cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mötley Crüe
Levytyssopimus ja läpimurtoalbumi Shout at the Devil (1982–1983)
thumb|Mötley Crüe vuonna 1983 albumin [[Shout at the Devil kuvituksessa. Ylärivissä Nikki Sixx ja Vince Neil, alarivissä Mick Mars ja Tommy Lee.]] Allan Coffmanin avustava manageri Eric Greif järjesti Mötley Crüen kiertueelle Kanadaan vuodeksi 1982. Levy-yhtiö Elektra Recordsilla juuri aloittanut nuori kykyjenetsijä Tom Zutaut näki yhtyeen esiintyvän Whisky a Go Go -klubilla ja tarjosi välittömästi Mötley Crüelle levytyssopimusta Elektralle vuoden 1982 alussa, vaikka levy-yhtiö ei ollutkaan vakuuttunut yhtyeestä. Sopimuksen myötä muun muassa Queenin tuottajana toiminut Roy Thomas Baker pestattiin miksaamaan yhtyeen esikoisalbumi Too Fast for Love uudelleen ja Elektra julkaisi albumin vuoden 1982 elokuussa ennen Kanadaan suuntautuneen kiertueen alkua.
Crüesing Through Canada Tour ’82 -nimeä kantaneen kiertueen aikana Mötley Crüe ajautui tempauksillaan lukuisia kertoja mediahuomion kohteeksi. Yhtye tuli muun muassa pidätetyksi Edmontonin kansainvälisellä lentoasemalla saapuessaan lentoaseman tulliin piikikkäissä ja näin ollen ”vaarallisiksi aseiksi” käsitetyissä lava-asusteissaan. Lisäksi Vince Neil oli saapunut lentokentälle käsimatkatavaranaan pelkkiä pornolehtiä sisältänyt laukku, mitä pidettiin ”siivottomana”. Tapaus oli todellisuudessa ennalta suunniteltu mainostemppu, ja lopulta lentoaseman tulli tuhosi yhtyeeltä takavarikoimansa esineet. Lisäksi Eric Greif järjesti Edmontonin Scandals Discossa soitetun konsertin alla yhtyeen paikallislehden etusivun juttuun mainostempulla, jonka mukaan yhtyeeseen oli kohdistettu pommiuhkaus. Greif ja Tommy Lee joutuivat tapauksen myötä myös paikallisen poliisin kuulustelemiksi. Tommy Lee myös heitti yläkerrassa sijainneen hotellihuoneensa television ikkunasta kadulle, minkä seurauksena kanadalainen Music Express kirjoitti Mötley Crüen saaneen ”elinikuisen porttikiellon” Edmontoniin.
Crüesing Through Canada Tour -kiertue päättyi taloudellisena katastrofina, mutta se oli valanut yhtyeen maineen kansainvälisen lehdistön keskuudessa pysyvästi tunnetuksi. Vuonna 1982 yhtye pestasi managereikseen Doc McGheen ja Doug Thalerin, minkä seurauksena Eric Greif nosti vuosia kestäneen oikeusjutun yhtyettä vastaan.
Villi 1980-luku ja vuoden 1984 auto-onnettomuus (1984–1988)
thumb|left|Yhtyeen basisti ja keskeisin lauluntekijä Nikki Sixx vuonna 2007. 1980-luvulla Mötley Crüe ansaitsi maineen railakkaasti juhlineena ja vaarallisena rock and roll -yhtyeenä, jonka elämäntyylin vaikutus ulottui myös yhtyettä ympäröivien ihmisten elämään. Tämä konkretisoitui vuoden 1984 joulukuussa, kun suomalainen Hanoi Rocks -yhtye oli saapunut kiertueellaan Los Angelesiin. 8. joulukuuta 1984 Mötley Crüe, Hanoi Rocks sekä pitkä lista vieraita olivat kokoontuneet Vince Neilin kotona järjestettyihin juhliin. Neilin ehtymättömältä vaikuttaneen alkoholijuomien varaston käydessä vähiin Neil ja Hanoi Rocks -rumpali Nicholas ”Razzle” Dingley lähtivät hakemaan lisää juotavaa Neilin juuri hankkimalla vuoden 1972 De Tomaso Panteralla. Viinanhuuruinen matka sai traagisen käänteen, kun autoa ajanut Neil törmäsi kahteen muuhun autoon. Auton etupenkillä istunut Razzle kuljetettiin onnettomuuspaikalta sairaalaan, jossa hänet julistettiin kuolleeksi. Auto oli ilmeisesti kaatunut juuri Razzlen puolelle, jolloin tämä oli saanut surmansa heti. Onnettomuudessa loukkaantuivat myös 18-vuotias nainen ja 20-vuotias mies. Neil sen sijaan selvisi tapahtuneesta lähes naarmuitta. 200 tunnin yhdyskuntapalveluun ja 30 päivän vankeustuomioon tuomittu Neil vapautui vankilasta 19 päivän jälkeen hyvän käytöksen ja raittiuden vuoksi.
Mötley Crüen neljäs studioalbumi, yhtyeen päihdesekoilun huipulla vuoden 1987 toukokuussa julkaistu Girls, Girls, Girls oli ylistyslaulu yhtyeen hedonistiselle elämäntyylille. Albumin kappaleissa heijastuivat yhtyeen rakkaus sen vauhdikkaaseen, alkoholin- ja huumeidentäyteiseen elämään, Harley-Davidson -moottoripyöriin, striptease-klubeihin sekä elämään Sunset Stripillä. Albumin singlestä ”Wild Side” ja nimikkokappaleesta ”Girls, Girls, Girls” muodostui Mötley Crüen uran suurimpia ja tunnetuimpia hittejä. Girls, Girls, Girls nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan kakkossijalle ja myi nelinkertaisen platinalevyn verran.
Vuonna 1988 Mötley Crüen oli tarkoitus saapua Girls, Girls, Girls Tour -kiertueellaan konsertoimaan myös Eurooppaan. Doc McGhee ja Doug Thaler kuitenkin kieltäytyivät viemästä yhtyettä takaisin kiertueelle, koska he uskoivat, että rankasti juhlinut ja päihdekoukussa rämpinyt yhtye todennäköisesti ”palaisi kiertueelta ruumissäkissä.” McGhee ja Thaler patistivat yhtyeen, lukuun ottamatta omin avuin riippuvuudestaan eroon päässyttä kitaristi Mick Marsia, hakeutumaan vieroitushoitoon, ennen kuin yhtyeen elämäntyyli tuhoaisi sen uran.
Steve Mandanda
Steve Mandanda Mpidi (s. 28. maaliskuuta 1985 Kinshasa, Zaire) on ranskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän edustaa Ranskan Ligue 1:ssä pelaavaa Rennesiä. Tämän lisäksi hän edustaa Ranskan jalkapallomaajoukkuetta.
Mötley Crüe
Menestysalbumi Dr. Feelgood (1989–1991)
thumb|Rumpali Tommy Lee vuonna 2005. Vuonna 1989 raitistunut Mötley Crüe saavutti uransa kaupallisesti suurimman menestyksen viidennellä albumillaan Dr. Feelgood. Se oli levytetty tuottaja Bob Rockin kanssa Kanadan Vancouverissa, ja nousi vuoden 1989 lokakuussa Yhdysvaltain listaykköseksi. Kaiken kaikkiaan albumi keräsi taakseen 114 viikkoa Billboard 200 -listalla, ja se on yhä yhtyeen uran myydyin albumi. Yhtyeen jäsenet kertoivat haastatteluissa olevansa albumiin erittäin tyytyväisiä ja kuvailivat Dr. Feelgoodin olevan yhtyeen uran musiikillisesti ehein albumi. Albumin nimikkokappale ”Dr. Feelgood” ja Nikki Sixxin vuoden 1987 yliannostuksen ja hetkellisen kuoleman inspiroima vauhdikas single ”Kickstart My Heart” huomioitiin myös parhaan hard rock -esityksen Grammy-palkintoehdokkuuksilla.
