cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Auran historia
Prunkkalan kappeliseurakunta
Alueeltaan ja väestöpohjaltaan pienen Prunkkalan kappeliseurakunnan talousasiat olivat sen perustamisesta saakka vaikeat. Piispa Rothoviuksen vuonna 1643 antamasta määräyksestä yhdeksän Pöytyän seurakuntaan kuuluneen kylän tuli osallistua Prunkkalan kappalaisen palkkaamiseen. Lisäksi osa lietolaisista joutui maksamaan kappeliseurakunnan kappalaisen palkkaa 1700-luvun puolivälistä alkaen. Vuonna 1861 annetun määräyksen nojalla jo puolet Prunkkalan kappalaisen palkasta tuli Liedon emäseurakunnan puolelta, jonka seurauksena joukko tyytymättömiä lietolaistalollisia laati asiasta valituksen tuomiokapitulille vuonna 1882. Tuomiokapitulin asettama komitea ehdotti Liedon Leinakkalan kylän liittämistä emäseurakunnasta kappeliseurakuntaan. Asiaa perusteltiin kappeliseurakunnan alueen laajentamisen lisäksi kyläläisten jo vakiintuneella suunnalla Prunkkalan papillispalveluiden käyttöön. Kylän siirto vahvistettiin senaatissa vuonna 1891, sen astuessa voimaan 1895. pienoiskuva|Auran rautatieasema vuonna 1924.
Auran kunnan perustaminen
Vuonna 1865 säädetyn kunnalislain mukaan jokaisesta Suomen kirkkopitäjästä oli muodostettava maallisista asioista vastaava kunta, kirkollisasioiden jäädessä seurakuntien vastuulle. Liedon pitäjänkokouksessa kunnallisasetusta käsiteltiin vuoden 1866 tammikuussa. Kokouksessa ei kuitenkaan tehty lopullisia päätöksiä, sillä prunkkalalaiset epäröivät Lietoon kuulumisen ja oman kunnallishallinnon välillä. Kesäkuussa 1867 pitämässään kokouksessa prunkkalalaiset päättivät lopulta kunnallishallinnon järjestämisestä Prunkkalan kappeliseurakunnan alueelle seuraavan vuoden alusta. Ensimmäinen kunnallislautakunta valittiin 9. syyskuuta pidetyssä kunnalliskokouksessa, ja sen vastuulle tuli vaivaishoidon järjestäminen ja jyvämakasiinien ylläpitö. Kunnalliskokous ja -lautakunta hoitivat kunnan asioita 1800-luvun loppuun asti. Ensimmäisen kunnanvaltuustonsa Prunkkala sai vuonna 1903.
Seurakunnan lisäksi myös kunnanvaltuustossa alettiin suosia kunnan nimeämistä Auraksi, vaikkeikaan nimi saanut aluksi yhtenäistä kannatusta. Prunkkalan ja Auran asemanseudun yhdistyttyä seurakuntana, katsottiin vuonna 1898 annetun kunnallisasetuksen nojalla asemanseudun kuuluvan myös kunnallisesti osaksi Auraa, jolloin myös kunnan nimittämistä Auraksi pidettiin perusteltuna. Ensimmäisen kokouksensa Auran kunnanvaltuusto piti 30. heinäkuuta 1917. Kunnan ja seurakunnan rajojen yhtenäisyydestä haluttiin kuitenkin vahvistus, jonka takia asian selvittämistä varten asetettu toimikunta latti 30. joulukuuta anomuksen kunnan rajojen vahvistamisesta Turun läänin maaherralta. Lisäksi toimikunta toivoi maaherraa valvomaan asemanseudun kunnallisen omaisuuden jakoa Auran ja Pöytyän kuntien kesken. Maaherra kuitenkin totesi anomushakemuksen olevan kunnallislain nojalla tarpeeton. Omaisuudenjako osoittautukin ongelmalliseksi tuloksettomien selvitysten ja tuomioistuinratkaisujen jälkeen, kunnes asian oikeudellinen käsittely lopetettiin vuonna 1927, osapuolten sopiessa omaisuuskysymyksen keskenään.
Aurassa käytiin Suomen sisällissodan taisteluja 14. huhtikuuta 1918.
Auran ensimmäinen vaaleilla valittu kunnanvaltuusto aloitti toimintansa vuonna 1919, edellisvuonna annetun lain mukaisesti. Ehdokkaita vaaleissa oli yhtä paljon kuin valtuustossa paikkoja, äänestysinnokkuuden ollessa alhainen. Sisällissodan jälkeisistä poikkeuksellisista yhteiskuntaoloista huolimatta vasemmistoehdokkailla oli Auran valtuustossa vahva edustus verrattuna muun muassa Liedon porvaripainoitteiseen valtuustoon. Vuodesta 1910 Prunkkalan Seurojentalolla kokouksensa pitänyt valtuusto sai varsinaisen kunnallistoimirakennuksensa sen valmistuttua Simolan kansakoulun viereen vuonna 1929. Kunnalliset ilmoitukset luettiin vuoteen 1925 saakka Prunkkalan kirkossa, jonka jälkeen niistä tiedotettiin kunnan Prunkkalan, Karviaisten, Aliskulman, Ihavan ja Pitkäniityn kyliin sekä Asemanseudulle hankkimissa kuulutuskaapeissa. Lehtitiedotteita julkaistiin Uudessa Aurassa, Turun Sanomissa ja Sosialistissa, sekä vuodesta 1929 alkaen Turunmaassa ja Tiedonantajassa.
Kunnan myöhemmät vaiheet
Auran väkiluku kasvoi sotien jälkeen nopeasti muun muassa Karjalan siirtoväen asuttamisen vuoksi.
2000-luku
Vuonna 1999 lakkautettu Auran rautatieasema purettiin vuonna 2002.
Penikkajärvi (Norrbotten)
Penikkajärvi (myös ) on Ruotsissa Norrbottenissa Ylitornion kunnassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Sangisjoen vesistöön.
Maantietoa
Penikkajärvi on 5,5 kilometriä pitkä, 1,8 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 626 hehtaaria eli 6,26 neliökilometriä (km²). Järven lähiympäristö on lähes pelkkää metsämaata. Järvi on aivan saareton. Sen pohjoispuolella sijaitsee seudun korkein vaara Pallakkavaara, joka kohoaa 120 metriä järven yläpuolelle. Järven eteläpuolella kohoaa matalampi Lompolovaara, joka on 70 metrin korkuinen, ja länsipuolella Vaivaara, joka on 60-metrinen mäki. Järven kaakkoispuolella sijaitsee Koutojärven kylä, jonka pienet pellot ulottuvat itäpuoliselle Koutojärveen asti. Koutojärven kautta kulkee Sangin Hietaniemen välinen tie. Kylältä lähtee metsäautoteitä järven länsipuolelle.
Luontoarvoja
Järven lähialueella, jonka pinta-ala on 15,6 km², on metsämaata (74,9 %), kosteikkoa (11,6 %), joutomaata (1,3 %), viljelymaata (0,2 %) ja vesistöä (11,9 %). Alueen maaperässä on esimerkiksi moreenia (53,5 %), turvetta (15,4 %), silttiä, hiekkaa ja soraa (4,0 %), savea (0,1 %), multaa (0,4 %) ja kalliota (14,6 %).
