cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kinsale
Kinsalen lähellä Summer Covessa sijaitseva Charlesin linnoitus (Charles Fort) rakennettiin suojaamaan Kinsalen satamaa. Linnoitus on rakennettu vuonna 1677 ja se on kunnostettu matkailukohteeksi.
Allen Trimble
thumb|Allen Trimble Allen Trimble (24. marraskuuta 1783 – 3. helmikuuta 1870 ) oli yhdysvaltalainen federalistipuoluetta edustanut poliitikko.
Trimble valittiin Ohion osavaltion edustajainhuoneeseen vuonna 1816, jonka jälkeen hän istui Ohion senaatissa vuosina 1818–1826. Hän toimi senaatin puhemiehenä vuosina 1818–1826. Puhemiehenä ollessaan Ohion kuvernööri Ethan A. Brown erosi tehtävästään vuonna 1822, minkä seurauksena Trimble toimitti kuvernöörin tehtäviä vuoden 1822 ajan.
Trimble valittiin vaaleilla kuvernööriksi uudelleen vuonna 1826 ja hän istui virassa vuoteen 1830 asti.
Asteridit
Asteridit on luokittelematon kladi, joka kuuluu aitokaksisirkkaisten (Eudicots) kasvien pääryhmään, aitokaksisirkkaisten ydinryhmään. Vanhentuneessa Cronquistin luokittelussa asterideja vastasi jokseenkin alaluokka Asteridae.
Systematiikka
Asteridit on monofyleettinen ryhmä. Se sisältää kaksi pääryhmää, asteridit I ja asteridit II.
Asteridit I -ryhmä sisältää viisi lahkoa:
Asteridit II -ryhmä sisältää seitsemän tai kahdeksan lahkoa:
Metsäimarre
Metsäimarre (Gymnocarpium dryopteris) on pohjoisen pallonpuoliskon havu- ja lehtimetsävyöhykkeillä varsin yleinen pehmeälehtinen saniainen. Laji on tavanomainen koko Suomessa.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|Metsäimarteen itiöpesäkkeitä.
Metsäimarre kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Kasvin maavarsi on pitkä ja hento, väriltään musta ja kiiltävä. Lehden ruoti on 2–3 kertaa lavan pituinen, kalju tai harvasuomuinen. Vaaleanvihreät lehdet ovat yksittäin, lehden lapa on kalju tai joskus harvaan nystykarvainen, pituuttaan leveämpi, kolmiomainen ja kahteen kertaan parilehdykkäinen. Kolmiomainen tyvilehdykkä on melkein lehden kärkiosan kokoinen. Pikkulehdykät ovat pitkulaisia ja pariosaisia tai parijakoisia. Itiöpesäkeryhmät ovat pyöreitä ja katesuomuttomia. Metsäimarteen itiöt kypsyvät Suomessa heinä-elokuussa.
Levinneisyys
Metsäimarteen levinneisyysalue kattaa lähes koko Euroopan aivan läntisimpiä ja eteläisimpiä osia lukuun ottamatta. Esiintymisalue jatkuu läpi keskisen Venäjän Tyynellemerelle saakka. Pohjois-Amerikan puolella lajia tavataan Alaskasta Kanadan kautta Grönlantiin asti. Suomessa metsäimarre on yleisimpiä saniaislajeja ja sitä tavataan koko maassa.
Elinympäristö
Metsäimarre kasvaa kosteissa kangasmetsissä, lehdoissa, soistuneissa metsissä ja korvissa. Sitä tavataan myös kosteilla kallioilla ja louhikoissa. Tyypillisiä kasvupaikkoja ovat esimerkiksi mustikkatyyppiin kuuluvat tuoreet kankaat. Laji viihtyy hyvin varjoisissa paikoissa, missä monilla muilla kasveilla on kasvuvaikeuksia. Metsäimarre ei sovi eläinten ravinnoksi, joten se säästyy kasvupaikoillaan villieläinten näykkimiseltä.
Aiolos (Euripides)
Aiolos on Euripideen kirjoittama antiikin kreikkalainen tragedia, jonka hän laati ilmeisesti hieman 420-luvun puolivälin jälkeen eaa. Vaikka näytelmä onkin kadonnut, sen juoni on joltisellakin varmuudella rekonstruoitavissa fragmenttien ja varsinkin muutaman toisistaan riippumattoman juonenpaljastuksen (, hypothesis) perusteella. Aiolos-tragedian lähtökohta on Odysseian 10. laulun Aiolos-jaksossa, jonka perheidylli varsin taitavasti käännetään makaaberiksi perhehelvetiksi. Näytelmän kipeänä aiheena on insesti, josta sukeutuu kysymys moraalirelativismista.
Aiolos-tragedian mytologinen kiinnostavuus on myös siinä, että siinä alkuaan erilliset genealoginen Aiolos Hellenin poika ja mytologinen tuulten isännöitsijä ensimmäistä kertaa sekoittuvat.
Historia
Euripides laati Aiolos-näytelmänsä ilmeisesti vuonna 425 eaa. Tämä on pääteltävissä siitä, että Aristofanes viittaa Aiolokseen kahdessa 420-luvun lopun eaa. komediassaan — nimittäin Pilvet (ensiesitys 423 eaa.) ja Rauha (ensiesitys 421 eaa.) — mikä osoittanee Euripideen näytelmän tuolloisen ajankohtaisuuden. Pilvet-komedian ensiesitysvuosi on samalla Aiolos-näytelmän terminus ante quem. Aristofanes laati myös Aiolosta parodioivan komedian Aiolosikon, joka Aristofanes-skoliastin mukaan esitettiin ennen Pilvet-komediaa. 425 tai 424 on siis varsin hyvä arvaus.
Rekonstruktion lähteet
Aiolos-tragediasta on säilynyt noin 25 fragmenttia sekä osittaisia juonenpaljastuksia. Lisäksi vallitsee varsin suuri yksimielisyys siitä, että Ovidiuksen Heroides-kokoelman 11. kirje (”Kanaken kirje”) perustuu suoraan Euripideen tragedian luentaan, vaikka siinä onkin mukana Ovidiuksen omaa kehittelyä. Pelkästään fragmenttien perusteella juonen rekonstruointi olisi toivotonta puuhaa. Onneksi juonenpaljastukset Ovidiuksen taustaluennan ohella antavat varsin selkeän kehikon, johon fragmentitkin voidaan sijoittaa.
Juonenpaljastukset perustuvat ainakin kahteen traditioon. Vuosisatoja on ollut käytettävissä Sostratos Nyssalaisen etruskihistoriassaan Tyrrhenica antama osittainen yhteenveto, joka on säilynyt sekä Plutarkhoksen Moralia-kokoelman että Stobaioksen antologian välittämänä. Vuonna 1962 julkaistu, 2. vuosisadan loppupuolelle eaa. ajoitettu papyrus sisältää Sostratoksesta riippumattoman yhteenvedon, joka tuo joitakin lisäpiirteitä entiseen kokonaisuuteen.
Juoni
Homeroksen Odysseian 10. laulun alussa kerrotaan — kertojana on Odysseus itse — miten Odysseus miehistöineen rantautui Aiolian saarelle, jossa tuulten isännöitsijä Aiolos asui vaimonsa ja 12 naimaikäisen lapsensa kanssa. Poikia ja tyttäriä oli kumpiakin kuusi, ja he olivat kaikki keskenään naimisissa. Aioloksen insestinen ydinperhe esitetään hyvin seesteisessä ja onnellisessa valossa. Vain Aiolos mainitaan nimeltä. Euripideen ilmeisenä tarkoituksena on tunkeutua tämän homeerisen perheidyllin sisään ja kertoa vaihtoehtoinen kuvitteellinen historia jonkinlaisessa dekonstruktionistisessa hengessä: Odysseiassahan nämä insestiset aviosuhteet esitetään normaaleina siinä mielessä, että niitä ei mitenkään kommentoida tekstissä. Toisaalta tällä tiedolla ei ole mitään ilmeistä tehtävää juonen kannalta.
