cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Messalina (vuoden 1960 elokuva)
Tuotanto ja vastaanotto
Cottafavin elokuvaa on pidetty lukuisista Messalina-kuvauksista parhaana. Sen aikalaiskritiikki oli kuitenkin varsin negatiivinen. Arvostelijoiden mukaan Messalinan tarina ja dialogi olivat heikkoja ja Belinda Leen esittämä ”nykyaikainen vamppi” psykologisesti epäuskottava. Tämä ei silti ole kokonaan näyttelijän vika. Cottafavi on itse todennut, ettei hän juurikaan pidä elokuvasta, joka on liian dekoratiivinen ja tarinaltaan epäkiinnostava. Messalina oli ohjaajan mielestä henkilönä jo alun perin häiriintynyt, patologinen tapaus, josta on mahdotonta löytää mitään inhimillistä.
DVD-julkaisut
Elokuva on saatavilla laadultaan kohtalaisena saksalaisena DVD-julkaisuna, joka sisältää myös englanninkielisen ääniraidan.
Suuntimo
pienoiskuva|Ilmailun radiosuunnistusjärjestelmien vertailua. Suuntimo on laite suunnan mittaamiseen erityisesti sähkömagneettiseen säteilyyn, esimerkiksi radio- tai tutkalähettimeen.
Yksi suuntima mahdollistaa suunnan saamisen lähettimeen, kaksi periaatteessa lähettimen paikantamisen pinnalla suuntien leikkauspisteeseen.
Radiosuuntima merenkulussa
Radiosuuntima on käytöstä poistunut merenkulun navigointimenetelmä. Se perustuu tiettyjen radiomajakoiden lähettämien radiosignaalien vastaanottoon ja signaalien suuntatiedon seuraamiseen. Tietyissä paikoissa, aiemmin erityisesti suurten majakoiden yhteydessä, oli radiomajakoita eli voimakastehoisia radiolähettimiä jotka lähettivät omilla taajuuksillaan morsemerkeistä muodostuvaa tunnustaan. Esimerkiksi Harmajan radiomajakka lähetti tunnusta HA, morsemerkein .... .- ja Helsingin kasuuni HI eli .... ..
Radiomajakoilla oli oma ns. radioeksymänsä, jolle laadittiin määräajoin oma korjaustaulukkonsa.
Radiosuuntimia otettiin useammallakin eri tavalla. Perusajatus oli se, että etsittiin se suunta, jossa suuntimasignaali kuului heikoimmin eli ns. minimi.
Kun GPS-satelliittipaikannusjärjestelmä tuli laajamittaiseen käyttöön 1990-luvulla, radiomajakat poistuivat käytöstä merenkulussa. Suomen viimeinen meriradiomajakka sammutettiin vuonna 1995. Ilmailu käyttää vielä radiomajakoita, joskin myös ilmailussa suunnitellaan järjestelmästä luopumista.
Erilaisia majakoita
thumb|Käännettävä radiosuuntima-antenni entisessä majakkalaiva Relandersgrundissa
Useimmat radiomajakat olivat suuntaamattomia eli signaali kuului joka suuntaan. Majakka merkittiin merikarttoihin kirjaimin RC (Radio Circular). Lyhyen aikaa oli olemassa myös suunnattuja radiomajakoita joiden signaali kuului vain tietyssä suuntimassa. Näiden karttamerkki oli RD (Radio Directional). Maailman ensimmäinen yhdistetty suunnattu ja suuntaamaton radiomajakka oli juuri Harmajalla.
Menetelmä osoittautui liian epätarkaksi verrattuna kahteen suuntaamattomaan, joten ne poistuivat käytöstä varsin pian.
Nykyään merenkulussa käytetään radiomajakoista enää raconia eli tutkamajakkaa. Se on yleensä majakoiden tai muiden merenkulun kiinteiden turvalaitteidem yhteydessä oleva lähetin, joka käynnistyy kun siihen osuu tutkasignaali. Racon lähettää oman signaalin joka näkyy tutkan kuvaruudussa pystysuorana juovana, joka joissakin tutkamajakoissa on koodattu morsemerkiksi. Esim. Kalbådagrundin majakan tunnus on _. _ eli K-kirjain.
Myös SART-tutkatransponderit toimivat tutkamajakan periaatteella.
Käännettävä antenni
Vanhin ja perinteisin on käännettävä antenni. Se oli pystyasentoon asennettu erillisellä kääntonupilla varustettu metallirengas, joka toimi suuntimavastaanottimen antennina. Kääntönupin ympärillä on 0–360 astetta käsittävä asteikko. Vastaanotin viritetään loistoluettelon ilmoittamalle majakan taajuudelle ja antennia aletaan kääntämään kun majakan signaali kuuluu. Suuntiminen tapahtuu etsimällä se kohta jossa signaali kuuluu heikoiten eli minimi. Nyt antennin juuressa olevasta asteikosta voidaan lukea radiosuuntima.
Menetelmä oli erityisen suosittu pelastusaluksissa: suuntimavastaanotin viritettiin hätätaajuudelle ja näin voitiin suuntia vastaanotettu hätämerkki. thumb|Bellini–Tosi-antenni Espanjasta tuodussa veneessä Sompasaaressa. Yksinäinen antennipiiska kehikon takana on [[VHF#Meri-VHF|meri-VHF-antenni]] thumb|Käytöstä poistettu venäläinen Bellini–Tosi-radiosuuntimavastaanotin thumb|HMS Belfastin "Huff Duff" -radiosuuntimalaite. Britit käyttivät toisessa maailmansodassa Huff Duffia vihollislaivojen paikannukseen niiden radiolähetysten perusteella.
Bellini–Tosi
Toinen, suuremmissa aluksissa käytetty menetelmä on Bellini–Tosi-antenni: se on noin metrin pituisen maston kärkeen,valomastossa olevaan erilliseen telineeseen tai muuhun soveltuvaan ylärakenteen kohtaan asennettu kahdesta metallirenkaasta tehty pallonmuotoinen rakennelma. Joissakin oli lisäksi yläpuolinen piiska-antenni yleisradiovastaanotinta varten, koska monissa aluksissa suuntimavastaanotin hoiti navigoinnin väliajat myös yleisradiovastaanottimen tehtäviä, mikä on mm. säätiedotuksien kuuntelua varten ehdottoman tarpeen, tätä vartenhan yleisradiovastaanotin kuuluu katsastusvarusteisiin.
Tätä antennia ei käännellä vaan minimin etsintä tehdään itse vastaanottimessa olevalla säätimellä, goniometrillä.
Käsiradiosuuntimet
Käsiradiosuuntimet eli ns. käsipeilarit olivat erityisesti purjehtijoiden suosiossa ennen GPS-järjestelmän tuloa. Näitä laitteita oli kahta perustyyppiä: yksinkertaisempi oli suuntimavastaanottimeen johdolla kytketty käsiantenni, jossa oli oma kompassi ja kytkentä kuulokkeille. Käsiantennia kääntelemällä voitiin etsiä minimi ja kompassista saatiin suuntima. Suositumpia olivat itsenäiset käsipeilarit: ne ovat yleensä käsikahvalla varustettuja paristokäyttöisiä suuntimavastaanottimia, joissa on oma kompassi ja kuulokkeet.
Joissakin malleissa kompassi on varustettu liipaisimella, joka vapaana ollessaan lukitsee kompassiruusun paikalleen. Kun suuntimaa otetaan, liipaisin painetaan pohjaan ja ruusu vapautuu. Kun minimi sitten löytyy, ruusun voi lukita ja lukema säilyy.
