cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bilabiaali
Harvinaisempia bilabiaalisia frikatiiveja ovat muun muassa japanissa esiintyvä soinniton ja muun muassa espanjassa esiintyvä soinnillinen. Afrikkalainen ewen kieli on kuulu siitä, että siinä esiintyvät kaikki neljä labiaalista frikatiivia.
Fiat Coupé
Fiat Coupé on Fiatin vuosina 1993–2000 valmistama coupé-korinen automalli, joka perustuu samalle pohjalevylle kuin Fiat Tipo.
Ainoana moottorina oli aluksi Lancian tekniikkaan perustuva 16-venttiilinen 2,0-litrainen vapaasti hengittävänä (142 hv) tai turboahdettuna (195 hv) versiona. Vuonna 1996 sen rinnalle tuli Fiat Barchettan 16-venttiilinen 1,8-litrainen (130 hv) moottori. Seuraavana vuonna 2,0-litraisen korvasi uusi samankokoinen viisisylinterinen, jonka sai niin ikään vapaasti hengittävänä (147 hv) tai turboahdettuna (220 hv). Turbomalli oli varustettu Viscodrive-tasauspyörästöllä.
Vuonna 1998 turbomoottorin yhteyteen tuli saataville kuusivaihteinen manuaalivaihteisto. Seuraavana vuonna siitä tuli turbomalleissa vakiovaruste.
Maxentius
thumb|Keisari Maxentiuksen kuva roomalaisessa kolikossa
Tonttu Toljanterin tuhmaikä
Tonttu Toljanterin tuhmaikä (tv:ssä nimellä vuonna 2011 Tonttu Toljanteri - Tuhmaikä, DVD-julkaisussa Tonttu Toljanteri ja Tuhmaikä) on Yle TV2:n tuottama suomalainen joulukalenterisarja vuodelta 2011, joka esitettiin joulukuussa 2011. Sarja on toiseksi viimeinen Toljanteri-sarja. Sarjan päähenkilöä Tonttu Toljanteria näyttelee Kunto Ojansivu. Jukka Pääkkösen viimeinen esiintyminen Joulupukkina tässä Joulukalenterissa. Sarjan jälkeen oli vuoden tauko, mutta Yle TV2 esitti Tonttu Toljanterin joulupulma vuoden 1998 kalenterin uusintana 1.12.2012-24.12.2012. Sarjasta julkaistiin lähes samanjuoninen kirja Tonttu Toljanteri ja outo jouluvieras.
Maxentius
Marcus Aurelius Valerius Maxentius (noin 278–312) oli Rooman keisari 306–312. Hän oli keisari Maximianuksen poika ja keisari Galeriuksen vävy.
Tonttu Toljanterin tuhmaikä
Tuulikki-tontun ensiesiintyminen oli jaksossa Uusi utelias (2.12.2011) ja viimeinen esiintyminen oli jaksossa Joka tontun joulu (24.12.2011).
Metusalemin ensiesiintyminen oli jaksossa Erilaisia ei-tautipotilaita (7.12.2011) ja viimeinen esiintyminen oli jaksossa Joka tontun joulu (24.12.2011).
Maxentius
Maxentius pyysi isäänsä Maximianusta apuun, kun Severus marssi Roomaa kohti. Yhdessä he kukistivat Severuksen, jonka joukot olivat ennen palvelleet Maximianusta ja jotka nyt karkasivat joukolla. Severus pakeni ja antautui Maxentiukselle Ravennassa.
Vuonna 307 Maxentius lähetti isänsä neuvottelemaan Galliaa ja Britanniaa hallinneen caesar Konstantinuksen kanssa. Konstantinus ei tunnustanut Maxentiusta ja Maximianusta koska halusi säilyttää välit Galeriuksen kanssa. Saman vuoden kesällä Galerius hyökkäsi Italiaan, mutta huomasi että hänen armeijansa oli liian pieni saamaan aikaan lopullista ratkaisua ja joutui vetäytymään Italiasta.
Vuonna 308 Maximianus kapinoi poikaansa vastaa ja joutui pakenemaan Konstantinuksen luokse. Konstantinus pakotti hänet tekemään itsemurhan sen jälkeen kun hän yritti saada Konstantinuksen armeijan kapinoimaan tätä vastaan. Samana vuonna Afrikan kuvernööri Domitius Alexander julistautui keisariksi. Maxentius sai hänet kukistettua vuonna 309.
Tonttu Toljanterin tuhmaikä
Juoni
Toljanterilla käy mahdottoman huono tuuri. Nimittäin äkäampiainen pistää Toljanteria joulun alla - juuri silloin kun pitäisi olla oikein kiltti! Äkäampiaisen pistos aiheuttaa Toljanterille tuhmaiän, jonka oireita ovat mm. minä-ite-tauti, ei-tauti ja malttamattomuus.
Maxentius
Alkukesästä 312 Konstantinus marssi Galliasta Italiaan ja kukisti Maxentiuksen Mulviuksen sillan taistelussa. Maxentius kaatui taistelussa ja Konstantinus antoi kantaa hänen päätänsä seipään nokassa kun hän marssi Roomaan.
Tonttu Toljanterin tuhmaikä
Jaksot
Lähde:
Bagh-e Babor
Bagh-e Babor on puisto Afganistanin pääkaupunki Kabulissa. Puisto on yksi Kabulin tunnetuimmista nähtävyyksistä ja se on esimerkiksi Suurmogulien valtakunnan perustaja Baborin hautapaikka.
Puisto
thumb|vasen|Puisto ilmakuvassa. Bagh-e Babor sijaitsee Afganistanin pääkaupunki Kabulissa Šer Darvazan kukkulan länsirinteellä. Puistolla on kokoa noin 11 hehtaaria. Puisto on yksi Kabulin tunnetuimmista nähtävyyksistä.
Historia
Bagh-e Babor perustettiin timuridihallitsija Baborin valtakaudella. Baborista tuli laajoja alueita Intian niemimaata hallinneen Suurmogulien valtakunnan perustaja. Bagh-e Baborin puiston hän rakennutti vallattuaan Kabulin vuonna 1504. Bagh-e Babor oli timuridien hautapuisto, jonne haudattiin esimerkiksi neljä Baborin sukulaista. Baborin kuoltua hänet haudattiin ensin Agraan valtaamassaan Pohjois-Intiassa, mutta myöhemmin ruumis tuotiin hänen vanhaan pääkaupunkiinsa Kabuliin, johon hän oli aikanaan erityisen kiintynyt. Kabulissa ruumis haudattiin Bagh-e Baboriin. Puistosta tuli Kabulin tärkein suurmogulien aikainen monumentti. Myöhemmät suurmogulien hallitsijat, kuten Jahangir ja Šah Jahan rakennuttivat paikalle uusia rakennuksia, kuten moskeijan ja Baburin hautamuistomerkin.
Bagh-e Baborille rakennettiin edelleen myöhempien Afganistanin hallitsijoiden aikana. Abd al-Rahman Khan rakennutti paviljonkiin ja palatsin vaimolleen Bibi Halimalle. Kuningas Muhammad Nadir Šah poistatti joitakin Abd al-Rahman Khanin rakennuksia tehden puistosta alkuperäisemmän näköisen. Puistoon tuli samalla tosin eurooppalaisia vaikutteita. Rakennuksia on entisöity esimerkiksi Aga Khan Trust for Culture -järjestön puolesta 2000-luvulla. Puisto on ollut Afganistanin aielistalla Unescon maailmanperintöluetteloon vuodesta 2009.
Sodassa ja rakkaudessa (albumi)
Sodassa ja rakkaudessa on suomalaisen Kaija Kärkinen & Ile Kallio -duon kymmenes albumi. Se julkaistiin vuonna 2005.
