cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kääpiöpinseri
Kääpiöpinseri (Zwergpinscher) on FCI:n ryhmään 2 (pinserit, snautserit, molossityyppiset ja sveitsinpaimenkoirat) kuuluva rotu. Rodun suosio on kasvanut tasaisesti 2000-luvulla, ja vuonna 2006 Suomessa rekisteröitiin yli 650 pentua.
Luonne
”Iso koira pienessä koossa” kuvaa kääpiöpinseriä hyvin. Kääpiöpinserit ovat keskimäärin kiivaita, ystävällisiä, valppaita ja eloisia. Vilkkauden vuoksi kääpiöpinseri ei ole kaikista helpoin koulutettava.
Terveys
Rotuna kääpiöpinseri on suhteellisen terve ja pitkäikäinen.
Suomen Kennelliitto ry:n jalostustieteellinen toimikunta on kokouksessaan 5/2007 (20.6.2007) hyväksynyt kääpiöpinsereille seuraavan rotukohtaisen PEVISA-ohjelman:
”Pentujen vanhemmista tulee olla polvitutkimuslausunto ja voimassa oleva silmätutkimuslausunto, joka ei saa olla 24 kuukautta vanhempi. Ohjelma on voimassa 1.1.2008–31.12.2012.”
Lyhytturkkisena rotuna kääpiöpinseri on melko kylmänarka, joten talvella kääpiöpinseri tarvitsee vaatteita. Erityisesti korvat ovat herkät paleltumaan, joten kovilla pakkasilla ne on syytä suojata pipolla ja laittaa koiralle esimerkiksi potkupuku.
Harrastus
Rotua pidetään nykyisin enimmäkseen seurakoirana. Kääpiöpinserit ovat aktiivisia ja kestäviä, ja soveltuvat hyvin lenkkikaveriksi ja tarvitsevat puuhastelua. Pelkäksi sohvaperunaksi rotu ei sovellu. Suosittuja harrastuksia ovat muun muassa toko, agility ja koiranäyttelyt. Kääpiöpinseri on nopea oppimaan. Motivointikeinoina voidaan käyttää esimerkiksi leluja ja makupaloja. Monet kääpiöpinserit ovatkin hyvin ahneita, mistä on hyötyä koiran kouluttamisessa.
Rotu on myös hyvä vahtikoira, joka vahtii kotiaan sekä omistajiaan.
Historia
Omaksi rodukseen kääpiöpinseri tunnustettiin vuonna 1906. Suomeen ensimmäiset kääpiöpinserit tulivat 1920-luvulla. Varsinainen kasvatustyö Suomessa alkoi kuitenkin vasta 1950-luvulla.
Alkuperäisen käytön takia rodulta on typistetty korvat ja häntä, jotta rotat eivät saisi otetta koirasta. Typistäminen on nykyään kuitenkin eläinsuojelulakien johdosta kielletty. Suomessa hännän typistämiskielto tuli voimaan 1. heinäkuuta 1996. Typistetyt yksilöt, jotka ovat syntyneet vuoden 2000 jälkeen, eivät saa osallistua koiranäyttelyihin, kokeisiin, kilpailuihin tai muihin Suomen kennelliiton alaisiin virallisiin koiratapahtumiin.
Ulkonäkö
Kääpiöpinserin tulisi olla pinserin pienoiskuva ilman kääpiökoiramaisia piirteitä. Kääpiöpinseri on 25–30 cm korkea ja painaa 4–6 kg. Rungon rakenne on neliömäinen. Kääpiöpinserillä on lyhyt, tiheä ja sileäkarvainen turkki. Suomessa hyväksytyt värit ovat yksivärinen saksanhirvenpunainen (punaruskeasta tummaan punaruskeaan) ja musta ruskein/punaisin merkein (black & tan). Korvat voivat olla pystyt tai eteenpäin taittuneet. Häntä on luonnollinen. Purenta on leikkaava. Kääpiöpinseri liikkuu maatavoittavalla ravilla. Kuono on hoikka ja pitkä.
Yhdysvalloissa ja Isossa-Britanniassa kääpiöpinserille on omat rotumääritelmät, jotka eroavat jonkin verran monessa muussa maassa käytössä olevasta FCI:n rotumääritelmästä. Näin myös koirien ulkonäössä on eroja. Yhdysvalloissa kääpiöpinserit ovat usein kevyitä ja korkearaajaisia. Yhdysvalloissa sallittuja värejä ovat myös ruskea ruskeilla merkeillä (chocolate & tan), sininen ruskeilla merkeillä, sininen, fawn sekä valkoinen. Sekä Yhdysvalloissa että Isossa-Britanniassa kääpiöpinserille toivotaan ns. hackney-tyylistä liikkumista, jossa koira nostelee etutassuja hackney-hevosen tapaan. Suomessa tällaiset liikkeet katsotaan virheeksi. Typistäminen on yleistä muun muassa USA:ssa, mutta Suomessa se on kiellettyä, kuten myös monessa muussa Euroopan maassa.
1958 Miles
1958 Miles on kokoelma-albumi yhdysvaltalaisen jazz-trumpetisti Miles Davisin vuoden 1958 sessioista.
Äänitykset ovat stereo-/monofonisia. Albumi on julkaistu vuosina 1974 ja 2001, levy-yhtiö on Sony Music Entertainment (Japani) ja luettelotunnus on SRCS 9744.
Kansitekstin on tehnyt M. Okazaki ja kansikuvan Masuo Ikeda.
Kappaleet
Albumi sisältää Japanissa aikaisemmin julkaisemattoman kappaleen "Love for Sale". Yhdysvalloissa se on julkaistu kokoelma-albumilla Black Giants ja sittemmin albumilla Something Else.
Uudelleenjulkaisut
Vuonna 2007 Sony BMG Music Entertainment on julkaissut albumin sarjassa Original Album Classics 5xCD (Columbia 88697160382CD3). Albumin nimenä on ''58 Sessions Feat. Stella by Starlight eli '58 Sessions''. Albumille on lisätty konsertissa äänitetyt kappaleet "My Funny Valentine" (kesto 10:13) ja "Oleo" (10:48). Näistä jälkimmäinen on vauhdikas. Lisäksi "Little Melonaen" tilalla on nopeatempoinen konserttitallenne "Straight, No Chaser". Kappaleen "Fran-Dance" nimi on muodossa "Fran Dance".
Fjäderholmarna
thumb|300px|Karttakuva saariryhmästä thumb
Muuta
Lars Olsson Smith aloitti vuonna 1879 Absolut Vodkan valmistuksen aluksi Tukholman keskustan lähellä, mutta laki sääti ettei siellä saanut myydä viinaa, joten Smith myi Absolut Vodkaa Fjäderholmarnalla, jonne kesäisin mentiin veneellä ja talvisin yleensä reellä.
Ruotsin saaret
Ruotsin saaret sijaitsevat pääasiassa sisävesistöissä (62 %), kun merenrannoikoilla on vain 38 % saarista. Ruotsissa on laskettu olevan 267 570, kun mukaan otetaan yli 9 neliömetrin saaret. Niiden yhteispinta-ala on 12 112 neliökilometriä, joka on 3 % Ruotsin maapinta-alasta. Saarten yhteenlaskettu rantaviivan pituus on 67 251 kilometriä.
Saarten koko
Ruotsin tilastokeskuksen (SCB) mukaan useimmat saaret ovat Ruotsissa pieniä, sillä alle hehtaarin kokosia saaria on otettu tilastoon 247 010 saarta (92%), 1–10 hehtaarin saaria on 16 769, 10–100 hehtaaria 3 173, 100–1 000 hehtaarin 530 ja yli 1 000 hehtaarin eli 10 neliökilometrin saaria 88.
