cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cliff Burton
Ride The Lightning (1984)
”For Whom the Bell Tolls” -kappaleen sovitus on hyvä esimerkki Cliff Burtonin harmonian ja klassisen symmetrian tajusta. Kappaleen alku on täysin Burtonin basson johtama. Kirkonkellojen kumun päälle basson yläkielillä soitettu kromaattinen riffi korostuu merkittävästi, kun kitarat junnaavat vain kahta sointua. Intron edetessä muutaman tahdin verran Burton siirtyy soittamaan jo kappaleen pääriffiä Kirk Hammettin ja James Hetfieldin sahatessa edelleen kahta sointuaan. Vasta intron kolmannessa osassa soolokitara nousee muiden soittimien yli ja neljännessä osassa kaikki soittavat samaa riffiä. Lopulta Hetfield aloittaa laulun.
”The Call of Ktulu” syntyi monen kuukauden sävellystyön tuloksena. Se on rauhallisesti alkava, miltei yhdeksänminuuttinen instrumentaali, jonka pohjat Burton soitti sekä säröefektin että wah-wah-pedaalin läpi. Tyypilliseen Metallica- ja thrash metal -tyyliin Hetfieldin rytmikitara sahaa lähes koko kappaleen läpi kolmea sointua vain kolmessa eri riffissä, mutta Burton sooloilee lähes koko ensimmäiset kolme ja puoli minuuttia. Molemmat Kirk Hammettin kitarasooloa ympäröivät väliosat Burton pysyy Ulrichin ja Hetfieldin tukena riffittelemässä kappaleen teemaa, mutta kesken Hammettin kitarasoolon Burton äityy sooloilemaan itsekin lähes minuutin ajan. Vasta viiden minuutin kohdalla Burton soittaa kappaleen rytmiä melodian sijaan ja seitsemän minuutin kohdalla kappaleen lähestyessä finaalia basisti erkanee jälleen soittamaan kitaramelodiaa ja erilaisia koukkuja. Kappaleen lopussa viimeisen minuutin kohdalla palataan jälleen näppäilemällä soitettuun kitaraintroon, ja lopussa soivassa kohotuksessa Burtonin wah-wah-basso päättää instrumentaalin.
Master of Puppets (1985–1986)
Metallica kasvatti suosiotaan, ja se solmi levytyssopimuksen levy-yhtiö Elektra Recordsin kanssa. Yhtye alkoi äänittää uutta albumia nimeltä Master of Puppets, jolla Burtonin sävellystyön ja sovitusten osuus vain kasvoi entisestään, mainittavimpana Burtonin lähes kokonaan itse säveltämä instrumentaalikappale ”Orion”. Kappaleen melodinen osa on kitaroita myöten Burtonin käsialaa. Albumin nimikappale oli Burtonin suosikkikappaleita.
Master of Puppets julkaistiin 3. maaliskuuta 1986, ja se oli Metallican lopullinen läpimurtoalbumi, mutta samalla myös Burtonin viimeinen. Cliff Burton esiintyi viimeisen kerran Master of Puppetsia tukeneella Damage Inc. -kiertueella Tukholmassa 26. syyskuuta 1986.
Kuolemaan johtanut onnettomuus (1986)
Tukholmassa pidetyn konsertin päätyttyä yhtye lähti kahdella linja-autolla matkalle yön selkään silloin kaksikaistaista E4-tietä pitkin kohti Etelä-Ruotsia. Yhtyeen Euroopan-kiertueen seuraava konsertti oli tarkoitus pitää Kööpenhaminassa. Värnamon eteläpuolella, runsaan 400 kilometrin ajon jälkeen yhtyeen jäseniä ja roudareita kuljettanut bussi oli ehtinyt saada 45 minuutin etumatkan toiseen autoon, johon oli pakattu esiintymislaitteisto.
Matkalla Cliff Burton ja Kirk Hammett vetivät korttia nukkumapaikoista, ja Burton valitsi ylävuoteen linja-auton takaosassa. Aamuöisellä taipaleella noin kello 6.30 kiertuebussi ajautui ojaan Dörarpissa Ljungbyn kunnassa Ruotsissa. Onnettomuudessa Burton lensi ulos bussin ikkunasta, bussi kaatui kyljelleen hänen päälleen, ja hän kuoli heti. Viralliseksi kuolinsyyksi vahvistettiin rintakehän puristusvamma ja siitä aiheutuneet keuhkovauriot. Muut yhtyeen jäsenet ja auton kuljettaja selvisivät lievin vammoin. Selvittämättä on jäänyt, oliko kuljettaja alkoholin vaikutuksen alaisena tai nukahtanut rattiin vai oliko syynä musta jää. Autosta ei tutkimuksissa löytynyt sellaista teknistä vikaa, joka olisi voinut aiheuttaa onnettomuuden. Paikallisen Smålänningen-lehden haastattelema poliisi sanoi onnettomuuspaikalla olleiden jälkien viitanneen selvästi kuljettajan nukahtamiseen rattiin. Kuljettaja vakuutti kuitenkin kuulusteluissa nukkuneensa riittävästi ennen onnettomuutta.
Metallica päätti jatkaa toimintaansa Cliff Burtonin kuoleman jälkeen todella nopealla aikataululla. Burtonin seuraajaksi palkattiin koesoittojen jälkeen Jason Newsted, ja yhtye esiintyi uudessa kokoonpanossa seuraavan kerran 8. marraskuuta 1986 Metal Churchin lämmittelijänä ja vain viikkoa myöhemmin Japanissa viiden konsertin minikiertueella Tokiossa, Nagoyassa ja Osakassa. Vaikka Kirk Hammettin sanoin yhtye oli ”ihan romuna ja [Cliffin kuolema] ahdisti henkisesti jatkuvasti”, Hammett oli sitä mieltä, että myös Cliff Burton olisi halunnut yhtyeen jatkavan.
Cliff Burtonilla oli kuin olikin viimeinen sana sanottavana Metallican tulevaisuudesta. Brittitoimittaja Garry Sharpe-Young ehti haastatella Burtonia kuin vahingossa 20. syyskuuta 1986, vain viikkoa ennen basistin kuolemaa. Rumpali Lars Ulrichin piti tulla Birminghamissa Odeonilla järjestettyyn haastatteluun, mutta hänelle tuli este. Burton tarjoutui tilalle haastateltavaksi, ja Sharpe-Young vietti basistin kanssa takahuoneessa tuokion keskustellen muun muassa yhdysvaltalaisista yhtyeistä, Led Zeppelinistä ja sen rumpali John Bonhamin kuolemasta ja täysin arkipäiväisistä asioista.
Viikkoa myöhemmin Sharpe-Young ymmärsi, että hänellä oli käsissään Cliff Burtonin viimeinen haastattelu, mutta toimittaja ei antanut sitä julkaistavaksi. Sharpe-Young kuitenkin paljasti, että haastattelun aikana oli ilmeisesti Led Zeppelin -keskustelusta virinnyt hypoteesi Metallica-rumpali Lars Ulrichin mahdollisesta kuolemasta ja sen jälkeisistä tapahtumista. Burtonin vastaus oli yksiselitteinen: he pitäisivät Ulrichin muistoksi isot juhlat, joissa viina virtaisi, ja etsisivät sitten uuden rumpalin – mahdollisimman nopeasti.