Edut ja haitat
Menetelmä oli hitaanpuoleinen ja vaati kiinteän, voimakkaan suuntimasignaalin. Tottuneilta purjehtijoilta meni yleensä 2–3 minuuttia ristisuuntimien ottamiseen. Menetelmän tarkuus oli kohtalaisen hyvä.
Kauppalaivasto käytti menetelmää satelliittijärjestelmien tuloon asti, ja aina 1990-luvulle asti menetelmää opetettiin varajärjestelmänä rannikkonavigointiin, jossa tärkein järjestelmä oli decca.
Pohjanmerellä ja Norjanmerellä käytettiin Consol-järjestelmää: se oli erikoistyyppinen radiomajakka, jonka tärkein yksikkö oli Oslon lähellä. Tämäkin järjestelmä sammutettiin satelliittinavigoinnin tultua.
Sotalaivastoissa radiosuuntimamenetelmä oli varsinaisessa navigoinnissa toissijainen. Siellä tärkein radiosuuntimalaite ennen satelliittinavigointia oli alun perin upotussotaan kehitetty HF/DF- eli ASG-laitteisto (puhekielessä HuffDuff). Se on tarkkaan ottaen vain vastaanottimella varustettu tutka, joka näyttää heikotkin radiosignaalit – kuten sukellusveneiden vaimeat ja nopeat sähkötysviestit – näytöllään, ja niiden suunta ja etäisyys voidaan lukea suoraan asteikolta.
Navigaatioseurat järjestivät radiosuuntimakoulutusta niin kauan kuin aihe kuului rannikkolaivurikoulutukseen. Vakituiset harjoitukset loppuivat kun meriradiomajakat sammutettiin.
Maastossakin radiosuunnistusta on harrastettu. Se on ollut periaatteessa samanlaista kuin normaali suunnistuskin, lisävarusteena on vain ollut suuntimavastaanotin. Radiomajakoina on käytetty etupäässä ilmailumajakoita.
Keuhkoparenkyymisairaudet
Keuhkoparenkyymisairaudet ovat monimuotoinen luokka keuhkosairauksia, joissa kudosvaurio aiheuttaa keuhkojen tulehdusreaktion ja fibroosin eli sidekudosmuodostuksen kehittymisen. Keuhkoparenkyymisairauksiin kuuluvat granulomatoottiset tulehdukset kuten sarkoidoosi ja allerginen alveoliitti, interstitiaaliset pneumoniat ja muutamia muita keuhkosairauksia.
Sarkoidoosi
Sarkoidoosi on systeeminen sairaus, jonka tunnusmerkkinä on noin 90 prosentilla potilaista keuhkojen granulomatoottinen tulehdus. Sarkoidoosi voi kuitenkin ilmetä missä elimessä hyvänsä. Sarkoidoosi hoidetaan kortikosteroideilla, jos potilaalla on hankalia oireita tai jos keuhkoissa havaitaan toiminnan heikkenemistä tai alkavaa fibroosia. Noin viidesosa sarkoidoosia sairastavista ei tarvitse mitään hoitoa.
Allerginen alveoliitti
Allerginen alveoliitti on keuhkorakkuloiden tulehdusreaktio, joka aiheutuu keuhkoihin hengitetyistä hiukkasista. Sairaus voi seurata esimerkiksi home- ja kosteusvaurioiden tuottamasta pölystä. Tärkein hoito on altistuksen lopettaminen allergiareaktion aiheuttaneelle aineelle, mutta taudin alkuvaiheessa voidaan käyttää myös kortikosteroideja.
Interstitiaaliset pneumoniat
Interstitiaalisiksi pneumonioiksi kutsutaan monimuotoista ryhmää keuhkosairauksia, joissa tulehdusreaktio kohdistuu keuhkorakkuloiden välitilaan. Sairauksien syystä on esitetty useita teorioita, mutta niiden aiheuttaja on vielä suurelta osin epäselvä. Erään yleisen teorian mukaan keuhkokudoksen vaurio johtaisi krooniseen interstitielliin tulehdusreaktioon, fibroblastien aktivaatioon ja lopulta keuhkofibroosin ja kudostuhon kehittymiseen. Toisaalta idiopaattinen keuhkofibroosi vaikuttaisi olevan pääasiassa ilman tulehdusta esiintyvä fibroblastien aktivaatioon ja jakaantumiseen johtava häiriö, jonka laukaisevaa tekijää ei tunneta.
Interstitiaalisia pneumonioita hoidetaan yleensä kortikosteroideilla. Idiopaattisessa keuhkofibroosissa kortikosteroideista ei kuitenkaan ole hyötyä, koska taudissa ei ole tulehduksellista komponenttia. Joissain tapauksissa voidaan harkita keuhkonsiirtoa.
Idiopaattinen keuhkofibroosi
Idiopaattinen keuhkofibroosi (IPF, tunnetaan myös nimillä idiopaattinen fibrotisoiva interstitiaalinen pneumonia ja fibrotisoiva alveoliitti) on yleisin interstitiaalinen pneumonia. Sen aiheuttaja on tuntematon. IPF johtaa muutamassa vuodessa vaikean fibroosin eli sidekudosmuodostumisen kehittymiseen ja on huonoennusteinen tauti. Sairauden ilmaantuvuus on noin 7–10/100 000.
IPF:aa sairastavan henkilön keuhkokudoksesta otetussa koepalassa nähdään muutoksia, joiden histopatologinen termi on UIP (usual interstitial pneumonia). Keuhkokudoksessa havaitaan honeycomb-tyyppisiä verkkomaisia muutoksia, fibroblastien liiallista jakautumista ja sidekudosmuodostusta. Tulehdusreaktio on vähäistä.
Respiratorinen bronkioliitti ja interstitiaalinen keuhkosairaus
Respiratorinen bronkioliitti ja interstitiaalinen keuhkosairaus (RB-ILD) on tupakoitsijoilla esiintyvä keuhkosairaus. Se johtuu todennäköisesti keuhkorakkuloiden makrofagien tulehdusreaktiosta tupakansavuun.
Kryptogeeninen organisoituva pneumonia
Kryptogeeninen organisoituva pneumonia (COP) tunnettiin aiemmin nimellä obliteroiva bronkioliitti (Bronchiolitis obliterans) ja organisoituva pneumonia (BOOP). Se on kliinisesti keuhkokuumeen kaltainen keuhkoreaktio, joka voi liittyä esimerkiksi infektioihin, lääkkeisiin ja sidekudostauteihin kuten reuma tai SLE. Suuressa osassa tapauksista syytä ei saada selville.
Akuutti interstitiaalinen pneumonia
Akuutti interstitiaalinen pneumonia (AIP) on nopeasti etenevä keuhkorakkulavaurio, joka muistuttaa äkillistä hengitysvaikeusoireyhtymää (ARDS). Hoidosta huolimatta kuolleisuus tautiin puolen vuoden kuluessa on 60–100 prosenttia.
Charles S. Peirce
Charles Sanders Peirce (10. syyskuuta 1839 Cambridge, Massachusetts, Yhdysvallat – 19. huhtikuuta 1914 Milford, Pennsylvania, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen filosofi, loogikko, luonnontieteilijä ja yleisnero.
