cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Diana Saqib
Saqib on ollut lapsuutensa ja nuoruutensa maanpaossa Iranissa, jossa hän opiskeli dokumenttielokuvien tekijäksi. Hän on keskittynyt erityisesti afganistanilaisten naisten elämän kuvaamiseen. Ensimmäisessä dokumenttielokuvassaan Twenty Five Per Cent hän kuvaa kuutta naisparlamentaarikkoa. Elokuvaa on esitty maailmalla elokuvajuhlilla. Toinen elokuva kertoo afganistanilaisesta naisurheilijasta. Alkuperäinen päähenkilö haki harjoitusleirin aikana Italiasta turvapaikaa, joten hän joutui etsimään uuden. Kolmas elokuva kertoo mielenosoituksista 15. huhtikuuta 2009. Mielenosoitus oli poikkeuksellinen, sillä uskonnollisia johtajia kohtaan eivät naiset olleet sitä ennen osoittaneet mieltää, ja se on myös ankarasti kiellettyä.
Hänen sisarensa on parlamentin jäsen Sabrina Saqeb.
Jurançon
Jurançon on kunta Lounais-Ranskassa Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Uuden-Akvitanian alueella. Se on Paun lounainen esikaupunki.
Kunta on tunnettu Jurançon (AOC) laatuluokituksen saaneesta viinistä. Ranskan kuningas Henrik IV:n sanotaan saaneen kasteensa Jurançon-viinillä ja valkosipulilla. Paikallisen viinin on sanottu olevan myös kirjailija Coletten suosikkeja.
Johann Heinrich Voss
thumb|upright|Johann Henrich Voss Johann Heinrich Voss [fos] (1751–1826) oli saksalainen runoilija mutta erityisen merkittävä kääntäjänä. Hän oli yksi Göttingenin koulukunnan perustajista. Vuonna 1782 hänestä tuli koulunrehtori Eutigiin ja vuonna 1805 professori Heidelbergiin. Hän saksansi kreikkalaista kirjallisuutta, teki muun muassa 1781 Odysseian ja vuonna 1793 Iliaan saksankieliset käännökset, joita pidetään filologisesti tarkkoina ja tyylillisesti ansiokkaina ja joilla oli käänteentekevää merkitystä. Voss saksansi myös Rooman kirjallisuutta ja Shakespearen näytelmiä. Hänen tunnetuimmat omat runonsa ovat "Der siebzigste Geburtstag" ja "Luise".
Voss oli Hainbundin runoilijoita ja ryhmän johtaja. Vossilta saivat vaikutteita monet aikalaiskirjailijat. J. W. von Goethe kirjoitti eepoksen Hermann und Dorothea hänen innoittamanaan. Hän vaikutti myös Runebergiin ja Esaias Tegnériin, erityisesti runollaan "Luise".
HMS Sardonyx
HMS Sardonyx (viirinumero H26) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin S-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin kesäkuussa 1918 vuosien 1917-1918 laivasto-ohjelman 12. tilauksessa Alexander Stephen and Sonsilta Linthousesta, missä köli laskettiin 25. maaliskuuta 1918. Alus laskettiin vesille 27. toukokuuta 1919 ja valmistui 12. heinäkuuta.
Uuvanakasvit
Uuvanakasvit (Diapensiaceae) on Ericales-lahkoon kuuluva pieni kasviheimo, jossa on vain muutamia sukuja ja niissä muutamia lajeja.
Louis François Boufflers
thumb|250px|Louis Francois de Boufflersin muotokuva. Louis François Boufflers (oik. Louis François, Boufflersin herttua) (10. tammikuuta 1644 – 20. elokuuta 1711 Fontainebleau) oli ranskalainen kenraali ja Ranskan marsalkka.
Uuvanakasvit
Uuvanakasvit ovat viileillä tai kylmillä alueilla kasvavia talvivihantia varpuja, jotka muodostavat patjamaisia kasvustoja. Uuvanakasvien kukissa on kolme suojuslehteä, ja teriö sekä verhiö ovat molemmat viisilehtiset. Uuvanakasveilla on viisi hedettä ja emin sikiäin on kolmilokeroinen.
Uuvanakasvien heimon ainut Suomessa luonnonvaraisena kasvava laji on lapinuuvana eli uuvana (Diapensia lapponica).
Louis François Boufflers
Hän palveli Afrikassa vuonna 1662, Ranskan–Hollannin sodassa ja yhdeksänvuotisessa sodassa. Vuonna 1693 hänestä tuli Ranskan marsalkka.
HMS Sardonyx
Palvelus
Alus oli Kotilaivastossa, kunnes se siirrettiin reserviin. Syyskuussa 1939 alus palautettiin palvelukseen suojaamaan rannikkosaattueita, mistä se siirrettiin marraskuussa läntisen reitin alaisuuteen suojaamaan Atlantin saattueita. Alus määrättiin elokuussa 1940 huollettavaksi, mistä se palautettiin joulukuussa palvelukseen jatkamaan samoja tehtäviä. Huollon aikana alus samalla modernisoitiin sekä muutettiin paremmin tehtäviin sopivaksi.
Stereo Junks!
Stereo Junks! on Helsingissä perustettu rock-yhtye, joka toimi vuosina 2003-2010. Yhtyeen kokoonpanon muodostivat laulaja Anzi Destruction, kitaristi Deville, rumpali Mr. Kunt sekä espanjalainen kitaristi Charly ja japanilainen basisti Sohei Murakami. Yhtyeen musiikissa yhdisteltiin hard rockia ja glam rockia sekä industrial musiikin konemaailmaa. Alkuaikojen soundi oli enemmän garage rock painotteista. Stereo Junks! keikkaili Suomessa, Englannissa, Saksassa, Ranskassa, Espanjassa ja jopa Intiassa.
Hannula
Hannula voi tarkoittaa seuraavia:
Help Is on the Way
Help Is on the Way on punk rock-yhtye Rise Againstin vuonna 2011 julkaisema single. Se on yhtyeen kuudennen albumin, Endgamen, ensimmäinen single.
HMS Sardonyx
Palvelus
Sardonyx, HMS Walker, HMS Vanoc, HMS Volunteer sekä korvetit HMS Bluebell ja HMS Hydrangea muodostivat maaliskuussa 1941 perustetun 5. saattajaryhmän. Saksan laivaston sukellusvene U-110 havaitsi 16. maaliskuuta ryhmän suojaaman saattueen, jonka kimppuun seuraavana päivänä sukellusveneet U-99 ja U-100 hyökkäsivät. Suojana ollut ryhmä upotti molemmat sukellusveneet. Elokuusta lokakuuhun alus oli 8. saattajaryhmässä, jossa olivat HMS Malcolm, HMS Watchman, HMS Scimitar sekä korvetit HMS Arabis, HMS Verbena, HMS Violet, HMS Monkshood, HMS Petunia ja HMS Dahlia. Alus törmäsi 22. marraskuuta troolari HMS St. Apollon kanssa.
Hannula
Sukunimenä
Henkilöt ovat suomalaisia, ellei toisin mainita.
HMS Sardonyx
Palvelus
Sardonyx, HMS Newark ja HMS Intrepid tekivät sukellusveneentorjuntapurjehduksen Tanskansalmeen suojatakseen 1. miinalaivuetta rakennettaessa pohjoistasulkua operaatiossa SN72. Alus erkani sukellusvenepartiosta kesäkuun alussa palaten läntisen reitin alaisuuteen.
Alus siirrettiin 11. heinäkuuta suojaamaan HMS Brightonin, HMS St. Mary'sin, HMS Salisburyn ja Scottin kanssa 1. miinalaivuetta rakennettaessa Färsaarten matalikolle miinoitusta operaatiossa SN3C, minkä päätyttyä se palasi läntisen reitin alaisuuteen. Alus suojasi 2. elokuuta läntisen reitin alueella Clydestä lähtenyttä saattuetta WS21S. Alus suojasi 31. lokakuuta liittyi Clydestä Liverpoolista lähteneeseen saattueeseen WS24 suojaten sitä Irlanninmerellä yhdessä HMS Skaten kanssa.
