cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Koskuenjärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 11,7 hehtaaria ja se on 900 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Se sijaitsee Oriveden keskustaajamasta kolme kilometriä länteen Virkajärvenvuoren, Ristisuonmäen ja vastarannan matalamman mäen välissä. Virkajärvenvuori kohoaa 55 metriä järven vedenpintaa korkeammalle, Ristisuonmäki 35 metriä ja vastarannan nimetön mäki myös 35 metriä korkeammalle. Järven rannat ovat kuitenkin paikoin alavia ja rinteet ovat vain paikoin jyrkkiä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,3 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata sekä kaakossa soistunutta metsää. Rannoille on rakennettu neljä vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet valtatieltä 9.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Längelmäveden lähialueeseen (35.721) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 131,6 metriä mpy. Järveen on johdettu neljä metsäojaa. Koillisesta päin laskee järveen ojitetun suon sekä Kaakkolammin laskuoja. Pohjoispäähän laskee pitkä metsäoja ja sen viereen laskee luoteesta päin vieläkin pitempi metsäoja. Se alkaa Iso-Saparosta, joka laskee ensin Kesku-Saparoon, virtaa Vähä-Saparon läpi ja laskee sitten 1,1 kilometrin päässä Koskuenjärveen. Vähä-Saparossa tulevat mukaan vielä eteläisen ojitetun Ruohosuon vedet. Kauempaa idästä virtaa Koukkujärven laskuoja Ruohosuon läpi ja laskee järveen samaa ojaa myöten kuin edelliset järvet. Järven oma laskuoja lähtee järven kaakkoispäästä ja laskee 1,6 kilometrin päässä Säynäjärveen, joka vuorostaan laskee Längelmäveden Pappilanselkään.
Hekate
thumb|upright|Kuun jumalatar Hekate. Hekate on yön, tienhaarojen ja magian jumalatar antiikin Kreikan mytologiassa. Muinaisten kreikkalaisten mielestä Hekate oli vaikutusvaltainen jumalatar. Hän saattoi suoda vaurautta, onnea sekä menestystä mutta toisaalta saattoi näyttää vähemmän suotuisan puolensa.
Hekate harjoitti mustaa magiaa, kuten Kirke, joka mainitaan yhdessä lähteessä tämän tyttäreksi. Useimmiten Kirken vanhempien kuitenkin kerrotaan olleen Helios ja Perse. Hekatesta tuli myöhemmin kreikkalaisten jumaltarustossa kuun jumalatar. Kuun jumalattarena hänet kuvattiin yleensä kolmipäiseksi. Hänellä oli leijonan, hevosen ja koiran pää. Hekaten vanhemmista ei ole varmaa tietoa, mutta kreikkalainen runoilija Hesiodos kertoo runossaan Jumalten synty, että Hekate on titaani Perseen ja amatsoni Asterian tytär. Zeus kohteli häntä kunnioittavasti, mistä voidaan päätellä Hekaten olevan korkealla jumalten valtajärjestelmässä. Hekate liitetään usein myyteissä ja taruissa myös risteyksiin, joita pidettiin tärkeinä taikuuden erilaisissa rituaaleissa.
Hekatelle pystytettiin vain vähän temppeleitä, mutta alttarit olivat yleisiä. Hekatelle uhrattiin kodeissa uudenkuun aikaan, jonka ajateltiin suojaavan kodin piiriä noituuden ja pahojen voimien vaikutukselta. Samankaltaisia alttareita saattoi löytää myös tienristeyksistä.
Roomalainen mytologia tuntee Hekaten nimellä Trivia (risteysten jumalatar).
Kesku-Saparo
Kesku-Saparo on Pirkanmaalla Orivedellä  sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,1 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se on metsäjärvi, joka sijaitsee viisi kilometriä Oriveden kaskustaajamasta. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Valtatieltä 9 tulee järven pohjoispuolelle metsäautotie.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Längelmäveden lähialueeseen (35.721) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 144 metriä mpy. Siihen on johdettu kaksi metsäojaa, joista pohjoisrantaan laskee Iso-Saparon laskuoja. Järven oma laskuoja lähtee järven eteläpäästä ja se laskee Vähä-Saparon kautta virrattuaan Koskuenjärveen. Tämä laskee vuorostaa lopuksi Längelmäveden Pappilanselkän.
Historiaa
Vuoden 1956 peruskartassa järven nimi oli kartassa Iso Saparo, mutta seuraavassa vuoden 1977 kartassa sitä kutsuttiin Kesku-Saparoksi.
Kazuki Takahashi
Kazuki Takahashi (, 4. lokakuuta 1961 – heinäkuu 2022 Tokio, Japani) oli japanilainen mangaka, joka aloitti uransa vuonna 1982. Hän tuli tunnetuksi Yu-Gi-Oh! -mangastaan, josta tehtiin useita anime-sarjoja sekä video- ja korttipelejä.
Aftermath
Aftermath on The Rolling Stonesin vuonna 1966 julkaistu albumi. Albumi on ensimmäinen laatuaan, joka sisältää ainoastaan yhtyeen jäsenten Mick Jaggerin ja Keith Richardsin kirjoittamia kappaleita. Aftermath oli yhtyeen historian kolmas Isossa-Britanniassa listaykköseksi noussut albumi. Suomessa Aftermath oli myydyin albumi kolmen kuukauden ajan toukokuusta heinäkuuhun 1966 ja pysyi viiden myydyimmän albumin joukossa saman vuoden syyskuuhun saakka.
Albumi oli yhtyeen ensimmäinen, joka äänitettiin Britannian ulkopuolella, Yhdysvalloissa RCA-studioilla, Hollywoodissa. Se oli myös yhtyeen ensimmäinen stereoalbumi.
Aftermath julkaistiin Yhdysvalloissa erilaisella kannella ja hieman eri kappaleilla. Yhdysvaltain painos sisältää muun muassa suuren hitin ”Paint It, Black”. Levy oli korkeimmillaan Billboard-listan sijalla 2. ja myi platinaa.
Albumilta ei tehty Britanniassa yhtäkään singlejulkaisua. Sen sijaan useat muut artistit tekivät cover-versioita albumin kappaleista. Parhaiten menestyi Chris Farlowen versio kappaleesta ”Out of Time”, joka nousi Britanniassa listaykköseksi heinäkuussa 1966. Muita versioita olivat saman artistin ”Think” (UK #37), David Garrickin ”Lady Jane” (UK #28) ja The Searchersin ”Take It or Leave It” (UK #31). Yhdysvalloissa ”Mother’s Little Helper”, joka ei kuulunut albumin Yhdysvaltain painokselle, julkaistiin singlenä ja se nousi listan sijalle #8.
Albumin nimeksi oli alun perin tarkoitus tulla Could You Walk on the Water? ja kansikuvassa yhtyeen jäsenet olisivat olleet kaulaa myöten vedessä. Levy-yhtiö Decca Records ei tähän kuitenkaan suostunut.
Vuonna 2002 Rolling Stone -lehti valitsi albumin Yhdysvaltain version kaikkien aikojen albumien top 500 -listalla sijalle 108.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säv. ja san. Mick Jagger ja Keith Richards.
Britannian painos (Decca Records, 1966)
A-puoli
B-puoli
Yhdysvaltain painos (London Records, 1966)
A-puoli
B-puoli
Fa’asaleleaga
Fa’asaleleaga on yksi Samoan hallintoalueista. Se kattaa Savai’in saaren itäosan. Sen pinta-ala on 266 km2 ja väkiluku oli vuoden 2016 väestönlaskennassa 13 566.
