cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Frans Emil Sillanpää
1930-luku: Kirjailijanura korkeimmillaan
Vuonna 1939 Sillanpäätä kohtasi vielä kova isku, kun hänen jo pitkään sairastanut vaimonsa Siikri kuoli keväällä keuhkokuumeeseen. Perheen lapset havaitsivat isänsä menettäneen leskeksi jäätyään elämänhalunsa miltei täysin. Perheen poika Eero Sillanpää sanoi Panu Rajalalle vuosikymmeniä myöhemmin, että ”samalla hetkellä kun mamma kuoli, kuoli myös kirjailija Sillanpää”. Loppukesän 1939 aikana Hämeenkyrössä kuvattiin Nyrki Tapiovaaran johdolla Miehen tie -elokuvan ulkokohtauksia, ja etenkin naispääosassa ollut nuori Mirjami Kuosmanen toi Sillanpäälle lyhytaikaista piristystä. Tosiasiassa Kuosmasen sulhasena oli elokuvan kuvaajana toiminut Erik Blomberg, joka myös viimeisteli elokuvan Nyrki Tapiovaaran kaaduttua talvisodassa.
Elokuun lopulla 1939 Sillanpää tapasi Helsingissä Anna Armia von Hertzenin, joka oli hieman aiemmin avannut konekirjoitusliikkeen. Aluksi Sillanpää sanoi tarvitsevansa sihteeriä kirjeenvaihtonsa hoitamista varten. Sillanpää ja von Hertzen vihittiin avioliittoon Helsingin maistraatissa vain muutamaa kuukautta myöhemmin marraskuussa 1939. Avioliitosta tuli kuitenkin lyhyt ja riitaisa, ja se päättyi von Hertzenin hakemaan avioeroon välirauhan aikana marraskuun alussa 1940.
Nobel-palkinto ja sotavuosien henkinen kriisi
thumb|Frans Emil Sillanpää, Nobelin kirjallisuuspalkinnon saaja 1939. Sillanpäätä oli jo pitkään pidetty varteenotettavana Nobel-ehdokkaana ja syksyllä 1939 hän voittikin Nobel-komitean äänestyksessä palkinnosta kilpailleet sveitsiläisen Hermann Hessen ja alankomaalaisen Johan Huizingan. Myöhemmin Sillanpää luovutti kultaisen Nobel-mitalinsa Suomessa sotaponnistelujen hyväksi järjestettyyn jalometallikeräykseen, mahdollisesti ruotsalaisen kirjallisuusnobelisti Selma Lagerlöfin esimerkin pakottamana.
Sillanpään pitkään jatkunut oleskelu Ruotsissa oli alkanut herättää arvostelua Suomessa, ja osin tämänkin takia hän palasi Suomeen vähän ennen talvisodan päättymistä 9. maaliskuuta 1940. Talvisotaa seurannut välirauhan aika johti Sillanpään elämän suurimpaan kriisiin. Sodanaikaiset paineet, avioero ja holtittomaksi riistäytynyt alkoholinkäyttö romahduttivat Sillanpään terveyden. Syksyllä 1940 hänet vietiin pakkohoitoon Kammion sairaalaan, jossa hän oli vuoteen 1943 saakka. Silloin hän pääsi asumaan tyttärensä Saara Kuitusen perheeseen, joskin holhouksen alaisena, ja vuonna 1944 Sillanpään ystävästä Kustaa Vilkunasta tuli hänen holhoojansa. Sillanpään raha-asiat järjestyivät kustantaja Otavan avulla niin, että hän saattoi viettää loppuelämänsä taloushuolista vapaana. Sota-ajan kriisit haittasivat Sillanpään kirjallista työtä niin, että häneltä ilmestyivät 1940-luvulla vain romaanit Elokuu 1941 ja Ihmiselon ihanuus ja kurjuus 1945, nekin osin viimeistelemättöminä. Molemmat teokset olivat kuvauksia pettymyksestä, uupumisesta ja alkoholismista.
1950-luvulta lähtien Sillanpää asui Helsingin Herttoniemessä tyttärensä omakotitalossa, mutta kesät hän vietti kotiseudullaan Hämeenkyrössä.
Joulusaarnat
thumb|right|[[Mika Waltari (keskellä) vieraili Taatan (oikealla) 70-vuotis­päivillä syyskuussa 1958; vasemmalla runoilija Lassi Nummi.]] Sodan jälkeen Sillanpää teki uuden tulemisen harmaapartaisena, kalottipäisenä Taatana. Hän alkoi esiintyä säännöllisesti radiossa lukemassa tekstejään, ja Taatan joulusaarnoista tuli vuodesta 1945 alkaen jokavuotinen rituaali aina hänen kuolemaansa saakka. Näissä radiopakinoissaan Taata keskittyi paljolti muistelemaan nostalgisesti lapsuusvuosiaan Hämeenkyrössä. Jo kesällä 1945 lähetetyssä radioreportaasissa Sillanpää kierteli kotiseudullaan toimittaja Unto Miettisen kanssa, ja sen aikana haastateltiin kirjailijan hämeenkyröläisiä tuttavia. Joulusaarnat sopivat Yleisradion uuden pääjohtajan Hella Wuolijoen ohjelmapoliittiseen linjaukseen, jonka mukaan kulttuuria oli tarjottava kaikille radionkuuntelijoille ja sen oli oltava korkeatasoista. Niiden ideoija oli radion teatteriosaston päällikkö Matti Kurjensaari. Joulusaarnojen valmistelu alkoi jo varhain syksyllä, jolloin Saara Kuitunen valikoi isänsä teoksista sopivia teemoja ja Taata muokkasi tekstit esityskuntoon yhdessä Heikki A. Reenpään ja Aarne Laurilan kanssa. Taata itse valmistautui esityksiin huolellisesti opetellen tauot, rytmitykset ja painotukset. Osaltaan Taatan muistelmat mäkitupalaisperheen vaatimattomasta joulunvietosta rohkaisivat raskaista sotavuosista toipuvia suomalaisia, ja monelle radionkuuntelijalle ne olivat ensimmäinen kosketus hänen kertomataiteeseensa. Taatan saapuminen Fabianinkadun Radiotaloon oli elämys hänelle itselleen ja mieliinjäävä tapaus radion henkilökunnalle. Vuosien mittaan joulusaarnoihin tuli toistoa, minkä Taata itsekin myönsi, mutta hän katsoi, ettei joulun sanoma toistoista kulu.
Muistelmat
Sillanpää julkaisi 1950-luvulla vielä kolme muistelmateosta: Poika eli elämäänsä 1953, Kerron ja kuvailen 1955 ja Päivä korkeimmillaan 1956. Nämä teokset perustuivat kuitenkin valtaosin Sillanpään ennen sotia kirjoittamaan materiaaliin. Poika eli elämäänsä -teos saavutti valtavan menestyksen ja siitä otettiin viisi painosta, ja Taatasta tuli kysytty vieras kirjakauppoihin ja kirjallisuusmatineoihin ympäri Suomea. Rafael Koskimies toimitti valikoiman Sillanpään novelleja nimellä Erään elämän satoa vuonna 1954, ja Aarne Laurila julkaisi vuonna 1960 teoksen Ajatelmia ja luonnehdintoja, johon hän oli poiminut mietelauseita Taatan tuotannosta. Suomen kielen tutkija Pertti Virtaranta nauhoitti Sillanpään puhetta kolmesti, ensin Hämeenkyrössä vuonna 1948, toisen kerran Harjavallassa kotiseutuyhdistys Harjulan Killan järjestämän kirjallisuusmatinean yhteydessä vuonna 1955 ja vielä kirjailijan kotona Helsingin Herttoniemessä vuonna 1960. Taatan 75-vuotispäivä syyskuussa 1963, jolloin hän otti onnittelijoita vastaan kotonaan, oli hänen viimeinen julkinen esiintymisensä. Lokakuussa 1963 Yhdysvaltain silloinen Helsingin-suurlähettiläs Carl Rowan toi edellisen vuoden Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajan, Suomessa vierailulla olleen John Steinbeckin Herttoniemeen tervehtimään Sillanpäätä.