Kabulin museo
Kabulin museo, virallisesti Afganistanin kansallismuseo on museo Afganistanin pääkaupunki Kabulissa. Museo on saanut alkunsa vuonna 1919, mutta se on kärsinyt huomattavia vahinkoja Afganistanin myöhempien sotien aikana.
Museo
Kabulin museolla on järjestetty useita eri teemaisia näyttelyjä. Viime vuosina niitä ovat olleet esimerkiksi ”Baktria, tuhat kaupunkia”, ”Afganistanin buddhalainen menneisyys”, ”Aleksanteri Suuri ja kreikkalais-baktrialainen kuningaskunta” ja ”Ghazni”. Kabulin museo on tehnyt yhteistyötä etenkin ranskalaisen Louvren museon kanssa.
Historia
pienoiskuva|vasen|Museorakennus vuonna 2005. Kabulin museo sai alkunsa 1900-luvun alkupuolella. Joitakin esineitä ja asiakirjoja oli koottu mahdollisesti jo Habib Allah Khanin kaudella. Vuonna 1919 niitä sijoitettiin Bag-e Balan palatsille ja muutamaa vuotta myöhemmin kuningas Aman Allah Khanin kaudella pieneen rakennukseen kuninkaallisella palatsilla. Vuonna 1931 kokoelma siirtyi edelleen Dar al-Amaniin Kabulin keskustasta etelään. Dar al-Aman oli Aman Allahin rakennuttama uusi eurooppalaistyylinen kaupunginosa. Kabulin museo käytti rakennusta Aman Allahin rakennuttaman suuren palatsin vieressä. Rakennus oli alun perin kunnallinen hallintorakennus.
Museo säilyi Afganistanin sodan aikana 1980-luvulla suhteellisen koskemattomana. Kuitenkin vuonna 1989 Nazib Allahin kommunistihallinto päätti sulkea museon, jota pidettiin Kabulin reunamilla erityisen haavoittuvana. Sen kokoelmia siirrettiin esimerkiksi keskuspankille ja presidentinpalatsille. Museo kärsi suuria vahinkoja myöhemmissä taisteluissa vuosina 1992–1995. Sitä ryösteltiin laajasti vuonna 1993 ja rakennus kärsi vaurioita tulituksessa.
pienoiskuva|Museon sisätiloja vuonna 2005. Myöhemmin Talibanin valtakaudella museolla oli vain noin 20 työntekijää ja he tekivät inventaarioita museon esineistä Talibanin kulttuuriministeriön tuella. Talibanin johtohahmo Mullah Omar kielsi laittomat kaivaukset ja historiallisten esineiden maastaviennin vuonna 2000. Samalla kaikki historiallinen aineisto julistettiin suojelluksi. Vuoden 2000 itsenäisyyspäivänä Kabulin museo avattiin juhlallisuuksissa pariksi päiväksi. Talibanin kanta muuttui kuitenkin nopeasti. Helmikuussa 2001 räjäytettiin kuuluisat Bamiyanin Buddha-patsaat ja museolla tuhottiin lukuisia kokoelmiin kuuluvia esineitä. Talibanhallinto kaatui toisessa Afganistanin sodassa marraskuussa 2001.
Taliban nousi jälleen valtaan Afganistanin hallinnon romahtaessa vuonna 2021. Taliban-viranomaiset lupasivat elokuussa 2021 suojella museota ja sen kokoelmia.
Fremontin kulttuuri
thumb|Fremontin kulttuurin alue. Fremontin kulttuuri oli Pohjois-Amerikassa Great Basinin ylätasangolla nykyisen Utahin osavaltion alueella vallinnut muinainen intiaanikulttuuri, jonka kukoistus ajoittui vuosiin 700–1300. Kulttuuri muistutti monilta osin eteläpuolellaan leviävää pueblokulttuuria, mutta siihen ei liittynyt suuria väestökeskuksia. Kulttuuri tunnetaan parhaiten kalliopiirroksistaan.
1200-luvun loppupuolella alkaneet voimakkaat ilmastonmuutokset johtivat Fremontin kulttuurin asteittaiseen katoamiseen ja tuhosivat sen lähes täydellisesti seuraavan vuosisadan aikana.
Fremontin kulttuurin synty
Monet arkeologit uskovat, että 500 eaa. – 500 jaa. Coloradon ylänkötasankojen ja Suurten syvänteiden itäpuolella Utahin alueilla samoilleet metsästäjä-keräilijät kehittivät Fremontin kulttuurin. Alueelle tulleet ihmiset hyödynsivät runsaita vesistöjä ja suoalueita ja aloittivat nopeasti levinneen maanviljelyn. Aluksi Ison Suolajärven ympäristössä vaikuttanut kulttuurialue levisi myös pieneen osaan Idahoa, Nevadaa ja Wyomingia. Nämä varhaiset ihmiset eivät aluksi perustaneet kiinteitä kyliä, vaan viettivät liikkuvaa elämää.
Asuminen ja kukoistus
Asumukset Utahin alueella olivat puoliksi maanalaisia ”kuoppataloja”, jotka olivat pyöreitä tai neliskulmaisia ja noin 60–120 senttimetriä syviä. Niiden keskellä oli tulisija. Majat olivat kesällä viileitä ja talvella lämpimiä. Pystyyn asetetut tolpat tukivat paaluista tehtyä kattorakennelmaa, joka peitettiin mudalla ja muilla maa-aineksilla. Ulkoapäin katsottuna kuoppatalo muistutti matalaa kumpua. Taloissa ei asuttu pysyvästi, vaan suurin osa niistä hylättiin viimeistään kymmenen vuoden käytön jälkeen. Coloradossa asuneet ryhmät suosivat arkkitehtuurissaan muurausta ja tekivät maanpäälliset talonsa kivistä.
Vilja-aitat ja pienet varastot sijaitsivat joissakin tapauksissa kylien keskellä. Usein ne kuitenkin sijoitettiin kapeiden kanjonien seinustoilla oleviin onkaloihin tai suojaisiin vaikeakulkuisiin paikkoihin jyrkänteiden reunoilla. Näihin hyvin suojattuihin varastoihin käsiksi pääseminen vaati tikapuut tai kalliokiipeilijän taidot.
Ihmiset elivät aluksi pienissä yhden tai muutaman perheen yksiköissä ja asuivat 2–12 talon kylissä. Suurimmat asutuskeskukset käsittivät kuitenkin yli 60 kuoppataloa. Kylissä ei ollut suuria seremoniarakennuksia. Metsästys- ja keräilyleirit olivat yleisiä. Fremontin elämäntyyli jakautui kiinteissä kylissä asuvien maanviljelijöiden ja paimentolaiselämää jatkavien metsästäjien välillä. Jälkimmäiset liikkuivat riistan perässä tilanteiden mukaan. Kolmannen ryhmän muodostivat ne ihmiset, jotka eivät osanneet päättää kumman elämäntyylin valitsisivat. Alueelle muualta muuttanut väestö ja paikalliset ihmiset puhuivat useita eri murteita ja mahdollisesti jopa eri kieliä. Vaikka fremontilaiset eivät sopineet tavalliseen arkeologiseen luokitukseen niin helposti kuin muut varhaiset kulttuurit, tietty käytös ja elämänmalli liittivät eri ryhmät yhdeksi kulttuuriksi. thumb|Fremontin kulttuuriin liittyviä pienoissavipatsaita.
Fremontin kulttuuriin suurin löytöpaikka on Utahin Fremont Indian State Parkissa oleva Five Finger Ridge. Muita merkittäviä paikkoja ovat Dinosaur National Monument, Zionin kansallispuisto ja Archesin kansallispuisto.