Peirce oli koulutukseltaan kemisti, ja työskenteli 30 vuotta luonnontieteilijänä valtiollisessa tutkimuslaitoksessa. Omana aikanaan hänet myös tunnettiin ensisijaisesti luonnontieteellisestä työstään – esimerkiksi tekemistään uudistuksista tilastollisiin tutkimusmenetelmiin – ja toissijaisesti matemaatikkona. Nykyään hänet tunnetaan kuitenkin parhaiten filosofina ja loogikkona: pragmatismin alullepanijana, yhtenä merkittävimmistä semiootikoista, fallibilistisesta ja realistisesta tieteenfilosofiastaan, saksalaisesta idealismista ja Darwinin evoluutioteoriasta vaikutteita saaneen objektiivista idealismia edustavan metafysiikan kehittäjänä, sekä uraauurtavasta työstään matemaattisen logiikan saralla.
Filosofina Peirce alkoi tulla tunnetuksi vasta myöhemmällä iällään ennen kaikkea häneltä vaikutteita pragmatistiseen filosofiaansa saaneen William Jamesin ansiosta. Myöhemmin hänet on yleisesti luettu suurimpien amerikkalaisten filosofien joukkoon. Hänen filosofiansa on suurelta osin saksalaisen idealismin innoittamaa. Sen keskiössä on oppi kolmesta kategoriasta, jotka muodostavat perustan hänen filosofiselle järjestelmälleen. Sekä Peircen kuuluisa kolmijakoinen merkin käsite ja yleisemmin koko hänen semioottinen järjestelmänsä että hänen metafysiikkansa perustuvat kategoriaopille. Kategorioiden oikeuttamiseksi hän kehitti Edmund Husserlin fenomenologiaa muistuttavan, aluksi ”fenomenologiaksi” ja myöhemmin ”faneroskopiaksi” kutsumansa menetelmäksi.
Matemaattisen logiikan alalla Peirceä pidetään yhtenä merkittävimmistä koskaan eläneistä tutkijoista, ja Robert Burchin mukaan Peircen loogis-matemaattinen työ on ”laajuudessaan ja omaperäisyydessään lähestulkoon vailla vertaistaan”. Peirce esimerkiksi julkaisi kaksi vuotta ennen Gottlob Fregen Begriffsschriftin julkaisua artikkelin, jossa esitteli vahvuudeltaan Fregen järjestelmää vastaavan loogisen syntaksin. Vuonna 1886 Peirce ymmärsi, että loogisia operaatioita voitaisiin toteuttaa elektronisten piirien avulla. Samaa ajatusta soveltaen toteutettiin vuosikymmeniä myöhemmin ensimmäiset digitaaliset tietokoneet.
Itse Peirce piti itseään ensisijaisesti loogikkona, ja logiikka oli hänelle enemmän tai vähemmän synonyymi semiotiikalle. Matemaattista logiikkaa Peirce kutsui logiikan matematiikaksi.
Lapsuus ja nuoruus
pienoiskuva|Peircen synnyinkoti Cambridgessä on nyt [[Lesley Universityn käytössä.]] Peirce syntyi 10. syyskuuta 1839 Cambridgen yliopistokaupungissa Massachusettsin osavaltiossa. Hänen vanhempiaan olivat Sarah ja Benjamin Peirce. Isä Benjamin oli matematiikan ja tähtitieteen professori Harvardin yliopistossa, oman aikansa merkittävin yhdysvaltalainen matemaatikko. Ollessaan vasta 12-vuotias Peirce luki vanhemman veljensä kappaleen Richard Whatelyn Elements of Logic -teoksesta, joka oli aikansa johtava logiikan oppikirja, mistä sai alkunsa hänen koko elämän kestänyt logiikkaan ja päättelyyn kohdistunut intohimonsa. Hän kiinnostui myös luonnontieteistä ja filosofiasta hyvin nuorena ja luki esimerkiksi Friedrich Schilleriä ja Immanuel Kantia.
Peirce opiskeli Harvardissa ja suoritti tutkinnon kemiassa 1863. Harvardissa saivat alkunsa myös hänen elinikäiset ystävyytensä Francis Ellingwood Abbottin, Chauncey Wrightin ja William Jamesin kanssa. Akateeminen ura kuitenkin kariutui, mihin vaikutti eräs Peircen yksityiselämään liittynyt skandaali, ja se, että Harvardin presidenttinä vuosina 1869–1909 toiminut Charles William Eliot oli muodostanut hänestä hyvin kielteisen mielipiteen ja toistuvasti esti auktoriteetillaan kaikki ehdotukset Peircen työllistämiseksi yliopistolliseen toimeen.
Ura tutkijana
Vuosina 1859–1891 Peirce työskenteli joukossa tieteellisiä tutkimuslaitoksia United States Coast Surveyn palkollisena, nauttien vaikutusvaltaisen isänsä suojelua tämän kuolemaan saakka 1880, mitä kautta hän myös säästyi osallistumiselta Yhdysvaltain sisällissotaan. Osana tutkimustyötään Peirce vieraili viidesti Euroopassa, ensimmäisen kerran vuonna 1871 osana auringon pimennystä havainnoimaan mennyttä ryhmää. Euroopassa hän tutustui henkilökohtaisesti Augustus De Morganiin, William Stanley Jevonsiin ja William Kingdon Cliffordiin, brittiläisiin matemaatikoihin ja loogikoihin, joiden ajatukset olivat lähellä hänen omiaan. Vuosina 1869 Peirce toimi assistenttina Harvardin astronomisessa observatoriossa, työskennellen tähtien kirkkauden ja Linnunradan muodon määrittämisen ongelmien parissa. Huhtikuussa 1877 hänet äänestettiin jäseneksi Yhdysvaltain kansalliseen tiedeakatemiaan.
1880-luvulla Peircen välinpitämättömyys byrokratiaa kohtaan lisääntyi ja hänen aikataulunsa venyivät. Hän omisti yhä suuremman osan ajastaan filosofisille tutkimuksilleen ja kirjoitti vuosina 1883–1909 tuhansia artikkeleita filosofiasta, logiikasta ja tieteestä Century Dictionary -ensyklopediaan. Vuonna 1885 paljastui, että Coast Surveyn henkilökunta oli syyllistynyt julkisten varojen väärinkäyttöön. Peirce vapautettiin lopulta syytteistä, mutta laitoksen ylitarkastaja Julius Hilgard erotettiin virastaan. Peirce kuitenkin irtisanoutui ylitarkastaja Thomas Corwin Mendenhallin kehotuksesta. Hän ajautui työttömäksi eikä koko loppuelämänsä aikana saanut nauttia vakituisesta palkkatyöstä.
Vuonna 1879 Peirce sai toiminimityksen luennoidakseen logiikasta Johns Hopkinsin yliopistossa, missä hänen työtään kohtaan osoitettiin suurta mielenkiintoa. Kyseessä oli hänen uransa ainoa toiminimitys yliopistomaailmassa. Peircen elämäkerran kirjoittaneen Brentin mukaan hän ei koskaan osannut epäillä, että hänen yrityksensä päästä osalliseksi apurahoista tai akateemisista viroista kariutuivat toistuvasti kanadalais-amerikkalaisen Simon Newcombin peitetyn vastustuksen vuoksi. Brent myös epäilee, että Peircen epäonneen vaikutti hänen vaikea persoonallisuutensa. Keith Devlin sitä vastoin katsoo, että Peirce oli liiaksi edellä aikaansa, jotta akateeminen valtavirta olisi kyennyt ymmärtämään ja arvostamaan hänen työtään.
