cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Ray
John Ray (29. marraskuuta 1627 Black Notley, Essex – 17. tammikuuta 1705 Black Notley) oli englantilainen luonnontieteilijä, jota tavataan sanoa Englannin luonnontieteiden isäksi. Hän kirjoitti nimensä muotoon Wray aina vuoteen 1670 saakka, jonka jälkeen kirjoitti sen muotoon Ray, koska se kuulemma oli ollut aikaisemmin suvun käytäntö.
Rayn isä oli kyläseppä ja äiti oli kuulu parantaja ja kasvien tuntija. 16-vuotiaana hänet lähetettiin Cambridgen yliopistoon, missä hän suoritti kandidaatin tutkinnon. Hän jäi opettamaan useita eri aineita yliopistoon. Vuonna 1660 Ray vihittiin anglikaanisen kirkon papiksi. Eräs hänen oppilaistaan oli Francis Willughby, jonka kanssa hän ja kaksi muuta oppilasta lähtivät kiertämään Eurooppaa keväällä 1663, ja jolta matkalta hän palasi maaliskuussa 1666. Vuonna 1667 Ray valittiin Royal Societyyn. 1673 Ray avioitui Margaret Oakleyn kanssa ja he muuttivat Sutton Coldfieldiien 1676, ja 1677 Falborne Halliin Essexissä. Lopulta vuonna 1679 Ray muutti takaisin Black Notleyyn, jonne hän jäi pysyvästi asumaan. Hänen loppuelämänsä täällä oli hiljaista ja tapahtumaköyhää ja hänen terveytensä oli heikko. Hän elätti itsensä kirjoittamalla kirjoja ja piti yllä laajaa kirjeenvaihtoa. Hänen kunniakseen perustettiin luonnontieteellisiä teoksia julkaiseva Ray Society vuonna 1844.
Rayn vuonna 1676 kirjoittama Ornithologia libri tres, jonka hän kaksi vuotta myöhemmin käänsi ja julkaisi englanniksi, perustui pääosin vuonna 1672 kuolleen Willughbyn havaintoihin ja päätelmiin. Tästä kirjasta katsotaan alkaneen eurooppalaisen tieteellisen ornitologian. Ray ja Willughby kyseenalaistivat Aristoteleen ajoista saakka vallinneita käsityksiä ja uskomuksia, kuten esimerkiksi pääskyjen talvehtimisesta. Willughbyn luoma eläinten luokittelujärjestelmä oli osittain parempi Carl von Linnén myöhemmin esittämää ja vastasi enemmän nykyisin vallassa olevaa käytäntöä.
Ray oli luonnonteologi, joka kirjassaan Jumalan luomistyön viisaudesta (The Wisdom of God manifested in the Works of the Creation) (1691) kehotti tutkijoita tekemään havaintoja Jumalan luomistyöstä ja siten tavallaan kehittämään luonnon tieteellistä tutkimista. Rayn työn seurauksena sanotaan syntyneen erilliset systematiikkaan ja maastohavaintoihin perustuvat lintutieteen haarat. Rayn määritelmä lajista oli vallalla aina Darwinin evoluutioteoriaan saakka.
Just a Little More Love
Just a Little More Love on ranskalaisen DJ:n David Guettan debyyttialbumi. Albumi julkaistiin kesäkuussa 2002 Virgin Recordsin kautta.
Lykeion
Lykeion oli antiikin aikainen gymnasion eli voimistelu- ja urheilupaikka Ateenassa Kreikassa. Se tunnetaan ennen kaikkea paikkana, jossa filosofi Aristoteles opetti ja jossa toimi tämän perustama peripateettinen koulukunta, johon Lykeionin nimellä usein viitataan.
Varhaishistoria
Lykeionin gymnasionin paikalla oli alun perin Apollon Lykeiokselle eli ”susien Apollonille” omistettu pyhäkkö. Tämä oli todennäköisesti paimenjumala, jonka uskottiin suojelevan laumoja susia vastaan. Lykeionin aluetta käytettiin paitsi urheilupaikkana myös sotilaallisiin harjoituksiin, kulttitoimintoihin sekä Ateenan ekklesian eli kansankokouksen kokoontumispaikkana ennen Pnyksin rakennelmien valmistumista tähän käyttöön. Tämä näkyy siinä, että alueella oli lukuisia erilaisia rakennuksia.
Gymnasion rakennettiin paikalle oletettavasti Ateenan tyranni Peisistratoksen aikana arkaaisella kaudella 500-luvulla eaa. tai viimeistään Perikleen aikana klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Alueelle rakennettiin enemmän rakennuksia 300-luvulla eaa., jolloin Lykurgos myös kunnosti gymnasionin. Lykeion oli yksi Ateenan kolmesta tärkeimmästä gymnasionista Akademeian ja Kynosargeen ohella. Jo ennen Aristotelesta Lykeionia käyttivät opetuspaikkanaan monet aiemmat sofistit ja filosofit, kuten Protagoras ja Sokrates. Platonin dialogi Euthydemos sijoittuu Lykeionille.
Aristoteleen kouluna
pienoiskuva|upright=1.058|Lykeionin palaistran ja pylväikköpihan raunioita, katettuna vesialtaan jäänteet. Aristoteles alkoi opettaa Lykeionissa noin vuonna 335 eaa., ja perusti näin peripateettisen koulunsa. Päinvastoin kuin opettajansa Platon, Aristoteles ei stageiralaisena ollut Ateenan kansalainen, eikä näin ollen voinut omistaa kaupungissa maata tai rakennuksia. Siksi hän ja hänen oppilaansa käyttivät julkisen gymnasionin tiloja kokoontumispaikkanaan aiempien filosofien tavoin.
Koulukunta sai kävelyyn viittaavan nimensä Lykeionin katetuista pylväskäytävistä (peripatoi) sekä siitä, että Aristoteleella kerrotaan olleen tapana opettaa kävellessään. Koska Aristoteleen koulu liittyi läheisesti gymnasioniin, koko kouluun alettiin viitata myös Lykeionin nimellä. Aristoteles opetti Lykeionissa lähes kuolemaansa vuonna 322 eaa. saakka. Lykeionissa oli muun muassa suuri kirjasto, jonka koulukunta oli koonnut.
Aristoteleen seuraaja Theofrastos hankki alueelta rakennuksia ja maita omistukseensa. Peripateettinen koulukunta toimi Lykeionissa ainakin vuoteen 86 eaa. saakka, jolloin Sulla vei sen kirjaston Roomaan. Itse gymnasion säilyi olemassa aina 300-luvulle jaa. saakka, jolloin se jäi pois käytöstä.
Kaivaukset
Lykeionin rauniot löydettiin vuonna 1996, kun alueelle oltiin tekemässä pelastuskaivauksia Goulandrísten säätiön nykytaiteen museon rakentamista varten. Museohanke siirtyi muualle, ja kaivauksia jatkettiin tämän jälkeen 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen. Vuosina 2011–2013 alue kunnostettiin avattavaksi arkeologisena kohteena. Osa raunioista on katettu matalilla katoksilla. Lykeionin arkeologinen puisto on avoin yleisölle vuodesta 2014.
Rakennukset ja löydökset
Lykeion sijaitsi Ilissos-joen varrella Ateenan kaupunginmuurilla eli niin kutsutulla Themistokleen muurilla ympäröidyn alueen itäpuolella eli muurien ulkopuolella, Diokhares-portin suunnassa. Antiikin aikaisten kuvausten mukaan paikka oli idyllistä lehtoa, joka käsitti laajan alueen. Sitä luonnehtivat avoimet kentät ja toisaalta puiden varjostamat alueet. Lykeionia rajasivat pohjoispuolelta Eridanos-joki ja Lykabettos-kukkulan rinne, eteläpuolelta Ilissos-joki ja lounaispuolelta Olympoksen Zeuksen temppelin alue. Läheltä kulki tärkeä Mesogaian tasangolle johtanut tie, joka kulki suurin piirtein nykyisen Vasilíssis Sofías -valtakadun paikalla. Nykyisin arkeologinen kohde on Rigíllis-kadulla Bysanttilaisen ja kristillisen museon ja Ateenan konservatorion välisellä alueella, suhteellisen lähellä Kreikan parlamenttitaloa.