Kulttuurin loppu
Ensimmäinen pitkäaikainen kuivuuskausi alkoi Utahissa ja Coloradossa joskus vuoden 1150 jälkeen. Lähes kolme vuosikymmentä kestänyt kuivuus koetteli Fremontin ihmisiä ja sai heidät etsimään uusia hedelmällisempiä alueita maanviljelylle. Suuret yhteisöt Coloradon Clear Creek -joella ja Bakerissa Nevadan ja Utahin rajalla kasvattivat populaatiotaan. Kulttuurin suurin kukoistuskausi oli kuitenkin ohitettu. Uudet ilmastonmuutokset valtasivat koko maapallon. Suuret syvänteet ja Coloradon ylängöt joutuivat oikuttelevien sateiden ja ankarien kuivuusjaksojen koettelemiksi yhä uudelleen. Suurin osa fremontilaisista jätti kylänsä vuoteen 1350 mennessä. Samoin tekivät Coloradon Mesa Verdessä asuvat Anasazi-kulttuuria edustaneet ryhmät. Seuraavan vuosisadan aikana etelästä ja lounaasta Utahiin kulkeutuneet uto-asteekkilaisia kieliä puhuvat utet ja shoshonit valtasivat Fremontin kulttuuripiiriin alueet. Samalla uudet maahanmuuttajat saattoivat adoptoida Fremontin viimeiset rippeet omaan kulttuuriinsa.
Käsityöt ja taide
thumb|Fremontin kalliotaidetta. Fremontilaiset tekivät mokkasiineja toisin kuin eteläiset Anasazin heimot, jotka käyttivät sandaaleja. Fremontin saviastioiden tunnusomaisin piirre olivat niiden ohuet seinämät. Vaikka ruukut olivat pääosin harmaata maalaamatonta savea, niihin oli joskus tehty taidokkaita kuvioita. Keramiikan asiantuntijat ovat löytäneet ruukuista kymmenen toisistaan eroavaa tyyliä.
Fremontin käsityöläiset tekivät myös erilaisia koritöitä ja työstivät nahkaa vaatteiksi ja muihin tarkoituksiin. Metsästäjät valmistivat kolmion muotoisia pykälin varusteltuja heittokärkiä, jotka olivat pidempiä kuin lähikulttuurien tekemät.
Fremontin laajakantoista kalliotaidetta ja kuvakirjoitusta on löytynyt kulttuurialueen jokaisesta kanjonista. Vaikka piirrosten tyyli noudatti paikallisia muotivirtauksia, niiden piirrostekniikasta on löytynyt selvästi yhteys toisiinsa Fremontin vaikutusalueen äärilaidoilla. Kuvien aihepiirit vaihtelivat jousin ja nuolin aseistetuista metsästäjistä sarvipäisiin eläinhahmoihin ja erilaisiin spiraaleihin ja geometrisiin kuvioihin. Monet kuvatuista hahmoista olivat suunnikkaan muotoisia, leveäharteisia ihmisen kaltaisia olentoja, jotka olivat koristelleet itsensä kaulariipuksin, korvarenkain ja sulkapäähinein. Monet löydetyt savesta tehdyt pienet moniväriset veistokuvat uskotaan liittyneen sekä uskontoon että omistajansa henkisiin voimiin thumb|center|550px|Dinosaur National Monument on eräs Fremontin kulttuurin merkittävistä löytöpaikoista.
Kreofylos Samoslainen
Kreofylos Samoslainen (, ; 700-luku eaa.?) oli antiikin kreikkalainen eeppinen runoilija. Eri antiikin lähteet mainitsevat hänen kotipaikakseen Samoksen, Khioksen tai Ioksen. Hänen nimiinsä on laitettu eepos Oikhalian valtaus.
Elämä
Kreofylos on varhaisimpia tunnettuja kreikkalaisia eeppisiä runoilijoita. Perinteen mukaan hän olisi elänyt samaan aikaan kuin Homeros, ja häntä kutsutaan tämän ystäväksi tai jopa vävyksi. Kreofyloksen kerrotaan ottaneen Homeroksen kotiinsa. Homeroksen puolestaan kerrotaan antaneen Oikhalian valtauksen, joka on laitettu Kreofyloksen nimiin, tälle myötäjäisinä tyttärestään. Samankaltaista tarinaa kerrotaan myös Stasinoksesta.
Antiikin lähteiden perusteella Kreofylos vaikuttaisi näin varhaisimmalta homeridai-suvun tai -ammattikunnan edustajalta, ja varhaisimmalta, joka yhdistää Homeroksen itsensä myöhempään homeerisen runouden perinteeseen. Kreofylos säilytti ja opetti homeerisia runoja, ja välitti ne jälkeläisilleen, joilta Lykurgoksen kerrotaan saaneen ne.
Teokset
Eepos Oikhalian valtaus kertoi Herakleen kisasta Eurytoksen kanssa saadakseen tämän tyttären Iolen sekä seuranneesta Oikhalian valtauksesta. Tähän runoelmaan, jonka Panyassiksen sanotaan kopioineen, viitataan usein sekä kirjailijan nimellä että ilman sitä. Eepoksesta on säilynyt vain joitakin katkelmia.
Pausanias mainitsee Kreofyloksen runon nimeltä Herakleia, mutta se vaikuttaa olevan vain toinen nimi Oikhalian valtaukselle. Apollonios Rhodoslaisen skoliasti laittaa Herakleia-nimisen eepoksen myös Kinaithonin nimiin, mutta tässäkin saattaa olla virhe, ja todellisuudessa tarkoitettaisiin Kreofyloksen Oikhalian valtausta.
Boheemi
Boheemi on 1800-luvulla Ranskassa yleistynyt termi, joka kuvaa taiteilijoita ja kirjailijoita, jotka viettävät erikoista ja epäsäännöllistä elämää.
Alun perin sana boheemi tarkoitti Tšekin historiallisen alueen Böömin asukasta. Nykymerkitys tulee ranskalaisten 1400-luvun uskomuksesta, jonka mukaan romanit tulivat Böömistä. Alkuperäiset boheemit taiteilijat muistuttivat ranskalaisten mielestä vaeltelevia mustalaisia, jotka elivät vakiintuneiden yhteiskunnallisten tapojen ulkopuolella, vähät välittäen sovinnaisempien piirien paheksunnasta.
Boheemeihin elämäntapoihin kuului poikkeukselliset, perinteisten ja yleisten tahojen kanssa pahasti ristiriidassa olleet poliittiset näkemykset, vakaumukset ja mielipiteet joita heijastettiin käytännössä usein varsin vapaamielisen seksuaalisuuden harjoittamisen, materiaalisesti erittäin vaatimattoman elämäntavan ja vaihtoehtoisen/vapaaehtoisen köyhyyden kautta. Lisäksi boheemikulttuuriin kuuluu eräänlainen "kurjuuden romantisointi".
Henri Murgerin novellikokoelma Scènes de la vie de bohème (Boheemielämää, 1845) popularisoi termin Ranskassa. Sen teemat esiintyivät paljolti myös myöhemmin Giacomo Puccinin oopperassa La bohème (1896). Englanniksi termi yleistyi William Makepeace Thackerayn romaanissa Vanity Fair (1848), ja Britanniassa boheemin elämäntavan aikakaudeksi lasketaan erityisesti 1900-luvun kolme ensimmäistä vuosikymmentä, viktoriaanisen ajan lopusta toiseen maailmansotaan.
Luettelo Sabatonin kappaleista
Tämä on luettelo Sabatonin tekemistä kappaleista.
Renée Maheux
Renée Maheu(x) (o.s. Anctil; 14. helmikuuta 1929 Québec City – 19. maaliskuuta 2007 Cowansville, Québec City) oli kanadalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hän toimi myös toimittajana ja elämäkertakirjailijana. Hän opiskeli pianonsoittoa ja laulamista Montrealissa Raoul Jobinin ja Louise Andrén johdolla (1957–1960), sitten Bernard Diamantin johdolla (1960–1965). Roomassa häntä opettivat Maestra Fambri ja Giorgio Favaretto (1968–1970) sekä Pariisissa Pierre Bernac (1967–1968) ja Ré Koster (1971–1974). Musiikkitieteen kursseja hän sai Norbert Dufourcqilta Pariisissa.
