cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hans Österman
Ura
Österman on voittanut kolme maailmanmestaruutta vuosina 1997 Helsingissä, 2001 Plzenissä ja 2005 Riiassa. Hän debytoi ITHF:n turnauksessa vuonna 1991. Österman on ollut yhteensä 75 kuukautta ITHF:n maailmanrankingin ykkössijalla. Österman on voittanut 7 Ruotsin mestaruutta. Enemmän Ruotsin mestaruuksia on vain Jacob Lindahlilla (8).
Muuta
Österman on myös toimittaja Aftonbladet-nimisessä iltapäivälehdessä.
Mikkelin panttivankidraama
Jakomäen pankkiryöstö
Perjantaina 8. elokuuta 1986 noin kello 13.40 Helsingin Jakomäessä, osoitteessa Jakomäenkuja 1, sijainneeseen Kansallis-Osake-Pankin konttoriin astui huppupäinen mies, jolla oli mukanaan katkaistu haulikko ja noin 10 kilogrammaa dynamiittia sisältänyt räjähdysainepanos. Dynamiitin mies oli varastanut läheiseltä louhintatyömaalta. Ryöstäjä esiintyi koko tilanteen ajan erittäin hermostuneesti.
Ryöstäjä otti panttivangeikseen pankkihuoneistossa olleet 12 henkilöä. Näistä hän kuitenkin pian vapautti yhden, koska tämä sai tilanteen aikana sairauskohtauksen. Ryöstäjä vaati suuren summan – 2,5 miljoonaa markkaa – rahaa, auton ja mahdollisuuden poistua esteettömästi. Pankinjohtaja hälytti poliisin, joka saapui Jakomäkeen pankin edustalle kello 13.50 ja piiritti pankkikonttorin. Ryöstäjä ei missään vaihessa itse keskustellut viranomaisten kanssa, vaan esitti vaatimuksensa puhelimitse pankinjohtajan tai pankkivirkailijoiden välityksellä. Pankinjohtaja varoitti poliisia yrittämästä konttoriin sisälle, koska ryöstäjä oli uhannut surmata panttivankinsa ja räjäyttää dynamiittipanoksensa, mikäli hänen asettamiinsa ehtoihin ei suostuttaisi. Poliisi pyysi kaappaajaa jättämään yhden panoksen pankin ulkopuolelle varmistuakseen, että kyse oli aidosta räjähteestä. Koko panos oli niin suuri, että se olisi räjähtäessään voinut tuhota koko rakennuksen. Koska pankkikonttori oli kerrostalon alakerrassa, poliisi alkoi evakuoida talon asukkaita.
Viranomaiset pitivät tilannetta alusta alkaen erittäin vaarallisena, joten paikalle kutsuttiin poliisin erikoisryhmä, ns. Karhu-ryhmä. Helsingin apulaispoliisimestari Rinne informoi lisäksi sisäministeriön poliisiosastoa tilanteesta. Myös KOP:n pääjohtaja Jaakko Lassila kävi Jakomäessä tapahtumapaikalla. Koska ryöstäjä oli ilmoittanut poistuvansa pankista, jos hänen asettamansa ehdot täytetään, katsottiin parhaaksi suostua niihin. Poliisi toimitti paikalle noin miljoona markkaa sisältävän salkun, auton, käsirautoja sekä huovan. Kaappaaja ei kuitenkaan kelpuuttanut autoa ilmeisesti siksi, että poliisi oli Helsingin Sanomien saamien tietojen mukaan virityttänyt Vehon avulla kyseisen Mercedes-Benzin jäämään tielle ilmeisenä tarkoituksenaan yrittää pidättää kaappaaja. Tällä välin poliisi oli määrännyt Helsinki-Vantaan lentoaseman hälytystilaan siltä varalta, että kaappaaja pyrkisi sen kautta pois maasta.
Noin kello 19.55 ryöstäjä siirtyi aseidensa, rahasalkun ja kolmen panttivankinsa – yhden miesasiakkaan ja kahden naispuolisen pankkivirkailijan – kanssa pankin edustalle tuotuun pankinjohtajan Volkswagen Passat -henkilöautoon. (MTV:n Kymmenen uutiset 8. elokuuta 1986 julkaisi kuvan kyseisestä valkoisesta autosta, jonka rekisterinumero oli ARL-605.) Ryöstäjä oli ajoneuvoon siirtyessään suojautunut läpinäkymättömillä huovilla panttivangit ympärillään, koska hän aavisti poliisien yrittävän tässä vaiheessa ampua hänet. Kaappaaja pakotti miehen kuljettajaksi ja asettui itse naisten väliin auton takaistuimelle. Auto siirtyi poliisisaattueen seuraamana Lahdenväylälle ja lähti ajamaan sitä pitkin kohti pohjoista. Kun tilanne pankissa oli ohi, poliisi vapautti siellä vielä olleet kahdeksan panttivankia ja päästi evakuoidut talon asukkaat palaamaan koteihinsa.
Tapahtumat Mikkelissä
Ryöstäjän auto eteni valtatie 4:llä kovaa vauhtia kohti Lahtea. Mäntsälän kohdalla auto kääntyi ympäri ja lähti takaisin kohti Helsinkiä, mutta se kääntyi Keravan kohdalla jälleen pohjoiseen. Tämän jälkeen auto kääntyi Lahden ja Heinolan ohitettuaan Heinolan mlk:n Lusissa valtatie 5:lle kohti Mikkeliä.
Autoon pysähdyttiin tankkaamaan lisää bensiiniä Vierumäellä sijainneelta Kesoil-huoltoasemalta. Autoon ehdittiin tankata vain kahdeksan litraa ennen kuin polttoainepumppu suljettiin. Tilannetta seuranneen poliisin mukaan autoa kuljettaneen panttivangin olisi tässä vaiheessa ollut helppo paeta, mutta jostakin syystä hän palasi auton rattiin.
Pakoauto saapui Mikkeliin lauantain puolella noin kello yksi. Kymmenen minuutin päämäärättömältä tuntuneen kiertelyn jälkeen kaappaaja käski pysäyttää auton torin laitaan Maaherrankadulle aivan Mikkelin lääninhallituksen talon seinustalle. Poliisi piiritti auton välittömästi. Kaappaaja esitti nyt uudet vaatimukset: toinen auto ja vapaa poistuminen paikalta. Neuvotteluja käytiin panttivankien välityksellä, sillä kaappari ei halunnut suoraan neuvotella poliisien kanssa. Neuvottelut jumiutuivat, koska poliisi vaati ensin panttivankien vapauttamista ennen vaatimuksiin suostumista.
Neuvottelut poliisin ja kaappaajan välillä kestivät lähes kaksi ja puoli tuntia, kunnes tilanne kiristyi noin kello 3.30. Silloin kaappaaja ilmoitti haluavansa lähteä liikkeelle, ja hän käski siirtää eteen ajetut poliisiautot pois tieltä. Tilannetta Helsingistä Pasilan poliisitalosta johtanut poliisiylijohtaja Olli Urponen antoi käskyn, että kaappaajan tulee saada poistua paikalta, mutta jostakin syystä tämä käsky ei kulkenut ajoissa perille asti.
Kaappaaja oli ryhtynyt huutamaan, ja hänen uhattua räjäyttää auton poliisi kehotti panttivankeja poistumaan autosta, ja molemmat naiset noudattivatkin kehotusta. Välittömästi tämän jälkeen poliisit yrittivät ampua kaappaajan, mutta tämä ehti laukaista dynamiittipanoksensa. Seurasi voimakas räjähdys, jonka aiheuttama paineaalto kaatoi lähellä olleet ihmiset maahan, vaurioitti pahoin lääninhallituksen taloa ja rikkoi myös kauempana olleiden rakennusten ikkunoita. Kello oli tällöin 3.50. Sekä kaappaaja että miespanttivanki saivat surmansa. Yhdeksän poliisimiestä loukkaantui, kaksi heistä vakavasti. Auton- ja ruumiinosia sekä ryöstösaalista sinkoutui laajalle alueelle.
