cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saksan Itämeren-divisioona
Maihinnousu Hankoon
pienoiskuva|Saksalaisten lentäjien Suomeen pudottama julistus ennen varsinaista maihinnousua. Itämeren-divisioonan kuljetuksen Hankoon suoritti Saksan keisarikunnan laivaston Itämeren-erikoisryhmä. Erikoisryhmä oli jaettu kuuteen ryhmään, joista ensimmäisen tehtävä oli raivata muulle laivastolle muutaman meripeninkulman miinoista vapaa väylä. Tämä etujoukko käsitti neljä miinanetsintäpuolilaivuetta ja III saarronmurtajaryhmän saarronmurtaja Steigerwaldin johdolla, joita avusti jäänmurtaja Sampo (joutui saattamaan ensin S/S Arcturuksen Vaasaan ja palasi myöhemmin auttamaan erikoisryhmän aluksia). Tätä miinanetsintä- ja saarrostusjaostoa johdettiin miinanetsintäalukselta A 62.
Etujoukon perässä purjehti pääjoukko, joka käsitti linjalaivoja ja muutaman torpedoaluksen ja liikennelaiva S/S Vorwätsin. Pääjoukon perässä purjehtivat lippulaivana linjalaiva Westfalen ja sen sisaralus Posen, jota seurasi varsinainen kuljetuslaivasto johdossa risteilijä Koldberg, jonka perässä seurasi kolme kuljetusryhmää, joista ensimmäiseen kuuluivat kuljetusalus S/S Bahia Castillo, S/S Buenos Aires, S/S Cassel, S/S Frankfurt ja suomalaisille jääkäreillekin tuttu pieni kuljetusalus S/S Equity.
Toista kuljetusryhmää veti miinalaiva Nautilus (saapui johtamaan ryhmäänsä vasta Suomenlahden miina-alueen rajoilta, jota ennen toista ja kolmatta kuljetusryhmää veti risteilijä Möwe) ja sitä seurasivat kuljetusalukset S/S Schleswig, S/S Chemnitz ja S/S Hannover. Kolmatta kuljetusryhmää veti risteilijä Möwe perässään kuljetusalukset S/S Habsburg, S/S Altenburg ja S/S Giessen.
Erikoisryhmän viimeisenä ryhmänä oli hinaajaryhmä, joka käsitti yhden torpedoaluksen (T 155) ja sitä seurasi pumppualus S/S Norder perässään kaksi hinaajaa Vosslopp ja Schulau ja kummankin hinaajan perässä oli hinauksessa yksi viidensadan tonnin proomu. Koko joukon hännillä oli pieni kuljetusalus S/S Arnold Köpke.
Näiden lisäksi operaatiossa avusti panssarilaiva Beowulf, torpedoalus T 141 ja poijunlaskija Kiel sekä 2. miinanraivausdivisioona, joka sisälsi moottoriveneitä ja etuvartiopuolijoukkueen joiden kaikkien tuli toimia erikoisryhmän etsintäosastona.
pienoiskuva|Saksan Itämeren-divisioonan maihinnousu Hankoon 3. huhtikuuta 1918. Saksalainen Itämeren-divisioona oli saatu lastattua edellä selostettuun laivastoon Danzigissa 30. maaliskuuta mennessä, ja se lähti matkaan 1. huhtikuuta 1918 Neufahrwasserin rediltä, kun etujoukolta oli saatu tieto miinakenttään avatusta kahden meripeninkulman levyisestä väylästä. Matkalla Hankoon saattueen tuli saada Saksan ilmavoimilta tulitukea, joka suoritettaisiin Russarön linnoitussaarta vastaan. Tätä vaihtoehtoa ei kuitenkaan jouduttu käyttämään vaan linnakkeen venäläiset sotilaat antautuivat ehdoitta ilman laukaustenvaihtoa (jostain syystä linnakkeen tykeistä puuttuivat lukot). Saattue saapui Hangon redille 3. huhtikuuta, ja sen maihinnousu saatiin suoritettua divisioonan siinä määrin, että se oli marssivalmiina 4. huhtikuuta kello 17:00 ja kokonaisuudessaan kuormasto oli purettu seuraava päivänä.
Helsingin valtaus
Suomalaisten valkoisten tuella Saksan Itämeren-divisioona valloitti Helsingin 12.–14. huhtikuuta.
27. huhtikuuta suojeluskuntien Tampereen suunnasta etenevät joukot ja etelästä tulleet saksalaiset kohtasivat Hämeenlinnassa.
Lähtö Helsingistä ja siirtyminen Latviaan 1919
Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan marraskuussa 1918 alkoi yhteistyö Suomen ja Saksan välillä lähestyä loppuaan. Joulukuun alussa Itämeren-divisioonan kalustoa ryhdyttiin siirtämään Helsinkiin. Ne lastattiin yhdessä viimeisten joukkojen kanssa Bahia Castilloon ja Buenos Airesiin. Saksalaisten lähtöä Helsingistä 16. joulukuuta todistivat juhlallisissa tunnelmissa Suomen poliittinen ja sotilaallinen johto sekä parikymmentätuhatta kaupunkilaista.
Osa Saksan Itämeren-divisioonasta siirtyi Freikorpsiksi (VI reservijoukko) taistelemaan Viroon ja Latviaan turvaamaan baltiansaksalaisten vähemmistön etua sekä neuvostovenäläisiä että kansallisia latvialaisia ja virolaisia vastaan 1919.
Labbnäs
right|thumb|245px|Labbnäsin lomakoti järveltä kuvattuna Labbnäs on kylä Kemiönsaaren kunnassa Dragsfjärdenjärven rannalla Dragsfjärdin kirkonkylän eteläpuolella. Kylä muodostuu Labbnäsin lomakodiksi muutetusta kantatilasta sekä muutamista taloista.
Labbnäsista tuli Dragsfjärdin pappila 1600-luvulla. Seurakunta myi pappilan Amos Andersonille 1950-luvulla ja hän lahjoitti sen Kemiönsaaren Martoille, joiden johdolla pappila muutettiin lomakodiksi.
Giovanni Battista Belzoni
thumb|200px|Giovanni Belzoni, italialaissyntyinen aarteidenetsijä ja amatööriarkeologi, josta tuli egyptologien esikuva.
Lapsuus ja opiskelu
Giovanni Battista Belzoni syntyi Padovassa, Italiassa 15. marraskuuta 1778. Hän oli neljätoistalapsisen, alun perin roomalaisen, perheen nuorin. Belzonin isä toimi parturina.
Ollessaan 16-vuotias Belzoni liittyi roomalaiseen munkkiveljeskuntaan. Napoleonin hyökättyä Roomaan 1798 Belzoni pakeni Roomasta takaisin Padovaan, jossa hän ryhtyi opiskelemaan hydrauliikkaa ja valmistui myöhemmin insinööriksi. Vuonna 1800 hän muutti Hollantiin. Belzoni, joka oli varsin pitkä (noin 200cm), muutti Englantiin vuonna 1803 ja ryhtyi esiintymään voimamiehenä kiertelevissä sirkuksissa. Hän käytti taiteilijanimeä Patagonian Simson. Hänen päänumeronsa oli lastata kaksitoista ihmistä eräänlaiselle rautatelineelle, jota hän sitten kantoi ympäri sirkusareenaa. Belzonin sirkusura kesti kaksitoista vuotta, jonka kuluessa hän solmi avioliiton englantilaisen Sarahin kanssa.