Debyyttinsä solistina Maheux teki vuonna 1959 Joseph Haydnin Luominen-oratorion esityksessä, jonka piti Françoys Bernierin johtama Québecin sinfoniaorkesteri. 1960-luvulla ja 1970-luvun alussa hän esiintyi Kanadassa, Pariisissa, Lontoossa ja Roomassa. Hän oli ensimmäisiä Kanadassa ranskalaisia 1700-luvun kantaatteja esiin tuoneita taiteilijoita. Loukkaannuttuaan onnettomuudessa Jugoslaviassa Maheux keskittyi kirjoittamiseen ja journalismiin. Hän kirjoitti elämäkertateokset Raoul Jobinista sekä Pierrette Alariesta ja Léopold Simoneausta. Hän osallistui myös dokumenttielokuvien tekemiseen. Hänestä tehtiin Kanadan ritarikunnan jäsen vuonna 1990.
Jens Bergenström
Ura
Kaudeksi 2004–2005 Bergenström siirtyi edelliskeväänä Elitserienistä Allsvenskaniin pudonneeseen Leksandiin. Hän oli kauden päätteeksi nostamassa joukkuetta takaisin Elitserieniin, jossa ensimmäinen kokonainen kausi 2005–2006 toi Bergenströmille 49 runkosarjaottelussa tehot 8+4=12. Hän jakoi Leksandin sisäisen maalipörssin kolmannen sijan Oscar Steénin ja Patrik Wallenbergin kanssa. Bergenström oli kevään 2006 Kvalserienissä joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 6+2=8 ja hänen edellään maalipörssissä oli vain Södertälje SK:n Anže Kopitar. Leksandin kausi päättyi kuitenkin putoamiseen takaisin Allsvenskaniin.
Bergenström siirtyi kaudeksi 2006–2007 vuoden mittaisella sopimuksella SM-liigajoukkue Saimaan Palloon. Hänet hankittiin joukkueeseen maalintekijäksi ja Bergenström pelasikin hienon harjoituskauden tehden viidessä ottelussa kymmenen tehopistettä. Runkosarjassa hän osoittautui kuitenkin pettymykseksi ja teki 21 ottelussa vain tehot 2+3=5. Lopulta pieneen rooliin päätynyt Bergenström palasi marraskuussa 2006 takaisin Leksandiin, jossa hän teki loppukaudella 25 runkosarjaottelussa 29 tehopistettä. Bergenström jakoi kevään 2007 Kvalserienissä neljällä osumallaan joukkueen sisäisen maalipörssin voiton Martin Bartekin kanssa.
Kaudella 2007–2008 Bergenström teki Allsvenskanin yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 29+29=58, joilla hän voitti koko sarjan pistepörssin. Maalipörssissä Bergenströmin edellä oli vain Malmö Redhawksin Marcus Paulsson. Kaudella 2010–2011 Bergenström voitti tehoilla 26+23=49 Allsvenskanin maalipörssin ja jakoi pistepörssin neljännen sijan Örebro HK:n Johan Wiklanderin ja Borås HC:n Alexander Bergströmin kanssa. Kaudella 2011–2012 hän jakoi 19 osumallaan Leksandin sisäisen maalipörssin voiton Johan Rynon kanssa. Bergenström oli kevään 2012 Kvalserienissä joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 6+1=7. Kevään 2013 Kvalserienissä hän jakoi Leksandin sisäisen piste- ja maalipörssin voiton Jacob Blomqvistin kanssa tehoilla 6+5=11. Leksand nousi kauden päätteeksi seitsemän vuoden jälkeen takaisin Ruotsin pääsarjatasolla, jonka nimeksi vaihtui SHL kaudelle 2013–2014. Bergenström teki huhtikuussa 2013 kaksivuotisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa.
Muuta
Bergenströmin pikkuveli Henrik on pelannut myös jääkiekkoa. Veljesten eno Ola Sundberg edusti 1980-luvulla Elitserien-tasolla Leksandia.
8. jääkäripataljoona
thumb|150px|Karl Lennart Oesch 8. jääkäripataljoona eli Karjalan jääkärit oli valkoisten itäarmeijan 2. jääkäriprikaatin 4. jääkärirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan komentaja oli jääkärikapteeni Lennart Oesch. Pataljoona koottiin Sortavalassa.
Pataljoona oli komentajansa Karl Lennart Oeschin perustama. Ja sen esikunta sijaitsi sen muodostamisvaiheessa Sortavalassa ja sen 1. ja 4. komppania muodostettiin Sortavalassa ja 2. ja 3. komppania Elisenvaarassa. Pataljoona kuului sodan alussa 3. jääkärirykmenttiin ja myöhemmin 4. jääkärirykmenttiin.
Pataljoona siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen joukkojen uudelleen ryhmittelyn yhteydessä Antreaan, missä se tulisi osallistumaan Viipurin valtaukseen. Pataljoona lähti matkaan Tampereelta 18. huhtikuuta 1918 ja saapui pataljoonalle määrättyyn kokoontumispaikkaan Antreaan 19. - 20. huhtikuuta 1918.
Pataljoonasta muodostettiin sodan jälkeen Pohjolan Jääkäripataljoona
1. komppania
Päällikkö: jääkärikapteeni Karl Gunnar Heinrichs (siirrettiin 26. maaliskuuta 11. jääkäripataljoonan komentajaksi), jääkärikapteeni Aarne Koskenalho (kaatui Raudussa 4. huhtikuuta 1918), jääkäriyliluutnantti Väinö Vilho Lankinen (6. huhtikuuta alkaen). Koottin Sortavalan miehistä.
2. komppania
Päällikkö: jääkärikapteeni Kaarlo Kalervo Kari (siirrettiin komppanioineen 6. maaliskuuta 9. jääkäripataljoonaan 3. komppaniaksi), jääkäriluutnantti Armas Heikki Ahlroth myöh. Arajuuri (toimi aikaisemmin komppaniassa joukkueenjohtajana), jääkäriyliluutnantti Kaarle Massinen. Koottin Sortavalan miehistä.
3. komppania
Päällikkö: jääkärikapteeni Armas Josef Berg myöh. Perksalo (siirrettiin 24. maaliskuuta komppanioineen 11. jääkäripataljoonaan), jääkäriluutnantti Ensio Edvard Gabriel Groundstroem (ajalla 5. huhtikuuta - 12. huhtikuuta 1918), jääkärikapteeni Einari Walter Weijo. Koottin Elisenvaaran miehistä.
4. komppania/konekiväärikomppania
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Emil Alfons Hagelberg. Koottiin Elisenvaaran miehistä.
Pataljoonassa palvelleet Saksan jääkärit
Joukkueen varajohtajana jääkärivääpeli Joel Eskola (siirrettiin 9. jääkäripataljoonaan, esikuntavääpelinä ja taistelulähettinä sekä myöhemmin joukkueenjohtajana jääkärivaravääpeli Birger Oscar Geffert, esikuntaupseerina jääkäriluutnantti Yrjö Oskari Hakkila (siirrettiin 9. maaliskuuta 1. komppaniaan joukkueenjohtajaksi), pataljoonan muonitusupseerina jääkärivänrikki Ivar Johannes Heinrich Alexander Hinz (siirrettiin 24. maaliskuuta 4. jääkärirykmenttiin), joukkueenjohtajana jääkärivääpeli Valtteri Roope Karmo (siirrettiin 5. maaliskuuta 9. jääkäripataljoonaan), pataljoonan esikuntavääpelinä jääkärivääpeli Väinö Armas Lindroos (haavoittui 4. huhtikuuta 1918), pataljoonan kuormastopäällikönä jääkärivaravääpeli Taneli Nevala, patajoonan adjutanttina jääkärivänrikki Matti Johannes (Hannes) Olkkonen, lääkintäaliupseerina jääkärivaravääpeli Fredrik Villiam Saarela (siirrettiin 18. jääkäripataljoonaan), pataljoonan esikunnassa muonitusaliupseerina jääkärivaravääpeli Isak Viktor Tuominen, pataljoonan adjutanttina jääkärivaravääpeli Herman Uimonen (siirrettiin 3. maaliskuuta Karjalan 1. rykmentin 2. pataljoonaan).
