cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sierra Leone
Orjakauppa, vapautetut orjat ja siirtomaa-aika
Freetownin alueesta tuli vuonna 1808 Britannian kruununsiirtomaa, ja sisämaa-alueista tuli vuonna 1896 brittien protektoraatti. Britit eivät olleet aluksi kiinnostuneita sisämaasta, mutta ranskalaisten lisättyä toimintaansa Freetownin pohjoispuolella Britanniakin otti haltuunsa sisämaa-alueita. Sierra Leonen siirtomaa ja protektoraatti käsitti siis kaksi erillistä hallintoaluetta, Freetownin ympäristön siirtomaan ja sisämaan protektoraatin. thumb|Majaveroa vastustanut temneheimon päällikkö Bai Bureh ja häntä vartioiva mies (1898). Britannian siirtomaahallintoa vastaan käytiin vain yksi suurempi yhteenotto, kun Bai Burehin johtama kapina käytiin vuonna 1898 niin sanotusta majaverosta.
Britannia alkoi toisen maailmansodan jälkeen luopua Länsi-Afrikan siirtomaista. Vuonna 1947 säädetty perustuslaki käynnisti prosessin kohti itsehallintoa. Sierra Leoneen perustettiin ensimmäiset ministeriöt vuonna 1953, jolloin maan ensimmäiseksi pääministeriksi valittiin Sierra Leonen kansanpuolueen Milton Margai.
Itsenäisyys
Vuonna 1961 brittien kruununsiirtomaa ja protektoraatti yhdistyivät, ja niistä muodostettiin itsenäinen Sierra Leonen valtio. Aluksi se oli Commonwealth realm, jonka valtionpäämies oli edelleen Britannian kuningatar Elisabet II. Talous kehittyi hyvin ensimmäisinä vuosina, ja valtio käytti rautamalmista ja timanteista saamansa tulot muun muassa koulutuksen kehittämiseen.
Pääministeriksi tuli vuonna 1967 Siaka Stevens. Hän teki vuonna 1971 maasta tasavallan ja julisti vuonna 1978 maahan yksipuoluejärjestelmän. Stevensin yksipuoluejärjestelmän aikana Sierra Leonessa vallitsi laaja korruptio, ja iso osa muun muassa timanttituotoista meni yksityishenkilöille. Stevens jäi eläkkeelle vuonna 1985 ja nimesi seuraajakseen Joseph Saidu Momohin.
Sisällissota
thumb|left|Sierra Leonen sisällissodassa tuhoutunut koulu. Sierra Leonen sisällissota käytiin vuosina 1991–2002. Sen osapuolina olivat vallankumousrintama RUF johtajanaan Foday Sankoh ja valtiollinen armeija johdossaan ensin Joseph Saidu Momoh ja vuoden 1992 sotilasvallankaappauksen jälkeen Valentine Strasser.
Sodassa kuoli ainakin 70 000, joidenkin lähteiden mukaan jopa yli 120 000 sierraleonelaista. Kodeistaan joutui lähtemään yli kolmannes väestöstä, yli kaksi miljoonaa ihmistä. Noin 490 000 ihmistä haki turvapaikkaa naapurimaista Liberiasta ja Guineasta. Ulkomaille lähteneistä sierraleonelaisista suurin osa on jo palannut kotimaahan, ja vuoden 2008 arvion mukaan pakolaisista asui ulkomailla 43 500 ihmistä.
Sisällissodan jälkeen
Sisällissota päättyi vasta tammikuussa 2002. Sodan aikana valta vaihtui maassa monta kertaa. Rauhaa yrittivät tuoda maahan sekä länsiafrikkalaiset ECOMOG-joukot että YK:n Sierra Leone -operaatio, joka lopulta vuonna 2001 onnistui riisumaan aseista sekä RUF:ta että hallitusta tukevat sissit. YK antoi vuonna 2000 päätöslauselman, jolla se pyrki kieltämään timanttien kaupan ilman hallituksen myöntämää todistusta.
Sisällissodan jälkeen vuonna 2002 presidentiksi valittiin Ahmad Tejan Kabbah. Hänen aikanaan perustettiin muun muassa Sierra Leonen erikoistuomioistuin. Tuomioistuimessa sai syytteen muun muassa Charles Taylor, joka tuomittiin vuonna 2012 Haagissa 50 vuodeksi vankilaan.
Sierra Leonen talous on kehittynyt selvästi sisällissodan jälkeen. Siirtyminen takaisin monipuoluejärjestelmään on sujunut suhteellisen hyvin, ja vuonna 2007 valta siirtyi oppositiopuolueelle, kun Ernest Bai Koroma valittiin presidentiksi.
Länsi-Afrikan ebolaepidemia
thumb|Ebolan tartuttamien esineiden poistamista Port Lokon piirikunnassa Sierra Leonessa huhtikuussa 2015. Sierra Leonen talouden kehitys koki pahoja takaiskuja 2010-luvulla, kun maahan julistettiin heinäkuussa 2014 Länsi-Afrikan ebolaepidemian takia hätätila. Lisäksi vuonna 2015 rautamalmin hinta maailmanmarkkinoilla romahti. Puolitoista vuotta kestäneen ebolaepidemian vuoksi Sierra Leonessa kuoli lähes 4 000 ihmistä.
Vuoden 2017 mutavyöryt
Aamuyöllä maanantaina 14. elokuuta 2017 Sierra Leonessa tapahtui mutavyöryjä. Useita päiviä kestäneet rankkasateet olivat aiheuttaneet Freetownin ympäristössä tulvia, ja aamuyöllä 14. elokuuta vuorenrinne Freetownin suurkaupunkialueeseen kuuluvassa Regentissä sortui sateiden vaikutuksesta, jolloin kaupunkialueelle vyöryi suuri määrä vetistä maa-ainesta ja satoja taloja tuhoutui.
Mutavyöryjen vahvistettiin aiheuttaneen ainakin 499 ihmisen kuoleman, ja 19. elokuuta oli yhä kateissa satoja. Kuolleista yli 150 oli lapsia. Mutavyöryjen vuoksi yli 20 000 ihmistä joutui jättämään kotinsa tai menetti sen.
Valtionjohto
Sierra Leone on presidenttijohtoinen tasavalta. Valtionpäämies on viisivuotiskausittain valittava presidentti. Perustuslaki rajoittaa presidentin valtakaudet kahteen. Presidentti on toimeenpanovallan johdossa, ja hän on myös asevoimien ylipäällikkö. Presidentin tärkein avustaja on varapresidentti, joka valitaan vaaleissa samalla äänestyslipulla kuin presidentti. Presidentillä on toimeenpanovalta, ja hän vastaa muun muassa ulkosuhteista, Sierra Leonen kansainvälisistä sopimuksista ja sodanjulistuksesta. Presidenttiä avustavat hänen tehtävissään ministerit ja apulaisministerit.
Yksikamarisessa parlamentissa on 124 edustajanpaikkaa. Presidentinvaalien yhteydessä valitaan 112 edustajaa. 12 paikan jaosta aluepäälliköt äänestävät erillisissä vaaleissaan. Parlamentilla on lainsäädäntävalta, ja se voi tehdä lisäyksiä perustuslakiin.
Vuoden 2018 presidentinvaalit voitti Julius Maada Bio. Hän astui virkaan 4. huhtikuuta 2018. Bio johti Sierra Leonea vuonna 1996, puolueenaan maan entinen sotilasjunttahallitus National Provincial Ruling Council (NPRC). Hän kuitenkin astui vapaaehtoisesti sivuun tehdäkseen tilaa maan presidentille Ahmad Tejan Kabbahille.
