cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
I/JR 37 (talvisota)
Pieni Kelivaaran motti 16.–28. tammikuuta 1940
28. tammikuuta vähän puolen yön jälkeen res.vänrikki Siivosen johtama kolmen joukkueen vahvuinen osasto hyökkäsi tukikohta-alueelle luoteesta. Läpi yön kestäneissä taisteluissa tukikohta-aluetta vallattiin korsu korsulta käsikranaatein ja polttopulloin. Päivän valjetessa hyökkäysosasto sai täydellisen tuliyliotteen, kun vihollinen ei enää voinut nostaa päätään joutumatta heti tulituksen kohteeksi. Vähän puolen päivän jälkeen tuhottiin viimeinen viholliskorsu. Yksi aamulla karkuun pyrkinyt 60-miehen vihollisosasto pysäytettiin Kiimasuolle ja toinen pienempi tuhottiin iltapäivällä Pieni Kelivaaran rinteeseen. Vankien kuulusteluissa saatiin tieto, että motissa oli ollut kahden pataljoonan rippeet, noin 500–600 miestä. Vankien määrä nousi 160 mieheen ja mottimaastosta laskettiin yli 250 kaatunutta.
Koirinojan–Lemetin tienhaara 29. tammikuuta – 1. helmikuuta 1940
29. tammikuuta pataljoona siirtyi Koirinojalle, jossa se puolen päivän jälkeen otti vastaan Er.P 8:n asemat Ukonmäki–Vorojenkivi–Ruunaviidanmäki-linjalta. Uusi puolustuslinja työntyi Ukonlammin kohdalta rautatien länsipuolelle kilometrin levyisenä niemekkeenä, jossa oli miehityksenä Erillisosasto Ränkipohja. Er.P 8 valmistautui hyökkäämään Lemetin tienhaaraan.
30. tammikuuta pataljoona oli koko päivän uusissa asemissaan Koirinojalla. Vihollisen asemiin ammuttiin kranaatinheittimillä ja sotasaaliiksi saadulla 45 mm pst-tykillä. Er.P 8:n yöhyökkäys Lemetin tienhaaraan oli epäonnistunut ja Oinaan komentaja määräsi illalla I/JR 37:n joukkoja vahvistukseksi seuraavaan yritykseen.
31. tammikuuta Er.P 8 käynnisti kahden aikaan yöllä uuden hyökkäyksen. I/JR 37 joukot olivat asemissa 400 metrin etäisyydellä maantiestä sen länsipuolella. Tienristeyksen maasto saatiin saarroksiin aamulla päivän valjetessa, mutta hyökkäykset tähän uuteen 200x400 metrin kokoiseen tulivoimaiseen mottiin eivät tuottaneet tulosta. Hyökkäys keskeytettiin ja joukot asettuivat motin ympärille saarrostusrenkaaksi, josta I/JR 37 sai vastuulleen länsipuolen. Maantie oli nyt tulen alla, mutta suluttamatta.
1. helmikuuta pataljoona oli asemissaan Koirinojalla ja Lemetin tienhaaran motin länsipuolella. Pataljoonan taistelukunnon arvioinnissa sen tilan todettiin olevan muuten tyydyttävä, mutta henkilötäydennystä oli saatava viipymättä. Pataljoonan taisteluvahvuudesta oli vain 40 % jäljellä eikä miehille voitu enää järjestää tarpeellista vuorottelua ja lepoa.
Ryhmä Oinaan reservinä Kelivaarassa 2.–6. helmikuuta 1940
2. helmikuuta pataljoona siirtyi Pieni Kelivaaraan Ryhmä Oinaan reserviksi. Kelivaara-kukkuloiden välimaastoo ryhdyttiin kaivamaan komppanioille komentokorsuja. Pataljoona sai 3. helmikuuta illalla käskyn olla hälytysvalmiudessa siltä varalta, että Uomaan tien varressa käynnissä olevan Lemetti läntisen motin valtaustaisteluun pyrkisi etelästä vihollisen apujoukkoja. Pataljoona osallistui myös Vorojenkiven puolustusasemien varustamiseen Er. P 8:n apuna. Yksi joukkue pataljoonan 2. komppaniasta yritti kaivaa yhdyshautaa Koirinojan pysäkin suuntaan, mutta tämän työn vihollinen lopetti kiivaalla tulituksella. Lemetti läntisen valtaus otettiin vastaan ilouutisena. Pataljoona jatkaa 5.–6. helmikuuta reservinä levossa ja asemien varustelutöissä.
Lemetin tienhaaran motti 7.–8. helmikuuta 1940
7. helmikuuta Er.P 8:n joukot katkaisivat yön aikana maantien pysyvästi puolisen kilometriä Lemetin tiehaarasta etelään. Katkaisukohdalle saatiin leveyttä noin 300 metriä. Pataljoona torjui vihollisen Korinojan suunnasta käynnistämät hyökkäykset ja sai maantien sulutettua. I/JR 37 sai hyökkäystehtävän syntyneen motin valtaamiseksi. Tulivalmistelun jälkeen res.vänrikki Poikosen osasto hyökkäsi kymmenen aikaan illalla etelästä mottiin maantien länsipuolta. Poikosen kahden joukkueen vahvuisen osaston perässä tuli toisessa linjassa reservin vänrikki Odellin kaksi joukkuetta. Hyökkäys pysähtyi puolen yön jälkeen vihollisen kiivaaseen tuleen. Kranaatinheittimien tukemana hyökkäys saatiin jatkumaan ja motin eteläinen osa vallattua. Hyökkäyksen jatkaminen ei tästä suunnasta ollut enää mahdollista ja ...
8. helmikuuta iltapäivällä I/JR 37:n hyökkäys johti Lemetin tienhaaran motin laukeamiseen.
9. helmikuuta syntyi hyökkäystoimien ansiosta ns. Rykmenttimotti, joka oli noin 1,5 kilometriä pitkä.
10. helmikuuta I/JR 37 yritti yhdessä Er.P 8:n kanssa vallata syntynyttä mottia. Vihollinen kuitenkin torjui hyökkäyksen muun muassa alueella olevien hyökkäysvaunujen tulella.
15. helmikuuta aamuyöllä yritettiin jälleen motin valtausta ilman mainittavaa menestystä. Päivän aikana Taisteluosasto Oinas sai vahvennuksekseen muun muassa Uudenmaan rakuunarykmentin (tosin virallinen alistus tapahtui seuraavana päivänä).
17. helmikuuta aamuyöllä aloitettiin jälleen uusi hyökkäys, joka johti motin eteläosan valtaukseen. Hyökkäystä jatkettiin myöhään iltapäivällä.
18. helmikuuta aamulla motti viimein kukistui. Kaatuneita vihollissotilaita löydettiin tehtyjen ilmoitusten mukaan 1 000–1 200, lisäksi hyökkäysjoukot saivat noin 250 sotavankia.
Kaatuneiden joukossa oli myös silloin kaksivuotiaan, tulevan ensimmäisen naiskosmonautin Valentina Tereškovan isä, kersantti Vladimir Tereškov. Hän kuului Neuvostoliiton 34. hyökkäysvaunuprikaatin (34.Hv.Pr) joukkoihin ja kaatui Lemetissä, jossa koko prikaati tuhottiin. Nyt hänelle on tehty muistomerkki taistelupaikalle.
