cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Från Lexå till Glitterscenen
Esipuheessa Korsström kertoo, että teos on tilaustyö, jossa alkuperäinen kustantaja Schildts toivoi käsiteltävän suomenruotsalaista kirjallisuutta viidenkymmenen viime vuoden ajalta siten että painotus olisi kirjailijoissa. Teos täydentäisi ja jatkaisi Thomas Warburtonin teosta Åttio år finlandssvensk litteratur, joka ilmestyi 1984. Sekä tekijä että uusi kustantaja Schildts & Söderströms totesivat työn hankalaksi, sillä aika oli ajanut ohi yhden kirjoittajan kirjallisuudenhistorioista. Sellaisen oli tehnyt vielä 1998 Georg C. Schoolfield teoksessa A History of Finland's Literature. Niinpä Korsströmin teos on siksi pikemminkin esseemäisen subjektiivinen, kuten hän sanoo. Kirjailija-artikkelit on koottu temaattisesti, ja niiden pituus vaihtelee lyhyestä perusteelliseen.
Vastaanotto
Teoksen subjektiivisuus herätti keskustelua, sillä runoilijoiden osuus oli siinä pienempi kuin prosaistien. ”Kääntääpä asian miten päin tahansa, kustantajan viesti on yksiselitteinen: kustantaja pitää vähemmän tärkeinä meitä, jotka on jätetty pois suomenruotsalaisen kirjallisuuden 50 viimeisestä vuodesta.” Korsström on vastannut siihen, että suomenruotsalainen lyriikka vaatisi aivan oman teoksensa.
Fittipaldi
Fittipaldi tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Schutzstaffel
Schutzstaffel eli SS oli alun perin natsi-Saksan kansallissosialistisen puolueen puolisotilaallinen yksikkö, myöhemmin puolueen alainen sotilaallinen organisaatio. SS perustettiin Adolf Hitlerin henkivartiokaartiksi, mutta se laajeni myöhemmin huomattavasti.
Suojajoukon käsite liittyi alun perin vain sotilaslentokenttiä suojanneeseen ilmavoimien omaan maavoimajoukkoon, mutta Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen vaikutuksesta suojajoukko on rajautunut monessa tapauksessa vain toiseen historialliseen käyttöönsä kansallissosialistisessa Saksan valtakunnassa.
SS oli avainroolissa holokaustina tunnetussa kansanmurhassa: SS-valtakunnanjohtaja (Reichsführer-SS) Heinrich Himmler oli lopullisen ratkaisun pääarkkitehti ja SS-joukot toimivat kansanmurhan toimeenpanijoina eri tehtävissä. SS:n Einsatzgruppe-komennuskunnat murhasivat yli miljoona siviiliä ja SS-Totenkopfverbände hallinnoi keskitys- ja tuhoamisleirejä, joissa surmattiin miljoonia juutalaisia, puolalaisia, romaneja, venäläisiä ja homoseksuaaleja.
Natsihallinnon propagandassa SS-joukot esitettiin erityisen kurinalaisina eliittisotilaina ja joukkojen motto oli ”Uskollisuus on kunniani” (Meine Ehre heißt Treue). Toisessa maailmansodassa SS:n rintamajoukot, Waffen-SS, sotivat Wehrmachtin rinnalla. Monet Waffen-SS-yksiköistä olivat eliittiyksiköitä, jotka saivat parhaan ja uusimman aseistuksen. Waffen-SS värväsi myös ulkomaalaisia vapaaehtoisia. Esimerkiksi Suomesta lähti noin 1 200 miestä palvelemaan Waffen-SS-joukoissa.
Historia
pienoiskuva|Reichsführer-SS [[Heinrich Himmler]] SS muodostettiin SA:n riveistä kesällä 1925 Adolf Hitlerin henkivartiokaartiksi. Järjestö aloitti varsinaisen kehittymisensä Hitlerin nimitettyä sen johtoon Heinrich Himmlerin vuonna 1929. Joukon vahvuus oli tuolloin 280 miestä. Marraskuussa 1930 SS itsenäistyi SA:n alaisuudesta: sen palveluksessa oli tuolloin 400 miestä. Vuoden 1931 elokuussa muodostettiin Sicherheitsdienst Reinhard Heydrichin alaisuuteen: joulukuussa näki päivänvalon Rotu- ja uudelleenasutusyksikkö Richard Walther Darrén alaisuudessa.
Himmler organisaation johtoon
Vuoden 1933 maaliskuussa Himmleristä tuli Münchenin poliisipäällikkö. Samaan aikaan asetettiin Leibstandarte Adolf Hitler Sepp Dietrichin alaisuuteen. Se muodosti aseistetun SS-VT:n (Verfügunstruppe) ytimen. Vielä saman vuoden maaliskuussa avattiin Dachaun keskitysleiri. Poliittinen poliisi valikoi vangit leireille turvasäilöön määräämättömäksi ajaksi.
Huhtikuussa Himmleristä tuli Baijerin poliittisen poliisin komentaja ja Preussin Gestapon tarkastaja. Heydrich sai johdettavakseen koko Gestapon. Kesäkuussa SS:stä tehtiin natsipuolueen tiedustelupalvelu ja SS surmasi SA:n ydinhenkilöt pitkien puukkojen yössä. Seuraavassa kuussa SS muodollisestikin irtautui SA:sta.
Helmikuussa 1936 Gestapo sai valtakunnallisen statuksen. Maaliskuussa muodostettiin leirinvartijajoukko Totenkopfverbände 3 000 miehen vahvuisena. Kesäkuussa Himmleristä tehtiin Saksan kaikkien poliisivoimien pää.
Sota-aika
pienoiskuva|Hollanninkielinen värväysjuliste kehottaa taisteluun [[bolševismia vastaan Waffen-SS:n riveissä.]] Toisen maailmansodan sytyttyä syyskuussa 1939 SS-VT:n vahvuus kohotettiin 8 000:sta 9 000:een. Pääkallojoukkojen jäsenmäärä oli tuolloin 6 500. Heydrichin alaisuuteen muodostettiin poliisi- ja turvallisuusorganisaatiot kokoava Valtakunnan pääturvallisuusvirasto RSHA. Lokakuussa 1939 luotiin SS-divisioonat Das Reich ja Totenkopf. Himmleristä tehtiin saksalaisuuden vahvistamisesta vastuullinen valtakunnankomissaari.
Himmler muodosti kasvaneesta SS:stä järjestön sotilaallisen siiven Waffen-SS:n tammikuussa 1940. Sen vahvuus nousi kesän 1940 100 000 miehestä 150 000:een saman vuoden loppuun mennessä. Hyökkäyksen Neuvostoliittoon alettua kesäkuussa 1941 neljä Einsatzgruppen-tuhontaryhmää seurasi eteneviä joukkoja surmaten siviiliväestöstä löytämänsä juutalaiset ja kommunistit sekä saksalaisjoukkoja vastaan taistelevat partisaanit. Joulukuussa 1941 Waffen-SS:n vahvuus oli jo 230 000 miestä.
Vuoden 1942 helmikuussa WVHA perustettiin pyörittämään SS:n liiketoimintaa. Jo seuraavassa kuussa kaikki keskitysleirit asetettiin sen alaisuuteen. Kesäkuussa Heydrich murhattiin. Elokuussa 1943 Himmler nimitettiin sisäministeriksi.
Kesäkuussa 1944 Waffen-SS:n vahvuus oli noussut 594 000 mieheen. Yleisen SS:n palveluksessa oli 200 000 ja Totenkopfverbände-pääkallojoukkojen riveissä 24 000 henkeä. Seuraavassa kuussa valtakunnan reservijoukkojen (Ersatzarmee) päällikkyys uskottiin Himmlerille. Lokakuussa 1944 Waffen-SS oli lukumääräisesti vahvimmillaan: 910 000 sotilasta jaettuna 38 divisioonaan.