Matka Egyptiin
Egyptissä asuessaan Belzoni tapasi sveitsiläisen tutkimusmatkailijan Johann Ludwig Burckhardtin, joka oli ryhtynyt käyttämään arabialaisia vaatteita ja opetellut puhumaan arabiaa. Burckhardt oli näin päässyt paikkoihin, joihin muita eurooppalaisia ei päästetty. Hän kertoi Belzonille matkoillaan näkemistään monumenteista, muun muassa suurenmoisesta temppelistä, jota hän kutsui Ipsambalin (Abu Simbel) nimellä, sekä Luxorissa sijaitsevasta nuori Memnon -nimellä tunnetusta Ramses II:n patsaasta.
Ramses II:n patsas
Burckhardtin kertomuksesta innostuneena Belzoni pyysi Ison-Britannian pääkonsulilta, Henry Saltilta, lupaa siirtää patsas British Museumiin Englantiin. Salt suostui pyyntöön ja lupasi rahoittaa operaation. Belzoni lähti Thebaan, jossa Ramses II:n patsaat sijaitsivat. Patsaat olivat hautautuneet kaulaansa myöten hiekkaan, joten työ vaati paljon työvoimaa ja varovaisuutta, sillä tuohon aikaan ei ollut käytössä vielä tehtävään sopivia maansiirto- ja kuljetuskoneita. Yksin patsaiden päät painoivat yli seitsemän tonnia. Belzoni onnistui kuitenkin siirtämään patsaat suhteellisen ehjänä perille. Patsaassa näkyy rintakehän oikealla puolella reikä, jota on ilmeisesti käytetty jossain aiemmassa siirtoyrityksessä. Joidenkin lähteiden mukaan ranskalaiset olisivat halunneet räjäyttää patsaan pienemmäksi dynamiitilla, jota varten reikä olisi porattu. Dynamiitti kuitenkin keksittiin vasta 1867.
Abu Simbel
Paluumatkallaan Belzoni pysähtyi useissa kohteissa. Filain saarella hän keräsi Isiksen temppelistä useita hyväkuntoisia patsaita. Seuraavalla pysähdyksellään Luxorissa hän löysi useita mustasta graniitista valmistettuja Sekhmetin patsaita.
Henry Salt oli niin tyytyväinen Belzonin tuloksiin, että hän suostui maksamaan toisenkin tutkimusmatkan Nubiaan. Belzoni oli kuitenkin saanut vihamiehikseen Ranskan konsulin sekä italialaisen nimeltä Bernardino Drovetti. Yhdessä nämä onnistuivat pilaamaan Belzonin tutkimukset ja evätä häneltä pääsyn muun muassa Karnakin temppelikompleksiin.
Juho Latukka
Juho Emil (Juhana Engelbert) Latukka (8. toukokuuta 1885 Pietari – 15. joulukuuta 1925) oli Viipurin punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa 1918.
Giovanni Battista Belzoni
Kuninkaiden laakso
Koska Belzonilla ei ollut enää pääsyä Karnakiin, hän siirtyi vuonna 1817 tutkimaan Kuninkaiden laaksoa, jossa hän löysi Amenhotep III:n, Ramses I:n, Merenptahin sekä Ayn haudat. Koska hieroglyfejä ei ollut vielä onnistuttu tulkitsemaan, ei Belzoni tiennyt kenen haudat hän oli löytänyt. Ayn haudan seinämaalauksissa kuvattujen paviaanihahmojen mukaan hän nimesi haudan "kahdentoista apinan haudaksi". Ramses I:n hautaa tutkiessaan hän havaitsi merkkejä lähellä olevasta toisesta haudasta. Viisi ja puoli metriä maanpinnan alta hän löysikin Seti I:n hautakammion.
Juho Latukka
Latukan vanhemmat olivat työmies Erik Latukka ja Klara Loviisa Lindström. Hän pääsi ylioppilaaksi 1906 Viipurin klassillisesta lyseosta, opiskeli Helsingin yliopistossa ja työskenteli useissa vasemmistolehdissä toimittajana. Hän majoitti bolševikkijohtaja Vladimir Leniniä kotonaan Viipurissa kahden viikon ajan lokakuussa 1917, juuri ennen lokakuun vallankumousta. Latukka liittyi kansalaissodassa punakaartiin, kuului punakaartin esikuntaan Viipurissa ja pakeni huhtikuussa kansanvaltuuskunnan mukana Pietariin. Hän osallistui SKP:n perustavaan kokoukseen ja työskenteli opettajana eri korkeakouluissa. Hän kuoli hermotautiin 1925.
Giovanni Battista Belzoni
Khefrenin pyramidi
Seuraavana vuonna (1818) Belzoni ryhtyi ensimmäisenä nykyajan ihmisenä tutkimaan Khefrenin pyramidia Gizassa. Insinöörin taitojaan apuna käyttäen hän onnistui löytämään sisäänkäynnin sisempiin huoneisiin. Belzoni oli myös ensimmäinen eurooppalainen joka vieraili Siwan keitaalla, jossa hän tutki raunioitunutta kaupunkia.
Kotiinpaluu
Belzoni palasi Englantiin 1819. Vuotta myöhemmin hän julkaisi kirjan (Narrative of the Operations and Recent Discoveries Within the Pyramids, Temples, Tombs, and Excavations in Egypt and Nubia), joka teki hänet varsin kuuluisaksi. Belzonin kirjan katsotaan usein olevan ensimmäinen englanninkielinen varsinaisesti egyptologiaan keskittynyt teos. Kirjasta julkaistiin kolme eri versiota, joista kaikki saivat osakseen suurta mielenkiintoa.
1. toukokuuta 1821 Belzonille tarjoutui tilaisuus järjestää näyttely Piccadillyn sirkukseen lähellä Piccadillyä. Näyttelyssä oli erilaista Belzonin keräämää tietoa ja materiaalia, mutta varsinainen näyttelyn kohokohta oli Seti I:n haudasta valmistetut kipsikopiot.
Ollessaan arkeologisilla kaivauksilla Timbuktussa Belzoni sairastui punatautiin ja kuoli 3. joulukuuta 1823 Gatossa, Beninissä. Belzonin laajalle levinneestä maineesta huolimatta hänen Sarah-leskensä eli loppuelämänsä köyhyydessä aina kuolemaansa 1870 asti.
Kiistelty kuuluisuus
Belzoni ei ollut opiskellut arkeologiaa, vaan hän oli puhtaasti amatööri. Hänen tutkimustensa motiivina oli useimmiten toivo löytää kadonneita aarteita, joita hän voisi myydä keräilijöille hyvään hintaan. Hänen käyttämänsä kaivausmenetelmät olivat usein varsin tuhoisia kohteena oleville monumenteille. Hän muun muassa käytti muurinmurtajia päästäkseen hautoihin sisälle ja repi muumioiden hiuksia irti kokeillakseen kuinka tiukassa ne olivat.
Kaikesta tästä huolimatta Belzoni kuitenkin loi pohjaa modernille egyptologialle. Monet hänen eteenpäin luovuttamistaan esineistä olisivat varmasti muutoin hävinneet jäljettömiin. Hän myös piti päiväkirjaa ja kuvasi löytöjänsä värikkäissä akvarelleissa. Myöhemmin muun muassa Howard Carter piti Belzonia "yhtenä arkeologian historian merkittävimmistä nimistä". On väitetty, että Belzoni on Indiana Jonesin elokuvahahmon esikuva.
Etelä-Afrikka
Etelä-Afrikan tasavalta eli Etelä-Afrikka on tasavalta eteläisessä Afrikassa, aivan Afrikan mantereen eteläisimmässä kärjessä. Sen rajanaapureita ovat Namibia, Botswana, Zimbabwe, Mosambik ja Swazimaa. Lesothon valtio sijaitsee enklaavina Etelä-Afrikan sisällä. Maan ilmasto vaihtelee alueittain. Läntisessä Kapmaassa on välimerenilmasto, ja sisämaa on aroa, jossa sataa kesäisin. KwaZulu-Natalissa on subtrooppista vyöhykettä. Etelä-Afrikkaa voidaan pitää Afrikan mantereen suurvaltana, ja sillä on Afrikan toiseksi suurin talous Nigerian jälkeen. Maa on maailman johtavia mineraalien viejiä.
