cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peikkohai
Levinneisyys
Peikkohaita tavataan kaikilla valtamerillä. Ne viihtyvät syvällä ja niitä on tavattu yli kilometrin syvyydessä.
Ravinto
Peikkohait saalistavat kaloja, mutta hitaina uimareina ne eivät aja saalistaan takaa, vaan odottavat sen tulevan kyllin lähelle, jolloin ne avaavat suunsa nopeasti ammolleen ja imaisevat saaliin suuhunsa.
Rockin’ Chair
”Rockin’ Chair” on Hoagy Carmichaelin säveltämä ja sanoittama musiikkikappale vuodelta 1929. Se tuli tunnetuksi vuonna 1932 jazzlaulaja Mildred Baileyn esittämänä. Yleisö yhdisteti kappaleen Baileyyn siinä määrin, että häntä alettiin kutsua lisänimellä Rockin’ Chair Lady.
Carmichael nauhoitti kappaleen toukokuussa 1930 nimekkäällä kokoonpanolla, johon kuuluivat hänen lisäkseen muun muassa Benny Goodman, Gene Krupa, Tommy Dorsey, Joe Venuti, Bix Beiderbecke, Bubber Miley, Eddie Lang ja Bud Freeman. Paul Robeson ja Ray Noble nauhoittivat kappaleen syyskuussa 1931. Casa Loma Orchestra äänitti kappaleen vuonna 1939 useiden muiden Carmichaelin sävellysten ohella. Vuonna 1947 Louis Armstrong nauhoitti sen duettona Jack Teagardenin kanssa.
Helena Eeva on kääntänyt kappaleen suomeksi nimelle ”Keinutuoli”.
Japanin parlamenttitalo
thumb|300px|Japanin parlamenttitalo Tokiossa. Japanin parlamenttitalo on rakennus Japanin pääkaupungissa Tokiossa, Chiyodan erillisalueen Nagatachōn kaupunginosassa. Rakennus toimii istuimena Japanin parlamentin ala- ja ylähuoneelle. Alahuoneen tilat sijaitsevat vasemmassa ja ylähuoneen tilat oikeassa siivessä.
Frederick Low
thumb|right Frederick Ferdinand Low (30. kesäkuuta 1828 – 21. heinäkuuta 1894) oli yhdysvaltalainen republikaaninen/unionilainen poliitikko.
Low syntyi Mainessa ja opiskeli Hampden Academyssä. Muutettuaan kotiosavaltiostaan Kaliforniaan hän loi uran liike- ja pankkialalla. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneessa aikavälillä 3. kesäkuuta 1862 – 3. maaliskuuta 1863.
Low'n poliittinen ura lähti nousuun hänen saatuaan nimityksen Kalifornian kuvernööriksi 10. joulukuuta 1863. Häntä seurasi vuonna 1867 Henry Huntley Haight. Hän toimi vuodesta 1869 Yhdysvaltain suurlähettiläänä Kiinaan.
Kuoltuaan 66-vuotiaana San Franciscossa Low sai hautapaikan Cypress Lawn Memorial Parkissa.
Arne Jacobsen
Arkkitehtina Jacobsenin tunnetuimpia töitä ovat valkea, funktionalistinen Bellavista-kerrostaloalue Klampenborgissa (1933–1934), Bellevue-teatteri (1935–1936), Århusin kaupungintalo (1939–1942), Søllerødin kaupungintalo (1940–1942), Söholmin paritalot Klampenborgissa (1950–1954), Rødovren kaupungintalo (1957), Glostrupin kaupungintalo (1958), Munkegårdin koulu Kööpenhaminassa (1955–1959), SAS Royal Hotel Kööpenhaminassa (1958–1960), Tomin suklaatehtaat Ballerupissa (1961), Tanskan kansallispankki (1965), sekä St Catherine’s College Oxfordissa (1964–1966).
Muurahais-tuoli on Jacobsenin tunnetuin huonekalu. Kaksi muuta tuolia, Muna ja Joutsen, on tehty alun perin osaksi Kööpenhaminan SAS Royal Hotelin sisustusta. Hän suunnitteli myös astioita, ja elokuvassa 2001: Avaruusseikkailu nähdään Jacobsenin suunnittelemat lusikat.
Tohtori Faustus
Teos eroaa tyylillisesti sekä aikakauden italialaisesta verismistä, että saksalaisesta Richard Straussin myöhäisromantismista. Busonin "uus-klassisuus" on selkeää, suoraviivaista ja keskittyy melodioihin. Säveltäjä käyttää diatonisten ja kromaattisten jaksojen välistä kontrastia draaman tehokeinona.
Leonardo (jalkapalloilija, 1992)
Leonardo da Silva Souza (s. 18. maaliskuuta 1992 Andirá, Brasilia ) on brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän edustaa serbialaista Partizania.
Pyry Mikkola
Pyry Mikkola (s. 1961) on suomalainen viulisti. Vuonna 1980 hän sijoittui kuudenneksi Jean Sibelius -viulukilpailussa. Hänet on palkittu myös Kuopion viulukilpailussa (jakoi voiton Kaija Saariketun kanssa 1980 ) ja kansainvälisessä Wieniawski-kilpailussa Puolassa.
Laiva
pienoiskuva|Italialainen purjelaiva [[Amerigo Vespucci (laiva)|Amerigo Vespucci New Yorkin satamassa Hudsonjoella.]] Laiva on suuri vedessä kulkeva alus. Veneestä se eroaa suuremmalla koollaan, mutta tarkkaa rajanvetoa laivan ja veneen välille on vaikea tehdä. Laivan ja veneen erosta ei tiettävästi ole virallista määritelmää, mutta erään näkemyksen mukaan pituudeltaan yli 24-metrisiä aluksia pidetään laivoina, koska niiden kuljettamiseen vaaditaan Suomessa tutkinto.
Jumiskonjoki
Jumiskonjoki on joki Lapissa. Se sijaitsee Posion ja Kemijärven kuntien alueella. Jumiskonjoki laskee Kemijärven Jumiskonselkään.
Laiva
Laivoja valmistetaan eri käyttötarkoituksiin, kuten kaupankäyntiin, risteilyihin, rahdin tai ajoneuvojen kuljetukseen. Risteilylaivat kulkevat usein samaa reittiä säännöllisillä aikatauluilla, toisin kuin muut laivat, joiden reitit vaihtelevat.
Etymologiaa ja nimistöä
Sanaa laiva arvellaan lainasanaksi germaanisista kielistä; germaaniseksi kantasanaksi on rekonstruoitu *flawją. Sanan vastineita on myös balttilaisissa ja slaavilaisissa kielissä. Alkuperäinen merkitys lienee ollut jokin esihistoriallinen venetyyppi.
Sanalla alus viitattiin alun perin laivoihin ja veneisiin, mutta nykyisin se merkitsee muutakin, kuten esimerkiksi avaruusalusta. Sana alus on johdos sanasta ala ja viittaa siihen, että alus on kantamansa ihmisen tai lastin alapuolella.
Suomessa ja sukulaiskielissä omaperäisiä nimityksiä laivoille tai veneille ovat aluksen lisäksi esimerkiksi vene, joka merkitsee nykyisin hyvin pientä, kannetonta laivaa, haapio ja honkio, jotka merkitsevät yhdestä puusta tehtyä venettä, uisko, joka merkitsee tietyntyyppisiä purjealuksia, saima, joka tarkoitti Laatokalla käytettyä purjealusta, ja haaksi, joka on vanha laivojen ja veneiden yleisnimitys.
Laivan koon ilmoittaminen
Laivan koko määritellään yleensä ensisijaisesti sen kyvyllä kuljettaa lastia, joko painona tai tilavuutena.