Sillanpään teosten pohjalta tehtyjä elokuvia
thumb|Sillanpään kunniaksi vuonna 1980 julkaistu postimerkki.
Rubén Oscar Frassia
Rubén Oscar Frassia (s. 1. joulukuuta 1945 Buenos Aires) on argentiinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 24. marraskuuta 1973 ja nimitettiin Buenos Airesin arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Caecirin titulaaripiispaksi 26. helmikuuta 1992. Piispaksi vihkiminen seurasi 4. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Antonio Quarracino, jota avustivat Carlos Walter Galán Barry ja Eduardo Vicente Mirás.
Frassia sai 22. heinäkuuta 1993 nimityksen San Carlos de Barilochen hiippakunnan piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 15. lokakuuta. Hän sai 25. marraskuuta 2000 uuden nimityksen Avellanedan hiippakunnan piispaksi, ja hänet asetettiin tähän virkaan 3. maaliskuuta 2001.
Policarpo Bonilla
José Policarpo Bonilla Vásquez (17. maaliskuuta 1858 Tegucigalpa, Honduras – 1926 New Orleans, Louisiana) oli hondurasilainen poliitikko, joka oli maan presidenttinä 1894–1899.
Liberaalipuolue onnistui Bonillan johdolla ja Nicaraguan José Santos Zelayan tuella kaatamaan Ponciano Leivan hallinnon 1893. Leiva oli hajottanut liberaalipuolueen ja sortanut oppositiota. Bonilla pyrki palauttamaan Hondurasin poliittisen kentän ennalleen. Vuonna 1895 maahan säädettiin uusi perustuslaki ja Bonilla valittiin neljävuotiselle jatkokaudelle. Hän myös yritti ratkaista Nicaraguan kanssa maiden välisen pitkäaikaisen rajakiistan. Bonilla varmisti valtakautensa lopulla, että sotilasjohtaja Terencio Sierra valittiin hänen seuraajakseen.
Patrick Lapveteläinen
Lapveteläinen asuu Helsingissä.
Oderzo
Historia
Oderzon historia ulottuu aina antiikin aikaan saakka. Kaupungissa on useita arkeologisia kohteita. Alueelta löydettyjä esineitä on näytteillä vuonna 1878 perustetussa Museo Archeologico Eno Bellisissä.
Suomi kesäolympialaisissa 1912
thumb|Suomen joukkue kisojen avajaisissa. Suomen joukkueen vahvuus Tukholman kesäolympialaisissa 1912 oli 164 urheilijaa.
Suomen suuriruhtinaskunnan joukkue osallistui kisoihin erillään Venäjän keisarikunnan joukkueesta. Suomen osallistumisesta omana joukkueenaan oli sovittu Ruotsin ja Venäjän kesken.
Suomen jalkapallomaajoukkue sijoittui neljänneksi, joka on miesten maajoukkueen kaikkien aikojen paras sijoitus arvokisoissa.
40px|Jalkapallo Jalkapallo
Suomen jalkapallomaajoukkue sijoittui neljänneksi, joka on miesten maajoukkueen kaikkien aikojen paras sijoitus arvokisoissa.
Katarina Witt
Witt voitti urallaan olympiakultaa 1984 Sarajevossa sekä 1988 Calgaryssä. Hän oli ensimmäinen naistaitoluistelija, joka puolusti menestyksekkäästi olympiakultaansa sitten Sonja Henien. Lisäksi hänellä on neljä maailmanmestaruutta ja kuusi Euroopan-mestaruutta.
Witt aloitti vuonna 1988 ammattilaisuran, joka oli harvinaista itäsaksalaisille urheilijoille. Hän kierteli Yhdysvalloissa toisen olympiavoittaja Brian Boitanon kanssa. Heidän show’nsa "Witt and Boitano Skating" (”Witt ja Boitano luistelemassa”) oli niin suosittu, että ensimmäisen kerran kymmeneen vuoteen Madison Square Garden oli loppuunmyyty jääshow’ssa.
Lillehammerissa 1994 Witt palasi olympiajäille, nyt jälleenyhdistyneen Saksan edustajana. Hän sijoittui kisoissa seitsemänneksi. Wittin esiintyminen oli enemmän iloitsemisesta vapaasta Itä-Saksasta kuin voittotaistelusta. Hänen vapaaohjelmansa musiikki herätti huomioita, sillä se oli sovitus Pete Seegerin kappaleesta ”Where Have All the Flowers Gone”. Esitys oli taiteellisesti vakuuttava ja se sisälsi ajatuksen rauhasta Sarajevoon.
Uran jälkeen Witt on saanut huomattavasti tunnustuksia. Vuonna 1995 hänet valittiin World Figure Skating Hall of Fameen. Lisäksi hänet on äänestetty muun muassa vuosisadan suosituimmaksi naistaitoluistelijaksi.
Muuta
Uransa päättymisen jälkeen Katarina Witt näytteli elokuvissa ja työskenteli mallina. Vuonna 1998 Witt poseerasi alasti Playboyssa. Numero, jossa kuvat julkaistiin, oli toinen loppuunmyyty Playboy-lehti (ensimmäisessä oli kuvia Marilyn Monroesta) kautta aikain.
The Bellrays
The Bellrays on yhdysvaltalainen "rock'n'soul"-yhtye. Se perustettiin 1990-luvun alussa Kalifornian Riversidessa. Laulaja Lisa Kekaulan lisäksi kokoonpanoon kuuluvat Bob Vennum, Stefan Litrownik ja Justin Andres.
Yleisurheilun sisäratojen maailmanmestaruuskilpailut 1991
Vuoden 1991 yleisurheilun sisäratojen MM-kilpailut järjestettiin maaliskuussa Sevillassa, Espanjassa. Mukana olivat ensi kertaa viestijuoksut (4 × 400 m) sekä näytöslajina naisten kolmiloikka.
Näytöslaji
(ei virallisessa kisaohjelmassa)
Mario Lezana Vaca
Mario Lezana Vaca (27. heinäkuuta 1922 – 28. heinäkuuta 2006) oli bolivialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 11. elokuuta 1946 ja nimitettiin Bolivian sotilaspiispaksi sekä Bastin titulaaripiispaksi 17. toukokuuta 1986. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Santos Abril y Castelló, jota avustivat Jorge Manrique Hurtado ja Abel Costas Montaño.
Lezana Vaca erosi titulaaripiispan arvosta 7. maaliskuuta 1998, mutta jatkoi sotilaspiispana, kunnes jäi eläkkeelle 14. huhtikuuta 2000.
Didier Mollard
thumb|Didier Mollard vuonna 2010. Didier Mollard (s. 4. joulukuuta 1969) on ranskalainen kilpauransa päättänyt mäkihyppääjä.
Mollardin paras sijoitus olympialaisissa on Albertvillen talviolympialaisten normaalimäen kilpailun kahdeksas tila, suurmäen kilpailussa hän oli 40:s. Kaksi vuotta myöhemmin Mollard sijoittui Lillehammerin talviolympialaisissa kymmenenneksi suurmäessä ja oli normaalimäen kilpailussa 17:s. Lillehammerissa Mollard hyppäsi myös Ranskan joukkueessa joukkuemäen kilpailussa yhdessä Steve Delaupin, Nicolas Dessumin ja Nicolas Jean-Prostin kanssa. Ranskan joukkue sijoittui lopulta kilpailun kuudenneksi.
