cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jan Davidsz. de Heem
Elämä ja ura
vasen|pienoiskuva|alt=|Kymmenvuotiaan Englannin prinssin William III:n muotokuva, n. 1670, 132x108 cm, Museum of Fine Arts of Lyon, [[Lyon.]] Jan de Heem syntyi nimellä Jan Davidsz van Antwerpen. Hänen isänsä oli muusikko David van Antwerpen. De Heemin varhaisista opinnoista tiedetään vähän. Hän siirtyi Leideniin, jossa hän maalasi symbolisia vanitas-asetelmia, joiden väripaletti oli lähes monokromaattisen rajoitettu. Näissä töissä näkyvät Rembrandtin ja Jan Lievensin vaikutteet.
Vuonna 1635 katolinen de Heem muutti Antewerpiin nykyisen Belgian alueelle, joka oli alueen katolisuuden ydinaluetta. Siellä hänestä tuli Pyhän Luukkaan taidemaalarien killan jäsen. Antwerpissa De Heemin tyyli kehittyi runsaaksi väri-iloitteluksi, josta hänet on myöhemmin tunnettu. De Heem jatkoi liikkumista etelän Antwerpin ja pohjoisen Utrechtin välillä ja työskenteli molemmissa kaupungeissa. Vuosien 1667 ja 1672 välillä de Heem opetti ja työskenteli omassa ateljeessaan Utrechtissa.
De Heem oli omana aikanaan erittäin arvostettu. Häntä pidettiin yleisesti yhtenä aikakauden parhaista maalareista. Hän oli myös kaupallisesti erittäin menestynyt. De Heemin prinssi William III:n muotokuvasta saama 2 000 guldenia oli yksi korkeimmista yksittäisestä maalauksesta maksetuista palkkioista koko Alankomaiden kultakauden aikana.
De Heemin vaikutus Alankomaiden alueen asetelmamaalauksen perinteeseen oli erittäin merkittävä. Lähes kaikki hänen jälkeensä maalanneet asetelmamaalarit ovat saaneet vaikutteita de Heemin töistä, myös Willem Kalfin and Abraham van Beyerenin kaltaiset tunnustetut mestarit. De Heem työskenteli ja vaikutti useassa kaupungissa Alankomaiden alueella, ja hänen työtään seurattiin ja imitoitiin Leidenissä, Antwerpissa ja Utrechtissa. De Heemin pojista Cornelius de Heemistä (1631–95) ja Jan Jansz. de Heemistä (1650–1695) tuli myös maalareita, jotka jatkoivat isänsä aiheiden käsittelyä.
Tyyli ja teokset
De Heem tunnetaan nykyisin erityisesti hyvin runsaista ja värikkäistä kukka- ja hedelmäasetelmistaan. Hän aloitti kuitenkin uransa lähes päinvastaisilla teoksilla, maalaamalla monokromaattisia ja sommittelultaan selkeitä ja yksinkertaisia vanitas-asetelmia. Muutos de Heemin taiteessa tapahtui hänen muutettuaan etelään Antwerpin alueelle vuonna 1635. Kukka- ja hedelmäaiheiden lisäksi de Heem maalasi pronkstilleven-nimellä kutsuttuja koristeellisia ja runsaita pöytäasetelmia. De Heemin asetelmien kukilla ja esineillä oli symbolinen, usein uskonnollinen merkitys.
Ton Buunk
Anton Gerrit Jan "Ton" Buunk (s. 18. syyskuuta 1952 Amsterdam) on alankomaalainen entinen vesipalloilija. Hän kilpaili neljissä perättäisissä kesäolympialaisissa vuosina 1972–1984. Vuoden 1976 kesäolympialaisissa Montrealissa hän oli mukana saamassa pronssia.
Okskarbatsepiini
Okskarbatsepiini vaikuttaa normalisoimalla hermosolujen viestintää aivoalueella, josta sairauden oireet ovat lähtöisin.
Yhteislaulu
Yhteislaulu on ryhmässä laulamista huvin vuoksi, ilman suuria esityksellisiä tavoitteita. Yhteislaulu voi olla säestyksetöntä tai sitä voi säestää piano, kitara, harmonikka tai isompi yhtye. Yhteislaulua johtaa yleensä esilaulaja, joka kuuluttaa kappaleet ja aloittaa ne oikeasta sävellajista ja oikeassa tempossa.
Myös virsien laulu uskonnollisissa tilaisuuksissa on luonteeltaan yhteislaulua. Lapset saavat ensikokemuksensa yhteislaulusta päiväkotien ja koulun alaluokkien laulutunneilla.
Yhteishengen luoja, aatteen välittäjä
Yhteislaululla on suuri merkitys kristinuskon ja eräiden muiden uskontojen lisäksi myös yhteiskunnallisten aatteiden levittämisessä ja vahvistamisessa eri puolilla maailmaa, esimerkkinä isänmaalliset kansallislaulut. Suomen vuonna 1571 annetun koulujärjestyksen mukaan koulujen ainoat pakolliset oppiaineet olivat latina, uskonto ja laulu, mikä tarkoitti etenkin hengellistä musiikkia. Kansakoulunopettajia kouluttaneissa seminaareissa 1800- ja 1900-luvuilla laulu- ja soittotaidon kehittämisellä oli merkittävä osa, ja kristinuskon arvojen rinnalle koulun yhteislaulun tehtäväksi tuli vahvistaa isänmaallisuutta ja kotiseuturakkautta muun muassa maakuntalauluin. Poliittisessa laululiikkeessä yhteislaulu oli suosittua esiintyjäryhmien esitysten seuraamisen ohella. Suomessa yksi suosikkikappaleista oli Kaj Chydeniuksen uudelleen säveltämä kansanlaulu ”Kalliolle kukkulalle”. Kiinan kulttuurivallankumouksessa yhteislaulu otettiin työkaluksi kommunismin levittämiseksi, ja länsimaissa työväenliikkeen tunnuslaulu on ”Kansainvälinen”.
Populaarimusiikin artisteilla on tapana ottaa kontaktia konserttiyleisöönsä panemalla se laulamaan yhdessä tuttujen hittikappaleidensa osia, yleensä niin, että laulusolisti itse lakkaa hetkeksi laulamasta ja viittoo yleisölle kuoronjohtajan tavoin tahtia.
Yhteislaulutilaisuudet ja tv-ohjelmat
Suomen kirkon piirissä erityisesti körttiläisten perinteeseen kuuluu yhteislaulu Siionin virsiin perustuvine virsiseuratilaisuuksineen.
Suomessa suosituimpia yhteislaulutilaisuuksia ovat kirkkojen ja seurakuntien joulun alla järjestämät joululauluillat. Niitä järjestämään perusti Suomen Lähetysseura 1970-luvun alussa Kauneimmat joululaulut -organisaation tarkoituksena varainkeruu: tilaisuuksissa kerättäisiin kolehti lähetystyöhön. Nykyisin Lähetysseura sanoo tapahtumakokonaisuuden olevan ”Suomen suosituin musiikkitapahtuma”, ja kolehdin vuosittainen valtakunnallinen tuotto on 2010-luvulla ollut noin miljoona euroa. Tilaisuuksien lauluvihkoa painetaan vuosittain noin 800 000 kappaletta.
