cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Populismi
Populismin ideologia
Populismi määritellään usein löyhäksi poliittiseksi ideologiaksi. Sitä ei kuitenkaan pidetä ideologiana samassa mielessä kuin ideologiateoriat näkevät ideologiat. Populismilla ei ole yhteistä oppijärjestelmää, katekismusta tai almanakkaa, jonka varaan poliittista toimintaa voi rakentaa. On vaikea löytää yhtä ideologista taustaa, johon kaikki maailman populismit voisi palauttaa. Tunnetuista ideologioista oikeistopopulismi on liitetty erityisesti konservatismiin ja nationalismiin. Donald McRae (1969) on nähnyt populismissa myös esimerkiksi primitivismiä (epä-älyllisyyttä ja luonnollisuuden tavoittelua) sekä romanttista ja konservatiivista utopianismia (haikailua aitoon menneeseen aikaan ja elämäntapaan). Menneisyyden nostalgisointi liittyy useimmiten oikeistopopulismiin, mutta huomattavasti vähemmän vasemmistopopulismiin.
Populismi tyylinä
Joidenkin tutkijoiden mukaan populismi ei ole ideologia ensinkään vaan pelkästään poliittinen esiintymistapa eli retoriikka tai tyyli, jolla asiat esitetään. Tässä merkityksessä populismi-sanaa käytetään joskus haukkumasanana viittaamaan poliittisten kilpailijoiden tyhjään retoriikkaan tai katteettomien lupausten antamiseen. Jotkut poliitikot käyttävät populistista tyyliä tietoisesti herättämään huomiota ja provosoimaan mediajulkisuuden toivossa. Tällöin kielteinenkään mediajulkisuus ei ole haitallista, sillä populistien kannattajat vain yhdistävät valtamedian liberaaliin eliittiin. Populistiseen tyyliin kuuluu joskus myös huumori, jonka käyttäjistä tunnetaan Timo Soini ja brittiläinen EU-kriitikko Nigel Farage.
Ilmentymismuodot
Populismin ilmentymismuodot poikkeavat toisistaan huomattavasti.
Politiikan tutkija Emilia Palosen mukaan populismin kolme muotoa, jotka luonnehtivat sen asemaa poliittisessa järjestelmässä, ovat kilpaileva populismi, laitapopulismi ja valtavirran populismi. Kilpailevassa populismissa kaksi populistista liikettä asettuu saman yhteiskunnan sisällä toisiaan vastaan. Valtavirran populismissa populistinen liike sulautuu osaksi poliittisen järjestelmän valtavirtaa. Laitapopulismissa populistinen puolue on marginaalinen protestiliike, joka haastaa ääriajatuksillaan vallassa olevia puolueita. Moni valtavirran populistinen puolue on aluksi edustanut laitapopulismia mutta hioutunut ajan myötä salonkikelpoiseksi.
Populismin ilmentymismuodoiksi on mainittu myös "tyhjien lupausten populismi", "antielitistinen populismi", "poissulkeva populismi" sekä "täyspopulismi", jossa kaikki populismin piirteet yhdistyvät.
Talk That Talk
Talk That Talk on barbadoslaisen laulaja Rihannan kuudes studioalbumi. Se julkaistiin 18. marraskuuta 2011. Levyn julkaisi Def Jam Recordings. Levy vuodettiin Internetiin 12. marraskuuta.
Populismi
Ilmentymismuodot
Tutkijat ovat pitkään olleet eri mieltä siitä, pitäisikö populismi määritellä laveasti, jolloin määrittelyyn riittää joukko pieniä yhteisiä ydinpiirteitä, vai suppeasti, jolloin ilmiön pitää täyttää tarkat kriteerit ollakseen populismia. Populismin alle onkin 2000-luvulla niputettu hyvinkin erilaisia poliittisia liikkeitä, kuten Venezuelan Chávezin bolivarilainen sosialismi ja Puolan Kaczyńskin veljesten antikommunismi. Populisteiksi määritellään nykyisin lähes kaikki uudet poliittiset liikkeet ja niiden johtajat, kuten Yhdysvaltain Donald Trump ja Bernie Sanders, Italian Silvio Berlusconi, Iranin Mahmud Ahmadinežad, Bolivian Evo Morales ja Ranskan Marine Le Pen sekä Kreikan Syriza, Espanjan Podemos, Puolan Laki ja oikeus sekä Ranskan Kansallinen liittouma.
Historialliset vaiheet
Viestinnän professori Juha Herkman erottaa modernien kansallisvaltioiden politiikkaan liittyvän populismin muotojen historiasta neljä vaihetta:
Oikeistopopulismi
Aatemaailmaltaan populismi voi olla vasemmistolaista tai oikeistolaista.
Oikeistopopulismia on nativistinen populismi, joka on eurooppalaisen ja pohjoismaisen populismin pääsuuntaus. Sitä edustavien populistipuolueiden tärkein ohjelmallinen tavoite on yleensä vallan palauttaminen eliiteiltä tavalliselle kansalle. Nativistiset populistit haluavat hillitä maahanmuuttoa ja näkevät globalisaatiokehityksen menneen liian pitkälle. Tällaista populismia Euroopassa edustavat esimerkiksi Suomen perussuomalaiset, Ruotsin ruotsidemokraatit, Ison-Britannian itsenäisyyspuolue UKIP, Ranskan Kansallinen liittouma ja Puolan Laki ja oikeus. Tiukan nativistisesti, etnisesti homogeenisen yhteiskunnan puolesta ovat puhuneet oikeistopopulisteista etenkin Laki ja oikeus sekä Unkarin Viktor Orbán. Toisaalta esimerkiksi Sveitsin kansanpuolue, Alankomaiden Geert Wilders, Itävallan vapauspuolue sekä Ison-Britannian Nigel Farage ja UKIP ovat vastustaneet vain tietynlaista maahanmuuttoa, mutta puhuneet suopeasti tietynlaisesta työperäisestä maahanmuutosta ja maidensa historiallisista etnisistä vähemmistöistä.
Vasemmistopopulismi
Vasemmistolaista populismia on egalitarinen populismi. Siinä on globalisaatiokriittisyyttä ja eliittien vastaisuutta, mutta niiden lisäksi myös markkinakritiikkiä ja tuloerojen vastustamista. Sen sijaan maahanmuuttokriittisyys siihen ei kuulu. Egalitaristista populismia on esiintynyt Välimeren maissa ja Latinalaisessa Amerikassa. Siitä esimerkkejä ovat Kreikan Syriza ja Espanjan Podemos, ja siihen liittyvät Yhdysvalloissa Occupy Wall Street -liike ja demokraattipoliitikko Bernie Sanders, osin myös Donald Trump.
Nousun taustatekijät
Kansallismielinen populismi on noussut Euroopan unionin alueella, koska odotukset Euroopan unionia kohtaan ovat olleet korkeat ja kansalaiset ovat toivoneet Euroopan union ratkaisevan esiintyvät ongelmat. Luottamus rajat ylittäviin ratkaisuihin on matala. Joissain maissa kaivataan vahvaa johtajaa, joissain maissa kulttuurisesti homogeenistä yhteiskuntaa ja joissain maissa kansallista yhtenäisyyttä.