Lokakuussa alus poistettiin Atlantin saattueiden suojaamistehtävistä ja siirrettiin rannikkovesille. Alus poistettiin lokakuussa 1944 operationaalisesta palveluksesta ja se siirrettiin koulutustehtäviin. Toukokuussa 1945 alus siirrettiin reserviin. Euroopan sotatoimien päätyttyä alus sijoitettiin poistolistalle ja myytiin romutettavaksi BISCOlle, joka siirsi aluksen T. W. Wardille Inverkeithingiin. Alus saapui syyskuussa 1945 hinattuna romutettavaksi.
Parhaat (Eija Kantola)
Parhaat on Eija Kantolan kokoelma-albumi vuodelta 1995.
Þuríður Jónsdóttir
Þuríður Jónsdóttir (s. 30. maaliskuuta 1967) on islantilainen säveltäjä. Hän aloitti sävellysopintonsa Islannissa, mutta muutti Italiaan opiskellakseen Bolognan konservatoriossa. Hän valmistui oppiaineinaan huilunsoitto, sävellys ja elektroninen musiikki. Hänen opettajinaan toimivat Cristina Landuzzi, Adriano Guarnieri ja Lelio Camilleri. Hän osallistui myös Franco Donatonin mestarikurssille ja sai opetusta Alessandro Solbiatilta.
Þuríðurin teoksia on esittänyt muiden muassa Islannin sinfoniaorkesteri. Tilauksia hänelle ovat esittäneet Caput Ensemble, Reykjavíkin kamariorkesteri ja muut kokoonpanot sekä Ranskan ja Saksan valtiolliset radiot. International Society for Contemporary Music on esittänyt hänen musiikkiaan Visbyssä.
Þuríður on usein hakenut teoksissaan uudenlaisia äänimaailmoja esimerkiksi elektroniikan, luonnon äänien ja yleisön osallistumisen kautta. Hänen huilukonsertossaan Flutter, joka on sävelletty Mario Carolille, käytetään kontrapunktisesti hyönteisten ääniä. Hänen teoksiinsa kuuluu myös konsertto harmonikalle: Installation Around a Heart, joka on sävelletty Geir Draugsvollille ja Caput-kokoonpanolle.
Þuríður oli ehdolla Islannin musiikkipalkinnon saajaksi vuosina 2002 teoksellaan Rauður hringur kuorolle, laulusolistille ja elektroniikalle. Orkesteriteoksellaan Flow and Fusion hän oli ehdolla saman palkinnon saajaksi vuonna 2004, ja tämä teos tuli myös valituksi yhdeksi vuoden 2004 kymmenestä parhaasta teoksesta kansainvälisessä säveltäjärostrumissa Pariisissa. Vuosina 2006, 2010 ja 2012 Þuríður oli ehdolla Pohjoismaiden neuvoston musiikkipalkinnon saajaksi.
Luettelo Neljän Ruusun kappaleista
Tämä on luettelo Neljä Ruusua -yhtyeen kappaleista. Kappaleet on pyritty järjestämään julkaisuajan mukaan vanhimmasta uusimpaan.
Mireille Nguimgo
Mireille Florine Nguimgo (s. 7. marraskuuta 1976) on kamerunilainen entinen yleisurheilija, joka kilpaili pikajuoksussa. Hän voitti 400 metrillä Afrikan-mestaruuskilpailuista kaksi ja Afrikan kisoista yhden mitalin. Nguimgo osallistui olympialaisiin kahdesti, vuosina 2000 ja 2004. Hän oli mukana 400 metrin henkilökohtaisella matkalla molemmilla kerroilla ja lisäksi saman matkan viestissä Ateenan kisoissa 2004, mutta ei päässyt kertaakaan olympiafinaaliin. Nguimgo lopetti uransa vuonna 2004.
Ennätykset
Lähde: IAAF
Anzi Destruction
Anzi Destruction (oik. Antero Tapani Koskikallio) on suomalainen rockmuusikko. Hänet on toiminut Stereo Junks! (2003–2010) ja The Salvation (2010–) yhtyeiden laulajana. Vuonna 2001 Anzi julkaisi kaksi soolo-EP:tä Shoot I ja Shoot II. Hän soitti myös kitaraa Plastic Tears -yhtyeessä 1990-luvun lopulla. Anzin lavaesiintymisiin on lukeutunut muun muassa tulennielentää. Huhtikuussa 2011 ilmestyi Anzi Destructionin sooloalbumi High Clash Motherf***er.
Anzi Destruction oli vuosina 2010–2012 naimisissa kirjailija Katariina Sourin kanssa.
Ludlow’n linna
Ludlow’n linna on keskiaikainen, nykyään raunioitunut linna Ludlow’n kaupungissa Englannin Shropshiren kreivikunnassa.
Linnan on luultavasti perustanut Walter de Lacy noin vuonna 1075. Walter de Lacy nuoremman kuoltua vuonna 1241 linna siirtyi de Genevillen suvun omistukseen ja 1300-luvun alussa avioliiton kautta Roger Mortimerille. Viimeisen miespuolisen Mortimerin kuoltua linna päätyi Yorkin herttuan Rikhard Plantagenetin omistukseen. Lancasterien joukot ryöstivät linnan ruusujen sodassa.
Arkkitehtuuri
left|thumb|Sisempi sisäpiha, mustalla 1000- ja 1100-luvun, violetilla 1100-luvun, sinisellä 1200-luvun, keltaisella 1300-luvun, oranssilla 1400-luvun, punaisella 1500-luvun ja vaaleanvioletilla 1600-luvun rakennusvaiheet. Linna sijaitsee helposti puolustettavalla kallionkielekkeellä Temejoen mutkassa. Sisemmän sisäpihan pohjoispäädyssä sijaitsee Pyhän Maria Magdalenan kappeli, jonka pyöreä ulkomuoto on hyvin epätavallinen.
Asuinrakennus, joka on kiinni luoteistornissa ja pohjoismuurissa, on kolme kerrosta korkea ja sen lattiat ovat hävinneet.
Tapani Häti
Heikki Tapani Häti (4. heinäkuuta 1918 Riihimäki – 27. maaliskuuta 1991 Riihimäki) oli suomalainen pesäpalloilija.
Riihimäen Pallonlyöjiä edustanut Häti osallistui Itä–Länsi-otteluun kaksi kertaa. . Hän oli vuonna 1949 edustajana baseball-ottelussa Ruotsissa ja 1952 Helsingin olympiakisoissa näytösottelussa Yhdysvaltoja vastaan. Häti harrasti myös jääpalloa (piirinmestaruuksia) ja jääkiekkoa suomensarjatasolla. Keihäänheitossa hän voitti Viipurin mestaruuden 1942.
Häti toimi 17 vuotta Riihimäen Pallonlyöjien puheenjohtajana. Hänelle on myönnetty Suomen Urheilun hopeinen ansiomitali.
Bon Jovi 2020
Bon Jovi: 2020 on Bon Jovin studioalbumi, joka julkaistiin syksyllä 2020. Albumi oli alun perin tarkoitus julkaista 15. toukokuuta 2020, mutta sen julkaisua siirrettiin koronaviruspandemian takia.
Pnjovno
Pnjovno on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Pustoškan piirissä.
Maantietoa
Järvi on 1,2 kilometriä pitkä, 0,7 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 55 hehtaaria. Järven länsiosasa sijaitsee kaksi luotomaista saarta. Se on autio metsäjärvi, jonka lounaisrantaan ulottuu niity. Tiet ohittavat järven yli 200 metrin päästä.