Homeroksen tapaan Euripides esittää Aioloksen tavallisena kuolevaisena, joka oli saanut jumalilta tuulten isännöintitehtävän. Homeroksesta poiketen Euripides täsmentää Aioloksen asemaa: Tämä oli asettunut Etrurian rannikon saaren hallitsijaksi. Aioloksen muuten nimettömäksi jäävästä lapsikatraasta nostetaan esiin nuorin poika Makareus, joka ihastuu yhteen sisaristaan, Kanakeen, viettelee tämän ja saattaa raskaaksi. Isältään Aiolokselta salaa Kanake sitten synnyttää pojan ja pysyy poissa näkyvistä teeskennellen olevansa sairas. Makareus puolestaan suostuttelee Aioloksen määräämään, että kaikkien lasten on mentävä keskenään naimisiin. Tähän suostutteluprosessiin ilmeisesti kuuluu arvorelativismia huokuva lausahdus ”Mitä häpeällistä siinä on, jollei se niin tekevistä sellaiselta tunnu?”, joka tuntuisi sopivan nimenomaan Makareuksen suuhun. Parinvalinnan Aiolos määrää tapahtuvaksi arpomalla. Makareuksen suunnitelma kuitenkin epäonnistuu, kun arvonnassa Kanaken puolisoksi osuukin eräs toinen veljeksistä. Tässä yhteydessä Kanaken tila paljastuu Aiolokselle, joka lähettää tyttärelleen miekan. Pitäen itseään syyllisenä kaikkeen tapahtuneeseen Kanake syöksyy miekkaan tietämättä, että Makareus on jo saanut isänsä lepytetyksi ja on jo juoksemassa Kanaken huoneeseen suotuisasta käänteestä kertoakseen. Makareus löytää Kanaken verta vuotavana ja tappaa itsensä.
Näytelmä alkaa kertojan toteamuksella: ”Todella kauheita ja vaikeita ymmärtää ovat jumalan tahtomukset!” Tämä tuntuu osoittavan, että Euripides ei vierittänyt tapahtuneita kauheuksia niinkään ihmisten vastuulle vaan piti niitä jumalan aivoituksina. Aioloksen perheen kokemaa onnettomuutta on tosiaankin vaikea käsittää sitä Odysseian toteamusta vasten, että Aiolos oli ”jumalten ystävä”. Asia tulee ymmärrettäväksi, jos kyseinen jumala on Eros, kuten Ovidius Kanaken kirjeessä esittää.
Jälkivaikutus
Ilmeisestikin Euripides Aiolos-näytelmällään teki vaikutuksen nuorempaan aikalaiseensa Aristofaneeseen, joka viittaa tähän tragediaan tai siteeraa sitä neljässä säilyneessä komediassaan. Lisäksi Aiolos inspiroi Aristofaneen laatimaan komedian Aiolosikon ('Kokki Sikon Aioloksena'). Näytelmän ensiesitys on kaiketi ollut jo vuonna 425 eaa.
Noin 80 vuotta Aioloksen ensiesityksestä Platon pohtii Lait-dialogissaan utopistisen valtionsa insestilainsäädäntöä ja mainitsee — ateenalaisvieraan suulla — Makareuksen yhdessä Thyesteen ja Oidipuksen kanssa esimerkkeinä insestiin langenneista: ”... tuollaiset teot ovat epäpyhiä ja jumalien vihaamia”.
Myös kreikkalaisen keskikomedian edustajat Antifanes ja Erifos kirjoittivat 300-luvulla eaa. Aiolos-nimisen näytelmän. Jälkimmäisestä emme tiedä muuta, mutta Antifaneen toisinnossa Makareus raiskaa Kanaken vahvassa humalatilassa.
Euripideen Aiolos löi itsensä läpi myös roomalaisella puolella. Kaikkein tärkein dokumentti on Ovidiuksen runoilema Kanaken kirje Makareukselle. Ovidius kuvittelee Kanaken kaikesta tietämättömänä kirjoittamassa jäähyväiskirjettä Makareukselle ennen itsemurhaansa. Runokirje käy läpi Kanaken ja Makareuksen tarinan ja — metatasolla — osoittaa Ovidiuksen todella lukeneen Euripideen tragedian. Ensi vaikutelma kirjeestä on se, että kyseessä ei ollut viettely, raiskaamisesta puhumattakaan, vaan että Kanake itsekin oli ollut rakastunut. Kuitenkin runokirjeen romanttinen tulkinta on kyseenalaistettavissa: ”lemmensairauden” kliseiset oireet ovatkin tulkittavissa epäonnistuneen abortoinnin oireiksi.
Ovidiuksen näkökulman siirto Kanakeen jäi ilmeisesti vaikuttamaan seuraavaan sukupolveen. Kanaken kohtalosta kerrottiin niin tanssi- kuin lauluesityksin. Roomassa keisari Neron aikana vaikuttanut mutta kreikaksi kirjoittanut parodisti ja irvailija Lukillios valittaa eräälle tanssijalle osoittamassaan epigrammissa, että tämä tosin oli suorittanut muut tanssikuvaelmansa käsikirjoituksen mukaan, mutta Kanake-kuvaelma oli jäänyt torsoksi, koska tanssija poistui elävänä lavalta. Alati esiintymishaluinen keisari Nero itsekin sisällytti laajaan ohjelmistoonsa ”Kanake synnytystuskissa” -aarian.
Robbie Elliott
Newcastlesta kotoisin oleva Elliott aloitti ammattilaisuransa vuonna 1991 kotikaupunkinsa Newcastle Unitedissa, jossa pelasi vuoteen 1997 saakka. Heinäkuussa 1997 Newcastlen uusi valmentaja Kenny Dalglish myi Ellottin 2,5 miljoonalla punnalla ykkösdivari -joukkue Boltoniin.
Vuonna 2001 63:n Bolton ottelun jälkeen Elliott palasi Newcastleen. Vuonna 2006 Elliott siirtyi nykyiseen seuraansa Sunderlandiin, jossa hän teki debyytin 19. elokuuta 2006 Southend United FC:tä vastaan 3–1-tappio-ottelussa.
Tagalaht (Haapsalu)
Tagalaht, myös Haapsalu Tagalaht eli Haapsalun Takalahti on Länsi-Viron vesistö- ja Läänesaarten alavesistöalueelle kuuluva lahti Väinämeren pohjoisosassa Läänemaalla, Länsi-Virossa. Tagalaht jää Haapsalusta koilliseen ja erottaa kaupungin Noarootsista.
Lahden rannalla on 15 metrin korkuinen lintutorni, Haapsalun kuursaali, Pjotr Tšaikovskin muistopenkki, Promenaadi, rantaruotsalaisten tuhat vuotista asutusta Virossa esittelevä Rannarootsi museo e. Aibolands museum ja Suur-Holmin että ja Westmerin satamat. Tagalaht kuuluu osittain Väinämeren suojelu- ja osittain lahden pohjoisrannikolle yltävään Silman luonnonsuojelualueeseen. Sen vesialtaan keskiosassa lääketieteellisiin tarkoituksiin löytynyt merimuta on Läänemaalle eniten mainetta tuonut luonnonvara.
