cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suodin (valokuvaus)
Suotimien suhde kuvankäsittelyohjelmiin
Lopullisen valokuvan kannalta vaikutuksellisimpina suotimina voitaneen pitää polarisaatio-, harmaa- ja murtovärisuotimia, näiden vaikuttaessa tallennettavaan kuvaan tavalla, jota kuvankäsittelyohjelmilla on äärimmäisen hankalaa tai mahdotonta toistaa jälkikäteen. Mainituille suotimille on yhteistä se, että ne vaikuttavat suoraan filmille tai kennolle tallennettavaan kuvainformaatioon, polarisaatiosuotimen vähentäessä tai poistaessa ilman sellaista otetussa kuvassa olevia heijastumia ja harmaa- ja murtovärisuotimien mahdollistaessa sellaisen informaation tallentamisen, joka ilman niitä jäisi ylivalottuneena tallentumatta kokonaan.
Suotimien edut ja haitat
Suotimien tuomia etuja objektiivien suojaamisessa pidetään sinänsä kiistattomina. Selvää on, että esimerkiksi lian poistaminen suotimen pinnalta sisältää vähäisemmän taloudellisen riskin kuin itse objektiivin etummaisen linssielementin puhdistaminen. Mikäli suodin vahingoittuu, vahinko rajoittuu suotimen arvoon, objektiivin vahingoittumisen aiheuttaessa pahimmillaan suotimen arvoon nähden moninkertaiset menetykset.
Suotimien lisätessä ylimääräisiä optisia elementtejä kuvan ottamiseen, suodinta käytettäessä vastavalosuojan käyttämistä pidetään yleisesti erityisen perusteltuna, sillä suotimet ovat omiaan luomaan erilaisia heijastumia kuviin.
Emily van Egmond
Van Egmond on seuratasolla pelannut kotimaansa lisäksi Saksassa, Yhdysvalloissa ja Englannissa. Hän on tammikuusta 2022 alkaen edustanut San Diego Wavea.
Suodin (valokuvaus)
Suotimien edut ja haitat
Suotimien käyttö voi myös suoraviivaistaa kuvan jälkikäsittelyä. Toisaalta, suotimella otettu kuva ei välttämättä mahdollista niin suurta jälkikäsittelyvaraa, kuin ilman suodinta otettu kuva.
Emily van Egmond
Emily van Egmondin isä Gary van Egmond on myös maajoukkuejalkapalloilija.
Dumitru Brătianu
thumb|190px Dumitru Brătianu (1818 – 1892) oli romanialainen poliitikko, joka toimi Romanian pääministerinä lyhyen aikaa vuonna 1881.
Brătianu opiskeli Pariisissa. Hän osallistui vuoden 1848 vallankumousyritykseen Valakiassa, minkä jälkeen hän joutui asumaan useita vuosia maanpaossa. Romanian perustamisen jälkeen hän oli yhdessä veljensä Ion Brătianun kanssa Kansallisliberaalin puolueen johdossa. Brătianu toimi useita kertoja ministerinä ja oli myös Romanian lähettiläänä Konstantinopolissa. Hän oli pääministerinä huhti–kesäkuussa 1881. Hänen lyhyellä pääministerikaudellaan ruhtinas Kaarle I kruunattiin kuninkaaksi ja Romaniasta tuli siten kuningaskunta. Myöhemmin Brătianu oli oppositiossa pääministerinä toiminutta veljeään vastaan ja tuki tämän syrjäyttämistä vuonna 1888.
Boo (hahmo)
pienoiskuva|Boo-aiheinen muraali. Boot (テレサ) ovat Nintendon Mario-pelisarjassa esiintyviä hahmoja. Ne ovat kummituksia. Boot ovat useimmiten Marion vihollisia, mutta joissakin peleissä ne ovat olleet myös pelattavia hahmoja. IGN mainitsi Boon olevan yksi parhaista Mario-pelisarjan vihollisista.
Oppdal
Oppdal on kunta Norjassa, Etelä-Trøndelagin läänissä. Oppdalin tärkeimpiä elinkeinoja ovat maatalous, turismi ja pienteollisuus. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Oppdalin kunnassa oli 6 794 asukasta.
Hilkka Riihivuori
Hilkka Riihivuori (o.s. Kuntola, s. 24. joulukuuta 1952 Jurva) on suomalainen hiihtäjä, maailmanmestari ja olympiamitalisti.
Seuratasolla Riihivuori edusti Jurvan Urheilijoita ja Tampereen Pyrintöä.
Riihivuori voitti Lake Placidin olympialaisissa 1980 olympiahopeaa sekä 5 km:n kilpailussa 15. helmikuuta että 10 km:n kilpailussa 18. helmikuuta.
Opetusministeriö myönsi Riihivuorelle Pro Urheilu -tunnustuksen vuonna 2005.
Hilkka Riihivuoren puoliso Erkki Riihivuori kuoli toukokuussa 2016. Riihivuorilla on vuosina 1982 ja 1985 syntyneet lapset ja kolme lastenlasta. Lapset Tomi-Pekka ja Johanna kilpailivat myös hiihdossa. Hilkka Riihivuoren veli Ossi Kuntola oli myös kilpahiihtäjä, parhaana saavutuksenaan nuorten MM-mitali ja nuorten SM-kultaa.
Urheilu-uransa jälkeen Riihivuori työskenteli Tampereen kaupungin palveluksessa liikuntasihteerinä. Hän jäi eläkkeelle vuoden 2017 maaliskuussa.
Marimekko
Marimekko Oyj on suomalainen tekstiili- ja vaatetusalan pörssiyhtiö, jonka perustivat Armi ja Viljo Ratia vuonna 1951. Yhtiö suunnittelee, valmistuttaa, myy ja markkinoi vaatteita, tekstiilejä ja asusteita Marimekko-tuotemerkillä. Armi Ratia vei yhtiön Helsingin pörssiin 1974 ja johti yhtiötä 28 vuotta kuolemaansa saakka 1979. Vuonna 1985 yhtiö ostettiin osaksi Amer-yhtymää. Myöhemmin rahoitusvaikeuksiin ajautuneen yhtiön osti Kirsti Paakkanen, joka johti yritystä 1991–2008 ja vei sen uudestaan Helsingin pörssin I-listalle vuonna 1999. Vuonna 2008 Marimekon pääomistajaksi tuli Mika Ihamuotila. Huhtikuusta 2015 alkaen toimitusjohtajana on toiminut Tiina Alahuhta-Kasko.
Marimekon markkina-arvo oli vuoden 2021 lopussa 687,5 miljoonaa euroa, ja sen liikevaihto vuonna 2021 oli 152,2 miljoonaa euroa. Sen henkilöstöön kuului vuoden lopussa 409 työntekijää, ja sillä oli maailmanlaajuisesti 152 myymälää. Suomessa oli 64 myymälää.
Myymälät
Marimekon tuotteiden vähittäismyynti tapahtuu muiden jälleenmyyjien lisäksi yhtiön omissa myymälöissä ja konseptimyymälöissä. Marimekolla oli vuoden 2016 lopussa maailmanlaajuisesti 159 myymälää. Niistä 42 oli omia myymäliä, 13 omia outlet-myymälöitä, 64 jälleenmyyjien myymälää ja 40 jälleenmyyjäshop-in-shopia. Suomessa myymälöitä oli 63, Aasian-Tyynenmeren alueella 60, Pohjois-Amerikassa 23, Skandinaviassa 10 ja muualla Euroopan, Lähi-idän ja Afrikan alueella 3. Vuoden aikana myymälöiden määrä kasvoi kuudella, vaikka kahdeksan myymälää suljettiin.