Yhteislaulutilaisuudet ovat perinteisesti kuuluneet ylioppilaskuntien ja muiden opiskelijajärjestöjen toimintaan, liittyen pohjoismaiseen akateemiseen sitsi- ja juomalauluperinteeseen. Nykyisin yhteislaulutilaisuuksia järjestetään etenkin kesäisinä ulkoilmatilaisuuksina eri puolilla Suomea, esimerkiksi Helsingin Linnanmäellä keskiviikkoiltaisin läpi kesän 2017. Yhteislaulutilaisuuksista tehdään myös television sarjaohjelmia, tunnetuimpina ruotsalainen Allsång på Skansen ja sen suomalainen vastine, Yle TV2 -kanavan Tammerkosken sillalla. Niissä on usein myös artistivieraita, jotka laulavat soolonumeroita yleisön laulattamisen ohella.
Terveysvaikutuksia
Helsinki Mission laululiikettä johtava Inna Vintturi sanoo itse kokeneensa, miten ”hyvää ihmisille tekee hengitellä, ladata lauluun, iloita yhteisyydestä ja herätä eloon”. Hänestä yhteislaulutilaisuudet ovat mainio terapiamuoto, jossa saa ilmaista itseään ilman pääsykoetta.
Göteborgin yliopiston tutkimuksessa kuoro- ja yhteislaulun havaittiin edistävän sydämen ja verenkiertoelimistön terveyttä. Yhteislaulua käytetään myös vanhainkotien ohjelmanumerona ja muistisairaiden terapiamuotona, jossa vanha tuttu laulu elähdyttää ihmistä ja saa muistoja ja tunteita esiin.
Laulamisen merkityksestä ihmisen evoluutiossa on Readingin yliopiston professori Steven Mithen esittänyt teorian, että jonkinlainen laulaminen tai hyräily olisivat ihmisen kehityksessä vanhempi asia kuin puhuminen.
Matti Tausti
Matti Ilmari Kustaa Tausti (ent. Helminen) (15. elokuuta 1924 Tampere – 1. helmikuuta 2016 Helsinki ) oli suomalainen arkkitehti. Tausti toimi muun muassa Kotkan kauppalanarkkitehtina ja suunnitteli Rauhalan koulun (1956, vihittiin käyttöön 1958).
Tausti tunnettiin ennakkoluulottomien ideoiden ja valitusten tehtailijana. Hän oli työryhmässä, joka ideoi 1970-luvulla liikekeskuksen rakentamista Helsinkiin Töölönlahden alle ja hahmotteli suunnitelman paperille. Vuonna 1970 hän hahmotteli Suomeen 4–5 superlääniä, joista Länsi-Suomen läänin asukasmäärä olisi ollut 1,3 miljoonaa ja Tampere sen pääkaupunki. Vuonna 1975 hän vastusti metroa, koska se tekee hänen mukaansa ihmisestä koneen, kun taas henkilöauto takaa vapaan liikkumisen.
Vanhakaupunki (Helsinki)
Vanhakaupunki on Helsingin 27. kaupunginosa. Se on noin 800 asukkaan kaupunginosa kantakaupungin laidalla, Toukolan pohjoispuolella, Vantaanjoen suulla. Piirijaossa Vanhakaupunki kuuluu keskiseen suurpiiriin ja tarkemmin Vanhankaupungin peruspiirin, jonka alueella elää yli 25 000 asukasta.
Kaupunginosan nimi on peräisin siitä, että Helsinki perustettiin alun perin Vanhankaupungin alueelle. Vanhakaupunki esiintyy jo uuden Helsingin perustamisasiakirjassa 1639 ja muoto Gamla staden tai Gammelstaden yleistyi käyttöön myöhemmin. Suomalainen käännösmuoto alkoi saada sijaa vasta 1800-luvun lopulla. Nykyiset nimiasut vahvistettiin virallisiksi 1909. Kaupunginosan nimeksi Vanhakaupunki tuli 1959.
Vantaanjoki jakautuu suullaan kahteen haaraan, joista kummassakin on voimakas koski. Suuhaarojen väliin jää Kuninkaankartanonsaari, jossa sijaitsee Tekniikan museo. Kosken läntisemmässä haarassa on myös pieni vesivoimala, jossa toimii Voimalamuseo Tekniikan museon alaisuudessa.
Historiaa
Kuningas Kustaa Vaasa perusti Helsingin Vantaanjoen suulle Forsbyn eli Koskelan keskiaikaisen kylän paikalle 12. kesäkuuta 1550. Kaupungin oli määrä kilpailla Tallinnan kanssa Suomenlahden kaupasta sekä rajoittaa talonpoikien käymää laitonta kauppaa. Asukkaat saatiin Rauman, Tammisaaren, Ulvilan ja Porvoon kaupungeista.
1640-luvulla Helsinki siirrettiin Vironniemelle parempien satamaolosuhteiden äärelle, jotta kaupungin talous kohentuisi. Vanhakaupunki autioitui vähitellen.
Ensimmäisestä Helsingistä on säilynyt vain yksi, Hans Hanssonin vuonna 1645 laatima pienimittakaavainen kartta, joka esittää kaupungin sijaintia ja viimeisten vuosien asemakaavaa. Kaupungin korttelit näkyvät kartassa, mutta tontteja ei ole merkitty. Ainoa piirretty rakennus on kirkko, joka sijaitsi nykyisen Vanhankaupungintien pohjoispään länsipuolella.
Nykypäivä
Nykyään Vanhakaupunki on Helsingin aluejaossa 0,35 km² kokoinen alue Vanhankaupunginlahden perukan länsipuolella. Alueen kautta kulkee Hämeentien pohjoispää, joka on osa vanhaa Helsingistä itään ja pohjoiseen johtavaa maantietä. Vanha tielinjaus jatkuu Vantaanjoen yli nykyistä Viikintietä pitkin. Vanhankaupungin länsipuolitse kulkee Kustaa Vaasan tie, joka johtaa suoraan Lahdenväylälle. Asukkaita tällä alueella on 361 ja työpaikkoja 453.
Vanhankaupungin peruspiiri
Vanhankaupungin peruspiiri on Vanhankaupungin kaupunginosaa laajempi alue, johon kuuluvat lisäksi Toukolan, Kumpulan, Käpylän ja Koskelan kaupunginosat. Peruspiirin maapinta-ala on 5,38 km² ja asukasluku yhteensä 25 072 (2017). Se kuuluu Keskiseen suurpiiriin.
Peruspiirin osa-alueet ovat: Toukola (1 503 asukasta), Arabianranta (7 501 as.), Kumpula (3 895 as.), Käpylä (8 051 as.), Koskela (3 339 as.) ja Vanhakaupunki (783 as.).
Muistomerkkejä
Kustaa Vaasan puistossa on useita Helsingin varhaiseen historiaan liittyviä muistomerkkejä:
Blues volley
Blues Volley on järvenpääläinen lentopalloseura, joka on perustettu vuonna 1993. Nykyisin seuraan kuuluu noin 200 jäsentä ja seura on kunnostautunut erityisesti junioritoiminnan saralla. Tästä osoituksena sinettiseuran tunnus, jonka Nuori Suomi myönsi Blues Volleylle vuonna 2003. Junioritoiminnan lisäksi seuralla on kaksi joukkuetta sekä miehissä että naisissa; molemmilla joukkueet harrastesarjoissa sekä miesten edustusjoukkue 4-sarjassa ja naisten edustusjoukkue 2-sarjassa.