Englantilaiset politiikan tutkijat Roger Eatwell ja Matthew Goodwin (2018) näkevät kansallismielisen populismin nousun takana neljä vakiintunutta yhteiskunnallista muutosta, jotka ovat aiheuttaneet huolta miljoonissa länsimaalaisissa äänestäjissä. Ensinnäkin jotkut äänestäjät katsovat liberaalin demokratian muuttuneen elitistiseksi ja poliitikkojen etääntyneen kansasta, ja kansalaiset kokevat itse olevansa nyt vailla sananvaltaa. Tämä on johtanut luottamuksen vähenemiseen paitsi valtavirran puolueita, myös instituutioita kuten Euroopan unionia ja Yhdysvaltain kongressia kohtaan. Toisekseen monet pelkäävät massamaahanmuuton tuhoavan heidän oman kansansa historiallisen identiteetin ja elämäntavan. Näihin pelkoihin liittyy käsitys, että kulttuuriliberaalit poliitikot, kansainväliset järjestöt ja globaali finanssiala rapauttavat kansakuntaa edistämällä massamaahanmuuttoa samalla kun vastapuoli pyritään hiljentämään "poliittisesti korrekteilla" agendoilla. Kolmanneksi jotkut kokevat uusliberalistisen globaalin talousjärjestelmän aiheuttaman elintasoerojen kasvun heikentäneen heidän omaa suhteellista asemaansa ja tulevaisuudennäkymiään. Neljäs muutos on poliittisten puolueiden ja äänestäjien välisen yhdyssiteen löyhtyminen, mikä on tehnyt poliittisesta kartasta länsimaissa paljon aiempaa vaihtelevamman, sirpaloituneemman ja ennustamattomamman.
Monen populismin tutkijan mukaan medialla on suuri merkitys populismin nousussa ja populististen liikkeiden suosiossa. Median merkitys politiikassa ja yhteiskunnassa yleisestikin on lisääntynyt, ja kun mediat kilpailevat uutisskuupeista, mainostajista ja yleisöjen kiinnostuksesta, populistisella tyylillä viestiville poliitikoille annetaan paljon näkyvyyttä. Toisaalta uutismedia on etenkin liberaalidemokratioissa yleensä kriittinen populistisia näkemyksiä kohtaan. Sen johdosta populistit usein katsovat uutismedian kuuluvan vallanpitäjien kanssa samaan eliittiin. Sosiaalisen median foorumeja ovat hyödyntäneet etenkin oikeistopopulistit, jotka saavat kansallismielisiä ja maahanmuuttovastaisia näkemyksiään niillä helpommin läpi kuin uutismediassa.
Suhde demokratiaan
Populismin suhde demokratiaan on nähty eri tavoin. Määritelmästään riippuen populismi on nähty yhtäältä demokratian tarpeellisena korjausliikkeenä ja toisaalta uhkana demokratialle.
Populismin vaikutus demokratiaan riippuu monesta asiasta, kuten valtion vaali- ja puoluejärjestelmän rakenteesta, populistisen puolueen asemasta puoluejärjestelmässä, kyseisen puolueen kannatuksesta, sen hallitusvastuusta tai oppositioasemasta sekä valtion demokratian tilasta ylipäätään.
Populismitutkija Paul Taggart on kutsunut populismia ”demokratian terveystarkastukseksi”, sillä populismin kasvu voidaan nähdä oireena demokratian heikosta tilasta. Populismin nousuun on sanottu vaikuttaneen se, että valtavirtapuolueita on nykyisin vaikea enää erottaa toisistaan, eikä äänestäjillä ole todellisia vaihtoehtoja. Niin sanotun hegemonisen liberalismin kritiikin mukaan demokratiaan olennaisesti kuuluva erimielisyys on väistynyt rationalistisen liberaalin ajattelun ylivallan tieltä, valtavirtapuolueet ovat kylmän sodan päättymisen jälkeen olleet keskenään samaa mieltä monista isoista poliittisista kysymyksistä, ja vasemmistopuolueet ovat liikkuneet lähemmäksi keskustaa. Populistiset puolueet ovatkin onnistuneet vetoamaan niihin kansalaisiin, jotka kokevat tulleensa perinteisten puolueiden ja vallanpitäjien unohtamaksi.
Populismin voidaan katsoa tuovan politiikan takaisin politiikkaan ja siten lisäävän demokraattisen järjestelmän vastuullisuutta ja elvyttävän demokraattiseen politiikkaan kuuluvan vastakkainasettelun. Populismi antaa äänen politiikasta syrjäytyneille ryhmille, säilyttää protestin demokraattisen järjestelmän sisällä demokratiaa uhkaamatta, ja saattaa tukea moninaisuutta. Populismi myös nostaa poliittiselle agendalle perinteisten puolueiden hyljeksimiä mutta kansalaisille tärkeitä teemoja, kuten maahanmuuttokritiikki ja EU-kritiikki. Moni eurooppalainen oikeistopopulistinen puolue on ehdottanut kansanäänestysten lisäämistä vallanpitäjien ja hallittujen yhteyden lujittamiseksi. Puolueet haluavat myös siirtää päätäntävaltaa EU:n kaltaisilta kansainvälisiltä järjestöiltä takaisin omaan maahansa.
Demokratian vastaiseksi populismin voidaan katsoa äärimmilleen vietynä olevan silloin, kun siinä suositaan etnistä kansan määritelmää, synnytetään homogeeninen me-ryhmä ja kietoudutaan rasismiin. Vähemmistöjen oikeudet voivat olla uhattuina, kun populistit korostavat tiukasti rajatun kansan oikeuksia. Joidenkin populistien on katsottu valtaan päästyään tulleen törmäyskurssille perustuslaillisen liberalismin kanssa sekä haastaneen vallan jakoa ja vastuullisuutta turvaavia instituutioita.
Tutkija Jan-Werner Müllerin mukaan populismiin liittyy eliitinvastaisuuden lisäksi myös pluralismin vastustus ja väite siitä, että vain populistit itse ovat kansan oikeita edustajia. Müller pitää populismia uhkana moniarvoiselle demokratialle, koska populistit luovat yhtenäisen ja homogeenisen kansan illuusion ja asettavat itsensä sen ainoiksi moraalisesti oikeutetuiksi edustajiksi. Hän näkee populismin poissulkemiseen tähtäävänä identiteettipolitiikan muotona, jossa kansan käsitteestä erotellaan eliitti ja vähemmistöryhmät. Populistit usein puhuvatkin ”hiljaisesta enemmistöstä”, jonka edustajaksi he itsensä näkevät.
Valtaan nousseet populistit, kuten Unkarin Fidesz, Puolan Laki ja oikeus, sekä Yhdysvaltain Donald Trump, ovat herkästi arvostelleet mediaa ja esimerkiksi Unkarissa myös tietynlaisia, ulkomaista rahoitusta saavia kansalaisjärjestöjä. Populistihallitukset korostavat toimissaan usein edustavansa kansaa ja sitten vahvistavat toimeenpanovaltaa oikeusjärjestelmän kustannuksella esimerkiksi muuttamalla perustuslakia.
Vaikka populististen puolueiden kannattajat tuntevatkin epäluottamusta liberaalin demokraattisen järjestelmän nykytilaa kohtaan, Pew Research Center -tutkimuslaitoksen vuonna 2017 tekemän kyselyn mukaan edustuksellisen demokratian kannatus on heidän keskuudessaan yhtä laajaa kuin muidenkin äänestäjien keskuudessa, keskimäärin runsaat 80 prosenttia.