Liikevaihto kasvoi vuoden 2016 aikana kuusi prosenttia. Vähittäismyynti nousi kaksi prosenttia, mitä tuki erityisesti Suomen ja Australian hyvä tulos. Sen sijaan Pohjois-Amerikassa vähittäismyynnin tulos oli heikko, mihin vaikutti osaltaan Beverly Hillsin myymälän sulkeminen. Tukkumyynnin liikevaihto kasvoi yhdekseän prosenttia, mutta lisenssimyynnin liikevaihto laski 31 prosenttia. Yrityksen 99,6 miljoonan euron liikevaihdosta 55,77 miljoonaa tuli Suomesta ja loput muualta maailmasta.
Hallitus ja johtoryhmä
Marimekon hallituksessa istuvat päätoimisena puheenjohtajana Mika Ihamuotila, varapuheenjohtajana Reiman toimitusjohtaja Elina Björklund ja muina jäseninä Arthur Engel, Mikko-Heikki Inkeroinen, Joakim Karske ja Catharina Stackelberg-Hammaren. Yrityksen johtoryhmän muodostavat Tiina Alahuhta-Kasko (puheenjohtaja) ja jäseninä Elina Aalto (talous), Päivi Lonka (myynti), Päivi Paltola (markkinointi) ja Tanja Strohmayer (henkilöstöjohtaja).
Tehtaat ja alihankinta
Vuoden 2016 lopussa Marimekolla oli 431 työntekijää. Niistä 320 työskenteli Suomessa ja loput 111 ulkomailla. Omissa myymälöissä työntekijöitä oli 254. Vuoden 2015 lopusta henkilöstön koko oli pienentynyt, sillä silloin Marimekolla oli 476 työntekijää.
Finnwatch tutki kevään ja syksyn 2013 ajan Bangkokin lähellä sijaitsevaa lasitehdasta, jossa valmistetaan Marimekon Sukat makkaralla -astiasarjaa. Finnwatchin mukaan Marimekon ja Iittalan astioita valmistavalla thaimaalaistehtaalla on moitittavat työolot. Ongelmia havaittiin muun muassa työturvallisuudessa, ylitöissä ja palkanmaksussa. Vuoden 2015 seurantaraportissa olojen todettiin parantuneen. Tapahtumien yhteydessä Marimekko alkoi julkaista alihankkijoittensa nimiä verkkosivuillaan.
Alku, menestys ja tuhon parras
pienoiskuva|Armi Ratia vuonna 1959 työn ääressä. (Valokuva [[Pertti Jenytin.)]] Pariskunta Armi ja Viljo Ratia merkitsivät Marimekon kaupparekisteriin 25. toukokuuta 1951. Sitä ennen Viljo oli jo pari vuotta toiminut kangaspainamisessa Printex Oy:n omistajana Armin jatkaessa mainostoimistossa. Maija Isolan omaleimaisten kankaiden myynnin edistämiseksi päätettiin pitää vaatenäytös ja vaatteita varten luotiin uusi toiminimi – Marimekko. Nimi tulee naisen nimestä Mari ja sanasta mekko, joka Marimekon perustamisen aikaan oli leninkiä tarkoittava karjalainen murresana.
Marimekon ensimmäinen näytös pidettiin toukokuussa 1951 Kalastajatorpalla. Näytöksen asut suunnitteli muotitaiteilija Riitta Immonen, joka oli Marimekon alkuvuosina myös yrityksen osakas.
Marimekon kesävaatteiden kysyntä ylitti odotukset, mutta syksyisin myynti lopahti. Alun vaikeuksista huolimatta yhtiön kasvuvauhti kiihtyi kymmenettä ikävuotta lähestyttäessä, ja kova kasvu jatkui koko 1960-luvun ensimmäisen puoliskon. Yhtiön kansainvälistyminen sai alkunsa monesta samanaikaisesta tapahtumasta. Suomen markka devalvoitiin 1958, Marimekko osallistui Tukholman Artekissa pidettyyn myyntinäyttelyyn ja Jacqueline Kennedy pukeutui Yhdysvaltain presidentinvaalien alla julkisuudessa Marimekkoon. Lehdistö seurasi tarkkaan myös presidenttiehdokkaiden puolisoita ja oli moittinut rouva Kennedyä tämän kalliista muotimausta. Huokeiden suomalaisten puuvillavaatteiden osto nousi Yhdysvalloissa suuriin otsikoihin. Samalla otsikoihin ja ihmisten tietoisuuteen nousi Marimekko. Kesällä 1966 Life-lehti julkaisi Yhdysvalloissa 10-sivuisen kuvasarja Marimekon vaatteita käyttävistä tytöistä, mikä oli yhtiölle onnenpotku.
Taloudellisesti menestyksekkäinä aikoina syntyi unelma ulkomaisista tehtaista ja Porvooseen rakennettavasta Marikylästä, johon koko Suomen tuotanto siirrettäisiin ja jossa kaikki Marimekon työntekijät asuisivat. Vuoden 1967 loppuun mennessä oli kuitenkin yhtiön sisällä syntynyt tietoisuus yhtiön talouskriisistä ja liian suuriksi kasvaneista kuluista. Yhtiön hallituksen jäsenen Jörn Donnerin mielestä yhtiö oli parin vuoden päässä konkurssista. Vuosina 1968–1971 toteutettiin perusteellisia taloudellisia muutoksia: Työntekijöiden määrää vähennettiin 414:stä 288:aan vuoteen 1973 mennessä. Tuotevalikoimasta karsittiin marginaaliset tuotteet. Talousjohtamista ammattimaistettiin. Suuruudenhullu hanke Marikylästä haudattiin. Saneerausvuosien ajan toimitusjohtajana toimi Heikki T. Salonen.
Armi Ratia oli vastahakoinen uudistuksiin, mutta ei suoraan vastustanut niitä. Vuonna 1954 hän oli määritellyt yhtiön toiminta-ajatuksen seuraavasti:
Saneerausten jälkeen hän kirjoitti samansisältöisen toiminta-ajatuksen hieman muotoiltuna, ja erityisesti loppuun oli tullut jotain uutta ”johtokunnan antamien kannattavuustavoitteiden saavuttamiseksi”.
Ratian aikana yhtiön kulttuuri oli feodaalinen. Se tarkoitti yhtäältä tarkkaa kontrollia työtilojen puhtaudesta ja työntekijöiden työhön puuttumista. Toisaalta se tarkoitti yhtiön omaa kampaajaa ja hierojaa, aamupuuroa, lounasetua ja lääkärintarkastuksia. Lääkärintarkastukset eivät vielä tuolloin olleet lakisääteisiä.
Marimekosta tulee pörssiyhtiö
thumb|right|Marimekon teollisuusrakennus ja tehtaanmyymälä [[Herttoniemen yritysalueella Helsingissä.]] Marimekko listautui Helsingin pörssiin toukokuussa 1974. Listautumista edelsi osakeanti, jolla osakepääoma nostettiin 1,638 miljoonasta markasta viiteen miljoonaan markkaan. Yhtiön ensimmäisenä pörssivuotena tapahtui paljon: Vuoden aikana liikevaihto kasvoi 40,4 % ja Pohjoisesplanadi 31:n myymäläkin avattiin. Yhtiön uusi konepaino valmistui Herttoniemeen ja uusi ompelimo Kiteelle. Yhtiö sai Tasavallan presidentin vientipalkinnon, ja Urho Kekkonen kävi myös vihkimässä ompelimon käyttöön.