Laivan tilavuus eli vetoisuus ilmaistaan joko laivan kokonaisvetoisuutena eli bruttovetoisuutena (GT) tai lastitilojen vetoisuutena eli nettovetoisuutena (NT). Vetoisuuden mittayksikkönä käytettiin vuoteen 1994 asti rekisteritonnia. Nykyisten mittaussääntöjen mukaan brutto- ja nettovetoisuudet ovat yksiköttömiä, logaritmisesti laskettuja lukuja.
Laivan kantavuus on aluksen lastin, polttoaineen, varusteiden ja henkilöiden suurin sallittu paino. Painon yksikkönä käytetään tonnia, ja sen lyhenteenä on dwt tai joskus myös tdw (, ”kuollut paino”).
Laivan uppouma on aluksen kelluessa syrjäyttämän vesimäärän paino tonneina ilmaistuna. Etenkin sota-alusten koko ilmoitetaan käyttämällä uppoumaa. Mikäli kauppa-aluksille ilmoitetaan uppouma, on se silloin lastimerkkiin lastatun aluksen uppouma suolavedessä (1,025 t/m³).
Lästi on historiallinen tilavuus- ja painomitta, jota käytettiin myös ennen laivojen koon ilmaisemiseen.
Navigaation kannalta myös laivan ulkomitoilla, kuten suurimmalla pituudella (L.O.A.), leveydellä, korkeudella, syväyksellä ja vesilinjan pituudella, on merkitystä.
Laivan liikkeet aallokossa
thumb|350px Laivan liikkeet aallokossa kuvataan koordinaatistossa (x, y, z), jonka origo on aluksen painopisteessä.
Laivatyypit
Laivat voidaan luokitella käyttövoimansa perusteella esimerkiksi höyrylaivaksi, purjealukseksi ja soutualukseksi eli kaleeriksi.
Käyttötarkoituksensa mukaan laivat luokitellaan matkustaja-, kuivalasti-, säiliö- ja erikoisaluksiksi.
Matkustaja-aluksia
pienoiskuva|Matkustaja-autolautta [[M/S Rosella|M/S Rosella Kustaanmiekan salmessa.]]
Kuivalastialuksia
pienoiskuva|Konttialus
Erikoisaluksia
pienoiskuva|Jäänmurtajat [[Jäänmurtaja Sisu|Sisu ja Urho.]]
Kiiltomato
Kiiltomato (Lampyris noctiluca) on kovakuoriainen, joka loistaa pimeässä elimistössään kemiallisessa reaktiossa syntyvän valon avulla. Kiiltomatonaaras ohjaa valollaan koiraita luokseen.
Koko ja ulkonäkö
Kiiltomato on kovakuoriainen, jonka sukupuolet ovat hyvin erinäköisiä. Aikuinen kiiltomatonaaras on toukkamainen, eikä sillä ole lainkaan siipiä. Koiraat muistuttavat tavanomaisia kovakuoriaisia. Ne ovat ruskeita, pitkänomaisia ja pystyvät lentämään. Keskiruumis on lähes puoliympyrän muotoinen, ja pieni pää jää suurelta osin keskiruumiin etureunan alle. Verkkosilmät ovat hyönteisen kokoon nähden huomattavan suuret. Pituutta koiraalla on 10–12 mm. Naaraat ovat 15–30 mm pitkiä, tummanruskeita hyönteisiä. Niillä on selvästi erottuva kilpimäinen keskiruumis, jonka alle pää suureksi osaksi jää. Takaruumis on selvästi jaokkeellinen ja ensimmäisen jaokkeen reunat ovat vaaleat. Sekä koiraalla että naaraalla on takaruumiin kärjessä muuta ruumista vaaleampana erottuva valoa tuottava elin.
Sukulaislajit Suomessa
Suomessa tavataan harvinaisena toistakin heimon edustajaa, tuikematoa (Phosphaenus hemipterus).
Levinneisyys
Kiiltomatoa tavataan laajalti Euroopassa ja Aasian poikki Kiinaan saakka. Eteläisessä Suomessa se on melko yleinen.
Bioluminesenssi
pienoiskuva|250px|Aikuinen kiiltomatokoiras eroaa ulkomuodoltaan huomattavasti siivettömästä ja "toukkamaisesta" naaraasta Kiiltomatojen tunnetuin ja näkyvin piirre on niiden kyky tuottaa valoa. Ilmiö perustuu kemialliseen reaktioon ja on esimerkki bioluminesenssista. Molemmat sukupuolet kykenevät tuottamaan valoa, mutta pääasiallisesti sitä tuottavat siivettömät naaraat, jotka pyrkivät houkuttelemaan koiraita luokseen. Elinympäristönään kiiltomadot suosivat matalakasvuisia ruohikoita. Aikuiset yksilöt ovat aktiivisia yöaikaan ja viettävät päivät piilossa. pienoiskuva|250px|Parittelevat aikuiset kiiltomatokoiras ja -naaras
Toukkien elinkierto
Kiiltomadon munat kuoriutuvat viiden viikon jälkeen munimisesta. Toukkavaihe kestää 2–3 vuotta, minkä jälkeen ne koteloituvat ja aikuistuvat.
Toukat muistuttavat suuresti naaraita, mutta niiden tuntosarvet ovat lyhyemmät ja kaikkien takaruumiin jaokkeiden kärjissä on vaaleat täplät. Myös toukat kykenevät tuottamaan valoa, mutteivät loista yhtä kirkkaasti ja pitkiä aikoja kuin aikuiset hyönteiset. Toukkien tuottama valo on lyhyt, himmeä tuikahdus. Toukalla on toimivat kävelyraajat ja se liikkuu melko nopeasti käyttäen apunaan takaruumiin kärkeä.
Kiiltomadon saalistustavat
Kiiltomadot ovat petoja ja saalistavat ravinnokseen kotiloita, joskaan aikuiset kiiltomadot eivät syö lainkaan. Tarkkaa tapaa, jolla kiiltomato löytää saaliinsa luokse, ei tunneta, mutta löydettyään kotilon toukka puree sitä useita kertoja terävillä leuoillaan erittäen samalla tyypillisesti sitä itseään paljon kookkaampaan saaliiseen halvaannuttavaa myrkkyä. Myrkky liuottaa kotilon kudoksia ja kiiltomato juo liuenneen kudoksen. Joskus kotilon tiedetään selviytyneen elävänä, joskin vahingoittuneena, kiiltomadon hyökkäyksestä.
Pedro Delgado
Pedro Delgado Robledo (s. 15. huhtikuuta 1960 Segovia, Espanja) on entinen espanjalainen maantiepyöräilijä. Hyökkäävästä ajotyylistään tunnettu kevytrakenteinen Delgado oli parhaimmillaan vuoristo-osuuksilla. Hän voitti Ranskan ympäriajon vuonna 1988 sekä Espanjan ympäriajon vuosina 1985 ja 1989. Vuoden 1988 Tour de Francen aikana hän jäi kiinni virtsaneritystä edistävän probenecidin käytöstä. Tapaus aiheutti sysäyksen pyöräilyn doping-sääntöjen muuttamiseen, sillä probenecid ei tuohon aikaan kuulunut UCI:n, toisin kuin monien muiden järjestöjen, kiellettyjen aineiden listalle, ja hän sai jatkaa kilpailua ilman seuraamuksia.
Otto Harbach
Otto Harbach, oik. Otto Abels Hauerbach (18. elokuuta 1873 Salt Lake City, Yhdysvallat – 24. tammikuuta 1963 New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen sanoittaja ja teatterikäsikirjoittaja. Hän oli aikansa tuotteliaimpia Broadway-sanoittajia ja kirjoitti sanat yli 40 musikaaliin. Hän kirjoitti paljon yhteistyössä sanoittaja Oscar Hammerstein II:n ja säveltäjien Rudolf Friml ja Jerome Kern kanssa.