Erityisesti mustat afrikkalaisnationalistit kutsuvat Etelä-Afrikkaa Azaniaksi. Muun muassa arkkipiispa Desmond Tutu ja Nelson Mandela ovat kuvanneet vuoden 1994 jälkeistä demokraattista monikulttuurillista Etelä-Afrikkaa Sateenkaarivaltioksi.
Maantiede
thumb|left|250px|Etelä-Afrikan kartta
Etelä-Afrikka sijaitsee Afrikan mantereen eteläkärjessä Atlantin valtameren ja Intian valtameren välissä. Sen rantaviiva on yli 2 500 km pitkä ja ulottuu Namibin aavikolta Mosambikin subtrooppiselle alueelle. Matala rannikkokaistale on suurimmalta osalta kapea, ja sen takana kohoaa vuoristoinen alue, joka erottaa rannikon sisämaan ylängöltä. Paikoittain, erityisesti KwaZulu-Natalin provinssissa, rannikkoalanko on laajempi.
Etelä-Afrikan kallioperä on osittain arkeeista, ja se sisältää verrattain paljon mineralisaatioita. Maa oli osa Gondwana-mannerta, joka 100–300 miljoonaa vuotta sitten hajosi lukuisiin osiin muodostaen uusia mantereita, kuten Afrikan. Tätä seuranneiden vuosimiljoonien aikana geologiset, tektoniset ja vulkaaniset prosessit sekä eroosio muovasivat Etelä-Afrikan nykyisen kaltaiseksi. Etelä-Afrikan mineraalimuodostumista merkittävimpiä ovat kultaa sisältävä Witwatersrandin kvartsiitti, platinaa sisältävä Bushveldin magmakivikompleksi sekä Karoon sedimenteistä muodostuneet hiilivarat.
Särkijärvi (Loppi, Räyskälä)
Särkijärvi on Kanta-Hämeessä Lopella Räyskälän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Etelä-Afrikka
Maantiede
Maan Atlantin-puoleisella merialueella kulkee kylmä Etelämantereelta lähtöisin oleva Benguelanvirta, jonka plankton ylläpitää rikkaita kalavesiä. Itärannikolla kulkevat puolestaan lämpimät Mosambikin ja Agulhasin merivirrat. Merivirrat vaikuttavat merkittävästi maan ilmastoon. Maan tärkeimmät joet ovat Limpopojoki Zimbabwen vastaisella rajalla sekä Oranjejoki ja sen sivujoki Vaal. Oranjejoen merkitys muun muassa maanviljelylle maan kuivassa keskiosassa on suuri.
Särkijärvi (Loppi, Räyskälä)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 56 hehtaaria ja se on 1,2 kilometriä pitkä ja 1,1 kilometriä leveä. Sillä on kaksi selvästi erottuvaa niemeä, joista Haukanpesännokka on pitempi. Järven perukoille jää viisi lahtea, ja sen luoteispäässä sijaitsee kaksi saarta, joiden pituudet ovat yli 50 metriä. Järvi sijaitsee Räyskälän ympäristössä Pernunnummella, missä maaperä on muodostunut jääkauden loppuvaiheessa jäätikköjoen muodostumissa, joista alueella sanduri tai delta on vallitsevin maa-aineksen kasautumismuoto. Järven itäpäähän asti ulottuu Räyskälän lentokenttä, jonka kiitotie päättyy rannan tuntumaan. Sen rantaviivan pituus on 5,2 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Rannoille on rakennettu noin 40 vapaa-ajan asuntoa, joille tulee tiet Räyskälästä lähteviltä teiltä.
Etelä-Afrikka
Maantiede
Etelä-Afrikan ilmasto vaihtelee paljon alueittain. Sisämaan suuri Karoon tasanko on kuivaa aroa ja muuttuu luoteeseen mentäessä hitaasti Kalaharin autiomaaksi. Maan lounaisosissa on välimerenilmasto sateisine talvineen ja kuumine, kuivine kesineen.
Särkijärvi (Loppi, Räyskälä)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Hyvikkälänjoen valuma-alueeseen, johon Kaartjärven valuma-alue kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 121,7 metriä mpy. Järveen on johdettu kahdeksan metsä- tai suo-ojaa, jotka ovat myös lampien laskuojia. Järven eteläpäähän laskee Kaidan laskuoja, jonka valuma-alueella ovat myös Perslammi ja Honkalammi. Haukanpesännokan viereen laskevat suo-ojia, jotka ovat myös Pikku- ja Keski-Pompun laskuojia. Järven luoteispäähän laskevat Pikku Särkijärvi, Pohjaton ja Mälkiä yhteistä ojaa myöten. Myös osa Viiverin vesistä kulkeutuvat tänne. Järven oma laskuoja Särkijärvenoja laskee Pikku-Heinun, Heinunlammin ja Myllyjärven kautta Kaartjärveen.
Etelä-Afrikka
Maantiede
Korkein koskaan Etelä-Afrikassa mitattu lämpötila on 53,2°C. Se mitattiin Vioolsdrifissä Pohjois-Kapmaalla 1.12.2019.
Särkijärvi (Loppi, Räyskälä)
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järvi laski ”Heino lampeen”, joka oli nykyistä paljon suurempi järvi. Vuoden 1958 peruskartassa näkyy itärannassa kaksi rakennusta, joille tulee tiet Räyskälästä. Seuraavassa vuoden 1979 kartassa oli jo 25 mökkiä. Järven itärantaan asti ulottui Räyskälän lentokentän luode-kaakko-suuntainen kiitotie.
Etelä-Afrikka
Luonto
thumb|left|Fynbosia lähellä Kapkaupunkia. thumb|Sarvikuonoja Pilanesbergin luonnonpuistossa. Etelä-Afrikassa on viisi erilaista kasvillisuusvyöhykettä: fynbos, metsä, karoo, heinikko ja savanni. Fynbosin kasvillisuusvyöhyke sijaitsee maan lounaisosissa, ja sen lajisto koostuu pääasiassa kanervista, proteoista ja ruohomaisista restiokasveista.
Vaikka Etelä-Afrikassa kasvaa yli tuhat kotoperäistä puulajia, ovat suuret puut varsin harvinaisia monissa maan osissa. Maassa on kuitenkin laajoja metsiä Knysna-Tsitsikamman alueella ja Mpumalangan ja Limpopon provinssien koillisosissa, jossa puusto koostuu käpypalmuista. Maan pohjoisosissa kasvaa myös apinanleipäpuita.
Etelä-Afrikan kotoperäisistä eläimistä tunnetuimpia ovat niin sanottu "big five": norsu, leijona, sarvikuono, leopardi ja kafferipuhveli, jotka elävät bushveld- ja savannialueilla. Suurista kissaeläimistä leijonan levinneisyysalue rajoittuu lähes yksinomaan maan kansallispuistoihin, mutta leopardeja tavataan suuremmalla alueella myös eteläisessä Kapmaassa ja maan pohjoisosissa. Gepardin kanta on varsin pieni ja rajoittuu maan pohjoisimpiin osiin ja luonnonpuistoihin. Etelä-Afrikassa esiintyy noin 850 lintulajia, joista noin 50 on kotoperäisiä. Tunnetuimpia lintulajeja ovat strutsi, jota esiintyy lähes koko maassa, sarvinokat, kurjet sekä useat kotka- ja korppikotkalajit.
