cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Farisealaiset
Fariseukset olivat yhteiskunnallinen liike, johon liittyi jäseniä kaikista yhteiskuntaluokista. Tavallisen kansan keskuudessa fariseukset olivatkin suosittuja yläluokkaisiin ja aristokraattisiin saddukealaisiin verrattuna. Suosiota kansan keskuudessa lisäsi myös Rooman miehittäjähallinnon vastustaminen ja vahva kansallismielisyys, johon liittyi hellenististen vaikutteiden vastustaminen juutalaisessa yhteiskunnassa. Fariseukset eivät kuitenkaan varsinaisesti olleet aktiivisessa vastarinnassa. Liikkeen piirissä oli myös sovinnaisempia näkemyksiä, joiden mukaan Rooman kanssa toimeen tuleminen oli järkevää, koska se takasi kohtalaisen rauhalliset olot.
Fariseuksille tunnusomaista oli tiukka sitoutuminen Mooseksen lakiin ja vanhinten säädöksiin, joita oli noudatettava tiukasti. He eivät noudattaneet vain Mooseksen lakia, vaan myös suullista perimätietoa. Paljolti fariseusten vaikutuksesta syntyi nykyisen kaltainen lakikeskeinen juutalaisuus. Vanha juutalaisuus, joka oli rakentunut uhrausten, Jerusalemin temppelin ja vuotuisten yhteisten juhlien ympärille, koki lopullisen romahduksen roomalaisten tuhottua Jerusalemin temppelin vuonna 73. Saddukeusten aristokratia murtui, ja juutalaisuus siirtyi yhä vahvemmin koteihin ja synagogiin.
Raamatun Uudessa testamentissa farisealaiset esitetään Jeesuksen vastustajana (Matt. 12:14, Mark. 3:6). Fariseusten vastustajina puolestaan esitettiin saddukeukset. Toisin kuin saddukeukset farisealaiset uskoivat kuolemanjälkeiseen elämään, kuolleiden ylösnousemukseen ja enkeleiden olemassaoloon. Apostoli Paavali oli alun perin fariseus, jolloin hänet tunnettiin vielä nimellä Saulus Tarsolainen.
Jeesus oli itse lähempänä farisealaisia kuin muita Israelin tuon ajan puolueita: saddukeuksia, selootteja ja essealaisia.
Fariseusta käytetään myös synonyyminä ulkokultaisuudelle Uuden testamentin evankeliumien painotusten mukaan.
Jeesuksella ja fariseuksilla oli kuitenkin hyvin vähän teologisia eroja. Jeesuksen kritiikki suuntautui siihen, että fariseukset eivät eläneet kuten he opettivat, ja siihen, että fariseukset painottivat mishnaa halakhan sijaan ja lain kirjainta sen hengen sijaan.
Kylkiluuvesilisko
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan kylkiluuvesilisko on joko yli tai alle 20 cm. Sen selkäpuoli on harmaan ruskea ja siinä on tummia täpliä. Kylkiluuvesiliskon kyljissä on punertavan ruskeita pisteitä. Sillä on leveä ja litteä pää.
Levinneisyys
Kylkiluuvesiliskoja tavataan Espanjan ja Portugalin alueilla. Ne elävät lammissa ja soissa yleensä koko aikuisikänsä.
Käyttäytyminen
Kylkiluuvesilisko on päiväaktiivinen laji. Se kulkee veden pohjassa ja vesikasveissa kiipeillen. Joskus harvoin kylkiluuvesilisko voi kuitenkin siirtyä maalle asumaan. Tällöin se muuttuu hämäräaktiiviseksi ja se piilottelee suojaisissa piilopaikoissa.
Ariake (1934)
Ariake oli keisarillisen Japanin laivaston Hatsuharu-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus siirrettiin 31. tammikuuta kuivatelakalle, mistä se vapautui 8. helmikuuta. Tykistötestit tehtiin 16. helmikuuta, minkä jälkeen 18. helmikuuta suoritettiin torpedoputkien viralliset koelaukaisut ja syvyyspomminheittimien testaus. Viralliset tykistö ja kaikuluotain kokeet tehtiin 20. helmikuuta ja tulenjohtojärjestelmän testaus 24. helmikuuta. Seuraavana päivänä alus siirrettiin kuivatelakalle, mistä se vapautui 11. maaliskuuta. Telakalla olleen aluksen pursi testattiin 7. maaliskuuta.
Palvelus
Alus saapui 7. tammikuuta 1942 Kureen, missä se siirrettiin seuraavana päivänmä telakalle. Alus vapautui telakalta 10. tammikuuta ja se lähti seuraavana päivänä merelle. Alus lähti 12. tammikuuta Yūguren ja 7. hävittäjädivisioonan kanssa Hashirijimasta suojaten Hiryūn ja Soryun Palaulle, jonne osasto saapui 17. tammikuuta. Ariake, Yūgure, Ushio ja Sazanami suojasivat 21.-28. tammikuuta Hiryūta ja  Soryuta iskettäessä Ambonille.
Ariake ja Yūgure liittyivät 19. helmikuuta amiraali Nagumon lentotukialusosastoon Palaun edustalla. Osaston lentokoneet iskivät Port Darwiniin, minkä jälkeen osasto jatkoi matkaansa Staringinlahdelle, jonne saavuttiin 21. helmikuuta. Hävittäjät jatkoivat lentotukialusten suojana iskettäessä Jaavan eteläpuolisiin kohteisiin 25. helmikuuta - 11. maaliskuuta.
Alus upposi 28. heinäkuuta 1943 Cape Gloucesterissa Yhdysvaltain maavoimien ilma-aseen hyökkäyksessä.
Veli Nieminen
Heikki Veli Nieminen (1. joulukuuta 1886 Tyrväntö – 1. huhtikuuta 1936 Hämeenlinna) oli suomalainen ampuja, voimistelija ja olympiamitalisti. Joukkuetoverinsa Magnus Wegeliuksen lailla Nieminen voitti olympiamitalin sekä voimistelussa että ammunnassa.
Veli Niemisen vanhemmat olivat kansakoulunopettaja Juho Heikki Nieminen ja Justiina Nieminen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1906 Hämeenlinnan lyseosta ja hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1909 ja filosofian maisteriksi 1910. Nieminen oli 1918–1924 SOK:n osastopäällikkönä ja sen jälkeen muun muassa suojeluskuntien Riihimäen asepajan teknillisenä johtajana.
Nieminen kilpaili kolmissa kesäolympialaisissa. Lontoossa 1908 hän voitti Suomen joukkueessa joukkuevoimistelun pronssimitalin. Antwerpenissä 1920 hän osallistui kuuteen ammuntakilpailuun, joista miesten 300 metrin sotilaskivääriammunnan makuuasennon joukkuekilpailussa hän voitti olympiapronssia. Miesten 300 metrin vapaakiväärin asentojen joukkuekilpailussa Nieminen sijoittui neljänneksi. Pariisissa 1924 hän kilpaili kahdessa lajissa ja oli miesten 400, 600 ja 800 metrin vapaakivääriammunnan joukkuekilpailussa viides.
Riihimäen Ampumaseuraa ja Hämeenlinnan Metsästysseuraa urallaan edustanut Nieminen toimi Suomen Ampujainliiton sihteerinä 1927–1936 ja liittohallituksen jäsenenä 1919–1933.
Luettelo Black Sabbathin jäsenistä
Tämä on luettelo Black Sabbathin jäsenistä. Luettelo sisältää kaikki kokoonpanot.