Kaappaajan ja miespanttivangin ruumiit toimitettiin oikeuslääketieteelliseen ruumiinavaukseen, jossa todettiin kaappaajan olleen aiemminkin rikoksiin syyllistynyt, vuonna 1950 syntynyt helsinkiläinen saumaaja Jorma Kalevi Takala.
Jälkipyykki
Poliisin toiminta Mikkelin torilla herätti runsaasti keskustelua. Osoittautui, ettei tiedetty, kuka oli ampunut ja kuka oli antanut käskyn ampua. Pasilan poliisitalossa, josta käsin ylin poliisijohto oli koko tapahtumasarjan ajan seurannut tilannetta, järjestettiin tiedotustilaisuus lauantaina kello 10.
Kiihkeimmät syytökset sai osakseen poliisiylijohtaja Olli Urponen. Paikalla olleet toimittajat tiukkasivat erityisesti sitä, kenellä oli suurin vastuu Mikkelin tapahtumista. Poliisiylijohtaja sanoi vastuun kuuluneen Mikkelin läänin apulaispoliisitarkastajalle, mutta tämä torjui vastuunsa sanoen ylimmän johdon olleen koko ajan Pasilassa. Tästä toimittajat saivat aiheen syyttää poliisia epäselvistä käskyvaltasuhteista. Poliisi puolustautui sanoen, että kaappaaja olisi todennäköisesti räjäyttänyt autonsa, vaikka poliisimiehet eivät olisi ampuneet laukaustakaan.
Sisäministeri Kaisa Raatikainen totesi muutamaa päivää myöhemmin pitävänsä poliisin toimintaa kaappauksen aikana oikeana, mistä hän joutui julkisessa sanassa ankaran ryöpytyksen kohteeksi. Myös presidentti Mauno Koivisto otti 15. elokuuta kantaa asiaan ja asettui niin ikään tukemaan poliisin toimintaa, mitä hän piti olosuhteisiin nähden hyvänä, "vaikka lopputulos ei valitettavasti ollutkaan paras mahdollinen".
Keskusrikospoliisi teki tapauksesta perusteellisen tutkimuksen ja luovutti kertyneen aineiston 5. syyskuuta oikeuskansleri Jorma S. Aallolle. Aalto antoi jutusta 18. helmikuuta 1987 päätöksen, jossa hän kiinnitti erityistä huomiota poliisin toiminnan laillisuuteen ja tarkoituksenmukaisuuteen. Hän vaati sisäministeriötä selkeyttämään poliisin käskyvaltasuhteita ja poliisin aseen käyttöä koskevia säännöksiä. Aalto ilmoitti keskusrikospoliisin tekemien jatkotutkimusten jälkeen 12. helmikuuta 1988, ettei hän katsonut aiheelliseksi nostaa syytteitä poliisimiehiä vastaan.
Sittemmin on todettu, että poliisin valmiusryhmä Karhun johtajan syyksi luettu virkavelvollisuuden rikkominen on johtanut siihen, että Suomessa poliisin voimankäytön seurauksena kuolee poikkeuksellisen vähän ihmisiä.
Lauri Törhönen ohjasi panttivankidraaman pohjalta elokuvan Kasvoton mies (Mannen utan ansikte, 1995).
Peter Fryckman
Sven Peter Fryckman (s. 1951) on suomalainen liikemies. Hän tuli julkisuuteen 1980-luvulla niin sanottujen Kouri-kauppojen bulvaanina. Fryckman sai 2000-luvulla kauppoihin liittyvistä talousrikoksista vankeustuomion, jota hän istui lähes neljä vuotta.
Tuomiot
Fryckman omisti perheineen mausteiden valmistukseen, maahantuontiin ja markkinointiin erikoistuneen Six Oy -nimisen yhtiön. Fryckman toimi niin sanottujen Kouri-kauppojen bulvaanina ja sai kymmenien miljoonien markkojen voitot.
Marraskuussa 2001 Fryckman tuomittiin neljäksi vuodeksi vankeuteen velallisen epärehellisyydestä. Fryckman vältteli tuomiota muuttamalla ennen tuomion voimaanastumista Etelä-Afrikkaan. Marraskuussa 2002 Etelä-Afrikan poliisi pidätti Fryckmanin Kapkaupungissa ja hänet lähetettiin takaisin Suomeen kärsimään rangaistustaan.
Syksyllä 2003 Helsingin käräjäoikeus tuomitsi Fryckmanin seitsemäksi vuodeksi liiketoimintakieltoon. Käräjäoikeuden mukaan Fryckman oli liiketoiminnassaan olennaisesti laiminlyönyt lakisääteisiä velvollisuuksia ja hänen toimintaansa oli kokonaisuudessaan pidettävä velkojien ja julkisen talouden kannalta vahingollisena. Liiketoimintakiellon perusteluissa todettiin myös, että Fryckman oli toiminut suunnitelmallisesti käyttäen apunaan omistamiaan veroparatiisiyhtiöitä.
Huhtikuussa 2005 Fryckman sai Helsingin käräjäoikeudelta puoli vuotta lisää vankeutta kunnianloukkauksesta. Käräjäoikeuden tuomion mukaan Fryckman levitti vuosina 1995–2001 valheellista tietoa eräästä Helsingin hovioikeuden tuomarista. Fryckman oli itse väittänyt, että tuomari oli ottanut vastaan lahjusmatkan rikoksista epäillyltä liikemieheltä. Oikeus piti väitteitä poikkeuksellisina sekä erittäin loukkaavina ja halventavina.
Heinäkuussa 2005 Fryckman sai 2,5 vuoden lisätuomiot kirjanpitorikoksesta, törkeästä velallisen petoksesta ja törkeästä velallisen epärehellisyydestä. Rikokset tehtiin vuosina 1994–2001. Oikeus katsoi Fryckmanin toimineen erityisen lainvastaisesti Fryckman-yhtiö Oy:n vuonna 2000 tapahtuneen konkurssin yhteydessä. Fryckman siirsi yhtiön varoja velkojien ulottumattomiin erilaisilla järjestelyillä ja vannoi oikeaksi konkurssipesän virheellisen pesäluettelon. Vankeuden lisäksi hänet tuomittiin maksamaan aiheuttamastaan vahingosta yhtiönsä konkurssipesälle noin 180 000 euron korvaukset.
Mikko Korpijaakko
Mikko Martin Korpijaakko (sukunimi vuoteen 1929 asti Stenij; 11. huhtikuuta 1923 Paltamo – 5. syyskuuta 1977 Kuhmo) oli suomalainen varatuomari, osastopäällikkö ja kirjailija.
Peter Fryckman
Tuomiot
Lokakuussa 2006 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin määräsi Suomen valtion maksamaan Fryckmanille 5 000 euroa henkisestä kärsimyksestä sekä 3 500 euroa oikeudenkäyntikuluista, koska oikeudenkäynti kesti liian monta vuotta.
Mikko Korpijaakko
Korpijaakon vanhemmat olivat kansanopistonjohtaja, pastori ja kirjailija Otto Albert Stenij ja Elisabeth (o.s. Alatalkkari). Stenijit vaihtoivat sukunimensä Korpijaakoksi vuonna 1929. Korpijaakon nuorempi veli Jaakko Korpijaakko toimi myös kirjailijana.