Tuomioistuimessa kurinpidollisista syistä tuomittuja SS-miehiä varten oli perustettu rangaistusleiri Dachaun keskitysleirin yhteyteen.
Sodan jälkeen
Sodan jälkeen SS:ään kuuluminen tiesi vaikeuksia: monissa maissa miehille julistettiin pitkiä vankeustuomioita, osin jopa kuolemantuomioita. Sodanjälkeinen Nürnbergin tuomioistuin julisti SS:n rikolliseksi organisaatioksi.
Tuomiot
Neuvostohallitus lähetti virolaisista 50–60 000 SS-miehestä suurimman osan vankileireille Siperiaan, jossa osa heistä kuoli. Belgialaisista 43 000 miehestä rintamapalvelussa olleet saivat 4–5 vuoden vankeustuomiot. Alankomaissa annettiin 47 000 tuomiota, yleensä 4–8 vuoden vankeusrangaistuksia, sekä 154 kuolemantuomiota, joista 42 pantiin täytäntöön. Norjalaiset vapaaehtoiset, noin 6 000 miestä, saivat 7–8 vuotta vankeutta, tanskalaiset rivimiehet kaksi vuotta ja upseerit viisi vuotta. Ruotsissa SS-miehet vapautettiin syytteistä, ja Suomessa heitä ei asetettu lainkaan syytteeseen. Sen sijaan muutamat Lapin sodan puhkeamisen jälkeen saksalaisten eli vihollisen puolella toimineet saivat maanpetostuomioita, esimerkiksi Lauri Törni.
Yhdysjärjestöt
Vuonna 1951 entiset saksalaiset SS-miehet perustivat keskinäisen avun yhdistyksen, HIAGin (Hilfsgemeinschaft auf Gegenseitigkeit ehemaliger Angehöriger der Waffen-SS). Yhdistys esimerkiksi tuki jäseniään ja heidän perheitään taloudellisesti, pyrki lisämään kuntoutusta sekä yritti muun muassa julkaisutoiminnalla parantaa mielikuvaa SS-miehistä. Saman tyyppinen yhdistys on Itävallassa toimiva ”Kameradschaft IV”.
Waffen-SS
Waffen-SS taisteli Wehrmachtin rinnalla ja oli organisaatioltaan sotilaallinen. Monet Waffen-SS:n divisioonat, kuten SS-Leibstandarte Adolf Hitler, Das Reich ja Wiking kuuluivat taisteluarvoltaan Saksan parhaisiin divisiooniin. Väkeä värvättiin myös miehitetyistä maista, liittolaisvalloista ja puolueettomista maista kuten Ruotsista sekä kanssasotijamaa Suomesta. Myös muslimeille oli tarkoitettu omia divisioonia, kuten Waffen-SS-vuoristodivisioona Handschar.
Suomalaiset SS:ssä
Suomalaiset vapaaehtoiset SS-miehet palvelivat 5. moottoroidussa SS-divisioona Wikingissä. Pääosa Wikingin suomalaisista oli sijoitettu divisioonan moottoroituihin jalkaväkirykmentteihin: Germaniaan, Nordlandiin ja Westlandiin. Suurin osa suomalaisista palveli Nordland-rykmentin suomalaispataljoonassa. Sotilaat värvättiin Suomesta vapaaehtoisina vuonna 1941. Kaikkiaan matkaan lähti 1 200 miestä. Vapaaehtoisille yritettiin muodostaa nimikkoyksikkö ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa koulutettujen suomalaisten, preussilaisen Jääkäripataljoona 27:n mukaan, mutta tämä ei onnistunut. Suomalaisten SS-miesten tappiot olivat raskaat, mikä johtui kovista taistelupaikoista ja suurvalta-armeijalle tyypillisestä suhteellisesta välinpitämättömyydestä rivimiehen henkeä kohtaan. SS:llä oli lisäksi oma suoraviivainen taistelutyylinsä, jolla päästiin usein hyvään ja nopeaan lopputulokseen, mutta tämä näkyi myös suurina upseeri- ja miehistötappioina. Suomalaispataljoonan eteneminen ulottui Malgobekiin saakka, joka sijaitsee noin 100 kilometriä Groznyista länteen, silloisen Tšetšeenien ja inguušien autonomisen sosialistinen neuvostotasavallan alueella. Raskaat tappiot kärsinyt joukko palasi kotimaahansa vuonna 1943, jonka jälkeen sotilaat sijoitettiin Suomen armeijan eri yksiköihin.
Muita SS-organisaatioita
SS:llä oli rotututkimuksen ohessa palveluksessaan esimerkiksi Itä-Euroopan kielten ja kulttuurien asiantuntijoita sekä Britteinsaarten kelttikansojen tutkijoita, joiden avulla Saksan oli tarkoitus hyödyntää vähemmistökansallisuuksia Britannian ja Neuvostoliiton hajottamiseksi sisältä päin. Suureksi osaksi Saksan haltuun joutuneissa Ukrainassa ja Valko-Venäjällä tällä olikin jonkin verran merkitystä, vaikka saksalaisjoukkojen yleinen raakuus pitkälti söikin tavoitellun ”separatistisen” edun.
Pukeutuminen
pienoiskuva|Totenkopf päähineessä pienoiskuva|SS-sotilaan tunnuslaatta Ennen vuotta 1932 SS käytti muuten samanlaista univormua kuin SA, mutta erottui mustalla solmiolla ja pääkallotunnuksella (Totenkopf) varustetulla päähineellä. Sittemmin se siirtyi käyttämään mustaa univormua ja myöhemmin sodan sytyttyä kenttävihreää.
SS-joukot kantoivat myös heille tarkoitettuja SS-sormuksia.
King’s X
King’s X on yhdysvaltalainen rock-yhtye, joka on toiminut samassa triokokoonpanossa vuodesta 1980 lähtien. Eri tyylilajeja metallisrifiitelystä stemmalaulun kautta gospeliin yhdistänyt yhtye on aina ollut enemmän muusikoiden ja kriitikkojen kuin suuren yleisön suosikki.
Historia
Yhtye sai alkunsa Springfieldissä Missourin osavaltiossa kristillisen rockyhtyeen Petran keikalla vuonna 1980, kun Phil Keagyn kanssa kiertueella olleet basisti-laulaja Doug Pinnick (s. 3.9.1950) ja rumpali-laulaja Jerry Gaskill (s. 27.12.1957) tapasivat lahjakkaaksi havaitsemansa kitaristi-laulajan Ty Taborin (s. 17.9.1961). Kolmikko perusti aluksi The Edge -nimellä Top40- ja rockklassikoita soittaneen uuden cover-yhtyeen, joka alkoi saavuttaa mainetta. Kolmikko alkoi myös tuottaa omia sävellyksiään. Yhtyeen nimi vaihtui Sneak Preview'ksi vuonna 1983 ja tällä nimellä se myös teki yhden albumin vuonna 1984. Yhtye houkuteltiin levytyssopimuksen toivossa Houstoniin, Teksasiin vuonna 1985. Levytyssopimus kariutui, mutta yhtye pääsi ZZ Topin videotuottajana kunnostautuneen Sam Taylorin suojiin. Hänen lujassa ohjauksessaan musiikki kehittyi 80-lukulaisesta popista kohti heavyriffittelyn ja stemmalaulut yhdistävää vaikeasti luokiteltavaa tyyliä, josta nyt Taylorin painostuksesta King’s X:ksi nimensä vaihtanut bändi tuli sittemmin tunnetuksi.
