cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hyvä asianajajatapa
Hyvän asianajajatavan valvonta
Lain mukaan myös oikeuskansleri valvoo asianajajien toimintaa ja hänellä on myös valitusoikeus valvonta-asioissa tehtyihin ratkaisuihin.
Jesse Ylönen
Jesse Ylönen (s. 3. lokakuuta 1999 Scottsdale, Arizona, Yhdysvallat) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura Montreal Canadiensin organisaatiossa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Ylönen laukoo oikealta.
Seuraura
Ylönen syntyi Yhdysvaltain Arizonan Scottsdalessa, kun hänen isänsä Juha pelasi NHL-joukkue Phoenix Coyotesissa. Ylösen kasvattajaseura on Espoon Palloseura, josta hän siirtyi C-juniori-ikäisenä Espoo Bluesiin. Kauden 2013–2014 Ylönen pelasi Blues Akatemian C-nuorissa. Hän oli C-nuorten SM-karsinnoissa joukkueen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 9+13=22. C-nuorten SM-sarjan runkosarjassa Ylönen oli Blues Akatemian paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 15+21=36. Alkukauden 2014–2015 hän pelasi pääasiassa Bluesin C-nuorissa. Ylönen oli C-nuorten SM-sarjan runkosarjassa joukkueen paras maalintekijä 22 osumallaan. Hän pelasi alkukaudella myös kaksi ottelua Bluesin B-nuorissa, mutta loppukaudella Ylönen siirtyi Jokereiden B-nuoriin. Kaudella 2015–2016 hän toimi joukkueen varakapteenina.
Kaudeksi 2016–2017 Ylönen palasi Bluesiin. Hän pelasi kautensa pääosin seuran A-nuorissa, joiden toiseksi paras maalintekijä Ylönen oli Tatu Kanervan jälkeen 15 osumallaan. Hän vahvisti myös Bluesin B-nuoria pudotuspeleissä, joissa Ylönen oli joukkueen paras pistemies, maalintekijä ja syöttäjä tehoilla 3+4=7. Hän voitti kauden päätteeksi B-nuorten Suomenmestaruuden. Tammikuussa 2017 Ylönen teki 1+1-vuotisen sopimuksen Mestis-joukkue Espoo Unitedin kanssa. Vain 17-vuotias Ylönen debytoi joukkueessa jo samalla kaudella. Hän sai Mestiksessä tililleen kolme runkosarja- ja playoff-ottelua ilman tehopisteitä. Ylönen voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia.
Muskegon Lumberjacks varasi Ylösen 207. pelaajana USHL:n varaustilaisuudessa 2017. Hän jatkoi kaudella 2017–2018 uraansa kuitenkin Espoo Unitedissa, jossa varsinainen Mestiksen tulokaskausi toi 48 runkosarjaottelussa tehot 14+13=27. Ylönen jakoi joukkueen sisäisen maalipörssin toisen sijan Aleksi Järvisen kanssa edellään vain Aleksi Rutanen. Hänet valittiin Mestiksen joulukuun 2017 kuukauden tulokkaaksi. Ylönen vahvisti myös pudotuspeleissä Bluesin A-nuoria, joiden paras maalintekijä hän oli puolivälieräsarjassa kolmella osumallaan.
Tammikuussa 2018 NHL:n kykyjenetsijäpalvelu listasi Ylösen Euroopassa pelaavista kenttäpelaajista rankingissaan sijalle 28. NHL:n varaustilaisuuteen 2018. Hänen sijoituksensa oli sama myös huhtikuun rankingissa. Ylöstä arvioitiin joissakin listauksissa aina ykköskierrokselle asti; mm. The Athletic -verkkolehden NHL-toimittaja Corey Pronman listasi hänet toukokuussa 2018 omassa arviossaan sijalle 14. Lopulta Montreal Canadiens varasi Ylösen toisella kierroksella numerolla 35.
Kaudeksi 2018–2019 Ylönen siirtyi kaksivuotisella SM-liigasopimuksella Pelicansiin. Hän teki liigadebyyttinsä runkosarjan avauskierroksella 14. syyskuuta 2018 vieraissa Vaasan Sportia vastaan. Ylönen merkittiin Pelicansin kolmosketjun vasempaan laitaan Antti Tyrväisen ja Taavi Vartiaisen viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 14.27 minuuttia. Ylönen avasi maalitilinsä SM-liigassa heti kahdella osumalla seuraavassa ottelussa 15. syyskuuta 2018 Rauman Lukkoa vastaan. Hänen jälkimmäinen maalinsa syntyi ylivoimalla. Erik Kakko valitsi Ylösen ottelun Alumnien tähtien ykköstähdeksi. Kaikkiaan hänen tulokaskautensa toi 53 runkosarjaottelussa tehot 13+14=27 ja kolmessa playoff-ottelussa yhden syöttöpisteen. Ylönen jakoi runkosarjan tulokkaiden pistepörssin kolmannen sijan Kärppien Radek Koblížekin kanssa. Kaudella 2019–2020 hän oli Pelicansin sisäisessä maalipörssissä toisena Juhamatti Aaltosen jälkeen 12 osumallaan ja sisäisessä pistepörssissä neljäntenä 22 tehopisteellään, kunnes helmikuun 2020 lopulla seura lainasi Ylösen amatööritry-out -sopimuksella loppukevääksi AHL-joukkue Laval Rocketiin. Hän ei kuitenkaan ehtinyt pelata siellä otteluakaan, kun koronaviruspandemia keskeytti kauden maaliskuussa.
Maaliskuussa 2020 Ylönen teki kolmivuotisen NHL-tulokassopimuksen Montreal Canadiensin kanssa. Syyskuussa 2020 seura lainasi hänet kaudeksi 2020–2021 toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella takaisin Pelicansiin. Tammikuussa 2021 Canadiens kutsui Ylösen harjoitusleirilleen. Hänet lähetettiin leirityksen päätteeksi Laval Rocketin AHL-joukkueeseen, jossa koronaviruspandemian lyhentämä tulokaskausi toi Ylöselle 29 runkosarjaottelussa tehot 8+9=17. Hän debytoi kauden aikana myös Canadiensin NHL-joukkueessa, jossa Ylönen pelasi ensimmäisen ja kauden ainoaksi jääneen ottelunsa runkosarjan päätöskierroksella 12. toukokuuta 2021 Edmonton Oilersia vastaan. Hänet merkittiin joukkueensa nelosketjun oikeaan laitaan Michael Frolíkin ja Alex Belzilen viereen. Ylönen sai ottelussa jääaikaa 11.23 minuuttia. Hänestä tuli NHL:n kaikkien aikojen kolmas toisen polven suomalaispelaaja Niklas Hagmanin ja Kasperi Kapasen jälkeen. Seuraavana päivänä Ylönen lähetettiin takaisin farmiin, mutta viisi päivää myöhemmin kutsuttiin uudelleen Canadiensin harjoitusvahvuuteen loukkaantumisten varalta. Ylönen ei kuitenkaan saanut loppukaudella peliaikaa.
Syyskuussa 2021 Ylönen herätti huomiota kerrottuaan kanadalaiselle La Presse -lehdelle yhtenä harvoista NHL-sopimuspelaajista kieltäyvänsä ottamasta koronavirusrokotetta henkilökohtaisista syistä. Muutamaa päivää myöhemmin hän kuitenkin kertoi Ilta-Sanomille ottavansa rokotteen, sillä Ylösen mukaan rokottautumattomien säännökset sekä Kanadan rajamääräykset olisivat vaikeuttaneet liikaa hänen kauttaan. Harjoitusleirin päätteeksi Montreal Canadiens lähetti Ylösen Laval Rocketin AHL-joukkueeseen. Joulukuussa Canadiens kutsui hänet NHL-vahvuuteensa, kun seura tiedotti samalla Christian Dvorakin jättäytyneen harjoituksista alavartalovamman vuoksi. Ylönen teki NHL-uransa avausmaalin kauden kolmannessa ja uran neljännessä ottelussaan 14. joulukuuta 2021 vieraissa Pittsburgh Penguinsia vastaan. Heinäkuussa 2023 Ylönen teki yksivuotisen ja 775 000 dollarin arvoisen kaksisuuntaisen jatkosopimuksen Canadiensin kanssa.