Sierra Leonen perustuslaki takaa yleisen äänioikeuden ja oikeuden asettua ehdolle. Sisällissodan jälkeen käytyjä vaaleja on pidetty vapaina, rehellisinä ja läpinäkyvinä, ja vuoden 2018 vaalit pidettiin ilman YK:n tukea. Köyhyys estää kuitenkin suurta osaa kansasta asettumasta ehdolle ja käymästä vaalikamppailua. Lisäksi mediaa on syytetty vaaleissa hallituksen suosimisesta.
Puolueet
Monipuoluejärjestelmästä huolimatta Sierra Leonessa on käytännössä kaksipuoluejärjestelmä. Maata hallitsevat All People’s Congress (APC) ja Sierra Leonen kansanpuolue (SLPP), mutta vuoden 2018 vaaleissa oli mukana kaikkiaan 17 puoluetta. Kaksipuoluejärjestelmää ovat monet ryhmittymät ja yksilöt yrittäneet haastaa, mutta suosio on jäänyt pääosin varsin pieneksi. Entisen YK-diplomaatin Kandeh Yumkellan National Grand Coalition sai vuoden 2018 vaaleissa neljä paikkaa parlamentista ja useiden pienpuolueiden allianssi Coalition for Change kahdeksan paikkaa.
APC ja SLPP eroavat toisistaan maantieteellisen ja etnisten jakolinjojen perusteella, mutta ne eivät juurikaan kilpaile keskenään erilaisten poliittisten ohjelmien suhteen. APC:n kannatus on suurinta pohjoisilla alueilla sekä temnien ja limbojen parissa. SLPP on puolestaan etelän mendejen puolue. Itäisessä Konon piirikunnassa ja pääkaupunki Freetownin alueella puolueiden kannatus sen sijaan saattaa heilahdella enemmän.
Oikeuslaitos
Tuomiovalta Sierra Leonessa on vuoden 1991 perustuslaissa säädetty oikeuslaitokselle. Oikeuslaitoksen riippumattomuus ei kuitenkaan toteudu täysin, sillä toimeenpanovalta pyrkii vaikuttamaan päätöksiin varsinkin korruptiotapauksissa.
Oikeuslaitos muodostuu kolmesta pääoikeudesta, korkeimmasta oikeudesta, vetoomustuomioistuimesta ja poliisituomioistuimesta. Korkeinta oikeutta johtaa ylituomari. Korkein alioikeuksista on poliisituomioistuin, jollainen on jokaisessa piirikunnassa. Paikallisoikeudet soveltavat tapaoikeutta Läntisen alueen ulkopuolella.
Vapauksien kehitys
Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Sierra Leonessa on järjestetty säännölliset monipuoluevaalit vuonna 2002 päättyneestä sisällissodasta lähtien. Oppositiopuolueet ovat kuitenkin kohdanneet poliisiväkivaltaa ja kokoontumisrajoituksia. Kansalaisryhmiä rajoittavat voimakkaat määräykset, ja hallituksen korruptio on edelleen yleistä. Muita pitkäaikaisia ​​huolenaiheita ovat sukupuoleen perustuva väkivalta ja naisten sukupuolielinten silpominen.
Hallinnollinen jako
Sierra Leone jakautuu aluehallinnon ylimmällä tasolla viiteen osaan. Alueet jakautuvat edelleen yhteensä 16 piirikuntaan. Piirikunnat jakautuvat päällikkökuntiin, joita johtavat päälliköt ja neuvostot. Piirikuntien neuvostoissa tehdään paikallisia päätöksiä, ja ne ovat suoraan keskushallinnon alaisuudessa. Päälliköiden valta on perinnöllistä, ja heillä on edelleen vaikutusvaltaa perinteiseen kulttuuriin ja oikeudellisiin asioihin, vaikka keskushallinto onkin vienyt heiltä suurimman osan hallinnollisesta vallasta. Läntisellä alueella on päällikkökuntia vastaava paikallistason jako äänestysalueisiin.
Sierra Leonen alueet ja niiden hallintokeskukset ovat:
Talous ja infrastruktuuri
thumb|left|Sierra Leonen viennin jakautuminen eri tuotealueisiin (2012, englanniksi). Suurimpia vientituotteita olivat tuolloin timantit, bauksiitti, kaakao ja titaanimalmit.
Bruttokansantuote ja talouden alat
thumb|Timanttikaivos Sierra Leonessa Sierra Leonen talous on kasvanut voimakkaasti sisällissodan jälkeen. Parhaimmillaan bruttokansantuote kasvoi vuonna 2013 peräti 20,7 prosenttia. Tämän jälkeen maan talouteen on iskenyt usempia sokkeja: ebolaepidemia 2014–2016, rautamalmin maailmanhinnan romahdus 2015–2016 ja koronapandemia 2020. Vuonna 2015 bruttokansantuote laski peräti 21,1 prosenttia ja vuonna 2020 koronapandemian seurauksena 2,2 prosenttia. Talous on tästä lähtenyt taas nousuun, ja Kansainvälisen valuuttarahaston mukaan talouskasvu oli vuonna 2022 noin 5,9 prosenttia.
Sierra Leonen talouden veturi oli 2010-luvun alussa kaivosteollisuus. Vuosina 2011–2013 sen osuus bruttokansantuotteesta (BKT) nousi 4,3 prosentista 19 prosenttiin. Rautamalmin osuus kasvoi 0,2 prosentista 15,4 prosenttiin. Monet muuttivat maaseudulta työn perässä kaivoskeskuksiin. Ebolaepidemian ja raaka-aineiden kansainvälisen hinnan romahduksen takia rautamalmin osuus BKT:sta laski vuonna 2015 peräti 96 prosenttia ja timanttien osuus 19,1 prosenttia. Vuonna 2009 yhdysvaltalainen, australialainen ja brittiläinen yhtiö ilmoittivat löytäneensä suuren merenalaisen öljyesiintymän Sierra Leonen aluevesiltä. Titaanioksidia esiintyy Sierra Leonen maaperässä sekä ilmeniittinä että rutiilina. Sierra Leonen rutiiliesiintymät löydettiin vuonna 1954, ja Yhdysvaltain geologian tutkimuskeskuksen tilastojen mukaan vuonna 2016 Sierra Leone oli maailman toiseksi suurin rutiilin tuottaja.
Makrotalous
thumb|Viljelijä riisisatonsa kanssa Sierra Leonessa. Kaksi kolmasosaa Sierra Leonesta osallistuu omavaraisviljelyyn. Sierra Leonen valtion budjetti on pahasti alijäämäinen. Talouden epätasapainoon vaikuttavat ulkomaankaupan tulot ja menot sekä valuuttavarantojen vähyys. Valtion talous onkin melko pitkälti riippuvainen ulkomaisesta avusta.
Sierra Leonen valtionvelka on vähentynyt paljon 2000-luvun aikana vaikeasti velkaantuneille köyhille maille suunnatun velkahelpotusten ja monenkeskeisen velkahelpotusaloitteen ansiosta. Vuonna 2014 maan velka oli 24,9 prosenttia bruttokansantuotteesta.
Sierra Leone toimii aktiivisesti Länsi-Afrikan talousyhteisössä (ECOWAS) ja Manojoen unionissa (MRU). Yhdessä Gambian, Ghanan, Nigerian ja Guinean kanssa Sierra Leone on perustanut West African Monetary Zonen (WAMZ), joka valmistelee yhteisvaluutta econ käyttöönottoa.
Sisällissodan jälkeen on korruptio ollut polttava ongelma. Vuonna 2000 perustettiin korruptionvastainen yksikkö ACC, mutta se ei ole kyennyt ajamaan tuomioita korkeille virkamiehille. ACC:n toiminta on kuitenkin lisännyt tietoisuutta korruption vaaroista ja siitä kiinni jäämisen riskistä.
