cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen eläkejärjestelmä
Kansaneläke
Kansaneläkkeen täysi määrä vuonna 2022 on 606,65 euroa kumppanin kanssa asuvalle ja 679,50 euroa kuukaudessa yksin asuvalle. Täyttä kansaneläkettä maksetaan kuitenkin ainoastaan niille, joiden muiden eläkkeiden kuukausittainen bruttoyhteismäärä on enintään 57,45 euroa. Jos hakijan muut eläkkeet ovat alle 1 256,88 e/kk (kumppanin kanssa asuvat) tai alle 1 402,63 e/kk (yksin asuvat), hakijalle maksetaan eläkevähenteistä kansaneläkettä.
Kansaneläkettä korotetaan yleensä hitaammin kuin työeläkkeitä, koska kansaneläkeindeksi ei ota lainkaan huomioon yleistä ansiotulojen kehitystä, vaan on sidottu yksinomaan hintojen nousuun.
Kansaneläkkeeseen voi saada erilaisia lisiä: rintamalisä, lapsikorotus, hoitotukia, ruokavaliokorvaus, ja siihen vaikuttaa perhesuhteet ja kuntaryhmä (~kuntakalleusluokka). Jos eläkkeensaaja on julkisessa laitoshoidossa yhtäjaksoisesti yli 3 kuukautta, kansaneläke maksetaan pienennettynä ja hoitotukiin tulee rajoituksia.
Kansaneläkkeen historiaa
Kansaneläkelaki säädettiin vuonna 1937 ja se tuli voimaan vuoden 1939 alussa. Laissa säädettiin Kansaneläkelaitoksen hoitama pakollinen vanhuus- ja työkyvyttömyysvakuutus.
Vuoden 1995 loppuun asti kansaneläke muodostui kaikille yhtä suuresta ja tuloista riippumattomasta pohjaosasta sekä muiden henkilölle maksettavien eläkkeiden suuruudesta riippuvasta lisäosasta. Vuoden 1997 alusta pohjaosa ja lisäosa yhdistettiin kansaneläkkeeksi, jota muut eläkkeet yleensä pienentävät: kansaneläke on muihin eläketuloihin nähden toissijainen. Täyttä kansaneläkettä sai vuoden 2019 lopussa 96 720 eläkeläistä, kun vastaava luku vuonna 2008 oli 91 400 (vähennystä 10 %).
Työnantajat rahoittivat ennen osan kansaneläkkeestä, mutta työnantajien kansaneläkemaksu poistettiin vuonna 2010.
Edunvalvontajärjestöt
Kaikki työeläkevakuuttajat ovat järjestäytyneet ja heidän etujärjestönään toimii Työeläkevakuuttajat TELA. Yksityisten työeläkevakuutusyhtiöiden edunvalvojana toimii Finanssiala ry. Eläkesäätiöt ja eläkekassat ovat järjestäytyneet ja niiden etujärjestönä toimii Eläkesäätiöyhdistys – ESY ry.
Eläkkeensaajien etujärjestöinä toimii useita erityyppisiä järjestöjä, jotka tekevät edunvalvontatyötä jäsentensä puolesta ja tarjoavat muun muassa virkistys- ja koulutuspalveluja. Niillä ei ole virallista neuvotteluasemaa eläkeasioissa.
Suurimmat eläkeläisjärjestöt perustivat vuonna 2006 yhteistyöjärjestökseen Eläkeläisliittojen etujärjestö EETU ry:n. Sen jäsenjärjestöjä ovat :
Rekisteröidyt lisäeläkkeet
Rekisteröidyllä lisäeläkevakuutuksella tarkoitetaan 1960-luvulta vuoteen 2001 voimassa ollut järjestelyä, jolla voitiin lisätä ja parantaa työntekijöiden saamaa eläkkeen määrää tai alentaa eläkeikää.
Rekisteröidyt lisäeläkejärjestelmät suljettiin vuoden 2001 alusta lähtien, eikä uusia lisäeläkevakuutuksia ole tämän jälkeen voinut enää rekisteröidä. Vanhan ennen 2001 alkaneen lisäeläketurvan vakuuttaminen päätetään 2017 mennessä, mutta kertynyt lisäeläketurva säilyy. Muutos ei vaikuta maksussa oleviin lisäeläkkeisiin.
Lisäeläketurvalla oli huomattava merkitys työeläketurvan täydentäjänä järjestelmän alkuvuosina, kun työeläkekertymät olivat pieniä ja työeläkkeen tavoitetaso 40 prosenttia eläkepalkasta. Kun vuonna 1975 työeläkkeiden tavoitetaso korotettiin 60 prosenttiin, TEL-lisäturvan tarve väheni. Lisäeläketurvan menot olisi pitänyt kattaa täysimääräisesti rahastoimalla, mutta niitä on tarvinnut käyttää myös lakisääteisiä työeläkevaroja.
Rekisteröityä TEL-lisäeläkettä sai vuonna 2011 n. 90 000 suomalaista ja rekisteröidyt lisäeläkkeet (TEL-L) ovat noin kaksi prosenttia kaikista yksityisen sektorin työsuhteen työeläkkeistä. Historiasta johtuen lisäeläkkeistä koituu noin 100 miljoonan euron vuosikustannus nykyisille työssäkäyville ja työnantajille; 2000-luvulla lisäeläkkeiden tasausjärjestelmään on tilitetty 1,2 miljardia euroa.
Tilastotietoa
Vuonna 2021 suurin osa Suomen 1 621 000 eläkkeensaajasta on vanhuuseläkkeellä, heitä on noin 1 407 000 (87 %). Muut suuret eläkkeensaajaryhmät ovat työkyvyttömyyseläkkeet (188 000) ja leskeneläkkeet (217 000). Huomattavaa on, että henkilö voi saada useaa eri eläkelajin etuutta.
Suomalaisten keskimääräinen kokonaiseläke oli vuoden 2021 lopussa 1 784 euroa kuukaudessa. Miesten eläke oli keskimäärin 2 006 euroa ja naisten 1 601 euroa kuukaudessa. Eläkkeiden määrässä on suuria eroja. Sadan huippueläkkeen keskiarvo oli vuonna 2012 noin 18 600 euroa.
Eläkkeitä maksettiin Suomessa vuonna 2021 kokonaisuudessaan 33,9 miljardia euroa, josta 30,3 miljardia oli työeläkkeitä. Suomen eläkemenot vuonna 2006 olivat 18,5 miljardia euroa, ja ne ovat tasaisesti nousseet vuosi vuodelta jo vuosikymmenten ajan.
Vuonna 2021 eläkkeellesiirtymisiän odote työeläkejärjestelmässä oli 62,4 vuotta. Eroa miesten ja naisten välillä ei juurikaan ole. Eläkkeelle siirtyminen on myöhentynyt poikkeuksellisen paljon kahden koronavuoden aikana.
Eläkkeiden taso
Suomessa eläkkeiden taso on korkea ja eläkeläisköyhyys vähäistä, mutta sen hintana eläkemaksut ovat korkeita, yli 24 prosenttia palkasta, kun OECD-maiden keskiarvo on 18 prosenttia. OECD-maissa nettoeläkkeet ovat keskimäärin 59 prosenttia viimeisestä nettopalkasta, Suomessa nykyeläkeläisillä 68 prosenttia ja tuleville 64 prosenttia. Eläkeläisten suhteellinen köyhyyskin on Suomessa melko vähäistä, vaikka yli 65-vuotiaiden keskitulo onkin vain 83 prosenttia koko väestön tuloista.
Yrittäjien eläkkeet ovat matalia, koska yrittäjät voivat pudottaa eläkemaksunsa minimiin. OECD ehdotti, maksut määrättäisiin verotuksessa ilmoitettavien tulojen mukaan eikä yrittäjän kirjaaman yrittäjätulon.
