cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Šaria
Hudud (rajat)
Tuomarilla ei ole oikeutta armahtaa hudud-rikokseen syyllistynyttä henkilöä, kuten muissa rikoksissa. Rangaistukset ovat ruumiillisia ja vaihtelevat raipaniskuista amputaatioon ja kuolemantuomioon. Koska ne ovat ankaria, hudud-rikosten määrittely ja todistustaakka ovat myös tiukkoja. Tuomitseminen vaatii joko syyllisen tunnustuksen tai selkeän silminnäkijöiden todistuksen. Rangaistusta ei määrätä, jos syyllinen oli pakotettu tekemään rikoksen, esimerkiksi varastamaan ruokaa nälkäisenä. Hudud-rangaistuksia ei sovelleta lapsiin.
Qisas (kosto)
Joissakin rikoksissa rankaiseminen delegoidaan rikoksen uhreille, joten kyseessä on kosto eli Hammurabin lain "silmä silmästä" - periaate. Tällaisia rikoksia ovat muun muassa murha, tappo, kuolemantuottamus tai ruumiinvamman tuottaminen. Uhrilla tai tämän omaisilla on oikeus vaatia hyvitystä teon tekijältä tai edustajalta.
Kosto on šariassa pakollista, kun on tapahtunut tahallinen ruumiinvamman tuottaminen. Koston tulee ilman liioittelua vastata aiheutettua vammaa periaatteella hammas hampaasta, henki hengestä. Virallista suostumusta tai oikeudenkäyntiä ei tarvita. Ellei loukattu itse kykene kostoon, hallitsijan edustaja voi määrätä hänelle edusmiehen sitä varten. Jos kaksi henkilöä on oikeutettu kostamaan, he joutuvat arpomaan kumpi saa tehdä sen. Kanteen nostajat voivat myös luopua kostosta, jolloin he ovat oikeutettuja korvaukseen (diya). Esimerkiksi muslimin tappamisesta hinta on sata kamelia.
Ta'zir (kurinpito)
Jos ei-muslimi väittää muslimin tehneen rikoksen häntä vastaan, teon näyttöongelmat voivat olla suuria, ja mahdollinen rikos jää helposti rankaisematta. Tämä johtuu siitä, että ei-muslimin todistus muslimia vastaan ei ole laillisesti pätevä missään kolmessa rangaistusten tyypissä.
Joitakin lain alueita
Laki jaetaan kahteen pääalueeseen, joista toinen keskittyy uskonnollisiin rituaaleihin ( 'ibadat), ja toinen käsittelee ihmisten välisiä suhteita, kuten orjuutta, sopimuksia, perintöä, avioliittoa, saaliinjakoa tai suhtautumista ei-muslimeihin (mu'amalat). Rituaalilakiin kuuluvat islamin viisi peruspilaria. Islamilaisen lain piiriin kuuluu monia asioita, joita ei länsimaisessa perinteessä pidetä juridisina kysymyksinä, kuten henkilökohtainen hygienia tai hääjuhlien viettämisen tavat. Ajatolla Khomeini onkin todennut, että "ei ole yhtäkään seikkaa, josta islam ei olisi lausunut mielipidettään."
Islamin viisi peruspilaria
Šarian keskeisin sisältö ilmaistaan sunni-islamin viitenä pilarina. Uskonsotaa eli jihadia kutsutaan toisinaan kuudenneksi pilariksi.undefinedViidestä pilarista neljä koskee uskonnon rituaalista harjoittamista. Niitä ovat šahada eli uskontunnustus, salat eli viidesti päivässä harjoitettu rukoushetki, saum eli paasto, joka tapahtuu pääsääntöisesti ramadanin pyhän kuukauden aikana sekä hadž eli pyhiinvaellus Mekkaan. Viides pilari on almuvero eli zakat, joka maksetaan periaatteessa kerran vuodessa yksityiskohtaisten sääntöjen mukaan. Veronmaksun muuttaminen uskonnolliseksi velvollisuudeksi heijasti paimentolaisyhteisöjen herkkänahkaisuutta verojen maksua kohtaan. Maksajille jäi lisäksi vaikutusvaltaa verojen käyttöön, sillä zakat -veron tuotto meni lähiyhteisön tarpeisiin.
Valtio-oppi
Eurooppalainen ajatus vallan kolmijaosta lainsäädäntövaltaan, toimeenpanovaltaan ja tuomiovaltaan ei kuulu islamiin. Suomen Islamilaisen Yhdyskunnan oppaan mukaan islamilaisessa valtiossa valta kuuluu Jumalalle. Kansa kokonaisuudessaan toimii hallitsijana noudattaessaan Jumalan lain määräyksiä ja Jumalan tahtoa. Šarialain mukaan ylin johtaja on kalifi, mutta hän on vain Jumalan tahdon täytäntöönpanija, "uskovien komentaja". Jumalan lakia tulkitsee islamilaisessa valtiossa papisto eli ulama.
Islamilaisen lain mukaan kalifaatti on välttämättömyys, sillä islamilainen umma tarvitsee johtajan, joka pitää yllä uskontoa, puolustaa yhteisöä, auttaa sorrettuja ja valvoo oikeuksien toteutumista. Kalifin vaatimuksiin kuuluu, että hän on miespuolinen muslimi, joka tulee Quraysh -heimosta, on täysi-ikäinen ja täydessä ymmärryksessä, vapaa, urhoollinen, arvostelukykyinen, ja hänellä on normaali näkö, kuulo ja puhekyky. Kalifeja voi kerrallaan olla vain yksi, joten islamiin sisältyy ajatus koko maailman kattavasta kalifaatista. Jos kalifeja on kaksi, kummankaan kalifaatti ei ole pätevä. Kalifin velvollisuutena on sotia juutalaisia, kristittyjä ja zarathustralaisia vastaan, kunnes he kääntyvät muslimeiksi tai suostuvat maksamaan veroa kalifille. Korotettu jizya -vero määrättiin ei-muslimeille, jotka saivat aseman dhimmeinä islamilaisessa valtiossa. Tässä asemassa he saivat harjoittaa entistä uskontoaan tietyin rajoituksin.
Kalifille kuuluu toimeenpanovalta, mutta hän ei kuitenkaan voi antaa uusia lakeja, sillä lainsäätäjä on ainoastaan Jumala, jonka šarialaki on annettu ikuisiksi ajoiksi ja muuttumattomana islamin pyhissä kirjoituksissa. Uutta lainsäädäntöä ei siten voi olla. Sitä vastaa lähinnä lakien tulkitseminen, joka kuuluu islamilaiselle papistolle ja etenkin mufteille. Tuomiovalta on jaettu kalifin ja uskonnollisten tuomioistuimien kesken.
Suomen Islamilaisen Yhdyskunnan julkaiseman oppaan mukaan Islamilainen valtio ei ole demokratia, vaan "jotakin aivan muuta". Yksilö on osa maailmankaikkeutta, ja hänen on mukauduttava samaan lakiin, jolla maailmankaikkeutta hallitaan. Jos yksilö omaksuu itsenäisen kannan johonkin tärkeään asiaan ja havaitsee enemmistön olevan toista mieltä, hänen on mukauduttava enemmistön kantaan paitsi jos se on ristiriidassa šarian kanssa. Siinä tapauksessa vähemmistön mielipide voittaa. Kansalaisten yhdenvertaisuus ei toteudu islamilaisessa valtiossa, sillä samat lait eivät koske kaikkia. Juutalaiset, kristityt ja zarathustralaiset ovat dhimmejä, joiden oikeudet ovat rajoitettuja. Heitä koskevien oikeuksien rajoitukset on kirjattu niin sanottuun Umarin sopimukseen. Muut uskonnot ja ateismi ovat kiellettyjä ja rangaistaan kuolemalla. Jeesuksen toisen tulemisen yhteydessä myös dhimmien oikeudet peruutetaan, ja kaikkien on käännyttävä islamiin.