Lahden luokittelu ja ekologia
Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (, (VRD)) luokituksen mukaan Tagalahden vedentyyppi on VRD V eli se on mesohaliinista (jolloin luonnollisen vesimuodostuman suolapitoisuus on 5–18 ‰), jopa vähänsuolaista 3–4 ‰, matalaa ja sekoittunutta rannikkovettä. Tagalahden syvyys on noin 0,5–2 metriä. Mataluutensa vuoksi aallot saavuttavat pohjan melkein koko lahden ulottuvuudella, sen vesi on kesäisin lämpimämpi kuin Viron muiden merenrantojen vesi, ja talvella jäätyminen voi aiheuttaa vedessä hapenpuutetta. Tagalahden itäosassa moreeni paljastuu paikoittain, kun taas lahden uomakohdassa hiekkakerrostumalla voi olla paksuutta jopa metrin verran. Lahden keskiosan kuten Tahun- ja Saunjanlahtien pohjatkin ovat mutaisia. Keskellä Tagalahtea on lääkemudan löytöalue, jonka kerrostuma on muodostunut Limneanmeren aikana jääkauden sedimenttien pinnalle.
Haapsalun Tagalaht on yhdessä syrjäisempien Tahun- ja Saunjanlahden kanssa osa suurempaa n. 5000 hehtaarista Haapsalunlahtea. Vesipinta-alaltaan 841 hehtaarin kokoinen Tagalaht rajautuu Haapsalun kaupunkiin lännessä ja etelässä ja sen rantaviiva on vähemmänmutkikas. Lahdessa on Ipurahu-, Roograhu-, Väike Roograhu-, Paskarahu- ja Mustassaar-nimisille lisäksi useaa sekä nimetöntä saarta että lähellä rantaa joitain ruoko- tai ruohopäällysteisiä alueita. Suurimmat Tagalahteen laskeutuvat virrat ovat, Uuemõisa oja, joita molempia on syvennetty, ja Österby oja tai valtaoja ja sen itäosaan, Saunjanlahteen Taebla-joki ja Võnnu oja. Haapsalun kaupungin jätevedenpuhdistamo sijaitsee tälle rakennukselle erotetulla ja aidatulla alueella lahden rannalla, vaikka Tagalaht nykyisen luokittelun mukaan kuuluu pitkäaikaisille haittavaikutuksille herkkien jätevettä vastaanottavien vesistöjen joukkoon.
Luontoarvoja ja ominaispiirteitä
Lahden rannat ovat enimmäkseen ruoikkoisia, joka koostuu pääosin tavallisesta ruo’osta. Haapsalunlahti on suhteellisen matala ja suljettu ja tämän vuoksi kesällä sen vesi lämpenee nopeasti, mikä on erittäin suotuisa sinilevien massiiviselle kukinnalle. Esimerkiksi v. 2000 sinilevien kukinta oli erityisen voimakasta Taga- ja Saunjanlahdessa. Tärkeänä tekijänä tässä on Tagalahden ja Saunjanlahden puoleksi sulkeutuneisuus, mutainen pohja ja niiden vesi on liian ravinteikasta, mikä myös kiihdyttää kummankin vesistön umpeen kasvamista. Joidenkin lähteiden mukaan ummistumisestaan ja madaltumisestaan johtuvasti Tagalaht on Viron pahimmassa kunnossa oleva rannikkovesialue. Lahden luonnonolosuhteet eivät suosi vakaiden pohjayhteisöjen kehittymistä. Vesistö on matala, eristetty merestä ja sen seurauksena lämpötila ja suolapitoisuus vaihtelevat suuresti. Ihmisen toiminnan vaikutukset pahentavat suhteellisen äärimmäisiä ympäristöolosuhteita. Ympäristöviraston mukaan Haapsalun kaupungin huonosti puhdistettu jätevesi vaarantaa lahden sedimenttejä.
Mutakerrostumat
Tagalahden rannikkovyöhykkeellä ja matalassa vedessä lähellä rantaa on mutaa ja turvetta. Turvetta on kerrostunut myös paikoin saven päälle ja sillä paksuutta ei ole kovin paljon, n. 0,5–1 metriä. Lääkemutakerrostumia löytyy Takalahdessa, Saunjanlahden suulla ja Sutlepan rannikkojärvessä, joka on vielä yhteydessä mereen. Aleuriitit jakautuvat pääasiassa Haapsalunlahden kolmelle alueelle: Tagalahden keskiosaan, Võnnun niemimaan ja Noarootsin väliin ja Saunjanlahden eteläosaan. Kaikki kolme kohtaa ovat sedimenttejä, joilla on samanlaiset ominaisuudet ja jotka sopivat käytettäväksi lääketieteellisiin hoitoihin.
Tagalahden keskiosaan kerrostunutta veden ja saves- tai silttiaineksen juoksevan tai puolijuoksevan seoksen löytöä on tutkittu ajan saatossa. Seos sisältää hienoa ja karkeaa silttikiveä ja jopa 10% orgaanista ainetta. Sen tiheys on pieni (1,28 kg/m³) ja vesipitoisuus korkea n. 60–70 prosenttia, joten tämän lääkemudan plastisia ominaisuuksia voi pitää hyvinä. Sitä pidetään kohtalaisen sitkeästi kiinnitarttuvana, hitaasti juoksevana ja pehmeänä, mutta se on vaikeasti poispestävissä. Tätä hienorakeista merimutaa on käytetty lääketieteellisesti 1800-luvun alusta lähtien, mutta kansanlääketieteessä vielä aikaisemmin. Mutakerrostuman keskimääräinen paksuus on 0,5 ja suurin 1,3 metriä. Kerrostuman muta on väriltään sinertäväharmaamusta ja ilmassa se joskus muuttuu ruskeaksi. Historiallisia lähteitä Viron lääkemudan kemiallisista tutkimuksista on eniten koskien Haapsalun Tagalahtea ja Mullutu-Suurlahtea. Tämän mutaesiintymän hyödyntäminen eroaa muista siinä, että löydön ympärille on perustettu tuhat metriä leveä suojavyöhyke suojaamaan keräämispaikkaa. Alueella ympäristöministeriön asetuksien mukaisesti talous- ja rakennustoimintaa on rajoitettu ja moottorilaivaliikenne että jääratojen rakentaminen ja jään kerääminen mutaesiintymän yläpuolella ovat kiellettyjä.
Aerofobia
Aerofobia voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Plymouth Laser
Plymouth Laser on yhdysvaltalaisen Diamond Star Motorsin valmistama Mitsubishi Eclipseen perustuva coupe-mallinen, neli-paikkainen henkilöauto.
Plymouth Laser on yksi variaatio Diamond Star Motorsin valmistamista autoista. Autoja myytiin kolmella eri tuotemerkillä: Mitsubishi Eclipse, Eagle Talon ja Plymouth Laser. Nämä tuotemerkit erosivat toisistaan logojen, muovisten korien osien ja sisustan osien perusteella. Autoja valmistettiin vuosina 1989–1994. Plymouth Laserin valmistettiin näistä kolmesta vähiten. Laserin tuotanto lopetettiin vuonna 1994 heikon myyntimenestyksen takia. Laserin myyntivaikeuksien syitä olivatkin kolmen lähes samanlaisen auton päällekkäinen valmistus ja heikompi markkinointi verrattuna Eagleen ja Mitsubishiin, joiden mallien valmistamista ja myymistä vielä jatkettiin.
Laserin kori on suunniteltu ja valmistettu Yhdysvalloissa. Auton pääkomponentit eli moottorit, vaihteistot ja suuri osa sähkölaitteista ovat Mitsubishin valmistamia. Laser RS turbo -mallin kaksilitraista 4G63-moottoria ja vaihteistoa käytettiin mm. Mitsubishin Lancer Evolutionissa WRC-rallikäyttöön muunnettuina versioina.
Varsinkin Yhdysvalloissa nämä alun perin halvat ja tavallaan aikaansa edellä olleet autot ovat nykyään suosittu kohde tuning-piireissä. Varsinkin RS Turbo AWD -versio on haluttu malli ja niistä on rakennettu paljon drag racing -kilpureita tai ralliautoja.