Myös suomalaisten yksiköiden tappiot olivat suuret. I/JR 37 jäi motin alueelle suorittamaan jälkipuhdistusta ja keräämään sotasaalista. Operaation jälkeen pataljoona siirtyi vartioimaan Kitilän suurmotin pohjoissivua, jossa se toimikin sodan loppuun. Merkittäviä taistelutoimia ei alueella enää esiintynyt.
Rauha 13. maaliskuuta 1940
Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämänkään jälkeen, vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin muun muassa maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi puhuttiin kotiuttamisen sijasta lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen kutsuminen palvelukseen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Chang’e 3
Chang'e 3 on Kiinan kansantasavallan kolmas kuuluotain ja ensimmäinen kuulaskeutuja ja kuukulkija. Luotain laukaistiin avaruuteen 1. joulukuuta 2013 Pitkä marssi 3B -kantoraketilla Xichangin avaruuskeskuksesta. Luotain asettui Kuuta kiertävälle radalle 6. joulukuuta 2013 ja laskeutuja laskeutui onnistuneesti Kuun pinnalle 14. joulukuuta 2013. Kyseessä oli ensimmäinen pehmeä laskeutuminen Kuuhun 37 vuoteen.
Tehtäväsuunnitelma
thumb|Luotaimen laskeutumispaikka Luotaimen laskeutumisalue oli Maasta nähtynä Kuun luoteisosassa Sinus Iridumin ja Mare Imbriumin alueella. Luotain laskeutui suunnitellun laskeutumisalueen itäosaan (44.1260°N 19.5014°W) noin 40 kilometriä etelään halkaisijaltaan kuusi kilometriä olevasta Laplace F -kraatterista.
Laskeutuja
Laskeutujan kuivamassaa on noin 1200 kg. Laskeutujassa on sekä aurinkokennot että RTG sähköntuotantoa varten. Laskeutujassa on 3 eri mittalaitetta ja neljä kameraa. Ultravioletti-teleskooppi havainnoi taivaankappaleita kuten tähtiä ja galakseja. Ultavioletti-kamera kuvaa Maan plasmakehää. Laskeutujassa on kolme kuun maisemaa kuvaavaa panoraamakameraa sekä yksi laskeutumiskamera.
Kulkija
Kulkijan massa on noin 120 kg. Kulkijassa on ainoastaan aurinkokennot. Yutu-kulkijan varustukseen kuuluu maaperätutka ja kaksi spektrometriä, joilla se tutkii Kuun pintaa. Lisäksi siinä on kaksi panoraamakameraa sekä lukuisia kulkijan hallintaan liittyviä kameroita.
Yutu-kulkija toimii Kuussa noin 3 kuukauden ajan ja liikkuu noin 10 km:n matkan. Kulkijan tehtävänä on myös valmistella vuodelle 2017 suunniteltua näytteenottolentoa.
Slavi Binev
pienoiskuva|Slavi Binev vuonna 2012. Slavi Binev (s. 10. joulukuuta 1965 Sofia) on bulgarialainen poliitikko.
Binev on liikuntatieteiden maisteri. Hän on luonut monipuolisen uran urheilun alalla, ja hän on taekwondon Euroopan-mestari vuodelta 1992.
Poliitikkona Binev edustaa kotimaassaan Natsionalen Sǎyuz Ataka -puoluetta. Hänet valittiin vuonna 2007 Euroopan parlamenttiin, jonka jäsenenä hän kuului Vapaa ja demokraattinen Eurooppa -ryhmään. Binev jäi pois europarlamentista vuonna 2014.
Titaanidioksidi
thumb|200px|Titaanidioksidin valmistuksessa syntyy sivutuotteena [[Rauta(II)sulfaatti|ferrosulfaattia. Sitä ja sen prosessoitua muotoa ferrisulfaattia voidaan käyttää jätevedenpuhdistuksessa, mutta tuotteen markkinat ovat liian pienet suhteessa valmistusmääriin. Niinpä tuotetta on jäänyt yli ja esimerkiksi Porin titaanidioksiditehtaalla Suomessa sitä on kerätty kuvan tapaisiin kasoihin tehtaan pihalle. Kasoja on yritetty maisemoida jäteveden ylijäämälietteellä.]] Titaanidioksidi eli titaanivalkoinen (titaani(IV)oksidi, TiO2) on ominaisuuksiltaan erinomainen, hyvin kestävä ja monipuolinen yhdiste.
Ominaisuudet
Titaanidioksidi (TiO2) on hyvin inertti, myrkytön valkoinen yhdiste, jonka moolimassa on 79,90 g/mol. Titaanidioksidin sulamispiste 1 855 °C, kiehumispiste 2 500–3 000 °C, tiheys 3,9–4,3 g/cm³ ja CAS-numero 13463-67-7. Ei liukene happoihin tai emäksiin. TiO2 esiintyy kolmessa eri kidemuodossa: tetragonisina rutiilina ja anataasina sekä harvinaisena rombisena brookiittina.
Titaanidioksidin taitekerroin on erittäin korkea (rutiili 2,7; anataasi 2,55; vertailuna timantti 2,42), minkä takia sitä käytetään pigmenttinä maaleissa, papereissa ja muoveissa lisäämään niiden peittokykyä. Titaanidioksidin kidekoko on oltava noin 220 nanometriä eli puolet näkyvän valon aallonpituudesta, jotta se olisi mahdollisimman puhtaan valkoinen pigmentti. Jos kidekoko on hieman pienempi, niin valkoisen pigmentin sävy on sininen ja jos suurempi niin keltainen. Lisäksi titaanidioksin on oltava hyvin puhdasta, sillä kiteessä jo muutama miljoonasosa (ppm), esimerkiksi kromia, värjää pigmentin keltaiseksi. Titaanidioksidipigmentit ovat parempien ominaisuuksiensa vuoksi syrjäyttäneet lyijypohjaiset pigmentit ja TiO2 onkin ominaisuuksiensa takia tuotetuin epäorgaaninen väriaine. Esimerkiksi maalien painosta on usein yli 20 prosenttia titaanipigmenttiä.
Termodynaamisesti rutiili on vakain kidemuoto: jos anataasia lämmitetään yli 700 °C lämpötilaan, sen kiderakenne muuttuu pysyvästi rutiiliksi. Rutiili on titaanidioksidin kidemuodoista tihein ja kovin. Sen tiheys on 4,21 g/cm3 ja kovuus Mohsin asteikolla 6,5–7,0 kun anataasin tiheys on 4,06 g/cm3 ja kovuus 5,5.
Kun titaanidioksidin kidekoko on selvästi alle 100 nanometriä, puhutaan mikrokiteisestä titaanidioksidista tai nanotitaanidioksidista. Mikrokiteinen titaanidioksidi ei ole enää valkoista pigmenttiä vaan se on transparenttia ja hyvin fotoaktiivista, sillä titaanidioksidi on puolijohde.
Käyttö
Vuonna 2015 titaanidioksidin maailmanmarkkinat jakautuivat 56 % maaleihin ja muihin pinnoitteisiin, 25 % muoveihin, 10 % paperiin ja selluun, 6 % kosmetiikkaan ja 3 % muuhun käyttöön. Muita käyttökohteita ovat muun muassa väripigmentit, kuidut, kumi, keramiikka, ruokatarvikkeet ja lääkeaineet.
Mikrokiteistä titaanidioksidia käytetään esimerkiksi katalysaattoreissa voima- ja teollisuuslaitoksilla, UV-suojana aurinkovoiteissa sekä elektrokeraamisissa tuotteissa.