Usein esitetyn käsityksen mukaan populistipuolueiden kannatus laskee kun ne pääsevät hallitukseen. Perussuomalaisten puheenjohtaja Jussi Halla-ahon mukaan näin onkin käynyt, kun hallitukseen noussut populistipuolue on pettänyt vaalilupauksensa. Sen sijaan niiden populistipuolueiden kannatus on Halla-ahon mukaan kuitenkin noussut, jotka ovat hallituksessa pitäneet kiinni lupauksistaan. Tällaisia puolueita hänen mukaansa ovat Itävallan vapauspuolue, Italian Pohjoisen liitto, Unkarin Fidesz ja Puolan Laki ja oikeus.
Populismin vastustus
Populismin vastustus eli antipopulismi on voimistunut 2010-luvun puolivälin jälkeen samalla kun populistien suosio on kasvanut. Tunnettuja populismin vastustajia ovat muun muassa Tony Blair, Hillary Clinton, Matteo Renzi, Emmanuel Macron ja paavi Franciscus. Populismia vastustetaan niin poliittisessa vasemmistossa kuin oikeistossakin. Politiikantutkija Benjamin Moffittin mukaan populismin vastustusta yhdistää käsitys, jonka mukaan populistien puhe eliitin ja tavallisen kansan kahtiajaosta on epätosi, eikä yhtenäistä "kansaa" ole olemassakaan. Antipopulistit vastustavat myös populistien globalisaatiokritiikkiä. Politiikassa ei pitäisi antaa valtaa kansanäänestyksille ja suoran demokratian muodoille, jotka antipopulistit näkevät raakoina ja erimielisyyttä lietsovina. Heille politiikka ei ole intohimoista taistelua, vaan pikemminkin pulma, joka ratkaistaan. Antipopulistit vetoavat usein järkeen ja syyttävät populisteja äänestäjien tunteiden manipuloimisesta ja pelkojen lietsomisesta. He myös arvostelevat populistipoliitikkoja näiden epäsopivasta poliittisesta esiintymistyylistä.
Historia
Ensimmäisenä merkittävänä populistisena puolueena pidetään usein yhdysvaltalaista agraaripopulistista kansanpuoluetta (People's Party tai Populist Party), joka saavutti suosiota 1890-luvulla. Muita yhdysvaltalaisia populistisia liikkeitä tai poliitikkoja 1900-luvulla olivat 1930-luvun Share Our Wealth -liike, senaattori Joseph McCarthyn kommunismin vastainen kampanja 1950-luvulla, Alabaman kuvernööri ja presidenttiehdokas George Wallace 1960-luvulla sekä presidenttiehdokkaat Pat Buchanan ja miljardööri Ross Perot 1990-luvulla.
Länsimaissa 1900-luvun jälkipuoliskolla on noussut populismin muoto, jota on alettu nimittää uuspopulismiksi. Se on joskus samastettu ennen muuta radikaaliin oikeistopopulismiin, joka painottaa äärikansallismielisyyttä, nativismia ja muukalaisvastaisuutta poliittisen itsemäärittelyn moottoreina. Uuspopulismin nousu liittyy länsimaissa puoluepolitiikan kriisiin, jossa suuri määrä ihmisiä on kokenut jäävänsä politiikassa paitsioon.
Tanskassa huomiota herättäneeksi populistipoliitikoksi nousi 1970-luvulla Mogens Glistrup, joka nosti syytöstensä kohteeksi Tanskan ankaran verotuksen. Joulukuun 1973 kansankäräjävaaleissa Glistrupin johtama Tanskan edistyspuolue saavutti suuren vaalivoiton. Norjassa vastaavanlainen verokapinallisten ryhmittymä muodostui Anders Langen ympärille.
Entisen Neuvostoliiton alueella nousi julkisuuteen populistipoliitikkoja maan hajoamisen jälkeen. Vuosina 1993–1994 Venäjällä herätti huomiota liberaalidemokraattisen puolueen johtaja Vladimir Žirinovski, joka julisti pyrkivänsä Venäjän presidentiksi ja lupasi palauttaa voimaan Venäjän valtakunnan historialliset rajat. Venäjän duuman vaaleissa joulukuussa 1993 Žirinovskin puolue sai 25 prosentin kannatuksen. Tammikuussa 1994 Valko-Venäjän parlamentti erotti valtion varojen kavaltamisesta syytetyn presidentin Stanislav Šuškevitšin, ja saman vuoden keväällä uudeksi presidentiksi valittiin Aleksandr Lukašenko, joka lupasi populistisessa vaalikampanjassaan kitkeä maassa rehottaneen korruption, pysäyttää inflaation ja kiristää rikkaiden verotusta. Sittemmin Lukašenko on johtanut maansa kansainväliseen eristykseen tukahduttamalla opposition.
Oikeistopopulistiset puolueet ovat 2010-luvulla nousseet vahvasti monessa Euroopan maassa. Britanniassa Brexit-äänestykseen liittynyt poliittinen kamppailu on nähty populistisena. Myös vasemmistopopulismi on kasvattanut kannatustaan, mutta Euroopan uudet vasemmistopopulistiset puolueet kuten Kreikan Syriza ja Espanjan Podemos eivät ole yhtä sosialistisia kuin menneiden vuosikymmenten vasemmistopuolueet kuten Kreikan sosialistinen pääpuolue PASOK 1970- ja 1980-luvuilla.
Aasiassa populismia ei pitkään aikaan esiintynyt. Japaniin populismi ei ole levinnyt osittain siitä syystä, että maassa ei ole paljonkaan maahanmuuttajia. Thaimaan populistinen pääministeri Thaksin Shinawatra, jolla oli kannatusta varsinkin maan köyhän väestön keskuudessa, syrjäytettiin sotilasvallankaappauksessa vuonna 2006. 2010-luvulla Aasiassa on noussut joitain populisteiksi kutsuttuja johtajia, kuten Filippiinien Rodrigo Duterte ja Intian Narendra Modi.
Latinalaisessa Amerikassa vasemmistopopulistit ovat hallinneet 2010-luvulla Argentiinassa, Boliviassa ja Venezuelassa. Yhdysvalloissa oikeistopopulismin kasvu on perustunut nopeaan kulttuuriseen muutokseen ja maahanmuuttoon, joiden herättämää pelkoa republikaanipresidentti Donald Trump on kampanjoissaan hyödyntänyt. Vuoden 2016 presidentinvaalissa Trump sai voittonsa kannalta ratkaisevat äänet niin kutsutun ruostevyöhykkeen taantuneista teollisuusosavaltioista, joita vaivasi rakennemuutoksen aiheuttama vaikea työttömyys.
Itä-Euroopan nuorissa demokratioissa kuten Unkarissa ja Puolassa, kuten myös Recep Erdoğanin Turkissa, on 2010-luvulla nähty autoritaarisen populismin piirteitä, kun hallitsevat populistipuolueet ovat alkaneet suitsia oikeuslaitosta ja mediaa.
Kun populismin suosio on 2010-luvulla kasvanut, populistien tavoitteet esimerkiksi maahanmuuton rajoittamisen suhteen ovat levinneet koko poliittiselle kentälle ja niitä ovat ryhtyneet ajamaan muutkin puolueet, esimerkiksi Tanskassa myös sosiaalidemokraatit.