Valtatie 7 (Viro)
thumb|Valtatie 7 kulkee Viron kaakkoisosassa. thumb|Luhamaan raja-asema Setomaan kunnan Lütän kylässä. Etualalla Viron ja taustalla Venäjän raja-asema.
Valtatie 7 kulkee Kaakkois-Virossa Latvian vastaiselta rajalta, Muratin raja-asemalta Misson kautta Venäjän vastaiselle rajalle, Luhamaan raja-asemalle. Tie on osa Budapestin ja Pihkovan välistä E77-eurooppatietä. Valtatie on 22,0 kilometriä pitkä.
Tien kulku
Valtatie 7 kulkee seuraavien maakuntien ja kuntien kautta:
Leveänokkaprioni
Leveänokkaprioni (Pachyptila vittata) on ulappaliitäjien heimoon kuuluva ulappalintu. Sen kaksiosainen elinympäristö käsittää Uuden-Seelannin Eteläsaaren eteläosan ja Chathamsaaret, sekä Etelä-Atlantin Tristan da Cunhan ja Goughin. Populaation koko on noin 15 miljoonaa yksilöä. Johann Reinhold Forster kuvaili lajin holotyypin 1777.
Mähkä
Mähkä eli lettomähkä (Selaginella selaginoides) on mähkäkasvien heimoon kuuluva pienikokoinen kellanvihreä erilaisitiöinen sanikkainen.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|Mähkä.
Monivuotinen, sammalmaisen vaikutelman antava mähkä kasvaa 3–10 cm korkeaksi. Itiötähkättömät haarat ovat 2–3 cm pitkiä ja suikertelevat vaakasuorassa maanmyötäisesti. Tähkälliset haarat ovat pystyjä ja 3–10 cm pitkiä. Neljänä rivinä olevat lehdet ovat 1–3 mm pitkiä, kapeanpuikeita, harvaan hammaslaitaisia ja pehmeitä. Itiötähkät ovat yksittäin haarojen kärjissä. Itiölehdet ovat kapeanpuikeita ja kellertäviä. Tähkän alaosassa ovat isoitiöpesäkkeet ja yläosassa pikkuitiöpesäkkeet. Itiöpesäkkeet sijaitsevat lehtihangoissa. Mähkä itiöi Suomessa heinä-syyskuussa. Alkeisvarsikko on kaksikotinen, lehtivihreätön ja hyvin pieni. Se jää osittain tai kokonaan itiön seinän sisään.
Levinneisyys
Mähkää tavataan pohjoisen pallonpuoliskon pohjoisosissa ja vuoristoalueilla. Euroopassa sitä kasvaa Britteinsaarten pohjoisosissa, Alpeilla, Karpaateilla, Kaukasuksella, Pyreneillä, Islannissa, suurimmassa osassa Fennoskandiaa sekä Pohjois-Venäjällä. Levinneisyysalue jatkuu laikuttaisena läpi Siperian pohjoisosien Alaskaan sekä Kanadan ja Yhdysvaltojen havumetsävyöhykkeelle. Keski- ja Itä-Euroopasta mähkästä tunnetaan lukuisia fossiililöytöjä.
Suomessa mähkää kasvaa jokseenkin yleisenä Kainuussa, Pohjois-Pohjanmaalla ja Lapissa. Harvinaisempana sitä tavataan Keski- ja Itä-Suomen pohjoisosissa sekä Ahvenanmaalla. Maan eteläosista laji on monin paikoin hävinnyt, muun muassa Etelä-Karjalasta, Satakunnasta ja Etelä-Hämeestä.
Elinympäristö
Mähkä kasvaa letoilla, lettorämeillä, lettokorvissa, tihkupinnoilla, puronvarsissa, rannoilla sekä rehevillä tunturikankailla ja -niityillä. Joskus lajia tapaa myös niittytöyräillä ja pientareilla. Laji on kalkinsuosija. Suomessa mähkä on monin paikoin hävinnyt soiden kuivattamisen myötä.
Giulio Tremonti
thumb|Giulio Tremonti. Giulio Tremonti (s. 18. elokuuta 1947 Sondrio, Italia) on italialainen poliitikko. Hän toimi Italian valtiovarainministerinä Silvio Berlusconin hallituksissa vuosina 2008–2011, 2005–2006, 2001–2004 sekä 1994–1995.
Koulutukseltaan Tremonti on lakimies ja taloustieteilijä. Siviiliammatiltaan Tremonti on oikeustieteen professori Pavian yliopistossa. Tällä hetkellä hän työskentelee Aspen-instituutissa ja kirjoittaa kolumneja Corriere della Sera -lehteen.
Sudanin toinen sisällissota
Sudanin toinen sisällissota (1983–2005) alkoi Sudanin pohjoisen islamilaisten arabien ja etelän ei-arabilaisen väestön välillä vuonna 1983 etelän arabilaistamis- ja islamilaistamisohjelmia vastaan. Etelän joukkoja kouluttivat muun muassa Etiopiassa kuubalaiset. Sudanin toinen sisällissota (1983–2005) oli 22 vuotta kestänyt intensiivinen konflikti Khartumin Sudanin keskushallituksen ja Etelä-Sudanissa toimineen Sudanin kansanvapautusarmeijan (SPLA) välillä. Sota alkoi eteläisessä Sudanissa, mutta se levisi myös muuallekin, kuten Nubavuorille ja Sinisen-Niilin alueelle. Kaksi miljoonaa ihmistä kuoli tässä konfliktissa, joka johti lopulta itsenäisen Etelä-Sudanin valtion syntymiseen vuonna 2011.
.Konflikti alkoi vuonna 1983, kun Sudanin presidentti Jaafar Nimeiri määräsi islamilaisen Sharia-lain voimaan islamilaisen pohjoisemman Sudanin lisäksi myös kristittyjen ja animistien asuttamaan Etelä-Sudanin autonomiselle alueelle. Vastareaktiona luotiin John Garangin johtama SPLA käymään sotaa Sudanin armeijaa vastaan. Nimeirin kaaduttua vallankaappauksessa vuonna 1985 Sudanin hallitukset tulivat halukkaammiksi sovintoon ja aloitettiin neuvotteluja, jotka johtivat lopulta vuonna 2005 rauhansopimukseen. Kuusi vuotta sodan loppumisen jälkeen vuonna 2011 sitten syntyi lopulta rauhanomaisesti itsenäinen Etelä-Sudanin valtio.
Edward L. Deci
Edward L. Deci (s. 14. lokakuuta 1942 ) on yhdysvaltalainen psykologian emeritusprofessori Rochesterin yliopistossa. Deci on kehittänyt itseohjautuvuusteorian ja tutkinut sisäisiä motivaatioita yhdessä Richard M. Ryanin kanssa.
Halldór Smárason
Halldór Smárason (s. 1989) on islantilainen säveltäjä. Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Ensemble InterContemporainin, Orchestre Philharmonique de Radio Francen, Stuttgartin radion sinfoniaorkesterin, Sinfonia UK:n ja Oslo Sinfoniettan kanssa. Hänellä on ollut säveltäjäresidenssejä Musiikin aika -festivaalissa Viitasaarella vuonna 2017 ja muissa tapahtumissa.
Halldór sai kandidaatin arvon Islannin taideyliopistosta ja maisterin arvon Manhattan School of Musicista, jossa hän opiskeli Fulbright-stipendillä. Vuonna 2015 hän pääsi stipendin turvin työskentelemään Beat Furrerin kanssa Wieniin ja Graziin. Hänen keskeisiin opettajiinsa ovat kuuluneet Reiko Füting ja Atli Ingólfsson.
Valtatie 8 (Viro)
Keilan ja Paldiskin välinen osuus on Eurooppatietä E265.