Gunnar Åhfeldt-Arjamo
Gunnar Vilhelm Åhfeldt-Arjamo, vuoteen 1933 Åhfeldt (12. elokuuta 1889 Helsinki – 12. tammikuuta 1964 Lahti ) oli panimoteollisuudessa ja puhelinalalla vaikuttanut yritysjohtaja ja musiikkimies, joka muun muassa perusti Lahden kaupungin ensimmäisen orkesterin.
Jesse Ylönen
Pelityyli
Draftin Europe -sivuston mukaan Ylönen on äärimmäisen ketterä hyökkääjä ja taitava mailankäsittelijä, joka tykkää pelata aina täydessä vauhdissa.
Muuta
Ylösen hyökkääjänä pelannut isä Juha on olympiapronssimitalisti (Nagano 1998) ja maailmanmestari (1995), joka pelasi omalla urallaan yli 300 NHL-ottelua.
Vedeeran taru
Vedeeran taru on Jarkko Tontin vuonna 2012 julkaistu fantasiaromaani. Teos sai valtakunnallisen LukuVarkaus -kirjallisuuspalkinnon vuonna 2013.
Itsenäinen jatko-osa Vedeera vaarallisilla vesillä ilmestyi syksyllä 2018. Vuonna 2022 ilmestyi kolmas Vedeera-romaani Vedeera ja polttavan auringon maa.
Vastaanotto
LukuVarkaus -palkintoraati arvioi kirjan seuraavasti: "Jarkko Tontin Vedeeran tarua raatilaiset kuvailijat juoneltaan monipuoliseksi kirjaksi, koska siinä oli mukana iloa, surua, rakkautta, rohkeutta ja toimintaa. Kirjan jännitystä ja huumoria kiiteltiin. Yksi raatilaisista totesi, että tätä kirjaa oli pakko lukea koko ajan. Toinen raatilaisista kiitti, että kirjaa lukiessa tuntui kuin olisi ollut yksi päähenkilöistä. Kolmas raatilainen totesi, että kirja oli paras ikinä. Neljäs raatilaisista suorastaan rakastui kirjaan ja toivoi, että mahdollisimman moni lukisi kirjan, ”ihana toiminnan täyteinen seikkailu”."
Elina Syrjänen kirjoitti teoksesta Kouvolan Sanomissa 12.12.2012: "Haltijoiden loisteliaasta historiasta paljastuu seikkoja, jotka pakottavat Vedeeran kyseenalaistamaan kaiken aiemmin oppimansa."
Pohjalainen-sanomalehden arvioitsijan Maaria Rousun mukaan (5.12.2012): "Vedeeran taru on klassinen fantasiasatu."
Miinalautta Porkkala
Miinalautta Porkkala (kylkinumero 91, aiemmin 777) on Suomen merivoimien Pansio-luokan miinalautta. Aluksella on suuri miina- ja kuljetuskapasiteetti. Se on varustettu koneellisilla miinojen lastaus- ja laskulaitteilla ja kykenee lähes samoihin tehtäviin kuin merivoimien miinalaivatkin.
Vedeeran taru
Vastaanotto
Tähtivaeltaja-lehden 1/2013 mukaan: "Itse teksti on mukavan soljuvaa ja maailmanrakennus hallinnassa. Hännälliset haltiat, stereotypiasta poikkeavat peikot ja nelisormiset quirenilaiset varmistavat, ettei kirja jää vain roolipelikampanjan julkiseksi sivutuotteeksi."
Miinalautta Porkkala
Valmistus
Alus tilattiin toukokuussa 1990 Olkiluodon telakalta. Se kastettiin kumminaan Inge-Maj Boström ja otettiin palvelukseen 29. lokakuuta 1992.
Palvelus
Alus on Suomenlahden meripuolustusalueen 5. miinalaivueessa kotitukikohtanaan Upinniemi. Aluksen kummipaikkakunta on Porkkalan kylä. Porkkala on Inkoon kunnan kummialus.
Kristian IX
Kristian IX (8. huhtikuuta 1818 – 29. tammikuuta 1906 ) oli Tanskan kuningas vuosina 1863–1906. Hän oli vanhempiensa ja avioliiton kautta sukua monille Euroopan monarkeille, ennen kaikkea Tanskan Fredrik V:lle, jonka lapsenlapsenlapsi hän oli, mutta hänellä ei ollut luonnollista asemaa kruununperimysjärjestyksessä. Edellinen kuningas Fredrik VII ei saanut lapsia, ja Kristian valittiin kruununperijäksi jo vuonna 1852.
Kun Kristian nousi Tanskan valtaistuimelle vuonna 1863, Schleswigin ja Holsteinin eteläiset maakunnat, jotka eivät olleet muodollisesti osa Tanskaa, protestoivat. Tästä syttyi sota, jossa Tanska menetti ne Preussille. Vuonna 1866 Kristian vahvisti Tanskan uuden perustuslain.
Kristian ja hänen vaimonsa Louise saivat kuusi lasta, joista neljä päätyi Euroopan mahtavimmille valtaistuimille. Dagmar nai Venäjän keisari Aleksanteri III:n, Alexandra taas Britannian Edvard VII:n. Vanhin poika Fredrik VIII sai Tanskan kruunun, kun taas nuorempi Vilhelm valittiin Kreikan kuninkaaksi nimellä Yrjö I. Fredrik VIII:n poika oli Norjan kuninkaaksi vuonna 1905 tullut Haakon VII. Näiden sukulaisuussuhteiden takia Kristiania kutsuttiin ”Euroopan isoisäksi” (joskin tanskaksi hän oli ”Euroopan appiukko”, Europas svigerfar).
Siuntio
Siuntio on Suomen kunta, joka sijaitsee Uudenmaan maakunnassa. Kunnassa asuu 0 ihmistä ja sen pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 0 asukasta/km².
Siuntio on kaksikielinen ja enemmistönä 0 prosenttia asukkaista puhuu suomea ja 0 prosenttia puhuu ruotsia. Siuntion suomenkielinen seurakunta kuuluu Espoon ja ruotsinkielinen seurakunta Porvoon hiippakuntaan. Ensimmäiset kirjalliset maininnat Siuntiosta ovat vuodelta 1382.
Maantiede
Siuntio sijaitsee Suomenlahden rannikolla Helsingin länsipuolella. Sen naapurikunnat ovat Inkoo, Kirkkonummi, Lohja ja Vihti. Entisiä naapurikuntia olivat Degerby ja Lohjan kunta (tällöin Lohjan kaupungilla oli Siuntion kanssa vain noin puolen kilometrin raja).
Osittain tai kokonaan Siuntion alueella sijaitsevia Natura-kohteita ovat Pytbergin tammimetsä, Torsgårdin metsän arvokas vanhan metsän kohde, Meiko-Lappträskin alue Siuntion ja Kirkkonummen rajalla sekä Siuntionjoen pääuoman ja kuuden sivujoen vesialueita kattava kohde. Siuntionjoki on yksi harvoista Uudenmaan joista, joissa on jäljellä luontaisesti lisääntyvä alkuperäinen meritaimenkanta.
Siuntion eteläosassa sijaitsee Störsvikin luonnonsuojelualue, joka on osa Kopparnäs-Störsvikin virkistysaluetta.
Vesistöt
Siuntion merialue käsittää Pikkalanlahden ja Pikkalanselän. Saaria on useita, suurimpina Vårdö, Kalvö, Klobben ja Svinö. Siuntiossa on yhteensä 33 järveä, joista suurimmat ovat järjestyksessä Karhujärvi, Vikträsk ja Tjusträsk. Järvistä syvin on Vikträsk, joka yltää 15 metrin syvyyteen.