Tunnetuimpiin Harbachin sanoituksiin kuuluvat ”Every Little Movement”, ”Sympathy”, ”The Love Nest, ”Rose-Marie”, ”The Desert Song”, ”Smoke Gets in Your Eyes” ja ”Yesterdays”. Hän kirjoitti koko uransa teatterimusikaaleihin monien hänen aikalaistensa muuttaessa työskentelemään Hollywoodiin musikaalielokuvien yleistyessä.
Harbachia pidetään yhtenä Broadwayn menestyneimmistä sanoittajista ja käsikirjoittajista. Hänestä ei kuitenkaan koskaan tullut yleisön keskuudessa yhtä tunnettua nimeä kuin esimerkiksi yhteistyökumppanistaan Hammersteinista; hänen sanoittamansa kappaleet yhdistettiin usein yleisemmin niiden säveltäjään kuin Harbachiin.
Alkuvuodet
Otto Hauerbach syntyi Salt Lake Cityssä tanskalaiseen maahanmuuttajaperheeseen. Hän työskenteli vuosina 1875–1901 englannin opettajana Whitman Collegessa. Vuonna 1901 hän muutti New Yorkiin jatko-opiskelemaan Columbian yliopistossa, mutta keskeytti opintonsa aloittaakseen uran reportterina ja lauluntekijänä. Hän työskenteli vuoden sanomalehtikirjoittajana ja oli vuosina 1903–1910 töissä mainostoimistoissa.
Musiikkiuransa alkuvaiheessa Hauerbach tutustui säveltäjä Karl Hoschnaan ja alkoi kirjoittaa tämän kanssa lauluja vaudeville- ja minstrel-esityksiin. Vuonna 1908 sai ensi-iltansa Hauerbachin ensimmäinen Broadway-tuotanto Three Twins, johon Hoschna sävelsi musiikin. Ennen pitkää Hauerbach alkoi kirjoittaa yksinomaan Broadway-musikaaleihin. Hauerbach ja Hoschna tekivät yhdessä musiikin viiteen musikaalinäytelmään. Yhteistyö päättyi Hoschnan kuolemaan vuonna 1911.
Rudolf Frimlin tapaaminen
Broadway-tuottaja Arthur Hammerstein esitteli Hauerbachin sanoittajaa etsivälle säveltäjä Rudolf Frimlille, josta tuli tämän seuraava tärkeä yhteistyökumppani. Hammerstein, Friml ja Hauerbach tekivät yhdessä 11 musikaalia. Vuoden 1912 The Firefly (1912) oli menestys ja teki debytoivasta Frimlistä tärkeän säveltäjän Broadway-piireissä. Sitä seurasivat musikaalikomedia High Jinks (1913) ja operettityylinen Katinka (1915). Näytelmiä esitettiin ensimmäisen maailmansodan aikana myös Lontoossa, mutta musiikin tekijöiksi merkittiin sodanaikaisen saksalaisvihan pelossa salanimet ”Roderick Freeman” (Friml) ja ”Ogden Hartley” (Hauerbach).
Vuonna 1918 Harbach meni naimisiin saltlakecityläisen Eloise Smith Dougallin kanssa. He saivat kaksi poikaa, joiden nimet ovat William ja Robert. William on televisiotuottaja, joka on tuottanut muun muassa The Tonight Show’ta.
Menestys ja loppuvuodet
1920-luvun alussa Harbach opasti sanoittajana aloittelevaa Oscar Hammerstein II:sta ja sanoitti tämän kanssa musiikkia muun muassa George Gershwinille, Jerome Kernille, Sigmund Rombergille ja Vincent Youmansille. Harbachin ja Hammersteinin kirjoittamasta näytelmästä Sunny tehtiin vuonna 1924 musikaali, jossa näytteli Marilyn Miller. Yhteistyö Hammersteinin kanssa oli Harbachin uran menestyneintä aikaa.
Vuonna 1924 sai ensi-iltansa musikaali Rose-Marie. Sen musiikin sävelsivät Rudolf Friml ja Herbert Stothart ja sanoista ja käsikirjoituksesta vastasivat Harbach ja Hammerstein. Se esitettiin vuosina 1924–1926 yhteensä 557 kertaa Broadwayllä, ja alkuvuodesta 1927 sen esittäminen aloitettiin uudelleen 48 näytöksen ajaksi. Lontoossa siitä tuli 1920-luvun pisimpään esitetty musikaali.
Harbach sanoitti Irving Caesarin kanssa Vincent Youmansin vuoden 1925 näytelmän No, No, Nanette, josta tuli vuosikymmenen menestynein Broadway-tuotanto. Harbach teki paljon yhteistyötä Jerome Kernin kanssa ja sanoitti muun muassa tämän musikaaleihin Sunny (1925), The Cat and the Fiddle (1931) ja Roberta (1933). Roberta sisälsi Harbachin tunnetuimpiin sanoituksiin kuuluvat laulut ”Smoke Gets in Your Eyes” ja ”Yesterdays”.
Harbach vetäytyi musiikin kirjoittamisesta 1940-luvun alkupuolella. Hän toimi musiikkijärjestö ASCAPin varapuheenjohtajana vuosina 1936–1940 ja sen puheenjohtajana vuosina 1950–1953. Hän oli järjestön perustajajäsen.
Otto Harbach kuoli 24. tammikuuta 1963 New Yorkissa. Hänet valittiin vuonna 1970 Songwriters Hall of Fameen.
Elokuva
Vaikka Harbach ei monista ajan teatterimaailman lauluntekijöistä poiketen koskaan siirtynyt Broadwayltä elokuvamusiikin pariin, monista hänen kirjoittamistaan näytelmistä on sittemmin kuvattu myös elokuvaversio.
Rose-Marie-musikaalista on tehty kolme elokuvaversiota. Vuonna 1928 valmistuneen elokuvan pääosaa esitti Joan Crawford. Vuoden 1936 elokuvaversiossa näyttelivät Jeanette MacDonald ja Nelson Eddy. Vuonna 1954 julkaistiin kolmas elokuvaversio, jossa pääosia esittivät Ann Blyth ja Howard Keel. MacDonald ja Eddy näyttelivät myös vuoden 1940 elokuvaversiossa Harbachin ja Hammersteinin vuoden 1926 musikaalista The Desert Song.
Robertan vuonna 1935 valmistuneessa elokuvaversiossa näyttelivät Fred Astaire ja Ginger Rogers. Vuonna 1937 Robert Z. Leonard ohjasi elokuvaversion (suom. Señorita) näytelmästä The Firefly.
Tuotanto
Harbach sanoitti tai käsikirjoitti 47 musikaalinäytelmää uransa aikana. Useimmissa näytelmissä hän toimi sekä sanoittajana että käsikirjoittajana.
Keisari
Japanin keisari Naruhito on nykyisin ainoa keisari.
Rooman keisarit
Caesarin ottopoika ja seuraaja Gaius Julius Caesar Octavianus eli hallitsijanimeltään Augustus peri imperaattorin arvon, mutta alkoi käyttää myös nimeä caesar arvonimenään. Häntä pidetään historian ensimmäisenä Rooman keisarina. Aluksi Rooman keisarit olivat muodollisesti vain valtion ensimmäisiä virkamiehiä, mutta heillä oli käytännössä diktaattorin valtuudet. Vasta keisari Diocletianuksen hallituskaudella (284–305) keisarius muuttui myös muodollisesti absoluuttiseksi yksinvallaksi. Keisarius ei myöskään ollut perinnöllistä, vaikka valtaistuimelle tavallisesti asetettiinkin edellisen keisarin perillinen.