Etelä-Afrikan rannikkovesillä esiintyy kahdeksaa eri valaslajia. Niistä yleisimmin havaittu on mustavalas, joka poikii rannikon lahdenpoukamissa. Laji metsästettiin aikoinaan lähes sukupuuttoon, mutta suojelun myötä sen kanta on vahvistunut. Maan aluevesien kalalajeja on yli 2 000, joka on 16 prosenttia kaikista maailman kalalajeista. Kaupallisesti merkittävimpiä kaloja ovat sardiinit ja kummeliturskat.
Historia
Runsaat 10 000 vuotta sitten laajoilla alueilla eteläisessä Afrikassa vallitsi nykyisten sanien esi-isien kulttuuri. Sanien elämänmuoto perustui metsästykseen, kalastukseen ja keräilyyn, ja he muodostivat noin 50–500 ihmisen kierteleviä metsästäjäryhmiä. Noin 2 200 vuotta sitten eräät san-ryhmät nykyisen Botswanan pohjoisosissa kesyttivät ensimmäiset kotieläimet ja alkoivat liikkua kohti etelää. Heidän luomaansa uutta sosioekonomista järjestelmää on antropologien piirissä kutsuttu khoikhoi-metsästäjäpaimentolaisuudeksi.
Bantukieliä puhuvaa väestöä alkoi saapua Itä-Afrikasta nykyisen Transvaalin alueelle 300-luvulla. Nguni-tsongat asuttivat 1500-luvulla suurta osaa nykyisestä Etelä-Afrikasta, kuten Natalin rannikkoalueita, ja sotho-tswanat Oranje- ja Vaaljoen yhtymäkohdan pohjoispuolta. Maan eteläisimpään osaan he eivät kuitenkaan levittäytyneet, vaan siellä asuivat edelleen ainoastaan khoikhoi- ja san-kansat, ja alue oli hyvin harvaan asuttua. 1700-luvulle tultaessa nguni-tsongat olivat jakautuneet lukuisiin pienempiin etnisiin ryhmiin, kuten zuluihin, xhosiin ja swazeihin.
Siirtomaakausi
Ensimmäiset buurit asettuivat Hyväntoivonniemelle nykyisen Kapmaan alueelle vuonna 1652. Siirtokunnan väkiluku kasvoi vuosisadan loppuun mennessä 15 000:een, ja sen pinta-ala laajeni vielä nopeammin. Monet siirtokuntalaiset muuttivat myös sanien ja khoiden asuttamaan sisämaahan. Siirtolaiset kahakoivat jatkuvasti ympäröivien afrikkalaisheimojen kanssa. Vuosien 1785–1795 välisenä aikana näissä kahakoissa kuoli 2 000 san-heimoon kuulunutta miestä ja naista sekä lisäksi 700 joutui orjuuteen.
Vuonna 1795 britit valloittivat Kapmaan strategiseksi tukikohdaksi ranskalaisia vastaan hallitakseen meritietä itään.
thumb|200px|left|[[Voortrekkerit|Voortrekkerien leirin rekonstruktio Blood Riverin varrella.]] thumb|200px|left|Shaka 1824 thumb|200px|left|Etelä-Afrikan lippu 1928–1994 Vuosina 1835–1843 noin 12 000 buuria lähti Suurelle vaellukselle kohti pohjoista. Muuttoliikkeen syinä olivat taloudelliset ongelmat, xhosien ja buurien välinen aseellinen konflikti ja erityisesti tyytymättömyys brittihallintoa kohtaan. Voortrekkerien mielestä brittihallinto ei ollut tarjonnut turvaa xhosia vastaan, vaan se oli edistänyt musta- ja valkoihoisten välistä tasa-arvoa ja kieltänyt orjakaupan Kapmaassa.
1700-luvun lopulla pohjoisten ngunien keskuudessa syntyi liiallisesta väestönkasvusta ja kaupallisen kilpailusta johtuvia poliittisia levottomuuksia. Ngunien väliset etniset yhteenotot johtivat uudenlaisen sotilaallisen ja hallinnollisen järjestelmän syntymiseen. "Mustaksi Napoleoniksi" kutsutun Shaka Zulun johdolla syntyikin vahva zuluvaltio. 1820-luvun puoleen väliin mennessä Shaka hallitsi jo yli 100 000 ihmisen valtakuntaa, ja hänen armeijassaan oli 40 000 miestä.
Shakan valloituksia pakoon lähti suuri joukko väestöä, joka muodosti niin sanotun mfecaneliikkeen ja jonka vaikutukset tuntuivat Keski- ja Itä-Afrikassa saakka. Eri banturyhmien valtiollinen kehitys nopeutui, ja Afrikkaan syntyi useita uusia kuningaskuntia, kuten Ndebele ja Gaza sekä edelleen olemassa olevat Besotho (nykyinen Lesotho) ja Swazi (nykyinen Swazimaa). Mfecanen aikainen sekasorto mahdollisti myös buurien levittäytymisen pohjoisemmaksi 1830-luvulta alkaen ja loi pohjan apartheidin aikana esitetylle myytille buurien muuttamisesta "tyhjään maahan".
Buurisodat
Britit liittivät Transvaalin pakolla siirtokuntaansa 1877. Buurit protestoivat pakkoliittämistä nousemalla kapinaan 1880 joulukuussa. Majuba Hillin taistelussa useisiin pieniin ryhmiin jakautuneet buurijoukot löivät brittiläiset joukot, jotka kärsivät kovia tappioita. William Gladstonen johtama brittihallitus katsoi sodan menetetyksi ja allekirjoitti aselevon 6. maaliskuuta. Lopullinen rauhansopimus allekirjoitettiin 23. maaliskuuta 1881. Buureille myönnettiin itsehallinto Transvaalissa brittien valvonnassa.
Vuonna 1887 kullankaivajat löysivät maailman suurimman kultaesiintymän Witwatersrandista ("Randi") harjanteelta. Kullan löytämisen jälkeen tuhannet brittiläiset siirtolaiset alkoivat vyöryä rajan yli Kapmaasta. Afrikaanerit hermostuivat uitlanderien läsnäolosta ja kielsivät heiltä äänestysoikeuden. Transvaal antoi vuonna 1899 uhkavaatimuksen, joka johti sotaan. Oranje liittyi tuolloin Transvaaliin. Hyvin alkaneesta sissisodasta huolimatta buurit joutuivat vuonna 1902 antautumaan brittijoukoille. Kärsimästään tappiosta huolimatta he onnistuivat säilyttämään oman kielensä ja kulttuurinsa ja kykenivät saamaan poliittista vaikutusvaltaa paikallisissa asioissa. Neuvoteltu rauhansopimus oli ennen kaikkea kuitenkin brittien ja buurien pragmaattinen liitto paikallista afrikkalaista väestöä vastaan. .
Etelä-Afrikan unioni syntyi 31. toukokuuta 1910 neljän Ison-Britannian siirtomaan (Kapmaan, Natalin, Transvaalin ja Oranjen vapaavaltion) yhdistyessä uudeksi itsenäiseksi brittiläiseksi dominioksi. Maan ensimmäisiä keskeisiä poliittisia kysymyksiä olivat Lounais-Afrikan (nykyinen Namibia) siirtyminen Kansainliiton mandaatilla Etelä-Afrikan hallintaan ja mustien ja valkoisten välisen aseman järjestäminen maan kaupungeissa. Hallitus pyrki ratkaisemaan näitä kysymyksiä vuoden 1911 kaivos- ja työlailla (Mines and Works Act), joka kielsi afrikkalaisilta suurimman osan korkeaa ammattitaitoa vaativista kaivostöistä, jotka varattiin valkoisille.
Vuonna 1931 Etelä-Afrikka sai Westminsterin säädöksellä lopullisesti itsenäisen valtion aseman, mutta jäi edelleen Kansainyhteisön jäseneksi. Vuonna 1961 maa erosi Kansainyhteisöstä, mutta liittyi siihen takaisin vuonna 1994.