Moottorit
Perusmalleissa oli 1,8-litrainen nelisylinterinen moottori. Vaihtoehtona oli 2-litrainen vapaastihengittävä (135 hv) tai turboahdettu (195 hv) moottori.
Vaihteistot
Vakiona 5-vaihteinen manuaali. Vaihtoehtona 4-vaihteinen automaatti.
Valmistusmäärät
Yhteensä 115 981
Laser RS Turbo oli Yhdysvalloissa ilmestyvän Car and Driver -lehden kymmenen parhaan auton listalla vuodesta 1989 vuoteen 1992. Autoja löytyy jonkin verran myös Euroopasta tuontiautoina.
Judogi
Judogi (柔道着 eli 柔道衣) on japaninkielinen nimi perinteistyyliselle japanilaiselle asusteelle, jota käytetään judon harjoittelussa ja kilpailuissa. Puvut ovat muiden japanilaisten budolajipukujen eli keikogien kaltaisia, mutta lajin luonteen vuoksi materiaali on paksumpaa, vahvistettua kangasta. Pukujen kangasvahvuus vaihtelee hintaluokittain.
Nykyaikaiset kilpailupuvut ovat joko sinisiä tai valkoisia. Käytännön syistä useimmat kilpailevat judokat omistavat sekä valkoisen että sinisen puvun, joiden molempien käyttö harjoituksissa on yleensä sallittua. Puvun kanssa käytetään värillistä vyötä, joka ilmaisee kantajansa taitotasoa, joskin vyöjärjestelmät sekä niiden myöntöperuste vaihtelevat jonkin verran maittain. Judogille tyypillinen piirre ovat kauluksesta olkapään yli ulottuvat ommellut koristeraidat, mutta useimmat valmistajat myyvät myös raidattomia pukuja.
Judopukujen koot ilmoitetaan 10 cm välein, ja periaatesääntö mitoituksessa on, että puvun on oltava hieman isompi kuin judoka eli judon harrastaja itse. Esimerkiksi jos judoka on 175 cm pitkä, puvun on oltava kokoa 180 cm. Naispuoliset judokat käyttävät judogin alla T-paitaa ja sitovat hiuksensa pehmeällä narulla tai lenkillä. Miehet voivat käyttää asun alla sopivaa ns. rash guard -paitaa hiertymien estämiseksi, riippuen paikallisen harjoittelusalin etiketistä. Harjoitusetiketin mukaan puvun tulee olla aina siisti ja puhdas.
Perinteisiä judogien valmistajia ovat Kizoku, KuSakura, Matsuru ja Mizuno, mutta judon laajan suosion vuoksi pukuja valmistavat lukuisat yritykset, tunnetuimpina mm. Adidas.
柔道
Mirjami Rajala
Mirjami Aili Rajala (o.s. Virolainen, 18. tammikuuta 1929 Ihantala – 28. joulukuuta 2007 Tampere) oli suomalainen koripalloilija.
Rajala saavutti Tampereen Pyrinnössä seitsemän SM-mitalia, joista kolme kultaista.
Rajala työskenteli kassanhoitajana. Hän harrasti myös keilausta, jossa saavutti M-luokan vuonna 1971.
Luettelo Lauri Tähkän kappaleista
Luettelo Lauri Tähkän levyttämistä kappaleista. Suluissa on vuosi, jolloin kappale julkaistiin.
Deterioration of Minds
Deterioration on Minds on ruotsalaisen teknisen death metal -yhtyeen Soreptionin esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 2010 levymerkillä Ninetone Records.
Kokoonpano
+
Mika Luttinen
Mika Kristian Luttinen (s. 1971 Oulu) on suomalainen metallimuusikko, joka tunnetaan parhaiten Impaled Nazarene -yhtyeestä, jossa hän laulaa ja sanoittaa kappaleet. Yhtyeessä hän on käyttänyt myös taiteilijanimiä Sluti666, Mikaakim ja Slutifer. Impaled Nazarenen lisäksi Luttinen on ollut mukana muun muassa yhtyeissä Diabolos Rising, Raism, Obscene Eulogy ja The Rocking Dildos. Hän on myös esiintynyt vierailevana vokalistina muun muassa yhtyeiden The Crown, Thou Art Lord, Ancient Rites ja Rytmihäiriö levyillä sekä sessiojäsenenä Sentencedissä.
Luttinen kiinnostui raskaasta musiikista 13-vuotiaana kuultuaan radiosta Venomia. 1990-luvulla Luttinen muutti Belgiaan mennäkseen naimisiin. Hän muutti takaisin Suomeen vuonna 2000 ja asuu nykyään pääkaupunkiseudulla. Luttisen pikkuveli Kimmo Luttinen toimi Impaled Nazarenen rumpalina vuosina 1990–1995. Mika Luttinen kertoi vuonna 1992 olevansa vakaumukseltaan satanisti.
Johann Friedl
Josef Johann Emerich Friedl (16. toukokuuta 1863 Hohenstadt, Itävalta – 9. tammikuuta 1937) oli itävaltalaissyntyinen Suomeen muuttanut kuvanveiston opettaja ja kuvanveistäjä.
Friedl opiskeli Wienissä Hochschule für angewandte Kunst- ja Akademie der bildenden Künste-oppilaitoksissa. Hän toimi kuvanveiston opettajana Taideteollisessa keskuskoulussa vuosina 1890–1937 ja sai Suomen kansalaisuuden 1914. Friedl osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin 1907 ja 1910. Friedl toimi Suomessa myös konservaattorina.
Thranduil
thumb|200px|right|Thranduil Thranduil, Synkmetsän haltioiden kuningas, on sivuhenkilö J. R. R. Tolkienin fantasiaromaanissa Hobitti eli sinne ja takaisin, joskin siinä hahmoa kutsutaan vain haltiakuninkaaksi. Nimi Thranduil mainitaan vasta myöhemmin ilmestyneessä Tarussa sormusten herrasta, jossa esiintyy hänen poikansa Legolas, yksi Sormuksen Saattueen jäsenistä.
Kun Tolkien kirjoitti Hobittia 1930-luvulla, hän sisällytti siihen runsaasti aineksia jo vuosia kehittelemästään kuvitteellisesta tarustosta – josta muotoutui lopulta Christopher Tolkienin toimittamana vuonna 1977 postuumisti julkaistu Silmarillion. Hobitin haltiakuningas muistuttaa huomattavasti Silmarillionin kuningas Thingolia, Doriathin haltiavaltakunnan hallitsijaa, joka asuu maanalaisessa luolastossa ja riitautuu kohtalokkain seurauksin aarteitaan työstämään palkkaamiensa kääpiöiden kanssa. Thingolista poiketen Thranduil ei menetä henkeään kääpiöiden kanssa syntyneessä kiistassa, joka on sen sijaan kansojen siitäastisen vihanpidon lähde. Tolkien-tutkija John D. Rateliff pitää silti mahdollisena, että Hobittia kirjoittaessaan Tolkien ajatteli kirjan nimettömän haltiakuninkaan Thingoliksi itsekseen eikä vain tämän pastissiksi. Viimeistään kehittäessään Hobittia ympäröivää tarustoa eteenpäin Tarun sormusten herrasta kirjoittamisen myötä Tolkien erotti kuninkaan omaksi hahmokseen.
