cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Delta Rhythm Boys
Delta Rhythm Boys oli yhdysvaltalainen lauluyhtye, joka perustettiin vuonna 1934 Langstonin yliopistossa Oklahomassa. Yhtye oli aikanaan hyvin suosittu muun muassa Pohjoismaissa, mitä lisäsivät kiertueilla monipuoliseen, kansainväliseen ohjelmistoon mukaanotetut suomalaiset ja ruotsalaiset sävelmät. Delta Rhythm Boys teki levytyksiä myös sellaisten artistien kuin Ella Fitzgeraldin ja Fred Astairen kanssa.
Suomessa kansansuosio alkoi esiintymisestä Linnanmäen huvipuiston avajaisissa keväällä 1950. Harmony Sistersin laulaja Maire Ojosen on kerrottu opettaneen Delta Rhythm Boysille suomen kielen alkeita, ja yhtye levytti useita suomalaisia lauluja suomeksi. Näitä ovat olleet ainakin "Tula tullalla" sekä "Tuoll' on mun kultani", jonka yhtye levytti myös englanniksi nimellä "Please Come Back". Englanninkielisinä käännöksinä he levyttivät ainakin kappaleet "Villiruusu", "Isoisän olkihattu" ("Grandpa's Strawhat"), "Rosvo-Roope" ("Raunchy Ropey") ja Toivo Kärjen tangon "Tule hiljaa" ("Though You Left Me"). Yhtye esiintyi myös vuonna 1959 valmistuneessa elokuvassa Iskelmäketju. Teekkareiden keksimäksi väitetään yhtyeen nimen suomennosta ”Suistomaan Poljentopojat”.
Curtiss-Wright
Curtiss-Wright Corporation on yhdysvaltalainen lentokonevalmistaja, joka syntyi vuonna 1929 kun Curtiss Aeroplane and Motor Company ja Wright Aeronautical Corporation yhdistyivät. Yhdistyminen lopetti kahden kilpailevan yrityksen väliset patenttikiistat.
Delta Rhythm Boys
Delta Rhythm Boys jatkoi esiintymistä vaihtelevissa kokoonpanoissa aina vuoteen 1987 asti, jolloin yhtyeen perustaja, basso Lee Gaines kuoli kotonaan Helsingissä. Gaines on haudattu oman tahtonsa mukaan Suomen maaperään. Yhtyeen toinen jäsen Hugh Bryant kuoli esiintyessään Gainesin hautajaisissa. Pisimpään elänyt jäsen, ykköstenori Carl Jones kuoli 91-vuotiaana lokakuussa 2010.
Yhtye on nimitetty United In Group Harmony Association Hall of Fameen sekä vuonna 1999 The Vocal Group Hall of Fameen.
Curtiss-Wright
Myöhemmin yhtiö on laajentanut muille teollisuuden alueille.
Mildred Pierce
Mildred Pierce voi viitata seuraaviin asioihin:
Kristillinen terrorismi
Kristillinen terrorismi on terrorismia, jota tehdään kristinuskon nimissä tai jonka tekijät vetoavat Raamattuun oikeutuksena terroriteoille. Esimerkiksi aborttia vastustanut kristitty terroristi James Charles Kopp ampui Yhdysvalloissa aborttiklinikan lääkärin tohtori Barnett Slepian. Kristityt ovat suorittaneet myös useita muita hyökkäyksiä aborttiklinikoita vastaan. Useimmat kristityt tuomitsevat terrorismin ja pitävät sitä selkeästi epäkristillisenä toimintana. Erityisesti Uusi Testamentti on myös väkivallan käyttöä vastaan.
Nykyaika
Nykyaikaiset kristilliset ääriliikkeet nojaavat omaan tulkintaansa Raamatusta, josta he löytävät oikeutuksen terrori-iskuilleen. Kohteiksi ovat esimerkiksi Yhdysvalloissa joutuneet juutalaiset, islaminuskoiset ja mustat sekä aborttiklinikat ja niissä työskentelevät tai aborttia kannattavat poliitikot. Yksi vaarallisimmiksi katsotuista on yhdysvaltalainen abortteja vastustava Army of God ("Jumalan armeija"), joka on syyllistynyt mm. pommi-iskuihin, murhiin ja tuhopolttoihin.
Kohteena elokuva
Iskut vaikuttivat elokuvan levitykseen Ranskassa. 30 teatteria 50:stä lopetti elokuvan näytännöt ja kaavailtu katsojamäärä jäi 170 000 odotetusta puolesta miljoonasta katsojasta. Äärikristityt kokivat saaneensa voiton ja siirtyivät tekemään iskujaan Claude Chabrolin elokuvaa Naisten asioita esittäneitä teattereita vastaan. Yhdessä kyynelkaasupommihyökkäyksistä kuoli yksi katsoja sydänkohtaukseen etsiessään ulospääsyä teatterista.
Hunzan laakso
thumb|Hunzan laakso. Joen takainen osa on entinen Nagarin ruhtinaskunta. Hunzan laakso on Pakistanin Gilgit-Baltistanin provinssin pohjoisin osa. Se sijaitsee samannimissä laaksossa, joka rajoittuu Kiinaan ja on pinta-alaltaan 10 101 neliökilometriä. Vuoteen 1974 asti Hunza oli itsenäinen ruhtinaskunta, jota hallittiin Baltitin (nyk. Karimabadin) kaupungista. Se on sittemmin liitetty Pakistaniin ja sitä hallitaan Islamabadista käsin.
Karakoramin maantie, joka yhdistää Pakistanin Kiinaan Khunjerabin solan kautta kulkee Hunzan käpi. Hunzan laaksossa sijaitsee myös toinen vanha ruhtinaskunta, Nagar. Laaksoa reunustaa 7 788 metriä korkea vuori Rakaposhi.
Ivan Garanin
Ivan Ivanoviš Garanin (, s. 1. elokuuta 1945) on Neuvostoliittoa edustanut entinen kazakstanilainen maastohiihtäjä, joka harjoitteli Qostanayn alueella Kazakstanissa.
Garanin hiihti avausosuuden hopeaa voittaneessa Neuvostoliiton 4 x 10 kilometrin viestijoukkueessa Falunin MM-kisoissa 1974. Hän sijoittui lisäksi neljänneksi 30 kilometrillä.
Innsbruckin olympiakisoissa 1976 Garanin saavutti pronssia 30 kilometrillä Sergei Saveljevin ja Bill Kochin jälkeen sekä hiihti ankkuriosuuden pronssia voittaneessa Neuvostoliiton viestijoukkueessa, jonka muut jäsenet olivat Jevgeni Beljajev, Nikolai Bažukov ja Sergei Saveljev. Garanin sijoittui lisäksi neljänneksi niin 15 kuin 50 kilometrilläkin.
Vuonna 1977 Garanin voitti Vasaloppetin.
Pariisi–Roubaix 2019
Pariisi–Roubaix 2019 oli järjestyksessään 117. maantiepyöräilyn Pariisi–Roubaix-kilpailu. Se käytiin 257 kilometrin reitillä Compiègneta Roubaix'iin 14. huhtikuuta 2019. Kilpailureitillä oli 29 mukulakivisektoria. Kilpailu kuului UCI World Touriin 2019.
Philippe Gilbert voitti kilpailun kukistettuaan Roubaix'n velodromilla käydyssä loppukirissä iritiottokumppaninsa Nils Polittin, Yves Lampaert sijoittui kolmanneksi.