Selvää kuitenkin on, että Peircen yksityiselämä vaikeutti hänen urakehitystään. Kun hänen ensimmäinen vaimonsa Melusina Fay Peirce oli jättänyt hänet vuonna 1875, hänellä oli suhde tulevan toisen vaimonsa Juliette Peircen kanssa ensimmäisen avioliiton ollessa edelleen voimassa. Vaikka välit ensimmäiseen vaimoon olivat jo katkenneet ja vaikka Peirce nai Julietten saatuaan eron vuonna 1883, viktoriaanisessa Uudessa Englannissa tapaus oli huomattava skandaali. Newcomb sai aikaan Peircen irtisanomisen vuonna 1884 sillä perusteella, että tämä oli elänyt ja matkustanut yhdessä naisen kanssa, jonka kanssa ei ollut avioitunut, vieläpä entisen avioliiton ollessa voimassa.
Myöhäiset vuodet
pienoiskuva|vasen|Arisbe. Vuonna 1887 viidettäkymmenettä ikävuottaan lähestyvä Peirce käytti osan perinnöstään ja osti Pennsylvaniasta läheltä Milfordin kaupunkia kahdeksan neliökilometrin tilan. Hän muutti vaimoineen tilalla sijainneeseen 1854 rakennettuun suurikokoiseen maalaistaloon, joka remontoitiin ulkoasua myöten Peircen suunnitelmien mukaan. Peircet elivät Charlesin ”Arisbeksi” nimeämällä tilalla lopun elämäänsä. Pariskunta kärsi toistuvasti köyhyydestä ja puutteesta. Peirce omistautui filosofisille tutkimuksilleen, eikä tilan taloudenpito mennyt lainkaan hänen epärealististen suunnitelmiensa mukaan. Pian pariskunnalla ei ollut varaa kustantaa edes talonsa lämmitystä talvella, ja he joutuivat syömään paikallisen pankkiirin lahjoittamaa vanhaa leipää. Peircen veli James Mills Peirce, hänen naapurinsa ja muutamat muut ihmiset selvittivät lopulta omaisuusverot ja kiinnitykset. Tila ei koskaan tuottanut taloudellista voittoa. Peirce itse sai vähäisiä tuloja lähinnä muutamista insinööritieteellisistä konsultaatiotehtävistä ja kirjoittamistaan arvosteluista The Nation -lehteen. Hän teki myös käännöksiä Smithsonian-instituutille.
Vaikka Peirce joutui kokemaan välillä kovia viimeisinä vuosikymmeninään, aikakausi oli kuitenkin samalla filosofisesti hänen tuotteliaintaan, vaikka hän ei saanutkaan ainuttakaan aloittamistaan kirjahankkeista valmiiksi. The Monist -lehdessä 1890-luvulla julkaistu esseesarja, samoin kuin suurin osa hänen semioottisista ja pragmatismia käsittelevistä kirjoituksistaan ja hänen kypsä diagrammaattinen logiikkansa syntyivät juuri Arisbessä.
Monist-lehden kaikkiaan neljästätoista artikkelista koostuneesta julkaisusarjasta on kiittäminen tuomari Francis C. Russellia, joka esitteli Peircen lehden toimittajalle Paul Caruselle ja omistajalla Edward C. Helelerille. Näiden kirjoitusten lisäksi hän julkaisi lukuisia artikkeleja Baldwinin Dictionary of Philosophy and Psychology -teokseen vuosina 1901–1905. Tosin noin puolet Peircen nimissä olevista artikkeleista näyttäisivät olevan Christine Ladd-Franklinin käsialaa. Peirce myös anoi apurahaa kirjan kirjoittamista varten vastaperustetusta Carnegie-instituutista, mutta anomus hylättiin, syypäänä tälläkin kertaa Newcomb.
Hänen vanha ystävänsä ja ihailijansa William James auttoi Peirceä suuresti hänen vaikeimpina vuosinaan. James muun muassa järjesti ystävälleen tilaisuuden pitää kaksi luentosarjaa lähellä Harvardia (1898 ja 1903), mistä hänelle myös maksettiin. Ja mikä olennaisinta, James kirjoitti vuosien 1907–1910 välillä joka vuosi ystävilleen Bostonin älymystöpiireissä pyynnön tukea Peirceä taloudellisesti. Syntyi rahasto, jota jatkettiin myös Peircen kuoleman jälkeen, sillä hänen leskensä jatkoi elämäänsä Arisbessä. James myös omisti kirjansa Will to Believe Peircelle, ja Peirce testamenttasi omaisuutensa Jamesin vanhimmalle pojalle, siltä varalta, jos hänen vaimonsa Juliette sattuisi kuolemaan ennen häntä.
Peirce kuoli Milfordissa Pennsylvaniassa 19. huhtikuuta 1914, kaksikymmentä vuotta ennen vaimoaan. Hänellä ei ollut lapsia kummassakaan avioliitossa.
Julkaisut elinaikana
Työskennellessään Coast Surveyn palveluksessa Peirce julkaisi joukon tieteellisiä ja tieteen menetelmäoppia käsitteleviä kirjoituksia muun muassa Coast Surveyn omassa julkaisussa että American Journal of Mathematics -lehdessä. Vuonna 1870 hän julkaisi pitkän matemaattista logiikkaa käsittelevän artikkelin ”Description of a Notation for the Logic of Relatives” Memoirs of the American Academy of Arts and Sciences -julkaisussa. Artikkelissa Peirce esitteli ensimmäisenä historiassa, kaksi vuotta ennen Fregen Begriffsschriftiä, täydellisen syntaksin minkä hyvänsä paikkaluvun relaatioiden logiikalle.
Peirce kirjoitti ja julkaisi tänä valmistumistaan seuranneena ajanjaksona myös filosofisia tutkimuksiaan. Näistä vaikutusvaltaisin lienee ollut Popular Science Monthly -lehdessä julkaistu artikkeli ”Kuinka selkeytämme ideoitamme” (1878), jota voidaan pitää pragmatistisen filosofian perustavana kirjoituksena. Samassa lehdessä osana samaa ”Illustrations of the Logic of Science” -julkaisusarjaa julkaistiin myös tieteenfilosofian kannalta merkittävät kirjoitukset ”Kuinka käsityksiä muodostetaan” (1877), ”The Doctrine of Chances” (1878) ja ”Induction, Deduction and Hypothesis” (1878).
Myös vuodet 1867–1869 olivat hänen filosofisen uransa kannalta merkittäviä. Kirjoitukset ”On a New List of Categories”, jossa Peirce ensimmäisen kerran esitteli kolme kategoriaansa julkaistiin vuonna 1868, Proceedings of the American Academy of Arts and Sciences (PAAAS) -lehdessä osana julkaisusarjaa, johon kuului yhteensä viisi artikkelia, joista useimmat käsittelivät matemaattista logiikkaa. Niin ikään filosofisesti merkittävät kirjoitukset ”Nominalism versus Realism”, ”Questions concerning certain Faculties claimed for Man” ja ”What is Meant by 'Determined'”, ja ”Grounds of Validity of the Laws of Logic: Further Consequences of Four Incapacities” julkaistiin vuonna 1869. Kaikki tämän julkaisusarjan kirjoitukset julkaisi Journal of Speculative Philosophy.