Falunissa järjestetyissä vuoden 1993 hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa Ranska sijoittui neljänneksi joukkuemäen kilpailussa joukkueella Mollard, Jerome Gay, Nicolas Jean-Prost ja Steve Delaup. Trondheimin maailmanmestaruuskilpailuissa 1997 Mollard sijoittui normaalimäessä kuudenneksi jäätyään vain 3,5 pistettä pronssimitalisti Andreas Goldbergeristä.
Mäkihypyn maailmancupin kokonaiskilpailussa Mollard oli parhaimmillaan seitsemäs kaudella 1992–1993. Osakilpailuiden palkintokorokepaikkoja hän saavutti yhteensä kuusi kappaletta.
Susanna Hoffs
Susanna Lee Hoffs (s. 17. tammikuuta 1959) on yhdysvaltalainen laulaja, kitaristi ja näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten The Bangles -yhtyeen jäsenenä.
Elämä ja ura
Susanna Hoffs syntyi 1959 Newport Beachissa Kaliforniassa kolmilapsisen perheen keskimmäisenä. Hänen isänsä Joshua oli lääkäri ja äitinsä Tamar käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja. Nuorena Susanna oli kiinnostunut näyttelemisestä ja baletista, ja hän opiskeli balettia Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä. Hän kiinnostui myös uuden aallon musiikista ja perusti veljensä kanssa rockyhtyeen. Sen jälkeen hän tapasi kitaristi Vicki Petersonin ja tämän siskon Debbin lehti-ilmoituksen kautta, ja kolmikko perusti yhtyeen nimeltä The Colours. Siitä tuli myöhemmin The Bangles, joka nousi 1980-luvulla suursuosioon Hoffs keulakuvanaan.
Hoffs esiintyi 1987 äitinsä ohjaamassa komediaelokuvassa The Allnighter. Bangles hajosi 1989, ja vuonna 1991 Hoffs julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa When You're a Boy. Vuonna 1993 hän meni naimisiin ohjaaja Jay Roachin kanssa. Hoffs julkaisi toisen sooloalbuminsa Susanna Hoffs vuonna 1996. Vuonna 1997 hän esiintyi yhtyeessä nimeltä Ming Tea Roachin ohjaamassa komediassa Austin Powers – kumma jätkä; yhtye esiintyi myös elokuvan jatko-osissa. Bangles palasi yhteen 1999 ja teki uuden albumin Doll Revolution (2003). Hoffs levytti vielä Ming Tean kanssa ja sitten Matthew Sweetin kanssa nimellä Sid n' Susie. Hoffs julkaisi kolmannen sooloalbuminsa Someday vuonna 2012.
Hoffsilla on Jay Roachin kanssa kaksi lasta.
Lunta tupaan
Lunta tupaan (alkukieliseltä nimeltään vuosina 1984–1988 Alas Smith and Jones, vuosina 1989–1998 Smith and Jones) oli BBC:n vuosina 1984–1998 lähettämä brittiläinen sketsisarja, jonka pääosissa olivat Mel Smith ja Griff Rhys Jones. Suomessa sarjaa ovat näyttäneet Yle TV2 ja Subtv.
Sarja kulki komediasarja Ei yhdeksän uutiset viitoittamalla tiellä, jossa käytettiin tabuja rikkovia aiheita, kyseenalaista kieltä sekä Smithin ja Jonesin kasvokkain käytyjä keskusteluhetkiä. Monet sarjan käsikirjoittajat olivat toimineet myös Ei yhdeksän uutisten käsikirjoittajina.
Sarjan alkuperäinen nimi (suom. 'Valitettavasti Smith ja Jones') on sanaleikki yhdysvaltalaisesta televisiosarjasta Alias Smith and Jones, jonka pääosissa olivat Pete Duel ja Ben Murphy. Mel Smithin ja Griff Rhys Jonesin kasvokkain käydyt keskusteluhetket muistuttavat Duelin ja Murphyn keskusteluja – Smith on idiootti, joka tietää kaiken ja Jones idiootti, joka ei tiedä mistään mitään.
Vuonna 2006 Smith ja Jones palasivat ohjelman pariin esittelemällä sarjan parhaita kohtauksia ohjelmassa The Smith and Jones Sketchbook. Ohjelmassa esitettiin myös uusia sketsejä, jotka pohjautuivat aiemmin sarjassa nähtyihin keskusteluhetkiin.
Peithon Agenorin poika
Peithon Agenorin poika (Kuoli 312 eaa.) oli makedonialainen sotilas jonka Aleksanteri Suuri oli Induksen alajuoksun alueen satraappina 325 eaa.-316 eaa.
Peithon mainitaan ensimmäisen kerran lähteissä jalkaväen osaston (taxis) komentajana vuonna 325 eaa. malli-heimoa vastaan käydyissä taisteluissa. Peithon kunnostautui taisteluissa niin että Aleksanteri Suuri nimitti hänet satraapiksi sille alueelle joka jäi Induksen ja Akesineksen (nykyinen Chenab) yhtymäkohdan eteläpuolelle. Aleksanterin vielä ollessa Intiassa Peithon kukisti kapinaan nousseen kuningas Musikanoksen. Myöhemmin paikalliset nousivat kapinaan ja Peithonin oli peräännyttävä Induksen yläjuoksulle Poroksen ja Taksileen luokse.
Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen diadokit päättivät että Peithon saisi jatkaa tehtävässään. Vuonna 317 eaa. eräs toinen Peithon, Meedian satraappi, yritti saada Aleksanterin valtakunnan itäosat hallintaansa. Muut satraapit liittoutuivat häntä vastaan. Poros lähti länteen, mukanaan osa joukoistaan. Vuonna 315 eaa. valtakunnan uusi mahtimies Antigonos I nimitti Peithonin Babyloniain satraapiksi. Pian tämän jälkeen Chandragupta Maurya valtasi Induslaakson.
Kolmannessa diadokkisodassa Peithon taisteli Antigonoksen pojan Demetrioksen kanssa Ptolemaios I:tä vastaan. Peithon kaatui Gazan taistelussa. Ptolemaioksen liittolainen Seleukos valtasi Babylonian vuonna 311 eaa.
1-propaanitioli
1-propaanitioli on orgaaninen yhdiste (tioli), joka on helposti syttyvää, huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä nestettä, jolla on tunnusomainen haju. Sen kemiallinen kaava on C3H8S ja rakennekaava on CH3(CH2)2SH. 1-propaanitiolista käytetään myös nimityksiä 1-merkaptopropaani, propaani-1-tioli ja n-propyylimerkaptaani.
1-propaanitiolin moolimassa on 76,2 g/mol, sulamispiste −113 °C, kiehumispiste 68 °C, suhteellinen tiheys 0,84 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste −20 °C ja CAS-numero 107-03-9. Lämpötilan ollessa 25 °C 1-propaanitioli liukenee veteen 0.190 g/100 ml. Aineen höyry on ilmaa raskaampaa ja voi siten kulkeutua maata pitkin syttyen etäällä vuotokohdasta, sillä 1-propaanitiolin suhteellinen höyry-ilma-seoksen tiheys 20 °C:ssa (ilma = 1) on 1.101.
1-propaanitiolia esiintyy mm. keltasipulissa (Allium cepa), kesäpurjossa (Allium ampeloprasum), perunassa (Solanum tuberosum), herneessä (Pisum sativum) ja tarhapavussa (Phaseolus vulgaris).
Ympäristö- ja terveysvaikutukset
Lyhytaikainen altistus ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Altistuminen suurille ainepitoisuuksille voi aiheuttaa tajunnantason laskua.
Donna Mills
thumb|Donna Mills Donna Mills (s. 11. joulukuuta 1940 Chicago, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Mills on esiintynyt muun muassa elokuvassa Välikohtaus ja televisiosarjoissa Todistettavasti syyllinen sekä Melrose Place, jossa hän näytteli Sherry Doucettea vuosina 1996–1997.