Kyliä
Aiskos, Annila, Backa, Barråsa, Bläsaby, Bocks, Bollstad, Broända, Bäcks, Böle, Dansbacka, Engisby, Fall, Fjällskifte, Flyt, Fågelvik, Förby, Gammelby, Grisans, Grotbacka, Gåsarv, Grännäs, Grönskog, Gårdskulla, Gårsböle, Gåsarv, Gårdsböle, Gästans, Harvs, Hollstens, Hummerkila, Hästböle, Järvans, Järvinummi, Kahvimaa, Kalans, Kanala, Karskog, Karuby, Kela, Kirkonkylä, Kokkila, Kopula, Kynnar, Lappers, Lempans, Lieviö, Malm, Munks, Myllykylä, Myrans, Mörsbacka, Niemenkylä, Nordanvik, Nummenkylä, Palmgård, Pappila, Paturs, Pellas, Pikkala, Pulkbacka, Purnus, Påvals tai Påvalsmalm, Pölans, Raivio, Siggans, Siuntion asema, Sjundby, Skinnars, Störsby, Störsvik, Suitia, Sunnanvik, Svartbäck, Tyyskylä, Tupala, Tupala Uusikylä, Veijola, Vikars, Västerby, Yövilä, Ängsholm.
Linnoja
Suitian linna, Sjundbyn linna
Taajamat
Vuoden 2018 lopussa Siuntiossa oli 6 134 asukasta, joista 2 947 asui taajamissa, 3 091 haja-asutusalueilla ja 96:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Siuntion taajama-aste on 48,8 %. Siuntion taajamaväestö jakautuu viiden eri taajaman kesken:
Kunnan keskustaajama on lihavoitu. Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluvat tähän kuntaan vain osittain. Lohjan keskustaajama ulottuu pääosin Lohjan kaupungin ja Saarlammin taajama Kirkkonummen kunnan alueelle.
Pronssikausi
Pronssikaudella Ruotsista saapuneet asuttajat toivat mukanaan eurooppalaisista maanviljely-yhteisöistä tutun uuden uskonnon; esi-isien palvonnan. Tuon aikaisesta uskonnon harjoittamisesta on Siuntiossa jäljellä monumentaalisia hautaröykkiöitä, eli hiidenkiukaita. Näistä tunnetuin hautaröykkiökokonaisuus sijaitsee Krejansbergetin huipulla. Röykkiöt ovat lailla suojeltuja muinaisjäännöksiä.
Rautakausi
Rautakaudella Siuntion asutus oli harvahkoa. Vanhimmat talot ovat sijainneet Tjusträskin lähistöllä. Kylien nimiä ovat olleet mm. Karhu (nyk. Karuby), Purnu (nyk. Purnus) ja Kyynärä (nyk. Kynnar). Länsi-Siuntion jokivarsilla on myös ollut asutusta, kuten myös Siuntion etelä- ja pohjoisosissa. Pohjois-Siuntion rautakautinen asutus on liittynyt Lohjan keskuksiin, jonne myös alueen paikannimet viittaavat. Esimerkiksi nykyisin ruotsalaiseen muotoon taivutettu Aiskos viitannee Lohjan Askolaan ja Veijans Lohjan Veijolaan. Siuntiossa sijaitsee myös rautakautinen Skällbergetin muinaislinna. Samalta ajalta on peräisin myös Siuntion Backan uhrikivi, joka liittyy esikristillisen viljelijäväestön hedelmällisyyskulttiin.
Siuntio valtiovallan alle
pienoiskuva|vasen|Sjundbyn linna alt=Suitian linna|pienoiskuva|Suitian linna Ensimmäisenä valtiovaltana Uudenmaan rannikolle ja Siuntioon rantautui Tanska ristiretkien myötä 1200-luvulla. Sen ote Uudestamaasta ei kuitenkaan kestänyt pitkään ja jo 1200-luvun puolivälissä Ruotsin vaikutus alueella oli selvästi Tanskaa voimakkaampi.
Siuntion, kuten muunkin Uudenmaan, ruotsinkielinen väestö on peräisin 1200- ja 1300-luvun ruotsalaisten kolonisaatiosta. Ruotsalaiset tulivat Siuntioon ilmeisesti Siuntionjokea pitkin ja vähä vähältä asuttivat koko pitäjän alueen. Ruotsinkielinen asutus on nuorempaa kuin vastaavat asutus Inkoossa ja Karjaalla tai Kirkkonummella. Siuntion asuttaneet ruotsalaiset olivat pääosin kotoisin Sveanmaalta, mutta joukossa on ollut väkeä myös Smoolannista. Lisäksi Siuntioon on aikojen saatossa muuttanut väestöä esimerkiksi Virosta ja Liivinmaalta.
Siuntio kuului Ruotsin verohallinnossa ensin Porvoon linnalääniin ja 1730-luvulta lähtien Raaseporin linnalääniin. Omaksi hallintopitäjäkseen Siuntio muodostui ehkä jo vuonna 1407, kun Raaseporin linnalääni jaettiin tuolloin omiin hallintopitäjiin. Itsenäisenä pitäjänä Siuntio mainitaan ensimmäisiä kertoja 1420-luvulla muodoissa Siundo, Siuendo, Syndo, Sywnda tai Szenda.
Siuntion keskiaikainen harmaakivikirkko on valmistunut vuosien 1460 ja 1489 välillä. Kunnassa on myös kaksi linnoiksi kutsuttua kartanoa 1400-luvulta, Suitian kartano ja Sjundbyn kartano. Toisen maailmansodan jälkeen Siuntion eteläkärki kuului Porkkalan vuokra-alueeseen.
Porkkalan vuokra-aika
Jatkosodan päätyttyä Suomi sitoutui rauhanehtojen §8 mukaan vuokraamaan Neuvostoliitolle Porkkalanniemen ja sitä ympäröivän maa- ja merialueen 50 vuodeksi. Siuntio menetti yli neljäsosan maa-alastaan. Rajan taakse jäivät muun muassa Sjundby, Pikkala, sekä asemanseutu liikkeineen ja kunnallispalveluineen. Käytännössä raja kulki Lappträskin, Sjundbyn ja rantaradan takaa Fallin eteläpuolelle jättäen kaiken rajan eteläpuolella olevan Neuvostoliitolle. Yhteensä vuokra-alueelle jäi Siuntiosta 135 asuinkiinteistöä tai maatilaa, joiden joukkoon kuului neljä kulttuurihistoriallisesti arvokasta kartanoa. Yhteensä vuokra-alueelta ja rajavyöhykkeeltä evakuoitiin lähes 1400 henkeä. Siuntion ja Kelan rautatieasemille perustettiin evakuointitoimistoja, sillä sekä vuokra-alueelle jääneet asunnot, että Suomen puoliselle rajavyöhykkeelle jääneet asunnot piti evakuoida irtamistoineen. Osa asukkaista päätyi polttamaan osan irtaimistoaan. Kotinsa ja tulonlähteensä menettäneitä avustivat huoltoviranomaiset, Porkkalan liitto, sekä Svensk-Finlands vänner i Stockholm -järjestö.
Kulttuuri- ja sivistyskohteista Porkkalaan jäi muun muassa Aleksis Kiven Fanjunkarsin torppa, joka tuhoutui vuokra-aikana täysin. Kunnallispalveluista rajan taakse jäi muun muassa lääkärintalo ja kunnantoimisto. Kunnan elinkelpoisuus ei kuitenkaan vaarantunut merkittävästi, sillä Siuntio ei koskaan menettänyt kirkkoaan tai kirkonkyläänsä, jonne kunnan hallinnollinen keskus ja palvelut evakuoitiin. Junien piti peittää ikkunansa kulkiessaan Porkkalan läpi.
