cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viktor Netšajev
Ura
Netšajevin saapuessa Bostoniin hänen serkkunsa Serge Levin asui Los Angelesissa. Levin otti yhteyttä Los Angeles Kingsiin ja kertoi, että Netšajev pystyisi pelaamaan NHL:ssä. Kingsin johto vakuuttui, ja Netšajev matkusti Los Angelesiin, jossa hän esiintyi johdolle luistelemalla kaukalossa. Vaikka Netšajev ei osannut sanaakaan englantia, ja Levin joutui toimimaan tulkkina, Kingsin johto vakuuttui Netšajevin kyvyistä. Seuraavana kesänä Kings varasi hänet, koska NHL:n sääntöjen mukaan varaamattomat eurooppalaiset pelaajat eivät saaneet pelata liigassa. Syksyllä 1982 Netšajev aloitti ammattilaisuransa Pohjois-Amerikassa pelaten ensin Kingsin farmijoukkueessa New Havenissa. Hän pelasi ensimmäisen NHL-pelinsä 16. lokakuuta, ja seuraavana päivänä, toisessa pelissään, hän teki maalin. Netšajevin viimeiseksi NHL-peliksi jäi 20. lokakuuta pelattu ottelu, jonka jälkeen Kings päätti lähettää hänet takaisin farmijoukkueeseen. Netšajev kieltäytyi komennuksesta katsoen, että hänen kuuluisi pelata NHL:ssä. Kings pudotti Netšajevin kokonaan joukkueestaan 22. lokakuuta. Myöhemmin Netšajev suostui pelaamaan New Havenissa. Lisäksi hän pelasi muutaman pelin IHL:n Saginaw’ssa. Seuraavaksi kaudeksi Netšajev siirtyi pelaamaan Länsi-Saksaan, mutta lopetti uransa kauden päätteeksi keväällä 1984.
Jääkiekkouransa jälkeen Viktor Netšajev ryhtyi pelaaja-agentiksi ja työskenteli Levinille, joka oli perustanut oman agenttitoimiston. Netšajev oli Levinin ensimmäinen asiakas.
Blue Devil
Blue devil  oli rakennusvaiheeseen jäänyt yhdysvaltalainen tiedusteluilmalaiva, jota aiottiin ensiksi käyttää Afganistanin sodassa vuonna 2011. Suurin osa sen hyötykuormasta oli tarkoitus olla tarkkailuantureita ja tietokoneita, jotka olisivat käsitelleet antureiden antamaa tietoa. Sen lisäksi sen oli tarkoitus toimia viestintälinkkinä maajoukkojen, maassa olevien antureiden ja komentokeskusten välillä.
Ilmalaivan suunniteltu lentokorkeus oli noin 6 kilometriä ja sen rakensivat TCOM LP ja Mav6. Pituutta sillä oli 110 metriä. Sen pystyi olemaan ilmassa viikon kerrallaan. Ensilennoksi oli suunniteltu 15. lokakuuta 2011, mutta se viivästyi 15,4,2012 FAA:n käskystä.
Blue Devil -hanke hylättiin lopullisesti vuonna 2012, kun Yhdysvaltain ilmavoimat luopui hankkeesta. Hanke oli tuohon mennessä maksanut Yhdysvaltain ilmavoimille noin 211 miljoonaa follaria.
Western Collegiate Hockey Association
Western Collegiate Hockey Association (WCHA) on yhdysvaltalainen yliopistotason jääkiekkosarja, joka toimii NCAA:n alaisuudessa. Sarja perustettiin vuonna 1951. Miesten sarjassa pelaa kymmenen ja naisten sarjassa kahdeksan joukkuetta.
Vetykloridi
Vetykloridi eli kloorivety (HCl) on vedyn ja kloorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste, joka kuuluu vetyhalideihin. Huoneenlämpötilassa se on väritön kaasu, joka joutuessaan tekemisiin ilmankosteuden kanssa muodostaa sumumaisia suolahappopisaroita. Vetykloridin vesiliuos, suolahappo (vetykloridihappo eli kloorivetyhappo ) on vahva happo. Se on voimakkaasti syövyttävää ja sitä löytyy luonnostaan mahanesteestä. Vetykloridilla ja suolahapolla on runsaasti käyttöä teknologiassa ja teollisuudessa.
Reaktiot
thumb|150px|left|Suolahapposumun vaikutus pH-paperiin. Punainen väri osoittaa, että sumu on hapanta. Vetykloridi on kaksiatominen molekyyli, joka koostuu vetyatomista (H) ja klooriatomista (Cl) ja jota pitää koossa polaarinen kovalenttinen sidos. Klooriatomi on paljon elektro­negatiivisempi kuin vetyatomi, minkä vuoksi sidos on polaarinen. Siksi molekyylillä on suuri molekulaarinen dipolimomentti, sillä klooriatomilla on negatiivinen (δ−) ja vetyatomilla positiivinen (δ+) osittaisvaraus. Osittain juuri suuren polaarisuutensa vuoksi HCl liukenee runsaasti veteen ja muihin polaarisiin liuottimiin. Niinpä 20 °C:n lämpötilassa sitä voi liueta 725 grammaa litraan vettä.
Joutuessaan kosketuksiin toistensa kanssa H2O ja HCl reagoivat muodostaen hydroniumkationin H3O+ ja kloridianionin Cl−
Reaktio on palautuva. Siinä syntyvä liuos tunnetaan suolahappona ja on vahva happo. Sen happovakio Ka on suuri, mikä merkitsee, että HCl dissosioituu eli ionisoituu vedessä käytännöllisesti katsoen täydellisesti. Silloinkin kun vettä ei ole läsnä, vetykloridi voi toimia happona. Se liukenee eräisiin muihinkin liuottimiin kuten metanoliin. Se myös protonoi useita molekyylejä ja ioneja ja voi toimia happamana katalyyttinä kemiallisissa reaktioissa, joissa tarvitaan vedettömät olosuhteet.
Happaman luonteensa vuoksi vetykloridi on syövyttävä aine, varsinkin sumun läsnä ollessa.
Rakenne ja ominaisuudet
Jähmettynyt HCl käy 98,4 K:n lämpötilassa faasitransition. Röntgensäteilyn diffraktio jähmettyneessä materiaalissa osoittaa, että materiaali siirtyy tällöin ortorombisesta kuutiolliseen kidejärjestelmään. Molemmissa rakenteissa klooriatomit muodostavat pintakeskeisen kuutiollisen hilan. Vetyatomeja kuitenkaan ei ole voitu paikantaa. Spektroskooppisen ja dielektrisen datan analysointi ja DCl:n rakenteen määritys osoittavat, että kiinteässä tilassa HCl muodostaa ristiin kulkevia ketjuja samoin kuin vetyfluoridikin (HF).
thumb|left|320px|Infrapunasäteilyn (IR) absorptiospektri thumb|left|320px|Kloorin isotooppikoostumuksesta aiheutuva kaksinkertainen viiva infrapunaspektrissä Vasemmanpuoleinen kuva osoittaa kaasumaisen vetykloridin infrapunaspektrin. Se koostuu joukosta teräviä absorptioviivoista, jotka ovat ryhmittyneet aaltoluvun 2 886 cm−1 (aallonpituus ~3.47 µm) ympärille. Huoneenlämmössä lähes kaikki molekyylit ovat perusvärähdystilassa v = 0. Kun epäharmonisuus otetaan huomioon, värähdysenergia voidaan kirjoittaa muotoon:
Jos HCl-molekyyli viritetään tilasta v = 0 tilaan v = 1 odottaisi infrapuna-absorptiota esiintyvän aaltoluvun arvolla νo = νe + 2xeνe = 2880 cm−1. Tätä absorpitota, joka vastaa Q-haaraa, ei kuitenkaan havaita, mikä johtuu siitä, että symmetria estää sen. Sen sijaan havaitaan kaksi signaalijoukkoa (P- ja R-haarat), mikä johtuu molekyylien samanaikaisesta pyörähdystilan muutoksista. Kvanttimekaanisten valintasääntöjen vuoksi vain tietyt pyörähdystransitiot ovat sallittuja. Näitä tiloja luonnehtivat pyörähdyskvanttiluvun arvot J = 0, 1, 2, 3, ... Valintasäännöt merkitsevät, että ΔJ voi saada vain arvot ±1.