Gymnasionin kaivausalueen koko on noin 50 × 48 metriä eli noin 0,24 hehtaaria. Gymnasion-rakennuksen pituusakseli oli pohjois-eteläsuunnassa ja sisäänkäynti oletettavasti etelästä. Rakennuksesta on tunnistettu noin 23 × 26 metrin kokoisella keskuspihalla varustettu palaistra, jota käytettiin muun muassa painiharjoituksissa. Se on ollut ympäröity kolmelta sivulta pylväiköillä, joiden leveys on ollut noin 3,5–4 metriä. Pylväikköjen takana oli lukuisia huoneita. Pohjoissivulla sijaitsi oletettavasti opetustiloja ja kirjasto, ja itä- ja länsisivuilla muun muassa konisterion, jossa painijat pölyttivät itsensä hiekalla, ja elaiothesion, jossa he voitelivat itsensä öljyllä.
Muihin löytöihin kuuluu muun muassa kaivo ja vesisäiliöitä. Pihan pohjoisosasta on löydetty urheilijoiden käyttämä kylmien kylpyjen allas, joka oli lisätty ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Samaan aikaan kokonaisuuden koillis- ja luoteiskulmiin lisättiin kylpylärakennukset. Roomalaisella kaudella kylpylätilat muutettiin roomalaisiksi kylpylöiksi.
Antiikin lähteiden mukaan Lykeionissa oli pyhäköt Apollonin lisäksi myös Hermeelle ja muusille. Muusien pyhäkön lähellä oli pieni stoa eli pylväshalli. Alueella oli myös toinen stoa, jonka seinillä oli esillä maailmankarttoja. Aristoteleen ajan jälkeen Lykeionissa tiedetään olleen esillä hänen rintakuvansa. Lykeionin alueella sijaitsi myös juoksurata tai -ratoja (dromoi) sekä urheilukilpailuiden tuomarien eli athlothetain istuimet. Alueen kastelemiseksi sinne oli kaivettu vesikanavia Eridanos- ja Ilissos-joista. Alueella kasvoi muun muassa suuria plataanipuita, jotka Sulla kaatoi kaupunkia piirittäessään. Lykeionin lähellä sijaitsi heeros Panopsille omistettu lähdekaivo.
Jesper Thilo
pienoiskuva|Jesper Thilo vuonna 2018. Jesper Thilo (s. 28. marraskuuta 1941 Kööpenhamina) on tanskalainen jazzmusiikkia esittävä tenorisaksofonisti, joka on välillä soittanut myös alttosaksofonia ja klarinettia. Hän levytti ensimmäistä kertaa kokoonpanon johtajana Storyvillelle vuonna 1973. Hänen kanssaan soittivat muiden muassa Hank Jones, Kenny Drew, Clark Terry, Roland Hanna ja Harry Edison. Thilo esiintyi myös Miles Davisin Aura-albumilla vuonna 1989.
Vuosituhannen vaihduttua Thilo on julkaissut useita levytyksiä Stunt Recordsille. Näitä ovat Remembering Those That Were (2009), On Clarinet (2010) ja Scott Hamilton Meets Jesper Thilo (2011).
Dogmi
thumb|150px|”Varokaa dogmia”. Yhdysvaltalaisen Freedom from Religion Foundationin mainos. Dogmi eli opinkappale, oppilause tai uskonkappale on jonkin uskonnon, kirkkokunnan tai uskonnollisen auktoriteetin uskoa tai oppia koskeva – usein kodifioitu – väite. Filosofiassa dogmi merkitsee todistamatta päteväksi katsottua lausetta.
Dogma tarkoittaa kristinuskon sisällöllistä kokonaisuutta.
Dogmeja voidaan löytää erityisesti kristinuskosta ja islamista. Tällaisissa uskonnoissa dogmi on uskon ydinkohta, jonka katsotaan olevan käytännössä pakollinen kaikille kyseisen uskonnon seuraajille. Dogmin katsotaan perustuvan asioihin, joista on niin paljon näyttöä, ettei niitä voida kiistää. Dogmin hylkäämisestä seuraa tällöin käytännössä uskonnon omakohtainen hylkääminen tai henkilökohtaiseen epäilyksen tilaan joutuminen. Dogmi voidaan näin erottaa teologisesta mielipiteestä, jotka koskevat sellaisia asioita, joita ei tunneta yhtä hyvin. Dogmin hylkääminen on harhaoppia eli heresiaa. Tämä voi johtaa uskonnollisesta yhteisöstä pois sulkemiseen, vaikkakaan kaikki uskonnot ja uskonnolliset yhteisöt eivät valvo dogmien noudattamista yhtä tarkasti.
Dogmatiikka tarkoittaa akateemista oppialaa, joka käsittelee dogmeja ja dogmaa, etenkin kristinuskon opinkappaleita ja ajattelua. Dogmaatikko tarkoittaa dogmatiikan tutkijaa.
Sanoja dogmaatikko ja dogmaattinen voidaan käyttää myös kuvaannollisesti, usein pejoratiivisessa mielessä. Tällöin tarkoitetaan henkilöä tai asennetta, jossa oppilauseisiin suhtaudutaan ehdottoman tosina.
Mitty Collier
Mitty Collier (s. 21. kesäkuuta 1941 Birmingham, Alabama) on yhdysvaltalainen R&B-, soul- ja gospellaulaja. Chess Records tarjosi hänelle levytyssopimusta vuonna 1960, ja hänen tunnetuin hittinsä on Chess Recordsin kautta vuonna 1964 julkaistu balladi "I Had a Talk with My Man". Muihin merkittäviin kappaleisiin lukeutuu Top 10 -listalle noussut R&B-hitti "Sharing You". Vuonna 1972 Collier jätti maallisen musiikin, ja sittemmin hän on keskittynyt gospelin laulamiseen. 1990-luvulla hän työskenteli pappina chicagolaisessa kirkossa. Hitistä "I Had a Talk with My Man" ovat tehneet coverversioita Dusty Springfield, Shirley Brown, Inez Foxx ja Marva Wright.
Independence Rock
thumb|Independence Rock. Independence Rock on graniittikivi Yhdysvaltojen Wyomingin osavaltiossa. Se tunnetaan historiastaan Oregonin reitin siirtolaisten matkoilla 1800-luvulla.
Kohde
thumb|vasen|Valokuvassa vuodelta 2015. Independence Rock on suuri graniittinen kivi, joka sijaitsee Yhdysvaltojen Wyomingin osavaltiossa Natronan piirikunnassa lähellä Sweetwater River-jokea, sekä Wyoming State Highway 220-tietä. Alcova sijaitsee kivestä noin 37 kilometriä pohjoiseen. Kivi on noin 40 metriä korkea.
Historia
thumb|Kiveen kaiverrettuja nimiä. Yhdysvaltojen itäosista kohti mantereen länsiosia muuttaneet siirtolaiset käyttivät niin sanottua Oregonin reittiä, joka kulki Independence Rockin pohjoispuolelta. Kivi oli tärkeä maamerkki reitin varrella, jolla siirtolaiset pysähtyivät ja leiriytyivät hankkimaan juomavettä ja lisätietoja reitistä. Samalla kivelle tultaessa tiedettiin, että matkasta kohti Tyynenmeren rannikkoa oli kuljettu noin kaksi viidesosaa.