Tulokset
Lähde: Pro Cycling Stats
Osallistuneet joukkueet
Lähde: Pro Cycling Stats
Apostoli (mormonismi)
Apostoli on Myöhempien aikojen pyhien liikkeessä korkein Melkisedekin pappeuden viroista ja samalla korkein pappeuden viroista ylipäänsä. Liikkeeseen kuuluvat kirkot ja yhteisöt katsovat nykyajan apostolien toimivan samalla valtuudella kuin Jeesuksen Kristuksen aikoinaan kutsumat apostolit. Apostolit ovat siis kirkon johtajia, heitä pidetään kirkon perustuksena, kun taas Jeesus Kristus on kirkon kulmakivi (Ef. 2:20). Apostolit on myös kutsuttu Jeesuksen Kristuksen erityisiksi todistajiksi.
Kun Kristuksen kirkko perustettiin 6. huhtikuuta Joseph Smith ja Oliver Cowdery asettivat toisensa apostolin virkaan kun heidät oli ensin hyväksytty kirkon johtajiksi. Kertomansa mukaan he olivat saaneet Melkisedekin pappeuden aikaisemmin heille ilmestyneiltä ylösnousseilta apostoleilta Pietarilta, Jaakobilta ja Johannekselta, jotka olivat alkukirkon johtajia. Seuraavat apostoli vihittiin 1835 kun kirkon apostolien koorumi järjestettiin ensimmäistä kertaa.
Kirkon kaikkien apostolien katsotaan olevan, paitsi Kristuksen erityisiä todistajia, myös "profeettoja, näkijöitä ja ilmoituksensaajia". Heidän hallussaan on pappeuden avainten täyteys. Jokainen apostoli yksilönä on siis kykenevä johtamaan Kristuksen kirkkoa Jumalan Hengen johtamana. Käytännössä koko valtuus (kaikki pappeuden avaimet) on aktiivisena vain kirkon presidentillä, ja hänen katsotaan saavan Jumalalta koko kirkkoa koskevia ilmoituksia. Myös muiden apostolien sanat ja puheet voidaan käsittää Jumalan sanaksi.
Apostolit kokoontuvat viikoittain Salt Laken temppelissä. Kaikki päätökset tehdään yksimielisesti ja vasta, kun asian puolesta on rukoiltu. Apostolien koorumin eräs tehtävä on valita kirkon uusi presidentti edellisen kuoltua. Käytännössä virkaan on Smithin kuoleman jälkeen aina valittu virkaiältään vanhin apostoli. Tällöin virkaiältään seuraavaksi vanhimmasta tulee kahdentoista apostolin koorumin johtaja. Koska usein hänet kutsutaan palvelemaan presidentin neuvonantajana ja siten ensimmäisen presidenttikunnan jäsenenä, tehtäviä hoitaa virkaatekeväksi koorumin johtajaksi valittu apostoli.
Kahdentoista apostolin koorum on itseään täydentävä elin, eli apostolien kuoltua koorum valitsee tälle seuraajan. Periaatteessa kuka tahansa ansioitunut ja elämäntavoiltaan nuhteeton, avioliitossa elävä Melkisedekin pappeuden haltija voidaan kutsua apostoliksi. Yleensä kirkon presidentti asettaa hänet virkaansa rukouksen ja kätten päälle panemisen kautta. Hänen estyneenä ollessaan tämän hoitaa apostolien koorumin johtaja. Kenellä tahansa apostoliksi kutsutulla ja vihityllä on kuitenkin valtuus asettaa toinen apostolin virkaan.
Apostoliksi kutsutun edellytetään luopuvan maallisesta ammatistaan ja keskittyvän kokopäiväisesti kirkon palvelemiseen. Heidän odotetaan jättävän myös jäsenyytensä yhtiöiden, säätiöiden tai tämän tapaisten hallituksissa ja hallintoneuvostoissa, samoin poliittiset virkansa. Tästä on ollut kaksi merkittävää poikkeusta. 1960-luvulla kahdentoista apostolin koorumin jäsen ja kirkon myöhempi presidentti Ezra Taft Benson sai kirkon presidentiltä luvan ottaa vastaan Yhdysvaltain maatalousministerin viran presidentti Dwight Eisenhowerin hallituksessa (Benson ministerin tehtävässä matkustaessaan kävi usein tapaamassa paikallisia jäseniä ja puhumassa heille). 1900-luvun alkupuolella Reed Smoot -niminen apostoli taas sai luvan ottaa vastaan senaattorin paikan Utahin edustajana Yhdysvaltain senaatissa.
Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon lisäksi myös useilla muilla mormonistisilla yhteisöillä on omia apostoleita ja kahdentoista apostolin koorumeita.
Panssarijuna
pienoiskuva|upright|[[Itävalta-Unkarin käytössä ollut panssarijuna ensimmäisen maailmansodan ajalta.]] Panssarijuna on sotilaskäyttöön tarkoitettu juna, joka on suojattu lähinnä kevyiden aseiden tulitukselta vahvistamalla sen kuorta panssaroimalla. 2000-luvulla panssarijunilla on vain museoarvoa, mutta niitä käytettiin useissa eri konflikteissa eri puolilla maailmaa 1800-luvun loppu- ja 1900-luvun alkupuoliskon aikana. Historialliset panssarijunat olivat yleensä aseistettuja ja niiden käyttötarkoitus vaihteli tarpeen mukaan. Nykypäivänä kuitenkin Venäjän on havaittu käyttävän panssarijunia joukkojen liikuttelussa vielä Ukrainan sodassa vuonna 2022. Venäjä käytti niitä myös Georgian sodassa 2000-luvun loppupuolella.
Historia
Euroopan julkinen rautatieverkosto kasvoi 1800-luvun aikana tyhjästä 300 000 kilometriin. Sovelluksia sotilaskäyttöön pohdittiin jo vuosisadan alkupuolella ja ensimmäisiä improvisoituja panssarijunia käytettiin Euroopan hullun vuoden työväenluokan kapinoiden tukahduttamiseen Itävalta-Unkarin alueella 1848. Rautateiden ja junien sotilaskäytöstä saatiin oiva käytännön esimerkki Yhdysvaltain sisällissodan aikana. Pohjoisvaltioiden kenraali Joseph Hooker siirsi rautatien avulla 22 000 miehen armeijansa pääkaupungin alueelta Tennesseehen vain viikossa. Vastaavasti marssi olisi kestänyt kuukauden ja uuvuttanut joukot.
Ensimmäinen panssarijuna rakennettiin partioimaan Baltimoren pohjoispuolta ja estämään alueella toimivien Konfederaatin sabotöörien toimintaa. Konfederaatin armeijan komentaja Robert E. Lee määräsi rakennettavaksi rautatietykin kesäkuussa 1862. Meriupseeri toteutti määräyksen sijoittamalla 32-paunaisen tykin kiskoilla kuljetettavalle lavetille, jonka hän suojasi kasaamalla teräskiskoja tykin ympärille. Pohjoisvaltiot rakensivat panssaroidusta rautatietykkivaunusta oman raskaamman versionsa 1864.
Ranskan–Preussin sodassa 1870–1871 rautatieyhtiö Compagnie d'Orleans rakensi kaksi 140mm tykkivaunua sisältävän panssarijunan, jota käytettiin muun muassa Pariisin piirityksen aikana. pienoiskuva|Etelä-Afrikassa 1900-luvun alussa käytetty panssaroitu vaunu ampuma-aukkoineen. Britannian siirtomaasotien aikana 1800-luvun viimeisinä vuosikymmeninä panssarijuna kehittyi edelleen. Junien suojaamista täydennettiin rautaisilla panssarilevyillä, hiekkasäkeillä ja lisäksi junan etummaiseksi vaunuksi keksittiin laittaa ylimääräinen varustamaton vaunu, jonka tehtävä oli suojata junan pääosaa miinojen ja irrotettujen kiskojen aiheuttamalta tuholta. Panssarivaunuja rakennettiin muun muassa Egyptissä 1882, Sudanissa 1885 ja Intiassa 1886. Buurisodan syttyessä 1899 briteillä oli käytettävissään jo 13 panssarijunaa Afrikan eteläosissa. Junia käytettiin sekä joukkojen siirrossa että taisteluissa. Tällöin panssaroiduissa vaunuissa oli jo ampuma-aukkoja.
