruotsalainen voimistelija. Hän kilpaili vuoden 1908 kesäolympialaisissa Lontoossa ja oli siellä mukana voittamassa joukkuekilpailussa kultaa.
Meren kasvojen edessä (vuoden 1967 elokuva)
Meren kasvojen edessä (Inför havets anlete) on Yleisradion tuottama ruotsinkielinen televisioelokuva vuodelta 1967. Sen käsikirjoitti Benedict Zilliacus suomenruotsalaisen Arvid Mörnen samannimisen romaanin pohjalta. Ohjaajana toimi Åke Lindman. Elokuva kuvattiin etupäässä Turun ulkosaariston Jungfruskärissä Houtskarin lähellä.
Juoni
1800-luvun alkuun sijoittuvassa tarinassa neljä turkulaisylioppilasta seikkailee ulkosaaristossa, ja yksi heistä päättää jäädä koko kesäksi kokeakseen saaristolaiselämää. Hän ihastuu saarelaistyttöön ja joutuu ikävien rikostapahtumien todistajaksi.
British South Africa Company
pienoiskuva|vasen|upright|British South Africa Companyn [[Frederick Russell Burnhamille myöntämä mitali.]] British South Africa Company, BSAC oli Cecil Rhodesin Englannin Itä-Intian kauppakomppanian mallin mukaan perustama yhtiö, jonka tarkoituksena oli eteläisen Afrikan sisämaan kolonisointi ja hallinta.
Mircea Eliade
thumb|Mircea Eliade [[moldovalaisessa postimerkissä.]] Mircea Eliade (13. maaliskuuta (J: 28. helmikuuta) 1907 Bukarest – 22. huhtikuuta 1986 Chicago) oli romanialainen uskontotieteilijä, kirjailija, filosofi ja Chicagon yliopiston professori.
Eliaden ajatteluun vaikuttivat mm. uskontotieteilijät Rudolf Otto ja Gerardus van der Leeuw. Hänen uskontotieteelliset tutkimuksensa koskivat mm. joogaa, šamanismia ja varhaiskantaisia uskontoja ja lineaarista ja syklistä aikakäsitystä. Hänen metodinsa oli vertaileva uskontotiede ja uskontofenomenologia. Tieteellisen työn ohella Eliade toimi myös lehtimiehenä ja kirjailijana. Mircea Eliaden teoksia on suomentanut Teuvo Laitila.
Uskontofenomenologia
Uskontofenomenologian tarkoitus on tutkia uskonnollisia kokemuksia ja ymmärtää uskonnollisen kokemuksen ominaispiirteitä. Sen tarkoituksena ei ole ensisijaisesti selittää niitä vaan pyrkiä tutkimaan millaisena uskonnollinen ihminen uskonnolliset kokemukset kokee. Kyseessä on ihmistieteiden metodologiaan kuuluva ymmärtämisen metodi.
Ikuisen paluun myytti
Mircea Eliade tarkastelee kirjoissaan ikuisen paluun myyttiä. Eliaden mukaan eripuolella maailmaa vaikuttavia myyttejä yhdistävä tekijä on "ikuinen paluu".
Pyhä ja profaani
Mircea Eliade on kuuluisa käsitteiden pyhä ja profaani eli arkipäiväinen tuomisesta uskontotieteeseen.
Uskonnollinen ihminen saavuttaa rituaalin avulla kokemuksen pyhyydestä ja pitää tätä pyhää varsinaisena todellisuutena. Pyhä todellisuus on myyttistä todellisuutta, joka tavoitetaan rituaalin eli uskonnon harjoittamisen avulla. Uskonnollinen todellisuuskäsitys on siis myyttinen ja se todellistuu rituaalissa ja on ymmärrettävissä vain sen kautta. Rituaalin kautta myös havaittava maailma voidaan pyhittää, jolloin se koetaan uskonnollisesti merkityksellisenä. Rituaalissa myytti konkretisoituu ja "myyttinen alkuaika" palaa osaksi nykyhetkeä.
Renniini
thumb|250px|Malli nautaeläinten renniinin rakenteesta Renniini eli kymosiini on imeväisikäisten nisäkkäiden mahalaukun pohjukkaosan erittämä entsyymi, joka katalysoi maidon kaseiiniproteiiniin pilkkoutumista. Kaseiinin pilkkoutuminen aiheuttaa maidon proteiinien koaguloitumisen, jonka seurauksena maito jää pidemmäksi aikaa mahalaukkuun, jotta proteiineja pilkkovalla pepsiinillä on enemmän aikaa toimia. Renniiniä käytetään myös juustonvalmistuksessa.