Kiven nimen alkuperästä ei ole täyttä varmuutta. Se on todennäköisesti peräisin vuosilta ennen 1830-lukua. Joissain tarinoissa nimi liitetään itsenäisyyspäivän juhlintaan (4. heinäkuuta) kivellä siirtolaisten parissa. Ilmeisen vanha oli myös tapa kaivertaa kiven ohi kulkeneiden nimiä kiveen. Kivessä on edelleen siihen kaiverrettuja nimiä. Ensimmäisen nimen kirjoittajaa ei kuitenkaan tunneta. Yksi varhaisimmista on kaiverrus "M. K. Hugh" vuodelta 1824.
M/S Corn Rose
M/S Corn Rose on turkkilaisen Cornships Management & Agency -yhtiön omistukseen rekisteröity monikäyttöinen rahtilaiva. Laiva on rakennettu vuonna 1987 Miho Zosensho K.K. -nimisellä telakalla, Shimizussa, Japanissa. Corn Rose on rekisteröity Maltan lipun alle. Aikaisemmin aluksella operoi alankomaalainen Spliethoff -varustamokonserni.
Corn Rosen sisaraluksia ovat M/S Corn Lily, M/S Margarita, M/S Vinashin Express 1, M/S Vinashin Express 2, M/S Corn Tulip, M/S Avataq, M/S MSC Anna, M/S MSC Isabelle, M/S Onego Voyager, M/S Parkgracht, M/S Pietersgracht, M/S Poolgracht, M/S Romny, M/S SCM Tepuy II, M/S Skalva, M/S Corn Crest, M/S Illawarra Chief, M/S Jaco Carrier, M/S Kapitan Grishin, M/S Kochnev, M/S Aleksandrov, M/S Socol 1, M/S Socol 7, M/S Socol-3, M/S Sofrana Kermadec, M/S Tauranga Chief ja M/S Umiavut.
Osnabrückin junaturma
Osnabrückin junaturma on vuonna 1918 Saksassa tapahtunut junaonnettomuus, jossa kuoli 31 ihmistä ja 66 loukkaantui. Onnettomuudessa kuolleista 12 oli suomalaisia jääkäreitä.
Suomalaisista jääkäreistä saivat onnettomuudessa surmansa: Surmansa saaneet haudattiin Osnabrückin hautausmaalle. Kolme jääkäriä loukkaantui, he olivat Kustaa Paavali Ylimäki, Kalle Heikki Mykkänen ja Paavo Einar Pantzar, lisäksi jääkäri Toivo Aleksander Piipponen "koki vaikean hermojärkytyksen". Onnettomuus koettiin erityisen järkyttävänä siksi, että sen uhriluku oli suurempi kuin pataljoonan kokemat rintamatappiot.
Kaarle Tavela
Kaarle Kustaa Tavela (26. kesäkuuta 1810 Kangasala – 8. helmikuuta 1872 Kangasala) oli suomalainen ratsutilallinen, joka osallistui talonpoikaissäädyn edustajana Venäjän keisari Aleksanteri II:n kruunajaisiin Moskovassa 1856.
Emil Hästbacka
Johan Emil (J. E.) Hästbacka (30. kesäkuuta 1872 Teerijärvi − 17. tammikuuta 1951 Teerijärvi) oli suomalainen pankinjohtaja, maanviljelijä ja ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustaja.
Hästbackan vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Hästbacka ja Maria Hästbacka. Hän kävi kansakoulun ja toimi sitten maanviljelijänä Teerijärvellä vuosina 1890–1951. Hästbacka oli myös Wilh. Schaumanin palveluksessa ensin puutavaraliikkeen metsäpäällikkönä 1896–1912 ja sitten puutavaraliikkeen toisena johtajana 1912–1929. Samaan aikaan hän toimi Puutavara Oy Ykspihlajan isännöitsijänä 1911–1916 ja Oy Furun toisena johtajana 1916–1924. Viimeksi Hästbacka oli Teerijärven säästöpankin toimitusjohtajana vuosina 1930–1949. Hän sai talousneuvoksen arvonimen 1932.
Hästbacka oli RKP:n kansanedustajana vuosina 1917–1948 edustaen Vaasan läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän kuului valtiontilintarkastajiin ja oli mukana kunnallispolitiikassa Teerijärven kuntakokouksen ja kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Hästbacka oli jäsenenä Vaasan läänin pohjoisen vaalipiirin keskuslautakunnassa ja Ruotsalaisen kansanpuolueen lisätyssä keskushallituksessa.
Hästbacka oli naimisissa vuosina 1891–1897 Emma Lovisa Sågslampin kanssa. Vuodesta 1898 hän oli naimisissa Aina Maria Kuleniuksen kanssa.
Elias Tukia
Elias Tukia (29. syyskuuta 1877 Lappee – 30. huhtikuuta 1950 Lappee) oli suomalainen maanviljelijä, kunnallisneuvos ja suomalaisen puolueen, kokoomuksen sekä viimeksi Maalaisliiton kansanedustaja.
Tukia oli suomalaisen puolueen kansanedustajana 1917–1918, kokoomuksen kansanedustajana 1918–1919 sekä maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1924–1948. Hän edusti Viipurin läänin läntistä vaalipiiriä 1917–1919 ja 1924–1945 sekä Kymen läänin läntistä vaalipiiriä 1945–1948. Tukia toimi presidentin valitsijamiehenä vuosien 1925, 1931, 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa ja oli mukana kunnallispolitiikassa Lappeen kunnanvaltuuston puheenjohtajana ja kunnallislautakunnan esimiehenä. Hän sai kunnallisneuvoksen arvonimen 1937.
Tukia oli naimisissa vuodesta 1907 Leena Flykthin kanssa.
Fiskarsin ruukki
upright|pienoiskuva|Fiskarsin konepajan mainos vuodelta 1855 pienoiskuva|Fiskarsin ruukin päärakennus
Fiskarsin ruukki on Fiskarin kylään entisen Pohjan kunnan alueelle nykyiseen Raaseporiin Uudellemaalle vuonna 1649 perustettu rautaruukki. Nykyään ruukki on elinvoimainen suomalaisen taiteen ja muotoilun keskus. Ruukin alueella asuu noin 500 henkeä ja paikka on erityisesti taiteilijoiden, käsityöläisten ja muotoilijoiden suosiossa. Varsinkin kesäisin Fiskarsin ruukki on suosittu matkailukohde. Myös talvisin näyttelyt, kokous-, majoitus- ja ravintolapalvelut sekä työpajat ja myymälät tarjoavat nähtävää ja koettavaa.
Historiaa
Vuonna 1649 saksalainen kauppias Peter Thorwöste lunasti kuusi taloa Torbyn kylästä  ja sai kuningatar Kristiinalta privilegion, jonka oikeudella ruukissa sai valmistaa valettuja ja taottuja tuotteita tykkejä lukuun ottamatta. Samana vuonna lupa myönnettiin myös masuunin ja kankivasaran perustamiseen. Heti alusta alkaen Thorwöstelle myönnettiin lupa hankkia erityiskoulutettua työvoimaa ulkomailta, sillä lähialueilla sitä ei ollut tarjolla. Yhden Thorwösten lunastaman talon nimi oli Fiskars, ja siitä ruukki sai nimensä .
Pohjan pitäjästä ja sen lähialueista tuli 1600-luvulla Suomen raudanvalmistuksen keskus, sillä Fiskarsin ruukin lisäksi alueella sijaisitsivat myös Mustion (perustettu 1616), Antskogin (Pohja, 1630), Billnäsin (Pohja, 1641), Fagervikin (Inkoo, 1646) rautaruukit ja Kärkelän kuparisulatto (Kisko, 1766).