1800-luku
Ensimmäiset valtiopäiväesitykset suomalaisten eläketurvan kokonaisvaltaiseksi järjestämiseksi tehtiin jo 1860-luvulla. Suomen eläkejärjestelmän historian yksi juuri on sääty-yhteiskunnan aikaisissa virkamiesten eläkkeissä. Nämä eläkkeet perustuivat virkamiehen asemaan ja yksilöllisellä avuntarpeella tai sosiaalisilla syillä oli vain vähän merkitystä. Virkamiesten eläkeikä laskettiin 70 vuodesta ensin 65 vuoteen 1826, ja edelleen 63 vuoteen 1866, jollaisena se säilyi 1990-luvulle asti. Vuodesta 2005 alkaen se on ollut 63–68 vuotta. Täyteen eläkkeeseen vaadittiin 35 vuoden palvelus, mutta usein virkamiehet pysyivät tehtävässään kuolemaansa asti. ”Oikeus eläkkeeseen, kuten palkkaukseenkin, on elatuksenluonteinen korvaus virkamiehen koko työvoiman asettamisesta valtion käytettäväksi.”
Vieläkin varhaisempi nykyisen eläketurvan alkujuuri on syytinki. Suomessa tiedetään tehdyn talollisille syytinkisopimuksia jo keskiajalla. Syytingissä talolliseksi ryhtyvä sukupolvi vastasi väistyvän isäntäpariskunnan vanhuuden asumisesta ja elatuksesta käräjillä vahvistetulla kiinnityksellä. Tällaisia syytinkisopimuksia tehdään maatilojen sukupolvenvaihdoksissa vieläkin muutamia vuodessa, mutta tietenkin niiden merkitys syytinkiläisten eläketurvassa on kokonaisuudessaan vähäinen. Nykyisin tarjottavat käänteiset asuntolainat muuten noudattavat syytingin periaatetta.
Säätyihin kuulumattomien (yli 80 % väestöstä) vanhusten hoito pyrittiin järjestämään mahdollisimman pienin yhteiskunnan kustannuksin. Vanhukset voitiin sijoittaa hoidettaviksi taloihin, mutta tällaiset ruotu-ukot ja -akat joutuivat osallistumaan töihin ja siten ikään kuin maksamaan elatuksestaan. Vanhusten hoito kunnalliskodeissa perustui myös työvelvollisuuteen.
Muutenkin viranomaiset pyrkivät välttelemään vastuutaan: kunnilla oli oikeus kieltäytyä ottamasta alueelleen henkilöä, josta saattoi aiheutua hoitorasituksia, mikäli henkilö oli yli 40-vuotias. 1800-luvulla eläkkeellä olo oli harvinainen elämänvaihe vain pienelle osalle suomalaisista. Pääosin vanhusten elatuksesta huolehtivat heidän lapsensa tai muut läheiset. Lasten hoitovelvollisuus vanhemmistaan oli periaatteena kirjattu lakiin 1970 asti.
Kansaneläkkeen alkuvaiheet
Yleisen 1930-luvun laman aikana Suomen sosiaaliturvajärjestelmän todellinen jälkeenjääneisyys huomattiin. Suomen eduskunnassa tehtiin vuonna 1910 eläkelakia koskeva anomus, mutta kansaneläkelaki hyväksyttiin vasta 1937. Tämäkin perustui säästöperiaatteeseen. Suurilukuisempi maaseutuväestö katsoi kansaneläkkeen tarjoavan enemmän etuja kuin sairausvakuutuksen, joka oli toinen päävaihtoehto. Tämä rajoitti eläkejärjestelmän kehittämistä ja yhteiskunnallista keskustelua. Kansaneläkevakuutus oli pakollinen 18–65-vuotiaille ja perustui henkilökohtaisiin eläkesäästötileihin. Perustettiin itsenäinen eduskunnan valvoma Kansaneläkelaitos. Kuitenkin vuoden 1937 kansaneläkelaki ei koskaan saavuttanut siihen asetettuja tavoitteita: vain 2 % maksu ei riittänyt kattamaan riittävää eläketurvaa, ja iäkkäimmät oli jätetty lain ulkopuolelle.
Eläkekassat luovat työeläketurvaa
Vuoteen 1950 asti Suomi oli erilaisten ”eläkekokeilujen” maa. Suomi säilyi Pohjoismaista pisimpään maatalousvaltaisena, köyhänä maana, mikä oli osittain yhteiskunnallinen valinta. Jo vanhastaan työeläketurvaa oli hoidettu yksityisesti; muun muassa leski- ja orpokassat sekä työnantajien perustamat eläkekassat. Toisaalta yksityisten kassojen edeltäjinä olivat erilaisten hengellisten yhteisöjen ja eräiden ammattikuntien omat eläkekassat. Muun muassa vakuutusmatemaattisen tuntemuksen puute sekä toinen maailmansota ja sitä seurannut inflaatio johtivat tilanteeseen, että eläkejärjestelmän kehittäminen epäonnistui. Epäonnistumisista huolimatta yksityiset eläkekassat ja -säätiöt kasvoivat kuitenkin varsin merkittäväksi eläketoimijoiksi: niiden asiakkaina oli 220 000 henkilöä 1950-luvulla, ja lisäksi yksityisissä vakuutusyhtiöissä eläketurvaa kartutti 25 000 ihmistä.
Kylmän sodan aikana 1950-luvulla Suomi oli vieläkin riippuvaisempi ulkomaankaupasta kuin nykyään. Yhteys läntisille maailmanmarkkinoille tapahtui Itämeren kautta, ja keskeiseen rooliin nousivat merimiehet, jotka vertailivat palkkaansa muiden maiden vastaaviin. Avainryhmänä merimiehet saivat jo 1956 edelleen sovellettavan oman työeläkelakinsa, joka oli työeläkelakien edelläkävijä. Suomessa sovellettiin 1960-luvulle asti huoltoapulakia: työnantajalla oli velvollisuus huolehtia pitkäaikaisen työntekijänsä elatuksesta tämän menetettyä työkykynsä sairauden tai vanhuuden takia. Ehtona oli 20 vuoden työsuhde ja että työntekijä ei voi saada muualta elatusta, ei omista varoja ja tällä ei ole aviopuolisoa tai lapsia. Eläketurva ei enää 1950-luvulla vastannut yhteiskunnan todellisia tarpeita; yhteiskunnallista murrosta aiheuttivat muun muassa sodan kokemukset, siirtoväen asuttaminen sekä maatalousväestön väheneminen. Sodan jälkeen naiset jatkoivat työelämässä, joten kotihoitoon perustuva vanhuuden turva heikkeni. Sotaleskien, -orpojen ja -invalidien huoltoeläkkeet antoivat uutta mallia eläketurvalle: eläkeläisten määrä alkoi kasvaa 1950-luvulla. Samaan aikaan tuotanto alkoi kasvaa kaikissa länsimaissa, ja palkkatyöntekijät alkoivat vaatia osaansa tästä kasvusta. Eläkejärjestelmästä tuli keino jakaa talouskasvun tuloksia.
Työeläkerahastot
Eläkejärjestelmän uudistamistarpeesta vallitsi yksimielisyys, mutta suunta oli epäselvä jopa puolueiden sisällä. Maaseutuväestön (maalaisliiton ja myös kansandemokraattien) edustajien ajama verovaroilla rahoitettava tasaeläkejärjestelmä hyväksyttiin yleislakon ja tiukkojen presidentinvaalien kärjistämissä tunnelmissa vuonna 1956. Pienimpien kansaneläkkeiden taso nousi jopa 2,5-kertaiseksi. Tämä oli selvästi tulonsiirto maanviljelijäväestölle, mikä herätti katkeruutta palkansaajien etujärjestöissä. Katkeruutta lisäsi, että osalla palkansaajista kuten virkamiehillä ja yksityisiin eläkesäätiöihin ja -kassoihin kuuluvilla oli jo eläke.
