cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
São Mameden taistelu
Tausta
thumb|vasen|[[Guimarãesin linna.]] Henrik oli Kastilian ja Leónin kuninkaan alainen Portucalen eli Portugalin kreivi. Henri oli uskollinen joskin autonominen kuninkaan alamainen aina kuningas Alfonso VI:n kuolemaan saakka vuonna 1109. Seurasi sisäinen sekasorto, jonka aikana Henristä tuli käytännössä vaikkeikaan virallisesti itsenäinen hallitsija. Henri itse kuoli vuonna 1112. Hänen poikansa Afonso Henriques oli vielä alaikäinen, joten kreivikuntaa johti Henrin leski ja Afonson äiti Teresa.
Alfonso Raimundes oli Galician kuningas ja Galicia oli autonominen osa Leónin kuningaskuntaa. Galiciassa huomattavaa vaikutusvaltaa käytti kuninkaan kasvatuksesta vastaava Pedro Froilaz de Trava ja Travan suku. Trava halusi puolestaan lisätä suojattinsa vaiktusuvaltaa ja liittää Portugalin kreivikunnan Galician maihin. Teresan jäätyä leskeksi hänellä oli suuri paine avioitua uudelleen ja Pedro Froilaz de Trava halusi järjestää hänelle avioliiton Travan suvun jäsenen kanssa.
Travan suvun vaikutusvalta Teresaan kasvoi, vaikka portugalilainen aateli vastustikin ajatusta liitoksesta Galician. Hänestä tuli Pedro Froilazin pojan Fernão Pérez de Travan rakastaja ja mahdollisesti pari myös avioitui, joskin salaa.
Taistelu
Travas oli nyt noussut käytännössä Portugalin kuvernööriksi. Travasin suvulla oli kuitenkin monia vastustajia, joista merkittävimmät olivat Sousan, Mendesin ja Ribadourosin suvut. Suvut erkanivat Teresan hovista ja heidän mukanaan lähtivät myös Porton ja Coimbran piispat. Vuoteen 1127 mennessä oli syntynyt avoin kapina Travasia ja Teresaa vastaan. Liikkeen johtoon nostettiin Afonso Henriques.
Syytä Afonso Henriquesin kääntymiselle äitiään vastaan ei mainita historiallisissa lähteissä täysin selvästi. Hänellä oli kuitenkin läheiset suhteet moniin Travasin sukua vastustaneisiin sukuihin. Osapuolten välinen ratkaiseva taistelu käytiin São Mamedessä lähellä Guimarãesia 24. kesäkuuta 1128. Taistelu päättyi Travasin ja Teresan vastaisten joukkojen selvään voittoon.
Seuraukset
Travas kartkotettiin Portugalista ja Teresa kuoli hänen paettuaan Galiciaan vuonna 1130. Portugalin aateliston enemmistö oli ensimmäistä kertaa toiminut yhtenä kokonaisuutena ja liittyminen Galiciaan oli näin vältetty. Afonso Henriques oli noussut taistelun myötä Minhojoelta al-Andalusin rajalla saakka yltäneen alueen autonomiseksi hallitsijaksi. Myöhemmin hän alkoi edelleen kättää arvonimeä rex eli kuningas. Häntä pidetäänkin usein Portugalin kuningaskunnan perustajana.
BMP-1
BMP-1 (, bojevaja mašina pehoty, "jalkaväen taisteluajoneuvo") on Neuvostoliiton 1960-luvulla käyttöön ottama rynnäkköpanssarivaunu. Vaunu yhdisti taisteluun jalkaväkeä kuljettavan panssariajoneuvon kevyen panssarivaunun ominaisuuksiin.
Suunnittelu
BMP-1 kehitettiin Neuvostoliitossa toisen maailmansodan jälkeen alkaneen kylmän sodan tarpeisiin. Vaunun suunnittelu aloitettiin GBTU:n (Neuvostoliiton panssarivoimien päähallintokeskus) aloitteesta Neuvostoliitossa vuonna 1959, ja tavoitteena oli kehittää uudenlainen jalkaväen taisteluajoneuvo nimenomaan ydinsodan tarpeita ajatellen. Vaunun suunnittelun lähtökohtia oli myös amfibio-ominaisuudet, joilla katsottiin olevan suuri strateginen merkitys. Ominaisuuden avulla olisi voitu ylittää Länsi-Euroopan joet nopeasti, jos laaja maasota olisi syttynyt lännen ja idän välillä.
Pitkälti Hruštšovin tuon aikaisesta innostuksesta raketti- ja ohjusaseisiin johtuen yhdeksi vaatimukseksi tuotantomallille asetettiin se, että pääaseen oli kyettävä taistelemaan myös taisteluvaunuja vastaan. Alun perin pääaseeksi harkittu 20–30 mm:n konetykki hylättiin, ja kun Grjazevin-Šipunovin suunnittelutoimisto tarjosi uudenaikaista 73 mm:n matalapainekanuunaa projektiin, se myös hyväksyttiin kompromissiratkaisuna.
Samainen suunnittelutoimisto kehitti 2A28-vaunukanuunan rinnalle panssarintorjuntaohjusjärjestelmän, jolla oli tarkoitus kattaa ampumaetäisyydet 800–3 000 m. Läpäisyä ohjuksella oli 400–450 mm. Ohjus oli aikanaan todellinen edistysaskel ja nähtiin, että panssarivaunujen elinaika olisi ohi, kun pst-ohjukset pystyivät hallitsemaan suurillakin etäisyyksillä taistelukenttää pystyen läpäisemään minkä vaunun tahansa. Myöhemmin kävi ilmi, ettei näin toki ollut. Ohjuksessa oli monia puutteita: sen lataus oli vaikeaa ja hidasta, lentoaika pidemmille ampumaetäisyyksille niin pitkä, että häirinnän mahdollisuus kasvoi hyvin suureksi. Osuminen oli myös hyvin haastavaa varsin alkeellisella joystick-tyylisellä ohjaimella. Ohjus- ja kanuunajärjestelmän lisäksi myöhemmässä prototyyppivaiheessa aseistuksessa oli mukana uuden PKM-konekiväärin panssarivaunumalli PKT, jossa oli hieman raskaampi piippu ja sähkölaukaisu. PKT asennettiin kiinteästi torniin kanuunanputken suuntaisesti.
Kuten usein neuvostoliittolaisessa aseteollisuudessa, päätettiin BMP-projekti "kilpailuttaa" useilla suunnittelutoimistoilla. Prototyypille annettiin vaatimus: "uintikykyinen, ABC-suojattu jalkaväen taisteluajoneuvo, jossa sijoitettuna jo valmis Grjazevin-Šipunovin toimiston suunnittelema torni-asepaketti".
Neljän eri suunnittelutoimiston prototyypistä valittiin lopuksi Isakovin toimiston prototyyppi nr.765, suunnittelunimeltään "Koršun". Alustan tilaratkaisu oli käytännöllisin: takana miehistötila, keskellä torni ja edessä moottori kuljettajan ollessa vasemmalla. Vaunun prototyypin ensimmäiset testit olivat 1964–1965 ja vuonna 1966 BMP hyväksyttiin Neuvostoliiton sotavarustukseen, jolloin myös pienimuotoinen sarjatuotanto Tšeljabinskissa aloitettiin. Vuonna 1968 tuotanto siirrettiin Kurganiin ja rakenteeseen, jossa oli varsin paljon "lastentauteja", tehtiin lukuisia pieniä muutoksia. Varsinainen suuren mittakaavan sarjatuotanto aloitettiin vuonna 1970, jolloin vaunun rakennetta korjattiin vielä noin 20 cm pidemmäksi paremman uintivakavuuden vuoksi. Tästä mallia kutsutaan yleisesti ensimmäiseksi varsinaiseksi BMP-1:ksi.