Peircen myöhäisen kauden tunnetuimmat artikkelit ovat hänen The Monist -lehdessä vuosina 1891–1893 julkaisemansa esseet, joissa hän esitteli ”synekistisen”, objektiivista idealismia edustavan, kolmen kategorian metafyysiselle tulkinnalle perustuvan oppinsa. Esimerkiksi esseet ”The Architecture of Theories” (1891), ”The Law of Mind” (1892), ”Man's Glassy Essence” (1892) ja ”Evolutionary Love” (1893) julkaistiin Monist-lehdessä. Monist-sarjan artikkelit on sittemmin uudelleenjulkaistu esimerkiksi Essential Peirce I -artikkelikokoelmassa ja ne voi lukea verkosta esimerkiksi Internet Archive (archive.org) -sivustolta. Monist-lehti julkaisi myöhemmin myös Peircen muita kirjoituksia, muun muassa logiikkaa käsittelevät ”The Regenerated Logic" (1896) ”The Logic of Relatives” (1897), ja pragmatismia käsittelevät ”What Pragmatism Is” (1905), ”Issues of Pragmaticism” (1905) ja ”Prolegomena To an Apology For Pragmaticism” (1906).
Peirce julkaisi myös kuuden esseen sarjan viikoittain ilmestyvässä ”uskonnon ja tieteen yhteensovittamiselle” omistetussa Open Court -lehdessä. Näissä vähemmän tunnetuissa kirjoituksissaan hän käsitteli paitsi logiikkaa ja metafysiikkaa, myös eettisiä, rikosoikeudellisia ja teologisia kysymyksiä. Lisäksi Peirce julkaisi artikkeleita seuraavissa julkaisuissa: Proceedings of the American Society for Psychical Research, The American Journal of Psychology, Educational Review, The New York Evening Post ja Popular Science Monthly.
Artikkelijulkaisujen lisäksi Peircelle tarjoutui myös mahdollisuus esitellä ajatuksiaan luentosarjoissa. Lokakuun 1892 ja tammikuun 1893 välillä Peirce piti kahdentoista luennon sarjan otsikolla ”The History of Science” Massachusettsin Lowell-yliopistossa; vuonna 1898 hän piti luennon otsikolla ”Reasoning and the Logic of Things” Cambridgessä pidetyssä konferenssissa; keväällä 1903 Peirce piti Harvardissa pragmatismia käsittelevän luentosarjan, ja saman vuoden marras- ja joulukuussa toisen luentosarjan Lowellin yliopistossa otsikolla ”Some Topics of Logic bearing on Questions now Vexed”; vuonna 1905 Peirce piti Adirondack Summer School Lectures -nimikkeellä tunnetun luentosarjan; ja vuoden 1907 huhtikuussa hän esiintyi viimeisen kerran akateemiselle yleisölle Harvardissa Filosofisella klubilla pitäen ”Logical Methodeutic” -nimellä otsikoidun sarjan esitelmiä. Esimerkiksi toisen Lowell-luentosarjan ja Harvardissa pidetyn pragmatismi-sarjan artikkelimuotoisia muistiinpanoja on julkaistu esimerkiksi Essential Peirce 2 -kokoelmassa. Peirce esittelee näissä kirjoituksissaan muun muassa semioottisia käsitteitään, mitä kautta ne ovat varsin vaikutusvaltaisia semiotiikan piirissä.
Suurin osa Peircen filosofista ja tieteellistä tuotantoa jäi kuitenkin julkaisematta hänen elinaikanaan. Esimerkiksi Collected Papers -kokoelma sisältää myös lukuisia aikaisemmin julkaisemattomia kirjoituksia. Hänen kaikkea tuotantoaan ei edelleenkään ole julkaistu, mutta se tulee sisältymään edelleen keskeneräiseen Writings-kokoelmaan.
Filosofiakäsitys
Peirce oli filosofina systeeminrakentaja Aristoteleen tai Gottfried Leibnizin tapaan. Hän pyrki rakentamaan filosofisen järjestelmän, joka voitaisiin oikeuttaa tieteellisen menetelmän avulla. Hän pyrki myös luomaan täsmällisen filosofisen termiologian, missä De Waalin mukaan näkyy selvästi sen ”lähes modulaarisen rakenteen ja prefiksien ja suffiksien järjestelmän” kautta hänen kemistin koulutuksensa. Filosofian olennaisia ajatuksia ovat (filosofisen) logiikan saralla hänen realistinen totuusteoriansa, fallibilistinen epistemologia, (filosofisen) logiikan käsittäminen semiotiikaksi, ”kriittinen tervejärkisyys” (critical common-sensism), tieteellinen menetelmä ja tähän liittyvät abduktion, deduktion ja induktion käsitteet; metafysiikassa taas Duns Scotukselta innoituksen saanut skolastinen realismi ja nominalismin vastaisuus, objektiivinen idealismi, usko absoluuttiseen satunnaisuuteen (tykismi) ja matemaattisen jatkuvuuden reaalisuuteen (synekismi), usko Jumalaan, ja usko ”evolutiiviseen rakkauteen”. Peircen filosofian keskeisin ajatus on hänen kolmen kategoriansa järjestelmä, joka läpäisee hänen filosofisen oppinsa sen kaikilla tasoilla.
Kategoriaoppinsa Peirce luonnosteli ensimmäisen kerran 27-vuotiaana vuonna 1867 artikkelissa ”Uudesta luokkakäsitteiden listasta” (On a New List of Categories), joka julkaistiin vuotta myöhemmin. Artikkeli luonnosteli predikaation teorian ja esitteli kolme kategoriaa, jotka Peirce oli kehittänyt ennen kaikkea Immanuel Kantin kategoria-opin pohjalta. Peirce sovelsi kategorioita filosofisen uransa loppuun asti, vaikka tapa, jolla hän ne ymmärsi muuttui. ”Uudesta luokkakäsitteiden listasta” edusti menetelmältään kantilaista transsendentaalia deduktiota, jota Peirce alkoi myöhemmin pitää erheellisenä ja katsoi, että se tulisi korvata tieteellisellä menetelmällä.
Peirce päätyi ajattelemaan, että filosofia tulisi ymmärtää positiiviseksi tai aposterioriseksi tieteeksi, joka rinnastuisi tässä suhteessa paremminkin esimerkiksi luonnontieteisiin kuin aprioriseen matematiikkaan, ja että filosofiset näkemykset tulisi oikeuttaa tieteellistä menetelmää soveltaen. Kategorioiden oikeuttamiseksi hän kehitti ”fenomenologiaksi” ja sittemmin ”faneroskopiaksi” kutsumansa menetelmän.
Tieteiden luokittelu
Kategoriat muodostavat perustan myös Peircen tieteiden ja filosofian arkkitehtoniselle luokittelulle. Tieteet hän jakoi ensinnäkin ”tutkimuksellisiin” tieteisiin ja ”kertauksellisiin” tieteisiin. Näistä ensiksi mainittu jakautuu kahteen pääluokkaan: matematiikkaan ja positiivisiin tieteisiin. Positiiviset tieteet jakautuvat niin ikään kahteen pääluokkaan, toisaalta filosofiaan, toisaalta erityistieteisiin, jotka Peirce niin ikään jakoi kahteen pääryhmään, luonnontieteisiin ja ”hengentieteisiin”.