Ruotsissa luotiin 1950-luvun lopussa ansioeläkejärjestelmä. Suomessakin työmarkkinajärjestöt pääsivät vuonna 1960 sopuun siitä, että työnantajat alkaisivat rahastoida palkkasuhteissa oleville eläkettä, joka olisi 60 % palkasta. Työnantajille jäisi oikeus hallinnoida varoja niin, että yritys voisi lainata rahastosta varoja investointeihinsa. Järjestelmää kuvataan hajautetuksi ansioeläkejärjestelmäksi, koska eläkevarat on sijoitettu yksityisiin säätiöihin ja työeläkeyhtiöihin.
Yleinen yksityisalojen työeläkelaki TEL, säädettiin 8. heinäkuuta 1961, ja se tuli voimaan 1. heinäkuuta 1962, jolloin yksityisalojen työnantajat alkoivat huolehtia eläkemaksujen perinnästä. Lain syntymiselle oli ratkaisevaa, että keväällä 1961 siitä tehtiin poliittinen sopimus kokoomuksen ja sosiaalidemokraattien kesken. Lakitekstin kirjoittivat kansanedustaja Veikko Kokkola (sd.), vakuutusjohtaja Tauno Suontausta ja toimitusjohtaja Tauno Angervo. Samaan aikaan säädettiin myös erillinen lyhytaikaisissa työsuhteissa olevien työntekijöiden eläkelaki LEL, joka oli kynnyskysymys työeläkelain läpimenolle. Sairausvakuutuslaki (lyhenne SVL ) säädettiin vuonna 1963. Työmarkkina-aloitteinen sosiaalipolitiikan kehittäminen alkoi. Eläke-etuja laajennettiin vuodesta 1961 alkaen liki 30 vuoden ajan. Laajentamista on auttanut se, että eläkeläisiä oli verraten vähän ja rahoituspohja oli otollinen uudistuksille. 1970-luvun puoliväliin asti kiisteltiin kuitenkin kokonaiseläkejärjestelmän kehittämissuunnasta (kansaneläke vai työeläke).
Kunnallisen alan eläketurva (KVTEL) luotiin yksityisalojen kaltaiseksi vuonna 1964. Sen jälkeen luotiin 1970 yrittäjien eläkelaki YEL ja maatalousyrittäjien eläkelaki MYEL sekä vuonna 1971 työttömyyseläke. Vuonna 1975 eläkkeisiin tuli tasokorotus: karttumaprosentti yhdestä prosentista 1,5:een ja tavoite-eläke 40 prosentista 60:een. Työeläkkeen ensisijaisuutta korostava työnjako kansaneläkkeen ja työeläkkeen välillä.
Järjestelmän tarkennuksia
Energiakriisi ja sitä seurannut lama aiheuttivat kansaneläkekiistan, jota voi pitää keskeisenä tapahtumana eläketurvan muotoutumisessa. Keskustapuolue teki keväällä 1972 välikysymyksen kansaneläkkeiden tason nostamisesta. Asian eduskuntakäsittely muodostui kilpalaulannaksi ja eläkekustannukset näyttivät karkaavan käsistä. Tilanteen pelasti presidentti Kekkonen, joka ei vahvistanut eduskunnan säätämää lakia. Uudessa tilanteessa työmarkkinajärjestöt ottivat aloitteen käsiinsä ja kansaneläke pysyi kevyempänä järjestelmänä kuin työeläke. Eläkejärjestelmän kehittämissuunta oli ratkaistu. Vuonna 1979 eläkepalkkaa alettiin laskea neljän viimeisen vuoden ansioista, joista paras ja huonoin pudotettiin pois. Tällä haluttiin loiventaa Suomen tulevia rakenteellisia uudistuksia. Työnantajien maksutaakan keventämiseksi palkansaajat alkoivat vastata suoraan osasta työeläkekustannuksia vuoden 1993 alusta, jolloin maksu jaettiin työnantajien ja työntekijöiden osuuksiin.
Työeläkejärjestelmää uudistettiin voimakkaasti 1990-luvulta lähtien. Eläkkeiden työsuhdekohtaisesta laskennasta luovuttiin ja toimialakohtaiset erot eläkkeiden karttumisessa poistettiin. Esiin eläkekeskustelussa ja -rahoituksessa nousi niin sanottu elinaikakerroin, jolla pyrittiin reagoimaan eliniän odotteen nousuun. Elinaikakerroin hillitsee eläkemenojen kasvua. Samaan aikaan rahastojen sijoitustoiminta kehittyi voimakkaasti, ja myöhemmin yksityisiä eläkesäätiöitä purettiin.
Pablo Daniel Osvaldo
Pablo Daniel Osvaldo (s. 12. tammikuuta 1986 Buenos Aires, Argentiina) on argentiinalaissyntyinen italialainen jalkapalloilija. Hän edustaa argentiinalaista Boca Juniorsia ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seurajoukkueura
2. maaliskuuta 2008 Osvaldo puski 3–2-voittomaalin lisäajalla ottelussa Juventusta vastaan. Tästä riehaantuneena hän juhli maaliaan käyttämällä Fiorentina-legenda Gabriel Batistutan tutuksi tekemää konekiväärituuletusta ja riisumalla pelipaitansa, joka tiesi toista varoitusta ja täten ulosajoa pelistä. Hän onnistui tekemään maalin myös saksipotkulla 18. toukokuuta 2008 ottelussa Torinoa vastaan. Voitolla tästä ottelusta joukkue sijoittui lopulta sarjassa neljänneksi kahden pisteen erolla viidenneksi jääneeseen Milaniin, mikä tarkoitti Fiorentinan selviytymistä seuraavan kauden Mestarien liigan karsintoihin.
20. tammikuuta 2009 hän siirtyi Bolognaan ja teki joukkueen kanssa viisivuotisen sopimuksen. 23. elokuuta 2009 Osvaldo teki kauden avausmaalin vanhaa seuraansa Fiorentinaa vastaan. Loppuvuodesta huhuttiin espanjalaisseura Espanyolin olevan kiinnostunut Osvaldosta, ja haluavansa hänet riveihinsä loppukauden lainasopimuksella. Lopulta 10. tammikuuta 2010 siirtoi varmistui ja hän teki kauden loppuun kestävän lainasopimuksen barcelonalaisseuran kanssa. Ensiesiintymisensä hän teki joukkueessa 17. tammikuuta 2010 vierasottelussa Osasunaa vastaan. Viikkoa myöhemmin seuraavalla sarjakierroksella Mallorcaa vastaan hän onnistui tekemään ensimmäisen maalinsa.
Osvaldo ilmoitti Espanyol-lainasopimuksensa aikana halustaan tehdä pidempi lainasopimus tai vaihtoehtoisesti siirtyä pysyvällä siirolla katalonialaismiehistöön. Hän pelasi kevätkauden aikana yhteensä 20 ottelua ja teki niissä seitsemän maalia. 3. kesäkuuta 2010 hänen lainasopimustaan jatkettiin kauden 2010–2011 loppuun asti. 31. elokuuta 2010 lainasopimuksesta tehtiin kuitenkin pysyvä, kun Espanyol päätti ostaa hänen pelaajaoikeutensa 5 miljoonalla eurolla. Hän solmi joukkueen kanssa viisivuotisen sopimuksen. Hän päätti kauden 2010–2011 uransa parhaana tilastojen valossa, tehden 13 maalia 24 pelaamassaan ottelussa.