Oman tiensä kulkija
Nuorena aikuisena Cliff Burton oli luonteeltaan huumorintajuinen, elämäniloinen, rento ja värikäs persoona, mutta samalla hyvin rehellinen, mietiskelevä, hiljainen ja vähäpuheinen. Burtonin vanhempien hippielämäntyyli vaikutti häneen jo varhain. Hänen vähintään kymmenen vuotta ajastaan jäljessä oleva pukeutumistyylinsä – trumpettilahkeiset farkut ja kulunut farkkutakki, jonka alla kylminä päivinä saattoi olla flanellipaita – erotti hänet muista metallimuusikoista silmiinpistävällä tavalla. Nuorena Burtonin kulkuneuvo oli vanha vihreä Volkswagen-merkkinen farmariauto, jonka hän oli ristinyt Hepokatiksi. Burton rentoutui ystäviensä seurassa, käytti alkoholia runsaasti jo nuorena ja poltti myös ajoittain kannabista.
Esiintyessään lavalla Burton vapautui: hän liikkui energisesti, pyöritti päätään ja hiuksiaan villisti tuulimyllyn siipien lailla musiikin tahtiin ja keskittyi bassonsoittoon hyvin intensiivisesti unohtaen ajoittain ympäröivän maailman. Lavalla häntä ei hätkähdyttänyt mikään. Vuonna 1985 Doningtonin moottoriradalla järjestetyillä Monsters of Rock -metallimusiikkifestivaaleilla 70 000 hengen yleisöllä oli tapana osoittaa yhtyeille hyväksyntäänsä viskelemällä lavalle kaikenlaista tavaraa, syötävää, pulloja ja jopa hiekkaa. Myös Metallica joutui tavarasateeseen. Cliff Burtonin bassovahvistimeen oli tarttunut kiinni yleisöstä lentänyt päärynä, mistä hän ei ollut moksiskaan. Burton söi hedelmän kesken kappaleen.
Soittotekniikka ja musiikintuntemus
Cliff Burton soitti bassoa pelkästään sormilla eikä käyttänyt plektraa. Jo varhaiset esiintymiset Trauman riveissä osoittivat Burtonin lahjakkuuden: yhtyeellä oli tapana soittaa omana ohjelmanumerona kahden kitaristin komppeja Burtonin soittaessa bassosooloja taustojen päälle.
Klassisen musiikin teoriaa opiskellut Burton hyödynsi oppejaan heti alettuaan soittaa bassoa. Erityisesti hänen käyttämänsä kolmisoinnut ja arpeggiot perustuivat suoraan klassisessa musiikissa esiintyvään symmetriaan. Musiikintuntemuksen hän yhdisti harjoitteluun. Kirk Hammettin mukaan Burton harjoitteli kiertueilla jatkuvasti, sekä bassolla että kitaralla. Hänellä oli hotellihuoneissa tapana kytkeä pieni kuulokesoittoon tarkoitettu Scholz Rockman -vahvistin kasettisoittimeen ja kahden kaiuttimen avulla säestää kuuntelemaansa musiikkia myös sähkökitaralla.
Burton myös vältteli soitossaan kitaroiden tuplaamista eli kitarariffin tai muiden kitarakuvioiden toistamista bassokitaralla. Hänellä oli tapana kuunnella Hetfieldin soittamia kitarariffejä ja tehdä niiden ympärille oma bassosovitus. Burtonin melodiantaju käy ilmi esimerkiksi ”Jump In the Fire” -kappaleen bassokulusta, jossa hän keksi soittaa joka toisen tahdin loppukohdan ylempää kuin kitarat. Näin hän kykeni täyttämään rytmisoittimellaan melodiaosuuksia kappaleen osissa, joissa ei varsinaisesti ollut enää kahden rytmikitaran sahaaman riffin jälkeen melodialle tilaa. Eräs toinen Burtonin keinoista saada basso kuulumaan sähkökitaravallien yli, vaikkapa kappaleessa ”Phantom Lord”, oli soittaa kuudestoistaosanuotteja yläkielillä, kun kitarat soittivat kahdeksasosanuotteja. Pitkäaikainen Metallica-tuottaja Flemming Rasmussen vahvisti Burtonin jatkuvat pyrkimykset luovuuteen:
Studiossa Burton hyödynsi myös päällekkäin soittoa. Esimerkiksi kappaleen ”Damage Inc.” introssa on äänitetty useita efekteillä muutettuja bassokitararaitoja ja miksattu ne kappaleeseen päällekkäin. Burton käytti soittaessaan paljon efektejä, jolloin hän sai bassosta hyvin kitaramaisia ääniä. Esimerkiksi kappaleen ”For Whom the Bell Tolls” intro ja kappaleen ”Orion” bassosoolo kuulostavat hyvin kitaramaisilta. Burtonin bassosoolojen, tyypillisen soundin ja wah-wah- sekä säröefektien käytön testamentiksi jäi albumin Kill ’Em All instrumentaalikappale ”(Anesthesia) Pulling Teeth”.
Metallica-rumpali Lars Ulrich paljasti vasta vuonna 1992 haastattelussa, miten paljon Burtonin musiikintuntemus oikeastaan vaikutti Metallican kehittymiseen esikoisalbumin ja sitä seuranneen albumin Ride the Lightning välissä:
Myös James Hetfield on myöntänyt Burtonin vaikuttaneen vahvasti Metallican äänimaailmaan ja imagoon. Hetfield on sanonut, että ”ilman Cliffiä Metallica ei olisi se yhtye, mikä se on nykyään” ja että ”Cliff toi musiikkiin melodisuutta, jonka hän oli oppinut klassista musiikkia opiskellessaan”. Metallican valokuvaaja Ross Halfin oli myös sitä mieltä, että alkuaikoina Metallica oli nimenomaan Cliff Burtonin yhtye ja että Burton oli vahvasti vastuussa nelikon musiikillisesta suunnasta, ei niinkään Hetfield.
Besame
Besame on bulgarialaisen pop-folk -laulaja Andrean single, joka julkaistiin 25. joulukuuta 2014. Kappaleella vierailee Benny Blaze ja Ronny Dae.
Cliff Burton
Soittotekniikka ja musiikintuntemus
Vaikka Burton oli varmasti tietoinen soittotaidoistaan, hän oli silti vaatimaton eikä pitänyt itseään tähtenä. Cliff Burtonilla oli tapana usein sanoa, että joka hetki häntä parempi muusikko soittaa jossakin autotallissa – ero oli vain siinä, että tätä autotallimuusikkoa ei ollut vielä löydetty.
Musiikilliset esikuvat ja vaikutteet
Cliff Burton itse kertoi Thrash Metal -lehden haastattelussa vuonna 1986 saaneensa bassonsoittoonsa vaikutteita muun muassa Geddy Leeltä, Geezer Butlerilta, ja Stanley Clarkelta. Myös Lemmy Kilmisterin säröllä kyllästetty bassonsoitto vaikutti nuoreen Burtoniin. Esikuvat olivat ilmeisen tärkeitä Burtonille. Valokuvaaja Ross Halfin kertoi Burtonin olleen hyvin hermona Metallican muiden jäsenten tehtyä hänelle vuonna 1985 jekun. Ennen konserttia Lontoon Palladiumissa Halfin kertoi soittajatovereiden yllyttämänä Burtonille, että itse Geezer Butler olisi yleisössä, mikä säikäytti rennosta asenteestaan tunnetun nuoren basistin perinpohjaisesti.
Burton on sanonut myös ihailevansa sellaisia kitaristeja kuin Ritchie Blackmore, Jimi Hendrix, Uli Roth, Michael Schenker ja Tony Iommi, mikä selittänee Burtonin halukkuuden sooloilla. Burton ihaili myös sekä perinteisiä hard rock -yhtyeitä kuten Thin Lizzyä, Aerosmithia ja Black Sabbathia että punk-yhtyeitä kuten Anti-Nowhere Leaguea, Dischargea, Samhainia ja Misfitsiä, jonka pääkallologon hän oli tatuoinut oikeaan olkavarteensa.