Energia
Sisällissodan jälkeen maan infrastruktuuri oli huonossa kunnossa ja sähkökatkot yleisiä. Vuonna 2011 alle 10 prosenttia kotitalouksista oli kytketty sähköverkkoon. Monet yrittäjät tekevät sähköä huonotehoisilla dieselgeneraattoreilla. Ruoanvalmistus, lämmitys ja muut kotitaloustoimet perustuvat suurelta osin polttopuiden käyttöön. Bumbunan vesivoimalan ensimmäisen vaiheen valmistuminen vuonna 2009 ja kahden suuren dieseliä polttavan voimalan valmistuminen ulkomaisen tuen turvin vuosina 2010 ja 2011 paransivat sähkön saantia huomattavasti. Maassa olisi hyvät mahdollisuudet aurinko- ja vesivoiman käyttöön, mutta hyödyntäminen on alkutekijöissään.
Liikenne
thumb|Infrastruktuuri ja tiestö ovat Sierra Leonessa huonossa kunnossa. Kuvassa [[Keneman ja Kailahunin välinen tie.]] Maantieliikenne on tavaroiden ja ihmisten liikkumisessa keskeisessä asemassa. Sen heikko kunto aiheuttaa kuitenkin ongelmia. Vuonna 2011 tehdyn arvion mukaan Sierra Leonessa oli 11 555 kilometriä teitä, joista 1 031 kilometriä oli päällystettyä. Tieverkko on keskittynyt erityisesti Läntiselle alueelle, jossa on 0,42 kilometriä teitä neliökilometriä kohden, kun Pohjoisessa maakunnassa niitä on vain 0,09 kilometriä. Maaseudun liikennettä haittaavat lisäksi teiden huono kunto ja liikennetoimijoiden vähyys. Kaupunkiliikennettä puolestaan vaivaavat ruuhkat ja toimimaton julkinen liikenne.
Sierra Leoneen on huonot lentoyhteydet, sillä maahan lentäviä yhtiöitä on vain muutamia. Lisäksi Sierra Leonen päälentokenttä Lungin kansainvälinen lentoasema on sijainniltaan huono. Se on niemimaalla, jonka erottaa Freetownista kuusi kilometriä leveä lahti. Lentoasemalta pääsee nopeimmin Freetowniin helikopterilla tai vesitaksilla. Uutta Mamaman kansainvälistä lentoasemaa on suunniteltu rakennettavaksi Port Lokon piirikuntaan kiinalaisten kanssa yhteistyössä. Suunniteltu lentoasema sijaitsisi maanteitse noin 60 kilometriä pääkaupungista itään. Lentokenttähankkeen kritiikissä on ihmetelty suuren summan (400 miljoonaa dollaria) sijoittamista ulkomaiseen työvoimaan sen sijaan, että sillä parannettaisiin budjetiltaan alijäämäisen maan tunnettuja, keskeisimpänä pidettyjä kehityshaasteita.
Sierra Leonessa on neljä satamaa. Niistä kolme on Sierra Leonen satamaviranomaisen alaisuudessa, ja Pepelin satama on vuokrattu African Mineralsille. Ulkomaankaupan kannalta tärkein satama on Freetownin Kuningatar Elisabet II:n satama. Kauppalaivastoon kuuluu 215 alusta, joista 98 on ulkomaiden omistuksessa. Jokiliikenteessä on 800 kilometriä vesiteitä, joista 600 kilometriä on ympäri vuoden liikennöitävissä.
Sierra Leonen ainoaa toimivaa rautatielinjaa käytetään malmin kuljettamiseen Pepelin satamaan. Rautatietä laajennettiin 2010-luvulla yli 85 kilometrillä Tonkolilin rautamalmikaivokselle. Kiinalainen Shandong Steel hankki vuonna 2015 sekä kaivoksen että rautatietä pyörittävän yrityksen omistukseensa. Valtion omistama rautatie, joka kuljetti matkustajia Freetownista Bon kautta Kenemaan ja Daruun (sivuraide Makeniin) suljettiin vuonna 1974. Maalla ei ole rautatieyhteyttä naapurimaihinsa Guineaan ja Liberiaan.
Tietoliikenne
BBC Media Actionin vuonna 2016 julkaiseman tutkimuksen mukaan 53 prosenttia sierraleonelaisista omisti matkapuhelimen ja 83 prosentilla väestöstä oli mahdollisuus käyttää matkapuhelinta. Matkapuhelinten määrä on ollut 2010-luvulla selvässä nousussa, sillä maan tilastoviranomaisen mukaan vuonna 2008 matkapuhelimia oli 28 prosentilla väestöstä ja vuonna 2013 jo 55 prosentilla. BBC Media Actionin mukaan 52 prosenttia puhelimista oli peruspuhelimia, joilla ei ollut mahdollisuutta päästä internetiin.
Vuonna 2016 Sierra Leonessa oli noin 160 000 internet-käyttäjää. Tämä tarkoittaa sitä, että noin 2–2,5 prosentilla sierraleonelaisista on internet. Määrä on kasvanut suhteellisen hyvin, sillä vuonna 2010 käyttäjiä oli Sierra Leonessa vain noin 33 500 eli alle puoli prosenttia maan väestöstä.
Väestö
thumb|left|Temnelapsia 1960-luvulla. thumb|Suurimpien etnisten ryhmien jakautuma Sierra Leonessa vuonna 1969. Sierra Leonessa asui vuoden 2021 väestönlaskennan mukaan 7 548 702 ihmistä. Naisia oli vuoden 2015 tietojen mukaan noin 3,60 miljoonaa ja miehiä 3,47 miljoonaa.
Sierra Leonessa elää 15–20 etnistä ryhmää. Niistä suurimmat ovat temnet (35 % väestöstä), mendet (31 %), limbat (8 %) ja konot (5 %). Vapautettujen jamaikalaisten orjien jälkeläisiä kutsutaan krioiksi, ja heitä on noin 2 %. Jokaisella ryhmällä on oma kieli, mutta lähes kaikki puhuvat lisäksi mendeä, temneä tai krioa.
Muslimeita on 60 prosenttia, kristittyjä 10 prosenttia ja paikallisia heimouskontoja harjoittaa noin 30 prosenttia väestöstä. Uskonnolla ei Sierra Leonessa ole erityisen suurta merkitystä etnisessä identiteetissä tai poliittisessa toiminnassa, ja monet pitävät uskontoa yksityisenä asiana. Kristittyjen ja muslimien väliset avioliitot ovat yleisiä, ja maassa toimii uskontojen välinen neuvosto, jonka tarkoituksena on lisätä eri uskontojen välisiä hyviä suhteita. Maan suuren muslimiväestön takia Sierra Leone kuuluu Islamilaiseen yhteistyöjärjestöön.
Alhaisella inhimillisen kehityksen indeksillään (0,423) maa sijoittui YK:n kehitysohjelman (UNDP) 188 maan listalla vuonna 2014 vasta sijalle 181. Lisäksi huomattavaa on, että Sierra Leonen epätasa-arvoon suhteutettu inhimillisen kehityksen indeksi oli vain 0,241. Indeksien erotus (41,7 %) on Sierra Leonessa maailman suurimpia ja kuvastaa Sierra Leonen yhteiskunnan erittäin suurta epätasa-arvoa alueellisesti ja sukupuolten välillä. Jälkimmäistä osoittaa myös maan sijoitus sukupuolten epätasa-arvoa kuvaavalla indeksillä mitattuna (gender inequality index).
