cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mars hoax
Alkuperä
Mars hoax esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 2003, sähköpostiotsakkeella ”Mars Spectacular”. Viestissä oli kuvia Marsista ja täydestä kuusta vierekkäin ja englanninkielinen teksti :
Viestin sisällössä ei ole virhettä, mutta erityisesti lause ”At a modest 75-power magnification Mars will look as large as the full moon to the naked eye” on ymmärretty väärin. Viestin mukaan Mars näyttäisi siis 75-kertaiseksi suurennettuna täysikuun kokoiselta. Mars hoaxin mukaisessa tulkinnassa tätä suurennusta ei ole otettu huomioon.
Alla Rakha
thumb|right|Alla Rakha
Alla Rakha Qureshi (29. huhtikuuta 1919 Jammu – 3. helmikuuta 2000 Mumbai) oli intialainen tablansoittaja, säveltäjä ja sovittaja. Hän tuli tunnetuksi Ravi Shankarin yhteistyökumppanina, mutta hän sävelsi myös musiikkia lukuisiin intialaisiin elokuviin.
Rakha syntyi dograkansaan kuuluneeseen islaminuskoiseen perheeseen ja oppi äidinkielenään dogrin. Perheen isä ei suhtautunut suopeasti poikansa musiikkiharrastukseen. Poika kuitenkin lähti kotoa opiskelemaan Lal Mohamedin johdolla. Hän sai opetusta lisäksi laulaja Ashiq Ali Khanilta. Hän pääsi Lahoressa tapaamaan Lal Mohamedin opettajan, Punjabin koulukuntaa (gharana) johtaneen Mian Qadir Bakshin. Rakha teki Bakshiin vaikutuksen ja pääsi tämän suojatiksi. Bakshilla itsellään ei ollut poikaa, joten hän adoptoi Rakhan muodollisesti ja piti tätä koulukuntansa tulevana johtohahmona.
Rakha aloitti työskentelyn All India Radion palveluksessa vuonna 1936. Hän jätti radiotyön vuonna 1943 luodakseen uraa elokuvamusiikin tekijänä. Vuonna 1958 hän lopetti myös elokuvatyön ja kiersi Ravi Shankarin kanssa maailmalla. Kaksikon välinen yhteistyö jatkui lähes kolme vuosikymmentä. Shankarin ohella Rakhan yhteistyökumppaneihin kuuluivat Ali Akbar Khan ja jazzrumpali Buddy Rich, jonka kanssa yhteistyössä syntyi albumi Rich à la Rakha (1968). Rakha itse pysytteli Intian klassisen perinteen sisällä, mutta vaikutti tablan popularisoijana myös länsimaiseen musiikkiin. Hän oli avainasemassa tablan ja klassisen intialaisen musiikin tuntemuksen lisäämisessä kansainvälisellä tasolla.
Rakha perusti vuonna 1985 Mumbaihin nimeään kantavan musiikki-instituutin. Hän sai vuonna 1977 Padma Shrin ja vuonna 1982 Sangeet Natak Akademin palkinnon.
Rakha kuoli sydäninfarktiin päivä sen jälkeen, kun hänen tyttärensä Razia oli yllättäen kuollut leikkauksen jälkeen. Leskeksi jäi Bavi Begum. Rakhalla oli myös tytär Khurshid sekä pojat Zakir Hussain, Fazal Qureshi ja Taufique Qureshi. Kaikista pojista tuli tablansoittajia, joista tunnetuimmaksi kansainvälisesti nousi Zakir Hussain.
Energiamerkintä
thumb|right|Energiamerkintä astianpesukoneeseen Energiamerkintä kertoo energiaa kuluttavan laitteen suorituskyvyn ja energiankulutuksen vertailukelpoisesti. Energiamerkinnän tarkoitus on auttaa kuluttajia vertailemaan laitteiden energiankulutusta sekä ohjata laitteiden suunnittelua pidempää elinkaarta ja parempaa tehokkuutta kohti.
Suomen kannalta merkittävä on Euroopan unionin energiamerkintä. Energiamerkintä-direktiivi (2010/30/EU) on puitedirektiivi, jonka nojalla annetaan tuote/tuoteryhmäkohtaisia asetuksia. Niissä määritellään tuoteryhmäkohtaisesti energiamerkin ulkonäkö, sisältö ja energialuokkien laskentaperusteet. Energiamerkinnässä laitteet jaetaan luokkiin A-G, joista A on paras ja G huonoin. Joissain tapauksissa käytössä ovat myös A-luokkaa paremmat luokat A+, A++ ja A+++.
Kun tuotteet kehittyivät entistä energiatehokkammiksi, merkkiin lisättiin vielä A-luokkaakin paremmat luokat, A+, A++ ja A+++. Toisaalta 2015 jälkeen A+-luokkaa huonommat kylmälaitteet ja astianpesukoneet kiellettiin. Kuluttajien oli vaikea ymmärtää luokkien välisiä eroja ja tuoteryhmien asteikkojen eroja. Joidenkin tuotteiden energiamerkinnät uudistuivat vuonna 2021. Luokat A+, A++ ja A+++ jätettiin pois. Vastedes käytössä on asteikko A:sta G:hen. Lisäksi kunkin luokan vaatimustasoa nostettiin. Kuitenkin joidenkin tuotteiden merkinnät uudistuvat vasta myöhemmin, vuoteen 2025 mennessä, mihin asti vanhoja plus-merkintöjä on vielä käytössä.
Energiamerkintä on TTS:n pohjoismaisen tutkimuksen mukaan vaikuttanut kodinkoneiden kehitykseen siten, että markkinoille on ilmestynyt enemmän energiatehokkaampia laitteita.
Energiamerkintä koostuu energiamerkistä, tuoteselosteesta ja teknistä tiedoista. Energiamerkki tulee kiinnittää kaupassa myytäviin tuotteisiin siten, että se on selvästi nähtävissä. Tuotekohtaisissa asetuksissa määrätään mihin kohtaan missäkin tuotteessa energiamerkki kiinnitetään.
Energiamerkinnällä voidaan ilmoittaa muitakin ominaisuuksia, kuten esimerkiksi melutaso, pesukoneen pesutulosluokka ja linkoustehokkuusluokka tai lamppujen valovirta ja keskimääräinen elinikä. Henkilöautojen energiatehokkuusmerkinnät otettiin EU:ssa käyttöön vuoden 2009 aikana. Autojen energiamerkinnän on tarkoitus helpottaa kulutuksen vertailua eri merkkien välillä ja tarkentaa automainontaa. Pitkän aikavälin tavoite on ohjata ympäristöystävällisiin autovalintoihin ja vähentää liikenteen hiilidioksidipäästöjä. Rakennuksille energiamerkintä tuli pakolliseksi vuoden 2008 alusta ja se määrää että uudisrakennuksista on ilmoitettava energiamerkintä.
Energiamerkittyjä tuotteita ovat astianpesukoneet, jääkaapit ja pakastimet, pyykinpesukoneet, televisiot ja näytöt, viinikaapit, renkaat, lamput, ilmanvaihtokoneet, ilmastointilaitteet, liesituulettimet, kuivausrummut, lämmityskattilat, lämpöpumput, tulisijat, uunit, vedenlämmittimet ja lämminvesivaraajat.
Apassisodat
Apassisodat olivat sarja aseellisia yhteenottoja Yhdysvaltain armeijan ja apassien eri leirikuntien välillä vuosien 1849 ja 1886 välisenä ajanjaksona. Yhdysvaltain armeijan ensikosketus apassien kanssa tapahtui Meksikon–Yhdysvaltain sodan (1845–1848) aikana, jolloin amerikkalaiset joukot marssivat apassien maiden läpi.