1731 John Montgomerie osti Fiskarsin ruukin. Ruukki sai jälleen kuitenkin uudet omistajat, kun Robert Finlay ja John Jennings ostivat sen 1750-luvulla. Jenning ei ollut mukana toiminnassa kauan, Finlay sen sijaan aloitti ruukissa myös kuparin jalostuksen. Vararikko päätti kuitenkin Finlayn isännyyden vuonna 1771. Ruukin seuraava omistaja oli tukholmalainen B. M. Björkman, joka puolestaan myi ruukin taas edelleen turkulaiselle apteekkarille Johan von Julinille vuonna 1822.
Johan von Julinin kausi
Julinin johdolla ruukki pääsi kukoistamaan. Toiminta painottui nimenomaan raudanjalostukseen, mutta myös ruukin maataloutta ja metsänhoitoa kehitettiin. Esimerkiksi hevosvetoisia auroja kehitettiin yli 40 erilaista ja niitä myytiinkin yhteensä yli miljoona kappaletta.
Julin perusti Fiskarsin ruukkiin myös oman sairaalaan ja koulun, mikä oli edistyksellistä. 1800-luvun puoliväliin mennessä Fiskarsin ruukin asukasmäärä oli kohonnut jo noin 660:een. Julin aateloitiin vuonna 1849. Julinin kuoltua 1853 ruukkia johti holhoojahallinto. 1883 perustettiin Fiskars Aktiebolag-niminen osakeyhtiö hallinnoimaan ruukkia.
1900-luku oli ruukille paitsi kasvunaikaa myös haasteita täynnä. Vuosituhannen alun lama ja sotakorvaukset loivat omat haasteensa, samoin 1970-luvun öljykriisi.
1980-luvulla teollinen toiminta siirrettiin ruukista Billnäsiin, koska ruukki ei enää tarjonnut tarpeeksi ajanmukaisia tiloja. Ruukki oli kuitenkin Fiskars-yhtiölle tärkeä, ja ”Elävä ruukki” –teemalla pyrittiin saamaan uusia asukkaita ja toimintoja alueelle.
Käsityöläiset saapuvat ruukkiin
Ympäristö ja vanhat rakennukset vetosivat erityisesti taiteilijoihin, muotoilijoihin ja käsityöläisiin, joita alkoi muuttaa Fiskarsiin pikkuhiljaa. Ensimmäinen näyttely vuonna 1994 oli menestys. Vuonna 1996 perustettiin Fiskarsin käsityöläisten, muotoilijoiden ja taiteilijoiden osuuskunta, ONOMA. Vuoden 2019 alussa osuuskunnassa oli 117 jäsentä.
Nykyään Fiskarsin ruukissa toimii esimerkiksi puusepänverstaita, museoita, muotoilutoimisto, arkkitehtitoimisto, keramiikkaverstaita, lasihytti ja ravintoloita. Kokouspalveluja tarjoaa Hotel Tegel. 1649 perustetun rautaruukkiyhtiön perillinen on monitoimialakonserni Fiskars Oyj Abp.
Viitteet
60.13056°N, 23.54444°W
Ironhide
Ironhide on Transformers-universumissa esiintyvä Autobotti. Hasbron luoma hahmo esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1984 The Transformers -animaatiosarjassa.
Matti Miikki
Matti Nikolai Miikki (30. joulukuuta 1889 Ruokolahti – 9. heinäkuuta 1960 Imatra) oli suomalainen maanviljelijä, kunnallisneuvos ja Maalaisliiton kansanedustaja ja ministeri.
Miikin vanhemmat olivat talollinen Matti Heikinpoika Miikki ja Katri Mälkiä. Hän kävi kansakoulun ja toimi sitten maanviljelijänä ensin Ruokolahdella vuoteen 1948 saakka ja sitten Imatralla vuosina 1948–1960. Miikki teki opintomatkat Norjaan 1939 ja Puolaan 1956.
Miikki oli Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1930–1960 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä 1930–1945, Kymen läänin itäistä vaalipiiriä 1945–1948 ja Kymen läänin vaalipiiriä 1948–1960. Hän kuului myös valtiontilintarkastajiin ja oli toisena valtiovarainministerinä Kekkosen III hallituksessa 1951–1953. Miikki kuoli kesken vaalikauden ja hänen tilalleen eduskuntaan tuli Mikko Kaarna.
Ironhide
The Transformers: The Movie
Elokuvassa The Transformers: The Movie, Megatron hyökkää Autobottien sukkulan kimppuun ja tappaa Ironhiden, ampumalla tätä päähän.
Matti Miikki
Miikki oli naimisissa vuodesta 1912 Miina Joutosen kanssa. He saivat kuusi lasta.
Ironhide
Sarjakuva
Sarjakuvassa Ironhide on alusta alkaen mukana, mutta ei kovinkaan suuressa tai tärkeässä roolissa. Myöhemmin Ironhide joutui deaktivoiduksi ja palasi vasta aivan sarjan lopussa, Unicronin hyökätessä Cybertronille, Grimlockin herätettyä hänet takaisin eloon. Ironhidea ei tämän jälkeen enää nähty.
Transformers: Energon
Transformers: Energonin Ironhide ei liity mitenkään alkuperäiseen Generation 1 Ironhideen. Hahmo on niin luonteeltaan kuin tavoiltaankin täysin eri hahmo. Energonin Ironhide on uusi, innokas, täysin kokematon nuori Autobotti, jolla ei ole yhtään kokemusta taistelusta. Hän on yli-innokas ja ihailee suuresti Hot Shotia, yhtä esimiestään. Hänen ihmisystäviinsä kuuluu sarjan keskeinen ihmishahmo, Kicker, jonka kanssa hän useasti sarjan aikana seikkailee. Sarjan aikana Ironhide kasvaa hahmona kokeneemmaksi ja paremmaksi taistelijaksi.
Transformers (2007)
Elokuvassa Ironhide on Optimuksen pitkäaikainen ja uskotuin ystävä. Suurin muutos Ironhidessa on hänen värityksensä. Toisin kuin alkuperäisessä sarjassa, elokuvassa Ironhide on täysin musta ja muuntautuu pakettiauton sijasta suureksi hinausmaasturiksi. Hän on Optimuksen maajoukkojen asespesialisti, jolla on erittäin pessimistinen näkökulma kaikkeen.thumb|right|300px|Ironhide robottimuodossaan, elokuvassa [[Transformers (elokuva)|Transformers (2007).]]
Transformers: The Game
Transformers: The Game -pelissä Ironhide on pelattava vähintään kolmessa Autobottikamppanjan tehtävässä: toisen tason toisessa tehtävässä sekä neljännen tason ensimmäisessä ja kolmannessa tehtävässä.
Transformers: Kaatuneiden kosto
Transformers: Kaatuneiden kostossa Ironhide taistelee Autobottien riveissä tehden yhteistyötä NESTin kanssa. Hänen piti alun perin Arceen kanssa opasta Sam ja Mikaela Optimus Primen ruumiin luokse, mutta sitten kun Arcee joutui Decepticonien tappamaksi, Ironhiden oli pakko keskittyä enemmän puolustautumaan Decepticoneilta. Joten Samin ja Mikaelan oli pakko jatkaa ilman häntä.
Transformers: Revenge of the Fallen -videopeli
Transformers: Revenge of the Fallen -pelissä Ironhide on yksi viidestä Autobottikamppanjan pelihahmosta. Ironhide käyttää aseinaan kaksoispulssikanuunoita ja ohjuslaukaisimia. Erikoiskykynä hänellä on jättää jälkeensä pieni tykkitorni, joka automaattisesti tulittaa vastustajia, kunnes joku tuhoaa sen (Decepticonkamppanjassa Grindorilla on sama erikoiskyky). Erikoiskyvyn on annettava latautua uudelleen, jotta tällaisen voi jättää uudestaan.