Vuosituhattavoitteet ja terveys
Sierra Leone ei saavuttanut YK:n vuosituhattavoitteita määräaikaan eli vuoteen 2015 mennessä. 60 prosenttia väestöstä elää köyhyysrajan (1,25 dollaria/vrk) alapuolella, 70 prosenttia nuorista on työttömiä ja 41 prosenttia aikuisista on lukutaidottomia. Aliravitsemuksen ja köyhyyden poistaminen ovat suurimpia haasteita. Myös kestävä kehitys ja terveydenhuoltoon liittyvät pyrkimykset jäivät osin toteutumatta. Maan lähtötason todettiin olleen haastava ja 11 vuotta kestäneen sisällissodan vaikeuttaneen tavoitteisiin pääsemistä määräajassa.
Alle viisivuotiaiden lapsikuolleisuus oli Maailman terveysjärjestö WHO:n vuoden 2015 yhteenvedon mukaan erittäin korkea: 12,0 prosenttia. Äitiyskuolleisuus oli elossa syntyneitä lapsia kohden 1,36 prosenttia (maailman korkein maakohtainen arvo 2015). Koska sierraleonelaiset naiset synnyttivät elinaikanaan keskimäärin 4,8 lasta, keskimäärin joka 17. nainen kuoli äitiyden takia. Malariaan kuoli vuosittain 102, HIViin 54 ja HIViin liittyvään tuberkuloosiin 43 ihmistä 100 000:a kohden. Syntyvän lapsen elinajanodote oli 50,7 vuotta (2014).
Aikuisista oli vuonna 2012 HIV-positiivisia 1,5 prosenttia. CDC:n arvion mukaan ARVT-lääkitystä saa 3 660 henkeä, mutta lääkkeen tarpeessa arvioidaan olevan noin 20 000 henkeä (syksyllä 2010). Lääkitystilanne oli parantunut, vuonna 2005 lääkettä sai alle kaksi prosenttia tarvitsijoista.
Vuosina 2014–2015 Sierra Leone oli yksi kolmesta Länsi-Afrikan ebolaepidemiasta pahimmin kärsineestä maasta. Ebolaan kuoli Sierra Leonessa yhteensä 3 956 ihmistä. Ebolaepidemia todettiin päättyneeksi Sierra Leonessa marraskuussa 2015, ja päättyminen vahvistettiin taudin jälkiseurannan jälkeen maaliskuussa 2016.
Sierra Leonessa matkustavan on syytä suojautua erittäin hyvin hyttysiltä, koska ne levittävät monia vakavia tauteja. Malarian riski on koko maassa erittäin suuri ympäri vuoden, ja alueella esiintyy enimmäkseen pahanlaatuista malariaa (P. falciparum). Matkailija tarvitsee aina Sierra Leoneen matkustaessaan malariaa vastaan estolääkityksen. Myös keltakuumetta esiintyy, ja matkailijoille suositellaan keltakuumerokotusta. Lisäksi zikavirusta on alueella endeemisesti.
Koulutus
Vaikka koulutustilanne on parantunut sisällissodan jälkeen, vuoden 2011 tilastojen perusteella sierraleonelaislapsista kolmasosa ei käynyt koulua. Köyhyys oli suurin opetuksesta pois jäämisen syy. Sodan takia yleinen koulutustaso oli huono, sillä työikäisistä 54,6 prosentilla ei ollut virallista koulutusta ja vain 2,8 prosentilla oli ylemmän kouluasteen tutkinto. Unescon mukaan yli 15-vuotiaita lukutaitoisia vuonna 2015 oli 48,1 prosenttia. Vielä vuonna 2004 lukutaitoisia oli vain 34 prosenttia.
Vuoden 2017 alussa maassa toimi kolme yliopistoa. Sierra Leonen yliopistoon kuuluu kolme korkeakoulutasoista osaa. Njalan yliopisto on saanut alkunsa vuonna 1964 perustetusta korkeakoulusta (Njala University College), ja sillä on kampukset Njalan ja Bon kaupungeissa. Lisäksi vuonna 2009 myönnettiin yliopiston asema Makenin yliopistolle.
Huhtikuussa 2018 valittu presidentti Julius Maada Bio lupasi vaalikampanjassaan, että ala- ja yläkouluikäisten lasten kouluopetus aletaan kustantaa valtion varoin. Koululaisia Sierra Leonessa on 1,5 miljoonaa. Bio vahvisti 20. elokuuta 2018, että ilmainen opetus aletaan toteuttaa syksyllä.
Kulttuuri
thumb|Temneväestön odelay-yhteisön naamio [[Brooklyn Museumissa.]]
Arkikulttuuri
Alueen eri etnisten ryhmien välistä yhteistä kansallistunnetta ovat luoneet yhteinen historia kolonialismin aikana, krion kielen kehittyminen lingua francaksi ja kuuluminen yhteisiin sosiaalisiin mies- tai naisverkostoihin (etenkin miesten poro ja naisten sande).
Ruokakulttuuri
Useimmille sierraleonelaisille riisi on perusruokaa, jota syödään päivittäin. Sen päälle laitetaan kasviksista, lihasta tai kalasta tehtyä kastiketta. Ruokaa valmistetaan useimmiten ”kolmen kiven liedellä” eli lähes avoimella nuotiolla, jonka päällä pata pysyy kivien varassa. Monissa kylissä tai suvuissa on ruokatabuja.
Kirjallisuus
Sierraleonelaisella kirjallisuudella on taustansa kansan historiassa, sosioekonomisessa tilanteessa, luonnossa ja perinteisissä arvoissa. Vaikka maalla on rikkaat suulliset perinteet, kirjoitettu kaunokirjallisuus kehittyi oikeastaan vasta 1900-luvulla. 1800-luvulla ilmestyi kuitenkin jo joitakin kirjallisia teoksia, kuten Africanus Hortonin kirjat ja pamfletit sekä A. B. C. Sibthorpen Sierra Leonen historiaa käsitellyt teos.
Varhaisimpia kaunokirjailijoita olivat Adelaide Casely-Hayford, joka käsitteli runoissaan ensimmäisten joukossa Saharan eteläpuolista Afrikkaa ja Sierra Leonen yhteiskuntaa, sekä Crispin George ja Jacon Stanley Davis. 1950-luvun puolivälissä Thomas Decker edisti krion kielen käyttämistä kirjallisuudessa, kokosi kansanrunoja, käänsi Shakespearea krioksi ja julkaisi omia runoja ja näytelmiä. Hänen ansiostaan krionkielinen kirjallisuus alkoi levitä.
Sierraleonelainen näytelmäkirjailija Mohamed Sheriff palkittiin vuonna 2006 BBC:n kilpailussa. Vaikka maassa ei ole yhtään varsinaista teatteria, näytelmät ovat suosittuja ja niitä esitetään toreilla ja aukioilla.
Sierra Leonen sisällissotaa koskevaa kirjallisuutta on paljon. Näistä entisen lapsisotilaan Ishmael Beah’n muistelmat Leikin loppu on saanut laajaa huomiota. Toinen tärkeä Sierra Leonen sisällissotaa koskeva teos on Black Man’s Grave: Letters from Sierra Leone, joka on kokoelma kirjeitä, joita sierraleonelaiset kirjoittivat sisällissodan aikana.
Kuvataide ja käsityöt
thumb|Norsunluuveistos noin 1500-luvulta. Historiallisesti sierraleonelainen visuaalinen taide on koostunut käsitöistä. Erilaisia tansseja varten on tehty usein puisia ihmis- tai eläinhahmoisia naamioita. Tyypillinen sierraleonelainen koriste-esine on bundujen pitkulainen naamio, jolla on koristeellinen korkea kampaus ja useita kaularenkaita.