Naudan kymosiini-geeni on pystytty siirtämään yhdistelmä-DNA-tekniikan avulla mikro-organismeihin. Kymosiinin tuottaminen mikro-organismeilla on nykyisin halvempaa ja tehokkaampaa verrattuna aikaisempiin tapoihin. Kymosiiniä tuotetaankin nykyään lähinnä sieni- tai bakteeriviljelmien avulla. Mikrobeilla tuotettu juoksute sisältää lähinnä kymosiiniä. Eläinperäisessä juoksuttimessa on myös muitakin entsyymejä. Sienistä Aspergillus niger ja Kluyveromyces lactis ja bakteereista Escherichia coli ovat yleisimmät mikro-organismit, joita käytetään nykyisin kymosiinin tuotannossa.
Renniinin CAS-numero on 9001-98-3 ja EC-numero 3.4.23.4.
Kiitospäivä
300px|thumb|Jennie Augusta Brownscombe (1850-1936): The First Thanksgiving at Plymouth. Kiitospäivä ( tai Thanksgiving Day, ) on Yhdysvalloissa ja Kanadassa vuosittain vietettävä kansallinen juhlapäivä. Sitä vietetään Yhdysvalloissa marraskuun neljäntenä torstaina ja Kanadassa lokakuun toisena maanantaina. Näistä täysin erillisiä kiitospäiviä vietetään ainakin Grenadassa 25. lokakuuta ja Japanissa loppuvuodesta.
Pohjois-Amerikassa juhlaan liittyy vahvasti perheen ja sukulaisten kesken vietetty kiitospäivän lounas, jossa kokoonnutaan jonkun sukulaisen kotiin syömään. Kiitospäivä nähdään vahvasti osana Yhdysvaltalaista kulttuuria, jossa se on toiseksi suosituin juhlapäivä joulun jälkeen.
Kiitospäivän historia
Ihmiskunnan historiassa on osoitettu kiitollisuutta, kun on pelastuttu vaikeasta tilanteesta tai kun oli saatu erityisen runsas sato. Roomalaiset viettivät sadonkorjuujuhlia elokuun alussa. Kiitospäivän varhaisia muotoja voivat olla myös kiitosjumalanpalvelukset, joita löytöretkeilijät järjestivät noustuaan turvallisesti maihin valtamerien ylityksen jälkeen. Ensimmäistä kiitospäivän juhlaa on vaikea nimetä. Käytettävissä on vain vähän lähteitä, mutta Yhdysvalloissa ja Kanadassa juhlan juuret ovat erilaiset. Molempien taustalla voidaan kuitenkin nähdä halu kiittää satokauden päättyessä Jumalaa.
Juhlan alkuperä Yhdysvalloissa
thumb|right|Piirros jossa Massasoit ja kuvernööri John Carver polttavat rauhanpiippua Kiitospäivän alkuperä ja syntyhistoria ovat kiistanalaisia, ja tapahtumista on vain vähän kirjoitettuja lähteitä. Kiitospäivän syntytarina on osittain mytologinen ja Yhdysvaltojen kansaa yhdistävä kertomus Yhdysvaltojen ensimmäisistä siirtolaisista.