The School of Rock
The School of Rock on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut Richard Linklaterin ohjaama komediaelokuva. Sen pääosassa nähdään näyttelijä Jack Black
Juoni
Ulos omasta bändistään potkittu Jack Blackin esittämän roolihenkilö Dewey nappaa kämppikselleen tarkoitetun sijaisopettajan paikan. Dewey huomaa oppilaiden musiikinlahjat ja käännyttää heidät klassisesta rockiin ja alkaa valmistelemaan heitä rock-kilpailuun, josta voittaja kuittaisi 20 000 dollaria. Dewey alkaakin opettaa oppilaille musiikkia ja kertoa heille rockin historiasta. Deweyn pitämillä tunneilla he soittelevat soittimia ja opettelevat soittamaan joitakin kuuluisia rock-kappaleita, kuten Black Sabbathin "Iron Man" ja Deep Purplen "Smoke on the Water". Tunti tunnilta Dewey tekee rock-musiikista lähes tietämättömistä oppilaista rocktähtiä.
Musiikki
Elokuvassa kuullaan pätkiä tunnetuilta rock- ja heavy-yhtyeiltä kuten Ramonesilta, The Wholta, AC/DC:ltä, Creamiltä, Led Zeppeliniltä, Black Sabbathilta ja Deep Purplelta. Elokuvassa mainitaan myös rock-historian merkittäviä teoksia kuten Pink Floydin "The Dark Side of the Moon", jonka eräs oppilas saa opeteltavakseen kotiläksynä. Lisäksi elokuvassa mainitaan yhtyeet Yes, Blondie, The White Stripes, Sex Pistols ja Motörhead sekä muusikot Robert Plant, Jimmy Page, Kurt Cobain, Aretha Franklin, Meg White ja Jimi Hendrix. Näiden lisäksi elokuvassa harjoitellaan kappaleita mm. The Clashilta, Kissiltä ja The Doorsilta.
Kópavogskirkja
Kópavogskirkja on kirkkorakennus Kópavogurissa, Islannin toiseksi suurimmassa kaupungissa. Se on Kópavogurin kirkoista vanhin. Kirkko sijaitsee Borgarholtin mäellä, josta näkyy Kópavogur ja sen lähiympäristö. Kirkon rakennustyöt aloitettiin vuonna 1958, ja se vihittiin käyttöön 16. joulukuuta 1963.
Kirkon kuva on Kópavogurin kaupunginvaakunassa.
Kirkon ikkunoiden lasimaalaukset on suunnitellut Gerður Helgadóttir.
Timbaalit
Timbaalit ovat rumpusoitin, joka koostuu kahdesta varsin pienestä ja matalasta rummusta. Soitin sai alkunsa 1800-luvun lopulla Kuubassa. Timbaalien runko on yleensä tehty metallista, ja sen pohja on avonainen. Niiden soitinkalvo on joko nahkaa tai muovia.
Samaan tapaan kuin bongoissa, myös timbaalien rummut ovat erikokoisia. Suurempi rumpu (feminiininen rumpu, hembra) tuottaa matalampaa ja pienempi (maskuliininen rumpu, macho) korkeampaa ääntä. Rumpujen halkaisija on tavallisesti 30–40 cm ja rumpuparin halkaisijoiden ero kolmisen senttiä. Timbaaleiden yhteydessä käytetään niiden tukirunkoon kiinnitettynä tavallisesti yhtä tai kahta lehmänkelloa ja joskus myös symbaaleja.
Timbaaleja käytetään perinteisesti kuubalais- tai salsamusiikkia esitettäessä, mutta myös muut kevyttä musiikkia esittävät yhtyeet saattavat toisinaan käyttää niitä yhtenä instrumenttinaan. Ne kuuluvat hetkittäin käytettyihin rumpusoittimiin, jotka hyödyntävät ylätaajuuksien korostamista toisin kuin jatkuvasti äänessä olevat soittimet, kuten vaikkapa congarummut ja marakassit. Rumpuja soitetaan seisaaltaan suorilla timbaalipuikoilla.
Hazell Dean
pienoiskuva|Hazell Dean vuonna 2011. Hazell Dean (Hazell Dean Poole 27. lokakuuta 1956 Great Baddow, Essex, Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen laulaja, lauluntekijä ja tuottaja. Hänen tunnetaan alttoäänestään sekä Hi-NRG-sävelmistä Whatever I Do (Wherever I Go), Who's Leaving Who?, Turn It into Love ja Searchin' (I Got to Find a Man). Dean on tuottanut ja säveltänyt lauluja muun muassa Bad Boys Inc:lle ja Miquel Brownille.
Ura
Vuonna 1984 Hazell osallistui toisen kerran Britannian euroviisukarsintoihin omalla sävellyksellään ”Stay in my life”.
Hazell Deanin hittejä ovat muun muassa Whatever I Do (Wherever I Go) (1984) ja Who's Leaving Who (1988); molemmat kohosivat sijalle neljä Britannian listoilla, sekä Searching (I Got to Find a Man) (1984), joka nousi listoilla kuudenneksi. Michael Prince levytti Whatever I Do -kappaleen nimellä Dance Your Love Away, mutta Stock Aitken Waterman kirjoitti sävelmään uudet sanat, sillä Dean ei pitänyt alkuperäisestä kertosäkeestä. Who's Leaving Who saavutti sijan yhdeksän Hot Dance Music/Club Play -listalla. Alun perin Kylie Minoguen debyyttialbumilleen levyttämä Turn It Into Love oli myös kohtalaisen iso hitti. Etelä-Afrikassa Dean nousi listaykköseksi Stock Aitken Watermanin tuottamalla singlellä They Say It's Gonna Rain.
Vuosina 1992 ja 1993 Dean levytti uusia kappaleita Ian Levinen kanssa, joka aiemmin oli uudelleen miksannut eräitä Deanin singlejä. Sävelmät julkaistiin albumilla The Best of Hazell Dean vuonna 1995. Nimi juontui siitä, että levy oli osa miamilaisen Hot Productionsin Best of -sarjaa, vaikka Deanin albumi tosiasiallisesti sisälsi lähinnä uutta tuotantoa. Levy sai viileähkön vastaanoton Hazell Deanin ihailijoilta.
Levy-yhtiönsä Carlton Recordsin suojissa Dean levytti joukon ABBA-covereita. Tunnettujen ABBA-hittien lisäksi albumilla oli muutama vähemmän tunnettu ABBA-sävellys. Deanin tulkinta The Winner Takes It All -kappaleesta menestyi UK Singles Chart -listalla 1990-luvun puolivälissä. Vuonna 2007 Dean levytti Ian Levinen kanssa laulun Trade Him for a Newer Model albumille Disco 2008. Levine julkaisi musiikkivideon Trade Him for a Newer Model YouTubessa syksyllä 2007. Laulu sai lämpimän vastaanoton.
Venera 6
Venera 6 oli Neuvostoliiton Venus-planeettaa tutkineen Venera-avaruusohjelman luotain. Se laukaistiin 10. tammikuuta 1969.
Venera 6:n laskeutumiskapseli laskeutui Venuksen pinnalle 17. huhtikuuta 1969, mutta mittauslaitteisto lopetti toimintansa noin 10 kilometrin korkeudella planeetan pinnasta kuuman ja hyvin tiheän kaasukehän vuoksi.