Kuntaliitos
Siuntion kunnanvaltuusto hyväksyi 9. marraskuuta 2011 vuoden 2013 alusta voimaan tulevaksi tarkoitetun kuntaliitoksen Lohjan ja Nummi-Pusulan kanssa. Valtuuston kokouksessa 23. huhtikuuta 2012 oli määrä antaa lausunto kunnallishallinnon rakennetyöryhmän 8. helmikuuta 2012 julkaisemasta ehdotuksesta kuntarakenteeksi, mutta sekavien vaiheiden jälkeen Siuntio ei lopulta saanut annettua minkäänlaista lausuntoa. Lohja ja Nummi-Pusula päättivät toteuttaa kuntaliitoksen ilman Siuntiota, sillä jos Siuntio olisi vetäytynyt liitoksesta määräajan umpeuduttua, olisi samalla kaatunut myös Lohjan ja Nummi-Pusulan liitos.
Väestönkehitys
Siuntiossa oli vuoteen 1980 asti ruotsinkielinen enemmistö. Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Kunnallishallinto
Siuntion kunnanvaltuustossa on 27 jäsentä. Kaudella 2021–2025 valtuustoryhmät ovat kokoomus (8 paikkaa), RKP (8), SDP (5), perussuomalaiset (3) ja vihreät (3).
Siuntion kunnanjohtaja on Juha-Pekka Isotupa.
Kunnanjohtajat
Lista Siuntion kunnanjohtajista :
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Siuntiossa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat: Nämä seurakunnat muodostavat Siuntion seurakuntayhtymän.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Siuntion alueella toimii Helsingin ortodoksinen seurakunta.
Entiset seurakunnat
Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Siuntion kunnan nykyisellä alueella.
Tunnettuja siuntiolaisia
alt=Sigrid Vaasa|pienoiskuva|pysty=0.5|Sigrid Vaasa alt=Aleksis Kivi|pienoiskuva|pysty=0.5|Aleksis Kivi Henkilöitä, jotka ovat asuneet tai asuvat, tai ovat merkittävästi vaikuttaneet Siuntiossa ovat muun muassa:
Liikenne
pienoiskuva|Siuntion rautatieasema Siuntio sijaitsee Rantaradan varrella. Siuntion rautatieasema on ollut maaliskuusta 2016 lähtien pääkaupunkiseudun lähiliikenteen Y-junien pääteasema, jolloin lähijunaliikenne Inkoon ja Karjaan välillä lakkasi.
Siuntio liittyi HSL-kuntayhtymään vuoden 2018 alussa turvatakseen lähijunaliikenteen jatkumisen. Siuntion kunnanvaltuusto päätti asiasta 30. tammikuuta 2017.
Urheilu
Sjundeå IF pelaa sekä miesten että naisten käsipallon pääsarjassa. Urheilujoukkue Siuntion Sisu, jonka lajeista merkittävimmät ovat jalkapallo ja salibandy, on kasvattajaseura, jonka tavoitteena on liikunnallisten ja terveellisten elämäntapojen tunnetuksi tekeminen ja sitä kautta kuntalaisten kokonaisvaltaisen psyykkisen ja fyysisen hyvinvoinnin edistäminen.
Siuntion kansallispuku
Siuntion kansallispuku (ruots. Sjundeå folkdräkt) kuuluu Suomen suomenruotsalaisiin kansallispukuihin. Kansallispuku on koottu pääosin 1920–1930-luvuilla.
Naisen puvun osat
Naisen Siuntion puvun hameen pohjaväri on sinisen harmaa, joskus jopa violettiin viittaava. Hameessa on punaisia raitoja, sekä kirkkaan sinisistä, keltaisista, punaisista ja mustista raidoista koostuva raitaryhmä. Pukuun kuuluu musta liivi, joka suljetaan edestä nyörillä.
Paidassa on puna-keltaista kirjailua kauluksessa, rannekkeissa ja nappilistassa.
Puvun esiliina voi olla silkkiä tai valkeaa pellavaa, jolloin siinä on paidan kirjailua vastaava koristelu alareunassa tai hameen väreissä olevaa villaa. Taskuissa on musta pohja, punaiset reunat ja kirjailtu kasvikuvio.
Siuntion puvun kanssa käytetään silkkihuivia tai kukkakuvioista valkeaa villahuivia. Huivi suljetaan hopeisella neulalla. Puvun sukat ovat valkoiset.
Miehen puvun osat
Miehen Siuntion puku koostuu sinisestä hatusta, valkoisesta paidasta, keltaisesta tai sinisestä kaulaliinasta, sekä liivistä, jossa on sinisiä, punaisia, keltaisia ja mustia raitoja. Liivissä on messinkisiä nappeja kahdessa rivissä. Puvun housut ovat tumman siniset, kuten myös takki. Pukuun kuuluu myös valkeat sukat ja mustat kengät.
Muuta
Fanjunkarsin puisto sijaitsee noin kilometrin päässä rautatieasemasta, paikalla, jolla asuessaan Aleksis Kivi kirjoitti romaaninsa Seitsemän veljestä. Fanjunkarsin torppa, jossa Kivi asui, hävisi Porkkalan neuvostoliittolaismiehityksen aikana, mutta se jälleenrakennettiin ja vihittiin käyttöön 10. lokakuuta 2006. alt=Siuntion kunnan logo 2021|pienoiskuva|Siuntion kunnan logo 2021 Siuntion pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla perunalaatikko, suolasilakat, kuoriperunat ja sipulilla höystetty valkokastike.
Kunnassa on kyläyhdistyksiä, jotka ylläpitävät paikallisia seurataloja ja vuokraavat niitä juhliin ja muihin tilaisuuksiin:
Siuntiossa toimi itsenäinen säästöpankki Sparbanken i Sjundeå aina vuoteen 1991 asti, sekä itsenäinen osuuskauppa Sjundeå Handelslag vuoteen 1973 asti.
Siuntion kunta uudisti vuonna 2021 julkisuuskuvaansa. Tällöin kunta otti käyttöön muun muassa uuden logon ja tunnuslauseen. Tunnuslause kuuluu: Siuntio - ota rauhallisesti.
Siuntion kunta jakaa vuosittain omaa kulttuuripalkintoa. Vuonna 2021 palkittiin siuntiolainen kirjailija Maikki Harjanne.
Volvo 850
Volvo 850 on Volvon vuosina 1991–1997 valmistama ylemmän keskiluokan automalli, joka korvasi Volvo 240:n. Se sijoittui mallistossa pienemmän 440/460-sarjan ja suuremman 940/960-sarjan väliin. Volvo 850:n korvasi uudistettu S70/V70-sarja.
Etuvetoisen ison Volvon suunnittelu oli aloitettu jo vuonna 1978. Auto saatiin markkinoille kesällä 1991, ja se noudatteli muodoiltaan Volvon perinteistä kulmikasta linjaa. 850 sai hyvän vastaanoton, sillä se oli ominaisuuksiltaan aikansa huippua. Yhteensä autoja valmistui runsaat 700 000 kappaletta.
Vuoden 1994 malliston perusmalliksi tuli GL. Siinä oli mustat puskurit. Varuste-eroja olivat yksinkertaisempi lämmityslaite ilman sisäkiertoa ja lämmitettävien peilien puute. GL-mallissa verhoilu oli kangasta. vasen|pienoiskuva|250x250px|Volvo 850 T-5R GLE:n tilalle tuli SE, jossa oli kevytmetallivanteet, sähköikkunat ja ulkolämpömittari sekä korinväriset helmat ja sivupeilit aikaisemman GLE:n lisäksi. Sportswagonissa oli kattokaiteet.
Vuosimallin 1994 GLT:ssä ei ollut kevytmetallivanteita eikä lämmitettäviä peilejä vakiovarusteina. Vanteet muuttuivat viisipulttisiksi.