18. elokuuta 2013 Osvaldo siirtyi englantilaisseura Southamptoniin 15,1 miljoonan euron siirtokorvauksella. Hän teki joukkueen kanssa nelivuotisen sopimuksen.
Maajoukkueura
5. lokakuu 2011 Osvaldo sai kutsun ensimmäistä kertaa Italian maajoukkueeseen vuoden 2012 EM-karsintaotteluihin Serbiaa ja Pohjois-Irlantia vastaan. Hän teki ensiesiintymisensä maajoukkuepaidassa 11. lokakuuta 2011 Pohjois-Irlantia vastaan.
Ethan Kanin
Ethan Kanin on kuvitteellinen hahmo televisiosarjassa 24. Hahmoa esittää Bob Gunton.
Wayne Palmerin presidenttikaudella Ethan Kanin on Yhdysvaltain puolustusministeri. Hahmon ensiesiintyminen tapahtuu kuudennella tuotantokaudella. Myöhemmin Kanin toimii presidentti Allison Taylorin kansliapäällikkönä.
Rooli
Kuudennella tuotantokaudella Kanin toimii puolustusministerinä presidentti Wayne Palmerin alaisuudessa. Hän kannattaa ehdotusta 25:een muutokseen, että se nostaisi varapresidentti Danielsin presidentiksi.
Seitsemännellä tuotantokaudella Kanin toimii Valkoisen talon henkilöstöpäällikkönä. Hän ei hyväksy presidentti Taylorin päätöstä nimittää tyttärensä Olivian hänen neuvonantajakseen Juman piirityksen aikaan. Myöhemmin hän jättää tehtävänsä julkisuusskandaalien pelossa.
Kahdeksannella tuotantokaudella Kanin toimii presidentti Taylorin ulkoministerinä ja on tärkeässä roolissa rauhanneuvotteluissa Yhdysvaltain ja Kamistanin (kuvitteellinen Lähi-idän maa) välillä.
Suuri pueblokapina
thumb|Tyypillinen New Mexicon pueblokylä. [[Thomas Moranin maalaus vuodelta 1908.]] Suuri pueblokapina oli nykyisen New Mexicon alueella asuneiden pueblo-intiaaneina tunnettujen heimojen monilta eri suunnilta tekemä samanaikainen hyökkäys Uutta-Espanjaa vastaan. Kansannousu tapahtui elokuussa 1680, ja se päättyi espanjalaisen kolonisaation hetkelliseen murskautumiseen.
Uuden-Espanjan alkuvuodet
Juan de Oñaten 1600-luvun alussa perustama espanjalainen siirtokunta kasvoi hitaasti. San Juan de los Caballeros nousi espanjalaisten ensimmäiseksi keskukseksi Rio Granden varrelle. Väestön lisääntyessä zuni-intiaanien alueella oleviin puebloihin alettiin rakentaa lähetysasemia ja kirkkoja. Espanjalaisen käytännön mukaan myös alueella asuvat ihmiset kuuluivat maan omistajalle. Tämän vuoksi zunit ja monet muut heimot alistettiin maaorjiksi. Espanjalaisten julma käytös pelotti intiaaneja ja aiheutti myös vihaa. Zunit surmasivat joitakin lähetyssaarnaajia, mutta Uuden-Espanjan kurinpidolliset toimet saivat muut intiaanit pysymään rauhallisina.
Alueelle pohjoisesta tunkeutuneet intiaanit tekivät ryöstöretkiä paikallisten pueblokylien ja espanjalaisten keskuuteen. Hyökkääjiä alettiin kutsua zunien kielisellä nimellä apachu (apassi), joka tarkoitti ”vihollista”. Vuoden 1660 kuivuus, nälänhätä ja rutto pahensivat elämää puebloissa ja apassien iskut täydensivät tuhon. Uuden-Espanjan varakuningas vangitutti pueblojen uskonnollisia johtajia ”näiden ainaisen valittamisen” ja heidän harjoittamansa kachina-tanssin takia. Tanssiin kuuluneet naamiot tuhottiin ja uskonnollisen rituaalin harjoittajat vangittiin. Useimmat tanssijat tuomittiin noituuden harjoittamisesta julkiseen ruoskimiseen Santa Fen torilla, ja osa tanssijoista sai hirttotuomion. Eräs vangituista henkimiehistä, joka vapautettiin, oli tewa-intiaani Popé. Hän päätti kostaa paikallisten intiaanien kokemat nöyryytykset ja organisoi kapinan alistajiaan vastaan.
Kapina
Elokuun puolivälissä 1680 kapinalliset piirittivät Santa Fen. Kaupungin noin tuhat asukasta eivät kyenneet torjumaan hyökkääjien ylivoimaa, vaan pakenivat etelään ja pysähtyivät vasta nykyisen El Pason kohdalla. Kaikki espanjalaisten asumukset ja heidän omaisuutensa pueblojen alueilla tuhottiin. Kansannousussa menehtyi arviolta 400–500 henkeä eli noin viidennes espanjalaista. Espanjalaiset arvioivat kapinoivia intiaaneja olleen noin 2 500. Kristinuskoon kastettujen intiaanien saama väärä usko pestiin pois rituaalisesti yuccan mehulla. Espanjalaiset yrittivät valloittaa menettämänsä alueet takaisin seuraavien vuosien aikana. Nykyisen Albuquerquen seuduilla käydyt kolme taistelua vuosina 1681–1682 päättyivät intiaanien voittoon.
Kapinan jälkeen
Vaikka kapina ja niitä seuranneet puolustustaistelut olivat selkeitä voittoja puebloille, he eivät kyenneet hyödyntämään saamaansa etua. Espanjalaisten poissaolo lisäsi apassien ja navajojen ryöstöretkiä New Mexicossa ja pueblot eivät pystyneet vastaamaan vihollistensa toistuviin hyökkäyksiin. Suuret määrät Uuden-Espanjan siirtokunnalta jääneitä hevosia joutui apassien haltuun tai kulkeutui pohjoisimpien tasankojen heimoille.
Popén saavuttama ihailu ja kansansuosio kääntyivät nopeaan laskuun. Hän järjesti kurituksia niille, jotka puhuivat espanjaa, olivat ottaneet espanjalaisen nimen tai käyttivät näiden jälkeenjättämiä työvälineitä kuten auraa. Nämä hänessä ilmenneet autoritaariset piirteet, jotka oli omittu espanjalaisilta, vieraannuttivat kansan hänestä. Taos-, keres- ja pecos-intiaanien kylät säilyivät Popélle uskollisina, mutta muut jokilaaksossa asuvat pueblot eivät taipuneet hänen kasvavan diktatuurinsa alle, ja vahva pueblojen liitto hajosi keskinäisiin sotiin. thumb|Pueblointiaaneja Popén patsaan edustalla Ohkay Owingehissa, New Mexicossa 2005.
Pohjois-Amerikan itäosien valloituksesta kiinnostunut Uusi Ranska harkitsi 1600-luvun lopulla myös New Mexicon uudelleenasuttamista. Ehtiäkseen ennen ranskalaisia espanjalaiset lähettivät 1692 asialle Diego Francisco de Vargasin johtaman sotajoukon, joka pohjoisempaa tuotujen intiaaniliittolaistensa tukemana tunkeutui El Pasoon ja nujersi siellä olevien pueblojen vastarinnan.