Hobitissa Thranduil vangitsee Bilbo Reppulin retken aikana kolmetoista kääpiötä, koska nämä eivät suostu kertomaan syytä siihen miksi kulkivat tämän mailla. Thorin Tammikilpi kantoi mukanaan ennen vangiksi joutumistaan Orkristia, haltioiden Gondolinissa takomaa miekkaa, jonka Thranduil takavarikoi Thorinilta. Thorinin kuoltua hän palauttaa miekan Yksinäiselle vuorelle eli Ereboriin Thorinin haudalle. Thranduil oli epäluuloinen kääpiöitä kohtaan vanhan eripuran vuoksi, koska hän piti kääpiöitä vain ahneena joukkona, joka koetti kahmia itselleen aarteita. Bilbon autettua kääpiöt pakoon hänen tyrmistään sai hän selville heidän olevan matkalla Yksinäiselle vuorelle. Smaugin kuoltua hän oli vakuuttunut, että kääpiöt olivat menossa ryöväämään Yksinäisen vuoren aarteen itselleen. Hän otti osaa Viiden armeijan taisteluun, joka syttyi Smaugin kuoltua ja hiisiarmeijan hyökättyä. Thranduil taisteli ylivoimaisesti ja puolusti uhmakkaasti haltioitaan. Thranduil on haltiaruhtinas Oropherin poika. Thranduilin vaimosta ei ole paljon tietoa, mutta hän oli naimisissa haltian kanssa. He saivat pojan, Synkmetsän haltioiden prinssin jonka nimeksi annettiin Legolas. Äiti kuoli luultavasti vasta Legolaksen ollessa pieni. Tuntemattoman haltian uskottiin kuolleen taistelussa samassa paikassa missä viiden armeijan taistelu käytiin. Taistelun päätyttyä Thranduil kertoo pojalleen kuinka paljon hänen äitinsä rakasti häntä, samalla kun suree itse vaimoaan ja tämän menetystä.
Thranduil elokuvissa
Vuoden 1977 animaatioelokuvassa The Hobbit Haltiakuninkaan ääninäyttelijänä toimi Otto Preminger. Peter Jacksonin Hobitti-elokuvatrilogiassa (2012–2014) hahmoa näyttelee Lee Pace.
Peter Jacksonin elokuvat
Peter Jacksonin Hobitti-elokuvatrilogiassa Thranduil oli aikoinaan pyytänyt kuningas Thrória ja muita Ereborin kääpiöitä tekemään koruja heille annetuista metalleista ja jalokivistä, mutta kääpiöt eivät koskaan antaneet niitä heille takaisin. Haltiat pitivät kääpiöitä ahneina, kun taas kääpiöiden mukaan niistä ei ollut maksettu vaadittua hintaa.
Kun Smaug valtasi Ereborin, Thranduil ei väkensä turvallisuuden sekä kääpiöissä näkemänsä ahneuden vuoksi tullut näiden avuksi, mikä vahvisti Thrórin pojanpojan Thorin Tammikilven vihaa haltioita kohtaan. Vuosia myöhemmin kun Thorinin retkikunta matkasi valtaamaan Ereborin takaisin, he joutuivat Synkmetsässä haltioiden vangiksi. Kirjaversiosta poiketen Thranduil tiesi retkikunnan matkan tarkoituksen ja tarjoutui auttamaan, jos saisi takaisin antamansa metallit ja jalokivet. Thorin ei suostunut ja väittäessään, ettei Thranduil ymmärtänyt tämän kärsimyksiä, raivostunut Thranduil paljasti loitsuilla peitetyt lohikäärmeentulen aiheuttamat palovammat kasvoistaan, syytti Thorinia yhtä ahneeksi kuin Thrór, ja lähetti kääpiöt vankityrmiin. Myöhemmin elokuvissa hän osallistui Viiden armeijan taisteluun kääpiöiden avuksi ja tappoi hiisilauman yksin kahdella haltiamiekalla. Hän kuitenkin halusi lähteä pian koska monta hänen haltioistaan oli kuollut. Hän kuitenkin jäi, koska haltia Tauriel haukkui häntä itsekkääksi ja uhkasi miekalla kertoen, ettei hänessä ole rakkautta. Thranduil suuttui, pani miekan hänen kurkulleen ja kertoi että rakkaus kääpiöön ei ole aitoa. Taistelun päätyttyä Thranduil myöntää sen olevan aitoa, kun huomaa Taurielin itkevän kääpiörakkaansa kuoltua.
Lähteet
Figuren in Tolkiens Welt
Josef Harpe
Josef Harpe (21. syyskuuta 1887 Buer, Saksa – 14. maaliskuuta 1968 Nürnberg, Länsi-Saksa) oli saksalainen kenraalieversti, joka palveli ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa. Hän sai rautaristin ritariristin tammenlehvin ja miekoin. Rautaristin ritariristiä ja sen korkea-arvoisempia versioita jaetaan erityisen rohkeuden tunnustamisesta taistelukentällä tai loistavasta johtajuudesta.
Sotilasura
Harpe liittyi Preussin kuningaskunnan armeijaan 28. syyskuuta 1909 kadettina ja siirrettiin 56. jalkaväkirykmenttiin vuonna 1911. Harpe ylennettiin luutnantiksi 20. maaliskuuta ja osallistui tässä rykmentissä ensimmäiseen maailmansotaan. Sodan loppuun mennessä hän oli komppanian päällikkö.
Suistamo
thumb|150px|right|Suistamon epävirallinen perinnevaakuna.
Suistamo (eteläkarj. Suistama, ) on entinen Suomen kunta Raja-Karjalassa Laatokan Karjalan pohjoisosassa Neuvostoliitolle 1944 luovutetulla alueella. Pinta-ala oli 1 624 km² ja asukkaita henkikirjoituksen mukaan 8 141 (1939). Nykyään Suistamon alue kuuluu Karjalan tasavallan Suojärven piiriin.
Suistamon naapurikuntia olivat Korpiselkä pohjoisessa, Suojärvi idässä, Salmi kaakossa, Impilahti etelässä sekä Harlu, Ruskeala ja Soanlahti lännessä.
Maantiede
Pinta-alasta oli maata 1 516 ja vettä 108 neliökilometriä. Järviä tai lampia oli kuutisenkymmentä. Länsiosan vesistöt laskevat Jänisjärven kautta, keski- ja itäosien vedet Uuksun vesistöjä pitkin Laatokkaan. Maasto oli vaihtelevaa. Pitäjän keskeiset osat olivat 100–150 metrin korkeudessa merenpinnasta. Sen länsi- ja lounaispuolen viljelty, tiheämmin asuttu alue kuuluu Laatokan Karjalan vihreään vyöhykkeeseen, jossa kalkkikivipohjainen maaperä kasvattaa yli 500 tutkittua puu- ja kasvilajia. Metsäinen ja soinen itäosa muistuttaa enemmän Pohjois-Karjalaa.
Suistamon länsirajalla sijaitsi suuri Jänisjärvi. Se on muodostunut törmäyskraatteriin. Muita merkittäviä järviä entisen kunnan alueella ovat Suistamonjärvi, Loimolanjärvi ja Uuksujärvi. Suistamon itäosien halki virtaava Kollaanjoki tuli maailmankuuluksi talvisodan aikaan, kun joen kohdalle vetäytynyt suomalainen puolustaja esti puna-armeijan etenemisen kolmen kuukauden ajan, sodan loppuun saakka.
Historia
Ruotsin ja Novgorodin välinen raja sovittiin 1323, jolloin Suistamo jäi rajan itäpuolelle. Suistamo-nimi esiintyy ensimmäisen kerran Vatjan viidenneksen kirjoissa vuodelta 1500, jolloin Suistamolla oli 44 taloutta. Stolbovan rauhassa 1617 siitä tuli Ruotsin voittomaata. Uudenkaupungin rauhassa 1721 alue siirtyi taas Venäjälle. Asutustiedot ovat puutteellisia pitkiltä ajanjaksoilta. Henkikirjoitusta vastaava selvitys tehtiin vuonna 1764, kun Suistamo siirrettiin Aleksanteri Nevskin luostarilta keisarillisen talouskomission alaisuuteen. Alueella oli silloin 19 kylää, joissa asui 1475 asukasta.