Rikoslaki
Šarian määrää useita amputaatio rangaistuksia. Rangaistus varkaudesta on oikean käden katkaiseminen olipa rikollinen muslimi tai ei. Ehtona kuitenkin on puberteetin saavuttaminen, tervejärkisyys, teon tahallisuus ja varastetun tavaran vähintään neljännesdinaarin arvo. Toisesta varkaudesta amputoidaan vasen jalka, kolmannesta vasen käsi ja neljännestä oikea jalka. Viidennestä seuraa ruoskiminen tai vankeus. Leikkaushaava poltetaan kuumalla öljyllä (kauterisaatio) verenvuodon pysäyttämiseksi.
Avioliitto
Šarian yleisimmin nykyaikana sovellettu alue on perheoikeus, josta tiettyjä osia on otettu käyttöön myös esimerkiksi Britanniassa. Avioliitto solmitaan sopimuksella, jota edeltää avioliittotarjous (Ííájáb). Naisen on saatava suostumus liittoon holhoojaltaan, joka on hänen isänsä, veljensä tai muu läheisin miespuolinen muslimisukulainen. Jumalan lähettilään kerrotaan sanoneen: "Ei ole avioliittoa ilman walia (laillista holhoojaa)". Muslimimies voi mennä naimisiin myös juutalaisen tai kristityn kanssa, mutta ei ateistin tai muun monijumalaisen. Miehellä voi olla orjattarien lisäksi korkeintaan neljä vaimoa (Koraani 4:3).
Šiialaisilla on lisäksi käytössä nikah mut‘a eli tilapäinen avioliitto. Se on voimassa etukäteen sovitun ajan, esimerkiksi yhden tunnin ja sisältää naiselle annettavan lahjan. Mut‘a-avioliittoa on pidetty uskonnon hyväksymänä prostituutio na.
Avioero on luvallista, mutta erään hadithin mukaan kaikista luvallisista teoista avioero on se, "jota Jumala eniten inhoaa". Mies voi  erota vaimostaan sanomalla todistajien läsnä ollessa "talaq" eli "eroan sinusta" kolmesti. Useimmissa muslimimaissa tämä tapa ei enää ole voimassa. Naisten kohdalla asia on monimutkaisempi, sillä nainen voi erota miehestään vain tämän luvalla.
Aviorikoksen osalta šaria määrää naimisissa olevalle kivityskuoleman, mikä on myös kaikkien pääkoulukuntien yksimielinen näkemys. Naimisissa olevan avionrikkojan tappajaa ei rangaista. Jos avionrikkoja on lapsi, joka ei ole vielä tullut puberteettiin, rangaistuksena on sata ruoskaniskua. Naisorjaa on rikoksesta ruoskittava. Näitä šariaan sisältyviä rangaistuksia ei muslimimaissa nykyään normaalisti seurata.
Naisten asema
Perhe on muslimiyhteiskunnan tukipylväs. Koraanin on katsottu julistavan miehen perheen pääksi, koska niin sanotaan Naisten suurassa: "Mies on naisen pää, koska Jumala on toisia suosinut enemmän kuin toisia ja koska mies elättää vaimoaan" (Suura 4:34). Islam näkee miehen ja vaimon toistensa täydentäjinä Islamin uskonoppineet ovat yksimielisiä siitä, että aviomiesten on pakollista elättää vaimojaan sillä ehdolla, että nämä ovat miehensä saatavilla eivätkä kapinoi. Elatusvelvollisuus perustuu siihen, että naisen tulee olla miehensä saatavilla, eikä hänellä ole oikeutta lähteä aviokodistaan ilman miehen lupaa. Vaimon tulee totella miestään kaikessa, mikä on islamin lakien mukaan sallittua. Miehen on kohdeltava vaimojaan tasapuolisesti mitä tulee miehen kanssa vietettyyn aikaan ja elatukseen. Kuitenkin, jos uusi vaimo on neitsyt, tulee miehen olla vain hänen kanssaan seitsemän vuorokautta häistä. Jos vaimo ei ole neitsyt aika on kolme vuorokautta. Miehen tulee kohdella vaimoaan ystävällisesti ja vaimon tulee palvella miestään ja kohdella häntä hyvin.
Naisen tulee pukeutua peittävästi. Useimmat lakikoulut, joitakin hanafeja lukuun ottamatta, katsovat, että nainen ei voi poistua kotoaan peittämättä kasvojaan olipa siten olemassa mahdollisuus kiusaukseen tai ei. Tyttöjen ympärileikkausta pitävät kaikki lakikoulukunnat suositeltavana, shafi'ilainen koulukunta (mm. Somalia) pakollisena.
Muhammed nimitti jäähyväissaarnassaan naisia Ibn Hishamin mukaan "vangeiksi" ja Tabarin mukaan "kotieläimiksi", mutta naisella on silti perinteisesti oikeus hallita omaisuuttaan avioliitossa. Islamissa naisen tärkeimmäksi velvollisuudeksi katsotaan lasten kasvattaminen, mutta šaria tunnustaa myös - miehen luvalla - naisen oikeuden käydä palkkatyössä perheen ulkopuolella. Oikeudessa kahden naisen todistus vastaa yhtä miehen todistusta. Nainen saa perinnöksi puolikkaan miehen osuudesta.
Šaria nykypäivänä
}}
Šaria ei ole perinteisessä muodossaan täydellisesti käytössä missään maailman maassa. Iran, Saudi-Arabia ja Pakistan soveltavat sitä lainsäädännössään varsin laajalti, mutta niissäkin sitä täydennetään parlamentin säätämillä laeilla (Pakistan ja Iran) tai kuninkaan antamilla hallintomääräyksillä (Saudi-Arabia). Myös Sudanissa ja Pohjois-Nigeriassa on ainakin ajoittain ollut käytössä šarian rikoslaki ja siihen liittyvät hudud-rangaistukset. Suurimmassa osassa islamilaista maailmaan perinteistä islamilaista lakia noudatetaan vain perheoikeuden sekä rituaalilain osalta. Turkki on sekulaari valtio ja siellä šaria-lailla ei ole virallista asemaa.
Vuonna 2008 Iso-Britannia antoi viidelle šaria-tuomioistuimelle oikeuden sovitella asianomistajariitoja. Šaria-tuomioistuinten ratkaisut ovat sitovia, mutta tuomioistuimilla on toimivalta vain silloin, kun kaikki osapuolet sen etukäteen hyväksyvät. Juutalaisten Beth Din -tuomioistuimilla on jo pitkään ollut vastaava asema Britanniassa.
Monien islamilaisten maiden lainsäädäntö pohjautuu muilta osin länsimaiseen esimerkkiin. 1900-luvun alkupuolella niissä vallitsi sekulaarin modernismin aatesuuntaus, jossa uskonto pyrittiin rajaamaan ihmisten yksityiselämään. Tämä johti monissa maissa islamilaisen lain merkityksen vähenemiseen. Islamin ideologisen merkityksen kasvettua 1980-luvulta lähtien on islamilaisen lain asemaa muslimimaissa ryhdytty pohtimaan uudelleen. Erityisesti islamistiset ryhmät ovat vaatineet sen uudelleen käyttöön ottamista ja laajempaa soveltamista yhteiskunnissa.
Šaria-lakia sovelletaan aina vain muslimeihin niissäkin valtiossa, joissa se on käytössä, vaikka joissain poikkeustapauksissa yksittäiset säädökset saattavat koskea myös muihin uskontoihin kuuluvia. Esimerkiksi Saudi-Arabiassa alkoholin nauttiminen on kielletty myös ei-muslimeilta. Niissä muslimimaissa, joissa perhelaki noudattaa šariaa, on uskonnollisille vähemmistöille, dhimmeille säädetty omat rinnakkaiset lakinsa ja usein myös tuomioistuimensa.