Myöhemmin 1970-luvulla pieniä muutoksia tehtiin tuotantomalleihin ja tuotanto siirtyi myös lisenssillä Puolaan ja Tšekkoslovakiaan, joissa tehtiin myös omia pieniä muutoksia malleihin.
Ominaisuudet
BMP-1:n rakenne oli aikaansa nähden Neuvostoliiton sotatekniikassa varsin monimutkainen ja kallis; sen oli tarkoitus tulla ns. "parempien yksiköiden" käyttöön, koska koko armeijan mekanisointi BMP:llä oli taloudellisesti mahdotonta. Näin ollen muille yksiköille oli tarkoitus käyttää edullisempaa BTR-60-pyöräajoneuvoa.
1960-luvulla taistelukentän ajateltiin mahdollisen Varsovan liiton ja Naton kohtaamisessa muodostuvan ydin- ja kemiallisten aseiden hävittämäksi autiomaaksi, jolla valtavat panssarimuodostelmat ottaisivat mittaa toisistaan. Jalkaväen ajateltiin kykenevän edes jotenkuten tehokkaaseen taistelutoimintaan ainoastaan panssaroidun ja NBC-suojatun taisteluajoneuvon sisältä. Tällaista skenaariota silmällä pitäen panssarikaloteille olisi ehkä löytynytkin käyttöä. Myöhemmin doktriinit muuttuivat ja kalottien hyödyllisyydestä kiisteltiin ylipäätään. Tuli panssarikaloteista voikin parhaimmillaan olla vain häirintätulta, mahdollisesti jopa tehokasta sellaista. Tarkka tähdätty tuli kaloteista ei ole liikkuvasta vaunusta mahdollista. Tärkeimmät syyt tulen epätarkkuuteen ovat vakaimen puuttuminen, huono näkyvyys ja aseen rajoitettu ampumasektori.
Tekniset ominaisuudet
Vaunun runkorakenne on varsin perinteinen, telakoneisto sisältää molemmin puolin kuusi telapyörää ja kolme ylätelapyörää, jokaisen alatelapyörän ollessa sauvajousitettu. Edessä ja takana on lisäksi iskunvaimentimet. Sauvajousikotelot ovat miehistötilan lattiassa ja ne antavat samalla tarpeellista jäykistettä rungolle. Johtopyörä on takana ja vetopyörä moottorin myötä edessä. Moottori on pitkittäin sijoitettu V-6 (UTD-20), vaihteiston ollessa poikittain keulaa lähempänä. Ohjaus on kytkin-jarru-tyyppinen sivuvälityksillä.
Vaunun panssarointi suojaa kevyiden aseiden luodeilta sekä tykistökranaattien sirpaleilta. Neuvostoliitossa Kurganin tehtaissa valmistetuissa BMP-vaunuissa käytettiin uutta silloin korkeatasoisinta käytössä ollutta Paton-instituutin kehittämää pintakarkaistua ESR-menetelmällä tehtyä panssarilevyä (Brinell-kovuus 51). Lisenssillä Itä-Euroopassa tehdyissä vaunuissa havaittiin käytetyn myös huonompia teräslaatuja. Alun perin etupanssaroinnin vaatimuksena oli 20 mm konetykin ammuksen kestokyky, mikä myös vastaa todellisuutta. Etupanssarointi kesti myös yli 600 m etäisyydeltä ammutut 25 mm APDS-T-ammukset. Etupanssarointi ei kestä uusimpia 25 mm APFSDS-T DU/volframi-alikaliiperiammuksia. Sivupanssarointi kestää 7,62x54 mm AP-luodin kk-osumat, mutta läheltä (alle 300 m) ja erityisesti edullisella osumiskulmalla 12,7 mm kk:n AP-ammus läpäisee melko usein kylkipanssarin. Tämän vuoksi erityisesti Afganistanin sodassa käytettiin 8 mm lisäpanssarilevyjä kyljissä ja tornin sivu- ja etusektorissa.
Panssarointi vaihtelee välillä 6–33 mm seuraavasti: kansi- ja takapanssari 6–8 mm, sivu- ja etuyläviistopanssari 18 mm, etualaviistopanssari 17 mm, tornin etuosa 25 mm, tykin asekilpi 33 mm ja pohja 12–16 mm. Lisäksi lasikuidusta valmistetut sisäpuoliset sirpalesuojalevyt luukuissa sisäpuolella (noin 8 mm). Erityisesti etupanssari on hyvin kallistettu ja lisää suojaa huomattavasti jo pelkästään suuren kimpoamisriskin vuoksi. Vaunun takaovissa olevien polttoainesäiliöiden sisältämä diesel/polttoöljy lisää takapanssarin suojaa jossain määrin, lukuun ottamatta panssarisytytysluoteja, joille ko. rakenne on herkkä.
Taistelukokemukset vaunusta eri sodissa ovat ilmaisseet sen taistelukestävyydestä, että vaunu on varsin arka etenkin sivusta ammutuille raskaan konekiväärin ja singon osumille. Tosin edestäpäin ammuttujen kk-osumien ja jopa singonosumien on havaittu kimpoavan varsin herkästi tai räjähtävän epätäydellisesti johtuen hyvin kallistetusta etupanssarista. Taistelupanssarivaunujen ammuksille BMP:n panssari ei voi käytännössä mitään, kuten ei juuri mikään muukaan jalkaväen taisteluajoneuvo. Sivun lisäpanssaroinnin (BMP-1D, Afganistan) on havaittu tekevän vaunun käytännössä immuuniksi sivulta päin ammutuille 12,7 mm (joissain tapauksissa myös 14,5 mm) panssariluodeille ja jossain määrin lisännyt myös sinko-osuman kestävyyttä.
Aseistus
Aseistukseen kuuluvat edellä mainitut 73 mm vaunukanuuna, 7,62 mm konekivääri ja panssarintorjuntaohjuksen ampumalaite. Aikanaan aseistus riitti lyömään läntiset kevyet vaunut ja jopa raskaimmat vaunut ohjuksen avulla. Onteloammuksen lentorata oli varsin tasainen 800 metrin sisällä, jolloin taistelutähtäimen käyttö oli helppoa nopeissa tulenavauksissa. Sen sijaan BMP-1:n sijoittaminen sen edellä etenevän jalkaväkiryhmän yhteyteen tuotti taktisessa suunnittelussa ongelmia. BMP-1:n tykin tulikorkeus on niin matala, että etenevät jalkaväkiryhmät olivat vaarassa joutua vaunun tulilinjalle. Tämä ratkaistiin määrittelemällä etenevälle ryhmälle 50 metrin "suoja-alue" vaunun kohdalle, jotta tulitoimintaa pystyttiin esteettä suorittamaan.
Tulitukitehtävissä kanuuna täyttää osaltaan tehtävänsä edelleen jossain määrin, mutta sen panssarintorjuntakyky rajoittuu lähinnä kevyempiin vaunuihin. 2A28 on aseena varsin yksinkertainen ja siksi varmatoiminen. Alle 800 metrin etäisyyksillä se on erittäin tarkka käytettäessä ontelokranaattia ja tulinopeus on hyvä, etenkin jos alun perin käytössä ollut hidas ja vaarallinenkin automaattilataaja on poistettu (kuten Suomessa on tehty). Manuaalinen lataus on erittäin helppoa ja tulinopeus jopa 10 laukausta minuutissa. Suurin ongelma tulenavauksessa onkin lähinnä laseretäisyysmittarin ja vakaimen puute. BMP-1:n on käytännössä pysähdyttävä, kun ammutaan kanuunalla. 1960–1970-lukujen tarpeisiin vaunun aseistus oli siis täysin riittävä, mutta jo 1970-luvun puolivälissä oltiin kehittämässä BMP-1:n seuraajaa BMP-2:a.