Tulevina vuosina Herttoniemen toimitilat jatkoivat laajentumistaan. Toinen painokone asennettiin Herttoniemeen jo tehtaan valmistumista seuraavana vuonna. Vuosina 1978–1979 konepainon laajennettuihin tiloihin yhdistettiin käsipaino. Lopulta kaikki Vanhalla talvitiellä sijainneet toiminnat (ompelimo, leikkaamo, tuotannon aputilat, keskushallinto ja henkilökunnan myymälä) siirrettiin sinne vuonna 1983. Tässä vaiheessa tehtaan koko pinta-ala oli 11 000 neliömetriä, ja uudet toimitilat vihki käyttöön eduskunnan varapuhemies Pirkko Työläjärvi.
Armi Ratia pyysi eroa toimitusjohtajan tehtävästä 1. tammikuuta 1977 alkaen. Hänen tilalleen toimitusjohtajaksi valittiin varatoimitusjohtaja Asko Kousa. Armi Ratia jatkoi kuitenkin johtokunnan jäsenenä vastuullaan tuotesuunnittelu sekä mainonnan ja PR-toiminnan koordinoiminen. Kousalla oli erimielisyyksiä yrityksen johtamisesta omistajien ja johtoryhmän kanssa, joten Armi Ratia palasi toimitusjohtajaksi hyvin pian 2. syyskuuta 1977. Varatoimitusjohtajaksi valittiin talousjohtaja Risto Takala. Armi Ratia kuoli 3. lokakuuta 1979. Hän toimi yhtiön hallituksessa kuolemaansa asti mutta oli Marimekon johtamiskulttuurista kirjoittaneen Anneli Karsin mukaan viimeiset noin kolme vuotta väsynyt ja hapuileva ryhdyttyään raittiiksi lääkärin määräyksestä. Hänen tilalleen toimitusjohtajaksi tuli Risto Takala. Takalaa seurasi Kari Mattson 1. maaliskuuta 1982 alkaen.
thumb|300px|Marimekon liikevaihto (violetti) ja tulos ennen veroja (keltainen) 1973–1984 rahan nimellisarvolla. Vuodesta 1982 lähtien konsernin luvut.
Vuonna 1974 liikevaihto nousi yli 40 prosenttia, mutta seuraavina vuosina kasvutahti hidastui. Heikosti sujuneen Yhdysvaltain-myynnin vuoksi maahantuontisopimus pitkäaikaisen kumppanin Design Research Inc:n kanssa purettiin, ja Marimekko perusti oman myynti- ja jakeluyrityksen New Yorkiin, missä toiminta alkoi vuoden 1977 alussa. Markkamääräinen myynti Yhdysvaltoihin nousikin 39 %, mitä Suomen markan devalvointi edesauttoi. Myynnin nousu oli vain tilapäistä, sillä seuraavana vuonna kauppa Yhdysvaltoihin laski 41 prosenttia. Kaiken kaikkiaan vuodesta 1973 vuoteen 1984 Marimekon liikevaihto nousi 26,2 miljoonasta 94,1 miljoonaan markkaan, noin 260 %. Rahan reaaliarvolla mitattuna kasvua oli kuitenkin vain 10 prosenttia. Yhtiön pörssikurssi oli listautumisen jälkeen pitkään lievästi laskevalla suunnalla. Vuoden 1980 lopun aallonpohjasta se sitten nousikin neljässä vuodessa lähes 700 %. Bökarsin kartano, joka oli ollut yhtiöllä pitkään vuokralla, ostettiin vuonna 1981.
Amer ostaa Marimekon
Vuoden 1985 alussa suomalainen monialakonserni Amer osti 75 prosenttia Marimekko Oy:n äänivallasta Armi Ratian lapsilta Ristomatilta, Antilta ja Eriikalta. Kauppa maksettiin Amerin osakkeilla ja sen maksamilla osingoilla. Tieto kaupasta julkistettiin 22. tammikuuta. Toimitusjohtaja Mattsonille yrityksen myynti oli ratkaisu Armi Ratian jälkeläisten keskinäiseen riitelyyn. Amerin tarkoituksena oli kehittää Marimekkoa, joka yhtiön mielestä sopi hyvin sen merkkitavaroihin keskittyneeseen organisaatioon. Keskeisesti Amerin toimitusjohtaja Heikki O. Salosen mielissä oli kansainvälisen lisensiointitoiminnan lisääminen, missä oli tarkoitus hyödyntää Amerilla jo olevia myyntiverkostoja.
Tavoitteista huolimatta Amerin omistama Marimekko epäonnistui taloudellisesti. Vuonna 1986 Marimekko teki tappiota 12 miljoonaa markkaa, noin 13 prosenttia liikevaihdosta. Syksyllä toimitusjohtaja vaihtui Kari Mattsonista Jan-Erik Grönlundiin ja parin vuoden kuluttua taas Grönlundista Magnus Hästöhön. Yhdysvaltalainen Landor Associate’s -konsulttiyritys palkattiin muokkaamaan Marimekon imagoa tavoitteena nuorten naisasiakkaiden tavoittaminen ja myymälöiden kehittäminen. Jälkeenpäin Amerin toimitusjohtaja arvioi, ettei konsultin työstä ”paljoa villoja syntynyt”. Vuonna 1988 Amer ilmoitti, että tappioputki katkeaa aikaisintaan kahden vuoden päästä.
Amerin omistuksessa Marimekko ei kertaakaan tuottanut voittoa ja tuotti tappiota yhteensä 200 miljoonaa markkaa. Kirsti Paakkasen mielestä ongelma oli, että Amer-yhtymä ajatteli vain rahaa. Amerin-vuosia on pidetty Marimekon historiassa ainoana aikakautena, jolloin yhtiön perusidea hämärtyi.
Kirsti Paakkasen aikakausi
left|thumb|200px|[[Iittala (yritys)|Iittalan kanssa yhteistyössä tehtyjä Kivi-kynttilälyhtyjä Marimekon Primavera-kankaalla.]]
Amer-yhtymä myi Marimekon Kirsti Paakkasen omistamalle Workidea Oy:lle vuonna 1991. Paakkanen oli juuri jäänyt eläkkeelle ja muuttanut Ranskaan myytyään perustamansa mainostoimisto Womenan. Kirsti Paakkasen rekrytoiminen toimitusjohtajaksi oli Matti Kavetvuon ja Kari Miettisen pohdintojen tulosta, jotka jo olivat Marimekossa mukana. Kavetvuo ja Miettinen olivat tutustuneet Paakkaseen jo aikaisemmin, kun tämä oli ollut Womenan toimitusjohtaja ja miesten konsulttiyrityksen asiakas.
thumb|320px|Marimekon liikevaihto ja tulos verojen jälkeen 1999–2008.
Marimekossa Paakkanen palautti laadun ja designin yrityksen keskiöön. Ensimmäisen toimintavuotensa teemaksi hän valitsi laadun parantamisen, toisen vuoden teemaksi myynnin kasvun. Hän madalsi organisaatiota, vahvisti suunnittelijoiden asemaa ja kehitti sekä tuotesuunnittelua että markkinointia. Tämän seurauksena yrityksen kannattavuus parani ja vienti lisääntyi. Vuosi 1992 oli jo 194 markkaa voitollinen. Vuodesta 1991 vuoteen 2007 Marimekon liikevaihto nousi 12,4 miljoonasta eurosta (74 miljoonaa markkaa) 77,3 miljoonaan euroon. Vuoden 1999 listautumisen jälkeen markkina-arvo nousi 13,7 miljoonasta eurosta 146,3 miljoonaan euroon vuoden 2007 lopussa. Suomen Liikemies-Yhdistys valitsi Paakkasen vuoden liikemieheksi 1999. Vuonna 2006 Helsingin kauppakorkeakoulu promovoi hänet kunniatohtoriksi. Vuonna 2007 Marimekko oli Suomen 33:nneksi arvostetuin brändi.