Tunnetuimman syntytarinan mukaan vuonna 1620 satakunta uskonsa vuoksi vainottua puritaania pakeni Isosta-Britanniasta Hollantiin. Heinäkuussa he siirtyivät Englantiin, ensin Southamptoniin ja sitten Plymouthiin, jossa he nousivat Mayfloweriin 6. syyskuuta tavoitteenaan Virginia-yhtiön omistamat alueet, jotka käsittivät suurimman osan USA:n itärannikkoa. Uudisasukkaiden oli tarkoitus nousta maihin Hudson-joen alueelle nykyisen New Yorkin osavaltion alueella. Seutua olisi silloin kutsuttu "Pohjois-Virginiaksi". Hankala merenkäynti esti maihinnousun, ja niin jatkettiin Cape Codiin, jonne rantauduttiin marraskuussa 1620. Tutkittuaan seutua 102 henkeä asettui hiukan pohjoisemmaksi, jonne he perustivat Plymouthin kaupungin joulukuussa 1620. Tarinan mukaan siirtolaisten saapuessa syksy oli liian pitkällä useimpien istutusten tekemiseen ja he kärsivät tuoreen ruuan puutteesta. Kun vielä ensimmäinen talvi uudella mantereella oli epätavallisen ankara, puolet siirtokunnan jäsenistä kuoli. Kevään tultua Wampanoag-heimon päällikkö Massasoit teki sopimuksen rauhaomaisesta rinnakkainelosta uudisasukkaiden kanssa. Heimo lahjoitti tulijoille ruokaa ja opetti tulijoita kalastamaan, metsästämään ja viljelemään maissia. Syksyllä 1621 tulijoiden kuvernööri William Bradford määräsi lokakuussa kolme päivää rukousta ja juhlaa varten ensimmäistä omaa sadon juhlistamiseksi. Uudisasukkaat kutsuivat päällikkö Massasoitin ja 90 heimon jäsentä jakamaan juhlan kanssaan. Siihen kuului urheilua, sotilasparaati sekä runsaasti ruokaa.
Suuri osa amerikkalaisista pitää tätä tapahtumaa Kiitospäivän perinteiden alkuna. Tuo ateria ei kuitenkaan toistunut.
Nälänhädät jatkuivat kunnes siirtokunta keväällä 1623 luopui yhteisöllisestä viljelyjärjestelmästä, jossa johto oli säännöstellyt ruoan viljelijöiden työpanoksista riippumatta. Käyttöön otettiin palstojen yksityisomistus, jossa jokainen perhe sai oman maapalstan ja luvan pitää itse kaiken viljelemänsä. Tämä kannusti paremmin työn tekemiseen, eikä nälänhätiä enää tullut. Tuona vuonna siirtokunta vietti uudelleen sadonkorjuun päätösjuhlaa, mutta esitti kiitoksensa vain Jumalalle. Juhlasta tuli pian pelkästään uskonnollinen.
Paikallisesta kansalliseksi juhlaksi
Plymouthista Kiitospäivän viettäminen levisi muihin Uuden Englannin siirtokuntiin. Yhdysvaltain vapaussodan aikana pyhitettiin kahdeksan päivää Jumalaa kiittämiselle voitoista ja onnistuneista paoista. Vuonna 1789 presidentti George Washington määräsi marraskuun 26. päivän kansalliseksi juhlapäiväksi. Samana vuonna protestanttinen episkopaalikirkko määritti juhlapäiväksi marraskuun viimeisen torstain.
Pitkään aikaan ei ollut olemassa mitään kansallista Kiitospäivää. Vain jotkut osavaltiot omaksuivat erityistä perinnettä. Vuonna 1830 New Yorkin osavaltio asetti Kiitospäivän ja toiset pohjoisen osavaltiot seurasivat pian perässä. Etelävaltioissa juhlan omaksui ensimmäisenä Virginia. Kansallisen luonteen Kiitospäivä sai suurimmaksi osaksi yhden naisen toimien johdosta. Ladies Magazine and Godey's Lady's Book -julkaisujen toimittaja Sarah Josepha Hale alkoi kampanjoinnin vuonna 1827 julkaisemalla aiheesta artikkeleita. Hän julkaisi myös tarinoita ja reseptejä sekä lähetti lukemattomia kirjeitä merkkihenkilöille. Tavoite saavutettiin noin neljänkymmenen vuoden päästä 1863, kun presidentti Lincoln julisti marraskuun viimeisen torstain päiväksi, jolloin kiitetään ja ylistetään Jumalaa.
75 vuoden ajan Yhdysvaltain presidentit säätivät vuosittain Kiitospäivän vietettäväksi marraskuun viimeisenä torstaina. Poikkeuksena olivat vuodet 1939 ja 1940, jolloin presidentti Roosevelt siirsi sitä viikon aikaisemmaksi. Hän halusi auttaa liike-elämää ja pidensi joulua edeltävää ostosaikaa. Vuonna 1941 kongressi asetti juhlan marraskuun neljäntenä torstaina vietettäväksi lakimääräiseksi lomapäiväksi. Täten se on aikaisintaan 22. ja viimeistään 28. marraskuuta.