1900-luku
pienoiskuva|Panssarijuna Hurban oli mukana Slovakian kansannousussa 1944. Vuosikymmenet vuosisadanvaihteen molemmin puolin olivat panssarijunan kulta-aikaa. Niitä ei käytetty pelkästään vihollissotilaita tai kapinallisia vastaan, vaan myös kaikenlaisten levottomuuksien aikana.
Yhdysvalloissa panssarijunia käytettiin vuosisadan alussa työläislakkojen murtamiseen ja niitä ympäröineiden levottomuuksien tukahduttamiseen. Richmondilaisessa sanomalehdessä kirjoitettiin kaupungin Seven Pines-linjan raitiovaunujen muuttuneen Buurisodasta tutuiksi panssarijuniksi. 1912 Baldwin-Feltsin kaivosten kaivosmiehet aloittivat lakon Länsi-Virginiassa, joka jatkui vuodenvaihteen yli. Kaivosyhtiön miehet olivat rakentaneet panssarijunan Bull Moose Special, jota käytettiin lakonmurtajien ja rikkureiden kuljettamiseen.
Liikkuvan sodankäynnin, panssarivaunujen ja taistelu- sekä pommikoneiden kehityksen mukana panssarijuna kohtasi luontaisen ongelmansa, sen sidonnaisuuden rautatiehen. Ne vanhentuivat ja jäivät pois käytöstä.
Toisen maailmansodan aikana Saksa käytti panssarijunia itärintamalla partisaaneista muodostuneen uhan vuoksi ja jonkin verran myös ilmatorjuntaan keskittyneitä panssaroituja junia.
1950-luvun aikana panssarijunia käytettiin vielä muun muassa Vietnamissa ja Kuubassa, mutta sen jälkeen vain Yhdysvallat ja Neuvostoliitto käyttivät niitä lähinnä liikkuvina ohjusalustoina.
Venäjä on käyttänyt neljää panssarijunaa Pohjois-Kaukasiassa joukkoja tukemassa, kuljetustehtävissä ja pitämässä rataverkkoa käyttökuntoisena vuosina 2002–2009. Junien panssaroiduissa vaunuissa oli aseistuksena kaksipiippuinen ilmatorjuntakäyttöön valmistettu konetykki ja mahdollisesti kranaattikonekivääri ja konekiväärejä.
Käyttö
Joukkojen ja tarvikkeiden kuljettaminen pitkien etäisyyksien päähän tavallisessa junassa oli riskialtista, koska vastustaja saattoi pysäyttää junan verrattain helposti pelkästään siirtämällä kiskoja paikaltaan tai mikä pahempaa räjäyttämällä panoksen veturin alla sen saapuessa kohdalle. Tällöin edeltä käsin harkittuihin asemiin molemmin puolin junaa asettautuneet väijyttäjät saattoivat avata tulen kohti vaunuissa kuljetettavia joukkoja, joista tällaisessa tilanteessa muodostui helppoja maaleja. Junassa olleet joukot olivat yllätettyinä välittömästi alakynnessä eivätkä vaunujen seinät välttämättä suojanneet edes kivääreiden luodeilta.
Panssarijuna puolestaan oli suojattu jalkaväen aseistukselta ja sieti parhaimmillaan jonkin verran jopa kevyen tykin tulitusta. Miehistönkuljetusvaunujen seinissä oli ampuma-aukkoja, joista saattoi avata tulen suhteellisen turvallisesti väijyttäjää vastaan. Seassa saattoi olla myös erityisvalmistettuja vaunuja, joissa oli esimerkiksi konekivääritorneja ja tykkejä. Etummaisena ja viimeisenä vaununa oli yleensä soralla ja radankorjaustarvikkeilla lastattu soravaunu, jonka tehtävänä oli räjäyttää radalle asetetut miinat.
Muu käyttö
Venäjän presidentin Vladimir Putinin tiedetään käyttävän panssaroitua junaa liikkumisissaan kotimaassa.
Panssarijunat Suomessa
pienoiskuva|upright|Venäjältä punaisten avuksi lähetetty panssarijuna Partisaani (tunnetaan myös nimillä Kerenski ja Voloi Kapitalism) Suomen sisällissodassa. Juna jäi valkoisten saaliiksi Säiniolla 24.4.1918. Suomella oli käytössä panssarijunia Suomen sisällissodan ja toisen maailmansodan aikana.
Sisällissodan panssarijunat
Suomen sisällissodassa punaisen Suomen Fredriksbergin (Helsinki) ja Viipurin varikoilla panssaroitiin ilmeisesti Venäjältä saadun mallin mukaan kuusi panssarijunaa, joista viimeisen ei enää tiedetä olleen taisteluissa mukana. Lisäksi punakaarti sai avukseen ainakin kolme Venäjältä lähetettyä panssarijunaa. Punaisten junat olivat mukana useissa taisteluissa sodan aikana. Maaliskuun lopulla 1918 panssarijunat 1 ja 3 osallistuivat toimintaan Kangasalan-Messukylän-Suinulan suunnalla, jossa ne törmäsivät toisiinsa vetäytymisvaiheen aikana. Saksan Itämeren divisioonan hyökättyä Vantaalle 11.–14. huhtikuuta panssarijuna toimi näkyvänä osana punaisten puolustusta, samoin kuin kuun loppupuolella Karjalankannaksen alueella.
Panssarijunat talvi- ja jatkosodassa
Toisen maailmansodan aikana Suomessa oli kaksi panssarijunaa; niitä käytettiin muun muassa Kollaan taistelussa talvisodassa. Jatkosodan alussa molemmat muutettiin ilmatorjuntajuniksi, jotka suojasivat tärkeitä asemia lähellä rintamaa ja toisinaan elintärkeitä radankorjausyksikköjä. Toinen junista menetettiin Aunuksessa vuonna 1944 ratarikon taakse ja räjäytettiin ennen hylkäämistä, toinen palasi Suomeen.
Sotien jälkeen
Monen mutkan jälkeen kun Panssarimuseo oli perustettu ryhdyttiin jäljellä olevia eri puolilta peräisin olleita panssarijunan vaunuja keräämään museoon tarkoituksena aikaansaada lopulta kokonainen panssarijuna.
Ensimmäisenä vuonna 1969 saatiin paikalle junan vaunuista raskaimmin aseistettu, liikanimeltään ”Rumilus”. Se on valmistunut neuvostoliittolaisella Brjanskin konepajalla vuonna 1937. Vaunu vallattiin Käppäselässä keväällä 1942. Se oli tuhotun panssarijunan ainoa kunnossa ollut, joten se hinattiin Suomeen ja kunnostettiin. Lopun jatkosodan ajan vaunu palveli Hangon suunnalla. Vaunua ei mainita jatkosodan jälkeen palautetun sotasaalisrautatiekaluston luetteloissa, vaan se sijoitettiin Asevarikko 5:een jo vuonna 1944.
Tämä vaunu oli ensimmäinen raskas kalustoyksikkö, joka sijoitettiin Panssarimuseoon, kun museo perustettiin. Se saikin olla viisitoista vuotta yksinään kiskotuksen pätkällään, kunnes sen viereen tuotiin vuonna 1984 Asevarikko 5:ssä säilytetty vuonna 1918 Kannaksella vallattu tykkivaunu. Se on maailman ainoa säilynyt ”Kenraali Annekov” -mallinen panssarijunan tykkivaunu.
Vaunu on valmistunut vuonna 1915 ja on siis junan vanhin. Huhu kertoi sen olleen pääministeri Kerenskin pakovaunu loppuvuodesta 1917 lokakuun vallankumouksen tapahduttua, mutta on väitetty, että kyseessä on väärinkäsitys tai bolsevikkien tarkoituksella statustaan nostaakseen liikkeelle laskema huhu.