Šaria ja yhteiskunta
Šarian rajoitettua soveltamista nykyisissä muslimimaissa on pidetty osoituksena siitä, että islamin lakijärjestelmä kehittyi palvelemaan aivan tietynlaista yhteiskuntaa. Jotkut antropologit ja sosiologit ovat pitäneet šarian sisältämää maailmankuvaa tyypillisenä paimentolais- ja klaaniyhteiskunnille, joiden tarpeita sen on katsottu palvelleen. Antropologi Paul Harrison kirjoitti, että muhamettilaisuus ei ole juuri muuta kuin beduiinien mielenlaadun projektiota uskontoon. Islamilaista maailmaa hallitsivat sen syntyessä vahvasti juuri paimentolaisväestöt. Irakilainen sosiologi Ali al-Wardi (k. 1995) piti Ala-Egyptiä ainoana muslimialueena, missä paikalleen asettunut väestö oli paimentolaisväestöä runsaampaa. Šarian valtioteoriassa on nähty kompromissin hakemista despoottisen abbasidihallinnon ja beduiinien tietyssä mielessä demokraattisen paimentolaiskulttuurin välillä. Šarian varhaisia vaiheita tutkinut orientalisti Joseph Schacht on todennut, että šaria heijasteli varhaisen abbasidiyhteiskunnan sosiaalisia ja taloudellisia olosuhteita, mutta ei ole riittänyt vastaamaan modernin valtion vaatimuksiin. Niinpä šaria on käytännön syistä jäänyt vain rajoitettuun käyttöön niissäkin maissa, jotka virallisesti ovat islamilaisia.
Paimentolaisuuteen perustuville esivaltiollisille yhteiskunnille ovat ominaisia tiukat normit, sotaisuus muita ryhmiä vastaan, yhdenvertaisuus vain oman ryhmän sisällä sekä puuttuvien julkisten instituutioiden korvaaminen yhteisön omalla valvonnalla, johon kuuluu oman käden oikeus. Paimentolaisarvoihin kuuluvat patriarkaalisuus, miesten tasa-arvo, riippumattomuus, tiukka lojaalisuus omaa perhettä, sukua ja klaania kohtaan sekä sotaisuus ja oman kunnian valvominen. Suomen johtavat islamologit ja Lähi-idän tutkijat ovat kuitenkin arvioineet, että varhainen islam ei ollut paimentolaisuskonto vaan edusti nimenomaan urbaania kaupunkilaiskulttuuria.
Šarian kritiikki
Läntisen arvostelun kohteena ovat olleet šarian epädemokraattisuus ja muuttumattomuus, julmat rangaistukset sekä epätasa-arvoinen suhtautuminen naisiin, ei-muslimeihin, juutalaisiin, homoseksuaaleihin ja eräisiin muihin ryhmiin. Šaria hyväksyy myös orjuuden. Šarian on katsottu olevan ristiriidassa ihmisoikeuksien yleismaailmallisen julistuksen kanssa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on toistuvasti todennut, ettei šaria sovi yhteen demokratian perusperiaatteiden kanssa.
Puolesta
Šarian käyttöönotosta keskustellaan myös Suomessa. Yleisimmin on ehdotettu šarian soveltamista perheoikeudessa, mutta muutkin alueet ovat saaneet kannatusta. Oikeustieteen professori Asifa Quraishi-Landes katsoi, että länsimaissa pitäisi antaa lisää tilaa ja tukea muslimien noudattamalle šaria-laille. Quraishi-Landesin mielestä on selvää, etteivät muslimit tai šaria ole katoamassa länsimaista. Siihen voi kuitenkin vaikuttaa, kuinka eristyksiin vähemmistö tapoineen jää, tai millaisia šarian tulkintoja tuetaan. Quraishi-Landesin mukaan ”Nyt länsimaiden pitää päättää, ottavatko ne välttämättömät muutokset vastaan pakolla vai ilolla. Jotkin uudet tavat voisi myös toivottaa tervetulleeksi”.
Tutkijatohtori Sanna Mustasaari ja akatemiatutkija Mulki al-Sharmani katsoivat, että "vastakkainasettelu uskonnon normien ja Suomen lain välillä perustuu yksinkertaistuksiin eikä auta ymmärtämään kumpaakaan." Kirjoittajat ovat sitä mieltä, että "puheenvuorot, joissa herätellään pelkoa šaria -laista, eivät edesauta kenenkään ihmisoikeuksia eivätkä vie keskustelua kohti kaikille yhteistä, monimuotoista suomalaista yhteiskuntaa ja sellaista kansalais­käsitystä, johon myös uskonnolliset vähemmistöt voisivat kuulua."
Vastaan
Vastustajien mielestä rinnakkaisen šariayhteiskunnan syntymistä ei tule sallia. Oikeusministeri Antti Häkkänen katsoi 2018, että "Suomessa ei ole mitään tilaa šaria -laille tai muille rinnakkaisyhteiskuntaa tavoitteleville pyrkimyksille."
Riikka Korppi-Tommola
Riikka Maija Elina Korppi-Tommola (s. 28. huhtikuuta 1960 Varkaus) on suomalainen tanssin tutkija ja entinen tanssija.
Ura
Korppi-Tommola toimi tanssijana Helsingin kaupunginteatterin tanssiryhmässä vuosina 1980–2000. Hän tanssi muun muassa Jorma Uotisen, Carolyn Carlsonin, Marjo Kuuselan, Tommi Kitin, Kenneth Kvarnströmin ja Tero Saarisen koreografioissa.
Tanssiuransa jälkeen Korppi-Tommola aloitti teatteritieteen opinnot Helsingin yliopistossa. Hän valmistui filosofian tohtoriksi vuonna 2013 suomalaista 1960-luvun tanssitaidetta käsittelevällä väitöskirjallaan ''Toisia liikkeitä, uusia virtauksia. Suomalaisen modernin tanssin muutosprosessi 1960-luvulla''. Hän on toiminut opetustehtävissä muun muassa Kansallisoopperan balettioppilaitoksessa ja Helsingin yliopistossa teatteritieteen yliopistonlehtorina.
Yksityiselämä
Korppi-Tommola on ollut naimisissa Esko Salmisen kanssa. Näyttelijä Kreeta Salminen on heidän tyttärensä.
Lähteet
¨
Viirukäki
Koko ja ulkonäkö
Viirukäki kasvaa 39–42 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää, rinta, selkä ja siivet ovat harmahtavan ruskeat. Päässä ja rinnassa on mustia viiruja. Viirukäen vatsassa on punertava vivahde. Nokka on keltainen ja punakärkinen. Pitkän pyrstön kärki on valkoinen.
Levinneisyys ja elintavat
Viirukäen levinneisyysalue ulottuu pohjois-eteläsuunnassa Pakistanista Sri Lankaan ja länsi-itäsuunnassa Pakistanista Bangladeshiin. Lajin elinympäristöä ovat metsät ja metsienläheiset pensaikot ja ruohomaat. Lintu liikkuu yksin tai pareittain, ja sen ravintoa ovat hyönteiset, liskot ja hedelmät. Viirukäki rakentaa kuppimaisen pesän puuhun. Pesimäkausi on maaliskuulta syyskuulle.
Vesisaari
Vesisaari (,, kveeniksi Vesisaari) on kunta ja sen keskustaajamana toimiva kaupunki Pohjois-Norjassa Tromssan ja Finnmarkin läänin itäosassa. Asukkaista noin 5 000 asuu kaupungissa. Vesisaari on Finnmarkin läänin hallinnollinen keskus.
thumb|Vesisaaren keskustaa ja satamaa talvella, vasemmalla näkyy [[Vesisaaren kirkko.]] Vesisaari sijaitsee Varanginvuonon pohjoisrannalla. Se rajoittuu lännessä Uuniemen ja Tenon, luoteessa Berlevågin, pohjoisessa Båtsfjordin ja koillisessa Vuoreijan kuntiin, sekä etelässä Varanginvuonoon. Varanginvuonon eteläpuolella on Etelä-Varanki.