Klassinen ja glamouria sisältävä ilme vahvistui samalla, kun aikaisempaa boheemiutta vähennettiin. Eräs Paakkasen merkittävistä päätöksistä oli Ritva Fallan palkkaaminen yritykseen vuonna 1997. Falla sai tehtäväkseen luoda mallistoa 1990-luvun nuorelle bisnesnaiselle, jonka tarpeet olivat erilaiset kuin 1960-luvun nuorten kotiäitien. Uuden idean tarpeellisuutta oli vaikea myydä Marimekon omalle myyntiosastolle, mutta Falla onnistui työssään. Fallan saatua vastuulleen yhtiön viennin edistämisen Talouselämä-lehti povasi hänestä myös Paakkasen seuraajaa.
Marimekko osti Grünsteinin turkisyhtiön syksyllä 2001, mikä herätti vastustusta eläintensuojelijoiden keskuudessa. Paakkanen myönsi myöhemmin, että ostos oli virhe. Joulukuussa 2004 Marimekko myi Grünsteinin Gemmi Oy:lle. Paakkanen vähensi omaa omistustaan Marimekossa vähitellen varautuessaan johtajan vaihdokseen. Vuonna 1999 hän myi puolet osakkeistaan yleisölle, minkä jälkeen yhtiö liittyi Helsingin arvopaperipörssin I-listalle. Elokuussa 2002 hän vähensi omistustaan 50:stä 32,3:een prosenttiin ja syyskuussa 2005 20 prosenttiin.
Pääomistajaksi Mika Ihamuotila
thumb|Marimekon tuotteita Helsingin Kampin liikkeessä. thumb|Marimekon liike Helsingin Mikonkadulla [[Kämp Galleriaissa.]] Mika Ihamuotila aloitti Marimekon toimitusjohtajana 1. helmikuuta 2008. Jo aikaisemmin 31. lokakuuta 2007 Paakkasen omistama Workidea Oy oli myynyt puolet eli 10 prosenttia Marimekon osakkeista Ihamuotilan omistamalla Muotitila Oy:lle, mikä yhdessä Varmalta ostettujen osakkeiden kanssa nosti Ihamuotilan omistusosuuden yhtiöstä 13 prosenttiin. Tämän lisäksi Ihamuotila sai äänioikeuden ja osto-option Paakkasen haltuun jääneisiin osakkeisiin. Osto-optio oli käytettävä vuoden 2008 aikana, mutta kun Ihamuotila ei ostanut osakkeita, Paakkanen kimpaantui hänelle ja myi osakkeensa Veritas Eläkevakuutukselle, Ilmariselle ja Varmalle.
Ihamuotila on sanonut haluavansa tehdä Marimekosta rennon ja värikkään lifestyle-brändin, joka hamuaa vahvasti ulkomaille. Tarkoitus on myös lisätä korkean jalostusasteen tuotteiden kuten asusteiden ja laukkujen osuutta myynnistä kankaiden kustannuksella.
Ihamuotilan luotsaama Marimekko perusti Yhdysvaltoihin uuden tytäryrityksen ja avasi uuden showroomin New Yorkissa elokuussa 2010 ja elokuussa 2012 kolme uutta showroomia Bostonissa, Palo Altossa ja Beverly Hillsissä sekä perusti uudet myymälät Berliinissä ja Malmössä. Myös Japanissa ja Etelä-Koreassa yhtiö avasi uuden konseptimyymälän. Kiinassa ja Hongkongissa tavoitteena on avata 15 uutta konseptimyymälää vuoden 2016 loppuun mennessä.
Vuonna 2014 taiteelliseksi johtajaksi ja johtoryhmän jäseneksi nimitettiin ruotsalainen Anna Teurnell, joka oli Hennes & Mauritzin Other Stories -brändin designjohtaja. Teurnell lopetti Marimekossa helmikuussa 2017.
Huhtikuusta 2015 lähtien toimitusjohtajana on toiminut Tiina Alahuhta-Kasko. Hänen aikanaan Marimekko on jatkanut kansainvälistymistä ja suunnannut strategiaansa onnistuneesti trenditietoisiin nuoriin. Johtoryhmää on uudistettu palkkaamalla muun muassa luova johtaja Rebekka Bay japanilaisesta vaatejätti Uniqlosta ja myyntijohtaja Dan Trap urheilumerkki Salomonilta. Marimekko tekee yhteistyötä muun muassa Uniqlon ja Adidaksen kanssa. Alahuhta-Kaskon toimikauden vuosina 2015–2021 Marimekon osakekurssi seitsenkertaistui.
Suunnittelijat ja tuotteet
Jukka Rintala on työskennellyt Marimekolle kahteen otteeseen. Ensimmäisen kerran vuosina 1986–1988 ja toistamiseen 1991 -2008. Hän on suunnitellut muun muassa Karjalan marjat -malliston. Jaana Parkkila (1993–2007) on suunnitellut Marimekolle vaatteita ja laukkuja, joiden värimaailmassa on paljon mustaa ja voimakkaita värejä. Erja Hirven ura Marimekolla alkoi 1995. Hänen suunnittelemiaan kankaita ovat muun muassa Päiväntasaaja, Kaarna ja Japanissa suosittu Kaktus. Vaatesuunnittelija Mika Piirainen on suunnitellut yhtiölle vuodesta 1994 alkaen, aluksi täysipäiväisesti ja sitten freelancerina. Hän on suunnitellut naisten, miesten ja lasten vaatteita sekä erilaisia asusteita, kuten laukkuja, hattuja, puukenkiä ja sateenvarjoja. Ritva Falla on ollut Marimekon vakituinen suunnittelija vuodesta 1997. Bisnesnaiselle suunnitellusta Ritva Falla -mallistosta tuli hitti ja Fallalle myönnettiin muotoilun valtionpalkinto. Muotoilun taiteilijaprofessorina 2000-luvun alussa toiminut Matti Seppänen tuli Marimekkoon 1999. Hänen käsialaansa on Marimekon miestenvaatemallisto, joka kantaa nimeä Matti. Samu-Jussi Koski aloitti Marimekolla vaatesuunnittelijana 2004 ja hänet nostettiin vaatetustuotelinjan taiteelliseksi johtajaksi 2008. Seuraavana vuonna hän erosi voidakseen keskittyä enemmän luovaan työhön. Hänen johdollaan uudistettua vaatemallistoa oli kuitenkin jo ehditty kehua. .
Marimekon filosofia
thumb|right|230px|Kankaita Maija Isolan Unikko-kuosilla. left|thumb|120px|Iittalan kanssa yhteistyössä tehty Mariskooli-astia. Armi Ratialle Marimekko oli ”elämäntapa, kaunista arkipäivää ja siinä parasta”. Tämän näkemyksen jakoi omana aikanaan Kirsti Paakkanen, ja Kari Mattsonin mielestä myynti Amerille tulisi säilyttämään yhtiön erityisluonteen. Yhtiön pitkäaikaiset työntekijätkin ovat kuvailleet Marimekkoa elämäntavaksi. Paakkasen mielestä Marimekko ei kuitenkaan enää muistuttanut näitä ihanteita, kun hän astui yhtiön johtoon, ja hän piti tehtävänään nostaa kyseiset arvot niille kuuluvalle paikalleen.