Elintarvikekäytössä titaanidioksidin E-koodi on E171. Ranska kielsi titaanidioksidin käytön lisäaineena vuonna 2020. EFSA ilmoitti toukokuussa 2021 titaanidioksidin käyttö kieltämisestä. Syynä oli aineen mahdollinen kyky vaurioittaa DNA:ta.
Valmistus
Puhtaan titaanioksidin valmistusreaktio keksittiin 1908 ja sen teollinen valmistus alkoi Norjassa vuonna 1916.
Titaanidioksidipigmenttejä tuotetaan kahdella eri prosessilla: sulfaattiprosessilla ja kloridiprosessilla. Kloridiprosessia käytetään kun raaka-aineena on rutiilimineraali ja sulfaattiprosessia kun raaka-aine on esimerkiksi ilmeniitti. Molemmissa prosesseissa puhdasta titaanidioksidia vielä muokataan sen käyttötarkoituksen mukaan. Titaanipigmenttilaatuja eri tarkoituksiin onkin yli 400.
Sulfaattiprosessissa raakamateriaali hajotetaan rikkihapon avulla 150–220 °C lämpötilassa. Prosessissa syntyvä titaanidioksidihydraatti saostetaan ja sen epäpuhtaudet poistetaan jatkoprosesseissa. Esimerkiksi Porin titaanidioksiditehtaalla Suomessa on jalostettu slagia ja ilmeniittiä, jolloin on käytetty sulfaattiprosessia.
Tässä prosessissa ei raaka-aineelta vaadita korkeaa titaanidioksidipitoisuutta, mutta sen jätteet ovat ympäristömyrkkyjä, ellei niitä neutraloida. Itse asiassa tässä prosessissa raaka-aineet, joissa on korkea titaanidioksidipitoisuus, eivät ole reaktiokykyisiä. Yleensä sulfaattiprosessia käyttävien titaanipigmenttitehtaiden käyttämän ilmeniittiraaka-aineen titaanidioksidipitoisuus on 45–60 %.
Kloridimenetelmä on uudempi kuin sulfaattimenetelmä ja se saastuttaa vähemmän, mutta se vaatii raaka-aineekseen paljon titaanidioksidia sisältävän malmin (yli 70 %). Jotkut tehtaat ovat kuitenkin onnistuneet tuottamaan kloridiprosessin kautta titaanidioksidia myös muuttuneesta ilmeniitistä, jonka titaanidioksidipitoisuus on noin 60 %. Joka tapauksessa tätä tuotantotapaa käyttävien tehtaiden pääraaka-aine ei ole ilmeniitti.
Ilmeniittiä ja muita matalan TiO2-pitoisuuden raaka-aineita voidaan muokata niin, että niitä voidaan käyttää hyväksi kloridiprosessissa. Tämä voidaan tehdä siksikin, että puhtaampi raaka-aine vähentää sulfaattiprosessissa syntyvien jätteiden määrää.
Kultaniskakutoja
Kultaniskakutoja (Ploceus aureonucha) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Kultaniskakutojaa tavataan Kongon demokraattisessa tasavallassa ja Ugandassa. Sen kannaksi arvioidaan 350–1 500 yksilöä. Lajin levinneisyysalue on hyvin pieni, ja sen pieni populaatio on pienenemässä. Tämän takia se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
Elintavat
Kultaniskakutoja elää alankojen sademetsissä, ja suurin osa havainnoista on tehty tiheissä, luonnontilaisissa metsissä. Laji on tavattu parvissa, joissa on ollut suurimmillaan 60 yksilöä, ja on mahdollista, että laji esiintyy tavallisesti parvissa. Kultaniskakutoja käyttää ravinnokseen hyönteisiä ja hedelmiä.
Survin
Survin voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Philip Lutley Sclater
thumb|220px|right|Philip Lutley Sclater Philip Lutley Sclater (4. marraskuuta 1829 Tangier Park, Hampshire – 27. kesäkuuta 1913 Odiham, Hampshire) oli englantilainen lakimies ja eläintieteilijä.
Hänen isällään William Lutley Sclaterilla oli talo maaseudulla. Philip kasvoi täällä Haddington Housessa ja kiinnostui linnuista. Hän kävi koulua Twyfordissa ja meni 13-vuotiaana Winchester Collegeen ja myöhemmin Christ Churchiin Oxfordiin, missä hän opiskeli lintutiedettä Hugh Edwin Stricklandin opastuksella.
Hän aloitti lakiopinnot 1851 ja hänet hyväksyttiin Corpus Christi Collegen jäseneksi. 1856 hän matkusti Amerikkaan ja vieraili Suurilla järvillä ja St. Croix’n yläjuoksulla, josta hän meloi Mississippille. Matkastaan hän kirjoitti teoksessaan Illustrated Travels. Philadelphian Tiedeakatemiassa hän tapasi Bairdin, Cassinin ja Leidyn. Palattuaan Englantiin hän harjoitti lakimiehen ammattia useita vuosia ja otti osaa Eläintieteellisen seuran kokouksiin.
1858 hän julkaisi Proceedings of the Linnean Society -sarjassa artikkelin, jossa hän hahmotteli 6 eläinmaantieteellistä aluetta, joille hän antoi nimet Palearktinen, Etiopialainen, Intialainen, Australaasialainen, Nearktinen ja Neotrooppinen. Nämä alueiden nimet ovat edelleen käytössä. Hän myös kehitteli teorian Lemuriasta vuonna 1864, selittämään Madagaskarin ja Intian eläimistön samankaltaisuutta. Tämä teoria on sittemmin haudattu.
1861 hänet valittiin Royal Societyn jäseneksi. Sclater oli hyvin tuottelias kirjoittaja, sillä hän julkaisi yli 1 400 kirjoitusta.
1874 hän ryhtyi veljensä George Sclater-Boothin (myöhemmin lordi Basing) yksityissihteeriksi, jota tointa hän hoiti 2 vuotta. Sitten hänelle tarjottiin pysyvää virkaa valtionhallinnossa, mutta hän kieltäytyi. 1875 hänestä tuli British Association for the Advancement of Sciencen puheenjohtaja. Yhdistykseen hän oli liittynyt jo 1847.
Sclater oli British Ornithologists’ Unionin julkaisun The Ibis perustaja 1858 ja toimittaja 1858–1868 ja 1878–1912. Hän oli Lontoon eläintieteellisen seuran sihteeri 1860–1903. 1901 hän kuvaili okapin länsimaiselle tieteelle, vaikka ei ollut koskaan tavannut sellaista elävänä. Hänen toimistostaan Hanover Square 11:ssä tuli suosittu kokoontumispaikka kaikille lontoolaisille luonnontieteilijöille. Matkailijat ja kaupunkilaiset vaihtoivat uutisia hänen kanssaan ja hän harjoitti kirjeenvaihtoa tuhansien kanssa.
Hänen lintukokoelmansa paisui 9 000 näytteeseen ja 1886 hän siirrätti sen British Museumiin. Samoihin aikoihin museo vastaanotti Gouldin, Salvinin ja Godmanin, Humen ja useiden muiden kokoelmat, paisuen maailman laajimmaksi lintukokoelmaksi.
Sclater nimesi ja kuvaili linnuista muun muassa lila-amatsonin. Hän tutki myös nisäkkäitä, etenkin hirvieläimiä, sarvikuonoja ja kädellisiä.
Hänen vanhin poikansa William Lutley Sclater oli myös lintutieteilijä.