Viritys (musiikki)
Eri soittimien suhteen on suuria eroja siinä, kuinka nopeasti ne menevät epävireeseen. Monia puhallinsoittimia ei tarvitse virittää, kun taas esimerkiksi harppua pitää virittää jatkuvasti. Myös pilliurut pysyvät vireessä, ja vanhoja urkuja tutkimalla onkin voitu selvittää, kuinka korkeassa tai matalassa vireessä aiemmilla vuosisadoilla soitettiin. Tutkimuksissa on todettu, että urkujen, ja näin ollen myös muiden soittimien, vireet vaihtelivat huomattavasti paikkakunnittain.
Viritys orkestereissa
Monet orkesterien soittimet tarvitsevat jatkuvaa viritystä, joten ennen harjoittelua tai esiintymistä soittimet viritetään. Usein oboisti antaa viritysäänen. Jousiorkesterissa vireestä vastaava ykkösviulisti yleensä ”noutaa” tämän viritysäänen, virittää oman soittimensa sen mukaan ja antaa sen jälkeen äänen eri jousisoitinryhmille. Sen jälkeen oboisti antaa viritysääneen muille soitinryhmille. Virittäminen tapahtuu kurinalaisesti, jotta kaikki saavat kuulla viritysäänen mahdollisimman häiriöttömästi. Sinfoniaorkesterin viritysjärjestys on yleensä sellot ja kontrabassot ja sitten viulut ja alttoviulut, ja näiden jälkeen muut soitinryhmät.
Matami Mimmi
thumb|250px|Matami Mimmi. Matami Mimmi, toisinaan myös Mainio Matami Mimmi on Aku Ankka -lehtien tarinoissa esiintyvä noitahahmo. Matami Mimmin ensiesiintyminen oli Disneyn-elokuvassa Miekka kivessä, jossa hänet kuvattiin Merlin-velhon pahana kilpailijana. Matami Mimmi kohtasi Arthurin ja yritti vakuuttaa hänelle olevansa Merlinin veroinen velho, mitä Arthur ei uskonut. Matami Mimmi sieppasi Arthurin ja yritti tappaa hänet, mutta Merlin ilmestyi paikalle ja esti Mimmiä tappamasta Arthuria. Matami Mimmi ja Merlin kävivät velhojen kaksintaistelun, jonka aikana Mimmi ja Merlin muuntautuivat erilaisiksi eläimiksi taistellessaan toisiaan vastaan. Mimmi pääsi voitolle muuntautumalla lohikäärmeeksi ja huijaamalla säännöissä, mutta Merlin muuntautui taudinaiheuttajaksi ja sairastutti Mimmin voittaen kaksintaistelun. Mimmi joutui vuoteen omaksi ja Merlin neuvoi häntä lepäämään ja ottamaan aurinkoa toipuakseen, mihin Mimmi vastasi että hän inhoaa auringonvaloa.
Toisin kuin virkasisarensa Milla Magia, Matami Mimmi kuvataan sarjakuvatarinoissa useimmiten hyväntahtoiseksi, joskin ilkikuriseksi hahmoksi. Ensimmäisissä tarinoissaan Mimmi saattoi jopa auttaa Milla Magiaa, mutta luonne muuttui hyvin nopeasti nykymuotoiseksi. Nykyisin hän esimerkiksi estää Karhukoplaa tekemästä rikoksia ja auttaa joskus jopa Roopea rikollisia vastaan.
Romaanissa Descendants: Isle of the Lost Matami Mimmi on muiden Disneyn-pahisten lailla vangittu Isle of the Lostille voimansa menettäneenä. Mimmillä on saarella useita tyttärentyttäriä, joista yhden nimeksi on kerrottu Maddy. Romaanissa Return to the Isle of the Lost: A Descendants Novel kerrotaan, että Matami Mimmi onnistui pakenemaan Isle of the Lostilta maanalaisen taikatunnelin kautta, joka johti Auradoniin. Matami Mimmi saatuaan taikavoimansa takaisin muuntautui lohikäärmeeksi ja hyökkäsi Camelotiin polttaen Sherwoodin metsän lähes kokonaan maan tasalle. Mal, Merlin, Kuningas Ben ja Jörö taistelivat Matami Mimmiä vastaan Auradonin kääpiökaivoksilla, kunnes Kuningas Ben onnistui Excaliburin avulla pitämään Mimmin aisoissa, jonka jälkeen Merlin palautti Mimmin takaisin saarelle. Romaanissa Escape from the Isle of the Lost: A Descendants Novel paljastetaan, että Matami Mimmi on yksi Dragon Hallin koulun opettajista.
Aiheesta muualla
The Sword in the Stone (film)
Pella (Palestiina)
Pella eli Butis ( tai Boutis) oli antiikin aikainen kaupunki Palestiinassa nykyisen Jordanian alueella. Se oli yksi Dekapoliin kaupungeista.
Maantiede
Pella sijaitsi Gileadin vuoren etelärinteessä noin 13 kilometriä kaakkoon Skythopoliista. Se oli Peraian eli Jordanjoen itäpuolisen alueen pohjoisin kaupunki. Kaupungin lähellä oli lukuisia lähteitä. Kaupungin paikka on nykyisen Jordanian luoteisosassa lähellä Israelin rajaa, noin 96 kilometriä luoteeseen Ammanista.
Historia
pienoiskuva|vasen|upright=0.9|Migdolin temppelin (1650–850 eaa.) rauniot. pienoiskuva|vasen|upright=0.9|Pellan bysanttilaisen kirkon rauniot.
Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen Pella kuului Ptolemaioksille. Antiokhos Suuri valtasi Pellan seleukideille vuonna 218 eaa. Aleksanteri Jannaios valtasi kaupungin vuonna 80 eaa. ja tuhosi sen, koska asukkaat eivät suostuneet kääntymään juutalaisuuteen. Pompeius Suuri kunnostutti kaupungin roomalaisten vallattua Palestiinan vuonna 63 eaa. Tämän jälkeen kaupunki luettiin osaksi Dekapolista. Myös Syrian prokuraattori Gabinius rakennutti kaupunkia.
Pella tuhoutui ensimmäisessä juutalaissodassa vuonna 66 jaa. Eusebioksen mukaan Pella oli paikka, johon Jerusalemin kristityt pakenivat ennen Jerusalemin tuhoa. Osa palasi vuonna 135, mutta kaupunkiin jäi merkittävä kristillinen väestö. Tämän myötä kaupunki oli myöhäisellä roomalaisella ja varhaisella bysanttilaisella kaudella kristinuskon keskuksia alueella. Pellasta oli kotoisin apologeetti Ariston.
Arabit valtasivat Pellan vuonna 635. Tämän jälkeen se säilyi olemassa Umaijadien kalifaatin kaupunkina noin sata vuotta. Pella tuhoutui muiden alueen kaupunkien tavoin suuressa maanjäristyksessä vuonna 747. Tämän jälkeinen asutus paikalla oli paljon pienimuotoisempaa.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|Pellan raunioita. pienoiskuva|Pellan raunioita.
Pellan paikalta on tehty rakennuslöytöjä kalkoliittiselta kaudelta (3000-luku eaa.), pronssikaudelta ja israelilaiselta rautakaudelta sekä hellenistiseltä ja roomalaiselta kaudelta. Rakennuslöytöihin lukeutuu muun muassa niin kutsuttu Migdolin temppeli sekä odeion. Bysanttilaiselta kaudelta on löydetty neljä kirkkoa. Suurin kirkko oli kolmilaivainen basilika. Paikalla on myös Umaijadi-kauden raunioita sekä keskiaikaisen moskeijan jäänteet. Alueelta on löydetty myös lukuisia hautoja.