Midge Ure
thumb|Midge Ure Midge Ure (s. 10. lokakuuta 1953), oikealta nimeltään James Ure, on skotlantilainen kitaristi ja laulaja. Suurimmassa suosiossa hän oli 80-luvun alkupuolella jolloin hän oli mm. yhtyeessä Ultravox. Hän sanoitti ja sävelsi yhdessä Bob Geldofin kanssa jättimenestyksen saavuttaneen hyväntekeväisyyshitin "Do They Know It's Christmas?". Ultravoxin hajottua hän jatkoi soolouraansa aina 90-luvulle asti. Ainoastaan "Breathe" oli kansainvälinen hittisingle, muuten menestys jäi varsin vaisuksi uran alkuvuosiin verrattuna.
Vuonna 2005 Ure järjesti Bob Geldofin kanssa Live 8 -hyväntekeväisyyskonsertit ja sai samana vuonna Brittiläisen imperiumin ritarikunnan OBE-arvonimen (Officer of the Order of the British Empire) työstään musiikin ja hyväntekeväisyyden parissa.
Ure on ollut naimisissa kahdesti. Ensimmäinen avioliitto oli näyttelijä-kirjailija Annabel Gilesin kanssa. Heillä on liitosta yksi tytär, Molly. Toinen avioliitto Sheridan Uren kanssa, josta heillä on kolme tytärtä, Kitty, Ruby ja Flossie.
Derbyshire
Derbyshire on hallinnollinen, muodollinen ja historiallinen kreivikunta Itä-Midlandsin hallintoalueella, suunnilleen keskellä Englantia. Nykyinen kreivikunta muodostettiin vuonna 1974, ja sen pääkaupunkina toimii Matlock. Hallinnolliseen kreivikuntaan kuuluu kahdeksan hallintopiiriä, ja muodolliseen kreivikuntaan luetaan niiden lisäksi itsenäinen Derbyn yhtenäishallintopiiri. Vuonna 2020 muodollisen kreivikunnan alueella arvioitiin elävän noin ihmistä.
Derbyshirelle ovat tunnusomaisia kauniit maisemat ja kumpuileva maasto. Pohjoisessa kreivikunta ulottuu Penniineihin, joka koostuu kukkuloista ja vuorista. Derbyshiren kuuluisin matkailukohde on Peak District -kansallispuisto. Derwentin laakson tehtaat ovat kuuluneet Unescon maailmanperintölistaan vuodesta 2001 alkaen.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|[[Kinder Scoutin huipulta aukeavia maisemia.]]
Derbyshiren pinta-ala on neliökilometriä, pituus etelästä pohjoiseen 84 kilometriä ja leveys lähes koko pituudeltaan vain 32 kilometriä. Sitä ympäröivät West Yorkshire pohjoisessa, South Yorkshire koillisessa, Nottinghamshire idässä, Leicestershire kaakossa, Warwickshire etelässä, Staffordshire lounaassa, Cheshire lännessä ja Suur-Manchester luoteessa.
Suurin osa asutuksesta on kaupungeissa ja muu osa alueesta on lähinnä harvaan asuttua ylämaata, jossa harjoitetaan maanviljelyä, varsinkin lampaiden ja lehmien laidunnusta. Maisemaa halkovat laitumia rajaavat kivimuurit.
Pinnanmuotojen perusteella Derbyshire voidaan jakaa kahteen osaan: Peak Districtiä ympäröivään ylänköön pohjoisessa ja Derbyn kaupunkia ympäröivään alavaan maahan etelässä. Iso osa kreivikunnan luoteisosasta sijaitsee Peak Districtin kansallispuiston rajojen sisäpuolella. Penniinien vuori- ja kukkula-alue päättyy etelässä Derbyshiren doomiin, kalkkikiviylänköön, jota reunustavat hiekkakivimuodostumat. Doomin pohjoisreunalla sijaitsevat Kinder Scoutin ja Bleaklow’n kanervan ja turpeen peittämät ylätasangot. Doomin itäosassa on taloudellisesti merkittäviä kivihiilikerrostumia.
Kreivikunnan eteläosa on kumpuilevaa maaseutua, jonka maaperä on merkeliä, somerikkoa ja savimoreenia. Derwentjoen vesistö sijaitsee lähes kokonaisuudessaan Derbyshiren rajojen sisäpuolella. Se yhtyy Trentjokeen Derbyn kaakkoispuolella.
Historia
pienoiskuva|Patorakennelma Arkwright’s Millissä Cromfordin museoalueella. Derbyshiressä on useita esihistoriallisia jäännöksiä, kuten paleoliittinen Cresswell Crags ja pronssikautinen Arbor Low, johon on pystytetty suuri kivikehä. Roomalaiset rakensivat seudulle sotilaallisen tie- ja linnoitusverkon ja louhivat sieltä lyijyä. Aquae Arnemetiaen kylpyläkaupunki nykyisen Buxtonin paikalla oli roomalaisten ainoa siviilikäyttöön tarkoitettu asutuskeskus kreivikunnan alueella.
Anglosaksien saatua alueen hallintaansa siitä tuli osa Mercian valtakuntaa. Vuonna 873 daanit valloittivat Reptonin, joka toimi Mercian uskonnollisena keskuksena. Daaneja alkoi asettua seudulle pysyvästi ja he perustivat Derbyn kaupunkilinnoituksen. Derbyshire säilyi maaseutuvaltaisena 1700-luvulle asti, vaikka sieltä louhittiinkin jonkin verran mineraaleja ja kiveä. Peak Districtin alueelta saatavan lyijyn kysyntä alkoi kasvaa nopeasti keskiajalla.
Derbyshiren itäosan rautamalmivarantoja alettiin hyödyntää 1600-luvulla ja kreivikuntaan syntyi teollisuutta 1700-luvulla. Englannin ensimmäinen moderni tehdas, Derbyn silkkikehräämö, rakennettiin 1717. Vuonna 1771 Richard Arkwright rakensi Cromfordiin ensimmäisen vesivoimalla toimivan puuvillakehräämön. 1700–1800-luvuilla Derwentin jokilaaksoon kohosi tekstiilitehtaita, ja kreivikunnan itäosiin syntyi teräs- ja hiiliteollisuutta.
Itä- ja eteläosien hiilikenttiä hyödynnettiin voimakkaasti 1800-luvulla, ja Chesterfieldistä, Bolsoverista, Alfretoninsta ja Ilkestoninsta tuli teollisuuskaupunkeja. Derbystä muodostui tärkeä koneenrakennuksen keskus, ja Rolls-Royce avasi sinne ensimmäisen tehtaansa 1908. 1900-luvun aikana perinteiset teollisuusalat supistuivat. Hiilenlouhinta keskittyi muutamaan suureen kaivokseen, ja Derbyshiren viimeinen masuuni lopetti toimintansa 1974.
Hallinto
pienoiskuva|vasen|Derbyshiren kreivikunnantalo Matlockissa. Derbyshiren hallinnollisena keskuksena toimii Matlockin kaupunki, jossa sijaitsevassa kreivikunnantalossa valtuusto kokoontuu. Vuonna 2017 valitussa valtuustossa on 64 valtuutettua, joista 37 kuuluu konservatiivipuolueeseen, 24 työväenpuolueeseen ja 3 liberaalidemokraatteihin. Kreivikunnan hallinnon vastuulla on tuottaa monia alueen julkisista palveluista, muun muassa sosiaali- ja terveyspalvelut, pelastustoiminta, jätehuolto, tieverkko ja kirjastopalvelut.
Lordiluutnantti William Tucker on edustanut Ison-Britannian kuningatarta Derbyshiressä toukokuusta 2009 lähtien.
Osa-alueet
Hallintopiirit jakaantuvat edelleen 204 kuntaan (civil parish), joilla on omat kunnan- tai kaupunginvaltuustonsa. Kunnat voivat tarjota erilaisia palveluita, kuten vapaa-ajankeskuksia, matkailuneuvontaa, uimahalleja, puistoja ja viljelypalstoja. Niiden tulee myös ylläpitää kunnallisia rakennuksia ja alueita – esimerkiksi kylätaloa ja hautausmaita – sekä kommentoida kunnan aluetta koskevaa kaavoitusta.