Armi Ratia näki, että kansaa ei pidä kosiskella vaan hän katsoi vaateteollisuuden velvollisuudeksi kasvattaa kansan makua. Marimekko sanoutui irti Pariisin muotilinjauksista, ja Ratia teki tietoisesti ”antimuotia” vartalon viivat ja ylimääräiset kilot kätkevillä leikkauksilla. Marimekko oli vapauden, tasa-arvon, hyödyn, käytännöllisyyden, optimismin ja onnen filosofia. 1960-luvulla Marimekon käyttäjiä luonnehdittiin muun muassa itsevarmoiksi, iättömiksi ja riippumattomiksi. Suunnittelijat ovat pitäneet Marimekon suunnittelufilosofiana intohimoa ja ”Voimakasta Tunnetta”, jonka pohjalle yritys on alun perin luotu.
Marimekkoa Paakkanen piti niin suomalaisena yrityksenä, ettei suomalaisempaa löydy. Ihamuotilan mielestä Marimekko taas on kaikista suomalaisin ja henkiseltä merkitykseltään Suomen suurin yhtiö.
Kohuja
Kristina Isolan Metsänväki-kuosin havaittiin toukokuussa 2013 olevan kopio ukrainalaisen naivistitaiteilija Marija Prymatšenkon teoksesta Rotta matkalla vuodelta 1963. Kuosia on käytetty muun muassa sinisenä Finnairin lentokoneissa. Syyskuussa 2013 Marimekko lopetti yhteistyön suunnittelija Kristina Isolan kanssa. Heinäkuussa 2013 Yleisradio uutisoi Teresa Moorhousen suunnitteleman Isoisän puutarha -kuosin yhtäläisyyksistä englantilaisen lastenkirjan kuvitukseen. Kirjan kustantaja ilmoitti tutkivansa mahdollisen kopioinnin.
Andreas Küttel
Andreas Küttel (s. 25. huhtikuuta 1979, Einsiedeln) on sveitsiläinen mäkihyppääjä ja maailmanmestari.
Torinon talviolympialaisissa 2006 Küttel sijoittui normaalimäessä viidenneksi ja suurmäessä kuudenneksi. Hän oli kuudes suurmäessä myös Salt Lake Cityssä vuonna 2002. Kuudes tila tuli myös Kulmista vuonna 2006 lentomäen MM-kisoista. MM-tasolla Küttelillä on yksi maailmanmestaruus, jonka hän voitti Liberecissä 2009 suurmäessä yhden kierroksen kilpailussa. Küttelin muut sijoitukset kymmenen parhaan joukkoon ovat samojen kisojen kuudes sija ja Sapporon 2007 kisojen viides sija, molemmat normaalimäestä.
Ericus Erici Sorolainen
Sorolaisen myöntyväisyydestä johtui, että Juhana III:n punainen kirja tuli käyttöön Suomessa ja että Sorolainen joutui Kaarle-herttuan epäsuosioon. Tämän vuoksi hän oli vangittuna vuonna 1599 ja hänet pidätettiin virasta vuonna 1605. Sorolainen oli kuitenkin vahvasti luterilaisuuden kannalla. Eerik Sorolaisen mukaan on nimetty Erik Sorolaisentie Laitilassa sekä Sorolaisenkatu Turussa.
Andreas Küttel
Maailmancup-kausi 2005-2006 oli Küttelin läpimurtokausi mäkihypyn terävimmälle huipulle. Kauden päätteeksi hän sijoittui maailmancupin kokonaispisteissä kolmanneksi. Küttel voitti kauden aikana kolme osakilpailua (Kuopio, Harrachov ja Lillehammer) ja sijoittui kolme kertaa kolmanneksi. Kaudella 2006-2007 hän voitti Garmisch-Partenkirchenin uudenvuodenpäivän kilpailun ja sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa viidenneksi. Kaudella 2007-2008 hän voitti Engelbergin osakilpailun ja oli yhteispisteissä seitsemäs. Maailmancupissa hän on saavuttanut kauden 2007-2008 jälkeen yhteensä 15 palkintokorokepaikkaa.
Ericus Erici Sorolainen
Teokset
Sorolaisen pääteokset ovat:
Andreas Küttel
Küttelin nykyinen seura on Einsiedeln.
Ericus Erici Sorolainen
Teokset
Sorolaisen kirjoittama postilla oli Suomen ensimmäinen postilla eli kirkkovuoden mukaisten evankeliumitekstien selitysteos ja saarnakirja, joka oli tarkoitettu ensisijaisesti pappien käyttöön. Se on vaikuttanut merkittävästi suomen kirjakielen kehitykseen ja omaperäisen kielen käyttöön. Sorolaisen kirjakieleen ottamia sanoja saattavat olla asianhaara, elämäkerta, epäluulo, lahkokunta, sielunpaimen ja välikappale.
Postillan ensimmäinen osa sisälsi evankeliumitekstejä käsittelevät saarnat ensimmäisestä adventtisunnuntaista helluntaihin sekä pyhimysjuhliin liittyvät saarnat Andreaksen päivästä Marian ilmestyspäivään saakka. Toinen osa sisälsi saarnat kolminaisuudenpäivästä kirkkovuoden loppuun sekä pyhimysjuhlat pyhäinpäivään saakka. Postillasta on otettu näköispainos vuonna 1988.
Austenland
Austenland on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut brittiläis-yhdysvaltalainen romanttinen komediaelokuva. Se perustuu Shannon Halen samannimiseen romaaniin ja sen on tuottanut Stephenie Meyer. Elokuvan pääosassa on Keri Russell.
Elokuva kertoo kolmekymppisestä sinkkunaisesta, joka ihailee brittikirjailija Jane Austenia ja on pakkomielteessä tämän romaaniin Ylpeys ja ennakkoluulo. Hän käyttää kaikki elämänsäästönsä ja matkustaa Englantiin Jane Austen -teemakohteeseen, joka on kuin suoraan kirjailijan elinajalta 1800-luvulta. Austenlandissa vieraat myös elävät, pukeutuvat ja käyttäytyvät aikakauden mukaisesti ilman nykyajan teknologiaa ja mukavuuksia.
Austenland kuvattiin kesällä 2012 Buckinghamshiren West Wycombe Parkissa. Elokuvan ensi-ilta oli Sundancen elokuvafestivaaleilla tammikuussa 2013.
Maailman seitsemän ihmettä
Historia
Seitsemän ihmeen luettelo sai innoituksensa 400-luvulla eaa. eläneen historioitsijan Herodotoksen kirjoituksista. Herodotos ihaili persialaisten ja muiden idän korkeakulttuurien saavutuksia ja kirjoitti ihaillen etenkin Babylonista ja Gizan pyramideista. Kaikkia myöhemmin seitsemän ihmeen joukkoon valittuja kohteita ei kuitenkaan ollut vielä rakennettu Herodotoksen aikana.
Aleksanteri Suuren perustettua hellenistisen imperiumin 300-luvulla eaa. kreikkalaiset pystyivät vertailemaan laajan alueen monumentteja toisiinsa. Luettelon muotoutumisessa tärkeintä aikaa oli luultavimmin 30 vuoden jakso Faroksen majakan rakentamisen 200-luvun puolivälissä eaa. ja Rodoksen kolossin romahtamisen 226 eaa. välillä, jolloin kaikki ihmeet olivat yhtä aikaa pystyssä. Silloin kyreneläinen Kallimakhos, joka oli korkeassa asemassa Aleksandrian kirjastossa, kirjoitti teoksensa Kokoelma maailman maiden ihmeistä, joka ei ole kuitenkaan säilynyt. Tunnetuimman listan ihmeistä esitti kreikkalainen arkkitehti Filon Bysanttilainen joskus 200-luvulla eaa. . Varhaisimman seitsemän ihmeen luettelon kirjoitti kreikkalainen runoilija Antipatros Sidonlainen sata vuotta Kallimakhoksen kuoleman jälkeen. Siinä oli nykyisten ihmeiden lisäksi Babylonin muurit, mutta Faroksen majakka vielä puuttui.