Jääpallon SM-sarja 1951
Jääpallon Suomen Palloliiton mestaruudesta 1951 pelasi 16 joukkuetta jaettuna kahteen lohkoon. Lohkovoittajat pääsivät loppuotteluun ja toiseksi sijoittuneet pronssiotteluun. Lohkojen kaksi viimeistä putosivat Suomensarjaan. Suomen mestaruus ratkaisiin liittojen Palloliitto ja Työväen Urheiluliitto mestareiden välisessä loppuottelussa.
Ennen sarjan alkua järjestettiin myös karsinta yhdestä mestaruussarjapaikasta, kun Helsinkiläinen viipurin evakkoseura Hukat yhdistyi toisen viipurilaistaustaisen seuran Susien kanssa. Karsinnat: Joensuun Maila-Pojat-Sudet 2-4, Vaasan Pallo-Pojat-Porin Kärpät 4-4, Porin Kärpät-Vaasan Pallo-Pojat 1-4, Sudet-Vaasan Pallo-Pojat 5-2. Paikan mestaruussarjassa sai näin Helsinkiin kotiutunut viipurilaisseura Sudet.
Tasaisessa länsilohkossa oli sarjan päättyessä kolme joukkuetta tasapisteissä. Maalieron turvin suurin ennakkosuosikki OPS selviytyi loppuotteluun ja sen paikallisvastustaja OLS jäi pronssiotteluun. Tampereen Ilves-Kissat jäi jälleen mitalipelien ulkopuolelle. Itälohkossa vasta perustettu Veiterä selviytyi lohkovoittajaksi. Se voitti kakkoseksi sijoittuneen WP-35:n 7-0. Ainoan tappion Veiterä kärsi viimeisellä kierroksella YVPS:lle.
Pronssiottelussa WP-35 voitti OLS:n 4-1. OLS:n ensimmäinen jääpallomitali jäi yhä saamatta. Loppuottelussa Helsingissä Veiterä voitti OPS:n maalein 2-0. Veiterä oli perustettu vasta runsaat kolme kuukautta aiemmin, ja seura voitti heti ensimmäisenä kautenaan mestaruuden.
Loppuottelu
5.maaliskuuta 1951 Helsinki
Suomen mestarit
Veiterän joukkue 1950-1951: Sakari Ellonen (mv), Jorma Taskinen (mv), Pentti Kekola, Pentti Immonen, Arvo Raitavuo, Pentti Vartiainen, Veikko Partanen, Matti Serenius, Matti Airaksinen, Martti Hyvönen, Toivo Kokkonen, Juhani Halme, Hannu Airaksinen, Aarre Airaksinen, Niilo Immonen Taustajoukot: huoltaja: Heikki Sistonen, Puheenjohtaja, huoltaja: Yrjö Kainlauri
Lopulliset sijoitukset
Sijoitukset on määritelty sijasta 5 eteenpäin sarjapisteiden ja tarvittaessa maalieron perusteella riippumatta joukkueiden sijoituksesta lohkossaan. Lohkojen kaksi viimeistä kuitenkin putosi sarjasta. Sarjaan nousivat Helsingin Jalkapalloklubi, Joensuun Maila-Pojat, Kouvolan Urheilijain Palloilijat ja Porin Kärpät.
Kongon kieli
Kongoa puhuu äidinkielenään noin 12 miljoonaa ihmistä ja toisena kielenään noin kaksi miljoonaa. Kongon puhujat jakaantuvat valtioiden kesken seuraavasti Kongolla on virallisen kielen asema Kongon demokraattisessa tasavallassa.
Murteet
Kongon kielirypäs koostuu useasta toisilleen läheistä sukua olevasta kielestä, jotka eivät ole täysin ymmärrettäviä keskenään.
Historia
Ennen eurooppalaisten tuloa kongon kieli oli Kongon kuningaskunnan kieli, Kongo-joen pohjoispuolella. Muiden heimojen kanssa käytyjen voittoisien sotien seurauksena kuningaskunta laajeni ja sen keskus siirtyi Kongo-joen eteläpuolelle Mbanza Kongon kaupunkiin, joka sijaitsee nykyisen Angolan alueella. On esitetty, että nykyäänkin tällä alueella välikielenä toimiva kituba sai alkunsa Kongon kuningaskunnan kasvun aikoihin palvellakseen heimojen välistä kanssakäymistä.
Eurooppalaisten ensimmäinen kontakti kongon kielen kanssa tapahtui 1480-luvulla portugalilaisten tutkimusmatkojen ja lähetyssaarnaajien myötä. Aluksi kontaktit olivat ystävällismielisiä ja Kongon seisemäs kuningas, Nzinga Bemba, kääntyi kristinuskoon ja otti hallitsijanimen Afonso I. Amerikan löytymisen jälkeen eurooppalaiset alkoivat hankkia afrikkalaisia orjiksi uudelle mantereelle myös Kongosta, minkä seurauksena Kongon kuningaskunta ajautui tuhon partaalle 1500-luvun puolivälissä. 1665 Kongo jaettiin Portugalin, Belgian ja Ranskan kesken, jonka seurauksena keinotekoiset valtioiden väliset rajat erottavat kongon kielen puhujia toisistaan nykyäänkin.
Ensimmäinen kongon kielen sanakirjan (1652), kieliopin (1659) ja katekismuksen (1659) kirjoitti äidin puolelta kongolainen ja isän puolelta portugalilainen Francesco da Sao Salvador.
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Raamattu käännettiin kokonaisuudessaan kikongoksi vuonna 1916
Vokaalit
Lähde:
Peaches (yhtye)
Peaches oli ruotsalainen lapsiduo. Se oli aktiivinen vuosina 2000–2005. Peaches muodostettiin kahdesta tytöstä koe-esiintymisien perusteella. Sen jäsenistä nuorempi Tåve Wanning (s. 23. maaliskuuta 1992) oli projektin alkaessa kahdeksan vuotta, toinen jäsen Isabelle Erkendal (s. 23. heinäkuuta 1989) oli 11 vuotta. Viimeksimainitulla oli jo aikaisempaa esiintymiskokemusta sillä häneltä oli julkaistu single. Tåvella oli puolestaan taustaa tanssijana, hän oli voittanut kansallisen tason tanssikilpailun.
Peachesin ensimmäinen single "Rosa helikopter" (2001) menestyi hyvin, myyden Ruotsissa kultaa ja Norjassa platinaa. He julkaisivat myöhemmin muita singlejä mutta ne eivät saavuttaneet mainittavampaa menestystä. Vuodesta 2005 duo on ollut tauolla, kummankin jäsenen keskittyessä oman laulajanuran edistämiseen. Erkendal on nykyään mukana Pet Shop Boys -covereita esittävässä West End Girls -yhtyeessä.
Balto (elokuva)
Balto on Steven Spielbergin omistaman Amblin Entertainmentin vuonna 1995 tuottama animaatioelokuva, jonka levityksestä  vastasi Universal Pictures. Amblin Entertainment suljettiin pian Balton julkaisun jälkeen, ja yhdistettiin myöhemmin Dreamworksiin. Balto perustuu tositapahtumiin Balto-nimisestä valjakkokoirasta, joka veti vuonna 1925 kurkkumätälääkettä Gunnar Kaasenin valjakossa. Ajajien ja rekikoirien ansiosta Nomen kaupungin lapset pelastuivat kurkkumätäepidemialta.