Kunnan asutuskeskuksia ovat itse Vesisaaren kaupungin ohella Vestre Jakobselv (Annijoki) ja Kariel sen länsipuolella sekä Kiby, Golnes, Ekkerøy, Krapenes ja Skallelv sen itäpuolella. Vesisaari on kauppa- ja kalastuskeskus, jossa on säilyketeollisuutta ja virvoitusjuomatehdas.
Vesisaaressa toimii Norjan radion, NRK:n, Finnmarkin aluetoimitus ja siellä ilmestyy nelipäiväinen Finnmarken-sanomalehti sekä Varangeren-viikkolehti. Vesisaari on Hurtigrutenin satama ja Vesisaaren lentoasema sijaitsee Kibyssä kaupungin itäpuolella. Kaupungin läpi kulkee eurooppatie E75. Kaupungissa toimii myös Vesisaaren museo - Ruijan kveenimuseo, joka on kveenikulttuurin vastuumuseo Norjassa.
Vesisaari on ollut vuodesta 1961 Kemijärven ja vuodesta 1973 Murmanskin ystävyyskaupunki.
Historia
Vesisaari sai kaupunkioikeudet vuonna 1883.
1800-luvulla Vesisaareen muutti suuri määrä suomalaisia, ja vuosisadan vaihtuessa yli puolet sen väestöstä oli suomenkielisiä kveenejä. Nykyisin väestö on melkein kokonaan norjalaistunut. Vesisaaressa on nykyään nähtävillä kolmikieliset nimikyltit.
Vuoden 1964 alusta Vesisaareen liitettiin entinen Pohjois-Varangin kunta (Nord-Varanger).
Paikannimiä
Vestre Jakobselv (Annijoki), Ekkerøy (Ekreija), Hamningberg, Høvik (Heviika), Skallelv (Kallijoki), Skallenes (Kalliniemi), Kariel (Karieli), Krampenes (Kramppinen), Skullnes (Kullaselva), Kiby (Kyypi, Kyyppi), Nyhamn (Nyyhamina), Salttjern (Salttijärvi), Prestelv (Sisäjoki), Indre Kvenby (Sisäpää), Tomaselv (Turvejoki), Ytre Kvenby (Ulkojoki).
Tsu (kana)
つ hiraganalla tai ツ katakanalla ovat kaksi japanin kielen kirjoittamiseen käytettyä kana-merkkiä, jotka edustavat samaa tavua. Ne lausutaan, ja ne ovat kana-aakkostojen 18. sijalla chi- ja te-tavujen välissä.
Alkuperä
Hiragana つ ja katakana ツ on johdettu man'yōgana-merkistön kautta kanjista 川.
Tarkkeet
Merkkeihin voidaan lisätä dakuten, jolloin muodostuvat tavut づ et ヅ, jotka lausutaan tai. Modernissa japanissa nämä merkit ovat harvinaisia ja ne on suureksi osaksi korvattu merkeillä ず ja ズ. Niitä käytetään pääosin kirjoittamaan soinnilliseksi muuttunutta äännettä yhdyssanan keskellä (rendaku).
Kirjoitus
thumb|right|Vetojen järjestys merkille つ. Hiragana つ kirjoitetaan vain yhdellä vedolla:
Käyttö
Pieni hiragana っ on nimeltään sokuon. Sitä käytetään pääosin osoittamaan seuraavan konsonantin kahdentumista. Pientä katakanaa ッ käytetään samaan tarkoitukseen.
Katakana ツ voidaan yhdistää useisiin muihin kanoihin merkitsemään äänteitä, jotka eivät ole japanin kielelle alkuperäisiä:
Carl Perkins
Elämäkerta
Carl Perkinsin vanhemmat olivat puuvillanpoimijoita Tennesseessä Tiptonvillen seuduilla. Carl laitettiin pelloille töihin kuusivuotiaana. Mustien gospelmusiikki tuli hänelle tutuksi puuvillapelloilta, ja countrya ja rhythm and bluesia hän kuunteli radiosta. Hän oppi soittamaan kitaraa kymmenvuotiaana ja esiintyi radiossa kouluyhtyeensä kanssa.
Perkinsin musiikkiura alkoi 1940-luvun puolivälissä, kun hän soitti veljiensä Jayn ja Claytonin kanssa paikallisissa tanssiklubeissa nimellä Perkins Brothers Band. Yhtyeeseen liittyi vuonna 1953 rumpali W. S. ”Fluke” Holland.
Perkins meni vuonna 1953 naimisiin ja ryhtyi sen jälkeen kokopäivätoimiseksi muusikoksi. Vuonna 1954 Perkinsin yhtye sai sopimuksen Sam Phillipsin Sun Recordsille. Yhtyeen ensimmäinen single oli Movie Magg/Turn Around (1954). Single menestyi paikallisella countrylistalla. Hän sai toisen paikallisen hitin kappaleella ”Gone Gone Gone”. Perkins esiintyi myös Elvis Presleyn lämmittelijänä.
Perkinsin läpimurtokappale ja uran suurin menestyslevy oli ”Blue Suede Shoes” (1956), joka menestyi niin country-, pop- kuin rhythm and blues -listoillakin ja nousi kansalliseksi listaykköseksi. Perkinsin seuraavia rockabillysinglejä olivat ”Boppin’ the Blues”, ”Everybody’s Trying to Be My Baby”, ”Dixie Fried” ja ”Matchbox”.
Juniper
Juniper on Linda Fredrikssonin esikoisalbumi, joka julkaistiin 29. lokakuuta 2021.
Carl Perkins
Elämäkerta
Perkins joutui suosionsa huipulla maaliskuussa 1956 auto-onnettomuuteen, jossa hän ja hänen veljensä Jay loukkaantuivat. Carl toipui kuukauden sisällä. Hän siirtyi vuonna 1958 Columbia Recordsille, jolle hän äänitti useita pieniä rockabillyhittejä. Hänen uransa oli kuitenkin hiipunut 1960-luvun alkuun mennessä. Perkins esiintyi 1960-luvun alussa usein Las Vegasin Golden Nugget -kasinolla. Hän konsertoi Englannissa yhdessä Chuck Berryn kanssa 1964, ja osallistui siellä myös The Beatlesin levytyssessioihin, joissa yhtye äänitti joitain Perkinsin kappaleita.
Vuonna 1975 Perkins perusti oman levymerkin Suede ja julkaisi kaksi albumia. Vuonna 1978 hän julkaisi rock and roll -albumin. 1980-luvulla Perkins levytti tai esiintyi esimerkiksi Paul McCartneyn, Jerry Lee Lewisin, Johnny Cashin ja Roy Orbisonin kanssa. Hän myös kirjoitti musiikkia esimerkiksi Judds-yhtyeelle ja Dolly Partonille.
Perkinsillä diagnosoitiin kurkkusyöpä vuonna 1992, mutta hän toipui ja jatkoi musiikin tekemistä. Perkins kuoli vuonna 1998 aivoinfarktien komplikaatioihin.
Perkinsillä oli neljä lasta. Hän omisti kaksi ravintolaa Jacksonissa, Tennesseessä. Hän perusti vuonna 1981 keskuksen lasten pahoinpitelyä vastaan. Perkins nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen 1987. Academy of Country Music myönsi Perkinsille palkinnon hänen elämäntyöstään vuonna 1986.