Luettelo pikkuplaneetoista: 69001–70000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 69001:stä ja päättyen 70000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Luettelo LCD-matriiseista
Tämä on epätäydellinen luettelo nestekidenäyttötekniikkaan liittyvistä LCD-matriiseista.
Toisen liittokunnan sota
Toisen liittokunnan sota oli vuonna 1799 alkanut Ranskan tasavallan ja toisen liittokunnan välinen sota Ranskan vallankumoussodissa. Liittokuntaan kuuluivat Iso-Britannia, Itävalta, Venäjä ja Osmanien valtakunta. Sota päättyi vuonna 1801, jolloin rauhansopimuksella vahvistettiin Ranskan omistukset vuoteen 1793 mennessä vallatuilla alueilla.
Liittoutuneiden sotatoimet menestyivät kohtalaisesti, kunnes Venäjä irtautui liittokunnasta vuonna 1799 ja Napoleon nousi valtaan Ranskassa. Napoleon torjui kenraaliensa avulla kaikki liittokunnan hyökkäykset. Lunévillen rauhassa Ranska sai pitää voittamansa alueet, ja se sai vielä lisäksi Toscanalta alueita ja Itävallalta Venetsian ja osan Dalmatian rannikkoa. Britannian kanssa Ranska teki rauhan Amiensissa maaliskuussa 1802, mikä aloitti neljäntoista kuukauden rauhanjakson Euroopassa. Rauha päättyi toukokuussa 1803 Britannian ja Ranskan aloittaessa sotatoimet uudelleen.
Taustaa
Ranskan lakiasäätävä neuvosto julisti sodan Itävallalle 20. huhtikuuta 1792, jolloin alkoi ensimmäisen liittokunnan sota (1792–1798). Sotaan osallistuivat lähes kaikki Euroopan valtiot, joiden kanssa Ranskalla oli yhteistä rajaa, sekä Portugali ja Osmanien valtakunta. Sodan alussa liittokunnan saamista voitoista huolimatta Ranskan onnistui torjua hyökkäykset ja vallata uusia alueita, joista Ranska teki tasavaltoja suojaamaan sen rajoja. Pohjois-Italiassa Napoleonin onnistui ajaa Itävallan joukot takaisin, ja maat solmivat 17. huhtikuuta 1797 Leobenin välirauhan ja lokakuussa Campo Formion rauhan.
Kesäkuussa 1798 Napoleonin johtamat joukot nousivat maihin Egyptissä, jossa joukot jäivät saarroksiin. Napoleonin palattua Ranskaan joukot antautuivat.
Liittokunnan muodostaminen
Campo Formion rauhan allekirjoittajat välttivät sotatoimia maaliskuuhun 1799 asti. Britannian pääministeri William Pitt pyrki kuitenkin palauttamaan Euroopan suurvaltojen välisen voimatasapainon eli vähentämään Ranskan voimaa. Ranskan hyökkäys Egyptiin sai syksyllä 1798 Venäjän liittymään uuteen liittokuntaan. Samaan aikaan myös Turkki julisti sodan Ranskalle ja Itävalta lupasi osallistua liittokunnan sotatoimiin, mutta Preussi jättäytyi puolueettomaksi. Etelä-Italiaa hallinnut Napolin kuningaskunta liittyi myös liittokuntaan. Liittosopimus allekirjoitettiin 19. toukokuuta 1798 Wienissä. Sotatoimet alkoivat marraskuussa 1798 Napolin hyökkäyksellä Italiassa olevia ranskalaisjoukkoja vastaan.
Sotatoimet
Liittokunnan sotamenestys oli aluksi hyvä. Mannermaalla liittokunta teki vuonna 1799 useita iskuja, kuten Italian ja Sveitsin sotaretket ja brittiläis-venäläisen maihinnousun Alankomaihin. Ranska oli vuonna 1798 perustanut Sveitsiin nukkehallituksen nimellä Helvetian tasavalta. Sitä vastaan taistellut Venäjän armeijan kenraali Aleksandr Suvorov aiheutti joitakin tappioita ranskalaisille Italiassa, mutta Sveitsissä venäläiset joutuivat hyvän alkumenestyksen jälkeen saarroksiin Zürichin toisessa taistelussa. Alankomaissa liittokunnan menestys oli heikko brittien vetäydyttyä pois alueelta Castricumin taistelun epäonnistuttua. Takaiskujen ja brittien Itämeren kauppasaartovaatimusten vuoksi Venäjä erosi liittokunnasta.
Egyptin-retkestä ei tullut Napoleonin odottamaa voittokulkua. Hän löi kyllä Turkin joukot ja valtasi Syyriaa, mutta epäonnistui Akkon linnoituksen valtauksessa 1799. Napoleon vetäytyi takaisin Egyptiin, vaikkakin brittien laivasto oli tukkinut paluutien Ranskaan eivätkä ranskalaisjoukot voineet perääntyä Egyptistä. Syynä oli se, että brittien amiraali Horatio Nelson oli elokuussa 1798 tuhonnut Napoleonin laivaston Abukirin taistelussa, jossa ranskalaisista 1 700 miestä kuoli ja 3 000 jäi vangiksi. Tiedot kotimaan poliittisen ja sotilaallisen tilanteen huononemisesta pakottivat Napoleonin palaamaan Ranskaan ja jättämään Afrikan-joukkonsa vaikeaan asemaan ilman johtoa. Pariisissa Napoleon teki kansansuosionsa huipulla marraskuussa 1799 vallankaappauksen ja julistautui ensimmäiseksi konsuliksi.
Napoleon kävi seuraavaksi taisteluun itävaltalaisia vastaan. Hän lähti ylittämään Alppeja toukokuussa 1800 St. Pierrestä mukanaan 40 000 miestä. Alppien ylitys kesti seitsemän vuorokautta, ja tänä aikana Napoleonin sotilaat joutuivat kuljettamaan raskaiden kantamustensa lisäksi myös armeijan tykit, jotka irrotettiin laveteistaan ja laitettiin onttojen puunrunkojen sisälle. Yhtä tykkiä veti sata miestä. Napoleon johti joukkonsa Marengon taisteluun Itävaltaa vastaan. Taistelusta ei kuitenkaan tullut sellaista kuin Napoleon oli toivonut, vaan tappio oli hyvin lähellä. Ranskalaiset vetäytyivät tasangolta, jolle vyöryi lisää ja lisää itävaltalaisia. Kranaattisateessa vetäytyvien ranskalaisten perääntyminen alkoi jo muistuttaa pakenemista. Napoleonin kerrotaan vielä kahden vuosikymmenen päästä St. Helenalla ollessaan ja kuolinvuoteella kuumehoureissa maatessaan toistelleen Marengon nimeä epätoivon vallassa mutisten epämääräisiä sanoja. Taistelu näytti jo menetetyltä, mutta äkkiä sen kulku kääntyi. Ranskan kenraali Louis Charles Antoine Desaix toi oman divisioonansa taistelukentälle ja muutti ranskalaisten vetäytymisen vastahyökkäykseksi. Muutamassa tunnissa itävaltalaiset olivat hävinneet, ja Napoleon oli kiistaton voittaja. Kenraali Desaix itse kaatui Marengon taistelussa, eikä hänestä siis voinut tulla kilpailijaa Napoleonille.
Marengon taistelun voitto lujitti Napoleonin valtaa entisestään, ja Lunevillén rauhanteossa Itävallan kanssa helmikuussa 1801 Ranska sai koko Reinin länsirannan Hollantiin saakka. Samalla Itävallan keisarin oli tunnustettava itsenäisiksi Batavian tasavalta, Helvetian tasavalta, Cisalppinen tasavalta ja Ligurian tasavalta.