Monday Mornings
Monday Mornings on yhdysvaltalainen sairaaladraamasarja, jonka on luonut David E. Kelley Sanjay Guptan samannimisen romaanin pohjalta. Sarjassa seurataan kahdeksan kirurgin työtä ja yksityiselämää Portlandissa.
Sarja alkoi TNT-kanavalla vuonna 2014. TNT ilmoitti samana vuonna ettei sarjaa jatketa. Suomessa Yle TV2 aloitti sarjan esittämisen 12. heinäkuuta 2015.
Juoni
Sarjassa seurataan Portlandin opetussairaalan kirurgien elämää. Sarjan erikoisuutena ja eräänlaisena keskunäyttämönä toimivat tapauskokoukset, joissa käsitellään sekä lääkäreiden onnistumisia että mokia, ja tämä tuo sarjaan myös lakidraaman tuntua.
Vastaanotto
"Monday Mornings on älykäs, erittäin hyvin käsikirjoitettu ja näytelty sarja. On hienoa nähdä David E. Kelley tekemässä sitä, missä hän on parhaimmillaan - vetovoimaisen, provokatiivisen tv-draaman parissa." Näin kirjoitti Verne Gay Newsdayn artikkelissa.
Uday Chopra
thumb|Uday Chopra vuonna 2012. Uday Chopra (s. 5. tammikuuta 1973) on intialainen näyttelijä, tuottaja ja apulaisohjaaja. Hän on elokuvantekijä Yash Chopran poika ja Aditya Chopran veli.
Kyltti
thumb|230px|Tiekyltti [[Länsiranta|Länsirannalla]] thumb|right|Opastekylttejä Lappajärven keskustassa. Kyltti eli kilpi (usein myös merkki, laatta tai taulu) on mikä tahansa kuvan, tekstin tai molemmat sisältävä, jotain tiedotusta varten käytetty yleisimmin metallista, muovista tai puusta valmistettu esine. Kylttinä ei kuitenkaan pidetä esimerkiksi päällystämättömiä A4 papereita yms. tiedotteita. Sähköisiä kilpiä kutsutaan yleensä näytöiksi lukuun ottamatta joukkoliikennevälineiden sähköisiä linjakilpiä.
Jasmin Tabatabai
thumb|Jasmin Tabatabai Jasmin Tabatabai (s. 8. kesäkuuta 1967 Teheran, Iran) on näyttelijä ja muusikko, joka asui vuoteen 1979 Teheranissa ja jolla nykyisin on sekä Iranin että Saksan kansalaisuus.
Tabatabaille myönnettiin vuonna 1998 DIVA – Deutscher Entertainment Preis. Hän on esiintynyt muiden muassa Katja von Garnierin elokuvassa Bandits (1997).
Katja Riemann
Riemann opiskeli Hampurissa, Hannoverissa ja Münchenissä. Hän eli vuosina 1990–1998 Peter Sattmannin kanssa; heille syntyi vuonna 1993 näyttelijätytär Paula Riemann.
Elokuvia, joissa Katja Riemann on esiintynyt, ovat muiden muassa:
Riemann on voittanut muun muassa Deutscher Filmpreiseja, Filmband in Goldeja, Bambeja ja vuoden 1997 Ernst-Lubitsch-Preisin.
Teller (viihdetaiteilija)
Teller (syntymänimeltään Raymond Joseph Teller) (s. 14. helmikuuta 1948) on yhdysvaltalainen taikuri ja koomikko, joka tunnetaan Penn & Teller -taikurikaksikon toisena osapuolena. Esityksissä Teller ei puhu lainkaan, joten hän on vastakohta kaksikon toiselle osapuolelle, runsaspuheiselle Penn Jilletelle. Hänet tunnetaan Jilleten ohella myös ”Penn & Teller: Bullshit!” -ohjelmasta.
Teller on ateisti ja skeptikko. Hän on virallisesti muuttanut nimensä pelkäksi Telleriksi.
Wrangelinsaari
pienoiskuva|300px|Saaren rannikkoa ilmakuvassa.
Wrangelinsaari (tšuktšiksi Умӄилир, Umqilir, ”Jääkarhusaari” ) on Venäjälle kuuluva noin 7 600 neliökilometrin laajuinen saari Pohjoisessa jäämeressä Tšuktšimeren ja Itä-Siperian meren välissä. Sen erottaa mantereesta 110 kilometrin levyinen Longinsalmi. Wrangelinsaari kuuluu Tšukotkan autonomiseen piirikuntaan. Saaren korkein kohta on Sovetskajavuori (1 096 metriä).
Wrangelinsaaren luonto on arktiseksi saareksi harvinaisen monimuotoinen. Kasvillisuus on pääosin tundraa, mutta kasvistoon kuuluu lajeja, jotka normaalisti kasvavat etelämpänä subarktisella alueella, pohjoisamerikkalaisia lajeja, joita ei tavata muualla Aasiassa ja poikkeuksellisen paljon kotoperäisiä lajeja. Wrangelinsaaren jääkarhupopulaatio on Venäjän suurin ja mursukanta maailman suurin. Linnuista saarella pesii runsaasti muun muassa lumihanhia. Lisäksi paleontologien mukaan siellä elivät vielä 4 000 vuotta sitten maailman viimeiset villamammutit.
Wrangelinsaarelta on löytynyt todisteita 3 500 vuotta sitten sinne asettuneista paleoeskimoista. Ensimmäisenä eurooppalaisena saarelle todennäköisesti saapui 1866 saksalainen valaanpyytäjä Eduard Dallmann. Saari kuitenkin nimettiin sitä aiemmin etsineen Ferdinand von Wrangelin mukaan. Venäjä julisti 1916 Wrangelinsaaren kuuluvaksi sille. Saarta alettiin myös asuttaa, ja Ušakovskojen kylä oli asuttuna 2000-luvulle saakka. Wrangelinsaari ja läheinen Geraldinsaari suojeltiin 1976, ja maailmanperintöluetteloon ne valittiin 2004. Wrangelinsaari on tiukasti suojeltu, ja suojelualueelle pääsevät vain tieteelliset retkikunnat. Matkailua suuntautuu jonkin verran Ušakovskojen kylän ympäristöön, joka ei kuulu suojelualueeseen.
Sijainti ja pinnanmuodot
pienoiskuva|vasen|Satelliittikuva saaresta. Wrangelinsaari on pitkänomainen, 125 kilometriä pitkä saari, jonka pinta-ala on 7 609 neliökilometriä. Se sijaitsee Pohjoisessa jäämeressä Venäjän koillisosassa. Saaren erottaa mantereesta Longinsalmi, ja itse saari erottaa Itä-Siperian meren Tšuktšimerestä. Saari on 140 kilometrin päässä Manner-Siperiasta.
Maantieteellisesti Wrangelinsaari voidaan jakaa noin 15 kilometriä leveään eteläiseen rannikkotasankoon, noin 40 kilometriä leveään keskusvuoristoon ja noin 25 kilometriä leveään pohjoiseen rannikkotasankoon. Wrangelinsaaren keskiosassa on laaksojen rikkoma Tsentralnjevuoristo, joka kohoaa enimmillään 1 096 metriin. Pääosa vuorista jää kuitenkin 500 metriin. Vuoristoa reunustavat lännestä, pohjoisesta ja etelästä kukkulat, jotka ovat 200–600 metrin korkuisia. Keskusvuoristoa reunustavakin alue on laaksojen halkomaa, ja se on eräänlaista peneplaania.