1930-luvun aikana afrikaanerinationalismiksi kutsuttu etnonationalistinen ideologia voimistui, ja sen keskeiseksi toteuttajaksi nousi Kansallispuolueesta eronnut Daniel François Malanin perustama Puhdasoppinen kansallispuolue. Toisen maailmansodan alla afrikaanerit ajautuivat riitaan Etelä-Afrikan osallistumisesta sotaan. Vuonna 1939 pääministeriksi noussut Jan Smuts vei maan kuitenkin sotaan Ison-Britannian rinnalle.
Apartheid
Apartheid-järjestelmä kehitettiin 1950-luvun aikana säätämällä lukuisia eri lakeja. Nämä lait liittyivät yleensä johonkin akuuttiin valkoista ylivaltaa uhanneeseen tilanteeseen, eikä niiden yhteisvaikutuksia ollut mietitty. Tämän vuoksi lait aiheuttivat lukuisia ei-toivottuja vaikutuksia ja ristiriitoja, jotka alkoivat yhä enemmän ilmetä 1960-luvun kuluessa. Esimerkiksi bantuopetuksen tarkoituksena oli tuottaa kuuliaisia afrikkalaisia työläisiä, jotka oli opetettu uskomaan, etteivät he ansainneet yhteiskunnassa kuin palvelijan roolin. Sen sijaan se tuottikin nuoria aktivisteja, jotka ymmärsivät, ettei heillä ollut mitään menetettävää vastustaessaan hallitusta väkivaltaisesti. Apartheid-järjestelmän keskeinen piirre oli niin sanottu "suurapartheid". Siinä eri roturyhmille pyrittiin luomaan omat itsenäiset kotimaansa, joissa niiden oli määrä "kehittyä itsenäisesti". Etelä-Afrikkaan perustettiin kymmenen mustien kotimaata eli bantustania. Myös asuinalueet, rakennukset, palvelut ja julkiset tilat luokiteltiin rotujen mukaan. Muualla Etelä-Afrikassa mustien asuinpaikat ja työpaikat määrättiin tarkasti ja heillä tuli olla passi. Bantustanit olivat elinkelvottomia, ja yli puolet Etelä-Afrikan mustista asui niiden ulkopuolella rotusorrosta huolimatta. Silti 1970-luvulta lähtien niitä yritettiin itsenäistää. Ensimmäisenä niistä Transkei julistettiin itsenäiseksi vuonna 1976, sittemmin Bophuthatswana, Venda ja Ciskei. Käytännössä niiden itsenäisyys ei toteutunut, eikä minkään niistä itsenäisyyttä tunnustanut yksikään muu valtio kuin Etelä-Afrikka.
Apartheidin päättyminen
ANC:n ja muiden järjestöjen vastarinta apartheid-politiikkaa kohtaan kasvoi vuosikymmenien aikana, ja lopulta maa ajautui pattitilanteeseen, jossa musta oppositio ei kyennyt voimatoimin kaatamaan valkoista hallitusta, mutta hallitus ei myöskään onnistunut hävittämään oppositiota. Vuonna 1989 maan presidentiksi noussut Frederik de Klerk katsoi, että ulko- ja sisäpoliittinen tilanne vaati neuvottelujen aloittamista apartheidia vastustaneiden järjestöjen kanssa. Hän uskoi, että neuvotteluteitse olisi mahdollista saavuttaa maan valkoisen väestön kannalta parempi lopputulos, jos ne käytäisiin hallituksen vielä ollessa suhteellisen vahvoilla sotilaallisesti. Lähes kolme vuotta jatkuneiden neuvottelujen jälkeen eri osapuolten onnistui luoda sovitteluratkaisu vallanjaosta ja vaalien ajankohdasta. Neuvottelujen aikana poliittinen väkivalta maassa lisääntyi valkoisten, etupäässä afrikaanerinationalististen äärioikeistolaisten liikkeiden ja Inkatha-vapauspuolueen toiminnan vuoksi.
Vuonna 1995 kansallisen yhtenäisyyden hallitus nimitti Totuuskomission selvittämään apartheidin aikaisia rikoksia. Komissio kuuli rikoksen uhriksi joutuneiden todistuksia, ja poliittisista syistä rikoksia tehneet saattoivat anoa komissiolta armahdusta täydellistä rehellistä tunnustusta vastaan. Totuuskomissiota pidetään yleisesti onnistuneena yrityksenä selvittää maan traumaattista poliittista historiaa. Totuuskomission puheenjohtajana toimi vuoden 1984 Nobelin rauhanpalkinnolla palkittu Etelä-Afrikan anglikaanisen kirkon emeritusarkkipiispa Desmond Tutu.
Apartheidin lakkaamisen jälkeenkään ero mustien ja valkoisten elintasossa ei ole kadonnut. Valkoisten elintaso vastaa teollisuusmaiden huippua mutta mustien tuskin Afrikan keskitasoa.
Hallinto
thumb|300px|Kansalliskokouksen istuntosali. Etelä-Afrikka on perustuslaillinen demokratia, jolla on kolmiportainen hallintomalli ja itsenäinen oikeuslaitos. Hallinto on jakautunut kansalliseen, provinssi- ja paikallistasoon. Sekä koko maan että provinssien tasolla toimii myös perinteisten afrikkalaisten johtajien neuvoa-antavia elimiä. Maan kaksikamarinen parlamentti sijaitsee Kapkaupungissa. Kansalliskokous koostuu 350–400 vaaleilla valitusta edustajasta, jotka valitaan viisivuotiskausiksi. Kansalliskokouksessa eri poliittisten puolueiden paikkaluku on suhteessa puolueen vaaleissa saamaan äänimäärään. Vuonna 2009 valitun parlamentin suurin ryhmä on ANC, joka sai 264 paikkaa. Demokraattisen puolueen (DA) edustajia oli 67, Kansankongressin (COPE) 30 ja Inkatha-vapauspuolueen 18. Vuonna 2014 ANCin enemmistö pieneni mutta se on edelleen suurin puolue. Vastaavasti DA:n äänimäärä kasvoi. Kansankongressi menetti huomattavasti paikkoja.
Parlamentin toinen kamari on Provinssien neuvosto, joka koostuu 54:stä pysyvästä jäsenestä ja 34:stä erityisdelegaatista. Jokainen maan provinssi lähettää neuvostoon 10 edustajaa, joista kuusi on pysyviä jäseniä ja 4 erityisdelegaatteja, joita johtaa provinssin päämies tai päämiehen nimittämä provinssin lakiasäätävän neuvoston jäsen. Neuvoston työskentelyyn saavat osallistua myös paikallishallinnon edustajat. He eivät kuitenkaan saa äänestää.
Etelä-Afrikan valtionpäämies on presidentti, jonka Kansalliskokous valitsee keskuudestaan viideksi vuodeksi, korkeintaan kahdeksi peräkkäiseksi kaudeksi. Aikaisemmin presidentti oli lähinnä edustuksellinen ja seremoniallinen henkilö, mutta vuonna 1984, kun pääministerin virka lakkautettiin, presidentistä tehtiin hallituksen johtaja ja siten hänellä on merkittävä valta, mutta toisin kuin presidentit yleensä, hän on vastuussa parlamentille. Tämä tekee Etelä-Afrikan valtiomuodosta poikkeuksellisen. Hallitus koostuu presidentistä, varapresidentistä ja 25:stä ministeristä. Presidentti nimittää varapresidentin ja ministerit ja voi myös erottaa heidät. Vain kaksi ministeriä voidaan valita kansalliskokouksen ulkopuolelta.