Roomalainen runoilija Martialis lisäsi ensimmäisen vuosisadan jaa. lopulla luetteloon roomalaisen amfiteatterin Colosseumin. 500-luvulla kristitty kirjailija Gregorius Toursilainen lisäsi Nooan arkin ja Salomon temppelin. Faroksen majakka ilmestyi luetteloihin vasta roomalaisajan jälkeen, lähes tuhat vuotta rakentamisensa jälkeen. Seitsemän ihmeen luettelo vakiintui nykymuotoonsa vasta renessanssin aikana, osittain hollantilaisen taiteilijan Maarten van Heemskerckin (1498–1574) kaiverrusten ansiosta.
Seitsemän ”ihmettä” (kreikk. thaumata) olivat alun perin Seitsemän ”nähtävyyttä” (kreikk. theamata), mutta ajan myötä nimitys vaihtui yleisessä kielenkäytössä. Numerolla seitsemän on aina ollut paljon maagista ja uskonnollista merkitystä, ja se onkin yleinen luetteloissa.
Artemiin temppeli
Artemiin temppeli (n. 323 eaa. – 268 jaa. ) oli Efesoksen lähellä nykyisessä Turkissa sijainnut jumalatar Artemiille omistettu temppeli. Marmorisen temppelin kattoa kannatteli yli sata 20 metriä korkeaa, veistoksin koristeltua pylvästä. Gootit tuhosivat sen 268 jaa.
Babylonin riippuvat puutarhat
Babylonin riippuvat puutarhat (n. 600 eaa. – n. toinen vuosisata jaa. ) rakensi hallituskaudellaan noin 605–562 eaa. Babylonian kuningas Nebukadressar II vuoristoisesta Meediasta kotoisin olleen vaimonsa Amyitiksen iloksi. Puutarhat olivat pengerrettyjä ja muistuttivat vuoristomaisemaa. Niiden sivujen pituudeksi on kreikkalaisissa teksteissä kerrottu 120 metriä ja korkeudeksi 25 metriä. Babylonin riippuvat puutarhat ovat seitsemästä ihmeestä ainoa, jonka olemassaolosta ei ole varmuutta.
Faroksen majakka
Faroksen majakka (n. 280 eaa. – 1303 jaa.) oli egyptiläisen satamakaupungin, Aleksandrian edustalla sijainnut majakka, jonka Ptolemaios II Filadelfos rakennutti marmorista. Se oli ehkä 135-metrisenä aikanaan Gizan pyramidien jälkeen maailman korkein rakennus. Majakka sortui vuonna 1303 maanjäristyksessä.
Gizan suuri pyramidi
Kheopsin pyramidi (rak. 2500-luvulla eaa.) on Egyptin Gizassa sijaitseva pyramidi, joka rakennettiin faarao Khufun hautamuistomerkiksi. Maailman seitsemästä ihmeestä Gizan suuri pyramidi on ainoana säilynyt nykypäivään asti.
Halikarnassoksen mausoleumi
Halikarnassoksen mausoleumi (n. 353 eaa. – 1400-luku jaa.) oli 45 metriä korkea marmorinen hautakammio, jonka Kaarian kuninkaan Mausoloksen leski Artemisia II rakennutti Halikarnassokseen, nykyiseen Turkkiin. Johanniitat käyttivät 1400-luvulla mausoleumin raunioiden rakennuskivet oman linnakkeensa rakentamiseen.
Rodoksen kolossi
Rodoksen kolossi (n. 290 eaa. – 227 eaa.) oli Rodoksen kaupungin pystyttämä 30 metriä korkea auringonjumala Heliosta esittävä pronssipatsas. Kolossi tuhoutui maanjäristyksessä vuonna 227 eaa.
Zeuksen kuvapatsas Olympiassa
Zeuksen kuvapatsas (n. 435 eaa. – 425/475 jaa. ) oli Olympiassa sijainnut, 12 metriä korkea norsunluinen patsas. Patsas oli ateenalaisen kuvanveistäjän Feidiaan valmistama. Patsas tuhoutui 400-luvulla.
Merkitys
Seitsemän ihmeen luettelo tuli yleisesti tunnetuksi viimeistään roomalaisaikana, ja siihen viitattiin useissa roomalaisissa kirjoituksissa. Renessanssin aikana, kun kiinnostus antiikin aikaan heräsi uudelleen, seitsemän ihmeen luettelosta tuli ihmiskunnan saavutusten symboli. Samalla luettelo vakiintui lähes alkuperäiseen muotoonsa, ilman myöhempien kirjoittajien lisäysehdotuksia.
Antiikin seitsemän ihmeen luettelon jälkeen on tehty useita muita sen innoittamia luetteloita maailman uudemmista arkkitehtonisista ihmeistä tai luonnonihmeistä. Sveitsiläinen Weberin säätiö järjesti vuosien 2006–2007 aikana avoimen internetäänestyksen uusista maailman seitsemästä ihmeestä. Ihmeiksi äänestettiin Kiinan muuri, Petra, Rio de Janeiron Kristus-patsas, Rooman Colosseum, Taj Mahal, Machu Picchu ja Chichén Itzá. Niiden lisäksi Gizan suuri pyramidi sai listalle automaattisesti paikan. Unesco ei tukenut äänestystä, koska piti sitä tunnepohjaisena eikä tieteellisenä.
Haapajärven kihlakunta
Haapajärven kihlakunta on entinen Suomen kihlakunta, joka sijaitsi Oulun läänissä. Vuonna 1940 kihlakuntaan kuuluivat seuraavat kunnat:
Kihlakunnan maapinta-ala oli 7 077,57 km² (1.1.1938), ja sen väkiluku oli 56 254 henkeä (31.12.1939).
Gema Simon
pienoiskuva|Gema Simon vuonna 2008. Gema Simon (s. 19. heinäkuuta 1990) on australialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Australian naisten maajoukkueessa vuoden 2019 MM-kilpailujen päättyessä 11 maaottelua. Hän kuului MM-kisajoukkueeseen mutta ei päässyt pelaamaan.
Simon on seuratasolla pelannut Australian lisäksi Norjassa Avaldsnesin joukkueessa. Kotimaassaan hän on pisimpään edustanut Newcastle Jetsiä.
Gema Simonin pikkuserkku Kyah Simon on myös maajoukkuejalkapalloilija.
Tameka Yallop
pienoiskuva|Tameka Yallop Tameka Yallop (o.s. Butt, s. 16. kesäkuuta 1991) on australialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Australian naisten maajoukkueessa ennen vuoden 2023 MM-kilpailujen alkua 114 maaottelua ja tehnyt niissä 12 maalia. MM-kilpailuissa 2019 hän pelasi kolme Australian neljästä ottelusta avauskokoonpanossa.
Yallop on seuratasolla pelannut kotimaansa lisäksi Saksassa, Ruotsissa, Norjassa ja Englannissa. Hän on elokuusta 2022 alkaen edustanut norjalaista Brannia. Hän pelasi kaudella 2021–2022 Englannin Superliigassa West Ham Unitedin joukkueessa 16 ottelua ja teki niissä yhden maalin.
Tameka Yallop elää avioliitossa uusiseelantilaisen maajoukkuejalkapalloilijan Kirsty Yallopin kanssa.
Drôme (joki)
Drôme on 110 kilometriä pitkä Rhônen sivujoki Kaakkois-Ranskassa. Joki saa alkunsa Alppien länsireunalta Valdrômen kylän läheltä ja se yhtyy Rhônejokeen Loriol-sur-Drôme -nimisen kylän lähellä, Valencen ja Montélimarin välillä.