Talous
pienoiskuva|[[Bakewellin kylämaisemaa.]] Vaikka perinteiset teollisuudenalat supistuivat 1900-luvulla voimakkaasti, Derbyshire on yhä Britannian johtava raudan ja teräksen valun keskus. Kreivikunnassa on myös kone- ja kemianteollisuutta, ja Buxtonin ja Wirksworthin ympäristöstä saadaan merkittävä osa Britannian kalkkikivestä.
Tiestö
Derbyshiren alueella kulkee useita suuria teitä:
Rautatiet
Derby on tärkeä rautateiden risteyspaikka, jonka kautta kulkee useita ratoja Birminghamiin ja Lontooseen etelässä ja Leedsiin ja Sheffieldiin pohjoisessa. Derbystä liikennöi myös paikallisjunia Matlockiin ja Stoke-on-Trentiin Staffordshiressä. Peak Districtin reunalla sijaitsevaan Buxtonin kylpyläkaupunkiin kulkee paikallisjunia Suur-Manchesteriin kuuluvasta Stockportista.
Lentoliikenne
Britannian kolmanneksi suurin lentoasema Manchesterissa sijaitsee noin 20 kilometrin päässä Derbyshiren luoteisrajasta ja seitsemänneksi suurin lentoasema Birminghamissa noin 35 kilometrin päässä kreivikunnan etelärajasta.
Väestö
pienoiskuva|upright=0.75|Väentungosta Burlington Streetillä Chesterfieldissä. Vuonna 2020 Derbyshiren kreivikunnassa oli noin asukasta ja seuraavat yli kymmenentuhannen asukkaan asutuskeskukset:
Kreivikuntapäivä
Derbyshiren kreivikuntapäivää vietetään syyskuun 22. päivänä. Päivä valittiin BBC:n paikallisosaston järjestämässä äänestyksessä, joka järjestettiin pian lippukilpailun jälkeen. Päiväksi valikoitui Derbyshiren lipun käyttöönottoa edistäneen kampanjan aloituspäivämäärä.
Perinneruoat
Derbyshiren perinneruokia ovat muun muassa:
Buxton Blue on kellanruskea, rasvainen sinihomejuusto, jota valmistetaan Derbyshiren lisäksi Nottinghamshiressä ja Staffordshiressä.
Diafarabé
Diafarabé on maalaiskunta ja sen keskuskylä Moptin alueen Ténenkoun piirissä Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen varrella 35 kilometriä Ténenkousta etelään. Kunnassa on 15 700 asukasta (vuonna 2009).
Diafarabén kunnan pinta-ala on 980 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Ténenkoun piirin Diakan ja idässä Djennén piirin Kéwan kuntiin sekä etelässä ja lännessä Ségoun alueen Macinan piiriin. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Pinnanmuodostukseltaan se on tasankoa. Alueella virtaavat Niger ja sen sivuhaara Diaka. Osa kunnasta sijaitsee Nigerin tulva-alueella.
Kuntaan kuuluu kymmenen kylää. Asukkaat ovat fulbeja, bozoja, bambaroita ja markoja. Paikallisia elinkeinoja ovat karjanhoito, kalastus, maanviljely, kaupankäynti ja käsityöammatit. Diafarabéssa pidetään viikoittaiset markkinat. Seudun käsityöläisten kutomat peitot ja villatunikat tunnetaan koko maassa ja sen ulkopuolellakin.
Liikennöinti tapahtuu kuivana aikana maitse ja tulva-aikaan vesiteitse. Palveluihin kuuluu kymmenen alakoulua, kolme koulutus- ja kehittämiskeskusta (CED), yläkoulu ja kaksi terveysasemaa.
Fulbejen karjalaumat ylittävät syksyisin Diafarabén lähellä Diakajoen. Yaaral-nimellä tunnettu joen ylitys on suuri kansanjuhla, joka on otettu mukaan Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon.
Hymyhuulet (albumi)
20 suosikkia – Hymyhuulet on Arja Korisevan vuonna 1995 julkaistu kokoelma-albumi, joka sisältää 20 kappaletta hänen neljältä albumiltaan vuosilta 1990–1994. Albumin on julkaissut CD:nä ja C-kasettina Fazer Records.
Alkuperäiset albumit
Kappaleet on koottu seuraavilta Korisevan albumeilta:
Iivana Kalita
332x332px|thumb|Iivana I Kalita
Iivana I Kalita (1. lokakuuta 1284 tai 1288 tai 1304 Moskovan suuriruhtinaskunta – 31. maaliskuuta 1340 tai 1341, Moskovan ruhtinaskunta) oli Moskovan ruhtinas vuonna 1322 ja suuriruhtinas vuosina 1325–1340, Novgorodin suuriruhtinas vuodesta 1329 ja Vladimirin suuriruhtinas vuodesta 1328 alkaen. Kutsumanimensä Kalita (kukkaro, rahasäkki) hän sai tehtyään Moskovasta rikkaan toimimalla mongolien pääveronkerääjänä. Toisen version mukaan hän oli ahkera antamaan almuja, mistä tulee nimitys ”rahasäkki”.
Ruhtinas ja suuriruhtinas
Nuoruudessaan ruhtinas Ivan Danilovitš osallistui veljensä suuriruhtinas Juri Danilovitšin ja Tverin suuriruhtinaskunnan väliseen taisteluun Venäjän hallinnasta. Veljensä kuoleman jälkeen hän peri Moskovan ruhtinaskunnan, joka sisälsi tuolloin Moskva-joen valuma-alueen sekä Kolomnan ja Možaiskin. Iivana Kalita käytti hyväkseen Tverin Kultaisen ordan vastaista kapinaa vuonna 1327; kaani Uzbeg siirsi hänelle valtuudet, jotka oli aiemmin annettu Tverin suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitšille, joka pakeni Novgorodiin, Pihkovaan ja Liettuaan.
Seuraavina vuosina Ivan Danilovitš pystyi vahvistamaan valtaansa merkittävästi kaanin tuella. Kaani Uzbeg jakoi vuonna 1328 Vladimirin suuriruhtinaskunnan kahteen osaan, joista toisen (Novgorod ja Kostroma) sai Ivan Danilovitš ja toisen (Vladimir ja Kostroman Nižni Novgorodin Volgan alueen) Suzdalin ruhtinas Vladimir Aleksandr Vasiljevitš, alueet yhdistettiin uudelleen vuonna 1331 jälkimmäisen ruhtinaan kuoltua. Joidenkin lähteiden mukaan Iivana Kalita sai mahdollisuuden kerätä veroja ordalle muissa Venäjän ruhtinaskunnissa ja käytti tätä hyväkseen laajentaakseen vaikutusvaltaansa ja täyttääkseen omaa aarrekammiotaan.
Samaa tarkoitusta varten hän solmi valtaverkostoja luovia avioliittoja sekä osti aktiivisesti volosteja ja kyliä kuten Uglitš, Belozersk ja Galitš. Vuonna 1339 Iivana Kalitan päävihollinen, ordaa vastaan kapinoinut Tverin suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitšin poikansa Fjodorin kanssa teloitettiin kaanin käskystä Kultaisen ordan pääkaupungissa Saraissa. Iivana Kalitan hallituskausi oli Moskovan merkittävän vahvistumisen aikaa, jolloin sen suuriruhtinaat hallitsivat myös Vladimirin suuriruhtinaskuntaa ja käyttivät arvonimeä "Koko Venäjän ruhtinas".