Lakiesityksiä kansalliskokoukselle voivat ehdottaa ministerit ja varaministerit tai kansalliskokouksen komitean jäsenet. Kansalliskokous voi käsitellä kaikkia lakialoitteita. Provinssien neuvostossa lakiehdotuksia voivat tehdä sen jäsenet tai komiteat, ja lait voivat liittyä vain tiettyihin perustuslain määrittelemiin asioihin. Kansalliskokouksen hyväksymät lakiehdotukset lähetetään provinssien neuvoston käsittelyyn, joka voi hylätä lain tai ehdottaa siihen muutoksia. Näissä tapauksissa kansalliskokouksen täytyy käsitellä laki uudelleen, ja se voi halutessaan ohittaa provinssien neuvoston 2/3:n enemmistöllä.
Politiikka
Etelä-Afrikkaa on vuoden 1994 ensimmäisistä vapaista vaaleista lähtien hallinnut ANC:n johtama koalitio, jolla on enemmistö kansalliskokouksessa ja joka hallitsee kahdeksaa maan yhdeksästä provinssista. ANC on onnistunut kasvattamaan suosiotaan: vuoden 1994 vaaleissa sen kannatus oli 62,7 %, vuoden 1999 vaaleissa 66,35 % ja vuoden 2004 vaaleissa 69,69 %. Maan parlamentissa on kuitenkin edustettuna 13 eri puoluetta. Nelson Mandelan jätettyä politiikan ennen vuoden 1999 vaaleja maan presidentiksi nousi Thabo Mbeki, joka valittiin uudelleen vuonna 2004. Mbeki oli riidoissa entisen varapresidenttinsä Jacob Zuman kanssa, joka valittiin ANC:n johtoon joulukuussa 2007. 20. syyskuuta 2008 Mbeki suostui ANC-puolueen johdon vaatimuksesta eroamaan presidentin virasta ennen kautensa päättymistä, kun Mbekin Zumaa vastaan ajamat syytteet oli hylätty oikeudessa. Maan virkaatekevänä presidenttinä vuoden 2009 huhtikuussa pidettyihin vaaleihin asti toimi Kgalema Motlanthe, jonka jälkeen Zuma nousi maan johtoon.
Valtapuolue ANC valitsi joulukuussa 2017 uudeksi johtajakseen presidentti Jacob Zuman tilalle Cyril Ramaphosan.
Helmikuussa 2018 Zuma joutui sitten eroamaan presidentin virasta ja hänen tilalleen Etelä-Afrikan tasavallan uudeksi presidentiksi valittiin Cyril Ramaphosa.
Toukokuun 2019 parlamenttivaaleissa ANC voitti ja se sai parlamenttiin ehdottoman enemmistön ja 57,5% annetuista äänistä. Tulos oli kuitenkin ANC:n heikoin vaalitulos demokraattisen Etelä-Afrikan historiassa.
Uusi parlamentti valtuutti toukokuun 2019 vaalien jälkeen Ramaphosan jatkamaan presidenttinä seuraavan täyden viisivuotiskauden.
Puolueita ja vaaleja
ANC:n tärkeimmät liittolaiset ovat olleet ammattiyhdistysliike COSATU ja Etelä-Afrikan kommunistinen puolue (SACP), joka on osallistunut maan parlamenttivaaleihin ANC:n ehdokaslistoilta. Liittolaisten välisiin suhteisiin muodostui 2000-luvun alussa jännitteitä, kun COSATU ja SACP vaativat suurempaa vaikutusvaltaa päätettäessä maan talouspolitiikasta. Erimielisyydet johtivat vuoden 2008 syksyllä uuden puolueen, Congress of the People'n (COPE) perustamiseen, kun entisen presidentin Thabo Mbekin kannattajat erosivat ANC:stä. Puolue haastoi ANC:n vuoden 2009 vaaleissa ohjelmalla, joka nojaa vahvaan talouskasvuun ja liike-elämän tukemiseen. Puolue ilmoittaa olevansa sosiaalidemokraattinen ja kuuluvansa vasemmistoon. COPE on myöhemmin kutistunut merkityksettömäksi pienpuolueeksi.
Maan keskeiseksi oppositiopuolueeksi on noussut kesäkuussa 2000 perustettu Demokraattinen allianssi (DA), joka syntyi Demokraattisen puolueen ja Uuden kansallispuolueen liitosta. DA:n puheenjohtajana toimi kevääseen 2007 asti demokraattisen puolueen entinen puheenjohtaja Tony Leon. DA on pyrkinyt kasvattamaan suosiotaan maan mustan väestön keskuudessa, mutta ei ole toistaiseksi onnistunut. Sen kannattajakunta tulee pääasiassa valkoisesta keskiluokasta. Puolueen ensimmäinen mustaihoinen puheenjohtaja oli Mmausi Maimane. Toukokuun 2019 vaaleissa DA edelleen tuli parlamentin toiseksi suurimmaksi puolueeksi ANC:n säilyttäessä ehdottoman enemmistönsä. Lokakuussa 2019 puolueen sisäisten ristiriitojen johdosta Mmusi Maimane erosi puoluejohtajuudesta sekä myös puolueen jäsenyydestä. Taustalla oli puolueen aikaisemman valkoihoisen puheenjohtajan Helen Zillen paluu valta-asemiin.
Etelä-Afrikan perinteinen mustien oppositiopuolue on ollut Inkatha-vapauspuolue, joka perustettiin vuonna 1975 ja sitä johti 44 vuotta Mangosutho Buthelezi, jonka seuraajaksi puolueen puheenjohtajana valittiin elokuussa 2019 Valenkosini Hlabisa.
Etelä-Afrikan politiikka on vuoden 1994 jälkeen ollut maltillista. Valkoiset oikeistopuolueet, kuten konservatiivinen puolue ja avoimen rasistinen Afrikaner Weerstandsbeweging (AWB), ovat marginalisoituneet. Afrikaanerinationalistinen, buurien Volkstaatin perustamista ajava Vapausrintama plus ei myöskään ole onnistunut hankkimaan merkittävää kannatusta. Myös panafrikkalainen PAC on menestynyt vaaleissa huonosti.
Maassa on ollut vuodesta 2004 lisääntyviä mielenosoituksia lähinnä paikallishallintoa vastaan. Osa niistä on ollut väkivaltaisia. Levottomuudet johtuvat muun muassa peruspalvelujen, kuten veden ja asuntojen puutteesta sekä kasvavista tuloeroista rikkaiden ja köyhien välillä
Parlamenttivaaleissa toukokuussa 2019 ANC sai 230 paikkaa, DA 84 paikkaa, EFF 44 paikkaa ja Inkatha 14 paikkaa. ANC ja DA menettivät kumpikin paikkoja, mutta siis ANC:n ehdoton enemmistö parlamentissa säilyi edelleen. Kolmanneksi suurimmaksi puolueeksi tuli Julius Maleman johtama radikaali ja äärivasemmistolainen EFF (Economic Freedom Fighters), joka oli eniten kannatustaan vaaleissa lisännyt puolue. Taannoinen merkittävin oppositiopuolue Inkatha sai 14 paikkaa ja COPE kuihtui taas aivan merkityksettömäksi.
Vapauksien kehitys
Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Etelä-Afrikka on eräs harvoja Afrikan vapaita maita. Raportin mukaan Etelä-Afrikka on perustuslaillinen demokratia. Apartheidin päättymisestä vuonna 1994 lähtien sitä on pidetty maailmanlaajuisesti ihmisoikeuksien puolustajana ja Afrikan mantereen johtajana. Kuitenkin raportteja hallituksen virkamiesten korruptiosta tulee usein esiin, ja viime vuosina hallitsevaa Afrikan kansalliskongressia (ANC) on syytetty valtion instituutioiden heikentämisestä korruptoituneiden virkamiesten suojelemiseksi ja valtansa säilyttämiseksi, kun sen tukipohja on alkanut heiketä. Sukupuoleen perustuva väkivalta on vakava haaste.