Transformers: Kuun pimeä puoli
Elokuvassa Transformers: Kuun pimeä puoli hänet nähtiin aluksi NESTin tukikohdassa, missä Que antoi hänelle uusiksi aseiksi kaksi voimakasta kivääriä. Hän ilmestyi myöhemmin Bumblebeen, Sideswipen ja Dinon tueksi suojellakseen Sentinel Primea Dreadeilta. Mutta kun Dreadit oli lyöty, Sentinel paljasti itsensä petturiksi ja ampui Ironhideen kosmista ruostetta, joka ruostutti Ironhiden robottikehoa ja lopulta tappoi hänet.
Koski (ruukki)
Koski on kylä ja entinen rautaruukki entisessä Perniön kunnassa nykyisessä Salon kaupungissa.
Suotuisan ilmaston ja ruukkihistorian vuoksi alueella kasvaa paljon muualla suomessa harvinaisempia kasvi- ja puulajeja. Lintulajisto Kiskonjoen ja Saarijärven ympäristössä on runsas ja myös harvinaisia lajeja on tavattu usein.
Historia
Kosken ruukin perusti vuonna 1679 ruotsalainen Daniel Faxell. Ruukin perustamista edelsivät Faxellin saamat oikeudet Utön kaivoksiin Tukholman ulkosaaristossa. 1790-luvun lopussa Kosken ruukki siirtyi kuparin sulatukseen, joka päättyi 1848. Raudanvalmistus jatkui Kosken uudessa, vuonna 1833 rakennetussa masuunissa vuoteen 1890.
Kosken ruukin omistaja vaihtui moneen kertaan. Vuonna 1822 ruukki siirtyi yhdessä Fiskarsin ruukin kanssa turkulaiselle apteekkarille John Jacob Julinille (myöhemmin von Julin).
Rautatie
Helsingin–Turun-rautatie eli niin sanottu rantarata linjattiin 1890-luvulla kulkemaan Kosken ruukin kautta. Kosken ensimmäisen asemarakennuksen suunnitteli arkkitehti Bruno Granholm samanlaisena kuin Espoon rautatieaseman ensimmäinen asemarakennus. Kosken asema palveli myös Aijalan kaivoksen kuljetuksia.
Kosken ensimmäinen asemarakennus tuhotui talvisodan pommituksissa. Väliaikaisena asemana toimi tavaramakasiini, kunnes paikalle valmistui arkkitehti Jarl Ungernin suunnittelema uusi rapattu asemarakennus joulukuussa 1940. Kuljetukset Aijalan kaivokselta Kosken asemalle lopetettiin malmivarojen ehdyttyä vuonna 1958, mutta kaivoksille kuljetettiin rikastettavaksi Lappeenrannan nikkelimalmia vielä 1960-luvun ajan. Seudun hiljennyttyä liikennepaikka muutettiin miehittämättömäksi vuonna 1970, tavaraliikenne lopetettiin vuonna 1974 ja koko liikennepaikka lakkautettiin vuonna 1988. Kylän läpi kulkenut rautatielinjaus purettiin vuonna 1990. Nykyisin ratalinja ohittaa kylän lännen puolelta kolmen tunnelin läpi. Käytöstä poistettu asemarakennus (joka muutaman vuoden 1990-luvun alussa oli autio kummitustalo) tuhottiin paloharjoituksessa 1990-luvun loppupuolella. Asema-alue on nykyään yksityisomistuksessa.
Rantaradan oikaisun jälkeen Kosken kylä hiljeni ja palvelut lakkasivat. Vilkkaimpina vuosina kylältä löytyi useampi kauppa, pankki ja jopa oma postitoimisto. Nykyään lähimmät juna-asemat sijaitsevat Karjaalla ja Salossa. Lähimmät palvelut sijaitsevat noin 11 kilometrin päässä Perniön kirkonkylällä.
Nykypäivä
Kosken ruukki kuuluu Suomen huonoimmin tunnettuihin ruukkialueisiin. Osasyy tähän löytyy omistussuhteista; vanha ruukkialue on kokonaisuudessaan sukujen von Julin ja von Limburg Stirum omistuksessa ja pitkälti yksityiskäytössä.
Nykyään Koskella harjoitetaan pääasiassa lihakarjataloutta luonnonmukaisin keinoin. Kosken kartano pitää myös kesäisin auki olevaa kahvilaa ja lihamyymälää. Kyläyhteisön toimintaa ylläpitää Koski as kyläyhdistys.
Rakennukset
Kosken ruukin arvokkain rakennus on vuonna 1666 rakennettu ruukinkirkko, joka sijaitsi alun perin Antskogin (Anskun) ruukissa. Se siirrettiin Koskelle Antskogin ruukinseurakunnan lakkauttamisen jälkeen vuosina 1786–1787. Kosken kirkko on yksi Suomen neljästä yksityisomistuksessa olevasta luterilaisesta kirkosta.
Punamullattu Kosken kartano on rakennettu vuonna 1731. Nykyisen asunsa se on saanut 1920-luvulla.
Koskella on edelleenkin käytössä oleva vuonna 1906 rakennettu vesivoimalaitos.
Museovirasto on vuonna 2009 määritellyt Kosken ruukinalueen yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Aiheesta muualla
60.17972°N, 23.28917°W
Janne Koivuranta
Johan Samuel (Janne Samuli) Koivuranta (20. elokuuta 1885 Rovaniemi – 23. toukokuuta 1967 Rovaniemen maalaiskunta) oli suomalainen maanviljelijä, kunnallisneuvos ja Maalaisliiton kansanedustaja.
Koivuranta oli Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1919–1945 ja 1948–1951 edustaen Oulun läänin pohjoista vaalipiiriä 1919–1939 ja Lapin läänin vaalipiiriä 1939–1945 sekä 1948–1951. Hän oli mukana kunnallispolitiikassa Rovaniemen kunnanvaltuuston varapuheenjohtajana sekä kunnallislautakunnan ja kunnanhallituksen jäsenenä. Koivuranta sai kunnallisneuvoksen arvonimen 1937. Koivuranta kuului myös valtiontilintarkastajiin ja oli Maalaisliiton keskushallituksen jäsen.
Koivuranta oli naimisissa vuodesta 1907 Edith Johanna Uusitalon kanssa.
Kalibrointi
Kalibrointi käsittää toimenpiteet, joiden avulla määritetyissä olosuhteissa saadaan tietoon mittauslaitteen tai mittausjärjestelmän näyttämien tai kiintomitan tai vertailuaineen edustamien suureiden arvojen ja vastaavien mittanormaaleilla eli standardeilla toteutettujen arvojen välinen yhteys. Mittanormaalit, esimerkiksi metrin mitta, ovat Suomessa Mittatekniikan keskuksen käytössä. Kansainvälisesti merkittävä standardeja tekevä instituutti on yhdysvaltalainen NIST.
Kalibroinnissa etsitään yhteys sovittuun vertailumittaan eli jäljitettävyys mittanormaaliin. Useissa mittauksissa riittää kuitenkin suhteellinen tarkkuus, jolloin käytännössä tehdään eri mittalaitteiden tahdistaminen. Tästä on esimerkkinä teille asetetut nopeusnäytöt, joista autoilijat voivat katsoa omien autojensa nopeusmittarien näytön virheen verrattuna nopeusnäyttöön. Tämän mittaus on kaikille ohi ajaville yhteismitallinen, mutta ei täsmällisesti oikein. Mikäli autoilijat korjaavat nopeutensa vastaamaan todettua mittauseroa ja ajavat sallittua nopeutta, niin lopputuloksena autojen nopeuserot tasoittuvat.