Hälvälä
pienoiskuva|[[Hälvälän ala-aste]] Hälvälä on Hollolan kylä, jonka alueella on Hämeen Rykmentin ampumaharjoitus- ja sotilaslääkintäharjoitusalue, Hälvälän ampumarata ja Hollolan lentokenttä. Alue rajoittuu idässä Tiilikankaaseen ja Työtjärveen sekä pohjoisessa Uskilaan.
Alueella on peruskoulun ensimmäisten luokkien koulu, Hälvälän koulu. Lahden Radioamatöörikerho ry on järjestänyt valtakunnalliset Suomen Radioamatööriliitto ry:n kesätapahtuman Hälvälässä 17.-19.7.1981. Tapahtumassa oli tuhat kävijää.
Muinaismuistoalueet
Hälvälässä on kaksi muinaismuistoaluetta: Hälvälän rautakautinen ruumiskalmisto ja Kiviportinmäen kulkuväylä.
Saimaan kameraseura
Saimaan kameraseura ry on Lappeenrannassa ja sen ympäryskunnissa vaikuttava yhdistys, jonka tarkoituksena on edistää valokuvausharrastusta. Seura on jäsenmäärältään yksi Suomen suurimmista kameraseuroista.
Yhdistyksen jäsenet kokoontuvat kesäkuukausia lukuun ottamatta kaksi kertaa kuukaudessa. Toiminnan rungon muodostavat jokaisen kuukauden toisena ja neljäntenä keskiviikkona pidetyt jäsenillat.
Koulutus on Saimaan Kameraseurassa ollut toiminnan vahvimpia osa-alueita heti alusta alkaen. Kouluttajia on saatu niin omasta seurasta kuin muualtakin Suomesta. Jäsenhankintaa tukevat valokuvauksen peruskurssit, seuran omien jäsenten osaamista tukevat tekniikkaillat ja erilaiset työpajaviikonloput. Lisäksi hyödynnetään Suomen Kameraseurojen Liiton tarjoamia valtakunnallisia koulutusmahdollisuuksia.
Saimaan kameraseura on vuodesta 1947 lähtien kuulunut Suomen kameraseurojen liittoon. Vuonna 2010 Suomen kameraseurojen liitto valitsi Saimaan kameraseuran Vuoden kameraseuraksi.
Omat toimitilat ovat tärkeät uskottavaa seura-toimintaa rakennettaessa. Saimaan Kameraseura sai 1980-luvun alussa toimitilat Lappeenrannan kerhokeskukseen, osoitteeseen Puutarhurinkatu 3. Laitteita hankittiin kaupungin ja Kymen läänin tuella. "Päämaja" pysyi Puutarhurinkadulla peräti vuoteen 2008 asti, jolloin siirryttiin Kaakkois-Suomen Valokuvakeskuksen tiloihin. Kaakkois-Suomen Valokuvakeskuksen muutettua Koljonlinnasta Galleria Pihattoon vuonna 2015, siirtyi kameraseuran toiminta mukana. Kaakkois-Suomen Valokuvakeskuksen lopetettua toimintansa Galleria Pihatossa 31.12.2018, siirtyi kameraseuran toiminta väliaikaisesti Etelä-Karjalan Meripelastusseuran tiloihin Lappeenrannan Pikisaaressa. Elokuusta 2019 lähtien seuran toiminta on jatkunut Etelä-Karjalan Yhdistykset ry:n ylläpitämässä Yhteisötila Kuutinkulmassa.
Ensimmäinen vuosikymmen 1946–1956
Saimaan rantamien valokuvausharrastusta ei toki voida laskea niinkin myöhäisestä ajan-kohdasta kuin 1946 alkaneeksi, mutta silloin asia sai konkreettisen muodon. Gunnar Grönqvist oli yksi seuran vahvoja tukihahmoja pitkään tämän jälkeenkin. Hänen liikkeensä Valotus Oy toimi Lappeenrannan Koulukadulla, ja edisti tarvikkeiden ja välineiden hankintaa, olihan lähes kaikesta pulaa vielä 1950-luvullakin.
Seuran hallitus (tuolloin johtokunta) suunnitteli etukäteen ohjelman kuukausittaisiin kokoontumisiin. Pian alkoi myös säännöllinen kilpailu- ja koulutustoiminta, jotka vakiintuivat 1950-luvulla materiaalipulan helpotuttua. Seurassa vaikuttaneista henkilöistä on mainittava ainakin seuran Grand Old Man Hugo Wallenius, jonka jäljet näkyivät nuorempien kuvaajien tuotannossa vielä pitkään hänen kuolemansa jälkeenkin, vuoden 1956 FIAP:n vuosikirjaan neljästä suomalaisesta valitut Erkki Niemelä ja Olli Jalo, sekä Unto Oikkonen ja Pekka V. Virtanen, jotka molemmat toimivat myöhemmin myös seuran puheenjohtajina
Valokuvakilpailuja oli kahdessa sarjassa; A- (ammattilaiset) ja B-sarja (harrastajat). B-sarjan kilpailuiden voittaja nostettiin kuitenkin aina A-sarjaan.
Saimaan kameraseuran ensimmäinen puheenjohtaja Sulo Kinnunen toimi tehtävässään vuodet 1946–1949, sekä vielä vuoden 1951. Vuonna 1950 puheenjohtajana toimi Kauko Tiili, ja Kinnusen jälkeen Toivo Härkönen 1952–1955. Vuonna 1952 seura hankki osakkeen Lappeenrannan kerhosta, jonka jälkeen kuukausittaiset kerhoillat pidettiin muutaman vuoden ajan kerhon tiloissa.
Toinen vuosikymmen 1956–1966
Museo-, alaston-, muoto- ja asetelmailloista saatujen kokemusten perusteella oli käynnistetty seuran pienryhmätoiminta muotokuvien, maisemien ja asetelmien puitteissa.
Aikakautta leimasi eripura ammattilaisten ja harrastajien välillä, koska ammattilaiset väittivät jälkimmäisten polkevan heidän hintojaan. Suomen kameraseurojen liitto kehottikin jäsenistöään noudattamaan paikallisia hintoja ja siten edesauttamaan ammattilaisten ja harrastajien välisten suhteiden parantumista.
Toinen eripura vallitsi Suomen kameraseurojen liiton tasolla Helsingin ja muun Suomen välillä. Liiton hallitus oli koko ajan lähes täysin helsinkiläinen, vaikka vaalikokouksissa oli ehdolla henkilöitä myös muualta Suomesta. Yksi riidanaiheista oli liiton tiedotustoiminta, koska 1950–1980-luvuilla Suomen kameraseurojen liiton äänenkannattajana toimi helsinkiläisen Kameraseura ry:n julkaisema Kamera-lehti.
Saimaan kameraseura ajoi liitossa voimakkaasti "maaseudun" asiaa. Se oli muiden pääkaupunkiseudun ulkopuolella toimivien jäsenseurojen mukana vaatimassa, että liiton tulisi perustaa uusi, oma lehti. Vaihtoehtona oli Kamera-lehden luovuttaminen liitolle. Perusteluna oli se, että koska Kamera-lehti on vain erään seuran yksityislehti, se ei voi ajaa koko maan kameraväen asioita. Liiton helsinkiläinen hallitus pakotettiinkin vastustuksesta huolimatta viemään asiaa eteenpäin, tämä ei tosin johtanut mihinkään muutoksiin.
Kolmas vuosikymmen 1966–1976
Koulutustoiminta jatkui vilkkaana. Seuralaiset kouluttivat toisiaan niin mustavalkoisten kuin värillistenkin kuvien vedostamisen osalta. Saimaan kameraseura kuului Suomen kameraseurojen liiton Kaakkois-Suomen alueeseen, ja teki alueella yhteistyötä paitsi Imatran kameraseuran, myös muun muassa Mikkelin kameraseuran, Kouvolan kameraseuran ja Kymen kameroiden kanssa. Yhteistoiminta näkyi esimerkiksi kilpailuina ja yhteisnäyttelyinä, mutta myös seurojen omien kilpailuiden arvosteluna puolin ja toisin.