Noin kolmasosa saarista sijaitsee Norrbottenin, Tukholman- ja Länsi-Götanmaan läänissä. Gotlannin saari on Ruotsin suurin saari ja se muodostaa noin neljäsosan Ruotsin saarten yhteispinta-alasta. Luettelon Ruotsin suurimmista saarista löytyy artikkelein loppuosasta.
Saarten asutus
Ruotsin tilastokeskuksen (SCB) mukaan noin puolet ruotsalaisista asuu korkeintaan parin kilometrin päässä merenrannikosta. Siksi on helppo ymmärtää, että 16 % ruotsalaisista eli 1,6 miljoonaa ihmistä asuu saaristossa. Ruotsin tilastokeksuksen vuoden 2013 tilastojen mukaan 8 093 saarella oli rakennuskantaa, joka muodostui 905268 rakennuksesta ja josta 414 277 olivat huoneistoja. Rakennetuista saarista noin 6 921 oli asuinhuoneistoja. Yhteensä 984 saarella oli kiinteää asutusta, mutta niistä 574 saarella ei ole kiinteää tieyhteyttä mantereelle. Asuttuja saaria on vain 0,4 % kaikista saarista. Eniten asukkaita on Gotlannin, Bohuslänin, Länsi-Götanmaan, Tukholman ja Roslagenin alueiden saarilla. Saarilla asuminen on vähentynyt tasaisesti. Asutettujen määrä on erään selvityksen mukaan laskenut 6 % vuodesta 2005 vuoteen 2012.
Paineilmasylinteri
thumb|Yksitoimisen sylinterin toimintakaavio. Jousi (punainen) voi olla myös sylinterin ulkopuolella kiinnitettynä liikkuvaan osaan. Sylinteriä voidaan ohjata yhdellä paineilmaventtiilillä, koska se palautuu jousen avulla. thumb|Kaksitoimisen sylinterin toimintakaavio. Tällaisen sylinterin ohjaukseen tarvitaan joko kaksi venttiiliä, tai venttiili, joka vaihtaa paineilman syötön kanavasta toiseen. thumb|[[3D computer graphics|3D Paineilmasylinteriä esittävä animaatio (CAD)]] thumb|Jousella varustetun paineilmasylinterin skemaattinen symboli pienoiskuva|Paineilmasylinteri.
Paineilmasylinterillä (pneumatiikkasylinteri) saadaan paineilman avulla aikaan mekaaninen liike, yleensä lineaariliike eteen ja taakse, mutta myös vääntösylintereitä valmistetaan. Yleisemmin sylintereiden ohjaus on toteutettu pneumatiikkaventtiileillä, joita ohjataan vipujen, painikkeiden tai ohjelmoitavien järjestelmien avulla. Sylinterit jaotellaan seuraavasti: Sylintereissä voi olla männänvarsi voiman siirtoon tai mäntä on magneettinen, jolloin sylinterin ulkopuolinen magneettinen kappale seuraa männän liikkeitä siirtäen liikevoimaa.
Paineilmasylinterin liikenopeutta hidastetaan useimmiten rajoittamalla sylinteristä poistuvan ilman virtausta. Tällöin sylinterin sisällä paine pysyy korkeana ja liike on tasaista. Mikäli liikenopeutta hidastetaan rajoittamalla ilman virtausta sylinterin sisään, paine vaihtelee voimakkaasti sylinterin kuormituksen mukaan ja liike voi olla nykivää aiheuttaen vaaratilanteita tai osien tarpeetonta kulumista. Hydraulisissa sylintereissä rajoitustavan vaikutus ei ole yhtä selkeä, koska nesteiden kokoonpuristuminen on vähäisempää kuin kaasujen.
Katso myös
Munkahenger
Godavari
Godavari on yksi Intian pisimmistä joista. Se on 1 465 kilometriä pitkä ja sen valuma-alue on noin 313 000 neliökilometriä. Joki saa alkunsa Maharashtran osavaltiosta Länsi-Ghatiteilta. Se virtaa Andhra Pradeshin osavaltion läpi Bengalinlahteen. Godavari on yksi hindujen pyhistä joista, ja sen rannoilla on useita pyhiinvaelluskohteita. Joen vettä ohjataan lukuisien kanavien kautta kasteluun.
Godavarissa on myös suuri vesivoimala. Kuivan kauden aikana joki voi kuivua lähes kokonaan, eikä se hiekkasärkkien takia ole muutenkaan kovin purjehduskelpoinen.
Neckarsteinach
Neckarsteinach [ˌnɛkaːˈʃtaɪ̯nax] on kaupunki Saksassa, Hessenin osavaltion eteläosassa. Vajaan 4000:n asukkaan Neckarsteinach sijaitsee Neckar-joen varrella ja on tunnettu "neljän linnan kaupunkina" (Vierburgenstadt).
Maantiede
thumb|left|Neckarsteinach Neckarsteinach sijaitsee Hessenin osavaltion eteläisimmässä kohdassa Neckar-joen laaksossa keskellä tiheämetsäistä Odenwaldin keskivuoristoaluetta. Lähin suurkaupunki on Heidelberg, joka sekin sijaitsee Neckarin varrella, 15 kilometriä länteen. Neckarsteinach kuuluu Hessenin Kreis Bergstraßen piirikuntaan, joka on osa Rein-Neckar-kolmion metropolialuetta.
Neckarsteinachin naapurikunnat ja -kaupungit ovat Hirschhorn pohjoisessa, Schönbrunn idässä, Neckargemünd etelässä ja Schönau lännessä. Kolme viimeisintä kuuluvat Baden-Württembergin naapuriosavaltioon, jonka Hessenin vastaisen rajan Neckar-joki muodostaa tässä kohtaa.
Neckarsteinachin kantakaupunki sijaitsee Neckar-joen oikealla eli pohjoisella puolella kohdassa, jossa Steinach-niminen puro virtaa Neckariin; nämä kaksi vesistöä ovatkin antaneet Neckarsteinachille nimensä. Kaupungin alue on kokonaan 17,22 km² mittainen ja sijaitsee 120–450 metrin korkeudella. Neckarsteinachiin kuuluu omina kaupunginosina kolme kylää: Neckarhausen, sekin joen varrella noin neljä kilometriä kantakaupungista itään, sekä Darsberg ja Grein, jotka sijaitsevat vuoristossa kantakaupungin pohjoispuolella.
Neckarsteinachin kaupunginosat asukaslukuineen (31.12.2003) ovat:
Historia
Steinach-niminen paikkakunta mainittiin asiakirjoissa ensi kertaa vuonna 1142. Steinachia hallitsi tuolloin samanniminen ritarisuku Wormsin hiippakunnan alaisena. He rakennuttivat 1100- ja 1200-luvuilla kaupungin neljä linnaa. Linnaherra Bligger II:ta, joka eli 1100-luvun loppupuolella Neckarsteinachissa, pidetään mahdollisena Nibelungein laulun tekijänä.
Vuonna 1377 Neckarsteinach sai kaupungin oikeudet. Hieman myöhemmin rakennettiin kolmiporttinen kaupunginmuuri. Toisin kuin koko ympäristönsä, Neckarsteinach ei kuulunut Kurpfalzin vaaliruhtinaille, vaan linnaherrat olivat vaihtelevasti Wormsin, Speyerin ja Mainzin piispojen alaisina. 1653 Steinachin ritarisuku kuoli sukupuuttoon, minkä jälkeen Neckarsteinachin linnat myytiin von Metternichin aatelissuvulle. Vuonna 1803 Napoleonin sotien seurauksena Lounais-Saksan territoriot järjesteltiin uudelleen ja Neckarsteinach siirtyi Hesseniin, johon se kuuluu nykyäänkin.