Kanadan kiitospäivä
Kanadassa Kiitospäivä voidaan johtaa englantilaiseen löytöretkeilijään Martin Frobisheriin, joka etsi pohjoista reittiä länteen. Hän järjesti vuonna 1578 seremonian kiittääkseen henkiinjäämisestään pitkän matkan jälkeen. Tilaisuus järjestettiin alueella, joka kuuluu nykyisin Newfoundlandin ja Labradorin provinssiin. Tätä seremoniaa pidetään Kanadan ensimmäisenä Kiitospäivänä ja ensimmäisenä Pohjois-Amerikan mantereella järjestettynä kiitosseremoniana. Frobisherista tuli ritari ja suuri lahti Labradorinmerellä nimettiin hänen mukaansa.
Samoihin aikoihin järjestivät myös löytöretkeilijä Samuel de Champlainin kanssa Atlantin ylittäneet ja Kanadaan asettuneet ranskalaiset siirtolaiset suuria juhlia kiittääkseen Jumalaa. He muodostivat « l'Ordre de Bon Temps » -nimisen ritarikunnan ja jakoivat vapaaehtoisesti ruokansa alkuasukasnaapureidensa kanssa.
Vuonna 1763 Halifaxin asukkaat viettivät erityisen kiitospäivän, kun seitsenvuotinen sota oli päättynyt Uuden Ranskan irtautumiseen Isosta-Britanniasta.
Yhdysvaltain vallankumouksen jälkeen Yhdistyneelle kuningaskunnalle uskolliset amerikkalaiset pakenivat maasta ja asettuivat Kanadaan. He toivat mukanaan amerikkalaisia Kiitospäivän tapoja ja perinteitä. Kanadalainen kiitospäivä vastasi liturgisena juhlana myös eurooppalaisia sadonkorjuujuhlia, joissa kirkot on koristeltu runsaudensarvilla, kurpitsoilla, maissilla, vehnällä ja muilla sadon tuotteilla. Kiitospäivää edeltävänä sunnuntaina lauletaan sadonkorjuuhymnejä ja saarnat käsittelevät juutalaista sadonkorjuuta Sukkotia.
Ensimmäinen kiitospäivä Kanadan liittovaltion muodostamisen jälkeen oli maallinen vapaapäivä, jota vietettiin 5. maaliskuuta 1872 juhlistamaan Walesin prinssin (myöhemmin kuningas Edvard VII) toipumista vakavan sairauden jälkeen.
Kiitospäivää oli Kanadassa vietetty vuodesta 1799, vaikkakaan ei joka vuosi. Vuodesta 1879 sitä on vietetty vuosittain, mutta juhla on julistettu erikseen ja päivä on vaihdellut vuodesta toiseen. Myös sen teema on voinut vaihtua ja se on heijastellut jotain tärkeää tapahtumaa. Alkuvuosina teemana oli yltäkylläinen sato, sitten se saattoi olla jonkin tärkeän tapahtuman vuosijuhla.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen sekä Aselevon päivää että Kiitospäivää vietettiin maanantaina, joka osui viikolle, jossa oli 11. marraskuuta. Vuonna 1931 juhlat erotettiin toisistaan ja aselevon päivästä tuli ensimmäisen maailmansodan muistopäivä ( Remembrance Day ja Jour du Souvenir).
Thanksgiving-perinteitä Pohjois-Amerikassa
pienoiskuva|Pöydän ääreen kokoontunut perhe lukemassa kiitostekstiä ennen ateriointia. Kiitospäivästä on tullut vuosi vuodelta yhä merkittävämpi tapahtuma ja aihe. Sen moninaiset perinteet juontuvat juhlan moninaisesta taustasta, joskin suuri osa niistä heijastaa Uuden Englannin puritaanien kiitosjuhlia. Nykyisin perheet ja suvut kokoontuvat Yhdysvalloissa pitkienkin matkojen päästä kiitospäivän lounaalle jonkin vanhemman sukulaisen kotiin. Keskiviikko ennen Kiitospäivää ja sen jälkeinen sunnuntai ovat yleensä kaksi ruuhkaisinta matkustuspäivää niin lentoyhtiöllä, junaraiteilla, busseissa ja moottoriteillä. Amerikkalaisille kiitospäivä on suurempi perhejuhla kuin joulu.