Steve Mandanda
Seurajoukkueura
Mandanda teki debyyttinsä Le Havren joukkueessa elokuussa 2005 eikä päästänyt neljässä ensimmäisessä ottelussaan yhtään maalia. Hän pelasi 30 sarjaottelua ensimmäisellä kaudella ja 37 ottelua toisella kaudella. Hänen esityksensä koettiin kiinnostaviksi toisissa joukkueissa. Hänen oli tarkoitus siirtyä englantilaiseen Aston Villaan mutta siirto jäi toteutumatta. Kaudeksi 2007–2008 hän siirtyi lainasopimuksella Marseilleen. Vuosi myöhemmin siirto muuttui pysyväksi. Hän voitti Ranskan-mestaruuden vuonna 2010, Ranskan liigacupin 2010, 2011 ja 2012 sekä supercupin 2010 ja 2011.
Mötley Crüe
Menestysalbumi Dr. Feelgood (1989–1991)
Kuusinkertaisen platinalevyn rajan ylittänyt Dr. Feelgood voitti parhaan hard rock- ja heavy metal -albumin American Music Award -palkinnon, ja se sai varsin positiivisen vastaanoton myös kriitikoiden keskuudessa. Esimerkiksi yhtyeen albumille taltioitunut energisyys ja viihdyttävyys sekä vahvistunut laulunkirjoittaminen ja Bob Rockin luoma soundimaailma keräsivät kiitosta. Journalisti Mick Wall kirjoitti vuonna 2009 Dr. Feelgoodin olleen Mötley Crüen ensimmäinen albumi, jolla yhtye ”teki itsensä tunnetuksi nimenomaan musiikillaan”, ja sanoi pitävänsä albumia ”yhtyeen uran kohokohtana.” Albumin menestyksen myötä Mötley Crüe ja Elektra Records solmivat yhdessä uuden arvoltaan 25 miljoonan dollarin levytyssopimuksen.
Dr. Feelgoodin jälkeinen mittava kaksi vuotta kestänyt Dr. Feelgood World Tour -maailmankiertue osoittautui yhtyeelle raskaaksi ja kuluttavaksi kokemukseksi. Yhtye erotti myös pitkäaikaisen managerinsa Doc McGheen, jonka toimintaan se oli tyytymätön. McGheen tehtävän sai hoitaakseen täysipäiväisesti Doug Thaler. Yhtyeen jäsenten välille syntynyt jännite sen sijaan purkautui, kun yhtye ajautui jälleen alkoholi- ja huumeriippuvaisuuden kouriin. Mötley Crüen sisällä kytevien erimielisyyksien kärjistyminen tapahtui kuitenkin vasta Dr. Feelgood -kiertueen päättymisen jälkeen vuonna 1992, kun laulaja Vince Neilin ja muun yhtyeen tiet erosivat.
Alkuperäisen kokoonpanon hajoaminen ja 1990-luvun Mötley Crüe (1992–1996)
thumb|left|[[John Corabi lauloi yhtyeessä yhden studioalbumin ja EP:n ajan.]] Laulaja Vince Neil jätti yhtyeen kokoelma-albumin Decade of Decadence ’81-’91 jälkeen vuoden 1992 helmikuussa. Siitä, erosiko Neil yhtyeestä omasta tahdostaan vai tuliko hän erotetuksi muiden jäsenten toimesta, on vuosien aikana esitetty erilaisia versioita. Neil tuli omien sanojensa mukaan erotetuksi yhtyeestä, mutta Nikki Sixx on kommentoinut tämän päättäneen eroamisestaan itse. Neil on myöhemmin kertonut eron tapahtuneen molempien osapuolien myötävaikutuksesta: ”Jokaisella bändillä on riitansa. Se periaatteessa juonsi juurensa harjoituksissa tapahtuneeseen vittuiluun. Minä sanoin lähteväni, ja muut taas sanoivat erottavansa minut. Se tapahtui todella idioottimaisesti. Managerit antoivat yhden maailman isoimmista bändeistä vain hajota.”
Steve Mandanda
Maajoukkueura
Mandanda pelasi Ranskan nuorisomaajoukkueissa. Hän pelasi ykkösmaalivahtina alle 21-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2006, kun Ranska ylsi välieriin. Ranskan A-maajoukkueessa hän pelasi ensimmäisen kerran toukokuussa 2008. Arvokilpailuissa hän on pelannut vain jatkoon pääsyn kannalta merkityksettömät alkulohko-ottelut Tanskaa vastaan vuoden 2018 maailmanmestaruuskilpailuissa, joissa Ranska voitti maailmanmestaruuden, ja Tunisiaa vastaan MM-kilpailuissa 2022, joissa Ranska saavutti hopeaa. Varamaalivahtina hän on ollut mukana MM-kilpailuissa lisäksi vuonna 2010 sekä EM-kilpailuissa vuosina 2008, 2012, 2016 (jolloin Ranska saavutti EM-hopeaa) sekä 2021. Hän on pelannut kaikkiaan 35 maaottelua, joista kahdeksan on ollut MM- ja neljä EM-karsintaotteluita.
Mötley Crüe
Alkuperäisen kokoonpanon hajoaminen ja 1990-luvun Mötley Crüe (1992–1996)
Varteenotettava ehdokas Neilin korvaajaksi oli aiemmin Kik Tracee -yhtyeessä laulanut Stephen Shareaux. Lopulta uudeksi laulajaksi pestattiin kuitenkin Angora- ja The Scream -yhtyeissä vaikuttanut John Corabi, jonka kanssa yhtye levytti seuraavan albuminsa Mötley Crüe. Albumin tuotti Dr. Feelgoodin tavoin Bob Rock, ja se nousi Yhdysvalloissa albumilistan seitsemännelle sijalle ja ylitti kultalevyn rajan pian julkaisunsa jälkeen toukokuussa 1994. Vuoden 1994 syyskuussa Corabin Mötley Crüe julkaisi vielä viisi uutta kappaletta sisältäneen EP-levyn Quaternary.
Moni 1980-luvun glam metal -yhtyeistä oli 1990-luvun alussa ohittanut suosionsa huipun, ja vuosikymmenen vaihteen jälkeen nousun tehnyt grunge oli valloittanut yhä enemmän kannattajia puolelleen. Myös Mötley Crüe muutti soundinsa vastaamaan aikaansa, mutta yhtyeen vannoutuneimpien fanien keskuudessa Mötley Crüe -albumi sai suurimmaksi osaksi kielteisen vastaanoton uuden soundi- ja äänimaailman sekä laulajanvaihdoksen vuoksi. Levy-yhtiö Elektra Records ei ollut valmis panostamaan albumin markkinoimiseen rahallisesti huolimatta kultalevyn myyntimäärän täyttymisestä ja seitsemännestä listasijasta, minkä vuoksi albumi putosi listoilla alaspäin nopeasti. John Corabi on myöhemmin sanonut Mötley Crüe -albumin olleen yhtyeen ensimmäinen levy, joka ”ei myynyt platinaa tai herättänyt jotain hullua meteliä, minkä takia kaikki menivät paniikkiin.”