Mallivuoden 1995 aikana 850:een tuli eniten uudistuksia koko sen historiassa. Valikoimaa täydensi T5-R, jossa turbomoottorin teho oli nostettu 240 hevosvoimaan. Siinä oli 17-tuumaiset pyörät, nahkaverhoilu ja suurempi etuspoileri. Perusmoottorin teho nousi 144 hevosvoimaan. Monissa maissa oli saatavana myös 2,0-litrainen moottori. Uusi lisävaruste oli sivuturvatyynyt, mutta Suomessa vakiovarusteena ei ollut yhtäkään turvatyynyä. Ulkonäössä uutta oli sedanin uudistetut takavalot sekä edellisvuonna GLT- ja T-5-malleihin esitelty pyöreämpi keula, jollainen oli nyt kaikissa malleissa. Uusia värivaihtoehtoja olivat hopeametalli, hopeavioletti, oliivinvihreä ja tiilenpunainen.
Varustetasot poistuivat ja tilalle tulivat varustepaketit. Perusvarusteluun oli lisätty entisten lisäksi lämmityksen sisäkierto ja ulkolämpömittari. Verhoilu oli plyysiä, T-5:ssä oli osittainen nahkaverhoilu.
Vuonna 1996 varustepakettien sisältö muuttui hieman. Murtohälytin ja kauko-ohjattava keskuslukitus siirtyivät turvapakettiin, jossa oli myös ajonestolaite. Comfort 1:ssä ja -2:ssa oli uutuutena takaistuinten lämmitys ja kyynärnoja edessä. Sportswagon-paketin sisältö oli nyt tavaratilan suojaverkko, näkösuoja ja lukittavat lattialokerot.
Samana vuonna kuljettajan turvatyyny sekä sivuturvatyynyt (yht. kolme turvatyynyä) tulivat vakioiksi. T-5R:n korvasi 250-hevosvoimainen 850 R. Toinen uutuus oli 2,5 TDI (140 hv), jonka moottori oli peräisin Audilta. Viimeisenä uutuutena oli vielä nelivetoinen AWD, jonka yhteydessä esiteltiin uusi matalapaineturbo 2,5 T (193 hv).
Phil Lynott
Philip Parris ”Phil” Lynott (20. elokuuta 1949 Birmingham, Englanti – 4. tammikuuta 1986 Salisbury, Wiltshire, Englanti) oli irlantilainen rockmuusikko ja hard rock -yhtye Thin Lizzyn perustajajäsen.
Elämäkerta
pienoiskuva|200px|Philip Lynottin patsas [[Dublinissa]] Phil Lynott syntyi vuonna 1949 Birminghamissa irlantilaisen Philomena Lynottin ja Brittiläisestä Guayanasta kotoisin olleen Cecil Parrisin lyhyestä suhteesta. Hän varttui nelivuotiaasta lähtien äitinsä vanhempien luona Crumlinissa Irlannissa.
Lynottin ensimmäinen yhtye oli The Black Eagles 1960-luvun puolivälissä. Sen lopettamisen jälkeen vuonna 1966 Lynott lauloi muutamassa muussa yhtyeessä, kunnes vuonna 1968 hän pääsi Irlannissa suosittuun Skid Row’hun. Hänet erotettiin kuitenkin jo seuraavana vuonna, koska yhtyeen muut jäsenet eivät olleet tyytyväisiä hänen laulutaitoihinsa. Opeteltuaan soittamaan bassokitaraa Lynott perusti vuonna 1969 yhtyeen nimeltä Orphanage ja seuraavana vuonna Thin Lizzyn. Siitä tuli yksi 1970-luvun loppupuolen tunnetuimmista hard rock -yhtyeistä. Lynott oli yhtyeen laulaja, lauluntekijä ja bassokitaristi.
Lynott julkaisi myös kaksi sooloalbumia: Solo in Soho (1980) ja The Philip Lynott Album (1982). Lynott julkaisi 1970- ja 1980-luvuilla myös runojaan kirjoina.
Hasdrubal (270–221 eaa.)
thumb|Hasdrubalin muistomerkki Hasdrubal (270–221 eaa.) oli Hamilkar Barkan vävy ja seuraaja Hispaniassa. Hän tuli Hispanian sodan johtoon 229 eaa. ja teki roomalaisten kanssa rajasopimuksen, jossa Ebro-joesta tuli Rooman ja Karthagon valtapiirien raja.
Phil Lynott
Elämäkerta
Lynott meni vuonna 1980 naimisiin ja sai kaksi tytärtä. Liitto päättyi eroon vuonna 1984.
Lynott käytti etenkin 1980-luvulla runsaasti alkoholia, kokaiinia ja heroiinia. Huumeet tekivät hänestä ärtyisän ja sekavan, mikä oli osasyynä Thin Lizzyn hajoamiseen.
Lynott kuoli tammikuussa 1986 jouduttuaan 11 päivää aiemmin rajun huumeiden ja alkoholin käytön jälkeen sairaalaan vakavan maksan ja munuaisten infektion vuoksi. Kuolinsyyksi ilmoitettiin keuhkokuume ja sydänhalvaus.
Viipurin kaupunginmuuri
pienoiskuva|Viipurin linna ja kaupunginmuuri 1700-luvun alun asussaan ennen [[suuri Pohjan sota|suurta Pohjan sotaa. Kaupunginmuuri torneineen näkyy rannan ja kaupungin välissä.]] Viipurin kaupunginmuuri oli Viipurin vanhan kaupunginosan ympärille rakennettu suojamuuri. Viipurin linnan käskynhaltijana 1467–1480 ollut tanskalaissyntyinen Eerik Akselinpoika Tott rakennutti muurin 1470-luvulla. Muurin rakensivat samat ulkomaalaiset muurimestarit, jotka rakensivat myös Olavinlinnaa vuonna 1477. Se oli ainoa suomalaisen kaupungin suojaksi rakennettu täydellinen kaupunginmuuri.
Keskiaikainen muuri
Alkuperäisen muurin paksuus oli todennäköisesti noin kaksi ja puoli metriä ja korkeus viidestä kuuteen metriä. Siinä oli alun alkaen ilmeisesti kymmenisen nelikulmaista ja pyöreää tornia, joista nykypäiviin on säilynyt ainoastaan ns. Raatitorni. Muita nimettyjä torneja olivat ainakin Pyhän Andreaksen torni itäisessä muurissa, Vesiportintorni pohjoisessa muurissa, ns. Pamppalan torni lounaassa, Hiekka- tai Kiviportintorni läntisessä merenpuoleisessa muurissa ja Munkkitorni joka oli eteläinen kulmatorni. Osa näistä sen aikaisessa puolustustaistelussa merkittävistä torneista oli rakennettu suojaamaan tärkeitä kaupungin portteja.
Myöhemmät vahvistukset
pienoiskuva|Kaupunginmuuri ja Viipurin asemakaava 1750-luvulla. 1500-luvulla muuria vahvistettiin muun muassa keskiaikaisen Karjaportin viereen rakennetulla tykkitornilla, joka on myös säilynyt nykypäiviin ja tunnetaan yleisesti Viipurin Pyöreänä tornina, ja itäiseen muuriin yhdistetyllä Sarvilinnoituksella, joka edusti uutta linnoittamistekniikkaa bastionijärjestelmineen valmistuen 1500-luvun lopulla. Sarvilinnasta on säilynyt osittain vain yksi, ns. Pantsarlahden bastioni.
Nykyisin
Viipurin kaupunginmuuri vallituksineen purettiin käytännössä kokonaan 1860-luvulla laajentuvan kaupungin tieltä, mutta aikaisemmin mainittujen säilyneiden osien lisäksi esimerkiksi eteläisiä merenpuoleisia valleja on osin vielä nähtävissä.
Hanasaari
Hanasaari on Helsingin Sörnäisten kaupungin­osaan kuuluva osa-alue Vilhonvuoren, Kalasataman ja Sompasaaren alueiden välissä lähellä Merihakaa. Nimi on peräisin alueella sijainneesta täyttömaan alle jääneestä saaresta. Hanasaari on suurimmaksi osaksi voima­laitos­aluetta, johon kuuluvat Hanasaaren voimalaitos ja sen kivihiilivarasto, polttoainevarastot, hiililaivanpurkulaituri ja muita energiahuoltoon liittyviä toimintoja. Voimala suljettiin keväällä 2023, ja asuinalueeksi Hanasaaren on tarkoitus rakentua 2030-luvulla.