Saarella on 1 400 vähintään kilometrin pituista jokea, ja niistä viisi on yli 50 kilometrin pituisia. Saarella on myös 900 järveä, joiden yhteenlaskettu pinta-ala on 80 neliökilometriä. Järviä on erityisesti pohjoisella alankoalueella. Ne ovat muodostuneet pääosin karstitoiminnan seurauksena, mutta jotkut isoimmista järvistä ovat muodostuneet rantalaguuneista.
Kallioperä ja maannos
Geologisesti Wrangelinsaaren kiviaines voidaan jakaa kolmeen yksikköön. Vanhin niistä on niin sanottu ”Wrangelin kompleksi”. Saaren keskusvuoristo kuuluu tähän yksikköön. Se on muodostunut vanhoista metamorfisista kivistä ja magmakivistä.
Paleotsooisen kauden kompleksissa on erilaisia sedimenttikivilajeja, kuten kalkkikiveä, merkelikiveä, hiekkakiveä ja silttikiveä sekä niiden metamorfisia vastineita. Myöhäistertiäärikauden kompleksissa on mutakiveä, silttikiveä ja tummaa savikiveä. Vanhimmat paleotsooiset kivet ovat saaren luoteis- ja länsiosissa.
Kolmen kompleksin lisäksi on sekä gabro- että graniittikiviä, joita on erityisesti metamorfisessa kompleksissa. Peruskalliota peittää pääosin kvartäärikauden kerrostumat.
Saaren maannosta hallitsee kosteilla alueilla tundrasodi ja arktinen gleysoli. Sisämaassa on arktisille saarille harvinaista kryoaridia aromaannosta ja arotundramaannosta, jota esiintyy enemmän manner-Siperiassa ja Venäjän Kaukoidän pohjoisosissa. Kuivissa sisäosissa on myös arktisella alueella harvinaista suolamaata. Sisäosissa on myös saarelle ominaista tundra-karbonaattimaannosta.
Kasvillisuus
pienoiskuva|Wrangelinsaaren maastoa. pienoiskuva|Lähikuva tundrakasvillisuudesta. Wrangelinsaaren kasvillisuus on vaihtelevaa tundraa. Maisemaan kuuluu niin kuivaa tundraa kuin sammaleisia kumpuja, niittyjä, ruohomaita, suoalueita ja kuivaa kylmyysaavikkoa. Saari oli lähes jäätön viime jääkauden aikana, ja paikoin sen arotundra ei ole muuttunut miljooniin vuosiin. Mantereen puolella Tšuktšien niemimaalla ei ole varsinaisesti vastaavia elinympäristöjä, joten Wrangelinsaaren kasvillisuus saattaa olla lähimpänä myöhäispleistoseenin pohjoista arotundraa. Jääkauden lopussa ja holoseenikauden alussa ilmasto lienee ollut nykyistä kosteampi ja lämpimämpi. Ennen holoseenia saarella oli paljon saraa, mikä viittaa nykyistä leudompaan ilmastoon.
Wrangelinsaaren kasvillisuus on monimuotoista, ja se vaihtelee tundrakasvillisuuden alatyypeistä erilaisiin ainutlaatuisiin elinympäristöihin. Tyypillisen tundrakasvillisuuden lisäksi saarella on elinympäristöjä, joiden kasvillisuus muistuttaa enemmän eteläisempää subarktista tyyppiä. Tällaisia ovat erilaiset tundraniityt, varpioiden hallitsema tundra, saroja ja vihvilöitä kasvavat suot sekä pensastundrat ja tulvatasankopensaikot, joita ei muilla arktisilla saarilla ole. Vuoristojen etelärinteillä on myös melko poikkeuksellista tundrakasvillisuutta. Niiden kuivakkokasvillisuus on erityisen runsasta, ja niillä kasvaa jopa 50–60 kasvilajia. Näiden niittyjen tyyppilajeja ovat saralajit tylppösara, kalliosara ja Carex duriuscula.
Suurin osa kasvillisuudesta on matalaa. Jokivarsilla villapajut ja tunturipajut voivat kasvaa metrinkin korkuisiksi.
Wrangelinsaaren kasvilajisto on kehittynyt poikkeukselliseksi, koska saaren syrjäisen sijainnin ansiosta sitä eivät ole uhanneet muualta tulleet lajit. Saarella kasvaa kaikkiaan 417 putkilokasvilajia tai -alalajia, enemmän kuin koko Kanadan arktisilla saarilla yhteensä. Lisäksi saarella kasvaa 331 sammal- ja 310 jäkälälajia.
Saaren valtalajeja ovat erilaiset ristikukkais-, ruusu-, leinikki- ja rikkokasvilajit. Saarella kasvavia kukkivia kasveja ovat muun muassa lapinvuokko, hämeenkylmänkukka, kastiljoihin kuuluva Castilleja elegans ja 17 unikkolajia, joista viisi on kotoperäisiä. Wrangelinsaaren kasvillisuuslajistoon kuuluu monia poikkeuksellisia kasveja, jotka yleensä luokitellaan kasvavaksi etelämpänä tai Amerikassa. Saaren amerikkalaisia lajeja, joita ei ole muualla Aasiassa, ovat muun muassa litukoihin kuuluva Cardamine purpurea ja ketokatkeroihin kuuluva Gentianella propinqua.
Wrangelinsaaren putkilokasveissa on 21 kotoperäistä lajia tai alalajia, ja kuutta lajeista ei tavata Aasian muissa osissa. Näin suurta määrää kotoperäisiä lajeja ei tavata muualla artiksella. Osa saaren tyypillisistä lajeista, kuten keulankärkiin kuuluva Oxytropis uschakovii sekä unikoihin kuuluvat Papaver multiradiatum ja Papaver chionophilum, ovat mantereella laajalle levinneiden lajien kotoperäisiä muotoja. Osa kotoperäisistä lajeista puolestaan ovat vanhoja reliktejä, joita tunnetaan vain muutamasta mikropopulaatiosta. Tällaisia ovat muun muassa hanhikkilaji Potentilla wrangelii ja keulankärkilaji Oxytropis uniflora, jotka kasvavat hyvin rajatulla alueella Neizvestnajajoen yläjuoksulla.
Eläimistö
pienoiskuva|[[Jääkarhu Wrangelinsaarella.]] pienoiskuva|[[Myskihärkä|Myskihärkiä Wrangelinsaarella.]] Wrangelinsaarella elää seitsemän maanisäkäslajia. Sen jääkarhupopulaatio on Venäjän arktisten alueiden suurin. Wrangelinsaarella ja Geraldinsaarella käy vuosittain synnyttämässä 300–600 jääkarhuemoa. Muita Wrangelinsaaren nisäkäslajeja ovat naali, ahma, wrangelinkaulussopuli ja siperiansopuli. Lisäksi saarella on 1900-luvulla istutettu peuroja ja myskihärkiä, jotka paleontologisten todisteiden perusteella ovat aiemmin kuuluneet saaren lajistoon. Nykyään myskihärkiä on noin 850–1000. Talvelle ne laiduntavat enimmäkseen vähälumisilla vuorten rinteillä, joissa on helpompi hankkia ravintoa. Saarella käy ajoittain myös susia. Wrangelinsaaren mursupopulaatio on maailman suurin. Siellä ja läheisellä Geraldinsaarella asuu 80 000–100 000 mursua. Saaren vesillä ovat yleisiä myös norppa ja partahylje, joiden lisäksi niillä käy useita valaslajeja. Alue on erityisen tärkeä harmaa- ja maitovalaille.
Saarella on tavattu 169 lintulajia, joista 62:n on todettu pesivän siellä. Lajeista vain tunturipöllö ja korppi eivät ole muuttolintuja. Pääosa lajeista on sirkumpolaarisia, kuten lapinsirkku, pulmunen, tundrakurmitsa, karikukko ja isosirri. Saaren petolintuja ovat tunturihaukka, muuttohaukka ja tunturipöllö. Yleisimpiä lintuja puolestaan ovat tundraurpiainen, lapinsirkku ja pulmunen. Wrangelinsaari on Euraasiassa ainoa paikka, jossa eskimosirri ja tundravikla pesivät.