Korpijaakko palveli toisen maailmansodan aikana suomalaisessa Waffen-SS-vapaaehtoispataljoonassa, jossa hän sai Oberscharführerin sotilasarvon. Hänet kotiutettiin SS-joukoista vuonna 1943 ja hän osallistui jatkosotaan panssari-ilmatorjuntapatterin mukana. Suomen armeijassa hänen sotilasarvonsa oli yliluutnantti.
Korpijaakko tuli ylioppilaaksi Imatran yhteiskoulusta 1945 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1951. Hän sai varatuomarin arvon 1953. Hän toimi ASOn ylimääräisenä esittelijänä 1951–1952 ja Asuntosäätiön apulaisasiamiehenä vuonna 1955. Metsäteollisuuden työnantajaliiton palveluksessa hän oli 1953–1954 ja loppuvuodesta 1955 kuolemaansa saakka, toimien ensin asiamiestehtävissä ja vuodesta 1973 saha- ja levyosaston osastopäällikkönä. Sen ohella hänen tehtäväkenttäänsä kuuluivat metsäteollisuuden työsuojeluasiat ja hän toimi sekä paperiteollisuuden että mekaanisen metsäteollisuuden turvallisuustyön työalatoimikuntien puheenjohtajana ja oli paperiteollisuuden työsuojeluasiain neuvottelukunnan jäsen. Vakuutusoikeuden varajäsen hän oli 1962–1970 ja varsinainen jäsen vuodesta 1971.
Korpijaakko toimi karjalaisen osakunnan taloudenhoitajana vuosina 1947–1949 ja kuraattorina 1952–1954. Korpijaakko kuoli alkusyksystä 1977 kesämökillään Kuhmon Jonkerissa.
Peter Fryckman
Tuomiot
Huhtikuussa 2010 Helsingin käräjäoikeus tuomitsi Fryckmanin yhden vuoden ja kahdeksan kuukauden ehdottomaan vankeusrangaistukseen entisen talonsa osakekirjojen anastuksesta. Helsingin kihlakunnansyyttäjän mukaan Fryckman asui 2,5–3 miljoonan euron arvoisessa talossa Kulosaaressa laittomasti. Hänen omistamansa osuus talosta oli ulosmitattu, mutta osakekirjat olivat kateissa. Syyttäjän mukaan Fryckman pimitti niitä. Fryckmanin mukaan osakekirjat oli pantattu vuonna 1991 eräälle pankkiirille. Korkein oikeus tuomitsi Fryckmanin vuonna 2013 viiden kuukauden ehdottomaan vankausrangaistukseen liittyen Kulosaaren asunnon osakekirjoihin.
Fryckmanin liiketoimintakielto päättyi elokuussa 2010.
Fryckman aikoi vaatia Suomen valtiolta satojen miljoonien korvauksia nostamalla vuonna 2017 valtiota vastaan kanteen Haagin välitystuomioistuimessa. Välitystuomioistuin käsittelee valtioiden välisiä riitoja. Yksityishenkilö tarvitsee saadakseen asiansa käsittelyyn kyseisen valtion hallituksen luvan ja silloinen oikeusministeri Jari Lindström antoi huhtikuussa 2017 Fryckmanin pyytämän suostumuksen. Tuomioistuin voi suostumuksen antamisen jälkeenkin päättää olla ottamatta asiaa käsittelyyn. Myöhemmin Lindström kertoi tehneensä virheen ja katuvansa suostumuksen antamista. Suomen oikeusministeriö ryhtyi toimiin saadakseen peruttua suostumuksen. Haagin välitystuomioistuimen pääsihteeri päätti ennen joulua 2018, että tuomioistuin ei ota juttua käsittelyynsä.
Tuomion arvostelu
Vuonna 2007 Kansallis-Osake-Pankin edesmenneen johtajan Matti Korhosen jäämistöstä löytyi salaisia asiakirjoja, jotka muuttivat eräiden veroasiantuntijoiden käsityksiä. Asiaa ryhtyivät tutkimaan julkisoikeuden ja verotuksen professori Edward Andersson ja verotarkastaja Tenho Tikkanen. He arvostelivat viranomaisten, eritoten verottajan, toimintaa Fryckmania koskevissa asioissa.
Fryckman tarkensi julkisuudessa elokuussa 2009 esitettyjä väitteitä, että verottaja olisi antamassa hänen velkojaan anteeksi sillä perusteella, että hänen asioitaan olisi tulkittu verolakien mukaan väärin. Tarkennuksessaan hän sanoi, että ”verohallinnossa selvitettävänä olevassa asiassa on kyse vain viivästyskorkojen kohtalosta ja siitä, kuuluvatko ne verovelvolliselle maksettaviksi silloin, kun virhe on verottajan”.
Ylen MOT-ohjelma haastatteli useita veroalan asiantuntijoita liittyen epäilykseen siitä, että verottaja on itse toiminut tai sallinut konkurssipesien toimia väärin. Anderssonin mukaan ”konkurssipesiä ja ulosmitattuja varoja on hoidettu täysin piittaamatta Fryckmanin oikeutetusta intressistä siitä, että varojen hoito ottaa huomioon hänenkin etunsa, varsinkin kun oli ilmeistä, että ulosmitatut varat riittivät kaikkien verovelkojen maksamiseen. Vahingonkorvausvaatimuksen 76,4 miljoonan markan perusteeton verotus johti kuitenkin siihen, että konkurssissa valvottiin lisää verovelkaa ja siten nähtävästi katsottiin voitavan edelleen pyörittää konkurssipesiä niiden loppuunsaattamisen sijasta”. Anderssonin mukaan ”tällä lainvastaisesti keksityllä verovelalla voitiin perustella konkurssipesien toiminnan pitkittymistä, joka samalla tuotti pesänhoitajille hyvät ansiot”.
Fryckmanille määrättiin veroja vuoden 1989 Kouri-kaupoista 5,4 miljoonaa euroa. Fryckman totesi, että tuolloin hänen omaisuuttaan on myyty 13–13,5 miljoonalla eurolla ja että pelkästään verojen korot ovat olleet liki seitsemän miljoonaa euroa. Fryckman haki Korkeimmasta oikeudesta purkua verorikoksista saamilleen vankeustuomioille.
Veroasiantuntija, Helsingin yliopiston prosessioikeuden professori Risto Koulu sanoi Fryckmanin konkurssipesälle antamassaan lausunnossa, että verottaja toimii väärin periessään korkoja velan vanhentumisen jälkeen. Myös työ- ja elinkeinoministeriön neuvotteleva virkamies, tohtori Pekka Tiainen vaati mielipidekirjoituksessaan vuonna 2013 Fryckmanin vankeustuomion keskeytystä ja väärien tuomioiden oikaisemista.
Poliittinen toiminta
Fryckman pyrki eduskuntaan Liberaalisen Kansanpuolueen listalta Vaasan vaalipiirissä vuonna 1991. Hän oli ehdolla vuoden 2014 europarlamenttivaaleissa Muutos 2011:n listalla. Fryckman sai vuoden 2014 vaaleissa 868 ääntä ja sai Muutos 2011 -puolueen ehdokkaista eniten ääniä.
Vuoden 2019 eduskuntavaaleihin Fryckman osallistui Helsingin vaalipiirissä seitsemän tähden liikkeen ehdokkaana. Samana vuonna hän oli seitsemän tähden liikkeen ehdokkaana myös europarlamenttivaaleissa, mutta hän ei tullut valituksi eduskuntaan eikä europarlamenttiin.
Yksityiselämä
Fryckmanilla on entisen vaimonsa Pian kanssa kaksi lasta, joista Jesse Fryckman on elokuvatuottaja.