Pyörähdysvakion B arvo on paljon pienempi kuin värähdysvakio νo, ja niinpä tarvitaankin paljon vähemmän energiaa molekyylin saattamiseen pyörimisliikkeeseen. Tyypillisillä molekyyleillä tämä on mikroaaltolueella. HCl-molekyylin värähdysenergia saa kuitenkin aikaan, että sillä on absorptiota infrapuna-alueella, mikä mahdollistaa spektrin, joka osittaa, että tämän molekyylin siirtymiset pyörimisestä värähtelyihin voidaan helposti havaita infrapunaspektrometrin avulla. Spektrometri voidaan tehdä jopa kvartsita, sillä HCl:n absorptioviivat ovat sillä aallonpituusalueella, jolla kvartsi on läpinäkyvää.
Luonnossa kloori koostuu kahdesta isotoopista, 35Cl ja 37Cl, suunnilleen suhteessa 3:1. Kun jousivakiot ovat lähes yhtä suuret, isotooppien toisistaan poikkeavat redusoidut massat saavat aikaan mitattavissa olevia eroja niiden pyörimisenergioiden välille, ja niinpä absorptioviivoja tarkemmin tutkittaessa havaitaan niiden koostuvan kahdesta vierekkäisestä viivasta, joiden voimakkuuksien suhde on sama 3:1.
Trimetyyliortoformaatti
Trimetyyliortoformaatti eli trimetyyliortoformiaatti tai trimetoksimetaani (C4H10O3) on ortoestereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä.
Vetykloridi
Tuotanto
Suurin osa teollisessa mittakaavassa tuotetusta vetykloridista käytetään suolahapon valmistukseen.
Trimetyyliortoformaatti
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa trimetyyliortoformaatti on väritöntä ja pistävänhajuista nestettä. Se liukenee hieman veteen, mutta hydrolysoituu erityisesti happamissa vesiliuoksissa metanoliksi ja metyyliformaatiksi. Trimetyyliortoformaatti liukenee muun muassa etanoliin ja dietyylieetteriin.
Vetykloridi
Suora synteesi
thumb|Liekki HCl-uunissa Hyvin puhdasta vetykloridia saadaan antamalla kloorin ja vedyn reagoida keskenään: Koska tämä reaktio on eksoterminen, käytettyä laitetta sanotaan HCl-uuniksi tai HCl-polttimoksi. Saatu kaasumainen vetykloridi absorboidaan deionisoituun veteen, jolloin saadaan kemiallisesti puhdasta suolahappoa. Tällä reaktiolla saadaan hyvin puhdasta tuotetta muun muassa elintarviketeollisuuden tarpeisiin.
Trimetyyliortoformaatti
Valmistus ja käyttö
Trimetyyliortoformaatti reagoi aldehydien ja ketonien kanssa muodostaen niiden dimetyyliasetaalijohdannaisen Tämä on yksi käytetyimmistä tavoista valmistaa asetaaleja. Lisäksi yhdistettä voidaan käyttää atsoksistrobiinin ja eräiden väriaineiden valmistuksessa. Trimetyyliortoformaattia on myös tutkittu käytettäväksi polttoaineena polttokennoissa.
Vetykloridi
Orgaaninen synteesi
Näin saatu vetykloridi voidaan käyttää hyväksi joko suoraan tai liuottaa veteen, jolloin saadaan teknisen tai teollisen laadun suolahappoa.
Laboratoriomenetelmät
Pieniä määriä vetykloridia laboratoriokäyttöön voidaan valmistaa HCl-generaattorilla dehydratoimalla suolahappoa joko rikkihapolla tai vedyttömällä kalsiumkloridilla. Vaihtoehtoisesti sitä voidaan valmistaa rikkihapon ja natriumkloridin välisellä reaktiolla:
Tämä reaktio tapahtuu huoneenlämpötilassa. Jos generaattoriin jää natriumkloridia ja se kuumennetaan yli 200 °C:n lämpötilaan, reaktio jatkuu edelleen: Jotta tällainen generaattori toimisi, lähtöaineiden on oltava kuivia.
Kekolavastajat
Kekolavastajat (Amblyornis) on lavastajien heimoon kuuluva varpuslintusuku. Kekolavastajien sukuun kuuluu BirdLifen mukaan neljä lajia.
Vetykloridi
Laboratoriomenetelmät
Vetykloridia voidaan valmistaa myös hydrolysoimalla eräitä reaktiivisia kloridiyhdisteitä kuten fosforiklorideita, tionyylikloridia ja asyylikloridia. Esimerkiksi jos fosforipentakloridin (PCl5) päälle tiputetaan vähitellen kylmää vettä, saadaan vetykloridia:
Spinaaliganglio
Spinaaligangliot kehittyvät alkiovaiheen hermostopienan soluista.
Vetykloridi
Käyttö
Suurin osa vetykloridista käytetään suolahapon valmistukseen. Lisäksi se on tärkeä lähtöaine eräissä muissakin kemianteollisuuden prosesseissa kuten kumin hydrokloorauksessa sekä vinyyli- ja alkyylikloridien tuotannossa.
Puolijohdeteollisuudessa sitä käytetään sekä puolijohdekiteiden etsaukseen että piin puhdistukseen trikloorisilaanin (SiHCl3) avulla.
Historia
Keskiajan alkemistit havaitsivat, että suolahaposta, josta tuolloin käytettiin nimitystä suolan henki (acidum salis), lähtee höyryä, jonka nykyisin tiedetään olevan vetykloridia, mutta jota tuolloin sanottiin ”merelliseksi happamaksi ilmaksi”. Johann Rudolf Glauber 1600-luvulla valmisti suolasta (natriumkloridista) ja rikkihaposta natriumsulfaattia, jolloin samalla muodostui vetykloridia. Vuonna 1772 Carl Wilhelm Scheele tutki samaa reaktiota, ja häntä on toisinaan pidetty vetykloridin löytäjänä. Joseph Priestley valmistu vetykloridia vuonna 1772, ja vuonna 1810 Humphry Davy osoitti, että se on vedyn ja kloorin yhdiste.
Teollisen vallankumouksen aikana Euroopassa emäksisten aineiden kysyntä kasvoi. Nicolas Leblancin kehittämä teollisuusprosessi teki mahdolliseksi tuottaa halvalla natriumkarbonaattia eli soodaa suuressa mittakaavassa. Tässä Leblancin prosessissa ruokasuolasta valmistetaan rikkihapon, kalkkikiven ja kivihiilen avulla soodaa, ja samalla sivutuotteena saadaan vetykloridia. Aluksi kaasu päästettiin ilmaan, mutta vuonna 1863 säädetty alkalilaki kielsi sellaiset päästöt, minkä vuoksi soodan valmistajat imeyttivät jätteenä syntyneen HCl-kaasun veteen tuottaen siten suolahappoa teollisessa mittakaavassa. Myöhemmin kehitettiin Hargreavesin prosessi, joka muistuttaa Leblancin prosessia, mutta rikkihapon sijasta siinä käytetään rikkidioksidia, vettä ja ilmaa, ja reaktio on kokonaisuudessaan eksoterminen. 1900-luvun alussa Leblancin prosessin syrjäytti Solvayn menetelmä, jossa ei synny vetykloridia. Vetykloridin tuotanto kuitenkin jatkui välivaiheena suolahapon valmistuksessa.