Osmo Kaipia
Osmo Tapani Kaipia (11. marraskuuta 1927 Riihimäki – 20. helmikuuta 1975) oli suomalainen pesäpalloilija.
Oski Kaipia edusti Riihimäen Pallonlyöjiä, jonka riveissä saavutti SM-pronssia 1947 ja 1948. Itä-Länsi-otteluun Kaipia valittiin 1947 ja 1951.
Valtatie 8 (Viro)
Tien kulku
Valtatie 8 kulkee seuraavien maakuntien ja kuntien kautta:
Baixa Cerdanya
Comarca sijaitsee Pyreneiden vuoristossa ja sen naapuricomarcat ovat Ripollès kaakossa, Berguedà etelässä ja Alt Urgell lännessä. Luoteessa comarca rajautuu Andorraan sekä pohjoisessa ja idässä Ranskaan.
Baixa Cerdanyaan kuuluu kokonaan Ranskan ympäröimä Llívian kunta. Kunta on siis Espanjan eksklaavi.
Kunnat
Baixa Cerdanyan kunnat ja niiden väkiluvut vuonna 2009:
Luettelo naiskirjailijoista
Tämä on luettelo tunnetuista naiskirjailijoista.
Zoltán Popovits
thumb|200px|Zoltán Popovits vuonna 2006. thumb|Popovitsin veistos A Nagy Könyv Unkarin [[Egerissä.]] Zoltán Popovits (s. 17. maaliskuuta 1940 Eger, Unkari) on unkarilais-suomalainen kuvanveistäjä. Hän on Budapestin Moholy-Nagyn taideyliopiston kunniatohtori (2007).
Popovitsin perhe lähti Unkarista 1945 Etelä-Saksaan ja muutti myöhemmin Australian kautta Yhdysvaltoihin. Popovits opiskeli ensin Coloradon yliopistossa lentokonesuunnittelua ja sitten vuoteen 1963 arkkitehtuuria. Kuvanveistoa hän opiskeli 1963–1965 Kansas Cityn Art Institutessa. Hän tuli Fulbright-stipendillä Suomeen 1965 ja opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa 1965–1966. Popovits jäi Suomeen, mutta on asunut 1990-luvun lopulta Unkarissa, ensin viisi vuotta vakituisesti ja sitten osittain. Vuodesta 1966 hän on pitänyt yksityisnäyttelyjä ja osallistunut ryhmänäyttelyihin niin Suomessa kuin ulkomaillakin.
Kärpänen II
Kärpänen II on vuonna 1989 valmistunut yhdysvaltalainen tieteiskauhuelokuva, jonka on ohjannut Chris Walas. Pääosissa olivat Eric Stoltz ja Daphne Zuniga. Elokuva on jatko-osa vuonna 1986 valmistuneelle Kärpäselle. John Getz oli ainoa ensimmäisen elokuvan näyttelijä, joka palasi rooliinsa jatko-osassa.
Zoltán Popovits
Popovits on tehnyt Helsinkiin useita julkisia veistoksia, muun muassa Forumin kauppakeskukseen, Rahakamarintorille Länsi-Pasilaan ja Itäkeskukseen. Hän suunnitellut myös koruja Lapponia-korulle. Arabian vieraileva taiteilija Popovits oli 1969–1971.
Kärpänen II
Elokuva menestyi hyvin lippuluukulla, mutta useiden kriitikkoiden mielestä elokuva oli tasoltaan edeltäjäänsä huonompi.
Juoni
Veronica Quaife kuolee synnytykseen ja Bartok Industriesin omistaja, Anton Bartok, ottaa pojan huollettavakseen. Hänen tarkoituksenaan on hyötyä Martinin ainutlaatuisista kyvyistä, jotka hän peri isältään.
Martin kasvaa aikuiseksi jo viidessä vuodessa johtuen hänen perimästään. Martin tiedostaa olevansa erilainen kuin muut ihmiset, mutta ei tiedä mistä se johtuu. Bartok tarjoaa Martinille työtä Seth Brundlen teleporttien parissa. Bartokin on tiedemiehineen yrittänyt viimeisten viiden vuoden aikana saada teleportit toimimaan, mutta eivät ole onnistuneet. Mies toivoo Martinin voivan saavan päätökseen isänsä aloittaman työn.
Martinin ahertaessa teleporttien kimpussa hän ystävystyy Beth Loganin kanssa. Lopulta teleportit saadaan toimintaan. Martin saa selville totuuden isästään, itsestään, Bartokin aikeista ja mahdollisesta parannuskeinosta. Parannuskeinossa on tarkoituksensa vaihtaa Martinin hyönteisgeenit toisen ihmisen terveisiin geeneihin. Samoihin aikoihin Martinissa ilmenevät ensimmäiset muodonmuutoksen merkit.
Sirio-luokka
Suunnittelu
Alukset pohjautuvat Nuove Unità Minori Combattenti (NUMC) kehitystyön runko- ja kansirakenteiden häiveominaisuuksien hyödyntämiseen. NUMC:lla ja Nuove Unità di Pattugliamento d'Alturalla (NUPA) on samat logistiikka-, osittain taistelunjohto- ja sulautettu viestijärjestelmä. Voimanlähteenä on kaksi Wärtsilä NSD-W12-26 V-XN -dieselmoottoria, jotka mahdollistavat 8 640 kilowatin tehon kahteen säätölapapotkuriin mahdollistaen 22 solmun huippunopeuden. Alusten toimintamatka on 14 solmun nopeudella 3 300 merimailia. Kolme 600 kilowatin Isotta Fraschini 1708 T2 M2 -dieselgeneraattoria takaavat aluksen sähkövirran saannin.
Alusten aseistuksena on kaksi Oerlikon KBA-Alenia OTO Melara 25/80 -pikatykkiä. Lisäksi aluksille on mahdollista asentaa keulaan OTO Melaran 76/62 Super Rapid -tykki. Alukset kykenevät vastaanottamaan kannelleen AB-212 ASW tai NH-90 NFH -helikopterin.
Natalie Clifford Barney
Natalie Clifford Barney (31. lokakuuta 1876 – 2. helmikuuta 1972) oli yhdysvaltalainen runoilija, epigrammisti ja elämäkertakirjailija, joka piti Pariisissa yli 60 vuotta kirjallisuussalonkia. Barney kokosi salonkiinsa kirjoittajia ja taiteilijoita eri puolilta maailmaa, kuten monia Ranskan kirjallisuuden johtavia henkilöitä sekä yhdysvaltalaisia ja brittiläisiä modernisteja. Hän työskenteli etenkin edistääkseen naisten kirjallisuutta perustaen ”Naisten akatemian” vastauksena Ranskan akatemialle, joka kelpuutti naisia jäseniskeen vasta vuonna 1980. Barney tuki ja inspiroi myös useita mieskirjailijoita kuten Remy de Gourmontia ja Truman Capotea.
Barney oli seksuaaliselta suuntautumiseltaan homoseksuaali ja aloitti rakkausrunojen kirjoittamisen naisille omalla nimellään vuonna 1900. Hänen mielestään tästä seurannut skandaali oli paras tapa päästä eroon kiusankappaleista”.
Barney puolusti kirjoituksissaan feminismiä, ateismia ja pasifismia. Barney oli myös polyamorinen ja hänellä oli useita lyhyitä ja pitkiä suhteita, mukaan lukien romanssit runoilija Renée Vivienin ja tanssija Armen Ohanianin kanssa sekä 50 vuotta kestänyt suhde taidemaalari Romaine Brooksin kanssa. Hänen elämänsä ja rakkaussuhteensa toimivat inspiraationa useille kirjoille, kuten ranskalaiselle bestsellerille Idylle Saphique ja Radclyffe Hallin teokselle Yksinäisyyden kaivo, jota pidetään 1900-luvun kuuluisimpana lesboutta käsittelevänä kirjana.