Aiheesta muualla
Seuran kotisivut
Karjala-kustantamo
Neuvostoliiton aikana Karjala-kustantamo julkaisi yhteiskunnallista, tieto-, kauno-, lasten- ja oppikirjallisuutta venäjän ja suomen sekä myöhemmin myös karjalan ja vepsän kielillä. Suomessa kirjojen maahantuojana toimi Kansankulttuuri Oy. 1960-luvun alkuun saakka kustantamo julkaisi suomeksi myös venäjästä käännettyä poliittista ja kaunokirjallisuutta, mutta myöhemmin tehtävä siirtyi Moskovassa toimineille vieraskielisen kirjallisuuden kustannusliikkeille (Progress, Raduga ym.). Suomenkielisen kirjallisuuden osalta Karjala-kustantamon tehtäväksi jäi Karjalan tasavallan kirjailijoiden teosten ja oppikirjojen julkaiseminen. Erityistä huomiota kiinnitettiin venäjänkieliseen kotiseutukirjallisuuteen sekä Karjalan kansojen suullisen kansanperinteen julkaisuihin.
Giorgian De Arrascaeta
Giorgian Daniel De Arrascaeta Benedetti (s. 1. kesäkuuta 1994 Nuevo Berlín) on uruguaylainen jalkapalloilija, joka edustaa Brasilian Série A:ssa pelaavaa Flamengoa. Molempijalkainen De Arrascaeta on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Uruguayn maajoukkueessa vuodesta 2014.
Seurajoukkueura
De Arrascaeta on Defensor Sporting Clubin kasvatti. Hän pelasi seuran edustusjoukkueessa vuosina 2012–2015. Otteluita Uruguayn Primera Divisiónissa kertyi 53 ja maaleja 16. De Arrascaeta debytoi seuran paidassa myös Copa Libertadoresissa, jossa maaleja syntyi 12 ottelussa kaksi kappaletta. Tammikuussa 2015 De Arrascaeta siirtyi Brasilian Série A:n Cruzeiroon, jossa hän sai kevätkaudella 2015 enemmän vastuuta Copa Libertadoresissa kuin Série A:ssa mutta pääsi sittemmin pelaamaan paljon myös Brasilian omassa sarjassa. Tammikuussa 2019 De Arrascaeta siirtyi Flamengoon, jossa hän on voittanut Brasilian-mestaruuden vuosina 2019 ja 2020 sekä Copa Libertadoresin vuosina 2019 ja 2022.
Maajoukkueura
De Arrascaeta kuului vuosina 2012–2013 Uruguayn alle 20-vuotiaiden maajoukkueeseen, jossa hän pelasi 20 ottelua ja teki neljä maalia. Hän oli vuonna 2013 mukana Turkissa ikäluokan MM-kilpailuissa, joissa hän pelasi joukkueensa kaikki seitsemän ottelua ja teki alkulohkossa kaksi maalia Uruguayn saavuttaessa hopeaa.
De Arrascaeta debytoi Uruguayn A-maajoukkueessa syyskuussa 2014 ystävyysottelussa Etelä-Koreaa vastaan. Maajoukkueen päävalmentaja Óscar Tabárez nimesi hänet Uruguayn kokoonpanoon vuoden 2015 Copa Américaan ja antoi tälle pelinumeron 10. De Arrascaeta pelasi turnauksessa vain ensimmäisessä ottelussa Jamaikaa vastaan vajaat puoli tuntia. MM-kilpailuissa 2018 hän pelasi alkulohkossa avauskokoonpanossa Egyptiä vastaan ja tuli vaihdosta kentälle Venäjää vastaan. Copa Américassa hän pelasi kolme ottelua vuonna 2019 ja neljä ottelua vuonna 2021. MM-kilpailuissa 2022 hän tuli vaihdosta kentälle Portugalia vastaan ja pelasi avauskokoonpanossa viimeisessä alkulohko-ottelussa Ghanaa vastaan ja teki ottelun molemmat maalit.
Jalkaväkirykmentti 25 (talvisota)
Jalkaväkirykmentti 25 (JR 25) perustettiin Oulussa lokakuussa 1939.
Varustaminen
Rykmentin joukot perustettiin 14.–15.10.1939. I/JR25:n sotilaat tulivat Pudasjärveltä ja Taivalkoskelta, II/JR25:n Kärsämäeltä ja Pulkkilasta sekä III/JR25:n Pihtiputaalta, Reisjärveltä ja Kinnulasta. Varustautuminen saatiin päätökseen 20.10.1939, jonka jälkeen kaikki kokoonpanot siirtyivät Ouluun. Rykmentin varsinainen YH:n eli ylimääräisten kertausharjoitusten aika kului 21.10.–4.12.1939 Oulussa.
Yksiköt
Jalkaväkirykmentti koostui seuraavista yksiköistä:
Keskittäminen
JR 25 oli perustettu 9. Divisioonan reserviksi, jonka joukot jaettiin kolmen eri rintamasuunnan kesken ylipäällikön antamalla käskyllä. Kuhmon suuntaan alistettiin jalkaväkirykmentti 25 (JR 25) jo joulukuun 1939 alkupäivinä siten, että joukkojen siirtyminen rautatiekuljetuksin oli pääosin suoritettu 6. joulukuuta mennessä.
Puna-armeijan 54. divisioonan päästyä etenemään syvälle Suomen alueelle sodan alkupäivinä päämaja alisti 9. divisioonan joukoista muun muassa JR 25:n ja Kevyt osasto 9:n suoraan Pohjois-Suomen Ryhmälle. 9. divisioonan alueelle 5.–6. joulukuuta välisenä aikana siirretyistä joukoista muodostettiin komentajansa (everstiluutnantti Aksel Vuokko) mukaan nimetty Prikaati Vuokko. Vuokko otti joukot komentoonsa Nurmeksen pohjoispuolella Mujejärvellä. Prikaati Vuokon I ja II pataljoona marssivat Nurmeksesta Rastin eteläpuolelle Maunuvaaraan, jossa joukot olivat 6.12.1939. II/JR25 sijoitettiin Tervajärven lähelle ja I/JR25 Kannaksen taloon. Oulussa kootusta Prikaati Vuokosta oli irrotettu III/JR25, joka kuljetettiin rautateitse Oulusta Sotkamon Vuokattiin. Komppania saapui Vuokatin rautatieasemalta linja-autolla Kuhmoon myöhään illalla 6.12.1939, ja vuorokautta myöhemmin pataljoona eteni kohti Jyrkänkoskea.
Talvisodan taisteluista
thumb|left|250px|Neuvostoliiton joukkojen hyökkäys Kuhmoon.
Taistelut joulukuussa
Prikaati Vuokko aloitti 8. joulukuuta hyökkäyksensä, jonka alkuperäisenä tavoitteena oli hyökkäyksen jatkaminen aina Repolaan saakka. JR 25:n ensimmäinen pataljoona (I/JR 25) pääsi yllättämään neuvostodivisioonan joukot Sivakan tienhaarassa hiihdettyään 20 kilometriä noin kahdeksassa tunnissa. Pataljoonan hyökkäys sivustasta tuli puna-armeijan sotilaille yllätyksenä, ja mainittu tienhaara onnistuttiin valtaamaan. I/JR 25 määrättiin kuitenkin perääntymään vieressä (vasemmalla) hyökänneen II/JR 25:n hyökkäyksen juututtua paikalleen neuvostojoukkojen vastarinnan vuoksi. Jälkimmäisen pataljoonan hyökkäys Rastin ja Sivakan tienhaarojen välisellä alueella pysähtyi mm. neuvostojoukkojen tykistön tuliaseman eteen. Vasemman kautta kiertäen aloitettu hyökkäys ei myöskään johtanut toivottuun tulokseen pataljoonan joukkojen jouduttua avoimessa maastossa ristituleen. Pataljoonan komentajan kapteeni Aarne Tauben kaaduttua taistelussa pataljoonan joukot hajaantuivat ensimmäisessä taistelussaan, ja ne oli vedettävä takaisin lähtöasemiinsa illan hämärtyessä. Pohjoisesta hyökännyt III/JR 25 aloitti oman hyökkäyksensä kolme tuntia myöhästyneenä (takanaan 15 kilometrin hiihtomarssi). Pataljoona saavutti Klemetin kylän alueella tien ja aloitti hyökkäyksensä kohti itää vastakkaiseen suuntaan etenemässä olleita puna-armeijan JR 118:n joukkoja vastaan. Neuvostojoukkojen saatua tulitukensa järjestettyä ja siirrettyä taistelualueelle panssarivaunuja suomalaisten hyökkäys pysähtyi. Suomalaispataljoona meni hajalle ja hyökkäys jouduttiin keskeyttämään. Tämän jälkeen pataljoona vetäytyi takaisin lähtöasemiinsa.