Levytyssopimus solmittiin Megaforcen kanssa 1987. Kaksi ensimmäistä albumia ”Out of the Silent Planet” (1988) ja ”Gretchen Goes to Nebraska” (1989) keräsivät paljon positiivista kritiikkiä. King’s X:ää pidettiin yleisesti yhtenä 1990-luvun suurista nimistä, mutta levyjä ostava yleisö oli eri mieltä. Vaikka kolmas levy ”Faith Hope Love by King’s X” (1990) olikin yhtyeen kaupallisesti menestynein levy ja johti levytyssopimukseen suuren Atlanticin kanssa, alkoi yhtyeen jäseniä häiritä tuottaja Taylorin halu tuoda kristillistä tematiikka voimakkaasti esiin. Välirikko tapahtui seuraavan, epätasaisen neljännen levyn (1992) jälkeen. Yhtye etsi uutta suuntaa grungetuottaja Brendan O'Brienin johdolla. ”Dogman” (1994) on soitoltaan raadollisesti, rakenteeltaan ja soundiltaan pelkistyneempi levy, jolla ei juuri kuulu aiempia gospel-vaikutteita. Tämä heijastui myös sanoituksissa, jotka alkoivat enemmän heijastella ihmisluonteen nurjia puolia. Atlanticin panostus yhtyeeseen laski ja loppui kaupallisesti flopanneen ”Ear Candy” -levyn jälkeen. Uusi levy-yhtiö löytyi Metal Bladeltä. 1990-luvun lopun ja 2000-luvun alun albumit yhtye on pääosin tuottanut itse. Siinä, missä vuoden 1998 ”Tape Head” -albumi oli paluuta yhtyeen perusilmaisuun, hidastempoinen ”Please Come Home Mr. Bulbous” (2000) ja "Manic Moonlight" konelooppeineen (2001) edustavat kokeellisempaa tuotantoa. Vuoden 2003 vanhasta Edge- ja Sneak Preview-aikaisesta materiaalista uudelleenäänitetyn "Black Like Sunday" -albumin (2003) jälkeen levy-yhtiö vaihtui jälleen kerran, nyt Inside Outiksi. Onnistunut "Live All Over the Place" -livealbumi (2004) ja Michael Wagenerin tuottama "Ogre Tones" (2005) näyttävät taas kääntäneen yhtyeen musiikillisen kurssin nousuun.
1990-luvun lopulta lähtien yhtyeen jäsenet ovat tehneet lukuisia soololevyjä ja olleet mukana sivuprojekteissa. Näistä mainittakoon Ty Taborin, Rod Morgensteinin ja John Muyngin Platypus, Pinnick-Gales-Pridgen, 3rd Ear Experience ja KXM
Helena Kekkonen
Pulmu Helena Kekkonen (o.s. Nousiainen, 11. kesäkuuta 1926 Leppävirta – 13. toukokuuta 2014 Helsinki ) oli suomalainen humanisti ja pasifisti, joka tuli kansainvälisesti tunnetuksi rauhankasvatuksen uranuurtajana. Vuonna 1981 hän sai ensimmäisenä Unescon perustaman rauhankasvatuspalkinnon.
Ura
Sota ja sen seuraukset varjostivat Nousiaisen pappisperheeseen vuonna 1926 syntyneen Helena Kekkosen lapsuutta ja nuoruutta ja saivat hänet jo varhain pohtimaan sodan ja rauhan kysymyksiä ja sodan vaikutuksia ihmisiin. Hän opiskeli Teknillisessä korkeakoulussa ja valmistui diplomi-insinööriksi vuonna 1951 pääaineenaan kemia. Tämän jälkeen hän toimi assistenttina Teknillisessä korkeakoulussa ja suoritti tekniikan lisensiaatin tutkinnon vuonna 1957. Kiinnostus yhteiskunnallisiin kysymyksiin sai hänet hakeutumaan opetustyöhön. Vuonna 1960 hän aloitti Helsingin kaupungin juuri perustaman laboratoriokoulun ensimmäisenä rehtorina, missä virassa hän toimi 14 vuotta. Työssään hän toteutti menestyksellisesti ajatustaan uudenlaisesta oppilaitoksesta, jossa opettajat ja oppilaat tavoittelisivat tasa-arvoisina ja yhdessä myös henkistä kasvua ja perehtyisivät ammatillisen osaamisen lisäksi yhteiskunnallisiin asioihin. Kehittääkseen toimintaansa edelleen Helena Kekkonen opiskeli aikuiskasvatusta Tampereen yliopistossa.
Helena Kekkosen elämä sai uuden suunnan, kun hän Sörnäisten keskusvankilassa toteuttamansa opetuskokeilun jälkeen ryhtyi viikonloppuisin opettamaan kemiaa Sörkan vangeille. Hän kiinnostui muun muassa Paolo Freiren kehittämästä sorrettujen pedagogiikasta ja dialogisesta oppimisesta, joka korostaa sitä, että vain toimimalla yhdessä ihmisten kanssa voi saavuttaa jotakin heidän kannaltaan autenttista. Vuonna 1974 Helena Kekkonen päätti luopua rehtorin toimestaan ja aloitti vapaaehtoisen työn päätoimisena opettajana vankilassa. Vangit valitsivat itse kurssien ja opintopiirien aiheet, jotka koskivat sekä yleismaailmallisia että omiin kokemuksiin liittyviä kysymyksiä. Kolmannen opetusvuoden jälkeen hän joutui kuitenkin lopettamaan etenkin vanginvartijoiden vastustuksen vuoksi; opetus vankiloissa oli ilmeisesti liian uutta ja Kekkonen oli ahkerasti puhunut ja kirjoittanut vankeinhoidon epäkohdista.
Helena Kekkosen omien sanojen mukaan ”ihanin aika elämässä” alkoi, kun hän siirtyi vuonna 1974 Vapaan sivistystyön yhteisjärjestön (VSY) pääsihteeriksi (1974–1986) ja myöhemmin Rauhankasvatusinstituutin (RKI) pääsihteeriksi (1986–1990) keskittyen rauhankasvatus- ja kehitysyhteistyöhön. Tätä toimintaa hän myös jatkoi aktiivisesti koko loppuelämänsä. Hän toimi kansainvälisten ja kotimaisten järjestöjen tehtävissä ja kehitysyhteistyön koordinaattorina, kirjoitti julkaisuja ja kiersi tapahtumissa, oppilaitoksissa ja järjestöissä puhumassa rauhan, kansainvälisyyden ja eettisen kasvatuksen aiheista. VSY:n pääsihteerinä hän muun muassa oli aktiivisesti perustamassa kansainvälistä Peace Education Network -järjestöä ja käynnisti aikuiskasvattajien vuotuisen Meeting in Finland -tapahtuman, jonka hän järjesti 14 kertaa ja laajensi länsieurooppalaisesta tapahtumasta maailmanlaajuiseksi. Tutustuttuaan Etelä-Afrikan rotusortoa vastustavaan liikkeeseen hän käynnisti Eristetään Etelä-Afrikka -kampanjan (EELAK) Suomessa ja toimi sen ensimmäisenä puheenjohtajana 1984–1987. Rauhankasvatusinstituutin Kasvatus Rauhaa Palvelemaan -toiminnassa tuettiin muun muassa kouluja ja lastenkoteja Afrikassa ja vastavuoroisia vierailuja ja kokemusten vaihtoa kehitysmaiden kasvattajien ja oppilaitosten kanssa. Tekniikka elämää palvelemaan -järjestön hankkeissa Helena Kekkonen kiinnitti erityistä huomiota humanistisen ja teknisen kulttuurin lähentämiseen. Hän piti tärkeänä lasten ja nuorten kasvatusta kansainväliseen solidaarisuuteen ja kävi ahkerasti puhumassa suomalaisissa kouluissa. Harvinaisen sytyttävänä puhujana hän onnistui poikkeuksetta saamaan oppilaat kiinnostumaan kehitysyhteistyöasioista ja tekemään taksvärkkejä hankkeiden taloudelliseksi tukemiseksi.