Hanasaaren erottaa Vilhonvuoresta Sörnäisten rantatie ja Kalasatamasta Vilhonvuorenkatu. Hanasaareen kuuluu myös Sörnäisten rantapromenadiksi kutsuttu alue, jonka varrella sijaitsee muun muassa liikuntapalveluita.
Nimen etymologia
pienoiskuva|Hanasaari, [[Oscar Kleinehin maalaus vuodelta 1873.]] Saari esiintyi jo vuoden 1639 Helsingin kartassa nimellä Haneholmen, jossa määriteosa hane tarkoittaa suomeksi kukkoa. Nimi liittyi saaren vieressä olleeseen pienempään Hönan (suom. 'kana') -nimiseen saareen ja muodosti sen kanssa saarten nimistössä tavallisen nimiparin. Vuonna 1909 käytössä olivat ruotsin- ja suomenkieliset nimet Hanaholmen – Hanaholma. Nykyinen suomenkielinen nimi Hanasaari vahvistettiin vuonna 1928, mutta se oli käytössä jo 1880-luvulla.
Voimalaitos
pienoiskuva|Voimalaitoksen hiilinostureita [[Merihaka|Merihaan rannasta kuvattuna.]]
Ensimmäinen voimalaitos rakennettiin vuonna 1909 Suvilahden puolelle. Hanasaaren A-voimalan rakentaminen alkoi vuonna 1957, ja se valmistui 1960. A-voimalaitos toimi vuoteen 2000 asti ja sen jälkeen varavoimalana. Vuonna 2006 tehtiin päätös sen purkamisesta, ja laitos purettiin vuonna 2008. Hanasaaren B-voimalaitoksen suunnittelutyöt aloitettiin 1962, ja laitos aloitti toimintansa 1974. B-voimala suljettiin vuonna 2023.
Asuinalueeksi
Voimalaitoksen toiminta päättyy 1. huhtikuuta 2023, ja Hanasaareen rakentuu noin 4 500 asukkaan uusi asuinalue 2030-luvulla. Alueelle on suunniteltu 6–7-kerroksisia umpikortteleita, kanavaa ja muun muassa kylpylää. Suojelemattomaksi jääneen voimalarakennuksen kohtalo asuinalueella on epäselvä, eikä purkupäätöstä ole tehty. Rakentaminen Hanasaareen edellyttää maaperän puhdistustoimenpiteitä, sillä B-voimalaitoksen lähellä havaittiin vuonna 2006 syanidipitoisuuksia. Puhdistus voi viedä useita vuosia. Tarkempia maaperätutkimuksia on tarkoitus tehdä voimalan sulkemisen jälkeen.
Alueelle on suunniteltu myös 17 000 hengen monitoimiareenaa.
Töyhtöparatiisimonarkit
Töyhtöparatiisimonarkit (Trochocercus) on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintusuku.
Töyhtöparatiisimonarkit elävät erityyppisissä metsissä laajalla alueella Afrikassa Saharan eteläpuolella.
Gary Ridgway
Gary Leon Ridgway (s. 18. helmikuuta 1949) eli niin kutsuttu ”Green Riverin tappaja” on yhdysvaltalainen sarjamurhaaja ja nekrofiili, joka tappoi ainakin 49 naista Washingtonin osavaltiossa 1980-luvun alkuvuosina. Hänen osuuttaan rikoksiin tutkittiin jo 1980-luvulla, mutta pidätys tapahtui vasta 30. marraskuuta 2001. Hän tunnusti teot ja sai elinkautisen vankeusrangaistuksen.
Ridgwayn nuorimmat uhrit olivat vain 15 vuoden ikäisiä, ja vanhin oli ehtinyt täyttää 38 vuotta.
Varhainen elämä
Ridgway syntyi Salt Lake Cityssä, Utahissa, Mary Rita Steinmanille ja Thomas Newtonille ja oli keskimmäinen kolmesta lapsesta. Hänet kasvatettiin McMicken Heightsissa, Washingtonin osavaltiossa. Ridgwayn äiti hallitsi taloa ja oli erityisen kontrolloiva keskimmäistä poikaansa kohtaan. Sukulaisten mukaan hän ei ollut koskaan tyytyväinen Garyyn ja huusi jatkuvasti aviomiehelleen. 14-vuotiaana Ridgway kasteli yhä vuoteensa ja hänen äitinsä joutui pesemään hänen sukuelimensä paljain käsin. Ridgway poti intensiivistä himoa ja häpeää äitiään kohtaan, mikä saattoi vaikuttaa hänen kehitykseensä.
Murhat
1980- ja 1990-lukujen aikana Green Riverin tappajan uskotaan murhanneen ainakin 48 uhria lähellä Seattlen ja Tacoman kaupunkeja Washingtonissa. Valtaosa murhista sijoittui kahden ja puolen vuoden pituiselle ajanjaksolle 1980-luvun alussa. Useimmat uhreista olivat prostituoituja tai kotoaan karanneita nuoria, jotka Ridgway noukki kyytiinsä Pacific Highway Southilta. Hän kuristi heidät ja heitti ruumiit Green Riveriin tai sen lähistölle, lukuun ottamatta kahta Oregonin Portlandista löydettyä uhria. Useimmiten hän asetteli uhrit rykelmiin ja jätti nämä alastomiksi. Poliiseja hämmentääkseen Ridgway kaatoi paikoille sekalaisia jätteitä, kuten satunnaisille ihmisille kuulunutta purukumia ja tupakkaa. Koska kaikkia uhreja ei löydetty ennen pehmytkudoksen täydellistä hajoamista, neljä heistä on yhä tunnistamatta.
1980-luvun alkupuolella Green Riveriin koottiin erikoisyksikkö tutkimaan tapausta. Yksikön tunnetuimmat jäsenet olivat Robert Keppel ja Dave Reichert, jotka kuulustelivat sarjamurhaaja Ted Bundya vuonna 1984. Heidän haastattelunsa koskivat sekä Green Riverin tapausta, jossa Bundy auttoi heitä, että myös Bundyn omia tunnustuksia hänen selvittämättömistä murhistaan. Mukana oli myös John E. Douglas, joka on kirjoittanut paljon Green Riverin tutkimuksista.
Ridgway pidätettiin vuosina 1982 ja 2001 prostituutioon sekaantumisesta. Vuonna 1983 hänet nimettiin epäillyksi Green Riverin murhista. Ridgway läpäisi valheenpaljastuskokeen vuonna 1984, mutta jäi myöhemmin kiinni vuonna 1987 tehtyjen hius- ja sylkitestien myötä. Myöhemmät DNA-kokeet antoivat oikeuden pidätysmääräykseen.
Ridgway pidätettiin 30. marraskuuta 2001. Tuolloin häntä epäiltiin vasta neljästä murhasta, uhreina Marcia Chapman, Opal Mills, Cynthia Hinds ja Carol Ann Christensen. Myöhemmät tutkimukset yhdistivät hänet vielä kolmeen muuhun; Wendy Coffieldin, Debra Bonnerin ja Debra Estessin murhiin. Ridgway ei vastustanut pidätystä ja paikalla olleiden mukaan hän oli kysynyt: ”mitä autolleni tapahtuu?”
Tunnustukset ja tuomio
Elokuussa 2003 Ridgway siirrettiin King Countyn vankilasta salaiseen paikkaan. Hänen lakimiehensä suunnittelivat sopimusta, joka säästäisi hänet kuolemantuomiolta, jos Ridgway tunnustaisi kaikki tekemänsä murhat. 5. marraskuuta samana vuonna Ridgway tunnustikin kaikkiaan 48 ensimmäisen asteen murhaa. Sopimuksen mukaan hänen täytyi vielä opastaa tutkijat murhapaikoille ja avustaa heitä muilla lisätiedoilla. Ridgway kertoi murhanneensa kaikki uhrinsa King Countyssa, mutta oli kuljettanut kaksi heistä Portlandiin hämätäkseen poliisia.