Heikon levynmyynnin vuoksi Mötley Crüen kaavailema stadion- ja areenaluokan kiertue kutistui teatteri- ja klubiluokkaan, ja vuoden 1994 kiertueensa Anywhere There’s Electricity Tour nimessä yhtye julistikin ironisesti soittavansa missä tahansa vain olisi sähköä. Muun muassa Arizonan Tucsonissa yhtye soitti 4 000 hengen yleisölle, vaikka konsertin tapahtumapaikkana toiminut teatteri olisi mahduttanut paikalle jopa 15 000 katsojaa. Nikki Sixxin kerrotaan soittaneen Tucsonin paikalliselle radioasemalle ja tarjonneen jokaiselle paikalle saapuneelle katsojalle ilmaisen lipun konserttiin, mutta kun paikalle saapui vain kaksi henkilöä, hän tiesi Mötley Crüen levyttäneen kokoonpanon kulkeneen lyhyen tiensä päähän.
Muun muassa tuottajansa Bob Rockin ja kosolti muuta taustahenkilöstöään irtisanonut Mötley Crüe oli levy-yhtiönsä Elektra Recordsin painostuksen alainen. Elektra halusi yhtyeen hankkiutuvan eroon John Corabista ja pyytämään Vince Neilin takaisin, mutta kumpikaan osapuoli ei alun perin suhtautunut ehdotukseen yhteenpaluusta myönteisesti. Mötley Crüe jatkoi uuden kappalemateriaalinsa työstämistä, kunnes painostavaan tilanteeseen turhautunut Corabi ilmoittikin jättävänsä yhtyeen. Tällöin yhtyeen alkuperäinen kokoonpano kokoontui pitkälti manageriensa järjestämässä tapaamisessa sopimaan Neilin paluusta yhtyeen laulajaksi.
Vince Neilin paluu laulajaksi (1997–1999)
Generation Swine nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -albumilistan sijalle neljä, ja Mötley Crüe vastaanotti albumista kultalevyn elokuussa. Lupaava alku kuitenkin katkesi pian, sillä albumin vastaanotto kriitikoiden keskuudessa oli vaisu eikä se menestynyt kaupallisesti odotetulla tavalla alkuperäisen kokoonpanon yhteenpaluusta huolimatta.
Vuonna 1998 Mötley Crüen ja levy-yhtiö Elektra Recordsin välinen levytyssopimus päättyi, ja yhtye sai itselleen täyden päätäntävallan levytysuransa tulevaisuudesta ja tulevista julkaisuistaan. Lisäksi Mötley Crüesta tuli eräs harvoista yhtyeistä ja artisteista, joilla on omistus- ja levitysoikeus omaan tuotantoonsa. Elektran kanssa päättyneen sopimuksen jälkeen yhtye perusti oman levy-yhtiönsä Mötley Recordsin, jonka avulla yhtye toi jo vuoden 1998 marraskuussa markkinoille uuden kokoelma-albumin Greatest Hits, joka sisälsi myös kaksi uutta kappaletta: ”Bitter Pill” ja ”Enslaved”. Vuonna 1999 Mötley Records julkaisi koko aiemman Mötley Crüe -tuotannon uudelleen rajoitettuna, Crücial Crüe -nimisenä levysarjana. Uusintapainoksilla oli alkuperäisten albumien lisäksi mukana eri demoja, live- ja instrumentaalikappaleita sekä ennen julkaisemattomia kappaleita. Lisäksi kesäkuussa 1999 julkaistiin julkaisemattomia ja harvinaisempia kappaleita, demoja sekä live-versioita sisältänyt kokoelma-albumi Supersonic and Demonic Relics.
Rumpali Tommy Lee jätti yhtyeen vuonna 1999. Leen mielestä Mötley Crüe oli Vince Neilin paluun jälkeen edennyt väärään suuntaan, eikä hän tullut toimeen Neilin kanssa. Hän oli ajautunut vaikeuksiin myös yksityiselämässään ja saanut vankeustuomion vuonna 1998 vaimonsa Pamela Andersonin pahoinpitelemisestä, ja oli vankilatuomionsa aikana päättänyt jättää Mötley Crüen ja keskittyä uransa sooloartistina. Leen yksityiselämän ongelmien vuoksi Mötley Crüen oli kieltäydyttävä tarjouksista soittaa lukuisilla eri festivaaleilla vuoden 1999 aikana. Vince Neilin mukaan muu yhtye oli saanut puhelinsoiton Leen asianajajalta, joka oli vain ilmoittanut, että rumpali ”ei tulisi enää takaisin.” Leen korvasi aiemmin muun muassa Ozzy Osbournen yhtyeessä soittanut Randy Castillo.
New Tattoo -albumi, omaelämäkerta Törkytehdas ja hiljaiselon aikakausi (2000–2003)
thumb|left|Kitaristi Mick Mars kuvattuna konsertissa vuonna 2005. Vuoden 2000 heinäkuussa Mötley Crüe julkaisi kahdeksannen studioalbuminsa New Tattoo, joka oli levytetty tuottaja Mike Clinkin kanssa Castillon liityttyä yhtyeen rumpaliksi. Nikki Sixx halusi albumin olevan seuraaja yhtyeen vuoden 1989 albumille Dr. Feelgood, ja yhtyeen tyyli New Tattoon kappaleissa olikin lähempänä sen 1980-luvun tuotantoa kuin 1990-luvun kokeellisempia albumeita. Albumin kappaleista kolme julkaistiin singleinä: ”Hell on High Heels” (Billboardin Mainstream Rock -listan sija 13. ), ”New Tattoo” ja ”Treat Me Like the Dog I Am”. New Tattoo kärsi yhä yhtyeen 1990-luvun levytysuran jättämistä vaikutuksista huolimatta paluusta lähemmäs musiikillisia juuria. Albumi debytoi Yhdysvalloissa varsin vaatimattomasti Billboard 200 -albumilistan sijalla 41. Se on myynyt Yhdysvalloissa hieman yli 200 000 kappaletta ja on yhtyeen kaupallisesti heikoiten menestynyt studioalbumi.
Rumpali Randy Castillo sairastui vakavasti hieman ennen kuin yhtyeen oli määrä aloittaa seuraava kiertueensa New Tattoon julkaisemisen tiimoilta. Castillon tilalle kiertueen ajaksi pestattiin aiemmin muun muassa Hole-yhtyeessä soittanut Samantha Maloney. Mötley Crüe taltioi New Tattoo -albumia seuranneen Maximum Rock 2000 Tour -kiertueensa konsertin Salt Lake Cityssa, ja se julkaistiin vuonna 2001 VHS- ja DVD-formaateissa konserttivideona Lewd, Crüed & Tattooed. Se ylitti Yhdysvalloissa kultalevyn ja Australiassa platinalevyn myyntimäärän.
Randy Castillo kuoli syöpään vuoden 2002 maaliskuussa. Hän oli kuollessaan 51-vuotias. Nikki Sixx sanoi Castillon olleen ”aina hymyilevä ja hengellinen sielu” sekä ”myötätuntoinen ihminen ja loistava rumpali, jolla oli aina hyvää sanottavaa kaikista ja kaikista.” Castillon kuoleman jälkeen Mötley Crüe piti tauon, jonka aikana Nikki Sixx soitti muun muassa yhtyeissä Brides of Destruction ja 58, kun taas Vince Neil vieraili VH1-televisiokanavan tositelevisiosarjassa The Surreal Life ja levytti lauluntekijä Desmond Childin tuottaman singlen ”Promise Me”. Selkärankareumaa sairastava Mick Mars vetäytyi vuonna 2001 julkisuudesta terveysongelmiensa vuoksi ja vietti seuraavat kaksi vuotta soittamatta kitaraa lainkaan. Tänä aikana Mars muun muassa laihtui rajusti ja tuli riippuvaiseksi kipulääkkeistä eikä pitänyt yhteyttä muuhun yhtyeeseen. Yhtyeen tuotannon parhaita paloja koostettiin tauon aikana saataville muun muassa Music to Crash Your Car to: Vol. 1 ja -Vol. 2 -boksien sekä kokoelma-albumien Loud as F@*k ja The Millennium Collection muodossa.