Vetykloridia käytettiin 1900-luvulla myös alkyynien hydroklorinaatioon valmistettaessa kloorattuja monomeereja kuten kloropreenia ja vinyylikloridia, jotka edelleen polymerisoitiin valmistettaessa polykloropeenia eli neopreenia sekä polyvinyylikloridia (PVC). Vinyylikloridin valmistuksessa asetyleeni (C2H2) hydroklorinoidaan purkamalla hiiliatomien välinen kolmoissidos HCl:n avulla, jolloin se muuttuu kaksoissidokseksi ja saadaan vinyylikloridia.
”Asetyleeniprosessi”, jonka avulla 1960-luvulle saakka valmistettiin kloropreeni, alkaa yhdistämällä kaksi asetyleenimolekyyliä, joiden kolmoissidos sen jälkeen puretaan lisäämällä siihen vetykloridia niin, että se muuttuu kloropreeniksi oheisen kuvan osoittamalla tavalla.
Tämän ”asetyleenprosessin” on korvannut prosessi, jossa klooria (Cl2) lisätään yhteen 1,3-butadieenin kaksoissidoksista, jolloin seuraava eliminaatio tuottaa sen sijaan vetykloridia ja kloropreenia.
Turvallisuus
Joutuessaan kosketuksiin veden, myös ihmisen kudoksissa olevan veden kanssa vetykloridi muodostaa syövyttävää suolahappoa. Altistuminen vetykloridille aiheuttaa voimakasta nenän ärsytystä, tukehtumisen tunnetta, yskä ja hengitysvaikeuksia. Altistuminen suurille pitoisuuksille voi aiheuttaa hengenvaarallisen keuhkopöhön. Iholla se voi aiheuttaa punotusta, ärsytystä ja syövytysvammoja. Vetykloridi voi aiheuttaa myös silmissä pysyviä vaurioita.
EU:n turvallisuusohjeen mukaan vetykloridin työhygieeninen raja-arvo eli työpaikan ilman haitalliseksi todettu pitoisuus on 5 ppm eli 7,6 mg/m3.
Vetykloridi ilmakehässä
Maailmanlaajuisesti vetykloridin tärkeimmäksi lähteiksi alailmakehään on arvioitu merisuolasta haihtuminen (arvio noin 70 %), vähäisempiä päästölähteitä ovat fossiilisten polttoaineiden käyttö, jätteenpoltto ja tulivuoret.
Tarja Huuskonen
Tarja Huuskonen (o.s. Huttunen, s. 3. tammikuuta 1965) on konnevetinen laulaja-evankelista.
Holger Strömberg
Holger Strömberg (s. 28. huhtikuuta 1936) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Tarja Huuskonen
Syntyperältään Huuskonen on Sonkarin-Korhosen kylän Huttusia, joka on eräs Vesannon musiikkisuvuista.
Hän aloitti laulamisen 3-vuotiaana ja 9-vuotiaana oli ensimmäinen julkinen esiintyminen Vesanto-viikolla Eläkeliiton kesäjuhlilla.
Holger Strömberg
Strömberg pelasi Suomen maajoukkueessa kaksi maaottelua vuonna 1960.
Tarja Huuskonen
Hän on opiskellut Helsingin Sibelius-lukiossa muun muassa klassista laulua Sibelius-Akatemian opettajan Hjördis Hymanderin johdolla. Lukuvuonna 1986–1987 hän toimi Vesannon kansalaisopiston laulupiirin Tupalaulajat esilaulajana. Vuosina 1986–1988 hän oli Olavi (sittemmin Oki) Huuskosen tanssiorkesterin solistina tehden keikkoja Keski-Suomessa ja Savossa.
Vuosina 2009–2012 Tarja Huuskonen kiersi Nainen kaivolla -projektin kanssa eri seurakunnissa. Ohjelmaan sisältyi runoja ja lauluja sekä hänen kirjoittamansa monologi.
Lambro
Lambro on Pojoen sivujoki Pohjois-Italiassa. Se saa alkunsa Comojärven eteläpuolisilta vuorilta ja kulkee Monzan kaupungin keskustan läpi ja Milanon laitamilta ennen laskemistaan Pojokeen. Joen pohjoisosa Monzasta ylöspäin kuuluu suurelta osin Lambron laakson suojelualueeseen, jossa sen rantaa kulkee pyörätie.
Tarja Huuskonen
Tarja Huuskonen on julkaissut seuraavat äänitteet:
Lambro
Lambro oli aikaisemmin yksi Italian saastuneimpia jokia, mutta puhdistusmenetelmiä parantamalla veden laatu on parantunut 2000-luvulla.
Auhojärvi
Auhojärvi on järvi Puolangan Auhon kylässä, kuntakeskuksesta viitisentoista kilometriä luoteeseen.
Järven pinnankorkeus on 136,5 metriä, syvimmillään se on lähes 17 metrin syvyinen. Aikanaan syvin kohta naruluotauksella on ollut 32 metriä, mutta ilmeisesti virtaus on täyttänyt mudalla kyseisen montun. Vetensä järvi saa Palosenjokea myöten Palonen-nimisestä järvestä Auholta koilliseen. Järvi on kapeahko mutta pitkä, koillinen-lounassuunnassa viitisen kilometriä pitkä ja leveimmillään noin kilometrin levyinen. Se laskee Pirttijärven kautta Pirttijokea pitkin Jorvasjärveen ja sieltä Tilanjokea Kiiminkijokeen eli se kuuluu Kiiminkijoen vesistöalueeseen. Järven rannat ovat asuttuja ja sitä kiertelevät tiet kaikkialta paitsi aivan koillisnurkasta eli Palosenjoen laskukohdasta, jossa sijaitsevat kapea Pitkäniemi sekä sen juuressa Hamppukaarre ja Hamppuniemi. Keskikohdan kapeikon jälkeen pohjoisrannalla ovat Torakaarre ja koukkumainen Toraniemi. Etelärannalla on Hietalanniemi, jota vastapäätä sijaitsee järven syvin kohta. Pirttijärven kaakkoiskulmaan Auhojärven yhdistää lyhyt ja kapea salmi. Järven länsipäässä on pieni nimetön saari.
Edvard Berendts
thumb|upright|Edvard Berendts,1930. Edvard (Eduard Nikolaevitch) Berendts (21. joulukuuta 1860 Pietari, Venäjä – 5. elokuuta 1930 Tallinna, Viro ) oli venäläinen professori ja lainoppinut, jonka tutkimukset koskivat muun muassa Ruotsin oikeusoloja. Sittemmin hän oli jäsenenä sensuurihallituksessa. Vjatšeslav von Plehwen johtaessa Suomen asioita Berendts nimitettiin virkamieheksi erinäisiä toimia varten ministerivaltiosihteerin-virastoon ja yliopiston kanslerinsihteeriksi, mutta olojen palautuessa hän sai näistä toimista laillisen eron. Berendts julkaisi myös venäjäksi esityksiä Suomen raha-asioista, yliopistosta ynnä muusta. Uransa viimeiset vuodet 1919–1930 Berendts oli Tarton yliopiston professori.
Grand Tour
pienoiskuva|Brittiläisiä taiteenystäviä [[Roomassa. James Russell, n. 1750.]] pienoiskuva|Kuvagalleria [[antiikin Roomasta. Giovanni Paolo Pannini, 1757.]] pienoiskuva|Näkymä Firenzestä. Giuseppe Zocchin maalaus. Grand Tour (ranskaa [] ja englantia,, myös sivistysmatka) tarkoittaa matkaa, joka renessanssin ajasta lähtien oli lähes pakollinen Euroopan aateliston ja myöhemmin myös ylemmän porvariston pojille. Matkakohteena oli yleensä Keski-Eurooppa, Italia, Espanja ja myös Pyhä maa. Erityisesti Englannissa Grand Tour vaikutti kirjallisuuteen 1800-luvulla.