Klassisen musiikin vaikutteet kuuluivat Burtonin soitossa, mutta hieman yllättävä ihailun kohde thrash metal -basistina tunnetulle Burtonille oli nokkelaa kitaravetoista poprockia soittava R.E.M.. Kyseinen yhtye oli pienen älykköpiirin suosikki, joka oli vuoteen 1986 mennessä julkaissut kolme kriitikoita miellyttänyttä albumia. Kirjailija ja toimittaja Joel McIver epäilee, että Burton pystyi samastumaan R.E.M.-basisti Mike Millsiin, koska Millsin vapaamuotoisissa ja melodisissa bassosovituksissa kuuluivat klassinen koulutus sekä pianonsoitto- ja sousafonitausta, jotka yhdistyivät kevyeen kitararockiin. Kanadalaistoimittaja Martin Popoff oli myös sitä mieltä, että nimenomaan harmoniat kiinnostivat Burtonia. Popoff tiesi Burtonin ihailleen erityisesti R.E.M:n laulustemmoja ja Thin Lizzyn kitarastemmoja.
Cliff Burtonin kiinnostus kauhukirjailija H. P. Lovecraftin teoksiin on synnyttänyt kaksi Metallican kappaletta. Albumilla Ride the Lightning julkaistu ”The Call of Ktulu” oli alkujaan nimeltään ”Hell Freezes Over” ja sai innoituksensa Lovecraftin novellista ”Varjo Innsmouthin yllä”. Kappaleen nimi lainattiin yleisesti Cthulhu-mytologiasta sekä erityisesti vuoden 1926 tarinasta ”Cthulhun kutsu”, jossa esiintyy lonkerokasvoinen Cthulhu-hirviöjumala. Albumi Master of Puppetsiin sisältyi kappale ”The Thing That Should Not Be”, jonka sanoitus viittaa niin ikään Lovecraftin teoksissa esiintyvään merenpohjassa hitaasti raahautuvaan Suurten muinaisten ylipappiin Cthulhuun.
Soittimet ja välineet
pienois|pysty=0.5|[[Rickenbacker 4001 -bassokitara, jonka tummanpunaista versiota Burton käytti Kill ’Em All -albumin aikoihin.]] Aloittelevana basistina Cliff Burton käytti Sunn Coliseumin bassovahvistinta ja Electro-Harmonix Bassballs -merkkistä säröllä varustettua automaattista wah-wah-pedaalia. Burtonin ensimmäinen bassokitara oli käytetty Rickenbacker 4001. Trauma-yhtyeen aikoina Burtonin vahvistinmerkki oli Randall.
Burtonin ensimmäinen kunnollinen bassovahvistin oli Mesa Boogie D-180. Burton soitti Kill ’Em All -albumin aikoihin punertavalla Oxblood-värityksellä viimeistellyllä vuosimallin 1973 Rickenbacker 4001 -bassokitaralla. Rickenbackeriin oli asennettu Seymour Duncanin ja Gibsonin mikrofonit. Rickenbackerin jälkeen hän käytti Alembicin Spoiler-mallista bassoa, kunnes se varastettiin. Burton valitsi uusiksi soittimikseen Aria Pro II -sarjan bassot tehtyään sopimuksen Aria Guitarsin kanssa.
Ride the Lightning -albumin nauhoitusten jälkeen Cliff Burton alkoi käyttää Mesa Bass 400+ -merkkistä -putkivahvistinta. Vahvistinkaapeiksi Burton valitsi Mesa Boogie 4×12:n eli Mesan valmistaman, neljästä kahdentoista tuuman elementistä kootun kaiutinkaapin. Burtonilla oli käytössään myös tilaustyönä tehty Mesan 1×15-kaappi, joka tosiasiassa oli 4×12-kaapin runkoon sijoitettu 15 tuuman kaiutin.
Kunnianosoitukset
Burtonin kuoleman jälkeen vuonna 1987 Metallica julkaisi Burtonin muistoa kunnioittaakseen videokokoelman Cliff ’em All. Videolla on sekä ammattikuvaajien että fanien kuvaamaa konsertti- ja haastattelumateriaalia. Videojulkaisun tuotot ohjattiin Cliff Burtonin vanhemmille.
Metallican ensimmäinen Burtonin jälkeinen albumi ...And Justice for All sisältää Burtonin osittain kirjoittaman kappaleen ”To Live Is to Die”, jonka loppuvaiheilla James Hetfield lausuu Burtonin kirjoittaman runon. Runon viimeinen säe ”Cannot the Kingdom of Salvation take me home” on kirjoitettu myös Dörarpissa Ruotsissa lähellä onnettomuuspaikkaa sijaitsevaan Burtonin muistokiveen.
Kenties tunnetuin Metallican ulkopuolinen kunnianosoitus Burtonille on Megadethin kappale ”In My Darkest Hour”, jonka Megadethin lauluntekijä ja Burtonin ystävä Dave Mustaine kirjoitti yhdeltä istumalta kuultuaan Burtonin kuolemasta. Dave Mustaine oli ollut Metallican soolokitaristi, mutta hänet erotettiin vuonna 1983. Mustainen ja Burtonin välit säilyivät silti hyvinä.
Burtonin kuoleman jälkeen useat yhtyeet muistivat ystäväänsä ja kollegaansa lehti-ilmoituksin. Jon Zazula osti metallimusiikkilehti Kerrang!:ista kahden sivun verran ilmoitustilaa, johon tuli teksti ”The Ultimate Musician, The Ultimate Headbanger, The Ultimate Loss, A Friend Forever”. Bussionnettomuuden aikaan samalla kiertueella olleen thrash metal -yhtye Anthraxin ilmoituksessa luki ”Bell-Bottoms Rule!! Laugh it up, We Miss You” (Trumpettilahkeet rokkaavat!! Hymy korviin, me ikävöimme sinua). Music for Nations valitsi kokosivun ilmoituksen, jossa luki yksinkertaisesti ”Cliff Burton 1962–1986.”
Metal Church omisti Cliff Burtonille albuminsa The Dark (1986) ja Anthrax albuminsa Among the Living (1987). Suomalaisen thrash metal- yhtye Stonen toisen albumin nimi No Anaesthesia! on viittaus Metallican ensimmäisellä levyllä julkaistuun Cliff Burtonin soolokappaleeseen ”Anesthesia (Pulling Teeth)”.
Kun Metallica nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen 4. huhtikuuta 2009, Cliff Burton oli lueteltuna kunniamaininnan saaneiden Metallica-jäsenten joukossa. Red Hot Chili Peppersin basisti Flea piti tilaisuudessa muistopuheen ja Cliffin isä Ray Burton käväisi lavalla Metallican kanssa kiittämässä pojalleen annetusta kunnianosoituksesta.
Burtonin kuolinpaikalla Dörarpissa Smålandissa on vieraillut runsaasti Metallican faneja eri puolilta maailmaa etenkin onnettomuuden vuosipäivinä. Vuonna 2006, jolloin Burtonin kuolemasta tuli kuluneeksi 20 vuotta, Metallican ruotsalaiset ihailijat pystyttivät hänelle omistetun muistokiven lähelle tapahtumapaikkaa.