Frankkivaltakunta
Länsi-Rooman valtakunnan murentumisen ja Romulus Augustuluksen viraltapanon (476) myötä läntinen keisaritraditio katkesi. Itä-Rooman keisarit katsoivat nyt olevansa koko Rooman valtakunnan laillisia hallitsijoita. Tätä Justinianus I (527–566) pyrki myös saattamaan käytäntöön valloittamalla laajoja alueita Italiassa, Espanjassa ja Pohjois-Afrikassa. 600- ja 700-luvuilla nämä vaatimukset jäivät kuitenkin teoreettisiksi frankki- ja langobardivaltakuntien noustessa sekä arabien valloittaessa Pohjois-Afrikan ja suuria osia Espanjassa. Ensimmäiseksi länsieurooppalaiseksi keisariksi nousi Kaarle Suuri, joka yhdisti jatkuvilla, uutterilla sodilla suuren osan Länsi-Eurooppaa valtansa alle ja kehitti monipuolisesti oloja ja infrastruktuuria.
Kaarle Suuren kanslia käytti hallitsijasta seuraavaa pitkää ilmaisua :
Langobardivaltakunta (Lombardia) muodostui pohjoisitalialaisen keisariuden valtapoliittiseksi avaimeksi. 800-luvulla se siirtyi eri sukulinjoja pitkin karolinkisuvussa, viimeiset itäfrankkilaiset karolinkikuninkaat Kaarle III (887–888) ja Arnulf Kärnteniläinen (896–899) nousivat keisareiksi. Karolinkien vallan pienentyessä 900-luvun alussa keisarius siirtyi burgundilaisten ja pohjoisitalialaisten hallitsijoiden käsiin. Vuoden 924 jälkeen keisarius jäi kolmeksi vuosikymmeneksi pois käytöstä.
Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarit
Otto I Suuri valloitti Pohjois-Italian 951/952 ja elvytti Rooman keisariuden tradition tullessaan kruunatuksi Roomassa 962. Hänestä alkaen itäfrankkilaiset ja Saksan kuninkaat pitivät itseään aina vuoteen 1806 ainoina oikeutettuina Rooman keisareiden seuraajina sekä kristikunnan maallisina hallitsijoina. Keskiajalla keisariksi kruunaaminen edellytti kuitenkin sekä taloudellisesti että sotilaallisesti vaativaa matkaa Roomaan. Tämän vuoksi monet kuninkaat eivät koskaan tulleet kruunatuksi keisariksi. Varsinkin 1250–1313 ja 1378–1433 oli vuosikymmenien mittaisia keisarittomia kausia. Viimeiset Rooman keisariksi Roomassa kruunatut Saksan kuninkaat olivat Sigismund Luxemburgilainen (1433) ja Fredrik III (1462).
Fredrik III:n poika Maximilian I ei enää matkustanut Roomaan, mutta 1508 paavi myönsi hänelle arvonimen ”Rooman keisariksi valittu”. Tätä arvonimeä hänen seuraajansa käyttivät aina vuoteen 1806 saakka. Kaarle V puolestaan oli viimeinen saksalainen kuningas, jonka paavi kruunasi. Tällä kertaa kruunaus tapahtui – paavia tarkoituksellisesti nöyryyttäen – Bolognassa. Kaarlen veli ja seuraaja Ferdinand I luopui noustessaan valtaan 1556 paavin kruunauksesta ja käytti keisarin arvonimeä vaaliruhtinaiden tuella. Paavin protestit jäivät huomiotta, ja kaikki Ferdinandin seuraajat toimivat samoin aina vuoteen 1806 saakka.
Varsinkin kolmikymmenvuotisen sodan jälkeen keisarius menetti käytännössä merkityksensä, sillä keisarikunnan alueella sijainneet ruhtinaskunnat olivat käytännöllisesti katsoen itsenäisiä valtioita. Saksan keisarit olivat kuitenkin yleensä samalla Itävallan hallitsijoita, mutta Itävallan ulkopuolella heillä ei ollut todellista valtaa.
Vuodesta 1438 alkaen keisarius oli Habsburgien suvun perintöä. Suku päättyi miesjohdossa 1740 Kaarle VI:n kuollessa. Hänen tyttärensä Maria Teresia sai haltuunsa suvun perintömaat, mutta ei keisariutta. Keisarin arvo siirtyi seuraavaksi Wittelsbach-sukuiselle Baijerin kuninkaalle Karl Albrechtille. Vasta tämän kuoltua Maria Theresia onnistui valituttamaan miehensä Franz Stephan von Lothringenin keisariksi. Maria Theresia nosti puolisonsa myös perintömaiden kanssahallitsijaksi. Jatkossa Maria Theresia käytti keisarinnan (imperatrix) arvonimeä keisarin puolisona, mutta ei juurikaan puuttunut keisarikunnan valtapolitiikkaan. Näin keisarius ja kuninkuus olivat väliaikaisesti eronneet toisistaan. Tätä vahvisti vielä Habsburgien monarkian erkaantuminen valtakunnasta.
Muut Länsi-Euroopan keisarit
thumb|Ranskan keisari [[Napoleon I. Jean Auguste Dominique Ingresin maalaama muotokuva vuodelta 1806.]]Napoleon kruunasi itsensä Ranskan keisariksi 1804. Pitääkseen keisarin tittelin, Habsburgien Pyhä Rooman keisari Frans II muodosti hallitsemistaan Itävallan maista virallisestikin keisarikunnan ja nimitti itsensä Itävallan keisariksi 1804. Itävalta oli keisarikunta ensimmäisen maailmansodan loppuun saakka.
Napoleonin veljenpoika Charles Louis Napoleon Bonaparte (Ludvig Napoleon) valittiin Ranskan toisen tasavallan presidentiksi 1848 ja hän julistautui keisariksi 1852. Ranska kärsi nöyryyttävän tappion Preussille 1870 ja Napoleon III otettiin vangiksi 100 000 miehensä kanssa Sedanissa 2. syyskuuta ja kaksi päivää myöhemmin vallankumous Pariisissa päätti Ranskan toisen keisarikunnan.
Preussin kuningas Vilhelm I kruunattiin vuorostaan Saksan keisariksi Versailles’n peilisalissa 18. tammikuuta 1871. Sen jälkeen Saksa oli keisarikunta ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheeseen asti.
Latinaisen Amerikan keisarikunnat
Sen jälkeen, kun Latinalaisen Amerikan maat 1800-luvun alkupuolella itsenäistyivät, Brasilia oli vuoteen 1889 saakka keisarikunta. Lyhytaikaisesti sellaisia olivat myös Meksiko ja Haiti.
Itäisen Euroopan keisarit
Ristiretkeläisten vallattua neljännen ristiretken yhteydessä Konstantinopolin ja muut Bysantin ydinosat 1204, kreivi Balduin IX otti roomalaisten keisarin arvonimen (Imperator Romaniae). Bysantin hallitsijasuvun jäljelle jääneet haarat eivät tätä hyväksyneet, vaan jatkoivat Rooman keisareina Nikeassa Konstantinopolin takaisinvaltaukseen 1261 asti.
Bysantin ortodoksiset perilliset: Bulgaria, Serbia ja Venäjä
Bysantin tiiviit kulttuuriset ja poliittiset yhteydet sen naapureihin Balkanilla, Bulgariaan ja Serbiaan, sekä Kiovan ja myöhemmin Moskovan Venäjään saivat nämä maat omaksumaan Bysantin keisariperinteen ainakin ajoittain.
Konstantinopolin patriarkka ja Bysantin sijaishallitsija Nikolaos Mystikos kruunasivat Bulgarian Simeon I:n keisariksi vuonna 913. Seuraava Bysantin hallitus kumosi epäsuositun nimityksen, mikä johti pitkään ja tuhoisaan sotaan Bulgarian ja Bysantin välillä 914–924. Lopulta Bysantti myöntyi hyväksymään Bulgarian keisarin kun tittelin sanamuoto vaihdettiin ”roomalaisten keisarista” ”bulgarialaisten keisariksi”: kyseessä ei tällöin katsottu olevan aivan Bysantin ”oikeaan” keisariuteen verrattava arvo. Bulgarian erottua Bysantista titteli tunnustettiin uudestaan vuosiksi 1018–1185. Bulgarian itsenäistyttyä lopullisesti Osmanien valtakunnasta vuonna 1908, sen monarkki otti jälleen tittelin keisari, tsaari, mutta länsimaissa arvosta puhuttiin pelkästään kuninkaana.