Tavoitteet
Grand Tour oli alun perin koulutuksen viimeinen osa, joka antoi aateliston pojille sivistyksen ”viimeisen silauksen”. Aateliset kävivät erityisesti Euroopan tärkeissä kulttuurikaupungeissa ja tutustuivat siellä antiikin, keskiajan ja renessanssin monumentteihin. He matkustivat maalauksellisissa maisemissa mutta tutustuivat myös Euroopan hoveihin. Tavoitteena oli tutustua eri kulttuureihin ja tapoihin, kerätä uusia vaikutelmia ja solmia tulevan elämän kannalta hyödyllisiä yhteyksiä. Lisäksi matkan tarkoitus oli syventää kielitaitoa sekä hioa käytöstapoja. Grand Tourilla käyneistä tuli usein kosmopoliitteja, joilla oli asemaa ja arvovaltaa. Matkalla otettiin usein oppitunteja Ranskan tai Italian miekkailumestareilta. Ääneen lausumattomana tavoitteena oli monesti saada lisää eroottista kokemusta. Joskus hovivierailun toivottiin johtavan avioliittoon.
Vanhempien matkustajien motiivi oli usein koulutuksen syventäminen ja näköalojen laajentaminen. Joskus toiveena oli, että Etelä-Euroopan miedompi ilmasto parantaisi tai lievittäisi sairauksia, esimerkkinä vuonna 1820 Italiaan matkannut runoilija John Keats. Toisilla puolestaan matkan tarkoituksena oli tietty tutkimusprojekti. Kasvitieteilijä John Ray pyrki matkallaan 1630-luvulla luomaan kattavan luettelon ulkomaisista kasveista. Taidemaalari Jonathan Richardsonin kunnianhimoisena hankkeena 1700-luvun alussa oli luoda ”täydellinen luettelo kaikista veistoksista ja maalauksista Hollannissa ja Italiassa”. Grand Tour tarjosi myös mahdollisuuden taidehankintoihin, esimerkkinä Thomas Howard, Arundelin 21. herttua.
Vaikka suurin osa Grand Tourin matkustajista olikin miehiä, joukossa oli myös joitakin naisia kuten Mariana Starke (1762–1838) tai Lady Morgan Sydney Owenson (1776–1859).
Anne-Marie Appelgren
Anne-Marie Appelgren o.s. Granberg (9. elokuuta 1903 Helsinki – 29. tammikuuta 1940 Turku) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Anne-Marie Appelgrenin vanhemmat olivat kauppias John Granberg ja Anna Sigelius. Hän oli naimisissa vuodesta 1925 kenraalimajuri Arvid Appelgrenin (1876–1961) kanssa. Anne-Marie Appelgren sai surmansa talvisodan aikana Turun ilmapommituksessa.
Appelgrenin pojantytär on kirjailija Anne Marie Appelgren.
SSCC
SSCC (Serial Shipping Container Code = Sarjatoimitusyksikkökoodi) on standardimuotoinen tunnistenumero, jota käytetään kuljetus- tai varastointiyksikön tunnistamiseen.
SSCC-koodin edessä olevaa sovellustunnusta tarvitaan vain viivakoodia käytettäessä tai SSCC-koodia välitettäessä. Se on aina 00, ja kertoo että kyseessä on sarjatoimitusyksikkö. Laajennustunnuksen avulla kasvatetaan SSCC-koodin kapasiteettia ja se on arvoltaan 0-9. Sen määrää se yritys, joka antaa SSCC-koodin. Sarjanumero on juokseva numero, jonka GS1-yritystunnisteen saanut yritys itse valitsee ja jonka se laittaa välittömästi yritysnumeron perään.
SSCC-koodissa käytetään GS1-128-viivakooditekniikkaa. Yksilöivä kolli-id, eli SSCC-koodi on lähettäjän ja vastaanottajan lisäksi ainoa pakollinen kollilappuun laitettava tieto.
Benigno Aquino III
Benigno Simeon ”Noynoy” Cojuangco Aquino III (8. helmikuuta 1960 – 	24. kesäkuuta 2021 ) toimi Filippiinien 15. presidenttinä kesäkuusta 2010 kesäkuuhun 2016. Hän edusti Filippiinien liberaalipuoluetta (Partido Liberal ng Pilipinas).
Aquino on entisen presidentin Corazon Aquinon ja murhatun entisen senaattori Benigno Aquino nuoremman poika. Myös hänen isoisänsä Benigno Aquino vanhempi (1894–1947) oli merkittävä poliitikko. Hänen kolmesta sisaruksestaan Kris on merkittävä tv-tähti.
Aquino suoritti taloustieteen tutkinnon Ateneon yliopistossa Manilassa ennen lähtöään Bostoniin maapaossa olleen perheensä seuraksi. Hän palasi Filippiineille 1983 ja työskenteli eri yrityksissä, kuten Cojuangcon sokeritehtaassa. Hänet valittiin kongressiin 1988, uudelleen 2001 ja 2004. Vuonna 2007 hänet valittiin senaattiin.
Aquinon valinta presidentiksi tapahtui selvin luvuin: hän sai yli 42 % äänistä, runsaat 15,2 miljoonaa, kun taas hänen lähin haastajansa, entinen presidentti Joseph Estrada sai lähes viisi miljoonaa vähemmän. Ääniä laskettiin vaalien jälkeen lähes kuukausi ennen tuloksen julkistamista kesäkuussa 2010. Tietokonepohjainen ääntenlaskentajärjestelmä aiheutti ongelmia vaalijärjestelyissä.
Bright Lights
Bright Lights on Koop Arposen 24. maaliskuuta 2010 julkaistu toinen albumi. Albumi nousi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen albumilistan kahdeksanneksi, joka on myös sen paras sijoitus.
Albumin lokakuussa 2009 julkaistu ensimmäinen single ”I Love It When I See You Smile” oli samana syksynä myös Roosa nauha -kampanjan tunnuskappaleena. Single nousi yhdeksi viikoksi singlelistan 11:nneksi. Toisena singlenä julkaistiin kappale ”Cold” helmikuussa 2010. Samana keväänä albumilta julkaistiin vielä single ”Young and Foolish”, joka nousi parhaimmillaan 19:nneksi soitetuimmaksi radiokappaleeksi.
Ibrahim Mahlab
Ibrahim Mahlab (s. 12. huhtikuuta 1949) on egyptiläinen poliitikko. Mahlab nousi pääministeriksi 25. helmikuuta 2014, kun hänen edeltäjänsä Hazem Al Beblawi erosi yllättäen. Mahlabin hallitus erosi syyskuussa 2015.
Pitkäaikaisen presidentti Hosni Mubarakin aikana Mahlabilla oli hyvä asema tämän johtamassa Kansallisdemokraattisessa puolueessa. Hän kuului parlamentin ylähuoneeseen vuodesta 2010 alkaen.
Mahlab toimi valtion omistamassa rakennusyhtiössä 30 vuoden ajan ja nousi sen johtoon vuonna 2001.
Hoàng Xuân Vinh
Hoàng Xuân Vinh (s. 6. lokakuuta 1974 ) on vietnamilainen pistooliampuja. Hoàng voitti olympiakultaa 10 metrin ilmapistoolissa Rio de Janeirossa 2016. Hoàng sai Vietnamin ensimmäisen olympiakultamitalin. Hän voitti Riossa myös hopeaa 50 metrin pistoolissa.
Gerard Dou
Gerard Dou (myös Gerrit, 7. huhtikuuta 1613 Leiden – 9. helmikuuta 1675 Leiden) oli Alankomaiden kultakauden aikana vaikuttanut taidemaalari. Dou oli Rembrandtin oppilas, josta tuli yksi aikansa kaupallisesti menestyneimpiä taidemaalareita. Hänen teoksilleen on ominaista valokuvamaisen realistinen, voimakkaasti valaistu chiarascuro-tyyli. Dou kuvasi runsaasti erilaisia aiheita, mutta on tunnetuin pienikokoisista perhe-elämää esittävistä maalauksistaan.