BMP-1:n matalapainekanuunan koettiin olevan kantamaltaan liian lyhyt kasvaneille ampumaetäisyyksille, sekä kantamansa loppupäästä liian epätarkka etenkin sivutuulessa. Erityisiä kokeiluita tehtiin pidemmällä putkella ja parannetulla ampumatarvikkeella, mutta loppujen lopuksi BMP-2:n kehittelytyön aloittamiseksi antoi lopullisen virikkeen se, että 1970-luvun puolivälissä ja lopussa doktriinit muuttuivat: katsottiin ettei ydinaseilla käytävä sota ollut enää todennäköinen ja päätettiin parantaa tulinopeutta- ja voimaa pitkille etäisyydelle 1 500–3 000 m, sekä parantaa kykyä torjua itsenäisesti Naton tuolloin lanseeraamia taisteluhelikoptereita. Lopullisen tuen kehitykselle antoivat jo ensimmäiset Afganistanin sisällissodan kokemukset vuodesta 1979 alkaen, jossa vuoristo-oloissa tarvittiin huomattavasti isompia korotuskulmia kuin 2A28:n 33°.
Vaunu on täysin uimakykyinen ja varustettu ABC-aseilta suojaavalla järjestelmällä. Vaunun kaikki luukut suljetaan suojeluhälytyksen tullen ja käynnistetään painetuuletin, ilma tulee imusuodattimen kautta ja sisällä on pieni ylipaine. Vaunun panssarointi suojaa riittävästi normaalilta ydinsäteilyltä, lukuun ottamatta neutronisäteilyä.
Käyttö
Suomessa BMP-1-vaunuja käytettiin vuosina 1982–2004 panssarijääkärien kuljettamiseen ja tulituen antamiseen hyökkäävälle jalkaväelle. Vuonna 2004 BMP-1 siirrettiin reservikäyttöön ja sen korvasi BMP-2 panssarijääkärikomppanian kalustossa. Suomella oli vuonna 2001 käytössä 156 BMP-1-vaunua.
Muutostöihin kuuluivat myös Wegmann-suojasavuheittimien, että osaan vaunuista Lyran-valaisukranaatinheittimen asennukset. Lisäksi moottoriin vaihdettiin esim. paperimallinen vaihdettava pa-suodatin.
Suomessa vaunulla liikkuvaan jalkaväkiryhmään kuuluu alkuperäisen yhdeksän taistelijan sijasta vain kahdeksan. Syynä tähän on se, että välittömästi ajajan takana sijaitseva, ryhmänjohtajalle alun perin tarkoitettu runkojohtajan paikka on jätetty tyhjäksi.
Suomen lisäksi BMP-1 on ollut laajalti palveluskäytössä useissa entisen Varsovan liiton maissa ja lukuisissa Lähi-idän ja Afrikan maissa.
Vaunusta on valmistettu lukuisia muunnoksia eri käyttötarkoituksiin mm. tulenjohtovaunut BMP-1TJ ja BMP-1TJJ sekä komentopaikkapanssarivaunu BMP-1K.
BMP-1 poistui vuoden 2007 aikana myös reservikäytöstä ja vaunuyksilöiden varusteista purkaminen aloitettiin syksyllä 2006 ja niiden romutus saatettiin päätökseen vuoden 2008 aikana. Vaunut romutettiin lukuun ottamatta 38 vaunun erää, tämä luku sisältää myös tulenjohtomalleiksi muutetut vaunut.
Kiimalampi (Alavus)
Kiimalampi on Etelä-Pohjanmaalla Alavudella Sulkavankylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 4,3 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella on kartan mukaan yksi saari. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
David Klenerman
David Klenerman (s. 1959 ) on brittiläinen biofyysisen kemian tutkija ja professori, jonka tutkimusura Cambridgen yliopistossa on keskittynyt biologisten ongelmien ratkaisemiseen biofyysisillä menetelmillä. Hän on kehittänyt Shankar Balasubramanianin kanssa rinnakkaissekvensointia käyttävän DNA:n sekvensointitekniikaan, joka on sittemmin noussut käytetyimmäksi tavaksi sekvensoida DNA:ta. Heidät on palkittu tekniikasta muun muassa Royal Medalilla ja Millennium-teknologiapalkinnolla.
Elämäkerta
Klenerman suoritti vuonna 1982 maisterin tutkintonsa Cambridgen yliopiston Christ’s Collegessa, ja vuonna 1986 hän valmistui kemian tohtoriksi Churchill Collegesta.
Valmistumisensa jälkeen Klenerman lähti suorittamaan väitöskirjan jälkeistä tutkimustyötä Stanfordin yliopistoon, ja sen jälkeen hän työskenteli seitsemän vuoden ajan BP:n tutkimusyksikössä. Christ’s College biokemiallisen kemian professoriksi hänet valittiin vuonna 1994.
Klenerman on urallaan keskittynyt monien erilaisten biologisten ongelmien ratkaisemiseen uusilla biofyysisillä menetelmillä, jotka ovat perustuneet laserfluoresenssispektroskopiaan ja SPM-mikroskopiaan. Klenerman alkoi vuonna 1997 työskennellä Shankar Balasubramanianin kanssa uuden DNA:n sekvensointimenetelmän kanssa. Tuotekehitys oli hidasta, ja he saivat ensimmäisen toimivan prototyypin valmiiksi vasta vuonna 2005. Klernmanin ryhmä keskittyi projektissa mittausmenetelmien rakentamiseen. Solexan-Illuminan menetelmänä tunnettu sekvensointitekniikka nousi nopeasti rinnakkaissekvensointitekniikoiden markkinajohtajaksi. Balasubramanian ja Klenerman olivat jo vuonna 1998 perustaneet tutkimuksensa sivutuotteena Solexa-nimisen yhtiön, jossa he kehittivät sekvensointia taloudellisesti kannattavaksi. Yhdysvaltalainen Illumina osti vuonna 2007 Solexan 600 miljoonalla dollarilla. He ovat saaneet työstään muun muassa Royal Medalin ja Millennium-teknologiapalkinnon.
Raija Karppinen
Raija Hellevi Karppinen (nyk. Raija Lindbäck, entinen nimi Partinen, Karppinen on tyttönimi, s. 25. lokakuuta 1939) on suomalainen entinen iskelmäsanoittaja. Karppinen teki kaikki levytetyt sanoituksensa 18–19-vuotiaana 1950-luvun loppupuolella. Hänen isänsä on sellotaiteilija Emil Karppinen.
Kiristäjät
Kiristäjät (The Naked Runner tai Run for Your Life) on Sidney J. Furien ohjaama brittiläinen, kylmän sodan ajan vakoilumaailmaan sijoittuva jännityselokuva vuodelta 1967. Francis Cliffordin romaaniin perustuvassa ja Stanley Mannin käsikirjoittamassa tarinassa pääosia näyttelevät Frank Sinatra ja Peter Vaughan.