Kaksi viimeistä aseistamatonta vaunua ovat punakaartilaisten alkuvuodesta 1918 Pasilan konepajalla avovaunuista muuntamia. Ne tuotiin museoon asevarikko 5:ltä vuonna 1985, veturi ja Ma-soravaunut vasta hiukan myöhemmin, kun höyryveturien kriisivarastointi päätettiin lopettaa. Veturi on Tk3 1106 eli samanlainen kuin alkuperäinen panssarijunan veturi, joka ehdittiin romuttaa loppuun käytettynä.
thumb|Panssarimuseon neljästä junasta koottu juna vuoden 2008 asussa. Museon veturista puuttuvat vielä lokakuussa 2014 lisäsavutorvi ja panssarilevyt, samoin soravaunuissa olleet radankorjaustarvikkeet, sora ja etummaisessa ollut resiina suojapeitteineen puuttuvat. Soravaunujen tarkoitus oli toimia suojana radalle mahdollisesti asetettuja miinoja vastaan.
Juna on jatkosodan ajan rautatieilmatorjuntapatterin asussaan, joskin takimmaisissa vaunuissa olevat it-aseet puuttuvat toistaiseksi. Samoin junan tunnukset suojamaaleineen ja panssarijoukkojen hakaristeineen ovat tältä aikakaudelta.
Michele Campanella
thumb|250px|Michele Campanella: Muotokuva - [[Augusto De Luca]] Michele Campanella on italialainen pianisti. Hänet tunnetaan kansainvälisesti varsinkin Franz Liszt -tulkinnoistaan.
Campanella on esiintynyt useiden arvostettujen eurooppalaisten ja yhdysvaltalaisten sinfoniaorkestereiden kanssa. Hänen ensimmäinen esiintymisensä Australiassa oli 1978.
Campanella on opettanut pianonsoittoa Accademia Chigianassa Sienassa.
Yōga (Tokio)
thumb|upright|Toimistorakennus Yōgan bisnesaukiolla. Yōga on Tokion kaupunginosa Setagayan erillisalueella. Se sijaitsee sisämaassa Tamajoen lähistöllä erillisalueen eteläosassa. Kaupunginosa on rakentunut Tōkyū-rautateiden Den’entoshi-linjan Yōgan rautatieaseman ympärille. Sen läpi kulkee myös Tokion kaupunkimoottoritien reitti 3 (Shibuya-linja).
Yōga jakautuu neljään osa-alueeseen, jotka ovat Yōga 1-chōme, Yōga 2-chōme, Yōga 3-chōme ja Yōga 4-chōme. Niissä on yhteensä 15 376 asukasta (tammikuussa 2021). Kaupunginosan pinta-ala on 0,91 kilometriä ja väestötiheys lähes 17 000 asukasta neliökilometrillä.
Yōga on lähinnä asuinaluetta, ja siellä on myös päivittäistavarakauppoja ja muita liikkeitä. Lähistöllä sijaitsee Kinutan puisto, jossa on museo ja kuntoilumahdollisuuksia.
Kaupunginosan nimen arvellaan olevan peräisin sanskritin sanasta yuga, sillä sinne perustettiin Kamakura-kauden alkuvaiheilla joogan harjoittelupaikka (dōjō). Myöhemmin paikalle rakennettiin Shinpuku-jin buddhalainen temppeli. Meiji-kaudelta 1800-luvun lopulta lähtien alue kuului Tamagawan kyläkuntaan, ennen kuin se liitettiin Tokion kaupunkiin vuonna 1932.
Sampo Karpo
Sampo Karpo (s. 1976) on suomalainen luovan työn ja markkinointiteknologian yrittäjä sekä toimittaja.
Sampo teki isänsä Hannu Karpon kanssa Karpolla on asiaa -televisio-ohjelmaa vuosina 2002–2007. Hänen äitinsä on laulajatar Raita Karpo ja vaimo elokuvatuottaja Liisa Karpo. Karpo on myös ohjannut, käsikirjoittanut sekä kuvannut lyhytelokuvia kuten Beavi - Aurinko. Karpo tunnetaan Formula-Neppis -autojen ja neppiksen lähettiläänä. Hän on tuottanut neppisaiheista taidetta ja -tapahtumia useissa maissa. Aikaisemmin hän on työskennellyt kehitystehtävissä Dentsu Aegiksella, luovana johtajana Digitoimisto Kuubissa sekä sisältömarkkinointijohtajana Omnicom Media Groupissa sekä toiminut muotoilun, luovan työn ja markkinointiteknologian yrittäjänä. Nykyään Karpo työskentelee digitoimisto Tulos Helsingin luovana johtajana ja tehnyt palvelunkehitystyötä muun muassa taksiyhtiö Menevälle. Hän toimii myös neuvonantajana suomalaisissa kasvuyrityksissä.
Via Flaminia
Via Flaminia (lat.; ) oli roomalainen tie, joka kulki Roomasta pohjoiseen Apenniinien yli, ja päättyi Ariminumiin Adrianmeren rannalle. Se oli tärkein reitti Roomasta nykyisen Italian pohjoisosien Gallia cisalpinaan kuljettaessa.
Historia
Via Flaminia oli yksi vanhimpia ja tärkeimpiä roomalaisia teitä ja pääyhteys Roomasta Pohjois-Italiaan. Tien rakennutti Gaius Flaminius, ja sen tarkoitus oli tarjota tieyhteys gallien alueille, jotka hän oli itse valloittanut muutamia vuosia aiemmin. Tien tarkka rakentamisajankohta on kuitenkin antiikin lähteiden perusteella epäselvä: joskus se ajoitetaan hänen konsulikaudelleen vuonna 223 eaa. ja joskus hänen kensorikaudelleen vuonna 220 eaa.
pienoiskuva|vasen|pysty|Alkuperäistä Via Flaminiaa on jäljellä pieni osuus [[Carsulaessa, jossa se kulkee Trajanuksen kaaren (Arco di Traiano) läpi.]] Strabon esittää tien rakennuttajaksi virheellisesti Gaius Flaminiuksen samannimisen pojan Gaius Flaminiuksen, joka toimi konsulina vuonna 187 eaa. yhdessä Via Aemilian rakennuttajan Marcus Aemilius Lepiduksen kanssa ja joka kyllä rakennutti Via Flaminia militareksi kutsutun tien Bononiasta Arretiumiin. Via Flaminia oli kuitenkin varmuudella valmis jo kauan ennen tätä. Se osoitti sotilaallisen merkittävyytensä jo toisessa puunilaissodassa, jossa vuoden 218 eaa. konsuli Sempronius eteni sitä pitkin Ariminumiin pysäyttääkseen Hannibalin etenemisen.
Via Flaminia mainitaan usein antiikin kirjallisuudessa sekä tasavallan aikana että keisarikaudella, ja se vaikuttaa olleen yksi Italian maineikkaimpia ja useimmin käytettyjä valtateitä. Cicero sanoo eräässä filippiläispuheessaan, että Roomasta Gallia cisalpinaan eli nykyiseen Pohjois-Italiaan johtaneita teitä oli kolme: Via Flaminia, joka kulki Adrianmeren rannikon kautta; Via Aurelia, joka kulki Tyrrhenanmeren rannikkoa pitkin; sekä Via Cassia, joka kulki Etrurian halki. Tien sotilaallinen merkitys tuli ilmi jälleen Vespasianuksen ja Vitelliuksen välisessä mittelössä vuonna 69 jaa., ja tuolloin koettiin, että sen hallinta oli ratkaisevan tärkeää voiton kannalta. Monet tien varren kaupungit kasvoivat ajan kuluessa kukoistaviksi ja runsasväkisiksi tien vilkkaan liikenteen ansiosta. Muun muassa Forum Flaminiin kaupunki perustettiin tien rakentamisen yhteydessä.