Vuoden 2001 toukokuussa julkaistiin yhtyeen alkuperäisen kokoonpanon ja Neil Straussin yhdessä kirjoittama yhtye-omaelämäkerta Mötley Crüe: The Dirt – Törkytehdas, jonka Like Kustannus julkaisi suomenkielisenä versiona. Teos sisältää yhtyeen tarinan sen jäsenten itsensä kertomana. Se nousi Yhdysvalloissa New York Timesin myydyimpien kirjojen listalla kymmenen parhaan joukkoon, ja on sittemmin saavuttanut maineen musiikki- ja rock-elämäkertojen kulttikirjana. Muun muassa Ilta-Sanomien arvostelussa kirjan sanottiin olevan ”kaikkien aikojen rockkirja”, ja Rumba kirjoitti sen olevan ”ehdoton kulttikirja”, joka ”on traagisuudessaan kuin klassinen eepos, vain katuapteekin kaikilla mausteilla höystettynä.”
Alkuperäinen kokoonpano jälleen yhdessä (2004–2007)
thumb|Basisti Nikki Sixx ja kitaristi Mick Mars esiintymässä Red, White & Crüe -kiertueella [[Glasgow|Glasgow’ssa vuonna 2005.]] Vuoden 2004 syyskuussa Nikki Sixx ilmoitti, että hän oli aloittanut Vince Neilin kanssa uuden Mötley Crüe -kappalemateriaalin työstämisen. Alkuperäinen kokoonpano levytti yhdessä kaksi uutta kappaletta, jotka olivat alun perin pop-punkyhtye Simple Planin kirjoittama ”If I Die Tomorrow” ja Sixxin ja lauluntekijä James Michaelin kirjoittama ”Sick Love Song”. Lisäksi albumi sisälsi cover-version The Rolling Stonesin kappaleesta ”Street Fighting Man”, jossa rumpuja soitti aiemmin muun muassa Guns N’ Rosesissa soittanut Josh Freese. Kaikki kolme kappaletta sisältyivät vuoden 2005 kokoelma-albumille Red, White & Crüe, joka nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -albumilistan kuudenneksi ja ylitti platinalevyn myyntirajan.
Mötley Crüen alkuperäinen kokoonpano aloitti vuoden 2005 helmikuussa ensimmäisen yhteisen kiertueensa sitten vuoden 1999 konsertoidessaan Puerto Ricon San Juanissa. Kiertue kantoi nimeä Red, White & Crüe ... Better Live Than Dead Tour. Vuonna 2005 yhtye esiintyi myös Paul Bensonin ja Matt Sullivanin käsikirjoittamassa animaatiokomediaelokuvassa Disaster!. Vuosina 2005–2006 yhtye kiersi Pohjois-Amerikassa, Australiassa ja Japanissa Carnival of Sins Tour -kiertueen merkeissä. Kiertueen Grand Rapidsin -konsertista taltioitiin livealbumi ja DVD Carnival of Sins: Live, joista molemmat julkaistiin vuonna 2006. Albumi ylitti Yhdysvalloissa platinalevyn myyntirajan, kun taas DVD myi kolminkertaiseen platinalevyyn oikeuttavan määrän.
Vuonna 2006 yhtye sai tähden kuuluisalle Hollywood Walk of Fame -kävelykadulle. Yhtye teki myös yhteisen Route of All Evil Tour -kiertueen yhdessä Aerosmith-yhtyeen kanssa. Vuoden 2007 kesäkuussa yhtye teki kiertueen Euroopassa ja sen oli määrä konsertoida myös Suomessa Helsingin jäähallissa, mutta alkuperäinen konsertti jouduttiin perumaan viime hetkellä yhtyeen soittimien, taustarakennelmien ja teknisten varustuksen jäätyä lentokentälle Milanoon, Italiaan, jossa yhtyeen rahtikone ei ollut saanut lähtölupaa. Kalusto-ongelmista johtuen konsertti toteutui kaksi päivää myöhemmin.
Uran viimeinen albumi Saints of Los Angeles (2008–2013)
thumb|left|Yhtye kuvattuna konsertin jälkeen vuonna 2008, vasemmalta: Nikki Sixx, Tommy Lee, Mick Mars ja Vince Neil. Vuoden 2008 huhtikuussa Mötley Crüe julkaisi tulevan albuminsa Saints of Los Angeles nimikkokappaleen singlenä. Kappale oli ehdokas parhaan hard rock -esityksen Grammy-palkinnon voittajaksi vuonna 2009, ja musiikkipalvelu iTunes valitsi sen vuoden 2008 parhaaksi rock-kappaleeksi. Billboardin Mainstream Rock -listalla ”Saints of Los Angeles” nousi parhaimmillaan viidennelle listasijalle. Albumin toisena singlenä julkaistu ”Mutherfucker of the Year” nousi listan sijalle 29 ja ”White Trash Circus” sijalle 37. Yhtye julkaisi Saints of Los Angeles -albumin vuoden 2008 heinäkuussa, ja se sai hyvän vastaanoton niin kriitikoiden kuin fanien keskuudessa. Albumi myi Yhdysvalloissa julkaisuviikollaan yli 100 000 kappaletta debytoiden Billboard 200 -albumilistan neljäntenä, ja muun muassa AllMusic-sivuston James Christopher Monger ja Soundin Antti Mattila pitivät Saints of Los Angelesia eräänä ”yhtyeen uran parhaimmista albumeista”. Saints of Los Angelesin kappalemateriaali perustui pitkälti yhtyeen vuoden 2001 The Dirt – Törkytehdas -omaelämäkertaan, ja muun muassa Nikki Sixxin perustamassa sivuprojektissa Sixx: A.M. soittaneet kitaristi DJ Ashba ja laulaja James Michael sekä ansioitunut lauluntekijä Marti Frederiksen avustivat yhtyettä uuden kappalemateriaalin kirjoittamisessa.
Saints of Los Angelesin julkaisemisen myötä Mötley Crüe konsertoi Yhdysvalloissa vuonna 2008 Crüe Fest -kiertueen merkeissä. Kiertueen muina esiintyjinä soittivat Sixxin sivuprojekti Sixx: A.M.:n lisäksi Buckcherry, Papa Roach ja Trapt. Kiertueen elokuun 2008 konsertti Toronton Molson Amphitheatressa taltioitiin, ja se julkaistiin vuoden 2009 maaliskuussa DVD-formaatissa nimellä Crüe Fest. Se nousi Yhdysvalloissa Billboardin musiikkivideolistan kärkipaikalle myytyään 7 000 kappaletta. Lyhyehkön Crüe Fest -kiertueensa jälkeen Mötley Crüe aloitti Saints of Los Angeles Tour -kiertueensa virallisesti Meksikon Guadalajarasta, ja konsertoi myös Suomessa esiintyen Tampereen Sauna Open Air -festivaalilla vuoden 2009 kesäkuussa. Yhtye oli myös eräs brittiläisen Download Festivalin pääesiintyjistä. Saints of Los Angeles Tour -kiertueen jälkeen yhtye soitti Yhdysvalloissa vielä 33 konserttia kattaneen Crüe Fest 2 -kiertueen, jonka aikana se soitti uusien kappaleidensa lisäksi Dr. Feelgood -albuminsa kokonaisuudessaan albumin 20-vuotisjuhlan kunniaksi.