Tikkakutoja
Tikkakutoja (Ploceus tricolor) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Tikkakutojaa tavataan Afrikan länsi- ja keskiosissa. Lajin on raportoitu olevan paikallisesti yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Auto 2000
Auto 2000 oli suomalainen autoihin ja autoiluun keskittynyt "aktiivisen autoilijan lehti". Lehteä julkaistiin 1980-luvun lopulta 1990-luvun alkuvuosille.
Lehdessä julkaistiin mm. vertailuja, esittelyjä urheiluautoista, autouutuuksista ja -klassikoista, lisävarusteista sekä artikkeleita aikakauden julkisuuden henkilöiden autosuhteista. Auto 2000 edelsi sisällöltään samanhenkinen Super Car-lehti. Irtonumero maksoi vuonna 1990 25 markkaa.
Grupo TACA
TACA (Transportes Aéreos del Continente Americano) on keskiamerikkalainen lentoyhtiö, jonka pääkonttori sijaitsee El Salvadorin San Salvadorissa. Yhtiö lentää Etelä-, Keski- ja Pohjois-Amerikkaan. Yhtiö muodostuu useista kansallisista lentoyhtiöistä, joista ainoastaan Lacsa operoi lentoja omilla lentonumeroilla.
Yhtiön muodostavat lentoyhtiöt:
Laivasto
Maaliskuussa 2013 TACAn laivastoon kuului yhteensä 44 konetta.
Fosston
Fosston on kaupunki Polkin piirikunnassa Minnesotassa Yhdysvalloissa. Kaupungin väkiluku vuoden 2016 arvion mukaan oli 1 499.
Maantiede
Yhdysvaltain väestönlaskentaviraston mukaan Fosstonin pinta-ala on yhteensä 4,43 neliökilometriä, josta 4,38 neliökilometriä on maata ja 0,05 neliökilometriä vettä.
Hutiat
Hutiat (Capromyidae) on piikkisikamaisten jyrsijöiden (Hystricomorpha) alalahkoon ja piikkisikamaisten (Hystricognathi) osalahkoon kuuluva jyrsijäheimo.
Koko ja ulkonäkö
thumb|vasen|200px|[[Pörröhäntähutia (Mesocapromys melanurus) vuoden 1884 piirroksessa.]] Suurimmat hutialajit ovat puolen metrin mittaisia ja painavat jopa seitsemän kilogrammaa, pienimmät taas 20 senttimetrin pituisia ja hieman yli kilon painoisia. Hutioilla on tanakka ruumiinrakenne, suuri pää ja lyhyet jalat. Kuono on tylppä, korvat pienet ja jalat lyhyet. Häntä on karvainen ja kaikilla lajeilla jamaikanhutiaa (Geocapromys brownii), bahamanhutiaa (Geocapromys ingrahami) ja tsagutia (Plagiodontia aedium) lukuun ottamatta lähes ruumiin mittainen. Viimeiseksi mainitun häntää peittävät karvan sijaan suomut. Hutioilla on kolmiosainen mahalaukku. Monissa suhteissa, kuten paksun karvapeitteensä rakenteen johdosta, hutiat muistuttavat rämemajavaa eli nutriaa, jonka kanssa ne ovatkin historiallisesti luokiteltu samaan heimoon.
Levinneisyys ja elinympäristö
Hutioita elää ainoastaan Karibian saarilla. Monet lajit elävät mangrovemetsissä tai -soilla.
Ravinto ja elintavat
Useimmat hutiat syövät versoja, hedelmiä, puunkuorta ja lehtiä sekä toisinaan myös pieniä eläimiä kuten matelijoita. Osa lajeista elää maassa, osa on hyviä kiipeilijöitä, jotka etsivät ravintoa myös puista. Suurin osa hutialajeista on päiväaktiivisia. Hutiat elävät pareina. Lisääntymistä tapahtuu ympäri vuoden. Emo imettää poikasia syntymän jälkeen kymmenen vuorokautta. Ne eivät kaivaudu maahan, vaan käyttävät suoja- ja pesäpaikkoinaan puun- tai kallionkoloja.
Uhanalaisuus ja uhat
thumb|oikea|200px|[[Pikkumaahutiaa (Mesocapromys sanfelipensis) ei ole havaittu kertaakaan vuoden 1978 jälkeen.]] Hutioita on tunnistettu noin 20 lajia, joista kuitenkin sukupuuttoon kuolleita tiedetään tai epäillään olevan noin puolet. Monille lajeille kohtalokkaita ovat olleet ihmisen Karibian saaristoon tuomat vieraslajit, kuten koirat ja mangustit. Kuubassa hutioita on metsästetty lihan vuoksi. Runsaimpia lajeja pidetään jopa maanviljelystuholaisina, toiset taas ovat uhanalaisia. Hutioiden neljästä alaheimosta vain kaksi on hengissä.
Hearthstone
Hearthstone (aikaisemmin Hearthstone: Heroes of Warcraft ) on Blizzard Entertainmentin kehittämä ilmaiseksi pelattava, mikrotransaktioilla rahoitettava digitaalinen keräilykorttipeli. Tieto pelin ilmestymisestä julkaistiin vuoden 2013 Penny Arcade Expoon -tapahtumassa. Pelin avoin beta-testaus alkoi tammikuussa 2014, ja se julkaistiin 11. maaliskuuta 2014. Peli julkaistiin aluksi Windowsille ja OS X:lle (nykyinen macOS). Se julkaistiin huhtikuussa myös iPadille ja elokuussa Windows 8:lle. Se ilmestyi myös joulukuussa Android-tableteille sekä huhtikuussa 2015 iPhonelle ja Android-puhelimille.
Pelin kulku
Pelaaja saa pelin alkaessa 3 korttia. Lisäksi pelaaja vetää jokaisen vuoron alussa kortin pakastaan, ja jotkin kortit antavat pelaajan vetää lisää kortteja. Kortin pelaaminen maksaa siihen merkityn määrän manaa, jonka kulloinkin käytettävissä olevaa määrää kuvaavat manakristallit joita saa yhden lisää kunkin vuoron alussa.
Pakan rakentaminen
Pelin voittamiseen on useita strategioita, ja kukin pelaajan korttipakka tukee tiettyä strategiaa ja pelityyliä. Korttipakat ja niiden tavat voittaa on usein tarkasti optimisoituja ja viimeisteltyjä, ja korkealla tasolla pelaajat käyttävätkin vain tiettyjä, usein samanlaisia pakkoja. Tietyt pakat voittavat tietyt muut pakat muita todennäköisemmin, mikä myös vaikuttaa siihen mitä pelityylejä kannattaa käyttää. Tästä alati muuttuvasta suosituimpien pakkojen kokonaisuudesta käytetään termiä meta, jonka tunteminen on äärimmäisen tärkeää voittamiselle. Suurin osa pakoista voittaa joko saamalla pelikentän haltuunsa käskyläisillä tai tietyllä combolla eli korttien yhdistelmällä joka voittaa pelin samalla vuorolla kun se pelataan.
Gurli (troolari)
Gurli oli helsinkiläinen yksityiseksi huvialukseksi muutettu troolari, joka upposi 9. tammikuuta 1965. Alus oli 16-metrinen tammipuinen tanskalaisvalmisteinen avomeritroolari. Se oli kuuden hengen miehistöineen matkalla kohti Kööpenhaminaa, jossa sen oli määrä mennä talvitelakalle ja jatkaa sieltä edelleen matkaa Kanariansaarille.