Vuonna 1812 yhdistettiin ns. Vanha Suomi Suistamo mukaan lukien Suomen alueeseen osana Venäjän suuriruhtinaskuntaa. Suomi itsenäistyi vuonna 1917, mutta talvisodan jälkeisen pakkorauhan seurauksena Suistamosta tuli vuonna 1940 osa Neuvostoliittoon kuuluvaa Karjalais-suomalaista sosialistista neuvostotasavaltaa. Talvisodan alettua jouduttiin väestö evakuoimaan nopeasti pitäjän itälaidan kylistä. Läntisimpien kylien loppuevakuointi tapahtui 15.3.1940 vasta rauhantulon jälkeen. Pääasiallisimpina evakuointialueina olivat Etelä-Pohjanmaa ja Savo.
Alue määriteltiin Neuvostoliiton rajavyöhykkeeksi, jonne pääsy oli kielletty ulkomaalaisilta aina 1990-luvun vaihteeseen saakka. Kirkonkylän sijasta keskuspaikaksi muodostui Leppäsyrjä, jonne perustettiin suuri karjasovhoosi. Suojärven piiriin liitetty Suistamo on nykyisin osa Venäjään kuuluvaa Karjalan tasavaltaa. Neuvostoliitto asutti sen kylät, mutta 1960-luvun maatalousuudistuksessa pääosa niistä todettiin perspektiivittömiksi ja hävitettiin. Seudusta tuli puunjalostusteollisuuden raaka-ainealuetta. Asutusta jätettiin pitäjän eteläosien kyliin Petroskoihin johtavien rauta- ja maanteiden varsille.
Kylät
1.1.1937 tehdyn henkikirjoituksen mukaan Suistamolla asui 8122 henkilöä (1.1.1939 ainoastaan 19 enemmän). Neliökilometriä kohti tuli vain 5,6 asukasta. Eri kylien asukasluku oli seuraava: Ahvenlampi 392, Alattu 503, Haapaselkä 27, Hutjakka 48, Ihatsu 46, Jalovaara 465, Koitonselkä 621, Kontuvaara 329, Laitioinen 233, Leppäsyrjä 649, Loimola 885, Muuanto 271, Petäjäselkä 113, Pyörittäjä 316, Piensarka 285, Suursarka 370, Shemeikka 44, Suistamo kk. 1196, Teronvaara 31, Ulmalahti 119, Uuksu 154, Uuksujärvi 592, Äimäjärvi 127. Kirkon tiloilla asui lisäksi 11 ja valtion metsissä 272 henkilöä.
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Suistamon väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1940.
Elinkeinot
Maa- ja metsätalous tarjosivat väestölle toimeentulon. Isojaon jälkeen voitiin maita lunastaa perintötiloiksi 1800-luvun lopussa. Vuonna 1938 oli kunnassa 1 025 viljelmää. Tilojen keskikoko oli liki 50 hehtaaria. Pitäjän 4 300 hehtaarin peltoalasta oli hieman yli puolet heinällä. Navetoissa oli 2 320 lehmää. Leppäsyrjän meijeri vastaanotti maitoa 954 000 kg eli enemmän kuin mikään muu meijeri Salmin kihlakunnassa. Tärkein teollisuuslaitos kunnan alueella oli VR:n saha Roikonkoskella. Sen tuotanto käsitti vuosittain 9 400–28 000 kuutiometriä sahatavaraa ja jopa 20 000 hehtolitraa hiiliä höyryvetureille. Sahausta harjoitettiin myös Loimolassa. Pitäjässä oli useita pieniä myllyjä ja niiden yhteydessä sirkkeleitä ja pärehöyliä. Metsätyöt ja uitot työllistivät pientilallisia ja tilattomia. Vuonna 1938 toimi kunnassa 43 kauppaa. Neljännes niistä oli osuuskauppoja. Suutareita, räätäleitä ja seppiä oli jokseenkin joka kylässä.
Seurakunnat
250px|thumb|left|[[Suistamon kirkko ennen sotia.]] thumb|left|250px|Suistamon kirkko vuonna 2009. Vuonna 1500 Suistamo kuului Sortavalan pogostaan. Vuoden 1598 verokirjan mukaan Suistamosta oli muodostettu Sortavalan pogostan kappelikunta. 1700-luvun lopussa siitä tehtiin itsenäinen seurakunta. Tähän seurakuntaan kuuluivat myös Soanlahden ortodoksit. Suistamon luterilaiset kuuluivat puolestaan Soanlahden evankelisluterilaiseen seurakuntaan. Ortodoksienemmistö supistui 1900-luvulla, kun pitäjän etelälaitaan tuli rautatie, joka toi mukanaan teollisuutta ja uutta väestöä muualta. Vuonna 1937 henkikirjoitetusta Suistamon väestöstä oli ortodokseja 62,8 %.
Koulut
Kansansivistystoiminta alkoi kirkon piirissä. Kirkonkylässä tapahtui jonkinlaista opetusta jo vuodesta 1846 alkaen. Kunnallinen kansakoulu aloitti toimintansa kirkonkylässä ja Leppäsyrjässä 1886. Vuosisadan vaihteen kahta puolta perustettiin kansakouluja useimpiin kyliin. Vuonna 1938 oli kunta jaettu 18 koulupiiriin. Niissä toimi 13 yläkansakoulua, kolme supistettua ja 15 alakansakoulua. Opettajia oli 38. Vuonna 1918 kirkonkylä sai alakansakouluseminaarin, jossa ehti opiskella sotaan mennessä 914 oppilasta. Toisena merkittävänä koulutuspaikkana oli Leppäsyrjässä sijainnut maamies- ja kotitalouskoulu, joka muutettiin pienviljelijäkouluksi. Juuri ennen talvisotaa valmistui Uuksujärven Nujakkasaareen partiojohtajaopisto. Loimolaan rakennettiin metsäkoulu, jota ei ehditty kuitenkaan hyödyntää.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 17 koulupiiriin.
Kulttuuri
1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alussa Suistamo tunnettiin erityisesti runonlaulajistaan, itkuvirsien esittäjistään, kanteleen soittajistaan ja metsämiehistään. Alueelle tehtiin runonkeruu- ja karhunkaatomatkoja. Alpo Sailo käytti tunnettua runonlaulajaa Pedri Shemeikkaa mallinaan muotoillessaan Sortavalaan Runonlaulajapatsaan. "Karjalan äidin" maineen saavutti Sotikaisten sukuun kuulunut Matjoi Plattonen itkuvirsillään. Myös laajasti tunnettu ja Kalevalaseuran arvostama runonlaulaja Matrona Kyyrönen syntyi Suistamossa marraskuussa vuonna 1843, mutta hän eli suurimman osan elämästään Impilahdella. Nuori musiikkimies Armas Launis äänitti vuonna 1905 vaharullille Iivana Onoilan ja Pedri Shemeikan muisteloita. Ne ovat Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran äänitearkistossa.
Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen laatiman kartan mukaan Suistamon läntisimmissä kylissä puhuttiin suomen kielen ns. karjalaismurteiden kaakkoismurteita eli Etelä-Karjalan murteita. Itä- ja pohjoisosissa puhuttiin karjalan kielen murteisiin kuuluvaa eteläkarjalaa eli etelämurteita kuten Suojärvelläkin. Kaakkoinen rajanaapuri Salmi kuului jo aunukselaismurteiden (livvi) piiriin.
Muuta
Suistamo-tietoutta tallentaa Suistamon Perinneseura ry.
Montereau-Fault-Yonne
Montereau-Fault-Yonne on kaupunki Seine-et-Marnen departementissa Île-de-Francen alueella Ranskassa. Kaupunki sijaitsee Seine- ja Yonne-jokien yhtymäkohdassa.