Hallinto
Neckarsteinachin kunnanvaltuustossa sosiaalidemokraattinen SPD on vahvin puolue kahdeksalla paikalla. Toisella sijalla seuraavalla paikallisella vapaalla vaalilistalla (Freie Wähler) on kuusi paikkaa, konservatiivinella CDU:lla viisi. Muut puolueet eivät osallistuneet Neckarsteinachin kunnallisvaaleihin.
Neckarsteinachin pormestarina toimii sosiaalidemokraatti Eckerhard Petri.
Nähtävyydet
thumb|Neckarsteinachin vanhassakaupungissa Neckarsteinachin päänähtävyydet ovat sen neljä keskiaikaista linnaa, jotka kaikki sijaitsevat lähekkäin kaupungin yläpuolella. Linnojensa ansiosta Neckarsteinachia kutsutaankin "neljän linnan kaupungiksi" (Vierburgenstadt).
Vorderburg eli "etulinna" rakennettiin vuoden 1200 tiennoilla. Linna on säilynyt pitkälti alkuperäisasussaan ja on edelleenkin asutettu. Mittelburg eli "keskilinna" on hieman Vorderburgia vanhempi (noin 1170), mutta on muuttanut ulkomuotoansa vahvasti sitten keskiajan, sillä sitä muunneltiin sekä 1550-luvulla renessanssityyliin että 1820 romantisoivaan tyyliin. Mittelburgia asuttaa nykyään Warsbergin aatelissuku. Kolmas linna, Hinterburg eli "takalinna" on nykyään sen sijaan enää raunio. Hinterburg on Neckarsteinachin linnoista vanhin, oletetaan että sen rakentaminen alkoi vuoden 1120 tiennoilla. Linnoista nuorin, 1200-luvulla rakennettu Schadeckin linna, tunnetaan myös nimellä Schwalbennest ("pääskynpesä"), koska se sijaitsee jyrkässä vuorenrinteessä. Schadeckin linna on ollut 1700-luvulta alkaen rauniona.
Lisäksi Neckarsteinachin nähtävyyksiin kuuluu sen pieni vanhakaupunki ristikkotaloineen sekä kaupungin kaksi kirkkoa: myöhäisgoottilainen evankelis-luterilainen kirkko vuodelta 1483 ja uusbarokkinen katolinen kirkko vuodelta 1908.
Liikenne ja talous
Neckarsteinachin halkoo Neckarin juoksua seuraava valtatie 37. Tässä kohtaa Burgenstraße ("linnojen tie") -niminen matkailureitti Mannheimista Prahaan seuraa valtatien kulkua. Kaksi Rein-Neckar-S-Bahnin paikallisjunalinjaa yhdistävät Neckarsteinachin kahdesti tunnissa Heidelbergiin ja Mannheimiin.
Jokiliikenne muodosti aikoinaan Neckarsteinachin pääelinkeinon. Nykyäänkin kaupungin suurin työnantaja on perinteikäs 250 vuotta vanha laivanrakentamo. Lisäksi matkailusta on kehittynyt tärkeä elinkeino, sillä läheisestä Heidelbergista järjestetään jokiristeilyjä Neckarsteinachiin. Monet Neckarsteinachilaiset myös käyvät töissä Heidelbergissa.
Tuomaskuoro
Tuomaskuoro (saksaksi Thomanerchor) on poikakuoro Saksassa Leipzigissa. Kuoro perustettiin vuonna 1212, ja se on siten vanhimpia kuoroinstituutioista. Kuorossa laulaa 92 iältään 9-18-vuotiasta poikaa. Tuomaskuorolaiset, saksaksi Thomaner, asuvat sisäoppilaitoksessa, Thomasalumnatissa, ja käyvät koulua Thomasschule zu Leipzigissa, joka on painottunut kieliin ja musiikkiin. Kuoron kotikirkko on Leipzigin Tuomaskirkko, Thomaskirche. Johann Sebastian Bach työskenteli tuomaskanttorina (kuoron johtajana) vuosina 1723–1750. Nykyinen tuomaskanttori on Gotthold Schwarz.
Sävellaji
Sävellaji on sävelasteikkoon perustuva säveljärjestelmä, jonka perussävel eli toonika on jokin 12-sävelasteikon sävel. Tietyssä sävellajissa olevassa musiikkiteoksessa käytetään pääosin kyseiseen sävellajiin kuuluvia säveliä. Sävellajeihin perustuvaa musiikkia sanotaan tonaaliseksi vastakohtana atonaaliselle ja modaaliselle musiikille. Sävellaji voi vaihtua kesken musiikkiteoksen, mitä kutsutaan modulaatioksi tai sävellajinvaihdokseksi.
Historia
Vielä 1900-luvun alkupuolella ajateltiin finalistisesti, että 12 sävelen sävelasteikko on täydellinen asteikko, jota kohti kaikki asteikot pyrkivät. Muissa kulttuureissa esiintyneet asteikot, kuten pentatoninen asteikko, nähtiin vajaina tai puutteellisina. Esimerkiksi Kalevalan runomitta on nuotinnoksesta päätellen ajteltu vajaaksi G-duuriksi.
Tonaalisuuden ihannointi johtui luultavasti luonnontieteisiin liittyvän ajattelutavan vaikutuksesta. Sävellajin täydellisyyttä selittämään fysiikalla, ihmisen fysiologialla ja psykologialla.
Sävellaji ja sävelasteikko
Sävellaji on sidottu tiettyyn perussäveleen, kun taas vastaava sävelasteikko voidaan siirtää alkamaan mistä sävelestä hyvänsä. Jos esimerkiksi C-duurissa oleva teos siirretään eli transponoidaan puhdas kvintti ylöspäin, sen sävellaji muuttuu G-duuriksi. Koska sävelten keskinäiset korkeuserot pysyvät kuitenkin samana, on käytössä edelleen sama sävelasteikko, duuriasteikko.
Duuri ja molli
Länsimaisessa musiikissa yleisimmät sävellajit ovat duuri ja molli. Molemmat perustuvat diatoniseen sävelasteikkoon, jossa on seitsemän sävelaskelta, mutta duurin ja mollin perussävel on eri kohdassa. Mollista on lisäksi käytössä eri muunnelmia. Tärkein ero mollin ja duurin välillä on toisen ja kolmannen sävelen välinen korkeusero: duurissa se on kokosävelaskelen, mollissa puolisävelaskelen suuruinen. Usein duuria kuulee luonnehdittavan "iloiseksi" ja mollia "surulliseksi" sävellajiksi. Musiikin tunnelmaan vaikuttavat tietysti monet muutkin tekijät kuin käytetty sävellaji.
Duuria ja mollia, joilla on sama perus­sävel, sanotaan muunnos­sävel­lajeiksi, esimerkiksi C-duuri ja c-molli. Duuria ja mollia, joilla on sama etumerkintä, sanotaan rinnakkais­sävel­lajeiksi, esimerkiksi C-duuri ja a-molli.
Duurisävellaji merkitään isolla kirjaimella, molli pienellä.
Duuri
Duuriasteikon sävelten väliset korkeuserot sävelaskelissa ilmaistuina ovat perussävelestä lukien 1—1—½—1—1—1—½. Solmisaatiossa duuri alkaa tavusta do.
Molli
Molli alkaa solmisaatiossa tavusta la, jolloin molliasteikon tavurykelmä on la–ti–do–re–mi–fa–so–la. Joskus kuulee käytettävän sellaistakin tapaa, että molli alkaa duurin tavoin dosta, mutta muutama tavu on muuttunut toisennimiseksi: mi→mo, la→lo ja ti→to. Tällöin molliasteikon tavurykelmä on: do–re–mo–fa–so–lo–to–do. Mollissa on duurin tapaan seitsemän säveltä, mutta siitä on käytössä toisistaan hieman poikkeavia muunnelmia.