Kiitospäivän valmisteluun onkin hyvä tilaisuus, sillä Yhdysvalloissa juhlapäivä on osa neljän päivän pituista lomaa kouluista ja yliopistoista. Useimmilla työntekijöillä (78% vuonna 2007) sekä kiitospäivä että sen jälkeinen perjantai ovat palkallisia vapaapäiviä. Kiitospäivän jälkeinen perjantai aloittaa joulusesongin kaupoissa ja sitä pidetään usein sesongin kiireisimpänä yksittäisenä kauppapäivänä, vaikka sen myynti jääkin usein alle kahden juuri joulua edeltävän viikonlopun päivien arvon. Päivää nimitetään "mustaksi perjantaiksi ".
Yhdysvaltain presidentillä on myös tapana armahtaa kalkkuna kiitospäivän alla. Nykymuodossaan perinteen aloitti George Bush vanhempi vuonna 1989. Tiettävästi ensimmäinen kalkkunan armahtanut presidentti oli kuitenkin Abraham Lincoln, mutta tämän armahtama kalkkuna oli alun perin tarkoitettu joulupöytään ja Lincolnin poika Tad oli erityisen kiintynyt juuri kyseiseen kalkkunaan. Ulysses S. Grantin kaudella Rhode Islandista kotoisin oleva Horace Vose alkoi lahjoittamaan kalkkunoita Valkoiselle talolle kiitospäivän ateriaa varten aina kuolemaansa saakka vuonna 1913. Kiitospäivän ateriaksi tarkoitetun kalkkunan armahti ensimmäisenä J. F. Kennedy vuonna 1963. Ronald Reagan oli ensimmäinen, joka käytti sanaa "armahdus" tässä yhteydessä vuonna 1987.
Kiitospäivän ateria
thumb|Kalkkuna on perinteinen osa Kiitospäivän ateriaa. Kiitospäivän ydinsisällöksi koetaan perinne ja jakaminen. Perhe kokoontuu pöydän ääreen ja ennen ateriaa luetaan kiitosteksti. Aterian jakaminen koetaan niin tärkeänä, että erilaiset kansalaisryhmät ja hyväntekeväisyysjärjestöt järjestävät juhlan aattona perinteisiä aterioita köyhille, erityisesti suurten kaupunkien kodittomille. Sanomalehdet raportoivat mielellään tällaisia aterioita.
Vuonna 1621 intiaanit toivat aterialle tullessaan peuranlihaa paahdettavaksi yhdessä siirtolaisten saaliin kanssa. Sen lisäksi tarjolla oli muun muassa erilaisia lintuja, kuten villikalkkunoita ja hanhia, riistaelämiä, meren antimia, vihanneksia ja kuivattuja hedelmiä.
Kiitospäivän ateria kootaan useimmissa amerikkalaiskodeissa samaan tapaan kuin ensimmäisten siirtolaisten ja intiaanien yhteinen ateria:
Varsinkin kalkkunaa, maissia, kurpitsaa ja karpaloita sekä karpalokastiketta käytetään usein kiitospäivän symboleina vaikkapa koristelussa. Erityisesti maissia pidetään ratkaisevana siirtokunnan henkiinjäämisen suhteen. Sen tähkät ovatkin suosittuja pöytien tai ovien koristeita koko sadonkorjuu- ja syyskauden. Oma erityismerkityksensä saattoi olla myös karpalolla, jota intiaanit käyttivät monipuolisesti niin ruuaksi kuin väriaineena ja parantamaan tulehduksia.
Amerikan alkuperäiskansojen näkemys
Vaikka Thanksgiving-juhla edustaa nykyamerikkalaisille tapaa kiittää Jumalaa Uuden Maailman yltäkylläisyydestä ja hyvistä suhteista alkuperäiskansoihin, kiitoksen aihe on voinut olla myös toisenlainen. Vuonna 1676 julistettiin kiitospäivä intiaaneista saadun voiton kunniaksi. Joillekin Amerikan intiaanien ryhmille Kiitospäivä edustaakin mantereen tuhoa ja intiaanisotien alkua – heimojen edustajia ja heidän kannattajiansa on kokoontunut juhlan sijasta mielenosoituksiin. Ensimmäinen Kansallinen surupäivä järjestettiin 1970 Plymouthin Coles Hill-kukkulalla, lähellä Kiitospäivälegendan syntysijaa.
Vuonna 1988 järjestettiin erityinen Kiitospäivän seremonia, johon osallistui edustajia kaikista Yhdysvaltain intiaaniheimoista ja ensimmäisten maahanmuuttajien jälkeläisiä. Se oli julkinen tunnustus sille, että ilman intiaanien apua ensimmäiset tulijat eivät olisi selviytyneet.