Vuonna 2010 Mötley Crüe oli yksi Ozzy Osbournen perustaman Ozzfest-festivaalin pääesiintyjistä Yhdysvalloissa. Laulaja Vince Neil julkaisi samana vuonna yhdessä Mike Sagerin kanssa kirjoittamansa omaelämäkerran Tatuointeja ja tequilaa, jossa hän kävi tiukkasanaisesti Osbournen manageri ja vaimo Sharon Osbournen kimppuun kutsumalla tätä ”ilkeimmäksi ja tylyimmäksi musiikkibisneksessä tapaamistaan ihmisistä.” Osbourne sen sijaan vastasi pitävänsä Neiliä ”vain viisikymppisenä surkimuksena, joka jatkaa juhlimistaan ja asettaa edelleen muut ihmiset vaaraan ajamalla humalassa ja ahdistelemalla viattomia naisia.” Neilin omaelämäkerta, jonka suomenkielisenä julkaisi Like Kustannus, sai osakseen hyviä arvosteluita. Neil levytti omaelämäkertansa myötä myös uransa kolmannen sooloalbumin Tattoos & Tequila, joka toimi kirjan soundtrackina. thumb|Mötley Crüe konsertoimassa [[Helsinki|Helsingissä Kaisaniemen puistossa vuonna 2012.]] Vince Neil sai vuonna 2011 kahden viikon vankilatuomion syyllistyttyään rattijuopumukseen Las Vegasissa vuoden 2010 kesällä. Oikeusistuimen kanssa tekemänsä sopimuksen myötä hän vietti kahden viikon vankilatuomionsa lisäksi kaksi viikkoa kotiarestissa. Neil kommentoi tapahtuman myötä havainneensa, että ”autoilu ja humala eivät sovi yhteen”, ja sanoi ottavansa ”tapahtuneesta kaiken vastuun” sekä aikovansa ”oppia tapauksesta”. Vuonna 2011 Neil oli syytettynä myös silloisen tyttöystävänsä Alicia Jacobsin pahoinpitelystä, mutta välttyi vankilatuomiolta syytteiden lievennyttyä.
Vuoden 2012 helmikuussa Mötley Crüe soitti ensimmäisenä raskaan rockin yhtyeenä Las Vegasin Hard Rock Hotelissa sijaitsevassa The Joint -konserttisalissa niin sanottuna ”talon yhtyeenä”. Yhtye soitti The Jointissa kolmen viikon aikana neljä konserttia viikossa. Rumpali Tommy Lee kuvaili yhtyeen ottavan konserteissa ”koko paikan käyttöönsä” ja aikovan ”soittaa eri puolilla The Jointia”, ja että ”yleisö ei tule vain katsomaan konserttia vaan he tulevat olemaan sen sisällä ja myös osallistumaan näytökseen”. Pian konserttisarjan julkistamisen jälkeen heräsi myös huhu yhtyeen hajoamisesta, sillä Vince Neil kommentoi vetävänsä yhtyeen sopimat ”Mötley-keikat Las Vegasin Hard Rock Hotelissa helmikuussa”, mutta sanoi niiden jälkeen jatkosuunnitelmiensa olevan avoinna, ja että ”Mötley Crüe ei välttämättä kuulu tulevaisuuteeni enää Hard Rock -konserttien jälkeen”. Yhtyeessä Neilin jo 1990-luvulla korvanneen John Corabin huhuttiin liittyvän jälleen Mötley Crüen kokoonpanoon, mutta Corabi kuitenkin ilmoitti, ettei tulisi ”koskaan liittymään uudelleen bändin riveihin.” Basisti Nikki Sixx kumosi väitteen hajoamisesta sanoen ”Vegasin-keikkojen olevan ainoastaan alkulaukaus yhtyeen historian parhaalle viisivuotiskaudelle.”
Vuoden 2012 Euroopan-kiertueellaan Mötley Crüe konsertoi jälleen myös Suomessa, esiintyen Rockin’ Hellsinki -tapahtuman pääesiintyjänä Helsingin Kaisaniemen puistossa kesäkuussa. Heinäkuussa yhtye aloitti 51 konserttia kattaneen The Tour -kiertueen Kiss-yhtyeen kanssa. Kiertue päättyi vuoden 2013 maaliskuussa.
The Final Tour -kiertue ja uran päätös (2014–2016)
The Final Tour oli eräs kiertuevuoden 2014 tuottoisimmista, sillä yhtyeen konsertteihin myytiin vuoden aikana lähes miljoona lippua, ja sen tuotto ylitti 45 miljoonan dollarin rajan. Ennen kiertueen Euroopan-osion julkistamista yhtye aloitti sosiaalisessa mediassa ja verkkosivustollaan #demandthecrue-kampanjan, jonka avulla fanien ympäri maailman oli mahdollista toivoa yhtyettä esiintymään kotimaahansa. Yhtye saapui The Final Tourin myötä konsertoimaan myös Suomeen, jossa yhtye soitti Helsingin Hartwall Arenalla vuoden 2015 marraskuussa.
Yhtyeen musiikki ja sen vaikutus
thumb|Mötley Crüe sai vuonna 2006 tähden [[Hollywood Walk of Famelle.]] Nikki Sixx on sanonut, että hän halusi Mötley Crüen kuulostavan siltä, kuin ”David Bowie ja Sex Pistols olisi heitetty tehosekoittimeen Black Sabbathin kanssa.” Yhtyeen musiikissa yhdistyivät hard rock ja heavy metal, ja sen musiikillisina vaikuttajina toimivat muun muassa AC/DC ja Aerosmith. Yhtyeen esikoisalbumin Too Fast for Love uudelleenmiksasi Roy Thomas Baker, jonka historia Queenin tuottajana oli vaikuttanut yhtyeeseen suuresti. Yhtyeen musiikillisia lajikumppaneita olivat 1980-luvulla uransa aloittaneet losangelesilainen Guns N’ Roses ja suomalainen Hanoi Rocks, jonka rumpali Nicholas ”Razzle” Dingley kuoli vuoden 1984 auto-onnettomuudessa, jossa hän oli Mötley Crüen laulaja Vince Neilin ohjaaman auton kyydissä.
Mötley Crüe on toiminut esikuvana muun muassa 1980-luvun amerikkalaisyhtyeille Poison, Skid Row ja Cinderella. Myös muun muassa suomalainen Reckless Love ja englantilainen Asking Alexandria ovat nimenneet Mötley Crüen esikuvakseen. 2010-luvulla Suomessa on toiminut yhtyeen kappaleita suomenkielisinä versioina esittänyt yhtye Mötikkä, joka sai alkunsa vuonna 2016 Yle Teemalla esitetyn Mötley Crüen viimeisen konsertin kappaleista, joiden sanoitukset oli tekstitetty suomeksi.
1980-luvulla vauhdikasta ja päihteiden rikastamaa elämää viettänyt yhtye sai lehdistön keskuudessa maineen ”maailman pahamaineisimpana yhtyeenä”, joka on pysynyt sen mukana siitä lähtien. Yhtyeeseen on viitattu esimerkiksi ”rockin kauhukakaroina”, ja sen on sanottu olleen paremmin tunnettu niin kutsutusta sex, drugs and rock n’ roll -elämäntyylistään kuin mikään muu yhtye.