Näin merkittävä tie sai luonnollisesti paljon huomiota, ja sen ylläpidosta ja parantamisesta pidettiin huolta. Kun keisari Augustus vuonna 27 eaa. antoi muut päätiet eri konsuliluokkaan kuuluneiden henkilöiden vastuulle, hän piti Via Flaminian itsellään ja kunnostutti sen koko matkalta Roomasta Ariminumiin. Tämän kunniaksi hänelle pystytettiin kaksi riemukaarta, toinen Roomaan ja toinen Ariminumiin. Näistä jälkimmäinen on yhä pystyssä. Myöhemmin Vespasianus paransi tietä rakennuttamalla tunnelin Intercisaan nykyiseen Furlon rotkoon. Se on säilynyt koko matkalta.
Myöhemmällä keisarikaudella, kun keisarit asuivat yleensä Mediolanumissa tai Ravennassa, Via Flaminiasta tuli vielä entistäkin tärkeämpi, sillä se yhdisti kyseiset kaupungit Roomaan. Runoilija Claudianus kuvaa Via Flaminiaa laajasti kuvatessaan keisari Honoriuksen matkaa Ravennasta Roomaan vuonna 404 jaa.
Eräs osoitus tien merkittävyydestä on se, että samoin kuin Via Aemilia, sen mukaan sai nimensä yksi Italian maakunta. Erikoista kyllä nimen saaja ei kuitenkaan ollut Umbria, jonka kautta tie pääosin kulki, vaan Flaminiaksi alettiin kutsua tien loppupään aluetta Gallia cispadanan itäosassa Adrianmeren rannikolla. Nimi esiintyy lähinnä osana myöhäisroomalaisen Flaminia et Picenumin provinssin nimeä.
Nykyisin tien reitti kulkee rinnakkain tai päällekkäin tien Strada statale 3 Via Flaminian (SS 3) kanssa. Tiestä käytetään Latiumissa ja Umbriassa myös nimeä Strada regionale (SR) 3 ja Marchessa nimeä Strada provinciale (SP) 3.
Pääreitti
Via Flaminia kulki Roomasta kohti pohjoista. Sen pituus oli 210 roomalaista mailia eli noin 311 kilometriä lyhyintä reittiä pitkin, ja 222 mailia eli noin 328 kilometriä vaihtoehtoista, hieman pidempää reittiä pitkin. Nykyisen maantieteen termistöllä Via Flaminian reitti kulkee Roomasta Val Tevereen eli Tiberin laaksoon, kohtaa vuoriston Castello delle Formischen kohdalla, nousee Gualdo Tadinoon ja kulkee läpi Scheggian solan (575 m) Cagliin. Sieltä se laskeutuu Toscanan-Emilian Apenniinien ja Umbrian Apenniinien välisen itäisen rinteen jokiuomia rannikolle kohti Fanoa ja kääntyy valtatie A1:n suuntaisena luoteeseen kohti Riminia.
Via Flaminia sai alkunsa Roomasta Serviuksen muurien Porta Ratumena -portilta. Aurelianuksen muurien läpi tie kulki noin yhtä mailia myöhemmin tien mukaan nimetystä Porta Flaminiasta, joka sijaitsi lähes samalla paikalla kuin nykyinen Porta del Popolo, mutta hieman kauempana Tiberistä. Sieltä tie kulki suoraa linjaa Pons Milviukselle (nyk. Ponte Milvio/Ponte Molle) ylittäen Tiberin. Kyseinen silta sijaitsi kahden mailin päässä Porta Flaminiasta. Tiberin ylitettyään tie kääntyi oikealle pysyttäytyen melko lähellä jokea, kun taas Via Cassia haarautui tässä kohden vasemmalle kulkien lännempänä. Tällä alueella, useiden mailien matkalla Roomasta, Via Flaminian varrella oli lukuisia hautoja tien kummallakin puolella, samoin kuin Via Appialla ja Via Latinalla. Antiikin kirjallisuudessa Via Flaminian haudat mainitsee erityisesti Juvenalis.
Kuuden mailin päässä Pons Milviukselta, nykyisin nimellä Prima Porta tunnetussa paikassa, sijaitsi tieasema nimeltä Saxa rubra eli Ad rubras, joka mainitaan usein antiikin aikaisten tapahtumien yhteydessä. Siellä Via Tiberina erkaantui Via Flaminiasta oikealle, ja jatkoi Tiberin laaksoa pitkin, kun taas Via Flaminia jatkoi pohjoiseen. Se ylitti Tiberin jälleen lähellä Ocriculumia. Tämän jälkeen tie jatkoi Narniaan eli Nequinumiin, jossa se ylitti Nar (nyk. Nera) -joen.
pienoiskuva|pysty=0.85|Via Flaminian reitti. Tien asemapaikat Roomasta Narniaan olivat:
Narniassa tie haarautui kahteen vaihtoehtoiseen reittiin. Haarat yhtyivät Forum Flaminiissa. Alkuperäinen suora linjaus Narniasta Mevanian kautta Forum Flaminiihin kulki seuraavaa reittiä:
Myöhemmin syntynyt toinen reitti kulki Narniasta Interamnan ja Spoletiumin kautta Forum Flaminiihin. Siitä vaikuttaa tulleen yhtä yleinen reitti kuin alkuperäisestä, ja niin sekä Itinerarium Antonini Augusti että Itinerarium Burdigalense (Itinerarium Hierosolymitanum) kuvaavat tämän reitin suoran linjauksen sijasta. Reitti oli:
Forum Flaminii sijaitsi kohdassa, jossa tie saapui Apenniineille aloittaen niiden ylityksen. Tie ylitti Apenniinien keskiharjanteen Ad Aesimissa eli Ad Ensemissä, laskeutui Metaurus (nyk. Metauro) -joen laaksoon Forum Semproniissa, ja seurasi tämän jälkeen jokea Fanum Fortunaehen Adrianmeren rannalla. Tämän jälkeen se kulki rannikkoa pitkin luoteeseen Ariminumiin. Reitti oli:
Ariminumissa tie liittyi Via Aemiliaan, joka jatkoi luoteeseen kohti Placentiaa.
Haaraumat
Via Flaminiasta haarautui Nuceriassa tie, joka ylitti Apenniinit kulkien suoraan Adrianmeren rannalle Anconaan. Se mainitaan Itinerarium Antonini Augustissa Via Flaminian nimen alla, mutta on kyseenalaista, että se olisi koskaan varsinaisesti luettu Via Flaminian osaksi. Tien reitti oli:
Sitten tie jatkui Adrianmeren rannikkoa pitkin Sena Gallican kautta Fanum Fortunaehen, jossa se yhtyi Via Flaminian pääreittiin:
Sosialistinen työväenpuolue
Aiemmin nimellä Sosialistinen työväenpuolue tunnettiin seuraavat puolueet:
Englanninkääpiöbulldoggi
Englanninkääpiöbulldoggi (Miniature Bulldog) on sukupuuttoon kuollut englantilainen koirarotu.
Luonne ja käyttäytyminen
Rotua kuvailtiin älykkääksi, erinomaiseksi seurakoiraksi. Kuitenkin vain ani harva narttu oli hyvä emä, ja pennuilla ei ollut juurikaan sitkeyttä.