Unto Oikkonen palasi puheenjohtajaksi vuosiksi 1966–1968. Seuraaviksi puheenjohtajiksi valittiin nuorempaa polvea: Aarne Mikonsaari vuosiksi 1969–1972, Esko Turkkila 1973–1974 ja Seppo Luoto 1975. Uutta jäsenistöä saatiin värvättyä ja toiminnan määrää taas kasvatettua.
Neljäs vuosikymmen 1976–1986
thumb|upright=0.71|Saimaan Kameraseuran jäsenlehti Positiivi ilmestyi vuosina 1987–2011. Viimeisen numeron kansikuva on Viipurista. thumb|left|Linssiludea on Positiivin jälkeen julkaistu muissakin valokuvauslehdissä.Seura aloitti oman jäsenlehden julkaisemisen. Seuran jäsenet kuvittivat myös Lappeenrannan kaupungin kustantaman, Lappeenranta-aiheisen kuvateoksen.
Oma pimiö saatiin Lappeenrannan kaupungin kerhokeskukseen Puutarhurinkadulle. Laitteita hankittiin läänin ja kaupungin tuella, niistä mainittakoon muun muassa iso suurennuskone, palkkikamera, studiosalamat, värikuvien vedostuslaite, sekä multivisioesityksiin soveltuva diaprojektorien, ohjausyksikön ja moniraitanauhurin järjestelmä.
Toimintaa rahoitettiin paitsi apurahoin, myös erilaisten tilaustöiden avulla, kuten esimerkiksi hoitamalla Lions-klubin valtakunnallisen vuosikokouksen kuvaaminen Lappeenrannassa. Muukin pienryhmätoiminta jatkui vilkkaana. Erityisiä projektityöryhmiä olivat ainakin yhteisnäyttelyyn tähdännyt Windale-ryhmä, sekä Lappeenrannan yöelämästä kertovan multivisioesityksen nauhoittanut Lappeenranta by night -ryhmä.
Puheenjohtajina toimivat Markku Pöysti 1976–1977, Veikko Itkonen 1978, Seppo Pelkonen 1979, Juhani Sankala 1980 ja Mauri Kokkola 1981–1985. Vanhan polven aktiivit Erkki Niemelä ja Unto Oikkonen kutsuttiin seuran kunniajäseniksi.
Viides vuosikymmen 1986–1996
pienoiskuva|Saimaan Kameraseuran jäsenmäärän kehitys 1946–2015. Vuosina 2011–2013 seura oli peräti Suomen toiseksi suurin kameraseura heti Helsingin jälkeen. Seuran 40-vuotisjuhlavuotta vietettiin valtakunnallisen näyttelyn voimin. Saimaan kameraseura otti järjestettäväkseen Suomen kameraseurojen liiton teemanäyttelyn 1986, ja antoi sille teemaksi Ilo. Näyttely järjestettiin Etelä-Karjalan museossa. Näyttelyn raadin muodostivat oman seuran Erkki Niemelän lisäksi imatralainen Reino Pelkonen ja helsinkiläinen Eero Venhola.
Teemanäyttelyn avajaisissa Suomen kameraseurojen liitto myönsi hopeisen ansiomerkin entiselle puheenjohtajalle Mauri Kokkolalle, sekä yhdistyksen kunniajäsenille Erkki Niemelälle ja Unto Oikkoselle. Kymen läänin taidetoimikunta myönsi seuralle taidemitalin pitkäaikaisesta ja ansiokkaasta toiminnasta valokuvataiteen hyväksi.
Seuran oma jäsenlehti nimettiin vuonna 1994 uudelleen Positiiviksi, kun jälleen uusi sukupolvi kameraseuralaisia astui seuran palvelukseen – asialla tällä kertaa Tatu Kosonen ja Tommi Kähärä. Lehti uudistui niin ulkoasultaan kuin sanankäytöltäänkin. Siinä alettiin julkaista lehdestä toiseen jatkuvia artikkelisarjoja, kuten Jarmo Niemisen kirjoittama Mies ja ase (haastatteluja) ja Esko Turkkilan pohdintoja Älä usko Eskoa -palstalla. Lehdessä alettiin julkaista omaa sarjakuvaa, Linssiludea – ja olipa mukana myös artikkelisarja kuvankäsittelystä tietokoneella.
Kilpailutoimintaa kiihdytettiin perustamalla erityinen GP-kilpailu, johon kuului kolme osakilpailua; välillä myös Imatran kameraseuraa vastaan käyty vuotuinen kilpailu on ollut yksi osakilpailuista. Sarjojen lukumäärä on vaihdellut ajan mittaan. Aluksi niitä oli kaksi, diat ja paperikuvat, mutta parhaimmillaan sarjoja oli jopa neljä: diat, mustavalkovedokset, värivedokset ja ns. kymppikuvat. Osakilpailuissa eniten pisteitä kerännyt henkilö sai kunnian kantaa Vuoden kuvaajan arvonimeä. He olivat 1987 Esko Kivistö, 1988 Kari Kiljunen, 1989 Markku Lötjönen, 1990 Markku Lötjönen, 1991 Esko Turkkila, 1992 Markku Lötjönen, 1993 Ari Nakari, 1994 Jukka Olkkonen ja 1995 Tatu Kosonen.
Tapani Räsänen voitti valtakunnallisen Vuoden luontokuva 1991 -kilpailun. Seura teki yhteistyötä Etelä-Karjalan taiteilijaseuran ja Maaseudun sivistysliiton kanssa. Yhteistyö johti muun muassa suuriin, Kantriksi ja urbaaniksi nimettyihin ympäristötaidenäyttelyihin monena eri vuonna, sekä galleria Pihaton perustamiseen Lappeen vanhan pappilan alueelle. Merkittävänä voidaan pitää myös diasarjan laatimista silloisen Kymen läänin kaikista keramiikkataiteilijoista.
Vuosikymmenen ajalle mahtui yhteensä viisi puheenjohtajaa: Juha Virtanen 1986–1987, Esko Kivistö 1988–1989, Markku Lötjönen 1990–1991, Sami Luukkanen 1992, Ari Nakari 1993–1994 ja Erkki Korhonen 1995–1996. Markku Lötjönen toimi Suomen kameraseurojen liiton hallituksen jäsenenä 1987–1988.
Kuudes vuosikymmen 1996–2006
Tasavuosia vietettiin taas Suomen kameraseurojen liiton teemanäyttelyn merkeissä, tällä kertaa teemana oli Erotiikka. Näyttely järjestettiin galleria Pihatossa. Näyttelyn raadin muodostivat lappeenrantalainen Unto Ahjotuli, imatralainen Ritva Kärmeniemi ja savonlinnalainen Seppo Kiljunen.
Suomen Kameraseurojen Liitto myönsi teemanäyttelyn avajaisten yhteydessä hopeisen ansiomerkin vanhoille aktiivijäsenille Kari Kiljuselle, Ari Nakarille, Markku Lötjöselle, Juhani Palovirralle, Terho Tiaiselle ja Esko Turkkilalle. Suomen Kameraseurojen Liitto myönsi myös viirinsä Saimaan kameraseuralle. Avajaisviikonlopun oheisohjelma koostui Matti J. Kalevan luennosta, juhlaillallisesta sekä liiton syyskokouksesta. Vuonna 2002 liiton hopeisia ansiomerkkejä myönnettiin uudemman kerran, silloin Tatu Kososelle, Tommi Kähärälle, Jarmo Niemiselle ja Esa Toppilalle.