Ulkopolitiikka
Etelä-Afrikan uusi ulkopolitiikka korostaa Afrikan mantereen merkitystä ja Etelä-Afrikan keskeisyyttä maanosan poliittisessa ja taloudellisessa tulevaisuudessa. Thabo Mbekin hallinto on toteuttanut tätä politiikkaa muun muassa SADC:n kautta. Maa liittyi myös vuonna 1994 Afrikan yhtenäisyysjärjestöön. Se on myös pyrkinyt aktiivisesti osallistumaan mantereen kriisien sovitteluun muun muassa Burundissa ja Zairessa. Vaikka Etelä-Afrikka on pyrkinyt kansainvälisesti edistämään ihmisoikeuksia ja demokratiaa, se on joutunut kuitenkin reaalipoliittisista syistä tinkimään idealismistaan. Se ei esimerkiksi ole halunnut sekaantua Zairen ja Nigerian kriiseihin turvatakseen hyvät suhteensa näihin maihin ja on tunnustanut kommunistisen Kiinan Taiwanin sijaan taloudellisista syistä. Etelä-Afrikkaa arvosteltiin haluttomuudesta puuttua Zimbabwen pahenevaan kriisiin ja ex-presidentti Robert Mugaben hallintoon.
Provinssit
[[Tiedosto:South Africa Districts April 2006.png|thumb|359px|Kartta, jossa Etelä-Afrikan provinssit ja piirikunnat (numeroituina).
Ennen vuotta 1994 Etelä-Afrikassa oli Etelä-Afrikan unionin mukaiset neljä provinssia: entisten buuritasavaltojen alueista muodostetut Transvaalin provinssi ja Oranjen vapaavaltion provinssi sekä vanhoista brittien siirtokunnista muodosteut Natalin provinssi ja Kapmaan provinssi. Suurapartheid-politiikan perusteella maahan perustettiin lisäksi kymmenen mustien "kotimaata" eli bantustania.
Apartheidin jälkeen bantustanit liitettiin takaisin Etelä-Afrikkaan ja maa jaettiin yhdeksään uuteen provinssiin: Itä-Kap, Vapaavaltio, Gauteng, KwaZulu-Natal, Limpopo, Mpumalanga, Pohjois-Kap, Luoteismaakunta ja Länsi-Kap. Provinssit ovat kooltaan hyvin erilaisia: Pienin mutta tiheästi asuttu Gauteng on pinta-alaltaan vain noin 17 000 km² ja suurin, kuiva sekä harvaan asuttu Pohjois-Kapissa noin 362 000 km². Pinta-alaltaan kolmanneksi pienimmässä provinssissa KwaZulu-Natalissa asuu eniten ja Gautengissa toiseksi eniten ihmisiä. Provinssit eroavat myös kielellisesti. Itä-Kapin väestöstä noin 80 % puhuu xhosaa ja KwaZulussa yhtä suuri osuus puhuu zulua. Afrikaans on puhutuin kieli Kapkaupungissa ja sen ympäristössä.
Jokaisella provinssilla on oma aluehallinto, jossa lakiasäätävää valtaa käyttää parlamentti ja toimeenpanovalta on toimeenpanevalla neuvostolla ja provinssin päämiehellä. Provinssien parlamenttien koko vaihtelee 30:stä 50:een henkeen, ja jäsenet valitaan viisivuotiskausiksi. Provinssin päämiehen toimikaudet on rajattu kahteen. Päämies nimittää toimeenpanevan neuvoston jäsenet, jotka toimivat provinssin hallituksena.
Puolustusvoimat
thumb|Puolustusvoimien tunnus. Etelä-Afrikan kansalliset puolustusvoimat koostuvat neljästä aselajista: maavoimista, ilmavoimista, merivoimista sekä lääkintäpalveluista. Puolustusvoimien päämaja sijaitsee Pretoriassa. Presidentti nimittää puolustusvoimien komentajan jostain neljästä aselajista, ja tämän esimiehenä toimii puolustusministeri.
1990-luvun puolessa välissä maan armeija koostui 95 000:sta entisen Etelä-Afrikan puolustusvoimain ja bantustanien puolustusvoimien sotilaasta ja 27 000:sta entisten vastarintaliikkeiden taistelijasta. Näiden joukkojen integroimisesta syntyivät maan uudet kansalliset puolustusvoimat. Vuoteen 2001 mennessä puolustusvoimien uudelleenorganisointi oli saatu päätökseen, ja puolustusvoimiin jäi 87 000 virkaa.
Ydinase
Tiedustelutietojen perusteella tiedetään apartheid-hallinnon tehneen 1970-luvulla ydinaseyhteistyötä Israelin kanssa. Yhdysvaltojen viranomaisten mukaan sen keskustiedustelupalvelulla CIA:lla on todisteet Israelin ja Etelä-Afrikan laajasta yhteistyöstä ohjus- ja rakettiteknologian alalla. CIA:n tietojen mukaan kesäkuussa vuonna 1980 Israel ja Etelä-Afrikka toteuttivat myös yhteisen ydinkokeen. Ennen koetta Etelä-Afrikassa oli vieraillut suuri joukko israelilaisia ydinfyysikoita, insinöörejä ja sotilasvirkailijoita. Sekä Israel että Etelä-Afrikka kielsivät väitteet.
Vuonna 1975 P. W. Botha allekirjoitti Israelin puolustusministerin Shimon Peresin kanssa salaisen sotilasyhteistyösopimuksen. Israel vei Etelä-Afrikkaan aseita vuosien 1974–1993 välisenä aikana vuosittain 600 miljoonan dollarin arvosta, mikä teki Etelä-Afrikasta Israelin toiseksi tai kolmanneksi suurimman kauppakumppanin. Sasha Polakow-Suranskyn mukaan asekaupan kokonaisarvo ajanjakson aikana oli yli 10 miljardia dollaria. Etelä-Afrikka toimitti Israeliin 500 tonnia uraania sen ydinaseohjelmaa varten ja vastavuoroisesti Israel myi Etelä-Afrikalle 30 grammaa tritiumia neutronipommin rakentamiseksi. Syyskuussa 1979 maat suorittivat yhteistyössä ydinkokeen Etelä-Atlantilla.
Etelä-Afrikka luopui myöhemmin ydinaseohjelmasta ja liittyi pienen ydinasevarastonsa tuhottuaan ydinsulkusopimukseen vuonna 1991.
Koulutus
thumb|[[Kapkaupungin yliopiston rakennuksia.]] Vuonna 2012 Etelä-Afrikassa oli noin 12,4 miljoonaa opiskelijaa, 425 000 opettajaa ja 25 800 koulua. Neljä prosenttia opiskelijoista kävi yksityiskoulua. Valtion rahoittamissa kouluissa opettaja-oppilassuhde on noin 30,4 oppilasta opettajaa kohden.
Etelä-Afrikan koulujärjestelmä koostuu kolmesta oppiasteesta: perusopetus ja -koulutus, jatko-opinnot ja -koulutus sekä korkein opetus ja koulutus. Kouluopetus kestää 13 vuotta 0-luokasta kolmanteentoista luokkaan, joista perusopetukseen kuuluvat luokat 0–9. Kaikki 7–15-vuotiaat ovat oppivelvollisia. Jatko-opetus ja -koulutus tapahtuu luokilla 10–12 ja sisältää myös ammatteihin ohjaavaa koulutusta, jota tarjoavat muun muassa tekniset oppilaitokset ja yksityiset koulut. Korkeimpaan opetukseen kuuluvat yliopisto-opinnot ja -jatko-opinnot aina tohtorintutkintoon asti. Etelä-Afrikassa on 23 valtion rahoittamaa korkeakoulua, joissa opiskeli vuonna 2010 noin 900 000 opiskelijaa. Eteläafrikkalaiset yliopistot saavat rahoitusta valtiolta, mutta ovat autonomisia. Yliopistoista korkeatasoisimpiin kuuluvat Kapkaupungin yliopisto, KwaZulu-Natalin yliopisto, Stellenboschin yliopisto ja Witwatersrandin yliopisto.