Varhaiset populistipuolueet
Suomessa syntyi populistisia liikkeitä 1920-luvun lopussa, kun maaseudulla oli kasvanut tyytymättömyyttä maatalouden rakenteen ongelmiin. Monet 1930-luvun alun pula-aikana talousahdinkoon joutuneet maanviljelijät hyökkäsivät Suomen Pankin tiukkaa rahapolitiikkaa vastaan ja katsoivat Maalaisliiton joutuneen Sunilan hallituksessa pankkiherrojen panttivangiksi. Perustettiin Suomen pienviljelijäin puolue ja Kansanpuolue, jotka yhdistyivät vuonna 1936 Pienviljelijäin ja maalaiskansan puolueeksi, myöhemmin nimeltään Pienviljelijäin puolue. Sen kannatuksesta suurin osa tuli Oulun läänistä. Vuoden 1933 eduskuntavaaleissa Suomen Pienviljelijäin puolue ja Kansanpuolue verottivatkin paikkoja Maalaisliitolta, joka menetti kuusi eduskuntapaikkaa.
Suomen Maaseudun Puolue
Kun Pienviljelijäin puolue oli lakkautettu vuonna 1955, osa sen jäsenistä jatkoi toimintaansa Veikko Vennamon helmikuussa 1959 perustamassa Suomen Pientalonpoikien Puolueessa. Se vaihtoi vuonna 1967 nimekseen Suomen Maaseudun Puolue (SMP). Ensimmäisessä puoluekokouksessa hyväksytyssä julkilausumassa SMP asemoi itsensä ainoaksi ”vanhojen puolueiden” hylkäämän suomalaisen maaseudun puolustajaksi, ja vuoden 1970 eduskuntavaaleissa puolue korjasi suurvoiton. Vennamolainen liike nousi Suomessa populismin edustajaksi useiksi vuosikymmeniksi ja oli hallituksessakin vuosina 1987–1990. Veikko Vennamon henkilökohtainen suosio maalla asuvien, varttuneemman äänestäjäkunnan ja varsinkin siirtoväen keskuudessa perustui siihen, että hän oli Maatalousministeriön asutusasiainosaston (ASO) päällikkönä johtanut tarmokkaasti sodanjälkeistä asutustoimintaa.
Suomessa populismia ruokki 1960-luvun lopulla historiallinen yhteiskunnallinen rakennemuutos. Pientiloihin perustunut maatalousyhteiskunta kaupungistui, kun varsinkin Itä- ja Pohjois-Suomen syrjäseuduilta muutettiin etelän lähiöihin. Yhteiskunnan murroksessa lainsäädäntöä liberalisoitiin ja perinteiset arvot korvattiin uusilla. Samaan aikaan SMP:n nousun aikoihin kustantaja ja Lehtimiehet Oy:n omistaja Urpo Lahtinen muutti Hymy-lehden sensaatiohakuiseksi yleisaikakauslehdeksi, ja Irwin Goodman saavutti suosiota protestilaulajana. Aiheina Hymyn artikkeleissa ja Goodmanin lauluissa olivat ”Helsingin herrojen” väärinkäytökset ja erilaiset yhteiskunnalliset epäkohdat. Protestihenkinen populismi tarjosi purkautumistien rajun yhteiskunnallisen rakennemuutoksen herättämille pettymyksen, tyytymättömyyden ja katkeruuden tunteille; syntyi Veikko Vennamon luoma käsite ”unohdettu kansa”, joka vaati vallanpitäjiä vastuuseen tekemisistään.
Vuoden 1983 eduskuntavaaleja edelsivät useat poliittistaustaiset talousrikokset ja muut poliittiset väärinkäytökset. SMP:n retoriikka asetti vastakkain ”unohdetun kansan” ja poliittisen järjestelmän laajemminkin, ja ”rötösherrat kuriin” -iskulausellaan Suomen Maaseudun Puolue saavutti historiansa toisen suuren vaalivoiton. Vuoden 1983 vaalien protestimielialaa lietsoi osaltaan myös Helsingin Sanomien politiikan toimituksen esimiehen Aarno Laitisen johdolla laadittu kohukirja Tamminiemen pesänjakajat, jonka mukaan poliitikot nauttivat tavallisille kansalaisille kuulumattomista etuoikeuksista ja viettivät matkustelun, juhlimisen ja runsaan alkoholinkäytön sävyttämää elämää. Pitkäaikaisen keskustalaisen poliittisen vaikuttajan Johannes Virolaisen mukaan Suomessa vallitsi Urho Kekkosen pitkän presidenttikauden päätyttyä yleisesti levoton poliittinen tilanne, joka tarjosi kasvualustan protestiliikkeille.
Perussuomalaiset
Vennamolaisuuden aatteellisena seuraajana on nähty Perussuomalaiset, joiden entinen puheenjohtaja Timo Soini on tunnustautunut populistiksi. Vuonna 1995 perustetun Perussuomalaiset-puolueen ensimmäisessä puoluekokouksessa hyväksytyn ohjelman mukaan puolueen päämääränä oli ”kristillis-sosiaaliselta pohjalta koota yhteen ne väestöryhmät, joiden etujen ajamisesta ja yhdenvertaisesta sosiaalisesta ja taloudellisesta sekä yhteiskunnallisesta asemasta ei ole riittävästi huolehdittu”. Muutosta Perussuomalaisten linjassa enteili vuosina 2003–2007 kansanedustajana toiminut Tony Halme, jonka suora puhetyyli saavutti vastakaikua radikaalimmissa ja oikeistolaisemmissa piireissä ja houkutteli näitä lähentymään puoluetta.
Cob
Cob voi tarkoittaa:
Populismi
Perussuomalaiset
Perussuomalaisten kannatus alkoi selvästi kasvaa vaalikauden 2007–2011 aikana, ja vuoden 2011 eduskuntavaaleissa puolue saavutti ennätysmäisen vaalivoiton lisäten kansanedustajiensa määrää viidestä peräti 39:ään. Perussuomalaisten kannatusta oli lisännyt puolueen jyrkkä vastustus talouskriisiin ajautuneiden Kreikan ja Portugalin tukemiselle. Heti vaalien jälkeen tehdyissä mielipidekyselyissä 70 prosenttia Perussuomalaisten äänestäjistä kertoi halunneensa osoittaa mieltään ”vanhoille puolueille”. Noin kolme neljännestä puoluetta äänestäneistä oli nuoria, joiden joukossa oli useita edellisvaaleissa nukkuneita. Vaalivoitosta huolimatta puheenjohtaja Timo Soini ilmoitti Perussuomalaisten jäävän oppositioon.
Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Perussuomalaisten paikkaluku pysyi jokseenkin ennallaan, ja puolue lähti viiden ministerin voimin mukaan Sipilän hallitukseen. Käännekohdaksi perussuomalaisten historiassa muodostui kesäkuun 2017 puoluekokous Jyväskylässä. Puoluetta sen perustamisesta saakka johtanut Timo Soini jätti paikkansa, ja Jussi Halla-aho ja hänen tukijansa ottivat haltuunsa puolueen johtopaikat. Tämän jälkeen Soini ja hänen kannattajansa erosivat Perussuomalaisista ja muodostivat uuden Sininen tulevaisuus -puolueen. Perussuomalaisia pitkään seuranneen toimittaja Lauri Nurmen mukaan puolueen linja muuttui Jyväskylän puoluekokouksessa yhdellä iskulla maaseutupopulismista moderniksi äärikansallismielisyydeksi.