Kalibrointi ja laitteiden viritys
Mittatekniikan keskus suosittaa kalibrointi-termin käyttämistä vain, kun laitteen antamaa lukemaa verrataan jäljitettävästi kalibroituun massaan eli mittanormaaliin, joka on kalibroitu akkreditoidussa kalibrointilaboratoriossa. Kalibroinnin avulla laite voidaan virittää näyttämään oikeaa, mittanormaalin antamaa lukemaa. Kalibrointiin ei välttämättä kuulu mittalaitteen viritys.
Kalibraatiossa havaittava mittauksen ero mittanormaaliin voi olla lineaarinen siten, että korjauskertoimella kerrottu mittaustulos antaa niin sanotun oikean tuloksen. Epälineaarisesti käyttäytyvän laitteen antaman tuloksen kalibrointi on hankalampaa. Silloin voidaan piirtää esimerkkikalibraatiokäyrä. Esimerkiksi monet säteilynilmaisimet näyttävät pienillä laskentataajuuksilla oikeaa pulssimäärää, mutta laskentataajuuden kasvaessa yli lineaarisen alueen ne näyttävät systemaattisesti liian pientä lukemaa. Myös vaaka voi vaatia epälineaarista viritystä. Esimerkiksi jousivaa'an viritys on lineaarinen vain, kun jousen venymä on tarpeeksi pieni ja Hooken laki pitää paikkansa.
Mittalaitteiden kalibraatio voi muuttua ajan myötä, kun laitteiden osat kuluvat tai esimerkiksi käyttöympäristö muuttuu. Laitteen käyttäjän on yleensä itse määriteltävä sopiva kalibraatioväli eli laitteen peräkkäisten kalibraatioiden välinen aika.
Esimerkkejä
Esimerkiksi mittanauhan kalibroinnin tulos on taulukko, jossa on vierekkäin tarkka tosiarvo sekä mittanauhan antama arvo. Jos mittanauhan tulos on 3000,0 mm, luetaan taulukosta, että tosimitta onkin esimerkiksi 3000,2 mm. Kalibroinnin tuloksena osa mittalaitteista pystytään säätämään näyttämään tarkemmin mittausarvon ja tuottamaan pienemmän mittausvirheen. Esimerkiksi kello voidaan säätää näyttämään tarkemmin oikeaa aikaa. Tämä säätö ei kuitenkaan tee kellon koneistosta tarkempaa, vaan kello on kohta taas väärässä. Kellon suhteen tehdään oikeastaan nollaus. Vaaka on toinen tyypillinen laite, jonka nollapiste lähtee siirtymään. Vaa'an kalibroinnilla halutaan saada selville, kuinka paljon vaa'an näyttö poikkeaa standardista (kalibroidusta massasta) eri kuormilla. Näyttämän nollaus (taaraus) on toimenpide, joka tehdään vaa'alla ennen punnitusta.
Termistö
Jäljitettävyys: mittaustuloksen tai mittanormaalin yhteys ilmoitettuihin referensseihin, yleensä kansallisiin tai kansainvälisiin mittanormaaleihin, sellaisen aukottoman vertailuketjun välityksellä, jossa on ilmoitettu kaikkien vertailujen epävarmuudet.
Mittanormaali: kiintomitta, mittauslaite, vertailuaine tai mittausjärjestelmä, jolla määritellään, realisoidaan, säilytetään tai toistetaan suureen mittayksikkö tai suureen yksi tai useampi referenssiarvo.
Pekka Tuomisto (jääkiekkoilija)
Pekka Juhani Tuomisto (s. 29. joulukuuta 1960 Oulu) on suomalainen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli hyökkääjä.
Maajoukkueurallaan Pekka Tuomisto edusti Suomea vuoden 1988 olympialaisissa, jossa Suomi voitti ensimmäisen mitalinsa saavuttamalla olympiahopeaa. Hän oli mukana myös vuoden 1992 talviolympialaisissa. MM-kisoissa hän pelasi vuosina 1991 ja 1992. Jälkimmäisessä turnauksessa Suomi saavutti MM-hopeaa, mikä oli Suomelle ensimmäinen mitali MM-kisoissa. Tuomisto oli maajoukkueen kapteeni olympialaisissa ja MM-kisoissa vuonna 1992.
Suomen Jääkiekkomuseo aateloi Tuomiston Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 124. Rullakiekon SM-liigan parhaan maalintekijän palkinto on nimetty Pekka Tuomiston maljaksi. Tuomisto pelasi kahdet rullakiekon MM-kisat (1995, 1996) ja saavutti kaksi pronssimitalia.
Sarmaatit
Sarmaatit olivat Etelä-Venäjän, Ukrainan ja Unkarin aroseuduilla vaikuttaneita antiikin ajan paimentolaisheimoja. Sarmaatit muuttivat alueille Ural-vuorten kautta, jonne he saapuivat Keski-Aasiasta noin 500-luvulla eaa. Sarmaatit puhuivat indoeurooppalaista kieltä. Roomalainen historiankirjoittaja Tacitus luonnehti sarmaatteja rumiksi ja likaisiksi. Sarmaattiratsumiehet kuitenkin kelpasivat Rooman valtakunnan armeijaan.
Sarmaatit sulautuivat vähitellen muihin kansoihin, kuten hunneihin.
Tyranny and Mutation
Tyranny and Mutation (levyn kannessa THE BLVE ÖYSTER CVLT: TYRANNY AND MVTATION) on Blue Öyster Cult-yhtyeen toinen studioalbumi. Albumilla yhtyeen musiikki muuntui ensialbumin monipuolisemmasta linjasta enemmän hard / heavy rock-painotteiseksi.
Taustaa
Yhtyeen debyyttialbumin julkaisun jälkeen BÖC kiersi ahkerasti lämmitellen isompia artisteja ja luoden samalla mainetta hienona liveyhtyeenä. Tulevan albumin materiaali sävellettiinkin pääosin tien päällä. Siinä missä ensialbumilla oli vielä kuultavissa vaikutteita yhtyeen juurilta 1960-luvun psykedelis-voittoisesta suuntauksesta, oli uusi materiaali selkeästi raskaampaa ja heavy rock-vaikutteista. Näin yhtye lunasti Columbia Recordsin toiveita, joka halusi BÖC:n olevan "Amerikan vastaus Black Sabbathille".
Albumin tuottivat yhtyeen manageri Sandy Pearlman ja Columbian tuottaja Murray Krugman. Pearlman on myös sanoittanut useita albumin kappaleita ja myös yhtyeen lähipiiriin kuulunut Richard Meltzer sekä runoilija-muusikko Patti Smith vierailevat sanoittajina. Smith seurusteli 1970-luvulla yhtyeen kitaristi-kosketinsoittaja Allen Lanierin kanssa. Sanoitukset käsittelevät yhtyeelle tyypillisesti "mystisiä ja salaperäisiä" ilmiöitä, ja näiden teemojen myötä yhtyeen musiikkia alettiin sanomaan "älylliseksi heavy metaliksi". Yhtyeen jäsenistä varsinkin rumpali Albert Bouchard on ollut tekemässä useita albumin kappaleista. Albumilla kappaleet tulevat ilman varsinaisia taukoja.
Sisältö
Seuraava "O.D.'d on Life Itself" kulkee perus-rock'n'roll-vaikutteisen kitarakuvion ja hammond-urkujen säestämänä. Säkeistöt menevät välillä hieman "hämärätunnelmallisempien" kitara- ja bassokuvioiden myötä. Kappale kertoo sen sanoittajan Sandy Pearlmanin tapaamasta naisesta joka hänen mukaansa "oli täynnä itseään".