Norsunluusta tehdyt veistokset ovat suosittuja erityisesti rannikon ja pohjoisosien sherbroilla (bullom) ja temneillä. Tunnettuja sierraleonelaisia veistoksia ovat myös nomoli-nimellä kutsutut vuolukivestä tehdyt ihmishahmot. Niitä käytetään nykyään rituaaleissa, joissa pyydetään hyvää satoa, mutta aikaisemmin niitä käytettiin todennäköisesti vainajien palvonnassa ja hedelmällisyysriiteissä.
Sierra Leonen etelä- ja itäosien mendet ja konot kutovat puuvillasta vaatteita, joissa väreinä on käytetty sinistä, ruskeaa ja valkoista. Käsin tehdyt vaatteet ovat merkittäviä vaurauden symboleita, ja niitä käytetään erilaisissa seremonioissa ja rituaaleissa. Pohjoisen temnet puolestaan ovat tehneet värikkäitä solmuvärjättyjä vaatteita.
Musiikki ja tanssi
Sierra Leonen maaseudulla ovat suosittuja perinteiset kansanmusiikin muodot, mutta kaupungeissa alaa on vallannut myös länsimainen populaarimusiikki. Monet soittimet ovat yhteisiä monille kansoille. Esimerkiksi sangbai yhdistetään usein mendeihin, mutta sitä soittavat maan muutkin etniset ryhmät.
Tanssi on kansainvälisesti tunnetuin sierraleonelainen taidemuoto. Sierra Leone National Dance Troupe sai kuuluisuutta jo New Yorkin maailmannäyttelyssä 1964–1965. Maan eri yhteisöillä on omat tanssityylit, ja monilla ryhmillä on myös seremoniallisia tansseja. Eri rituaaleihin ovat liittyneet muun muassa limbojen Gbangani, mendejen Wunde ja temnejen Rabai.
Kulttuuriperintö
Freetownissa sijaitsevat muun muassa Sierra Leonen kansallismuseo, jossa on historialliset, kansatieteelliset ja arkeologiset kokoelmat, ja Sierra Leonen kansallinen rautatiemuseo. Sierra Leonessa on vuoden 1946 lain perusteella määritelty 18 kansallismonumenttia.
Vuoden 2017 alussa Sierra Leonesta ei ollut vielä nimetty yhtään maailmanperintökohdetta, mutta maailmanperintökohteiden aielistalle oli vuonna 2012 nostettu kuusi kohdetta. Mukana olivat muun muassa Läntisen alueen niemimaan kansallispuisto, Golan sademetsäkansallispuisto, Tiwaisaari (Tiwai Island) ja Buncensaari.
Urheilu
thumb|Sierra Leonen kansallisstadion Freetownissa toimii ensisijaisesti jalkapallopelien näyttämönä. Sierra Leonen suosituin urheilumuoto on jalkapallo. Jalkapalloseuroja on 24 ja niissä rekisteröityjä pelaajia 6 480. Sierra Leone ei ole esiintynyt (2018 tai aiemmin) jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen lopputurnauksissa. Jalkapallon maailmanrankingissa Sierra Leone oli vuoden ssa sijalla. Jalkapallon Afrikan-mestaruuskilpailujen (1957–2017) lopputurnaukseen Sierra Leone on selviytynyt kahdesti, mutta kummallakaan kerralla se ei onnistunut pääsemään alkulohkosta jatkokierroksille. Kesällä 2016 maan jalkapallosarjat olivat yhä toipumassa kahden edellisen vuoden pelejä rajoittaneen ebolaepidemian vaikutuksista. Maan oman joukkueen lisäksi maassa seurataan erityisesti maailmanmestaruuskilpailuja ja Englannin Valioliigaa.
Sierra Leone on osallistunut ennen vuoden 2016 kisoja kymmenen kertaa kesäolympialaisiin vuodesta 1968, mutta ei ole kertaakaan yltänyt mitalisijoille. Yleisurheilijoista maailmalla tunnetaan hyvin Ranskaa edustava 7-ottelija Eunice Barber, joka on syntynyt Sierra Leonessa mutta pakeni maasta sisällissodan aikana.
Joukkuepalloiluista maassa paljon harrastettuja ovat olleet jalkapallon lisäksi koripallo ja baseball. Brittien kulttuuriperintö näkyy maassa siinä, että kriketti on suosittua. Vuonna 2016 Sierra Leone voitti kriketissä Afrikan kakkosdivisioonassa kultaa.
Sierra Leonessa pelataan myös monia perinteisiä urheilulajeja ja pelejä. Wari-niminen lautapeli on suosittu lähes kaikkien etnisten ryhmien keskuudessa.
Kauhajoen kihlakunta
Kauhajoen kihlakunta muodostettiin vuoden 1996 kihlakuntauudistuksessa, ja se toimi vuoden 2007 loppuun. Kihlakuntaan kuuluivat Isojoki, Jurva, Karijoki, Kauhajoki ja Teuva. Kihlakunta sijaitsi aluksi Vaasan läänissä ja vuoden 1997 lääniuudistuksen jälkeen Länsi-Suomen läänissä.
Jänkäjärvi (Keminmaa)
Jänkäjärvi on suojärvi Keminmaan ja Tervolan rajalla Lapin maakunnan lounaisosassa. Sen pinta-ala on 26,4 hehtaaria. Etäisyys Rovaniemeltä on 69 kilometriä lounaaseen ja Kemistä 30 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede
Jänkäjärven pituus etelästä pohjoiseen on yksi kilometri. Suurin leveys on noin 400 metriä. Saaria ei ole. Järven pohjoisosa on Tervolan alueella. Jänkäjärven koillisrannalla levittäytyy pieni luonnonsuojelualue. Jänkäjärven luoteispuolella sijaitsee Akkunusjärvi (47,0 metriä mpy) ja länsipuolella Kuralammit-niminen vesialue (48,0 metriä mpy). Jänkäjärven ja Akkunusjärven välissä on laskuoja.
Jänkäjärvi (65.196.1.002) kuuluu Saaranjoen valuma-alueeseen (65.196), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kemijoen vesistössä (65). Toinen jakovaihe on Akkunusjoen valuma-alue (65.19) ja ensimmäinen jakovaihe Ala-Kemijoen alue (65.1). Jänkäjärvi on toiseksi laajin Saaranjoen alueen kahdestatoista vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Laajin on Akkunusjärvi ja kolmanneksi laajin nimetön järvi 65.196.1.005.
Suomessa on useita Jänkäjärviä. Laajimmat ovat Inarin kaksi Jänkäjärveä, joiden ohella Inarissa sijaitsee kolme pienempää Jänkäjärveä.
Raputietokeskus
Raputietokeskus on pääosin EU -rahoitteinen vuonna 1997 perustettu toimisto, jonka  toiminta tähtää suomalaisen elinkeinoon liittyvän raputalouden toimintaedellytysten parantamiseen. Se toimii kiinteässä yhteistyössä mm. Itä-Suomen yliopiston, kalatalouden neuvontajärjestöjen, Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen (RKTL), kalatalousviranomaisten sekä Asikkalan Päijännetalon kanssa. Raputietokeskuksen toiminta perustuu yleiseen ja erityisesti elinkeinoon liittyvään rapubiologiseen neuvontaan ja suomalaisen ja ulkomaisen rapututkimuksen tulosten soveltamiseen suomalaisen raputalouden kehittämiseksi.
Hattuvaara (Lieksa)
Hattuvaara (myös muodossa Hattu) on maarekisterikylä Lieksassa. Hattuvaara sijaitsee seututien 522 varrella Lieksan keskustaajamasta idän suuntaan. Hattuvaara on myös kylän alueella sijaitseva samanniminen vaara, josta etelään sijaitsee nimellä Hatunkylä tunnettu asutuskeskus.