18. joulukuuta 2003 Ridgway tuomittiin 48 elinkautiseen vankeusrangaistukseen. Häntä syytettiin myös todisteiden tuhoamisesta, mikä lisäsi tuomioon 480 vuotta. Julkinen mielipide Ridgwayn tuomiosta on ristiriitainen, sillä oli varsin poikkeuksellista, että 48 ihmistä murhannut henkilö selviää ilman kuolemanrangaistusta osavaltiossa, jossa tuomio on voimassa.
Ridgway tunnusti enemmän murhia kuin kukaan aiempi yhdysvaltalainen sarjamurhaaja. Helmikuussa 2004 piirisyyttäjät alkoivat julkaista nauhoitettuja haastatteluja, joissa Ridgway muuttaa tunnustuksiaan jyrkästi. Haastattelujen mukaan uhreja olisi ehkä kuusikymmentä, jopa sata.
Ridgway suorittaa tuomiotaan Washingtonin osavaltion vankilassa Walla Wallassa.
Suomen itsenäisyyspäivä
Suomen itsenäisyyspäivä on Suomen kansallispäivä, jota vietetään 6. joulukuuta 1917 tapahtuneen itsenäistymisen kunniaksi. Itsenäisyyspäivä on vakavamielinen juhla, johon liittyy sodan ja kaatuneiden muisteleminen. Päivään liittyy monia jokavuotisia perinteitä, kuten jo ensimmäisen presidentin ajoista vietetty tasavallan presidentin itsenäisyyspäivän vastaanotto, paraateja, soihtukulkueita ja uudempana perinteenä Tuntemattoman sotilaan televisioesitys.
Gary Ridgway
Uhrit
1982
1983
Suomen itsenäisyyspäivä
Joulukuun kuudetta päivää on vietetty itsenäisyyspäivänä vuodesta 1919 alkaen, jolloin siitä tuli kouluissa, tuomioistuimissa ja virastoissa yleinen vapaapäivä. Siitä tuli palkallinen vapaapäivä vuonna 1929 ja yleinen juhla- ja vapaapäivä vuonna 1937. Itsenäisyyspäivä on liputuspäivä.
Gary Ridgway
Uhrit
1984
Suomen itsenäisyyspäivä
Historia
Suomen suuriruhtinaskunta itsenäistyi Venäjästä omaksi tasavallaksi 6. joulukuuta 1917. Bolševikit olivat kaapanneet Venäjällä vallan lokakuun vallankumouksessa 7.–8. marraskuuta 1917, ja joulukuun 4. päivänä 1917 P. E. Svinhufvudin johtama senaatti antoi Suomen itsenäisyysjulistuksen. Eduskunta hyväksyi itsenäisyysjulistuksen joulukuun 6. päivänä äänin 100–88.
Gary Ridgway
Uhrit
1986
1987
Suomen itsenäisyyspäivä
Historia
Laajemmin joulukuun 6. päivää on vietetty itsenäisyyspäivänä vuodesta 1919 lähtien. Valtioneuvosto määräsi päivän tuolloin vapaapäiväksi valtion virastoissa, kouluissa ja tuomioistuimissa. Vuonna 1929 päivä säädettiin lailla yleiseksi palkalliseksi vapaapäiväksi. Vuonna 1937 säädettiin laki itsenäisyyspäivän viettämisestä yleisenä juhla- ja vapaapäivänä. Sen mukaan itsenäisyyspäivän tuli olla palkallinen vapaapäivä tai siitä on maksettava korotettua palkkaa, kuten sunnuntaityöstä, jos ei ole mahdollista antaa vapaapäivää.
Gary Ridgway
Uhrit
1990
Suomen itsenäisyyspäivä
Historia
Itsenäisyyspäivä on virallinen liputuspäivä. Liputus päättyy muista talven liputuspäivistä poikkeavasti vasta kello 20.
Gary Ridgway
Uhrit
1998
Tuntematon
Suomen itsenäisyyspäivä
Perinteet
Suomessa itsenäisyyspäivä on rakenteeltaan hyvin perinteinen.
Tähtitorninmäen lipunnosto
thumb|Suomen lippu Tähtitorninmäellä itsenäisyyspäivänä 2011.
Vuodesta 1957 lähtien Helsingin Tähtitorninmäellä on joka vuosi itsenäisyyspäivän aamuna kello 9 järjestetty juhlallinen lipunnosto, jonka yhteydessä pidetään puheita ja esitetään kuorolaulua. Tilaisuuden järjestäjänä toimii Suomalaisuuden liitto, lipun nostaa nykyisin partiolippukunta NMKY:n Rastipartio ja siellä esiintyvät muun muassa Viipurin Lauluveikot. Tilaisuus radioidaan sekä televisioidaan suorana lähetyksenä.
Itsenäisyyspäivän juhlajumalanpalvelus
Itsenäisyyspäivän juhlajumalanpalvelus pidetään Helsingin tuomiokirkossa. Vuodesta 1998 jumalanpalvelus on ollut yleiskristillinen ja siihen ovat osallistuneet useat kirkot. Juhlajumalanpalvelukseen osallistuu valtion ylin johto, kuten presidentit, valtioneuvosto, eduskunnan puhemiehet, valtion ylimmät virkamiehet sekä kansanedustajat – kirkon sivuparville ovat päässeet tavalliset seurakuntalaiset. Jumalanpalvelus on televisioitu.
Sankarihaudat
Itsenäisyyspäivänä monet vierailevat sankarihaudoilla muistamassa sodissa kaatuneita. Monesti haudalle asetetaan kynttilä ja kunnan reserviläiset järjestävät sankarihautausmaalle kunniavartion.
Kunniamerkkien jako ja ylennykset
Itsenäisyyspäivänä ja Puolustusvoimain lippujuhlan päivänä tasavallan presidentti myöntää kunniamerkkejä ja puolustusvoimien ylennyksiä.
Ylioppilaiden soihtukulkue
thumb|left|Ylioppilaiden soihtukulkue Helsingissä vuonna 2015.
Useassa yliopistokaupungissa on itsenäisyyspäivänä ylioppilaiden soihtukulkue.
Kynttilöiden poltto
Itsenäisyyspäivänä on tapana sytyttää ikkunalle kaksi sinivalkoista kynttilää. Varmaksi ei tiedetä, mistä kynttiläperinne on saanut alkunsa. Yhden käsityksen mukaan kynttilöiden poltto juontaa juurensa Ruotsin valtakunnan ajoilta. Tuolloin kynttilät sytytettiin ikkunoille kuningasperheen merkkipäivinä tai kuninkaiden vieraillessa Suomessa. Autonomian aikana kynttilöitä poltettiin keisariperheen kunniaksi. Sortovuosina kynttilöitä alettiin polttaa Runebergin päivänä 5. helmikuuta vastalauseena venäläistämistä vastaan. Kahden rinnakkaisen kynttilän polttoa samalla ikkunalla on pidetty myös jääkäriliikkeen tapana merkitä suojatalo, etappitalo, jossa Saksaan jääkäriksi aikova saattoi yöpyä turvallisesti. Vakituinen perinne kynttilöistä ikkunalaudalla tuli kuitenkin vasta vuonna 1927, kun Itsenäisyyden Liitto kehotti sytyttämään kynttilät itsenäisyyspäivän illaksi klo 18–21. Nykyään kynttilöiden poltto lopetetaan usein klo 20.
Itsenäisyyspäivän vastaanotto Presidentinlinnassa
Itsenäisyyspäivän vastaanotto alkoi presidentti K. J. Ståhlbergin aikana. Sotien jälkeen juhlat on neljää poikkeustapausta lukuun ottamatta järjestetty vuosittain. Nykyisin juhliin kutsutaan 1 600–2 000 vierasta.
Puolustusvoimien valtakunnallinen itsenäisyyspäivän paraati
thumb|Itsenäisyyspäivän paraatia Riihimäellä vuonna 2009.