Napoleon solmi rauhan Britannian kanssa 26. maaliskuuta 1802. Maltasta puhjenneen kiistan vuoksi Britannia julisti vuonna 1803 uuden sodan, ja syntyi kolmas liittokunta.
Kirgisia Turkvision laulukilpailussa
Kirgisia on osallistunut Turkvision laulukilpailuun kolme kertaa, vuonna 2013, 2014 ja 2015.
2013
Kirgisia osallistui kaikkien aikojen ensimmäiseen Turkvision laulukilpailuun Turkin Eskişehirissä vuonna 2013. Edustajaksi valittiin bändi nimeltä Çoro kappaleella "Kaygyrba" (Кайгырба). Turkvision laulukilpailun semifinaalissa Çoro pääsi jatkoon ja sijoittui finaalissa kahdeksanneksi 183 pisteellä.
2014
20. heinäkuuta 2014 ilmoitettiin että Kirgisia osallistuisi myös vuoden 2014 kilpailuun, joka järjestettiin Kazanissa, Tatarstanissa. Edustajaksi valittiin bändi nimeltä Non-Stop kappaleella "Seze bil" (Сезе бил). Kilpailun semifinaalissa Non-Stop sai 190 pistettä, sijoittui kuudenneksi ja pääsi finaaliin. Finaalissa he saivat 196 pistettä ja sijoittuivat neljänneksi.
2015
Kirgisia osallistui myös vuoden 2015 kilpailuun, joka järjestettiin Istanbulissa, Turkissa. Edustajaksi valittiin laulaja Jiidesh İdirisova kappaleella "Kim bilet" (Kим билет). Finaalissa İdirisova voitti Kirgisialle ensimmäisen voiton 194 pisteellä.
Rudolf Arnheim
Rudolf Arnheim (15. heinäkuuta 1904 – 9. kesäkuuta 2007) oli saksalaissyntyinen taide- ja elokuvateoreetikko sekä hahmopsykologi. Hän julkaisi lukuisia alan teoksia.
Arnheim syntyi Berliinissä, jossa hänen isänsä omisti pienen pianotehtaan. Hän pääsi Berliinin yliopistoon vuonna 1923.
Arnheimin ensimmäinen teos, Film als Kunst (Elokuva taiteena) julkaistiin vuonna 1932. Hän muutti vuonna 1933 Italiaan, 1939 Englantiin ja 1940 Yhdysvaltoihin.
Arnheimista tuli vuonna 1969 Harvardin yliopiston taidepsykologian professori. Hän kuoli Michiganin Ann Arborissa 102-vuotiaana.
Suomen euroviisukarsinta 1984
Suomen euroviisukarsinta 1984 oli kilpailu, jossa valittiin Suomen edustaja vuoden 1984 Eurovision laulukilpailuun. Kilpailu pidettiin jo toista vuotta peräkkäin avoimena sävellyskilpailuna, johon lähetettiin 286 kappaletta. Niistä 21 valittiin karsinnan semifinaaliin, johon jokaisen säveltäjän oli valittava kappaleensa esittäjäksi joko Kirka, Paula Koivuniemi, Tomas Ek, Sonja Lumme, Anneli Saaristo tai Leena Nilsson. Karsinnan semifinaali lähetettiin radiosta perjantaina 22. tammikuuta yksinkertaisena, kappaleet soitettiin levyltä ja esiteltiin lyhyesti ja seuraavana päivänä asiantuntijaraati ilmoitti, mitkä 11 niistä oli valittu karsinnan finaaliin.
Finaali lähetettiin Ylen tv-studiosta 2 lauantaina 18. helmikuuta ja televisioitiin suorana YLE TV1:ssä kello 18.45 alkaen. Finalisteista katsojat valitsivat voittajan postikorttiäänestyksellä, jonka tulokset julkistettiin 9. maaliskuuta ohjelmassa kello 21.25 Iltapala.
Palanneet artistit
Sijoitukset euroviisukarsinnoissa on merkitty mustalla tekstillä ja interviisukarsinnoissa punaisella tekstillä.
Landakotskirkja
thumb|Näkymä Reykjavíkista, Landakotskirkja etualalla oikealla.
Landakotskirkja, muodollisemmin Basilika Krists konungs, on Islannin katolisen kirkon katedraali. Se sijaitsee pääkaupunki Reykjavíkin läntisessä osassa. Kirkko edustaa uusgoottilaista arkkitehtuuria. Sen on suunnitellut arkkitehti Guðjón Samúelsson. Kirkko vihittiin 23. heinäkuuta 1929, ja se oli tuolloin Islannin suurin kirkko.
Kristus Potterin kirkko
Kristus Potterin kirkko oli Arnold Potterin (1804-1872) 1857 perustama, myöhempien aikojen pyhien liikkeeseen kuulunut uskonnollinen yhteisö. Arnold Potter kuului profeetta Joseph Smithin kannattajiin, ja hän oli ensimmäisten myöhempien aikojen pyhien mukana asuttamassa Utahia vuonna 1848. Smithin seuraaja Brigham Young lähetti Potterin 1856 lähetystyöhön Australiaan. Siellä ollessaan Potter koki kertomansa mukaan voimakkaan uskonnollisen kokemuksen, jossa Jumalan voima ja kirkkaus ympäröi hänet. Potter tunsi Jumalan ottaneen hänen omaksi Pojakseen, Kristukseksi. Potter oli vakuuttunut siitä, että hän oli Kristus maan päällä ja lopun aikojen messias. Hän alkoi käyttää itsestään nimeä Kristus Potter. Lisäksi Potter kertoi enkelien sanelleen hänelle uuden pyhän kirjoituksen. Potterin mukaan juuri tämä oli se kirja, jonka perusteella ihmiset tultaisiin tuomitsemaan viimeisellä tuomiolla.
Vuonna 1857 Potter palasi Australiasta Kaliforniaan. Hän alkoi julistaa sanomaansa paikallisissa Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon seurakunnissa, keräten ympärilleen muutamia kannattajia. 1861 Potter ilmoitti muuttavansa seuraajineen lähelle Independenceä Missouriin. Independence oli profeetta Smithin aikoinaan saaman ilmoituksen perusteella se paikka, jonne Siion tultaisiin aikoinaan kokoamaan. He muuttivat ensiksi Saint Marysiin, Millsin piirikuntaan Iowassa. Saint Marys tuhoutui tulvassa 1865 ja Potter seuraajineen muutti läheiseen Council Bluffsiin. Potter vietti päivänsä kulkien pitkin Council Bluffsin katuja saarnaten ihmisille. Hänellä oli pitkä musta parta ja yllään vaalea kaapu. Hänen seuraajansa käyttivät mustia kaapuja. Potterin seuraajat muodostivat eräänlaisen kommuunin, yhteisön, jossa he elivät yhteistaloudessa. Hänen seuraajajoukkonsa oli aikalaisten kertoman mukaan pieni, mutta sitäkin uskollisempi. Potter järjesti seuraajineen kiihkeitä rukouskokouksia, joissa puhuttiin kielillä, nähtiin näkyjä ja saatiin profetioita. Usein nämä kokoukset huipentuivat Potterin saamaan uuteen ilmoitukseen Jumalalta.