Täytetty Balto on näytillä Clevelandin luonnontieteellisessä museossa ja Balton muistoksi on myös pystytetty patsas New Yorkin Central Parkiin.
Balto sai myöhemmin kaksi jatko-osaa, Balto - pako yli suuren veden vuonna 2002 sekä Balto - Muutoksen tuulet vuonna 2004.
Juoni
Balto on Alaskassa, Nomen kylässä elävä koirasusi. Baltolla ei ole perhettä. Balto elelee Boris-hanhen kanssa. Baltoa ei kukaan huoli lemmikikseen susimaisen ulkonäkönsä takia. Ilkeä Kiilu-koira on aina tekemässä ilkeyksiä Baltolle ja yrittää saada Balton näyttämään epäluotettavalta ihmisten silmissä.
Vetokoirat lähtevät hakemaan kylän sairaille lapsille kurkkumätälääkkeitä, mutta lumimyrkyssä Kiilu johtaa koirat väärään suuntaan. Balto lähtee Boriksen, Mucin ja Lucin kanssa etsimään eksyneitä tovereitaan. Jotta Balto ei sekoittaisi reittiä, hän raapii puihin kynnenjälkiä aikeenaan seurata niitä ystäviensä ja vetokoirien kanssa takaisin kylään. Metsässä koiria vastaan tulee suuri vihainen karhu ja valtataistelun aikana osa koirista jää valtavan puunoksan alle. Balto ja Jenna taistelevat karhua vastaan ja Balto onnistuu upottamaan pedon jäihin. Balto tippuu karhun mukana jäihin myös mutta selviää urheasti. Jenna antaa Baltolle lämmikkeeksi huivinsa. Sen jälkeen Balto jatkaa etsimistään yksin. Kun Balto vihoin löytää valjakon, Kiilu hyökkää sen kimppuun. Lopulta muut vetokoirat ymmärtävät kummalla on paremmat aikeet, Kiilulla vai Baltolla. Balto pudottaa Kiilun alas vuorelta.
Kotimatkalla Kiilu on raapinut puita ja yrittää eksyttää koirat, mutta Balto ystävineen löytävää kotikylään. Koirat vievät asukkaille lääkkeet ja lapset saadaan vihdoin paranemaan.
Soinniton äänne
Soinniton äänne on äänne, joka syntyy ilman, että äänihuulet värähtelevät kurkussa. Ääni syntyy jossakin muussa kohdassa ääniväylää, esimerkiksi suussa tai huulilla: h, s, p. Yleensä soinnittomia ovat vain konsonantit, mutta esimerkiksi kuiskatessa myös vokaalit voivat olla soinnittomia.
Viitteet
Voice (phonetics) 清濁音
Pietarsaari
Pietarsaari on Suomen kaupunki, joka sijaitsee Pohjanmaan maakunnassa Perämeren rannikolla. Kaupungin kokonaispinta-ala on 0 km2, josta 0 km² on maata. Pietarsaaren keskustalle on tyypillistä leveät kadut ja kaupunginosia erottavat esplanadit. Kunnan läntiset alueet ovat puolestaan maa- ja metsätalousvaltaisia. Kaupungissa asuu 0 ihmistä. Pietarsaari on kaksikielinen: vuoden 2018 lopussa 56,3 prosenttia asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia ja 34,7 prosenttia suomea.
Kaupungin perusti vuonna 1652 kreivi Jakob De la Gardien leski Ebba Brahe Ruotsin kuningatar Kristiinan luvalla. Osittaisen tapulioikeuden Pietarsaari sai vuonna 1765, ja kaupungista kasvoi vuosisadan lopulla Suomen suurin laivojen tuottaja. Pietarsaareen liitettiin vuonna 1950 uusia alueita Pietarsaaren maalaiskunnasta. Samaan aikaan kaupunkiin suuntautui muuttoliikettä uusien teollisuuslaitosten ansiosta. Talouden rakennemuutos on koskettanut myös Pietarsaarta, ja seudulta on hävinnyt perinteisiä tehdastyöpaikkoja mutta niiden tilalle on syntynyt uutta teollisuutta. Pietarsaaren työvoimasta selvästi Suomen keskiarvoa suurempi osuus onkin jalostussektorilla.
Pietarsaari tunnetaan kansallisrunoilija J. L. Runebergin syntymäpaikkana, ja kaupungissa järjestetään vuosittain kirjallisuuspainotteinen Runeberginviikko. Kaupungin nähtävyyksiä ovat muun muassa 1520-luvulla rakennettu Pedersören kirkko ja Strengbergin tupakkatehdas, jonka kellotornissa on Pohjoismaiden suurin kello.
Nimen alkuperä
Kaupungin ruotsinkielinen nimi tulee kreivi Jakob De la Gardien etunimestä, kun taas suomenkielisenä nimenä on säilynyt Pedersöre-nimestä muotoutunut Pietarsaari. Suomenruotsalaista nimistöä tutkinut professori Lars Huldén pitää todennäköisimpänä, että Pedersöre-nimen alkumuoto puolestaan on muinaissuomen Petrasaari tai Pedhrasaari eli nykysuomeksi Peurasaari.
Puhekielessä yleinen nimitys kaupungille on Jeppis.
Sijainti
Pietarsaari muodostuu niemimaasta, joka rajoittuu lännessä Perämeren murtoveteen, idässä Ähtävänjoen ja Purmonjoen suualueisiin sekä Luodonjärven makeanveden altaaseen. Pietarsaaren naapurikunnat ovat Luoto, Pedersören kunta, sekä Uusikaarlepyy. Näiden lisäksi Pietarsaaren seutukuntaan kuuluu myös Kruunupyy. Lähimmät suuremmat kaupungit ovat koillisessa Kokkola ja lounaassa Vaasa.
Luonto ja maaperä
vasen|pienoiskuva|Vanhan sataman uimaranta.
Suurin osa Pietarsaareen kuuluvasta vesialueesta on Perämerta ja Luodonjärveä. Perämeren suolapitoisuus Pietarsaaren edustalla on noin 0,35 prosenttia ja saaristossa pitoisuus on pienempi. Rannikolla ei ole vuorovesi-ilmiötä, mutta tuulen ja ilmanpaineen vaihtelut nostavat ja laskevat vettä. Kaupungin pohjoispuolella on vähäistä saaristoa, joka rajoittuu Luodon puoleiseen laajaan saaristoon. Alueen länsipuolella ei ole saaristoa lähes lainkaan. Perämeri avautuu länteen ja lounaaseen avoimena. Meri myös syvenee hitaasti.
Luodonjärvi Pietarsaaren koillispuolella muodostettiin vuonna 1962 raakaveden saannin turvaamiseksi. Sen vettä käyttävät UPM-Kymmene ja Pietarsaaren kaupunki. Lisäksi vettä käytetään jonkin verran viljelysten kasteluun. Järven pinta-ala on 8 500 hehtaaria. Järven vesi on ruskeata ja ravinnepitoista, sillä sinne virtaavat vedet tuovat humusta ja ravinteita. Sisäjärviä kunnan alueella on vain kahdeksan, ja nekin ovat pieniä ja matalia. Purmon- ja Ähtävänjoista vain pieni osa virtaa Pietarsaaren rajojen sisällä. Pietarsaaressa on kuitenkin useita pienempiä puroja, jotka on suurimmaksi osaksi perattu ojiksi.