Jussi Halla-ahon puheenjohtajakaudella maahanmuuton aiheuttamat ongelmat ovat korostuneet Perussuomalaisten ohjelmissa, ja vuoden 2019 eduskuntavaalien kampanjoinnissa maahanmuutto oli puolueen pääteema. Vaalien kuumimmaksi puheenaiheeksi nousi ilmastopolitiikka, ja muiden eduskuntapuolueiden sopimien ilmastatavoitteiden ulkopuolelle jättäytyneet Perussuomalaiset puhuttelivat monia sellaisia äänestäjiä, jotka pelkäsivät ilmastotoimien vaikutuksia omaan elämäänsä.
Maahanmuuttokriittisyyden ohella myös Perussuomalaisten talouspolitiikka on muuttunut entistä kireämmäksi, ja lisäksi etnonationalismi on saanut puolueessa yhä suurempaa jalansijaa. Politiikan tutkija Johanna Vuorelma on arvioinut maahanmuuton, ilmastopolitiikan ja sananvapauden muodostuvan keskeisiksi teemoiksi Perussuomalaisten linjanvedoissa.
Slipping Through My Fingers
Slipping Through My Fingers on ruotsalaisen Abba-yhtyeen musiikkikappale vuodelta 1981. Kappaleen sävelsivät ja sanoittivat Benny Andersson ja Björn Ulvaeus. Se julkaistiin The Visitors -studioalbumilla 30. marraskuuta 1981 sekä singlenä Japanissa kesäkuussa 1981. Singlen b-puolella on musiikkiraidan sijaan kuva Abban jäsenistä.
”Slipping Through My Fingers” kertoo lapsen nopeasta varttumisesta hänen vanhempiensa näkökulmasta. Sanoituksen inspiroi Björn Ulvaeuksen ja Agnetha Fältskogin seitsenvuotias tytär Linda. Päälaulaja on Agnetha Fältskog.
Abba levytti kappaleesta espanjankielisen version ”Se me está escapando”.
”Slipping Through My Fingers” valittiin mukaan Mamma Mia! -musikaalielokuvaan, jossa sen esittää Meryl Streep.
”Slipping Through My Fingers” -kappaleen saksankielisen version ”Durch meine Finger rinnt die Zeit” ovat levyttäneet muun muassa Claudia Jung vuonna 2014 ja Jan Ammann 2016.
Ua
Ua tarkoittaa seuraavia:
Henkilöt
Ua on seuraavien henkilöiden nimi:
Puerta de Alcalá
Graniitista ja kalkkikivestä valmistettu rakennelma koostuu viidestä holvista, joista kolme keskimmäistä on kaaren muotoisia ja kaksi laitimmaista tasapäisiä. Jokaisessa holvissa oli teräsristikko, jotka laskettiin iltaisin. Keskimmäisen holvin yläpuolella on kivilaatta, jossa latinankieliset sanat: ''Rege Carolo III. Anno MDCCLXXVIII.'' (Kuningas Kaarle III. Vuosi 1778.) Aivan monumentin huipulla on kuningasperheen vaakunaa kuvaava veistos.
Soli Labbart
Solveig Hildigun Rosenqvist-Labbart (21. joulukuuta 1922 Vaasa – 17. kesäkuuta 2003 Tukholma, Ruotsi) oli suomalainen näyttelijä. Hän voitti Jussi-palkinnon parhaasta naispääosasta TV-elokuvassa Kunniallinen petkuttaja (1985) vuonna 1986.
Labbartin elokuvanäyttelijän ura käynnistyi varsinaisesti Ralf Långbackan elokuvassa Herr Puntila och hans dräng Matti (1979), joka perustuu Hella Wuolijoen ja Bertolt Brechtin näytelmään. Tämän jälkeen hän näytteli Lemmingin äitiä Kalle Holmbergin ohjaamassa ja Paavo Haavikon kirjoittamassa Kalevalaan pohjautuvassa TV-elokuvassa Rauta-aika (1982), sekä Matti Ijäksen elokuvassa Painija (1985). Hän oli kiinnitettynä Turun ja Vaasan ruotsinkielisiin teattereihin vuosina 1951–1980.
Labbartin useista elokuvarooleista muistetaan mm. Äitee Kyyrölä, jota hän näytteli Olli Soinion kauhukomedioissa Kuutamosonaatti (1988) ja Kuutamosonaatti 2: Kadunlakaisijat (1991). Labbart on esiintynyt myös muun muassa Mika Kaurismäen elokuvissa Paperitähti (1989), The Last Border – viimeisellä rajalla (1993) ja Highway Society (2000).
Labbart menehtyi pitkällisen keuhkosairauden jälkeen hoitokodissa Tukholmassa kesäkuussa 2003. Hän oli naimisissa näyttelijä Rolf Labbartin kanssa.
Punavalkku
Punavalkku (Cephalanthera rubra) on lähinnä Euroopassa tavattava komeakukkainen kämmekkälaji. Suomessa laji on erittäin harvinainen ja rauhoitettu.
Ulkonäkö ja koko
Punavalkku kasvattaa 20–50 senttimetriä pitkän, yläosastaan karvaisen varren. Varressa on vuoroittain 4–6 kapeanpuikeaa tai suikeaa lehteä, jotka ovat 8–10 cm pitkiä. Kukinto on harsu tähkä, jossa on 3–15 isoa kukkaa. Kukkien tukilehdet ovat sikiäintä pitempiä. Kukat ovat vaaleanpunaisia ja kannuksettomia, suippo huuli on valkoisehko, keltajuovainen ja punalaitainen. Sikiäin on tiheäkarvainen. Laji kukkii heinäkuussa.
Tärkein osa punavalkusta sijaitsee maan alla. Laji elää symbioosissa sienen kanssa. Sienijuuren kanssa läheisen suhteen muodostava maavarsi kasvattaa pitkiä juuria, mutta maanpäällisiä versoja ei nouse esiin läheskään joka vuosi.
Maanpäällisen verson lehdet ovat tummanvihreitä, lyhyitä verrattuna toiseen valkkuun, miekkavalkkuun. Kukkia on tätä toista lajia vähemmän, ja ne ovat väriltään purppuraisia. Kukinnan jälkeen kasvi on lehtien lisäksi helppo erottaa miekkavalkusta myös sen perusteella, että miekkavalkusta poiketen punavalkun kukat kasvavat selvän suojuslehden tyveltä: miekkavalkulla kukinnon suojuslehdet ovat hyvin vaatimattomat.
Punavalkun pölytys perustuu huijaukseen. Sen uskotaan käyttävän kellokasvien, erityisesti kurjenkellon (Campanula persicifolia) pölyttäjinä toimivia soukkomehiläisiä (mm. Chelostoma fuliginosum ja kissankellosoukkomehiläinen C. campanularum) hyödykseen. Kasvin kukissa ei ole mettä, joten pölyttäjät jäävät palkitsematta. Ainakaan Suomessa pölytystulos ei ole hyvä.
Levinneisyys
Punavalkkua tavataan pääasiassa Keski- ja Etelä-Euroopassa ja Kaukasuksella. Pienempiä esiintymiä tavataan lähes koko Euroopassa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta, Lähi-idästä ja Pohjois-Afrikan länsiosista. Suomessa punavalkun harvat ja pienet esiintymät ovat keskittyneet Lohjan ja Kiskon seuduille. Laji lienee levinnyt Suomeen jo jääkauden jälkeisellä lämpökaudella.
Elinympäristö
Suomessa punavalkku kasvaa valoisissa kangasmetsissä ja lehdoissa. Laji suosii kalkkimaita ja etelärinteitä. Lajin taantumiseen Suomessa on ilmeisesti syynä avohakkuut, kasvupaikkojen kuusettuminen sekä kesämökkirakentaminen. Lajin yleisyyttä on kuitenkin vaikea arvioida punavalkun hyvin epäsäännöllisen kukinnan takia.