Vuonna 1345 Serbian kuningas Stefan Dusan nimitti itsensä keisariksi ja hänet kruunasivat Skopjessa Serbian patriarkka, Bulgarian patriarkka ja Ohridin arkkipiispa. Bulgaria ja useat muut naapurimaat ja kauppakumppanit hyväksyivät tittelin, mutta Bysantti ei. Titteliä käyttivät vain Stefan Dusan ja hänen poikansa Stefan Uroš V, jonka kuoleman jälkeen 1371 sitä ei käytetty.
Bysantin viimeisen keisarin veljentytär Sofia Palaiologos nai vuonna 1472 Moskovan suuriruhtinaan Iivana III:n, joka alkoi ajaa ajatusta Venäjästä Bysantin seuraajavaltiona. Ajatus Kolmannesta Roomasta konkretisoitui munkki Filofein kirjeessä Iivanan seuraajalle Vasili III:lle. Tämän poika Iivana IV Julma kruunautti itsensä tsaariksi, joka oli slaavilainen muoto keisarista, 16. tammikuuta 1547. Tämän jälkeen Moskovan hallitsijat käyttivät jo Iivana III:n ja Vasilin ajoittain käyttämää titteliä vakituisesti. 31. lokakuuta 1721 Pietari I kruunautti itsensä länsimaalaisittain keisariksi (Vserossijski Imperator). Hän perusteli tittelin nimenvaihdoksen vuonna 1717 löydetyllä kirjeellä Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarilta Maksimilian I:ltä Vasili III:lle vuodelta 1514, jossa tämä käyttää Vasilista läntistä keisarinimitystä. Venäjän hallitsijatittelin vuonna 1721 tapahtunut nimenmuutos on joskus johtanut virheelliseen käsitykseen, että tsaari olisi ollut jonkinlainen keisaria alempi titteli. Venäjä oli keisarikunta vuoden 1917 helmikuun vallankumoukseen asti.
Aasian keisareita
Joidenkin aasialaisten hallitsijoiden (etenkin niiden, jotka ovat ”kuninkaiden kuninkaita”) arvonimet käännetään keisariksi. Myös jotkut diktaattorit ovat nimittäneet itsensä keisareiksi. Iranin šaahien perinteinen arvonimi on shahanshah, kuninkaiden kuningas, (شاهنشاه), joka myös voidaan kääntää keisariksi, mutta viimeisen shaahin yhteydessä niin korkeata käännöstä ei yleensä tehty.
Kiinan hallitsijat vuodesta 221 eaa. monarkian lakkauttamiseen vuonna 1911 kantoivat arvonimeä huangdi, joka oli yhdistelmä sanoista huang, ”jumalkuningas” ja di, ”viisas kuningas”. Tätä edeltäneiden pienempien kuningaskuntien hallitsijat olivat arvoltaan wang, ”kuningas”. Länsimaissa Kiinan hallitsijaa kutsuttiin keisariksi.
Japanin ylipappi-valtiosymbolin (tenno) arvonimenä läntisissä kielissä käytetään usein keisaria, vaikka sekä kooltaan että historiallisesti Japani muistuttaa enemmän yhtä kuningaskuntaa kuin monien kansallisuuksien imperiumia. Keisari-traditio toki on uskonnollinen ja puolijumalainen, kuten monet kuninkaat ja keisarit alun perin muuallakin olivat.
Keisarikuntia
Muita kuin länsimaisia keisarikuntia:
Lyhytaikaisia keisarikuntia:
Suwa
Suwa on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Kōshin’etsun alueella Naganon prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin keskiosassa vuorten ympäröimän Suwajärven etelärannalla Matsumoton kaakkoispuolella. Suwassa on 49 362 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 109,91 neliökilometriä.
Kaupunkioikeudet Suwa sai kuntaliitoksen myötä vuonna 1941. Kaupungissa sijaitsee Suwa-taisha, yksi Japanin vanhimmista ja tärkeimmistä šintolaisista pyhäköistä. Se toimii yli 10 000 haarapyhäkön pääpyhäkkönä. Kaupungin elämää rytmittävätkin pyhäkön rituaalit ja festivaalit, joista vaikuttavimpiin kuuluu joka kuudes vuosi järjestettävä Onbashira-festivaali, jossa suuria puunrunkoja kuljetetaan vuorilta alas pyhäkölle. Edo-kaudella Suwa kehittyi Suwan daimiokunnan linnanaluskaupunkina. Suwan Takashiman linna rakennettiin uudelleen vuonna 1970. Kaupungin nähtävyyksiin kuuluvat myös 1 500–1 900 metrin korkeudella sijaitseva Kirigaminen ylänkö, Kamisuwan kuuma lähde (onsen) ja Suwajärvellä järjestettävät ilotulitukset. Suwaa palvelee JR Higashi-Nihonin Chūō-päälinja.
Mikko Bredenberg
Mikko Vilhelm Johannes Bredenberg (s. 23. huhtikuuta 1977 Tampere) on suomalainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja taiteilija-tutkija. Hän on väitellyt teatteritaiteen tohtoriksi vuonna 2017 Taideyliopiston Teatterikorkeakoulusta aiheenaan näyttämöllinen kuvittelu.
Ura
Bredenberg valittiin Kemin kaupunginteatterin uudeksi johtajaksi kolmivuotiskaudelle 1.10.2021–30.9.2024.
Teatterin lisäksi Bredenberg on näytellyt myös tv-sarjoissa (Hovimäki, Yhteinen huone) sekä elokuvissa (Tali-Ihantala 1944).
Leszek Możdżer
thumb|right|Leszek Możdżer, 2023 thumb|220px Leszek Możdżer (alk. Lesław Henryk Możdżer; s. 23. maaliskuuta 1971 Gdańsk) on puolalainen jazzpianisti. Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Zbigniew Namysłowskin ja Zbigniew Preisnerin kanssa.
Możdżer sai klassisen koulutuksen, ja hän on tullut tunnetuksi myös Frédéric Chopinin sävellysten tulkitsijana.
Thracia (diokeesi)
Thracia oli Rooman valtakunnan diokeesi, joka käsitti valtakunnan itäisimpiä Euroopan puoleisia osia, kuten sille nimen antaneen Traakian.
Diokeesi perustettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin, ja se oli näin yksi alkuperäisestä 12 diokeesista. Se kuului Oriensin prefektuuriin. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 diokeesi oli osa Itä-Roomaa.
Provinssit
Diokeesi jakaantui seuraaviin provinsseihin:
Vytautas Suuri
Vytautas Suuri (liett. ) (1350 – 1430) oli Liettuan suuriruhtinas vuosina 1392–1430. Hän oli ehkä kuuluisin Liettuan suuriruhtinaista ja hänen valtakaudellaan Liettuan rajat ylsivät Itämereltä Mustallemerelle. Liettuassa hänet nähdään kansallissankarina ja hänen aiottua kruunajaispäiväänsä juhlitaan kansakunnan päivänä.