Saw (lyhytelokuva)
Saw on 9 ½ minuuttia kestävä australialainen lyhytelokuva vuodelta 2003. Sen ohjasi James Wan ja käsikirjoitti Leigh Whannell, joka myös esiintyy siinä. Alun perin se tehtiin mainostamaan kokopitkää Saw-elokuvaa studioille ja näyttelijöille. Varsinainen elokuva tehtiinkin 2004. Internetissä lyhytelokuvaa kutsutaan nimellä Saw 0.5. Siitä tuli lopulta kohtaus varsinaiseen elokuvaan, jossa kuitenkin käänteistä karhunrauta-ansaa pitää Amanda Young (Shawnee Smith) eikä David. Alkuperäinen lyhytelokuva on Saw: Uncut Edition-DVD:n toisella levyllä.
Juoni
Nuori mies David (Whannell) on kuulusteluhuoneessa puhumassa nimettömälle, epäsympaattiselle poliisille (Paul Moder). David on käsiraudoissa ja hänen kasvoillaan ja paidallaan on verta. Pöydällä on esineitä todistepusseissa. Savuketta poltellen hän kertoo poliisille, että hänen lopetettuaan työnsä sairaalassa, hänet iskettiin tajuttomaksi ja vietiin isoon huoneeseen.
Huoneessa David heräsi tuoliin sidottuna suuri ruosteinen metalliesine lukittuna päässään. Vähän ajan kuluttua vieressä oleva tv käynnistyi ja alkoi näyttää videota pelottavasta nukesta nimeltään Billy. Ääni kertoo, että hänen päässään oleva laite on ”käänteinen karhunrauta”, joka on kiinnitetty hänen leukoihinsa ja joka tulee repimään hänen kasvonsa auki suurella voimalla, jollei hän aukaise sen lukkoa sitä ennen. Nukke kertoo, että avain löytyy hänen kuolleen sellitoverinsa mahasta.
David alkaa huutaa ja itkeä kauhusta. Huoneen ovelle tulee Billy-nukke kolmipyörällä. Hän onnittelee Davidia selviämisestä, ja kertoo hänelle että hän on todistanut, ettei enää ole kiittämätön elossaolemisesta.
Lyhytelokuva loppuu kun poliisi kysyy ”Oletko kiitollinen, David?” mikä saa nuoren miehen taas murtumaan. Lopputekstien aikana näytetään CGI-kopiota pesuhuoneesta, jota myöhemmin käytettiin varsinaisessa Saw-elokuvassa, vaikkakin pienin muutoksin. Seinällä näkyvässä tirkistysaukossa näkyy silmä, mitä ideaa käytettiin myöhemmin toisten ansojen kohdalla.
Galaksipari
Galaksipari on kahden galaksin muodostama pari, jossa galaksit ovat merkittävässä gravitaatiovuorovaikutuksessa keskenään. Useamman kuin kahden galaksin muodostamia rypäitä voidaan kutsua galaksirykelmiksi. Galaksirykelmiä joissa on vähintään kymmeniä kirkkaita galakseja, kutsutaan galaksijoukoiksi. Puolestaan pienempiä galaksirykelmiä joista ei voi löytää kymmeniä kirkkaita galakseja, kutsutaan galaksiryhmiksi.
Pienanjärvi
Pienanjärvi sijaitsee Puolangan ja Vaalan rajalla Puokiolta viitisen kilometriä linnuntietä lounaaseen.
Järvi on pitkänomainen kaakko-luodesuunnassa, ja sen pituus on neljä kilometriä. Leveimmillään järvi on kilometrin levyinen ja kapeimmillaan 500 metriä leveä. Järven pinta-ala on 302 hehtaaria, ja sen rantaviivan pituus on 11,6 kilometriä. Järven tilavuudeksi on laskettu 5,05 miljoonaa kuutiometriä eli 0,00505 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 1,7 metriä ja suurin syvyys 3,2 metriä. Syvin kohta sijaitsee järven eteläosassa. Järvellä on kaksi pientä nimetöntä saarta. Puolangan ja Vaalan välinen raja kulkee järven halki siten, että luoteispää kuuluu Vaalaan ja kaakkoispää Puolankaan.
Järven rannat ovat pääosin metsämaata tai soistunutta metsämaata. Järvellä on noin 20 taloa tai vapaa-ajan asuntoa, joille tulee tiet järven länsipuolelta kulkevalta seututieltä 800 tai kaakosta yhdystieltä 8832. Asutus painottuu järven pohjoisrannalle.