Vesistösuhteet
Penikkajärvi kuuluu Sangisjoen vesistössä (päävesistötunnus 3) Linkanjoen valuma-alueeseen, jonka pinta-ala on 101,1 km². Sen laskujoki Penikkajoki laskee Haukijärveen, jonka laskujoki Haukijoki laskee Rutajärveen ja jonka laskujoki on kyseinen Linkanjoki. Linkanjoki yhtyy Sangisjokeen juuri ennen Lapinjärveä. Järven pohjoispäähän tulee Riipijärvestä laskeva Persomajoki, jonka valuma-alueen suuruus on 76 km². Järven lounaispäähän laskee Saarijärvestä Lompolonoja, jonka valuma-alue on 9,2 km² suuruinen. Muu osa Penikkajärven valuma-alueesta kutsutaan lähialueeksi, joka on tässä tapauksessa 15,6 km² suuruinen. Siihen kuuluvat pienien ojien purojen valuma-alueet. Penikkajärven luusuassa keskivirtaaman arvioidaan olevan 1,1 m³/s. Sangisjoki laskee Penikkajärvestä lukien 38 kilometrin päässä Perämereen Sankissa  Kainuussa.
Uutisankkuri: Ron Burgundyn legenda
Uutisankkuri: Ron Burgundyn legenda on vuonna 2004 valmistunut yhdysvaltalainen komediaelokuva, jossa pääosia esittivät muun muassa Will Ferrell, Steve Carell, Ben Stiller, Jack Black ja Christina Applegate. Elokuva oli varsinkin kotimaassaan suosittu kassamagneetti.
Elokuvan käsikirjoittaja ja nimihahmon näyttelijä Ferrell vieraili Burgundyn hahmossa Conanissa maaliskuussa 2012 ja kertoi elokuvan saavan jatko-osan.
Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi Uutisankkurin kaikkien aikojen sadan parhaan komedian listalle.
Juoni
Ron Burgundy on San Diegon kansalaisten rakastama paikallinen uutisankkuri, joka hurmaa naisia yhtä hyvin kuin lukee uutisia. Ron Burgundy on kuitenkin sitä mieltä, että naiset kuuluvat keittiön, ei uutishuoneen äärelle. Eräänä päivän uutistoimistolle astuu kaunis Veronica Corningstone, naispuolinen uutisankkuri. Burgundy ja hänen muut uutistenlukijakaveruksensa eivät voi sulattaa tätä ajatusta naisankkurista.
Ron Burgundy kuitenkin hiljalleen hyväksyy tämän, koska Corningstone tekee vain pienempiä uutisia ja Burgundylla on tunteita Corningstonea kohtaan. Burgundylla ja Corningstonella alkaakin suhde. Tapahtuu kuitenkin niin, että Burgundy myöhästyy eräästä uutistoimituksesta koiraansa kohdistuneen onnettomuuden seurauksesta, ja Corningstone pääsee lukemaan uutiset. Corningstonesta tehdään uutisankkuri Burgundyn vierelle, ja Burgundyn alamäki alkaa. Corningstonen aiheuttaman välikohtauksen seurauksesta Burgundy lopulta erotetaan ja Corningstonesta tulee täysipäiväinen johtava ankkuri uutiskanavalle.
Lopulta hädän hetkellä Burgundya kuitenkin taas tarvitaan ja hän toimittaa tärkeät uutiset pandavauvan syntymisestä. Näin Burgundy pääsee takaisin huipulle. Lopulta Veronica Corningstonesta ja Ron Burgundysta tulee maailmanlaajuisen kanavan johtavat uutisankkurit.
Öljyväri
thumb|Öljyväriputkiloita Öljyvärit ovat öljymaalauksessa käytettäviä maaleja, joita tehdään hiertämällä pigmenttijauhetta kuivuvaan öljyyn. Sideaineena toimivan öljyn lisäksi öljyväreihin voidaan maalatessa lisätä maalausnesteitä ja ohenteita. Maalaamisen jälkeen öljyväri kuivuu yleensä alle kahdessa viikossa. Ajan myötä värissä voi tapahtua valon vaikutuksesta joitain muutoksia kuten kellastumista.
Taidemaalarit alkoivat suosia öljyvärejä 1400-luvulla.
Historia
Öljyvärit tulivat suosituiksi 1400-luvulla. Hollantilaisen Jan van Eyckin sanotaan usein olleen ensimmäinen, joka käytti öljyä pigmenttien sideaineena. On kuitenkin todennäköistä, että jotkut häntä edeltäneet taiteilijatkin tekivät öljyväreillä kokeiluja. Saksalainen munkki Theophilus kuvaili jo noin vuonna 1100 puupinnalle öljyväreillä tehtyä maalausta ja samalla valitteli öljymaalin pitkää kuivumisaikaa.
Öljyväreistä tuli suositumpia kuin muut värit, sillä hitaasti kuivuvien öljyvärien ansiosta taiteilijat saattoivat muokata ja korjailla maalaustaan paremmin kuin muita värejä käyttäessään. Öljyväreillä myös saadaan maalaukseen kirkasta hehkua ja syvän tummia sävyjä.
Öljyvärejä säilytettiin 1800-luvun puoliväliin asti yleensä nuoralla suljetussa sianrakossa. Se meni helposti rikki, ja maali kuivui siinä nopeasti siihen tehtyjen reikien takia. Tinasta valmistetun kierrekorkillisen öljyväriputkilon keksi vuonna 1841 yhdysvaltalainen taidemaalari John G. Rand. Sen ansiosta maali säilyi entistä paremmin, ja maalarit saattoivat alkaa maalata ulkona pidempiä aikoja. Tämä oli tärkeää etenkin impressionisteille. Öljyväriputkilo teki mahdolliseksi myös sen, että taidemaalarit pystyivät nyt käyttämään samassa maalaussessiossa kaikkia värejään, kun aikaisemmin he olivat joutuneet maalaamaan hitaasti väri kerrallaan. Taiteilijoiden värikirjoa laajensivat 1800-luvulla myös kemistien kehittämät uudet pigmentit.
Valmistus
Jotkut taiteilijat valmistavat käyttämänsä öljyvärit itse, sillä joitain värejä, kuten hartsiöljystä tehtyjä, ei saa kaupasta. Karmiini, alitsariininpunainen ja lapislatsuli soveltuvat hauraina pigmentteinä käsinvalmistukseen. Koneellisessa valmistuksessa öljyvärin pigmentti voidaan levittää ja päällystää öljyllä käsityötä tasaisemmin. Tällöin öljyä ei jouduta käyttämään liikaa, mikä voisi aiheuttaa kellastumista ja muita haitallisia vaikutuksia. Koneellisesti valmistetut öljyvärit myös säilyvät käsityönä tehtyjä paremmin, ja niiden valikoima on laajempi.
Väriaine
thumb|Pellavaöljyyn tehtyä öljyväriä. Vasemmalla öljy, oikealla väriainejauhe. Öljyväri saa värinsä väriaineesta eli pigmentistä, joka on kiinteää, yksittäisistä hiukkasista muodostuvaa ainetta. Väriaine on dispergoitava sideaineeseen, kuten öljyyn, ennen kuin sitä voidaan käyttää. Kun öljy on kuivunut, se toimii värihiukkasten sideaineena ja suojaa niitä, liimaa väriaineen maalauspohjaan sekä korostaa värien syvyyttä ja sävykkyyttä. Maaliaineen on oltava koostumukseltaan tasaista niin että jokainen värihiukkanen on erillään ja kokonaan sideainekalvon ympäröimä. Taiteilijat yhdistivät pigmentin öljyyn ennen vanhaan itse hiertämällä esimerkiksi hiertolevyn ja hiertimen avulla. Nykyisin dispergoinnin tekevät erityiset värialan ammattilaiset.