Isot siirtolohkareet ovat alueella tavallisia. Pedersören kunnan Purmossa sijaitsee yksi Suomen suurimmista siirtolohkareista Ilveskivi. Laajemmassa mittakaavassa pinnanmuodostukselle tyypillistä on Alahärmästä alkava harjujono, joka päättyy mereen Ådön niemen kärjessä. Pietarsaaren rannikolla on Pohjanmaalle harvinaisia kalliorantoja ja kalliosaaria. Kallioperä muodostuu pääasiassa happamista syväkivilajeista. Pietarsaaren alue sijaitsee Vaasan seudulta rannikkoa pitkin kulkevan migmatiitti-graniittimassiivin pohjoisella alueella. Alueen itäosat sivuavat Pohjanmaan kiillegneissivyöhykettä. Yleisin maalaji on moreeni.
Pinnanmuodostuksen tasaisuuden vuoksi Pietarsaaressa on runsaasti soita, erityisesti Fäbodassa ja Pörkenäsissä. Suot on pääosin ojitettu ja ne ovat muuttumassa metsämaiksi. Kaupungin omistamissa metsissä mäntyä on noin 50 prosenttia, kuusta noin 30 prosenttia, ja lehtipuita noin 20 prosenttia. Alueen metsät poikkeavat huomattavasti koko maan vastaavasta jakaumasta (mänty 32 %, kuusi 56 %, ja lehtipuut 12 %). Keinotekoiseen metsän uudistamiseen perustuva tehometsätalous on yksipuolistanut Pietarsaaren metsiä.
Pietarsaaressa sijaitsee kaikkiaan viisi Natura-kohdetta: pieni mutta monimuotoinen Gubbträskberget, maankohoamisen muovaama Luodon saaristo, Ähtävänjoki saukkoineen, vanhojen metsien suojeluohjelman kohde Fänäsnabban ja linnustonsuojelukohde Sandsundsfjärden. Pietarsaaren suojeltavia luontotyyppejä ovat Fäbodan ja Storsandin luonnontilaiset hiekkarannat sekä Fäbodan ja Ådösandin merenrantaniityt.
Pietarsaaren eliölajistoa ei tunneta tarkasti, mutta kunnan alueella on arvioitu esiintyvän säännöllisesti noin 160 lintulajia ja siellä on arvioitu kasvavan 400–500 putkilokasvilajia. Luonnonsuojeluasetuksissa mainituista lajeista Pietarsaaressa on tavattu suolayrttiä, käenpiikaa, merikotkaa, pikkutikkaa, selkälokkia, räyskää, pohjanlepakkoa, vesisiippaa, saukkoa ja liito-oravaa. Selkälokki on Pietarsaaren nimikkolaji. Pietarsaaresta löytyy yksi Suomen suurimmista selkälokkiyhdyskunnista. Pietarsaaressa rengastettuja selkälokkeja on tavattu Itä-Afrikassa, Ugandassa, Etiopiassa, ja Keniassa. Marokossa ja Välimerellä on tehty havaintoja talvehtivista selkälokeista.
Mannerjään sulamisen jälkeen Pietarsaaren kohdalla maa kohosi 10 metriä vuosisadassa. Ajanlaskun alussa maankohoaminen oli 130 senttimetriä vuosisadassa. Ensimmäiset Pietarsaaren alueella olevat kohoumat nousivat vedenpinnan yläpuolelle 800-luvulla. Kaupungin perustamisen jälkeen maankohoamista on ollut yli kolme metriä. Sen seurauksena sataman paikkaa on siirretty useaan kertaan. Kaupungin perustamisen aikoihin satama sijaitsi nykyisen torin tienoilla, josta se siirrettiin Kittholmaan. Kittholmasta satama siirtyi Alholmaan ja edelleen nykyiselle paikalleen hieman pohjoisemmaksi. Nykyisen sataman kohdalla on ollut saari nimeltään Puskasaari, joka on maankohoamisen seurauksena kasvanut mantereeseen kiinni.
Kaupunkikuva
pienoiskuva|220px|Kävelykatua keskustassa. pienoiskuva|pysty=1|vasen|Pietarsaaren keskustaa kuvattuna vesitornista koilliseen.
Pietarsaaren kävelykatu vihittiin käyttöön 1. lokakuuta 1992 vuosia kestäneiden esitöiden ja keskustelujen jälkeen. Pietarsaaren keskustassa avattiin vuoden 2016 lopulla toriparkki, jonka koko on noin 7 000 neliömetriä kahdessa tasossa. Paikkoja toriparkissa on hieman yli 200 autolle. Toriparkin yhteyteen rakennettiin kauppakeskus Jakob Center. Keväällä 2017 Elävät kaupunkikeskustat -yhdistyksen teettämän kaupunkikeskustojen elinvoimavertailun mukaan Pietarsaari oli ylivoimaisesti ykkönen. Vertailussa verrattiin 25 kaupungin keskustaa. Pietarsaaren keskustan elinvoimaluku oli 6 146. Elinvoimalukua kasvattavat keskustassa lauantaisin avoinna olevat liikkeet ja ravintolat sekä alhainen tyhjien liiketilojen määrä.
Läntiset alueet Vestersundinkylä, Kisor ja Hällan ovat maa- ja metsätalousvaltaisia alueita peltoaukeineen. Vestersundinkylän metsät ovat virkistyskäytössä. Asutusta on muodostunut tienvarsille, mutta myös palstoitussuunnitelmien avulla. Varvet on arvokas huvila-alue. Grundet on ruoppausmassoja läjittämällä syntynyt keinotekoinen rakentamaton niemi. Pietarsaaressa oli vuonna 1978 tehdyn tutkimuksen mukaan 8,3 vapaa-ajan mökkiä rantakilometriä kohden, mikä oli eniten koko Suomessa. Vuonna 2018 Pietarsaaressa oli 13,56 vapaa-ajan mökkiä maaneliökilometriä kohti.
Arkkitehtuuri
pienoiskuva|vasen|[[Malmin sairaala (Pietarsaari)|Malmin sairaala Pietarsaaressa.]]
Uusklassismia edustavat Pietarsaaren maaseurakunnan pappila (1755–1776), Pietarsaaren pitäjänkirkon uudisrakennukset, Vaasantien varteen rakennettu käräjätalo (1787) ja Lindskogin talo (1797) sekä Isonkadun varrella olleet Castrenin talo (1822) ja koulurakennus (1820) isonkadun varrella, joka toimi toimi ruotsinkielisenä reaalioppilaitoksena vuoteen 1904 asti. Rakennus oli myös suomalaisen kansakoulun, kirjaston, sekä kaupunginmuseon käytössä. Koulurakennus purettiin vuonna 1927 ja Castrenin talo vuonna 1956. Jälkimmäisen purku johti kotiseutuhistoriaan ja ympäristön suojeluun keskittyneen Ebba Brahe-samfundetin perustamiseen.
Vuoden 1835 tulipalon jälkeen Etelänummelle jälleenrakennettiin empirerakennuksia. Ensimmäinen tyyliä edustanut rakennus oli vuosina 1836–1838 rakennettu Malmin talo, joka toimii nykyään museona. Myöhäisempiren aikakaudella rakennettiin Pietarsaaren raatihuone (1854–1875), Marian kansakoulu (1873, nyk. Marjalan tarha) ja tupakkatehtaan vanhin osa (1898). Vuonna 1890 aloitetuissa muutostöissä raatihuone sai uusrenessanssia noudattavan julkisivun.
Pietarsaaren ensimmäinen jugend-rakennus on vuonna 1900 rakennettu sähkölaitoksen rakennus. Vuonna 1905 sähkölaitos sai pohjoispuolelleen jatkeekseen kaupunginsaunan rakennuksen. Jugendia edustaa myös Koulupuiston yhteyteen rakennettu Ruotsinkielinen lukio. koulu vihittiin käyttöön Syksyllä 1904. Muita tuohon aikaan rakennettuja jugend-rakennuksia ovat esimerkiksi Malmin sairaala, köyhäintalo, olutpanimon talousrakennus, mekaanisen konepajan konttorirakennus, olutpanimon ja konepajan asuinrakennukset, tullipakkahuone, Kaupunginhotelli, synnytyssairaala, tupakkatehtaan uudempi osa, palokunnantalo, Lagmanin koulu sekä useat huvilat.