Helena Kekkosen julkaisutoiminta käsittää 7 kirjaa, satoja artikkeleita kotimaisiin ja ulkomaisiin julkaisuihin sekä kymmeniä opetusmonisteita. Hän toimitti rauhaa, aikuiskasvatusta ja kehitysyhteistyötä koskevia lehtiä Rauhankirje, Peace letter, Kasvatus rauhaa palvelemaan ja Toivon työtä vuosikymmenten ajan ja valmisti yhdessä Risto Kekkosen kanssa kahdeksan rauhankasvatusfilmiä. Hänestä tuli Oulun yliopiston kunniatohtori kasvatustieteellisen tiedekunnan promootiossa 1989 ja Helsingin yliopiston kunniatohtori filosofisen tiedekunnan promootiossa 2007.
Kaikessa rauhan- ja solidaarisuustyössä Helena Kekkosen saumattomana ja täydentävänä työparina oli hänen puolisonsa Risto Kekkonen.
Ajattelusta toimintaan
Helena Kekkosen rauhankasvatusfilosofia kehittyi hänen pitkän uransa aikana ja kokemustensa myötä. Tukipilareiksi ajattelulleen hän itse mainitsee Bertrand Russellin kirjoitukset, Erich Frommin kirjat sekä kokemuksensa kasvatuksen kentällä. Hän näki että sotien estäminen ja rauhantilan saavuttaminen maailmassa on mahdollista, mutta se edellyttää sekä uskoa ja toivoa että kansainvälistä solidaarisuutta ja globaalien kehitysongelmien ratkaisemista. Luottamus ja tuki YK:lle siinä tarkoituksessa kuuluu kaikkeen rauhantyöhön. Hän korostaa kuitenkin voimakkaasti jokaisen yksilön velvollisuuksia ja vastuuta. Rauhan rakentaminen on eettinen tehtävä ja velvoite. Jokaisen panos on merkittävä, ja yksilöiden kautta ja yhdessä toimimalla on mahdollista muuttaa maailmaa.
Rauhankasvatuksen pohjana ovat etiikka, universaalit arvot ja ihmiselämän syvällinen kunnioittaminen. Kasvatuksen tulee tukea ihmisen kokonaisvaltaista eettistä kasvua. Keskeisiä kasvatustavoitteita ovat kriittisyys, kommunikaatiotaitojen ja sosiaalisuuden kehittäminen, solidaarisuus ja auttamishalu. Rauhankasvatuksen pitäisi painottua empaattiseen ajatteluun ja sitä kautta toisten ihmisten ja kulttuurien ymmärtämiseen. Hän kritisoi nykyistä koulutusjärjestelmää erityisesti liiallisesta kilpailun korostamisesta.
Vaikka Helena Kekkonen kehitti monitahoisesti ja syvällisesti rauhankasvatusfilosofiaansa, hän piti välttämättömänä, että ei keskitytä vain teorioihin vaan kasvatus ohjaa ja johtaa aktiiviseen käytännön toimintaan. Hän arvosteli jossakin määrin rauhantutkimusta liiasta teoreettisuudesta ja rauhanjärjestöjä kapea-alaisuudesta. Rauhankasvatuksen menetelmissään hän yhdisti monipuolisesti tiedon, taiteen, yhteistyön, empatian ja vastuullisen toiminnan harjoittelun. Elämän mielekkyys syntyy eettisen kamppailun kautta ja vastuuseen kasvamisesta. Se merkitsee tiedon hankintaa yhteiskunnan ja maailman tilasta sekä tiedon sisäistämistä niin, että syntyy halu ja kyky maailman muuttamiseen. Pelkkä tieto ei riitä; taiteella on suuri merkitys tiedon syventämisessä ja väkivaltakulttuurin purkamisessa. Kasvuprosessin tulee näkyä itse kunkin arkielämässä ja käytännön toiminnassa.
Ehdottomana pasifistina Helena Kekkonen piti myös sotilaallista puolustusta esteenä maailman rauhalle, koska se perustuu väärään ihmiskäsitykseen ja viholliskuviin, joiden ylläpitäminen on kulttuurisen väkivallan muoto. Puolustuksen ja turvallisuuden varjolla suoritetaan rikoksia ihmisyyttä vastaan. Sodissa kärsivät eniten siviilit eli ne joita ”puolustetaan”. Hän ehdotti, että varustelumenoista kartutettaisiin vähitellen kehitysrahasto globaalien kehitystavoitteiden toteuttamiseksi.
Sitaatteja
Helena Kekkonen korosti kasvatuksen merkitystä todeten, että ”maailman ainoa toivo on kasvatuksessa, ihmisten muuttumisessa ja kasvamisessa kriittisesti ajatteleviksi, mutta myös empaattisiksi, sydämeltään herkiksi ihmisiksi, jotka kykenevät lämmöllä samaistumaan kaukaisenkin lähimmäisen osaan…”. ”Rauhankasvatuksen sisällyttäminen kaikkeen kasvatukseen sen jokaisella tasolla antaa toivoa ihmiskunnan asteittaisesta kypsymisestä aktiiviseen ihmiselämän suojelemiseen ja oikeudenmukaisemman maailman rakentamiseen.”
Alustuspuheenvuorossaan Humanismin päivillä Kekkonen lausui muun muassa: ”…humanismini pohjana on tavoite toimia 'taistelevana, radikaalina humanistina', mikä tarkoittaa pyrkimystä aktiiviseen vaikuttamiseen maailman rakenteellisen ja avoimen väkivallan vähentämiseksi tai poistamiseksi. Jatkuvalla rauhaa edistävän taiteen käytöllä voi yrittää säilyttää herkkyyttä sekä toisaalta kehittää rohkeutta nykyisistä poikkeavien ratkaisujen etsimiseen yhteiskunnan ongelmiin.”
Yenipazar
Yenipazar on piirikunta Turkin Aydınin maakunnassa. Vuoden 2019 väestönlaskennassa Yenipazarin väkiluku oli 12 481.
SEY Suomen eläinsuojelu
thumb|Vanha logo SEY Suomen eläinsuojelu on joka puolella Suomea toimivien eläinsuojeluyhdistysten valtakunnallinen liitto. Sen edeltäjä, Suomen Eläinsuojeluyhdistys ry, perustettiin vuonna 1901 suojelemaan hevosia ja muita eläimiä huonolta kohtelulta. Kun liittomuotoinen toiminta alkoi vuonna 2001, vanha nimi siirtyi uudelle katto-organisaatiolle. Vuonna 2007 otettiin käyttöön järjestön liittomuotoista organisaatiota kuvaava nimi SEY Suomen Eläinsuojelyhdistysten liitto, ja vuonna 2019 nimi lyhennettiin nykyiseen muotoonsa. Liiton muodostavat 42 eri puolilla Suomea sijaitsevaa jäsenyhdistystä.
SEYn toiminnan kohteena ovat kaikki eläinlajit: tuotantoeläimet, harraste-eläimet, lemmikit, koe-eläimet, turkiseläimet ja luonnonvaraiset eläimet. Toiminta-ajatuksena on suojella parhaalla mahdollisella tavalla eläimiä kivulta, kärsimykseltä, pelolta ja haitalta. Liiton tavoitteena on taata jokaiselle eläinyksilölle mahdollisuus lajinmukaiseen elämään. Vastuulliseen eläinsuojelutyöhön kuuluu oikean ja ennaltaehkäisevän tiedon jakaminen eläimistä ja eläinten hyvinvoinnista sekä käytännön eläinsuojelutyö muun muassa kodittomien eläinten auttamisen muodossa.