Väriaineen öljynimukyky ilmoitetaan lukuna, joka on pienin määrä pellavaöljyä, jonka avulla 100 grammasta väriainetta saadaan koossapysyvä tahna. Jokainen väriaine tarvitsee eri määrän öljyä, sillä pigmenttien öljynimukyky vaihtelee suuresti. Öljyn imeytymiseen vaikuttavat esimerkiksi värihiukkasten muoto, väriaineen ominaispaino sekä väriaineen volyymi. Yli 70-prosenttisen öljysekoitteen tarvitsevat yleensä esimerkiksi poltettu umbra, polttamaton ja poltettu siena, ftalosyaanit, alitsariini, kobolttivärit, kinakridonit ja lamppumusta. Alle 55 prosenttia öljyä tarvitsevat esimerkiksi ultramariini, mangaanisininen ja lyijyvalkoinen. Maalatessa on suositeltavaa välttää vähän öljyä sisältävillä maaleilla maalaamista paljon öljyä sisältävien maalien päälle, sillä se voi johtaa maalin halkeiluun.
Öljyt
Öljymaalauksessa sideaineena käytettävät luonnonöljyt saadaan kasvien siemenistä ja hedelmistä. Öljyt jaotellaan kuivuviin, osittain kuivuviin ja kuivumattomiin. Maalaustaiteessa käytetään vain kuivuvia ja osittain kuivuvia öljyjä. Lisäksi käytetään tuoksuvia eteerisiä öljyjä, jotka haihtuvat nopeasti jälkiä jättämättä. Öljy ei kuivuessaan haihdu, vaan se muodostaa kuivan ja kiinteän kalvon absorboimalla ilmasta happea.
Suosituin öljy on perinteisesti ollut pellavaöljy, sillä se kuivuu nopeasti. Kylmäpuristettua pellavaöljyä pidetään parempana kuin kuumapuristettua. Myös pähkinäöljyä, unikkoöljyä, auringonkukkaöljyä ja safloriöljyä käytetään. Pähkinäöljyn etu pellavaöljyyn on se, että se on väritöntä ja sopii siten valkoisen värin sideaineeksi kellertävää pellavaöljyä paremmin. Se ei kuitenkaan säily kauan tuoreena ja siihen voi tulla eltaantunut haju. Unikko- ja safloriöljy ovat osittain kuivuvia öljyjä, joten niitä on usein käytetty paitsi sellaisenaan, myös hidastamaan joidenkin väriaineiden nopeaa kuivumista tai paremman koostumuksen saamiseksi.
Kuivuminen
Öljyvärien kuivumisaika vaihtelee noin kahdesta päivästä kahteen viikkoon. Kuivumisaika riippuu sekä pigmentistä että öljystä. Hitaimmin kuivuvia öljyvärejä ovat esimerkiksi atsovärit, kinakridonit ja alitsariini.
Ajan myötä maalauksen pinnan pellavaöljykalvossa tapahtuu valosta riippuvia muutoksia. Hajavalossa öljykalvo kovettuu hitaasti ja vaurioituu ja kellastuu vain vähän. Auringonvalossa kalvo kovettuu melko nopeasti ja se vaurioituu jonkin verran. Ultraviolettivalossa öljy kovettuu nopeasti, minkä seurauksena se haurastuu ja vaurioituu vakavasti. Pimeässä kalvo pehmenee ja kellastuu voimakkaasti.
Itävaltalainen taloustiede
Itävaltalainen taloustiede on yksi taloustieteellisen ajattelun koulukunnista, jonka näkemykset perustuvat metodologiseen individualismiin – eli ajatukseen siitä, että yhteiskunnalliset ja sosiaaliset ilmiöt ovat seurausta yksilöiden toiminnasta ja motivaatiopohjasta. Itävaltalaisen koulukunnan ajattelumaailma on verrattain lähellä uusklassista taloustiedettä, mutta kuitenkin uusklassismista poiketen se korostaa hyödyn subjektiivisuutta, markkinoiden toiminnan epävarmuutta, yrittäjyyden riskejä, sääntelyn toimimattomuutta ja nykyisen rahajärjestelmän epäneutraalisuutta suhteessa kansantalouteen.
Koulukunnan näkemykset olivat keskeisessä roolissa modernin taloustieteen kehityksessä 1800-luvulla aikaansa edellä olevan Carl Mengerin luodessa muun muassa laskevan rajahyödyn ja marginaalisuureiden käsitteet, jotka ovat edelleen yleisesti hyväksytty selitys ja vallitseva näkemys taloustieteessä hintojen määräytymiselle markkinoilla. Myös hyödyn subjektiivisuus – eli ajatus siitä että hyödykkeen hintatasoa ei määrää pelkästään siihen sitoutuneiden työtuntien määrä, vaan se kuinka arvokkaaksi kukin yksittäinen taloudellinen toimija kyseessä olevan hyödykkeen määrittelee – sekä suunnitelmataloutta kritisoiva talouslaskennan ongelma ovat tulleet yleisesti hyväksytyksi osaksi taloustieteen valtavirtanäkemystä. Itävaltalaisen koulukunnan erimielisyydet kuitenkin kasvoivat yleisesti hyväksyttyjen taloustieteen näkemysten kanssa, ja 1900-luvun loppupuolella se erkaantui valtavirrasta etupäässä anarkokapitalistisen rothbardilaisen haaran piiriin. Teoriaa on pidetty jossain määrin kiistanalaisena, koska se on ristitiidassa keynesiläisen valtio- ja keskuspankkivetoisen talousajattelun kanssa, mutta sen painotuksella tuottavuuden luovaan osuuteen ja kritiikillä uusklassisen talousteorian käyttäytymistieteellisiä teorioita kohtaan on ollut merkittävä vaikutus taloustieteen kehitykseen. Itävaltalainen koulukunta on aina pitänyt tärkeänä rahan kovuutta ja niukkuutta, ja tästä syystä itävaltalainen taloustiede on saavuttanut uutta suosiota erityisesti bitcoinista kiinnostuneiden parissa.
Historiallinen tausta
Itävaltalainen koulukunta sai alkunsa Itävallan keisarikunnan pääkaupungissa Wienissä ja se tuotti 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa huomattavia taloustieteen edistysaskelia, mutta sen jälkeen itseään itävaltalaisiksi kutsuneet ajattelijat ovat eriytyneet taloustieteen valtavirran myöhemmistä näkemyksistä ja saaneet kritiikkiä monilta tunnetuilta taloustieteilijöiltä, kuten valtavirran taloustiedettä edustavilta libertaarilta Bryan Caplanilta, keynesiläisiltä Paul Krugmanilta ja Paul Samuelsonilta sekä myös monetaristien Milton Friedmanilta.
Itävaltalaisen koulukunnan aiempia aikaansaannoksia ovat muun muassa neoklassinen arvoteoria ja subjektiivinen arvoteoria sekä osa talouslaskun ongelma -teoriaa, joka käsittelee keskusjohtoisen suunnitelmatalouden ja toisaalta hajautetun vapaan markkinatalouden kykyä kohdentaa resursseja järkevästi. Hayekin mukaan markkinatalouden avulla pystytään parhaiten hyödyntämään tietoa yhteiskunnallisella tasolla, sillä yksilöiden hallussa oleva tieto on puutteellista ja sirpaleista. Näitä kontribuutioita tuottivat varhaiset itävaltalaiset Carl Mengeristä alkaen, ja von Misesillä ja Hayekillä oli vielä osuutensa niissä, vaikka heidän viime vuosinaan valtavirran taloustiede kehittyi jo eräiltä muilta osin erilleen heistä.