Kultainen hanska (Algeria)
Kultainen hanska on algerialaisten El Heddaf ja Le Buteur -lehtien vuodesta 2001 lähtien vuosittain jakama palkinto, joka myönnetään parhaaksi valitulle algerialaiselle jalkapallomaalivahdille.
Gerard Dou
Elämä ja ura
Dou oli lasimestarin poika, joka koulutus alkoi varhain. Dou osallistui Bartholomeus Dolendon piirustustunneille jo 9-vuotiaana. Seuraavat kaksi vuotta hän opiskeli lasimaalausta Pieter Kouwenhornin opastuksella, ja ryhtyi sitten työskentelemään isälleen. Dousta tuli lasimestarien killan jäsen jo 12-vuotiaana. Vuonna 1628 Dousta tuli 14-vuotiaana Rembrandtin oppilas seuraavan kolmen vuoden ajaksi. Rembrandtin oppilaana Dou jäljitteli tämän tyyliä ja aiheita niin taitavasti, että useita hänen varhaisia maalauksiaan on pidetty Rembrandtin töinä.
Opintojensa jälkeen Dou alkoi luultavasti työskennellä itsenäisenä maalarimestarina. Hän kehitti oman pikkutarkan maalaustyylinsä, jonka ansiosta hänestä tuli erittäin tunnettu sekä Alankomaissa että ulkomailla. Dousta tuli yksi aikansa kalleimmista ja halutuimmista maalareista.
Ruotsalaisella lähettiläällä Spiering van Silvercroonilla oli Doun kanssa 500 guldenin arvoinen sopimus, jonka mukaan agentilla oli etuosto-oikeus kaikkiin Doun töihin Ruotsin kuningattaren Kristiinan nimissä. Doun töitä hankkivat myös arkkipiispa Leopold Wilhelm ja Cosimo III de' Medici. Doun töitä annettiin hollantilaisena lahjana myös Englannin kuninkaalle Kaarle II:lle. Kaarle II kutsui Doun myös hovimaalarikseen, mutta Dou kieltäytyi kutsusta.
Misäärit
Misäärit, mišäärit, mishäärit (, - vanha nimitys meštšerjaki, мещеряки) ovat kazanilaisten ohella toinen Volgan tataarien pääryhmä. He harjoittavat islamin uskoa ja puhuvat äidinkielenään tataarin läntistä murretta eli "misääriä". Enemmistö heistä asuu tiettävästi nykyisin Moskovassa. Alkuperältään misäärejä ovat myös Suomen tataarit.
Ryhmittymän sanotaan olevan selkeimpiä muinaisen kiptšak-turkkilaisen kulttuurin jälkeläisiä. Misäärien lukumäärästä aina 1900-luvulta ei ole tarkkaa tietoa, sillä he lukeutuvat sittemmin yleisesti tataareiksi.
Etymologia
Kielitieteilijä J. J. Mikkolan mukaan nimi tulee mahdollisesti rekonstruoidusta mordvalaisesta sanasta ḿeškär, eli 'mehiläistenhoitaja’, ja täten voi viitata suomalais-ugrilaiseen meštšera-heimoon. Historijoitsija A. M. Orlov myös uskoo näiden heimojen väliseen yhteyteen, mutta toteaakin meštšeran alkujaan turkkilaiseksi. Hän ja tutkijat Tatishev sekä Karamzin samalla yhdistävät sen Donin kasakoihin, jonka väitetysti muodosti turkkilaiset "meštšera-tataarit". Nimeä kantoi myös misäärien asuttaman Kasimin kaanikunnan läänitysalueen keskus, Gorodets-Meštšorski. (tataariksi Mişär yortı ). Yhteys on lopulta myös muodostettu proto-unkarilaiseen madjaari-heimoon.
Joillain misääriryhmittymillä oli käytössä alueellisia nimityksiä kuten tömän (Tjumen) ja alatır (Alatyr). Misäärit, kuten muutkin tataarit tunnettiin myös vaihtoehtoisesti uskontonsa kautta, eli möselman (muslimi). Tiettävästi jotkut kutsuivat itseänsä nimellä "nogay" (tai nugai), joka todennäköisesti viittaa Kasimin kaanikunnassa samaan aikaan asuneisiin-, ja mahdollisesti heidän kanssaan sekoittuneisiin nogaitataareihin.  Joissain lähteissä misäärejä tunnetaan myös "Kasimovin tataareina".
Nykyisin misäärit tunnistautuvat tataareiksi (tatarlar). He lopulta omaksuivat nimen venäläisiltä ennen muita tataareja yleensä 1800-luvun lopulla. Kuitenkin vielä vuoden 1926 väestölaskennassa 200 000 tunnistautui "misääriksi". Tataari-nimitys juontaa juurensa Kultaisen ordan aikakaudelle, jolloin valtion feodaaliylhäisö käytti sitä sen väestöstä, ja sen jälkeen myös venäläiset feodaalit sekä tsaarin hallinto.
2000-luvun aikana toteutetun yksittäisen haastattelun perusteella misäärit Tšuvassian monietnisessä Kainlykin kylässä näkivät islamin uskon olevan vahva erottava tekijä naapuriryhmittymän krjašenien eli kristityiden tataarien välillä, joita he eivät noteeranneet tataareiksi. Kyseiset haastateltavat kertoivat itse olevansa tatar, ja misääri-nimitys tuli esiin vasta lukuisten jatkokysymysten kautta.
Volgan tataarit
Misäärit ovat kazanilaisten ohella toinen Volgan tataarien pääryhmä. He ovat käytännössä yhtä ja samaa kansaa, jota erottaa lähinnä asuma-alueet ja puhutun kielen murre. Misääreillä katsotaan yleensä kuitenkin olevan ainakin osittain kazanilaisista poikkeava etnogeneesi, josta ei tosin kokonaisuudessaan ole yksimielisyyttä.
Tutkija R. Muhamedovan mukaan misäärit ovat etnisesti Kazanin tataarien sukulaisia, kiptšakkien jälkeläisiä, joista osassa on havaittavissa mahdollisesti muinaista unkarilaisuutta.
Kazanissa vaikuttanut lähetyssaarnaaja Evfimi Aleksandrovitš Malov vertasi vuoden 1885 kirjoituksessaan kyseistä kahta ryhmittymää muun muassa seuraavasti: ”Misäärien parta on tuuheampi, he eivät koreile vaatteilla. He puhuvat kovaan ääneen, ihan kuin huutaen, ja lisäävät venäläisiä ilmaisuja puheeseensa”. Malovin haastattelema Yendovitshin kylän misääri Ahsän-mulla kertoi heidän tulleen Kasimovista ja eroavan kazanilaisista kielellisesti ja tapojen puolesta.
G. Tagirdzhanov ehdotti, että alkujaan molempien, Kazanin tataarien- sekä misäärien esi-isät polveutuisivat Volgan bulgarian väestöstä, ja misäärit mahdollisesti bolgaareihin sulautuneesta Esegel -heimosta. Kyseinen heimo on yhdistettu myös proto-unkarilaisiin madjaareihin.
Misäärien ja kazanilaisten lähentyessä muuttoliikkeiden seurauksena on heidän väliset eroavaisuudet vähentyneet entisestään.
G. R. Jenikejevin mukaan tataarien jakaminen eri alaryhmiin on "keinotekoista", ja misäärit ovat tataareja, joiden nimi on vain toponyymi, viitateen heidän muinaiseen asuinalueeseen, "Meštšeraan."
Historia
vasen|pienoiskuva|Mišääriperhe, 1897.