Hearthstone
Hahmot
Pelissä on kymmenen hahmoluokkaa. Kullakin luokalla on omat korttinsa neutraalien lisäksi, jotka tukevat eri luokkien erilaisia pelityylejä ja strategioita. Kaikki luokat sekä useimmat hahmot ovat Warcraft III:sta ja World of Warcraftista tuttuja :
Jokaisella hahmolla on myös erikoisvoimansa, jonka käyttäminen maksaa 2 manaa. Poikkeuksena tähän on kuitenkin Demonien metsästäjä, jonka erikoisvoima maksaa yhden manan.
Gurli (troolari)
Onnettomuus
Alus oli lähtenyt Helsingin Pohjoisrannasta. Viimeinen ulkopuolisen havainto aluksesta oli, kun se läpäisi Stor Träskön ja Sommarön välisen salmen. Noin puolen tunnin kuluttua tästä Mäkiluodon linnakkeelta havaittiin useita hätäraketteja, mikä käynnisti hälytyksen. Etsimään lähti ensimmäisenä yhteysalus Purha (pursimies Pekka Kurki). Porkkalanselkää peitti jo paikoitellen vahva jääpeite, joka esti kevyempien alusten liikennöinnin. Vain jäänmurtokuntoinen yhteysalus ja myöhemmin merivartioston kelirikkovene saattoivat toimia noissa oloissa. Yksi aluksen kuudesta miehestä löytyi laivan varustukseen kuuluneesta jollasta pahoin paleltuneena mutta hengissä. Loput miehistä katosivat. Jostain syystä hätään joutuneet eivät käyttäneet alukseen samana syksynä asennettuja radiolaitteita.
Hearthstone
Kortit
Jokaiselle pelaajalle on ilmaiseksi käytettävissä core-set, jossa olevat kortit vaihtuvat joka vuosi. Kaikki kortit eivät kuitenkaan ole saatavilla uusille pelaajille, vaan niitä saa lisää käyttöönsä pelatessaan kunkin hahmon tasolle 10 asti.
Gurli (troolari)
Onnettomuus
Kadonnut alus löytyi kuukauden kuluttua. Se oli pystyssä kölinsä varassa paikassa, josta on 0,7 meripeninkulmaa Snöbådaniin, 1,5 meripeninkulmaa Storresköhön ja 0,7 meripeninkulmaa Mäkiluotoon. Laivaston sukeltajat laskeutuivat hylylle ja totesivat, että aluksen kyljet olivat leikkaantuneet auki.
Hearthstone
Kortit
Kortit on jaettu yleisyyden, monimutkaisuuden ja hinnan perusteella common, rare, epic ja legendary -harvinaisuuksiin. Näitä kortteja voi saada ostamalla kullalla (gold) tai oikealla rahalla korttipakkoja (pack), joissa on viisi satunnaista korttia, tai hajottamalla olemassa olevia kortteja pölyksi (arcane dust), josta voi luoda toisia kortteja. Kullan ansaitseminen tapahtuu tekemällä päivittäisiä tehtäviä, jotka voivat sisältää mm. korttien pelaamista tai pelien pelaamista tai voittamista.
Gurli (troolari)
Onnettomuus
Haverissa sai surmansa viisi miehistön jäsentä, joista ainoastaan kahden ruumiit löytyivät myöhemmin keväällä jäiden sulettua.
Myöhemmin Purha hinasi paikalle Valmetin uivan nosturin, joka nosti hylyn. Nosturin vaijereissa hylky matkasi Katajanokan telakalle, jossa se nostettiin maihin ja tutkittiin. Virallinen tutkimus osoitti, että Porkkalanselän ohut jääpeite oli leikannut aluksen kyljet auki.
Hearthstone
Korttityypit
Hearthstonen neljä korttityyppiä ovat käskyläiset, loitsut , aseet ja hahmokortit.
Käskyläiset ovat Hearthstonen korttityypeistä yleisin. Käskyläisillä on tietty määrä elämäpisteitä ja tietty hyökkäysarvo. Kun käskyläinen lyö toista käskyläistä tai vihollisen sankaria, taistelun osapuolet tekevät toisiinsa hyökkäysarvonsa verran vahinkoa (tavallisesti pelaajien hyökkäysarvo on 0). Hyökkäys- ja elämäpisteiden lisäksi käskyläisillä voi olla erikoiskykyjä: taunt-kyky estää hyökkäykset muita käskyläisiä tai pelaajan hahmoa vastaan, deathrattle tapahtuu käskyläisen kuollessa, jne.
Käskyläisten jälkeen yleisin korttityyppi ovat loitsut. Siinä missä käskyläiset yleisesti ottaen ovat pelikentällä pysyvästi kuolemaansa asti, loitsuilla on yleensä vain välitön vaikutus. Loitsut voivat mm. vetää kortteja tai tehdä vahinkoa.
Käskyläisiä on sekä neutraaleja että vain tietylle luokalle kuuluvia, kun taas loitsut, aseet ja hahmokortit kuuluvat tietylle luokalle harvoja poikkeuksia lukuun ottamatta.
Laajennukset
Hearthstone on saanut lisää sisältöä laajennusten myötä joita on julkaistu kolme vuodessa. Toisinaan on näiden lisäksi julkaistu mini-expansioneja erillisenä ajankohtana, mutta osana aiempaa laajennusta. Vuoteen 2017 asti laajennukset jaettiin seikkailuihin (adventure) ja varsinaisiin laajennuksiin (expansion). Seikkailut sisältävät yksinpelikampanjan tietokoneen ohjaamia vastustajia vastaan, jotka voitettuaan saa uusia kortteja käyttöönsä. Seikkailuissa oli tyypillisesti muutamakymmentä uutta korttia. Varsinaiset laajennukset taas sisältävät yli sata korttia ja niitä kerätään ostamalla booster-pakkoja.
Seikkailujen asema on sittemmin vaihdellut. Vuonna 2017 ilmoitettiin ettei seikkailuja enää julkaista. Sen sijaan Frozen Thronesta eteenpäin laajennukset sisältävät myös yksinpelikampanjan. Kuitenkin myöhemmin siirryttiin mini-expansion-malliin, jossa laajennusten välissä julkaistaan seikkailu osana aiempaa laajennusta. Termi mini-expansion otettiin käyttöön Darkmoon Fairen myötä, mutta samoja elementtejä on Galakrond's Awakening ja Ashes of Outland laajennuksissa.
Formaatit
Old Godsin myötä Hearthstone jaettiin kahteen formaattiin; Standard ja Wild. Barrensin myötä julkaistiin myös Classic.
Standard
Standard-pelimuodossa käytettävissä ovat vain kuluvana ja edellisenä vuonna julkaistut kortit sekä core-sarja. Joka vuoden ensimmäisen laajennuksen myötä Standardista siis poistuvat kolme vanhinta siihen kuuluvaa laajennusta.
Syitä erillisen Standard-formaatin luomiselle olivat power creepin – ilmiön jossa uuden sisällön on oltava aina edellistä parempaa ollakseen relevanttia – hidastaminen, useammin ja dynaamisemmin muuttuva pelikokemus, sekä pelistrategioiden helpompi pitäminen tasapainossa keskenään.
Wild
Wild-pelimuodossa ovat käytettävissä kaikki kortit, lukuun ottamatta Classic-pelimuodon vuoden 2014 muotoon palautettuja kortteja.
Classic
Classic-pelimuodossa ovat käytettävissä vain aiempien basic- ja classic-sarjojen kortit sellaisina kuin ne olivat 2014.