Anette Bøe
Anette Bøe (s. 5. marraskuuta 1957 Larvik) on norjalainen maastohiihtäjä, jonka uran menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat 1980-luvulle. Seefeldin MM-kilpailuissa 1985 hän voitti kaksi henkilökohtaista kultamitalia.
Lake Placidin olympialaisissa 1980 Bøe hiihti toisen osuuden viestissä, jossa Norjan joukkue saavutti pronssia. Henkilökohtaisessa 5 kilometrin kilpailussa hän sijoittui 24:nneksi. Oslon MM-hiihtoihin 1982 hän saapui ainoana korkeanpaikan harjoittelulla valmistautuneena norjalaisena. Hän sijoittui 10 kilometrillä viidenneksi 4,8 sekuntia pronssimitalisti Květa Jerioválle hävinneenä ja 5 kilometrillä neljänneksi 0,4 sekuntia pronssimitalisti Brit Petterseniä jäljessä. Viestissä hän hiihti avausosuuden ja voitti kultaa yhdessä Inger Helene Nybråtenin, Berit Aunlin ja Brit Pettersenin kanssa. Kisojen lopuksi Bøe sijoittui 20 kilometrillä kahdeksanneksi. Viikko MM-kisojen jälkeen hän voitti Salpausselän Kisoissa 10 kilometrin kilpailun, jossa norjalaiset nappasivat viisi ensimmäistä sijaa. Sarajevon olympialaisissa 1984 Bøetä ei nimetty kahdelle ensimmäiselle matkalle, mistä suuttuneena hän lähti kesken kisojen kotiinsa.
Seefeldin MM-hiihtoihin 1985 Bøe valmistautui leireilemällä suomalaisten kanssa Sveitsissä ja turvautumalla suomalaisvalmentaja Immo Kuutsan neuvoihin. MM-kisojen kahdella ensimmäisellä matkalla hän voitti kaksi kultaa: hopeamitalisti Marja-Liisa Kirvesniemi hävisi hänelle 10 kilometrillä 1,4 sekuntia ja 5 kilometrillä 10,3 sekuntia. Viestissä hän hiihti avausosuuden ja toi Norjan vaihtoon 27 sekunnin johtoasemassa mutta lopulta joukkue jäi hopealle. Bøe päätti kisansa pronssimitaliin 20 kilometrin kilpailussa 24,4 sekuntia Grete Ingeborg Nykkelmolle hävinneenä; Norja saavutti neloisvoiton. Kaudella 1984–1985 Bøe voitti myös maastohiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun.
Oberstdorfin MM-kilpailuissa 1987 Anette Bøe sijoittui 10 kilometrillä 19:nneksi 2.23,8 maannaiselleen Anne Jahrenille hävinneenä ja 5 kilometrillä parhaana norjalaisena viidenneksi 16,8 sekuntia Suomen Marjo Matikaiselle hävinneenä. Viestikilpailussa Bøe yritti heti ankkuriosuutensa aluksi käyttää hyväkseen neuvostoliittolaisten kompurointia vaihdossa ja repiä eroa näihin mutta ei onnistunut pysymään edellä vaan tuli hopealle 37,3 sekuntia Neuvostoliitolle hävinneenä. Vielä 20 kilometrillä Bøe oli paras norjalainen ja sijoittui kuudenneksi 1.19,4 ruotsalaista Marie-Helene Westiniä hitaampana.
Anette Bøe oli hiihtourallaan usein riidoissa Norjan hiihtoliiton kanssa ja harjoitteli paljon suomalaisten kanssa. Hänet tunnettiin myös riehakkaana juhlijana, joka 1980-luvun alun Holmenkollenin hiihtokisojen päätösbanketissa esitti stripteasea.
Sauveterre-de-Béarn
thumb|250px|Saint-Andrén kirkko Sauveterre-de-Béarn on kunta Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 1 304 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Sauveterre-de-Béarnin pinta-ala on 15 neliökilometriä.
Tony Vairelles
Tony Vairelles (s. 10. huhtikuuta 1973 Nancy, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija, joka edusti vuonna 2011 päättyneellä pelaajaurallaan useita seuroja. Hän pelasi Ranskan Ligue 1:ssä kaikkiaan 289 ottelua, joissa hän teki 65 maalia. Kotimaansa lisäksi hän pelasi uransa loppupuolella puoli vuotta Belgiassa ja yhden vuoden Luxemburgissa. Hän pelasi myös Ranskan maajoukkueessa. 186 senttimetriä pitkän Vairellesin pelipaikka oli hyökkääjä.
Vairelles on edustanut ennen nykyistä seuraansa useita kotimaansa seuroja; Nancyä, Lensiä, Lyonia, Bordeaux'tä, Bastiaa ja Rennesiä. Hän tuli Toursiin belgialaisesta Liersestä. Kaudella 2001-2002 hän oli Ranskan liigan maalipörssin jaetulla viidennellä sijalla tehtyään Bastian riveissä 14 maalia. Tuo määrä on myös hänen yhden kauden maaliennätyksensä. Vairellesin parhaita saavutuksia ovat Ranskan mestaruudet vuosilta 1998 ja 2003 sekä Ranskan Liigacupin voitto vuodelta 1999. Vuonna 1995 hänet valittiin Ranskan kakkosliigan vuoden pelaajaksi.
Ranskan maajoukkueessa Vairelles pelasi kahdeksan ottelua ja teki niissä yhden maalin. Hän teki maajoukkuedebyyttinsä elokuussa 1998 ottelussa Itävaltaa vastaan. Maalin hän teki marraskuussa 1999 ystävyysottelussa Kroatiaa vastaan.
Palomäen uimalaitos
thumb|Palomäen uimalaitos vuonna 1961. Palomäen uimalaitos oli Tampereen Pyynikillä Pyhäjärven rannassa Koulukadun eteläpäässä vuosina 1908–1962 toiminut uimalaitos.
Kesäksi 1908 valmistuneessa uimalaitoksessa oli aluksi erilliset umpinaisen aidan erottamat uima-altaat ja hyppykerrokset naisille ja miehille, tilat oli kuitenkin mahdollista yhdistää näytöksien ja kilpailuiden ajaksi. Myöhemmin tiloja erottanut aita poistettiin kokonaan. Uimalaitosta käyttivät 1904 perustettu Tampereen Uimaseura ja 1919 perustettu Työväen Uimarit. Seurat hoitivat uimalaitosta vuorotellen vuodesta 1925 alkaen ja ne hoitivat myös vuonna 1929 Näsijärven rantaan valmistunutta Rauhaniemen kansankylpylää. Palomäen uimalaitoksen käyttö väheni sen jälkeen kun Tampereelle valmistui 1957 Pyynikin uimahalli. Uimalaitos oli käytössä vuoteen 1962 saakka ja se purettiin talvella 1963.
Vuonna 2004 paljastettiin uimalaitoksen entisellä sijaintipaikalla Olli Tasasen tekemä muistokivi ja -laatta.
Suomen urheilu 1993
Suomen urheilu 1993 käsittelee vuoden 1993 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Palomäen uimalaitos
Aiheesta muualla
61.49056°N, 23.74863°W
Suomen urheilu 1993
Vuoden urheilija
Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
Uhart-Cize
thumb|250px|Kirkko Uhart-Cizessa Uhart-Cize on kunta Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 599 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Uhart-Cizen pinta-ala on 12 neliökilometriä.
Emily Gielnik
pienoiskuva|Emily Gielnik Emily Gielnik (s. 13. toukokuuta 1992) on australialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Australian naisten maajoukkueessa vuoden 2020 loppuun mennessä 37 maaottelua ja tehnyt niissä kahdeksan maalia. Vuoden 2019 MM-kilpailuissa hän pelasi kolmessa ottelussa ja epäonnistui rangaistuspotkukilpailussa neljännesvälieräottelussa Norjaa vastaan.