Alueellinen muodostuminen
Misäärien muodostuminen etniseksi ryhmäksi katsotaan tapahtuneen 1400–1500-luvuilla Moskovan Venäjästä riippuvaisessa Qasimin kaanikunnassa. 1500-luvun loppupuolelta 1700-luvulle jatkuneiden muuttoliikkeiden seurauksena misäärejä asettui etenkin Volgan läntiselle puolelle. Lisääntyneet kontaktit kazanilaisten kanssa lähensivät näitä kahta ryhmää entisestään, ja täten lopulta muodostui "tataarilainen kansakunta".
Historijoitsija Alimdzhan Orlov näkee Nižni Novgorodin alueen misäärien (josta suomenkin yhteisö koostuu ) olevan "oikeita misäärejä", kun taas muiden alueiden kuten Penzan ja Saratovin misäärit paljolti ajan saatossa muihin sulautuneita. G. Ahmarovin mukaan Novgorodin alueelle misäärejä siirtyi 1600-luvun alussa, karkottaen seudun aikaisemman mordvalaisen väestön. Osa heistä oli kuitenkin mahdollisesti jo aikaisemmin seudulla; meštšerjakeiksi itseään kutsuvia tataareja asettui Nižni Novgorodin maakunnan itäosassa sijaitseville erämaille ennen Kazanin valloitusta. (1552). Säilyneissä teksteissä he muistelevat "suurella kaipuulla esi-isiensä onnellista elämää Kazanin kaanikunnassa".
Esi-isät
pienoiskuva|Misäärejä Nižni Novgorodin alueen Sergatšin piirikunnassa. Misäärien alkuperästä on monia eri teorioita.
Tutkijat kuten Velyaminov-Zernov, Radlov ja Mozharovski yhtyivät teoriaan, jonka mukaan misäärit polveutuisivat ”tataarilaistuneesta” suomalais-ugrilaisesta meštšera-heimosta. Suomalais-ugrilaisen teorian kyseenalaistajia on muun muassa M. Zekiyev, G. Ahmarov ja A. Orlov.
Zekiyev kertoo: "Jos tämä teoria (meštšera) osoittautuu todeksi, tataareissa täytyy olla selviä jälkiä suomalais-ugrilaisista heimoista, mutta niitä ei ole laisinkaan." Ahmarov yhtyy siihen, että meštšerat eivät voineet omaksua tataarin kieltä. Hän ehdotti, että misäärit saattoivat olla Aasian nomadien jälkeläisiä, jotka virtasivat Eurooppaan ja asettuivat Ahtubaan Kultaisen ordan nimellä, ja tämän jälkeen, 1400-luvulla Kasim-kaanin johdolla Okajoen alueelle, missä omaksuivat kaanikunnan keskuksen nimen. (Gorodets-Meštšorski; tataariksi Mişär yortı ). Myös Orlov toteaa, että ei olisi mahdollista suomalais-ugrilaisen meštšeran omaksuneen tataarikulttuuria.
Orlov esittääkin seuraavasti: Misäärien esi-isät muodostaa enimmäkseen läntiset kiptšakit eli kumaanit, sekä meštšera-heimo. Hän kuitenkin antaa vaihtoehtoisen teorian jälkimmäisestä; Meštšera, Orlovin mukaan, oli alusta alkaen turkkilainen, eikä suomalais-ugrilainen. Orlovin mukaan sen "vääristynyt" tausta alkoi Iivana Julman toimesta, joka kuvaili heitä tšermisseiksi/mareiksi. Orlov toteaa misäärien olevan kotoisin "muinaisesta Meštšerasta", joka ensimmäisen kerran mainitaan 1200-luvulla Kultaisessa ordassa. Hänen mukaansa kyseiset meštšeralaiset myös muodostivat paljolti Donin kasakat, jotka väitetysti tunnettiin "Meštšera-kasakoiden" nimellä jo ennen Kasimin kaanikunnan aikaa. Näitä kasakoita olisi sitten päätynyt Kasim-kaanin alaisuuteen Kadomin alueelle Moskovan Vasili I:n siirtämänä. Sen myöhemmin ilmennyt turkkilainen nimi oli hänen mukaansa "Iski Yurt" (vanha piha, kylä), sekä variaationa "Meštšerski Yurt", ja Kasimin kaanikunnassa Mişär yortı. A. Gordeyev yhdistää kasakoiden muotoutumisen Kultaiseen Ordaan. Yhteyden "meštšeran tataarien" ja Donin kasakoiden välillä loi myös tutkija Tatishev, ja Karamzin yhtyi ajatukseen seuraavasti: "Meštšera on vapaamies, jolla ei ole valtiollista asemaa. Siihen kuuluu hyvin syrjäisiä ratsastajia. Kasakat ovat vain meštšera-tataareita". Orlov kuitenkin vielä toteaa, että kaikki nykyisten Nižni Novgorodin alueen misäärien esi-isät eivät olisi tulleet meštšerasta, vaan osittain heidän juurensa voidaan jäljittää Volgan bulgariaan, ja sen eteläisiin esikaupunkialueisiin, sekä myös Siperiaan. pienoiskuva|Misäärinainen Nižni Novgorodin alueella 1800-luvun lopulla.|vasenMisäärien polveutuminen Kultaisen ordan väestöstä yhdistää tutkijoita. A. Halikovin, F. Gimranovin ja H. Aydullinin mukaan Kasimovin lisäksi misääritataarit saivat ainakin osittain alkunsa Kultaisen ordan Meštšeran alueeseen kuuluneesta Narutšadin kaupungista (Naruçat bäklege), joka tunnetaan myös nimellä "Ulus muhša" (Muxşa olısı, 1200-1400; nyk. Narovtšat). Kalifornian Los Angelesin yliopiston itäisen tutkimuksen laitos totesi vuonna 2012 misäärien todennäköisesti polveutuvan Kultaisen ordan kiptšakeista, jotka asettuivat Volgan länsipuolelle.
Misäärien mahdollista yhteyttä proto-unkarilaiseen madjaari-heimoon on ehdotettu. (Mogyar, Magyar, Megyer, Miz(s)er^i). Misäärit ovat täten olleet mielenkiinnon kohteena Unkarissakin. Tämä juontaa juurensa vuoteen 1235, kun unkarilainen dominikaanimunkki Julianus oli keskisellä Volgalla törmännyt unkarinkieliseen väestöön. Hypoteesi kertoo, että "turkinkieliset misäärit" muodostuivat alueelle jääneiden unkarilaisten turkkilaistumisen jälkeen, kun suurin osa heistä oli lähtenyt länteen 700-luvulla. Teorian puolustajiin kuului arkeologi-etnografi Sergey Tolstov. I. Vásáry myöntää, että tämän varmistaminen vaatisi vielä paljon tarkempaa tutkimusta, mutta ei sulje pois mahdollisuutta, että madjaarien ja meštšera-tataarien välillä olisi yhteys.
Unkarilaisesta teoriasta Orlov mainitsee seuraavasti; "Kiptšakkien ja madjaarien yhteys alkoi idässä, jatkui Uralilla, Keski-Volgalla ja Pohjois-Kaukasiassa. Ennen siirtymistään Tonavan yli madjaarit olivat liitossa kiptšak-heimojen kanssa, omaksuivat heiltä valtavan määrän turkkilaisia sanoja, omaksuivat osan heimosta. Meštšerassa he sekoittuivat Nižni Novgorodin tataarien esi-isien kanssa."
Aimo Sommarberg
Aimo Allan Sommarberg (11. elokuuta 1931 Kotka – 8. maaliskuuta 2022) oli suomalainen jalkapalloilija.
Misäärit
Esi-isät
Tutkija G. R. Jenikejev (jonka suku on Meštšerasta Baškiriaan 1700-luvun alussa muuttaneita tataareja) uskoo, että kaikki tataarit ovat lopulta "muinaisen Tatarian" jälkeläisiä, joiden alkuperä on "yhdestä tai toisesta mongolitataarien heimosta, eli Tŝingis Kaanin alkuperäiskansoista.