Pelimuodot
Hearthstonen peruspelimuodoista käytetään termiä Constructed. Tämä tarkoittaa sitä, että pelaaja valitsee kokoelmastaan 30 korttia, joista muodostetulla pakalla pelataan toisia pelaajia vastaan. Näin voi pelata satunnaisesti valittuja vastustajia vastaan, kavereita haastamalla tai harjoitusotteluita tietokonevastustajaa vastaan.
Pelimuotoja jossa korttejaan ei voi valita vapaasti itse ovat Arena ja Tavern Brawl.
Arena on maksullinen pelimuoto (kullalla tai rahalla). Pelaaja saa valita sankarinsa kolmesta vaihtoehdosta ja sen jälkeen pakan yksi kortti kerrallaan kolmesta vaihtoehdosta. Areena päättyy pelaajan hävittyä kolme peliä tai voitettua enintään 12, jonka jälkeen hän saa palkkion voittojensa mukaan.
Kehittäjät
Peliä kehittää Blizzardin vuonna 2008 muodostama "Team 5". Alkuvuodesta 2014 pelin pääsuunnittelijänä oli Eric Dodds ja tiimissä oli 20 henkeä.
Ben Brode toimi pelin kehityksen johtajana (Game Director) ja kasvona pelin promovideoissa ja julkistuksissa. Hän lähti Blizzardilta huhtikuussa 2018 perustamaan omaa Second Dinner -pelistudiotaan. Myös pelin entiset tuottajat Yong Woo ja Hamilton Chu ja muita Team 5:n työntekijöitä liittyivät Broden firmaan.
Witchwood-julkistuksen aikaan uusia ominaisuuksia esittelevät pääsuunnittelijat Dean "Iksar" Ayala ja Mike Donais. Boomsday-julkistuksen aikaan pelin promovideoilla esiintyi pelisuunnittelija Dave Kosak.
eSport ja streaming-skene
Hearthstonesta alettiin heti rakentaa eSports-peliä. Ensimmäinen turnaus järjestettiin Blizzcon-tapahtumassa 2013, ennen pelin virallista julkaisua. Turnauksen voitti Daniel "Artosis" Stemkoski. Virallisen julkaisun jälkeen pelissä kilpailtiin EGX Rezzed ja DreamHack -tapahtumissa. Blizzcon 2014 -tapahtumassa palkintojen yhteissummana oli 250 000 dollaria. International e-Sports Federation on järjestänyt kilpailuja esim. Assemblyillä.
Vuoden 2014 aikana järjestettiin 52 kilpailua, joissa jaettiin yhteensä lähes miljoonan dollarin palkinnot. 15 pelaajaa tienasivat voittorahoilla enemmän kuin Yhdysvaltain minimipalkan verran. eSportsin lisäksi muutamat ammattimaiset Hearthstonen pelaajat tienaavat elantonsa streamaamalla peliä.
Peli on ollut vuosia yksi suosituimpia pelejä Twitch.tv-palvelussa.
Tunnetuin suomalainen ammattilaispelaaja ja streamaaja on Janne “Savjz” Mikkonen (s. 1988).
Matti Nykänen (jääkäri)
Matti Nykänen oli suomalainen jääkäri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Hän oli yksi niistä harvoista jääkäreistä, jotka Jääkäripataljoona 27 menetti tappioina itärintamalla.
Perhe ja koulutus
Nykäsen vanhemmat olivat työmies Erkki Nykänen ja Anna Juhontytär. Nykänen kävi kansakoulun.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania Nykänen työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 5. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, missä hän haavoittui pahasti kranaatin sirpaleista rumputulessa 25. kesäkuuta 1916. Hän menehtyi seuraavana päivänä saamiinsa haavoihin (verenvuotoon) Skrabben kenttäsairaalassa. Kuollessaan hän oli naimaton ja hänet haudattiin Skrabben luona olevaan sotilashautausmaahan.
Kunniamerkit: 18px Jääkärimerkki.
Bunesfjorden
Bunesfjorden on Kjerkfjordeniin kuuluva sivuvuono Moskenesøyan saarella Norjan Lofooteilla. Vuono sijoittuu kokonaan Moskenesin kunnan alueelle.
Viinamäki
Viinamäki on asuinalue Siilinjärvellä. Viinamäki sijaitsee aivan Siilinjärven kirkonkylän keskustan kupeessa, sen eteläpuolella. Viinamäen asuinrakentaminen koostuu omakoti- ja kerrostaloista. Alueelle on rakennettu uusia kerrostaloja viime vuosina. Kerrostalojen rakentaminen tulee jatkumaan myös tulevaisuudessa.
Viinamäellä sijaitsee muun muassa Siilinjärven hautausmaa, Mantun pesäpallostadion, vanhainkoti, Kuopion konservatorion alaisuudessa toimiva Siilinjärven musiikkiopisto sekä Savon ammatti- ja aikuisopiston Siilinjärven kirkonkylän yksiköt.
Valkoniskakutoja
Valkoniskakutoja (Ploceus albinucha) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Valkoniskakutojaa tavataan Afrikan länsi- ja keskiosissa. Sen on kuvattu olevan yleisesti harvinainen, mutta sen kannankehitys on vakaa. Lajin ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tom Lundberg
thumb|Tom Lundberg Tom Lundberg (ent. Tom Pyynönen, s. 1951 Helsinki) on suomalainen aikakauslehtitoimittaja, kirjailija ja luennoitsija.
Lundberg työskenteli Valituissa Paloissa vuosina 1986–2001, josta suurimman osan ajasta lehden päätoimittajana ja johtoryhmän jäsenenä. Lisäksi hän oli mukana kansainvälisissä projektitehtävissä ja koordinoi pohjoismaisten sisarlehtien toimituksia.
Lundberg on opiskellut Suomessa ja ulkomailla johtamistaitoja, esimiestyötä, tiimityöskentelyä, journalismia ja henkilöstöhallinnon instrumentteja. Hän on luennoinut kotimaassa ja ulkomailla, yrityksissä, yliopistoissa, liitoissa ja yhdistyksissä kymmenille tuhansille ihmisille.
Vuodesta 2002 lähtien Lundberg on toiminut päätoimisena yritys- ja työyhteisövalmentajana sekä kirjailijana. Hänen keskeisiä aiheitaan ovat johtaminen, asiakaspalvelu muutoksessa eläminen, positiivisuus ja työhyvinvointi, joista hän on kirjoittanut ja toimittanut kaikkiaan yli 20 teosta. Lundberg johtaa Advisor-yhtiöitä, joihin kuuluvat koulutusyhtiö Advisor Finland Pro Oy:n lisäksi kustannusyhtiö Motto Universal Oy. Hän on myös kolumnisti. Lisäksi Lundbergin podcasteja julkaistaan Postiivareiden sivustolla.
Kaffeklubben
thumb|Robert Edwin Peary (1856–1920).
Kaffeklubben on saari Grönlannin pohjoispuolella, Kap Morris Jesup -niemestä 37 kilometriä itään. Kaffeklubbenia pidettiin maailman pohjoisimpana paikkana maalla vuoteen 1998 saakka, jolloin löydettiin pieni 83-42-niminen pieni saari. Saari on noin kilometrin leveä.
Saaren löysi yhdysvaltalainen Robert Peary vuonna 1900. Ensimmäisenä saarella vieraili vuonna 1921 tanskalainen tutkimusmatkailija Lauge Koch, joka nimesi saaren Kööpenhaminan mineralogian museon keskusteluklubin mukaan.