Elämäkerta
pienoiskuva|vasen|[[Wojciech Gerson, Kęstutis ja Vytautas Jogailan vankeina, 1873.]] Vytautas oli Kęstutisin poika, joka oli ollut jo Algirdasin valtakaudella merkittävässä asemassa Liettuan hallinnossa. Tarinan mukaan Vytautas syntyi Kęstutisin ja pakanallisen jumalattaren Birutėn avioliitossa. Algirdasin kuoltua valtaan nousi Jogaila, jonka kanssa Kęstutisilla tuli nopeasti erimielisyyksiä. Näiden johdosta Kęstutis anasti vallan vuonna 1381, mutta Jogailan onnistui saada se takaisin 1382. Jogailan päästyä taas valtaan hän vangitutti Kęstutisin ja Vytautasin. Kęstutis kuoli parin viikon päästä vangitsemisestaan mahdollisesti Jogailan surmaamana, mutta Vytautasin onnistui paeta Saksalaisen ritarikunnan pääkaupunkiin Marienburgiin naamioituneena vaimonsa Annan vaatteisiin.
Jogaila joutui sotaan ritarikuntaa vastaan vuonna 1383, koska hän ei lupauksestaan huolimatta antanut ritarikunnalle Žemaitijaa eikä antanut kastaa liettualaisia (katolisiksi). Vytautas käytti sotaa hyväkseen ja lupasi täyttää Jogailan lupaukset ritarikunnalle, mikäli nämä auttaisivat häntä nousemaan valtaan. Hän ottikin kasteen nimellä Wigand ja taisteli kannattajineen ritarikunnan puolella. Vytautas kuitenkin petti ritarikunnan ja teki sopimuksen Jogailan kanssa vuonna 1384, jolla hän sai takaisin isänsä hallitsemat alueet lukuun ottamatta Trakaita. Vytautas perääntyi ritarikunnan alueelta polttaen samalla kolme ritarikunnan linnaketta Niemen-joen varrella. Jogaila sijoitti Vytautasin hallitsemaan vähäarvoisia maita Rusissa.
Valtaannousu
Jogaila vahvisti tämän jälkeen asemiaan naimalla Puolan kruununperijättären Jadwigan (Hedvigin), joka alaikäisyydestään huolimatta (Jadwiga oli naimahetkellä 12-vuotias) naitettiin Jogailalle 4. maaliskuuta 1386 ja Jogailasta tuli näin Puolan kuningas. Tätä oli edeltänyt Jogailan ottama kaste. Myös Vytautas otti kasteen, mikä oli hänelle jo kolmas kerta, sillä hänet oli kastettu myös ortodoksiksi. Avioliiton ehtojen mukaisesti koko Liettua kääntyi Žemaitijaa lukuun ottamatta katolilaiseen uskoon.
Sota Kultaista ordaa vastaan
Vytautas rupesi valtaan päästyään uudistamaan Liettuan hallintojärjestelmää. Paikallisia ruhtinaita korvattiin Vytautasin käskynhaltijoilla. Perinteiseen sukuun nojaavan vallan puolesta hän alkoi tukeutua enenevimissä määrin Liettuan kasvavaan aatelistoon. Lisäksi perustettiin suuraateliston ja katolisen kirkon edustajien muodostama neuvosto hallitustyön tueksi. Vytautas sai tilaisuuden laajentaa Liettuaa kohti etelää Kultaisen ordan sisällä syntyneen valtataistelun takia. Syrjäytetty kaani Tokhtamysh pakeni Liettuaan ja pyysi Vytautasilta apua valtansa palauttamiseksi. Vytautas kokosi armeijan ja teki kolme sotaretkeä Ordan alueelle vuosina 1397, 1398 ja 1399. Turvatakseen läntisen rajansa hän joutui luovuttamaan Žemaitijan saksalaiselle ritarikunnalle Salynasin sopimuksella 12. lokakuuta 1389.
Idän pikajunan arvoitus
Idän pikajunan arvoitus (, Yhdysvalloissa nimellä Murder in the Calais Coach) on Agatha Christien vuonna 1934 julkaisema salapoliisiromaani. Se ilmestyi suomeksi vuonna 1937 Leena Karron ja vuonna 2017 Jaakko Kankaanpään suomentamana.
Vytautas Suuri
Sota Kultaista ordaa vastaan
Seuraavalla retkellä vuonna 1398 Vytautasin armeija hyökkäsi Krimin pohjoisosaan ja idässä Donin rannoille saakka. Valtausten vakiinnuttamiseksi rakennettiin linna Dneprin suulle. Voittojen jälkeen Vytautas julisti ristiretken mongoleja vastaan ja sai sille paavi Bonifatius IX:nen siunauksen. Vytautas kärsi kuitenkin musertavan tappion mongoleille Vorsklajoen taistelussa. Taistelun seurauksena asemat Mustallamerellä menetettiin. Monet Liettuan rusilaiset ruhtinaskunnat kapinoivat. Taistelun seurauksena Puolan aatelisto painosti Jogailaa liittämään Liettuan tiiviimmin Puolaan. Vuonna 1401 solmittiinkin Vilnan ja Radomin unioni, jossa sovittiin että jos Vytautas kuolee ennen Jogailaa, Jogaila saa hänen paikkansa. Jos taas Jogaila kuolee ensin ei Puolan kuningasta valita kuulematta Vytautasin mielipidettä.
Idän pikajunan arvoitus
Tapahtumat
Idän pikajuna on aloittanut matkansa halki Euroopan. Yöllä juna jää pysähdyksiin Jugoslaviassa suurten lumikinosten tukkiessa radan. Aamulla eräs matkustajista, amerikkalainen miljonääri Ratchett, löydetään makuuosastostaan kuolleena. Häntä on pistetty itämaisella tikarilla kahteentoista kohtaan. Sattumalta junassa on myös belgialainen salapoliisi Hercule Poirot, pieni mies, jolla on munanmuotoinen pää ja mustat, hyvin hoidetut, ylöspäin kaartuvat viikset. Hän ryhtyy selvittämään murhaa apunaan hyvä ystävänsä, myös belgialainen herra Bouc, joka oli Kansainvälisen makuuvaunuyhtiön johtajia, sekä kreikkalainen tohtori Constantine.
Kushiron suomaan kansallispuisto
Kushiron suomaan kansallispuisto on Hokkaidōn itäosissa, Japanissa sijaitseva, 31. heinäkuuta 1987 perustettu kansallispuisto.
Idän pikajunan arvoitus
Tapahtumat
Koska juna on pysähdyksissä lumen saartamana, lumessa näkyisivät jäljet, jos joku olisi paennut ulos. Jälkiä ei näy, eikä kukaan ei ole voinut päästä huomaamatta Istanbulista Calais’hen matkalla olleeseen vaunuun, jossa murha tapahtui, joten murhaajan täytyy edelleen olla vaunussa. Hercule Poirot kumppaneineen alkaa haastatella jokaista matkustajaa – neiti Mary Debenhamia, eversti Arbuthnotia, murhatun sihteeriä Hector MacQueenia, junailija Pierre Micheliä, herra Ratchettin palvelijaa Edward Mastermania, rouva Hubbardia, venäläistä ruhtinatar Dragomirovia, tämän saksalaista seuranaista Hildegarde Schmidtiä, unkarilaisia diplomaatteja kreivi ja kreivitär Andrenyitä, yksityisetsivä Cyrus Hardmania, jonka uhri oli palkannut henkeään vartioimaan, italialaista kauppamiestä Gino Foscarellia sekä ruotsalaista lähetystyöntekijää Greta Ohlsonia.
Kushiron suomaan kansallispuisto
Kansallispuistoon kuuluvat Japanin suurin, Kushiron suo sekä Shirarutoron ja Takkobun suot, Toro-järvi ja näitä ympäröivät kukkulat. Siellä on laaja ruokotasanko (Phragmites australis), jota rikkovat leppämetsät (Alnus japonica). Kansallispuiston tasainen topografia on ainutlaatuinen Japanin kansallispuistoissa.
Suoalueella elää monia harvinaisia eläinlajeja, kuten japaninkurkia, salamantereita (mm. siperiansalamantereita) ja sudenkorentoja. Kansallispuiston keskiosa oli Japanin ensimmäinen Ramsar-alue.