August Blanche
August Theodor Blanche (17. syyskuuta 1811 Tukholma, Ruotsi − 30. marraskuuta 1868 Tukholma, Ruotsi ) oli ruotsalainen kirjailija. Hän oli 1800-luvun keskivaiheilla tunnetuimpia ruotsalaisia kaunokirjailijoita.
Jalkaväkirykmentti 25 (talvisota)
Taistelut joulukuussa
Taktisesti hyvin suunniteltu hyökkäys ei tuottanut tulosta ja Pohjois-Suomen Ryhmä (PSR) päätti keskeyttää hyökkäyksen. Epäonnistuminen hyökkäyksessä johtui mm. yhtenäisen johdon ja hyökkäävien joukkojen sotakokemuksen puutteesta sekä osin valmistautumisajan niukkuudesta. PSR käski joukkojen asettua alueella puolustukseen.
August Blanche
Blanche opiskeli Uppsalassa ja toimi lakitieteelliset opinnot suoritettuaan virkauralla, mutta harjoitti samalla tuotteliasta kirjailijatointa. Hän kirjoitti alkuun poliittisista aiheista ja herätti kirjoituksillaan huomiota mutta siirtyi sitten kaunokirjallisuuteen. Hän julkaisi esikoisteoksensa näytelmäkirjailijana 1843 (Positivhataren) ja sai suurta suosiota osakseen. Sen jälkeen hän kirjoitti noin 40 näytelmää, joiden arvo on kuitenkin varsin vaihteleva. Tunnettu on Kuljeksiva teatteriseurue (Ett resande teatersällskap, 1848). Blanche on kirjoittanut myös useita romaaneja ja kertomuksia, kuten Bilder ur verkligheten. Niihin kuuluu kokoelma Hyrkuskens berättelser. Ne julkaistiin ensin Blanchen toimittamassa Illustrerad tidningissä. Myöhemmin Blanche osallistui poliittiseen elämään.
Jalkaväkirykmentti 25 (talvisota)
Taistelut joulukuussa
Prikaati Vuokko jatkoi taisteluaan kolmen eri tielinjan läheisyydessä. Pohjoisimpana toimivat Osasto Kekkoseen kuuluneet joukot, jotka joulukuun aikana joutuivat ensin perääntymään Tyrävaaran ja Kiekinkosken välisellä tielinjalla neuvostojoukkojen hyökkäyksen vuoksi. Osasto pystyi kuitenkin Tyrävaaran asemissaan torjumaan puna-armeijan hyökkäykset 17. ja 19. joulukuuta, ja jouluaattona aloitettu vastahyökkäys johti neuvostojoukkojen irtautumiseen ja perääntymiseen liki 25 kilometriä taaemmaksi aina Kiekinkoskelle saakka. Rastin tienhaarasta kohti Kuhmoa johtavan tien varrella puna-armeijan joukot saivat hyökkäyksellään työnnettyä suomalaiset joulukuun aikana parisen kilometriä taaksepäin huolimatta suomalaisten tekemästä vastahyökkäyksestä, jonka tavoitteena oli vallata mainittu tienhaara takaisin itselleen 12. joulukuuta. III/JR 25 osallistui taisteluihin, jotka johtivat rintamalinjan vakiintumiseen alueella. Rastin tienhaarasta lounaaseen johtavan tielinjan alueella suomalaiset joutuivat perääntymään (15.–16. joulukuuta suoritetusta vastahyökkäysyrityksestä huolimatta) neuvostojoukkojen hyökkäysten vuoksi myös parin kilometrin matkan, jonka jälkeen puolustus saatiin vakiintumaan Maunuvaaraan.
Hyökkäyksellisiin sotatoimiin ei Kuhmon suunnassa ollut mahdollisuuksia lukuun ottamatta jouluaattona alkaneita taisteluita Rastin tienhaaraa puolustavia neuvostojoukkoja vastaan. Hyökkäys kuitenkin epäonnistui sen heikon suunnittelun ja aikataulun kireyden vuoksi. Tilanne Kuhmon suunnalla rauhoittui myös puna-armeijan hyökkäysvoiman ehdyttyä. Molemmat osapuolet aloittivat linnoittamaan asemiaan, ja taistelutoiminta rajoittui lähinnä tykistötuleen sekä erisuuruisten sotilaspartioiden käymiin kahakoihin laajoilla metsäalueilla.
Taistelut tammikuussa
Taistelut Kuhmon suunnassa rajoittuivat tammikuun alkupuolella lähinnä partioiden välisiin kahakoihin sekä ajoittaiseen tykistötuleen. Partiokahakat liittyivät sekä suomalaisten aloittamaan vilkkaaseen sissitoimintaan että neuvostojoukkojen lähettämien 30–40 henkisten tiedustelupartioiden torjuntaan. Merkittävin suomalaisten puna-armeijan tiedustelupartiota vastaan käymä taistelu käytiin Lutjan alueella 20.–21. tammikuuta. Mainitussa taistelussa suomalaisten onnistui saartaa 120-miehinen neuvostoliittolaisten tiedustelupartio aluetta halkaisevien tielinjojen puolivälissä. Taistelun jälkeen yli 90:n puna-armeijalaisen todettiin kaatuneen.
Tilanne Kuhmon rintamalla vakiintui aina tammikuun lopulle 1940, jonka jälkeen sinne keskitettiin Suomussalmelta vapautuvia joukkoja. Vihollinen oli kuitenkin ehtinyt kaivautua ja linnoittautua usean kymmenen kilometrin matkalle Saunajärven maantien varteen. 9. divisioonan esikunta aloitti oman hyökkäyssuunnitelmansa laatimisen jo ennen siirtymistään Kuhmoon. Divisioonan esikunnan tekemä hyökkäyssuunnitelma, joka oli hyvin samankaltainen kuin Raatteen tien hyökkäyssuunnitelma, hyväksyttiin Pohjois-Suomen Ryhmän esikunnassa 25. tammikuuta sellaisenaan. Divisioonan hyökkäyssuunnitelman mukaan hyökkäyksellä tulisi katkaista alueelle edenneen neuvostodivisioonan joukot useaan pienempään osaan. Neuvostodivisioona oli ryhmittynyt lähelle tielinjaa noin 40 kilometrin matkalla, joten suomalaisjoukkojen keskittämisellä tielinjan katkaisukohtiin uskottiin saatavan puna-armeijan joukot useampaan mottiin. Aktiivista toimintaa neuvostodivisioonan kärkeä vastaan ei suunniteltu toteutettavaksi operaation alkuvaiheessa. Divisioonan esikunta oli käskenyt hyökkäykseen osallistuvat joukot siirtomarsseilleen jo ennen suunnitelman hyväksymistä. Prikaati Vuokko (muun muassa JR 25) alistettiin takaisin divisioonalle 28. tammikuuta.