Ensimmäinen vakava yhteenotto käytiin syksyllä 1849, jolloin apassien leirikuntiin kuuluvat jicarillat surmasivat joukon uudisasukkaita New Mexicossa. Seuraavien vuosikymmenien aikana erimielisyydet kärjistyivät lukuisiksi yhteenotoiksi. Jicarillat kärsivät tappion Yhdysvaltain armeijalle vuonna 1856, mutta samalla vuosikymmenellä chiricahuat ja mescalerot nousivat Yhdysvaltoja vastaan.
Vaikka Mangas Coloradas ja Cochise olivat näkyvimmät apassien johtajat, niin myös monet muut päälliköt ryhmineen tekivät tuhoisia iskuja amerikkalaisten linnoituksiin ja asutuksille. Hallituksen tarjoamat reservaatit eivät pidätelleet apasseja, vaan ryöstöretket jatkuivat 1870- ja 1880-luvuilla, kunnes tunnetuin apassijohtaja Geronimo antautui vuoden 1886 aikana.
Varhainen sotahistoria
Apassien eri leirikunnat asuttivat 1500–1700-lukujen aikana New Mexicon, Arizonan ja osan Texasia. Heidän siirtymisensä Kanadasta läpi tasankojen tapahtui useassa eri ryhmässä. Apassit solmivat useita lyhytikäisiä sotilasliittoja, jotka alun perin oli tarkoitettu muiden kansojen karkottamiseen. 1600-luvun lopulla suuri määrä suuressa pueblokapinassa irralleen päässeitä hevosia kulkeutui apassien haltuun. Ratsastuskulttuurin myötä monista heidän samoilevista ryhmistään tuli nopeasti liikkuvia rosvoja, jotka ryöstivät elintarvikkeita, lampaita ja nautakarjaa.
Vuoteen 1700 mennessä suuri osa lounaisalueesta oli täyttynyt samoilevien apassien aseistetuista leireistä, joiden taloudellisiin tekijöihin perustuvat liitot vaihtelivat. Jicarillat liittoutuivat espanjalaisten ja pawneiden kanssa näiden sotiessa ranskalaisia vastaan. Läntisimmät apassit ahdistelivat New Mexicon maanviljelijäheimoja, itäisimpien mescalerojen sotiessa keskisillä tasangoilla comancheja vastaan. Näissä 1700-luvun sodankäynneissä monet apassien ryhmät tuhoutuivat kokonaan. Keskinäisten heimosotien ohella apassit pyrkivät estämään espanjalaisten siirtokuntien leviämisen.
Amerikkalaisten siirtolaisten saapuminen
1850-luvulla chiricahua-apassit siirsivät espanjalaisiin kohdistuneen vihansa amerikkalaisiin. He olivat aikoinaan toivottaneet amerikkalaiset tervetulleiksi maahansa, mutta huomanneet nopeasti näiden tavoittelevan heidän maa-alueitaan. Vaikutusvaltaiset päälliköt Mangas Coloradas ja Cochise saivat kumpikin maksaa ystävällisyydestään kalliin hinnan. Amerikkalaiset kaivosmiehet ruoskivat Coloradasin tämän suojellessa mimbreno-apassien mailta löydettyjä kultaesiintymiä. Cochise puolestaan pidätettiin coyotero-apassien tekemistä ryöstöretkistä. Jälkeenpäin kumpikin päälliköistä vannoi kostoa amerikkalaisille. Cochise, joka nautti suurta arvostusta monissa apassien leirikunnissa, sai nämä lähtemään mukaan Yhdysvaltoja vastaan tehtyihin iskuihin. Vaikka apassien eri leirikunnat taistelivat yleisesti omina ryhminään, niin he liittoutuvat lyhyeksi ajaksi Coloradasin ja Cochisen joukkoihin.
Cochisen ja Mangas Coloradasin sota
Vuonna 1861 apassit hyökkäsivät amerikkalaisten kuormastojen kimppuun, pysäyttivät vaunulinjojen ja postin kulun ja ajoivat satoja kullankaivajia pois Chiricahuovuorilta. Myös luoteisalueiden kaikki Yhdysvaltain linnakkeet ja postiasemat joutuivat apassiryhmien toistuvien hyökkäysten kohteeksi. Samanaikaisesti mescalerot tekivät omia iskujaan lähellä El Pasoa, ja hallitsivat alueita Pecosjoen ja Rio Granden välillä.
Sisällissodan alkaessa Yhdysvaltain 13 000 miehen vakinainen armeija oli hajallaan pitkin rajaseutua, josta se kutsuttiin idän sotanäyttämöille. Tämä tehosti apassien hyökkäyksiä ja lopulta Arizonan kaupungeista oli jäljellä enää Tucson. Etelävaltioiden ja pohjoisvaltioiden joukot miehittivät joitakin New Mexicon linnakkeita, mutta kummatkin sisällissodan armeijat olivat apassien vihollisia.
Vuonna 1862 Kalifornian kuvernööri John G. Downey lähetti kenraali James Carletonin ja hänen vapaaehtoisen kolonnansa apassien maahan rauhoittamaan tilanteen. Cochise ja Coloradas järjestivät väijytyksen Carletonin joukoille. Kun 300 miestä käsittävä vapaaehtoisten etujoukko saapui Apache Passin solaan, niin kiväärein ja nuolin aseistautuneet apassit saartoivat heidät. Seuranneessa taistelussa Coloradas haavoittui rintaan, ja hänen soturinsa lopettivat taistelemisen. Myöhemmin Cochise kuljetti Coloradasin erääseen Meksikon rajalla olevaan kylään, jossa ampumahaava hoidettiin kuntoon.
Tammikuussa 1863 Mangas Coloradas osallistui rauhanneuvotteluihin kansansa vastalauseista huolimatta. Sotilaat surmasivat hänet neuvotteluiden aikana. Cochise ja hänen 300 soturiaan halusivat jatkaa vastarintaa ja etsivät liittolaisia Arizonasta ja New Mexicosta. Chiricahua-johtaja Victorio kokosi taakseen Bosque Redondon reservaatista paenneita mescaleroja, ja liittyi tukemaan Cochisen leirikunnan tehostettuja iskuja.
Kahden vuoden ajan Cochisen ja Victorion ryhmät pitivät Yhdysvaltain lounaisalueita sekasorron vallassa kunnes Victorio suostui tapaaman Yhdysvaltain asiamiehen huhtikuussa 1865. Lyhyen neuvottelun aikana Vicrtorio kertoi väsyneensä sotaan. Kuullessaan, että rauhanehdot edellyttivät mescaleroja palaamaan Bosque Redondon reservaattiin, Victorio lupasi kerätä kansansa kokoon ja palata suojelualueelle kahden päivän sisällä. Mescalerot eivät kuitenkaan ilmestyneet reservaattiin, vaan valitsivat mieluummin elämän Meksikon vuoristoissa.
Camp Grantin verilöyly
thumb|180px|Eskiminzin, aravaipojen johtaja. thumb|180px|George Crook. 1870-luvun alkuun mennessä monet apassi-ryhmät antautuivat ja asettuivat heille määrätyille alueille. Eräs antautuneista oli aravaipa-apassien johtaja Eskiminzin, joka toi 150 soturiaan Grant Campin sotilastukikohtaan Arizonassa. Linnakkeen komentaja sääli nälkiintyneitä apasseja, ja järjesti heille työtä maatyöläisinä. Lyhyen ajan sisällä linnakkeen läheisyyteen asettuneiden apassien määrä kasvoi moninkertaiseksi.
Kaikki eivät katsoneet apassien oleskelua Grant Campin ympäristössä suopein silmin. Läheisen Tucsonin kaupungin itälaidalla tehty kolmeen amerikkalaiseen kohdistunut verityö vieritettiin aravaipojen syyksi. Tucsonin oma turvallisuuskomitea organisoi amerikkalaisista, meksikolaisista ja papago-intiaaneista kootun 140 palkkasoturin ryhmän, joka lähetettiin antamaan aravaipoille opetus. Huhtikuun lopulla 1871 palkkasoturit yllättivät nukkuvien aravaipojen leirin ja surmasivat yli 140 intiaania, joista suurin osa oli naisia ja lapsia.