Kronikoitsijat yhdistävät 40-vuotisen rauhanomaisen aikakauden alkamisen Iivana Kalitan hallituskauteen, jolloin Kultainen orda ei hyökännyt Pereslavl-Zalesskin ruhtinaskuntaan. Samaan aikaan oli venäläisten ja tataarien sotaretkiä Pihkovaa ja Smolenskia vastaan sekä Iivana Kalitan sodat Novgorodin kanssa, jotka eivät johtaneet hänen elinaikanaan tulokseen. Iivana Kalitan onnistui solmimaan liiton kirkon korkeimman auktoriteetin kanssa. Metropoliitta Pietari teki Moskovasta asuinpaikkansa vuonna 1322/1326 ja kaupunkiin alkoi nousta useita kivikirkkoja.
Suku ja perhe
pienoiskuva|Vas. Iivana I Kalita ja hänen seuraajansa, poika [[Semjon|Semjon Ivanovitš Ylpeä. Seinäfresko Arkkienkelin katedraalissa, tuntematon ikonimaalari 1652-1666 ]] Ivan Danilovitšin vanhemmat olivat Moskovan ensimmäinen ruhtinas Daniel Aleksandrovitš ja ruhtinatar Agrippina Lvovna, jonka vanhemmat olivat Galitsian ja Volynian ruhtinas Lev Danilovitš ja Unkarin prinsessa Konstanza, kuningas Béla IV: n ja Maria Laskaris, Bysantin keisarin Theodoros I Laskariksen tytär. Ivanin tarkkaa syntymävuotta ei tiedetä. Hänellä oli ainakin viisi sisarusta.
Ivan Danilovitšin ensimmäinen vaimo, jonka hän nai ennen vuotta 1317, oli suuriruhtinatar Jelena (Olena) Aleksandrovna (k. 1331), todennäköisesti Smolenskin ruhtinaan Aleksandr Glebovitšin tytär. Hän teki ennen kuolemaansa luostarilupauksen ja otti nimen nunna Solomonides.
Heille syntyivät lapset:
Iivana toinen vaimo vuodesta 1332 oli Uljana (k. noin 1360/1365-1372), jonka sukutausta on tuntematon. Liitosta syntyi yksi lapsi, tytär Maria.
Suuriruhtinaana
Ivan Danilovitš peri Moskovan suuriruhtinaskunnan veljeltään suuriruhtinas Juri Danilovitšilta tämän kuoltua vuonna 1325. Venäjän ortodoksisen kirkon metropoliitan istuin siirrettiin hänen hallituskaudellaan Moskovaan, kun kirkon pää ja suuren arvovallan omaava metropoliitta Pietari muutti Vladimirista vuonna 1326. pienoiskuva|Moskovan suuriruhtinaskunnan laajentuminen vuosina 1300-1462 Tverin suuriruhtinaskunnan siirryttyä Liettuan puolelle Kultaisen ordan kaani Uzbeg piti Iivanaa luotetuimpana vasallinaan. Hän keräsi Venäjältä veroja kaanille ja käytti niitä alueiden hallintaoikeuksien ostamiseen ja lainaamalla muille ruhtinaille, jotka joutuivat velkakierteeseen. Lopulta velkataakkoja ei pystytty hoitamaan ja alueet liitettiin Moskovan vaikutuspiiriin. Kaanin luvalla hän nujersi Tverin ja sai häneltä suuriruhtinaan arvon vuonna 1328. Näin Moskova kohosi Venäjän rikkaimmaksi ja johtavaksi ruhtinaskunnaksi.
Hän ei kuitenkaan koskaan saanut täysin hallintaansa himoitsemiaan Tverin, Suzdalin ja Rjazanin ruhtinaskuntia. Vladimirin suuriruhtinaskunnan hän sai vasta vuonna 1331, kun Tverin suuriruhtinas Aleksandr kuoli. Tästä huolimatta hänen välinsä Uzbeg kaaniin pysyivät hyvinä.
Muutama viikko ennen kuolemaansa suuriruhtinas Iivana teki luostarilupauksen ja otti nimen munkki Ananias. Iivana Kalita haudattiin ensimmäisenä hallitsijana itse perustamaansa Arkkienkelin katedraalin Kremliin 1. huhtikuuta 1340 tai vuonna 1341.
Perintö
pienoiskuva|300x300px|Iivana Kalitan aikainen Moskovan Kreml, [[Apollinari Vasnetsov 1921]]Iivana Kalita jätti jälkeensä kirjoitetun testamentin, jossa hän jakoi valtakuntansa ja irtaimen omaisuutensa kolmen poikansa ja vaimonsa kesken.
Hänen aikana Moskova kasvoi aktiivisesti, ja hänen linnoitetusta asunpaikastaan ​​Borovitski-kukkulalla tuli kaupungin ydinosa eli kreml. Kremlissä aloitettiin joko puu- tai valkokivirakennusten pystyttäminen. Kirkkoja rakennettiin useita: vuosina 1326-1327 Uspenskin katedraali; vuonna 1329 'Pyhän Johanneksen Tikkaat' kirkko (ven. Иоанна Лествичника, Ioanna Lestvitšnika), jonka viereen myöhemmin rakennettiin Iivana Suuren kellotorni; vuonna 1330 Vapahtajan katedraali 'metsässä' (ven. Собо́р Спа́са Преображе́ния на Бору́, Sobór Spása Preobrazhéniya na Ború, purettu vuonna 1933) ja vuonna 1333 Arkkienkelin katedraali.
Vuosina 1339-1340 Iivana Kalita rakennutti Borovitski-kukkulalle uuden ja suuremman, jykevistä tammihirsistä tehdyn paaluvarustuksen. Vuonna 2007 tehdyissä arkeologisissa kaivauksissa niiden läpimitaksi todettiin yli metri.
Tiv
Tiv on Nigeriassa Benuen, Plateaun ja Taraban osavaltioissa puhuttu nigeriläis-kongolainen kieli. Se kuuluu tiviläisten kielten alaryhmään, joka luokitellaan benuenkongolaisten kielten eteläbantulaiseen haaraan varsinaisten bantukielten rinnalle. Tiviä puhui vuonna 1991 äidinkielenään 2,2 miljoonaa ihmistä. Sen lähimmät sukulaiskielet ovat event, iyive ja otank.
Omar Ajete
Omar Ajete Iglesias (s. 31. heinäkuuta 1965 San Juan) on kuubalainen entinen baseballpelaaja ja olympiavoittaja. Ajeten pelipaikka oli syöttäjä. Hän voitti urallaan kultaa sekä Barcelonan että Atlantan olympialaisista. Lisäksi Ajete oli voittamassa hopeaa Sydneyn olympialaisista 2000.
Joy Lauren
thumb|Joy Lauren vuonna 2007. Joy Lauren (s. Joy Jorgensen, 18. lokakuuta 1989 Atlanta, Georgia ) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan kaiketi parhaiten roolistaan Danielle Van de Kampina televisiosarjassa Täydelliset naiset. Hän on 161 senttiä pitkä ja valmistui high schoolista 14-vuotiaana.
The Runaways (elokuva)
The Runaways on 19. maaliskuuta 2010 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva, joka kertoo 1970-luvulla kuuluisuuteen nousseesta samannimisestä tyttöbändistä. Elokuva nähtiin jo 24. tammikuuta 2010 Sundancen elokuvajuhlilla. Elokuvan on ohjannut ja käsikirjoittanut Floria Sigismondi. ja sen pääosia esittävät Kristen Stewart, Dakota Fanning, Stella Maeve, Scout Taylor-Compton, Alia Shawkat ja Michael Shannon. Alia Shawkat esittää yhtyeen basistia, fiktiivistä roolia nimeltä Robin; hahmo luotiin, kun alkuperäinen basisti Jackie Fox ei antanut lupaa nimensä käyttöön.
Elokuva pohjautuu Cherie Currien vuonna 1989 kirjoittamaan kirjaan Neon Angel: The Cherie Currie Story, joka kertoo hänen rockelämästään ja ongelmistaan huumeiden ja alkoholin kanssa.