Isaac Stern
thumb|upright|Isaac Stern vuonna 1980. Isaac Stern (21. heinäkuuta 1920 Kremenets, Puola (nykyään Ukrainaa) – 22. syyskuuta 2001 New York) oli yhdysvaltalainen viulisti. Hän muutti San Franciscoon Ukrainasta perheensä mukana kymmenen kuukauden ikäisenä. Saatuaan alkeisopetusta äidiltään hän aloitti viuluopintonsa San Franciscon konservatoriossa vuonna 1928. Vuodesta 1931 hän sai Louis Persingerin opetusta, mutta jatkoi vuodesta 1932 taas konservatoriossa Naoum Blinderin oppilaana. Ensikonserttinsa hän antoi vuonna 1936 soittaen Saint-Saënsin 3. viulukonserton Pierre Monteuxin johtaman San Franciscon sinfoniaorkesterin solistina.
Englanninkääpiöbulldoggi
Alkuperä
Englanninkääpiöbulldoggi kehitettiin naisten seurakoiraksi 1800-luvun Englannissa. Kun härkätaistelut kiellettiin vuonna 1835, osa kasvattajista alkoi systemaattisesti jalostaa bulldoggien kokoa pienemmäksi. Tästä kääpiökokoisesta versiosta tuli tietyillä alueilla suosittu seurakoira. Hieman myöhemmin se oli vähällä kuolla sukupuuttoon ensimmäisen kerran, mutta viktoriaanisen aikakauden loppupuolella siitä kiinnostuttiin jälleen.
Isaac Stern
Sternin viulutaide kuuluu 1900-luvun merkittävimpiin. Hänen tyylinsä katsottiin olevan tasapainoinen kompromissi Jascha Heifetzin teknisesti rikkeettömän, mutta emotionaalisesti etäisen, ja Fritz Kreislerin lämpimän romanttisen, mutta välillä suuria vapauksia ottavan soiton väliltä.
Englanninkääpiöbulldoggi
Alkuperä
1890-luvulla ranskanbulldoggi saapui Lontooseen ja saavutti heti suuren suosion. Alkuperäisen kääpiöbulldoggin harrastajat halveksuivat ranskalaista versiota, mutta siitä huolimatta tämän menestystä Englannissa ei voinut estää. Lopulta vuonna 1902 perustettiin kaksi kilpailevaa yhdistystä: yksi englanninkääpiöbulldoggille ja toinen ranskanbulldoggille. The Kennel Club vastusti termiä toy rodun nimessä, joten vuonna 1906 sen uudeksi nimeksi vaihdettiin Miniature Bulldog. Viimeinen merkintä englanninkääpiöbulldoggista on vuodelta 1914, ja vuonna 1920 Kennel Club lakkautti sen rekisteröinnin virallisesti.
Isaac Stern
Pitkän uransa aikana Stern esitti oikeastaan koko viulukirjallisuuden laidasta laitaan. Hän on levyttänyt kaikki klassiset viulukonsertot, useat moneen kertaan. Hänet muistetaan myös Viulunsoittaja katolla -elokuvan viulusoolon esittäjänä.
Englanninkääpiöbulldoggi
Vaikutus nykyisiin rotuihin
1850-luvulla englanninkääpiöbulldoggeja vietiin Pohjois-Ranskaan, missä ne risteytyivät muiden rotujen kanssa. Lopputuloksena oli ranskanbulldoggi.
Isaac Stern
Stern avusti mielellään nuoria lahjakkaita muusikoita heidän uransa alussa. Tällaisia Sternin löytöjä olivat muun muassa sellisti Yo-Yo Ma sekä viulistit Itzhak Perlman ja Pinchas Zukerman.
Englanninkääpiöbulldoggi
Terveys
Kääpiökoirien asiantuntija Leslie Williamsin mukaan rotu oli heiveröinen, sillä oli lisääntymisongelmia ja sen oli vaikea pysyä pystyssä.
Isaac Stern
Sternin lempisoitin oli "Ysaye" Guarneri del Gesù.
Erik Carlson
Erik Carlson on suomalainen lapsinäyttelijä, joka on ääninäytellyt muun muassa elokuvissa Niko 2 – Lentäjäveljekset (Niko), Boksitrollit (Egu) ja ParaNorman (Norman).
Hundseidin hallitus
pienoiskuva|200px|Pääministeri [[Jens Hundseid]] Hundseidin hallitus oli Norjan hallitus 14. maaliskuuta 1932 – 3. maaliskuuta 1933. Se oli Keskustapuolueesta (tuolloiselta nimeltään Talonpoikaispuolue) koostunut vähemmistöhallitus.
Ministerit
Pääministeri Ulkoministeri Kirkko- ja opetusministeri Oikeusministeri Puolustusministeri Valtiovarainministeri Kauppaministeri Työministeri Maatalousministeri Sosiaaliministeri
Petri Sirviö
Petri Sirviö (s. 1962 Oulu ) on suomalainen kulttuuripersoona, joka on vuonna 1987 toimintansa aloittaneen Mieskuoro Huutajien perustaja ja kuoronjohtaja. Hän toimi runsaan vuoden ajan (2014–2015) Helsingissä sijaitsevien Kaapelitehtaan ja Suvilahden kulttuurikeskusten toimitusjohtajana. Sirviö on työskennellyt myös useiden vuosien ajan erilaisten kulttuurihankkeiden projektipäällikkönä Oulun kaupungilla.
Sirviö valittiin keväällä 2014 Kaapelitehtaan ja Suvilahden toimitusjohtajaksi. Hän seurasi tehtävässä Stuba Nikulaa, joka siirtyi Helsingin kaupungin kulttuurijohtajaksi. Sirviö erosi tehtävästä yllättäen kesäkuussa 2015 jo runsaan vuoden kuluttua valinnastaan. Eron syitä ei kerrottu julkisuudessa, mutta Helsingin Sanomien mukaan yhtiön sisällä oli ilmapiiriongelmia.
Chase Tower (Chicago)
Chase Tower on pilvenpiirtäjä Chicagon kaupungissa Illinoisin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Rakennustyöt alkoivat vuonna 1964 ja ne valmistuivat vuonna 1969. Rakennus on 60-kerroksinen ja 259 metriä korkea.
George Sørensen
George Sørensen (s. 15. toukokuuta 1995 Herning, Tanska) on tanskalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskan-joukkue Almtuna IS:ssä.
Seuraura
Sørensen on Herning IK:n oma kasvatti. Hän debytoi miesten peleissä seuran kakkosjoukkueessa vain 15-vuotiaana Tanskan I-divisioonassa kaudella 2010–2011, jolloin Sørensen pelasi siellä yhden runkosarja- ja kaksi playoff-ottelua. Kaudella 2011–2012 hän debytoi Tanskan pääsarja AL-Bank Ligaenissa torjuen viidessä runkosarjaottelussa. Sørensen ei kuitenkaan saanut peliaikaa pudotuspeleissä eikä Tanskan cupissa. Hän toimi suurimman osan kaudesta kakkosmaalivahtina Ľuboš Pisárille. Sørensen voitti kauden päätteeksi Tanskan-mestaruuden, Tanskan cupin ja Tanskan I-divisioonan hopeaa.
Kaudella 2012–2013 Sørensen jatkoi Pisárin kakkosmaalivahtina ja torjui kolmessa runkosarjaottelussa ja yhdessä Continental Cupin ottelussa. Hän vahvisti kauden aikana myös Herningin A-nuoria, joissa Sørensen voitti mestaruuden. Kaudella 2013–2014 hän pelasi Metal Ligaenissa (ent. AL-Bank Ligaen) 16 runkosarja- ja yhden playoff-ottelun sekä kaksi Tanskan liigacup-ottelua. Sørensenillä oli koko liigan paras torjuntaprosentti (94,8 %) ja päästettyjen maalien keskiarvo (1.17). Hän voitti Tanskan liigacupin ja Metal Ligaen -hopeaa. Sørensen valittiin kauden päätteeksi liigan vuoden tanskalaislupaukseksi. Hänet valittiin kauden aikana myös Metal Ligaenin syys- ja lokakuun parhaaksi pelaajaksi. Kauden 2014–2015 Sørensen pelasi taas varsin selkeänä kakkosmaalivahtina Ľuboš Pisárille. Hän voitti kauden aikana Tanskan cupin ja edusti Herningiä myös Continental Cupissa.