Aimo Sommarberg
Keskustukena pelannut Sommarberg edusti urallaan Kotkan Työväen Palloilijoita ja Rosenlewin Urheilijoita. Hän voitti KTP:ssa Suomen mestaruuden 1951 ja 1952. Kaikkiaan Sommarberg pelasi kymmenen kauden aikana 148 Mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 19 maalia.
Misäärit
Kulttuuri
pienoiskuva|Sergatšin kihlakunnan maakapteeni P. V. Dmitrijev (keskellä) alaistensa kanssa; vasemmalla misäärejä, oikealla venäläisiä. (1800-luvun loppu).|250x250pxPerinteisesti misäärit ovat suhtautuneet venäläisiin kenties hieman myötämielisemmin kuin kazanilaiset heimolaisensa. He ovat asustaneet hajanaisesti keskenään ja täten misäärit ovat saaneet myös kulttuurillisia vaikutteita heiltä. Tästä syystä kazanilaiset ovat joskus pitäneet heitä "puolivenäläisinä". Misäärit eivät kuitenkaan kuulu niin sanottuihin venäläistettyihin tataareihin, vaan säilyttävät edelleen kiptšak-turkkilaisen äidinkielensä ja islamin uskon.
GTIN
GTIN (Global Trade Item Number) on numerosarja, jota käytetään kauppanimikkeiden yksilöimiseen maailmanlaajuisesti. Aikaisemmin GTIN numerosta (koodista) käytettiin nimitystä EAN-koodi. Kun UCC ja EAN-organisaatio yhdistettiin ja luotiin maailmanlaajuinen organisaatio GS1, otettiin myös käyttöön nimitys GTIN kattamaan kaikki kauppanimikkeiden yksilöinnissä käytettävät numerorakenteet. Tietokonejärjestelmissä GTIN-numeroille pitää varata 14 numeroa. GTIN-numeroilla yksilöidään kauppanimikkeet ja palvelut, joita yhteisen perustiedon avulla on tarve hinnoitella, tilata, toimittaa, laskuttaa tai rahastaa. Koodi esitetään nykyään useimmiten viivakoodina, jotta sen syöttäminen esimerkiksi kassakoneeseen tai tuotannonohjausjärjetelmään olisi nopeaa. GTIN-koodi voidaan siirtää myös etäluettavana radiotaajuudella RFID-tunnisteen avulla.
Misäärit
Kulttuuri
Misäärit harjoittavat tataarienemmistön tavoin sunnalaista islamia. Kultainen orda omaksui islamin 1300-luvulla.
Aimo Sommarberg
Sommarberg pelasi Suomen jalkapallomaajoukkueessa vuosina 1952–1957 yhteensä 15 maaottelua.
Misäärit
Kulttuuri
Äidinkielenään misäärit puhuvat tataarinkielen läntistä murretta eli ’misääriä’. Se jakautuu vielä useisiin paikallismurteisiin. Länsimurteelle on ominaista tataarin keskimurteessa esiintyvän labiaalistuneen [ɒ]:n sekä uvulaaristen [q]:n ja [ʁ]:n puuttuminen. Eräissä paikallismurteissa esiintyy affrikaatta [tʃ], toisissa [ts]. Tataarin kirjakieli (eli Kazanin murre) on muodostunut keski- ja länsimurteiden sekoittumisen tuloksena. Misäärimurteen, etenkin Sergatšin alueella, on sanottu muistuttavan paljolti muinaista kiptšakkikielten alkumuotoa. Jotkut tutkijat ovat ehdottaneet, että misäärin murre eroaisi Kazanin murteesta niin paljon, että se kuuluisikin kiptšakkilaisten kielten kiptšak-kumaanin alaryhmään.
Aimo Sommarberg
Sommarberg työskenteli työnjohtajana ja asui myöhemmin Nokialla.
Misäärit
Kulttuuri
1700-luvun jälkipuoliskon aineisto misäärien kielestä osoittaa viitteitä sittemmin kadonneeseen Kasimovin murteeseen, ja etenkin Kadomin alueelle. Myös venäläisiä lainasanoja ilmenee.
G. N. Ahmarov huomasi misääri- ja kazakkikulttuureissa samankaltaisuutta naisten kansallispukeutumisessa sekä muinaisissa kiptšakkilaisissa sanoissa, joita ei löydy Kazanin tataarien murteesta, mutta ovat keskiössä kazakeilla, sekä siperian tataareilla ja altailaisilla. vasen|pienoiskuva|Moskeija Çümbälin kylässä (2018). Misäärien arkkitehtuurissa, talonrakenuksessa ja kotien sisustuksessa on havannoitu etenkin venäläisiä ja mordvalaisia vaikutteita. Misäärien sadut sisältävät usein merkkejä pakanuudesta sekä paljon eläinaiheita. Sosiaalinen satiiri on ollut myös suosiossa. Se on yleensä kohdistunut rikkaisiin ja hengellisiin johtajiin. Kansanrunous on ollut yleensä haikeaa, kotiseudusta ja kurjista ihmiskohtaloista kertovaa. Misäärien häälaulut muistuttavat paljolti tšuvassien lauluja. Orlovin mukaan misäärit muistuttavat karaiimeja sekä balkaareja kielensä, perinneruoan, ja viikonpäivien nimityksen vuoksi. A. Samoilovitš puolestaan kirjoittaa; "Viikonpäivien yksittäinen nimijärjestelmä havaitaan laajalla alueella Nižni Novgorodin maakunnan Sergatšin alueen meštšerjakeista aina Anatolian ja Balkanin niemimaan turkkilaisiin.".
GTIN
GTIN-13
GTIN-13-numero tunnettiin aiemmin EAN-13-numerona, se on yleisin Suomessa käytössä oleva GTIN-numero. Se annetaan kaikille erilaisille kaupan pidettäville pakkauksille.
GTIN-8
GTIN-8-numeroa käytetään vain erityisen pienissä kuluttajapakkauksissa ja numerot on anottava yksittäin.
Misäärit
Kulttuuri
Perinteisiin ruokiin kuuluvat keitot, lihasta tehdyt ruuat, taikinasta tehdyt suolaiset, makeat piirakat ja leivonnaiset, pilahvit sekä puurot. Vaikutteita on saatu naapurikansoilta kuten venäläisiltä, mareilta, udmurtiteilta, sekä Keski-Aasian kansoilta kuten uzbekeilta ja tadžikeilta. Mieltymys hevosenlihaan on etenkin misääreille ominaista.
Vaikka misääreistä löydetäänkin monia eri vaikutteita, on heidät balkaarien tavoin luettu muinaisen kiptšakkilaisheimon "puhtaimpiin edustajiin". Orlov toteaa: "Nižni Novgorodin tataarit (misäärit) ovat yksi alkuperäisistä tataariryhmistä, jotka säilyttävät jatkuvuuden kiptšak-turkkilaisen kielen-, kulttuurin- ja perinteiden suhteen nykyaikana".
Tutkija Antero Leitzingerin mukaan misääreissä on havattavissa enemmän kiptšakkilaisuutta, kun taas bolgaarivaikutteet löytyvät paremmin kazanilaisista.
Misäärit Venäjän sodissa
pienoiskuva|Abbas Abdrazakovitš; [[Nižni Novgorodin alue|Nižni Nogorodin alueen Kamkinon kylän mišääri, joka toimi komentajana Puna-armeijan "Tataari-muslimi-kivääristössä" 1918-1927.|274x274px]] Englantilainen diplomaatti Fletcher vuosien 1588-1589 perusteella tehdyssä julkaisussaan "About the Russian State" havainnoi Kasimovin kaanikunnan tataarien elämää. Tsaarin hallinto sensuroi kirjan aikanaan, sillä se kritisoi heidän ja kyseisten tataarien välistä suhdetta. Teos kertoo tataarien olleen "hyvin tyytymättömiä viranomaisiin, joita he pitivät pahoina ja epäoikeudenmukaisina". Hänen mukaansa he olivat haluttomia työskentelemään viranomaisten kanssa, mutta niin sanotut tataarilaiset aateliset, eli morzat, estivät heitä rikkomasta yhteisiä sopimuksia.