Paikallisesti toimivien eläinsuojeluyhdistysten eläinsuojelutyö muodostaa SEYn ruohonjuuritason toiminnan perustan. Kaikkialle Suomeen ulottuva eläinsuojeluvalvojien verkosto on toiminnan toinen kivijalka. Eläinsuojeluneuvojat ovat SEYn kouluttamia vapaaehtoisia, jotka tekevät eläinsuojeluneuvontakäyntejä paikkoihin, joissa eläimiä pidetään. Eläinsuojeluneuvojat antavat myös ohjeita eläinten hyvään kohteluun liittyen.
SEY toimii ainoastaan lain sallimin keinoin. SEY ei harjoita eikä hyväksy eläinsuojelun nimissä tehtävää laitonta aktivismia. SEY edistää eläinten hyvinvointia muun muassa tiedottaen, kampanjoiden, kouluttaen ja yhteiskunnallisen vaikuttamisen keinoin.
Pentti Ahola
thumb|Pentti Aholan suunnittelema [[Hampurin suomalainen merimieskirkko (1966).]]
Pentti Ahola (12. heinäkuuta 1919 Helsinki – 5. lokakuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka erikoistui asemakaavoitukseen. Hän suunnitteli useita 1960- ja 1970-luvuilla rakennettuja pääkaupunkiseudun lähiöitä ja puolusti satelliittikaupunkimallia.
Ura
Aholan vanhemmat olivat ilmoituspäällikkö Juho Nestori Ahola ja Elna Andersson. Ahola kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1938, sai jatkosodan aikana vuonna 1942 luutnantin arvon ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1947. Hän työskenteli opintojensa aikana vuosina 1944–1946 Aarne Ervin arkkitehtitoimistossa, jossa hän osallistui Kokemäenjokilaakson aluesuunnitelman laatimiseen. Ahola perusti vuonna 1949 oman toimiston ja piti sitä kuolemaansa asti. Toimistossa työskenteli vuonna 1969 jo 25 arkkitehtia, joista muutama oli ulkomaalaisia.
Suunnittelutyöt
thumb|Vantaan [[Pähkinärinne, johon Ahola suunnitteli sekä asemakaavan että talot.]] Aholan läpimurto oli Espoon Pohjois-Tapiolan asemakaavakilpailun voitto vuonna 1958. Vuonna 1960 valmistunut kaava merkitsi paluuta suorakulmaiseen ruutukaavaan. Aholan toimisto suunnitteli vuosina 1961–1970 asemakaavat useisiin aluerakentamissopimuksilla toteutettuihin pääkaupunkiseudun lähiöihin, kuten Helsingin Myllypuroon, Puotinharjuun, Kontulaan, Vesalaan, Mellunmäkeen ja Siltamäkeen sekä Vantaan Hakunilaan, Länsimäkeen ja Pähkinärinteeseen, ja lisäksi Oulun Puolivälinkankaalle ja Kaukovainioon. Ahola osallistui myös Vantaan Myyrmäen, Martinlaakson ja Rajatorpan suunnitteluun yhdessä toisten toimistojen kanssa. Siltamäkeen ja Pähkinärinteeseen Ahola suunnitteli kaavan ohella myös rakennukset. Samoin hän suunnitteli 1960-luvun alussa Espoon Hakalehdon atriumtaloalueen sekä Tampereen Kaarilan rakennuksineen.
Ahola sai Aarne Ervin jälkeen hoidettavakseen Kokemäenjokilaakson aluesuunnitelman valvojan tehtävän ja suunnitteli 1960-luvun alussa yleiskaavat Ulvilaan (1960), Porin maalaiskuntaan (1962), Harjavaltaan (1963) ja Noormarkkuun (1964) sekä seutukaavan Raumalle (1963). Hän teki myös Naantalin yleiskaavan (1965) ja suunnitteli sinne vuonna 1970 Taimon kaupunginosan keskuksen.
Aholan ja hänen toimistonsa suunnittelemia yksittäisiä rakennuksia ovat muun muassa Iitin vanha kunnantalo (1951), Söörmarkun kansakoulu (1964), Myllypuron (1966) ja Mellunmäen ala-asteet (1970) Helsingissä, Åbo svenska flicklyceumin koulutalo Turussa (1966, myöhempi S:t Olofskolan), Hampurin suomalainen merimieskirkko (1966) ja Antwerpenin suomalaisen merimieskirkon sauna (1971), Hämeenkylän kartanon koulutuskeskus Vantaalla (1969), Mellunmäen ostoskeskus Helsingissä (1973, purettu 2017) ja Myyrinpuhos Vantaalla (1975) sekä eräät teollisuusrakennukset. Lisäksi hän suunnitteli Parikkalan kirkon sankarihautausmaan (1963) ja sen sankarimuistomerkin.
Älä osta mitään -päivä
Älä osta mitään -päivä on kulutuskriittinen kansainvälinen teemapäivä, jota vietetään ympäri maailmaa marraskuun loppupuolella, samana päivänä Black Fridayn kanssa. Se sai alkunsa Vancouverissa, Kanadassa, vuonna 1992 nimellä No Shop Day. Atlantin itäpuolella nimike on ollut muun muassa Consumer Holiday, joka on erityisen sovelias 2000-luvulla kauppojen siirtyessä seitsenpäiväiseen myyntiin. Älä osta mitään -päivän ideana on viettää vuorokausi ilman tavaran hankintaa ja rahan kulutusta. Päivän tarkoituksena on haastaa jokainen miettimään omia ostotapojaan, ostopäätöstentekoaan ja impulsiivista ostamistaan sekä pyrkimään kohti ekologista tavaroiden ja palveluiden käyttöä.
Älä osta mitään -päivä Suomessa
Älä osta mitään -päivän järjestävinä tahoina ovat Luonto-Liitto, Voima-lehti ja Adbusters Finland. Näiden tahojen lisäksi tempaukseen osallistuu muun muassa museoita ja teattereita, jotka tarjoavat ilmaisen sisäänpääsyn Älä osta mitään -päivänä.
Margaret Kilpinen
Margareta Kilpinen toimi Sibelius-Akatemiassa pitkäaikaisena pianonsoiton opettajana ja lehtorina vuodesta 1922.
Kilpinen sai Pro Finlandia -mitalin 1962.
Ford Expedition
Ford Expedition on Fordin SUV-malli, joka kilpailee Amerikassa Chevrolet Tahoen, Chevrolet Suburbanin, Nissan Armadan ja Toyota Sequoian kanssa. Kooltaan se asettuu Fordin Explorerin ja Excursionin väliin.
Ensimmäinen sukupolvi (1997–2002)
pienoiskuva|left|Ensimmäinen sukupolvi Expeditionin ensimmäinen sukupolvi rakennettiin hyvin suositun Ford F-150 -kuorma-auton pohjalle. Se korvasi Ford Broncon ja tarkoitus on kilpailla yhä vain suosiotaan lisäävien suurten SUV:ien luokassa varsinkin Chevroletin Suburbania vastaan.
Moottorivalikoimassa tarjolla oli:
Expeditionista on johdettu mm. ylellinen Lincoln Navigator.
Toinen sukupolvi (2003–2006)
pienoiskuva|Toinen sukupolvi Toinen sukupolvi on tehty Fordin U-pohjalevylle. Samaa pohajalevyä käyttävät mm. Lincoln Navigator (uusi versio). Muotoilu on aikaisempaa kulmikkaampi.
Moottorivalikoima:
Tom Daschle
Thomas Andrew Daschle (s. 9. joulukuuta 1947 Aberdeen, Etelä-Dakota) on yhdysvaltalainen poliitikko demokraattisesta puolueesta.
Ford Expedition
Kolmas sukupolvi (2006–2017)
pienoiskuva|Kolmas sukupolvi
Tom Daschle
Daschle oli Yhdysvaltain senaatin jäsen Etelä-Dakotan osavaltiosta vuosina 1987–2005. Hän oli senaatin enemmistöjohtaja vuosina 2001–2003 ja vähemmistöjohtaja 2003–2005. Daschle hävisi uudelleenvalinnan John Thunelle vuonna 2004. Vuosina 1979–1987 hän oli Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen.