1920-luvun klassismia edustavat Ristikarin koulu, Ruusulehdon koulu ja vesitorni. Pietarsaaressa funktionalismi henkilöityi Ragnar Eklundiin. Tyylipuhtain esimerkki on Isonkadun ja Perämiehenkadun kulmaan 1939 valmistunut huoltoasemarakennus. Rakennus on asemakaavalla suojeltu, mutta alkuperäinen funktionalismin muotokieli on korjaustöiden jälkeen hävinnyt; rakennuksessa on muun muassa tyylille vieraat ikkunat. Muita funktionalismin edustajia ovat Ragnar Wessmannin 1938 suunnittelema Östanlidin tuberkuloosiparantola ja Erkki Huttusen suunnittelema Pedersöre Handelslagin rakennus.
1940- ja 1950-lukujen romantiikkaa edustavat Karl Johan Ahlskogin suunnittelemat Armiro-talo (1940), Pohjoisnummen seurakuntatalo, City-talo (1956) ja Narsin talo (1956). Pietarsaaressa rakennettiin vuosina 1959–1961 runsaasti uusia asuinrakennuksia. Tuohon aikaan kaupunkiin rakennettiin sulfaattiselluloosatehdasta ja kaupunkiin muuttaneelle työväelle tarvittiin asuntoja. Luutavuorenkadun ja Ristikarin koulun väliselle alueelle rakennettiin nimen ”Jakolosa” saanut rakennuskompleksi. Jakolosan kolme kerrostaloa muodostivat kasarmimaisen umpipihan. Jakolosaa vastapäätä rakennettiin arkkitehti Kaj Englundin suunnittelema kolmikerroksinen elementtitalo ”Masken”, jonka esikuvana on mahdollisesti ollut Olympiavuonna 1952 valmistunut Käärmetalo Helsingin Käpylässä. Jakolosan A-talo purettiin vuonna 2015, ja C-talo purettiin 2017. Masken purettiin keväällä 2019.
Sulfaattiselluloosatehtaan rakentamisen aikana rakennettiin myös omakotitaloja Pohjois-Kråkholmaan. Arkkitehti Egil Nordin suunnitteli rakennukset kortteleihin 28–38 ja asemakaavamuutoksen kortteleihin 7 ja 15. Katuverkoston muotoilu sai vaikutteita Kreikasta. Kaj Englund laati vuonna 1974 Kaskiniemeen asemakaavan rakennuksineen kortteleihin 6–13. Vuosina 1974–1976 alueelle rakennettiin lisää kerrostaloja: viisi seitsemänkerroksista taloa ja muutama kolmikerroksinen talo.
1980-luvulla rakentaminen oli pääosin omakotitalojen rakentamista. Vuosikymmenen aikana ydinkeskustaan rakennettiin muutama suurempi Roger Wingerin suunnittelema liike- ja asuinkiinteistö, muun muassa Säästöpankki Depositalle valmistunut liiketalo ja Kaupunginhotellin uudisrakennus. Walter Thomén suunnitteli metodistikirkon tontille viisikerroksisen asuin- ja liikerakennuksen.
Puistot
pienoiskuva|[[Rosenlundin pappila ja Aspegrenin puutarha.]]
Kunnallisia leikkipuistoja Pietarsaaressa on 35. Vuonna 1903 aloitti toimintansa kaupungin puutarhalautakunta.
Koulupuisto on kaupungin keskustassa lukion vieressä sijaitseva lähes tuhat eri kasvilajia käsittävä puisto. Se on Schaumanin suvun lahjoittama. Puiston alkuperäisenä tarkoituksena oli kasvitieteen harrastuksen tukeminen kaupungin kouluissa.
Aspegrenin puutarhan perusti rovasti Gabriel Aspegren Rosenlundin pappilaan 1700-luvun keskivaiheella. Pappila toimi Pedersören kirkkoherran asuinpaikkana 1990-luvulle asti. Puutarha oli jaettu symmetrisesti kortteleihin, joissa viljeltiin muun muassa hyötykasveja ja hedelmäpuita. Puutarha jälleenrakennettiin 2001–2003. Aluetta hallinnoi Aspegrenin puutarhasäätiö ja alue on yleisölle avoinna.
Concordiapuisto on purjehtija fregatti Concordian mukaan nimetty puisto. Puiston erikoisuus on Ruotsista lähtöisin oleva koivumuunnos, latinalaiselta nimeltään Betula pendula laciniata speciae nova.
Raatihuoneenpuisto ja Runebergin puisto Kauppiaankadun ja Raatihuoneenkadun välissä muodostavat yhtenäisen puistoalueen. Runeberginpuistossa on kaksi kertaa luonnollista kokoa suurempi J. L. Runebergin rintakuvaveistos.
Esihistoria ja keskiaika
Nykyisen Pietarsaaren alue oli vielä ajanlaskun alussa kokonaisuudessaan veden peittämä, ja vasta 800-luvulla alkoi ensimmäiset kohdat kohota merenpinnan yläpuolelle. Ensimmäisinä merestä nousseet alueet ovat Myllymäellä, Jakobstads gymnasiumin seudulla ja Kirkkorannalla Käräjätalonkadulla. Mantereeseen Pietarsaaren alue liittyi 1500-luvulla.
Pietarsaaren emäpitäjä Pedersöre satamapaikkoineen on vanha kauppapaikka. Koko nykyinen Pohjanmaa oli 1200-luvulla jaettu kahteen kirkkopitäjään, Mustasaareen ja Pedersöreen. Jälkimmäiseen kuuluivat alueet Vöyriltä valtakunnan rajalle. Alueen halki kulki myös vanha kauppatie, joka kulki Pohjois-Ruotsista Hämeeseen. Pedersören nimi mainitaan ensimmäisen kerran asiakirjoissa vuonna 1348.
Kaupungin perustaminen
pienoiskuva|vasen|200px|Kaupungin perustaja [[Ebba Brahe.]]
Ruotsin kuningatar Kristiina antoi 19. kesäkuuta 1652 kreivi Jakob De la Gardielle luvan perustaa uuden kaupungin Pedersören pitäjään. Kreivi kuitenkin kuoli pian, ja hänen leskensä Ebba Brahe perusti kaupungin 27. lokakuuta 1652. Pietarsaaren vaakuna on saanut aiheensa De la Gardien sukuvaakunasta.
Vuonna 1653 Pietarsaareen perustettiin maistraatti. Kaupungin ensimmäiseksi pormestariksi valittiin Jacob Josephson. Pietarsaaren ensimmäisen koulu aloitti vuonna 1654, ja piispa Johannes Gezelius nuorempi vihki helmikuussa 1691 kaupungin ensimmäisen kirkon. Siihen asti pietarsaarelaiset olivat käyneet Pedersören kirkossa. Pietarsaarella ja Pedersörellä oli yhteinen papisto vuoteen 1908 asti.
1700-luku
pienoiskuva|[[Pietarsaaren kirkko on valmistunut 1731.]]
Isovihan aikaan venäläiset sotilaat valloittivat kaupungin kahteen kertaan ja polttivat sen maan tasalle. Valtaosa kaupungin asukkaista pakeni Merenkurkun yli Ruotsiin, metsiin tai saaristoon. Monia jäi vangeiksi ja jotkut tapettiin. 1720-luvulla osa kaupungin entisistä asukkaista teki paluun asuinsijoilleen ja uutta väestöä muutti kaupunkiin.