Luonnollinen molli vastaa duurin tavoin diatonista asteikkoa, mutta se alkaa sen vastaavan duuriasteikon (rinnakkaissävellajin) kuudennesta sävelestä. Näin ollen siinä sävelten väliset korkeuserot ovat sävelaskelina 1—½—1—1—½—1—1.
Luonnollinen molli on tavallisimmin käytetty molliasteikko.
Harmonisen mollin seitsemäs sävel on korotettu niin, että sävelten korkeuserot ovat 1—½—1—1—½—1½—½.
Melodisessa mollissa on asteikkoa ylöspäin mentäessä sekä kuudes että seitsemäs sävel on korotettu, jolloin korkeuserot ovat 1—½—1—1—1—1—½. Alaspäin mentäessä näitä korotuksia ei tehdä, vaan silloin melodinen molli vastaa luonnollista mollia.
Itämaisessa mollissa neljäs ja seitsemäs sävel on ylennetty. Korkeuserot ovat 1—½—1½—½—½—1½—½. Esimerkiksi a-mollin sävelet ovat: luonnollisessa sekä alaspäisessä melodisessa mollissa a, h, c, d, e, f ja g, harmonisessa mollissa a, h, c, d, e, f ja gis sekä ylöspäisessä melodisessa mollissa a, h, c, d, e, fis ja gis sekä itämaisessa mollissa a, h, c, dis, e, f ja gis.
Etumerkintä
C-duurissa ja luonnollisessa a-mollissa käytetään vain diatonisen perusasteikon säveliä C, D, E, F, G, A ja H, jotka esimerkiksi pianolla soitetaan valkoisilla koskettimilla (elleivät muut sävelet esiinny tilapäisesti muunnesävelinä). Muissa sävellajeissa ainakin osa sävelistä on korotettu tai alennettu, mikä nuottikirjoituksessa osoitetaan etumerkeillä, jotka sijoitetaan nuottiviivastolla jokaisen rivin alkuun. Etumerkkejä ovat ylennysmerkit, ristit ja alennusmerkit, b-merkit.
Ylennysmerkkiset sävellajit
Ristimerkkiset sävellajit muodostavat sarjan, jossa jokaisen sävellajin perussävel on sama kuin edellisen viides sävel eli dominantti. Jokaisessa sävellajissa on yksi ylennetty sävel enemmän kuin edellisessä. Ne ovat:
200px|left
Alennusmerkkiset sävellajit
Vastaavanlaisen sarjan muodostavat myös b-merkkiset sävellajit. Tällöin kuitenkin jokaisen sävellajin perussävel on sama kuin edellisen neljäs sävel eli subdominantti. Ne ovat:
200px|left
B tarkoittaa alennettua H:ta.
Kaksoismerkkiset sävellajit
Sarjoja voitaisiin jatkaa pidemmällekin, mutta tällöin olisi osa sävelistä jo kaksinkertaisesti korotettava tai alennettava; esimerkiksi Gis-duurissa olisi kaksinkertaisesti korotettu sävel fisis ja des-mollissa kaksoisalennettu sävel bb. Käytännössä tällaisia sävellajeja esiintyy vain sävellyksen keskellä tilapäisesti modulaatioiden seurauksena. Yleensä ne korvataan niitä enharmonisesti vastaavilla sävellajeilla, esimerkiksi Gis-duuri As-duurilla ja des-molli cis-mollilla.
Luettelo duuri- ja mollisävellajeista
Huomattava on, että molleissa 7. sävel on tavallisimmin korotettuna (harmoninen molli). Tätä ei kuitenkaan osoiteta nuottien alkuun merkityllä etumerkinnällä, vaan tarvittava ylennys- tai palautusmerkki sijoitetaan välittömästi nuotin eteen ikään kuin kyseessä olisi tilapäinen muunnesävel.
Kvinttiympyrä
thumb|right|400px|Kvinttiympyrä, john on merkitty duuri- ja mollisävellajit. (Tässä on käytetty englantilaista [[sävel#sävelten nimet|sävelten nimistöä, ja sen mukaisesti B merkitsee alentamatonta säveltä, josta Suomessakin vanhastaan käytetyssä saksalaisessa nimistössä käytetään merkintää H.)]] Eri sävellajeja ja niiden etumerkintöjä voidaan havainnollistaa kvinttiympyrän avulla. Siinä ne on sijoitettu ympyrän kehälle siten, että ylimpänä on C-duuri ja a-molli, joissa ei ole etumerkkejä. Siitä myötäpäivään kierrettäessä seuraavan sävellajin perussävel on aina sama kuin edellisen viides eli huippusävel, vastapäivään kierrettäessä taas sama kuin edellisen neljäs sävel. Tällöin korotusmerkkiset sävellajit sijoittuvat ympyrän oikealle, alennusmerkkiset taas vasemmalle puoliskolle, kummatkin etumerkkien lukumäärän mukaisessa järjestyksessä: mitä enemmän sävellajissa on etumerkkejä, sitä kauemmas se sijoittuu ympyrän korkeimmasta kohdasta. Alimpana ovat toisiaan enharmonisesti vastaavat Fis- ja Ges-duurit sekä dis- ja es-mollit, joissa etumerkkejä on kuusi.
Kirkkosävellajit
Duurin ja mollin ohella puhutaan kirkkosävellajeista, jotka olivat yleisiä keskiajan ja renessanssin musiikissa. Nämä pohjautuvat myös diatoniseen asteikkoon, mutta perussävel on kussakin kirkkosävellajissa eri kohdassa.
Puhdas viritys ja tasaviritys
Diatoninen asteikko voidaan määritellä myös sävelten taajuuksien suhteiden avulla. Ns. puhtaasti viritetyssä duuriasteikossa taajuuksien suhteet ovat 24 : 27 : 30 : 32 : 36: 40 : 45 : 48. Täten asteikkoon kuuluu kolme duurikolmisointua, joiden pohjasävelinä ovat asteikon ensimmäinen, neljäs ja viides sävel; niissä kaikissa suhdeluvut ovat 4 : 5 : 6.
Useimmissa länsimaisen musiikin soittimissa käytetään tasavireistä asteikkoa, jossa taajuuksien suhteet poikkeavat näistä hieman. Monet ovat sitä mieltä, että tasavireisellä asteikolla soitettuina eri sävellajeilla ei ole erityispiirteitä tunnelman tai muiden musiikillisten ominaisuuksiensa suhteen. Joissakin vaihtoehtoisissa viritysjärjestelmissä sävellajeilla on selviä omia erityispiirteitä.
Transponointi
Musiikkikappaleiden sävellajeja joudutaan usein muuttamaan laulajien tarpeisiin, sillä sävellajin tulee sisältää laulajalle sopivia säveliä. Sävellajin muuttamista matalammaksi tai korkeammaksi kutsutaan transponoinniksi. Kappaleen alkuperäisesittäjä on voinut olla korkeaäänisempi ja korkeiden sävelien laulaminen osoittautuu vaikeaksi tai kappaleen alkuperäisesittäjä on ollut matalaäänisempi ja matalien sävelien laulaminen osoittautuu vaikeaksi. Sopraanolle sopivat sävelet C4-G5, altolle A3-C5, tenorille C3-G4 ja bassolle G2-C4. Laulajien vahvuusalueista voi esimerkiksi päätellä, että sopraanolle ja tenorille sopivat samat C- ja G-säveliä sisältävät sävellajit, mutta sopraano vain laulaa saman sävellajin oktaavia ylempää kuin tenori ja tenori vastaavasti oktaavia alempaa kuin sopraano. Oktaavin verran korottamisesta käytetään merkintää 8va ja oktaavin verran alentamisesta merkintöjä 8va bassa tai 8vb.