Nykyitävaltalainen taloustiede on suosittua etenkin anarkokapitalistien rothbardilaisen haaran keskuudessa. Ludwig von Mises -instituuteista Yhdysvalloissa sijaitseva on itävaltalainen.
Teoreettinen viitekehys
Itävaltalaisen taloustieteen mukaan markkinat eivät ole tasapainossa markkinataloudessa kuten uusklassinen taloustiede teorioissaan usein olettaa. Itävaltalaiset taloustieteilijät kritisoivat uusklassisen taloustieteen yksinkertaistettuja tasapainomalleja ja niiden naiiveja taustaoletuksia (ks. täydellinen kilpailu), jotka ovat heidän näkemystensä mukaan kaukana rahoitusmarkkinoiden todellisesta luonteesta. Kapitalismi ja sen mukanaan tuoma kilpailu ja hajautettu vapaa markkinatalous koetaan kuitenkin parhaana talousjärjestelmänä, koska sen nähdään reagoivan parhaimmalla mahdollisella tavalla markkinoiden epätasapainoon, kuten esimerkiksi pääoman ja omistuksen keskittymiseen. Itävaltalaiset taloustieteilijät katsovat valtion olevan monopolien ja kartellien lähde ja tukija eivätkä määrittele yksityistä, potentiaalisesti kilpailulle altista yritystä monopoliksi tai katso vapaassa markkinataloudessa syntynyttä kartellia tai luonnollista monopolia välttämättä haitalliseksi ja tyypillisesti vastustavat kilpailulainsäädäntöä, joka vähentää sopimusvapautta.
Uusklassisesta taloustieteestä itävaltalaisen koulukunnan erottaa ennen kaikkea jälkimmäisen negatiivinen suhtautuminen yksittäisten toimijoiden toimintojen vaikutusten summan aggregointiin makrotasolle, sekä usein kriittinen suhtautuminen uusklassisen taloustieteen yksinkertaistettuihin matemaattisiin malleihin. Itävaltalaiset taloustieteilijät katsovat, että yksinkertaistetut matemaattiset mallit epärealistisine taustaoletuksineen eivät ole hyödyllisiä talouden monimutkaisuuden ja ihmisen käyttäytymisen ennakoimattomuuden takia.
Subjektivismi
Klassisen taloustieteen kehitys jumittui aikanaan pitkälti arvonmäärityksen ongelmaan, ja he yrittivätkin osoittaa että asioilla olisi olemassa jokin rahassa ilmaistava perustavaa laatua oleva objektiivinen arvo. Itävaltalaisen koulukunnan merkittävä saavutus on ollut ratkaisun tarjoaminen tähän ongelmaan. Itävaltalaisten taloustieteilijöiden mukaan asioilla on se arvo, minkä ihmiset niille antavat, riippumatta niiden valmistamiseen sitoutuneista työtunneista ja muista kustannuksista, eli subjektiivinen arvoteoria. Subjektivismi ja rajahyödyn teoria olivat vallankumouksellisia ideoita taloustieteellisessä ajattelussa, ja näitä itävaltalaisen koulukunnan ajatuksia pidetään edelleen yhtenä taloustieteen merkittävimmistä edistysaskeleista.
Metodologinen individualismi
Itävaltalaiset ajattelijat keskittyvät mieluummin inhimillisiin taloudellisiin toimijoihin yksilönä kuin ryhmänä, organisaationa tai yhteiskuntaluokkana, koska ne eivät ole toimivia subjekteja. Metodologisen individualismin mukaan esimerkiksi valtio muodostuu aina sen nimissä toimivista yksittäisistä poliitikoista ja muista virkamiehistä, joiden henkilökohtaisesta toiminnasta ja motivaatiopohjasta kumpuavat erilaiset yhteiskunnalliset ja sosiaaliset ilmiöt. Itävaltalaisten taloustieteilijöiden mukaan ihmisten toiminta on aina tarkoituksenmukaista ja rationaalista. Rationaalisella ajattelulla itävaltalaiset tarkoittavat nimenomaan tietoista päämäärien tavoittelua. Näin itävaltalaisten käsitys rationaalisuudesta on itse asiassa huomattavasti laajempi kuin neoklassisen taloustieteen kapea-alaisempi käsitys puhtaasta voiton maksimoinnista, joka ei esimerkiksi ota huomioon muuttuvaa sijoituskäyttäytymistä eläkkeelle siirryttäessä. Esimerkiksi neoklassisen taloustieteen mukaan olisikin irrationaalista realisoida voittoja eläkkeelle siirryttäessä (koska siinä taloudellinen hyöty ei maksimoidu), kun taas itävaltalaisen koulukunnan edustajat tiedostavat sen, että ihmisen elinaika on rajallinen ja voittojen kotiuttaminen ennen kuolemaa on ihmisen tarkoituksenmukaista eli rationaalista toimintaa.
Lisäksi itävaltalaisen rahateorian erityisenä piirteenä on kansantalouden suhdannevaihteluiden (kuten ylikuumenemisten ja lamakausien) selittäminen itävaltalaisella sykliteorialla, inflatorisella rahapolitiikalla ja osittaiseen kassavarantovelvoitteeseen perustuvalla keskusjohtoisella pankkijärjestelmällä. Itävaltalaisten taloustieteilijöiden näkemysten mukaan nousukaudella liian löysän rahapolitiikan takia korkotaso on matalampi kuin luonnollisen korkotason tulisi olla, minkä seurauksena taloudelliset toimijat kuvittelevat resurssien olevan suurempia kuin ne todellisuudessa ovatkaan, säästävät liian vähän, pankit myöntävät luottoja liian löysin perustein tuottamattomiin kohteisiin ja sijoittajat investoivat vääriin instrumentteihin, jotka lamakaudella osoittautuvatkin tappiollisiksi. Itävaltalaiset taloustieteilijät katsovat, että lama on jopa tarpeellinen kestämättömän nousukauden virheiden korjaamiseksi ja että keskuspankkijohtoinen rahapoliittinen elvytys johtaa lopulta talouden vääristymien pahenemiseen ja laman pitkittymiseen. Itävaltalaiset taloustieteilijät katsovat, että keynesiläinen elvyttävä rahapolitiikka on kestämätöntä ja että löysällä rahapolitiikalla ei voida estää lamaa, vaan itse asiassa päinvastoin sillä luodaan, vahvistetaan ja pitkitetään lamoja. Taloustieteilijä Murray Rothbard katsoi, että 1930-luvun suuri lama oli seurausta 1920-luvun löysästä rahapolitiikasta. Hän kritisoikin monetaristeja siitä, että he uskovat keskuspankin rahamäärää tasaisesti ja hitaasti lisäävän rahapolitiikan olevan neutraalia ja voivan estää lamat, kuten 1930-luvun laman ja inflaation. Murray Rothbard katsoi inflaation olevan rahamäärän kasvua, eikä uskonut hintaindeksien voivan mitata inflaatiota mielekkäästi.