Idän pikajunan arvoitus
Tapahtumat
Poirot jättää yhtiön johtajan Boucin ja lääkärin päätettäväksi, kumpi kahdesta teoriasta kerrotaan viranomaisille.
Tapahtumapaikka ja -aika
Lähes koko kirja tapahtuu Istanbulista Pariisiin kulkevassa idän pikajunassa, lukuun ottamatta alun lyhyttä junanodottelujaksoa Aleppossa, lyhyehköä junamatkaa Alepposta Istanbuliin sekä hotellissa Istanbulissa tapahtuvaa makuupaikan varaamista idän pikajunasta sekä herra Boucin kohtaamista. Ympäristöä ei ole kuvattu kovinkaan tarkasti; lähinnä Agatha Christie on keskittynyt tapahtumiin ja dialogiin, jotka ovatkin juonen kannalta tärkeämpiä. Näin myös lukijan omalle mielikuvitukselle annetaan enemmän tilaa.
Vytautas Suuri
Sota ritarikuntaa vastaan
pienoiskuva|Vytautas Tannenbergin taistelussa, yksityiskohta Jan Matejkon maalauksesta vuodelta 1878. Vuonna 1401 alkoi taas sota ritarikuntaa vastaan, jonka puolella taisteli Liettuan hallintaa tavoitteleva Jogailan veli Švitrigaila. Liettuaa tuki kuitenkin paavi, joka kielsi vuonna 1403 ritarikuntaa hyökkäämästä Liettuaan. Kiellon jälkeen solmitussa Raciążin rauhansopimuksessa, jossa ritarikunta piti itsellään Žemaitijan mutta luopui tuestaan Švitrigailalle. Tämän jälkeen sotatoimien painopiste siirtyi itään, jossa taisteltiin mongolien ja rusilaisten ruhtinaiden lisäksi myös Vytautasin vävyn johtamaa Moskovaa vastaan. Moskova joutui luopumaan sodasta Kultaisen ordan Edigun hyökkäysten takia, joka oli puolestaan heikentynyt Timur Lenkin hyökkäyksissä siten, että Liettuan oli mahdollista vallata Vorsklajoen taistelussa menettämänsä alueet takaisin. Idässä saavutetun rauhan jälkeen alkoivat sotatoimet taas lännessä. Žemaitija kapinoi ritarikuntaa vastaan 1409 ja Vytautas lähetti joukkonsa auttamaan kapinallisia. Puola liittyi sotaan ja kesällä 1410 Jogailan ja Vytautasin johtamat joukot etenivät ritarikunnan maille. Liettualais-puolalaiset joukot saavuttivat voiton ritarikunnasta Tannenbergin taistelussa ja vaikka taisteluun osallistuneiden joukkojen johtaja plikin Jogaila, oli voitto paljolti kiinni Vytautasin joukkojen toiminnasta. Taistelun tuloksena solmittiin Thornin rauha, jolla ritarikunta luopui alueistaan Žemaitijassa. Rauhasta ei kuitenkaan tullut kestävä sillä Vytautas vaati vielä kaikkia ritarikunnan alueita Niemen-joen pohjoispuolelta.
Idän pikajunan arvoitus
Tapahtumapaikka ja -aika
Kirjan tapahtumat sijoittuvat vuoden 1934 tienoille, jolloin se on kirjoitettu. Kirjan ajankuvaus on todentuntuinen: varakkailla ihmisillä on palvelusväkeä, alempiluokkaisia kohdellaan varsin epäkunnioittavasti ja aatelisia erittäin hienotunteisesti. Eräät henkilöt keskustelevat päivän poliittisesta tilanteesta – Yhdysvaltain taloudellisesta kriisistä, Brittiläisen Intian hallinnosta ja Stalinin Viisivuotissuunnitelmasta.
Vytautas Suuri
Konstanzin kirkolliskokous
Liettuan ja ritarikunnan kiistoja ryhtyi sovittelemaan uusi keisari Sigismund Luxemburgilainen. Keisarin välittäjä Benedict Macra julisti Niemenin oikean rannan ja Memelin olevan osa Žemaitijaa ja näiden alueiden kuuluvan siten Liettualle. Ritarikunta ei hyväksynyt sopimusta ja se aloitti propagandakampanjan Puolaa ja Liettuaa vastaan, jossa käytettiin hyväksi sitä, että Liettuan joukoissa palveli ortodokseja ja muslimeja. 1413 Jogaila ja Vytautas solmivat Horodlanin sopimuksen, jolla Liettua liitettiin Puolaan, mutta Vytautas sai rajattomat oikeudet Liettuan suuriruhtinaana. Saman vuoden syksyllä aloitettiin Žemaitijan kastaminen. Puolan, Liettuan ja ritarikunnan kiista otettiin esille vuosina 1414–1418 pidetyssä Konstanzin kirkolliskokouksessa, jossa Vytautasin lähetystö syytti ritarikuntaa Žemaitijan kastamisen vaikeuttamisesta, mikä taas vei pohjaa ritarikunnan väitteeltä siitä, että liettualaiset olivat kääntyneet kristinuskoon vain hämäyksen vuoksi. Kirkolliskokous ei kuitenkaan ratkaissut rajakiistoja, mutta se oli ensimmäinen kerta kun liettualaiset ajoivat itseään koskevia asioita Euroopan korkeimmalla poliittisella foorumilla.
Idän pikajunan arvoitus
Tapahtumapaikka ja -aika
Tikari - vaikka jotkut sitä inhosivatkin - valittiin toimeenpanovälineeksi siksi, että sitä pystyivät kaikki käyttämään. Tuomarin asemaan valittiin eversti Arbuthnot, joka oli sota-ajalta henkensä velkaa murhatun lapsen isälle.
Vytautas Suuri
Hussilaiskapina
Kirkolliskokouksen jälkeen kiistaa yrittivät sovitella paavi Martinus V sekä keisari Sigismund, mutta heidän päätöksensä suosivat ritarikuntaa. Vytautas käytti hyväkseen Böömissä syttynyttä Jan Husin kannattajien aloittamaa hussilaiskapinaa. Kapinalliset eivät hyväksyneet Sigismundia hallitsijakseen, vaan tarjosivat kruunua Vytautasille. Vytautas suostui vastaanottamaan kruunun, mutta ei saapunut hakemaan sitä itse, vaan lähetti sinne sukulaisensa Žygimantas Kaributaisin, joka julisti keisarille sodan Vytautasin nimissä. Tarkoituksena oli painostaa keisari Vytautasin puolelle, mutta sen sijaan se ajoi häntä tukemaan ritarikuntaa entistä vahvemmin. Puola ja Liettua julistivat taas sodan ritarikuntaa vastaan vuonna 1422 ja sotaan valmistautumaton ritarikunta joutui tekemään rauhan jo saman vuoden syyskuun 27 päivä. Ritarikunta luopui vaatimuksestaan Žemaitijan rannikkokaistaan Palangan ympärillä, mutta se sai pitää Memelin alueen. Keisari tunnusti rauhansopimuksen ja vastineeksi Vytautas kutsui takaisin Žygimantasin, joka tästä huolimatta jäi Böömiin hussilaisarmeijan johtoon vuoteen 1434 saakka.
Idän pikajunan arvoitus
Tapahtumapaikka ja -aika
Uhrin palvelija tainnutti Ratchettin unilääkkeellä tajuttomaksi, ja nyt valamiehet astuivat yksi kerrallaan iskemään tuomittua tikarilla.