Viipurin Taiteilijaseura
Viipurin Taiteilijaseura on Suomessa toimiva valtakunnallinen taiteilijoiden yhdistys, joka on perustettu 1930 Viipurissa. Seuran eri puolilla Suomea asuvat nykyjäsenet ovat enimmäkseen toisen ja kolmannen polven karjalaisia. Seura edistää viipurilaisuuden ja karjalaisuuden perintöä kuvataiteessa.
Seuran jäsenistä vielä muutama on syntynyt luovutetussa Karjalassa. Jäsenet ovat kuvataiteen eri alueiden edustajia. Näyttelyitä järjestettiin alkuun Viipurissa ja sotien jälkeen eri puolilla Suomea. Viipurin Taiteilijaseuran aloitteesta syntyi 1938 perustettu valtakunnallinen Suomen Kuvaamataiteilijain Liitto, eli nykyinen Suomen Kuvataidejärjestöjen Liitto ry.
Historia
Viipurin Taiteilijaseura perustettiin syyskuun 5. päivänä 1930 Viipurissa, Pyöreässä Tornissa. Seuran ensimmäinen puheenjohtaja oli kirjailija, taidemaalari ja kulttuuritoimittaja Viljo Kojo, jonka 30-vuotinen toiminta seuran johdossa oli yhdistykselle perustavanlaatuista. 1930-luku kokonaisuudessaan merkitsi Viipurin taiteilijaseuran aseman vakiinnuttamista. Esimerkkeinä taiteen kentän suunnannäyttäjistä olivat taiteilijaseuran jäsenet, taidemaalari Väinö Rautio Pro Natura -ryhmän välityksellä sekä taidemaalari, professori Unto Pusa. Talvisodan seurauksena Viipuri menetettiin ja seuran jäsenistö joutui evakkoon. Toiminta jatkui tästä huolimatta. Välirauhan aikana pidettiin näyttely Helsingissä ja vuonna 1943 näyttely takaisin vallatussa Viipurissa, joka jäi viimeiseksi näyttelyksi seuran syntymäkaupungissa. Sotien jälkeen suurin osa jäsenistä siirtyi Helsinkiin, josta tuli seuran uusi kotipaikka. Sotien jälkeen Taiteilijaseura on toiminut koko luovutetun alueen taiteilijoiden yhdyssiteenä ja foorumina. Taiteellisista ja ammatillisista pätevyysvaatimuksista on pidetty kiinni.
Seuran varhaisvuosien taiteellisia vaikuttajia
Viipurin Taiteilijaseuran jäseninä on vaikuttanut ja vaikuttaa paljon maineikkaita taiteilijoita ja taiteen kentän suunnannäyttäjiä. Niin Viipuri, kuin Karjalan muut seudut, Laatokka, Sortavala, Terijoki, Kuokkala, Käkisalmi, Suursaari ja Imatra mm. ovat innoittaneet taiteilijoita. Myös Viipurin kaupungin genius loci, paikan henki, kiehtoi lukuisia taidemaalareita, heistä esimerkkinä mainittakoon Kalle Kuutola, Väinö Kunnas, Lauri Välke, Olli Miettinen ja Väinö Kamppuri. Seuran Viipurissa vaikuttaneita taiteilijoita olivat mm. Eva Cederström, Aimo Kanerva ja kuvanveistäjä, professori Aimo Tukiainen. Viimeksi mainittu on tunnettu myös Oriveden Purnussa käynnistämästään näyttelytoiminnasta. Viipurin Taiteilijaseuran menneitä vaikuttajia ovat olleet myös Mikko Hovi, Erkki Tanttu, Aukusti Tuhka ja Viljo Savikurki.
Tommi Hannus
Tommi Hannus (s. 27. kesäkuuta 1980 Vantaa) on entinen suomalainen jääkiekkohyökkääjä
Hannus varattiin NHL:ään vuoden 1998 varaustilaisuuden seitsemännellä kierroksella numerolla 190.
Ensimmäiset miesten pelinsä Hannus pelasi kaudella 1998–1999 TuTo:n Mestisjoukkueessa pelaten samalla kaudella myös A-junioreissa sekä TuTo:n että TPS:n joukkueissa.
Läpimurto SM-Liigassa tapahtui Pelicans-paidassa kaudella 2003–2004 jolloin hän teki 55 ottelussa 15 maalia ja 19 tehopistettä. Hannus pelasi Pelicansissa kevääseen 2005 asti jonka jälkeen hän siirtyi Rauman Lukkoon. Kesken 2 kautta sisältäneen sopimuksen Hannus kuitenkin vaihdettiin Tero Koposen kanssa Lukosta JYPiin kauden 2006–2007 aikana koska hän ei saanut Raumalla tarpeeksi peliaikaa. Kauden 2007-2008 Hannus pelasi kokonaan JYP:ssä ja kaudeksi 2008–2009 Hannus siirtyi TPS:ään.
Hannus oli sivussa pitkään kaudella 2009–2010 akillesjänteen katkeamisen vuoksi. Hän ei pelannut kauden aikana otteluakaan TPS:ssä. Toivuttuaan vammastaan Hannus pelasi 12 ottelua TuTossa, kunnes hänen TPS-sopimuksensa purettiin Hannuksen aloitteesta. Loppukaudeksi hän siirtyi Itävallan pääsarjassa pelaavaan slovenialaiseen Olimpija Ljubljanaan. Seuraavaksi syksyksi 2010 Hannus palasi TuToon, mutta siirtyi kesken kauden Saksan kakkossarjan Starbulls Rosenheimiin. Hän voitti seurassa Saksan cupin DEB-Pokalin. Kesällä 2011 Hannus teki sopimuksen DEL-liigan Hannover Scorpionsin kanssa.
Hannoverissa Hannus teki 10 maalia ja 19 pistettä. Kauden jälkeen hän kuitenkin palasi takaisin kakkossarjaan, kun hän allekirjoitti sopimuksen EV Ravensburgin kanssa. Hannus pelasi Ravensburgissa 46 ottelua hyvin tehoin 13+20=33. Hyvästä henkilökohtaisesta kaudesta huolimatta kauden jälkeen 32-vuotias Hannus ilmoitti päättävänsä kiekkoilu-uransa.
Aito Kajaus
Aito Kajaus eli virallisesti Radio Kajaus Oy (aiemmin Kainuun Paikallisradio Oy Kajaus) oli yksi Suomen vanhimmista paikallisradioista. Se aloitti toimintansa Kajaanissa 28. lokakuuta 1989.
Radio Kajauksen perusti kajaanilainen yrittäjä Pekka Turpeinen ja hän toimi radion toimitusjohtajana ja omistajana kuolemaansa 19. lokakuuta 2008 saakka. Turpeisen kuoleman jälkeen Radio Kajauksen omistivat hänen lapsensa. Lokakuussa 2012 Kajauksen osakekannan ostivat kainuulaiset Aki Karjalainen ja Antti Kela. Toukokuussa 2014 Antti Kela osti Radio Kajauksesta Aki Karjalaisen osuuden. Vuoden 2015 alussa Kevyt Kanava osti Radio Kajauksen. Elokuussa 2019 Sanoma Media Finland ilmoitti ostavansa Kevyt Kanavan. Kaupan myötä myös Aito Kajaus siirtyy Sanoman omistukseen. Aito Kajaus siirtyi osaksi Nelonen Median radioita 2. syyskuuta 2019. Kanavan toiminta loppui vuoden 2019 lopussa sen yhdistyessä sisarkanavansa Aito Iskelmän kanssa uudeksi Aito Iskelmäksi. Samalla myös paikallissisällöt, poislukien mainonta, loppuivat.