Vesilinnuista huomattavin on lumihanhi, jonka pesimäyhdyskunnassa Tundrajoen yläjuoksulla on 250 000–300 000 paria. Saaren länsi- ja itärannikolla on laajoja merilintuyhteisöjä. Niiden valtalajit ovat ulappamerimetso, pikkukajava, punajalkakajava, isolokki, pohjankiisla ja riskilä. Yleisiä saarella tavattavia muuttavia lokkeja ovat ruusulokki, jäälokki ja tiiralokki, jonka vuotuinen muuttomatka on 42 000 kilometriä.
Saaren matalat joet ja järvet jäätyvät umpeen talvisin, joten makeanveden kaloja siellä ei ole. Nieriä, kyttyrälohi, koiralohi ja jäämerenseiti nousevat joskus suurimpien jokien suille ja rannikon laguuneille. Muita merikaloja saarta ympäröivissä vesissä ovat muun muassa napakampela ja keltanavaga.
Wrangelinsaaren elää runsaasti erilaisia selkärangattomia, enemmän kuin normaalisti arktisilla alueilla. Lisäksi monia lajeja tavataan normaalisti huomattavasti etelämpänä. Saarelta on löydetty 31 hämähäkki-, 58 kovakuoriais- ja 42 perhoslajia. Saaren lajistossa on erityisen paljon lehtikuoriaisia (7 lajia) ja kärsäkkäitä (11 lajia).
Muinaiset eläimet
pienoiskuva|Wrangelinsaarelta löydettyjä villamammutin ja myskihärän jäännöksiä. Saari on myös paleontologisesti mielenkiintoinen, sillä sieltä on löytynyt monia pleistoseeni- ja holoseenikauden nisäkkäiden jäänteitä. Saaren eläimistöön on kuulunut muun muassa villamammutti, arovisentti ja przewalskinhevonen. Lisäksi saarella on löytynyt todisteita villasarvikuonosta.
Wrangelinsaarella mammutit säilyivät pidempään kuin missään muualla. Euraasian ja Pohjois-Amerikan mantereelta villamammutit hävisivät 10 000 vuotta sitten, mutta Wrangelinsaarella 500–1 000 yksilön populaatio eli vielä sen jälkeen 6 000 vuotta. Toinen eristyksiin jäänyt saaripopulaatio eli Alaskassa St. Paulin saarella. Ruotsalaisen paleogeneetikon Love Dalénin mukaan viimeiset villamammutit hävisivät Wrangelinsaarelta ihmisten tai luonnon olosuhteiden takia. Saaren populaatio oli hyvin eristynyt, kun merenpinta nousi saaren ympärillä. Ihmistoiminnan osuudesta mammuttien katoamiseen ei kuitenkaan ole toistaiseksi todisteita.
Wrangelinsaaren mammutteja on kutsuttu välillä ”kääpiömammuteiksi”. Vuonna 2003 julkaistun tutkimuksen mukaan Wrangelinsaaren mammutit eivät olleet poikkeuksellisen pieniä. Niiden säkäkorkeus oli 180–230 senttimetriä, mikä vastaa todennäköisesti pleistoseenikauden Pohjois-Siperian mammuttien kokoa. Mammutit eivät olleet erityisesti pienentyneet sen jälkeen kun Wrangelinsaari oli irronnut mantereesta. Saarelta on kyllä löydetty hyvin pienienkin yksilöiden hampaita, mutta niiden määrä ei ole erityisesti kasvanut uusimmissa löydöissä.
Ilmasto
Wrangelinsaarella vaikuttaa arktinen ilmasto, ja sitä ympäröivä meri vapautuu ahtojäistä harvoin. Suurimman osan vuodesta on kylmää ja kuivaa. Kesäisin saarelle saapuu kosteampaa ilmaa Tyyneltämereltä, mutta välillä ilmastoon vaikuttaa myös kuiva Siperian ilmamassa. Pinnanmuodot vaikuttavat lämpötilaeroissa siten, että heinäkuussa etelärannikon lämpötila on 2,4–3,6 celsiusastetta, pohjoisrannikon noin yksi aste. Vuoristoissa lämpötila voi nousta 8–10 asteeseen. Lämpötilat pysyvät nollan yläpuolella yleensä enintään 20–25 päivää, mutta useimmiten pakkasettomia päiviä on vain parin viikon ajan. Vuoden keskilämpötila on −11,3 astetta. Helmikuu on kylmin kuukausi, ja silloin keskilämpötila on −25,2 astetta. Saaren pakkasennätys on joulukuussa 1926 mitattu −57,7 astetta ja lämpöennätys heinäkuussa 1927 mitattu +18,2 astetta.
Vuotuinen sademäärä on 200 millimetriä, ja se tulee pääosin lumena. Merkittävä osa lumesta kuitenkin kulkeutuu tuulen mukana pois, ja saarelle tulee vuoden aikana kosteutta 115–200 millimetriä. Vaikka saarella sataa vain vähän, siellä esiintyy usein sumua. Talvisin ovat tyypillisiä voimakkaat koillistuulet, jotka voivat puhaltaa jopa 40 metriä sekunnissa. Saaren vuoristoisten keskiosien kuivissa jokilaaksoissa vaikuttaa föhn-ilmiö.
Tilastojen perusteella Wrangelinsaaren keskilämpötilat ovat nousussa. Lisäksi äärisääilmiöt ovat lisääntyneet ja kesät tulleet vetisemmiksi. Nämä havainnot osuvat yhteen arktisen alueen lämpenemisen kanssa.
Vaikka saaren sääolot vaihtelevat selvästi sen eri osissa, säätietoja tarkkaillaan vain Ušakovskojen kylän sääasemalla.
Varhaishistoria
Wrangelinsaaren ensimmäiset asukkaat olivat paleoeskimoita, jotka asettuivat saarelle noin 3 500 vuotta sitten. Saarelta on löytynyt etelärannikolta yksi neoliittinen kylä. Arkeologisia kaivauksia on tehty etelärannikolta runsaan 280 neliömetrin suuruiselta alueelta. Kaivauksissa on havaittu useita tulisijoja ja kuoppa, jossa oli mursujen, muiden hylkeiden, lintujen ja jääkarhujen luiden palasia. Lisäksi alueelta on löydetty luu- ja kiviesineitä. Löytöjen perusteella alkuperäisasukkaat tulivat toimeen merieläimillä.
Tutkijat eivät ole varmoja, mistä Wrangelinsaaren paleoeskimot saarelle tulivat. Aluetta tutkineet venäläiset arkeologit Nikolai Dikov ja Tasjan Tein ovat sitä mieltä, että Wrangelinsaaren kulttuuri olisi alaskalaista alkuperää. Dikovin mukaan Wrangelinsaarelta löydetyissä kivityökaluissa on yhtäläisyyksiä sekä Grönlannista että Alaskasta löydettyihin työkaluihin. Osissa työkaluissa on puolestaan niin suuria eroavaisuuksia, että Dikov on ehdottanut, että Wrangelinsaaren asukkailla on ollut kulttuurivaihtoa Kamtšatkan alueelle. Kun eurooppalaiset löysivät saaren, siellä ei enää asunut alkuperäisasukkaita.