Monet yhtyeen kappaleista käsittelevät sanoituksissaan alkoholin- ja huumeidenkäyttöä, elämää suurkaupungissa sekä ihmissuhteita ja seksiä. 1980-luvun Mötley Crüe on tyyliltään melodinen sekoitus hard rockin ja heavy metalin tyylejä, ja yhtyettä on pidetty eräänä glam metal -tyylin keskeisimmistä nimistä. 1990-luvulla yhtye sai vaikutteita alternative metalista ja industrial rockista. 1990-luvun albumit Mötley Crüe, jolla lauloi John Corabi, sekä Generation Swine edustivatkin musiikilliselta tyyliltään yhtyeen uutta puolta. Vuoden 2000 albumi New Tattoo ja yhtyeen yhdeksäs ja viimeinen albumi Saints of Los Angeles edustivat paluuta takaisin 1980-luvun ominaissoundin pariin.
Vuonna 2011 suomalaisen Radio Rockin laatimalla 500 kaikkien aikojen kovinta rockbiisiä -listalla oli kaikkiaan viisi Mötley Crüen kappaletta: ”Kickstart My Heart” (sija 56), ”Too Fast for Love” (152), ”Wild Side” (175), ”Girls, Girls, Girls” (267) ja ”Looks That Kill” (416). Radio Cityn 1 200 parhaan rockbiisin listalle on toistaiseksi noussut kahdeksan Mötley Crüe-kappaletta: ”Looks That Kill” (1017), ”Smoking in the Boys Room” (791), ”Without You” (697), ”Home Sweet Home” (694), ”Shout at the Devil” (675), ”Dr. Feelgood” (616),”Live Wire” (401) ja ”Saints of Los Angeles” (347).
Ovi jolta ei ole paluuta
Ovi jolta ei ole paluuta (ransk Porte de Non-Retour) myös Portti jolta ei ole paluuta tai Point of no Return on muistomerkki Ouidahissa, Beninissä. Se sijaitsee noin neljän kilometrin päässä kaupungin keskustasta etelään niin sanotun Orjareitin päätepisteessä.
Monumenttikokonaisuus on avoimella hiekkarannalla paikalla, josta orjia kuljetettiin laivoihin. Betonista ja pronssista koostuva teos on muistomerkki orjuutetuille afrikkalaisille, jotka vietiin Ouidahin orjasatamasta Amerikkoihin. Vuosina 1992-1996 valmistuneen kokonaisuuden rahoittivat Unesco ja Beninin valtio. Monumentin paljasti vuonna 1995 Beninin presidentti Nicéphore Soglo.
Tekijät ja osat
Muistomerkin toteuttivat arkkitehti Yves Ahouen-Gnimon yhdessä kuvanveistäjien kanssa. Fortuné Bandeira teki portaalirakenteen pylväät ja friisin, joiden terakottareliefeissä on kuvattu orjia.
Yves Kpede teki kaksi muuta betonista tehtyä, maalattua hahmoa, jotka kuvaavat Egunguneja.
Portaalin molemmilla sivuilla on Dominque Kouasin tummat, hapetettua pronssia olevat teokset.
Tulkintaa
Monumentin kaksipuolinen pääosa on kuvaus orjuutettujen mielentilasta lähdön hetkellä. Ensimmäinen osa suuntautuu valtamereen, kohti laivaa, joka odottaa orjia viemään heitä tuntemattomaan maahan. Toinen puoli suuntautuu kylään. Se keskellä on puu, jonka orjat muistavat osana synnyinkyläänsä tai kaupunkiaan. Molemmat puolet kuvittavat muistoja ja näyttävät, miten muisti pitää elossa joitakin muistikuvia huolimatta ajasta tai etäisyydestä.
Monumentin toinen osa on kaksi betonivalosta, jotka ovat Egungun hahmoja. Ne muistuttavat esi-isien läsnäolosta paikalla. Metalliset ihmishahmot toisiinsa kahlehdittuina kuvaavat orjuuden todellisia olosuhteita.
Merkitys
Vuosittain 10. tammikuuta monumentin aluetta käytetään Kansallisen vodoun-päivän Festival vodounin alueena, jossa tuhannet beniniläiset ja ulkomaiset matkailijat kokoontuvat kunnioittaakseen sekä paikallisia henkiä, että niitä miljoonia ihmisiä, jotka kuolivat Atlantin orjakaupan aikana.
Aiheesta muualla
6.324°N, 2.0894°W
Laughing Stock
Laughing Stock on Talk Talk -yhtyeen viides ja viimeinen studioalbumi. Se ilmestyi vuonna 1991.
Laughing Stock jatkaa samoilla linjoilla kuin edellinen albumi Spirit of Eden ja edustaa post-rockia. Taustalla soittaa joukko muusikoita. Jousisoittimet ovat erittäin hyvin edustettuina albumilla.
Belgian Grand Prix 1997
Belgian Grand Prix 1997 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin Spa-Francorchamps'n radalla 24. elokuuta 1997. Kilpailun voitti Michael Schumacher, jolle voitto oli kauden neljäs. Nopeimman kierroksen ajoi Jacques Villeneuve aikaan 1,52.692. Kilpailu startattiin turva-auton takaa. Mika Häkkinen hylättiin väärän polttoaineseoksen takia.
Dicto simpliciter
Dicto simpliciter tarkoittaa argumentaatiovirhettä, jossa yksityistapauksen ominaisuudet esitetään koskevaksi koko joukkoa tai jossa ne kiistetään vetoamalla koko joukkoon. Dicto simpliciterissä siis käytetään joko yksinkertaista sääntöä perusteena pätevää poikkeusta vastaan tai vaaditaan poikkeustapauksen perusteella kokonaisuutta hyväksyttäväksi. Dicto simpliciteristä on kaksi versiota:
Dicto simpliciterin yleinen kaava on seuraava:
Dicto simpliciter ad dictum secundum quid -esimerkkinä voisi olla vaikkapa seuraava:
Dicto secundum quid ad dictum simpliciter -esimerkki puolestaan on seuraava:
Dicto simpliciteriä käytetään usein puolustettaessa sekä legalismia että toisaalta myös anarkismia.
Iin rautatieasema
Iin rautatieasema on Suomen rataverkon liikennepaikka Pohjois-Pohjanmaalla rataosalla. Rautatieasema sijaitsee Iin kunnan Asemankylässä. Liikennepaikan etäisyys Helsingin päärautatieasemalta Haapamäen ja Oulun asemien kautta mitattuna on 789,2 ratakilometriä. Matkustajajunien pysähdykset Iissä lakkautettiin 3. syyskuuta 2006. Tavaraliikennettäkään ei ole. Ii on lyhin rautatieaseman nimi Suomessa.
Iin asemarakennuksen on suunnitellut Bruno Granholm IV luokan piirustusten mukaan peilikuvana ja se on valmistunut rautatien rakentamisen yhteydessä. Museovirasto on arvioinut asemarakennuksen ja se on yksi suojeltavista rakennuskohteista. Nykyisin osa asemarakennuksesta on yksityiskäytössä. Miehitys Iin asemalla päättyi lopullisesti vuonna 2003 ja nykyisin Iin liikennepaikan liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan kaukokäytöllä Oulusta käsin.
Ratapiha
Ratapiha käsittää pääraiteen lisäksi yhden sivuraiteen, jota käytetään junien kohtaamiseen. Tämän lisäksi liikennepaikalla on sivuraide jota voidaan käyttää ratatyökoneiden väistöraiteena.
Margot Benacerraf
Benacerraf on saavuttanut arvostusta dokumenteilla Reverón (1952) ja Araya (1959). Jälkimmäisellä hän oli vuonna 1959 ehdolla Kultaisen palmun saajaksi Cannesin elokuvajuhlilla Ranskassa.