Sota Läntisiä apasseja vastaan
Rauhanpolitiikkaa ajanut presidentti Ulysses Grant tuomitsi verilöylyn ja vaati lehdistön myötävaikutuksella tekijöitä oikeuden tuomittavaksi. Oikeudenkäynti pidettiin Tucsonissa, mutta sen lopputuloksena kaikki syytetyt vapautettiin. Syvästi amerikkalaisiin pettynyt Eskiminzin johdatti loput kansastaan takaisin vuoristoon, mutta armeija vangitsi heidät myöhemmin ja Eskiminzin tuomittiin pakkotyöhön amerikkalaisen metsästäjän taposta.
Tapauksen jälkeen "intiaanitaistelujen veteraani" kenraali George Crook otti komentoonsa koko Arizonan sotilasalueen, ja neuvotteli erikseen kaikkien merkittävien apassi-ryhmien päämiesten kanssa. Cochise oli valmis rauhaan, mutta kun hänen ehtoihinsa ei suostuttu, apassien tauonnut sissisota alkoi uudelleen. Vuonna 1872 apassit tuhosivat suuria karjatiloja ja surmasivat kymmeniä siirtolaisia. Crookin ensimmäiseksi tehtäväksi tuli läntisten apassien (tontot ja coyoterot) saaminen kuriin. Crook värväsi armeijaansa navajoja ja amerikkalaisille myötämielisiä apassi-oppaita, jotka tunsivat maaston. Talven 1872–1873 kestäneissä taisteluissa kuoli kaikkiaan noin 200 tonto-apassia.
Victorion sota
Yhdysvaltain hallituksen tavoite 1870-luvun puolivälissä oli saattaa kaikki apassit yhteen suureen reservaattiin. Kenraali Crook piti ajatusta huonona ja uskoi samaan reservaattiin pakotettujen eri apassi-ryhmien ajautuvan keskinäisiin kiistoihin. Myös osa chiricuoista vastusti ajatusta, ja pysytteli vuorten suojassa Victorion ja Geronimon hohtamina. Vuonna 1877 molemmat vangittiin heidän saapuessaan neuvotteluihin. Geronimo vietiin White Mountainin reservaattiin, Victorion apassit puolestaan sijoitettiin San Carlosin intiaaniaseman läheisyyteen.
Syyskuussa 1877 Victorio ja hänen 300 kannattajaansa pakenivat San Carlosin reservaatista. Victorion vaatimus oli, että hallitus antaisi hänen kansansa elää synnyinseudullaan Ojo Calienten lämpimillä lähteillä, mutta tähän ei suostuttu. Victorio ja noin sata hänen soturiaan asettuivat vuoristoon, josta he jatkoivat sissisotaansa rajan molemmin puolin. Syksyllä 1879 Victorio perusti turvapaikan Meksikon puolelle ja värväsi uusia sotureita "ikuiseen sissisotaan Yhdysvaltoja vastaan".
Victorion päästä luvattiin 3 000 dollarin palkkio. Yhdysvaltain ja Meksikon armeija tekivät yhteistyötä saadakseen hänet kiinni. Lopulta 14. päivänä lokakuuta 1880 meksikolaiset sotilaat piirittivät Victorion leirikunnan Tres Castillossa Chihuahuan ja El Pason välillä. He surmasivat ja skalpeerasivat 78 apassia, joista 68 oli sotureita. Yli 60 naista ja lasta vangittiin ja heidät myytiin myöhemmin orjiksi. Vain 17 apassia onnistui pakenemaan.
Eräs pakoon päässeistä oli 70-vuotias Nana. Hän oli taistellut koko ikänsä apassimaiden puolesta ja oli valmis jatkamaan Victorion paikalla. Nana värväsi apassien suojelualueilta joukon nuoria sotureita ja kävi heidän kanssaan useita taisteluita meksikolaisia ja amerikkalaisia joukkoja vastaan. Geronimo ja muut apassien johtajat tukivat Nanaa ja herättivät ryöstöretkillään kauhua Meksikon Yhdysvaltain raja-alueilla. Piilopaikkanaan apassien ryhmät pitivät Sierra Madren vuoristoa.
Apassien terrori sai Yhdysvaltain armeijan turvautumaan uudelleen kenraali Crookiin. Tutkiessaan syitä apassien käytökseen hän sai selville, että reservaatien siviilivirkamiehet huijasivat intiaaneilta näiden muona-annoksia ja tavaroita, joita hallitus oli hankkinut heidän ylläpitoonsa. Hän löysi todisteita myös siitä miten asiamiehet lietsoivat apasseja väkivaltaan. Crookin ansiosta epäluotettavat virkamiehet joutuivat jättämään reservaatit ja apasseille palautettiin heiltä vietyä omaisuutta.
Viimeiset sodat
thumb|200px|Geronimo. thumb|200px|Naiche. Geronimon ja Nanan kapinallisjoukkojen löytämiseksi kenraali Crook tunkeutui lähes kahdensadan apassioppaan ja noin viidenkymmenen sotilaan kanssa syvälle Sierra Madren vuoristoon. Yhdysvaltain ja Meksikon välinen sopimus salli armeijoiden ylittää maiden välinen raja apasseja takaa-ajaessaan. Toukokuussa 1883 Crookin intiaanioppaat löysivät vuoristosta Geronimon leirin. Lyhyen taistelun aikana yhdeksän kapinallista apassia ammuttiin, eloonjääneiden paetessa syvemmälle vuoristoon. Kun ryöstöretkillä ollut Geronimo palasi, hän löysi kenraali Crookin leiristään. Pitkään jatkuneissa neuvotteluissa Crook suostutteli apasseja palaamaan reservaattiin. Nana ja kaksi nuorempaa päällikköä suostuivat johtamaan apassinsa San Carlosiin, mutta Geronimo ja Chato jäivät kokoamaan omia sotureitaan vuorilta ja lupasivat palata myöhemmin.
Alkuvuodesta 1884 Geronimo ja Chato palasivat ja toivat mukanaan meksikolaisilta ryöstetyn suuren karjalauman. Tämän jälkeen lounaisalueiden rauha jatkui vuoden. Amerikkalaiset moittivat Crookia kuitenkin liian suvaitsevaksi ja vaativat Geronimon hirttämistä. Kesällä 1885 Geronimo, Nana ja nuori apassi-johtaja Naiche, joka oli Cochisen poika, päättivät paeta reservaatista. Heidän mukaansa lähti noin 150 apassia. Chato riitaantui Geronimon kanssa yrittäessään estää tämän pakenemista. Myöhemmin Chato toimi kenraali Crookin oppaana tämän jahdatessa kapinallisia apasseja.
Maaliskuun lopulla 1886 kenraali Crook tapasi apassit eräässä kanjonissa lähellä Yhdysvaltain etelärajaa. Geronimo ja hänen kannattajansa suostuivat antautumaan kuultuaan, että heidät teljettäisiin kahdeksi vuodeksi vankeuteen Floridassa, jonka jälkeen he olisivat vapaita palaamaan omalle suojelualueelleen. Apassit aloittivat marssinsa kohti Fort Bowieta Arizonassa. Vakuuttuneena, että chiricahuat tulisivat Fort Bowieen tiedusteliryhmän mukana Crook riensi sähköttämään sotaministeriölle ehdoista, jotka oli luvannut chiricahua-päälliköille. Ministeriö antoi ankarat nuhteet Crookille vahvistamattomien antautumisohjeiden myöntämisestä. Kaiken lisäksi Crook sai kuulla, että Geronimo ja Naiche olivat karanneet kolonnasta ja vieneet mukanaan 40 kannattajaansa.