"Baby Ice Dog", jonka ovat säveltäneet rumpali Albert Bouchard, Bloom ja Patti Smith, jatkaa hard rock-painotteista linjaa. Sen inspiraationa on ollut Blues Project-yhtyeen "I Can't Keep from Crying"-kappale. Albumin balladi-osastoa edustaa Bouchardin veljesten sävellys "Wings Wetted Down", jonka Joe Bouchard laulaa yhdessä Bloomin kanssa. Kappaleen sanoituksen inspiraationa ovat olleet chileläisen Nobel-voittajan, runoilija Pablo Nerudan runokirjat.
Kitaristi Donald Roeserin laulama ja yhdessä Bloomin ja Meltzerin kanssa säveltämä "Teen Archer" jatkaa albumin hard rock-linjaa ja se sisältää hyvin The Doors-tyylisen urkusoolon Allen Lanierilta. Albumin päättää hieman synkkätunnelmallinen ja raskas, mystisesti nimetty "Mistress Of The Salmon Salt (Quicklime Girl)".
Albumin kansitaide ja julkaisu
Albumin nimeksi piti alun perin tulla The Red and The Black sen avauskappaleen mukaan. Lopulta nimi kuitenkin muutettiin ja albumin sisäpussista löytyy lyhyt "Tyranny and Mutation"-niminen runo, jossa viitataan albumin kappaleisiin. Albumin puolet kuitenkin nimettiin "The Black" ja "The Red"-nimien mukaan. Albumin kansi on ainoa, jossa yhtye on nimellä "THE" Blue Öyster Cult. Kansitaide jatkaa pääosin mustavalkoista linjaa, etukannessa on kuva rakennelmasta, joka sijaitsee mustavalko-ruudullisessa ja spiraalimaisessa huoneessa, ja sen päällä on yhtyeen kronos-symboli. Albumin sisäpussissa on kuva yhtyeestä konserttilavalla.
Albumi julkaistiin helmikuussa 1973. Singlenä albumilta julkaistiin kappale "Hot Rails to Hell" b-puolenaan "7 Screaming Diz-Busters". Edeltäjänsä tapaan albumi ei ollut kaupallinen menestys ja listasijoitus jäi alhaiseksi (US 122.). Kriitikot puolestaan ottivat albumin hyvin vastaan: Rolling Stone-lehden Gordon Fletcher kehui albumia ja nosti yhtyeen yhdeksi "Amerikan parhaista bändeistä" ja myös Village Voice-lehden Robert Christgau ylisti albumin "tyrmääviä ja ylinopeita kitarakoukkuja". Kiertueiden myötä myös yhtyeen fanipohja alkoi laajentua ja yhtyettä alettiin Tyranny and Mutation-albumin perusteella pitämään ensimmäisenä "todellisena" amerikkalaisena heavy metal -yhtyeenä.
B-puoli - "The Red - Phantasmagorical ID-teasers and Supernatural Beings"
<OL START=5> <LI>Baby Ice Dog - 3:29 ( A. Bouchard, E. Bloom, P. Smith ) <LI>Wings Wetted Down - 4:12 ( A. Bouchard, J. Bouchard ) <LI>Teen Archer - 3:57 ( D. Roeser, E. Bloom, R. Meltzer ) <LI>Mistress Of The Salmon Salt (Quicklime Girl) - 5:08 ( A. Bouchard, S. Pearlman ) </OL>
Pentti Iisalo
Keijo Pentti Iisalo (8. helmikuuta 1920 Akaa – 30. lokakuuta 2008 Lahti) oli Mannerheim-ristin ritari numero 16 ja samalla ensimmäinen vänrikki, joka nimitettiin ritariksi.
Pentti Iisalon vanhemmat olivat rautatievirkamies Jaakko Antero Iisalo ja Siiri Aino. Perheessä oli kuusi lasta, neljä poikaa ja kaksi tyttöä. Myös vuonna 1916 syntyneestä Taunosta tuli Mannerheim-ris­tin ritari. Tämän lisäksi ristiä ehdotettiin vuonna 1918 syntyneelle Aulikselle. Neljäs veli Viljo haavoittui vakavasti jatkosodassa. Isä Jaakko Antero Iisalo (1885 Toholampi – 1950 Sievi) oli vuonna 1906 ajan tapaan suomentanut Ingman-sukunimensä Iisaloksi.
Perheen äiti Siiri Aino Iisalo (o.s. Törnroos, 1892–1942) sairastui vuonna 1922 tuberkuloottiseen aivokalvontulehdukseen, jonka seurauksena hän kuoli 20 vuotta myöhemmin, 1942. Vuonna 1927 perhe muutti Kuopioon, jossa Pentti Iisalo kävi koulunsa. Perheen lapset osallistuivat innokkaasti Karjala-seurojen ja Kuopion suojeluskunnan toimintaan. Vuonna 1938 Iisalot muuttivat Tampereelle. A-luokan tykkimies Pentti jatkoi jalkamiehenä Tampereen suojeluskunnan koululaiskomppaniassa. Hän myös jatkoi opintojaan Tampereen lyseossa. Vuoden 1939 kesällä hän osallistui Karjalankannaksen linnoitustöihin.
Suojeluskuntakorpraali
Talvisodan syttyessä Pentti Iisalo oli 19-vuotias suojeluskuntakorpraali. Hän toimi vartiopäällikkönä, tehtävänä oli vartioida Näsijärven lähellä suurta rautatiesiltaa. Tammikuussa hän kävi pari viikkoa aliupseerikoulua, joka kuitenkin keskeytettiin. Tämän jälkeen Iisalo vartioi Tampereen keskustan tehtaita.
Helmikuun puolivälissä Iisalo komennettiin matalatorjuntapesäkkeeseen Ratinaan. Se oli perustettu etelästä tulevia lentokonehyökkäyksiä torjumaan. Tamperetta pommitettiin 3. helmikuuta ja Iisalosta tuntui, että suurpommitus kohdistui juuri Ratinan torjuntapesäkkeeseen, lähimmät pommit putosivat noin kymmenen metrin päähän. Pojat selvisivät kuitenkin säikähdyksellä.
Maaliskuun alussa Länsi-Kannaksen puolustus oli murtumassa. Puolustukseen tarvittiin uusia joukkoja, etenkin Viipurinlahden ja Virolahden puolustukseen. Pentti Iisalo osallistui näihin taisteluihin vanhemman veljensä vänrikki Viljo Iisalon taistelulähettinä ja osallistui muun muassa taisteluun Kiuskerin majakkasaaresta.
Pentti Iisalo kävi aliupseerikoulun loppuun vuoden 1940 keväällä Vihdin pitäjässä, jonka jälkeen hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi Lappeenrannan lähelle. Joukkue osallistui Salpalinjan rakentamiseen Saimaalta Suomenlahdelle. Ylioppilaslakkinsa Iisalo kävi hakemassa nokisessa asepuvussa.
Syksyllä Iisalo pääsi Reserviupseerikoulun kurssille 50 Niinisaloon. Hän oli 800 oppilaan kurssin kymmenenneksi paras. RUK:n jälkeen Iisalo palasi kokelaana entiseen prikaatiinsa Taipalsaarelle Lappeenrannan lähelle.
Joukkueenjohtaja
Jatkosotaan vänrikki Iisalo lähti jääkärieversti Antti Kääriäisen komentaman Jalkaväkirykmentti 2:ssa. Iisalon joukkue lähti Lappeenrannasta kohti rintamaa heinäkuun 1. päivänä. Oman joukkueen Iisalo sai heinäkuun 23. päivänä edellisen joukkueenjohtajan, vänrikki Toimi Ravin, kaaduttua partiomatkalla.
Rykmentti alistettiin ennen Kannaksen yleishyökkäystä eversti Jussi Sihvon 10. divisioonalle. Divisioona taisteli vuoden 1941 kesällä kenraalimajuri Taavetti ”Pappa” Laatikaisen II armeijakunnassa Karjalankannaksella. Heinäkuun viimeisenä päivänä Laatikaisen armeijakunta lähti hyökkäykseen. Reservinä ollut Jalkaväkirykmentti 2 liittyi 10. divisioonan hyökkäykseen 7. elokuuta.