Kaupungista käytetään usein lyhyesti nimitystä Montereau. Sen virallisen nimen loppuun on kuitenkin lisätty tarkenne "Fault-Yonne" käytetään erotukseksi muista samannimistä paikkakunnista, joita ovat Montereau-sur-le-Jard, joka myös sijaitsee Seine-Marnen departementissa, Melunin pohjoispuolella, sekä Montereau Loiret’n departementissa.
Sijainti
Montereau-Fault-Yonne sijaitsee Gâtinais-, Brie- ja Bassée-nimisten luonnonmaantieteellisten alueiden rajoilla Seine- ja Yonne-jokien yhtymäkohdassa. Koska Yonnen virtaama on suurempi kuin yhtymäkohtaan saapuvan Seinen yläjuoksun, voitaisiin maantieteellisin perustein väittää, että Seine laskee Yonneen eikä päinvastoin.
Pinta-ala ja korkeussuhteet
Montereau-Fault-Yonnen kunnan pinta-ala on 9,10 neliökilometriä. Siellä maanpinnan korkeus vaihtelee 47 metristä 121 metriin.
Vesistöt
Vaikka Yonnen ja sen sivujokien varsille on rakennettu useita tekojärviä, tulvia esiintyy yhä säännöllisesti, varsinkin silloin, kun Yonnen ja Seinen virtaama on samanaikaisesti huipussaan. Todella suuri tulva sattui viimeksi tammikuussa 1955. Sen jälkeen kun Seinen varrelle vuonna 1966 valmistui tekojärvi, Lac d'Orient, tulvat tulivat entistä harvinaisemmiksi ja heikoimmiksi. Vielä harvinaisemmiksi ne tulivat sen jälkeen, kun Auben allas valmistui vuonna 1989 ja ryhdyttiin entistä parempiin varotoimiin. .
Kulkuväylät ja liikenneyhtiöt
thumb|Monteraun rautatieasema Pariisin ja Lyonin välinen rautatie kulkee Monterau-Fault-Yonnen kautta, ja sen varrella siellä on rautatieasema. Pariisin Gare de Lyonista Monterau'hon liikennöi SNCF:n Transilien-linja R.
Moottoritie A5 ja valtatie A6 kulkevat läheltä Montereaun ohi. Montereaun ja sen naapurikuntien alueella liikennöivät SiYonnen linja-autot.
Montereau-Fault-Yonnen jokisatama on 33 hehtaarin laajuinen teollisuussatama.
Nimen alkuperä
Nimen loppuosa "Fault-Yonne" on keskiajalla esiintynyt muodossa en four de Yonne ("Yonnen haarassa"), mutta jo vuonna 1438 myös muodossa ou fault d'Yonne. . Nimen nykyisessä muodossa esiintyvä sana fault johtuu nykysranskassa harvinaiseksi käyneestä verbistä faillir, jonka alkuperäinen merkitys on pudota. ka Täten nimi viittaa kaupungin sijaintiin Yonne-joen suulla.
Vuodesta 1992 nimen virallinen kirjoitusasu on Montereau-Fault-Yonne. Aikaisemmin kirjoitettiin Montereau-faut-Yonne.
Historia
thumb|left|10. syyskuuta 1419 murhatun [[Juhana I Peloton|Juhana I Pelottoman muistolaatta. Tekstin suomennos: "Vuonna 1419, uudestaan rakennetulla sillalla Johan de Bourgogne kuoli Montereau-Fault-Yonnessa".]]
Viime aikoina on tehty useita neoliitti-, pronssi- ja rautakautisia arkeologisia löytöjä, jotka osoittavat, että Seinen ja Yonnen yhtymäkohdan ympärillä on ollut asutusta jo yli 6 000 vuoden ajan. Antiikin aikana nykyisen Montereaun paikalla sijaitsi Condaten kaupunki. Sen nimi johtui jokien yhtymiskohtaa tarkoittavasta gallian kielen sanasta.
Nykyisen kaupungin synty liittyy 500-luvulla rakennettuun pieneen munkkiluostariin, Monasteriolum, jonka kappeli omistettiin Pyhälle Martille. Kaupunki jakautui tällöin kolmeen seurakuntaan: Saint-Nicolas Seinen itä- ja pohjoispuolella, Saint-Maurice Seinen ja Yonnen välissä ja Saint-Loup Yonnen länsipuolella. Kaupungin talous perustui kauppaan, erityisesti vilja- ja sikamarkkinoihin.
Vuonna 1055 kuninkaan sotilaat karkottivat arkkipiispan avustuksella kreivi Renard de Sensin (k. 1055) kotikaupungistaan. Hän pakeni alastomana ja löysi turvapaikan Blois'n kreivin Eudesin luota, joka oli kuningas Robert II Hurskaan vävy ja tuolloin jo Provinsin lääninherra. Blois'n kreivi tarjoutui riidan sovittelijaksi. Palkkioksi palveluksista Renard de Sens luovutti Montereaun hänen hallintaansa.
Vuonna 1026 Raynard, Sensin kreivi rakensi Seinen ja Yonnen väliin linnan voidakseen periä jokia pitkin kulkevilta kauppiailta tullia. Näin Montereausta tuli läänitysalue.
Montereau oli vain yksi Blois'n kreivin alueista, sillä hänelle kuuluivat myös muun muassa Troyes, Provins, Bar-sur-Aube, Château-Thierry, Vitry ja Chaumont. Sitä paitsi 1000-luvun alussa kreivi Eudes de Blois onnistui saamaan vallan myös Briessä ja Champagnessa. Hänen isänsä oli yrittänyt ottaa hallintaansa myös Melunin kuitenkaan onnistumatta. Montereau teki hänelle mahdolliseksi katkaista jokiliikenne Yonnella, joka tuolloin oli tärkeä viinin, puun ja villan kuljetusreitti, ja eristää Sénonais melkein 300 vuodeksi. Champagnen kreivi myönsi 1100-luvun lopulla odottamatta Blois'n kreiville varoja linnan kunnostamiseksi. Kun Blois'n kreivin seuraaja oli alaikäinen, kuningas Filip II August vaati Montereauta välittömästi hallintaansa. Sotilaallisesti kreivikunnan pääkaupunki saattoi saada apua Marolles-sur-Seinen linnasta puolustautuakseen Sensin ja varakreivi Valleryä ja Gâtinais'n varakreivi Moret'ta vastaan. Paikallinen porvaristo oli epäilemättä päässyt kaupallisen seikkailun makuun siitä päättäen, että kaupungeissa esiintyi 1200-luvulta lähtien "de Montereau" -nimisiä sanansaattajia.
1200-luvulla Champagnen kreivi Thibaut nousi kapinaan kuningas Ludvig IX Pyhää vastaan. Kuningas rankaisi häntä pakottamalla hänet luovuttamaan Montereau suoraan kuninkaan hallintaan. Vuonna 1359 Navarran kuningas Kaarle II, jonka hallintaan kaupunki oli päätynyt hänen champagnelaisen syntyperänsä vuoksi, menetti sen Ranskan kruununperilliselle, myöhemmälle kuningas Kaarle V:lle.
Kirkollisesti Montereau kuuluu Sensin hiippakuntaan ja Marollesin tuomiorovastikuntaan.
Bourgognen herttuan murha
Tanneguy du Châtel ja Arnaud Guilem de Barbazan surmasivat Burgundin herttua Juhana I Pelottoman Montereaun sillalla 10. syyskuuta 1419 tämän ollessa matkalla tapaamaan Ranskan kruununperillistä, myöhempää kuningas Kaarle VII:ttä. Teon tarkoituksena oli, ettei kruununperillinen voisi saada vaatimuksilleen tukea Bourguignoneilta, ja samalla kyseessä oli kosto vuonna 1407 suoritetusta Orléansin herttua Ludvig I:n murhasta. Tapaus johti Armagnacien ja Bourgignonien väliseen sisällissotaan, joka käytiin satavuotisen sodan kestäessä. Sillalle, jolla murha tapahtui, on myöhemmin kiinnitetty muistomerkki. thumb|[[Napoleon I|Napoleonin ratsastajapatsas Seinen ja Yonnen yhtymiskohdassa.]]