Filosofia voidaan jakaa kolmeen pääasialliseen osa-alueeseen kategorioiden mukaisesti: fenomenologiaan, normatiivisiin tieteisiin (estetiikkaan, etiikkaan ja logiikkaan (muodollinen semiotiikka) ja metafysiikkaan. Kuten ensiys on riippumatonta sekä toiseudesta että kolmannuudesta, fenomenologia, jonka tasolla kategoriat oikeutetaan perustavimmalla tasolla, on riippumatonta sekä normatiivisista tieteistä että metafysiikasta; ja kuten toiseus on riippuvaista ensiydestä mutta riippumatonta kolmannuudesta, normatiiviset tieteet ovat riippuvaista fenomenologiasta mutta riippumattomia metafysiikasta; ja kuten kolmannuus on riippuvaista sekä ensiydestä että toiseudesta, metafysiikka riippuu sekä fenomenologiasta että normatiivista tieteistä (ennen kaikkea logiikasta, jolla on vastaava suhde estetiikkaan ja etiikkaan kuin metafysiikalla fenomenologiaan ja normatiivisiin tieteisiin).
Logiikkaa Peircen ensisijaisesti käyttämässä merkityksessä ei tule sekoittaa matemaattiseen logiikkaan. Tosin Peirce teki runsaasti tutkimustyötä matemaattisen logiikan saralla, mutta tätä osaa tuotantoaan hän kutsui ”logiikan matematiikaksi”. Peirce kirjoitti runsaasti matematiikan filosofiastakin, josta esimerkkinä mainittakoon postuumisti julkaistu teos New Elements of Mathematics. Matematiikka ei ollut hänen mukaansa vain apriorinen tiede, vaan kaikki täsmällinen tai puhtaan apriorinen tutkimus on peirceläisestä katsannosta matematiikkaa.
Tutkimukselliset tieteet
Kertaukselliset tieteet
Fenomenologia
Fenomenologia nähdään usein yhtenä ”mannermaisen filosofian” suuntauksena, jonka olisi perustanut Edmund Husserl. Kuitenkin jo Johann Heinrich Lambert ja ilmeisesti häneltä termin lainannut Immanuel Kant käyttivät termiä suurelta osin husserlilaisessa merkityksessä, ja Husserl kehitti fenomenologisen menetelmänsä osana tätä saksalaisen filosofian suuntausta. Peirce, joka oli Husserlin aikalainen, kehitti tästä riippumatta ja hieman häntä ennen ajatuksen fenomenologisesta menetelmästä, joka vastaa sisällöltään hyvin pitkälti husserlilaista ”reduktiota”. Myös motivaatio fenomenologian kehittämiselle oli molempien filosofien tapauksessa sama: pyrkimys löytää filosofialle perusta kokemuksessa ja harjoittaa filosofiaa tieteellisellä tavalla. Tärkeä ero Husserlin ja Peircen fenomenologian määritelmien välillä on, että missä ensiksi mainitulle fenomenologia oli filosofian menetelmä yleensä, Peircelle se muodosti vain ensimmäisen ja perustavimman filosofian kolmesta pääasiallisesta osa-alueesta.
Fenomenologian perusideana on kokemuksen tarkasteleminen sellaisenaan, ”sulkeistaen” kaikki olettamukset sen ontologisesta merkityksestä. Tarkastellessaan jotain havainnon kohdetta, fenomenologi ei pohdi sen aineellista koostumusta tai käyttötarkoitusta, vaan keskittyy ainoastaan siihen, miten se hänen kokemuksessaan ilmenee. Päämääränä on pyrkiä paikantamaan kaikelle kokemukselle yhtenäiset rakennetekijät tai sitä ehdollistavat kategoriat. Peirce katsoi tällaisia kategorioita olevan kolme: ensiys, toiseus ja kolmannuus. Kategoriat hän kehitti jo ennen kuin alkoi kirjoittaa fenomenologiasta, ja johti ne alun perin Kantin Puhtaan järjen kritiikin metafyysistä deduktiota vastaavalla tavalla; Peirce myös katsoi, että kategoriat vastasivat Kantin kategoriataulussa toistuvaa kolmijakoa. Fenomenologinen menetelmä, jota Peirce sovelsi jo ennen kuin alkoi termiä käyttää esimerkiksi kirjoituksessaan ”Mikä merkki on?”, kehitettiin tekniikaksi, jolla kategoriat voitaisiin oikeuttaa empiirisesti ja jonka avulla kuka tahansa voisi vakuuttua kategoriaopin paikkansapitävyydestä.
Ensiys on ensimmäinen ja perustavin kolmesta kategoriasta. Se viittaa kokemukseen sellaisena kuin se ilmenee puhtaan välittömästi. Kokiessaan puhdasta ensiyttä henkilö ”ei kysy tai vastaa mihinkään sitä koskevaan kysymyksiin – hän ei edes sano itselleen, että se miellyttää häntä vaan ainoastaan tarkastelee sitä kuten hänen mielikuvituksensa sen tuottaa.” Esimerkiksi voidaan ottaa jokin tietty välitön väriaistimus. Koettu väri, Peirce painotti, on erotettava jyrkästi yleisistä värikäsitteistä, jotka hänen mukaansa ja yleisyydestään johtuen kattavat aina määrättömästi mahdollisia käsitteen alaan kuuluvia yksittäisiä väriaistimuksia. Kokemus puhtaana ensiytenä on vailla varsinaista identiteettiä. Kokemus ensiytenä on, mitä se on, ja identtinen vain itsensä kanssa, ei viittaa mihinkään itsestään erilliseen ja omaa vain vaihtelevissa määrin vastaavuutta toisiin kokemuksiin, esimerkiksi yhtä kokemusta ajallisesti seuraavaan kokemukseen. Peirce katsoi, ettei normaali kokemus edusta käytännössä koskaan puhdasta ensiyttä, vaikka hän epäili päiväunien epämääräisen sisällön voivan tulla sitä lähelle. Peirce samaisti ensiyden myös yksipaikkaisiin relaatioihin: ensiyden yksiköt ovat vailla suhdetta mihinkään niille ulkoiseen.
Toiseus sitä vastoin tarkoittaa kokemusta sikäli kuin siinä asettuu vastakkain kaksi elementtiä, esimerkiksi ”minä” ja ”ei-minä”, ja näin samaistuisi kaksipaikkaisiin relaatioihin. Peirce loi uudissanan ”toiseus”, koska halusi viitata sekä toiseuteen merkityksessä ”muu” että merkityksessä ”toinen”. Esimerkiksi toiseuden kokemuksesta tarjoaa mikä hyvänsä normaali aistihavainto. Kokemus koostuu tietystä ensiyden elementtien tai ”kvalioiden” kokonaisuudesta, joka antaa aistimukselle sen muodon, mutta tämä ei ole Peircen mukaan riittävä fenomenologinen analyysi. Kokemus esittää kohteen jonain itselle ulkoisena ja sille toisena – tosiasiana, esineenä, vastuksena, yllätyksenä – ja pakottaa itsensä tietoisuuteen ja reagoimaan itseensä tavalla tai toisella tai vähintään ottamalla esineen olemassaolo huomioon. Tämä pakottavuus oli Peircen mukaan toiseuden kokemuksen keskeinen tunnuspiirre. Hänen eräs esimerkkinsä on höyrypillin korviavihlova vihellys, joka herättää uneksijan ja pakottaa hänet nousemaan ylös.