Ford Expedition
Neljäs sukupolvi (2017–)
pienoiskuva|Neljäs sukupolvi
Tom Daschle
Nykyään Daschle toimii poliittisena asiantuntijana lakifirma Alston & Bird LLP:ssa ja vierailevana professorina Georgetownin yliopistossa.
Yhdysvaltain presidentti Barack Obama nimitti Daschlen ehdokkaakseen seuraavaksi terveysministeriksi torstaina 11. joulukuuta 2008. Daschle vetäytyi ministeriehdokkuudestaan 3. helmikuuta 2009, kun hänen verorästeistään oli noussut kohu.
Vantaan kulttuuripalkinto
Vantaan kulttuuripalkinto on Vantaan kaupunginhallituksen hakemuksetta myöntämä tunnustus, joka voidaan myöntää merkittävistä ansioista taiteen tai kaupungin taide-elämän hyväksi. Palkinto on jaettu vuodesta 1976 lähtien. Se voidaan antaa Vantaalla vakituisesti asuvalle henkilölle tai kaupungissa toimivalle yhteisölle. Esityksen vuosittain jaettavasta kulttuuripalkinnosta tekee Vantaan vapaa-ajan lautakunta ja päätöksen kaupunginhallitus.
Palkinnon myöntämisperusteita on sittemmin muutettu. Vuodesta 2018 lähtien on myönnetty kaksi 10 000 euron suuruista kulttuuripalkintoa: palkinto merkittävästä kulttuuriteosta ja kannustuspalkinto nuorelle ansioituneelle taiteilijalle.
Howard Blake
Howard Patrick Blake (s. 28. lokakuuta 1938 Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen säveltäjä. Hänen tunnetuin yksittäinen kappaleensa on ”Walking in the Air” (1982), joka sisältyy Lumiukko-elokuvan musiikkiin.
Blake sai 18-vuotiaana stipendin Royal Academy of Musiciin. Lumiukon ohella muita elokuvia, joihin hän on säveltänyt musiikin, ovat muiden muassa Kaksintaistelijat (1977) ja Amor ampuu ohi (1990).
Blakelle myönnettiin vuonna 1994 brittiläisen imperiumin upseerin arvonimi. Hän oli vuonna 1981 Queenin jäsenten kanssa ehdolla Bafta-palkinnon saajaksi musiikista elokuvaan Flash Gordon.
David Geffen
pienoiskuva|David Geffen vuonna 1973. David Lawrence Geffen (s. 21. helmikuuta 1943 New York) on yhdysvaltalainen elokuva- ja musiikkituottaja. Geffen oli perustamassa Geffen Recordsia. Hänet tunnetaan myös yhtenä Dreamworksin perustajista Steven Spielbergin ja Jeffrey Katzenbergin lisäksi. Forbesin mukaan hän on miljardööri. Geffen kerää amerikkalaista taidetta, kuten Jackson Pollockin, Mark Rothkon ja Willem de Kooningin töitä. Geffen on avoimesti homoseksuaali. Ennen kaapista ulos tuloaan Geffen seurusteli Cherin ja Marlo Thomasin kanssa 1970-luvulla.
Ratkaisun päivät
Ratkaisun päivät on Hannu Lemisen ohjaama elokuva vuodelta 1956. Se perustuu Juhani Konkan romaaniin Ratkaisun päivät (1954).
Elokuvan tarinassa Haavoittunut majuri Yrjö Hartti (Tauno Palo) rakastuu sairaanhoitajaansa Leena Aueriin (Ansa Ikonen), joka on hänen sodassa ampumansa vänrikin Veikko Lepistön (Jussi Jurkka) leski, mikä selviää vasta tapahtumien aikana. Elokuvasta puuttuu kriitikon mielestä siihen kuuluva yhteiskunnallinen terä, mutta siihen viittaavia piirteitä on näkyvissä rivien välissä Elokuvaa on aikanaan luonnehdittu neuvostovastaiseksi. Se oli legendaarisen näyttelijäparin viimeinen yhteinen elokuva.
Ilmoitus
Ilmoitus voi tarkoittaa seuraavia:
Maire Gullichsen
Maire Eva Johanna Gullichsen (o.s. Ahlström, myöh. Gullichsen-Nyströmer; 24. kesäkuuta 1907 Porin maalaiskunta – 9. heinäkuuta 1990 Pori ) oli suomalainen taiteen mesenaatti, joka toimi rahoittajana, ideoijana sekä käytännön toteuttajana monissa suomalaisen kuvataiteen, taideteollisuuden ja arkkitehtuurin hankkeissa. Hän syntyi ja kuoli Suomen varakkaimpiin teollisuusperheisiin kuuluneen Ahlströmin suvun Honkala-nimisessä huvilassa, joka sijaitsee Pihlavan huvila-alueella Porissa.
Elämä
Maire Gullichsen jätti lukion kesken yhteiskoulun 7. luokalla ja opiskeli sen jälkeen taidetta Pariisissa Santeri Salokiven johdolla vuonna 1925, Helsingin yliopiston piirustussalilla, Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja Werner Åströmin yksityisoppilaana 1926–1927 sekä Pariisin vapaissa akatemioissa 1927–1928.
Vuonna 1935 hän perusti Aino ja Alvar Aallon kanssa Artekin, jonka tavoitteena oli yhdistää taide, tekniikka ja tiede. Sen mukaisesti Artekin tiloissa järjestettiin myös taidenäyttelyitä, jotka myöhemmin vuodesta 1949 alkaen siirtyivät vastaperustettuun Galerie Artekiin,, joka puolestaan liitettiin Galerie Anhavaan vuonna 1997. Samana vuonna Artekin kanssa aloitti toimintansa Vapaa taidekoulu, jota Maire Gullichsen oli perustamassa ja jossa hän myös itse opiskeli.
Maire ja Harry Gullichsenin yhteistyö Aino ja Alvar Aallon kanssa tuotti eräitä tunnetuimpia modernin suomalaisen arkkitehtuurin ja taideteollisuuden esimerkkejä. Niitä ovat muun muassa Noormarkun ruukin alueella sijaitseva Gullichsenien koti ja edustusasunto Villa Mairea, Ahlström Oy:n teollisuus- ja asuinrakennukset Euran Kauttualla ja Kotkan Sunilassa, sekä lukuisat nykyäänkin tuotannossa olevat lasiesineet, kuten Savoy-maljakko. Gullichsen oli vuonna 1939 perustetun Nykytaide ry:n ideoija ja hän oli myös järjestämässä useita ajankohtaisen nykytaiteen näyttelyitä Helsingissä. Abstraktin ja erityisesti konstruktivistisen taiteen läpimurtoon Suomessa vaikuttivat ratkaisevasti vuonna 1952 järjestetty Klar Form -näyttely sekä vuodesta 1950 lähtien toimineen Galerie Artekin näyttelyt.
1960-luvulta lähtien Gullichsen toimi aktiivisesti tavoitteenaan modernin taiteen museon perustaminen syntymäkaupunkiinsa Poriin. Se aloitti toimintansa lopulta vuonna 1979. Porin taidemuseo sai perustamisensa yhteydessä haltuunsa Maire Gullichsenin nimeä kantavan taidesäätiön suomalaisen taiteen kokoelman. Professorin arvonimi Gullichsenille myönnettiin vuonna 1980. Hän kuoli vuonna 1990 syntymäkodissaan 83-vuotiaana, ollessaan kirjoittamassa muistelmateostaan. Teos ilmestyi myöhemmin hänen tyttärensä toimittamana nimellä Sateenkaaren värejä, tummia sävyjä.