1872 Potter ilmoitti eräässä rukouskokouksessa, että oli tullut aika hänen nousta taivaaseen. Opetuslastensa seuraamana hän ratsasti aasilla läheiselle kukkulalle ja hyppäsi alas jyrkänteeltä. Vastoin odotuksiaan Potter kuitenkin syöksyi maahan ja ruhjoutui kuoliaaksi. Tämän jälkeen hänen seuraajansa hajaantuivat.
Koukkujärvi (Orivesi, Kutema)
Koukkujärvi on Pirkanmaalla Oriveden Kuteman lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 4,5 hehtaaria ja se on 500 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Se sijaitsee Kuteman ja Kutalan välissä Koukkusuolla. Sillä on kaareva muoto, jonka päissä on erityiset kapeasuiset lahdet. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä ja sen rannat ovat suomaata. Pohjoisrannalle mäen päälle on rakennettu vapaa-ajan asunto, jonka tie tulee valtatieltä 9.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Längelmäveden lähialueeseen (35.721) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 155,8 metriä mpy. Siihen on johdettu 10 suo-ojaa, joista järven itäpään ojat toimivat samalla sen laskuojina. Laskuoja juoksee Ruohosuon ojiin ja sieltä se laskee Koskuenjärveen. Reitin vedet päätyvät lopulta Längelmäveden Pappilanselkään.
Historiaa
Vuoden 1956 peruskartassa näkyy kuinka Koukkusuota oli ojitettu jo tuolloin. Metsäautotien linjaus on painettu vuoden 1986 karttaan jälkipainoksena ja vasta sen jälkeen ilmestyy järvelle vapaa-ajan asunto.
Itä-Karjalan sotilashallinto
Itä-Karjalan sotilashallinto oli Suomen muodostama miehityshallinto Neuvostoliiton Karjalassa (ei kuitenkaan siihen kuuluneella pohjoisella Karjalankannaksella eikä Laatokan Karjalassa) sekä Leningradin alueen Lotinapellon piirin koillis- ja Koskenalan piirin pohjoisosan alueilla ja Vologdan alueen Vytegran piirin lounaisreunassa jatkosodassa 1941–1944. Hallinto perustettiin pian Suomen aloittaman hyökkäyksen jälkeen heinäkuussa 1941 ja ensimmäiseksi komentajaksi tuli Enso-Gutzeitin toimitusjohtaja, vuorineuvos ja everstiluutnantti Väinö Kotilainen. Hänen apulaisekseen nimitettiin jääkärieverstiluutnantti Ragnar Nordström. Esikuntapäälliköksi oli ajateltu Lapin läänin maaherra Kaarlo Hillilää, mutta hänet tarvittiin ylläpitämään suhteita Pohjois-Suomen saksalaisjoukkoihin.
Heimoaktivistit olivat jättäneet Päämajalle everstiluutnantti Nordströmin johdolla jo ennen Jatkosodan syttymistä 16. kesäkuuta 1941 päivätyn asiakirjan "Suunnitelmia eräiksi toimenpiteiksi Itä-Karjalan kysymyksessä". Sen mukaan Itä-Karjalan hallintoa varten oli luotava "Erillinen Sotilashallintolaitos". Siihen liittyen mukana oli lista Akateemisen Karjala-Seuran (AKS) jäsenistä, jotka voisivat olla mukana järjestettäessä Itä-Karjalan hallintoa.
Sotilashallinnon perustamista edelsi suomalaisten valtaaman Vienan Vuokkiniemen kylässä Ylä-Kuittijärven rannalla 20. heinäkuuta vuonna 1941 järjestetty suuri kansalaisjuhla, jonka tarkoitus oli toimia suomalaisen miehityshallinnon perustamisen oikeuttajana.
Hallinnon suunnittelu ja sotilashallintokomentajat
AKS:n varapuheenjohtajana toiminut tekn.tri, insinöörikapteeni Reino Castrén sai tehtäväkseen johtaa Itä-Karjalan hallinnon suunnittelua. Ehdotus valmistui 10. heinäkuuta. Sen mukaan olisi Päämajan alainen hallintoelin, jossa Karjalan vapausliike olisi saanut vahvan aseman. Tämän marsalkka Mannerheim torjui. Mannerheim nimitti 15. heinäkuuta Itä-Karjalan sotilashallintokomentajaksi vuorineuvos, everstiluutnantti Väinö Kotilaisen.
Väinö Kotilainen luopui tehtävästä kesäkuussa 1942, minkä jälkeen sotilashallintokomentajana toimi eversti J. V. Arajuuri elokuuhun 1943 saakka, minkä jälkeen eversti Olli Paloheimo hoiti tehtävää Suomen miehityksen loppuun saakka 1944.
Itä-Karjalan sotilashallinto aloitti toimintansa Mikkelissä, missä sijaitsi myös Suomen asevoimien päämaja. Hallinto siirtyi Joensuun seudulle Niittylahden kansanopistoon lokakuussa 1941 sekä tilojen järjestyttyä Joensuun kaupunkiin marraskuussa. Petroskoihin (Äänislinnaan) hallinto siirrettiin keväällä 1943.
Organisaatio
Suomalaisten aloittaessa hyökkäystä Itä-Karjalaan annettiin ylipäällikkö, marsalkka Mannerheimin "Käsky Itä-Karjalan sota-ajan hallinnosta" 15. heinäkuuta 1941. Käskyn valmisteluun osallistuivat professori, majuri Tapio Tarjanne, eversti Einar Mäkinen ja kenraalimajuri Aksel Airo. Käskyn mukaan järjestettiin väliaikainen suomalainen sota-ajan hallinto. Sen mukaan alueen hallintoa johti suoraan ylipäällikön alainen sotilashallintokomentaja, johon ensivaiheessa nimitettiin vuorineuvos, everstiluutnantti Väinö Kotilainen ja apulaiseksi asiantuntijana määrättiin everstiluutnantti Ragnar Nordström.
Sotilashallinnon osastot
Sotilashallintokomentajalla oli sotilashallintoesikunta, jota johti esikuntapäällikkö ja johon asetettiin tarpeelliset toimistot eri toimialoja varten. Siihen kuuluivat komento-osasto johtajanaan kapteeni Oiva Mäkelä ja myöhemmin majuri Jakob Suomela, hallinnollinen osasto johtajanaan varatuomari Ilmari Helomaa, taloudellinen osasto johtajanaan professori N. A. Osara , hallinnollis-taloudellinen osasto johtajanaan tekn.tri, insinöörikapteeni Reino Castrén , tiedusteluosasto, valistusasiainosasto johtajanaan fil.tri, vänrikki Vilho Helanen ja vuodesta 1943 fil.maist., sotilasvirkamies Yrjö Vuorjoki. sekä lääkintäosasto johtajanaan lääkintäkomentajakapteeni Aarne Valle. Osastopäälliköt etenkin miehityshallinnon alkuvaiheessa olivat vahvasti AKS-taustaisia.
Sotilashallinnon osastojen eri toimistot
Jokaisessa osastossa oli yleensä kaksi toimistoa. Hallinnollisen osaston alaisuudessa toimi neljä toimistoa eli oikeudenhoitotoimisto johtaajanaan maanjako-oikeuden puheenjohtaja, vänrikki Harry Brotherus, väestötoimisto johtajanaan vanhempi lääninsihteeri, kapteeni Heikki Vartia, poliisiasiain toimisto johtajanaan varatuomari, kapteeni Eemeli Koponen sekä valvontatoimisto, joka sai työntekijänsä Valtiolliselta poliisilta.