Divisioonan hyökkäys alkoi suunnitelman mukaisesti 29. tammikuuta aamun sarastaessa JR 27:n aloittaessa etenemisensä Kälkäisen suunnasta kohti etelää noin kahdeksan kilometrin päässä olevaa tielinjaa Saunajärven itäpuolella. Puolilta päivin käydyn lyhyen tulitaistelun jälkeen JR 27:n joukot pääsivät katkaisemaan tien ja aloittivat etenemisensä sekä itään että länteen. Päivän aikana käydyissä taisteluissa suomalaisjoukot saivat haltuunsa tietä noin kahden kilometrin matkalta. Länteen edenneet joukot eivät yrityksistään huolimatta päässeet etenemään kovinkaan pitkälle neuvostojoukkojen vastarinnan vuoksi Saunajärven ja Alasjärven välisellä kannaksella. Muutama kilometri lännempänä ErP 14 yritti hyökätä suoraan pohjoisesta tielinjalle Saunajärven luoteispäässä Luelahden alueella. Pataljoona ei saanut tielinjaa kuitenkaan katkaistua vaan sitoutui tulitaisteluun noin 400 metriä ennen tielinjaa. Prikaati Vuokon joukot pystyivät etenemään päivän aikana Sivakan ja Luelahden väliselle tielle noin kuusi kilometriä Luelahdesta länteen katkaisten sen.
Taistelut helmikuussa
1. helmikuuta aamuyöstä suomalaiset saivat tielinjan Löytövaarassa katkaistua ja neuvostodivisioonan yhteydet itään oli nyt täälläkin katkaistu. Puna-armeijan aktiivisuus alueella kuitenkin jatkui ja suomalaiset joutuivat käymään taisteluita mm. hyvin varustettuja puna-armeijan hiihtojoukkoja vastaan. Sauna- ja Alasjärven välisellä kannaksella suomalaisjoukkojen hyökkäykset eivät tuottaneet tulosta. Luelahden suunnalla suomalaisjoukot (divisioonalle alistettu ErP 14) saivat lopullisesti neuvostojoukkojen käyttämän tielinjan tulensa alle.
2. helmikuuta divisioonalle alistettu ErP 12 yritti jälleen hyökkäystä Luelahteen etelästä. Hyökkäys Luelahteen ei kuitenkaan tuottanut tulosta, mutta suomalaisjoukot pääsivät etenemään Saunajärven rantaan noin kilometrin Luelahdesta etelään. Vasemmalta kiertäneet suomalaisjoukot saivat päivän aikana katkaistua tielinjan Luelahdesta noin kilometrin länteen. Pohjoisesta Luelahtea painostava ErP 14 keskittyi linnoittamaan asemiaan ja tulittamaan neuvostojoukkojen hallussa olevalla tielinjalla havaittua liikennettä. Idempänä Sauna- ja Alasjärven välisellä kannaksella JR 27:n (I ja II pataljoona) joukot pääsivät etenemään muutettuaan taktiikkaansa. Suomalaisjoukot ryhtyivät hyökkäämään iskuosastoja käyttäen ja alueen itäisin tukikohta saatiin vallattua. III/JR 27 kiersi jälleen puna-armeijan joukkojen puolustuskeskuksen ja jatkoi etenemistään itään kohti Löytövaaraa ottaen samalla haltuunsa tielinjaa. II/JR 25 joutui neuvostojoukkojen useita päiviä jatkuneiden vastahyökkäysten vuoksi luopumaan tielinjasta Klemetin ja Sivakan välillä.
4. helmikuuta II/JR 25 yritti jälleen hyökkäystä Klemetissä, mutta hyökkäys torjuttiin. 5. helmikuuta II/JR 25 onnistui Klemetin oikealta kiertäen saada tielinja Luelahteen tulensa alle. Löytövaarasta kohti rajaa johtavalla tielinjalla suomalaisjoukot saivat päivän aikana torjuttua neuvostojoukkojen avustushyökkäykset. Dolinin 1800 miehen vahvuista hiihtoprikaatia vastaan käytyjen taisteluiden jälkeen suomalaiset ryhmittelivät joukkojaan osin uudelleen. 9. divisioonan joukkojen ryhmityksessä ja tehtävänä Prikaati Vuokon (pääosat JR 25:tä) pääosien osalta oli helmikuun puolivälissä varmistaa Klemetin ja Latvajärven välillä olevia motteja etelän suunnalta.:
Taistelut maaliskuussa
III/JR 25 osallistui muodostuneiden mottien tuhoamiseen muun muassa Luvelahdessa. Ankarimmat taistelut pataljoona koki sodan lopussa Kuusijokilinjalla sekä Löytövaarassa, jossa sitten 13.3. tuli rauha.
Aarne Koskenalho
'''Aarne Koskenalho ent. Forssell''' oli suomalainen jääkärikapteeni ja Helsingin kaupunginviskaali.
Perhetausta
Hänen vanhempansa olivat agronomi, maanviljelyshallituksen sihteeri Adolf Theodor Koskenalho (ent. Forssell) ja Anna Vendla Augusta Bonsdorff.
Suomen sisällissota
Koskenalho saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 8. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Raudussa, missä hän kaatui taistelussa 4. huhtikuuta 1918. Hänet haudattiin Helsingin hautausmaalle.
Henna Savikuja
Henna Johanna Savikuja (s. 28. maaliskuuta 1978 Kalixin kunta, Norrbotten, Ruotsi ) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Savikuja kuului pronssia saavuttaneeseen Suomen maajoukkueeseen Kanadassa järjestetyissä MM-kilpailuissa 2000 ja 2004. Lisäksi hän pelasi neljänneksi sijoittuneessa Suomen joukkueessa Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002 ja MM-kilpailuissa 2012.
Savikuja voitti Suomen-mestaruuden Oulun Kärpissä 2012.
Deidt
Deidt oli yhdysvaltalainen kilpa-autojen valmistaja, joka osallistui Formula 1:n Indianapolis 500 -osakilpailuun vuosina 1950, 1951 ja 1952. Talli saavutti yhteensä 11 pistettä ja kaksi palkintosijaa, jotka tulivat avauskilpailusta Bill Hollandin ja Mauri Rosen ajamina. Samassa kilpailussa myös Tony Bettenhausen sai keskeytyksestään huolimatta 1 pisteen. Deidt autolla voitettiin Indianapolis 500 kilpailu vuosina 1947-49 Mauri Rosen ja Bill Hollandin ajamina.
Formula 1 -saavutukset
{| Palkintosijat Paalupaikat Nopeimmat kierrokset
Georgia Guidestones
pienoiskuva|450x450px|Georgia Guidestones Georgia Guidestones oli vuonna 1980 paljastettu, tuntemattomien rahoittajien toimesta pystytetty iso graniittimonumentti Yhdysvalloissa, Georgian osavaltion Elbertin piirikunnassa.
Rakennelmaa kutsuttiin joskus Amerikan Stonehengeksi. Se oli 5,87 metriä korkea ja rakennettu kuudesta graniitinkappaleesta. Pylväsmäinen osa seisoi keskellä, sitä ympäröi neljä tekstiä sisältävää pystylaattaa ja näiden viiden kivilaatan päällä lepäsi viides kivilaatta vaakasuorassa asennossa.
Keskimmäinen kivi oli n. 498 cm korkea, 99 cm leveä ja 48 cm paksu. Sitä ympäröivät paadet olivat 498 cm korkeita, 198 cm leveitä ja 48 cm paksuja. Ylin kivistä oli 295 cm pitkä, 198 cm leveä ja 48 cm paksu. Veistos painoi yhteensä 108 862 kg.