Eteläisempien Rio Granden pueblojen asukkaat etsivät turvapaikkaa vuoristoisilta seuduilta lännessä ja ennakoivat Don Diegon joukkojen hyökkäykset. Vargas jatkoi matkaansa 12 vuotta aiemmin tuhotun Santa Fen seuduille, jossa heitä odotti tuhat puebloista paennutta intiaania. Näiden vastustus ei riittänyt espanjalaisten karkotukseen. Santa Festä tuli uudelleen New Mexicon pääkaupunki, ja pueblot joutuivat alistumaan samanlaiseen kohteluun, josta olivat onnistuneet kapinoimaan itsensä vapaaksi. Uuden Santa Fen rakentamisessa kiinnitettiin myös erityistä huomiota kaupungin turvallisuuteen ja sen puolustukseen liittyviin seikkoihin mahdollisten uusien pueblo-kapinoiden varalle.
Kawasaki W650
thumb|200px|Kawasaki W650 (Galaxy Silver/Luminous Boralis Blue, vuosimalli 2000). Moottorin sivulla oleva kuningasakseli pyörittää kulmavaihteella kannen yläpuolista nokka-akselia. thumb|200px|Kawasaki W650 korkealla ohjaustangolla, sekä sivu- ja perälaukuilla varustettuna. Kuvan malli (Luminous Vintage Red/Pearl Ivory) oli tuotannossa 1999–2000.
Kawasaki W650 on japanilainen moottoripyörä, jota Kawasaki Heavy Industries valmisti 1998–2009. Japanissa esiteltiin myös muutoin identtinen, mutta kuutiotilavuudeltaan pienempi rinnakkaismalli W400 (399 cm³), jossa uusi kokoluokka oli saavutettu iskunpituutta lyhentämällä. Vuoden 2006 jälkeen pyörää ei enää viety kotimarkkinoiden ulkopuolelle, ja tuotanto lopetettiin huhtikuussa 2009. Mallivuodeksi 2011 Kawasaki toi markkinoille W650:aan perustuvan uudistetun W800-mallin, joka aiempaa suuremman iskutilavuuden (773 cm³) ohella on varustettu polttoaineen suihkutuksella.
W650 on tekniikaltaan nykyaikainen retropyörä. Sen muotoilu perustuu 1960-luvun maineikkaisiin brittipyöriin, kuten Triumph Bonneville, vaikka valmistaja itse katsookin sen perustuvan Kawasakin omaan W1-malliin (1967–1975).
Meguro ja W1
Kawasaki Heavy Industries, joka oli aiemmin keskittynyt valtamerilaivoihin ja juniin, osti vuonna 1964 japanilaisen moottoripyörävalmistajan Meguron. Megurolla oli tuotannossaan brittiläiseen BSA A7-malleihin perustuva kaksisylinterinen nelitahtinen K1, jonka kehitystyötä Kawasaki jatkoi esittelemällä K2:n, mutta pyörä ei myynyt odotusten mukaan Pohjois-Amerikan markkinoilla, jonne Kawasaki oli laajentumassa. Vuonna 1967 Kawasaki uudisti mallin perusteellisesti nimeten sen W1:ksi. W-malliston moottoripyörät olivat tuotannossa 1967–1975, kunnes viimeinen W3-2 lopetettiin vanhanaikaisena. Vasta 1998 Kawasaki palasi kaksisylinteristen vertikaali-twinien pariin mallissa W650, jolla ei nimen yhtäläisyydestä huolimatta ollut juurikaan teknisiä yhtäläisyyksiä alkuperäiseen W-mallistoon. Kawasaki itse kuitenkin ilmoittaa W1:n uuden retropyöränsä lähtökohdaksi.
W650
W650 esiteltiin Japanin markkinoilla vuonna 1998, jonka retropyöräkuumeen valtaamat kuluttajat ottivat pyörän omakseen. W650:aa ei ollut alun perin tarkoitettu ulkomaan vientiin, mutta samankaltainen innostunut palaute Euroopasta ja Pohjois-Amerikasta sai valmistajan harkitsemaan kantaansa, joten W650 esiteltiin myös näillä markkinoilla vuonna 1999. Pahaksi onneksi John Bloorin uudelleen perustama Triumph Motorcycles päätti elvyttää historiallisen Bonneville-mallin vuonna 2000. Kawasakin W650:sta ei ollut maineikkaan brändin kilpailijaksi näköisbrittipyörien markkinoilla, ja myynti laski, kunnes vuonna 2007 Kawasaki veti W650:n pois myynnistä. W650:aa valmistetaan silti edelleen emämaassaan Japanissa kahtena versiona: 650 cm³ ja 400 cm³, joista jälkimmäinen, tyypiltään W400, esiteltiin 20. maaliskuuta 2006.
Mallin kehitys
Alkuperäisessä vientimallissa (1999) oli korkea ohjaustanko tehdasasennuksena ja sileä istuin. Mallia kritisoitiin epämukavasta istuma-asennosta, etupään keveydestä ja vakauden puutteesta suurissa nopeuksissa. Vuoden 2001 mallista alkaen vakiona oli matalampi ja kapeampi tanko, sekä poikittain juovitettu penkki. Samalla etupään ohjauskulmaa kasvatettiin ja pyörännapaa suurennettiin vakauden lisäämiseksi, sekä polttoainetankin polvikumeja ohennettiin.
Moottori
thumb|200px|W650:n pysty-twin sisältää modernia tekniikkaa: moottorissa on kannen yläpuolinen nokka-akseli ja kahdeksan venttiiliä. [[Sytytystulppa|Sytytystulpat ovat kannessa, mutta esikuvalleen Triumphille uskollisena Kawasaki on säilyttänyt tulpan alkuperäisen paikan (syvennys moottorin kyljessä jäähdytysripojen yläpuolella).]] Kawasaki W650:n kenties näyttävin elementti on sen kaksisylinterinen, pitkäiskuinen ja ilmajäähdytteinen rivimoottori, joka on peribrittiläiseen tapaan pystyasennossa (ns. vertikaali-twin). Sylintereissä on neljä venttiiliä kussakin. Sytytystulppia on yksi palotilaa kohti. Merkillepantavinta moottorissa on sen oikealla puolella sijaitseva kuningasakseli, joka liikuttaa kannen yläpuolista nokka-akselia - nokkaketjua ei siis ole. Ratkaisu on hyvin huoltovapaa ja kestävä. Moottoripyörässä on lisäksi nykyään harvinainen käynnistyspoljin.
Kampiakseli on 360-asteinen, joten männät nousevat ja laskevat samanaikaisesti, vaikka yksi on imu/puristustahdissa ja toinen työ/poistotahdissa. Kampiakselissa on vastapaino, jolla vähennetään tärinää. Pakopuolella on venttiili, josta syötetään putkistoon jälkipalamisen tehostamiseksi ilmaa, jotta pyörä saadaan täyttämään tiukat Euro-2 -päästönormit. Viisilovinen vaihteisto on yhdysrakenteinen, ja se käyttää samaa öljytilaa kampikammion kanssa (märkäsumppuvoitelu). Kytkin on märkää tyyppiä ja monilevyinen.
Mittaristo
W650:n mittaristo, johon kuuluu myös kierroslukumittari, näyttää perinteiseltä, mutta on sähköinen. Puna-alue alkaa 7500 kierroksesta. Nopeusmittarissa on nestekidenäyttö, jossa on kello, odometri ja matkamittari. Nopeus- ja kierrosluku otetaan eturattaalta, ei etupyörän navasta. Polttoainemittaria ei ole.
Pakoputkisto
W650:ssa ei ole katalysaattoria, ja se voi käyttää myös lyijyllistä bensiiniä. Pakoputkisto on perinteinen 2-2 -putkisto, jossa vaimentimet ovat hernepyssy-tyyppiset. Takahaarukan alla on yhdysputki, melkein kuin kolmas vaimennin. Vaimentimet on hitsattu pakokäyriin kiinteästi, eikä niitä voi irrottaa - sauman päälle kiinnitetty klemmari on näköisosa autenttisuuden vuoksi. Kawasaki W650:n tyyppivikana on tärinän aiheuttama pakoputken halkeaminen juuri ennen vaimentimia.