Rykmentti eteni Laatokan rannalle asti ja saartoi vihollisen Hiitolan ja Sortavalan suunnan joukot, jotka evakuoitiin Laatokkaa myöten etelään. Raskaita tappioita Taivallahdessa Käkisalmen pohjoispuolella kärsinyt 10. divisioona siirrettiin länteen Räisälän valtaustaisteluihin.
Mannerheim-risti
Jalkaväkirykmentti 2:n I pataljoona, jota komensi kapteeni Veikko Väänänen, taisteli sunnuntaina 17. elokuuta Tiurinkoskella Räisälästä Suvannon rannalle Kiviniemeen johtavan tien varrella. Tavoitteena oli saartaa vihollinen katkaisemalla ainoa vetäytymistie Vuoksen kapean sivuhaaran, Tiurin kapeikon, maastossa. Iisalo sai johtoonsa kärkijoukkueen, jonka tavoitteena oli räjäyttää Tiurin silta.
Konnitsajoella, noin 7 kilometriä ennen tavoitetta, joukkue joutui taisteluihin vihollispartioiden kanssa. Divisioona lähetti yöllä kärkijoukkueelle pioneeriryhmän Tiurinkosken sillan räjäyttämistä varten. Eteneminen jatkui aamuyöllä kello 2. Muutaman sadan metrin päässä Tiurinkosken sillasta Iisalon joukkue törmäsi viholliseen, jolla oli 45 millimetrin panssarintorjuntatykki. Iisalon joukkue valtasi tuliterän tykin ehjänä. Rynnäkössä kaatui yksi suomalainen ja muutama vihollinen. Loput venäläiset pakenivat ja vetäytyvät vihollisajoneuvot ruuhkautuivat tielle. Iisalo oli saanut kahden viikon panssarintorjuntakoulutuksen. Upseerit tekivät työnjaon. Vänrikki Matti Rantasila huolehti vallatun taistelupesäkkeen hallussapidosta ja Iisalo ryhtyi tutustumaan tykkiin.
Vihollisen jalkaväki lähti hyökkäykseen raivatakseen tien auki. Iisalon joukkue torjui hyökkäyksen ja Iisalo sai tykin toimimaan. Hän onnistui aiheuttamaan kaaoksen maantiellä ja tuhosi myös vihollisen pst-tykin. Tulppa piti kunnes pataljoona saapui paikalle. Kärkijoukkueen tappiot olivat kolme kaatunutta. Pataljoonasta kaatui yhdeksän ja haavoittui 27 miestä. Iisalo nimitettiin ansioistaan Mannerheim-ristin ritariksi 1. lokakuuta 1941:"'Vänrikki Iisalo valtasi yksin vihollisen panssaritorjuntatykin, eversti Jussi Sihvo toteaa nimitysperusteluissa. 'Iisalo käänsi tykin ja ryhtyi tutustumaan valtaamaansa aseeseen, jollaista hän ei aikaisemmin ollut käsitellyt... Näin vänrikki Iisalo sai reippaalla toiminnallaan viivytetyksi vihollista kunnes oman pataljoonan pääosat ehtivät paikalle.'"Tiurin taistelujen jälkeen Iisalo osallistui Käkisalmen valtaukseen. Syksyllä hyökkäys jatkui Taipaleen ja Valkjärven kautta yli vanhan rajan Lempaalaan. Syksyllä Iisalo sairastui keuhkopussin tulehdukseen, jota hoidettiin Rauhan sotilassairaalassa talvella 1941–1942. Hänen kelpoisuusluokkansa laski B 2:een.
Vuoden 1942 kesäkuussa Iisalo palasi pataljoonaansa, joka oli siirretty Syvärille ja alistettu Jalkaväkirykmentti 2:n mukana eversti Ilmari Karhun 5. divisioonalle. Pataljoona oli Syvärin voimalaitoksen eteläpuolisissa sillanpääasemissa.
Ensimmäisen pataljoonan komentajana, kapteeni Tuomas Hyttinen, otti Iisalon lähettiupseerikseen. Kapteeni Hyttinen alkoi värvätä Iisaloa Kadettikouluun. Esteenä oli kuitenkin kelpoisuusluokka, kadettikouluun vaadittiin A-luokan kelpoisuus. Hyttinen määräsi lääkärin kirjoittamaan Iisalolle A-luokan paperit ja Iisalo pääsi vaikeuksitta Kadettikouluun Santahaminaan. Iisalon kadettijoukkueessa opiskeli muun muassa tuleva Puolustusvoimien komentaja Yrjö Keinonen.
Palvelu oli kuitenkin raskasta ja Iisalo keuhkopussintulehduksen jälkeen heikkokuntoinen. Hän joutui eroamaan Kadettikoulusta jo elokuun puolivälissä. Iisalo palasi rintamalle ja pääsi luutnantti Arvo Toivosen 3. komppanian varapäälliköksi. Asemasota sujui vartiopalvelun, koulutuksen ja vanginsieppausoperaatioiden parissa.
Torsten Lindberg
Torsten Oskar Lindberg (15. kesäkuuta 1876 Ristiina – 16. huhtikuuta 1934 Tampere) oli suomalainen henkikirjoittaja. Suomen sisällissodan aikana Lindberg oli yksi Suinulan verilöylystä hengissä selvinneistä ja hän julkaisi tapauksesta silminnäkijäkuvauksen 1921.
Pentti Iisalo
Haavoittuminen
Puna-armeijan suurhyökkäys alkoi 9. kesäkuuta 1944 Karjalankannaksella. Syvärin voimalaitoksen sillanpääasemalta päätettiin vihollisen aikeiden selvittämiseksi tehdä väkivaltainen tiedustelu ja vanginsieppaus. Tehtävään määrättiin 3. komppania ja johtajaksi Iisalo. Yritykseen lähdettiin sunnuntaina 11. kesäkuuta yön hiljaisuudessa. Mukana oli viisi upseeria ja noin 50 huolella valittua miestä. Iisalo eteni keulassa ja miehet pääsivät vajaan 30 metrin päähän vihollisen pesäkkeestä, kun Iisalon takana räjähti putkimiina, josta hän haavoittui jalkoihin. Tehtävää jatkoi luutnantti Mauno Vainio, joka myös astui polkumiinaan ja menetti toisen jalkateränsä. Samalla haavoittui myös tulenjohtoupseeri. Tehtävä oli epäonnistunut.
Iisalo vietiin kenttäsairaalaan Syvärin luostarille ja myöhemmin Salmin ja Sortavalan sotasairaaloihin. Jaloista poistettiin sirpaleita useassa leikkauksessa. Sortavalan kenttäsairaalassa Iisalo tapasi tulevan vaimonsa, viipurilaisen sairaanhoitajan Hilkka Siikasen. Loka-marraskuun vaihteessa Iisalo siirrettiin Helsinkiin sotasairaalan poliklinikkahoitoon. Samalla hän ilmoittautui Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteelliseen tiedekuntaan.
Torsten Lindberg
Lindbergin vanhemmat olivat insinööri Oskar Ferdinand Lindberg ja Ida Sofia Östling. Hän pääsi ylioppilaaksi 1894 (Läroverket för gossar och flickor) ja harjoitti sitten jonkin aikaa lääketieteen opintoja.
Pentti Iisalo
Haavoittuminen
Pentti ja Hilkka menivät naimisiin Marian päivänä 24. maaliskuuta 1945. Pariskunnalle syntyi viisi lasta, Heikki Antero 1946, Liisa Annikki 1947, Pirkko Kaarina 1950, Timo Tapio 1955 ja Päivi Sisko 1958.