Mustanmeren laivasto
thumb|120px|Mustanmeren laivaston suuri tunnusmerkki. thumb|270px|Mustanmeren laivaston aluksia Sevastopolissa 2007
Mustanmeren laivasto on Venäjän laivaston Mustallamerellä, Asovanmerellä ja Välimerellä operoiva laivasto-osasto. Se perustettiin 1783. Neuvostoliiton aikana se oli osa Neuvostoliiton laivastoa.
Keisarillinen Venäjä
Mustanmeren laivaston perustajana pidetään ruhtinas Potjomkinia, joka perusti sen pääasiallisen tukikohdan Sevastopoliin 13. toukokuuta 1783.
Venäjän pysyvänä tavoitteena oli 1800-luvulla saada pääsy Bosporin läpi. Venäjän ja osmanien 1833 solmiman sopimuksen vuoksi suurvallat kokoontuivat ja vuoden 1841 Lontoon sopimus kielsi sotalaivojen purjehtimisen salmen läpi Mustaltamereltä Välimerelle.
Vuonna 1853 syttyneessä Krimin sodassa Britannia, Ranska ja Osmanien valtakunta taistelivat Venäjää vastaan ja tuolloin myös Venäjän Mustanmeren laivasto upotettiin liittokunnan valloittaessa Sevastopolin. Vuoden 1856 Pariisin rauha demilitarisoi Mustanmeren ja Venäjän menetti oikeuden pitää laivastoa Mustallamerellä tai rakentaa sinne linnoituksia. Venäjä sanoutui kuitenkin irti sopimuksesta 1870.
Ensimmisessä maailmansodassa Mustallamerellä oli jälleen yhteenottoja Venäjän ja Osmanien välillä, ja myöhemmin keskusvaltojen ja Venäjän välillä., Saksalaiset saivat Sevastopolin laivastotukikohdan, ja luovuttivat sinne jääneet alukset Venäjän sisällissodassa valkoisten puolelle. Ne siirtyivät Neuvostoliiton haltuun vasta vuonna 1924.
Neuvostoliitto
Toisessa maailmansodassa Saksa pääsi Krimille, mutta laivasto säilyi Neuvostoliiton hallussa ja osallistui puolustukseen Odessan taistelussa ja Sevastopolin piirityksessä. Sairaalalaiva Armenia upposi saksalaisten pommituksessa vieden mukanaan tuhansia haavoittuneita.
Venäjä
Ukrainan itsenäistyttyä Neuvostoliitosta vuonna 1991 alkoi Venäjän ja Ukrainan välinen kiista ydinaseista ja myös Mustanmeren laivaston alusten jakamisesta Venäjän ja Ukrainan kesken. Neuvostoliiton hajotessa Mustanmeren laivastossa oli eri arvioiden mukaan 300–635 alusta ja sukellusvenettä. Laivaston jakamisesta päästiin sopimukseen vuonna 1997.
Ukrainan ja Venäjän kiisteltyä Sevastopolissa sijaitsevan Krimin laivastoaseman vuokraamisesta Venäjän aloitti uuden pääsataman rakentamisen Novorossijskiin, jonne sen oli määrä valmistua vuonna 2012.
Mustenmeren laivasto osallistui 2008 Etelä-Ossetiasta käytyjen taistelujen aikana Georgian merisaartoon Abhasian rannikolla. Ohjusvene Miraž upotti Georgian merivoimien yhden aluksen neljästä saartaneita aluksia lähestyneestä aluksesta.
Vuonna 2010 allekirjoitettiin Harkovan sopimus, jolla Sevastopolin laivastotukikohdan vuokraa jatkettiin ainakin vuoteen 2042 asti. Venäjä irtautui sopimuksesta yksipuolisesti miehitettyään Krimin niemimaan.
Venäjän hyökkäys Ukrainaan 2022– käsitti huhtikuussa 2022 meritaisteluita, joissa laivaston lippualus ohjusristeilijä Moskva tuhoutui. Ukrainan asevoimat ampuivat sitä kohti eri lähteiden mukaan joko kaksi tai kolme meritorjuntaohjusta. Osumien jälkeisessä hinauksessa alus upposi.
Lokakuussa 2022 Sevastopolissa sijaitseviin sotilaskohteisiin tehtiin isku drooneilla ja kauko-ohjattuilla miehittämättömillä pinta-aluksilla (USV).
Yle Pori
Yle Pori (aiemmin Satakunnan Radio) on yksi Yle Radio Suomen aluetoimituksista. Sen kuuluvuusalueena on Satakunta ja sen toimitus sijaitsee Porissa. Radio kuuluu lähes koko alueella taajuudelta 94,8 MHz ja Porissa myös taajuudella 106,9 MHz ja Pohjois-Satakunnassa 97,2 MHz. Digita välittää Ylen FM-radiolähetykset.
The Freewheelin’ Bob Dylan
The Freewheelin’ Bob Dylan on Bob Dylanin maaliskuussa 1963 julkaistu toinen albumi, joka nosti hänet suuren yleisön tietoisuuteen. Albumin aloittaa klassikoksi muodostunut kappale ”Blowin’ in the Wind”.
Albumi valittiin vuonna 2002 mukaan Yhdysvaltain kongressin kirjaston National Recording Registry -kokoelmaan, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä yhdysvaltalaisia äänitteitä.
Neue Zürcher Zeitung
Neue Zürcher Zeitung (lyh. NZZ) on saksankielinen sveitsiläinen sanomalehti. Se ilmestyy Zürichissä berliner-kokoisena. Lehden levikki on noin 93 000 kappaletta (30.6.2016). Sillä on päivittäin noin 157 000 ja kuukausittain noin 1,2 miljoonaa lukijaa. Useimpien muiden sveitsiläisten sanomalehtien tapaan levikki on ollut viime vuosina selvässä laskussa: vuonna 2008 levikki oli noin 143 000.
Historiaa
Sanomalehti perustettiin 12. tammikuuta 1780 nimellä Zürcher Zeitung. Nykyistä nimeään se on kantanut vuodesta 1821 lähtien.
Lehti oli vapaamielisyytensä vuoksi Adolf Hitlerlle kauhistus, mutta hän luki sitä säännöllisesti tietääkseen mitä maailmalla tapahtui ja ajateltiin. Sitä tilattiin 200 kappaletta merkittävimmille virkamiehille, muuten se oli kielletty.
Luettelo pikkuplaneetoista: 99001–100000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 99001:stä ja päättyen 100000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Lähteet
Zoznam planétok 99001-99250
Sami Sinkkonen
Sami Sinkkonen (s. 7. heinäkuuta 1975 Turku) on uransa lopettanut suomalainen jalkapallomaalivahti. Liigadebyyttinsä hän pelasi FC Interin joukkueessa heinäkuussa 1997. Urallaan hän pelasi 55 Veikkausliigan ottelussa ja edusti FC Interin lisäksi FC Jazzia ja IFK Mariehamnia. Kauden 2006 lopulla loukkaantumisista kärsinyt Sinkkonen ilmoitti lopettavansa liigauransa.
Olympiakos FC
Olympiakos FC on vuonna 1925 perustettu kreikkalainen jalkapalloseura Pireuksesta. Seura on Kreikan menestynein jalkapalloseura, joka on voittanut 47 Kreikan mestaruutta.
Olympiakos FC:n emoseuralla Olympiakos CFP:llä on toimintaa kaikkiaan 17 eri lajissa. Se on yksi maailman suurimmista urheiluseuroista. Se on menestynyt kansainvälisesti myös lentopallossa, vesipallossa ja yleisurheilussa.
Kansallisessa sarjassa
Olympiakos oli alusta asti faneja kiinnostava joukkue. Fanit koostuivat pääosin työväestä.