Alkio-opisto
thumb|Alkio-opisto Alkio-opisto on Jyväskylässä entisen Korpilahden kunnan alueella sijaitseva kansanopisto, jossa opiskelee vuosittain yli 200 opiskelijaa. Alkio-opisto on Suomen laajimmin avoimia yliopisto- ja ammattikorkeakouluopintoja tarjoava kansanopisto. Alkio-opiston rehtorina toimii kasvatustieteen tohtori Jaana Laitila.
Opiskelu
Alkio-opistossa opiskellaan avoimen yliopiston ja ammattikorkeakoulun ja vapaan sivistystyön opintoja sekä valmentaudutaan pääsykokeisiin. Opiston aloja ovat kasvatustieteet ja psykologia, kielet ja historia, terveys- ja luonnontieteet sekä yhteiskunta, viestintä ja kauppatieteet. Yliopistollisia arvosanoja tarjotaan noin 30:ssä eri aineessa ja yleis-, kieli- ja viestintäopintoja noin 20 kurssin verran. Lisäksi tarjolla on kesäkursseja kädentaitojen ja liikunnan aloilta.
Alkio-opisto tekee yhteistyötä kuuden yliopiston ja kahden ammattikorkeakoulun kanssa.
Koulutustehtävä
Sivistävä opetus mahdollistaa henkisen kasvun ja oman polun löytämisen. Yhteisöllisyys ja monikulttuurisuus vahvistavat sosiaalisia taitoja, suvaitsevaisuutta ja vastuunottoa yhteisistä asioista. Opiskelussa painottuvat itseohjautuvuus, yhteistoiminnallisuus ja tiimioppiminen.
Kokous-, juhla- ja majoituspalvelut
Alkio-opistolla on vuosittain noin 2 000 asiakasta ja heidän tapahtumiaan ja tilaisuuksiaan noin 20. Alkio-opisto hoitaa vuosittain 3 000–4 000 yöpymistä ja noin 14 000 ateriaa ja kahvitusta. (Luvuissa ei ole mukana opiskelijoita.)
Historia
Vuonna 1974 Alkio-opistolle rakennettiin uudet tilat Korpilahdelle, koska Perniön tilat olivat osoittautuneet jo varhain riittämättömiksi.
Vuonna 1998 perustettiin Humanistinen ammattikorkeakoulu, jonka yhtenä perustajajäsenenä oli Alkio-opiston kannatusyhdistys.
Tähdet kertovat
Tähdet kertovat (Inside the Actors Studio) on Emmy-ehdokkuuksiakin kerännyt, vuonna 1994 ensimmäisen kerran esitetty televisio-ohjelma, jossa James Lipton haastattelee yleensä näyttelijöitä, mutta joskus myös elokuvaohjaajia, heidän työstään. Oleellisena osana ohjelmaan kuuluvat ranskalaisen haastattelija Bernard Pivot’n luoma kysymyssarja ohjelman lopussa sekä elokuva-alan opiskelijoiden esittämät kysymykset haastateltaville.
Tähdet kertovat esitetään Yhdysvalloissa kaapelikanava Bravolla, joten se näkyy 79 miljoonan amerikkalaisen kotiin. Sen lisäksi sitä näytetään 125 muussa maassa, mukaan lukien Suomi, jossa sitä näyttää Yle TV1 ja Canal+.
Historia
Tähdet kertovat -ohjelma sai alkunsa New School Universityn ja The Actors Studion yhteisprojektina vuonna 1994. Se nauhoitettiin aluksi New School Universityn Tishman-auditoriossa New Yorkissa ja ohjelman jokainen jakso oli seminaari New School Universityn näyttelijä-, ohjaaja- ja käsikirjoittajaopiskelijoille. Haastattelu kestää useimmiten noin kolme tuntia, josta leikataan noin 45 minuutin mittainen televisio-ohjelma. Ohjelman juontaja James Lipton on kuuluisa haastateltavia koskevasta tarkasta taustatyöstä. Liptonilla on apuna korkea pino kysymyksiä ja taustatietoa sisältäviä kortteja jokaisessa haastattelussa.
Toukokuussa 2005 sopimus The Actors Studion ja New School Universityn välillä raukesi ja kahdennestatoista tuotantokaudesta lähtien Tähdet kertovat on kuvattu New Yorkissa Pace Universityn pääsalissa nimeltä Michael Schimmel Center for the Arts. Sittemmin The Actors Studio Drama School -koulutusohjelma on myös siirtynyt Pace Universityyn ja uusiin tiloihin. Vaikka sarjan englanninkielinen nimi on Inside the Actors Studio (”Actors Studion sisällä”), ainoastaan yksi sarjan jaksoista, kymmenvuotisjuhlajakso, on kuvattu Actors Studion tiloissa.
Tähdet kertovat -ohjelmassa on ollut 14 tuotantokauden aikana yli 200 vierasta. Ohjelmaa on ajoittain kritisoitu muun muassa siitä, että joillakin vierailijoista, kuten Elton Johnilla ja Barbara Waltersilla, ei ole mitään tekemistä näyttelijäntyön kanssa. Liptonia on myös kritisoitu liian pitkälle menevistä kehuista hänen esitellessään illan vieraan. Show’ta onkin parodioitu Yhdysvalloissa runsaasti, muun muassa Will Ferrell on imitoinut James Liptonia ohjelmassa Saturday Night Live.
Bernard Pivot’n kymmenen kysymystä
Kymmenen Bernard Pivot’n kysymystä jotka James Lipton kysyy haastattelun lopuksi:
Ohjelmassa vierailleita
Tähdet kertovat -jaksoja, joissa on ollut vieraana useita saman televisiosarjan näyttelijöitä:
Juha Nevalainen
thumb|Juha Nevalainen Juha Tapani Nevalainen (24. syyskuuta 1921 Helsinki – 28. joulukuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen elokuvakäsikirjoittaja ja toimittaja. Hän käsikirjoitti muun muassa useita Väinö Linnan romaanien elokuvasovituksia, tunnetuimpana vuoden 1955 Tuntematon sotilas.
Toimittajana
Nevalainen aloitti elokuva- ja teatteriarvostelijana Helsingin Sanomissa ja eteni myöhemmin lehden ensimmäiseksi toimituspäälliköksi. Viikkosanomien päätoimittaja hänestä tuli vuonna 1966.
Käsikirjoittajana
Toimittajan työnsä ohella Nevalainen käsikirjoitti elokuvia. Sanotaan, että ohjaaja Edvin Laine oli närkästynyt Nevalaisen ilkeämielisistä kommenteista elokuva-arvosteluissa niin paljon, että kehotti "poikaa" alkamaan itse kirjoittaa elokuvia, jotta turhanpäiväinen ivallisuus jäisi pois. Niinpä Nevalainen kirjoitti Laineelle muun muassa elokuvat Yhden yön hinta (1952) ja Jälkeen syntiinlankeemuksen (1953), joista jälkimmäinen toi hänelle Jussi-palkinnon.
Aspartaami
Aspartaami on keinotekoinen makeutusaine, joka muistuttaa maultaan sakkaroosia mutta on sitä noin 100–200 kertaa makeampaa. Aspartaamia käytetään yleisesti sokerittomissa makeissa tuotteissa, kuten limonadeissa ja makeisissa. Aspartaami hajoaa korkeassa lämpötilassa, joten se soveltuu vain rajoitetusti paistettavien tai keitettävien tuotteiden, kuten leivonnaisten ja jälkiruokien valmistukseen. Kemialliselta rakenteeltaan aspartaami on aminohappojen asparagiinihapon ja fenyylialaniinin dipeptidin metyyliesteri.