Juoni
Elokuva kertoo 1970-luvulla perustetun The Runaways -tyttöbändin tarinan. Elokuva kertoo kahdesta ystävyksestä nimeltä Jett ja Currie, jotka raivasivat tiensä Los Angelesin kapinoivista katulapsista legendaarisiksi rocktähdiksi.
Rooleissa
pienoiskuva|Kuvassa vasemmalta oikealle: [[Floria Sigismondi, Cherie Currie, Dakota Fanning ja Kristen Stewart.]]
Soundtrack
Elokuvan virallinen soundtrack julkaistiin 23. maaliskuuta 2010. Kristen Stewart ja Dakota Fanning laulavat joitain kappaleita soundtrackilta.
Kappaleet
Lähde:
Publius Quinctilius Varus
Publius Quinctilius Varus (noin 53 eaa. – 9 jaa.) oli roomalainen kenraali ja Germanian maaherra 7–9 jaa. Arminiuksen johtamat germaanit voittivat Teutoburgin metsässä Varuksen johtamat kolme legioonaa, ja Varus teki taistelun loppuvaiheessa itsemurhan. Tappio oli valtava järkytys ja pysäytti Rooman laajentumisen Reinille.
Varus kuului vanhaan patriisisukuun, jolla ei ollut juuri poliittista vaikutusvaltaa. Hänen isänsä Sextus Quinctilius Varus osallistui Julius Caesarin salamurhaan, ja teki itsemurhan Filippoin taistelun jälkeen vuonna 42 eaa. Publius Quinctilius Varuksesta tuli jo varhain Octavianuksen, tulevan keisari Augustuksen, kannattaja. Varus kohensi asemaansa Augustuksen hallintokoneistossa menemällä naimisiin Augustuksen neuvonantajan Marcus Vipsanius Agrippan tyttären kanssa. Vuonna 13 eaa. hän oli konsulina yhdessä tulevan keisarin Tiberiuksen kanssa. Varus sai Afrikan provinssin prokonsulin viran vuosiksi 7–6 eaa., ja hänestä tuli myös Syyrian legaatti 6–3 eaa. Juudeassa syttyi kapina Herodes I Suuren kuoltua vuonna 4 eaa. Varus murskasi kapinalliset tehokkaasti ja palautti Rooman hallinnon alueelle. Roomalaiset lähteet eivät kuitenkaan mainitse kyseistä tapahtumaa ja Josephus jää yksin tapahtuman ainoaksi lähteeksi. Kuitenkin, Varuksen kyvykkyydestä vakuuttunut Augustus lähetti tämän lopulta vuonna 7 jaa. Rooman valtakunnan rajaseudulle, Reinin itäpuolelle, jossa Varus toimi legaattina eli sekä sotapäällikkönä että maaherrana. Hänen tehtävänään oli vakiinnuttaa Rooman toimi- ja tuomiovalta vastavalloitetulla alueella.
Saavuttuaan Germaniaan Varus aloitti sen voimakkaan roomalaistamisen. Varuksen toimet nostattivat useat germaaniheimot vastarintaan. Keruskien taitava päällikkö Arminius nousi salassa pidetyn vastarinnan johtoon. Syyskuussa vuonna 9 Arminius onnistui johtamaan talvileiriin siirtymässä olleen Varuksen ansaan. Varukselle oli ilmoitettu, että eräs kaukainen heimo oli noussut kapinaan. Varus päätti kukistaa kapinan matkalla talvileiriin ja johti legioonansa Teutoburgin metsään, jossa Arminiuksen kokoamat germaanijoukot odottivat heitä. Maasto oli epäedullinen roomalaisten taistelutaktiikan kannalta, ja rankkasateet tekivät mutaisista rinteistä vaikeakulkuisia. Marssi metsän läpi kesti kolme päivää. Sen aikana roomalaiset tuhottiin täysin. Varus teki lopulta itsemurhan heittäytymällä miekkaansa.
Ikääntyvä Augustus oli surun murtama saatuaan kuulla hirvittävästä tappiosta. Hänen kerrotaan valittaneen: ”Varus, Varus, anna takaisin legioonani!” Rooma menetti kaikki Reinin itäpuolella olleet alueensa, ja Varuksesta tehtiin Augustuksen epäonnistuneen Germania-politiikan syntipukki. Taistelussa tuhoutuneiden legioonien numeroita ei enää koskaan käytetty. Keisari Augustus ymmärsi tappion laajemmat seuraukset: Rooma olisi suojaton, jos germaanit lähtisivät etenemään kohti pääkaupunkia. Germania-hankkeeseen uhratut varat olivat menneet hukkaan. Lisäksi keisari erotti kaikki germaanista syntyperää olevat henkivartijansa ja karkotti heidät valtakunnastaan. Uusia legioonia värvättiin ja maa oli lähes poikkeustilassa.
Ryan Bell
Ryan Bell (s. 17. huhtikuuta 1984 Orléans) on kanadalainen koripalloilija. Hän on tällä hetkellä vapaa pelaaja.
Ura
Bell pelasi yliopistokoripalloa Carletonin yliopistossa. Viimeisellä kaudellaan hän teki 8,7 pistettä ja antoi 3,5 syöttöä ottelua kohden. Bell aloitti ensimmäisen ammattilaiskautensa Pro A:ssa pelanneessa Schalkessa. Hän pelasi joukkueessa 12 ottelua, joiden aikana hän teki 5,7 pistettä. Kauden jälkeen hän siirtyi Espoon Honkaan. Hänen sopimuksensa Hongan kanssa päättyi tammikuussa 2010.
Saka Finland
Suomen Autokaupalle on jaettu vuonna 2018 Oulun kaupungin yrittäjäpalkinto.
Kris Holm
Kris Holm on kanadalainen yksipyöräilijä. Hän on pyöräillyt jo vuodesta 1986 ja häntä voidaankin pitää yhtenä lajin uranuurtajista. Hänellä on vuoden 2005 Euroopan, vuoden 2002 MM ja vuoden 1999 trialin mestaruus. Krisillä oli myös vuosina 1998-2004 sivuhypyn mestaruus hallusaan. Hän on ajanut vaikeassa maastossa yli 14 maassa mukaan lukien Keski-Amerikan korkein ja Pohjois-Amerikan 3. korkein vuori ja kauppareitti Himalajan yli Bhutaniin sekä Kiinan muuri. Holmin esiintyminen sarjoissa ja elokuvissa sekä muussa mediassa on auttanut yksipyöräilyn suosion kasvua.
Konstantin Komarek
Seuraura
Komarekin kasvattajaseura on Wiener EV, jossa hän pelasi jo 14-vuotiaana ensimmäiset miesten pelinsä kotimaansa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Nationalligassa. Komarek pelasi siellä kaksi ottelua. Seuraavalla kaudella 2007–2008 hän pelasi samaa sarjaa EHC Team Wienissä, jossa Komarek teki 25 runkosarja- ja kolmessa playoff-ottelussa tehot 4+4=8.
Kaudeksi 2008–2009 Komarek ja maanmies Robert Lembacher siirtyivät Ruotsiin ja Luleå HF:n J18-junioreihin. Heidät houkutteli joukkueeseen Itävallan A-maajoukkueen silloinen päävalmentaja sekä Luleå HF:n toimitusjohtaja Lars Bergström. Komarek voitti J20 SuperElitin pronssia keväällä 2010.
Elitserien-debyyttinsä Komarek teki kolmannella Luulaja-kaudellaan 2010–2011, jolloin hän pelasi 19 runkosarjaottelua tehden yhden maalin sekä 12 playoff-ottelua tehoin 1+2=3. Hänen ensimmäinen Elitserien-maalinsa syntyi 18. tammikuuta 2011 HV71:n Daniel Larssonin taakse. Huhtikuussa 2011 Komarek teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Luleån kanssa.