Kenraali Crook erosi tehtävästään joitakin päiviä myöhemmin ja hänen tilalleen tuli prikaatinkenraali Nelson A. Miles, joka lähetti 500 sotilasta neljänkymmenen kapinallisen perään. Geronimo ja Naiche antautuivat 4. päivänä syyskuuta 1886 ja heidät kuljetettiin vankeina Floridaan. Kaikkiaan vankeuteen lähetettiin 278 aikuista apassia ja 103 lasta.
Kun kenraali Crook kysyi Naichelta myöhemmin miksi he surmasivat ihmisiä, tämä vastasi: ''”Koska me olimme peloissamme. Se oli sotaa. Kuka tahansa, joka näki meidät, saattoi ampua meidät. Me teimme saman asian nopeammin. Meidän oli pakko, jos halusimme elää!”''
Kaivoksela
thumb|Kaivokselan ostoskeskus thumb|Kaivokselan koulu keväällä 2016. thumb|Kaivokselan urheilukenttää, vesitorni ja säätutka Kaivoksela on kaupunginosa Länsi-Vantaalla Myyrmäen itäpuolella. Sen halki kulkee Hämeenlinnanväylä, ja idässä se rajoittuu Vantaanjokeen ja lännessä Mätäojaan, jonka kautta Vantaanjoki muinoin laski mereen. Kaivokselan asukasluku oli suurimmillaan lähes 5 000 vuonna 1971. Vuonna 2015 se oli 4 300. Vuoden 2020 lopussa kaupunginosan väestöstä muuta kuin suomea, ruotsia tai saamea äidinkielenään puhuvien osuus oli 20,2 prosenttia. Kaupunginosan pinta-ala on 2,3 neliökilometriä. Nimensä kaupunginosa on saanut vanhasta Sillbölen kaivoksesta.
Historia
Kaivokselan kautta on kulkenut maantie Helsingistä Nurmijärvelle. Se kulki Vanhaa Kaarelantietä, Yhtiönkujaa ja Kaivokselantietä pitkin ja edelleen Vanhalle Nurmijärventielle. Maantien ja Mätäojan risteyksen ympäristössä sijaitsi jo keskiajalla Kårbölen kylä. Maantiestä erkani Yhtiönkujan kohdalla toinen tie Helsingin pitäjän kirkonkylään (Kuninkaantammentie).
Vuorimestari Magnus Linder löysi vuonna 1744 rautamalmiesiintymän Sillbölen ratsutilan mailta. Malmi osoittautui hyvälaatuiseksi ja kaivostoiminta aloitettiin. Kaivostoiminta jatkui jaksoittain aina vuoteen 1866, jolloin toiminta muuttui kannattamattomaksi. Vuonna 1833 alue tuotti lähes puolet Suomen rautamalmista.
Kaarenmäen asutus syntyi sodan jälkeen 1950-luvulla, jolloin rakennettiin myös Nurmijärventie, nykyinen Hämeenlinnanväylä.
Kaivokselan lähiörakentaminen alkoi vuonna 1961. Alueen kasvu tukeutui Hämeenlinnanväylään ja suunniteltuun Vaskivuorentien myötäiseen metroyhteyteen. Metrosuunnitelmat kuitenkin peruuntuivat, ja metroyhteyden sijasta rakennettiin Vantaankosken rata Myyrmäen kautta. Kaivokselaan ajoi Suomen Turistiauto (STA) vuoteen 1976, kunnes Vantaan Liikenne otti haltuunsa liikenteen STA:n perääntyessä kokonaan Vantaan liikenteestä. Kaivokselan linjanumero oli 450. Myöhemmin linja 452K kiersi pohjoisen Kaivokselan kautta matkallaan Helsingistä Myyrmäkeen. Nykyään Kaivokselan pohjoisiin osiin ei ole suoraa yhteyttä Helsingistä, vaan niitä palvelee linja 311 Myyrmäen kautta Hämeenkylään. Sitä ajaa Helsingin Bussiliikenne. Kaivokselan kautta kulkevat nykyään HSL:n runkolinjat 30 ja 400, joiden reitit yhtyvät Vaskivuoren pysäkillä.
Vielä vuonna 1974 alueen postinumero oli Helsinki 44. Vaikka Kaivoksela oli Helsingin maalaiskunnan eli nykyisen Vantaan puolella, alue nähtiin silti helsinkiläisenä lähiönä.
Vaskipuiston asemakaava on vuodelta 1996. Sen laajennuskaava hyväksyttiin 2010, ja tuli voimaan syyskuussa 2012. . Alueen rakentaminen alkoi keväällä 2012.
Alen Bokšić
Alen Bokšić (s. 21. tammikuuta 1970 Makarska, Kroatian stv, Jugoslavian sltv) on kroatialainen jalkapalloilija, joka pelasi maajoukkueessa vuosina 1993–2002.
Bokšićia pidetään yhtenä Kroatian kaikkien aikojen parhaista pelaajista. Hän oli yksi Kroatian "kultaisen sukupolven" tähdistä. Bokšić oli pelipaikaltaan hyökkääjä. Hänet tunnettiin isosta koostaan ja teknisistä taidoistaan.
Ura
Bokšić edusti Jugoslaviassa vuosina 1987–1991 Hajduk Splitiä. Hän edusti Ranskassa vuosina 1991–1993 Cannesia ja Marseillea. Bokšić edusti Italiassa vuosina 1993–2000 Laziota ja Juventusta. Hän edusti vielä Englannissa Middlesbroughia vuosina 2000–2003.
Bokšić oli mukana Jugoslavian joukkueessa 1990 MM-kilpailuissa. Hän ei kuitenkaan pelannut Jugoslavian paidassa koskaan minuuttiakaan. Kroatian maajoukkueessa Bokšić pelasi vuosina 1993–2002 40 ottelua ja teki niissä 10 maalia. Hän muodosti Kroatian paidassa pitkään pelätyn kärkiparin yhdessä Davor Šukerin kanssa. Bokšić edusti Kroatiaa vuoden 1996 EM-kilpailuissa ja vuoden 2002 MM-kilpailuissa. Kroatian pronssijuhliin päättyneet vuoden 1998 MM-kilpailut jäivät häneltä väliin loukkaantumisen vuoksi.
Bokšić voitti vuonna 1993 Marseillen joukkueessa Mestarien liigan ja hänet valittiin tuona vuonna Kroatian parhaaksi jalkapalloilijaksi.
Kaivoksela
Luonnehdinta alueesta
Kaivokselan asuntokanta on valmistunut "aalloissa". Länsiosassa on Vantaan vanhin kerrostalolähiö, joka on rakennettu vuosina 1961–1965. Lähiö on väljä ja se koostuu pienistä tornitaloista sekä maaston muotoa seurailevista talomuureista. 1990-luvulla Kaivokselan eteläosiin rakennettiin useita uusia kerros- ja pientaloja. Vaskivuorentien eteläpuolella sijaitseva vehreä "Vaskipelto" on Kaivokselaan kuuluva alue, jossa on paljon myös uutta asuntokantaa aina Helsingin rajalle saakka.
Hämeenlinnanväylän molemmin puolin sijaitsee melko laaja yritysalue, jossa on muun muassa merkittävä autokaupan keskittymä. Idempänä on vielä pientaloja.
Hämeenlinnanväylällä sijaitsee Kaivokselan pikavuoropysäkki eli Vetotien pysäkki, joka on lähiliikenteen (U-linjat Klaukkalaan ja Nurmijärven kirkonkylälle) sekä Helsingin, Hämeenlinnan ja Tampereen välisen linja-autoliikenteen käytössä.
Kaivokselan pinnanmuodot ovat vaihtelevia. Korkeimman (54 mpy.) ja matalimman (18 mpy.) kohdan välillä korkeuseroa on 36 metriä. Vantaanjoen sekä Mätäojan jokilaaksot reunustavat kaupunginosan itä- ja länsiosia. Väliin jäävät sekä Vaskivuoren virkistysalue että useat mäet, joista yhdellä sijaitsee Kaivokselalle tunnuksenomainen vesitorni sadetutkineen.