Monumentin kylkiin oli kirjoitettu opastava viesti kahdeksalla kielellä: englanniksi, espanjaksi, venäjäksi, kiinaksi, arabiaksi, hepreaksi, hindiksi ja swahiliksi. Toinen, lyhyempi viesti oli kaiverrettu ylimmän kiven sivuille sanskritiksi, klassiseksi kreikaksi, egyptiläisten hieroglyfien ja vielä babylonialaisen nuolenpääkirjoituksen muodossa.
Maassa jonkin matkan päässä rakennelmasta länteen on erillinen kivilaatta, jossa kerrotaan hieman rakennelman historiasta ja tarkoituksesta.
Monumentti oli tarkasti suunniteltu toimimaan myös kellona, kalenterina ja kompassina. Päiväntasauksen tai päivänseisauksen aikaan lännen puolella seisova kävijä saattoi nähdä auringon nousevan kiveen hakatun aukon läpi. Keskimmäiseen kiveen silmien tasolle poratun reiän kautta etelän puolella seisova kävijä pystyi aina paikantamaan Pohjantähden. Ylimmän kiven läpi porattu reikä keskitti auringonsäteen keskimmäiseen pylvääseen, ja puolenpäivän aikaan valo ilmaisi sen hetkisen päivämäärän.
Monumentin rakentamisen rahoitti henkilö, joka esiintyi pseudonyymillä "R. C. Christian". "Christian" kertoi edustaneensa ryhmää, joka oli suunnitellut kyseistä monumenttia parinkymmenen vuoden ajan. Teoksen oli tarkoitus kestää kaikki katastrofit, jotta niistä selvinneet ihmiset voisivat kivitaulujen ohjeiden avulla rakentaa itselleen uuden sivilisaation. "Christianin" on väitetty edustaneen ruusuristiläisiä, mutta hänen oikea henkilöllisyytensä on pysynyt salassa.
Heinäkuussa 2022 tuntematon henkilö laukaisi monumentin lähellä räjähteen, joka tuhosi yhden neljästä pystylaatasta. Pian monumentin jäljelle jääneet osat tuhottiin viranomaisten toimesta "turvallisuusssyistä".
Ohjeistus ihmiskunnalle
Kiviin kirjoitettu viesti koostuu kymmenestä ohjeesta tai periaatteesta, ja se on kaiverrettu monumenttiin kahdeksalla kielellä, yksi kieli jokaista kivenlaitaa kohden.
Neandertalinihminen (täsmennyssivu)
Neandertalinihihminen tai neandertalilainen voi tarkoittaa seuraavia:
Charles Wesley
Charles Wesley (18. joulukuuta 1707 Epworth, Lincolnshire, Englanti – 29. maaliskuuta 1788 Lontoo) oli englantilainen pastori, metodismin perustajia ja virsirunoilija.
Elämä
Wesleyn isä oli Samuel Wesley, Englannin anglikaanisen kirkon pappi. Veljekset John ja Charles Wesley opiskelivat teologiaa Oxfordissa. He kokosivat ympärilleen joukon nuoria, jotka alkoivat tutkia kristinuskoa perusteellisesti, järjestelmällisesti säännöllisissä tapaamisissa, ”Holy Club", siitä alkuaan pilkkanimi metodismi. Samaan ryhmään kuului heidän ohellaan myös George Whitefield (1714–1770), joka oli myöhemmin tärkeä vaikuttaja metodistikirkossa. Vuonna 1735 Wesley vihittiin anglikaanipapiksi. Veljeksistä tuli metodismin, yhden protestanttisen kirkkoperheen suurimmista haaroista, perustajat.
Valmistumisensa jälkeen hän matkusti veljensä kanssa Amerikkaan, englantilaisiin siirtokuntiin toimimaan pappina ja lähetyssaarnaajana. Siellä hän tutustui saksalaisiin herrnhutilaisiin ryhmiin. Heidän uskonkäsityksensä vaikutti Wesleyn veljeksiin. Palattuaan takaisin Englantiin he tutustuivat sielläkin herrnhutilaiseen ryhmään ja saivat kokea kääntymiskokemuksen 21. toukokuuta 1738. Tämän kokemuksen jälkeen veljekset alkoivat saarnata Isossa-Britanniassa.
Virsirunoilija
John Wesleystä tuli metodismin varsinainen perustaja ja Charles Wesleystä virsirunoilija. Hänen julkaisemansa virsikirja hallitsi Englannin virsirunoutta lähes 100 vuotta. Charles Wesley on kirjoittanut noin 6500 virttä ja laulua. Monet niistä ovat edelleen tunnetuimpia englanninkielisten hengellisten laulujen klassikoita, jotka ovat levinneet eri puolille maailmaa.
Tunnetuimpia hänen kirjoittamia virsiään on "O for a thousand tongues to sing". Hän on kirjoittanut sen 21. toukokuuta 1739, kääntymisensä yksivuotispäivänä. ja se pn kauan ollut Englannin metodistien virsikirjan ensimmäinen virsi. Virsi ilmestyi kokoelmassa Hymns and Sacred Poems 1740 otsikolla ”For the anniversary day of one’s conversion”.
Toinen tunnettu hänen kirjoittama virsi on joululaulu "Hark The Herald Angels Sing" vuodelta 1743. Se tunnetaan Felix Mendelssohn Bartholdyn 1840 tekemällä sävelmällä ja se on yksi tunnetuimpia englantilaisia joululauluja.
Nousunopeus
Lentomekaniikassa nousunopeus (RoC, rate of climb) on pystynopeus, jolla lentokoneen lentokorkeus kasvaa. Monissa maissa se ilmaistaan lentämisessa yksiköissä jalkaa minuutissa (ft/min), lentokoneen suunnitellussa käytetään nykyään yleensä SI-yksiköitä. Lentokoneessa tätä mittaa variometri (VSI, vertical speed indicator).
Vastaava mutta vähemmän käytetty termi on olemassa myös lentokorkeuden vähemiselle, mutta se ei ole yhtälailla kriittinen lentokoneen suorituskyvyn mittari kuin nousunopeus.
Suovillat
Suovillat (Eriophorum) on 15 lajia sisältävä kasvisuku sarakasvien heimossa. Siihen kuuluu monia pohjoisen pallonpuoliskon suokasveja. Suovillojen tunnuspiirre on tiheä tähkäkukinto, jonka kehäsukaset pitenevät kukinnan jälkeen muodostaen valkoisen tai ruskean karvatuppaan.
Nousunopeus
Lentokoneella on kaksi lentonopeutta, jolla saavutetaan optimaalinen nousu. Niistä käytetään termejä Vx ja Vy. Nopeudella Vx saavutetaan suurin nousukulma. Sitä käytetään lentoonnousussa lyhyiltä kentiltä, joiden nousulinjalla on esteitä, jotka pitää ylittää. Suihkumoottorilla varustetulle lentokoneelle tämä on minimivastusta vastaava lentonopeus. Nopeudella Vy saatutetaan suurin nousunopeus Nopeus Vx on aina pienempi kuin Vy. Vx kasvaa lentokorkeuden mukana, Vy pienenee lentokorkeuden kasvaessa. Lakikorkeudessa nämä ovat yhtä suuria.
Suovillat
Lajeja
Suovillalajeista seitsemän esiintyy Suomessa. Niistä luhtavilla ja tupasvilla kasvavat yleisenä koko maassa.