Varhainen elämä
thumb|Natalie Barney noin 13-vuotiaana, Alice Pike Barneyn maalaus Natalie Barney syntyi vuonna 1876 Daytonissa, Ohiossa Albert Clifford Barneyn ja Alice Pike Barneyn perheeseen. Hänen isänsä oli varakkaan englantilaisen veturitehtailijan poika, hänen äitinsä suku puolestaan oli lähtöisin Ranskasta, Alankomaista ja Saksasta.
Barneyn ollessa kuusivuotias hänen perheensä vietti kesää New Yorkin Long Beachissä hotellissa, jossa Oscar Wilde oli samanaikaisesti pitämässä puhetta Yhdysvaltojen luentokiertueellaan. Wilde sieppasi Barneyn syliinsä ohijuoksevasta lapsiryhmästä, laittoi hänet istumaan polvelleen ja kertoi hänelle tarinan. Seuraavana päivänä Wilde liittyi Barneyn ja hänen äitinsä seuraan rannalla, missä heidän keskustelunsa muutti Barneyn äidin elämän suunnan ja inspiroi häntä taiteen tekemiseen aviomiehen paheksunnasta huolimatta. Alice Pike Barney opiskeli myöhemmin Carolus-Duranin ja James McNeill Whistlerin opastamana. Useat hänen maalauksensa ovat nykyisin Smithsonian American Art Museumissa.
Kuten monet tuolloin eläneet tytöt, Natalie Barney sai heikon koulutuksen. Hänen kiinnostuksensa ranskan kieleen sai alkunsa, kun kotiopettajatar luki ääneen Jules Vernen tarinoita: ymmärtääkseen niitä Barney opetteli nopeasti ranskan kielen.
Barney kertoi tajunneensa 12-vuotiaana olevansa lesbo, ja hän päätti elää "avoimesti, mitään salaamatta”. Nähtyään kurtisaani Liane de Pougyn pariisilaisella tanssisalilla vuonna 1899, Barney esitteli itsensä de Pougyn asunnolla lähetiksi pukeutuneena ja julisti olevansa Sapfon lähettämä ”rakkauden lähettiläs”. Vaikka de Pougy oli yksi Ranskan kuuluisimpia naisia ja alinomaa varakkaiden ja ansioituneiden miesten mielenkiinnon kohteena, Barneyn uhkarohkeus hurmasi hänet. Heidän lyhyt suhteensa oli de Pougyn Idylle Saphique -romaanin aihe. Kun romaani julkaistiin vuonna 1901, siitä tuli suuri puheenaihe Pariisissa ja siitä otettiin ainakin 69 uusintapainosta. Barney tunnistettiin nopeasti yhdeksi kirjan henkilöiden esikuvista. Näihin aikoihin de Pougyn ja Barneyn suhde oli kuitenkin päättynyt riitoihin Barneyn yritettyä ”pelastaa” de Pougyn kurtisaanin elämältä.
Renée Vivien
Marraskuussa 1899 Barney tapasi runoilija Pauline Tarnin, joka on tunnetaan paremmin taiteilijanimellä Renée Vivien. Vivienille se oli rakkautta ensi silmäyksellä, kun taas Barney kiinnostui Vivienistä kuultuaan hänen lausuvan yhtä runoistaan. Heidän suhteensa myös inspiroi heitä molempia kirjoittamaan. Vivien omaksui Barnielta feminismin teorian, jota hän tutki runoudessaan.
Vivien koki Barneyn olevan hänen muusansa ja löysi Barneyn mukaan "uuden inspiraation minun kauttani, vaikka ei juurikaan tuntenut minua”. Vivien uskoi yksiavioisuuteen, toisin kuin Barney. Kun Barney vieraili perheensä luona Washingtonissa vuonna 1901, Vivien lakkasi vastaamasta hänen kirjeisiinsä. Barney yritti vuosien saatossa useita kertoja saada Vivienin takaisin. Eräällä kerralla hän palkkasi ystävänsä mezzosopraano Emma Calvén laulamaan Vivienin ikkunan alla, jotta Barney voisi heittää hänelle kukkakimpun, joka oli kääritty runon sisältävään paperiin. Sekä kukat että runo palautettiin.
Vuonna 1904 Barney kirjoitti teoksen Je Me Souviens. Se oli intensiivinen ja henkilökohtainen heidän välisestään suhteesta kirjoitettu proosaruno, josta Barney teki käsin kirjoitetun version Vivienille saadakseen hänet palaamaan luokseen. He palasivat yhteen ja matkustivat Lesbokseen, jossa he elivät jonkin aikaa yhdessä ja suunnittelivat perustavansa runouskoulun naisille, samanlaisen kuin legendan mukaan Sapfo perusti sinne 2500 vuotta aikaisemmin. Vivien sai kuitenkin pian kirjeen rakastetultaan Hélèneltä (de Zuylen de Nyeveltin kreivitär) ja matkusti Istanbuliin lopettaakseen suhteen hänen kanssaan henkilökohtaisesti. Vivien suunnitteli tapaavansa Barneyn Pariisissa tämän jälkeen, mutta palasikin yhteen kreivittären kanssa ja tällä kertaa välirikosta tuli lopullinen.
Runous ja näytelmät
Vuonna 1900 Barney julkaisi ensimmäisen kirjansa, runokokoelman nimeltään Quelques Portraits-Sonnets de Femmes. Kokoelman runot oli kirjoitettu vanhalla ranskan kielellä ja vanhanaikaiseen tyyliin. Näitä runoja on kuvailtu ”harjoitustöiksi”, mutta niiden ilmestymisen myötä Barneysta tuli Sapfon jälkeen ensimmäinen naisrunoilija, joka kirjoitti avoimesti naisten välisestä rakkaudesta. Hänen äitinsä teki pastellimaalauksia runojen aiheista, vaikkei tiennytkään, että kolme neljästä kuvien mallina olleesta naisesta kuului hänen tyttärensä rakastajiin.
Arvostelut olivat enimmäkseen positiivisia ja ne vähättelivät runojen lesbolaista teemaa. Jotkut eivät huomanneet sitä lainkaan. Washington Mirror -lehden mukaan Barney ”kirjoitti oodeja miesten silmille ja huulille”. Paikallinen juorulehti otsikoi kuitenkin arvostelunsa ”Sapfo laulaa Washingtonissa”, mikä herätti Barneyn isän huomion. Hän osti ja tuhosi kustantajan varastossa jäljellä olleet kirjat sekä teoksen painolaatat.
thumb|left|Waterlily, muotokuva Barneyn serkusta Ellen Goinista. Kuva oli osa Barneyn esikoisteoksen kuvitusta. Välttääkseen isänsä suuttumusta Barney julkaisi seuraavan kirjansa Cinq Petits Dialogues Grecs (1901) salanimellä Tryphé. Kirjan nimi tulee Pierre Louÿsin teoksista. Louÿs auttoi häntä teoksen kirjoittamisessa ja myös oikoluki käsikirjoituksen.
Je Me Souviens julkaistiin 1910, vuosi Vivienin kuoleman jälkeen. Samana vuonna Barney julkaisi teoksen Actes et Entr'actes, kokoelman lyhyitä näytelmiä ja runoja. Yksi näytelmistä oli nimeltään Equivoque, revisionistinen versio Sapfon kuoleman legendasta. Tämän jälkeen Barney kirjoitti lähinnä muistelmia ja epigrammeja. Hänen viimeinen runokokoelmansa oli Poems & Poemes: Autres Alliances vuodelta 1920. Kokoelmassa oli romanttisia runoja sekä ranskaksi että englanniksi. Barney pyysi Ezra Poundia editoimaan runoja, mutta jätti huomioimatta tämän esittämät parannusehdotukset.