Juoni
Yhdysvaltalainen, Englannissa asuva huonekalumuotoilija ja kymmenvuotiaan pojan leskeksi jäänyt yksinhuoltaja Sam Laker on lähdössä poikansa kanssa Itä-Saksaan Leipzigin messuille. Britannian tiedustelupalvelu tietää Lakerin sodanaikaiset ansiot tarkka-ampujana ja värvää hänet viekkaudella ”pikku tehtävään”, joka vasta vähitellen paljastuu hänelle: tappamaan rautaesiripun taakse loikanneen brittiagentin, joka on salaisuuksineen matkalla Moskovaan Itä-Saksan kautta. Brittivakoojat kidnappaavat Lakerin pojan ja väittävät tämän kuolleen saadakseen miehen aggressiiviseen tilaan tappotehtävää varten.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Paula Talaskivi kirjoitti Frank Sinatran ansaitsevan ”uuden tyylin työstään” täydet pisteet: ”Hän näyttää tosiaankin miehen tavoin toimivalta mieheltä, hänessä on sopivia merkkejä menestyksestä ja rankoista kokemuksista [--] ja lopun reagoinnit vakuuttavat.” Hän kehui myös kuvaaja Otto Hellerin ”erikoislaatuisia kuvaushakeutumia”. Muut aikalaiskriitikot ja myöhemmät arvioijatkin ovat kehuneet Sinatran roolityötä, mutta moittineet Vaughanin ylinäyttelemistä, hidasta kerrontarytmiä ja tarinan kaukaa haettuja käänteitä. The New York Timesin arvostelija piti brittitiedustelulle käsikirjoitettuja toimintatapoja täysin epäuskottavina.
Täyden evankeliumin liikemiesten kansainvälinen veljesliitto
Täyden evankeliumin liikemiesten kansainvälinen veljesliitto (, lyh. FGBMFI) on yhteiskristillinen kansainvälinen liikemiesjärjestö, jonka tavoitteena on rohkaista miehiä toimimaan aktiivisesti omissa kristillisissä seurakunnissaan. Suomessa järjestö toimii nimellä Suomen täyden evankeliumin liikemiesten kansainvälinen veljesliitto (Stelk).
Historia
Järjestön perusti Los Angelesissa Yhdysvalloissa armenialaista sukujuurta oleva Demos Shakarian vuonna 1951. Järjestön omien tietojen mukaan se vuonna 2007 toimi 150 maassa levittyään 2000-luvun alussa voimakkaasti etenkin Afrikassa, Aasiassa, Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikassa.
Järjestö julkaisee Voice-lehteä, jota on julkaistu eri kielillä. Järjestön kansainvälisenä johtajana toimii Demos Shakarianin poika Richard Shakarian.
Toiminta
Järjestö korostaa, että se ei ole seurakunta, vaan että sen tarkoituksena on evankelioinnin lisäksi toimia uskoon tulleiden aktivoimiseksi seurakunnalliseen toimintaan. Eri paikkakunnilla itsenäisesti toimivat osastot kokoontuvat itse valitsemaansa ajankohtaan ja sopivaksi katsotulla tiheydellä, tyypillisesti kerran viikossa – kerran kuukaudessa. Järjestö on avoin kaikille sen toiminnasta kiinnostuneille miehille. Tunnusomaista on maallikoiden aktiivinen toiminta. Toiminta-ajatus painottaa jäsenten henkilökohtaisen tunnustuksen ja kokemusten jakamista siitä, miten usko Jeesukseen Kristukseen on muuttanut heidän elämänsä. Hengelliseltä suuntaukseltaan järjestö julistaa ”täyttä evankeliumia”, johon kuuluu esimerkiksi Pyhän Hengen jakamat armolahjat (ks. myös karismaattinen liike).
Suomessa
Ensimmäinen yritys aloittaa toiminta Suomessa tapahtui 1970-luvulla. STELKin toiminta vakiintui kuitenkin vasta vuonna 1980. 1990-luvulla Stelk-Finland ry:n pitkäaikaisena liittohallituksen puheenjohtajana toimi Pertti Jotuni, joka liittyi toimintaan 1980-luvun lopulla. Vuonna 2007 liittohallituksen puheenjohtajana toimii Tarmo Mäyränen.
Vuonna 2009 Stelk-osastoja toimi 14 paikkakunnalla. Säännöllisesti kokoontuivat Espoon, Helsingin, Jyväskylän, Kouvolan, Kuopion, Lahden, Nastolan, Porin, Tampereen, Turun ja Valkeakosken osastot. Forssassa ja Mikkelissä toiminta oli alkamassa.
Järjestön suomenkielinen lehti on myös nimeltään Voice. Lehti on suomennettu versio amerikkalaisesta esikuvastaan ja ilmestyy epäsäännöllisesti.
Mea culpa
pienoiskuva|Confiteor trentolaisessa messussa Meā culpā eli culpa meā on latinankielinen fraasi, joka tarkoittaa ”minun vikani”. Tavallisessa kielenkäytössä sillä tarkoitetaan, että henkilö ottaa vastuun tapahtuneesta. Fraasi tulee katolisen messun johdannon synnintunnustuksesta. Sanojen mea culpa kohdalla rukoilija kevyesti lyö oikealla kädellä rintaansa.
Latinaksi :
suomeksi
PostScript Type 1
PostScript Type 1 tai lyhyemmin Type 1 on fonttien eli digitaalisten kirjaintyyppien standardi. Se julkaistiin vuonna 1984, yhdessä PostScript-sivunkuvauskielen ja Apple LaserWriter -kirjoittimen kanssa. Sen vuoksi standardia kutsutaan usein pidemmällä nimellä PostScript Type 1, vaikka Type 1 -fontteja on voinut tulostaa jo 1990-luvun alusta myös muilla kuin PostScript-laitteilla.
Type 1 -standardi oli aikoinaan vallankumouksellinen, mutta siinä on lukuisia rajoitteita, muun muassa se, etteivät samat fonttitiedot toimi kaikissa käyttöjärjestelmissä. Type 1 -standardin onkin sittemmin syrjäyttänyt vuonna 1997 julkaistu, monin tavoin kehittyneempi OpenType.
Bergbomin palkinto
Bergbomin palkinto palkinto oli Suomen Kansallisteatterin vuosina 1908–1973 jakama palkinto. Se myönnettiin Suomen Kansallisteatterissa kahden edellisen vuoden aikana esitetyn parhaan kotimaisen alkuperäisnäytelmän tekijälle. Palkinto oli nimetty Kaarlo Bergbomin mukaan.
Bergbomin testamentissa säädettiin palkinnon perustamisesta siten, että jo aiemmin perustettuun "Kaarlo Bergbomin rahastoon" yhdistetyistä varoista käytetään joka toinen vuosi seuraavalla tavalla: "Kansallisteatterin johtokunta, Teatteritalon johtokunta sekä kaksi näyttelijäkunnan puolesta valittua edustajaa muodostavat lautakunnan, joka määrää sanotun summan [500 mk] parhaan suomenkielisen alkuperäisen, edellisen kahden vuoden kuluessa Kansallisteatterin näyttämöllä esitetyn näytelmäkappaleen tekijälle".
Helvi Kissala
Helvi Kissala (o.s. Leppänen; s. 26. lokakuuta 1913 Mänttä) on pitkäikäinen suomalainen. Hänestä tuli Suomen vanhin henkilö Sirkka Niemisen kuoltua tammikuussa 2023.
Elämä
Kissala syntyi Mäntässä vuonna 1913. Hänen vanhempansa olivat Eiffa ja Johannes Leppänen. Kansakoulun jälkeen hän työskenteli karjakkona.
Vuonna 1959 Kissala meni töihin Serlachiuksen tehtaalle. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1978.
Omassa kodissaan Kissala asui 108-vuotiaaksi asti.
Yksityiselämä
Kissala meni naimisiin Niilo Heleniuksen kanssa heinäkuussa 1939. Avioliitto päättyi Heleniuksen kuolemaan vuonna 1959. Myös Heino Kissalan vuonna 1967 solmittu avioliitto päättyi miehen kuolemaan vuonna 1983. Kissalalla on ensimmäisestä avioliitostaan kaksi tytärtä. Lisäksi hänellä on neljä lapsenlasta ja neljä lapsenlapsenlasta. Toinen tytär Toini kuoli ennen äitiään. Myös yksi Kissalan lapsenlapsista on kuollut.