Kolmannuus sitä vastoin tarkoittaa kokemusta sellaisena kuin sitä ei voisi ymmärtää sen enempää yksipaikkaisten relaatioiden kautta, kuten ensiyden tapauksessa, tai kaksipaikkaisten, kuten toiseuden ollessa kyseessä. Peircen esimerkki kolmannuuden kokemuksesta on seuraava: höyrypillin vihellykseen herännyt uneksija ryntää huoneensa ovelle, avaa oven, ja välittömästi oven avatessaan höyrypillin vihellys lakkaa; hämmästyneenä hän sulkee oven, milloin vihellys alkaa jälleen. Mielentilaa, jossa esimerkkihenkilö tässä tilanteessa todennäköisesti olisi, Peirce kutsuu kolmannuudeksi. Henkilö havaitsee mahdollisen yhteyden oven avaamisen ja vihellyksen välillä – hän ajattelee. Kyseessä olisi palautumaton kolmipaikkainen relaatio sillä se, että avaan oven lopettaakseni vihellyksen ei ole sama asia kuin se, että vain avaan oven ja kun ovi aukeaa, vihellys lakkaa. Kolmas elementti on tässä ymmärrys kahden tapahtuman välisestä syy-yhteydestä, oven avaajan intentio eli pyrkimys ja kouriintuntuvasti ilmenevä oven avaamisen päämäärärationaalinen toiminto. Merkki-relaatio, Peirce argumentoi, olisi nimenomaan palautumaton kolmipaikkainen relaatio, ja fenomenologian merkitys Peircen filosofialle on ennen kaikkea tässä. Hän katsoi kokemuksen rakentuvan olennaisesti merkeistä: enemmän tai vähemmän kaikki kokemuksessa ilmenevät asiat ovat merkkejä toisista asioista.
Logiikka ja normatiiviset tieteet
Fenomenologia muodostaa perustan normatiivisille tieteille, estetiikalle, etiikalle ja logiikalle. Näistä kahdesta ensiksi mainitusta Peirce kirjoitti vähän, eikä tutkinut kumpaakaan alaa järjestelmällisesti. Hän esitti, että estetiikka olisi etiikkaa yksinkertaisempi ala sikäli, että etiikka sisällyttäisi estetiikkaan sisältyvän normatiivisuuden itseensä, mutta että päinvastainen suhde ei pätisi. Vastaavassa mielessä hän katsoi etiikan olevan logiikkaa perustavampi.
Normatiiviset tieteet pyrkivät vastaamaan kysymykseen siitä, onko jokin asia ”oikein” suhteessa päämäärään – onko se esimerkiksi ”kaunista”, ”hyvää" tai ”totta”. Peirce perusteli logiikkaan sisältyvää eettistä ulottuvuutta esimerkiksi toteamalla, että päättelijä harjoittaa välttämättä itsekontrollia. Hyvin päättelevä ihminen on toisin sanoen tässä suhteessa hyveellinen. Estetiikka sisältyisi etiikkaan (ja logiikkaan) siksi, että kysymys siitä, millaiset päämäärät ovat itsessään tavoiteltavia, olisi estetiikan alaan kuuluva kysymys.
Peircen normatiivisia tieteitä koskevat tutkimukset käsittelevät kuitenkin lähes yksinomaan logiikkaa. Hän tutki aihetta perusteellisesti ja kirjoitti siitä tuhansia sivuja, joista vain pieni osa sisältyy hänen julkaistuihin artikkeleihinsa. Hänen kaikki semiotiikkaa, tieteenfilosofiaa, tietoteoriaa ja pragmatismia käsittelevät kirjoituksensa lukeutuvat nimenomaan ”loogisten” tutkimusten alaan. Näiden sanojen kuten myös logiikka-sanan normaalit merkitykset ovat Peircen filosofian yhteydessä helposti harhaanjohtavia. Koska logiikan piiriin kuuluvat kaikki päättelyä koskevat normatiiviset kysymykset, sen alaan kuuluu peirceläisessä katsannossa myös suuri osa siitä, mitä kutsutaan tietoteoriaksi, tieteenfilosofiaksi ja kielifilosofiaksi. Semiotiikka ei myöskään ollut Peircelle logiikan erityisala, vaan toinen nimi logiikalle itselleen. Kaikki logiikka on semiotiikkaa, koska kaikki päättely tapahtuu merkkien avulla. Myös logiikka jakautuu kolmeen osaa: spekulatiiviseen kielioppiin, loogiseen kritiikkiin ja metodioppiin.
Spekulatiivinen kielioppi on logiikkaa sikäli kuin alaa tutkitaan ensiyden kategorian näkökulmasta. Sanaa ”spekulatiivinen” ei tarkoiteta tässä sen modernissa standardimerkityksessä, jossa se viittaa arvailuun ja hypoteesien kehittelyyn. Hieman vastaavaan tapaan kuin Hegelin spekulaation tapauksessa, sen kantasanana on latinan peilin kaltaisuutta tai heijastavuutta tarkoittava specularis. Kyse on ”kieliopillisten” rakenteiden puhtaasta kuvaamisesta. Kielioppi ei tarkoita tässä kielioppia kirjaimellisessa merkityksessä. Tarkoituksena on muodostaa universaali loogisten kategorioiden järjestelmä, joka ehdollistaisi mitä hyvänsä havainnointia, kognitiota, ajattelua tai päättelyä.
Peircen merkkien luokittelujärjestelmä, tai mitä yleensä kutsutaan hänen ”semiotiikakseen” on nimenomaan hänen spekulatiivista kielioppiaan. Spekulatiivinen kielioppi pyrkii määrittelemään logiikan peruskäsitteet ja luomaan näiden taksonomisen järjestelmän. Koska logiikan peruskäsite on ’merkki’, kyse on näin ollen ennen kaikkea merkkien taksonomiasta.
Looginen kritiikki sitä vastoin tutkii yleisesti merkkien totuusehtoja, ennen kaikkea symboleiden, sillä nämä ovat keskeisimpiä kaikessa päättelyssä. Se edustaa toiseutta, koska se ei pyri vain kuvaamaan merkkejä, vaan niiden suhdetta viittauskohteeseensa (totuuteen). Tavanomaiset tietoteoreettiset kysymykset (miten tiedämme, että tämä tai tuo väite on totta?) näyttäisivät kuuluvan kritiikin alaan. Peirce ei kuitenkaan otsikoinut kirjoituksiaan tavalla tai antanut muita suoria viitteitä, jotka antaisivat suoran todisteen siitä, mitä kirjoituksistaan hän piti ensisijaisesti kritiikin alaan kuuluvina.
Metodioppi puolestaan tutkii päättelyn menetelmiä tai strategioita ja joiden mukaisesti päteviä päättelyketjuja voidaan rakentaa. Se edustaa kolmannuutta, koska sen kuvaamat ilmiöt ovat päämääräsuuntautuneita.