Kaudeksi 2015–2016 Sørensen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Frederikshavn White Hawksiin. Hän nousi joukkueen selkeäksi ykkösmaalivahdiksi ja pelasi 37 runkosarja- ja 13 playoff-ottelua. Sørensen valittiin Metal Ligaenin marraskuun 2015 kuukauden pelaajaksi. Hän voitti kauden päätteeksi pronssia.
Sørensen siirtyi kaudeksi 2016–2017 kaksivuotisella sopimuksella Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyAllsvenskan-joukkue Almtuna IS:ään.
Maajoukkueura
Sørensen edusti Tanskaa MM-kilpailuissa vuonna 2016. Hän aloitti joukkueen kolmosmaalivahtina, mutta nousi Tanskan kakkosmaalivahdiksi Simon Nielsenin edelle neljään viimeisimpään otteluun. Sørensen ei kuitenkaan saanut peliaikaa Sebastian Dahmin takana. Hän pelannut kaikkiaan kolme A-maaottelua.
Sørensen pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2015 sekä IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2013 (pronssia) ja 2014 (kultaa). Hän oli torjumassa vuoden 2015 turnauksessa Tanskalle historian ensimmäistä voittoa alle 20-vuotiaiden MM-kilpailujen pääsarjatasolla, kun joukkue otti 31. tammikuuta 2014 voittomaalikilpailun jälkeen 3–4-voiton Sveitsistä. Joukkue saavutti lopulta historian parhaan MM-sijoituksensa tultuaan kahdeksanneksi ja Sørensen palkittiin Tanskan yhtenä kolmesta parhaasta pelaajasta. Vuoden 2014 IA-divisioonan turnauksessa hänet palkittiin joukkueensa parhaana pelaajana.
Sørensen pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2012 sekä IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2013. Vuoden 2013 turnauksesta hän voitti kultaa ja Sørensenillä oli paras torjuntaprosentti (95,6 %) ja päästettyjen maalien keskiarvo (1.18). Hän onnistui myös maalinteossa 8. huhtikuuta 2013 Ranskaa vastaan tyhjään maaliin. Sørensen palkittiin turnauksen parhaana maalivahtina ja Tanskan parhaana pelaajana.
Sørensen pelasi myös World Junior A Challengessa vuonna 2014, jolloin hän voitti hopeaa.
Muuta
Sørensenin pikkuveli Marc Emil pelaa puolustajana Herningin kakkosjoukkueessa.
Hollannin Grand Prix 1982
Hollannin Grand Prix 1982 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 3. heinäkuuta 1982 Zandvoortin radalla Alankomaissa. Kilpailun voitti Ferrarilla ajanut Didier Pironi, jolle voitto oli toinen.
Luettelo Angolan kaupungeista
Tämä on luettelo Angolassa sijaitsevista kaupungeista.
Milano – San Remo 2019
Milano – San Remo 2019 oli järjestyksessään 110. maantiepyöräilyn Milano – San Remo -kilpailu. Se käytiin 291 kilometrin reitillä Milanosta San Remoon 23. maaliskuuta 2019. Kilpailu kuului UCI World Touriin 2019.
Julian Alaphilippe voitti kilpailun oltuaan yhdentoista miehen loppukirissä nopein ennen Oliver Naesenia ja Michal Kwiatkowskia.
Sandokan (piirrossarja)
Suomessa sarjaa esitettiin 1990-luvulla MTV3-kanavalla ja myöhemmin useampia kertoja uusintana. Viimeisin uusinta sarjasta on esitetty Ruutu+ Lapset -kanavalla 2013. Sarja on julkaistu suomeksi dubattuna myös 4×50 minuutin VHS-kasettikokoelmana.
Juoni
Piirrossarja kertoo Malesian tiikeri Sandokanista, jonka vanhemmat olivat suuria hallitsijoita. Eräs heidän läheisimmistä liittolaisistaan, James Brooke, paljastuu petturiksi ja syöksee Sandokanin vanhemmat vallasta, jolloin nuori Sandokan pakenee vannoen kostavansa vanhempiensa kohtalon. Vartuttuaan aikuiseksi hän kerää uskollisen miehistön ja alkaa purjehtia laivallaan Eteläistä Kiinan merta löytääkseen petollisen James Brooken, joka sittemmin on vaihtanut nimensä "Sarawikin Rajahiksi". Sandokanilla ja hänen miehistöllään on paha maine merirosvoina lähinnä Rajahin keksimien valheiden vuoksi, vaikka Sandokan miehineen on ryöstänyt ainoastaan Rajahin laivoja. Tosiasiassa Sandokan on kruunun todellinen perillinen.
Elokuvaversio
Sarjan jaksoista on koostettu myös noin 75 minuuttia pitkä televisioelokuva. Suomenkielisestä jälkiäänityksestä vastasi Oy PVP Voice Ab. Rooleissa mm. Anssi Känsälä, Elise Langenoja, Sari Moilanen, Arto Nieminen, Antti Raekallio, Velimatti Ranta, Pasi Ruohonen, Juuso Pekkinen, Pauli Virta ja Juha Paananen.
Suomessa julkaistut VHS-kasetit
Suomessa on julkaistu Sandokan-sarjaa VHS-kasetteina kahdessa osassa. 1990-luvun puolivälissä Castle Communications julkaisi sarjaa jaksoon 18 saakka. Julkaisua jatkoi 10 vuotta myöhemmin Pan Vision, joka julkaisi uudestaan myös aiemmat jaksot. Suomenkielisinä ääninä mm. Elise Langenoja, Keijo Romppainen, Pekka Simola ja Pauli Virta.
Pierre Auguste Cot
Pierre Auguste Cot ( 17. helmikuuta 1837 Bédaneux, Hérault – 2. elokuuta 1883 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari. Hän edusti akateemista taidetta.
Cot sai ennen siirtymistään Pariisiin taideopetusta Toulousessa. Pariisissa hänen opettajinaan olivat Léon Cogniet, Alexandre Cabanel ja William-Adolphe Bouguereau. Ensimmäisen näyttelynsä Cot piti vuonna 1863, ja 1870-luvulla hän oli jo suosittu taiteilija. Cotin otti suojatikseen kuvanveistäjä Francisque Duret, jonka tyttären kanssa Cot solmi avioliiton.
Cot oli suosittu muotokuvamaalari, ja hänet palkittiin Ranskan kunnialegioonan ritarin arvolla vuonna 1874. Cotin oppilaita olivat muun muassa Ellen Day Hale ja Anna Elizabeth Klumpke.
Simeon Styliitta
pienoiskuva|Simeon Styliitan ikoni 1600-luvulta. Simeon Styliitta eli Simon pylväskilvoittelija (noin 388 Sisan – 2. syyskuuta 459) oli syyrialainen askeetikko, joka piti askeesia muiden askeetikkojen tapaan varmana tapana päästä Jumalan valtakuntaan. Kertomusten mukaan hän oli arvostetussa asemassa ja vaatimaton todenpuhuja, joka osoitti niin kuninkaille, kansalaisille kuin rikollisillekin heidän paikkansa. Hän tuli tunnetuksi asumalla pylvään päässä – ensimmäinen pylväs oli noin kolme metriä korkea, mutta viimeisten arvellaan olleen noin kaksikymmentä metriä korkeita. Hän kiristi viittansa ylleen niin tiukasti, että köysi rikkoi ihon ja aiheutti märkiviä haavoja, jotka olivat aiheuttaa hänelle kuoleman. Simeon Styliitta ei ollut ainoa pylväskilvoittelija 300–400-luvuilla.