Motiivit
{{legend|#DA70D6|ensimmäisen luokan hytti (yhden hengen)|border=1px #555 solid}} {{legend|#7B68EE|toisen luokan hytti (kahden hengen)|border=1px #555 solid}} {{legend|#FF7F50|murhatun miehen hytti (ensimmäinen luokka)|border=1px #555 solid}}
Vytautas Suuri
Valtakauden loppu
Saksalaisen ritarikunnan kanssa käytyjen taistelujen jälkeen uusia ongelmia alkoi muodostua idässä. Moskovan asema oli heikentynyt ja Vytautas tuki tyttärenpoikaansa Vasilia kapinallisia vastaan. Lisäksi tehtiin sotaretket Pihkovaan vuonna 1426 ja Novgorodiin 1428. Vuonna 1429 keisari, joka haki Vytautasista tukea Puolaa vastaan, tarjosi Vytautasille kruunua 10. tammikuuta 1429 Lutskin alueellisten kysymysten konferenssissa, johon ottivat osaa lähes kaikki pohjoisen Keski-Euroopan hallitsijat Jogaila mukaan lukien. Aluksi Jogaila hyväksyi kruunun antamisen Vytautasille, mutta hän joutui pyörtämään tukensa puolalaisten magnaattien painostuksesta. Magnaattien mukaan Vytautasin kuninkuus marginalisoisi Puolan ja peruuttaisi Jogailan perintöoikeuden Liettuaan. Keisari pysyi Vytautasin puolella, kun taas paavi Martinus asettui magnaattien puolelle saadakseen Puolan tuen hussilaisten kukistamisessa. Kesällä 1430 puolalainen aatelisto esti väkivalloin Sigismundin lähettilästä viemästä kruunua Liettuaan. Kruunajaiset, jotka oli aiottu pitää 8. syyskuuta (Neitsyt Marian syntymäpäivänä) oli peruttava, mutta Sigismund aloitti sotilasretkikunnan muodostamisen kruunun viemiseksi perille. Jogailakin ilmaisi taas tukensa Vytautasin kruunaamiselle, mutta Vytautas kuoli ratsastusonnettomuudessa vähän ennen kruunajaisiaan 27. lokakuuta 1430. Vytautas haudattiin Vilnan katedraaliin, mutta hauta on sittemmin kadonnut. Jogaila kuoli pian Vytautasin jälkeen vuonna 1434.
Idän pikajunan arvoitus
Vastaanotto
Times Literary Supplementin arvostelu 11.1.1934 kuvasi juonen perusasetelman ja totesi: "harmaat solut ratkaisevat jälleen kerran selvittämättömältä näyttävän arvoituksen. Christie tekee epäuskottavasta tarinasta hyvin todellisen ja pitää lukijansa otteessaan ja arvailemassa murhaajaa loppuun asti."
Säämiskä
thumb|right|250px|Säämiskäliina. Säämiskä on pehmeää, kellertävää vuohen- tai lampaannahkaa, josta on poistettu nappapuoli. Säämiskä on yksi mokan laji, ja se parkitaan rasvaparkituksella, joka aiheuttaa kellertävän värin, mutta sitä ei muuten värjätä, koska rasvaparkittu nahka värjäytyy epätasaisesti.
Idän pikajunan arvoitus
Vastaanotto
Isaac Anderson lopetti arvostelunsa The New York Times Book Review'ssa (4.3.1934) seuraavanlaisesti: "Suuren belgialaisen etsivän arvaukset ovat enemmän kuin nerokkaita: ne ovat kuin ihmeitä. Vaikka sekä juoni että sen ratkaisu ovat käytännössä täysin epäuskottavia, Agatha Christie on onnistunut saamaan ne näyttämään erittäin luonnollisilta – ja mitä muuta salapoliisiromaanien lukija voisi toivoa?"
The Guardianin arvostelija kirjoitti 12.1.1934, että murha olisi ollut 'täydellinen', jollei Poirot olisi ollut junassa ja kuullut neiti Devonhamin ja eversti Arbuthnotin välistä keskustelua ennen junaan nousua. "'Harmaat aivosolut toimivat ihailtavasti ja ratkaisu yllätti niin asiaosaiset kuin myös lukijankin, sillä arvoitus pysyy salaisuutena hyvin ja kerrontapa on Christien tapaan ihailtavaa.”
Robert Barnard: "Junatapausten parhaimmistoa. Idän pikajuna jää jumiin luminietoksiin Jugoslaviassa ja antaa ihanteellisen ympäristön klassiselle suljetun huoneen arvoitukselle sekä tekosyyn kansainväliselle henkilögallerialle. Sieltä löytyy myös oma suosikkilauseeni Christien tuotannosta: 'Ihmisparka. Hän on ruotsalainen' ('Poor creature, she's a Swede.'). Nerokkaat johtolangat, näppärä tapa käyttää kyrillisiä aakkosia (vertaa myös Poirotin lyhyet jutut). Ratkaisu vihastutti Raymond Chandlerin, mutta ratkaisu ei haittaa ketään, jonka mielestä salapoliisiromaanin ei pidä kuvata tosielämän rikoksia."
Tyrmäystipat
Tyrmäystipat on yhteisnimitys lamauttaville aineille, joita lisätään esimerkiksi alkoholijuomaan. Niitä käytetään muun muassa raiskauksen, muun seksuaalisen hyväksikäytön tai ryöstön apuvälineenä. Tyrmäystipan vaikutus on useimmiten huumaava ja sekaannuttava, joskus jopa tainnuttava. Tyrmäystippoina käytetään muun muassa erilaisia lääke- ja huumausaineita, kuten flunitratsepaamia, gammahydroksivoihappoa ja tetrytsoliinia.
Huumaaminen on rangaistavaa, vaikka tapaukseen ei liittyisi muuta rikosta. Poliisin tietoon tyrmäystippatapauksia tulee arvioiduista tapauksista vain pieni osa. Tapausten selvittäminen on ongelmallista, koska tyrmäämistarkoituksessa käytetyt aineet poistuvat verestä nopeasti. Osa poliisin tietoon tulleista harvoista tyrmäystippaepäilyistä on osoittautunut voimakkaaksi humalaksi ilman muita tekijöitä.
Idän pikajunan arvoitus
Viittaukset tositapahtumiin tai paikkoihin
Hieman tuntemattomampi tapahtuma inspiroi myös romaania. Vuoden 1928 syksyllä Agatha Christie matkusti ensimmäisen kerran Idän pikajunalla. Vain paria kuukautta myöhemmin helmikuussa 1929 Idän pikajuna jäi lumen vangiksi kuuden päivän ajaksi Turkissa lähellä Çerkezköyssa.
Vytautas Suuri
Perhe
Vytautas avioitui noin vuonna 1370 Ona-nimisen naisen kanssa. Tämä kuoli heinäkuussa 1418, ja Vytautas nai tämän jälkeen Onan sisaren lapsenlapsen Julianan, joka oli jäänyt leskeksi.
Idän pikajunan arvoitus
Viittaukset tositapahtumiin tai paikkoihin
Christie koki myös itse vastaavanlaisen tapahtuman joulukuussa 1931, kun hän oli palaamassa aviomiehensä arkeologisilta kaivauksilta Ninivestä. Idän pikajuna, jossa hän matkusti, jäi jumiin 24 tunniksi, koska rankkasade oli huuhtonut osan junaradasta mukanaan. Hänen virallisessa elämäkerrassaan on kokonaisuudessaan kirje, jonka Christie kirjoitti aviomiehelleen tapahtuneesta. Siinä on myös kuvauksia eräistä junan matkustajista, jotka vaikuttivat romaanin juoneen ja henkilöhahmoihin – etenkin amerikkalainen rouva Hilton, joka oli rouva Hubbardin esikuva.
Britannia ja Yhdysvallat
Romaani julkaistiin ensimmäisen kerran Yhdysvalloissa kuusiosaisena jatkoromaanina Saturday Evening Post -lehdessä 30.9.–4.11.1933 nimellä Murder in the Calais Coach ('Murha Calais-vaunussa') ja sen kuvitti William C. Hoople.