Raputietokeskus
Raputietokeskus osallistuu aktiivisesti rapuun liittyvään tiedotukseen ja jakaa vuosittaista suomalaisen raputalouden tunnustuspalkintoa, Vuoden Rapulaisen titteliä. Raputietokeskus osallistuu Suomen ravunviljelijöiden liiton toimintaan ja julkaisee samalla toimenkuvaansa liittyen Ravun Peili - Kräftans Spegel  nimistä nettilehteä.
Hattuvaara (Lieksa)
Hattuvaaran tilastollisella suuralueella oli 275 asukasta vuonna 2012. Vielä vuonna 1990 asukkaita oli 515 henkeä. Hattuvaaran suuralue jakautuu neljään tilastoalueeseen ja ne edelleen yhteensä kahdeksaan pienalueeseen. Suuralueeseen kuuluu myös Ruunaa, joka muodostaa kuitenkin oman maarekisterikylänsä.
Yön talo
Kirjasarja on saavuttanut suurta suosiota ympäri maailmaa. Yön talo -sarjalla on paljon oheistuotteita, kuten paitoja ja kynttilöitä. On myös suunniteltu, että sarjan pohjalta tehtäisiin elokuvia.
P. C. Cast
Phyllis Christine Cast (s. 1960) on yhdysvaltalainen fantasiakirjailija. Hänet tunnetaan maailmanlaajuisesti muun muassa Yön talo -kirjasarjastaan, jota hän aloitti kirjoittamaan tyttärensä Kristin Castin kanssa vuonna 2005. Sarjan ensimmäinen osa Marked julkaistiin 2007 ja suomennoksen julkaisu tupahtui 2010. Yön talon lisäksi Castilta on suomeksi julkaistu viisiosainen Partholon-sarja.
P. C. Cast syntyi Watsekassa, Illinoisissa. Hän on ollut naimisissa kolme kertaa. Nykyään hän asuu Tulsassa, jossa hän kirjailijanuran lisäksi toimii lukion englannin opettajana. Samaan kaupunkiin sijoittuu suosittu Yön talo -sarja.
Kristin Cast
Kristin Cast (s. 4. marraskuuta 1986) on yhdysvaltalainen kirjailija ja P. C. Castin tytär. Hän asuu Tulsassa, kuten äitinsä. Vuonna 2005 hän valmistautui Broken Arrow'n lukiosta ja nykyään hän opiskelee Tulsan yliopistossa. Kristin Cast kirjoittaa äitinsä kanssa Yön talo -sarjaa, mutta täysin omia kirjoja hänellä ei vielä ole. Lokakuussa 2010 Kristin Cast ilmoitti työskentelevänsä ensimmäisen soolokirjansa parissa.
Suomennokset
Kustannusyhtiö Otava on kustantanut Yön talo -sarjan kirjoja suomeksi vuodesta 2010 lähtien. Sarjaa ovat suomentaneet Annika Eräpuro ja Inka Parpola. Yhteensä sarjan kirjoja on tähän mennessä käännetty kaksitoista. Ensimmäisestä osasta lähtien sarjan kirjoja on julkaistu suomeksi kaksi vuodessa: vuonna 2010 julkaistiin Merkitty ja Petetty, vuonna 2011 Valittu ja Piinattu, 2012 Vainottu ja Lumottu, 2013 Kahlittu ja Vapautettu, sekä vuonna 2014 "Määrätty". Sarjan kymmenes osa, Salattu julkaistaan elokuussa. Sarjan kaksi ensimmäistä osaa (Merkitty ja Petetty) käänsi suomeksi Annika Eräpuro. Hän suomensi myös viidennen osan, Vainotun. Kaikki muut sarjan osat on kääntänyt Inka Parpola.
Mytologia
Yön talo -kirjasarjan vampyyrit eroavat monella tapaa muiden vampyyritarinoiden vampyyreista. Merkittäviä eroavaisuuksia on melko monta. Eroavaisuuksia ovat muun muassa ne, että ihmiset tietävät vampyyrien olemassaolosta, vampyyrit eivät pala auringon valossa, mutta silti eivät pidä auringosta, ja vampyyrit palvovat vampyyrijumalatar Nyksiä. Sarjan vampyyreilla ei ole torahampaita. Vampyyriksi ei myöskään muututa vampyyrin pureman seurauksena, vaan vampyyriksi tullaan merkitsemällä: tavallinen ihmisnuori "merkitään", ja hänestä tulee vampyyritulokas. Merkitsemisen tekee eräänlainen Etsijä, joka jumalattaren valinnan mukaan merkitsee tietyt ihmisnuoret. Merkityn nuoren otsaan muodostuu safiirinsinisen kuunsirpin rajat. Tämän jälkeen vampyyritulokkaan on jätettävä taakseen tavallinen ihmiselämä ja muutettava vampyyrien sisäoppilaitokseen, Yön taloon, muiden vampyyrien ja vampyyritulokkaiden luo, sillä ilman aikuisen vampyyrin läsnäoloa vampyyritulokkaat kuolevat.
Yön talossa ollessaan vampyyritulokkaat käyvät läpi muutoksen. Muutaman vuoden Yön talossa vietetyn ajan jälkeen heistä tulee vampyyreita, silloin otsassa oleva kuunsirppi täyttyy kokonaan siniseksi, ja kasvoja reunustamaan syntyy monimutkaisia tatuointeja. Osa tulokkaista ei kuitenkaan selviydy tästä, vaan heidän ruumiinsa alkavat hylkiä muutosta, ja he kuolevat. Kuolema tapahtuu melko nopeasti ja arvaamatta: tänään voi olla täysin terve, mutta huomenna ruumis jo hylkiikin muutoksen ja seurauksena on kuolema.
Jotkut kuolleet tulokkaat kuitenkin "epäkuolleutuvat", he heräävät luonnonvastaisesti henkiin kuolleista muuttuneina punaisiksi vampyyritulokkaiksi. Heitä kutsutaan punaisiksi tulokkaiksi, koska heidän otsassa oleva kuunsirppi ei enää ole safiirin sininen kuten muilla, normaaleilla, tulokkailla vaan se on muuttunut punaiseksi. Myös heidän silmänsä hehkuvat verenpunaisina ja heillä on suuremmat ja mahtavammat voimat kuin normaaleilla vampyyreilla. Punaiset tulokkaat ovat vaaraksi ihmisille, väkivaltaisia ja verenhimoisia hirviöitä, joilla ei ole enää inhimillisyyttä, sillä kuollessaan he menettivät sen. Normaaleista vampyyreista heidät erottaa myös se, että he alkavat palaa auringon valossa. He loukkaantuvat pahoin auringon valon koskettaessa ihoa ja pahimmassa tapauksessa kuolevat.
thumb|300px|Tulsan Yön talo (todellisuudessa [[Cascia Hall)]]
Lähtöasetelma
Kirjasarja sijoittuu Tulsaan Oklahomaan. Sarjan päähenkilö on 16-vuotias Zoey Redbird. Aivan sarjan ensimmäisen kirjan alussa, Merkityssä, hänet merkitään ja hän joutuu muuttamaan Yön taloon. Zoey ei kuitenkaan ole täysin normaali vampyyritulokas: hänen otsassa oleva kuunsirppi on kokonaan täyttynyt, mutta muilla tulokkailla on vain sen rajat. Merkkinsä vuoksi Zoey saa paljon huomiota, mistä hän ei pidä lainkaan, sillä suuri elämän muutos ja kaikki muukin hämmentävät jo valmiiksi. Uuteen elämään sopeutuminen ei ole hänelle täysin helppoa. Yön talossa Zoey saa hyviä ystäviä, niin kuin ikävä kyllä vihamiehiäkin. Hänen uusia ystäviään ovat Stevie Rae (hänen huonetoverinsa), Damien sekä "kaksoset" Shaunee ja Erin.