Tekniset tiedot
thumb|200px|Kawasaki W650:n mittaristo näyttää perinteiseltä, vaikka onkin täysin sähköinen.
Baseballin Viron mestaruussarja 2012
Baseballin Viron mestaruudesta kaudella 2012 pelasi neljä joukkuetta. Kiilin Pantterit voitti mestaruuden. Pantterit pelasi aiemmin myös Suomen liigassa.
Abgeordnetenwatch.de
abgeordnetenwatch.de-sivuston logo|thumb abgeordnetenwatch.de (Parlamentwatch e.V) on puolueeton ja riippumaton internetpalvelu, jossa kansalaiset voivat esittää julkisesti kysymyksiä saksalaisille parlamentaarikoille. Gregor Hackmack & Boris Hekele GbR perustivat sen 8. joulukuuta 2004 ja se toimii nykyään yleishyödyllisenä yhtiönä Parlamentwatch GmbH. Julkisesti nähtävinä on parlamentaarikoille suunnattujen kysymysten ja vastausten ohella heidän ammatilliset pätevyydet, valio- ja lautakuntien jäsenyydet, ilmoitusvelvolliset sivutoimet ja äänestyskäyttäytyminen tärkeissä parlamentin ratkaisuissa.
Se käsittää sekä liittopäivät (Bundestag) että Europarlamentin ja tarkoitus on laajentaa projektia kaikkiin Saksan osavaltioparlamentteihin.
Wettin (suku)
Historia
Wettinin suvun esi-isiä on kyetty jäljittämään 900-luvun alkuun saakka. Varhaisin varmuudella tunnettu esi-isä on Dietrich, joka erään teorian mukaan olisi ollut vuonna 957 kuolleen Dedon poika ja joka olisi kaatunut vuonna 982 Kalabriassa keisari Otto II:n sotaretkellä saraseeneja vastaan. Suvun varhaisimmat edustajat osallistuivat niin sanottuun ostsiedlungiin eli saksalaisten tunkeutumiseen Elben itäpuolelle aiemmille slaavien maille. Suvun nimi tulee kahdesta veljeksestä, jotka käyttivät Wettinin kreivin arvoa ja hallitsivat 1000-luvulla sittemmin tuhoutunutta Wettinin linnaa Saalejoen rannalla lähellä Wettinin kaupunkia. Vuonna 1089 sukuun kuulunut Henrik I sai läänityksekseen idempänä Elben luona sijainneen Meissenin rajakreivikunnan, jota Wettinit hallitsivat pysyvästi vuonna 1130 valtaan tulleesta Konrad I:stä alkaen. Vuodesta 1264 Wettinit hallitsivat myös läheistä Thüringenin maakreivikuntaa.
Wettinit nousivat Saksin vaaliruhtinaskunnan valtaistuimelle vuonna 1423, jolloin Meissenin rajakreivi Fredrik Sotaisa sai keisarilta lahjana Saksin herttuakunnan ja siihen liittyneen vaaliruhtinaan arvon. Suvun jakautuminen tapahtui vuonna 1485, kun vaaliruhtinas Fredrik II:n pojat jakoivat valtakunnan keskenään niin sanotulla Leipzigin sopimuksella. Vaaliruhtinaan arvon säilyttäneestä vanhemmasta pojasta Ernstistä polveutuu ernestiläinen sukuhaara kun taas Meissenin rajakreivin ja Saksin herttuan arvon pitäneestä nuoremmasta pojasta Albrektista polveutuu albertilainen sukuhaara. Albertilaiseen sukuhaaraan kuulunut herttua Morits kaappasi vaaliruhtinaan arvon ernestiläiseltä Juhana Fredrikiltä Schmalkaldenin sodan yhteydessä vuonna 1547, jolloin ernestiläiselle sukuhaaralle jäi vuorostaan Saksin herttuan arvo ja osa Thüringenistä. Wettinien albertilainen haara hallitsi tämän jälkeen Saksin vaaliruhtinaskuntaa ja vuodesta 1806 Saksin kuningaskuntaa (vuodesta 1871 tosin vain osana Saksan keisarikuntaa) aina vuoteen 1918, jolloin heidät syrjäytettiin vallankumouksen yhteydessä. Saksin vaaliruhtinaat Fredrik August I ja Fredrik August II toimivat myös Puolan kuninkaina vuosina 1697–1763.
Abgeordnetenwatch.de
Tilasto: 8.12.2006 – 1.8.2007 Bundestagia koski 15 000 kysymystä, joihin 12 000 vastattiin, siis n. 80 %. Sivustolla oli yli 10 000 kävijää päivittäin. Mediakumppaneita ovat Der Spiegel, Süddeutsche Zeitung, Stern, Die Welt, Frankfurter Rundschau ja Der Tagesspiegel.
Wettin (suku)
Historia
Wettinien ernestiläisen sukuhaaran vuodesta 1547 hallitsema osa Saksia jakautui myöhemmin useita kertoja ja hajosi kymmeniksi pieniksi herttuakunniksi, jotka tunnetaan yhteisnimityksellä Saksin herttuakunnat eli ernestiläiset herttuakunnat. Niistä merkittävimpiä olivat Saksi-Weimar, Saksi-Coburg, Saksi-Eisenach, Saksi-Meiningen, Saksi-Altenburg, Saksi-Saalfeld ja Saksi-Gotha. Wettinit hallitsivat kaikkia niitä 1800-luvulle saakka, kunnes ne menettivät itsenäisyytensä Napoleonin sodissa ja Saksan yhdistyessä. Myös Saksin vaaliruhtinaskunnasta lohkaistiin vuonna 1652 vaaliruhtinas Juhana Yrjö I:n perinnönjaossa kolme albertilaista herttuakuntaa, Saksi-Zeitz, Saksi-Merseburg ja Saksi-Weissenfels, mutta ne palautuivat jo 1700-luvun alkupuolella vaaliruhtinaskunnan osiksi.
Abgeordnetenwatch.de
Tarjolla on maksuton peruskuvaus jokaisesta ehdokkaasta. Ehdokkaille tarjotaan sen lisäksi mahdollisuus 179 euron maksusta (osavaltioparlamenttivaalit) tai 200 euron maksusta (liittotasavallan parlamenttivaalit) esiintyä sivustolla valokuvalla, nettilinkillä ja vaalikampanjan tilaisuuksien aikataululla varustettuna sekä omaa työtä ja päämääriä kuvaavalla tekstillä. Näillä profiililaajennuksilla rahoitetaan osittain portaalia.
Wettin (suku)
Historia
Eräs ernestiläisistä herttuakunnista oli Saksi-Coburg-Gotha, jota hallineesta sukuhaarasta eli Saksi-Coburg-Gothan suvusta kohosi 1800-luvulla hallitsijoita useisiin Euroopan valtioihin. Leopold I nousi vuonna 1831 Belgian valtaistuimelle, ja suku on hallinnut Belgiaa siitä alkaen. Bulgariaa suku hallitsi vuosina 1887–1946, ensin ruhtinaskuntana ja vuodesta 1908 kuningaskuntana. Samaan sukuun kuului myös Ison-Britannian hallitsijan Viktorian puoliso Albert. Koska kaikki Ison-Britannian hallitsijat vuodesta 1901 alkaen ovat hänen jälkeläisiään, on suku periaatteessa edelleen vallassa myös siellä, mutta on käyttänyt vuodesta 1917 nimeä Windsor. Myös Portugalin hallitsijan Maria II:n puoliso Ferdinand kuului Saksi-Coburg-Gothan sukuun. Suku menetti valtansa Portugalissa ja Bulgariassa monarkian lakkauttamisen yhteydessä.