Simeon Styliitta oli ensin tavallinen luostarimunkki, mutta hänen mielistyttyään askeesiin munkkitoverit luokittelivat hänet vaaralliseksi ja erottivat hänet luostarista. Luostarista lähdettyään hän vaelsi Antiokiaan, jossa hän jälleen oli kuolla 40 päivän kestoiseen täyspaastoonsa. Vuosia myöhemmin hän vaelsi vuorille erakoksi viettämään rauhallista elämää eläimennahkoihin pukeutuneena. Erakon elämä ei kuitenkaan ollut riittävän tuskallista, joten hän murskasi oikean jalkansa kivellä päästäkseen eroon elämän liiallisista nautinnoista. Hänen asuessaan vuoristossa ihmiset tulivat kuulemaan häntä. Elämänsä viimeiset 37 vuotta hän vietti Antiokian keskustassa pylvään päässä kesät talvet, aktiviteetteinaan laulaminen, rukoilu ja opettaminen.
Tästä toiminnasta Simon saikin lisänimensä styliitta, pylväskilvoittelija, joka tulee kreikan kielen sanasta stylos ’pylväs’. Hänestä muodostui paikallisen väestön keskuudessa tärkeä hahmo, jonka puoleen ihmiset kääntyivät tarvittaessa. Pylväänsä huipulta hän otti esille tulenaratkin aiheet valtakunnan merkkihenkilöistä tai tavallisista ihmisistä. Askeesin tuloksena uskotaan vähitellen luostarilaitoksen syntyneen askeetikkojen muodostamista yhteisöistä.
Simonin juhlapäivä katolisessa kalenterissa on 5. tammikuuta ja ortodoksisessa 1. syyskuuta.
Aiheesta muualla
pienoiskuva|Simeon Styliitan pylvään rauniot Syyriassa.
Punaisen Karkkilan Lyyti
Punaisen Karkkilan Lyyti on Marja Hollin kirjoittama tosiasiapohjainen romaani vuodelta 2014. Sen on kustantanut Lukutoukka-kustantamo.
Kirja kertoo karkkilalaisesta kommunistipoliitikosta ja kulttuurivaikuttajasta Lydia Virtasesta (1901–1976). Karkkilan kulttuuriyhdistys Lyyti palkitsi Hollin kirjan julkistamistilaisuudessa Lyyti-patsaalla. Holli on kirjoittanut kymmeniä kirjoja, joiden aiheena on muun muassa Karkkila ja karkkilalaiset.
Kirjan syntyyn vaikutti kustantamo Lukutoukan omistaja, päätoimittaja Heikki Savola, jonka mukaan Lydia Virtasen jälki näkyy Karkkilassa edelleen, 40 vuotta hänen kuolemansa jälkeen. Savola ehdotti Hollille kirjan kirjoittamista.
Tarinan alkukohtauksessa pieni Lyyti istuu lattialla, kun lääkäri tulee katsomaan sairasta äitiä Annaa. Lääkäri antaa tuomion ettei hoitaminen kannata. Anna vaatii päästä sairaalaan, koska "lapset tarttee mua". Lääkäri taipuu, Anna pääsee hoitoon. Lapset jäävät itsekseen, pienintä Lyytiä lukuun ottamatta, joka menee isovanhempien hoiviin. Anna toipuu ja palaa kotiin.
Leskeksi jäänyt Anna muuttaa viiden lapsensa kanssa Karkkilaan, silloiseen Högforsiin, ja elättää lapset ensin pyykkärinä ja saunottajana, sitten junanvaunujen siivoojana. Romaani kuvaa niukoissa oloissa kasvavan opinhaluisen Lyytin eli Lydian kehitystä ja kasvua paikkakunnan keskeiseksi vaikuttajaksi, joka jo nuorena on mukana poliittisessa toiminnassa ja joutuu kärsimään myös vankeusrangaistuksen aatteen puolesta toimittuaan.
Teoksen lopussa on luettelo Virtasen elämän vuosiluvuista, sanasto jossa selvitetään aiheeseen liittyviä keskeisiä asioita sekä laaja lähdeluettelo aineistosta, jonka pohjalta kirjoittaja Marja Holli on koonnut tarinan rungon.
Saksa olympialaisissa
Saksa osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa vuoden 1896 ensimmäisissä nykyaikaisissa olympialaisissa ja osallistui vuoteen 1952 asti lukuun ottamatta maailmansotien jälkeisiä kisoja 1920, 1924 ja 1948. Vuosina 1956-1964 Itä- ja Länsi-Saksa osallistuivat olympialaisiin Saksojen yhdistyneenä joukkueena ja vuosina 1968-1988 Saksat olivat kisoissa mukana omina joukkueina. Vuodesta 1992 alkaen Saksa on osallistunut jokaisiin olympialaisiin yhtenä joukkueena.
Saksa on isännöinyt sekä vuoden 1936 kesä- että talviolympialaiset sekä vuoden 1972 kesäolympialaiset. Myös vuoden 1916 kesäolympialaisten sekä 1940 talviolympialaisten isännyys myönnettiin Saksalle, mutta kisat peruuntuivat maailmansotien vuoksi.
Eri nimillä osallistunutta Saksaa edustaneet urheilijat ovat voittaneet yhteensä 1681 mitalia, 547 kultaa, 567 hopeaa ja 567 pronssia. Eniten mitaleja voittanut saksalaisurheilija on kymmenen mitalia voittanut uimari Franziska van Almsick.
Clonk
Clonk on saksalaisen RedWolf Designin kehittämä tietokonepeli. Pelin kaikki ovat versiot saatavilla freewarena. Pelissä pelaaja luo ensimmäiseksi oman joukkueen, johon pelin aikana kertyy clonkeja (pelissä käytettyjä hahmoja) ja roolipelimäisesti clonkit kehittyvät kokemuspisteiden karttuessa.
Mitään Clonkin versioista ei enää kehitetä. Clonk Endeavouressa ja Ragessa on paremmat grafiikat, enemmän sisältöä ja paljon pienempiä parannuksia. Clonk Rage ja Endeavour ovat nykyään ilmaisia, ja ne voi ladata Clonk:in omilta sivuilta. Pelistä oli tulossa 3D-versio Clonk Extreme, mutta sen kehitys keskeytettiin prototyyppitasolle.
Historia
thumb|225px|Kuva viimeisimpänä julkaistusta, Clonk Ragesta.
Muokattavuus
Pelin monipuolisuutta kasvattavat netistä ladattavat pelikentät, uudenlaiset clonk-hahmot ja esineet. Pelaaja voi myös itse luoda muun muassa omia tasoja, tavaroita ja sääntöjä. Sisäänrakennetulla kenttäeditorilla voi tehdä yksinkertaisia kenttiä, joihin voi lisätä objekteja. Kenttiä voi myös itse muokata tavallisella kuvankäsittelyohjelmalla.
Erkki Pahkinen
Erkki J. Pahkinen (s. 11. heinäkuuta 1937 Viipuri) on suomalainen tilastotieteilijä ja emeritusprofessori. Hän toimi Jyväskylän yliopistossa tilastotieteen apulaisprofessorina ja survey-metodiikan professorina 1995–2000. Hänet muistetaan virhemarginaali-käsitteen tuomisesta julkiseen keskusteluun.
Elämä ja ura
Pahkinen kertoo koulumenestyksensä olleen kehno ja päätyneensä akateemiselle uralle vain sattumalta. Hän oli kävelyllä Helsingin yliopiston luona, kun huomasi ovella kulkevan ihmisjonon. Vahtimestarilta hän sai tietää, että yliopiston valtiotieteellinen tiedekunta ottaa opiskelijoita sisään ilman karsintoja. Pahkinen meni jonoon, valitsi oppiaineekseen tilastotieteen ja kirjoittautui sisään. Pian hän aloitti opintonsa Helsingin yliopistossa.