Kreikan jalkapalloliitto perustettiin vuonna 1926 ja vuonna 1927 yritettiin järjestää ensimmäistä Kreikan mestaruussarjaa. Olympiakos ei kuitenkaan osallistunut ensimmäisellä kaudella siihen jouduttuaan kiistaan liiton kanssa.
Panathinaikos ja AEK Ateena päättivät seurata Olympiakosta ja he muodostivat yhdessä ryhmän nimeltä P.O.K. Ne pelasivat tämän kauden aikana keskinäisiä ystävyysotteluita.
Toisen kerran Kreikan mestaruudesta pelattiin kaudella 1929–1930 vain kolmen joukkueen voimin (paikallisliigojen voittajat Ateenasta, Piraeuksesta ja Thessalonikista).
Kaudesta 1930–1931 lähtien kaikki maan parhaat seurat vihdoinkin osallistuivat mestaruussarjaan. Olympiakos voitti ensimmäisen mestaruuden heti ensimmäisellä kaudellaan.
Vuoteen 1940 mennessä Olympiakos oli voittanut jo 6 mestaruutta 11 kauden aikana ja vuoteen 1960 mennessä se oli voittanut 15 mestaruutta 23 kaudessa ja tämän lisäksi myös 9 Cup-mestaruutta. Kuutena kautena Olympiakos oli tuplamestari voittaen molemmat. Kausien 1953–1954 ja 1958–1959 välillä Olympiakos voitti kuusi peräkkäistä mestaruutta. Tällöin tärkeimpiä pelaajia olivat Andreas Mouratis, Elias Rossidis, Thanassis Bebis, Elias Yfantis, Kostas Polychroniou, Giorgos Darivas ja Savas Thedoridis.
1960-luku ja 1970-luvun alkupuoli eivät olleet niin menestyksekkäitä Olympiakokselle, koska se voitti vain 5 mestaruutta ja 8 cup-mestaruutta.
Seuraava menestysvaihe alkoi vuonna 1972 sen jälkeen kun Nikos Goulandriksesta oli tullut seuran puheenjohtaja. Hän nimitti valmentajaksi Lakis Petropouloksen ja hankki tähtipelaajia, kuten Giorgos Delikaris, Yves Triantafylloksen, Julio Losadan, Milton Vieran ja Dimitris Persidiksen. Ajanjakson tähtihetki oli kun Olympiakos voitti kaudella 1973–1974 liigan ennätyspistein (59) ja -maalein (102).
Olympiakoksen historian huonoimmat hetket ajoittuivat 1980-luvun puolivälistä 1990-luvun puoliväliin. 1980-luvun puolivälissä Olympiakos siirtyi Kreikkalaisen liikemiehen George Koskotaksen haltuun. Pian Koskotas joutui syytteeseen ja tuomittiin petoksesta ja hänen jäljiltään seuralle jäi suuri velkataakka. Olympiakos oli yhdeksän kautta vailla kunnollista taloutta ja jäi ilman mestaruutta kaudesta 1986–1987 kauteen 1996–1997.
Tilanne parani sen jälkeen kun Socrates Kokkalis osti Olympiakoksen osakkeet vuonna 1993. Sovittuaan seuran velkojen takaisinmaksusta Kreikan hallitukselle, Kokkalis nosti vähitellen seuran jälleen jaloilleen.
Vuonna 1996 Kokkalis nimitti valmentajaksi Dusan Bajevicin, joka oli juuri lähtenyt AEK Ateenasta otettuaan yhteen seuran johdon kanssa talousasioissa. Samana vuonna Kokkalis haravoi seuraan kaikki nuoret lupaukset, mitä hän onnistui löytämään Kreikasta, uten Predrag Djorgevicin, Grigoris Georgatoksen, Stelios Giannakopouloksen, Giorgos Anatolakiksen, Dimitris, Mavrogenidiksen, Alexis Alexandriksen, Giorgos Amanatidiksen ja Andreas Niniadiksen. Suurin osa näistä pelaajista pelaa edelleen Olympiakoksessa. Vastustajajoukkueiden fanit väittivät Kokkaliksen lahjoneen jokaisen kreikkalaisen tuomarin. Mitään todisteita tästä ei kuitenkaan saatu. Hänen puheenjohtajuuden aikana Olympiakos hankki pelaajia myös ulkomailta, kuten Zahovicin, Giovannin ja vuoden 1999 maailman ja Euroopan parhaaksi jalkapalloilijaksi valitun Rivaldon. Näiden tuloksena Olympiakos voitti seitsemän perättäistä mestaruutta, vaikka Bajevic lähti jo vuonna 1999 ja Kokkaliksella oli suuria vaikeuksia valmentajien kanssa. Hän ehti nimittää peräti 11 valmentajaa neljän vuoden aikana. Tunnetuimpia näistä olivat Ioannis Matzourakis, Takis Lemonis, Oleg Protasof, Sinica Gogic ja Nikos Alefantos.
Kaudella 2003–2004 Olympiakos selvisi sarjassa toiseksi, vaikka oli vaihtanut 3 valmentajaa vuoden aikana.
Tämän johdosta Olympiakos nimitti Trond Solliedin uudeksi valmentajaksi. He onnistuivat myös siirtomarkkinoilla hankkimalla hyökkääjä Michalis Konstantinoun kilpailija Pananthinaikoksesta.
Kaudella 2005–2006 Olympiakos onnistui voittamaan kaikki 4 otteluaan pääkilpailijoitaan Pananthinaikosta ja AEK:ta vastaan. Tässä seura ei ollut onnistunut kuin kerran aikaisemmin kuadella 1972–1973.
Hohtohelttasiepot
Hohtohelttasiepot (Dyaphorophyia) on afrikansieppojen heimoon kuuluva varpuslintusuku, joka aikaisemmin sijoitettiin sieppojen heimoon Muscicapidae.
Olympiakos FC
Kansallisessa sarjassa
Olympiakos voitti AEK Ateenan 3–0 Kreikan cup-finaalissa onnistuen näin voittamaan tuplamestaruuden toisen kerran peräkkäin.
Hohtohelttasiepot
Hohtohelttasiepot ovat pienikokoisia, lyhytpyrstöisiä ja hohtavan värikkäitä hyönteissyöjiä. Ne istuvat pystyasennossa tähystyspaikalla. Ne elävät metsissä Afrikassa Saharan eteläpuolella.
Olympiakos FC
Kansallisessa sarjassa
Kotimaahan huimasta menestyksestä huolimatta Olympiakos päätti 29. joulukuuta 2006 erottaa norjalaisvalmentaja Trond Solliedin, jonka tilalle palkattiin Xanthista edellisellä viikolla erotettu Takis Lemonis.
Hohtohelttasiepot
Hohtohelttasieppolajit
Luettelo perustuu BirdLife Suomen maailman lintujen suomenkieliseen nimistöön. Luokittelujen eroavuuksista johtuen lajisto voi olla erilainen eri lähteissä.
Olympiakos FC
Eurokentillä
Olympiakos on joukkue, joka on kärsinyt jaetun toiseksi suurimman tappion Mestarien liigan historiassa häviten 7–0 Torinossa vuonna 2003, mutta on myös onnistunut ottamaan hienon 6–2-voiton Bayer Leverkusenista Ateenassa vuonna 2002. Huolimatta Olympiakoksen kansallisen sarjan jo vuosia kestäneestä hallinnasta, se ei ole Euroopan kentillä vielä onnistunut esityksillään häikäisemään.
Olympiakoksen parhaat hetket Eurokentillä ovat esiintyminen Cup-voittajien cupin puolivälierissä kaudella 1992–1993, jolloin he hävisivät Atletico Madridille ja Mestarien liigan puolivälieräpaikka kaudella 1998–1999. Silloin Juventus voitti heidät.