Kuuterneito
Kuuterneito eli Kullitar on suomalaisessa kansanperinteessä kaulan kasvaimia ja kyhmyjä, ”kaulakupuja” parantava naispuolinen henkiolento. Kullitar auttaa myös kaalien kasvatuksessa ja tekee puihin pahkoja. Kullitar on yhdistetty usein pyhään Luciaan. Nimi Kullitar tulee sanasta kulli, joka tarkoitti jotakin ruumiin pullistumaa.
Papyrus
pienoiskuva|upright|Papyruskaisla (Cyperus papyrus) Papyrus on papyruskaislasta (Cyperus papyrus) valmistettava paperinkaltainen materiaali, jota käytettiin erityisesti muinaisessa Egyptissä. Papyruskaislaa kasvoi laajalti Niilin suistoalueella, mutta nyttemmin se on sieltä kadonnut ja sitä kasvaa luonnonvaraisena Niilin yläjuoksulla ja Etiopiassa. Paitsi kirjoitusmateriaalina, papyruskaislaa on käytetty myös muihin tarkoituksiin, muun muassa veneiden rakentamiseen, ravinnoksi ja sandaaleiksi.
Papyrus-nimen alkuperä
Nimitys papyrus tulee muinaiskreikan sanasta, josta se on latinan sanan papyrus kautta kulkeutunut muihin kieliin. Sanan alkuperästä ei ole varmuutta, mutta sen uskotaan tulevan muinaisegyptistä, jossa sanan tunnettuja vastineita ovat kuitenkin wadj, tjufy ja djet.
Historia
pienoiskuva|[[Oksyrhynkhos|Oksyrhynkhoksesta löydetty papyrus. Reiät ovat madonreikiä.]] Papyrusta käytettiin Egyptissä jo ennen 3000 eaa. Noin 1000 eaa. mennessä sen käyttö oli levinnyt myös muiden Vähän-Aasian kansojen keskuuteen. Suurin osa papyruksesta viljeltiin Egyptissä vuoteen 200 eaa. asti, kunnes Seleukidit alkoivat tuottaa papyrusta Mesopotamiassa. Papyrus oli antiikin yleisin kirjoitusmateriaali. Papyruksen etuja olivat sen keveys ja joustavuus. Papyrusta oli runsaasti saatavilla Egyptissä, koska siellä kasvoi myös papyruskaisla. Muualla oli usein pulaa papyruksesta, ja sitä korvattiin esimerkiksi pergamentilla eli nahalla sitten kun nahkojen soveltuvuus kirjoittamiseen havaittiin. Papyrus oli kuitenkin huomattavasti pergamenttia halvempi materiaali.
Papyruksen valmistus loppui 1000-luvun alussa, kun arabit oppivat kiinalaisilta vangeilta kuinka paperia valmistetaan paperimassasta. Papyruksen valmistukseen tarvitaan tiettyä kaislaa, kun taas paperia voidaan tehdä kaikkialla missä vain on kasveja, joiden selluloosa soveltuu paperin valmistukseen. Paperi myös kestää kosteutta paremmin kuin papyrus, joka on herkkä homehtumaan.
Papyruksen valmistustapa unohtui, kun sitä ei enää tuotettu. Valmistusta yritettiin uudestaan 1700-luvulta lähtien, mutta se ei onnistunut. Vuonna 1962 egyptiläinen insinööri Hassan Ragab alkoi tehdä kokeita papyruksen valmistamiseksi. Ragab haki Etiopiasta ja Sudanista kaislansiemeniä, joista yritti kasvattaa uusia kasveja, sillä papyruskaislaa ei enää kasvanut Egyptissä. Papyruskaislaa on kuitenkin vaikea lisätä siemenistä. Sen jälkeen Ragab hankki papyruskaislan juurakoita ja kasvatti niistä uusia kasveja. Kesti vuosia ennen kun papyruksen valmistus onnistui: vanhoissa kirjoituksissa ei kuvattu valmistusprosessia riittävän tarkasti, ja niissä oli jopa vääriä tietoja. Vanhoissa maalauksissakaan ei ollut kuvia papyruksen valmistuksesta.
Papyruksen valmistus
pienoiskuva|Eri tapoja tehdä suikaleita papyruksen varresta ja papyrusarkin ladonta. Papyruskaislojen sato kerätään loka–marraskuussa. Papyruksen valmistukseen käytetään kolmiomaisen kaislanvarren alapäästä noin 60 senttimetriä pitkä pätkä, joka on riittävän leveä, että siitä saa sopivan kokoisia suikaleita. Varresta poistetaan vihreä kuori, ja kuitumainen sisäosa suikaloidaan nauhoiksi. Nauhoja voidaan kuivata, ja siten varastoida myöhempää käyttöä varten. Sisäosasta saatuja nauhoja liotetaan, nuijitaan tai valssataan, kunnes nauhat ovat täysin vettyneet. Näin niistä saadaan poistettua ei-toivottu orgaaninen materiaali.
Arkkien koot olivat muinaisessa Egyptissä suurimmillaan noin 30 × 40 senttimetriä. Egyptiläiset käyttivät pellavakangasta, jolle nauhat ladotaan ensin yhteen suuntaan niin, että uusi nauha menee hieman vanhan päälle. Sama toistetaan sen jälkeen toiseen suuntaan ristiin, jonka jälkeen arkki puristetaan. Puristuksessa poistuu vettä. Kankaita arkin molemmin puolin vaihdetaan kuiviin, kunnes arkki on saatu kuivattua. Puristuksen aikana kuidut liittyvät yhteen ja pysyvät toisissaan kiinni, kun ne ovat kuivuneet. Kuivumisen jälkeen kuituja vielä kiillotetaan.
Arkeista kääröiksi
Papyrusarkkien korkeus oli tavallisesti 16–20 cm; joskus harvoin ne kuitenkin olivat noin 50 cm korkeita. Arkkeja liimattiin yhteen, ja näin niistä saatiin käärö eli rulla. Käärössä oli tavallisesti noin 20 arkkia, jolloin sen pituus oli noin 1,5–2 metriä. Pisin tunnettu papyruskäärö on noin 40-metrinen. Uusi papyrus oli väriltään vaaleaa, ja se kellastui ajan myötä kellertävänruskeaksi.
Käärojä luettiin rullaamalla niitä auki aina sopivalta matkalta. Kääröön kiinnitettiin joskus telat rullaamisen helpottamiseksi samalla tavalla kun toorakääröissä. Kirjoittaessa kääröä taas rullattiin sitä mukaa kun teksti edistyi.
Kirjoittamistapa
Muinaisessa Egyptissä papyrusrullaan kirjoitettiin hieroglyfeillä oikealta vasemmalle ja ylhäältä alas pystyriveihin – tai sitten oikealta vasemmalle vaakariveihin, jolloin käytettiin palstoitusta. Jälkimmäinen kirjoitussuunta on edelleen käytössä arabiassa ja hepreassa. Useissa antiikinaikaisissa teoksissa esiintyvä jaottelu kirjoihin viittaa näihin papyrusrulliin, joita käytettiin ennen kuin koodeksit korvasivat ne.
Papyruksien kestävyys ja tutkiminen
Papyrus kesti hyvin Egyptin autiomaiden kuivaa ilmastoa. Muualla – esimerkiksi Niilin suistossa – se helposti homehtui, kun materiaali imi kosteutta. Poikkeuksen tähän muodostavat lähinnä tulipaloissa hiiltyneet tai hapettomissa tiloissa olleet papyrukset, jotka eivät ole voineet maatua.
Papyrusten tutkiminen on oma tieteenalansa, papyrologia. Professori Jaakko Frösénin johdolla suomalaisilla on kansainvälisesti tunnustettua erityistaitoa hiiltyneiden papyrusten tutkimuksessa.