Pian sen jälkeen, kun Zoey on mennyt Yön taloon, Zoey huomaa, että hänellä on erityisiä kykyjä. Vampyyrien jumalatar Nyks on suonut hänelle aivan ainutlaatuisia kykyjä: Zoey pystyy hallitsemaan kaikkia viittä elementtiä. Nämä elementit ovat ilma, tuli, vesi, maa ja henki. Kukaan aikaisemmin ei ole saanut kykyä hallita kaikkia niitä ja vain hyvin harva vampyyri saa edes yhden elementin voimat. Uudet kyvyt erottavat Zoeyn vielä vahvemmin kaikista muista tulokkaista, eikä Zoey ole kovin mielissään siitä. Zoey kuitenkin hyväksyy sen.
Pikku hiljaa Zoeylle alkaa selvitä, että jotain on pielessä Tulsan Yön talossa. Hänelle paljastuu kauheita asioita, joita hän kuitenkin joutuu aluksi salaamaan muilta. Aikaisemmat suuret ongelmat vaikuttavat pienen pieniltä tulevien suurten kauheiden asioiden rinnalla.
Sarjaan kuuluvat kirjat
thumb|300px|[[Skye|Isle of Skye]]
Duudsonit Activity Park
Duudsonit Activity Park on Seinäjoella sijaitseva huvipuisto, joka avattiin 3. elokuuta 2014. Puiston viralliset vihkiäiset pidettiin 11. elokuuta 2014. Puiston perusti stunttiryhmä Duudsonit.
Puisto on tarkoitettu liikunnalliseen käyttöön. Siellä voi muun muassa parkourata, ajaa polkuautoilla , rullalautailla ja hyppiä trampoliinilla.
Verottaja haki Seinäjoen Duudsonit Activity Parkin taustayhtiötä Seinäjoki Activity Park Oy:ta elokuussa 2020 konkurssiin maksamattomien verovelkojen vuoksi.
Lokakuussa 2017 avattiin toinen Duudsonit Activity Park Espoon kauppakeskus Isoon Omenaan.
Vuonna 2019 ensimmäinen Duudsonit Activity Park Seinäjoella muutti Ideaparkin tiloihin.
AIV-rehu
AIV-rehu on nautakarjan säilörehua, joka on käsitelty AIV-liuoksella paremman säilyvyyden takaamiseksi. Alkuperäinen AIV-liuos kaupallistettiin vuonna 1929. Alun perin se koostui rikkihaposta ja suolahaposta, mutta sittemmin on siirrytty orgaanisten happojen, lähinnä muurahaishapon, käyttöön. AIV-liuoksen tarkoituksena on maitohappokäymisen avulla alentaa rehun pH neljään eli voimakkaan happamaksi. Tällöin rehun nettoravintohävikki on noin 10–20 prosenttia, mutta haitallisia bakteereja kasvaa vähemmän. Rehuyksiköt ja valkuaisainearvo vähenevät, mutta etenkin rasvaliukoiset vitamiinit säilyvät hyvin.
AIV-rehun kehitti 1928 suomalainen Artturi Ilmari Virtanen apunaan Henning Karström. Virtanen sai keksinnöstään Nobelin kemianpalkinnon 1945. Alun perin tarkoituksena oli taata se, että lehmät lypsäisivät runsaasti maitoa myös talvella. Ennen AIV-rehua ne olivat joutuneet tyytymään talvioloissa kuivaan heinään, jolloin maidontuotanto aleni suhteessa kesäkauteen lehmien syödessä tuoretta ruohoa. Tämä oli vähentänyt maidontuotantoa siten, että Suomen voin vienti Yhdistyneeseen kuningaskuntaan oli kärsinyt. Suomi sai joksikin aikaa kilpailuetua virolaisiin meijereihin nähden keksinnöllään, kunnes nämä huomasivat saman asian.
Tutkimus
Valion johto oli 1920-luvulla muutaman kerran tiedustellut Virtaselta, olisiko mahdollista valmistaa säiliörehua, joka ei jättäisi maitoon pahaa hajua ja makua. Virtanen paneutui asiaan jonkin verran, mutta varsinaiset tutkimukset jäivät odottamaan vuoroaan, sillä Valion laboratorion henkilökunnan aika meni voin kestävyyskokeisiin ja palkokasvitutkimukseen.
Virtasen laboratoriossa suoritettiin vuonna 1925 alustavia kokeita happamuuden vaikutuksesta rehun säilymiseen. Vuosien 1925–1928 aikana on tiedossa, että Virtanen tutki happamuuden vaikutusta muun muassa palkokasvien juurinystyröiden typensidontaan ja maitohappokäymiseen. Yksityiskohtaisia dokumentteja tuon ajan kokeista ei ole säilynyt, mutta hieman ennen kesää 1928 Virtanen oli päätellyt, että rehun säilymisessä oli ensisijaisesti kyse pH-arvosta. Siitä, mikä johti Virtasen pH-arvon jäljille, ei ole myöskään olemassa dokumentaarista tietoa.
Virtasella oli kuitenkin aikaisempaa tietoa siitä, että eri bakteerien aiheuttamat hajoamisprosessit riippuivat happamuudesta. Hän tiesi, että monet käymisprosessit ja valkuaisaineiden hajoaminen pysähtyivät pH:n 4 tienoilla. Virtanen hahmottelikin sen pohjalta AIV-rehun teoreettisen perustan: happolisäyksellä säilötyn rehumassan pH tulisi laskea välille 3,5–4,0, jotta voitaisiin estää kaikki rehussa tapahtuvat haitalliset prosessit.
Virtasen apulaisen Henning Karströmin Valion laboratorion pihassa 30 litran betonipöntössä tekemät kokeet vahvistivat Virtasen ajatusta pH-arvon merkityksestä.
Käyttöönotto
Laboratoriokokeiden tuloksia alettiin testata käytännössä jo kesällä 1928. J. Tuiskulan tilalla Askolassa säilöttiin 10. heinäkuuta apila-timoteita, joka kasteltiin 2-molaarisella suolahapolla. Koe toistettiin syyskuussa agronomi Gustaf L. Rosenqvistin tilalla Lapinjärvellä ja uudestaan Tuiskulan tilalla. Rehusäiliöt avattiin myöhemmin syksyllä, jolloin havaittiin, että happolisäysmenetelmällä säilötyt rehut olivat säilyneet paremmin kuin hapottomat vertailurehut. Rosenqvist ehdotti samassa yhteydessä uuden säiliörehun kutsumusta AIV-rehuksi.
Virtanen jätti 27. syyskuuta Karjatalous-lehdelle artikkelin ”Tutkimuksia rehujen säilyttämisestä”. Siinä hän selvitti pH:n ja happolisäyksen merkityksen. Artikkeli julkaistiin kuitenkin vasta vuonna 1930, jolloin asia tuli ensimmäisen kerran julkisuuteen.
AIV-rehun patenttihakemus jätettiin 16. helmikuuta 1929 ja patentti myönnettiin 1933. Patentissa menetelmää ei sidota tiettyyn happoon, mutta siinä kerrotaan, että sopivia happoja tai niiden suoloja tuli lisätä niin paljon, että rehumassan pH oli 3–4.
Heinälammi (Ähtäri, itäinen)
Heinälammi on Etelä-Pohjanmaalla Ähtärissä Myllymäen kylän lähellä sijaitseva lampi. Samalla alueella sijaitsee toinenkin saman niminen lampi, joista tämä on niistä itäisempi ja selvästi pienempi.