Abgeordnetenwatch.de
Toimituskunta lukee kaikki kysymykset ja tarkistaa, että ne vastaavat julkaisuohjeita: kiellettyä ovat loukkaavat ilmaisut, kiihotus, syrjintä, kysymykset yksityiselämästä ja asioista, joita koskee vaitiolovelvollisuus. Kun ohjeita loukataan, kysymyksiä ei julkaista, mutta k.o. poliitikolle ilmoitetaan tapahtumasta. Sen lisäksi projekti on sitoutunut tiukasti puolueettomuuteen ja neutraaliuuteen. Yleisten tietojen ohella on myös dokumentoitu parlamentaarikkojen äänestyskäyttäyttäminen sellaisissa äänestyksissä, jotka ovat herättäneet erityistä huomiota tiedotusvälineissä.
Parlamentwatch muissa maissa
Myös Saksan ulkopuolella on jo projekteja, jotka toimivat Parlamentwatch GmbH:n kehittämällä ohjelmistolla. Kyseessä on 'Open Source Software' ja se perustuu Drupal-toimitusjärjestelmään. Parlamentwatch GmbH asentaa ohjelmiston kansainvälisten projektikumppaneiden toiveiden mukaisesti ja neuvoo sen käytössä. Kumppanit kutsutaan abgeordnetenwatch.de:n toimistoon ja he voivat osallistua muutaman viikon kestävään koulutukseen. Sen jälkeen autetaan kumppania alkuun omassa maassaan: toimituksen rakentaminen, perustietojen kerääminen, PR-työ projektin tunnetuksi tekemistä varten ym. Tähän asti toiminnan ylläpitäminen on onnistunut Luxemburgissa (www.politikercheck.lu ), Itävallassa (www.meinparlament.at), Irlannissa (www.dailwatch.ie) ja Tunisiassa (www.marsad.tn). Vastaava toiminta on alkamassa myös ensimmäisessä Aasian maassa, Malesiassa nimellä "Eye on parliament – MP Watch". Projektia koskevia ajankohtaisia kyselyjä tulee tällä hetkellä Ranskasta, Nigeriasta, Afganistanista ja Yhdysvalloista.
Arvostelu
Bremenin osavaltiovaaleissa 2007 SPD (sosiaalidemokraatit) ja Die Linke- puolue boikotoivat projektia, koska äärioikeiston NPD:n ehdokkaita ei oltu suljettu pois sivustolta. Perustaja Hackmack viittasi siihen, että kaikki ehdokkaat saavat mahdollisuuden esiintyä ja vastata kysymyksiin, mutta esim. rasismin uhrien halveksunta on kiellettyä, eikä sitä julkaista sivustolla.
Syyskuussa 2009 Vihreitten liittopäiväehdokas Hubertus Grass irtisanoutui projektista, koska "en halua missään tapauksessa esiintyä samalla nettisivustolla NPD:n ja sen edustajien kanssa" ja valitti, että NPD:lle on annettu tilaisuus levittää rasistisia ja revansistisia ajatuksia sen puheenjohtajan Udo Voigtin kirjoituksen kautta. Perustaja Gregor Hackmack vakuutti, että Udo Voigtin kirjoitukset tarkistetaan uudestaan ja viittasi myös siihen, että aikaisemmin NPD:n edustajia on useamman kerran suljettu pois sivustolta portaalin väärinkäytöksen vuoksi.
Elokuussa 2010 abgeordnetenwatch.de arvosteli SPD:n Peer Steinbrückiä (puolueen liittokansleriehdokas syksyn 2013 liittopäivien vaaleissa) siitä, että hän saa isoja tuloja sivutoimista samaan aikaan kun hän laiminlyö (Bundestag-parlamentaarikon) kansanedustajan työnsä. Steinbrück kutsui sen jälkeen TV-lähetyksessä abgeordnetenwatch.de "kaupalliseksi portaaliksi" ja "kaupalliseksi laumaksi". Hän ei käyttäisi portaalia, koska projekti ansaitsisi rahaa mainonnalla ja koska kansalaiset voivat kirjoittaa hänelle (Steinbrückille) ilmaiseksi (mutta ilman mahdollisuutta julkiseen keskusteluun). Projekti vastasi, että Steinbrückin väite ei pidä paikkaansa.
Interventionismi
Interventionismi on poliittinen ei-puolustuksellinen joidenkin kansakuntien tai muiden geopoliittisten toimivaltuuksien harjoittama talousmalli, joka manipuloi taloutta tai yhteiskuntaa. Käsitteen yleisimpiä sovelluksia ovat taloudellinen interventionismi (valtion puuttuminen omaan talouteen) ja ulkomaille tähtäävä interventionismi (valtion puuttuminen toisen kansakunnan taloudellisiin asioihin osana ulkopolitiikkaansa). Interventionistit haluavat taltuttaa yksityisomaisuuden ja markkinatalouden instituutioita yhteiskunnan edunajajaksi. Ludwig von Mises määritteli teoksessaan Interventionismin kritiikki interventionismin käsittämään sellaiset valtiolliset toimet, joilla rajoitetaan tuotantovälineiden yksityisten omistajien ja entrepreurien mahdollisuutta käyttää hallussaan olevia taloudellisia keinoja haluamallaan tavoin. Interventionismi pyrkii olemaan poliittinen keskitie tai kolmas tie sosialismin ja kapitalismin välillä.
Jyrki Katainen kuvasi interventionistista ajatusmallia kertoessaan, kuinka ”markkinavoimista on nyt otettu niskalenkki” viimeisimmän finanssikriisin jälkimainingeissa.
Ideologia
Interventionistisessa politiikassa annetaan yksityisen sektorin pysyä tuotannontekijöiden pääasiallinen omistajana ja säilytetään muut vapaiden markkinoiden ominaisuudet kuten yrittäminen, mutta estetään kapitalismiin kuuluvia instituutioita aiheuttamasta taloudellista sekaannusta ja epäreilusti käyttämästä hyväkseen enemmistöä ihmisistä. Valtion tulisi interventionismia kannattavien mukaan rajoittaa verotuksella ja laeilla paljon pääomaa omistavien luokkien rikastumismahdollisuuksia, jotteivät heidän päämääränsä vahingoita vähäosaisempien ihmisten elämäntilannetta. Interventioita ja valtiovallan väliintuloja kannattavien mielestä vapaaehtoinen vaihdanta ja esteetön markkinatalous eli laissez-faire-tyylinen valtion minimaalinen puuttuminen talouteen olisi epäoikeudenmukaista. Mutta sen huonojen puolten vähentämiseksi ei tarvitse poistaa kapitalismia kokonaan. Kapitalistista järjestelmää voidaan parantaa valtion interventiopolitiikalla yrittäjien ja kapitalistien toimien kanssa. Tällaisella valtiollisella talouteen puuttumisella vältetään totalitaarinen sosialismi samalla kun säilytetään kapitalismista ne ominaisuudet, jotka ovat säilyttämisen arvoisia.
Interventionismi käytännön politiikassa
Keskuspankkitoiminta, pankkien talletussuojat, sekä vähimmäisvarantojärjestelmä ovat interventionistisia toimia. Ne luovat institutionaalisia sekä velkavipukäytäntöihin perustuvia muutoksia rahoitusmarkkinoille, samalla mahdollistaen hyvin suurten voittojen saavuttamisen pankki- ja finanssisektorilla.
Interventionismissa markkinatalouden keskeiset järjestelmätekijät – kuten markkinamekanismin hinnanmuodostus sekä liiketaloudelliset voitot ja tappiot – tuhoutuvat keskuspankkien elvytyksellä sekä tappioiden muuttuessa julkisiksi. Sijoittajat ja pääoman suuromistajien luokka menettää taloudellista ylivaltaansa.