Yksityiselämä
Maire ja Harry Gullichsenin lapsia ovat arkkitehti Kristian Gullichsen (1932–2021), professori Johan Gullichsen (1936–2023) sekä professori Lilli Alanen (1941–2021).
The Philosophy of Humanism
The Philosophy of Humanism on yhdysvaltalaisen Corliss Lamontin kirja humanistisesta elämänkäsityksestä. Teoksen ensimmäinen painos ilmestyi 1949, ja siitä on julkaistu useita painoksia. Kahdeksas tarkistettu laitos ilmestyi 1997 ja uusintapainoksena 2001.
Code Civil
thumb|225px|Vuoden 1804 painoksen ensimmäinen sivu Code Civil (CC) / Code Napoléon eli Ranskan siviililaki (1804) on kuuluisin uudella ajalla julkaistuista lakikokoelmista. Code Civil on sekoitus roomalaista oikeutta ja Ranskan suurta vallankumousta edeltävää lakia järjestettynä uudelleen.
Lorenzo Richelmy
pienoiskuva|2017 Lorenzo Richelmy (s. 25. maaliskuuta 1990 La Spezia, Italia) on italialainen näyttelijä, joka tunnetaan kotimaansa ulkopuolella parhaiten pääroolistaan televisiosarjassa Marco Polo. Ennen Marco Polon roolia hän näytteli useissa italialaisissa televisio-ohjelmissa ja elokuvissa. Aloittaessaan opiskelun arvostetussa Centro Sperimentale di Cinematografia -elokuvakoulussa hän oli nuorin opiskelija, joka oli koskaan hyväksytty sinne oppilaaksi.
Code Civil
Päätös koko valtakunnan alueella pätevästä säädösoikeuteen perustuvasta laista valittiin 4. syyskuuta 1791 yhdeksi kansalliskokouksen tavoitteista. 1790-luvulla kansalliskokoukselle luovutettiin neljä ehdotusta uudeksi lakikokoelmaksi, mutta yhtäkään niistä ei hyväksytty. Ensimmäinen konsuli Napoleon Bonaparte hajotti aiemman komission ja nimitti tilalle uuden 13. elokuuta 1800. Komission tuli luovuttaa ehdotuksensa marraskuuhun 1800 mennessä. Se jäsenet olivat:
Lorenzo Richelmy
Vuonna 2011 Richelmy voitti parhaan miesnäyttelijän palkinnon Brysselin kansainvälisillä elokuvajuhlilla roolistaan elokuvassa Fat Cat. Hän sai palkinnon tästä roolista myös kolmella muulla festivaalilla Kaliforniassa. Vuonna 2008 hän sai Italian kulttuuri- ja turismiministeriön myöntämän ”Personalità Europea Emergente” -palkinnon.
Code Civil
Komission työ otettiin käyttöön 36 asetuksen muodossa vuosina 1801–1803. 21. maaliskuuta 1804 asetukset koottiin yhdeksi lakikokoelmaksi nimeltä Code Civil, jonka nimeksi vaihdettiin vuonna 1807 Code Napoléon keisarin kunniaksi. Kun Napoleon menetti valtansa, lakikokoelman nimeksi palautettiin Code Civil. Keisari Napoleon III palautti Code Napoléon -nimen vuosiksi 1852–1870, minkä jälkeen nimi on pysynyt samana.
Code Civil reseptoitiin useaan maahan, muun muassa Alankomaihin, Portugaliin, Monacoon, Luxemburgiin, Kreikkaan, lähes koko Etelä-Amerikkaan ja Louisianan osavaltioon Yhdysvalloissa. Osaksi reseptio oli pakon sanelemaa (Napoleonin valloitussodat) ja osaksi vapaaehtoista.
Pierre Rémond de Montmort
Pierre Rémond, myöhemmin Pierre Rémond de Montmort, (27. lokakuuta 1678 Pariisi, Ranska – 7. lokakuuta 1719 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen matemaatikko, joka tutki erityisesti todennäköisyyttä sekä sovelsi sitä uhkapeleihin. De Montmort oli myös ensimmäinen, joka yhdisti Blaise Pascalin nimen Pascalin kolmioon.
Elämäkerta
De Montmort syntyi Pariisissa vuonna 1678. Hänen vanhempansa olivat François Montmort ja Marguerite Rallu. De Montmortin isä tahtoi poikansa opiskelevan lakia. Pierre kuitenkin kapinoitsi isäänsä vastaan eikä suostunut tottelemaan isänsä tahtoa. De Montmortin ja hänen isänsä välit katkesivat ja de Montmort lähti kotoaan 18-vuotiaana ja päätti matkustaa ulkomaille. Hän matkusti Britanniaan kierrellen maata jonkin aikaa ennen kuin muutti Alankomaiden seudulle, josta hän jatkoi edelleen Saksaan tavaten siellä serkkunsa. Saksassa de Montmort luki Nicolas Malebranchen La Recherche de la Vérité -teosta. Kirja vaikutti häneen merkittävistä ja sen pohjalta hän halusi tehdä sovinnon isänsä kanssa. 21-vuotiaana de Montmort palasi Ranskaan, missä hän aloitti opinnot Malebranchen oppilaana. Malebranche opetti hänelle filosofiaa, descartesilaista fysiikkaa sekä uudenlaista algebraa ja geometriaa.
De Montmortin isä kuoli poikansa ollessa 22-vuotias, minkä seurauksena de Montmort sai aatelissukuiselta isältään suuren perinnön. De Montmort asui suurimman osan elämästään tilallaan Château de Montmortissa, kutsuen luoksensa sen ajan matematiikan kärkinimiä. Esimerkiksi Nicolaus I Bernoulli asui hänen luonaan kolme kuukautta.
De Montmort sai mainetta julkaisemallaan teoksella Essay d'analyse sur les jeux de hazard (1708). Teos käsittelee todennäköisyyslaskentaa ja sisältää useita kombinatorisia ongelmia.
De Montmort valittiin vuonna 1715 Royal Societyn jäseneksi ja seuraavana vuonna Ranskan tiedeakatemian jäseneksi.
Ed Beers
Edward Joseph "Eddy" Beers (s. 12. lokakuuta 1959 Zwaag, Alankomaat) on entinen alankomaalainen jääkiekkohyökkääjä, joka pelasi urallaan 250 ottelua NHL:ssä. Hän teki lähes pisteen per peli, kunnes luokkaantuminen katkaisi hänen NHL-uransa. Hän ehti pelata Calgary Flamesissa ja St. Louis Bluesissa. Hän pelasi myös Denverin yliopistossa NCAA:ssa vuosina 1979-1982.
Marcus Sandell
Marcus Johan Sandell (s. 23. syyskuuta 1987 Espoo) on suomalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä. Seuratasolla hän edusti Grankulla IFK:ta.
Sandell kuului Suomen alppihiihtomaajoukkueeseen vuosina 2003-2018. Keväällä 2007 hän voitti hopeaa nuorten MM-kisojen suurpujottelussa.
Ura
Sandell aloitti laskettelun 3-vuotiaana.
Maailmancup
Hänen ensimmäinen maailmancup-kisansa oli syksyllä 2006 Levillä, jossa hän sijoittui pujottelussa 33:nneksi kahden sadasosasekunnin päähän jatkopaikasta ja maailmancupin pisteistä. Joulukuussa 2007 hän sijoittui suurpujottelun maailmancupissa kolme kertaa 20 parhaan joukkoon. Whistlerissä 23. helmikuuta 2008 hän sijoittui ensimmäisen kerran maailmancupissa kymmenen parhaan joukkoon oltuaan suurpujottelussa yhdeksäs.
Syyskuussa 2009 Sandell loukkaantui vakavasti harjoituksissa Itävallan Pitztalissa, ja häneltä jouduttiin poistamaan toinen munuainen. Hänen vatsalaukkuunsa kertyi onnettomuudessa kolme litraa verta, ja eloonjääminen oli 10 minuutista kiinni.