1700-luvulla tsaariviranomaiset kohtasivat ei-venäläisten kansojen henkisen ja kulttuurisen kehityksen ongelmia. Kiinnostuksen Nižni Novgorodin alueen- sekä kaikkiin Volgan alueen tataareihin ja ulkomaalaisiin akateemisissa piireissä aloitti Katariina Suuri Pugatšovin kansannousun aikaan. Vuosisadasta tuli "laittomuuden, köyhyyden, toivottomuuden aika", joka sai talonpojat pakenemaan syrjäseuduille, sekä uusien kapinoiden ja kansannousujen vuosisata, joka ravisteli tsaarihallintoa ja vaati radikaaleja muutoksia kansalliseen politiikkaan.
Monet misääriläiset talonpojat, joihin korkea verotus vaikutti vahvasti osallistui vuosien 1670–1671 kapinaan kasakkajoukoissa Stenka Razinin johtamana, sekä vuosina 1773–1775 Jemeljan Pugatšovin joukoissa ja tiettävästi myös muihin kapinoihin Venäjällä. Vuosina 1798-1865 Ural-alueen misäärejä muodosti Orenburgin ”baškiiri-meštšerjaki-armeijan”. (Башкиро-мещерякское войско). Kyseessä oli epäsäännöllinen muodostuma, joka kuitenkin otti osaa esimerkiksi vuoden 1812 Napoleonin Venäjän sotaretkeen.
Orlovin mukaan "Meštšera-tataareita" oli mukana kasakkajoukoissa muun muassa Siperian valloituksessa. Hän on väittänytkin aiheeseen liittyen, että misäärien esi-isät ovat yksinkertaisesti Donin kasakoita, eli "Meštšera-kasakoita.
Väestö
Toisen maailmansodan jälkeen arviot misäärien määrästä ovat vaihdelleet; 300 000 - 2 000 000. Väestönlaskentaa on vaikeuttanut heidän lukeutuessa välillä omaksi ryhmäkseet (misäärit/meštšerjaki) ja toisinaan yleisesti tataareiksi. Myös sulautuminen kazanilaisiin on vaikuttanut asiaan.
Vuoden 1926 väestönlaskennassa 200 000 tunnistautui misääreiksi, mutta luvun on sanottu olleen todellisuudessa suurempi, koska kaikki eivät ottaneet osaa laskentaan misäärinä. Vuonna 1897 luku oli 622 600.
Suomen misäärit
Tataarit Suomessa ovat pääsääntöisesti taustaltaan misäärejä. Heidän esivanhempansa olivat kotoisin Nižni Novgorodin alueelta. Kyseisen alueen misääritataareja on kutsuttu myös lempinimellä "Nižgar" (Нижгар).
Nykyaikaista misääriläistä kansanmusiikkia löytyy suomalaisen tataariyhtyeen Başkarman kokoelmalevyltä Mişär Tatar – Halık köyläre.
GRAI
GRAI-tunnus yksilöi toimitusketjun toimijoiden välillä kiertävät ja erillistä seurantaa kaipaavat kuorma- ja pakkausapuvälineet. Sitä voidaan käyttää esim. rullakoiden, lavojen, oluttynnyreiden, kaasupullojen, muovisten alustojen ja laatikoiden yksilölliseen merkitsemiseen ja hallintaan. Sitä ei käytetä koskaan yksilöimään kuljetuksia. Viivakoodina esitettäessä GRAI-numeron pakollinen osa esitetään etunollalla täydennettynä 14-numeroisena ja sovellustunnuksen edeltämänä. GRAI
GRAI tunnuksissa käytetään GS1-128-, DataBar-, DataMatrix- tai EPC-standardoitua RFID -tekniikkaa.
Aiheesta muualla
GS1 Finland: GRAI
Jantikovon piiri
thumb|200px|Jantikovon piiri Tšuvassian kartalla. Jantikovon piiri (, tšuvassiksi Тăвай районӗ, Tăvai raionĕ) on paikallinen itsehallintoalue Tšuvassian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1935 perustetun piirin pinta-ala on 524 neliökilometriä ja asukkaita on 17 900 henkeä (vuonna 2007).
Piiri sijaitsee Tšuvassian itäosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Urmaryn piiriin, idässä ja etelässä Tatarstaniin sekä lännessä Kanašin piiriin. Hallinnollinen keskus on Jantikovon kylä. Piiriin kuuluu 10 maalaiskuntaa.
Seutu kuuluu Tšuvassian tasankoon. Huomattavimat joet on Tatarstanin vastaisella rajalla virtaava Kubnja ja sen sivujoet Al, Uta ja Ineš. Pinta-alasta 23 % on metsää.
Väestöstä 90 % on tšuvasseja.
Tärkein elinkeino on maatalous, joka on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan, perunan, vihannesten ja humalan viljelyyn. Teollisuus on vähäistä. Jantikovossa on meijeri, leipomo, tiilitehdas, ompelimoita ym.
Piirin alueella toimii kolme kansanteatteria, kaksi kuoroa ja kaksi kotiseutumuseota. Paikallislehtenä ilmestyy tšuvassinkielinen Jal ĕçčenĕ.
Franz Xaver Zettler
thumb|Franz Xaver Zettlerin hauta Münchenissä. thumb|Zettlerin lasimaalaus Seimen lapsi [[Karkkilan kirkko|Karkkilan kirkossa.]] Franz Xaver Zettler (21. elokuuta 1841 München, Saksan keisarikunta – 27. maaliskuuta 1916) oli saksalainen lasimaalari.
Zettler harjoitti alkuun kauppaa Stuttgartissa ja kotikaupungissaan mutta opiskeli samalla taidehistoriaa. Hänet palkattiin Mayerin hovimaalaamoon. Zettler, joka oli Mayerin vävy, tarttui pian yrityksen johtoon ja laajensi sitä niin, että se työllisti lähes 300 henkeä ja perusti sivupisteen Lontooseen. München kuninkaallisen lasimaalaamon lakkauttamisen jälkeen hän perusti itse lasimaalaamon, joka nousi maailmanmaineeseen. Zettler pyrki samaan laatuun kuin oli ollut vallalla lasimaalauksen kulta-aikaan 1440–1540. Yhdessä Enzlerin ja Stockbauerin kanssa hän julkaisi teoksen Münchenin Ausgewählte Kunstwerke aus dem Schatz der reichen Kapelle in der königlichen alten Residenz zu München, joka esittelee Baijerin hallitsijoiden residenssin Münchner Residenzin kappelin taideteoksia.
Barbadoksen vaakuna
thumb|250px|Barbadoksen vaakuna
Vaakunan kilpi on keltainen. Siihen on kuvattu viikunapuu ja kaksi maan kansalliskukkaa, Pride of Barbados –kukka (.
Vaakunan yllä kypärässä on käsi, joka pitää kahta sokeriruokoa Pyhän Andreaksen ristin muodossa (symboloi maan sokeriteollisuutta ja itsenäisyyspäivää 30. marraskuuta, koska se on samalla Pyhän Andreaksen päivä). Vaakunaa kannattelee delfiini ja pelikaani ja sen alla valkoisessa nauhassa lukee maan motto ''"Pride and Industry" (Ylpeys ja Toimeliaisuus).
Hatzor HaGlilit
Hatzor HaGlilit (hepr. חָצוֹר הַגְּלִילִית‎ kirjaimellisesti "Galilean Hatzor") on kaupunki Korazimin tasangolla Israelin Pohjoisella hallintoalueella, Rosh Pinnan ja Safedin kaupunkien lähistöllä. Sen asukasluku oli vuoden 2018 lopussa 9 165.