Yleisimmät sävellajit
Spotify-musiikkipalvelun yli 30 miljoonasta musiikkikappaleesta tehdyn analyysin mukaan G-duuri on yleisin sävellaji. Toiseksi yleisin sävellaji on (etumerkitön) C-duuri. Mollisävellajit ovat duurisävellajeja harvinaisempia ja niistä yleisin on a-molli (C-duurin rinnakkaismolli). Toiseksi yleisin mollisävellaji on e-molli (G-duurin rinnakkaismolli). Kitaran ja pianon yleisyys soittimina läntisessä nykymusiikissa vaikuttanevat niille soveltuvien sävellajien valintaan.
Turun suomenkielinen työväenopisto
thumb|Turun työväenopisto kesällä 2007. Turun suomenkielinen työväenopisto on Turun kaupungin omistama vapaan sivistystyön oppilaitos. Se on Suomen neljänneksi vanhin kansalaisopisto, joka on aloittanut toimintansa vuonna 1908. Oppilaitos järjestää vuodessa opetusta noin 20 000 tuntia jakautuen 900 kurssiin, useaan luentosarjaan ja seminaariin. Opetus koostuu mm. vieraista kielistä, kädentaidoista, taideaineista, tanssista ja liikunnasta sekä maahanmuuttajille suunnatusta monikulttuurisesta opetuksesta. Opistossa opiskelee vuosittain 15 000 aikuista oppijaa.
RC Formula
RC Formula on luxemburgilainen pikkuformulatalli, joka kilpailee Eurocup Formula Renault- ja Formula Renault Alps -sarjoissa vuonna 2012.
Olivetti Valentine
thumb|Olivetti Valentine (1969)
Olivetti Valentine on Olivettin valmistama kannettava mekaaninen kirjoituskone. Kirjoituskoneen suunnittelivat italialainen suunnittelija Ettore Sottsass ja Perry A. King. Markkinoille tuote tuli vuonna 1969. Materiaalina kirjoituskoneessa käytettiin ABS-muovia. Kirjoituskone on suunniteltu mukana kuljetettavaksi. Itse koneisto osa menee salkkutyylisen muovikotelon sisään ja siinä on valmiina kantokahva. Kooltaan Valentine on 11,7 × 34,3 × 35,2 cm. Kirjoituskonetta valmistettiin punaisen lisäksi ainakin harmaavalkoisena, vaaleansinisenä ja vaaleanvihreänä. Esinettä on pidetty muotoilunsa ansiosta ikonisena ja siitä syystä se löytyykin useiden design-museoiden luetteloista, kuten Italian Triennale Design Museum, Lontoon Design Museum ja New Yorkin MoMA.
Leonard H. Goldenson
pienoiskuva|Leonard H. Goldenson vuonna 1985. Leonard H. Goldenson (7. joulukuuta 1905 Scottdale, Pennsylvania – 27. joulukuuta 1999) oli American Broadcasting Companyn pitkäaikainen johtaja.
Suuri Nevka
thumb|Suurta Nevkaa Pietarissa iltavalaistuksessa. Suuri Nevka on Nevan suuhaara Pietarissa Venäjällä. Se erkanee Nevasta Koivusaaren luona ja virtaa ensin sen ja Korpisaaren  pohjoispuolitse. Kivisaaren luona siitä erkanee Pieni Nevka ) ja Mistulansaaren  luona Keski-Nevka . Tämän jälkeen se laskee Suomenlahteen  Ristisaaren  pohjoispuolella. Suureen Nevkaan laskee pohjoisesta vähäinen Mustajoki.
Leonard H. Goldenson
Goldenson aloitti uransa Paramountilla vuonna 1933 tehtävänään Uuden-Englannin elokuvateattereiden uudelleenorganisointi. 28-vuotiaana hän oli edennyt vastaamaan Paramountin kaikista 1 700 elokuvateatterista. Kun vuonna 1948 Yhdysvaltain korkein oikeus määräsi elokuvastudiot luopumaan omista teattereistaan, Goldensonista tuli syntyneen United Paramount Theater -elokuvateatteriketjun pääjohtaja.
Vuonna 1951 United Paramount Theater fuusioitui taloudellisissa vaikeuksissa olleen American Broadcasting Companyn kanssa, joka tuolloin koostui ainoastaan viidestä televisioasemasta. Vuonna 1954 ABC solmi The Walt Disney Companyn kanssa yhteistyösopimuksen, jolla ABC:sta tuli ensimmäinen televisioverkko, joka teki yhteistyötä elokuvastudioitten kanssa. Goldensonin johdolla ABC:stä tuli myös merkittävä urheilutapahtumien televisioija. Hän oli ABC:n johdossa vuoteen 1986 saakka.
Goldensonilla on tähti Hollywood Walk of Famella ja hänet on nimetty Radio Hall of Fameen.
Sähköosmoosikuivatus
Sähköosmoosikuivatus on maankuivatusmenetelmä. Sen toiminta perustuu siihen, että kahden erilaisen aineen välillä valitsee sähköjännite – potentiaaliero. Vesi, jolla on suurempi dielektrisyysvakio saa positiivisen varauksen ja maahiukkanen negatiivisen varauksen. Kun maahan upotetaan kaksi elektrodia ja johdetaan tasavirtaa maan läpi, alkavat positiivisesti varautuneet vesihiukkaset kulkeutumaan kohti negatiivista katodia. Kun katodi sijoitetaan suodatuskaivoon, vesi alkaa kerääntyä siihen ja se voidaan helposti pumpata pois. Tämä on kuitenkin harvinainen ja jossain tapauksissa taloudellisesti kannattamaton menetelmä.
Heikki Leppo
Niilo Heikki Antero Leppo (8. marraskuuta 1906 Vihti – 16. marraskuuta 1987 ) oli suomalainen diplomaatti. Hän toimi 1946–1948 Sveitsissä Suomen va. asiainhoitajana. Hänet nimitettiin 1955 lähettilääksi Buenos Airesiin, ja 1957 hän sai suurlähettilään arvon ja aseman. Vuodesta 1961 hän oli ulkovaltain lähettiläiden esittelijä ja 1964–1974 Brasiliassa suurlähettiläänä.
Hänen veljensä oli taloustieteilijä Matti Leppo.
Pieni Nevka
thumb|Pientä Nevkaa [[Ristisaari (Pietari)|Ristisaaren luona Pietarissa.]] Pieni Nevka ) on Nevan suuhaara Pietarissa Venäjällä. Se erkanee Suuresta Nevkasta Kivisaaren luona ja virtaa edelleen ensin Kivisaaren ja Korpisaaren, sitten Koivusaaren  ja Ristisaaren  ja viimein Patsassaaren  ja Ristisaaren välitse Suomenlahteen.
Natsi-Saksan kulta
Natsi-Saksan kulta viittaa kultavaroihin, jotka natsi-Saksa siirsi mertentakaisiin pankkeihin toisen maailmansodan aikana. Natsihallinnon toimintatapoihin kuului rahoittaa sodankäyntiä uhriensa varallisuutta ryöstämällä ja keräämällä sitä varastoihinsa. Aika ajoin kultaa vaihdettiin koviin valuuttoihin käyttäen apuna monia peitejärjestöjä, joiden identiteettiä ja rahansiirtojen laajuutta ei tarkkaan tunneta.
Kullan alkuperä
Saksan kulta- ja ulkomaisen valuutan varantojen hiipuminen olisi vaarantanut sotamateriaalin hankinnan, eikä natsien sotilasmahdin kasvattaminen olisi ollut mahdollista ilman jatkuvaa koneiden ja osien hankintaa ulkomailta. Kuitenkin 1930-luvun loppua kohden Saksan ulkomaanvaluutan varannot olivat käyneet kestämättömän heikoiksi; vuonna 1939 Saksa oli käyttänyt kaikki ulkomaisen lainanottokykynsä, ja suurin osa vaihdosta perustui suunnitelmatalouden vaihdantaan.