Pikkelssi
Pikkelssi on yleisnimitys useimmiten kasviksista valmistetulle, kirpeäksi maustetulle etikkasäilykkeelle, jossa ainekset on useimmiten pilkottu tasakokoisiksi paloiksi. Pikkelssi voi sisältää yhtä tai useita eri kasviksia. Siihen voidaan myös käyttää hedelmiä tai pähkinöitä.
Erilaiset pikkelssit ja samaan tapaan säilötyt vihannekset ovat tärkeä osa sekä Euroopan että Aasian ruokakulttuureja.
Eero Huovinen
Eero Lauri Juhana Huovinen (s. 27. lokakuuta 1944 Helsinki) on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Helsingin hiippakunnan emerituspiispa ja Helsingin yliopiston emeritusprofessori.
Ura
Eero Huovisen isä oli evankeliseen herätysliikkeeseen kuulunut Turun tuomiorovasti Lauri Huovinen. Opiskeluaikanaan Huovinen toimi muun muassa avustajana Malmin seurakunnan nuorisotyössä, uskonnon tuntiopettajana Oulunkylän yhteiskoulussa ja Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen (SLEY) ylioppilastyön sihteerinä 1968–1971. Hänet vihittiin papiksi vuonna 1970. Ennen piispaksi tuloaan Huovinen työskenteli Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa. Hän väitteli teologian tohtoriksi vuonna 1978 ja toimi viime vaiheessa dogmatiikan professorina ja tiedekunnan dekaanina. Hänen tutkimustyönsä on kohdistunut erityisesti Martti Lutherin ajatteluun ja uuteen katoliseen teologiaan. Huovisen väitöskirja Idea Christi (1978) käsittelee saksalaisen katolisen teologin Hans Küngin ajattelua. Myöhemmin hänen tutkimuskohteinaan ovat olleet muun muassa Lutherin käsitykset vanhurskauttamisesta ja kasteesta.
Keväällä 2004 piispa Huovinen tutustui hiippakuntansa sääntömääräisiin ja julkisiin jumalanpalveluksiin kuulumattomaan jumalanpalvelukseen, jonka järjestäjänä oli naispappeutta vastustava Luther-säätiö. Ennen jumalanpalveluksen alkua jumalanpalveluksen toimittaneet papit toivoivat, että Huovinen jättäisi osallistumatta ehtoolliselle, koska sitä ei hänelle jaettaisi. Tämän jälkeen Luther-säätiötä ei ole enää päästetty Mellunkylässä sijaitsevaan kirkkoon pitämään jumalanpalveluksiaan. Kesäkuussa 2005 ehtoolliselta pidättämiseen ryhtyneet papit pidätettiin määräajaksi pappisviran toimituksesta rangaistuksena virkavirheestä. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkkojärjestys ei salli ehtoollisen epäämistä kirkon jäseneltä.
Huomionosoituksia
Piispa Eero Huovinen valittiin Suomen Vuoden puhujaksi 1995, Vuoden käyttäytyjäksi 2004 ja Vuoden positiivisimmaksi suomalaiseksi 2005. Hänelle on myönnetty Suomen Leijonan ritarikunnan 1. luokan komentajamerkki sekä Suomen luterilaisen kirkon Pyhän Henrikin risti.
Eero Huovinen sai eniten mainintoja, kun Kotimaa-lehti pyysi keväällä 2008 kirkolliskokousedustajia nimeämään henkilöitä, jotka ”kuuluvat kristillisen älymystöön ja avaavat ajatuksillaan kirkolle uusia näkymiä”. Huovinen sai 22 mainintaa, ja toiseksi eniten mainintoja, 16, sai John Vikström.
Emerituspiispana
Eero Huovisen kohdalla merkittävä tapahtuma oli presidentti Mauno Koiviston hautaansiunaaminen Helsingin tuomiokirkossa 25.5.2017. Huovinen siteerasi puheessaan kuolinilmoituksessa ollutta Koiviston lausumaa Ellemme varmuudella tiedä, kuinka tulee käymään, olettakaamme, että kaikki käy hyvin sekä viittasi Koiviston suuriin käsiin ''Satavuotiaan ja itsenäisen Suomen historiaan Mauno Koivisto ehti jättää syviä kädenjälkiä. Mauno Koiviston kädet olivat rauhan kädet. Silloinkin, kun isänmaata piti puolustaa sodassa, hän halusi toimia sovinnollisemman tulevaisuuden puolesta''. Huovinen kertoi myös Koiviston uskosta: ''Sikariportaan miesten sairaalakäynneillä veisattiin virsiä. Virsiä laulettiin myös, kun tutut kaverit tänä vuonna kävivät Koivistoa tervehtimässä''.
Huovisen toinen presidenttiä koskeva palvelutehtävä oli presidentti Sauli Niinistön ja rouva Jenni Haukion lapsen kastaminen. Pojan nimeksi tuli Aaro Veli Väinämö Niinistö.
Huovinen kirjoitti vuonna 2018 kirjan Isä meidän –rukouksesta. ''Kun olin lapsi, ja lapsenlikka rupesi pitämään meille Isä meidän -rukousta, minulle syntyi jo silloin teologinen kriittinen henki. Voiko ihminen, joka rukoilee kaavamaista Isä meidän -rukousta, olla oikea kristitty? Se ei ollut perheen tuttu omasanainen rukous, johon olimme äidin kanssa tottuneet.'' - Isä meidän -rukous on Huovisen mielestä kuin timantti. Se on hioutunut vuosien aikana kirkkaaksi.
Vuoden 2020 alussa ilmestyivät Eero Huovisen kirjoittama kirja Äitiä ikävä ja veljensä Sakari Huovisen kirjoittama Isän kädestä. Yhdeksänvuotiaana Eero jäi orvoksi äidistään ja Sakari kolmivuotiaana. Lauri-isän kuoleman jälkeen, vuonna 1994, Eero pääsi aarreaittaan. Hän sai haltuunsa Aili-äidin kirjeet, päiväkirjat, monenlaiset lippuset ja lappuset. Ajatukset ovat kiteytyneet koskettavaksi kirjaksi Äitiä ikävä. Tavallisen kirjan vaihtoehtona on e-äänikirja Antti Virmavirran lukemana.
Muuta
Hänen tytär Laura Huovinen toimii pastorina Kallion seurakunnassa.
Leuattomat selkärankaiset
Leuattomat selkärankaiset myös leuattomat kalat (Agnatha) on parafyleettinen ryhmä hyvin alkeellisia selkärankaisia eläimiä, joihin kuuluvat nykyisin elävät ympyräsuiset ja niiden fossiiliset sukulaiset konodontit (Conodonta) ja alkukalat (Ostracodermi). Nahkiaiskaloista tunnetuimpia ovat nahkiainen, merinahkiainen ja pikkunahkiainen, viiksiympyräsuisista limaajat (limanahkiaiset). Ryhmä sulkee pois kaikki leualliset selkärankaiset (Gnathostomata), ja on siksi parafyleettinen.