Salonki
Yli 60 vuoden ajan Barney emännöi kirjallisuussalonkia. Viikoittaisissa tapaamisissa ihmiset tapasivat toisiaan ja keskustelivat kirjallisuudesta, taiteesta sekä musiikista. Barney ponnisteli naisten kirjallisuuden puolesta, mutta kutsui salonkiinsa myös aikansa johtavia mieskirjailijoita.
Vuonna 1927 Barney perusti naisten akatemian naiskirjailijoiden kunniaksi. Se oli vastine Ludvig XIII 1600-luvulla perustamalle Ranskan akatemialle, jonka 40 jäsenestä ei yksikään ollut nainen. Naisten akatemia ei ollut virallinen organisaatio vaan lähinnä Barneyn kirjallisuussalongissa säännöllisesti kokoontuva vapaamuotoinen ryhmä. Sen jäseniä olivat muun muassa Colette, Gertrude Stein, Anna Wickham, Rachilde, Lucie Delarue-Mardrus, Mina Loy, Djuna Barnes.
Epigrammit ja romaani
Èparpillements (1910) oli Barneyn ensimmäinen epigrammikokoelma. Tämä kirjallisuuden muoto on liittynyt Ranskan salonkikulttuuriin 1600-luvulta alkaen, kun tyylisuunta syntyi Madeleine de Souvrén salongissa. Barneyn "ajatelmat" olivat lyhyitä, usein yhden lauseen mittaisia, kuten ''On olemassa enemmän pahoja korvia kuin pahoja suita" ja "Olla naimisissa tarkoittaa että ei ole yksin eikä yhdessä."
Hänen kirjallinen uransa sai vauhtia kun hän lähetti kopion Èparpillements-teoksesta Remy de Gourmontille, ranskalaiselle kirjallisuuskriitikolle ja filosofille, josta oli tullut erakko hänen sairastuttuaan ihotuberkuloosiin 30-vuotiaana. De Gourmont oli vaikuttunut ja kutsui Barneyn kotiinsa sunnuntaitapaamiseen, mihin yleensä osallistui ainoastaan pieni ryhmä hänen vanhoja ystäviään. Barneylla oli virkistävä vaikutus de Gourmontin elämään. Hän houkutteli filosofin ulos kilpa-ajoihin, päivällisiin Rue Jacobilla, naamiaisiin ja jopa lyhyelle risteilylle Seinejoella. Hän muunsi osan heidän keskinäisistä keskusteluista kirjesarjoiksi, jotka hän julkaisi Mercure de France -lehdessä, käyttäen Barneystä nimitystä l'Amazone. Ranskankielinen sana voi tarkoittaa joko naisratsastajaa tai amatsonia. Myöhemmin kirjeet koottiin kirjaksi. De Gourmont kuoli vuonna 1915, mutta hänen Barneylle antamansa lempinimi säilyi koko tämän loppuelämän ajan – jopa Barneyn hautakivessä lukee "Remy de Gourmontin amatsoni". Keskusteluista koottu kirja Letters to the Amazon jätti lukijat kaipaamaan lisää tietoa naisesta, joka oli inspiroinut ne.
Barneyn seuraava epigrammikokoelma Pensées d'une Amazone (Amatsonin ajatuksia), ilmestyi 1920 ja oli hänen ilmeisimmin poliittinen teoksensa. Sen ensimmäisessä osiossa "Sexual Adversity, War, and Feminism", hän kehitteli feministisiä ja pasifistisia teemoja kuvaten sotaa "ihmisen säätämäksi vastentahtoiseksi ja kollektiiviseksi itsemurhaksi." Epigrammien muoto tekee vaikeaksi määritellä Barneyn näkemysten yksityiskohtia. Jotkut "mietelmät" tuntuvat olevan ristiriidassa muiden kanssa.
Teoksen toinen osio "Misunderstanding, or Sappho's Lawsuit", kokoaa historiallisia kirjoituksia homoseksuaalisuudesta ja Barneyn omia kommentteja. Hän käsittelee myös muita aiheita kuten alkoholia, ystävyyttä, vanhuutta ja kirjallisuutta, kirjoittaen "Kirjat ovat pitempiä kuin elämä" ja "Romantiikka on lapsuuden sairaus, ne joilla se on nuorena ovat vahvimpia". Kolmas kokoelma Nouvelles Pensées de l'Amazone (Amatsonin uusia ajatuksia), ilmestyi 1939.
The One Who is Legion, or A.D.'s After-Life (1930) oli Barneyn ainoa englanniksi kirjoitettu teos ja samalla hänen ainoa romaaninsa. Romaine Brooksin kuvittama teos käsittelee A.D.-nimisen henkilön itsemurhaa. Henkilö palaa takaisin elämään hermafrodiittina ja lukee kirjaa omasta elämästään. Kuvitteellinen kirja nimeltään The Love-Lives of A.D. on kokoelma hymnejä, runoja ja epigrammeja, ja se muistuttaa paljon Barneyn muuta kirjallista tuotantoa.
Tärkeimmät suhteet
Barney harjoitti ja kannatti polyamoriaa. Kerran hän kirjoitti kolmeen osaan jaetun listan: yhdyshenkilöt, puoli-yhdyshenkilöt ja seikkailut. Colette oli puoli-yhdyshenkilö, kun taas taiteilija ja huonekalusuunnittelija Eyre de Lanux, jonka kanssa hänellä oli suhde vuosien ajan, oli listattu seikkailuksi. Yhdyshenkilöiden joukossa - suhteiden, joita hän piti tärkeimpinä - olivat Olive Custance, Renée Vivien, Elisabeth de Gramont, Romaine Brooks ja Dolly Wilde. Näistä kolme pisintä suhdetta olivat de Gramont, Brooks ja Wilde. Vuodesta 1927 alkaen hän oli tekemisissä kaikkien kolmen kanssa yhtä aikaa, mikä päättyi vasta Wilden kuoltua. Hänen lyhemmät suhteensa, kuten Coletten ja Lucie Delarue-Mardrusn kanssa, muuttuivat usein elämänpituisiksi ystävyyssuhteiksi.
Elisabeth de Gramont
thumb|right|Elisabeth de Gramont vuonna 1889. Elisabeth de Gramont, Clemont-Tonneren kreivitär, oli kirjailija joka tunnettiin parhaiten suosituista muistelmistaan. Ranskan kuninkaan Henrik IV:n jälkeläisenä hänet oli kasvatettu aristokraatiksi. Janet Flannerin mukaan "hänen maatilansa vuokraviljelijät... pyysivät häntä olemaan pyyhkimättä kenkiään ennen sisäänastumista heidän taloonsa". Hän muisteli tätä rikkauden ja etuoikeuksien mennyttä maailmaa hieman pahoitellen ja tuli tunnetuksi "punaisena kreivittärenä" koska hän tuki sosialismia. Hän oli naimisissa ja kahden tyttären äiti tavatessaan Natalie Barneyn vuonna 1910. Hänen aviomiehensä on sanottu olleen väkivaltainen ja tyrannisoiva. Lopulta he erosivat ja vuonna 1918 hän ja Barney kirjoittivat avioliittosopimuksen jonka mukaan "mikään liitto ei ole niin vahva kuin tämä liitto, eikä mikään liitto niin herkkä - eikä mikään suhde niin kestävä".
De Gramont hyväksyi Barneyn harjoittaman polyamorian- ehkä aluksi vastahakoisesti - ja oli suopea hänen muille rakastetuilleen, mukaan lukien Romaine Brooksin. Suhde jatkui siihen asti kunnes de Grammont kuoli 1954.