Ensimmäiset tutkimusmatkat
Venäläisten lähteiden mukaan venäläisillä on ollut tietoa saaresta jo 1800-luvun alkupuolella, ehkä jo 1700-luvulla. Venäläinen tutkimusmatkailija Ferdinand von Wrangel oli kuullut saaresta huhuja, jotka perustuivat 1700-luvulla seudulla liikkuneiden venäläisten tutkimusmatkailijoiden Stepan Andrejevin ja Nikolai Daurkinin kertomuksiin. Wrangel päätteli saaren sijainnin Siperian tšuktšien kamakailta eli suvun vanhimmalta 1823 kuulemiensa todisteiden perusteella. Hän etsi saarta ryhmänsä kanssa ja jopa piirsi sen sijainnista kartan, mutta ei kuitenkaan käynyt siellä. Retkikunnan tiedot julkaistiin useilla kielillä.
Vuonna 1845 matkaan lähti John Franklin retkikuntineen, jonka tavoitteena oli löytää luoteisväylä. Hän katosi miehistöineen. Heitä etsimään lähti vuosikymmenten kuluessa 39 retkikuntaa, joista Henry Kellettin johtama korvetti Heraldilla matkannut retkikunta rantautui 1849 saarelle, joka sai laivan mukaan nimen Herald Island (suomeksi Geraldinsaari). Kellett kirjasi siellä muistiin: ”maata näkyvissä” ja ”Wrangelin mainitsema maa”, joka sai kartalla nimen Kellettinmaa.
Ensimmäinen saarelle todennäköisesti astunut eurooppalainen oli vuonna 1866 sinne saapunut saksalainen valaanpyytäjä Eduard Dallmann. Seuraavana vuonna 1867 saaren havaitsi yhdysvaltalainen valaanpyytäjä Thomas Long, joka piirsi siitä muistiin ääriviivat ja nimesi sen Wrangelinmaaksi, sillä hän tunsi Wrangelin kertomuksen. Vielä ei tiedetty, oliko se saari, mutta saareksi sen osoitti 1879 matkaan lähtenyt kapteeni George W. De Long, jonka komennossa oli parkki Jeannette. Parkki upposi, mutta osa miehistöstä pelastui. Parkkia etsimään lähti vuonna 1881 yhdysvaltalainen USRC Thomas Corwin kapteeni Calvin Hooperin johdolla. Alus rantautui saarelle, joka sai tuolloin nimen New Columbia, mutta käynti jäi lyhyeksi. Laivalla lääkärinä ollut Irving C. Rosse kirjoitti retkestä kirjan The First Landing on Wrangel Island.
Mark Warnecke
Mark Warnecke (s. 15. helmikuuta 1970 Bochum, Nordrhein-Westfalen) on saksalainen uimari, joka voitti pronssia 100 metrin rintauinnissa kesäolympialaisissa 1996. Hän voitti MM-kultaa 50 metrin rintauinnissa pitkän radan MM-kilpailuissa 2005, vanhimpana uinnin maailmanmestarina sitten vuoden 1971.
Warnecke osallistui urallaan kolmiin olympialaisiin, alkaen vuodesta 1988.
Wrangelinsaari
Venäjälle
Venäjän hallitus julisti 1916 saaren kuuluvaksi Venäjälle. Tosin vuonna 1921 Vilhjamur Stefansson lähetti saarelle viisi uudisasukasta (yksi kanadalainen, kolme amerikkalaista ja yksi inuitti). Tämän retkikunnan ainoa eloonjäänyt, inuitti Ada Blackjack, pelastettiin vuonna 1923. Pelastusalus jätti saarelle uuden kolmentoista hengen ryhmän (amerikkalainen Charles Wells ja 12 inuittia). Vuonna 1924 saarelle tuli neuvostoliittolainen alus Punainen lokakuu, ja sinne pystytettiin Neuvostoliiton lippu. Amerikkalaisten edellisvuonna saarelle lähettämä ryhmä siirrettiin laivaan, joka monien vaikeuksien jälkeen pääsi Providenijanlahdelle. Vuonna 1925 alueen hallinnon päälliköksi ja saaren tutkimisesta vastaavaksi nimitettiin Georgi Ušakov, joka saapui 58 siirtolaisen kanssa saarelle 1926 ja perusti sinne siirtokunnan. 1935 saarelle saapui tutkimuksia tekemään Leonid Gromov. Hänen jälkeensä neuvostoliittolainen tutkimustoiminta jatkui, ja sinne ja Geraldinsaarelle perustettiin 1976 luonnonsuojelualue. pienoiskuva|Hylätty [[Ušakovskojen kylä heinäkuussa 2013.]]
Saaren ainoa asutuskeskus oli vielä 1940-luvulla Ušakovskoje, mutta 1960-luvulla sinne perustettiin Zvjozdnyin kylä, jonne rakennettiin myös kiitotiet sotilaslentokoneita varten. Tämän jälkeen saarelle perustettiin tutka-asema ja kvartsikaivos, jonka yhteyteen rakennettiin kaivostyöläisille asuntoja. Asunnot on sittemmin hävitetty.
Suojelualueeksi
Wrangelinsaari otettiin suojelukohteeksi 1953, kun alettiin suojella mursuyhdyskuntia. Vuonna 1968 perustettiin suojelualue mursun, jääkarhun, lumihanhen sekä sepelhanhen ja muiden merilintujen suojelemiseksi. Viranomaiset varasivat saarelta alueita suojelukohteille, kun sinne vietiin 1975 myskihärkiä Magadanin alueen Nunivakilta.
Wrangelinsaaren ja Geraldinsaaren suojelemiseksi perustettiin 1976 luonnonsuojelualue. Pian suurin osa ihmisistä poistui saarelta, ja 1980-luvulle tultaessa saaren peuratila oli lakkautettu ja Zvjozdnyin kylä hylätty. Ušakovskojen kylä säilyi, mutta saaren tutka-asemakin lakkautettiin 1992. Suojelualuetta laajennettiin 1997 käsittämään saarten ympäriltä myös 12 meripeninkulman verran merialueita. Laajennusten jälkeen luonnonpuisto kattaa suoja-alueineen yhteensä 56 616 neliökilometriä. Vuonna 1999 saaren ympärillä olevan suojellun merialueen laajuudeksi tuli 22 meripeninkulmaa. Saari valittiin 2004 Unescon maailmanperintöluetteloon. Valinnan ehtona oli, että saarelta poistetaan teknologiajäte, kuten metalli ja polttoainejäte, ja sitä työtä on tehty edelleen. Ihmisen läsnäolon supistuminen on vaikuttanut saaren ekologiaan myönteisesti.
Hallinto ja suojelu
pienoiskuva|Puistonvartijoiden tukikohta. Wrangelinsaaren suojelualue on Venäjän liittovaltion aluetta, ja se kuuluu luonnonvara- ja ympäristöministeriön alaisuuteen. Hallinnollisesti se on osa Tšukotkan autonomista piiriä. Vuoden 1997 sopimuksen mukaan Tšukotkan vastuulla on suojelualueen juoksevat vastuut sekä suojelualueen ulkopuolelle jäävän osan hallinnointi. Ušakovskojen kylän ympärillä oleva osa saaresta on 13 neliökilometrin laajuinen.
Suojelualueen henkilöstöön kuuluu vaihteleva määrä ihmisiä, hallintohenkilökunnasta tutkijoihin. Vuonna 2004 henkilöstöön kuului 27 työntekijää. Heistä 23 oli pää- tai osa-aikaisesti sijoittuneina mantereelle Pevekin kaupunkiin. Neljä henkilökunnan puistonvartijoista asui itse saarella. Suojelualueen kotisivujen mukaan saarella on kolme vakituista tutkijaa.
Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton vuonna 2004 tekemän arvion mukaan ihmisvaikutus saarella oli sillä hetkellä hyvin pieni. Saarella oli asutusta 1900-luvulla, ja sen jäljet näkyvät maastossa. Tundralla on nähtävissä edelleen ajoneuvojen jälkiä, ja maastossa on muutamia rikkinäisiä ajoneuvoja. Lisäksi saarelle on jäänyt jätettä, kuten tyhjiä öljytynnyreitä. Suurin vaikutus saaren luontoon oli kuitenkin peuratilalla, joka jätti jälkensä kasvillisuuteen ja moneen lintujen pesimäalueeseen.