Vuonna 1969 kanadalainen työryhmä laski saaren pohjoisimman kohdan sijaitsevan 750 metriä kauempana pohjoisessa kuin Kap Morris Jesup, joten Kaffeklubbenista tuli maailman pohjoisin tunnettu maa-alue. Kaffeklubben menetti pohjoisimman saaren tittelin vuonna 1998, kun tutkimusmatkailijat Dennis Schmitt ja Peter Skafte havaitsivat 83-42-saaren lentokoneesta. Vuonna 2003 Schmitt ja Skafte matkasivat saarelle jäätä pitkin ja varmistivat saaren olevan kiinteää maata, jossa kasvoi jäkälää.
Saaresta pohjoiseen on muodostunut liikkuvia hiekkasärkkiä, joista kaikkein huomattavin on Oodaaq.
Carlo Emilio Gadda
thumb|Carlo Emilio Gadda 1921. Carlo Emilio Gadda (14. marraskuuta 1893 Milano – 21. marraskuuta 1973 Rooma) oli italialainen kirjailija ja runoilija. Häntä pidetään kielellisenä kokeilijana, joka on 1900-luvun italialaisen kirjallisuuden älyllisimpiä ja vaikeaselkoisimpia kirjailijoita. Hän käytti kielessään murteita, tekniikan kieltä ja sanaleikkejä.
Elämäkerta
Carlo Emilio Gadda oli vanhempiensa, liikemies Francesco Ippolito Gaddan ja unkarilaissyntyisen ranskanopettajan Adele Lehrin, esikoinen. Myöhemmin perheeseen syntyi vielä kaksi lasta. Isän liiketoimet eivät onnistuneet, ja hänen kuollessaan vuonna 1909 perhe jäi vakaviin talousvaikeuksiin. Gadda kiinnostui jo nuorena intohimoisesti kirjallisuudesta ja filosofiasta, mutta äitinsä toiveita noudattaen hän ryhtyi lukion jälkeen opiskelemaan Milanossa insinööriksi.
Italian liittyminen ensimmäiseen maailmansotaan keskeytti opinnot. Gadda liittyi armeijaan vapaaehtoisena vuonna 1915. Hän taisteli alppirykmentissä, joutui sotavangiksi, ja hänet kuljetettiin vankileirille Saksaan lähelle Hannoveria. Enrico-veljen kaatuminen oli Gaddalle suuri järkytys, ja hän mietti loppuelämänsä sotaa ja sen mielettömyyttä. Hän julkaisi vuonna 1959 sotapäiväkirjansa ja vankileirikokemuksensa ja kuvailee sotaa kyyniseksi idioottimaisuudeksi.
Rauhan palattua Gadda viimeisteli opintonsa ja valmistui insinööriksi 1920. Hän matkusti Argentiinaan saatuaan sieltä työtarjouksen. Argentiinassa Gadda opiskeli espanjan kielen ja kiinnostui espanjankielisestä kirjallisuudesta. Myöhemmin hän käänsi espanjankielisen kirjallisuuden klassikoita italiaksi.
Gaddan esikoisteos ilmestyi 1924, jolloin hän oli lukion opettajana. Samoihin aikoihin hän myös opiskeli filosofiaa ja kirjoitti Leibnizin tietoteoriaa käsittelevää opinnäytetyötään. Hän ei kuitenkaan valmistunut, sillä rahavaikeudet pakottivat palaamaan insinööriksi. Seuraavana vuonna hän muutti Roomaan ja matkusteli seuraavan kuuden vuoden ajan paljon kotimaassaan ja Euroopassa. Samoihin aikoihin hän ryhtyi kirjoittamaan Via Merulanan sotkuista tapausta.
Vaikka Via Merulanan sotkuinen tapaus ilmestyi vasta 1957, sen tapahtumat sijoittuvat 1920-luvulle. 1930-luvulla Gadda liittyi Firenzessä toimineeseen Solaria-nimiseen kirjallisuusryhmään ja kirjoitti ryhmän lehteen artikkelin "La Madonna dei filosofi" ('Filosofien Madonna'), jossa hän pohti kirjoittajan ja kirjallisuuden roolia teoreettisesti. Vuonna 1934 Gadda julkaisi teoksen Castello di Udine, joka sai Bagutta-kirjallisuuspalkinnon. Päivätyö insinöörinä aiheutti sen, että vapaa-aika kului kuumeiseen työskentelyyn kirjallisuuden parissa. Gadda oli 1930-luvulla arvostettu, mutta vain pienten piirien tuntema kirjailija. Äidin kuoltua vuonna 1934 Gadda myi lapsuudenkotinsa ja lopetti insinöörin työt. Hän kirjoitti nyt kertomuksia, lehtiartikkeleita ja käänsi espanjankielistä kirjallisuutta italiaksi.
1920-luvulla Italiaa hallinneeseen fasistipuolueeseen ja Benito Mussoliniin Gadda suhtautui ehdottoman kielteisesti. Hän inhosi ajatusta vain yhdestä sallitusta ideologiasta ja väkisin ylläpidetystä järjestyksestä. Gaddan mielestä ne olivat jo lähtökohdiltaan valheellisia ja sairaita, ja hän piti massayhteiskunnan kollektiivisia myyttejä pelottavina. Mussolinia Gadda kutsuu Via Merulanan sotkuisessa tapauksessa leukaluuksi, pääkalloksi ja paskaksi sekä vihjailee ministeri Federzonin olevan Mussolinin äidin äpäräpoika. Lisäksi hän kaivelee esiin fasistihallintoon liitettyjä skandaaleja.
Firenzen vuosien jälkeen Gaddan hyvä ystävä tarjosi tälle työn Italian yleisradioyhtiössä, ja siihen päättyivät rahahuolet. Gadda muutti vuonna 1950 loppuiäkseen Roomaan. Via Merulanan sotkuinen tapaus ilmestyi 1957, ja sen ansiosta Gaddasta tuli tunnettu ja suuren yleisön suosikki. Kirjailija ei tosin suosiostaan ilahtunut. Ujona miehenä hän kammosi julkisuutta ja piti nuoren polven häneen kohdistamaa ihailua jopa nolona. Menestysteoksen vanavedessä ilmestyi esseekokoelma, ja vuonna 1963 ilmestyi yksi Gaddan pääteoksista La cognizione del dolore, jota pidetään mestarillisena, tragikoomisena omaelämäkertana. Teos oli ilmestynyt jo aikaisemmin jatkokertomuksena Letteratura-lehdessä vuosina 1938–1941. Lopullisena versiona voi pitää vasta romaanin neljättä painosta, joka ilmestyi vuonna 1970 ja jota Gadda oli paljolti muutellut ja laajentanut.
Kun Gaddalle vuonna 1963 myönnettiin kirjallisuuspalkinto Prix international de littérature, hän alkoi saada myös kansainvälistä mainetta ja hänen teoksiaan ryhdyttiin kääntämään eri kielille. Viimeisessä teoksessaan Eros e Priapo vuonna 1967 Gadda palaa inhoamaansa fasismiin, jonka hän selittää paljolti Sigmund Freudin näkökannoilta. Fasismi tekee elämästä kieroutunutta aggressiota. Se suuntaa kollektiivisen narsistisen seksuaalisuuden kohti diktaattoria, joka on fallos. Teos on sekä herjakirjoitus että myös selitys diktaattorien sokeiden ihailijoiden vaikuttimista.
Gadda eristäytyi elämänsä viimeiset vuodet kammoamaltaan julkisuudelta. Häneltä jäi jälkeen valtava määrä tekstejä ja katkelmia, joita on julkaistu postuumisti.