Aspartaamin syntetisoi James Schlatter vuonna 1965, ja Yhdysvaltain elintarvike- ja lääkevirasto FDA hyväksyi sen vuonna 1974 rajoitetusti elintarvikekäyttöön. Euroopan unionin alueella aspartaamia on saanut käyttää vuodesta 1994. Aspartaamin pitkäaikaiskäyttö lisää useiden tutkimusten mukaan syöpäriskiä, jos sitä nauttii äärimmäisen suuria määriä. Aspartaamia voi kuitenkin nauttia 40 milligrammaa painokiloa kohden päivässä ilman syöpäriskin kasvua. Turvallinen saanti ylittyy vasta, jos 60-kiloinen ihminen nauttii aspartaamilla makeutettua juomaa sen aspartaamipitoisuudesta riippuen yli 12-36 tölkkiä päivässä. Poikkeuksena ovat vain Fenyyliketonuriaa sairastavat, joiden ei pitäisi käyttää lainkaan aspartaamia. Aspartaamin elintarvikepakkauksissa käytettävä E-koodi on E951.
Historia
G. D. Searle & Co:lla työskennellyt James Schlatter huomasi aspartaamin makeuden vuonna 1965. Kehittäessään lääkettä mahahaavan hoitoon Schlatter kaatoi vahingossa aspartaamia sormilleen. Schlatter arveli, että aine on vaaratonta ja jatkoi työtään pesemättä käsiään. Myöhemmin hän kostutti sormeaan nostaakseen papereita pinosta ja huomasi silloin aineen makeuden.
Tämän jälkeen yhtiössä kokeiltiin satoja muokattuja versioita aspartaamista, mutta mikään niistä ei ollut ominaisuuksiltaan alkuperäisen veroinen. Aineen havaittiin olevan taloudellista valmistaa, hyvänmakuista ja sen toksisuus oli erittäin pieni. Yhtiö haki ja sai aineelle patentin. Patentti umpeutui vuonna 1992, joten nykyään aspartaamia ja sen valmistustekniikkaa saavat käyttää muutkin valmistajat.
Hyväksymisprosessi
Searle haki 1973 Yhdysvaltojen elintarvike- ja lääkevirasto FDA:lta hyväksyntää aspartaamin käyttämiseksi makeutusaineena. Searlen omien tutkimusten mukaan se oli turvallista ja seuraavana vuonna se sai luvan makeutusaineen käyttöön kuivissa elintarvikkeissa. Hyväksynnästä kuitenkin valitettiin, koska John Olney epäili 1971 tekemiensä eläinkokeiden perusteella aspartaamissa käytetyn asparagiinihapon aiheuttavan aivovaurioita ja koska aine oli vaarallinen fenyyliketonuriaa sairastaville.
FDA alkoi tutkia asiaa, ja vuonna 1976 FDA:n tutkimusryhmän raportti havaitsi Searlen tutkimusten olleen muun muassa huolimattomasti suoritettuja ja epätarkasti analysoituja. Raportin johdosta FDA pyysi oikeusministeriötä aloittamaan syyteharkinnan siitä, oliko Searlea aihetta syyttää tutkimustulosten väärentämisestä ja olennaisten tulosten salaamisesta. Syyteharkinta ei kuitenkaan edennyt, koska asiaa käsitelleet pohjois-Illinois'n valtionsyyttäjät Samuel Skiner ja William F. Conlon palkattiin Searlen lakiasioita hoitaneeseen Sidley & Austin -asianajotoimistoon.
Seuraavina vuosina aspartaamin hyväksynnästä kiisteltiin FDA:n sisällä. FDA:n silloinen pääjohtaja kokosi lautakunnan pohtimaan aspartaamin hyväksymistä. 1981 lautakunta lausunnossaan päätyi vaatimaan lisätutkimuksia eikä hyväksynyt aspartaamia. Paneelin päätöksestä valitettiin ja asia tuli FDA:n pääjohtajan päätettäväksi. FDA:n tuore pääjohtaja Arthur Hull Hayes kuitenkin päätti hyväksyä aspartaamin vastoin lautakunnan suositusta. Hull perusteli päätöstään lautakunnan tutkimuksessa olleilla virheillä ja sillä, että lausunnon jälkeen valmistunut japanilaisen aspartaamivalmistaja Ajinomoto Co -tekemä tutkimus osoitti aineen turvalliseksi. Hyväksynnän yhteydessä FDA kuitenkin määräsi, että aspartaamia sisältävissä tuotteissa pitää olla varoitus niiden sisältämästä fenyylialaniinista.
Juha Nevalainen
Käsikirjoittajana
Tunnetuin Nevalaisen kirjoittamista elokuvista on Edvin Laineen Väinö Linnan romaanin pohjalta ohjaama Tuntematon sotilas (1955), joka toi Nevalaiselle toisen Jussi-palkinnon. Nevalaisen, Laineen ja Linnan yhteistyö jatkui myös elokuvissa Musta rakkaus (1957), Sven Tuuva (1958), Täällä Pohjantähden alla (1968) sekä Akseli ja Elina (1970).
Aspartaami
Hyväksymisprosessi
Aspartaamia on tutkittu jatkuvasti hyväksynnän jälkeenkin ja sen käytöstä ja terveysvaikutuksista on kiistelty. Useimmat huolet kuitenkin jäivät taakse FDA:n ja Kansanterveysvirasto CDC:n tutkittua useita aspartaamiin liittyviä valituksia ja tultua siihen tulokseen, että aineen käyttö on turvallista. Tähän johtopäätökseen liittyi vuonna 1985 Yhdysvaltojen suurin lääkäriliitto American Medical Association (AMA). Aspartaami on sen jälkeen hyväksytty elintarvikekäyttöön yli 93 maassa.
Juha Nevalainen
Käsikirjoittajana
Laineen ja Kassilan lisäksi Nevalainen teki käsikirjoituksia myös Valentin Vaalalle (Totuus on armoton, 1963) sekä Jack Witikalle elokuviin Silja – nuorena nukkunut (1956) ja Mies tältä tähdeltä (1958), joista edellinen oli toinen elokuvasovitus F. E. Sillanpään samannimisestä romaanista ja jälkimmäinen oli Oy Alkoholiliike ab:n rahoittama valistuselokuva. Mies tältä tähdeltä -elokuvaa voidaan dokumentaarisen ja realistisen kuvaustyylinsä ansiosta pitää eräänlaisena edelläkävijänä suomalaisen elokuvan 1960-luvun uudelle aallolle.
Aspartaami
Hyväksymisprosessi
Euroopan unionin alueella aspartaamia on saanut käyttää vuodesta 1994.
Juha Nevalainen
Käsikirjoittajana
Viimeiset käsikirjoituksensa Nevalainen teki Edvin Laineen ohjaamiin Kalle Päätalo -filmatisointeihin Viimeinen savotta (1977) ja Ruskan jälkeen (1979). Nevalainen on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Aspartaami
Metabolia
Elimistössä aspartaami hajoaa asparagiinihapoksi, fenyylialaniiniksi ja metanoliksi. Metanoli puolestaan hapettuu myrkyllisiksi formaldehydiksi ja muurahaishapoksi. Metanolin ja formaldehydin hajoamissykli on elimistössä hyvin nopea eikä niitä pääse kerääntymään elimistöön. Muurahaishappo hajoaa hitaammin ja sen on teoriassa mahdollista kerääntyä elimistöön. Japanilaisen aspartaamivalmistaja Ajinomoton rahoittaman Bernadine Magnussonin toimittaman tutkimuskatsauksen mukaan aspartaamista saatavat asparagiinihappo-, fenyylialaniini- ja metanolimäärät ovat kuitenkin olemattomia verrattuna muusta ravinnosta saataviin määriin.
Asparagiinihappo on korkeina pitoisuuksina neurotoksinen samalla tavoin kuin l-glutamaatti, se siis voi aiheuttaa hermosolujen kuolemisen ylikiihottamalla niitä.