Radio Kajaus on kasvattanut monia nykyisiä radio- ja tv-alan persoonia kuten Mikko Hannula, Osku Laukkanen, Maria Leppänen, Markus Turunen, Heikki Kähkönen, Pekka Vitikka, Juha Mäntykenttä, Keijo Salokangas, Petri Julkunen, Anssi Leppänen, Kaje Komulainen, Minna Hannula, Elina Nieminen, Petri Niemi, Riitta Vanhatalo, Anu Myllärinen, Katja Oittinen ja Jarmo Nuotio.
Radio Kajauksen kuuluvuusalue oli paikallisradioista yksi Suomen suurimmista. Se kuului yli 700 kilometriä valtatie 5:ttä ajettaessa Kainuussa, Koillismaalla, Lapissa sekä Ylä-Savossa. Radio Kajausta voi kuunnella myös Espanjan Aurinkorannikolla, jossa se toimii yhteistyössä paikallisen radion kanssa.
Radio Kajauksen ohjelma koostui pääosin suomenkielisestä iskelmä- ja pop-musiikista, uutislähetyksistä, kilpailuista sekä kuuluvuusalueen ajankohtaisista haastatteluista. Finnpanelin Kansallisen Radiotutkimuksen (joulukuu 2012- toukokuu 2013) mukaan Radio Kajaus oli kuuluvuusalueensa kuunnelluin kaupallinen radiokanava.
Bob Mosher
Robert "Bob" Mosher (19. tammikuuta 1915 Auburn, New York – 15. joulukuuta 1972 Encino, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen radio- ja televisiokäsikirjoittaja. Vuonna 1937 Susquehannan yliopistosta valmistuneen Mosherin käsikirjoittamiin sarjoihin kuuluvat muun muassa Amos ’n’ Andy, Meet Mr. McNutley, Leave It to Beaver, Ichabod and Me, Bringing Up Buddy ja Me hirviöt.
Jarmo R. Lehtinen
pienoiskuva|Jarmo Rudolf Lehtinen
Jarmo Rudolf Lehtinen (s. 29. toukokuuta 1949 Hämeenkyrö) on suomalainen yritysjohtaja, taloustieteilijä ja tietokirjailija. Hänelle keskeinen kiinnostuksen ja tutkimuksen alue on ollut palveluyritysten johtaminen ja erityisesti asiakastoiminta. Lehtinen on toiminut useiden yritysten hallituksissa sekä kirjoittanut kirjoja asiakkuudesta ja liikkeenjohtamisesta.
Perustutkinnot
Lehtisen vanhemmat olivat metsäteknikko Kalevi Lehtinen ja äiti Anna Elisabeth Lehtinen (o.s. Kuussalo). Jarmo Lehtisellä on kaksi lasta, Ilkka ja Johanna avioliitosta Soile Lehtisen (o.s. Laine) kanssa. Nykyinen aviopuoliso on Sari Heikkola. Lapsuutensa Lehtinen vietti aluksi Tuuloksessa, jossa aloitti kansakoulun jatkaen sitä Keski-Suomessa Lievestuoreella ja Hankasalmella. Jarmo Lehtinen valmistui ylioppilaaksi Hankasalmen yhteislukiosta sekä vaihto-oppilaana Michiganista Jackson High Schoolista. Tuohon aikaan vaihto-oppilastoiminta oli vielä uutta ja YFU (Youth for Understanding) vei ensimmäiset 100 suomalaista vaihto-oppilasta Yhdysvaltoihin, heidän mukana Jarmo Lehtisen.
Tampereen yliopistossa Lehtinen meni taloushallinnolliseen tiedekuntaan ja valmistui taloustieteen maisteriksi vuonna 1973. Taloustieteen maisteritutkinnossa häntä kiinnosti erityisesti markkinointi ja markkinointiin liittyvät aineet sekä henkilöstöhallinto.
Monien työvuosien jälkeen tapahtui paluu yliopistolle ja siirtyminen kauppatieteiden pariin, josta Jarmo Lehtinen valmistui kauppatieteen lisensiaatiksi yrityksen, taloustieteen ja markkinoinnin laitokselta 1982 helmikuussa. Tästä professori Juha Näsin johdolla jatkettiin kauppatieteen tohtorin tutkintoon 1983.
Muut tutkinnot
Jarmo Lehtisen keskeisinä kiinnostuksen kohteina on ilmailuun ja lentämiseen liittyvät asiat. Lentäminen alkoi harrastuksena ja vuonna 1983 hän suoritti ensimmäisen lentolupakirjansa Lentomyynti Oy:ssä Malmin lentokentällä. Seuraava vaihe oli monimoottorikoulutus ja ansiolentäjän koulutus ( CPL commercial pilot license). Yhdysvalloissa ollessaan markkinoinnin professorina Lehtinen suoritti apulaislennonopettajan tutkinnon ja vesilentokelpuutuksen.
Yhdessä tekniikan tohtori Kari Kankkusen kanssa Lehtinen perusti lentoyhtiö Cloudex Oy:n, jonka pohjalta myöhemmin rakentui Airfix Aviation Oy niminen lentoyhtiö. Merkittävät osuudet siirtyivät kuitenkin ulkopuolisille ja johtuen venäläisistä omistajista Yhdysvaltojen pakotteet lopettivat yhtiön kokonaan vuonna 2015-2016.
Erilaisia työtehtäviä
Ensimmäinen vakinainen työpaikka oli Kalajoen kunnan matkailun- ja elinkeinoasioiden tehtävä, jonka Lehtinen aloitti vuonna 1973. Seuraava työpaikka oli myös kunnallisen matkailun parissa Lahden kaupungin matkailutoimiston matkailutoimenjohtaja vuodesta 1975 vuoteen 1980. Tuolloin Lahti oli myös merkittävä hiihtokaupunki ja siellä Lehtinen osallistui vuoden 1978 maailmanmestaruuskilpailujen järjestämiseen.
Service Management Group SMG
Vuoden 1980 jälkeen Lehtinen siirtyi yrittäjäksi. Yritystoiminta alkoi yhteistyössä tohtori Richard Normannin kanssa Siar Planning Oy:ssa. Yhteistyössä perustettiin vuonna 1981 Service Management Institute Finland Oy, joka myöhemmin muutti nimensä Service Management Group:ksi.
Tässä tehtävässä Lehtinen rakensi Suomen organisaatiota osana kansainvälistä SMG-ryhmää. Lehtinen oli kansainvälisen SMG-ryhmän johtoryhmän jäsen. Suomalaiseen SMG-ryhmään kuului myös tytäryhtiöitä, joista tunnetuimmat olivat tutkimustoimintaan erikoistunut Quality Systems Oy, jossa Lehtinen toimi hallituksen puheenjohtajana ja jonkin aikaan myös toimitusjohtajana. Quality Systemsissä kehitettiin palveluyrityksiin liittyviä tutkimustuotteita, asiakastyytyväisyyden mittausmenetelmä Opal, jonka avulla selvitettiin asiakkaiden tyytyväisyyttä palvelua tarjoavaan yhtiöön.
Yhteistyökumppanina oli yhdysvaltalainen Walker Research ja myöhemmin Symmetrics Corporation ja professori Lawrence Crosby. Palveluvalmennus Oy oli osa SGM-ryhmää ja se erikoistui kehittämään asiakaspalveluhenkilöstöä.
SMG:n aikana tuotettiin myös julkaisuja, jotka toteutti tytäryhtiö P.S.Systems Oy. Pääosin julkaisuja on kirjoitettu itse tai käännetty muiden SMG ryhmän jäsenten kirjoituksista.