Pienanjärvi sijaitsee Oulujoen vesistössä (vesistöaluetunnus 59) Ylä-Oulujoen alueen (59.2) Pienanjärven valuma-alueella (59.27), jonka Pienanjärven–Mätäsjärven alueeseen (59.271) se kuuluu. Vedenpinnan korkeus on 150,7 mpy. Järven kaakkoispäähän laskee Mätäsjärvestä tuleva Kitkanjoki. Sen lisäksi järveen tulee useita suo-ojia. Pohjoispuolen Puokiojärvestä Pienanjärven erottaa vain kapea kannas, mutta järvien välinen vesiyhteys on idästä päin Puokionjoen, Mätäsjärven ja Kitkanjoen kautta. Pienanjärven laskujoki on luoteiskulmasta lähtevä Tervajoki, joka laskee Otermanjärveen Joensuunperällä Vaalassa.
Demetre Vipatosi
Demetre Vipatosi (, latinisoitu joskus Demetrius) oli georgialainen aatelinen Iberiasta ja kunniakonsuli eli hypatos. Hän saattaa olla sama henkilö kuin ruhtinas Stepanoz I:n veli, joka tunnetaan keskiaikaisen historioitsijan Džuanšerin kirjoituksista kirkonrakentajaksi veljensä hallituskaudella (n. 590–627). Professori Cyril Toumanoff Georgetownin yliopistosta on ehdottanut, että hypatos-arvonimi saatettiin myöntää hänelle Stepanozin kuoleman jälkeen: Stepanoz joutui vangiksi ja Bysantin keisari Herakleios teloitutti hänet Tbilisin piirityksen aikana vuonna 627.
Kivilaatassa Džvarin luostarissa Mtskhetassa mainitaan kirkon tärkeimmät rakentajat: Stepanoz patricius, Demetre hypatos ja Adarnase hypatos. Georgialaiset tutkijat ovat perinteisesti pitäneet heitä samoina henkilöinä kuin Guaramin poika Stepanoz I, Stepanoz I:n veli Demetre ja Adarnase I. Professori Cyril Toumanoff on tästä kuitenkin eri mieltä: hänen mielestään kyse on Stepanoz II:sta, Stepanoz I:n veljestä Demetrestä ja Stepanoz II:n pojasta Adarnase II:sta.
PostgreSQL
Se on vaihtoehto muille vapaan lähdekoodin tietokantajärjestelmille, kuten MySQL tai Firebird, sekä myös kaupallisille järjestelmille kuten Oracle, Sybase, IBM:n DB2 tai Microsoft SQL Server. PostgreSQL ei ole yksittäisen yrityksen tai henkilön kontrolloima, vaan perustuu kansainväliseen ohjelmoijien ja yritysten muodostaman yhteisön tekemään kehitystyöhön, samoin kuin esimerkiksi Apache ja BSD-variantit. Tätä kehitystyötä johtaa ydinryhmä, jolla on viime kädessä valta päättää siitä, otetaanko muutokset mukaan koodipuuhun.
Kun MySQL on tullut tunnetuksi helppona ja nopeana tietokantana, PostgreSQL on tullut tunnetuksi hieman hitaampana mutta ominaisuuksiltaan parempana ja luotettavampana tietokantana. Toistaiseksi se kattaakin suuremman osan SQL-2003-standardista kuin MySQL, joskin viimeksi mainittu on kuronut välimatkaa umpeen viime aikoina. PostgreSQL tukee kaikkia tyypillisiä ACID-ominaisuuksia, kuten muun muassa transaktioita ja viittauseheyden tarkistusta. PostgreSQL:n suuria hienouksia edustaa tyyppien määritteleminen; esimerkiksi datan muunto oliomallista relaatiomalliin ja takaisin on suuri ohjelmointitekninen ongelma, ja PostgreSQL helpottaa tätä hieman tarjoamalla mahdollisuuden rakentaa uusia monimutkaisia tietotyyppejä. Version 8.0 myötä myös replikointiominaisuuksiin on panostettu suuresti, joten useita palvelimia käyttämällä PostgreSQL voi selvitä hyvinkin suuresta käyttökuormasta.