Logiikka semiotiikkana ja semioosi
Peirce alkoi kirjoittaa semiotiikasta 1860-luvulla, samoihin aikoihin kuin kehitti kolme kategoriaansa. Eräässä tunnetuimmista varhaisista kirjoituksistaan ”Some Consequences of Four Incapacities” (1868) hän esitti seuraavat neljä mielen kykyjä rajoittavaa periaatetta, joiden merkitys hänen ajattelulleen on huomattava, ja joita hänen voi katsoa kannattaneen läpi elämänsä:
Periaatteista kolmas määrittelee julkilausumattomasti kaiken logiikan semiotiikaksi: koska logiikka tutkii kognitiota yleensä, ja koska kaikki kognitio tapahtuu merkkien avulla, on logiikka välttämättä merkkien, niiden suhteiden, merkkien elämän eli toiminnan ja merkkien käsittelyn tutkimista. Kognitiiviset tilat ovat luonteeltaan semioottisia tiloja eli niillä on merkin rakenne, ja jokainen kognitiviinen tila tulkitaan sitä seuraavassa kognitiivisessa tilassa, jolla on niin ikään merkin rakenne. Tämä, kuten Peirce kirjoitti samana vuonna (1868) kirjoitetussa esseessään ”Questions concerning certain Faculties claimed for Man”, ei olisi kuin toinen tapa sanoa, että kaikki ajattelu edellyttää aikaa. Toinen periaate taas lausuu, ettei ole olemassa intuitiota (sanan kantilaisessa merkityksessä), toisin sanoen kognitiivista tilaa, joka ei olisi sitä edeltävän kognitiivisen tilan määräämä. Tämä tarkoittaa, että mielentoiminta on ”alusta loppuun” semioottista tai semioosia, kuten Peirce ”merkkien elämää” nimitti: semioosi on ”toiminta tai vaikutus, joka on tai sisältää kolmen subjektin yhteistyötä, kuten merkin, sen objektin ja sen interpretantin, tämän tri-relatiivisen vaikutuksen ollen millään tapaa palautettavissa parien välisiin toimintoihin."
Objekti taas on mikä hyvänsä asia, johon tämä tai tuo merkki viittaa. Savu viittaa tuleen, halkeileva tie eroosion fysikaaliseen prosessiin. Kielen sanan voi ymmärtää viittaavan joko yleisesti käsitteeseensä tai merkityssisältöönsä (fregeläinen mieli) tai konkreettiseen viittauksen kohteeseensa (fregeläinen merkitys). Sekä ”mieli” että ”merkitys” katsotaan Peirce-tulkitsijoiden toimesta usein symbolien viittauksen kohteen kahdeksi ulottuvuudeksi.
Interpretantti on merkkiä ja objektia vaikeammin ymmärrettävä käsite, mutta juuri se erottaa Peircen semiotiikan normaaleista merkki-relaation analyyseista. Kuten jo todettua, Peirce katsoi merkkirelaation olevan palautumattomalla tavalla kolmipaikkainen. Se, että avaan oven, ja tämän seurauksena korvia vihlova pillin vihellys lakkaa, ei ole sama asia kuin se, että avaan oven, jotta vihellys lakkaisi. Vastaavasti se, että tiputan setelin sattumalta maahan, ja joku toinen poimii sen siitä, ei ole sama asia kuin se, että annan setelin toiselle. Oven avaamista tietyn vaikutuksen aikaansaamiseksi tai esineen antamista ei ole mahdollista palauttaa kahden kaksipaikkaisen relaation konjuktioksi. Samaan tapaan aito merkkirelaatio on kolmipaikkainen: että merkki viittaa kohteeseensa, on tulkinnoksen välittämää. Se voi olla esimerkiksi ajatus tai konkreettinen tapahtuma tai toiminta, joka viittaa samaan kohteeseen kuin merkitsijä itse ja on avoin uusille tulkinnoille. Tulkinnos voidaan ymmärtää mielentilaksi, mutta sillä on myös konkreettinen ulottuvuutensa, mistä Peirce käytti nimitystä ”dynaaminen tulkinnos”. Tulkinnos on myös itsessään yhdenlainen toisen asteen merkki, ja määrää oman tulkinnoksensa, joka viittaa samaan objektiin kuin ensimmäinen tulkinnos.
Merkkien taksonomia
Peirceläisen semiotiikan yleisluontoisuus – käytännössä kaikki mahdolliset asiat ovat merkkejä – on tärkeää ymmärtää, kun sitä verrataan esimerkiksi Saussuren semiotiikkaan, joka rajoittui kielen ja kulttuurin merkkien tutkimiseen tai analyyttisen kielifilosofian semiotiikkaan, joka on ensisijaisesti keskittynyt kielen merkitysten selventämiseen. Hänen esittämänsä merkkien, tulkitsimien ja objektien luokittelut pyrkivät tekemään selvää kaikista mahdollisista tavoista, joilla mieli asioita tulkitsee tai ymmärtää. Merkeille Peirce esitti myöhäisessä filosofiassaan useita luokittelujärjestelmiä, joista viimeinen sisälsi 66 merkkien lajia. Hänen tunnetuin luokittelunsa sisältää kuitenkin vain 10 merkkien lajia, jotka perustuvat yhdeksälle semioottiselle kategorialle. Merkki voi olla suhteessa merkitsijään itseensä laatumerkki, yksmerkki tai ohjamerkki; suhteessa kohteeseensa se taas voi olla ikoni (kuva), indeksi (osoitin) tai symboli (tunnus); tulkinnos voi olla reema, sanomus tai peruste.
Laatumerkki, yksmerkki ja ohjamerkki ovat kolme mahdollista tapaa tarkastella merkitsijää itsessään. Laatumerkin käsite vastaa sisällöltään suurelta osin kvalian käsitettä. Kun katselet kädessäsi olevaa tomaattia, sen yksilöllinen punainen sävy sellaisena kuin se sinulle välittömästi ilmenee, on laatumerkki. Laatumerkki on äärimmäisen ”rappeutunut” merkki, eikä se tietyssä mielessä ole merkki lainkaan. Se ei nimittäin voi viitata mihinkään muuhun kuin itseensä ja muihin sitä muistuttaviin kvalioihin, eikä sillä voi olla varsinaista merkityssisältöä. Yksmerkkejä sitä vastoin ovat konkreettiset asiat ja esineet. Esimerkiksi kädessäsi pitelemäsi tomaatin tapauksessa tomaatti itsessään on yksmerkki. Se voi olla esimerkiksi merkki siitä, että tulit ostaneeksi yhden tomaatin liikaa salaattiasi varten, kun salaattia tehdessäsi havaitset sen olevan tarpeeton. Ohjamerkki tai lakimerkki, kuten legisign kirjaimellisesti kääntyisi, puolestaan tarkoittaa lakia tai sääntöä merkkinä. Tomaatin tapauksessa lakimerkki olisi tomaatin yleiskäsite eli ne lait tai säännöt, joiden avulla erotat tomaatit esimerkiksi kurkuista, mansikoista, ja niin edelleen omaksi lajikseen. Myöhemmissä kirjoituksissaan Peirce käytti laatumerkeistä myös nimeä tone, yksmerkeistä nimeä token ja ohjamerkeistä nimeä type. Tästä juontaa juurensa logiikassa, kielitieteessä ja tietojenkäsittelytieteessä normaali tyyppi-token-erottelu. Kaikki tavanomaiset merkit kuten kielen sanat, värikoodit ja niin edelleen ovat nimenomaan tyyppejä.
Reema, sanomus ja peruste tarkoittavat kolmea mahdollista tapaa, joilla merkki voi olla suhteessa tulkinnokseensa. Se myös vastaa täsmällisimmin kaikkien logiikkaa opiskelleiden tuntemaa käsitteellistä jaottelua. Reema voidaan karkeasti ottaen samaistaa predikaattiin, sanomus propositioon ja peruste lauseeseen eli argumenttiin. Esimerkiksi predikaattilogiikan lause P(a) & (P(a) —> P(b)) koostuu yhdestä predikaatista P ja kahdesta propositiosta P(a) ja P(b), missä yksilövakiot a ja b ovat indeksejä. Reema ei kuitenkaan ole sama asia kuin predikaatti, eikä sanomus sama asia kuin propositio tai peirceläinen peruste yhtä kuin logiikan lause.