Kiirunan uusi kaupungintalo
thumb |Kiirunan uusi kaupungintalo rakenteilla syyskuussa 2017. Kiirunan uusi kaupungintalo rakennettiin, koska Kiirunan kaupunki oli siirrettävä uuteen paikkaan. Lokakuussa 2012 julistettiin suunnittelukilpailu, jonka voittivat syyskuussa 2013 Henning Larsen Architects A/S ehdotuksella "Kristallen". Rakentamisesta vastasi LKAB, joka luovutti valmiin rakennuksen kunnalle. Uusi kaupungintalo valmistui ja otettiin käyttöön elokuussa 2018.
Vanhan kaupungintalon torni siirrettiin vuonna 2017 uuden kaupungintalon luokse.
Hermann Emil Fischer
Hermann Emil Fischer (9. lokakuuta 1852 – 15. heinäkuuta 1919) oli saksalainen kemisti. Hän selvitti muun muassa sokereiden rakenteita ja keksi niiden synteettisiä valmistustapoja. Fischer sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1902 uusien sokeri- ja puriiniryhmien synteesistä.
Fischer on antanut nimensä Fischerin projektiolle.
Työ
thumb|left|Fenyylihydratsiini
Fischer tutki myös puriineja kuten kofeiinia, ksantiinia, teobromiinia ja guaniinia. Hän syntetisoi osan tutkimistaan puriineista. Hän pystyi myös selittämään, että proteiinien aminohapot liittyvät toisiinsa peptidisidoksella (-CONH-) ja nimesi yhdisteet polypeptideiksi.
Fischerin luonnontuotteita koskevat keksinnöt perustuivat yksinomaan orgaanisen kemian menetelmien soveltamiseen. Hänen jälkeensä tutkimus on painottunut voimakkaasti fysikaalisiin menetelmiin kuten kromatografiaan ja röntgendiffraktioon.
Elämä
Fischerin isä olisi toivonut poikansa työskentelevän perheen puutavarayrityksessä. Liike-elämä ei kuitenkaan miellyttänyt tätä ja isä sanoi: ”Poika on liian typerä liikemieheksi, joten hänen on viisaampaa ryhtyä opiskelemaan.” Fischer olikin loistava oppilas ja hän aloitti Bonnin yliopistossa fysiikan ja kemian opinnot. Hän väitteli tohtoriksi Strasbourgissa, jossa hän keksi fenyylihydratsiinin.
Hänen elämänsä loppu oli traaginen. Kaksi hänen kolmesta pojastaan kuoli ensimmäisessä maailmansodassa ja hänen oma terveytensä tuhoutui elohopean ja fenyylihydratsiinin myrkyllisiin vaikutuksiin. Hän sairastui lopulta syöpään, joka yhdessä hänen poikiensa menetyksen aiheuttaman depression kanssa sai hänet tekemään itsemurhan.
Prinsessapäiväkirjat 2
Prinsessapäiväkirjat on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut nuorten elokuva. Sen pääosissa nähdään Anne Hathaway ja Julie Andrews.
Juoni
Elokuvan alussa Mia Thermopolis (Anne Hathaway) valmistuu yliopistosta ja lähtee Genoviaan, maahan jonka kruununperillinen hän on. Genoviassa pidetään Mian 21-vuotissyntymäpäivän kunniaksi tanssiaiset, ja hänen pitää tanssia poikamiesten kanssa. Juhlissa tarjoilija astuu Mian jalalle, ja Mia pudottaa tiaaransa. Varakreivi Mabrey (John Rhys-Davies) nappaa tiaaran ja asettaa sen takaisin Mian päähän sanoen, että Mian on oltava varovainen, koska joku saattaa varastaa hänen asemansa.
Myöhemmin parlamentin istunnossa varakreivi Mabrey esittää, että hänen veljenpoikansa lordi Devereaux (Chris Pine) on valtaistuimen laillinen perijä, koska naimaton nainen ei voi periä valtaistuinta. Kuningatar Clarisse (Julie Andrews) on järkyttynyt ja sanoo, että laki on vanha eikä sitä ole ennenkään käytetty. Mabrey on vankkumaton, ja lopulta istunnossa päätetään, että Mian on mentävä naimisiin 30 päivässä tai lordi Deveraux perii kruunun. Mia tajuaa, että ainoa mahdollisuus on järjestetty avioliitto. Clarisse kutsuu lordi Deverauxin palatsiin, ja lordi paljastuu samaksi mieheksi, jonka jalalle Mia vahingossa astui juhlissa.
Mian paras ystävä Lilly Moscovitz saapuu Genoviaan, ja yhdessä he etsivät Mialle sopivaa aviomiestä aatelisten joukosta. Mia valitsee Andrew Jacobyn (Callum Blue), Kenilworthin herttuan, ja pari päivää myöhemmin he menevät kihloihin. Varakreivi Mabrey ei pidä siitä yhtään, koska hänen suunnitelmansa ei toteudu, jos Mia menee naimisiin. Nicholaksen pitää flirttailla Mian kanssa ja estää avioliitto. Myöhemmin puutarhajuhlissa Mia ja Nicholas ajautuvat sanaharkkaan, jonka päätökseksi he suutelevat, ja Mia kaatuu suihkulähteeseen.
Nicholas ilmoittaa Mabreylle haluavansa luopua kruunun tavoittelusta, ja Mabrey tajuaa Nicholaksen rakastuneen Miaan. Nicholas kertoo Mialle jättävänsä tämän rauhaan ja pyytää saada nähdä Mian vielä yhden kerran. Viimeisenä yönä ennen häitä he tapaavat ja nukahtavat järven rannalle. Aamulla Mia näkee toimittajan kuvaavan heitä veneestä ja luulee Nicholaksen järjestäneen koko jutun. Mian päästyä kotiin, video on jo televisiossa. Hän pyytää Andrew'lta anteeksi, mutta molemmat tajuavat, etteivät he rakasta toisiaan. Andrew kuitenkin sanoo, ettei koskaan riko lupauksiaan ja lupaa naida Mian.
Mabrey lähtee häihin, ja Nicholas jää kotiin miettien pitäisikö hänen kuitenkin lähteä. Taloudenhoitaja kertoo Nicholakselle, että Mabrey järjesti kuvausjutun ja että Nicholaksen pitäisi mennä kirkkoon estämään sedän aikeet. Samalla hetkellä Mia kävelee alttarille, mutta tajuaa, ettei voi naida Andrew'ta ja kertoo tämän hänelle. Andrew hymyilee Mialle ja kiittää häntä jokaisesta hetkestä. Mia puhuu kirkkoväen joukossa oleville parlamentin jäsenille ja samalla televisiossa koko kansalle, että hän voi nousta kuningattareksi ilman aviomiestä. Samaan aikaan Mabrey nousee ja sanoo, että silloin hänen veljenpoikansa on kuningas. Nicholas on kuitenkin ehtinyt paikalle ja kertoo kaikille, ettei halua kuninkaaksi, ja että Mia tulee olemaan loistava kuningatar. Parlamentti äänestää ja kumoaa lain, jonka mukaan naispuolisen hallitsijan pitäisi olla naimisissa.
Paavali Juusten
Paulus Petri (Paavali) Juusten (n. 1516–1520 Juustila, Viipurin pitäjä – 22. elokuuta 1575 Turku) oli Viipurin ja Turun piispa, Turun katedraalikoulun rehtori ja Ruotsin kuninkaan Juhana III:n lähettiläs. Hän kirjoitti kirkkohistoriallisen Juustenin piispainkronikan. Juusten aateloitiin vuonna 1572.