Aspartaamin terveysvaikutukset
YK:n maatalousjärjestö on edustanut vuodesta alkaen 1981 sitä näkökantaa, että aspartaami on turvallista normaalissa määrin nautittuna. Turvallinen saanti ylittyy maatalousjärjestön mukaan vasta, jos 60-kiloinen ihminen nauttii aspartaamilla makeutettua juomaa sen aspartaamipitoisuudesta riippuen yli 12-36 tölkkiä päivässä.
Suomen elintarviketurvallisuusvirasto Evira on todennut, että Euroopan elintarviketurvallisuusviranomainen EFSA on tullut arvioissaan joka kerta siihen tulokseen, ettei aspartaamin hyväksyttävä päiväsaanti sisällä terveysriskejä muille kuin fenyyliketonuriaa sairastaville. Aspartaamin hyväksyttävä päivänsaanti (ADI) on 40 milligrammaa painokiloa kohden. Myös Euroopan unionin vastaava viranomainen EFSA ja Yhdysvaltain FDA ovat pitäneet aspartaamia käytännössä turvallisena.
Turvallisuutta puoltavat tutkimukset
Japanilaisen aspartaamivalmistaja Ajinomoton rahoittamassa Bernadine Magnusonin katsausartikkelissa vuodelta 2007 tarkasteltiin aspartaamin ja syövän yhteydestä julkaistuja tutkimuksia, eikä aspartaamin karsinogeenisuudesta löytynyt todisteita. Magnusonin mukaan myöskään epidemiologisissa tutkimuksissa ei ole havaittu aspartaamin yhteyttä mihinkään syöpään. Vaikka suuri kerta-annos aspartaamia saattaa vaikuttaa joihinkin biokemiallisiin parametreihin, esimerkiksi aivojen välittäjäaineiden pitoisuuksiin, katsauksen sisältämien tutkimusten valossa ravinnosta saatavalla aspartaamilla ei ole vaikutusta hermoston toimintaan. Italialainen Ramazzini-instituutti on kuitenkin kritisoinut aspartaamitutkimusta siitä, että koe-eläiminä toimineet rotat on tapettu niissä liian aikaisin. Aspartaamin syöpävaikutus tulee esiin vasta elämän viimeisellä kolmanneksella, mutta koerotat tapetaan jo kahden vuoden iässä
Vaarallisuutta puoltavat tutkimukset
Vuonna 1993 aloitettiin kaksoissokkotutkimus, jossa selvitettiin, onko aspartaamin käyttö 30 mg/painokilo-päiväannoksella turvallista myös masennuspotilailla. Tutkimus jouduttiin keskeyttämään ennenaikaisesti, kun havaittiin, että aspartaamin käyttö aiheutti masennuspotilaille paljon voimakkaita oireita.
Syöpävaarallisuus
Vuonna 2005 italialainen Ramazzini-instituutin tutkijaryhmä havaitsi aspartaamin ja eri syöpäsairauksien yhteyden rotilla annoksilla, jotka ovat lähellä ADI-arvoa. Euroopan elintarviketurvallisuusvirasto EFSA:n mukaan kyseinen tutkimus ei kuitenkaan antanut perusteita ADI-suositusten muuttamiseen tai aspartaamin turvallisuuden laajempaan uudelleenarvioimiseen.
Britannian hallituksen neuvoa antava komitea arvosteli Ramazzinin tutkimusta siitä, että rottien annettiin elää tavallista pidempään, jolloin on epävarmaa, mihin ne kuolivat. Syöpään sairastuneista rotista otettiin kuitenkin syöpänäytteet. Neuvoa antava komitea arvosteli myös sitä, että 9 000 syöpänäytteestä vain 70 annettiin ulkopuolisten tutkijoiden tarkasteltaviksi. Ramazzini-instituutin mukaan moni muukin syöpävaarallinen aine olisi jäänyt löytymättä, jos kokeiden rotat olisi tapettu jo kahden vuoden kuluttua, kuten toimittiin aiemmissa aspartaamikokeissa.
Ramazzini-instituutti sai vuonna 2007 jälleen tulokseksi, että aspartaami lisää rottien syöpiä annoksilla, jotka ovat lähellä ADI-arvoa. Aspartaamin syöpävaikutus tuli selvästi esiin elämän viimeisellä kolmanneksella.
Vuonna 2010 Ramazzi-instituutin tutkijaryhmä Morando Soffrittin johdolla havaitsi, että jatkuva aspartaamin nauttiminen ravinnossa aiheutti keuhko- ja maksasyöpää uros- ja naarasrotille sekä uroshiirille mutta ei naarashiirille. Syövän määrä lisääntyminen vaati kuitenkin päiväannoksen, joka vastasi 2 ja 4 grammaa/painokilo eli turvarajan 50-100-kertaisen ylityksen. Aspartaamin vaarallisuus korostuu, jos altistuminen alkaa jo sikiövaiheessa.
George Barnes
pienoiskuva|George Barnes
George Barnes (17. heinäkuuta 1921 Chicago, Illinois – 5. syyskuuta 1977 Concord, Kalifornia) oli jazz-kitaristi, joka levytti ensimmäisenä maailmassa sähkökitaran soittoa (vuonna 1938). Hän soitti kyseistä soitinta swing-tyyliin vuodesta 1931 alkaen.
Barnes soitti uransa alussa blues-laulajien, kuten Big Bill Broonzyn, taustamuusikkona. Hän sai myöhemmin suosiota levytettyään albumin "Two Guitars" yhteistyössä kitaristi Carl Kressin kanssa. Kressin kuoltua pitkäaikaiseksi yhteistyökumppaniksi muodostui Bucky Pizzarelli. Ennen kuolemaansa 1970-luvulla, Barnes levytti myös Joe Venutin kanssa.
Maanit
Maanit olivat antiikin roomalaisessa mytologiassa edesmenneitten sieluja, joita palvottiin jumaluuksina. "Vähäisempinä" henkiolentoina ne olivat verrattavissa laareihin ja penaatteihin. Maaneja juhlittiin helmikuussa Parentalia- ja Feralia-juhlissa.
Maaneja kutsuttiin myös nimellä Di Manes (Di tarkoittaa jumalia). Roomalaisissa hautakivissä olikin usein merkintä D.M., eli Dis Manibus, joka käännettynä tarkoittaa "(omistettu) Manes-jumalille". Samalla ilmaisulla voitiin viitata myös manalaan eli Haadeeseen.
Sanana manes ('kuolleitten henget') juontuu indoeurooppalaisesta kantakielestä, juuresta *men- 'ajatella'. Sukulaissanoja ovat muitten muassa sanskritin manas 'mieli' sekä muinaiskreikan menos 'elämä, voima'.
Latinan kielessä manes on yhtä aikaa sekä yksikkö että monikko.
Crainhem/Kraainemin metroasema
Crainhem (Kraainem) on Brysselin metron asema Woluwe-Saint-Lambertin kunnassa. Sitä käyttävät linjan 1 junat.
Vuonna 1988 avatun aseman yhteydessä on liityntäpysäköintitila. Tämän vuoksi Crainhem on yksi harvoista Brysselin metron asemista, joihin kuuluu maanpäällinen asemarakennus.
Leila Josefowicz
Leila Bronia Josefowicz (s. 22. lokakuuta 1977 Mississauga, Ontario ) on kanadalaissyntyinen, Yhdysvalloissa varttunut viulisti.