Kaivokselan Vetokannas
thumb|Vantaanlaakson ja Silvolan välillä sijaitsevaa Vetokannaksen virkistysaluetta. Vetokannaksen virkistysalue on Vantaan Kaivokselassa osoitteessa Vantaanlaaksontie 1 sijaitseva virkistysalue. Siihen kuuluu Vetokannaksen vanhaan 1950- ja 1960-luvulla syntyneeseen sorakuoppaan vuosina 2010–2012 rakennettu uimaranta sekä leikki- ja kuntoilupaikka. Vetokannas avattiin kesällä 2012.
Nähtävyydet
Sillbölen kaivosalue sijaitsee vanhan kerrostaloalueen länsipuolella metsäisellä mäellä. Rautakaivoksen jäljiltä alueella on nykyisin 12 osittain veden täyttämää kaivantoa.
Kaivokselan kulttuurimaisemaan kuuluvat Mätäojan laakson reunalla sijaitsevat Silvolan kaivokseen Sillböle Grufva 1920-luvulta, etelämpänä Abrams (1920), ja pohjoisessa Djupbäckin maatilan päärakennus (1928).
Mätäojanlaakso on rehevä kosteikkoalue, jossa on soita, allikoita ja tulvaniittyjä. Siellä kasvaa muutamia harvinaisia kasvilajeja, kuten harajuuri ja leväkkö sekä lisäksi rahkasara ja sääskenvalkku. Mätäoja kulkee valtakunnallisesti arvokkaan Vaskivuoren kallioalueen ohi. Seutu on lintujen suosimaa pesimä- ja levähdysaluetta.
Paikallispolitiikka
Eduskuntavaaleissa vuonna 2019 kolme suurinta puoluetta olivat SDP (22,2 %), Perussuomalaiset (19,8 %) ja Kokoomus (14,9 %). Äänestysprosentti oli 70,9 %.
Palvelut
thumb|[[Kaivokselan kirkko purettiin kesällä 2014.]] Kaivokselassa toimii Kaivokselan koulu (alakoulu) ja Kaivokselan päiväkoti. Alakoulun lähellä sijaitseva urheilukentällä on mahdollista harrastaa muun muassa jalkapalloa, tennistä sekä talvisin luistelua. Lisäksi alueella on myös Kaivokselan ostoskeskus, McDonald’s, Shell, Neste Express, Cityvarasto ja Teboil sekä Lidlin ja S-marketin suuret myymälät. Itä-Kaivokselassa Silvolan alueella on lammen ympärillä Vetokannaksen virkistysalue.
Vantaankosken seurakunnan vuonna 1969 valmistunut Kaivokselan kirkko tuhoutui sisältä täysin tulipalossa 15. lokakuuta 2006. Kirkko purettiin kesällä 2014. Sittemmin 1980-luvulla valmistunut Myyrmäen kirkko on palvellut myös Kaivokselan asukkaita.
Enemmät palvelut löytyvät Myyrmäen aluekeskuksesta.
Sävelmaalailu
Sävelmaalailu (tunnetaan myös nimellä sanamaalailu ) on sävellystekniikka, joka heijastaa sanoituksen tai sävellykseen liittyvän tarinan tai tapahtuman kirjaimellisia merkityksiä. Musiikillisen vastineen voivat saada yksittäiset sanat esimerkiksi korkeus ja syvyys, heleys ja synkkyys, nopeus ja hitaus ja lauseet. Nousua kuvaavan tekstin yhteydessä käytetään nousevaa sävelasteikkoa ja kuolemaan liittyvä teksti kuvataan hitaalla ja tummasävyisellä musiikilla. Sävelmaalailu käyttää mm. rytmiin, melodiaan, sointuihin ja soittimiin sisältyviä keinoja ja mahdollisuuksia luonnehtimaan liikkeitä, tunteita ja mielialoja, luonnonilmiöitä, eläinten, kuten lintujen ääniä ,värejä, maisemia, ihmisiä jne. Sitä esiintyy monissa musiikin lajeissa kuten oopperassa ja lied-sävellyksissä sekä ohjelmamusiikissa kuten sinfonisissa runoissa.
Historiallinen kehitys
Sanojen sävelmaalailua käytettiin jo antiikin säveltaiteessa. Sittemmin gregoriaanisessa kirkkolaulussa pienet musiikilliset kuviot vastasivat sanoja, jotka ilmaisivat paitsi tunteita, kuten iloa, myös teologisia merkityksiä. Esimerkiksi sävelkulku FA-MI-SOL-LA merkitsi Kristuksen kärsimystä ja kuolemaa sekä Hänen ylösnousemustaan. FA-MI tarkoittaa poistumista, kun taas SOL on ylösnousemuksen nuotti, ja LA puolestaan on ylösnousemuksen yläpuolella tarkoittaen Hänen taivaallista sävelkulkuja liitettiin Raamatun latinankielisen tekstin sanoihin. Esimerkiksi FA-MI-SOL-LA yhdistettynä sanoihin ”et libera” (suom. ja vapauta) tarkoittaa, että Kristus vapauttaa meidät  kuolemansa ja ylösnousemuksensa kautta.
Sävelmaalailu kehittyi etenkin 1500-luvun lopulla italialaisten ja englantilaisten madrigaalisäveltäjien keskuudessa siinä määrin, että sävelmaalailukeinoja kutsuttiin madrigalismeiksi Madrigaaleista, jotka ovat maallista musiikkia, sävelmaalailu levisi ajan muuhun laulumusiikkiin. Sävelmaalailun runsas käyttö oli niin näkyvä piirre 1500-luvun lopun italialaisissa ja englantilaisissa madrigaaleissa, että se alkoi herättää kritiikkiä. Esim. sata laulua luutulle julkaissut Thomas Campion sanoi sitä kokoelmansa ensimmäisen osan johdannossa naurettavaksi ja lapselliseksi sanojen tarkkailuksi.
Sävelmaalailu kukoisti barokkiajan musiikissa. , jonka mestareille se periytyi. Tunnettu esimerkki on Händelin oratorion Messias tenoriaaria Ev'ry Valley , joka sisältää tekstin:
Kaikki laaksot korotettakoon, kaikki vuoret ja kukkulat madallettakoon; koleikot * tulkoot tasangoiksi ja kalliolouhut tasaiseksi maaksi. (Jesaja 40: 4)
koleikko= epätasainen tie
Händelin melodiassa sana "laakso" päättyy matalaan nuottiin, "korotettakoon" -sanaa vastaa nouseva sävelkulku; "vuori" muodostaa melodian huipun ja "kukkula" pienemmän, kun taas "madaltaa" -sanaan liittyy matala nuotti. "Koleikko" kuvataan nopeana neljästä eri nuotista koostuvana sävelkuviona, kun taas "tasanko" lauletaan yhdellä nuotilla, ja "kalliolouhut" sisältää lyhyitä erillisiå nuotteja, kun taas viimeinen sana "tasainen maa" on laajennettu useisiin tahteihin, jotka koostuvat pitkien nuottien sarjasta.
Sävelmaalailu kuului myös Johann Sebastian Bachin sävellyskieleen. Esimerkiksi Johannes-passion tunnetuimpia sävelmaalailun kohtia ovat Pietarin itku, kukon kiekuminen, Jeesuksen ruoskiminen, bassoaarian kehotus kiiruhtaa Golgatalle sekä luonnonmullistukset Jeesuksen antaessa henkensä.