Leuattomat selkärankaiset ilmaantuivat kambrikaudella yli 500 miljoonaa vuotta sitten ja monimuotoistuivat, mutta sittemmin enimmäkseen väistyivät leuallisten kalojen tieltä noin 400 miljoonaa vuotta sitten. Nykyiset leuattomat kalat ovat erikoistuneet loisimiseen ja raadonsyöntiin. Ne tarraavat elävään kalaan kiinni ja raastavat sen ihon rikki hampaillaan. Sitten ne imevät kalan verta ja syövät sen lihaa kunnes ovat kylläisiä.
Taidegraafikko
Taidegraafikko on kuvataiteilija, joka luo taideteoksia grafiikan tekniikoiden avulla. Taidegraafikko tekee kuvia pääasiassa erilaisilla painomenetelmillä, joissa kuva piirretään, raaputetaan, syövytetään tai valotetaan kuvalaatalle, josta otetaan vedoksia. Painetut vedokset katsotaan uniikeiksi taideteoksiksi, ja tavallisesti yhdestä kuvalaatasta valmistetaan vain tietty määrä vedoksia.
Molinicos
Molinicos on kunta kaakkoisessa Espanjassa Albaceten maakunnassa Kastilia-La Manchan itsehallintoalueella. Molinicosin väkiluku on noin 900 (2015).
Athenagoras I
Athenagoras I (25. maaliskuuta 1886 – 6./7. heinäkuuta 1972), syntymänimeltään Aristokles Matthaiou Spyrou, oli 268. Konstantinopolin patriarkka vuosina 1948–1972.
Athenagoras I:n hallintokauden aikana katolisen ja ortodoksisen kirkon suhteet lämpenivät huomattavasti, mikä johti 1965 tapahtuneeseen molemminpuoliseen suuren skisman aikana annettujen pannajulistusten kumoamiseen.
Euroopan unionin jäsenvaltioiden erityisalueet
Euroopan unionin jäsenvaltioiden erityisalueet ovat 31 erityisaluetta, jotka historiallisista, maantieteellisistä tai poliittisista syistä nauttivat erityisasemaa Euroopan unionissa tai sen ulkopuolella. Erityisalueet jakautuvat kahteen luokkaan: 9 ulkoaluetta, jotka ovat osa Euroopan unionia, vaikka niiden osalta EU:n lainsäädännöstä on tehty poikkeuksia niiden Manner-Euroopasta erillisen maantieteellisen sijainnin vuoksi, ja 22 merentakaista maata ja aluetta, jotka eivät kuulu Euroopan unioniin, vaikka ne tekevät yhteistyötä EU:n kanssa merentakaisten maiden ja alueiden liiton kautta.
Ulkoalueet tunnustettiin Maastrichtin sopimuksen allekirjoittamisen yhteydessä vuonna 1992, ja niiden asema vahvistettiin Lissabonin sopimuksessa vuonna 2007. Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä sopimuksessa todetaan, että Euroopan unionin ensi- ja toissijaista oikeutta sovelletaan automaattisesti ulkoalueisiin, ellei näiden alueiden erityispiirteiden vuoksi ole säädetty poikkeuksia. Merentakaiset maat ja alueet tunnustetaan Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 198 artiklassa, jonka nojalla ne voivat valita EU:n säännökset työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta ja sijoittautumisvapaudesta ja kehottaa heitä liittymään merentakaisiin maihin ja jotta voitaisiin parantaa yhteistyötä Euroopan unionin kanssa.
Erityisalueet käsittävät kaikkiaan noin 6 miljoonaa asukasta, ja niiden pinta-ala on yhteensä noin 2 723 510 neliökilometriä. Suurimman osan tästä pinta-alasta, 2 166 000 neliökilometriä, muodostaa Grönlanti. Väkiluvultaan suurin erityisalueista taas on Kanariansaaret, jossa asuu yli kolmasosa kaikkien erityisalueiden asukkaista.
Ulkoalueet
Ulkoalueet ovat alueita, jotka kuuluvat Euroopan unionin jäsenvaltioon, mutta sijaitsevat kaukana Manner-Euroopasta. Niiden sijainnin vuoksi niiden osalta on tehty poikkeuksia EU:n yleisestä politiikasta, vaikka ne ovat osa Euroopan unionia. Euroopan unionin yhdeksän ulkoaluetta ovat:
Asema
Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen mukaan sekä ensi- että toissijaista Euroopan unionin lainsäädäntöä sovelletaan automaattisesti näihin alueisiin, mutta mahdollisia poikkeuksia voidaan tehdä niiden "rakenteellisen, sosiaalisen ja taloudellisen aseman huomioon ottamiseksi". Perusteina tällaisiin poikkeuksiin voi olla esimerkiksi syrjäinen sijainti, saaristo-olosuhteet, pieni koko, vaikea topografia, haastava ilmasto tai taloudellinen riippuvuus muutamista tuotteista, joiden pysyvyys ja yhdistelmä rajoittavat vakavasti niiden kehitystä. Kaikki ovat osa Euroopan unionin tulliliittoa, mutta osa niistä ei kuulu Schengen-alueeseen eikä niissä sovelleta Euroopan unionin arvonlisäverosäännöksiä.
Seitsemän ulkoaluetta tunnustettiin Maastrichtin sopimuksen allekirjoittamisen yhteydessä vuonna 1992. Lissabonin sopimukseen sisältyi kaksi uutta aluetta (Saint Barthélemy ja Saint Martin) vuonna 2007. Saint-Barthélemy muutti asemaansa ulkoalueesta merentakaiseksi alueeksi 1. tammikuuta 2012 alkaen. Mayotte on kuulunut ulkoalueisiin 1. tammikuuta 2014 lähtien.
Portugalin autonomiset alueet
Azorit ja Madeira ovat Portugaliin kuuluvia saaria tai saariryhmä Atlantilla. Ne kuuluvat erottamattomina osina Portugalin tasavallan alueeseen, mutta molemmilla on jonkin verran itsehallinto-oikeuksia. Vaikka niiden osalta voitaisiin tehdä poikkeuksia EU:n lainsäädännöstä, niin ei ole tehty. Arvonlisävero niissä on kuitenkin pienempi kuin muualla Portugalissa, eivätkä ne kuulu EU:n arvon­lisä­vero­alueeseen.
Kanariansaaret
Kanariansaaret ovat Afrikan rannikon läheisyydessä sijaitseva Espanjaan kuuluva saaristo, joka muodostaa yhden Espanjan 17 itse­hallinto­alueesta eli maan tärkeimmistä ensimmäisen tason hallinnollisista alueista. Ne ovat EU:n arvon­lisä­vero­alueen ulkopuolella. Kanariansaaret ovat kaikkien Euroopan unionin erityis­alueista väki­rikkain ja taloudellisesti kehittynein. Syrjäisimpien alueiden tuki- ja tiedotustoimistot sijaitsevat näillä saarilla, Las Palmasin kaupungissa Gran Canarian saarella.
Ranskan merentakaiset departementit
Ranskaan kuuluu viisi merentakaista departementtia: Ranskan Guayana, Guadeloupe, Martinique, Mayotte ja Réunion. Ranskan lainsäädännön mukaan niitä pidetään tasavallan olennaisina osina. Niissä euro on laillinen maksuväline;, mutta ne eivät kuulu Schengen-alueeseen eivätkä EU:n arvonlisäveroalueeseen.