Saksan pyrkimys omavaraisuuteen ja ulkomaanvaluutan varantojen säästämiseen kätkee kuitenkin taakseen virallisten varantojen kasvun, mikä selittyy varallisuuden ryöstöstä vastikään miehitetyistä Itävallasta, Tšekkoslovakiasta ja natsijohtoisesta Danzigista. Arvellaan, että tuotot näistä kolmesta lähteestä lisäsivät Saksan virallista kultavarantoa 71 miljoonalla dollarilla vuosien 1937 ja 1939 välillä. Tämän kätkemiseksi Reichsbank aliarvosti (devalvoi) virallisia varantojaan (vuonna 1939, 40 miljoonalla dollarilla verrattuna Englannin pankin arvioihin).
Sodan aikana Saksa jatkoi tätä menettelyä entistäkin suuremmassa mittakaavassa. Se otti haltuunsa 550 miljoonan dollarin arvosta ulkomaisten hallitusten kultaa; tähän sisältyy 223 miljoonaa dollaria Belgialta ja 193 miljoonaa dollaria Alankomailta. Sen sijaan lukuun ei sisälly yksityishenkilöiltä ja yrityksiltä ryöstetty omaisuus, joiden johdosta todelliset määrät ovat vielä suuremmat.
Minne kulta päätyi
Se, mihin natsi-Saksan kulta eurooppalaisiin rahalaitoksiin vuonna 1945 kadottuaan on päätynyt ja missä se on nyt, on ollut monien kirjojen ja salaliittoteorioiden aiheena sekä johtanut vuonna 2001 siviilikanteeseen, jossa syytettyinä olivat Vatikaanin pankki, fransiskaanimunkkikunta ym.
Sveitsin keskuspankki (Schweizerische Nationalbank, SNB), sotaa edeltävän Manner-Euroopan suurin kultakaupan keskus, oli natsi-Saksalle luonteva kullan sijoituskohde. Sodan aikana SNB vastaanotti 440 miljoonan dollarin arvosta kultaa, josta ryöstösaaliin osuudeksi arvioidaan 316 miljoonaa dollaria.
Barokin arkkitehtuuri
thumb|300px|[[Vaux-le-Vicomte, barokkilinna lähellä Pariisia, suunnittelijat Louis Le Vau ja André Le Nôtre, 1661.]] Barokkiarkkitehtuuri oli eurooppalaisen arkkitehtuurin suuntaus. Se syntyi 1500-luvun lopun ja 1600-luvun alun Italiassa, ja huippuunsa se kehittyi Ranskassa kuningas Ludvig XIV:n aikana 1600-luvun lopulla. Se oli osa barokin kokonaisvaltaista tyyliä, johon kuului myös sisustustaide ja barokkimusiikki. Barokille on tyypillistä mahtipontinen koristelu ja symmetria. Barokkiarkkitehtuurin tavoitteena oli selkeiden ääriviivojen häivyttäminen, seinien jäsentely, koristelu ja muuttaminen usein liikettä kuvaaviksi ja kaareviksi.
Natsi-Saksan kulta
Minne kulta päätyi
Yksi väitetty natsien piilottama kulta-aarre on niin sanottu Suden kyynel, joka on tarinoiden mukaan haudattu maahan huhtikuussa 1945 toisen maailmansodan loppuvaiheessa ja jonka sijainti on piilotettu Gottfried Federleinin sävellyksen nuotteihin. Aarretta on etsitty tuloksetta Mittenwaldista.
Barokin arkkitehtuuri
Historia
Barokin arkkitehtuuri alkoi syntyä 1500-luvun lopulla asteittain myöhäisrenessanssin pohjalta. Yksi varhaisimpia sen syntyyn vaikuttaneita arkkitehteja oli renessanssitaiteilija Michelangelo (k. 1564).
Natsi-Saksan kulta
Mafiakytkökset
On esitetty salaliittoteorioita SNB:n ja mafian välisistä kytköksistä. On arveltu, että toisen maailmansodan viimeisinä kuukausina mafiapomo Lucky Luciano apureineen olisi onnistunut huijaamaan natseilta yli 300 miljoonan dollarin arvosta kultaa. Näitä väitteitä ei ole voitu näyttää toteen.
Barokin arkkitehtuuri
Historia
Barokkiarkkitehtuurin syntyyn vaikutti katolisen kirkon vallan väheneminen protestantismin nousun myötä, jolloin myös kirkkorakennukset olivat menettäneet määräävän asemansa arkkitehtuurin kehityksessä. Muutosta vastustaakseen katolinen kirkko aloitti vuonna 1545 vastauskonpuhdistuksen, jonka myötä arkkitehtuurin tehtäväksi tuli edustaa niin kirkollisen kuin maallisenkin vallan mahtavuutta ja loistoa. Kirkkojen koristeellisella ja mahtipontisella barokkiarkkitehtuurilla haluttiin vedota katsojan aisteihin tämän ällistyttämiseksi ja vaikutuksen tekemiseksi.
Natsi-Saksan kulta
Kroatia
Natsien nukkevaltioista Ustašen hallitsema Kroatia ylläpiti keskitysleirejä sekä takavarikoi uhrien omaisuutta etnisissä puhdistuksissa, joiden tavoitteena oli puhdistaa "Suur-Kroatia" serbeistä, romaneista ja juutalaisista. Uhrien omaisuus talletettiin Kroatian valtionkassaan.
Vuonna 1948 Yhdysvaltain armeijan tiedustelupalvelun ns. Bigelowin raportti väittää, että Ustašen kukistumisen aikoihin vuonna 1945 brittiviranomaiset takavarikoivat 150 miljoonaa Sveitsin frangia Sveitsin-Itävallan rajalla, ja että loppurahat oli talletettu eräälle Vatikaanille kuuluvalle sveitsiläiselle pankkitilille. Tiedusteluraportti antaa myös ymmärtää, että yli 200 miljoonaa Sveitsin frangia olisi siirretty Vatikaaniin ja Vatikaanin pankkiin (Istituto per le Opere di Religione, IOR) roomalaiskatolisen papiston sekä fransiskaanimunkkien avustuksella. Vatikaanin pankki on kiistänyt väitteet.
Barokin arkkitehtuuri
Historia
Ranskassa barokki alkoi väistyä arkkitehtuurissa vuoden 1715 jälkeen. Muualla Euroopassa tyyli kukoisti 1700-luvun puoliväliin asti ja Latinalaisessa Amerikassa vielä sen jälkeenkin.
Piirteet
thumb|Kaikkien barokkikirkkojen esikuva oli vuosina 1568–1575 valmistunut Rooman [[Il Gesù -kirkko, jonka suunnitteli Giacomo da Vignola. ]]
Rakenne
Barokkiarkkitehtuurin kokonaisvaikutelma oli monumentaalinen. Katsoja pyrittiin saamaan tuntemaan itsensä pieneksi suuren koon, liikkeen vaikutelman ja loistokkuuden keinoin. Tukirakenteita korostettiin, ja ne olivat raskaita. Pylväitä ja pilastereita oli kaksittain ja kahdessa kerroksessa. Kompositakapiteelit ja muut antiikin pylväsjärjestelmät sekä pilasterit olivat suosittuja. Symmetria oli ehdottoman tärkeää.
Renessanssin levollinen ympyrämuoto hylättiin, ja pohjapiirroksissa alettiin käyttää entistä enemmän jännittynyttä, levotonta ja dynaamista soikiomuotoa. Rakennuksista tehtiin leveitä mutta ei syviä.
Kirkoissa tärkeäksi nousi etenkin kupoli, joka oli barokin arkkitehtuurissa liikkeen päätepiste ja taivaan symboli. Perspektiivimaalauksilla saatiin tasakatot näyttämään holveilta ja holvit ja kupolit todellisuutta korkeammilta.