Josefowicz syntyi puolalaiselle fyysikkoisälle ja englantilaiselle geneetikkoäidille. Perheen muutettua Los Angelesiin hän aloitti viulutunnit kolmevuotiaana. Opetus annettiin Suzuki-menetelmällä. 8-vuotiaasta saakka Josefowicz sai opetusta Robert Lipsettiltä Colburn Schoolissa. 13-vuotiaana hän pääsi stipendillä Philadelphian Curtis Institute of Musiciin. Opettajia olivat Jaime Laredo, Joseph Gingold, Felix Galimir ja Jascha Brodsky. Vuonna 1994 hän sai eksklusiivisen levytyssopimuksen Philipsiltä. Samana vuonna Josefowicz teki Carnegie Hall -debyyttinsä tulkitsemalla Pjotr Tšaikovskin viulukonserton Neville Marrinerin johtaman Academy of St. Martin in the Fieldsin kanssa. Hän pääsi pian esiintymään muiden maailman johtavien orkesterien kanssa ja sai toisella levytyksellään Diapason d'Orin. Vuonna 1996 hänelle myönnettiin toinen Diapason d'Or ja vuonna 1998 Echo Klassik -palkinto. Josefowiczin myöhemmin saamia tunnustuksia ovat olleet MacArthur Fellowship (2008) ja Avery Fisher -palkinto (2018).
Josefowicz asettui Curtis Institutesta valmistumisensa jälkeen New Yorkiin. Hän on tulkinnut orkesteriteosten soolo-osuuksien lisäksi kamarimusiikkia ja pitänyt resitaaleja. Yhteistyökumppaneita kamarimusiikissa ovat olleet John Novacek, Thomas Hampson, Sylvia McNair, András Schiff, Mitsuko Uchida, Truls Mørk, Martha Argerich ja Mischa Maisky. Josefowicz on tehnyt levytyksiä Philipsin lisäksi Deutsche Grammophonille ja Warner Classicsille. Hänellä on ollut Grammy-ehdokkuuksia.
Josefowicz on kantaesittänyt monia häntä varten sävellettyjä konserttoja ja muita teoksia esimerkiksi sellaisilta säveltäjiltä kuin Colin Matthewsilta, Steven Mackeylta ja Esa-Pekka Saloselta. Hän on esittänyt usein myös Oliver Knussenin teoksia. Josefowicz osallistui merkittäviin yhteistyöhankkeisiin myös koronaviruspandemian aikana esimerkiksi kantaesittämällä Matthias Pintscherin hänelle säveltämän teoksen La linea evocativa.
Säkkijärven kirkko
thumb|350px|Säkkijärven kirkko talviasussa ennen talvisotaa. Säkkijärven kirkko oli luterilainen kirkko entisessä Säkkijärven kunnassa luovutetussa Karjalassa. Kirkko oli olemassa 1833–1940.
Säkkijärven vanhan puukirkon käytyä pieneksi ja huonokuntoiseksi, päätettiin vuonna 1829 rakentaa uusi kivikirkko. Sen piirustukset pyydettiin intendenttikonttorilta. Suunnittelijaksi on mainittu viraston tuolloinen johtaja Carl Ludvig Engel. Kirkko rakennettiin uuteen paikkaan graniitista vuosina 1830–1833 ja vihittiin Kolminaisuuden kirkoksi valmistumisvuonna.
Kirkon ulkoasu
Säkkijärven kirkko oli kooltaan suuri: 30 metriä pitkä ja 24 metriä leveä ja istumapaikkoja siinä oli noin 4 000. Malliltaan kirkko oli päätytornillinen pitkäkirkko. Tyyliltään se edusti uusklassismia. Kirkon länsipäässä sijainnut kellotorni oli kirkon kokoon nähden matala.
Sisäosat
Kirkkosali jakaantui kolmeen laivaan, joita erottivat kaksi massiivista pilaririviä, joiden pilareissa oli joonialaiset kapiteelit. Keskimmäisen ison laivan kattoi korkea tynnyriholvaus, sivulaivoissa puolestaan oli tasakatot. Kirkkosalia kiersivät lehterit alkujaan kahdessa kerroksessa. Säkkijärven kirkkoa korjattiin sen satavuotisjuhlia varten vuonna 1933. Korjaustöiden suurin muutos oli ylempien lehterien poistaminen, joka toi suuret ikkunat paremmin näkyviin ja teki kirkkosalista valoisamman. Tuolloin kirkkoon asennettiin myös keskuslämmitys ja penkit uusittiin leveämmiksi. Kirkon urut olivat 37-äänikertaiset. Alttaritaulu kuvasi Kristuksen kirkastumista.
Kirkon tuhoutuminen ja irtaimiston kohtalo
Säkkijärven kirkko sai osuman venäläisten ilmapommituksessa 26. helmikuuta 1940 ja paloi. Kirkon kivirunko jäi pystyyn. Jatkosodan aikana säkkijärveläiset rakensivat tilapäisen puukirkon, jonka venäläiset hävittivät sodan jälkeen. Vuonna 1977 venäläiset purkivat varsinaisen kirkon rauniot ja hävittivät hautausmaan.
Suurin osa Säkkijärven kirkon irtaimistosta saatiin evakuoitua. Irtaimisto on nykyisin pääasiassa Kotkan ja Suomussalmen seurakuntien käytössä, kirkon kellot ovat Vuohijärven kirkossa.
Nykyinen kirkko
thumb|Entisen Säkkijärven nykyinen suomalaisten rakentama uusi ortodoksinen kirkko Säkkijärvelle rakennettiin suomalaisten tuella Neuvostoliiton kaatumisen jälkeen puinen ortodoksinen kirkko.
Aikaisemmat kirkot
Säkkijärvellä oli ollut ainakin kolme kirkkoa ennen talvisodassa tuhoutunutta pyhäkköä. Säkkijärven vuonna 1541 perustetun kappeliseurakunnan ja vuonna 1571 itsenäistyneen seurakunnan ensimmäisestä kirkosta ei ole juurikaan tietoja. Se on rakennettu mahdollisesti jo ennen kappeliseurakunnan perustamista ja oli varsin vaatimaton puurakennus.
Säkkijärven toisenkaan kirkon rakennusvuosi ei ole tiedossa. Kirkko kärsi vaurioita isonvihan aikana, jolloin venäläiset ryöstivät kirkon. Kirkkoa korjattiin vuosina 1737–1739. Pikkuvihan aikana elokuussa 1741 venäläiset ryöstivät jälleen Säkkijärveä, ja tällä kertaa myös kirkko paloi.
Uutta kirkkoa oli alettu suunnitella heti edellisen tuhouduttua palossa ja sitä varten oli Porvoon hiippakunnassa kannettu yhteistä kolehtia. Turun rauhassa Säkkijärvi liitettiin Venäjään, ja jo kerättyjä varoja ei saatukaan käyttöön, vaan uusi kirkonrakennuskolehti kannettiin Viipurin luterilaisen konsistorin alueella rauhanteon jälkeen. Säkkijärven kolmas kirkko valmistui puusta vuonna 1750 ja se oli malliltaan ristikirkko, jonka vieressä oli erillinen kellotorni. Tämä Säkkijärven kolmas kirkko oli käynyt huonokuntoiseksi 1800-luvun alkupuolelle tultaessa, ja niinpä vuonna 1830 alettiin rakentaa uutta kirkkoa, joka jäi seurakunnan viimeiseksi.
Hölkkä
thumb|200px|Yhdysvaltain presidentti [[Jimmy Carter hölkkää vuonna 1978.]] Hölkkä on kevyttä juoksua. Ei voida määrittää tarkkaa nopeutta milloin juoksu ei enää ole hölkkää, ja paikallaankin on mahdollista hölkätä. Hölkkää pidetään yleisesti myös juoksun ja kävelyn välimuotona. Vuoden 1973 Juoksija-lehti määrittelee hölkän juoksuksi, jossa jalkoja liikutellaan "juoksun tapaan vuorotellen eteen, tasaiseen tahtiin ja täysin ilman ponnistelua.”