Romaine Brooks
Barneylla oli pisin suhde yhdysvaltalaisen taidemaalari Romaine Brooksin kanssa, jonka hän tapasi vuoden 1914 tienoilla. Brooks oli erikoistunut muotokuviin ja oli tunnettu synkästä harmaan, mustan ja valkoisen väripaletista. 1920-luvulla hän maalasi muotokuvia useista Barneyn salongin jäsenistä, mukaan lukien de Gramont ja Barney itse.
Brooks sieti Barneyn satunnaisia suhteita tarpeeksi hyvin kiusatakseen häntä niistä. Myös hänellä itsellään oli muutamia lyhyitä suhteita, mutta hän saattoi olla kateellinen kun uusi rakkaus muuttui vakavaksi. Usein hän yksinkertaisesti lähti kaupungista, mutta kerran hän vaati Barneytä tekemään valinnan hänen ja Dolly Wilden välillä - mutta antoi periksi kun Barney oli luovuttanut.
Vaikka Brooks oli omistautunut Barneylle, hän ei halunnut elää Barneyn kanssa vakituisesti. Hän inhosi Pariisia, halveksui Barneyn ystäviä, vihasi jatkuvaa sosiaalista kanssakäymistä, ja tunsi olevansa oma itsensä ainoastaan ollessaan yksin. Sopeutuakseen Brooksin yksinäisyyden tarpeeseen he rakensivat kesäasunnon jossa oli kaksi erillisistä siipeä ja yhteinen ruokailuhuone, jota he kutsuivat nimellä Villa Trait d'Union, "tavuviivalla yhdistetty huvila". Brooks myös vietti suuren osan vuodesta Italiassa tai matkustellen muualla Euroopassa, poissa Barneyn läheisyydestä. He olivat omistautuneita toisilleen yli 50 vuoden ajan.
Dolly Wilde
Dolly Wilde oli Oscar Wilden veljentytär ja viimeinen perheensä jäsen, jolla oli Wilde sukunimenään. Hän oli tunnettu kielellisestä nokkeluudestaan, mutta kuuluisasta sedästään poiketen hän ei koskaan onnistunut käyttämään lahjojaan kirjallisuudessa. Hänen kirjeensä ovat hänen ainoa kirjallinen perintönsä. Hän työskenteli jonkin verran kääntäjänä ja sai usein tukea muilta, kuten Natalie Barneylta, jonka hän tapasi vuonna 1927.
Vivienin tavoin Wilde näytti olevan taipuvainen itsetuhoisuuteen. Hän joi runsaasti alkoholia, oli addiktoitunut heroiiniin ja yritti itsemurhaa useita kertoja. Barney rahoitti vieroitushoitoja, jotka eivät tehonneet.
Vuonna 1939 Wildellä diagnosoitiin rintasyöpä, mutta hän kieltäytyi leikkauksesta ja etsi vaihtoehtoisia hoitomuotoja. Seuraavana vuonna toinen maailmansota erotti hänet Barneysta. Hän muutti Pariisista Britanniaan, kun Barney matkusti Italiaan Brooksin luokse. Hän kuoli vuonna 1942 syistä, joita ei koskaan saatu täysin selville; todennäköisesti lääkeaineen yliannokseen.
Toinen maailmansota ja sen jälkeinen aika
Barneyn mielipiteet ja asenteet toisen maailmansodan aikana olivat kiistanalaisia. Vuonna 1937 Una Troubridge valitti, että Barney "puhui paljon hölynpölyä fasismin tyranniasta". Barney oli sukujuuriltaan ⅛ juutalainen ja koska hän vietti sota-ajan Italiassa yhdessä Romaine Brooksin kanssa, hän vältti keskitysleirille joutumisen hankkimalla siskonsa Lauran avulla virallisen dokumentin konfirmaatiostaan.
Koska Barneylla ei ollut muuta tietolähdettä sodasta, hän uskoi akselivaltioiden propagandaa. Se esitti liittoutuneet hyökkääjinä, joten fasismin puolustaminen oli hänelle johdonmukainen seuraus pasifistisista mielipiteistä. Julkaisematon muistelmateos, jonka hän kirjoitti sota-aikana, on antisemiittinen ja fasismille myönteinen. On mahdollista, että kirjan antisemiittisten asenteiden oli tarkoitus todistaa, ettei Barney ole juutalainen. Tosin hän on voinut saada vaikutteita myös Ezra Poundin radio-ohjelmista. Toisaalta Barney auttoi juutalaista pariskuntaa pakenemaan Italiasta, tarjoten matkalipun Yhdysvaltoihin matkustavaan laivaan. Sodan jälkeen hänen sympatiansa muuttuivat ja hän näki liittoutuneet vapauttajina.
Villa Trait d'Union, Barneyn kirjallisuussalonki, tuhoutui pommituksessa. Sodan jälkeen Brooks kieltäytyi elämästä Barneyn kanssa Pariisissa. Hän pysyi Italiassa ja he vierailivat toisestensa luona säännöllisesti.
Heidän suhteensa säilyi monogamisena 1950-luvun puoliväliin saakka, kunnes Barney tapasi Janine Lahovaryn, eläkkeelle jääneen Romanian suurlähettilään vaimon. Lahovary ystävystyi Romaine Brooksin kanssa ja Barney vakuutteli Brooksille, että heidän suhteensa oli hänelle ensisijainen.
thumb|right|Tämä Carolus-Duranin maalaus Natalie Barneysta 10-vuotiaana riippui hänen kirjallisuussalonkinsa seinällä. Salongin toiminta jatkui vuonna 1949 ja se veti puoleensa nuoria kirjailijoita, joille salonki oli osa historiaa. Truman Capote oli säännöllinen vieras lähes kymmenen vuoden ajan. Barney esitteli hänet henkilöille, jotka olivat esikuvia Marcel Proustin Kadonnutta aikaa etsimässä -kirjasarjan hahmoille. Alice B. Toklas oli säännöllinen vieras Gertrude Steinin kuoltua 1946.
Barney ei kirjoittanut enää epigrammeja, mutta hän julkaisi kaksi muistelmateosta tuntemistaan kirjailijoista, Souvenirs Indiscrets (1960) ja Traits et Portraits (1963). Hän myös etsi kustantajaa Brooksin muistelmille ja sijoituspaikkaa hänen maalauksilleen.
1960-luvun lopulla Brooks erakoitui ja muuttui vainoharhaiseksi. Hän myös vajosi masennukseen ja kieltäytyi tapaamasta Barneyn lähettämiä lääkäreitä. Katkeroituneena Lahovaryn läsnäolosta heidän viimeisinä vuosinaan Brooks teki välirikon Barneyn kanssa. Barney jatkoi kirjoittamista hänelle, mutta ei saanut vastauksia. Brooks kuoli joulukuussa 1970 ja Barney 2. helmikuuta 1972 sydäninfarktiin.
Vaikutus
Barneyn kuoltua hänen työnsä on ollut laajalti unohdettua. Englanninkielisiä käännöksiä joistakin hänen teoksistaan ilmestyi 1992, mutta suurin osa hänen näytelmistään ja runoudestaan on edelleen kääntämättä.
Coletten vuonna 1903 ilmestynyt Claudine S'en Va sisältää lyhyen kohtauksen, jossa Barney esiintyy nimellä Miss Flossie viitaten lempinimeen, jonka hän oli saanut aikaisemmin de Pougyn romaanissa Idylle Saphique. Renée Vivien kirjoitti Barneysta useita runoja sekä symbolistisen kirjan Une Femme M'Apparut (1904). Remy de Gourmont viittasi häneen teoksessaan Letters to the Amazon ja Truman Capote mainitsee Barneyn viimeisessä, keskeneräiseksi jääneessä kirjassaan Answered Prayers. Barney on henkilönä myös Francesco Rapazzinin teoksessa Un Soir chez l'Amazone (2004) sekä Anna Livian kirjassa Minimax (1991). Barney oli esikuvana Radclyffe Hallin teoksen The Well of Loneliness salonginpitäjän Valérie Seymourin hahmolle.