Ihmistoiminta: tutkimus, matkailu ja elinkeinoelämä
Matkailu Wrangelinsaarella on hyvin säänneltyä. Varsinaiselle suojelualueelle pääsee vain tieteellisillä tutkimusretkillä, joita johtaa suojelualueen henkilökuntaan kuuluva henkilö. Saarelle pääsee muutamilla risteilyaluksilla, jotka tekevät muutaman päivän mittaisia retkiä saaren ympäri. Lisäksi saarelle on mantereelta helikopteri- ja lentokoneyhteys. Suojelualueelle pääsee vain luvalla, jonka voi saada alueen toimistosta, mantereen Mys Šmidtasta, jossa on myös museo ja vierailukeskus.
Faisal ibn Musa’id
Faisal ibn Musa’id ibn Abdilaziz (4. huhtikuuta 1944 Riad – 18. kesäkuuta 1975 Riad) oli Saudi-Arabian kuninkaan Faisal ibn Abdilaziz Al Sa’udin veljenpoika ja tämän murhaaja.
Rasen-Antholz
Rasen-Antholz (myös nimillä Antholz-Anterselva, Anterselva tai Antholz) on kunta Trentino-Etelä-Tirolin autonomisella alueella ja Etelä-Tirolin maakunnassa Pohjois-Italiassa lähellä Itävallan rajaa.
Wrangelinsaari
Ihmistoiminta: tutkimus, matkailu ja elinkeinoelämä
Wrangelinsaarella on hyvin alkeellinen varustetaso vierailijoita varten. Ušakovskojessa yöpymispaikkoina käytetyissä rakennuksissa on tilat 12–20 ihmiselle. Lisäksi on 19 parakkia, joihin mahtuu 2–10 ihmistä. Saarella ei ole kahviloita, ravintoloita eikä kauppoja. Saarella vierailee kuitenkin 200 ihmistä vuodessa.
Rasen-Antholz
Paikkakunnalla puhutaan suurimmaksi osaksi saksaa. Marraskuussa 2010 Rasen-Antholzissa oli 2 871 asukasta. Pinta-ala on 121,1 neliökilometriä.
Wrangelinsaari
Ihmistoiminta: tutkimus, matkailu ja elinkeinoelämä
Matkailun lisäksi Wrangelinsaarella tai sen ympäristössä ei tiettävästi ole taloudellista toimintaa. Saaren läheisyydessä uhkana on öljynporauksen mahdollisuus, mutta itse saarta suojelee sen merelle asti ulottuva suojelualue. IUCN:n mukaan kalastuksesta saaren ympärillä ei ole tietoa, mutta todennäköisesti sitä harjoitetaan jossain määrin.
Rasen-Antholz
Rasen-Antholz on tunnettu talviurheilualue, etenkin ampumahiihtopaikkakuntana. Siellä on järjestetty lajin maailmanmestaruuskilpailut vuosina 1975, 1976, 1983, 1995, 2007 ja 2020. Paikkakunnalla on myös jokavuotinen ampumahiihdon maailmancupin osakilpailu.
Faisal ibn Musa’id
Elämäkerta
Faisal ibn Musa’id syntyi Saudi-Arabian pääkaupungissa Musa’id ibn Abdilazizille, jonka isä puolestaan oli Ibn Sa’ud. Hänen äitinsä oli Watfa ja sisaruksensa Khalid, Bandar ja al-Jauhara.
Faisal ibn Musa’idin tiedetään opiskelleen Yhdysvalloissa, jossa hän jäi vuonna 1970 kiinni LSD:n levittämisestä. Lähdettyään Yhdysvalloista hän vietti jonkin aikaa Beirutissa ja kävi myös Itä-Saksassa ennen palaamistaan Saudi-Arabiaan. Siellä hänen passinsa takavarikoitiin, koska hän oli aiheuttanut ongelmia ulkomailla oleskellessaan. Hän pääsi opettamaan Riadin yliopistoon (nyk. Kuningas Saudin yliopisto) ja piti samalla yhteyttä Yhdysvalloissa tapaamaansa tyttöystävään.
Faisal ibn Musa’id meni 25. maaliskuuta 1975 Riadin kuninkaalliseen palatsiin, jossa kuningas oli juhlistamassa islamin profeetan Muhammadin syntymäpäivää mawlidia. Kuningas tunnisti veljenpoikansa, jolta hän odotti suutelua kunnianosoitukseksi. Veljenpoika kuitenkin otti esiin pistoolin ja ampui useita kertoja kuningasta kohti. Kuningas vietiin sairaalaan, mutta hän kuoli vammoihinsa.
Faisal ibn Musa’id pidätettiin. Hän joutui oikeuden eteen, jossa hänet todettiin syylliseksi kuninkaan salamurhaan ja tuomittiin kuolemaan. Hänet teloitettiin Riadissa 18. kesäkuuta 1975.
Infiniti QX50
Infiniti QX50 on Infinitin vuodesta 2013 lähtien valmistama kompakti, ylellinen crossover, jonka ensimmäinen sukupolvi oli uudelleennimetty Infiniti EX, jota myytiin 2007–2013. Toisen sukupolven valmistus alkoi marraskuussa 2017 mallivuotena 2019. Nykyään autoa valmistetaan Aguascalientesissa, Meksikossa ja Dalianissa, Kiinassa.
Naomi Klein
Naomi Klein (s. 8. toukokuuta 1970 Montreal, Kanada) on kanadalainen toimittaja, kirjailija, professori ja aktivisti. Hänet tunnetaan erityisesti globalisaatiota ja kapitalismia arvostelevista teoksistaan No Logo (2000), Tuhokapitalismin nousu (2007) ja Tämä muuttaa kaiken (2014). Klein on vuodesta 2018 viestinnän, kulttuurin ja feminismin tutkimuksen professori Rutgersin yliopistossa.
Tausta
Klein on kotoisin juutalaisesta perheestä. Sekä Kleinin että hänen aviomiehensä Avi Lewisin perheillä on tausta kansalaistoimijoina. Kleinin isoisä, animaattori Philip Klein, erotettiin Disney-yhtiön palveluksesta vuoden 1942 animaattoreiden lakon jälkeen hänen toimittuaan siinä aktiivisesti. Kleinin lääkäri-isä Michael Klein oli Vietnamin sodan vastustaja ja Physicians for Social Responsibility -järjestön (Lääkärin sosiaalinen vastuu) jäsen. Hänen elokuvantekijä-äitinsä Bonnie Sherr Klein sai julkisuutta pornografian vastaisella elokuvallaan Not a Love Story. Hänen veljensä Seth on Canadian Centre for Policy Alternatives -tutkimuskeskuksen Brittiläisen Kolumbian toimiston johtaja. Hänen appivanhempansa ovat journalisti Michele Landsberg ja poliitikko Stephen Lewis, Kanadan uuden demokraattisen puolueen johtaja David Lewisin poika. Hänen tätinsä on naimisissa arkkitehti Daniel Libeskindin kanssa. Klein on julkisesti tunnustautunut feministiksi ja on luonnehtinut muun muassa kirjaansa No Logo leimallisesti feministiseksi. Hän on myös Rutgersin yliopiston viestinnän, kulttuurin ja feminismin tutkimuksen professori.
Klein opiskeli Toronton yliopistossa, mutta keskeytti opinnot kolmantena vuonna ja aloitti The Globe and Mailin palveluksessa. 23-vuotiaana hän siirtyi This Magazineen.
Klein on ollut London School of Economicsin vierailevana luennoitsijana.