Olavi Sipilä
pienoiskuva|Vuorineuvos Olavi Sipilä (1984) Olavi Yrjö Kustaa Sipilä (1914–1998 ) oli suomalainen pääjohtaja. Hän oli Tuottajain Lihakeskuskunnan toimitusjohtaja 1964–1977 ja pääjohtaja vuonna 1977, jolloin hänen seuraajakseen tuli Eino Niemistö
Silmästä silmään
Silmästä silmään on vuonna 2020 ensi-iltansa saanut suomalainen dokumenttielokuva, jonka on ohjannut John Webster. Elokuva kertoo restoratiivinen dialogi -terapiamenetelmästä, jossa henkirikoksen uhrin omaiset sekä henkirikoksen tekijä kohtaavat kasvotusten ja käsittelevät tapahtunutta rikosta.
Silmästä silmään sai ensi-iltansa 30. tammikuuta 2020 Docpoint-elokuvafestivaalilla.
Illallistarinoita
Illallistarinoita  on Maeve Binchyn kirjoittama romaani, joka ilmestyi vuonna 2002. Kirja julkaistiin suomeksi 2003 Liisa Honkasaaren suomentamana. 376-sivuisen romaanin kustansi WSOY. Romaanissa käsitellään rakkautta, perhettä, uskollisuutta sekä kovan ja rehellisen työn hyötyä.
Tarina
Kirjan tarina keskittyy Quentins-nimiseen ravintolaan, joka nivoo yhteen eri henkilöiden elämäntarinoita ja -kohtaloita. Päähenkilö Ella Brady, nuori opettajatar, rakastuu kyseenalaiseen liikemieheen nimeltä Don Richardson, joka vetää liiketoimiensa mukana monta henkilöä pulaan. Ella joutuu jättämään opettajantyönsä ja työskentelemään pitkiä päiviä ravintolassa auttaakseen perhettään rahavaikeuksissa. Kuvioihin astuu myös amerikkalainen Derry King, joka panee Ellan pään pyörälle.
Andy Borg
pienoiskuva|Andy Borg vuonna 2010. pienoiskuva|Esiintymässä vuonna 1989. Andy Borg (s. 2. marraskuuta 1960 Wien, Itävalta) on itävaltalainen laulaja ja televisiojuontaja. Hän asuu Passaussa, Baijerissa, Saksassa.
Kuolema kulkee sumussa
Kuolema kulkee sumussa on Margery Allinghamin vuonna 1952 ilmestynyt romaani. Kirja julkaistiin suomenkielisenä kahdeksan vuotta myöhemmin WSOY:n kustantamana.
KVA
KVA eli WVA on hautakammio Kuninkaiden laakson alueen länsilaaksossa Uuden valtakunnan 18. dynastian ajalta.
Suuri osa hautaa peittäneestä romusta on yhä tallella. Haudasta on löydetty muun muassa köysiä, koruja, astiatelineitä ja astioita sekä papyryksia.
Viiruruohomaluri
Viiruruohomaluri (Amytornis barbatus) on malurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Viiruruohomaluria tavataan Australiassa Queenslandissa, Uudessa Etelä-Walesissa ja Etelä-Australiassa. Lajin kannaksi on arvioitu noin 15 000 yksilöä. Laji on vähenemässä, mutta sen ei kuitenkaan uskota vielä olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
ORP Warszawa (1920)
ORP Warszawa oli Puolan laivaston Warszawa-luokan jokimonitoritoisen maailmansodan alussa ennen uppoamistaan.
Valmistus
Alus tilattiin 1920 kolmen sisaraluksensa kanssa Gdańskin telakalta, missä köli laskettiin vielä samana vuonna. Alus laskettiin vesille 30. huhtikuuta nimellä ORP Warszawa ja otettiin palvelukseen 13. elokuuta.
Palvelus
Palvelukseen otettiin alus liitettiin Veikselin laivueen ensimmäiseen viirikköön. Se siirrettiin 1922 yhdessä sisaraluksensa ORP Mazurin kanssa Pinskin laivueeseen, josta seuraavana vuonna laivueen uudelleen järjestelyjen yhteydessä alus liitettiin taisteluosastoon. Vuosina 1925–1928 aluksen toinen 100 millimetrin haupitsi korvattiin kahdella 75 millimetrin kanuunalla. Seuraavan kerran aluksen aseistusta muutettiin 1930, jolloin siitä poistettiin raskaan konekiväärin kasematti vasemmalta laidalta sekä vahvennettiin muiden pesäkkeiden suojaa.
Aluksen kantavuutta parannettiin 1935–1937 kellukkein, kun aiemmissa muutostöissä lisääntynyttä uppoumaa pyrittiin pienentämään. Aluksen konehuoneen modernisointityöt aloitettiin jo vuotta aiemmin, mutta niitä ei todennäköisesti saatu valmiiksi ennen toisen maailmansodan alkua.
Alus osallistui toiseen maailmansotaan. Sen oma miehistö upotti aluksen 18. syyskuuta 1939. Aluetta hallinneet neuvostojoukot nostivat ja kunnostivat aluksen, minkä jälkeen se liitettiin Neuvostoliiton Dnieprin laivueeseen nimellä Vitebsk. Aluksen aseistuksena oli kolme 76,2 millimetrin tykkiä sekä neljä raskasta konekivääriä. Saksan ilmavoimat upottivat syyskuussa 1941 aluksen Kiovan lähistöllä.
Hayashi
thumb|Hayashi säestää [[Nō-teatteri|Nō-näytelmää.]] thumb|Hayashi-kata Nō-kokoonpano vasemmalta: [[shime-daiko, ōtsuzumi, kōtsuzumi ja huilu, minkä lisäksi on vielä 6–12 laulajan kuoro. ]] Hayashi on japanilainen orkesteri, joka tavallisesti säestää japanilaisia Nō- ja Kabuki-näytelmiä teatteri-  ja -esityksissä sekä japanilaisilla festivaaleilla. Yhtyeen jäsentä kutsutaan hayashikataksi ja hän soittaa joko kōtsuzumia, ōtsuzumia, huilua tai shime-daikoa.
Kabukiperinteessä yhtyeessä on lisäksi shamisenin soittaja ja taiko-rumpuja voi olla useita eri kokoisia.
Soittajien koulukunnat
Nō-teatteri perinteessä on kunkin instrumentin soitolle on yhä elossa olevia koulukuntia. Huilisteille kolme, shime-daikolle kaksi, kōtsuzumille neljä ja ōtsuzumille viisi.
Charles Mahuza Yava
Charles Mahuza Yava (s. 29. heinäkuuta 1960) on kinshasankongolaissyntyinen roomalaiskatolinen piispa. Hänestä tuli salvatoriaanien jäsen 8. syyskuuta 1991, ja hänet vihittiin papiksi 8. toukokuuta 1993. Hänet nimitettiin Archipelago of the Comoresin eli Komorien apostoliseksi vikaariksi ja Apisa Maiuksen titulaaripiispaksi 1. toukokuuta 2010. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Denis Wiehe, jota avustivat Maurice Piat ja Gilbert Aubry.
KVF
KVF on keskeneräinen hautakammio Kuninkaiden laaksossa, Egyptissä. Sijaintinsa perusteella sen on arvioitu kuuluvan Uuden valtakunnan 18. dynastian kaudelle.
Howard Carter löysi haudan vuonna 1921, mutta se on täynnä kiviromua eikä sinne pääse.
Wellon
Wellon on Dreamtalen ensimmäinen single. Se julkaistiin vuonna 2005, jolloin se oli kolmen viikon ajan singlelistalla sijoittuen parhaimmillaan yhdeksänneksi.