Lisäksi itsenäisyyspäivänä järjestetään joitain paikallisia paraateja.
Veikko Hurstin itsenäisyysjuhla
Veikko Hursti järjesti vuosien ajan itsenäisyyspäivänä lahjoitusten avulla vähävaraisille lounaan ja vaateapua. Veikko Hurstin kuoltua hänen poikansa Heikki Hursti on jatkanut perinnettä.
Tuntematon sotilas
Yleisradio on vuodesta 2000 lähtien esittänyt Edvin Laineen ohjaaman elokuvan Tuntematon sotilas jokaisena itsenäisyyspäivänä. Vuonna 2015 elokuva esitettiin Yle Teema -kanavalla, ja sitä katsoi yli 360 000 ihmistä.
Itsenäisyyspäivän luonne
Suomen itsenäisyyspäivän juhlinta on ollut luonteeltaan valtiojohtoista ja vakavamielistä. Itsenäisyyspäivän menot juontavat juurensa Venäjän keisarikunnan ajalle. Keisarillisina juhlapäivinä Suomessa oli tapana järjestää vastaanottoja, paraateja, soihtukulkueita ja jumalanpalveluksia. Itsenäisyyden alkuvuosikymmeninä näillä juhlinnan muodoilla oli vahva oikeistolainen leima. Itsenäisyyspäivän asemasta oli kilpaillut myös Suomen sisällissodan voittaneen porvarillisen osapuolen voitonparaatin muistopäivä. Ennen talvisotaa itsenäisyyspäivään alkoi kiinnittyä yhteisiä kokemuksia ja muistoja. Itsenäisyyspäivän valtiojohtoisuus ja sodan uhka tekivät itsenäisyyspäivän vietosta vakavamielistä. Tämä vahvistui edelleen sodan jälkeen, kun mukaan tuli sodan ja kaatuneitten muisteleminen. Talvisen itsenäisyyspäivän juhlatapojen vastakohtana on kevään vappu.
Duarte (täsmennyssivu)
Duarte voi tarkoittaa seuraavia:
Simplon (täsmennyssivu)
Simplon voi viitata muun muassa seuraaviin paikkoihin ja asioihin:
Kraft durch Freude
thumb|280px|"Kraft durch Freude"-tanssiesitysharjoitukset vuonna 1933 Kraft durch Freude (lyhennettynä KdF, ), oli natsi-Saksan aikainen järjestö, jonka tehtävänä oli Kolmannen valtakunnan työläisten virkistystoiminnan järjestäminen. KdF oli osa suurempaa Saksan Työväenjärjestöä, Deutsche Arbeitsfrontia (DAF). Järjestön perustana oli ajatus siitä, että vapaa-ajallaan hyvin levännyt ja virkistynyt työläinen työskentelisi tehokkaammin työhön palattuaan. Järjestön näkyvää toimintaa ennen toista maailmansotaa oli konserttien, retkien ja risteilyjen tarjoaminen työväestölle. Järjestön rakentama valtava lomakeskus saatiin osittain valmiiksi juuri ennen sotaa vuonna 1939. Tiukasti varjeltu salaisuus sotaa edeltävinä vuosina oli tämän järjestön sekaantuminen rodunjalostukseen tähdänneeseen sairaiden ja vammaisina syntyneiden lasten tuhoamiseen. Tämä toiminta laajeni aikuisväestöön sodan aikana Saksassa.
KdF ja kansanauto
Vuonna 1934 Adolf Hitlerin aloitteesta Ferdinand Porsche ja Saksan Autoteollisuusliitto solmivat sopimuksen ”kansanauton” kehittämisestä. Kolme vuotta myöhemmin valmistui ensimmäinen mallisarja VW 30. Valtiojohtoisella KdF-järjestöllä oli oma osuutensa tässä hankkeessa, sillä se pani alulle KdF-Wagenin tuotannon ja rakensi tehtaat ja asunnot tehdastyöntekijöille nykyiseen Wolfsburgin kaupunkiin, joka oli alkuperäiseltä nimeltään Stadt des KdF-Wagens bei Fallersleben. KdF organisoi erityisen säästämisohjelman ja tarjosi näin tavallisille työläisille mahdollisuuden hankkia oma auto. Yhtään ”kansanautoa” ei lopulta kuitenkaan saatu hankittua. Pian alkanut toinen maailmansota hautasi aikeet, kun KdF-Wagenin tehdas alkoi tuottaa sotavarusteita.
Seebad Prora
thumb|280px|KdF:n rakentama merenrantalomakeskus [[:Commons:Prora|Seebad Prora Rügenissä]] Prora oli KdF:n vuosina 1936–1939 toteuttama kylpylä Rügeniin, Itämeren rannalle. Tämän valtavan rakennuskompleksin kokonaispituudeksi tuli noin 4,5 kilometriä sen myötäillessä merenrantaa noin 150 metrin etäisyydellä. Rakennuskompleksi käsitti kahdeksan yhdenmukaista osaa jotka tarjosivat tilat yhteensä 20 000 lomailijalle. Kaikista huoneista oli näkymä merelle ja ne olivat mitoiltaan 5 × 2,5 metriä käsittäen kaksi vuodetta, vaatekaapin ja pesualtaan. Kylpyhuoneet olivat yhteiset. Rakennuksen suunnitteli Clemens Klotz (1886-1969) ja sen suunnitelma voitti arkkitehtuurin Grand Prix -palkinnon Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1937. Rakennustyöt keskeytyivät vuonna 1939 toisen maailmansodan syttymisen vuoksi ja suunnitellut uima-altaat, juhlasali ja laivalaiturit jäivät toteuttamatta. Kylpylänä rakennus ei koskaan lopulta toiminut vaan siihen majoitettiin Hampurin ilmapommituksia paenneita asukkaita. Toisen maailmansodan loppuvaiheessa Neuvostoliiton sotavoimat valtasivat alueen.
KdF ja Aku Ankka
The Walt Disney Company parodioi vuonna 1943 valmistuneessa piirretyssä propagandaelokuvassa Der Fuehrer’s Face Kraft durch Freude -järjestön virkistystoimintaa. Siinä Aku Ankka on joutunut natsien sotatarviketeollisuuden palvelukseen, joka ”palkitsee” ahkeran työntekijän virkistävällä lomalla vuoristoon, todellisuudessa tämä loma on toteutettu taakse viritetyn kankaalle maalatun alppimaiseman avulla.
Jollas Instituutti
Jollas Instituutti on S-ryhmän oppimis- ja valmennuskeskus, jonka toiminnan tarkoituksena on osaamista kehittämällä edistää S-ryhmän toiminta-ajatuksen toteutumista ja kilpailukykyä. Instituutti sijaitsee Helsingin Vallilassa, SOK:n pääkonttorissa Ässäkeskuksessa, mutta koulutusta järjestetään myös asiakkaiden omissa toimipaikoissa sekä verkkokoulutuksina.
Historia
Kaupparyhmä koulutti omaa henkilöstöä jo vuosisadan alusta lähtien, ensimmäiseksi Suomen Osuustoimintaopistossa, sen jälkeen Suomen Osuuskauppakoulussa ja sittemmin Suomen Osuuskauppaopistossa.
Nykyisen Jollas Instituutin juuret ulottuvat vuoteen 1949, jolloin SOK osti Jollaksen kartanon Tavaststjärnan sukuun kuuluvalta Saksan kansalaiselta everstinna Radowitchiltä, ja myöhemmin kartanon alueisiin kuuluvia lisämaita Waldemar Tefkeltä. Kartano kunnostettiin koulutuskäyttöön. Vuonna 1961 kartanon käydessä liian ahtaaksi koulutustoiminnalle Jollas Instituutti muutti uusiin tiloihin Porvariskuninkaan puiston vierelle. Puiston alueella oli aiemmin sijainnut Suomen osuustoiminnan kehittäjän Hannes Gebhardin perheen kesäpaikka, Auralan huvila.