Itävaltalaiset taloustieteilijät kuten Ludwig von Mises ja Friedrich von Hayek ovat kritisoineet myös sosialisteja ja väittäneet, että sosialistinen suunnitelmatalous on mahdotonta tai tehotonta, koska sosialismissa ei ole yrittäjiä eikä pääomaa ja koska markkinatalouden hajautettua päätöksentekoa ei voida korvata suunnitelmataloudella. Itävaltalaiset taloustieteilijät, varsinkin Hayek, katsoivat, että markkinatalouden informaatio on hajautunutta eikä sitä voida saada selville suunnitelmatalouden ylläpitämissä virastoissa. Itävaltalaisen taloustieteellisen katsantosuunnan mukaan markkinatalouden hintajärjestelmää on mahdotonta toteuttaa sosialismissa hyvin. Mises, Hayek ja muut itävaltalaiset taloustieteilijät kritisoivat myös sosiaalivaltiota. Hayek kritisoi sosiaalivaltiota kirjassaan nimeltä Tie orjuuteen. Hayek kutsui sosiaalisen oikeudenmukaisuuden ja muita sosiaalisia käsitteitä tyhjiksi kirjassaan Kohtalokas ylimieli.
Eräät libertaarit taloustieteilijät ovat katsoneet nykyitävaltalaisten uskovan tiettyihin "ilmeisiin" tosiasioihin liian vahvasti, vaikka empiria osoittaa, että nämä eivät kaikissa tilanteissa täysin pidä paikkaansa. Caplanin mukaan itävaltalaiset myös ajattelevat näkemyseronsa taloustieteen valtavirrasta suuremmaksi kuin se todellisuudessa onkaan. Milton Friedmanin mukaan monetaristinen taloustiede, selittäessään Yhdysvaltojen suhdannevaihtelujen historian, osuu hyvin yksiin tapahtuneiden tosiasioiden kanssa toisin kuin itävaltalainen.
Itävaltalaisen koulukunnan suhdannevaihteluteoria
Itävaltalainen suhdannevaihteluteoria (eng. Austrian Business Cycle Theory, ABCT) tai sykliteoria yrittää selittää suhdannevaihteluita heterodoksisen itävaltalaisen koulukunnan ideajoukon avulla. Teoria pitää suhdannevaihteluita pankkien liian löysän luotonannon vääjäämättömänä seurauksena ja keskuspankkien tehottomien tai epätavanomaisten rahapoliittisten toimien pahentamana, minkä seurauksena korkoaste pysyy keinotekoisen matalana liian kauan, johtaen liialliseen luotonluontiin, ylivelkaantumiseen, spekulatiivisiin talouskupliin ja heikentyneeseen säästämisasteeseen.
Sykliteorian puolestapuhujien mukaan pitkittynyt matalien korkoasteiden ja liiallisen luotonluonnin ajanjakso johtaa väistämättä talouden vääristymiin sekä epätasapainoon säästämisen ja investointien välillä. Itävaltalaisen taloustieteen sykliteorian mukaan suhdannevaihtelut saavat alkunsa siitä, että keinotekoisen matalilla korkoasteilla on taipumuksena stimuloida pankkijärjestelmän luotonlaajennusta. Tämä luottomäärän lisääntyminen puolestaan aiheuttaa rahan tarjonnan laajentumisen, rahan luonnilla vähimmäisvarantojärjestelmässä. Esitetään, että tämä johtaa kestämättömään luottoperäiseen boomiin, jonka aikana keinotekoisesti stimuloitu lainan ottaminen johtaa väheneviin investointimahdollisuuksiin. Vaikkakin kiistelty, puolestapuhujat ovat sitä mieltä, että luottoperäinen boomi johtaa tuottamattomiin investointeihin. Sykliteoriassa kestämättömän velkaelvytyksen oikaisu tai "luottorusentuminen" – yleisemmin kutsuttu "taantumaksi" tai "romahdukseksi" – tapahtuu, kun alati kasvavaa luotonlaajennusta ei voidakaan enää syystä tai toisesta pitää yllä. Silloin rahan tarjonta yhtäkkiä ja terävästi kutistuu markkinoiden lopulta "puhdistuessa", aiheuttaen resurssien uudelleen allokoitumisen takaisin tehokkaampiin ja tuottavampiin käyttökohteisiin.
Koska uudelta luottoperäiseltä rahalta vie erittäin vähän aikaa suodattua alkuperäisiltä lainan ottajilta lainaksi otettujen varojen (erilaiset tuotannontekijät) saajille, mikseivät sitten kaikki boomit pääty nopeasti? Itävaltalaisten näkemysten mukaan jatkuvasti laajentuva pankkiluototus saattaa pitää lainan ottajia yhden askeleen kuluttajan rangaistuksen (eng. "retribution") päässä, keskuspankin tarjoamien perättäisten matalampien korkoasteiden avulla. Käytännössä tämä ainoastaan siirtää tuonnemmaksi "havahtumisen päivää" ja lykkää kestämättömästi pullistuneiden varallisuuserähintojen romahdusta. Tilannetta voidaan myös väliaikaisesti lieventää hintadeflaatiolla tai ulkosyntyisillä tapahtumilla, kuten esimerkiksi sillä, että markkinoiden osanottajat ja pankit hankkivat "halvalla" tai vapailla markkinoilla kaupattavia resursseja rahoittamalla lainanottoa (kuten maan hankkimista paikallishallinnolta, tai äärimmäisissä tapauksissa ulkomaisen maan hankinnalla sodan avulla).
Älä tule myöhään
Älä tule myöhään on Anita Hirvosen studioalbumi vuodelta 2004.
FS Indomptable (1883)
Indomptable oli Ranskan laivaston vuonna 1883 vesillelaskettu Terrible-luokan ironclad-taistelulaiva.
Valmistus
Alus tilattiin Lorientin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin kesäkuussa 1878. Alus laskettiin vesille 18. syyskuuta 1883 ja se otettiin palvelukseen helmikuussa 1887.
Palvelus
Alus romutettiin vuonna 1927.
Bill Mauldin
thumb|Mauldin vuonna 1945. William Henry (Bill) Mauldin (29. lokakuuta 1921 Mountain Park, New Mexico – 22. tammikuuta 2003 Newport Beach, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen pilapiirtäjä. Hän tuli kuuluisaksi toisen maailmansodan aikana tekemistään terävistä rivisotilaita esittäneistä piirroksista.
Mauldin opiskeli piirtämistä Chicagon taideakatemiassa ja työskenteli piirtäjänä kotiseudullaan kunnes värväytyi armeijaan syyskuussa 1940. Hänet koulutettiin jalkaväen sotilaaksi ja lähetettiin vuonna 1943 Yhdysvaltain 45. jalkaväkidivisioonan mukana Sisiliaan. Mauldin työskenteli sen jälkeen Yhdysvaltain armeijan julkaiseman Stars and Stripes -lehden Välimeren-toimituksessa ja seurasi samalla Yhdysvaltain joukkoja niiden edetessä Italiaan, Ranskaan ja lopulta Saksaan. Hän haavoittui taistelussa Salernossa. Mauldinin kahden viimeisen sotavuoden aikana tekemät piirrokset saavuttivat laajan maineen. Ne ilmestyivät vuonna 1944 jo yli sadassa ja sodan päättyessä kahdessasadassa lehdessä. Tavallisia sotilaita esittäneet piirrokset sisälsivät usein sodan todellisuuteen viittaavan ivallisen kuvatekstin. Monissa Mauldinin piirroksissa esiintyivät Willie ja Joe -nimiset kaksi sotamiestä, jotka yrittivät parhaansa mukaan pärjätä sodan kauhujen ja omien kohtuuttomien esimiestensä armoilla. Kansanomaiset, realistisesti likaisilta ja väsyneiltä näyttäneet, mutta aina arvokkuutensa ja ihmisyytensä säilyttäneet Willie ja Joe muodostuivat hyvin suosituiksi hahmoiksi amerikkalaisten sotilaiden keskuudessa.