Murhatun herttuan poika Filip III valtasi kaupungin 23. kesäkuuta 1420 Englannin kuningas Henrik V:n tuella saadakseen haltuunsa isänsä varustukset, jotka olivat kahdeksan kuukauden ajan olleet haudattuina Notre-Dame de Montereaun kirkkomaahan. Ranskan kuningas Kaarle VII valtasi kaupungin vuonna 1428, mutta pian se joutui uudestaan englantilaisten haltuun. Ranskan Kaarle VII sai sen takaisin 10. lokakuuta 1437 pitkän taistelun jälkeen, jossa hänen joukkojaan johti Arthur III de Bretagne. Kruununperillinen, myöhempi kuningas Ludvig XI osallistui myös taisteluun. Vuonna 1567, uskonsotien aikana, Louis I Condé valloitti kaupungin lyhyeksi ajaksi. Vuonna 1587 Montereaun asukkaat asettuivat Liigan puolelle, mutta hyväksyivät lopulta vuonna 1590 uuden kuninkaan Henrik IV:n lailliseksi hallitsijaksi.
Fajanssiteollisuus
Vuonna 1755 Montereauhon perustettiin fajanssitehdas. Vuonna 1796 englantilainen poliitikko Christophe Potter, ranskalaisen yrityksen johtaja ja salainen agentti, sai haltuunsa Saint-Nicolas'n fajanssitehtaan. Vuosina 1796–1815 hän omisti Montereaussa kolme tehdasta. Montereaun fajanssitehdas fuusioitiin vuonna 1840 Creilin tehtaan kanssa Faïence de Creil-Montereau -nimiseksi yhtiöksi. Vuonna 1920 sen osti Faïence de Choisy-le-Roi. Fajanssiteollisuus Montereaussa päättyi vuonna 1955.
Montereau 1800-luvulla
Napoleon sai 18. helmikuuta 1814 Montereaussa yhden viimeisistä voitoistaan itävaltalaisista.
Vuonna 1848 avattiin Montereaun ja Troyesin välinen rautatieyhteys. Koska rata Pariisiin ei ollut vielä valmis, Montereau-Troyes -rautatieyhtiö sai ajaksi tammikuusta elokuuhun 1849 väliaikaisen luvan käyttää Melunin ja Montereaun välistä rataosaa. Täten Troyesistä pääsi Pariisiin matkustamalla ensin junalla Montereaun kautta Meluniin, sieltä lautalla Corbeiliin ja edelleen toisella junalla Corbeilista Pariisiin.
Pariisin ja Lyonin välinen, Melunin, MOntereaun ja Tonnerren kautta kulkeva rautatie otettiin käyttöön vuonna 1849. Syyskuussa 1888 avattiin myös linja MOntereausta Egrevillen kautta Souppesiin. Kesäkuussa 1890 höyryveturi Flaman teki maailman nopeusennätyksen kulkemalla 144 km/h Sensin ja Montereaun välillä.
Vuoden 1870 sodassa Montereau oli preussilaisten miehittämänä marraskuusta 1870 kesäkuun 8. päivään 1871.
Montereau kehittyi 1800-luvulla pieneksi teollisuuskeskukseksi, jossa fajanssiteollisuuden lisäksi toimi kemian- ja lasiteollisuutta. Tämä kehitys jatkui 1900-luvulla.
Montereau 1900-luvulla
Toisen maailmansodan aikana Montereau joutui raskaan pommituksen kohteeksi Saksan miehittäessä Ranskan touko-kesäkuussa 1940. Kaupungin keskustan korttelit ja sillat tuhoutuivat tai kärsivät vakavia vaurioita. Ne jälleenrakennettiin 1950-luvun alussa. thumb|Place Jean-XXIII, Survillen kaupungiosan keskeinen aukio Kaupungin historiassa alkoi uusi vaihe 1950-luvun loppulla, kun vahvistettiin Pariisin seudun kehitys- ja organisaatiosuunnitelma (, PADOG, Île-de-Francen seutukaavan (Schéma directeur de la région Île-de-France) varhainen edeltäjä. Seine-et-Marnen väestön kasvu pyrittiin tasapainottamaan kolmelle alueelle, joiden keskuksina olivat Meaux, Melun ja Montereau. Samalla kaupunkia päätettiin laajentaa Survillen tasangolle. Sen jälkeen kun tälle silloin vielä maatalouskäytössä olleelle alueelle vuonna 1955 oli rakennettu pikataloalue, ryhdyttiin rakentamaan uutta kaupunginosaa, jossa oli määrä olla 6000 asuntoa. Seinen ja Yonnen yhtymäkohdan tienoille suunniteltiin myös laajaa teollisuusaluetta, mikä edellytti suuren satama-altaan kaivamista, jotta suurikokoiset jokialukset pääsisivät alueelle. Suunnitelman mukaan Montereaun väkiluku olisi kasvanut 45 000:een. Teollisuusalueen kohtaamien taloudellisten vaikeuksien ja uusien kaupunkien 1970-luvulla käymän kilpailun vuoksi Montereau ei kuitenkaan ole kasvanut läheskään niin paljon kuin tuolloin kaavailtiin.
Luettelo määreistä
thumb|Montereaun kaupungintalo muutamia viikkoja ennen joulua.
Ystävyyskaupungit
Montereau-Fault-Yonnen ystävyyskaupunkeja ovat:
Väkiluvun kehitys
Montereaussa oli 17 173 asukasta vuonna 2013. Asukasluvun kehitys tunnetaan suoritettujen väestönlaskentojen ansiosta vuodesta 1793 saakka. 2000-luvun alusta lähtien Ranskan yli 10 000 asukkaan kunnissa on suoritettu väestönlaskenta joka vuosi, pienemmissä kunnissa vain joka viides vuosi.
{| cellpadding="4"
Talous
Huomattavimmat Montereaussa toimivat tehtaat ovat:
Urheilu
Montereau-Fault-Yonne on toiminut kolme kertaa Ranskan ympäriajon lähtöpaikkana ja viimeisenä etappina, vuosina 1977, 2004 ja 2009.
Kulttuuritapahtumia ja juhlia
Montereaussa pidetään vuosittain tavallisesti 20.–23. huhtikuuta Saint-Parfait-markkinat sekä kesäkuussa festivaali Montereau Confluences. Joka neljäs vuosi siellä pidetään lisäksi Napoleon-päivät, joissa kaikkialta Euroopasta saapuneet Napoleonin aikaisiin univormuihin pukeutuneet sotilaat esittävät Montereaun taistelua 18. helmikuuta 1814 kuvaavan näytelmän.
Montereau kirjallisuudessa
Antoine Bertinin teoksessa Voyage en Bourgogne (1777) kirjailija kertoo huonosta muistikuvastaan Montereaussa syömästään ateriasta, mutta kuvailee runollisesti Yonnea ja Seineä. Myös Victor Hugo sai Montereausta ilmeisesti huonon vaikutelman. Hän kirjoitti päiväkirjassaan 26. heinäkuuta 1835: "Lähdin eilen aamulla kello seitsemältä höyrylaivalla... Suureksi harmikseni en löytänyt vaunuja enkä tiennyt vielä silloin, lähtisinkö tunnin kuluessa diligenssillä Sensiin vai kabrioletilla Provinsiin. Jouduin tekemisiin ilkeiden vaununvuokraajien kanssa, jotka tekevät kaiken minkä voivat kiskoakseen minulta rahaa."