Charles Wesley
Charles Wesleyn virsiä suomenkielisissä virsi- ja laulukirjoissa
Suomen ev. lut. kirkon virsikirja
Nousunopeus
Nousunopeuden vallitseva maailmanennätys kuuluu venäläiselle MiG-29-hävittäjälentokoneelle, jolle se on suurimmillaan merenpinnan tasolla 330 m/s (65,000 ft/min) (1188 km/h). Koneen keskimääräinen nousunopeus merenpinnalta 6 km korkeuteen on 109 m/s (392 km/h)
Charles Wesley
Charles Wesleyn virsiä suomenkielisissä virsi- ja laulukirjoissa
Ruotsin kirkon virsikirja
Cantemus
Hengellinen laulukirja
Seurakunta laulaa
Suovillat
Lajeja
Suovillalajit risteytyvät joskus keskenään, Suomessa kasvaa ruostevillan ja töppövillan risteymäksi luokiteltu aapavilla eli aaparuostevilla (Eriophorum × medium, aikaisemmin E. russeolum subsp. rufescens).
Muita lajeja:
thumb|243px|Suovillaa.
José Benito de Churriguera
José Benito de Churriguera (1665 – 1725) oli espanjalainen barokin ajan arkkitehti ja kuvanveistäjä.
Hanne Sikiö
Hanne Erika Sikiö (s. 19. maaliskuuta 1978 Lempäälä ) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Sikiö kuului pronssia saavuttaneeseen Suomen maajoukkueeseen MM-kilpailuissa 1999 ja 2000. Lisäksi hän pelasi neljänneksi sijoittuneessa Suomen joukkueessa MM-kilpailuissa 2001 ja Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002.
Sikiö pelasi Minnesota-Duluthin joukkueessa 1999–2003.
Johann Gabriel Seidl
Johann Gabriel Seidl (1804 Wien, Itävalta – 1875 Wien, Itävalta) oli itävaltalainen runoilija. Hän aloitti 1856 amanuenssina keisarillisessa aarrekammiossa, oli sittemmin hallitusneuvos ja hovineuvos. Hän erosi virasta 1872.
Seidl julkaisi vuodesta 1850 alkaen Zeitschrift fur österreichische gymnasien -nimistä lehteä. Hänen lämmintunteisia runojaan on ilmestynyt muun muassa kokoelmina Dichtungen (1826–1829), Bifolien (1836) ja Natur und Herz (1853), humoristisia ja kansanomaisia nimellä Gedichte in niederösterreichischer Mundart (1844). Hänen tekstinsä otettiin Itävallan uudeksi kansallislauluksi "Gott erhalte Franz den Kaiser" (1853). Hän julkaisi myös novelleja. Hänen kootut teoksensa ilmestyivät 1876–1881 kuusiosaisena nimellä Gesammelte Schriften. Hän teki myös tieteellistä työtä.
Lesovsky
Lesovsky oli yhdysvaltalainen kilpa-autojen valmistaja, joka osallistui Formula 1:n Indianapolis 500 -osakilpailuun kausilla 1950–53, ja 1956-60. Tallin paras sijoitus oli Johnny Thomsonin 1959 ajama kolmas sija. Thomson ja Duane Carter keräsivät tallille yhteensä 11 MM-pistettä (Formula 1 -sarjan valmistajien mestaruustaistelusta lähtien 7 MM-pistettä).
Formula 1 -saavutukset
{| Palkintosijat Paalupaikat
Nopeimmat kierrokset
Aaltomeriahven
Aaltomeriahven (Epinephelus rivulatus) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja meriahventen (Epinephelinae) alaheimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö
250px|vasen|pienoiskuva|Nuori yksilö. Aaltomeriahvenen pituus on yleensä vähintään 37 senttimetriä ja paino vähintään 1,4 kilogrammaa. Sen pituus voi olla maksimissaan noin 45 senttimetriä. Pää on väritykseltään punaruskea ja ruumis punertavan tai vihertävän ruskea. Ruumiin suomuissa on kussakin valkea tai vaaleansininen täplä. Pyrstöevä on tummanruskea ja siinä on vaaleita täpliä. Kyljissä on toisinaan 4–6 epäsäännöllisen muotoista selkäevän kantaan ulottuvaa ruskeaa pystysuuntaista juovaa. Pyrstöevän takaosa on pyöristynyt. Aaltomeriahvenella on kylkiviivallaan 48–53 suomua. Ne ovat ruumiissa vatsan ja rinnan aluetta lukuun ottamatta kampasuomuja. Selkäevässään lajilla on yksitoista piikkiruotoa ja 16–18 pehmeää ruotoa, peräevässään kolme piikkiruotoa ja kahdeksan pehmeää ruotoa ja rintaevässään 17–19 pehmeää ruotoa.
Levinneisyys ja elinympäristö
Aaltomeriahventa tavataan Intian valtameren länsiosissa ja Tyynenmeren länsiosissa, missä sen levinneisyys ulottuu Japanista Australian lauhkeisiin osiin, Uuteen-Kaledoniaan, Lord Hoween ja Norfolkinsaarelle. Lajin elinympäristöjä ovat koralliriutat sekä kiviset ja levää ja meriruohoa kasvavat pohjat. Se elää yleensä korkeintaan 150 metrin syvyydessä vedenpinnasta. Aaltomeriahvenen ravintoa ovat pääasiassa kalat ja äyriäiset.
Epolettimeriahven
Epolettimeriahven (Epinephelus stoliczkae) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja meriahventen (Epinephelinae) alaheimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.
Levinneisyys ja elinympäristö
Epolettimeriahventa tavataan Punaisessameressä (mukaan luettuna Suezinlahti), Adeninlahdella, Omaninlahdella ja Pakistanin rannikolla. Sitä ei ole toistaiseksi havaittu Akabanlahdella tai Persianlahdella. Sen biologiasta ei ole olemassa juurikaan julkaisuja. Lajin elinympäristöjä ovat hiekkapohjat kivien tai pieniä koralleja kasvavien koralliriuttojen ympärillä. Se elää yleensä korkeintaan 50 metrin syvyydessä vedenpinnasta.
Dôn
Dôn on Walesin kelttiläisessä mytologiassa äitijumalatar, Belin puoliso ja Arianrhodin, Gwydionin, Gilfaethwyn, Gofannonin sekä Amaethonin äiti. Hänen vastineensa Irlannissa on jumalatar Danu.
Ottignies-Louvain-la-Neuve
Ottignies-Louvain-la-Neuve on kunta Belgian Vallonian alueella Vallonian Brabantin provinssissa. Siellä on arviolta 31 562 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 33 neliökilometriä. Kunnassa on kaksi pääosaa, Ottignies ja Louvain-la-Neuve. Louvain-la-Neuve, "Uusi Leuven", syntyi kun Leuvenin yliopisto jaettiin kieliriidan vuoksi ja sen ranskankielisestä osasta muodostetulle Université Catholique de Louvain (UCL) -yliopistolle rakennettiin uusi kampus tuolloiseen Ottigniesin kuntaan.
Ottignies-Louvain-la-Neuvessa sijaitsee vuonna 1971 perustettu Louvain-la-Neuven tiedepuisto, joka on Vallonian suurin ja koko Belgian ensimmäinen tiedepuisto.
Aiheesta muualla
thumb|left|250px|Louvain-la-Neuven tiedepuisto
Åke Kuhlefelt
Åke Kuhlefelt (22. huhtikuuta 1908 Helsinki – 17. marraskuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen lakimies ja tuomari, joka toimi myös Kaskisten pormestarina.