Henrik Kesti
Henrik (Heikki) Kesti (Gesti) (27. maaliskuuta 1768 Ulvila – 9. maaliskuuta 1818) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Kestin vanhemmat olivat Kustaa Matinpoika ja Maria Erikintytär ja puoliso Kaisa Juliana Matintytär (k. 1827). Kesti oli kuudennusmies, joka edusti talonpoikaissäädyssä Porvoon valtiopäivillä 1809 Turun ja Porin läänin Ala-Satakunnan kihlakuntaa. Hän ei tehnyt valtiopäivillä mitään asiakirjoihin jääneitä ehdotuksia tai aloitteita.
Horna (yhtye)
Jäsenet
Entiset jäsenet
Hornan kokoonpanohistoriasta on varmaankin merkillepantavinta solistin vaihdos ennen vuoden 2001 Sudentaival-albumin julkaisua. Edellinen solisti Werwolf tunnetaan nykyään yhtyeestä Satanic Warmaster. Myös pitkäaikainen rumpali Gorthaur vaihtui vuoden 2005 lopussa Hammeristakin tutuksi tulleeseen Ravenumiin ja myöhemmin Vitsauksesta tutuksi tulleeseen Vainajaan. Saturnus erosi vuonna 2007 yhtyeestä henkilökohtaisten syiden vuoksi. Vuonna 2009 Corvus päätti keskittyä enemmän Totalselfhatred-nimiseen toiseen yhtyeeseensä, mutta ei ole lopullisesti eronnut Hornasta. Spellgoth hoitaa toistaiseksi laulut livenä.
Split-albumit
Hornalla on lukuisia 7" split- ja EP-julkaisuja, joiden jakelu on usein rajoittunut täysin underground-piiriin. Useimpien painokset ovat 500–1000 kappaleen väliltä.
Atoleirosin taistelu
Atoleirosin taistelu oli taistelu, jonka portugalilaiset kävivät kastilialaisia vastaan 6. huhtikuuta 1384. Portugalin joukkoja johti Nuno Álvares Pereira ja kastilialaisia Kastilian Juhana I. Taistelu käytiin lähellä samannimistä paikkaa Alentejossa.
Atoleirosin taistelu oli seurausta Portugalin Fernando I:n kuolemasta vuonna 1383. Hän ei jättänyt jälkeensä miespuolisia perillisiä. Hänen tyttärensä Beatriz avioitui Kastilian Juhana I:n kanssa, mikä olisi tarkoittanut Portugalin siirtymistä kastilialaisten vallan alle. Portugali ei onnistunut saavuttamaan taistelussa itsenäisyyttään.
Kellarilampi (Pudasjärvi)
pienoiskuva|Kellarilammen laavutpienoiskuva|Kellarilampi, 2021Kellarilampi on Pudasjärvellä, Syötteen virkistysmetsän alueella Pytkynharjussa, sijaitseva melko pieni järvi. Kellarilammen pinta-ala on 4,08 hehtaaria ja rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä. Kellarilampi kuuluu Iijoen päävesistöön ja näin ollen Pohjois-Pohjanmaan ELY:n ympäristövastuualueeseen.
Kellarilammessa kasvaa luontaisesti ahventa ja muuta järvikalaa. Suositeltavat kalastustavat ovat onginta ja viehekalastus. Viehekalastukseen tarvitaan kuitenkin Metsähallituksen kohdelupa.
Heikki Linnove
Henrik (Heikki) Julius Linnove, sukunimi aik. Liljeroos (2. kesäkuuta 1879 Tampere – 7. joulukuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen opettaja, pappi ja kirjailija.
Linnoven vanhemmat olivat tehtailija, kunnallisneuvos Johan Henrik Liljeroos ja Julia Maria (Mia) Högström. Hän pääsi ylioppilaaksi Tampereen reaalilyseosta vuonna 1900 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1906 ja filosofian maisteriksi 1907. Linnove suuritti telogisen erotutkinnon 1913 ja hänet vihittiin papiksi samana vuonna.
Heikki Linnove oli naimisissa 1907–1918 kansakoulunopettaja Ruth Lyyli Hemanin (k. 1918) kanssa, 1935–1939 Thyra Eleonora Stenbergin kanssa ja vuodesta 1941 Göta Cecilia Regnén kanssa.
Arolan junaturma
Arolan junaturma tapahtui 26. marraskuuta 1986 Kuhmon Härmänkylässä rataosalla Kontiomäki–Vartius Arolan rautatieaseman länsipuolella noin 40 kilometriä itään Paltamon Kontiomäeltä. Onnettomuus tapahtui, kun Kontiomäeltä Vartiukseen matkalla ollut tyhjä tavarajuna ajoi ratapengersortumaan ja suistui alas korkealta ratapenkereeltä. Junan miehistönä oli veturinkuljettaja sekä koneapulainen, jotka loukkaantuivat.
Norman Mineta
Varhainen elämä, ura ja perhe
Eristysleirillä sudenpentu Mineta tapasi toisen partiolaisen, Alan K. Simpsonin, tulevan Yhdysvaltojen senaattorin Wyomingista, joka usein vieraili eristysleirillä joukkojensa kanssa. Kaksikosta tuli ja he ovat vieläkin läheisiä ystäviä ja poliittisesti liittoutuneita.
Arolan junaturma
Junassa oli kaksi Dv12-sarjan dieselveturia sekä tyhjiä puutavaravaunuja. Junan veturit, Dv12 nrot 2508 ja 2617, putosivat alas sortuneelta penkereeltä ja vaurioituivat pahoin. Vetureiden päälle kasaantui useita tyhjiä tavaravaunuja. Veturinkuljettaja hautautui osittain ratapenkereestä hyttiin vyöryneeseen hiekkaan, ja koneapulainen joutui kaivamaan hänet esiin.
Norman Mineta
Varhainen elämä, ura ja perhe
Mineta valmistui Kalifornian yliopiston Berkeleyn kampuksen Walter A. Haasin liiketalouden korkeakoulusta vuonna 1953 kauppatieteiden kandidaatiksi. Sinä vuonna hän liittyi Yhdysvaltain maavoimiin ja palveli tiedustelu-upseerina Japanissa ja Koreassa. Sen jälkeen hän meni töihin isänsä Mineta Insurance Agency -vakuutusyhtiöön.
Arolan junaturma
Turmassa raiteilta suistuneiden vetureiden romuttamista paikan päällä suunniteltiin, mutta talven tultua turmapaikalle rakennettiin tiepohja nostureita varten ja veturit nostettiin takaisin kiskoille. Molemmat veturit ovat yhä liikenteessä.
Norman Mineta
Varhainen elämä, ura ja perhe
Mineta oli naimisissa Danealia ”Deni” Minetan kanssa. Mineta sai vaimonsa kanssa kaksi lasta, David ja Stuart Mineta, sekä kaksi poikapuolta, Robert ja Mark Brantner.
Valtuusto- ja pormestariura
Hänen poliittinen uransa alkoi vuonna 1967, kun San Josén kaupunginvaltuustoon pormestari Ron James osoitti hänelle paikan. Vuonna 1969 hänet uudelleenvalittiin ja hänestä tuli myös varapormestari. Vuonna 1971 hän asettui ehdolle 14 muun ehdokkaan kanssa pormestarin virasta. Mineta voitti jokaisen vaalipiirin ja yli 60 prosentin äänisaaliilla hänestä valittiin 59:s San Josén pormestari ollen ensimmäinen aasianamerikkalainen pormestari Yhdysvaltojen kaupungissa. Pormestarina Mineta lopetti kaupungin 20 vuoden vanhan nopean kasvun politiikan, joka perustui alueliitoksiin, luoden rakentamiselle vapaita alueita Itä- ja Etelä-San Joséen. Hänen varapormestarinsa Janet Gray Hayes jatkoi hänen kaupungin pormestarina vuonna 1975.