Koulutuksen osuus valtion menoista on lähellä 20 %:a. Mittavalla rahoituksella on pyritty korjaamaan 40 vuoden apartheid-hallinnon aiheuttamia vahinkoja. Apartheidin aikana Etelä-Afrikan koulujärjestelmä oli räikeän epäoikeudenmukainen. Valkoisen Etelä-Afrikan koulut olivat länsimaista tasoa, ja koulutus niissä oli ilmaista ja pakollista. Mustien kouluista 30 %:ssa ei ollut sähköä, 25 %:sta puuttui vesijohto ja vain puolessa oli viemäröinti. Kolmasosa mustien koulujen opettajista oli epäpäteviä. Mustille, intialaisille ja värillisille koulutus myös maksoi eikä ollut pakollista. Hallitus käytti mustien koulutukseen 1970-luvulla varoja henkeä kohden vain 10 % valkoisiin koululaisiin käytetyistä varoista. Alkuasukasasian ministerin Hendrik Verwoerdin mukaan afrikkalaisille tuli opettaa heidän omaa kulttuuriperinnettään, ja koulujärjestelmän "tulee valmentaa ja opettaa ihmisiä heidän elämänsä mahdollisuuksien mukaisesti". Hallitus sääteli bantukoulutuksen sisältöä, ja koulukirjat sisälsivät yleisesti sellaisia lauseita kuin "Kafferi on varastanut veitsen, tämä kafferi on laiska".
Koulutuksen kannalta vaikeimmat ongelmat ovat keskittyneet köyhälle maaseudulle erityisesti Itä-Kapin ja KwaZulu-Natalin provinssien alueella. Vauraampien Gautengin ja Länsi-Kapin koulut ovat yleensä paremmin varusteltuja. Lukutaidottomia yli 15-vuotiaista on noin 18 % (noin 9 miljoonaa ihmistä). Valkoisista 58,5 % ja intialaisista 51 % etenee korkeakouluun, kun vastaava osuus värillisistä on 14,3 % ja mustasta väestöstä on 12 %.
Väestö
79,2 % eteläafrikkalaisista on mustia, jotka jakautuvat useisiin eri kansoihin ja heimoihin. Valkoiset, joita on 8,9 % (n. 4,6 miljoonaa), ovat lähinnä hollantilaisten, ranskalaisten, saksalaisten ja brittien siirtolaisten jälkeläisiä. Valkoisista puhuu äidinkielenään afrikaansia yli 2,7 miljoonaa (n. 61 % valkoisista). Sekarotuisiin kuuluu 8,9 prosentin osuus värillisiä, jotka ovat 1600–1800-luvuilla maahan tuotujen orjien, alkuperäisten xhosien ja hollantilaisten uudisasukkaiden jälkeläisiä. Aasialaiset polveutuvat pääasiassa intialaisista sokeriplantaaseille tuoduista työläisistä, ja heitä on 2,5 % lähinnä KwaZulu-Natalin provinssissa ja nykyisin entistä enemmän Pretoria-Johannesburgin alueella Gautengin provinsissa. Rotuluokkansa ilmoittamatta jättäneitä on 0,5 %. Suurimmat mustat kansat ovat zulut (21 %), xhosat (17 %) ja sothot (15 %).
Vaikka rotuerottelun aika maassa päättyi 1990-luvun alkupuolella, se on jättänyt vahvan jäljen maan väestöön. Työn ja tulojen kuten myös väestön etninen rakenne ja asuinalueet noudattavat edelleen pitkälti apartheidin aikaisia rajoja. Myöskään ihonvärien varallisuusero ei ole kadonnut: valkoisten varallisuus vastaa teollisuusmaiden huippua mutta mustien tuskin Afrikan keskiarvoa.
Etelä-Afrikan väestö provinsseissa 2011
Maasta- ja maahanmuutto
Vaikka Etelä-Afrikka rajoittaa maahan otettavien siirtolaisten määrää turvatakseen omien, erityisesti vähemmän koulutettujen kansalaistensa työllistymisen, on siirtolaisuus maahan kasvanut tasaisesti. Vuonna 2003 maahan muutti 10 500 ihmistä, mikä merkitsi 39 %:n kasvua edellisestä vuodesta. Suurimmat siirtolaisryhmät olivat nigerialaiset ja britit.
Monet eteläafrikkalaiset ovat myös päätyneet muuttamaan ulkomaille. Etelä-Afrikasta ei ole olemassa luotettavia tilastoja maahanmuutosta, mutta noin erään laskelman mukaan 800 000 valkoista neljästä miljoonasta on muuttanut pois Etelä-Afrikasta vuoden 1995 jälkeen. On arveltu, että lähtijöistä suurempi osa olisi brittejä, joista monilla on Ison-Britannian ja Etelä-Afrikan kaksoiskansalaisuus kuin afrikaanereita. Myös mustat, värilliset ja intialaiset ovat halukkaita lähtemään. Kahdentoista vuoden aikana mustien yliopistotutkinnon suorittaneiden määrä on kasvanut 361 000:sta 1,4 miljoonaan vuodessa ja samalla maasta muuttohalukkaiden määrä on kaksinkertaistunut. Keskeisimpänä maastamuuton vaikuttimena erityisesti valkoisen väestön piirissä, joka edelleen omistaa valtaosan maan varallisuudesta, on rikollisuus. Maastamuuton keskeinen vaikutin on myös Euroopan ja Pohjois-Amerikan koulutetulle työvoimalle tarjoama korkeampi tulotaso. Suuria maastamuuttoaaltoja tapahtui myös vuosina 1977 ja 1986. Eniten ihmisiä on muuttanut Isoon-Britanniaan. Tämä aivovuodoksi kutsuttu trendi on koettu ongelmaksi, koska maasta on esimerkiksi muuttanut lähes 17 000 korkeasti koulutettua, joka on noin 1 % maan koko teknologiatyövoimasta.
Uskonnot
Valtaosa eteläafrikkalaisista on kristittyjä. Suurin kristillinen kirkko on Siionin kristityt, johon kuuluu 11,1 % väestöstä. Siionin kristillisyys on eteläafrikkalainen, erityisesti zulujen ja swazien suosima protestanttinen kristillinen kirkko, jonka juuret ovat lähetystyössä ja joka sai alkuvaiheessa paljon vaikutteita yhdysvaltalaiselta Christian Catholic Apostolic Churchilta. Kirkolle tunnusomaisia piirteitä ovat ihmeparantuminen ja kielilläpuhumisen karismaattinen lahja.
Helluntaiseurakuntiin kuuluu 8,2 %, katoliseen kirkkoon 7,1 % ja metodisteihin 6,8 %. Afrikaanerien pääuskonto on reformoitu kirkko. Niin sanottuihin afrikaanerikirkkoihin kuuluvat Nederduitse Gereformeerde Kerk, Nederduitse Hervormde Kerk ja Gereformeerde Kerk. Anglikaaniseen kirkkoon kuuluu 3,8 % ja muihin kristillisiin yhteisöihin 36 % väestöstä. Muslimeja on 1,5 % ja mihinkään järjestäytyneeseen uskontoon kuulumattomia 15,1 %. Suurin osa näistä harjoittaa perinteisiä afrikkalaisia uskontoja, joille yhteinen piirre on esi-isien kunnioitus. Monet ihmiset myös yhdistävät kristillisiä ja perinteisten uskontojen perinteitä.