Mauldin palkittiin vuonna 1945 Pulitzer-palkinnolla pilapiirtäjien sarjassa. Samana vuonna ilmestyi hänen piirrostensa kokoelma Up Front. Teoksesta tuli välitön myyntimenestys. Willie ja Joe pääsivät myös Time-lehden kansikuvaan. Mauldin vapautettiin armeijasta heinäkuussa 1945, minkä jälkeen hän piirsi joitain sotilaiden sopeutumista siviilielämään kuvaavia pilapiirroksia. Seuraavan vuosikymmenen aikana hänen uransa oli sivuraiteella. Hän toimi Korean sodan aikana Collier’sin kirjeenvaihtajana Koreassa, mutta ei tavoittanut sotilaiden tunnelmia entiseen tapaan. Mauldin pyrki vuonna 1956 Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen New Yorkista demokraattien ehdokkaana, mutta ei tullut valituksi.
Mauldin työskenteli pilapiirtäjänä St. Louis Post-Dispatchissa 1958–1962 ja sen jälkeen Chicago Sun-Timesissa. Hän voitti vuonna 1959 toisen Pulitzer-palkintonsa Neuvostoliiton ihmisoikeustilannetta kritisoineella piirroksellaan. Myöhempinä vuosina hänen kansallisia ja kansainvälisiä aiheita käsitelleitä pilapiirroksiaan julkaistiin useissa lehdissä, joukossa muun muassa Life ja Sports Illustrated. Mauldin julkaisi viimeisen piirroskokoelmansa vuonna 1985. Hän sai vuonna 1962 National Cartoonists Societyn myöntämän Reuben-palkinnon.
Willie ja Joe -hahmojen pohjalta tehtiin elokuvat Joe ja Willie rintamalla (Up Front, 1951) sekä Willie ja Joe lomalla Tokiossa (Back at the Front, 1952), mutta Mauldinilla ei ollut mitään osaa niihin.
Tenavat-sarjakuvan piirtäjä Charles M. Schulz oli Mauldinin suuri ihailija. Hän pyrki pitämään tämän muistoa yllä piirtämällä vuosittain kansallisena veteraanipäivänä 11. marraskuuta stripin, jossa Ressu kertoo juhlivansa veteraanipäivää yhdessä Mauldinin kanssa.
Centers
Centers on vuosina 1961–1992 ja jälleen vuodesta 2020 alkaen toiminut pietarsaarelainen jääkiekkoseura. Centersin parhaat ajat ajoittuvat 1990-luvun alkuun. Tuolloin se pelasi kaksi kautta Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla eli tuolloisessa I-divisioonassa. Centersin ensimmäinen kausi I-divisioonassa oli 1992–1993, jolloin se sijoittui sarjassa kahdeksanneksi. Seuraava kausi toi sijan 11. Lepplax IFK ja Centers yhdistyivät kaudella 1991–1992 Hockey-Centers IFK:si. Tämän jälkeen Pietarsaaren jääkiekkotoimintaa alkoi pyörittää Jeppis.
5.kesäkuuta.2020 Jeppis Hockey lakkautettiin ja Centers perustettiin uudestaan melkein 40 vuoden tauon jälkeen.
The Beatles (albumi)
The Beatles on The Beatlesin vuonna 1968 julkaistu kaksoisalbumi, joka on yhtyeen menestyneimpiä ja arvostetuimpia. Albumi tunnetaan epävirallisesti myös nimellä The White Album (Valkoinen albumi) tai The White Double (Valkoinen tupla), koska sille ei annettu mitään varsinaista nimeä, ja sen etukansi on täysin valkoinen lukuun ottamatta pientä ”The Beatles” -tekstiä. Vanhoissa LP:issä ja varhaisissa CD-painoksissa oli lisäksi painosnumero.
Albumi sisältää useita Beatles-klassikoita, kuten ”Back in the U.S.S.R.”, ”Dear Prudence”, ”Helter Skelter”, ”While My Guitar Gently Weeps”, ”Birthday”, ”Happiness Is a Warm Gun” ja ”Blackbird”. George Harrisonin säveltämä ”While My Guitar Gently Weeps” on tunnettu myös siitä, että kappaleen kitarasoolot soitti Harrisonin pyynnöstä Eric Clapton.
Historia
Beatlesin tuottaja George Martin ei pitänyt tupla-albumikonseptista, vaan olisi toivonut yhtyeen tekevän tiiviin Revolver-levyn kaltaisen albumin. Anthology-dokumenttisarjassa Ringo Starr kertoi olevansa samaa mieltä, ja että hänen mielestään kappaleet olisi pitänyt julkaista kahdella erillisellä albumilla. Albumi julkaistiin kuitenkin tuplana, ja syynä tähän lienee yhtyeen aikaisemmin vuonna 1968 Intiassa viettämä kevät, jonka aikana uutta materiaalia syntyi runsaasti. George Harrisonilta mukana on neljä kappaletta, joka on Harrisonin suurin määrä yhdellä julkaisulla. Levyllä on myös yksi Ringo Starrin sävellys ”Don’t Pass Me By”, joka on ensimmäinen kahdesta Beatles-levyllä koskaan julkaistusta Ringo Starrin sävellyksistä (toinen on Abbey Road -albumin kappale ”Octopus’s Garden”).
Albumin levytyssessioiden aikana jäsenten väliset jännitteet kärjistyivät, eikä John Lennonin uuden naisystävän Yoko Onon jatkuva läsnäolo helpottanut tilannetta. Albumilla on huomattava määrä raitoja, joihin koko yhtye ei osallistu. Esimerkiksi kappaleet ”Wild Honey Pie”, ”Martha My Dear”, ”Blackbird” ja ”Mother Nature’s Son” Paul McCartney levytti yksin ilman kenenkään muun yhtyeen jäsenen apua. John Lennon toimi vastaavalla tavalla kappaleessa ”Julia”. Ringo puolestaan jätti yhtyeen kesken sessioiden kyllästyttyään ilmapiirin kireyteen. Tänä aikana yhtye levytti kappaleet ”Back in the U.S.S.R.” ja ”Dear Prudence”. Rummutuksesta vastasi Paul McCartney. Ringo palasi kahden viikon tauon jälkeen studioon löytäen rumpusettinsä tervetulotoivotuksella ja kukilla koristeltuna. Albumin päätösraidan ”Good Night”, jonka John Lennon sävelsi pojalleen Julianille hyvänyöntoivotukseksi, lauloi Ringo ilman muita, säestyksestä vastasi George Martinin johtama viihdeorkesteri.
Albumin sessioiden lomassa nauhoitettiin myös muita kappaleita, jotka jätettiin pois albumilta. Osa niistä, kuten Lennonin ”What’s the New Mary Jane” tai Harrisonin ”Not Guilty” julkaistiin myöhemmin Anthology-sarjan osina. Beatlesin kaikkien aikojen menestynein single ”Hey Jude/Revolution” (raskaampi ja nopeatempoisempi versio albumin kappaleesta ”Revolution 1”) levytettiin White Albumin tekemisen lomassa. ”Hey Judea” ei kuitenkaan missään vaiheessa suunniteltu White Albumille.
Albumi on kerännyt myös negatiivista julkisuutta kulttijohtaja Charles Mansonin väitettyä saaneensa levystä inspiraatiota.