Teknisesti juoksun ja hölkän voi erottaa askelluksesta. Hölkässä askelletaan kävelyn tapaan voimakkaasti kantapää edellä, polvi lähes suoraksi ojennettuna. Juoksussa ominaista on askeleen alustaantulo joko päkiä edellä, tasajalkaan tai aavistuksen kanta edellä, selkeän polvikulman yhteydessä. Hölkkäaskeleen mahdollistavat nykyaikaiset pohjapehmustetut jalkineet.
Hölkkääjä on yleensä kuntoilija, joka haluaa ylläpitää ja parantaa kuntoaan sekä pitää painoaan kurissa, muttei tähtää kisoihin eikä huipputuloksiin. Hölkkä auttaa vähentämään painoa, vahvistaa lihaksia ja luita sekä antaa hyvän olon. Nopeuden jokainen hölkkääjä määrittelee itse. Yleisesti ottaen nopeus on hyvä, jos pystyy puhumaan ongelmitta samalla kun hölkkää.
Nesbittin epäyhtälö
Nesbittin epäyhtälön (1903) mukaan positiivisille reaaliluvuille a, b ja c on voimassa Nesbittin epäyhtälö voidaan todistaa suuruusjärjestysepäyhtälön avulla. Nesbittin epäyhtälö on kuuluisin erikoistapaus yleisemmästä Shapiron epäyhtälöstä.
Yksinkertainen todistus
Merkitään d=b+c, e=a+c ja f=a+b. Tällöin luvut d, e ja f ovat myös positiivisia ja, ja. Sijoittamalla nämä Nesbittin epäyhtälön vasempaan puoleen saamme sillä positiivisen luvun ja sen käänteisluvun summa on aina \geq 2.
Jos nimittäin x olisi positiivinen reaaliluku, niin olisi mistä väite seuraa.
Yleistys
Olkoot ,missä n\geq 2 on kokonaisluku, mielivaltaisia positiivisia reaalilukuja ja. Tällöin
Perustelu. Tapaus n=2 on yhtäpitävä sen kanssa, että positiivisen luvun ja sen käänteisluvun summa on aina \geq 2. Tapaus n=3 esitettiin ja perusteltiin tätä tulosta käyttäen edellä. Suuremmilla luvun n arvoilla epäyhtälön todistus onnistuu samaa tekniikkaa käyttäen.
Esimerkiksi neljälle positiiviselle reaaliluvulle a,b,c,d pätee siis
Robert Dietrich
Robert Dietrich (, 25. heinäkuuta 1986 Ordžonikdze, Kazakstanin SNT, Neuvostoliitto – 7. syyskuuta 2011 Jaroslavl, Venäjä) oli saksalainen jääkiekkoilija, joka pelasi muun muassa KHL-joukkue HK Lokomotiv Jaroslavlissa.
Dietrich aloitti uransa Saksan alasarjoissa, kunnes siirtyi DEL-liigan DEG Metro Starsiin. Hänet varattiin NHL:n vuoden 2007 varaustilaisuudessa ja hän pelasi AHL-liigan Milwaukee Admiralsissa kaksi kautta ennen paluutaan Saksaan 2010–2011. Kaudeksi 2011–2012 Dietrich siirtyi KHL-liigan Lokomotiv Jaroslavlin riveihin.
Hän kuoli 25-vuotiaana 7. syyskuuta 2011 Lokomotiv Jaroslavlin ottelumatkalla Minskiin tapahtuneessa lentoturmassa.
Saffron Waldenin rautatieasema
Saffron Waldenin rautatieasema oli rautatieasema Saffron Walden Railwayn varrella Saffron Waldenissa, Essexissä. Se oli käytössä vuosina 1865–1964.
Historia
Saffron Waldenin asema avattiin 23. marraskuuta 1865. Se oli aluksi Saffron Walden Railwayn pääteasema, sillä radan jatke Bartlow’hun aukesi vasta 26. lokakuuta 1866.
Asemalla oli yksi 62-metrinen laituri sekä vaaleista tiilistä tehty H-kirjaimen muotoinen asemarakennus, joka oli aseman ja Saffron Waldenin kaupungin kokoon nähden poikkeuksellisen suuri. Rakennuksessa oli lipunmyyntitoimisto, odotushuone ja WC-tilat, ja lisäksi erillinen odotushuone ja WC naisille. Yläkerrassa oli asemamestarin asunto. Asemamestarin toimisto oli erillisessä rakennuksessa, joka sijaitsi asemarakennuksen ja opastinrakennuksen välissä.
Aseman länsipuolella oli lisäksi tavaraliikennettä varten suuri ratapiha, joka levittäytyi linjan kummallekin puolelle. Radan eteläpuolella oli lähes 200 metrin pituinen Dixien sivuraide. Sen vieressä oli lastausalue, jonka itäpäässä oli 1,5 tonnin nosturi. Radan pohjoispuolella taas oli silmukkasivuraide, jolle pääsi kummastakin suunnasta. Se kulki suuren tiilisen rahtivajan läpi, jossa oli toinen 1,5 tonnin nosturi. Rahtivajan ja aseman välissä oli lastausalue ja karja-aitauksia. Vajan länsipuolella oli hiiliastioita ja kaksi lyhyttä pistoraidetta, joilla oli kääntöpöydät vaunuja varten. Tavararatapihalle mahtui kaikkiaan 112 vaunua.
Asemalta lähti myös yksityisiä sivuraiteita. Laituria vastapäätä oli kääntösilmukka, josta lähti pitkä sivuraide South Roadin alitse Gas Houselle ja Anglo American Oil Companyn tankeille. Tätä sivuraidetta pitkin pääsi myös veturitallille, kääntöpöydälle ja rautatieyhtiön valimolle. Alueella oli lisäksi myös yksiraiteinen vaunutalli, mutta se purettiin pian, sillä sitä pidettiin tarpeettomana. Veturitalli avattiin 22. lokakuuta 1866 ja suljettiin virallisesti heinäkuussa 1958, kun linjalla siirryttiin dieselkäyttöisiin kiskobusseihin. Saffron Waldenissa oli kuitenkin vielä tämänkin jälkeen pieni dieselkäyttöinen vaihtotyöveturi, jota säilytettiin veturitallissa vaihtotöiden välillä.
Rautateiden käyttäjämäärät laskivat sodan jälkeen, ja vuoden 1963 Beechingin leikkauksissa Saffron Walden Railwayta ehdotettiin suljettavaksi. Paikallisten vastustuksesta huolimatta matkustajaliikenne linjalla loppui 7. syyskuuta 1964. Saffron Waldenin asema suljettiin samana päivänä. Tavararatapiha pysyi käytössä vielä 2,5 kuukautta, mutta sekin suljettiin 28. joulukuuta 1964.
Chữ Nôm
pienoiskuva|upright|chữ nôm Chữ Nôm (, rahvaanomainen kirjoitus) on kiinan kirjoitusjärjestelmään pohjautuva kirjoitusjärjestelmä, jolla kirjoitettiin vietnamia ennen siirtymistä quốc ngữ -järjestelmään 1900-luvun alussa.
Chữ Nôm sisältää kiinan merkkien lisäksi vietnamia varten kehitettyjä merkkejä, joissa tavallisesti yhdistyy kaksi kiinan merkkiä, joista toinen osoittaa sanan merkityksen ja toinen vietnamin mukaisen ääntämyksen.
Chữ Nôm kehitettiin noin 1000-luvulla Vietnamissa korvaamaan aiempaa chu-nho-kirjoitusta, joka oli yksinkertaisesti kiinan kirjoittamista. Chữ Nôm mahdollisti ensimmäistä kertaa kirjoittamisen vietnamiksi.
Nykyisin Chữ Nôm -kirjoitusta käytetään Vietnamissakin ani harvoin, sillä maa on siirtynyt täysin quốc ngữn käyttöön.