Romantiikan aikana alettiin lauluäänten sijasta käyttää orkesteria sävelmaalailuun myös oopperassa. Orkesterisoitinnuksen ja pianotekniikan kehitys 1800-luvulla johti sävelmaalailuun, joka näkyi sinfonisessa runossa tai sävelrunossa. Tällaisia kirjallisuuteen, historiaan, myytteihin, luontoon jne pohjautuvia nk. ohjelmamusiikkiin lukeutuvia teoksia sävelsivät monien muiden lisäksi Hector Berlioz, Franz Liszt, Felix Mendelssohn ja Richard Strauss, Suomessa Jean Sibelius (Finlandia).
Richard Wagnerin säveldraamoissa sävelmaalailun sanotaan olevan systemaattinen tyyliperiaate, samoin impressionisteilla kuten Debussylla.
Moderni suomalainen taidemusiikki
Modernissa musiikissa sävelmaalailua on käyttänyt mm. Pehr Henrik Nordgren (1944–2008) kuudennessa sinfoniassaan Interdependence (suom. Keskinäinen riippuvuus) ja Erik Bergman useissa sävellyksissään. Esimerkiksi Bergmanin varhaisessa lauluteoksessa (1929 ) Nykarleby (Uusikaarlepyy) kaupungin hiljaisuutta kuvaavat pysähtyneet neljäsosasoinnut ja vuonna 1935 sävelletyssä melodraamassa Marsafton (Maaliskuun ilta) staccatotoistot muistuttavat sulamisveden tippumista katolta. Kuoroteoksessa Det skymmer (Hämärtyy) vuodelta 1939 taas aistivaikutelmia saariston valoisassa illassa välittävät matala urkupiste, kehtolaulumaisesti keinuva toistokuvio ja pidennetty kenraalitauko.
Kaija Saariahon oopperassa Kaukainen rakkaus ovat käytössä sävelmaalailun monet keinot kuten esim. etäisyyttä kuvaava liukuva siirtymä sävelestä toiseen (glissando).
Populaarimusiikki
Sävelmaalailun suosiota tulkintakeinona kevyessä musiikissa havainnollistavat esimerkiksi seuraavat tunnettujen artistien kappaleet. Tanssiorkesteri Dallapén sovituksessa kappaleesta Valamo (säv. Ja san. Tynnilä – Jäppilä) vaskipuhaltimien vuoropuhelu melodian kanssa kuvaa Laatokan aaltojen nousevaa ja laskevaa liikettä. Kappaleessa Vanhan kartanon kehräävä rukki (säv. ja san. Hill – Piippo) puolestaan rukin pyörivää liikettä ilmentää harmonikalla soitettu murtosointu.
Jaakko Salon sovitukset Juha Watt Vainion iskelmistä kuten kappaleesta Vanhoja poikia viiksekkäitä, myötäilevät tekstisisältöjä sävelmaalailulle ominaisin tavoin.
Justin Timberlaken kappaleessa What Goes Around säettä ”minkä taakseen jättää sen edestään löytää” vastaa laskeva sävelkulku, joka nousee taas alkuperäiseen ensimmäiseen säveleen.
Beyoncén kappaleessa Love on Top laulaja myötäilee sanoitusta mm. äkkiä siirtymällä korkeampaan sävellajiin sanan “top” (ylin tai huippu) kohdalla
The Beatles-yhtyeen kappaleessa Let It Be musiikki hiljenee aina laulettaessa säkeitä ”kuiskaa viisaat sanat: antaa olla, ja saman yhtyeen kappaleessa Lucy in the Sky with Diamonds ensimmäisen säkeistön sanaa joki kuvataan kahdeksasosanuoteilla.
Thomas Johansson
Thomas Johansson (s. 24. maaliskuuta 1975 Linköping, Ruotsi) on entinen ruotsalainen tennispelaaja ja olympiamitalisti nelinpelistä. Hän voitti Australian avoimet vuonna 2002 ja on parhaimmillaan ollut maailmanlistan seitsemäs (10. kesäkuuta 2002).
Johansson lopetti uransa vuonna 2009.
Turnausvoitot
Thomas Johansson voitti urallaan yhden Grand Slam -turnauksen, sekä kahdeksan muuta ATP-turnausta.
Davis Cup
Thomas Johansson pelasi 32 ottelua Ruotsin Davis Cup -joukkueesta ja voitti niistä 17. Hän pelasi välierissä vuonna 1998 (debyyttivuosi DC-joukkueessa) Espanjaa vastaan, sekä vuonna 2001 Australiaa vastaan.
Kahdeksan surmanluotia
Kahdeksan surmanluotia on Mikko Niskasen käsikirjoittama ja ohjaama neliosainen tv-elokuva vuodelta 1972. Se pohjautuu osittain Pihtiputaalla 7. maaliskuuta 1969 tapahtuneeseen surmatyöhön, jossa sekatyöläinen ja pienviljelijä Tauno Pasanen ampui neljä poliisia.
Pasasen tapauksen ohella Niskanen halusi esitellä elokuvassa kotikylänsä Konginkankaan Liimattalan elämänmenoa.
Elokuvan päähenkilöä Pasia näytteli Mikko Niskanen ja tämän puolisoa Tarja-Tuulikki Tarsala. Naapuria (Reiska) esitti Paavo Pentikäinen. Tuotannossa käytettiin myös amatöörinäyttelijöitä.
Tarsala on myöhemmin kertonut, että hän piti Niskasen eläytymistä viinankeittoa ja häiriköintiä harjoittaneen Pasin rooliin lähes pelottavana.
Elokuvan tekemisessä ilmeni aikataulu- ja budjettiongelmia, minkä vuoksi tuotannon pysäyttämistä pidettiin Yleisradiossa vakavasti otettavana vaihtoehtona. Siihen ei lopulta kuitenkaan ryhdytty.
Elokuva esitettiin ensimmäisen kerran neliosaisena televisiosarjana keväällä 1972. Saman vuoden syksyllä elokuvateattereissa nähtiin 145-minuuttinen versio, jonka oli leikannut Jörn Donner. Sakari Toiviaisen mukaan kummankin version vastaanotto oli suorastaan ylistävää.
Kahdeksan surmanluotia sai parhaan ohjauksen (Mikko Niskanen) ja parhaan miespääosan (Mikko Niskanen) Jussi-palkinnot. Lisäksi Niskaselle myönnettiin 1972 Valtion elokuvataiteilijapalkinto, joka oli 5 000 markan suuruinen.
Vuonna 1992 kuusikymmentä suomalaista elokuvakriitikkoa äänesti itsenäisyyden 75-vuotisjuhlan kunniaksi kaikkien aikojen parhaasta kotimaisesta elokuvasta. Valituksi tulivat tasaäänin Kahdeksan surmanluotia ja Aki Kaurismäen Tulitikkutehtaan tyttö. Ylen äänestyksessä vuonna 2012 kriitikot valitsivat sen kaikkien aikojen viidenneksi parhaaksi suomalaiselokuvaksi.
Elokuvan täyspitkä versio on ilmestynyt kahdella lisämateriaalittomalla DVD-levyllä.
Muuta
Tauno Pasanen katsoi elokuvan Turun vankimielisairaalassa 14. huhtikuuta 1971. Niskasen mukaan Pasanen oli kuvaillut katselun aiheuttamia tuntemuksia seuraavalla tavalla:
Näyttelijät
pienoiskuva|320x320px|Paavo Pentikäinen ja Mikko Niskanen.
Näytelmä
Vuonna 2010 lahtelainen Teatteri Vanha Juko teki elokuvasta näytelmän, jonka tapahtumapaikkana on teollisuuskaupunki maaseudun sijasta. Tarinan päähenkilö työskentelee roskakuskina ja freelance-näyttelijänä. Myös teatteriversiossa ampuma-ase ja alkoholi aiheuttavat vakavat seuraukset. Näytelmän ohjasi Juha Luukkonen.
Daniil Kvjat
Daniil Vjatšeslavovitš Kvjat (, s. 26. huhtikuuta 1994 Ufa, Baškortostan, Venäjä) on venäläinen rata-autoilija.