Kappaleet
Kaikkien kappaleiden tekijät ovat Lennon/McCartney, ellei toisin mainittu.
Haaroittuminen
Matematiikassa haaroittuminen on geometrinen termi. Tämän esiintyy esimerkiksi kompleksisten neliöjuurten haaroittumisena origossa, missä neliöjuuri haarautuu kahteen osaan, jolloin toinen haara saadaan toisesta etumerkkiä vaihtamalla. Sitä käytetään myös avaruuden pisteen peitekuvauksen vastakkaisena perspektiivinä, missä eri haarat yhtyvät. Haaroittumista käytetään funktioteoriassa, algebrallisessa topologiassa, algebrallisessa lukuteoriassa, lokaaleissa kunnissa ja algebrallisessa geometriassa.
Uusklassinen taloustiede
Uusklassinen taloustiede on termi, jolla kutsutaan taloustieteen nykyisin vallitsevaa koulukuntaa. Uusklassisessa analyysissa tarkastellaan yksilöiden preferenssien pohjalta tekemiä valintoja. Yleensä oletetaan, että yksilö tekee valintansa rationaalisuuden tai hyödynmaksimoinnin mukaisesti, käytettävissään olevan informaation pohjalta. Uusklassista taloustiedettä sanotaan myös marginalistiseksi koulukunnaksi tai ortodoksiseksi taloustieteeksi.
Nykyinen mikrotaloustiede pohjautuu suoraan uusklassiseen teoriaan, vaikkakin siihen kohdistettu kritiikki on vaikuttanut nykyiseen tieteeseen. Sen sijaan nykyisessä makrotaloustieteessä uusklassisuuden merkitys ei ole yksiselitteinen. Nykyajan yliopistomaailmassa se on hallitseva taloustieteen koulukunta. Sitä on myös kritisoitu voimakkaasti, sillä siltä katsotaan puuttuvan empiiristä evidenssiä ja useita sen taustaolettamuksia pidetään virheellisinä. Jotkut ovat jopa kutsuneet sitä pseudotieteeksi.
Mihail Mamiašvili
pienoiskuva|Mihail Mamiašvili Mihail Gerazijevitš Mamiašvili (s. 21. marraskuuta 1963 Sumyn alue, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on venäläinen entinen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija. Hänen uransa menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat 1980-luvulle, jolloin hän edusti Neuvostoliittoa.
Uusklassinen taloustiede
Paul Krugmanin mukaan uusklassisessa taloustieteessä kaikki makrotalouden mallit täytyy rakentaa mikrotalouden perusteista, joissa on oletuksina täydellisen rationaaliset toimijat ja markkinat joilla myydään loppuun. Krugmanin mukaan makrotalouden malleissa Ayn Rand -tyyppinen logiikka ei ole realistista, ja Krugman pitää hicksiläistä IS-LM-mallia makrotaloudessa käyttökelpoisena.
Mihail Mamiašvili
Kesäkuussa 1983 Mamiašvili voitti Norjan Kristiansundissa juniorien maailmanmestaruuden 74-kiloisten sarjassa. Myös saman vuoden syyskuussa, ensimmäisissä aikuisten arvokilpailuissaan Kiovan MM-kisoissa hän voitti kultamitalin kukistettuaan loppuottelussa puolalaisen Andrzej Supronin. Seuraavana vuonna Jönköpingin EM-kisoissa hän jäi pronssille samoin kuin vuotta myöhemmin Leipzigin EM-paineissa. Samana vuonna Tokiossa järjestetyissä super-MM-kisoissa hän voitti kultaa, samoin kuin elokuussa Kolbotnin MM-kilpailuissa voitettuaan loppuottelussa romianialaisen Stefan Rusun. Mamiašvili saavutti samaisena vuonna voiton myös Ruotsin Lundissa järjestetyssä maailmancupissa.
1986 Pireuksen EM-kisoissa Mamiašvili saavutti uransa ensimmäisen Euroopan-mestaruuden kukistettuaan finaalissa isäntämaan Roger Tallrothin. Saman vuoden lokakuussa Budapestin MM-paineissa hän voitti uransa neljännen aikuisten maailmanmestaruuden. Loppuottelussa kukistui DDR:n Mirko Jahn.
Vuodeksi 1988 Mamiašvili siirtyi painoluokkaa ylemmäs, 82-kiloisiin. Hän aloitti kauden voitolla FILA Grand Prix Galassa, ja saavutti kultaa myös toukokuussa Kolbotnin EM-kisoissa, missä hän voitti loppuottelussa unkarilaisen Tibor Komáromin. Komaromi oli loppuotteluvastustajana myös saman vuoden syyskuussa Soulin olympialaisissa, mutta jälleen ottelu päättyi Mamiašvilin voittoon. 1989 Oulun EM-kisoissa kultamitaliputki sai jatkoa, mutta syksyllä Martignyn MM-kisoissa Mamiašvili sai tyytyä hopeaan kullan mentyä Komaromille. Mamiašvilin viimeisimmiksi arvokilpailuiksi jäivät 1990 Ostian MM-kisat, joissa hän saavutti hopeaa.
Lopetettuaan painiuransa Mamiašvili siirtyi valmennustehtäviin. Hän toimi IVY:n painijoukkueen päävalmentajana 1992 Barcelonan olympialaisissa. Vuonna 1995 hänet nimettiin Venäjän painiliiton varapuheenjohtajaksi ja 1997 puheenjohtajaksi. Vuosina 1998–2002 hän toimi Armeijan keskusurheiluseuran puheenjohtajana. Vuodesta 2001 lähtien hän on toiminut myös Venäjän olympiakomitean varapuheenjohtajana.
Uusklassinen taloustiede
Joseph Stiglitzin mukaan informaation epäsymmetrisyys kumoaa uusklassisen taloustieteen ydinoletukset ja sen paradigmana ja siihen perustuvat mallit.
Historia
Klassinen taloustiede, joka kehitettiin 1700- ja 1800-luvuilla, sisälsi teorian tuotteen arvosta ja tulonjaosta. Arvon ajateltiin muodostuvan tuotannon kustannuksista. Tuotantoprosessin ajateltiin myös määräävän tulonjaon. Maanomistaja sai maanvuokran, työläiset palkan ja tuotantoon sijoittanut voitot. Klassinen taloustiede pohjautuu etenkin Adam Smithin ja David Ricardon työhön.
Vähitellen osa taloustieteilijöistä alkoi painottaa kuluttajan saamaa hyötyä. Ajatuksen pohjalta muodostui teoria, jonka mukaan hyödykkeiden arvo määräytyy niiden tuottaman hyödyn perusteella. Tämän jälkeen ruvettiin tarkastelemaan kysynnän ja tarjonnan merkitystä hinnanmuodostuksessa, ja uusklassinen taloustiede sai alkunsa.
Uusklassisen taloustieteen katsotaan tavallisesti alkaneen William Stanley Jevonsin Theory of political economy (1871), Carl Mengerin Principles of economics (1871) ja Leon Walrasin Elements of pure economics (1874–1877) myötä. Näiden taloustieteilijöiden sanotaan laukaisseen niin sanotun marginalismin tai uusklassisen vallankumouksen. Taloustieteen historian tutkijat ovat kiistelleet siitä:
Myöhemmin englantilaisen Alfred Marshallin vuonna 1890 julkaisema teos Principles of Economics sai määräävän aseman. Hänen mielestään edeltäjät olivat painottaneet liikaa kuluttajan hyötyä siinä missä klassiset taloustieteilijät olivat painottaneet tuotantoa eli tarjontaa. Marshall oli ensimmäinen, joka käytti kysyntä- ja tarjontafunktioita hinnan määrittämisessä.