Työskentely Suomen Osuuskauppojen keskuskunta SOK:ssa
Konsulttina Lehtinen työskenteli S-ryhmälle 1987 ja myöhemmin kaksi vuotta päätoimisesti vuodesta 1992 vuoteen 1994 SOK Yhtymän kehitysjohtajana. Yhteistyö jatkui vielä tämän jälkeen konsulttina.
Kehitysjohtajan tehtävänä oli S-ryhmän kilpailukyvyn kehittäminen ja valmistautuminen Suomen liittymiseen Euroopan unioniin. Kansainvälisinä tehtävinä vastuualueisiin kuuluivat Baltian maiden ja Venäjän kehityshankkeet. Niiden merkittävä hanke oli asiakasomistajakonseptin jatkokehittäminen yhdeksi keskeiseksi strategiseksi kilpailukeinoksi S-ryhmälle.
Allocation Point Oy (Entinen Aspectum Group Oy)
Yhtiö perustettiin vuonna 1995. Lähtökohtana Allocation Pointin (Aspectumin) perustamiselle oli laaja moniasiakastutkimus, joka toteutettiin yhdessä tohtori Kaj Storbackan ja tohtori Tore Strandvikin kanssa. Tutkimus raportoitiin yli 40 suomalaiselle yritykselle. Tutkimuksen tuloksia jatkokehitettiin konsulttityökaluksi. Tuolloin mukana ollut Kai Storbacka perusti Vectia Oy:n ja Jarmo Lehtinen jatkoi Aspectum Oy:n puheenjohtajana ja konsulttina. Ryhmän keskeisenä tehtävänä oli auttaa palvelualan yrityksiä löytämään strategisia kilpailuetuja.
Aspectum toimi laajimmillaan kansainvälisesti mm. Baltian maissa, Puolassa, Belgiassa ja Aasiassa Thaimaassa (Aspectum Thailand Ltd) sekä yhteistyössä Helsingin Kauppakorkeakoulun Singaporen yksikön kanssa Kiinassa ja Taiwanissa.
2018 Allocation Point tekee yhteistyötä Patria Pilot Training Oy:n kanssa. Yhtiö kouluttaa lentäjiä ja vuokraa Allocation Point Oy:n kahta Diamon Twinstar lentokonetta (DA42 Ng).
Akateemisia tehtäviä
Vuonna 1993 vuoteen 1996 Lehtinen toimi Tampereen Yliopiston taloudellis-hallinnollisen tiedekunnan markkinoinnin osastolla vt. markkinoinnin apulaisprofessorina.
Lehtinen toimi vierailevana professorina ASU (Arizona State University:ssä), Yhdysvalloissa (1987), ja Thammasat University Bangkokissa sekä vierailevana luennoitsijana Mahidol University, Bangkokissa.
2004 lähtien Lehtinen on toiminut 10 vuoden ajan vierailevana professorina, Prahan Yliopiston kauppakorkeakoulussa.
Jarmo Lehtinen on myös dosentti sekä Turun kauppakorkeakoulussa että Tampereen kauppakorkeakoulussa.
Hän on myös toiminut Suomen Akatemiassa, tutkijana määräaikaisella apurahalla.
Palveluntuotanto
Jarmo Lehtisen keskeinen kiinnostuksen ja tutkimuksen alue on ollut palvelyritysten johtaminen ja erityisesti asiakasrajapinnassa tapahtuvat toiminta. Väitöskirjatutkimuksen yhteydessä ja sen jälkeen luotiin ja kehitettiin palveluntuotantoprosessin käsitteistöä sekä siihen liittyviä termejä. Palvelupaketti, palvelun laadun ulottuvuudet ja asiakkaan osallistuminen olivat keskeisiä käsitteitä tässä prosessissa.
Asiakkaan osallistuminen ja asiakkaan osallistumistyylit vaikuttivat palvelumuotoiluun: pyrittiin pääsemään lähelle asiakasta ja asiakkaan sielunmaisemaa.
Syntyi niin sanottu Nordic School of Services Marketing NSSM, jossa oli joukko pohjoismaisia tutkijoita. Richard Norman, Christian Grönroos, Uolevi Lehtinen ja Evert Gummesson ansaitsevat tulla mainituiksi. NSSM teki tunnetuksi pohjoismaista tapaa johtaa palveluyrityksiä.
Eräs keskeinen piirre pohjoismaisessa tarkastelussa oli ymmärtävä ote, jossa pyrittiin ymmärtämään asiakasta epärationaalisena toimijana. Tutkimusote käytti esimerkiksi hermeneutiikkaa lähteenä.
Yhdysvalloissa painotus oli huomattavasti enemmän data-painotteista ja tilastollista.
Asiakkuusajattelu
Jatkumona edelliselle syntyi ja kehitettiin asiakkuus- käsite. Tämä tapahtui yhdessä Kaj Storbackan ja Tore Strandvikin kanssa moniasiakastutkimuksessa: ”Täydellinen asiakkuus”. Asiakkuus käsite ja siihen liittyvät muut teoreettiset käsitteet ja esimerkit julkaistiin ”Asiakkaan ehdoilla vai asiakkaan armoilla” teoksessa. Asiakkuusajattelun keskeisiä käsitteitä ovat: asiakkuuden elinkaari, asiakkaan arvo ja asiakkuusprosessi. Erityisesti asiakkaan arvo, joka jakautuu nykyarvoon ja potentiaaliseen arvoon ovat käsitteinä yleisessä käytössä liikkeenjohdon työkaluina.
Asiakkuuden lujuus on käsitteenä asiakastyytyväisyyttä syvempi tapa tarkastella asiakkaan sitoutuneisuutta yritykseen.
Jatkossa keskeisiä teorioita ovat olleet ”asiakasyhteisöjen johtaminen” ja asiakkaan arvon määritteleminen osana yrityksen markkinoinnin johtamista.
Lehtisen tieteelliselle työlle on ollut tunnusomaista käytännönläheisyys, joka johtuu siitä, että konsultointi on tuonut käytäntöä ja esimerkkejä tieteelliseen työhön. Vielä väitöskirjavaiheessa ei ollut lainkaan itsestään selvää, että tieteelliseen työhön liitetään merkittävä käytännönläheisyys.
Kirjallinen tuotanto
Artikkeleiden ja seminaariesitysten lisäksi Jarmo R. Lehtinen on kirjoittanut yksin tai yhdessä muiden kanssa seuraavat teokset:
Yhdessä Kaj Storbackan kanssa kirjoitettu ”Asiakkuuden ehdoilla vai asiakkaiden armoilla” kirja sai Pro Econonomica -palkinnon Suomessa ja Ruotsissa parhaan käännetyn bisneskirja –palkinnon.
Tähdet, tähdet (5. tuotantokausi)
Tähdet, tähdet -televisiosarjan viides tuotantokausi esitettiin MTV3-kanavalla helmi–huhtikuussa 2019. Kaudella Suomen parhaan esiintyjän -tittelistä kilpailivat Aurora, Jonna Geagea, Jussi Rainio, Heidi Kyrö, Ressu Redford, Jon-Jon Geitel, Samae Koskinen, Ilta, Petra sekä Kyösti Mäkimattila.
Kauden juonsi edellisten tapaan Mikko Leppilampi. Vakiotuomareina kaudella jatkoivat Maria Veitola ja Juhani Merimaa. Uutena vakiotuomarina aloitti Ismo Heikkilä. Laura Friman jatkoi edellisen kauden tapaan takahuonetoimittajana.