Luentosarjoja järjestettiin kahdesti. Ensin oli vuorossa kolmen luennon sarja valokuvasta 2001, luennoitsijoina Raakel Kuukka, Tommi Kähärä, Jukka Male, Jarmo Nieminen, Magnus Scharmanoff ja Esko Turkkila. Heti perään vuonna 2002 järjestettiin kolmen luennon sarja teemalla Tango ja tanssilava, luennoitsijoina Markku Koski, Seija A. Niemi, M. A. Numminen ja Juhani Tahvanainen. Tangoaiheeseen yhdistyi jokaisen luennon kohdalla myös valokuvaus.
Pienryhmätoiminta kuihtui pois. Lyhytaikaisen palkkikameranrakennustyöryhmän lisäksi ainoa koko ajan toiminut pienryhmä oli Nuorisoryhmä I. Ryhmä kokoontui säännöllisesti Puutarhurinkadun pimiölle pohtimaan valokuvausasioita, ja järjesti kuvausmatkan Pohjois-Norjaan. Vuonna 2005 perustetun Kaakkois-Suomen valokuvakeskuksen perustamiskirjan allekirjoittivat täsmälleen samat nimet, jotka lukivat Nuorisoryhmä I:n jäsenluettelossa vuosituhannen vaihteen tienoilta.
Yhteistyö Maaseudun sivistysliiton kanssa jatkui muun muassa seuran sisäisen koulutustoiminnan muodossa, sekä erityisen Elämän taiteilija -päivän ja -näyttelyn järjestämisenä Etelä-Karjalan taidemuseossa. Sen sijaan yhteistyö Etelä-Karjalan taiteilijaseuran kanssa väheni, vaikka yhteisiä jäseniä olikin. Kameraseura jäi pois niin Pihaton toiminnasta kuin Kantrin ja urbaanin järjestelyistäkin.
Jarmo Nieminen oli puheenjohtaja vuodet 1997–2000, Tommi Kähärä 2001–2004 ja Markku Lötjönen (uudelleen) 2005. Tatu Kosonen toimi Suomen kameraseurojen liiton hallituksessa vuodesta 1999 lähtien, ja 2005-2009 liiton puheenjohtajana. Myös Tommi Kähärä toimi liiton hallituksen jäsenenä vuodet 2001–2002. Molemmat nähtiin myös Suomen valokuvajärjestöjen keskusliitto Finnfoto ry:n toimielimissä, sekä Joutsenon taidekesän valokuvauskurssin kouluttajina.
Vuoden kuvaajiksi nimettiin 1996 Tatu Kosonen, 1997 Tatu Kosonen, 1998 Jukka Olkkonen, 1999 Tatu Kosonen, 2000 Jukka Olkkonen ja 2001 Jarmo Nieminen. Sen jälkeen tittelin jakamisessa seurasi tauko. Tapani Räsänen kaksoisvoitti Vuoden luontokuva 2000 -kilpailun ja Jukka Olkkonen valittiin Suomen kameraseurojen liiton Vuoden kuvaajaksi 2005.
Seitsemäs vuosikymmen 2006–2016
thumb|Saimaan Kameraseura (pj. Tatu Kosonen, oik.) lahjoitti "Erkki Niemelän pokaalin" Suomen Kameraseurojen Liitolle (pj. Reino Havumäki, vas.) "Vuoden nuoren kuvaajan" kiertopalkinnoksi liiton 80-vuotisjuhlissa Helsingissä 2012 thumb|Saimaan Kameraseuran hallitus 2012: eturivissä Jukka Kosonen, Hannu Rissanen ja Marita Räsänen, keskellä Olli Räty, Simo Äikäs ja Harri Junnola, takana Tommi Joutjärvi ja Tatu Kosonen thumb|upright=0.71|Saimaan Kameraseura valittiin koko Suomen parhaaksi kameraseuraksi 2010 Seitsemäs vuosikymmen toi mukanaan seuratoiminnan hiipumisen, jota vastaan vanhat aktiivit kuitenkin päättivät taistella. Seuran jäsenmäärä nousi nopeasti korkeammalle kuin koskaan. Samalla seura nousi Suomen toiseksi suurimmaksi kameraseuraksi heti Helsingin jälkeen. Toimintaa aktivoitiin kaikilla osa-alueilla, ja erityisesti alettiin kiinnittää huomiota siihen, että myös uusi ns. digisukupolvi saataisiin seuran toimintaan mukaan. Loppusyksyllä 2008 julkaistiin lähes 40-sivuinen Seuralaisen käsikirja, joka toimitettiin kaikille seuran jäsenille. Vuonna 2010 Suomen Kameraseurojen Liitto valitsi Saimaan kameraseuran Vuoden kameraseuraksi.
Suomen kameraseurojen liiton kultainen ansiomerkki myönnettiin vuonna 2010 Tommi Kähärälle ja Ville Savolaiselle, ja 2011 Tatu Kososelle tunnustukseksi liiton eteen tehdystä työstä.
SKsL:n puheenjohtaja myönsi järjestötoiminnan kultaisen ansiomerkin vuonna 2006 Tommi Kähärälle ja Esa Toppilalle, vuonna 2009 Ari Nakarille ja vuonna 2011 Vesa Laitiselle. SKsL:n puheenjohtaja myönsi hopeisen ansiomerkin 2006 Aulikki Korpela-Taimelalle, Juha Turuselle ja Anne-Mari Välikaupille, vuonna 2009 Marko Taimelalle ja Ville Savolaiselle, vuonna 2011 Riitta Huttuselle, vuonna 2012 Anu Kososelle ja vuonna 2013 Olli Rädylle. Lisäksi Saimaan kameraseura haki liiton hopeisen ansiomerkin vuonna 2009 hämeenlinnalaiselle Elisa Putille, koska hänen panoksensa 1st Carelia Salon -näyttelyn järjestelyissä koettiin todella suureksi. Vuonna 2007 seuran kunniajäseniksi kutsuttiin Esko Turkkila ja Tapani Räsänen.
Puutarhurinkadulla sijainneen pimiötilan vuokrasopimuksen kaupunki irtisanoi säästösyistä. Sammontorin pimiö lopetettiin vuonna 2013.
Kerhoillat siirtyivät vuoden 2008 alussa Kaakkois-Suomen valokuvakeskuksen tiloihin, ja nimettiin uudelleen jäsenilloiksi. Vuoden 2011 alussa alkoivat erilliset tekniikkaillat ja vuoden 2012 alussa filmivalokuvauksesta innostuneet aloittivat oman säännöllisen toimintansa Filmijäärät-ryhmänä. Loppuvuodesta 2011 aloitti myös Nuorisojaosto II, joka kokoontui kahdesti kuussa. Vuonna 2013 aloitettiin säännölliset kuvauskävelyt aina eri puolilla kaupunkia. Vuonna 2015 valokuvakeskus (ja samalla Saimaan Kameraseura) muutti Galleria Pihattoon.
Perinteinen GP-kilpailu herätettiin uudelleen henkiin. Vuoden kuvaajiksi nimettiin 2008 Anu Kosonen, 2009 Olli Räty, 2010 Lauri Heino, 2011 Tommi Joutjärvi, 2012 Tommi Joutjärvi, 2013 Sami Kontto, 2014 Jukka Kosonen ja 2015 Tuomo Himmanen. GP-kilpailun rinnalle jouduttiin perustamaan rinnakkainen kilpailu FIAP:n ja SKsL:n näyttelyihin eniten hyväksyntiä saaneille (aiemmin nämä pisteet summattiin mukaan Vuoden kuvaaja -kisaan). Vuoden kilpailukuvaajaksi nimettiin 2011 Kauko Keränen, 2012 Kauko Keränen, 2013 Veijo Kantele, 2014 Kauko Keränen ja 2015 Jukka Kosonen. Vuonna 1958 seura sai "tuntemattomalta lahjoittajalta" kilpailuidensa kiertopalkinnoiksi ns. Gunnarin lautasen. Kun 2011 siirryttiin kahden erillisen tittelin järjestelmään, annettiin uudelle Vuoden kilpailukuvaajan kiertopalkinnolle tämä sama historiallinen nimi. Näin haluttiin osoittaa kunnioitusta vanhoja aikoja ja tapoja kohtaan, ja muistaa seuran jo edesmenneitä pioneereja.