Mayotte on uusin viidestä merentakaisesta departementista, ja se on muuttunut EU:n merentakaisesta asemasta ulkoalueeksi 31. maaliskuuta 2011. Se tuli ulkoalueeksi ja näin ollen osaksi Euroopan unionia 1. tammikuuta 2014 lähtien
Saint Martin
Saint Martin on Ranskan ainoa merentakainen yhteisö, jonka asema on EU:n syrjäisin alue. Kuten Ranskan merentakaisissa departementeissa, euro on laillinen maksuväline myös Saint Martinissa, mutta se ei kuulu Schengen-alueeseen eikä EU:n arvon­lisä­vero­­alueeseen.
Merentakaiset maat ja alueet
Merentakaiset maat ja alueet ovat riippuvaisia alueita, joilla on erityissuhde johonkin EU:n jäsenvaltioon. Niiden asemaa kuvataan Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä sopimuksessa, eivätkä ne kuulu Euroopan unioniin tai Euroopan sisämarkkinoihin. Merentakaisten maiden ja alueiden yhdistys perustettiin EU:n taloudellisen kehityksen ja yhteistyön parantamiseksi, ja siihen kuuluvat useimmat merentakaiset maat ja alueet lukuun ottamatta kolmea, joilla ei ole pysyvää asutusta.
Merentakaisten maiden ja alueiden liitto
Merentakaisten maiden ja alueiden liitto on 17. marraskuuta 2000 perustettu ja Brysselissä toimiva organisaatio. Sen tarkoituksena on parantaa merentakaisten maiden ja alueiden taloudellista kehitystä sekä yhteistyötä Euroopan unionin kanssa. Brysselissä allekirjoitettiin 25. kesäkuuta 2008 EU:n ja merentakaisten maiden ja alueiden liiton välinen yhteistyösopimus. Nykyinen puheenjohtaja on Turks- ja Caicossaarien pääministeri Sharlene Cartwright Robinson.
Sen jälkeen kun Bermuda heinäkuussa 2014 liittyi merentakaisten maiden ja alueiden yhdistykseen, siihen kuuluu 22 EU:n kaikkiaan 25 merentakaisesta alueesta. Ainoat kolme merentakaista maata ja aluetta, jotka eivät kuulu merentakaisten maiden ja alueiden liittoon, ovat Brittiläinen Etelämantereen alue, Brittiläinen Intian valtameren alue ja Etelä-Georgia ja Eteläiset Sandwichsaaret, mutta niillä ei myöskään ole vakinaisia asukkaita.
Asema
EU:n sopimus on nimenomaisesti kutsunut merentakaisia maita ja alueita liittymään EU:n ja merentakaisten maiden ja alueiden yhdistykseen. Ne lueteltiin Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 198. artiklassa, jossa niitä ei kehotettu liittymään merentakaisten maiden ja alueiden yhdistykseen, ja niille myös annettiin mahdollisuus itse päättää, ovatko työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevat EU:n säännökset voimassa myös niiden alueella. sijoittautumisvapautta. Sijoittautumisvapautta rajoittaa kuitenkin SEUT:n 203 artikla ja merentakaisten maiden ja alueiden yhdistyksestä annettu neuvoston päätös. Sen 51. artiklan 1. kohdan a-alakohdassa säädetään ainoastaan, että "unioni myöntää merentakaisten maiden ja alueiden yhdistyksen luonnollisille henkilöille ja oikeushenkilöille kohtelun, joka ei ole yhtä suotuisa kuin sellaisen kolmannen maan luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden kannalta edullisin kohtelu, joiden kanssa unioni tekee tai on tehnyt taloudellisen yhdentymis­sopimuksen." Tämä voi jälleen olla 51. artiklan 2. kohdan b-alakohdan mukaisesti rajoitettu. Tämän artiklan 1 kohdassa säädettyjä velvoitteita ei sovelleta kohteluun, joka myönnetään tutkintojen, lisenssien tai toiminnan vakautta koskevien toimenpiteiden tunnustamista koskevien toimenpiteiden mukaisesti palveluita koskevan yleissopimuksen (GATS) VII artiklan tai GATS-sopimuksen rahoitussopimuksen liitteen mukaisesti.
Merentakaisissa maissa ja alueissa ei sovelleta EU:n yhteisiä ulkoisia tullitariffeja mutta nämä alueet voivat vaatia tullia EU:sta tuoduille tavaroille. Ne eivät kuulu EU:hun, eikä niihin sovelleta EU:n säännöstöä (Acquis communautaire), vaikka merentakaisten maiden ja alueiden liiton on noudatettava tässä assosiaatiosopimuksessa esitettyjä yksityiskohtaisia sääntöjä ja menettelyjä (neuvoston päätös 2013/755 / EU). Merentakaisten maiden ja alueiden liiton jäsenillä on oikeus pyytää EU:n rahoitustukea.
Kun Rooman sopimus allekirjoitettiin maaliskuussa 1957, merentakaisia alueita oli kaikkiaan 15: Ranskan Länsi-Afrikka, Ranskan Päiväntasaajan-Afrikka, Saint-Pierre ja Miquelon, Komorit, Ranskan Madagaskar, Ranskan Somalimaa, Uusi-Kaledonia, Ranskan Polynesia, Ranskan etelä- ja Etelämantereen maat, Ranskan Togomaa, Ranskan Kamerun, Belgian Kongo, Ruanda-Urundi, Somalian huoltohallintoalue ja Alankomaiden Uusi-Guinea. Monet näistä kuitenkin itsenäistyivät jo muutamaa vuotta myöhemmin, mutta toisaalta Britannia viimeisine jäljellä olevine siirtomaineen liittyi EEC:hen vuonna 1972. Tämän vuoksi luetteloa on tarkistettu useaan kertaan. Vuonna 2007 se sisälsi 25 merentakaista aluetta, kuten Lissabonin sopimuksessa todettiinkin. Yksi Ranskan alueista, Saint-Barthélemy, muuttui myöhemmin ulkoalueesta merentakaiseksi alueeksi  (Saint Barthélemy), kun taas toinen Ranskan alue, Mayotte, muuttui merentakaisesta alueesta ulkoalueeksi. Heinäkuusta 2014 lähtien on edelleen 25 merentakaista aluetta, joista kaksitoista kuuluu Britanniaan, kuusi Ranskaan, kuusi Alankomaihin ja yksi Tanskaan, joista 22 on liittynyt ulkoalueisiin. Kolmella merentakaisilla alueilla, jotka eivät ole osa ulkoalueita (Brittiläinen Etelämantereen alue, Brittiläinen Intian valtameren alue ja Etelä-Georgia ja Etelä-Sandwichsaaret), ei ole pysyvää väestöä.
Ranskan merentakaiset alueet
Ranskan eteläiset ja antarktiset maat, joihin kuuluvat Intian valtameren erillissaaret ja Adélienmaa Etelämantereella, ovat Ranskan merentakaisia alueita, mutta niillä ei ole pysyvää väestöä. Sillä on sui generis-asema Ranskassa.
Saint-Pierre ja Miquelon, Saint Barthélemy, Ranskan Polynesia ja Wallis ja Futuna ovat Ranskan merentakaisia yhteisöjä (entisiä merentakaisia alueita), kun taas Uusi-Kaledonia on sui generis -yhteisö. Saint Barthélemy ja Saint-Pierre ja Miquelon käyttävät euroa, kun taas Uusi-Kaledonia, Ranskan Polynesia ja Wallis ja Futuna käyttävät CFP-frangia, joka on euroon sidottu ja Ranskan takaama valuutta. Kollektiivien edustajat ovat Euroopan kansalaisia, koska heillä on Ranskan kansalaisuus, ja Euroopan parlamentin vaalit pidetään yhteisöissä.