Julkisivut ja koristelu
Barokkiarkkitehtuurin tavoitteena oli selkeiden ääriviivojen häivyttäminen, seinien jäsentely, koristelu ja muuttaminen usein liikettä kuvaaviksi ja kaareviksi. Julkisivun osista tehtiin kuperia ja koveria, ja ikkunoiden ja ovien päälle sijoitettiin erilaisin tavoin varustetut ja muokatut päätykolmiot tai puoliympyräkaaret. Kerroslistat profiloitiin ja kattolistat katkaistiin usein ikkunoiden kamanoilla. Myös kukkaköynnöskoristeita eli girlandeja, maljakkoja, uurnia, pottoja, S:n muotoisia voluuttoja, häränsilmiä ja kartusseja käytettiin koristeina. Rakennusten ulkoista julkisivua korostettiin rakennuksen muiden osien sijaan. Kipsi kullattiin ja puu maalattiin kallin marmorin näköiseksi.
Koristelussa noudatettiin kokonaisvaltaista mallia, kokonaistaideteoksen ajatusta. Arkkitehtuurin, kuvanveiston ja maalaustaiteen rajat hämärrettiin niin, että kaikki elementit sulautuivat yhteen. Veistoskoristelua käytettiin julkisivuissa runsaasti, ja moni ajan arkkitehti olikin myös kuvanveistäjä.
Italia
Barokkiarkkitehtuuri syntyi Roomassa 1600-luvun taitteessa kun paavit ja heidän sukulaisensa teettivät palatseja ja kirkkoja uusille sääntökunnille. Pietarinkirkkoa pidennettiin 1606–1626 barokkityylisellä fasadilla, jossa käytettiin barokille tyypillisiä kolossaalipylväitä. Pohjois-Italiaan pystytettiin useita huomattavia barokkirakennuksia 1600-luvun lopulla, kuten Guarino Guarinin Palazzo Carignano Torinoon. Italian tunnetuimpia barokkiarkketehteja olivat Carlo Maderno, Gian Lorenzo Bernini, Francesco Borromini ja Pietro da Cortona.
Kaupunkisuunnittelussa barokin tunnetuimpia esimerkkejä on Berninin suunnittelema Pietarinkirkon aukio. Siinä barokille tyypillistä on soikea pohjapiirros ja pylväiköt, sekä avoimien ja suljettujen tilojen vaihtelu.
Ranska
thumb|Versaillesin palatsin peilisali. Ranskassa barokki nousi suurimpaan loistoonsa kuningas Ludvig XIV:n kaudella. Kuningas muokkasi Versaillesin linnastaan loisteliaan barokkipalatsin, jossa maallinen barokkiarkkitehtuuri saavutti huippunsa. Versaillesin arkkitehtia Louis Le Vauta pidetään Ranskan hovibarokin isänä. Myös Ranskan ruhtinaat rakennuttivat ylellisiä barokkilinnoja, jotka jättivät kirkotkin varjoonsa. Kattoina suosittiin mahtavaa mansardikattoa, joka oli kerroksen tai kahdenkin korkuinen. Barokkipuutarhat muokattiin geometrisiksi kuvioiksi, ja puistoja halkoivat viivasuorat kujat.
Barokki alkoi väistyä Ranskassa Ludvig XIV:n kuoltua vuonna 1715, ja sen tilalle tuli kevyempi rokokoo, jota toisaalta voidaan pitää vain myöhäisbarokin muunnoksenakin.
Saksa ja Itävalta
thumb|Schönbrunnin linna Saksassa barokkiarkkitehtuuri saavutti myös suuren suosion Italian ja Ranskan jälkeen 1700-luvulla, kun lukemattomat pikkuruhtinaat alkoivat rakennuttaa vuodesta 1680 alkaen upeita linnoja ja puistoja oman asemansa merkiksi. Näistä tunnetuimpia ovat Schönbrunnin linna Wienissä, Berliinin kaupunkilinna sekä Ludwigsburgin linna Stuttgartin lähellä. Saksalaiseen barokkiin vaikutti etenkin italialainen arkkitehti Guarino Guarini. Itävallan huomattavimpia barokkiarkkitehteja olivat Johann Bernhard Fischer von Erlach (Wienin Karlskirche) ja Johann Lukas von Hildebrandt (Belvederen linnat Wienissä). Saksan tunnetuimpia barokkiarkkitehteja olivat muun muassa Asamin veljekset.
Muu maailma
Englantilaisesta barokkiarkkitehtuurista tunnetaan Christopher Wrenin suunnittelema Lontoon St Paulin katedraali.
Alankomaiden nykyisen Belgian alueen tunnetuimpia barokkiarkkitehtuuria edustavia rakennuksia ovat Pieter Huyssensin Carolus Borromeus -kirkko Antwerpenissa ja Wensel Cobergherin Scherpenheuvelin kupolikirkko.
Pietarissa työskenteli 1700-luvulla monia italialaisia barokkiarkkitehteja, kuten Domenico Trezzini (Pietari–Paavalin katedraali) ja Bartolomeo Rastrelli (Talvipalatsi, Stroganovin palatsi ja Smolnan luostari).
Ruotsin barokkiarkkitehtuuri sai vaikutteita etenkin Ranskasta ja Alankomaista. Suomen arkkitehtuurissa barokkivaikutteita näkyi kartanolinnoissa, kuten Louhisaaressa (1655) ja Sarvilahdessa.
Nivea
Nivea on maailmanlaajuinen ihon- ja vartalonhoidon tuotemerkki, jonka omistaa saksalainen yritys nimeltä Beiersdorf. Nivean tuotteisiin kuuluvat meikkituotteet, ihonhoitotuotteet kuten voiteet ja puhdistusaineet, deodorantit sekä hiustenhoitotuotteet.
Nivea-tuotemerkki valittiin vuonna 2009 viidennen kerran Reader’s Digestin (Suomessa Valitut Palat) tutkimuksessa luotetuimmaksi ihonhoitotuotemerkiksi Suomessa. Tuotemerkki valittiin myös kategoriavoittajaksi kaikissa muissa tutkimuksessa mukana olleissa Euroopan maissa.
Nivean historiaa
Nivea Creme pohjautuu vuonna 1911 tehtyyn keksintöön nimeltään Eucerit. Isaac Lifschütz oli saanut kehitellyksi emulgaattorin, jonka avulla vaikuttava aine, vesi ja rasva pystyttiin yhdistämään stabiiliksi voidepohjaksi. Lifschütz nimesi uuden emulsiovoiteen Niveaksi sen värin mukaan, sillä adjektiivi niveus/nivea/niveum tarkoittaa latinaksi lumivalkoista. 1919 markkinoille tuli ensimmäinen Nivea-saippua. Vuosina 1920–30 tulivat Nivean hiuspohjan ja päänahan tuotteet, suosituimpana Nivea Hair Milk, jonka sanottiin tekevän hiuspohjalle sen, minkä Nivea Cream tekee iholle.
Vuodesta 1924 Nivea Creamia on myyty sinisissä metallipurkeissa, joiden kannessa on valkoinen Nivean logo.
1980-luvulla Euroopassa After Shave Balmia markkinoitiin miehille ensimmäisenä parranajon jälkeen käytettävänä tuotteena, joka ei alkoholittomuutensa vuoksi ärsyttänyt ihoa.
Vuonna 1991 markkinoille tulivat Nivean deodorantit, ja samalla vuosikymmenellä Nivea löysi tutkimuksissaan Q10-ainesosan, jolla huomattiin olevan suuri tehtävä kehon solujen energiatuotannossa. Kun Q10-ihonhoitotuotteiden teho ikääntymistä vastaan saatiin selville, Nivea toi markkinoille Nivea Visage Anti-Wrinkle Q10 -päivävoiteen, josta tulikin maailman eniten myyty ryppyvoide. Myöhemmin Nivea laajensi Q10-tuoteperhettään.