Lucie Delarue-Mardrus kirjoitti rakkausrunoja Barneylle 1900-luvun alussa ja 1930 kuvaili häntä kirjassaan L'Ange et les Pervers. Kirjan päähenkilö on hermafrodiitti nimeltään Marion, joka elää kaksoiselämää, vieraillen säännöllisesti kirjallisuusalongeissa pukeutuneena naiseksi. Tässä teoksessa Barney on esikuvana Laurette Wellsille, salonginpitäjälle joka yrittää saada takaisin entisen rakastettunsa, joka pohjautuu vapaasti Renée Vivieniin.
Barney ja hänelle läheiset naiset ovat aiheena Djuna Barnesin kirjassa Ladies Almanack (1928). Kirjassa Barney on päähenkilö Dame Evangeline Musset.
Valtatie 9 (Viro)
thumb|Valtatien kulku Viron kartalla. pienoiskuva|Valtatie Sauen kunnan Kabilan kylässä.
Valtatie 9 kulkee Länsi-Virossa Sauen kunnan Ääsmäestä valtatieltä 4 Haapsalun kautta Rohukülan satamaan, josta on lauttayhteys Hiidenmaalle. Valtatie on 81,0 kilometriä pitkä.
Tien kulku
Valtatie 9 kulkee seuraavien maakuntien ja kuntien kautta:
Pelignit
Pelignit olivat sabelleihin kuulunut muinainen kansa, joka asui nykyisen Abbruzzien maakunnan alueella Italiassa. He puhuivat oskin kielelle läheistä murretta.
Pelignit mainitaan ensi kerran toisen samnilaissodan aikana vuonna 325 eaa. Kun roomalaiset kukisttivat samnilaiset, peligneistä tuli heidän liittolaisiaan.
Kuromoriyama Course
Kuromoriyama-rinne on laskettelurinne Tazawajärven laskettelukeskuksessa Senbokussa Akitan prefektuurissa Japanissa.
Kuromoriyama-rinteelle tehdyllä kumpareikolla järjestetään freestylehiihdon maailmancupin kumparelaskukilpailuja. Kumpareikon lisäksi rinteessä voi lasketella tampatulla rinteellä ja keliolosuhteiden salliessa syvässä lumessa.
Merja (nimi)
Merja on suomalainen naisen etunimi. Nimi oli annettu Suomessa vuoden 2009 loppuun mennessä 23 030 henkilölle, joista suurin osa on syntynyt vuosien 1940 ja 1980 välisenä aikana. Nimi on 1900-luvun heimoaatteen inspiroima ja tulee suomalais-ugrilaista merjan kieltä puhuneesta muinaisesta merjalaisten kansasta.
Merjan nimipäivä on 27. huhtikuuta. Nimipäiväkalenterissa nimi on ollut vuodesta 1950 lähtien.
County-luokka
County-luokka voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Yves Leterme
Yves Camille Désiré Leterme (s. 6. lokakuuta 1960 Wervik) on belgialainen poliitikko, joka toimi Belgian pääministerinä ensin maalis–joulukuussa 2008 ja myöhemmin marraskuusta 2009 huhtikuuhun 2010 saakka. Tämän jälkeen Belgiassa oli pitkä hallituskriisi, jonka vuoksi Leterme oli toimitusministeristön pääministerinä aina joulukuuhun 2011 asti.
Valtatie 11 (Viro)
thumb|Tallinnan kehätie eli valtatie 11.
Valtatie 11 eli Tallinnan kehätie alkaa valtatieltä 1 Tallinnan itäpuolelta Väosta ja kulkee Jürin, Sakun ja Sauen kautta Keilaan valtatielle 8. Tie yhdistää Tallinnasta lähtevät valtatiet numeroiltaan 1, 2, 4 ja 8. Valtatie on 38,2 kilometriä pitkä.
Yves Leterme
Pääministerinä
Hallituskriisi ratkesi, kun vaalit hävinnyt entinen pääministeri Guy Verhofstadt kokosi väliaikaishallituksen, johon Leterme tuli varapääministeriksi vastuualueenaan valtion varat. Seuraten aiempaa ilmoitustaan Verhofstadt astui sivuun pääministerin toimesta 23. maaliskuuta 2008 mennessä ja kuningas nimitti 20. maaliskuuta Letermen pääministeriksi.
Valtatie 11 (Viro)
Tie on osa Eurooppatietä E265.
Yves Leterme
Pääministerinä
Oltuaan pääministerinä vain muutamia kuukausia Leterme jätti 14. heinäkuuta kuninkaalle eronpyyntönsä epäonnistuttuaan esittelemään Belgian hallintouudistuksen parlamentille luvatussa aikataulussa. Kuningas ei kuitenkaan myöntänyt eroa, joten Letermen hallitus jatkoi toimessaan. Leterme jätti 19. joulukuuta 2008 uudelleen eronpyyntönsä, jonka kuningas tällä kertaa hyväksyi. Eronpyynnön syynä oli Fortis-pankin myyntiin BNP Paribasille liittynyt jupakka.
Leterme nousi uudelleen hallitukseen, tällä kertaa ulkoministeriksi, seuraajansa Herman Van Rompuyn pääministerikaudella. Van Rompuy valittiin marraskuussa 2009 Eurooppa-neuvoston ensimmäiseksi pysyväksi puheenjohtajaksi (jota nimitetään joskus harhaanjohtavasti "Euroopan unionin presidentiksi"), ja Leterme nimitettiin 25. marraskuuta uudestaan pääministeriksi.
Valtatie 11 (Viro)
Maakunnat
Valtatie 11 kulkee seuraavien maakuntien ja kuntien kautta:
Yves Leterme
Pääministerinä
Eronpyyntönsä Leterme jätti kuninkaalle 22. huhtikuuta 2010 Flaamien liberaalipuolueen jätettyä aiemmin hallituksen johtuen kiistasta, joka koski ranskankielisten oikeuksia hollanninkielisellä alueella Brysselin ympäristössä.
Yves Leterme joutui noloon tilanteeseen, kun 21. heinäkuuta 2007 RTBF:n toimittaja pyysi häntä laulamaan Belgian kansallislaulun La Brabançonnen ja Leterme alkoikin laulamaan Ranskan kansallislaulua Marseljeesia. Samassa yhteydessä häneltä kysyttiin, miksi 21. heinäkuuta oli Belgian kansallispäivä. Letermen mukaan Belgian perustuslaki astui tuolla päivämäärällä voimaan, vaikka todellisuudessa kansallispäivää vietetään maan ensimmäisen kuninkaan Leopold I:n valtaannousun vuosipäivänä.
HMS Scimitar (H21)
HMS Scimitar (viirinumero H21) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin S-luokan hävittäjä ensimmäisen maailmansodan lopulla ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin huhtikuussa 1917 vuosien 1917–1918 laivasto-ohjelmien 11. tilauksessa John Brown and Companyltä Clydebankistä, missä köli laskettiin 30. toukokuuta. Alus laskettiin vesille 27. helmikuuta 1918 ja valmistui 29. huhtikuuta.
Palvelus
Ensimmäisen maailmansodan lopulla alus oli hetken Suuressa laivastossa. Alus liitettiin 1938 Portsmouthin paikallislaivueeseen koululaivaksi.
Syyskuussa 1939 alus määrättiin suojaamaan Kanaalin saattueita. Se suojasi 12. syyskuuta Southamptonista Brestiin saattuetta DB1 HMS Vansittartin kanssa, minkä jälkeen se jatkoi saattueiden suojana. Alus muutettiin miinanraivaajaksi palaten palvelukseen joulukuussa.