AIV-rehu
Levittäminen ulkomaille
Virtanen ymmärsi keksintönsä taloudellisen merkityksen ja lähetti hakemuksia muiden maiden patenttivirastoihin. Sen jälkeen, vuonna 1931 alettiin julkaista tutkimuksia ulkomaalaisissa ammattilehdissä.
Heinälammi (Ähtäri, itäinen)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 50 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Se on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Rantaviivan pituus on 600 metriä.
AIV-rehu
Levittäminen ulkomaille
Henning Karström siirtyi vuonna 1931 täyspäiväisesti hoitamaan ulkomaalaisia patenttihakemuksia. Samaan aikaan rehuneuvonnan johtaja Rosenqvist matkusti ulkomailla neuvottelemassa käyttöoikeuksista ja neuvomassa sen valmistuksessa. Muutamassa vuodessa AIV-patentti myytiin Ruotsiin, Norjaan, Tanskaan, Alankomaihin, Britanniaan, Irlantiin ja Islantiin ja hieman myöhemmin vielä Sveitsiin, Yhdysvaltoihin ja Kanadaan.
Heinälammi (Ähtäri, itäinen)
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Pihlajaveden alueeseen (35.483) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 188,3 metriä mpy.
AIV-rehu
Valmistus
thumb|Tuorerehun valmistuksessa käytettävää muurahaishappoa varastoituna muovitynnyreissä pellonlaidalla. AIV-rehunsäilöntäliuokset valmistaa nykyisin Taminco Finland Oy. AIV-liuoksia valmistetaan useita eri tyyppejä. Edullisimman koostumus on muurahaishappoa 76 prosenttia, ammoniumformiaattia 5,5 prosenttia ja loput vettä. Liuosta on käsiteltävä varovasti, sillä se on vahvasti syövyttävää. AIV-liuos syövyttää muun muassa ihoa ja laitteiden osia. AIV-liuostyypin valintaan vaikuttaa tavoiteltava rehun kuiva-ainepitoisuus ja käytettävä korjuumenetelmä.
Biologiset säilöntäaineet ovat korvanneet perinteisiä happopohjaisia aineita varsinkin esikuivatuissa säilörehuissa. Ne perustuvat yhteen tai useampaan maitohappobakteerikantaan. Lisäksi niissä saattaa olla entsyymejä, joilla pyritään parantamaan rehun ruokinnallista tai säilönnällistä laatua.
Tyypillisesti AIV-rehua säilötään nurmikasveista, joista tärkeimpiä Suomessa viljeltäviä lajeja ovat timotei, koiranheinä, ja nurminata sekä ruokonata, jonka viljely yleistyy vuosi vuodelta; lisäksi AIV-liuoksella säilötään nurmipalkokasveja eli muun muassa puna-, valko-, ja alsikeapilaa sekä sokerijuurikkaan naatteja. Nurmikasvit (heinäkasvit, myös ohra, kaura ja vehnä) kasvavat usein seoskasvustoina, joissa saattaa olla myös apiloita seoksena. Viljojen jyväsadon murskesäilöntää tehdään myös AIV-liuoksella, jolloin säästetään huomattavia summia kuivauskustannuksista ja kuivuri-investoinneista.
Alkuaikoina liuosta annosteltiin esimerkiksi laudoitettuun maakuoppaan tuoreen ruohon päälle kerroksittain. Laudoitus kesti kuitenkin korkeintaan 3–4 vuotta, joten vähitellen siirryttiin betonista valmistettuihin siiloihin. AIV-tornien määrä alkoi lisääntyä maatiloilla toisen maailmansodan jälkeen. Vuoteen 1960 mennessä niitä oli rakennettu yhteensä n. 42 000 kappaletta.
Nykyisin AIV-rehu tehdään joko tuoreena niittosilppureilla tai esikuivattuna tarkkuussilppureilla, paalaimilla tai noukinvaunuilla. Korjuun yhteydessä AIV-liuos annostellaan rehumassaan. Liuosta annostellaan pieniä määriä, noin kolmesta viiteen litraan rehutonnia kohden. Rehu ilmasuljetaan muovin sisään joko aumoihin tai paaleihin. Valmis rehu saattaa ärsyttää ihoa, mutta ei ole vaarallista ihmisille tai tuotantoeläimille. Pyöröpaalaus on yleistynyt Suomessa 1990-luvun puolivälistä lähtien.
Esikuivaamattoman sälilörehun varastoinnissa tiivistyksen yhteydessä syntyy puristenestettä, jota ei saa päästää turmelemaan ympäristöä.
Thomas Lemar
Thomas Lemar (s. 12. marraskuuta 1995 Baie-Mahault, Guadeloupe) on ranskalainen jalkapalloilija, joka edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Atlético Madridia. Vasenjalkainen Lemar on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura
Lemar aloitti ammattilaisuransa SM Caenissa, jonka paidassa hän pelasi kaudella 2013–2014 Ligue 2:ssa seitsemän ottelua. Kaudeksi 2014–2015 Caen nousi Ligue 1:een ja Lemar teki pääsarjadebyyttinsä elokuussa 2014 Evian Thonon Gaillard FC:tä vastaan. Hän pelasi kauden aikana 25 liigaottelua. Avausmaali ja kauden ainoa maali syntyi huhtikuussa 2015 FC Nantesia vastaan.
Heinäkuussa 2015 Lemar siirtyi Ligue 1:n AS Monacoon. Hän teki heti avausottelussaan Toulousea vastaan maalin. Hän pelasi kolmen kauden aikana 90 liigaottelua ja teki niissä 16 maalia, joista yhdeksän Monacon mestaruuteen päättyneellä kaudella 2016–2017. Mestarien liigassa Lemar pelasi 15 ottelua ja teki niissä kaksi maalia, sekä vieras- että kotikentällä Tottenham Hotspuria vastaan syksyllä 2016. Eurooppa-liigassa hän pelasi neljä ottelua.
Lemar siirtyi kesällä 2018 espanjalaisseura Atlético Madridiin. Hän on kolmen kauden aikana pelannut Espanjan liigassa 80 ottelua ja tehnyt niissä kolme maalia. Kaudella 2020–2021 hän voitti Espanjan liigamestaruuden. Mestarien liigassa hän on pelannut Sevillaa edustaessaan 22 ottelua. Elokuussa 2018 hän oli voittamassa UEFA Super Cupia.
Maajoukkueura
Lemar on edustanut monia Ranskan nuorten maajoukkueita. Aikuisten maajoukkuetasolla hän olisi voinut edustaa Ranskan sijasta myös synnyinmaataan, Ranskalle kuuluvaa Guadeloupea. Hän pelasi Ranskan A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran marraskuussa 2016. Hän kuului Ranskan maailmanmestarijoukkueeseen MM-kilpailuissa 2018 mutta pelasi vain jatkoon pääsyn kannalta merkityksettömän viimeisen alkulohko-ottelun Tanskaa vastaan. Hän on pelannut toukokuun 2021 loppuun mennessä 24 A-maaottelua ja tehnyt niissä neljä maalia, joista kaksi ensimmäistä elokuussa 2017 MM-karsintaottelussa Alankomaita vastaan.
Betty Smith
Betty Smith, myös Elisabeth Wehner, oikea nimi Elizabeth Lillian Wehner (16. helmikuuta 1896 Williamsburg, Brooklyn, Yhdysvallat – 17. tammikuuta 1972 Shelton, Connecticut, Yhdysvallat ) oli yhdysvaltalainen kirjailija, näyttelijä ja opettaja yliopistossa. Hänen esikoisromaaninsa, omaelämäkerrallinen Puu kasvaa Brooklynissa (A Tree Grows in Brooklyn) ilmestyi 1943. Hän kirjoitti sille jatkoa romaanin Maggie (Maggie – Now, 1958).