2010-luvulla alkoi seuralle kertyä kilpailumenestystä. FIAP:n kansainväliset näyttelyt ja Suomen kameraseurojen liiton kotimaiset näyttelyt alkoivat kerätä enemmän osallistujia. SKsL:n vuosinäyttelyssä 2011 Saimaan kameraseura valittiin ensimmäistä kertaa koko historiansa aikana näyttelyssä menestyneimmäksi kameraseuraksi. Nimitystä pohjusti mm. neljä henkilökohtaista kunniakirjaa. Vuosien tauon jälkeen seuraan myönnettiin myös SKsL:n arvonimiä. Korkeamman SKsLSM-arvon (Suomen Kameraseurojen Liiton Suurmestari) saivat 2014 Tatu Kosonen ja Tommi Joutjärvi. SKsLM-arvon (Suomen Kameraseurojen Liiton Mestari) saivat 2013 Tommi Joutjärvi ja Tatu Kosonen, sekä 2014 Jarmo Mäntykangas.
Myös osallistuminen kansainvälisiin, FIAP:n suojelemiin näyttelyihin herätettiin seurassa uudelleen henkiin vuodesta 2009 lähtien. Menestys poiki myös FIAP:n arvonimiä; FIAP:n korkeamman EFIAP-arvon (Excellence FIAP) saivat 2013 Tommi Joutjärvi, Tatu Kosonen ja Jarmo Mäntykangas, sekä 2014 Veijo Kantele. AFIAP-arvon (Artiste FIAP) saivat 2012 Mari Joutjärvi, Marita Räsänen, Tommi Joutjärvi, Tatu Kosonen ja Jarmo Mäntykangas, sekä 2013 Veijo Kantele, Jukka Kosonen, Päivi Mäntykangas ja Olli Räty.
Vuonna 2012 seura järjesti FIAP:n suojeleman (patronage 2012/169) kansainvälisen valokuvanäyttelyn Lappeenranta 2012 – 1st International Exhibition of Photography valokuvakeskuksella. Näyttelyn tuomaristona toimivat vedossarjassa Reino Pelkonen EFIAP Imatralta, Olli Jaakkola AFIAP Tampereelta ja Raimo Paukku AFIAP Valkeakoskelta, sekä kuvatiedostojen sarjassa Tapani Räsänen EFIAP Joutsenosta, Jussi Helimäki EFIAP/b Espoosta ja Arto Korhonen Raisiosta. Lisäksi seura järjesti kansainvälisiä Carelia Salon -digikuvanäyttelyitä osana SKsL:n Finland Digital Circuit -kiertonäyttelyitä. Ensimmäinen näyttely järjestettiin Kaakkois-Suomen valokuvakeskuksessa 2009, ja sen tuomaristossa toimivat Ari Nakari AFIAP, Tatu Kosonen ja Tommi Kähärä. Toinen järjestettiin Korupirtissä, Ylämaan Jalokivikylässä 2010, ja sen tuomaristossa toimivat iisalmelainen Ilkka Niskanen EFIAP, haminalainen Raimo Ahonen AFIAP ja karjaalainen Christer Valtanen. Kolmannen näyttelyn paikkana oli Savitaipaleen kirjasto, ja tuomareina varkautelainen Riina Karvonen EFIAP, kotkalainen Sofia Virtanen ja oman seuran Anu Kosonen. Neljännen näyttelyn paikkana oli Joutseno, ja tuomareina Mari Joutjärvi AFIAP Lappeenrannasta, Mikko Joona Sastamalasta ja Hannu Rissanen Lappeenrannasta. Vuodesta 2013 lähtien kansainvälinen näyttelytoiminta eriytettiin erilliseen Lappeenranta International Photographic Society ry -järjestöön.
Vesa Laitinen voitti Vuoden lehtikuva 2011 -kilpailun.
Seuran puheenjohtajana vuonna 2006 toimi Aulikki Korpela-Taimela, vuonna 2007 Juha Turunen, vuosina 2008-2012 Tatu Kosonen ja vuosina 2013-2017 Jukka Kosonen. Jukka Kosonen toimi myös Suomen kameraseurojen liito hallituksessa vuodesta 2014 lähtien.
Kahdeksas vuosikymmen 2016–
2010-luvulla kameraseuran jäsenten harrastuksen osa-alueisiin ovat kuuluneet geokätköily, urbaani löytöretkeily, blippaus ja pienoishelikopterit. Seura on järjestänyt yhteisiä kuvausmatkoja kotimaahan ja ulkomaille. Seura on jatkanut omien näyttelyiden tuottamista yhdessä Kaakkois-Suomen valokuvakeskuksen kanssa. Vuonna 2016 ne järjestivät Karjalan kannaksen nykytilaa esittelevän näyttelyn, ja vuonna 2017 Vienan Karjalaa esittelevän näyttelyn. Saimaan kameraseura järjesti Suomen Kameraseurojen Liiton (SKsL) vuosinäyttelyn 2016. Näyttelyn tuomareina toimivat oman seuran Tatu Kosonen, taidekriitikko Seppo Paajanen Luumäeltä, sekä SKsL:n edustajana Yki Hytönen Helsingistä.
Suomen kameraseurojen liitto myönsi järjestötoiminnan kultaisen ansiomerkin Reino Pelkoselle. Liiton hopeinen ansiomerkki myönnettiin Jarmo Mäntykankaalle, Eija Hirvi-Talkalle, Marita Räsäselle, Sami Auviselle, Seppo Toivarille, Ville Tulkille, Tuula Heinolle ja Jirka Veikkaselle. Vuodelle 2018 seuran uudeksi puheenjohtajaksi valittiin Heini Eronen, ja väistyvä puheenjohtaja Jukka Kosonen valittiin Suomen kameraseurojen liiton puheenjohtajaksi samoin vuodelle 2018.
Vuoden kuvaajiksi nimettiin Jarmo Mäntykangas 2016 ja Tuomo Himmanen 2017. Vuoden kilpailukuvaajiksi nimettiin Jarmo Mäntykangas 2016 ja 2017. Jarmo Mäntykangas sai Suomen kameraseurojen liiton suurmestarin -arvon (SKsLSM). Reino Pelkonen ja Jukka Kosonen saivat Suomen kameraseurojen liiton mestarin -arvon (SKsLM).
Lähteet
thumb|right|Saimaan Kameraseuran jäseniä Hämeenkyrössä 2011
Ra (kana)
ら hiraganalla tai ラ katakanalla ovat kaksi japanin kielen kirjoittamiseen käytettyä kana-merkkiä, jotka edustavat samaa tavua. Ne lausutaan, ja ne ovat kana-aakkostojen 39. sijalla yo- ja ri-tavujen välissä.
Alkuperä
Hiragana ら ja katakana ラ on johdettu man'yōgana-merkistön kautta kanjista 良.
Latinisaatio
Kanat latinisoidaan samalla tavalla sekä Hepburn-, Kunrei-shiki- että Nihon-shiki-järjestelmissä: « ra ».
Kirjoitus
thumb|Vetojen järjestys merkille ら.
Hiragana ら kirjoitetaan kahdella vedolla:
thumb|Vetojen järjestys merkille ラ.
Katakana ラ kirjoitetaan kahdella vedolla:
Sojuz 2
Sojuz 2 oli Neuvostoliiton Sojuz-avaruusohjelman lento, jossa tehtiin yhdessä miehitetyn Sojuz 3 -avaruusaluksen kanssa kaksi ohituskoetta. Sojuz 2 oli miehittämätön. Lento suoritettiin 25.-28. lokakuuta 1968.