Komarek oli varattavissa NHL:n varaustilaisuudessa 2011. Hän sijoittui NHL:n kykyjenetsijäpalvelun Euroopassa pelaavista kenttäpelaajista huhtikuun 2011 rankingissa sijalle 55, mutta Komarekia ei lopulta varattu ollenkaan. Kaudella 2011–2012 hän pelasi Elitserienissä 45 runkosarjaottelua tehoin 2+3=5. Kauden jälkeen Komarek teki kolmen vuoden sopimuksen Itävallan pääsarjassa pelaavan EC Salzburgin kanssa. Kauden 2014–2015 päätteeksi hän voitti Itävallan-mestaruuden. Kaudella 2015–2016 Komarek oli 17 osumallaan Salzburgin toiseksi paras maalintekijä John Hughesin kanssa. Hän voitti kauden päätteeksi taas Itävallan-mestaruuden.
Kaudeksi 2016–2017 Komarek palasi Ruotsiin ja siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella SHL:n (ent. Elitserien) Malmö Redhawksiin. Kaudeksi 2017–2018 hän siirtyi jatkamaan SHL-uraansa kaksivuotisella sopimuksella Karlskrona HK:hon. Komarek oli tehoilla 8+19=27 joukkueen paras syöttäjä Joel Kellmanin kanssa ja toiseksi paras pistemies hänen jälkeensä. Karlskrona putosi kauden päätteeksi HockeyAllsvenskaniin. Komarek ei jatkanut joukkueessa enää toista sopimuskauttaan, vaan palasi kaudeksi 2018–2019 kaksivuotisella sopimuksella Redhawksiin.
Maajoukkueura
Komarek edusti Itävaltaa MM-kilpailuissa vuosina 2015 ja 2018. Hänet valittiin ensimmäisessä turnauksessa Kanadaa vastaan pelatun alkulohkon ottelun päätteeksi joukkueensa ottelun parhaaksi pelaajaksi. Komarek pelasi myös IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2014 ja 2017, joista ensimmäinen turnaus päättyi hopeaan ja jälkimmäinen kultaan. Hän jakoi tehoilla 4+5=9 koko vuoden 2018 turnauksen pistepörssin voiton Kazakstanin Nigel Dawesin kanssa ja Komarek valittiin turnauksen tähdistökentälliseen. Hän pelasi myös Pyeongchangin olympiakisojen 2018 karsinnoissa. Yhteensä Komarek on pelannut 55 A-maaottelua tehopistein 13+22=35. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä 13. huhtikuuta 2011 Innsbruckissa Latviaa vastaan. Komarekin ensimmäinen A-maajoukkuemaali syntyi IA-divisioonan MM-kilpailuissa 21. huhtikuuta 2014 Goyangissa isäntämaa Etelä-Koreaa vastaan.
Komarek pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailujen pääsarjatasolla vuonna 2010. Hän oli tehoilla 5+1=6 Itävallan paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Dominique Heinrichin jälkeen, mutta joukkue putosi kuitenkin seuraavaksi vuodeksi I-divisioonaan. Komarek oli vuoden 2011 I-divisioonan turnauksessa tehoilla 5+5=10 Itävallan toiseksi paras pistemies Kevin Puschnikin jälkeen. Hän voitti B-lohkon pronssia. Komarek pelasi myös vuoden 2012 IA-divisioonan MM-kilpailuissa.
Komarek pelasi myös alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2008, 2009 ja 2010, joista kaksi ensimmäistä turnausta päättyi B-lohkon pronssiin.
Angara (raketti)
thumb|250px|Angara rakettien pienoismalleja ilmailumessuilla [[Moskovassa.]] thumb|Lentokonehallin kantorakettien mallivalikoima lentonäytöksessä [[MAKS|MAKS-2021]] Angara on Venäjällä kehitetty modulaarinen kertakäyttöinen kantorakettiperhe. Kantoraketin eri versioiden nostokyky matalalle Maata kiertävälle radalle on aikanaan 2 000–24 500 kg. Angaran laukaisupaikka on Plesetskin kosmodromi Arkangelin alueella. Angaran on tarkoitus täydentää ja myöhemmin korvata Rokot- ja Proton-raketit. Proton pystyy nostamaan matalalle maan kiertoradalla 20 000 kg, Rokot 2 000 kg.
Kantoraketin ensimmäinen testilaukaisu (Angara 1.1) on viivästynyt aiempien rahoitusongelmien ja kehitystyön laajuuden vuoksi. Moottorikokeet valmistuivat joulukuussa 2009. Ensimmäinen onnistunut 21 minuuttia kestänyt alikiertoradan koelento suoritettiin heinäkuussa 2014.
Hanketta johtaa Hrunitševin Vladimir Nesterov.
Tekniikka
Angara-raketit hyödyntävät olemassa olevaa rakettitekniikkaa, mikä laskee kehityskustannuksia. Eri versiot käyttävät samoja osia, mikä johtaa halvempiin käyttökustannuksiin. Jokaisen raketin ensimmäinen vaihe koostuu yhdestä tai useammasta samanlaisesta rakettimoduulista (Univestal Rocket Module, URM, tai Common Rocket Module, CRM). Angara-raketin nimi kertoo montako URM-moduulia siinä on. Päämoottori RD-191 on Zenit-kantoraketin RD-170-moottorin riisuttu malli. Se polttaa kerosiinia (jonka yhdysvaltalainen nimitys on RP-1) ja nestehappea tuottaen merenpinnan tasolla 1 960 000 Newtonin työntövoiman.
Toisen vaiheen moottori on neljällä polttokammiolla RD-0124A varustettu. Se kehitettiin Sojuz-2 -kantorakettia varten. Sen tuottama työntövoima vastaa 300 000 N. Myös tämän vaihe polttaa kerosiinia.
Angara 1.1:ssä toista vaihetta työntää hypergolinen Briz-KM-rakettimoottori, joka alun perin kehitettiin Rokot-kantorakettiin. Briz-M, joka toimii Angara A3:n ja Angara A5:n kolmantena vaiheena, käyttää hypergolisia ajoaineita (UDMH/N204). Briz-M kehitettiin Proton-M-kantorakettiin. Myöhemmin Briz-M voidaan korvata uudella ja tehokkaalla kryogeenisia polttoaineita käyttävällä KVRB-vaiheella. Tällöin Angara A5:n nostokyky nousee 6 600 kiloon. Angara A3 ja A5 käyttävät Protonin nokkakartiota. Nostokyvyltään 45 000–70 000 kilon hyötykuormaan tähtäävä Angara 7 on myös kehitteillä.
Kiyonori Kikutake
thumb|250px|Suurille pilareille nostettu [[Edo-Tokio-museo]] thumb|250px|Vuoden 1970 Osakan maailmannäyttelyn torni
Kiyonori Kikutake (, 1. huhtikuuta 1928, Kurume, Fukuokan prefektuuri – 26. joulukuuta 2011, Tokio) oli merkittävä japanilainen arkkitehti. Hän oli yksi metabolistien perustajajäsenistä 1960-luvulla ja suunnitteli pitkän uransa aikana lukuisia rakennuksia asuintaloista ja toimistoista museoihin, kaupungintaloihin ja urheiluareenoihin.
Elämä ja työt
Kikutake syntyi Kurumen kaupungissa Kyūshūlla. Hän voitti jo teini-ikäisenä paikallisen rautatieaseman suunnittelukilpailun ja jatkoi kilpailuihin osallistumista opiskellessaan Wasedan yliopistossa, josta hän valmistui vuonna 1950. Oman toimistonsa hän perusti pian sen jälkeen vuonna 1953. Hänen ensimmäinen merkittävä työnsä oli Sky House, hänen oma kotitalonsa, jossa yhdistyivät perinteisen japanilaisen arkkitehtuurin muunneltavuus ja modernismi. Rakennuksessa kodin toiminnot on järjestetty yhteen pilareille nostettuun tilaan.