Seuraava iso kehitysaskel uusklassisessa teoriassa tapahtui 1933. Tällöin Joan Robinson ja Edward H. Chamberlain julkistivat lähes yhtäaikaisesti kirjansa "The economics of imperfect competition" ja "The theory of monopolistic competition", joissa esiteltiin epätäydellisen kilpailun periaate.
Teorian matemaattisessa muotoilussa olennainen virstapylväs oli Paul Samuelsonin teos Foundations of Economic Analysis (1947).
Makrotaloustiede
Uusklassisella taloustieteellä tarkoitetaan ensisijaisesti yllä kuvattua mikrotalouden teoriaa, jossa yleisen tasapainon avulla aggregoidaan yksittäisten kuluttajien ja yritysten toiminta makrotasolle. Tämä teoria ei kuitenkaan tuota mitään yhtenäistä analyysikehikkoa makrotaloustieteen tarpeisiin.
Koulukunnan keskeinen ajatus oli, että talouden toimijat ovat rationaalisia ja epävarmuuden vallitessa toimivat rationaalisten odotusten pohjalta. Sen tunnetuin teoria selittää suhdannevaihtelua. Real Business Cycle -mallin tunnettuja kehittäjiä ovat Robert Lucas Jr., Finn E. Kydland, ja Edward C. Prescott.
Kritiikki
Uusklassista taloustiedettä on kritisoitu siitä, että se sisältäisi normatiivisen vinouman. Se ei keskittyisi selittämään todellista taloudellista toimintaa vaan kuvaamaan ideaalisia tilanteita, joihin Pareto-optimaalisuus soveltuu.
Uusklassisen taloustieteen olettamus yleisestä tasapainosta (yleinen tasapainoteoria) ei monien kriitikoiden mukaan vastaa nykyistä, pääomahyödykkeitä sisältävää taloutta. Siirtyminen mikrotaloustieteellisestä tasapaino-olettamuksesta makrotaloudelliseen tasapainoon sisältää olettamuksia, jotka eivät ole realistisia; Sonnenschein-Mantel-Debreu teoreemana tunnetut tulokset osoittavat, uusklassisen formalismin sisällä, miten rajoittuneita tasapainon edellyttämät olettamukset ovat. Steve Keenin mukaan nämä olettamukset ovat niin rajoittuneita, että ne vain osoittavat koko tasapaino-olettamuksen mielettömyyden:"If neoclassical economists took this neoclassical result seriously, then they would not draw “downward sloping market demand curves” in microeconomics–they would instead draw squiggly lines–and they wouldn’t use equilibrium “supply and demand” analysis. But not only do they do that, they also model the entire economy as a single individual in what they call “Dynamic Stochastic General Equilibrium” models.""These absurd models were what led to them believing that the economy was in great shape, just before it collapsed into the Great Recession."Yleisesti monet näkevät uusklassisen teorian yrityksen mallintaa kompleksista järjestelmään matemaattisesti epärealistisena ja tuhoontuomittuna. Jotkut toisaalta näkevät uudemmassa tutkimuksessa käytettyjen matemaattisten mallien ylittävän perinteisen uusklassisen taloustieteen, missä toiset ovat eri mieltä. Kriitikot näyttäisivät jakautuvan niihin, jotka pitävät matemaattista metodia lähtökohtaisesti vääränä sekä niihin, joiden mukaan se on potentiaalisesti kelvollinen vaikka nykyisissä metodeissa on vakavia ongelmia.
Juuri väitteet epärealistisista taustaolettamuksista, esimerkiksi taloudellisten agenttien psykologiaa koskevista, ovat uusklassisen taloustieteen kritiikin tavanomaisin lähtökohta. Se ei kuitenkaan ole ainoa premissi, jota kritisoidaan epärealistisuudesta. Uusklassista taloustiedettä on myös voimakkaasti kritisoitu sen individualismista tai siitä, miten se olettaa yksilöt preferenssiensä suhteen toisistaan riippumattomiksi. Tässä suhteessa sen on ristiriidassa sekä Adam Smithin että John Maynard Keynesin ajattelun kanssa, joista etenkin jälkimmäinen näki taloudellisen toiminnan olennaisella tavalla laumakäyttäytymisenä, kuten esimerkiksi hänen teoriansa talouden hintakuplista hyvin osoittaa.
Komma
Musiikinteoriassa komma on pieni tai hyvin pieni virityksessä käytetty intervalli kahden liki saman korkuisen sävelen välillä.
Tärkeimmät eri viritysjärjestelmissä esiintyvät kommat ovat:
Varsinais-Suomen suojeluskuntapiiri
Varsinais-Suomen suojeluskuntapiiri oli vuosina 1918–1939 toiminut suojeluskuntapiiri. Se aloitti Turun suojeluskuntapiirinä, mutta 1925 nimi muutettiin maakunnalliseksi. Varsinais-Suomen ensimmäinen suojeluskunta oli alun perin Porin suojeluskuntapiiriin kuulunut Loimaan suojeluskunta, joka aloitti toimintansa huhtikuussa 1917. Sen perustamisen aloitteentekijänä oli maanviljelijä Kalle Piki.
Dynamiitti Napoleon
Päähenkilö Napoleonia näyttelee Jon Heder. Muissa rooleissa ovat muun muassa Efren Ramirez, Tina Majorino ja Jon Gries. Elokuvasta tuli kulttielokuva, ja se sisältää monia vitsejä, joita on parodioitu monissa muissa elokuvissa. Elokuvassa näkyvää t-paitaa, jossa lukee ”Vote For Pedro”, valmistettiin Amerikassa suuria määriä. Elokuvaa on parodioitu muun muassa elokuvassa Date Movie.
Graeme Souness
Graeme Souness (s. 6. toukokuuta 1953 Edinburgh) on skotlantilainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen jalkapallovalmentaja.
Ura pelaajana
Vuonna 1971 alkaneella pelaajaurallaan Souness edusti Tottenham Hotspuria, Montreal Olympiqueta, Middlesbroughia, Liverpoolia (toimi myös Liverpoolin kapteenina) ja Sampdoriaa. Skotlannin maajoukkueessa hän pelasi 54 ottelua ja teki niissä neljä maalia. Pelaajauransa jälkeen hän toimi viiden vuoden ajan skotlantilaisen Rangersin pelaajamanagerina.
Meriitit pelaajana
Ura valmentajana
Meriitit valmentajana
Mars 2020
Mars 2020 on Nasan Mars-tutkimushanke. Sen pääosa Mars-kulkija Perseverance laskeutui Marsiin vuonna 2021. Kulkijan mukana on myös pieni Ingenuity-helikopteri.
Lazaréta (Chaniá)
Lazaréta (, myös Lazarétta, Λαζαρέττα, Lazaréto, Λαζαρέτο) on pieni Kreikan saari, joka sijaitsee Kreetanmeressä Kreetan saaren pohjoisrannikon ja Chanián kaupungin edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,015 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Lazaréta kuuluu Chanián kuntaan, Chanián alueyksikköön ja Kreetan alueeseen.
Mars 2020
Perseverance pohjautuu suurelti aiempaan Curiosity-kulkijaan ja käytti samankaltaista lento- ja laskeutumisjärjestelmää. Tutkimuslaitteet ovat suurelta osin uusia.