Aiemmilla kausilla ohjelmassa esitetyt kappaleet olivat tietyn genren mukaisia. Tällä kaudella kappaleet ovat tietyn teeman mukaisia. Jokaisen jakson jälkeen ohjelmassa esitetyt kappaleet julkaistaan YouTubessa. Kolmen ensimmäisen lähetyksen kappaleet myös levytettiin ja ne julkaistiin Spotifyssa lähetyksien päätteeksi.
1. suora lähetys (3.2.2019)
Ensimmäisen jakson teemana oli ”Laulu minusta”. Ensimmäisessä jaksossa kukaan kilpailijoista ei vielä pudonnut kilpailusta.
2. suora lähetys (10.2.2019)
Toisen jakson teemana oli ”Lapsuuden klassikot”. Toisessa jaksossa kukaan kilpailijoista ei vielä pudonnut kilpailusta.
Jakson aluksi ohjelmassa esiintyi Anssi Kela esittäen David Bowien ”Let’s Dance” -kappaleen.
3. suora lähetys (17.2.2019)
Kolmannen jakson teemana oli ”Lauluja rakkaudesta”. Kolmannessa jaksossa kukaan kilpailijoista ei vielä pudonnut kilpailusta.
Jakson aluksi ohjelmassa esiintyi Lauri Tähkä esittäen ”Palavaa vettä” -kappaleensa.
4. suora lähetys (24.2.2019)
Neljännen jakson teemana oli ”Bileet”. Jakson päätteeksi kolme vähiten ääniä saanutta kilpailijaa, Jon-Jon Geitel, Aurora ja Samae Koskinen putosivat kilpailusta.
5. suora lähetys (3.3.2019)
Viidennen jakson teemana oli ”Tribuutti”. Jakson päätteeksi Petra putosi kilpailusta.
Jakson aluksi ohjelmassa esiintyi Olavi Uusivirta esittäen Donna Summerin ”I Feel Love” -kappaleen.
6. suora lähetys (10.3.2019)
Kuudennen jakson teemana oli ”Salainen paheeni”. Jakson päätteeksi Jonna Geagea putosi kilpailusta.
Jakson aluksi ohjelmassa esiintyi Arttu Wiskari esittäen ”Suomen muotoisen pilven alla” -kappaleensa.
7. suora lähetys (17.3.2019)
Jakson aluksi ohjelmassa esiintyi Ellips esittäen ”Maailma on rikki” -kappaleensa.
8. suora lähetys (24.3.2019)
Kahdeksannen jakson teemana oli ”Laulu ystävälle”. Jakson päätteeksi Heidi Kyrö putosi kilpailusta.
9. suora lähetys (31.3.2019)
Yhdeksännen jakson teemana oli ”Showtime”. Jakson päätteeksi Ilta putosi kilpailusta.
Jakson aluksi ohjelmassa esiintyi Laura Voutilainen esittäen Queen-yhtyeen ”Don’t Stop Me Now” -kappaleen.
10. suora lähetys (7.4.2019)
Viimeisessä jaksossa jäljellä olevat kilpailijat esittivät kolme kappaletta: yhden aiemmin ohjelmassa esittämänsä kappaleen, yhden oman kappaleensa sekä kappaleen jonka on aina halunnut esittää.
Jakson aluksi ohjelmassa esiintyivät kaikki ohjelmasta aiemmin pudonneet kilpailijat, Iltaa lukuun ottamatta joka oli sairastunut ja estynyt tulemasta paikalle, esittäen Kelly Clarksonin kappaleen ”Stronger (What Doesn’t Kill You)”.
Jakson päätteeksi Jussi Rainio julistettiin kilpailun voittajaksi. Hän sai 53 prosenttia annetuista äänistä.
Jaksolistaus
1 Keskikatsojamäärä ensiesityspäivänä televisiossa
Guernica (maalaus)
Guernica on espanjalaisen taidemaalarin Pablo Picasson kubismia edustava öljymaalaus vuodelta 1937. Samana vuonna tapahtuneesta Guernican pommituksesta innoituksensa saanut työ on yksi hänen tunnetuimpia maalauksiaan. Se on nykyään näytteillä Madridin Museo Reina Sofíassa.
Mustavalkoinen, kooltaan 776 × 349 cm maalaus on Picasson suurin. Se valmistui vuonna 1937 pidettyyn Pariisin maailmannäyttelyyn, jonka jälkeen maalaus kiersi eri puolilla maailmaa päätyen lopulta New Yorkin Museum of Modern Artiin vuonna 1939. Picasson toivomuksesta maalaus palautettiin Espanjaan vasta vuonna 1981, kun kenraali Francisco Francon sotilasdiktatuuri oli päättynyt ja maalle säädetty demokraattinen perustuslaki.
Guernican mukaan tehty gobeliini oli vuosina 1985–2009 näytteillä New Yorkissa YK:n turvallisuusneuvoston istuntosalin sisäänkäynnin yhteydessä. Alun perin vuonna 1955 Yhdysvaltain entiselle varapresidentille Nelson A. Rockefellerille valmistunut gobeliini poikkeaa väritykseltään hieman alkuperäisestä maalauksesta. Nykyään se on nähtävillä San Antonion modernin taiteen museossa.
Guernica kuvaa inhimillistä kärsimystä ja sen aihe on peräisin Espanjan sisällissodan aikana 26. huhtikuuta 1937 tapahtuneesta natsi-Saksan ilmavoimien pommituksesta, joka tuhosi Baskimaassa sijaitsevan Guernican kaupungin lähes kokonaan. Hyökkäyksessä kuoli arviolta 1 700 siviiliä. Guernican pommitus oli siihenastisen sotahistorian suurin ja tuhoisin ilmapommitus.
Samppanjaväri
thumb|Samppanjavärinen [[rautias]] thumb|Samppanjavärinen [[Musta (hevosväri)|musta]]
Samppanjavärit ovat hevosten harvinainen värityyppi, jota tunnetaan vain muutamissa pohjoisamerikkalaisissa roduissa (amerikanratsuhevonen, tennesseenwalker, missourinfoxtrotter, quarterhevonen, minihevonen). Esimerkiksi Suomessa samppanjavärisiä hevosia ei toistaiseksi tiettävästi ole ainoatakaan, ja koko Euroopassakin niitä on vain kourallinen, pääasiassa Yhdysvalloista Saksaan tuodun samppanjavärisen arabiristeytysoriin jälkeläisiä. Näille väreille ole toistaiseksi myöskään ole suomenkielisiä nimiä. Edes nimitys "samppanjavärit" ei ole täysin vakiintunut.
Samppanjavärit sekoitettiin pitkään voikkoväreihin, joita ne osin muistuttavatkin. Ne tunnistettiin omaksi värityypikseen vasta aivan 1900-luvun lopulla.
Samppanjageeni on yksi neljästä tunnetusta hevosen väriä vaalentavasta geenistä, joista kolme muuta ovat voikkogeeni, hallakkogeeni ja hopeageeni. Muiden haalistajageenien tavoin samppanjageenikin voi esiintyä yhdessä minkä tahansa pohjavärin (ja myös muiden haalistajageenien) kanssa. Samppanjavärisille hevosille on tunnusomaista karvan erikoinen metallikiiltoisuus, mustan värin puuttuminen (se on haalistunut tummanruskeaksi), jouhien haalistuneisuus ja värin vaihtuminen vuodenaikojen mukaan niin, että hevonen saattaa talvisin olla huomattavasti tummempi kuin kesäaikaan. Papurikkotäpläisyys on yleistä.