Kvjat on kuulunut Red Bullin nuorten kuljettajien kehitysohjelmaan. Vuonna 2013 Kvjat voitti GP3-sarjan mestaruuden. Vuonna 2014 Kvjat kilpaili Formula 1 -sarjassa Toro Rosso -tallissa. Vuonna 2015 hän siirtyi Red Bullille. Kauden 2016 hän aloitti Red Bullilla mutta hänet alennettiin kesken kauden takaisin Toro Rossolle, josta sai kauden 2017 lopulla potkut. Kaudeksi 2018 hän siirtyi Ferrarin testikuljettajaksi, mutta palasi kaudella 2019 takaisin Toro Rossolle, jossa jatkoi vielä kauden 2020.
Vapaa-ajallaan Kvjat harrastaa jalkapalloa ja hiihtoa. Hän asuu perheensä kanssa Roomassa, Italiassa. Hän puhuu sujuvasti venäjää, englantia, espanjaa ja italiaa.
Ura
thumb|left|Kvjat [[Formula BMW|Formula BMW Pacific kilpailussa Sepangin radalla vuonna 2010.]]
Kvjat ajoi kartingia vuoteen 2009 asti ja sijoittui kolmanneksi KF3-luokan Euroopan-mestaruussarjassa ja toiseksi WSK International -sarjassa. Kvjat aloitti kilpauransa vuonna 2010 Formula BMW -sarjassa. Hän sijoittui Euroopan sarjassa kymmenenneksi ja oli kerran palkintokorokkeella. Kvjat ajoi samana vuonna Formula BMW Pacific -sarjassa vierailevana kuljettajana. Hän otti kaksi voittoa ja lähti kaksi kertaa paalupaikalta.
Vuonna 2011 Kvjat ajoi Toyota Racing Series -sarjassa yhden voiton, kuusi palkintokorokesijaa ja yhden paalupaikan. Hän sijoittui sarjan viidenneksi. Kvjat ajoi samana vuonna Eurocup Formula Renault -sarjassa suomalaisessa Koiranen Motorsport -tallissa. Hän otti kaksi voittoa, kaksi paalupaikkaa, kuusi palkintokorokesijaa ja sijoittui sarjan kolmanneksi. Hän ajoi myös Formula Renault 2.0 NEC -sarjassa, jossa hän saavutti seitsemän voittoa, kaksi paalupaikkaa, kolmetoista palkintokorokesijaa ja sijoittui sarjan toiseksi. Vuonna 2012 Kvjat jatkoi Formula Renault Eurocup -sarjassa sijoittuen sarjan toiseksi. Samana vuonna hän voitti Formula Renault Alps -sarjan mestaruuden.
Vuonna 2013 Kvjat ajoi GP3-sarjassa MW Arden -tallissa. Hän ajoi voittoon Belgian viikonlopun ensimmäisessä lähdössä. Hän ajoi voittoon myös Italian Monzan viikonlopun ensimmäisessä kilpailussa lähdettyään paalupaikalta. Hankalan alkukauden jälkeen Kvjat nousi lopulta sarjan mestaruustaisteluun mukaan yhdessä Facu Regalian kanssa. Hän ajoi paalulta voittoon Abu Dhabin ensimmäisessä kilpailussa ja varmisti GP3-sarjan mestaruuden.
Samana vuonna Kvjat ajoi muutamia kilpailuja Euroopan Formula 3 -sarjassa vierailevana kuljettajana ottaen kauden aikana yhden voiton.
Formula 1 -ura
thumb|Daniil Kvjat [[Kiinan Grand Prix 2014|Kiinan GP:ssä kaudella 2014.]] Vuonna 2013 Kvjat testasi yhden päivän ajan Toro Rosson F1-autoa Silverstonen nuorten kuljettajien testeissä. Myöhemmin syksyllä vahvistettiin Kvjatin ajavan Toro Rossolla kaudella 2014. Hänestä tuli näin ollen Vitali Petrovin jälkeen kaikkien aikojen toinen venäläinen F1-kuljettaja. Vuoden 2013 lopulla hän pääsi ajamaan Yhdysvaltain ja Brasilian GP:n vapaissa harjoituksissa toista Toro Rosson autoa.
2014
Kvjat ajoi heti kauden avauskilpailussa pisteille sijoituttuaan yhdeksänneksi. Hänestä tuli kaikkien aikojen nuorin MM-pisteille ajanut F1-kuljettaja. Aiempi ennätys oli Sebastian Vettelillä. Myöhemmin kaudella 2015 Max Verstappen rikkoi ennätyksen kahdella vuodella. Niinikään Malesiassa Kvjat ajoi pisteille, kymmenenneksi. Myös Kiinassa Kvjat oli kymmenes. Monacossa Kvjat keskeytti ensimmäistä kertaa. Kvjat saavutti seuraavat pisteensä Britanniassa yhdeksännellä sijalla. Myös Belgiassa hän ajoi yhdeksänneksi. Saksassa Kvjat kolaroi Sergio Pérezin kanssa pyörähtäen kolarin seurauksena. Myöhemmin kilpailussa Kvjat keskeytti auton sytyttyä liekkeihin. Venäjän aika-ajoissa Kvjat ajoi itsensä peräti viidenneksi, mutta putosi kilpailussa 14:nneksi. Kauden päätösosakilpailussa Kvjat keskeytti. Kvjat sijoittui kauden aikana parhaimmillaan kolmesti yhdeksännelle sijalle. Kvjat saavutti debyyttikaudellaan kahdeksan pistettä ollen MM-sarjan 15., hän jäi selvästi tallitoverinsa Jean-Éric Vergnen taakse, joka oli 22 pisteellään MM-sarjan 13.
2015
thumb|Kvjat Kanadan GP:ssä 2015. Kaudella 2015 Kvjat ajoi Red Bull -tallissa tallikaverinaan Daniel Ricciardo, Sebastian Vettelin siirryttyä Ferrarille. Australiassa Kvjat keskeytti kilpailun lähtöruutuun-ajokierroksella. Malesiassa Kvjat ajoi ensimmäistä kertaa Red Bull -kuljettajana pisteille, yhdeksänneksi. Kiinassa Kvjat joutui keskeyttämään. Monacon osakilpailuun Kvjat lähti viidennestä ruudusta, mutta nousi jo startissa ohi Daniel Ricciardon, ja ajoi neljäntenä ruutulipulle. Unkarissa Kvjat ajoi urallaan ensimmäistä kertaa palkintokorokkeelle ollen toinen. Belgiassa Kvjat ajoi neljänneksi. Singaporessa Kvjat lähti ruudusta neljä, mutta putosi turva-autojen ja hitaan varikkopysähdyksen myötä kuudenneksi. Japanin aika-ajoissa Kvjat ajoi rajusti seinään. Kolarin seurauksena Kvjat joutui lähtemään kilpailuun varikkosuoralta. Kilpailussa Kvjat ajoi 13:nneksi. Kotikilpailussaan Venäjällä Kvjat sijoittui viidenneksi. Meksikossa Kvjat taisteli pitkään kolmannesta sijasta, mutta joutui kilpailun lopulla taipumaan Valtteri Bottakselle ollen maalissa neljäs. Kvjat päätti kautensa Abu Dhabissa kymmenenteen sijaan. Kvjat keräsi 95 pistettä, ja oli tallikaverinsa edellä maailmanmestaruuspisteissä.