Toleranssi (valmistustekniikka)
Toleranssi määrää sallitut rajat jollekin tuotteen tekniselle ominaisuudelle. Ominaisuudet voivat olla esimerkiksi elektronisen komponentin sähköisiä ominaisuuksia tai koneen osan mittoja ja muotoja. Toleranssi siis kuvaa esim. tuotteen tai työstön hyväksyttyä epätarkkuutta.
Valmistustoleranssien käyttöönottaminen on ollut teollisen valmistustekniikan kulmakiviä, koska se on auttanut kehittämään toistettavuutta valmistuksessa ja siten on kyetty valmistamaan osia, jotka ovat vaihtokelpoisia. Vaihtokelpoisten osien edelläkävijänä pidetään 1800-luvun yhdysvaltalaista aseteollisuutta, erityisesti Colt-revolveritehdasta. Aikaisemmin koneen jonkun osan rikkoontuessa ei ollut käytettävissä varaosaa, vaan osa jouduttiin valmistamaan alusta alkaen käyttäen mallina alkuperäistä. Osan valmistuksessa ja mittojen tarkistuksessa syntyy aina jonkin verran virhettä. Toleransseilla määritetään, kuinka suuri tämä virhe saa olla ennen kuin osa hylätään.
Mm. rei'issä ja tapeissa (ja myös esim. putkissa, ruuveissa, muttereissa ja akseleissa) käytetään monesti ISO 286:1988-standardin mukaisia toleransseja. Toleranssiryhmiä on määritelty A:sta ZC:hen asti a, b, c, ..., z, ... zc) ja -luokkia 1:stä 18:aan. Reiälle käytetään isoa kirjainta ja tapille pientä. Kirjain kuvaa, onko reiän/tapin oltava nimellisarvoaan suurempi vai pienempi ja numero kertoo vaihtelurajat. Esimerkiksi H7-toleranssi 3 mm:n reiälle tarkoittaa, että reiän on oltava 3 mm +0.010/-0 mm kokoinen ja h7-toleranssi 3 mm:n tapille taas määrää sen kooksi 3 mm -0.010/+0 mm (sovitus on tällöin melko tiukka!). H6 taas tarkoittaisi +0.006/-0 mm:n toleranssia (pienempi vaihteluväli) ja J7 +.006/-.004 mm:n toleranssia (sama vaihteluväli kuin H7:llä, mutta eri alueella).
Elektroniikassa komponenteille ilmoitetaan yleensä toleranssi, jonka sisällä joku komponentin arvo voi poiketa nimellisestä. Esimerkiksi, jos vastuksen toleranssiksi ilmoitetaan 1 % (ellei muuta ilmoiteta, tarkoitetaan yleensä symmetristä toleranssia, ± 1 %) ja sen nimellinen resistanssi on 100 ohmia (Ω), vastuksen vastusarvo voi vaihdella välillä 99–101 Ω. 5 % toleranssilla vaihtelualue taas olisi 95–105 Ω.
Mittatoleranssit
Mittatoleranssit määräävät kappaleelle sallitut tosimitat nimellismittaan nähden. Toleranssit voidaan ilmoittaa yksinkertaisimmillaan rajamitoilla tai ylä ja alaeromitoin. Sallitut mitat voidaan kertoa myös toleranssijärjestelmän avulla. ISO-toleranssijärjestelmässä voidaan kirjaimen ja numeron muodostamalla symbolilla ilmaista toleranssiasema, -aste ja se onko kyseessä reikä vai akseli. Kirjaimella ilmoitettava toleranssiasema kertoo toleranssi alueen sijainnin nimellismittaan nähden. Numerolla ilmoitettava toleranssiaste kertoo sallitun tosimittojen vaihteluvälin.
Geometriset toleranssit
Geometriset toleranssit määrittelevät kappaleen muotoja. Ne asettavat vaatimuksia muun muassa heiton suuruudesta, tasomaisuudesta ja samankeskisyydestä.
Geometric dimensioning and tolerancing
Chimes of Freedom: The Songs of Bob Dylan Honoring 50 Years of Amnesty International
Chimes of Freedom: The Songs of Bob Dylan Honoring 50 Years of Amnesty International on ihmisoikeusjärjestö Amnesty Internationalin hyväksi tehty hyväntekeväisyyskokoelma-albumi. Albumi sisältää eri muusikkojen tekemiä cover-versioita Bob Dylanin kappaleista. Albumi julkaistiin Pohjois-Amerikassa 24. tammikuuta 2012 ja se debytoi Billboard 200 -listan sijalla 11, minkä lisäksi Starbucksissa myyty kahden levyn versio debytoi listan sijalla 38. Albumia myytiin Yhdysvalloissa ensimmäisen viikon aikana yhteensä yli 22 000 kappaletta.
Albumilla esiintyviin muusikoihin lukeutuvat muun muassa Miley Cyrus, Adele, Kesha, My Chemical Romance, The Gaslight Anthem, Pete Townshend, Seal, Jeff Beck, Elvis Costello, Mark Knopfler, Darren Criss, Eric Burdon, Sting, Patti Smith, My Morning Jacket, Pete Seeger ja Rise Against.
Pelson vankila
Pelson vankila Vaalan kunnan Pelson kylässä kuuluu Pohjois-Suomen aluevankilaan. Vankila aloitti toimintansa varavankilana 1935. Siitä tuli keskusvankila 1983 ja nimeltään pelkkä Pelson vankila 2001.
Historiaa
Vankilan alue on entistä Pelsonsuota. Laajan suon kuivattamista suunniteltiin jo 1800-luvun alussa, mutta kuivatus aloitettiin vasta 1857. Ensin kuivatettiin noin 60 000 tynnyrinalaa eli 30 000 hehtaaria, josta suota oli yli puolet. Pelson varavankilan perustamispäätös tehtiin 13. syyskuuta 1935. Silloisen Säräisniemen pitäjän Veneheiton kylän alueelle sijoitetun varavankilan toiminta alkoi päätöksestä jo viikon päästä eli 20. syyskuuta 1935.
Perustettuun laitokseen kuuluvaa upottavaa suoaluetta Honkisaaressa, missä vankila yhä sijaitsee, oli 6 600 hehtaaria eikä alueella ollut minkäänlaisia teitä. Ensimmäiseksi sinne saapui Sukevan vankilasta kaksitoista vankia vartijoineen. Henkilökunta ja vangit majoittuivat aluksi ympäristön taloihin, latoihin ja jopa navetoihin. Sota-aikana Pelsolla ja sen yhteydessä olleilla siirtoleireillä työskenteli myös sotavankeja, enimmillään heitä oli vuonna 1941 1300. Yhteensä 133 kuollutta sotavankia on haudattu Vaalan Vesalan hautausmaalle.
Pelsonsuon kuivatus ja raivaaminen noin 1 600 hehtaarin laajuiseksi viljelysalueeksi kesti kolmisenkymmentä vuotta. Kuokkimallakin tehtiin noin 900 hehtaaria peltoa. Aluksi vankeja oli alle sata, mutta lukumäärä kasvoi niin, että Honkisaaren ohella perustettiin Lintukummun ja Vesalan vankiosastot, jotka myöhemmin lakkautettiin. Asutukseen raivatusta alasta luovutettiin yli tuhat hehtaaria ja siitä muodostettiin yhteensä 49 yksityistä maatilaa. Laajimmillaan Pelson kylän alueella asuikin 1950-luvun ja 1960-luvun vaihteessa 745 henkilöä, syksyllä 2008 enää 140. Keskusvankilaksi Pelso muuttui vuoden 1983 alussa ja sen nimeksi tuli Pelson vankila vuoden 2001 alussa.