Yhdysvaltojen kongressi
Vuodesta 1975 vuoteen 1995 Mineta työskenteli Yhdysvaltain edustajainhuoneessa edustaen Piilaakson aluetta.
Muuta
San Josén kansainvälinen lentoasema ja Kalifornian valtatie 85 ovat nimettyjä hänen mukaansa.
Evoluutiobiologia
Evoluutiobiologia on biologian osa-alue, joka keskittyy erityisesti eliöiden evoluution tutkimiseen. Keskeisiä tutkimusaiheita ovat esimerkiksi eliöiden syntyperän sekä niiden kehittymisprosessien selvittäminen.
Sovellukset
Evoluutiobiologiassa käytetyillä käsitteillä ja malleilla, kuten luonnonvalinnalla, on useita sovelluksia.
Useat sairaudet eivät ole pysyviä ilmiöitä, vaan kykenevät muuttumaan evoluution myötä. Virukset, bakteerit, sienet ja syövät kehittyvät resistenteiksi immuunijärjestelmille ja lääkeaineille. Samat ongelmat ilmenevät maanviljelyssä kun käytetään hyönteismyrkkyjä ja herbisideja.
Mechanize
Mechanize on Fear Factoryn seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 5. helmikuuta 2010.
Kalle Pietilä
Kaarle (Kalle) Martti Nikolai Pietilä (7. huhtikuuta 1892 Alastaro – 23. huhtikuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuustieteilijä.
Tarvos (kuu)
Tarvos on myötäsuuntaan kiertävä Saturnuksen epäsäännöllistä rataa kiertävä kuu, joka löydettiin vuonna 2000, jolloin se sai väliaikaisen nimen S/2000 S 4.
Tarvoksella on samanlainen kiertorata ja punertava värisävy kuin Albiorixilla ja sen arvellaan syntyneen Albiorixin kappaleista.
Taishanin ydinvoimalaitos
thumb|right|Taishanin ydinvoimalaitos. Taishanin ydinvoimalaitos on kaksi EPR-tyyppistä ydinreaktoria sisältävä ydinvoimala Taishanissa, Guangdongin maakunnassa Kiinassa. Ensimmäinen reaktoriyksikkö, Taishan 1, otettiin käyttöön joulukuussa 2018, mutta oli alasajettuna heinäkuusta 2021 elokuuhun 2022 polttoainesauvojen vuodon aiheuttamien huoltotöiden takia. Toinen yksikkö, Taishan 2, otettiin käyttöön syyskuussa 2019.
Suomen kielet
pienoiskuva|Suomen kielellinen tilanne kunnittain vuonna 2016 {{legend|#EEEEC1|yksikieliset suomenkieliset kunnat }} {{legend|#37ABC8|kaksikieliset kunnat (suomi enemmistökielenä ja ruotsi vähemmistökielenä)}} {{legend|#0055D4|kaksikieliset kunnat (ruotsi enemmistökielenä ja suomi vähemmistökielenä)}} {{legend|#000080|yksikieliset ruotsinkieliset kunnat}} {{legend|#800033|kaksikieliset kunnat (suomi enemmistökielenä ja saami vähemmistökielenä)}}
Suomi on kielellisesti verrattain homogeeninen maa, jossa suomen kielen asema on vahva, mutta maassa puhutaan pieneen asukaslukuun nähden useita kieliä: Ethnologue listaa Suomessa tavattavan 15 elävää kieltä. Maan viralliset kielet ovat suomi ja ruotsi, eikä laki määrittele erikseen vähemmistökieliä, vaikkakin se takaa valtion tuen joillekin kielille. Kotimaisten kielten keskuksen mukaan vuonna 2016 Suomessa puhuttiin 157:ää eri äidinkieltä. Suomessa puhuttaneen kuitenkin noin 500 eri kieltä äidinkielinä, jos pienetkin puhujayhteisöt huomioidaan.
Suomessa henkilö voi vapaasti omalla ilmoituksellaan määritellä äidinkielensä väestötietojärjestelmään.
Nykyään
Vuonna 2020 suomea puhui 86,9 % maan väestöstä ja ruotsia 5,2 %. Molempia kieliä säätelee kielilaki, joka muun muassa velvoittaa virkamiehiä hallitsemaan molemmat viralliset kielet. Suomen kielen puhujien määrä on laskenut 2010-luvun ja 2020-luvun taitteessa, sillä vuonna 2017 suomea puhui Suomessa 4 848 761 henkeä, ja vuonna 2020 heitä oli 4 811 067. Samaan aikaan ruotsin puhujien määrä laski 289 052 puhujasta 287 871 puhujaan.
1800- ja 1900-luvuilla
Suomen suurruhtinaskunnan virallinen kieli oli yksinomaan ruotsi vuosina 1809–1902. Suomen kielen virallisen aseman puolesta alettiin kampanjoida jo 1820-luvulla, ja asia eteni erityisen kovaa, kun vuonna 1863 julkaistiin niin sanottu kielireskripti. Tätä ennen suomesta oli tehty ylimääräisellä asetuksella ylimääräinen oppiaine kaikissa poikakouluissa vuonna 1841, ja vuonna 1865 suomesta tuli ruotsin rinnalla koulukieli oppikouluissa ja kymnaaseissa.
Ahvenanmaan tilanne
Ahvenanmaa on ainoa Suomen alue, joka on yksinomaan ruotsinkielinen. Suomen kielilaki ei koske maakuntaa eikä suomi ole siksi pakollinen oppiaine Ahvenanmaan kouluissa.
Viittomakielet
Viittomakielisten oikeudet on taattu Suomen perustuslaissa, minkä lisäksi vuonna 2015 voimaan astunut viittomakielilaki velvoittaa valtion edistämään viittomakielisten mahdollisuuksia käyttää kieltään. Lain mukaan viittomakielisen määritelmä ei ole sidoksissa henkilön mahdolliseen kuulovammaan. Suomalaisen viittomakielen on voinut ilmoittaa äidinkielekseen Suomessa vuodesta 2008 alkaen. Väestötietojärjestelmään suomalaisen tai suomenruotsalaisen viittomakielen äidinkielekseen oli vuoden 2014 loppuun mennessä ilmoittanut yli 500 henkilöä. Erillisesti suomenruotsalaisen viittomakielen on voinut ilmoittaa äidinkielekseen väestötietojärjestelmään kesäkuusta 2021 alkaen.
Suomalaista viittomakieltä käyttää arviolta noin 5 500 henkeä, joista kuuroja on arviolta 3 000. Suomenruotsalaista viittomakieltä käyttää arviolta noin 300 henkilöä, joista kuuroja on noin puolet. Suomalaisen viittomakielen vaikutukset suomenruotsalaiseen kieleen ovat suuret johtuen suomenruotsalaisen viittomakielen käyttäjien vähäisestä määrästä ja viittojien yhteisön levittäytymisestä laajalle alueelle. Vuonna 2020 Yleisradio tulkkasi linnan juhlat molemmilla kotimaisilla viittomakielillä ensimmäistä kertaa.