Metabolismi oli 1960-luvulla kukoistanut sodan jälkeen valmistuneiden arkkitehtien liike, joka sai ensi kerran huomiota Tokion World Design Conference -tapahtumassa vuonna 1960. Metabolistien suunnitelmat olivat usein futuristisia ja utopistisia, kuten kelluvia kaupunkeja. Kikutaken Marine City -suunnitelmalla (1958), joka koostui Tokionlahdella kelluvista saarista, oli huomattava vaikutus metabolismin suuntaan. Suunnitelman ajatuksena oli helpottaa kasvavan suurkaupungin väentungosta ja ottaa rakentaminen yksityiseltä sektorilta keskitetysti hallinnon käsiin. Merelle rakentamalla voitiin paeta teollistumisen aiheuttamia ongelmia. Metabolismi liikkeenä taantui 1970-luvulla, mutta Kikutake jatkoi edelleen kelluvien kaupunkien kehittämistä.
Kikutaken suunnittelemista rakennuksista merkittävimpiin lukeutuvat esimerkiksi Izumon pyhäkön hallintorakennus (1963), Miyakonojōn kaupungin kansalaiskeskus (1966), Osakan vuoden 1970 maailmannäyttelyn torni, Edo-Tokio-museo (1993) ja jo purettu Tokion Sofitel-hotelli.
Mitä yhdestä särkyneestä sydämestä
"Mitä yhdestä särkyneestä sydämestä" on alun perin Tero Vaaran säveltämä ja sanoittama, Mamban esittämä iskelmäkappale vuodelta 1984. Yhtye pääsi sillä Suomessa myydyimpien ja soitetuimpien listalle. Silloin yhtye ei ollut julkaissut edes esikois-LP-levyään.
Kappaleen levytti myös Taikapeili-yhtye vuonna 1994.
Which?
Which? on brittiläinen kuluttajavalistusjärjestö ja sen julkaisema samanniminen lehti. Järjestö kantoi alkujaan nimeä Association for Consumer Research, ja sittemmin Consumers' Association, kunnes se lopulta vaihtoi nimensä samaksi lokakuusta 1957 julkaistun lehtensä kanssa. Lehdessään järjestö julkaisee kuluttajille suunnattujen tuotteiden vertailuja. Järjestö on saanut virallisen aseman, jonka turvin sillä on oikeus tehdä kuluttajien puolesta valituksia viranomaisille. Which?-lehteä ei ole irtonumeromyynnissä.
Järjestöä kohtaan on esitetty myös kritiikkiä muun muassa sen järjestämistä kilpailuista, joiden palkintojen on pelätty vaarantavan järjestön riippumattomuuden. Myös järjestön harrastamaa massapostituksilla tapahtuvaa markkinointia on arvosteltu.
Balkanin kriisi
Balkanin kriisi, joka omana aikanaan tunnettiin itämaan kriisinä, oli kansainvälinen poliittinen selkkaus vuosina 1875–1878. Kriisi sai alkunsa, kun Balkanin kristitty slaavilaisväestö nousi kapinaan aluetta hallinneita, islamilaisia ottomaaneja vastaan. Selkkaus laajeni sodaksi, kun Serbian ja Montenegron autonomiset ruhtinaskunnat tukivat kansannousua ja julistivat sodan emämaalleen. Serbien sotajoukot kärsivät kuitenkin tappion ja vetäytyivät sissisotaan vuoristoon, jolloin Venäjä päätyi hyökkäämään Turkkiin tukeakseen eteläslaavilaisia veljeskansojaan ja toisaalta hakeakseen hyvitystä häviölleen Krimin sodassa.
Balkanin kriisin laukaisemat taistelut tunnetaan Turkin sotana, jossa taisteli myös suomalaisia Venäjän armeijan riveissä. Kriisi oli vähällä levitä suursodaksi, kun Britannia hermostui Venäjän menestyksestä ja lähetti laivojeen Konstantinopolin edustalle estääkseen kaupungin valtaamisen. Myös Itävalta-Unkari sekaantui tapahtumiin sopimalla alustavia etupiirijakoja Venäjän kanssa ja vaatimalla uudelleenjärjestelyjä, kun venäläiset pääsivät sanelemaan suuria, maalle edullisia aluemuutoksia sisältäneen San Stefanon rauhan. Venäjän voitto laimenikin Berliinin kongressissa, joka kokoontui sodan jälkiselvittelyyn Saksan kanslerin Otto von Bismarckin johdolla vuonna 1878.
Balkanin kriisin ja Turkin sodan vaikutus kansainväliseen politiikkaan oli merkittävä: se mursi hetkellisesti ns. kolmen keisarin liiton, ja Berliinin kongressissa piirretyt Balkanin rajat säilyivät käytännössä koskemattomina aina Balkanin sotiin vuosina 1912–1914.
Itämainen kysymys
Osmanien valtakunnan rappeutuminen teki siitä 1800-luvulla "Euroopan sairaan miehen”. Sen vaikutusvalta supistui erityisesti Balkanilla, jonka kristittyjä kansoja Portti oli alistanut vuosisatoja. Turkin perinnönjako synnytti niin sanotun itämaisen kysymyksen, joka vaikutti suuresti ajan kansainväliseen politiikkaan ja johti sotiin eurooppalaisten valtioiden ja ottomaanien välille, muun muassa Krimin sotaan, Turkin sotaan ja Italian-Turkin sotaan (1911-12).
Krimin sodasta oli kulunut vasta kaksikymmentä vuotta, mutta sen jäljet näyttivät haalistuneen pois. Venäjä oli voimistunut uudelleen, kun taas Turkki, jota sen läntiset liittolaiset olivat yrittäneet kohottaa suurvaltojen joukkoon, heikkeni ja rappeutui entisestään. Kysymys kristittyjen asemasta oli yhä ratkaisematta. Pariisin rauhansopimus edellytti, että kristityille oli taattava yhtäläiset oikeudet muslimien kanssa, ja sulttaani Abdul Mejid I olikin sodan jälkeen antanut julistuksen muslimien ja ei-muslimien tasa-arvosta osana niin sanottuja tanzimat-uudistuksia. Joitain edistysaskelia oli otettu: vääräuskoisten suojeluverosta, jizyasta, oli luovuttu, ja muutkin kuin muslimit saivat liittyä armeijaan. Dhimmiyteen liittyviä rajoituksia oli kuitenkin säilytetty, kristityn sana ei esimerkiksi kelvannut oikeudessa todisteeksi muslimin sanaa vastaan.
Kristittyjen kapinat leimahtelivat ympäri valtakuntaa muun muassa Libanonissa (1858), Kreetalla (1866-1869) ja Armeniassa. Turkin keskushallinto ei lopulta enää kyennyt valvomaan rajamaakuntien paššoja, jotka saattoivat harjoittaa kristittyjen mitä julminta kiskomista. Vasta länsivaltojen painostuksen alla se puuttui väärinkäytöksiin ja palautti järjestyksen reuna-alueilleen.