Kirjailijakuva
Gadda kuvaili itseään romantikoksi. Hänen mukaansa lapsuus, unelmat ja toiveet sekä harhakuvien menetys tekivät hänestä romantikon. Hän kutsui itseään kohtalon ja todellisuuden potkimaksi romantikoksi. Hän vaati romaanilta, draamalta ja jopa rikosuutisilta salaperäisyyttä ja tunteiden lataamaa mielten ja tapojen kuvausta.
Gaddan on mainittu olleen viimeinen suuri italialainen modernistikirjailija. Häntä on verrattu Luigi Pirandelloon ja Italo Svevoon. Kaikki kolme kuvaavat ihmisen sisäistä maailmaa, joskin omalla tavallaan. Gaddaa kiinnosti kielen ja kielenkäytön tutkiminen ja kirjallisuuden mahdollisuudet kuvailla erilaisia ihmistyyppejä ja todellisuutta niiden kautta. Gadda eteni tutkimuksissaan pitkälle ja tutki sisäisen ja ulkoisen maailman limittäistä olemessaoloa tai niiden limittämättömyyttä. Hän pyrki nostamaan esiin tilanteita ja esineitä, kunnes niiden rakenne murtuisi tuottaen kaaoksen, mikä hänen mukaansa oli ainoa oikea tapa kuvata maailmaa realistisesti. Pier Paolo Pasolinin mielestä Gadda oli suuri mestari.
Lukijalla oli Gaddan mielestä oikeus saada lukemastaan hupia. Hän mielestään monet kirjailijat kirjoittivat liian pitkästyttävästi. Hänen mielestään oli kirjoitettava huikeaa seikkailua, sillä sitä arki hänen mielestään parhaimmillaan on. Gaddaa pidetään surumielisenä modernistina, jonka tuotantoa luonnehditaan barokkimaiseksi.
Gaddaa kutsuttiin teostensa johdosta naisvihaajaksi, ja hän tiedosti syytteen itsekin. Monissa kirjoituksissaan hän pyyteli sitä nolostellen anteeksi. Miesten ja naisten suhteet eivät hänen teoksissaan juuri koskaan toimi, vaan ovat kärsimystä tuottavia tyhjänpäiväisiä tapahtumia. Nuoret naiset ovat ahnaita, alkuvoimaista ja moraalitonta elinvoimaa edustavia olentoja. Vanhemmat naiset kuvataan lähestulkoon siipiään räpytteleviksi kanoiksi. Miehet ovat roistomaisia oman etunsa tavoittelijoita tai liian romanttisia etäisiä ihailijoita, jotka ovat koomisen kyvyttömiä solmimaan kestäviä ihmissuhteita.
Darja Semjonova
Darja Semjonova (s. 28. toukokuuta 2002 Ašgabat, Turkmenistan) on turkmenistanilainen uimari. Hän osallistui Rio de Janeiron olympialaisiin 2016 ollessaan 14-vuotias. Hän on Turkmenistanin nuorin olympiaurheilija. Semjonova osallistui vuoden 2016 olympialaisissa 100 metrin rintauintiin, jossa hänen sijoituksensa oli 41.
FC Basel
FC Basel, lyhyesti FCB, on sveitsiläinen jalkapalloseura Baselin kaupungista. Seura perustettiin vuonna 1893. Seura menestyi hyvin 1960- ja 1970-luvuilla voittamalla seitsemän liigamestaruutta. 1980-luvulla se joutui pelaamaan myös Sveitsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Seura palasi korkeimmalle sarjatasolle vuonna 1994.
Vuonna 2001 Basel muutti uudelle 33 343-paikkaiselle St. Jakob-Parkille. Vuonna 2002 Basel voitti sekä Sveitsin liigan että cupin. Seuraavalla kaudella FCB oli ensimmäinen Mestareiden liigassa pelannut sveitsiläisseura. Basel jatkoi menestystään kotimaassa voittaen Sveitsin cupin vuonna 2003 ja Sveitsin liigan vuosina 2004 ja 2005. Kaudella 2005–2006 Basel selvisi UEFA Cupin puolivälieriin. Basel oli samana vuonna pitkään kiinni mestaruudessa. Kauden viimeisessä ottelussa, jossa joukkueelle olisi riittänyt tasapeli, se hävisi yliajalla tehdyllä maalilla FC Zürichille, joka voitti mestaruuden. Samalla katkesi Baselin historiallinen kotipeliennätys, 52 perättäistä tappiotonta ottelua.
Basel on kannatukseltaan Sveitsin suosituin seura. Sen yleisökeskiarvo on Sveitsin liigan suurin, noin 21 000.
Renkkusilta
thumb|[[Nuorittajoki|Nuorittajoen ylittävä Rinnetien renkkusilta Ylikiimingin Jokikokossa.]] Renkkusilta on vesistön ylittämiseen tarkoitettu puurakenteinen palkkisilta, tilapäinen pukkisilta. Renkkusilta on rakennettu ristikkäin asetettujen, tolpista ja palkeista koottujen välitukien varaan ja siinä on puukansi. Se on helppo purkaa tai siirtää jäidenlähdon ajaksi.
Suomessa renkkusillat ovat olleet kelirikkoajan ja jäidenlähdön vuoksi käytännössä tilapäisiä siltarakennelmia, vaikkakin samalle ylityspaikalle on rakennettu joka vuosi uusi renkkusilta. Suomessa sillat on rakennettu keväällä tulvien laskettua ja purettu viimeistään syksyllä ennen jäiden tuloa. Yksityisteillä sijaitsevia renkkusiltoja on korvattu teräsbetonisin siltarakennelmin.
Renkkusilta muodostuu jykevien hirsitelineiden varaan rakennetusta puisesta, yleensä yksikaistaisesta siltakannesta. Nämä hirsitelineet antavat sillalle sen nimen: kansanomainen sana renkku tarkoittaa jakkaraa, pallia tai (saha)pukkia. Rakennusmateriaalin vuoksi sillat eivät kestä raskaita ajoneuvokuormia, mutta tyypillisesti silta mitoitetaan kestämään alueen tavanomainen liikenne.
Suomi–Mongolia-seura
Suomi–Mongolia-seura on suomalainen ystävyysseura, jonka tarkoituksena on edistää Suomen ja Mongolian välisiä suhteita. Yhdistyksellä on noin 200 jäsentä. Seuran puheenjohtaja on Ronny Rönnqvist. Seuran perustava kokous pidettiin 30. syyskuuta 1969 ja se merkittiin yhdistysrekisteriin tammikuussa 1970. Perustajina olivat Seppo Kivinen, Lauri Rossi, Jeja-Pekka Roos, Pentti Aalto, Osmo Jussila ja Matti Klinge. Vuonna 1998 seura järjesti vaatekeräyksen Mongolian katulapsille ja muuten heikossa asemassa oleville.
Seuran jäsenlehti ilmestyy kahdesti vuodessa.
Harmonium
Harmonium oli kanadalainen progressiivinen rockyhtye, joka julkaisi kolme studioalbumia vuosina 1974–1976. Yhtye oli kotoisin Montrealista, Quebecin provinssista ja esitti ainoastaan ranskankielistä musiikkia. Yhtyeen perustivat vuonna 1972 Serge Fiori (kitara, huilu), Michel Normandeau (laulu, kitara) ja Louis Valois (basso, koskettimet). Harmonium oli kuuluisimpia 1970-luvun niin sanotun Quebecin progressiivisen genren edustajia. Muita saman genren edustajia olivat muun muassa Maneige ja Pollen.