Taloudellisen osaston alaisuudessa oli maataloustoimisto ja kalastustoimisto, joista maataloustoimistoa johti agronomi, sotilasvirkamies Kalle Määttä ja kalastustoimistoa sotilasvirkamies Reino V. Kanerva. Tammikuusta 1943 maataloustoimistoa johti Määtän seuraajana agronomi, majuri Mikael Kaltio.
Hallinnollis-taloudellisen osaston alaisuudessa olivat kansanhuoltotoimisto päällikkönään maanviljelysneuvos, sotilasvirkamies Tatu Nissinen, kaupallinen toimisto päällikönään kauppatieteiden kandidaatti, kapteeni Ilmo Nurmela ja metsäasiaintoimisto päällikkönään metsäneuvos, sotilasvirkamies Timo Brofeldt.
Väestön huoltotarpeen selvittyä perustettiin ensin lääkintäkomentajakapteeni Vallen johtamaan lääkintäosastoon sosiaalitoimisto, joka lokakuussa 1941 muutettiin sosiaaliosastoksi päällikkönään pastori, luutnantti Otto Korpijaakko. Lääkintäosastoon perustettiin syyskuussa 1941 oma lääkintätoimisto päällikkönään lääkintäkapteeni Sulo Elomaa. Lisäksi lääkintäosaston kantaryhmään kuuli terveyssisar Ida Nenonen.
Valistusasiain osaston vänrikki Helasen alaisuudessa olivat tiedotustoimisto päällikkönään sotilasvirkamies Vuorjoki, koulu- ja nuorisotyön toimisto päällikkönään opettaja, sotilasvirkamies Vilho Timonen sekä kirkollisasiaintoimisto päällikkönään pastori Jussi Kuoppala. Osastoista riippumattomina erillisinä toimistoina toimivat intendentin toimisto, postiasiaintoimisto sekä tilintarkastustoimisto. Itä-Karjalan sotahallintoesikunnan alaisena toimi myös Itä-Karjalan sotasaalisarkisto.
Sotatalous
Hallinnon tarkoituksena oli kytkeä Itä-Karjalan taloutta osaksi Suomen sotataloutta mm. puunhankinnan suhteen, lähentää karjalaisväestöä Suomeen opetuksen muodossa sekä valvoa venäläisperäistä väestöä. Hallinto ylläpiti kouluja. Se myös eristi venäläisperäisen väestön keskitysleireihin, joita alettiin vuonna 1943 kutsua siirtoleireiksi erotukseksi saksalaisista keskitysleireistä. Samana vuonna suomalaisperäisen ja venäläisperäisen väestön kohtelu lähentyi toisiaan ja kuolleisuus leireillä väheni.
Suur-Suomi
thumb|Suomi vuosina 1942–44. Hallinnon pitkän tähtäimen alkutavoitteena oli luoda edellytykset sille, että Itä-Karjala jää pysyvästi Suomen haltuun Neuvostoliittoa vastaan käytävän sodan päätyttyä Saksan tuella. Alueella noudatettiin Suomen rikoslakia, ja koululaitos pyrki muokkaamaan alueen väestön ajattelua pois neuvostoliittolaisesta opetuksesta.
Alueen väestö luokiteltiin kansallisiin ja epäkansallisiin. Kansallisiin kuuluivat karjalaiset, vepsäläiset, inkeriläiset, suomalaiset, virolaiset, mordvalaiset ja muut suomensukuiset. Epäkansallisia olivat venäläiset, ukrainalaiset, valkovenäläiset, puolalaiset, tataarit, lättiläiset (latvialaiset), saksalaiset ja muut.
Vallatun Itä-Karjalan väestöstä saatiin ensimmäiset tiedot 1. huhtikuuta 1942. Alueen väkiluku oli silloin 86 896 henkilöä, joista kansallista väestöä eli suomensukuisia 37 601 henkilöä ja epäkansallista väestöä 49 295 henkilöä. Viimeisen suomalaisen miehityshallinnon suorittaman väestönlaskennan mukaan 1. huhtikuuta 1944 väkiluku oli 83 541 henkilöä eli 3 000 henkilöä vähemmän kuin kaksi vuotta aiemmin. Kansallisten ja ei-kansallisten määrä oli likimain sama eli kansallisia 41 803 ja epäkansallisia 41 738 henkilöä.
Hallinnon kansainvälistä mielikuvaa Neuvostoliiton ja länsiliittoutuneiden keskuudessa pyrittiin kehittämään siten, että jo alusta alkaen hallinnon lainopilliseksi avustajaksi määrättiin elokuussa sotilasvirkamieheksi Helsingin yliopiston hallinto-oikeuden professori Veli Merikoski. Merikoski kirjoitti Itä-Karjalan sotilashallinnosta tutkimuksen Suomalainen sotilashallinto Itä-Karjalassa 1941–1944, jossa oli todellisuudesta poikkeavia näkemyksiä.
Itä-Karjalan sotilashallinnon ulkopuolelle jäi rintamaa lähellä olevien sotatoimiyhtymien oma sotilashallinto.
Hallinnon taloudellisena tavoitteena oli kytkeä valloitetun Itä-Karjalan osat Suomen talouteen siten, että esimerkiksi alueelle jääneellä työvoimalla olisi kyetty mahdollisimman suureen raakapuun hankintaan Itä-Karjalasta. Tässä tarkoituksessa käytettiin vapaan työvoiman lisäksi myös Itä-Karjalan sotilashallinnon vangitsemia keskitysleiriläisiä, joista osa oli vanhuksia ja lapsia. Itä-Karjalan sotilashallinnolle oli yllätys, miten tehokkaasti Neuvostoliitto oli evakuoinut työvoimaa Itä-Karjalasta, minkä vuoksi alueen hyödyntämismahdollisuudet olivat heikenneet suunnitellusta. Valtaosa suomalaisten keskitysleireille sulkemasta venäläisperäisestä väestöstä olikin naisia, lapsia ja vanhuksia.
Hallinnon pienin piiri, Maaselän piiri, lakkautettiin vuoden 1942 lopulla, ja sen alueista kaksi liitettiin Vienan piiriin ja kolme Aunuksen piiriin.
Fleishman-Hillard
FleishmanHillard International Communications on yhdysvaltalainen markkinointiviestintäyhtiö, jonka toimipaikka on St. Louisissa Missourissa. Sillä on laaja toimipaikkaverkosto ympäri maailmaa. Se kuuluu Omnicom Group Inc:iin.
Yrityksellä on tytäryhtiöitä ja yhteistyökumppanitoimistoja. Suomessa FleishmanHillardia edustaa Eurofacts Oy, joka on erikoistunut yhteiskunnalliseen vaikuttamiseen ja viestintään. Eurofactsillä on toimistot Helsingissä ja Pietarissa.
Bruno Jasieński
Bruno Jasieński, oikealta nimeltään Wiktor Bruno Zysman, venäjäksi Bruno (Viktor) Jakovlevitš Jasenski (Бру́но (Ви́ктор) Я́ковлевич Ясе́нский, 17. heinäkuuta 1901 Radomin läänin Sandomierzin kihlakunnan Klimontówin kylä, nykyinen Puola – 17. syyskuuta 1938 Kommunarka, Moskovan alue) oli puolalainen ja neuvostoliittolainen kirjailija. Hän kirjoitti puolan lisäksi myös ranskaksi ja venäjäksi.