Saamelaiskielet
Saamelaiskielillä on ollut vuodesta 1992 lähtien virallinen asema saamelaisten kotiseutualueilla (Inari, Enontekiö, Utsjoki ja Sodankylän pohjoisosat), joissa saamelaisilla on oikeus saada palvelua viranomaisilta omalla äidinkielellään. Suomessa vain joka viides saamelainen merkitsee väestötietoihin äidinkielekseen saamen kielen. Saamelaiskäräjien keräämien tietojen mukaan Suomessa on 10 463 saamelaista, mutta vuoden 2015 väestötietojen mukaan saame oli merkitty äidinkieleksi koko maassa 1 957 henkilölle, joista 1 347 asui saamelaisten kotiseutualueen ulkopuolella. Vuodesta 2013 lähtien väestötietoihin on ollut mahdollista merkitä äidinkieleksi jokin tietty saamen kieli: etelä-, inarin-, kiltinän-, koltan-, luulajan- tai pohjoissaame. Eri saamen kieliä oli vuoteen 2019 mennessä merkitty äidinkieleksi väestötietoihin hyvin vähäisessä määrin.
Karjalan kieli
Karjalan kielen asemasta on käyty keskustelua, ja kielitieteen piireissä on yhteisymmärrys siitä, että karjala on oma kielensä. Sillä on muun muassa oma ISO 639-3 -koodi (krl).
Karjalan katsotaan olevan autoktoninen kieli, eli se on pitkään Suomessa käytetty kieli. Suomessa arvioidaan olevan noin 11 000 aktiivista karjalan puhujaa, joista suurin osa on Karjalan evakkoja ja heidän jälkeläisiään. Lisäksi noin 20 000 ihmisen arvioidaan osaavan kieltä jonkin verran. Vuodesta 2011 lähtien karjalan kielen on voinut merkitä äidinkielekseen väestötietojärjestelmään.
Yleisradio aloitti vuonna 2015 karjalankieliset uutiset (Uudizet karjalakse), jotka lähetetään joka perjantai Yle Pohjois-Karjalan kanavalla sekä Areenassa. Uutislähetys syntyy yhteistyössä Yleisradion, Karjalan Kielen Seuran ja Itä-Suomen yliopiston kanssa.
Suomen romanikieli
Suomen romanikielen tulevaisuus on jo pitkään ollut uhattuna Suomessa. Vuonna 2012 arviolta vain 30 % Suomen 13 000 romanista osasi romanikieltä, ja sen osaaminen painottui iäkkäisiin romaneihin. Yhtenä syynä kielen käytön vähyyteen on ollut pätevien opettajien puute. Suomen romanikieli on myös ollut pitkään eristyksissä muista Euroopan romanikielistä. Romanikieli on ennen kaikkea romanien kotikieli tai kryptolekti (salakieli), ja suurin osa sillä kirjoitetusta kirjallisuudesta on tarkoitettu joko kielen opiskeluun tai hengelliseen käyttöön. Suomen romanien ensisijaisia kieliä ovat yhä enenevässä määrin suomi tai ruotsi.
Myös Suomen romanikieli on autoktoninen kieli Suomessa.
Vieraat kielet
Vieraskielisten osuus on ollut Suomessa nousussa vuodesta 1990 asti, jolloin maan koko väestöstä noin 24 783 oli vieraskielisiä. Vuonna 2019 vastaava luku oli ylittänyt 400 000 henkeä, ja vuonna 2020 vieraskielisiä oli Suomessa 432 847. Eniten vieraskielisiä suhteessa kotoperäiseen väestöön on Ahvenanmaalla, pääkaupunkiseudulla, Närpiössä, Korsnäsissä, Pietarsaaressa ja Turussa. Vieraskielisen väestön osuus vaihtelee näillä alueilla 10–22 % välillä.
Vuonna 2022 Suomen suurimmat vieraskieliset ryhmät olivat:
Nobutaka Machimura
thumb|Nobutaka Machimura Nobutaka Machimura (, 17. lokakuuta 1944 – 1. kesäkuuta 2015 Tokio ) oli japanilainen poliitikko, joka edusti Liberaalidemokraattista puoluetta (Jimintō). Hän toimi Japanin alahuoneen puhemiehenä, kabinettiministerinä ja kahdesti Japanin ulkoministerinä.
Machimura valmistui Tokion yliopiston taloustieteellisestä tiedekunnasta 1969, jonka jälkeen hän työskenteli Japanin Kansainvälisessä kauppa- ja teollisuusministeriössä (MITI) aina vuoteen 1982. Joulukuussa 1983 pidetyissä alahuoneen vaaleissa hänet valittiin parlamenttiin, jossa hän oli tauotta siitä lähtien. 2005 vaaleissa hänet valittiin alahuoneeseen kahdeksatta kertaa, hän edustaa Hokkaidon prefektuurin 5. piiriä. Japanin hallitsevan puolueen liberaalidemokraattien edustajana Nobutaka Machimura eteni urallaan ja oli ensimmäistä kertaa hallituksessa mukana varaministerinä 1989.
Japanin opetusministeriksi Machimura nimitettiin ensi kerran 1997 Ryutaro Hashimoton hallitukseen ja ulkoasiainministeriön valtiosihteeriksi 1998 Keizo Obuchin hallituksessa. Vuonna 2000 hän oli pääministerin erikoisneuvonantajana Obuchille ja tämän seuraajalle Yoshiro Morille. Joulukuusta 2000 hän oli jälleen opetusministeri.
Oltuaan useissa hallituksissa opetusministerinä, Machimura toimi 27. syyskuuta 2004 – 31. lokakuuta 2005 Japanin ulkoministerinä Junichirō Koizumin toisessa ja alkuun myös kolmannessa hallituksessa. Häntä seurasi ulkoministerinä Tarō Asō. Kun pääministeri Shinzō Abe hallituskriisin kuluessa uudelleenjärjesteli ministeristönsä, joutui Asō väistymään ministerinpaikalta siirtyessään liberaalidemokraattisen puolueen pääsihteeriksi, ja Machimura palasi Japanin ulkoministeriksi 27. elokuuta 2007.
Hänen nimittämisensä uudelleen ministeriksi elokuussa 2007 katsotaan olleen seurausta Aben tarpeesta saada sisäpoliittisen kriisin hetkellä hallitukseen kokeneita poliitikkoja. Koska Machimura johtaa suurinta sisäistä ryhmittymää liberaalidemokraattisessa puolueessa, arveltiin hänen tulonsa hallitukseen selvästi vahvistavan Aben asemaa puolueessa; kuitenkin jo syyskuussa 2007 pääministeri ilmoittikin aikovansa erota. Suurimman ryhmittymän johtajana Machimuralla on huomattavaa valtaa puolueen sisällä, ja hänen syyskuussa Yasuo Fukudalle antamansa tuki Aben seuraajaksi puolueen puheenjohtajana ja sen seurauksena myös pääministerinä nähtiin merkittäväksi tekijäksi tulevaa hallitusta muodostettaessa. Fukudan tultua valituksi pääministeriksi 25. syyskuuta, tehtiin Machimurasta hallituksen pääsihteeri.
Poliittiselta linjaltaan Nobutaka Machimura tunnettiin konservatiivina. Vieraillessaan Kiinassa huhtikuussa 2005 hän vaati kiinalaisilta anteeksipyyntöä maassa tuolloin tapahtuneiden Japanin-vastaisten mielenosoitusten takia. Mielenosoitukset liittyivät paljolti siihen, ettei Japani kiinalaisten mukaan ole esittänyt selvää anteeksipyyntöä julmuuksistaan, joihin syyllistyi toisessa maailmansodassa. Toisaalta hän pyrki Venäjän kanssa sopimukseen maiden välisessä rajakiistassa, ja yritti saada selvitystä Pohjois-Korean 1970- ja 80-luvuilla kaappaamien japanilaisten kohtalosta. Yleisenä kantanaan Machimura esitti, että Japanilla tulisi olla enemmän sananvaltaa kansainvälisessä politiikassa, linja jota pääministeri Abe tukee. Ollessaan uudelleen ulkoministerinä Machimura ilmoitti jatkavansa Japanin laivaston toimintaa Intian valtamerellä, näin jatkaen sotilasliitto Naton Afganistanin operaation tukemista.