Kuhlefeltin vanhemmat olivat lääkäri Elis Kuhlefelt ja Katarina Estlander. Arkkitehti Sven Kuhlefelt (1892–1980) oli hänen veljensä. Kuhlefeltin puoliso vuodesta 1933 oli Birgit Hildur Maria Dahlgren (s. 1906). Kuhlefelt tuli ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta 1926 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1933. Varatuomarin arvon hän sai 1936. Valmistuttuaan Kuhlefelt toimi Vaasan hovioikeuden ylimääräisenä virkamiehenä ja sitten Kaskisten pormestarina 1935–1937, kunnes palasi 1938 työskentelemään hovioikeuteen kahdeksitoista vuodeksi. Hän toimi myös asianajajana 1938–1939 ja oli Vaasassa toimineen tarkastusoikeuden jäsen, varapuheenjohtaja ja puheenjohtaja 1948–1949. Sotatuomarina Kuhlefelt toimi 1939–1940 ja 1950–1951. Vuonna 1952 hänet nimitettiin Itä-Suomen hovioikeuden asessoriksi, 1954 Helsingin hovioikeuden asessoriksi ja 1956 oikeusneuvokseksi. Korkeimman hallinto-oikeuden ylimääräisenä hallintoneuvoksena Kuhlefelt toimi 1959–1960. Raaseporin kihlakunnatuomarin virkaa hän ei ottanut vastaan vuonna 1960, vaan ryhtyi sen sijaan korkeimman oikeuden oikeusneuvokseksi, mitä tehtävää hän hoiti lähes 18 vuotta aina eläkkeelle jäämiseensä asti eli vuoden 1977 loppuun. Laintarkastuskunnan jäsen Kuhlefelt oli 1962–1964 ja holhouslainsäädännön uudistamiskomitean puheenjohtaja 1965–1971. Tuomarin työnsä ohella Kuhlefelt osallistui aktiivisesti alansa järjestötoimintaan.
San Lorenzon katedraali
thumb|Sacro Catino Kirkossa on nähtävillä smaragdinvihreä lasimalja, Sacro Catino. Pitkään uskottiin sen olevan Graalin malja. Myöhemmin kuitenkin selvisi, että se on 600-luvun taidokas islamilainen käsityö.
Toramojärvi
Toramojärvi on järvi Rovaniemellä. Se sijaitsee noin 1,5 kilometriä Ounasrinteeltä itään.
Schindler (täsmennyssivu)
Schindler voi tarkoittaa seuraavia asioita tai henkilöitä:
Thomas Curtis
Curtisin aika 100 metrillä, 12,2, sivusi olympiaennätystä. Hänen 110 metrin aitojen voittoaikansa 17,6 oli matkan ensimmäinen olympiaennätys.
Innokkaana amatöörivalokuvaajana Curtis otti olympialaisissa monia arvokkaita kuvia. Hän palveli kapteenina Massachusettsin osavaltion vartiossa ja oli osavaltion silloisen kuvernööri Calvin Coolidgen sotilaallisena apulaisena ensimmäisessä maailmansodassa. Hän myös osallistui leivänpaahtimen kehittämiseen ja julkaisi humoristisia muistelmia Ateenan olympialaisista 1896.
Pazardžikin alue
Pazardžikin alue on Bulgarian alue maan eteläosassa. Pazardžikin alue on jaettu yhteentoista kuntaan.
Historia
Pazardžikin alueen historia ulottuu aina kivikauteen ja pronssikauteen saakka, sillä alueelta on tehty yli 50 näiden aikakausien löytöä. Alue kuului myös muinaisen Traakian valtakuntaan. Traakialaisen kaupungin Besaparan rauniot sijaitsevat lähellä alueen pääkaupunkia Pazardžikia. Ensimmäisellä vuosisadalla ennen ajanlaskun alkua roomalaiset valloittivat alueen traakialaisilta, ja alue kuului Rooman valtakunnan hajottua Bysantin valtakuntaan.
Byzantin valtakunnan jälkeen alue kuului osittain ensimmäiseen Bulgarian valtakuntaan. Alue kuului kokonaisuudessaan toiseen Bulgarian valtakuntaan, kunnes 1300-luvulla osmanit valtasivat alueen. Alueella sijaitsevat keskiaikaiset Tsepinan ja Krasen linnoitukset.
Huhtikuun vallankumouksessa 1876 bulgarialaiset hyökkäsivät laajalti osmanihallintoa vastaan, ja Pazardžikin alueella sijaitsevasta Panagjurišten kaupungista tuli bulgaarivallankumouksellisten keskus. Kahakat loppuivat 1878 Berliinin rauhansopimukseen, jossa päätettiin perustaa Itä-Rumelian autonominen provinssi, johon myös Pazardžikin alue liitettiin. Itä-Rumelia liittyi 6. syyskuuta 1885 Bulgarian Ruhtinaskuntaan.
Gijze Stroboer
Gijze Stroboer (s. 24. toukokuuta 1954 Amsterdam) on alankomaalainen entinen vesipalloilija. Hän sai vuoden 1976 kesäolympialaisissa Montrealissa joukkueineen pronssia. Hän oli aiemmin ollut mukana sijoittumassa seitsemänneksi vuoden 1972 kesäolympialaisissa Münchenissä.
Pirjo Ahonen
Pirjo Hannele Ahonen (ent. Blomqvist, o.s. Nieminen, s. 5. marraskuuta 1970 Jyväskylä ) on suomalainen jääkiekkoilija ja jääpalloilija. Hän on pelannut myös kaukalopalloa.
Jääkiekossa Ahonen kuului pronssia saavuttaneeseen Suomen maajoukkueeseen Suomessa järjestetyissä MM-kilpailuissa 1999. Lisäksi hän pelasi neljänneksi sijoittuneessa Suomen joukkueessa Salt Lake Cityn olympialaisissa 2002. Jääkiekossa Ahosen pelipaikka oli puolustaja. Hän pelasi jääkiekkoa seuroissa Ilves, Jyp ja Kalpa.
Jääpallossa Ahonen on edustanut seuroja JPS, Botnia, ToPV, Veiterä ja Kampparit. Maajoukkueessa hän on pelannut 63 A-maaottelua. Hänet on valittu vuoden naispelaajaksi vuosina 2005, 2007 ja 2012.
Pyrofosfaatti
thumb|250px|Pyrofosfaattianionin rakenne thumb|250px|Kolmiulotteinen malli pyrofosfaattianionin rakenteesta Pyrofosfaatti eli difosfaatti on anioni P2O74-. Nimeä pyro­fosfaatti käytetään myös tämän anionin sisältävistä ioniyhdisteistä sekä pyro­fosfori­hapon estereistä.
Ominaisuudet
Merkittävimmät pyrofosfaateista ovat natriumpyrofosfaatti, kaliumpyrofosfaatti, kalsiumpyrofosfaatti ja ammoniumpyrofosfaatti, mutta myös paljon muita pyrofosfaatteja, myös kaksoismetallisuoloja tunnetaan. Pyrofosfaatteja valmistetaan tyypillisesti kuumentamalla metallin divetyfosfaatti- tai vetyfosfaattisuolaa. Niukkaliukoisia pyrofosfaatteja voidaan valmistaa myös saostamalla ja eräissä tapauksissa yhdisteitä muodostuu myös ortofosfaatti- tai fosfiittisuolaa kuumentamalla.
Alatskivi järv
pienoiskuva|Kartanon päärakennus lounaaseen päin katsottuna. pienoiskuva|Kartanon sepänpaja vedenäärellä. pienoiskuva|Kalevipojan säky on nimitys muinaislinnalle, jota käytettiin rauta-ajalla. Alatskivi järv (myös Alatskivi paisjärv) on Virossa Tartumaalla Peipsiäären kunnan Alatskivin kauppalan ja Peatskivin kylässä sijaitseva padottu järviallas. Virolaisessa vesistönimistössä pais tarkoittaa patoa eli järvi on patojärvi.