Elämä
Jasieński syntyi maalaislääkärin perheeseen. Hän kävi koulua Varsovassa ja siirtyi perheensä mukana vuosiksi 1914–1917 Moskovaan, jossa hän kävi puolalaista lukiota. Vuonna 1918 hän muutti Puolaan ja opiskeli Krakovan yliopistossa. Vuodesta 1918 lähtien hän kirjoitti futuristisia runoja ensimmäisten joukossa Puolassa. Valmistuttuaan yliopistosta Jasieński työskenteli Lvivissä ilmestyneen kommunistilehden toimittajana. Jasieńskin Puolan-kauden pääteos on vuoden 1846 talonpoikaiskapinaa kuvaava runoelma Slowo o Jakóbie Szeli (”Kertomus Jakób Szelistä”, 1926).
Vuonna 1925 Jasieński joutui poliittisen painostuksen vuoksi muuttamaan Pariisiin Ranskaan, jossa hän työskenteli autotehtaalla ja liittyi Ranskan kommunistiseen puolueeseen. Jasieński muodosti puolalaisista työläisistä teatteriryhmän, joka esitti hänen Jakób Szel -näytelmänsä. Kun poliisi kielsi vierastyöläisten kokoukset, ne muunnettiin teatterissa esitetyiksi ”improvisoiduiksi näytelmiksi”, joihin poliisi ei pystynyt puuttumaan. Jasieński työskenteli myös toimittajana ja kirjoitti useisiin puolalaisiin lehtiin.
Vastauksena Paul Morandin neuvostovastaiseen pamflettiin Je brûle Moscou (”Minä poltan Moskovan”) hän kirjoitti utopistisen vallankumousromaanin Minä poltan Pariisin (Je brûle Paris, 1928). Romaani kirjoitettiin puolaksi, mutta se julkaistiin alun perin ranskankielisenä käännöksenä L'Humanité-lehdessä vuonna 1928 ja myöhemmin myös kirjana. Teos sai Ranskassa suurta huomiota. Romaanin ilmestyttyä Jasieński karkotettiin Ranskasta Saksaan poliittisen propagandan levittäjänä. Vuonna 1929 Jasieński vaimoineen siirtyi Leningradiin Neuvostoliittoon, jossa hän työskenteli toimittajana ja kirjailijana. Jasieńskin utopiaromaanista oli julkaistu venäjänkielinen laitos, ja 130 000 kappaleen painos myytiin loppuun päivässä.
Vuonna 1930 Jasieńskista tuli NKP(b):n jäsen. Vuonna 1934 hänet valittiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallitukseen. Jasieńskin Neuvostoliiton-vaiheen merkittävin teos on poleeminen romaani Ihminen vaihtaa nahkaansa (Tšelovek menjajet kožu, 1932–33), joka kuvaa sosialistista rakennustyötä Tadžikistanissa. Vuodesta 1936 lähtien hän kirjoitti fasismin nousua käsittelevää romaania Zagovor ravnodušnyh (”Välinpitämättömien salaliitto”). Kirjailija puolusti avoimesti Neuvostoliitossa arvostelun kohteeksi joutuneita kulttuurivaikuttajia, mutta joutui myöhemmin itse Stalinin vainojen uhriksi. Hänet pidätettiin 31. heinäkuuta 1937 ja joutui vankeutensa aikana kidutetuksi. Hänet tuomittiin kuolemaan vastavallankumouksellisesta toiminnasta syytettynä ja ammuttiin 17. syyskuuta 1938 Butyrkan vankilassa Moskovan lähellä Kommunarkassa. Jasieńskin ensimmäinen vaimo vangittiin ja teloitettiin vuonna 1937. Hänen toinen vaimonsa pidätettiin vuonna 1939 ja hän joutui viettämään seitsemäntoista vuotta vankileireillä. Jasieńskin poika kasvatettiin vanhemmistaan tietämättömänä orpokodissa. Saatuaan toisen maailmansodan jälkeen selville puolalaisen sukunimensä hän otti sen uudelleen käyttöön. Bruno Jasieński todettiin syyttömäksi Josif Stalinin kuoleman jälkeen vuonna 1955.
Vuonna 1956 julkaistiin osa Jasieńskin kesken jääneestä romaanista. Sen tunnuslauseesta tuli kuuluisa: "»Älä pelkää vihollisia – pahimmassa tapauksessa he voivat tappaa sinut. Älä pelkää ystäviä – pahimmassa tapauksessa he voivat sinut pettää. Pelkää välinpitämättömiä – he eivät tapa eivätkä petä, mutta vain heidän hiljaisella myötävaikutuksellaan maailmassa on petturuutta ja murhia.»"
Pohjois-Pohjanmaan näkövammaiset
Pohjois-Pohjanmaan Näkövammaiset ry eli PPN ry on Nä­kö­vam­mais­ten liit­to ry:n alueyh­dis­tys. Sen toi­min­ta-alue on Poh­jois-Poh­jan­maan maa­kun­ta. Jä­se­niä PPN ry:ssä on noin 600.
Mitä yhdistys tarjoaa
Yhdistys valvoo ja ajaa toimialueensa näkövammaisten oikeuksia, toimii asiantuntijana näkövammaisuutta koskevissa kysymyksissä ja tuottaa palveluja sokeiden ja heikkonäköisten toimintaedellytysten ja tasa-arvon parantamiseksi. Yhdistys tarjoaa puitteet yhdessäoloon ja vertaistukeen järjestämällä monipuolista ja mukavaa toimintaa:
PPN ry:n kuntayhteyshenkilöt ja yhdistysaktiivit pitävät yhteyttä kuntansa näkövammaisiin ja neuvovat näkövammaisuuteen liittyvissä kysymyksissä. Oman yhteyshenkilösi saat selville toimistosta tai PPN ry:n internet-sivuilta.
PPN ry jäsenet
Varsinaiseksi jäseneksi voi liittyä henkilö, jonka näkövammasta on hänelle olennaista haittaa päivittäisissä toiminnoissa. Jäseneksi hakevan on esitettävä luotettava selvitys näkövammastaan.
Ilmajoki
Ilmajoki on vuonna 1865 perustettu Suomen kunta, joka sijaitsee Etelä-Pohjanmaan maakunnassa. Kunnassa asuu 0 ihmistä, ja sen pinta-ala on 579,79 km², josta 2,89 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 21,1 asukasta/km². Kunnan asukkaista viidesosa on alle 14-vuotiaita ja sen asukasluku on kasvanut viimeisen kymmenen vuoden aikana noin 700 hengellä. Ilmajoen naapurikunnat ovat Isokyrö, Kurikka, Laihia ja Seinäjoki.
Entinen emäpitäjä Ilmajoki on maisemaltaan ja luonnoltaan pohjalaista lakeusmaisemaa. Ilmajoen halki virtaavan Etelä-Pohjanmaan suurimman joen Kyrönjoen rantamaat ovat Suomen vilja-aittoja. Kyrönjoki on valittu yhdeksi Suomen kansallismaisemaksi.
Ilmajoen kunnan veroprosentti oli 21,00 vuonna 2020. Ilmajoen uusiutuvan sähkön tuotanto on suurempaa kuin sähkön kulutus.
Ilmajokelaisia menestyneitä urheilijoita ovat muiden muassa keihäänheittäjä Tero Pitkämäki sekä painijat Jarkko Ala-Huikku ja Marko Yli-Hannuksela. Paikkakunnalla vuosittain järjestettävät Ilmajoen Musiikkijuhlat keräävät kesäkuussa tuhansia oopperavieraita. Vuonna 2017 Finland Festivals nimesi Ilmajoen Musiikkijuhlat vuoden festivaaliksi.
Nimen alkuperä
Ilmajoen vanhanimi, Ilmola viittaa Suur-Hauhon seudulta tulleeseen asutukseen.