2016
Kvjatin osalta Australian osakilpailu jäi edellisen kauden tapaan ajamatta, kun Kvjatin Red Bulliin tuli sähkövika lämmittelykierroksella. Seuraavassa kilpailussa Bahrainissa Kvjat kuitenkin avasi pistetilinsä ollen seitsemäs. Kiinan osakilpailussa Kvjat oli kolmas. Venäjällä Kvjat törmäsi radan toisessa mutkassa Sebastian Vettelin auton perään. Mutkaa myöhemmin Kvjat törmäsi toistamiseen Vetteliin, kiilaten hänet ulos radalta. Kvjat sai 10 sekunnin aikarangaistuksen ja rangaistuspisteitä kolareista ja joutui luovuttamaan paikkansa Red Bullilla Max Verstappenille jo seuraavaan kilpailuun Espanjaan. Kvjat palasi takaisin Toro Rosson kilpakuljettajaksi. Kvjat oli Espanjan GP:ssä kymmenes ajaen samalla uransa ensimmäisen nopeimman kierroksen. Monacossa Kvjat kärsi kilpailun alussa teknisistä ongelmista ja kolaroi myöhemmässä vaiheessa Kevin Magnussenin kanssa keskeyttäen kilpailun. Itävallan GP:n aika-ajoissa Kvjat ajoi rajusti seinään ja joutui lähtemään kilpailuun varikkosuoralta. Itse kilpailu jäi kesken jo alkukierroksilla. Singaporessa Kvjat ajoi pisteille, yhdeksänneksi lähdettyään kilpailuun ruudusta seitsemän. Kvjat ei ajanut enää loppukauden kilpailuissa pisteille.
2017
Kaudella 2017 Kvjat jatkoi Toro Rosson kilpakuljettajana. Kvjat joutui antamaan ajajapaikkansa Pierre Gaslylle Malesiassa ja Japanissa ja sai lopullisesti potkut tallista lokakuussa Yhdysvaltain osakilpailun jälkeen. Kvjat keräsi kauden aikana viisi pistettä ja sijoittui MM-sarjan 19:nneksi.
2019
Kaudelle Kvjat palasi Toro Rosso -tallin kilpakuljettajaksi syyskuussa 2018 julkistetulla sopimuksella. Sateisessa Saksan GP:ssä Kvjat ajoi uransa kolmannen palkintosijan, kun hän sijoittui kilpailussa värikkäiden vaiheiden jälkeen kolmanneksi. Palkintosija oli myös Toro Rosson ensimmäinen sitten Sebastian Vettelin ja vuoden 2008 Italian GP:n voiton.
2020
Kvjat jatkoi AlphaTauriksi nimensä vaihtaneessa tallissa kaudella 2020. Hän saavutti kauden aikana 32 pistettä parhaana tuloksenaan neljäs sija Emilia-Romagnan GP:stä. Kauden jälkeen talli ilmoitti, että Kvjat ei enää jatka tallin kuljettajana ja hänen tilallaan ajaa kaudesta 2021 lähtien Yuki Tsunoda.
Formula 1 -uran jälkeen
thumb|Kvjat NASCAR-auton ratissa [[Indianapolis Motor Speedwayn radalla vuonna 2022.]] Kvjat teki paluun kilparadoille vuonna 2022 ja ajoi Yhdysvalloissa kolme NASCAR Cup Series -kilpailua ja yhden NASCAR Xfinity Series -kilpailun.
Vuonna 2023 Kvjat ajaa FIA World Endurance Championship -sarjassa Prema Racingillä LMP2-luokassa.
Yksityiselämä
Kvjat seurusteli ja eli avoliitossa vuoden 2017 tammikuusta vuoden 2019 joulukuuhun saakka entisen F1-kuljettaja Nelson Piquetin Kelly-tyttären kanssa. Pari sai tyttövauvan Hockenheimin kisaviikonloppuna 27. heinäkuuta 2019.
Tulokset kilpailuittain
• Abu Dhabin GP:ssä 2014 jaettiin tuplapisteet.
29. helmikuuta
29. helmikuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 60. päivä. Vuodesta on jäljellä 306 päivää.
29. helmikuuta on nykyisin karkauspäivä, ja se on vain karkausvuosien helmikuussa. Ennen vuotta 2000 karkauspäivä oli Suomessa ikivanhan roomalaisen käytännön mukaan 24. helmikuuta. Gregoriaanisen kalenterin mukaan neljällä jaolliset vuodet ovat karkausvuosia kuitenkin niin, että sadalla jaollisista vuosista vain neljälläsadalla jaolliset ovat karkausvuosia.
Nimipäivät
Nykyisin 29. helmikuuta ei ole kenenkään nimipäivä, mutta vuoteen 1996 asti ne nimipäivät, jotka tavallisesti olivat 24.–28. helmikuuta, siirtyivät karkausvuosina seuraavaan päivään, jolloin 24. helmikuuta ei ollut kenenkään nimipäivä.
Kuolleita
Katso myös: kalenteri ~ 28. helmikuuta, (30. helmikuuta), 1. maaliskuuta
Moldova
Moldova, virallisesti Moldovan tasavalta on sisämaavaltio Itä-Euroopassa. Se sijaitsee Romanian ja Ukrainan välissä Moldovan historiallisen alueen itäosassa. Maan pinta-ala on 33 851 neliökilometriä, ja asukkaita on noin 4,0 miljoonaa. Moldovan pääkaupunki on Chișinău.
Moldova kuuluu Itsenäisten valtioiden yhteisöön, vaikkakin lopetti aktiivisen osallistumisensa järjestössä marraskuussa 2022. Se on yksi Euroopan köyhimmistä maista. Asukkaista pääosa on etniseltä taustaltaan romanialaisia (itämoldovalaisia) ja uskonnoltaan Romanian patriarkaattiin kuuluvia ortodokseja. Viininviljely on ollut tärkeä osa Moldovan taloutta ja kulttuuria vuosisatojen ajan.
Sijainti ja pinnanmuodot
thumb|240px|left|Moldovan kartta Moldovan pinta-ala on 33 851 neliökilometriä, ja se sijaitsee Dnestr- ja Prutjoen välissä lähellä Mustanmeren luoteiskulmaa. Maalla ei kuitenkaan ole omaa merenrantaa, mutta yhteys Mustallemerelle on maan eteläosista Tonavan rannalta Giurgiuleștin vapaasataman kautta. Ukraina on sen rajanaapuri pohjoisessa, idässä ja etelässä ja Romania lännessä. Romanian vastainen raja on 450 kilometriä pitkä ja Ukrainan vastainen 940 kilometriä pitkä.
Moldova sijaitsee Itä-Euroopan tasangon lounaisosassa. Maasto on pääosin kumpuilevaa, syvien jokien ja laaksojen rikkomaa tasankoa. Maan pohjoisosassa on 90–600 metrin korkeudessa oleva Bălțin aro ja keskiosassa noin 350–400 metriin kohoava Codri. Sen alueella on myös maan korkein kohta, 430 metrin korkuinen Dealul Bălănești.
Moldovaa halkovat useat joet, mutta suurin osa niistä on lyhyitä. Vain kahdeksan joen pituus on yli sata kilometriä. Maan tärkein joki on Dnestr, joka on purjehduskelpoisin myös talvisin. Prut puolestaan on Tonavan sivujoki, ja se liittyy Tonavaan maan lounaiskulmassa. Moldovassa on myös laaja pohjavesiverkosto, johon kuuluu yli 2 000 lähdettä.
Ilmasto
Ilmasto on leudon mantereinen, kesät ovat pitkiä ja lämpimiä. Keskilämpötila on heinäkuussa noin 19 °C maan pohjoisosassa ja 23 °C eteläosassa. Talvi on lyhyt Mustanmeren läheisyyden ansiosta. Tammikuun keskilämpötila on noin −4 °C. Vuoden keskimääräinen sademäärä on etelässä 400 mm, pohjoisessa 600 mm. Sadanta vaihtelee kuitenkin huomattavasti. Joinain vuosina määrä voi olla jopa kaksinkertainen, kun joinain vuosina maassa kärsitään kuivuudesta. Suurin osa sateista tulee lämpiminä kesäkuukausina. Talvisin lunta tulee vain vähän.