Samppanjavärisillä hevosilla on syntyessä hyvin vaalea vaaleanpunainen iho, joka iän myötä muuttuu täplikkääksi mutta pysyy vaaleana. Ihon väri näkyy selvimmin turvalla ja silmien ja sukuelinten ympärillä. Silmät puolestaan ovat varsan syntyessä siniset ja muuttuvat vihertävänharmaiksi, lopulta kellertävänruskeiksi tai vihertäviksi.
Myös tiikerinkirjavilla hevosilla on täplikäs iho. Voikkoväristen hevosten iho on puolestaan sekin vaaleanpunainen mutta selvästi tummempi kuin samppanjavärisillä yksilöillä. Karvan metallikiiltoisuutta esiintyy myös irrallaan samppanjaväreistä esimerkiksi ahaltekhevosilla.
The Legend of Zelda (LCD-pelit)
thumb|350px|Vuonna 2021 julkaistu Zelda Game and Watch Nintendon The Legend of Zelda -pelisarjan pelit tehtiin tavallisesti konsoleille, mutta kaksi elektroniikkapeliä julkaistiin vuonna 1989, Zelda Game & Watch ja Zelda Game Watch.
Zelda Game & Watch
Nintendo julkaisi Zelda Game & Watch -elektroniikkapelin Game & Watch -sarjaansa vuoden 1989 syksyllä. Taitettavassa laitteessa on kaksi näyttöä ja pelin ohjaimet löytyvät alemmasta puolikkaasta, Nintendo DS:n tapaan. Peli on tasohyppelypeli ja mukailee toteutukseltaan The Adventure of Linkiä. Konsolipeleistä tuttuja elementtejä ovat Triforce, Elämän vesi, vasara ja kartta.
Linkin tehtävänä on pelastaa Prinsessa Zelda, kulkien läpi kahdeksan luolan, jota kutakin vartioi lohikäärme. Luola koostuu yhdestä näytöstä, jonka alaosassa Link etenee taistellen hirviöitä vastaan raivaten lopulta tiensä ruudun yläosaan, jossa luolan vartija odottaa. Jokaisesta voittamastaan lohikäärmeestä Link saa Triforcen osan. Voitettuaan viimeisen lohikäärmeen Link pääsee Zeldan luo. Zelda vapautuu vankilastaan ja kävelee Linkin luo, jolloin peli päättyy.
Vuonna 1998 Toymax Inc. julkaisi pelin uudelleen Mini Classic -sarjassaan, joka oli joukko avaimenperän kokoisina laitteina toteutettuja Game & Watch -pelejä. Lokakuussa 2002 Nintendo julkaisi pelin piilotettuna lisänä Game Boy Advance -peliin Game & Watch Gallery 4. Pelissä näytön suhteita on muutettu alkuperäisestä matalammaksi ja leveämmäksi.
Zelda Game Watch
Zelda Game Watch, Zelda-pelikello on Nelsonicin julkaisema rannekello, joka sisältää elektroniikkapelin. The Legend of Zeldaa mukaileva peli sisältää kahdeksan luolaa, jossa jokaisessa on neljä huonetta. Link etenee huoneesta toiseen keräten esineitä ja taistellen keesejä, aquamentuksia ja muita hirviöitä vastaan. Huoneista löytyviä esineitä ovat miekka, bumerangi, sydän ja pommi sekä avain, jonka avulla Link pääsee seuraavaan huoneeseen. Selvitettyään luolan neljännen huoneen Link saa Triforcen osan ja jatkaa seikkailua seuraavassa luolassa.
Pelikelloa myytiin mustana, punaisena, valkoisena ja vaaleanpunaisena versiona.
Reino Lamppu
Reino Lamppu oli suomalainen talvisodan aikainen tiedustelu-upseeri. Sodan päätyttyä hän jatkoi sotilastiedustelun lukuun partiomatkoja Neuvostoliittoon. Eräällä tiedustelumatkalla hän jäi kiinni ja tuli teloitetuksi vakoojana. Lamppu oli syntynyt Metsäpirtin pitäjän Raajun kylässä, lähellä Laatokan rantaa. Talvisotaan hän osallistui aluksi normaalisti reservin aliupseerina. Pian kuitenkin hänen erityinen kykynsä etumaastossa liikkumiseen huomattiin, ja Lamppu sai johdettavakseen partioita vihollisen selustaan. Esimerkiksi 2. helmikuuta 1940 Kevyt Osasto 7:n komentaja antoi Lampulle käskyn Laatokalle suunnattavasta partiosta, lähtöpisteenä Järisevänniemi, määränpäänä Alakorpi ja erityisinä tiedustelukohteina Joentaan ja Hatakanmäen kylät.
Lampulle myönnettiin 1. luokan vapaudenmitali 7. maaliskuuta 1940. Talvisodan jälkeen hänet ylennettiin ylikersantiksi ja komennettiin Reserviupseerikouluun (silloinen Upseerikoulu, kurssi 46).
Välirauhan aikana Lamppu nimitettiin vänrikkinä vakinaiseen palvelukseen ylimääräisesti palkattuna upseerina ja siirrettiin tiedusteluosaston Joensuun alatoimistoon (entinen tilastotoimiston Sortavalan alatoimisto U2/S, myöhempi Osasto Kuismanen). Hänen tehtävänsä oli johtaa tiedustelumatkoja Neuvostoliiton valtaamille alueille.
Lady Rosetta
Lady Rosetta on alankomaalainen tärkkelysperunalajike. Lajiketta viljellään myös muun muassa Ruotsissa.
Reino Lamppu
Kesällä 1941 ennen sotatilan alkamista Lamppu oli Matkaselästä Sortavalaan suuntautuvalla tiedustelumatkalla. Partion tehtävänä oli tiedustella varsinaiseen hyökkäykseen liittyvät suunnat. Hän joutui puna-armeijan pidättämäksi yhdessä samalla matkalla olleen kersantti Olli Sairasen kanssa. Partio jäi kiinni ilmeisesti jo 5. kesäkuuta. Lamppu ilmoitettiin kadonneeksi ja Helsingin Raastuvanoikeus julisti hänet kuolleeksi vuonna 1954. Jatkosodan aikana Äänislinnasta (Petroskoi) saatujen sotavankitietojen perusteella selvisi, että Lamppu oli teloitettu vakoojana kohta kiinni jäätyään 18. kesäkuuta 1941.
Libya inferior
Libya inferior oli myöhäisen Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Libyassa nykyisen Egyptin valtion alueella.
Maantiede
Libya superiorin provinssi eli ”Ala-Libya” sijaitsi Pohjois-Afrikan rannikolla eli Välimeren rannalla, ja käsitti Marmarikan (lat. Marmarica) alueen nykyisen Egyptin valtion luoteisosassa. Provinssin länsipuolella nykyisen Libyan valtion puolella sijaitsi Libya superiorin provinssi eli ”Ylä-Libya”, ja itäpuolella Egyptin ydinalueet ja Aegyptuksen, Arcadian ja Thebaiksen provinssit. Provinssin hallinnollinen keskus oli Paraitonion.
pienoiskuva|upright=1.06|[[Aegyptus (diokeesi)|Aegyptuksen diokeesi vuonna 400, mukaan lukien Libya inferiorin ja Libya superiorin provinssit.]]
Kaupunkeja
Libya inferiorin roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa (suluissa latinankielinen nimi, mikäli eri):
Historia
Libya inferiorin alue oli noin vuosina 74–27 eaa. osa Cyrenaican provinssia ja noin vuosina 27 eaa. – 293 jaa. osa Creta et Cyrenen provinssia. Libya inferiorin provinssi perustettiin keisari Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen aikoihin jakamalla Creta et Cyrenen provinssi kolmeksi provinssiksi, joista muut olivat Libya superior ja Creta.