Euroopan uudet tuulet
Balkanin kriisin puhkeaminen oli yhtäältä seurausta Turkin rappiosta ja nationalismin ja panslavismin kaltaisten aatteiden leviämisestä valtakunnan moninaisten kansojen keskuudessa, mutta toisaalta tiukasti sidoksissa ajan kansainväliseen politiikkaan Euroopassa. Preussin sotilaallinen menestys sodissaan Itävaltaa (1866) ja Ranskaa (1870-71) vastaan nostivat sen suurvallaksi ja johtivat Saksan yhdistymiseen keisarikunnaksi. Nämä tapahtumat hajottivat länsiblokin, joka oli taannut Ottomaanien valtakunnan yhtenäisyyden Krimin sodan päätteeksi 1856. Saksan synty muutti mantereen voimatasapainoa ratkaisevasti niin, etteivät Ranska ja Itävalta-Unkari enää voineet kamppailla keskenään vaikutusvallasta Keski-Euroopassa. Tämä käänsi suurvaltojen huomion itään. Iso-Britannia pysytteli erossa mannermaan asioista, mikä teki Saksasta maanosan johtavan valtion ja antoi Otto von Bismarckille vapaat kädet harjoittaa haluamaansa politiikkaa.
Katseiden kääntymistä itään edesauttoi myös Suezin kanavan avaaminen 1860-luvun lopulla. Kanavasta tuli brittiläiselle imperiumille elintärkeä linkki meritiellä Intiaan, mikä sai britit huolestumaan Venäjän mahdollisista pyyteistä laajentaa valtapiiriään itäiselle Välimerelle. Britannian valtionjohto olikin haluton tuomitsemaan hirmutekoja, joita ottomaanien sotajoukot kohdistivat kapinoiviin slaaveihin. Venäjän menestys sodassaan Turkkia vastaan aiheutti niin kiihkeitä tunteita, että Britannia päätyi lähettämään sodan loppuvaiheessa laivasto-osaston Konstantinopolin suojaksi.
Bosnian kapina 1875
Kesällä 1875 nousivat Bosnia-Herzegovinan talonpojat kapinaan ja aloittivat sissisodan ottomaaneja vastaan. Tähän oli syynä asukkaiden julma kohtelu ja raskas verotaakka, jolla paikattiin valtakunnan surkeaa taloudellista tilannetta. Vuodesta 1873 jatkunut kuivuus ja huonot sadot Vähässä-Aasiassa olivat johtaneet valtionhallinnon krooniseen rahapulaan, ja Osmanien valtakunta ajautuikin vararikkoon 6. lokakuuta 1875.
Bulgarian huhtikuun kansannousu 1876
Kapina levisi Bosniasta Bulgariaan, mihin vaikutti merkittävästi venäläisten agenttien kiihotus. Vuonna 1876 turkkilaiset kukistivat Bulgarian kapinan, jolloin Euroopan lehdistössä nostettiin meteli Bulgarian hirmuteoista.
San Stefanon rauha
San Stefanon rauha maaliskuussa 1878 liitti Venäjään itäosan Armeniaan ja loi Suur-Bulgarian, johon kuului laajat alueet Balkanista.
Berliinin kongressi
Ison-Britannian ja Itävalta-Unkarin vastustuksen vuoksi kutsuttiin koolle Berliinin kongressi, jossa Venäjä menetti voittamansa alueet. Serbia, Romania ja Montenegro saivat itsenäisyyden. Bulgarian valtio perustettiin, ja siitä tehtiin autonominen ruhtinaskunta.
Sátão
Sátão on kunta Viseun piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 201,9 km² ja väkiluku noin 12 400.
Sátãon nykyinen pormestari on Portugalin sosiaalidemokraattisen puolueen Alexandre Vaz. Kunnan juhlapäivä on 20. elokuuta.
The Glimmer Man
The Glimmer Man on vuonna 1996 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toimintaelokuva. Elokuvan ohjasi John Gray ja käsikirjoitti Kevin Brodbin. Pääosassa esiintyivät Steven Seagal ja Keenen Ivory Wayans.
Karl Schranz
Karl Schranz (s. 18. marraskuuta 1938 Sankt Anton am Arlberg, Itävalta) on itävaltalainen uransa lopettanut alppihiihtäjä, kolminkertainen maailmanmestari ja olympiamitalisti.
Vuonna 1968 Schranz laski Grenoblen olympialaisissa pujottelukilpailun voittoon. Kilpailun tuomaristo kuitenkin hylkäsi hänet myöhemmin, sillä Schranz oli saanut uusia olympiakultaan johtaneen laskunsa, koska väitti, että "mustiin pukeutunut mies" oli pilannut hänen ensimmäisen laskunsa. Pujottelun olympiakullan voitti lopulta kisojen isäntämään Jean-Claude Killy.
Alppihiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun voittoon Schranz ylsi urallaan kaksi kertaa, vuosina 1969 ja 1970. Hän voitti lisäksi 12 osakilpailua, joista 8 tuli syöksylaskussa ja 4 suurpujottelussa. Syöksylaskun maailmancupin Schranz voitti kaksi kertaa vuosina 1969 ja 1970 ja suurpujottelun cupin kerran vuonna 1969.
Schranz lopetti uransa vuonna 1972.
Bengo (1879)
Bengo oli Portugalin laivaston vuonna 1879 vesillelaskettu Bengo-luokan tykkivene.
Valmistus
Alus tilattiin Laird, Son and Companyltä Birkenheadistä ja laskettiin vesille 23. elokuuta 1879.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1910.
Tubize
Tubize on kunta Belgiassa Vallonian alueella Vallonian Brabantin provinssissa. Pinta-alaa Tubizella on 32,66 neliökilometriä. Kunnassa oli 1. tammikuuta 2008 22 945 asukasta, joista naisia oli 11 770 ja miehiä 11 175. Asukastiheys oli 703 as./km². Kunnan pormestarina toimii Raymond Langendries.
Tubize on saanut nimensä hollannin kielen sanoista ”twee beken”. Tubize sijaitseekin Sennette- ja Senne-jokien yhtymäkohdassa. Nykyinen Tubizen kunta syntyi vuonna 1976, kun Clabecq, Oisquercq , Saintes ja Tubize yhdistyivät. Tubizesta on matkaa pääkaupunki Brysseliin 25 kilometriä.
Jalkapalloseura AFC Tubize on kotoisin Tubizesta. Myös jalkapalloilija Walter Baseggio (s. 1978) on syntynyt Tubizen Clabecqissä.
Aiheesta muualla
thumb|250px|left|Tubizen kaupungintalo.
Nikolai Aleksandrovitš
Nikolai Aleksandrovitš (20. syyskuuta (J: 8. syyskuuta) 1843 Tsarskoje Selo – 24. huhtikuuta (J: 12. huhtikuuta) 1865 Nizza, Ranska) oli venäläinen suuriruhtinas, keisari Aleksanteri II:n vanhin poika ja Venäjän keisarikunnan perintöruhtinas vuodesta 1855 aina ennenaikaiseen kuolemaansa saakka. Hänen kuoltuaan kruununperijäksi tuli hänen nuorempi veljensä Aleksandr Aleksandrovitš, josta myöhemmin tuli keisari Aleksanteri III.
Nikolai Aleksandrovitš oli vanhin keisari Aleksanteri II:n ja tämän ensimmäinen puolison, keisarinna Maria Aleksandrovnan kuudesta pojasta. Häntä kasvatettiin tulevaksi hallitsijaksi huolellisella koulutuksella ja matkoilla valtakunnan eri osiin. Hänen opettajinaan toimivat muun muassa Jakov Grot, Konstantin Pobedonostsev, Sergei Solovjov, Boris Tšitšerin ja Nikolai Bunge. Isänsä noustua valtaistuimelle vuonna 1855 Nikolai Aleksandrovitš nimitettiin 12-vuotiaana tämän tilalle Helsingin yliopiston kansleriksi, missä tehtävässä hän nimellisesti oli kuolemaansa asti, tosin käytännössä virkaa hoiti entiseen tapaan Suomen ministerivaltiosihteeri Alexander Armfelt. Nikolai Aleksandrovitš nimettiin myös kasakkajoukkojen atamaaniksi. Suomessa hän kävi ainoan kerran kesällä 1858 ollessaan 14-vuotias.