Helmikuussa 2013 Sandell laski uransa parhaan maailmancup-sijoituksen oltuaan neljäs Garmisch-Partenkirchenin suurpujottelussa. Viidenneksi hän on sijoittunut samassa lajissa Beaver Creekissä joulukuussa 2011 ja Val d'Isèressä joulukuussa 2015. Kuudes hän on ollut suurpujottelussa kauden 2013–2014 ensimmäisessä maailmancupin osakilpailussa Söldenissä ja kauden 2015–2016 viimeisessä kilpailussa Sankt Moritzissa. Kaudella 2012–2013 hänen kokonaissijoituksensa suurpujottelun maailmancupissa oli kahdeksas.
Hän joutui keskeyttämään kauden 2016–2017 selän välilevynpullistuman vuoksi.
Arvokisat
Sandell oli Val d'Isèren MM-kilpailuissa 2009 suurpujottelussa 16:s. Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 hän oli samassa lajissa kymmenes ja Schladmingissa 2013 12:s.
Tammikuussa 2010 Sandell varmisti pääsynsä Vancouverin olympialaisiin annettuaan olympiapaikkaan riittävän näytön suurpujottelun esilaskijana Slovenian Kranjska Gorassa. Lokakuussa 2013 vahvistettiin Sandellin paikka vuoden 2014 Sotšin olympialaisissa. Hän ei kuitenkaan osallistunut supersuurpujotteluun selkävaivojen vuoksi ja keskeytti suurpujottelussa ensimmäisellä kierroksella laskettuaan ulos radalta. Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 hän oli suurpujottelussa neljästoista.
Yksityiselämä
Sandell asuu Lauttasaaressa. Hän on asunut aiemmin muun muassa viisi vuotta Englannissa.
Huuda harkiten
Huuda harkiten on YUP:n lokakuussa 1991 julkaistu toinen albumi. Levyn musiikki on huomattavasti progressiivisempaa kuin edellisellä levyllä, vaikka hardcore punk -vaikutteita on runsaasti tälläkin levyllä. Myös tekstit ovat vaihtuneet englanninkielisistä suomenkielisiksi. Huuda harkiten julkaistiin alun perin vain vinyylinä, mutta levyn kappaleet julkaistiin uudelleenmiksattuina vuonna 1992 kokoelma-cd:llä 1990–1992. Tämä levy sisälsi myös EP:t Turpasauna ja Julmasti juhlallista, sekä Paratiisin sahakielet -singlen.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säveltänyt ja sovittanut YUP sekä sanoittanut Jarkko Martikainen.
Tadžikit
thumb|Vanha tadžikkimies [[Samarkandissa 1900-luvun alussa. Sergei Prokudin-Gorskin ottama valokuva.]] Tadžikit ovat indoeurooppalaisten kansojen iranilaiseen ryhmään kuuluva kansa Keski-Aasiassa. Tadžikkeja on yhteensä yli 40 miljoonaa. Tadžikit ovat pääasiassa muslimeja ja puhuvat tadžikkia, joka kuuluu indoeurooppalaiseen kielikuntaan ja on läheistä sukua Iranissa puhuttavalle persialle.
Asuinalue
Aikaisemmin nykyisten tadžikkien esi-isät asuttivat paljon laajempaa aluetta Keski-Aasiasta, mutta joutuivat väistymään, kun turkkilais-tataarilaiset kansat muuttivat alueelle.
Nykyisin tadžikit muodostavat enemmistön Tadžikistanin väestöstä (79,9 %). He ovat myös huomattava ryhmä Afganistanissa (42 %), missä he asuttavat maan koillisosia. Lisäksi Kabulissa, Mazar-i-Sharifissa ja Heratissa on huomattavia määriä tadžikkeja. Uzbekistanin tadžikkiväestö on keskittynyt Tadžikistanin vastaiselle rajalle maan itäosaan sekä maan eteläosassa olevalle Surkandarjan alueelle. Lisäksi he muodostavat enemmistön Buharan ja Samarqandin kaupunkien väestöstä lännempänä. Virallisten tietojen mukaan Uzbekistanin väestöstä on tadžikkeja noin 5 %, mutta määrän uskotaan olevan suurempi, jopa 25-30 % väestöstä. Pakistanissa asustaa noin 0,5-1 miljoonaa tadžikkia, mutta heistä suurin osa on Afganistanista sotaa pakoon lähteneitä pakolaisia. Kiinan noin 41 000 tadžikista suurin osa (96 %) asuu Sinkiangin autonomisessa provinssissa Länsi-Kiinassa. Sinkiangissa olevassa Taxorganissa tadžikkien autonomisessa piirikunnassa asuu noin 60 % Kiinan tadžikeista.
Termin alkuperä
Termin tadžikki alkuperä on epäselvä. Nykyisin pääasiallisesti uskotaan sanan tadžikki olevan vanha turkkilainen ilmaisu, joka kuvaa kaikkia persiaa puhuvia ja iranilaista alkuperää olevia kansoja. Sanaa tadžikki ei ollut olemassa ennen kuin turkkilais-tataarilaiset kansat valloittivat Keski-Aasian. Myös ne persiankieliset, jotka asuvat Iranin pohjoisosissa, turkkilaisten kielten alueella, kutsuvat itseään tadžikeiksi. Tässä mielessä sanaa tadžikki voitaisiin pitää synonyyminä sanalle persialainen, mutta Iranin muissa osissa persiankieliset eivät käytä itsestään tätä termiä. Toisen teorian mukaan sana tadžikki tulee sanasta Ta-Hia, joka on kiinalaisten käyttämä nimi muinaisesta Pathriasta.
Kieli
Tadžikkien puhuma indoeurooppalainen tadžikin kieli on läheistä sukua persian kielelle tai sitten vain persian murre. Tadžikkien puhumasta kielestä käytetään Tadžikistanissa nimeä tadžikki. Afganistanissa kielestä puolestaan käytetään yleensä nimeä dari.
Uskonto
Suurin osa tadžikeista tunnustaa islamin sunnimuotoa, mutta on myös šiiavähemmistöjä on siellä täällä. Afganistanissa šiialaisia tadžikkeja kutsutaan farseiksi. Samarqandissa ja Buharassa on vanhastaan ollut suuria tadžikin-kielisiä juutalaisyhteisöjä. Pienempiä yhteisöjä on ollut myös Kabulissa ja Heratissa sekä muissa tadžikkialueen kaupungeissa. Suurin osa näistä tadžikinkielisistä juutalaisista on muuttanut 1900-luvun aikana Israeliin ja Yhdysvaltoihin. Kristittyjä tadžikkeja ei ole juuri lainkaan.
Historia
Tadžikkien esi-isät ovat asustaneet Keski-Aasiassa, Afganistanissa ja Kiinan länsiosassa ainakin 4 000 vuotta ja ovat näin ollen yksi alueen vanhimmista kansoista. Rodullisesti he ovat sekoitus vuosituhansien aikana alueelle siirtyneistä kansoista.
Viimeaikaiset tapahtumat
Neuvostoliiton romahdus ja Afganistanin sodat ovat nostattaneet nationalismiaatetta koko tadžikkialueella. Tadžikistan on ollut tämän liikkeen keskuspaikkana ja Tadžikistanin hallitus on pyrkinyt elvyttämään samanidivaltakunnan perinnettä. Samanidien valtakunta oli ensimmäinen tadžikkien hallitsema valtio Keski-Aasiassa arabien valloituksen jälkeen.
Pinewood Iskandar Malaysia Studios
Pinewood Iskandar Malaysia Studios on 20 hehtaarin laajuinen elokuva- ja tv-studioalue Iskandar Puterin kaupungissa Johorin osavaltiossa Malesiassa.