PostgreSQL:n hankalahkon oloinen nimi saattaa aiheuttaa lausumisvaikeuksia, varsinkin jos SQL:n lausuu kuten sanan sequel. PostgreSQL:n kehittäjät lausuvat sen "post-gres-Q-L". (lausuntaesimerkki, MP3). On myös yleistä että nimi lyhennetään yksinkertaisesti postgresiksi.
Tuetut käyttöjärjestelmät
PostgreSQL toimii sekä Microsoft Windowsilla että useimmilla Unix-pohjaisilla ja Unixin kaltaisilla käyttöjärjestelmillä kuten HP-UX, BSD-variantit, Solaris, Mac OS X ja Linux.
Funktiot
Funktiot mahdollistavat ohjelmakoodin ajon palvelimessa. SQL-kielen lisäksi funktioita voi kirjoittaa useilla eri proseduraalisilla kielillä. Joitain näistä ohjelmointikielistä voidaan käyttää myös herättimissä. PostgreSQL:ään voidaan ohjelmoida funktioita seuraavilla kielillä:
Funktioita voidaan suorittaa kutsujan tai kyseisen funktion luoneen käyttäjän oikeuksilla. Funktioita kutsutaan silloin tällöin myös proseduureiksi tai tallennetuiksi proseduureiksi, vaikkakin näillä termeillä on pieni tekninen eroavaisuus.
Indeksit
PostgreSQL:ssä voidaan käyttää sisäänrakennettujen B-puu- ja R-puu-indeksien lisäksi myös käyttäjän määrittelemiä indeksejä. PostgreSQL:n indeksit tukevat seuraavia ominaisuuksia:
MVCC
PostgreSQL hallitsee rinnakkaiset toiminnot käyttäen Multi-Version Concurrency Controliksi (MVCC) nimettyä järjestelmää, joka antaa jokaiselle käyttäjälle käyttöön tilannevedoksen tietokannasta. Tämä mahdollistaa muutosten tekemisen niin, että ne eivät näy muille käyttäjille ennen kuin tapahtuma on valmis ja hyväksytty. Tämä poistaa lukulukkojen tarpeen lähes kokonaan ja varmistaa kannan toiminnan tehokkaasti ACID-periaatteiden mukaan.
Säännöt
Säännöt sallivat kantaan tehdyn kyselyn kyselypuun uudelleenkirjoittamisen. Yleinen käyttötarkoitus tälle toiminnalle on päivitettävät näkymät.
Tietotyypit
Suuri valikoima sisäänrakennettuja tietotyyppejä mukaan lukien:
Lisäksi käyttäjät voivat määritellä omia tietotyyppejään, joista voidaan yleensä tehdä täysin indeksoitavia.
Käyttäjän määrittelemät oliot
Lähes kaikista tietokannan sisäisistä olioista voidaan luoda uusia tyyppejä, mukaan lukien:
Periytyminen
Taulut voidaan asettaa perimään ominaisuutensa isältään. Vaikkakin data taulujen välillä ei ole yhteistä, sarakkeen lisääminen isään luo saman sarakkeen myös lapsitauluun. Tämä toiminnallisuus ei ole vielä täysin tuettu — ennen kaikkea taulujen rajoitteet eivät vielä periydy.
Muut ominaisuudet
Versiossa 12 uutuutena on tuotetut sarakkeet, joiden arvo lasketaan uudelleen automaattisesti näkymän tavoin ilman tarvetta triggerille. Esimerkiksi taulussa voisi olla sarakkeet leveys, korkeus ja pinta-ala, joista viimeksi mainittu lasketaan automaattisesti kahden muun perusteella. Tuotettu arvo säilötään eikä sitä lasketa uudelleen arvoa hakevan kyselyn aikana.
Historia
Tuloksena ollut projekti, nimeltään Postgres, tähtäsi minimimäärään ominaisuuksia, joilla voitiin antaa täysi tuki erilaisille tietotyypeille. Nämä ominaisuudet sisälsivät mahdollisuuden tyyppien luontiin, mutta myös täyden relaatioiden kuvailukyvyn – jo aikaisemmin laajalti käytetyn, mutta pelkästään käyttäjän ylläpitämänä ja määrittelemänä. Postgres:issa tietokanta ymmärsi relaatioita ja kykeni sääntöjen avulla hakemaan informaatiota toisiinsa liittyvistä tauluista luonnollisella tavalla. Postgresin ja Ingresin lähdekoodit olivat jo alusta alkaen täysin erilliset.