cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nils Wiklund
Wiklund oli talonpoikaisesta kodista, mutta valmistui papiksi Uppsalassa 1756. Vuonna 1765 hänestä tuli kirkkoherra Isak Grapen apulainen Ylitorniolle. Siellä hän sai aikaan herätysliikkeen, joka on hänen mukaansa on nimetty viklundilaisuudeksi ja johon kuuluivat muun muassa vahvat hurmossaarnat. Vuonna 1779 Wiklund menetti papin paikkansa ja hänet tuomittiin sakkoihin. Hän lähti kuitenkin esittämään asiaansa ja puolustautumaan Ruotsin kuninkaalle Tukholmaan. Matkalla hän koki hengellisen uudelleenheräyksen tavattuaan herrnhutilaisia. Wiklundin jälkeensä jättämä kirjallinen esitys Yhden Suuren, mutta armoitetun Syndisen juttelemus Itsestänsä ilmentääkin juuri herrnhutilaisia vaikutteita.
Johann Friedrich Herbart
pienoiskuva|Johann Friedrich Herbart
Johann Friedrich Herbart (4. toukokuuta 1776, Oldenburg – 14. elokuuta 1841, Göttingen) oli saksalainen filosofi, psykologi ja ”tieteellisen pedagogiikan” perustaja.
Kasvatusfilosofia
Herbartin pyrkimyksenä oli luoda systemaattinen ja looginen kasvatustieteellinen oppirakennelma, joka rakentui etiikasta ja psykologiasta. Etiikan tehtävänä oli osoittaa päämäärät, johon kasvatuksen tulee pyrkiä ja psykologian tuli näyttää keinot, joiden avulla nämä päämäärät voitiin saavuttaa. Tästä huolimatta on tätä järjestelmää pidettävä spekulatiivisena sillä se muodostuu toisiinsa liittyvistä päätelmistä, jotka perustuvat hänen omiin filosofisiin näkemyksiinsä.
Neljän vaiheen opetusteoria: niin sanottujen muodollisten asteiden järjestelmä, eli oikeaoppisen tunnin tai jakson rakenne:
Sivistettävyys (Saks. Bildsamkeit)
Sivistettävyydellä tarkoitetaan kasvatustieteessä ihmisen alttiutta kasvatukselle ja yleisesti ihmisen sivistyskykyisyyttä. Herbartin oppi-isä J. F. Fichte oli käyttänyt käsitettä jo filosofiassa, mutta Herbart oli ensimmäinen, joka muodosti sivistettävyydestä pedagogisen käsitteen. Herbart kehitti käsitteen, koska 1800-luvun filosofian vallitseva vastakkainasettelu determinismin ja transendentiaalisen idealismin välillä ei Herbartin mielessä jättänyt riittävästi tilaa kasvatukselle. Sivistettävyys tarkoittaa Herbartin mukaan, että sivistysprosessi ei tapahdu itsestään ja että se edellyttää ulkopuolista apua eli pedagogista vaikuttamista.
Breathe (Faith Hillin kappale)
Breathe on Stephanie Bentleyn ja Holly Lamarin sanoittama sekä yhdysvaltalaisen countrymuusikko Faith Hillin tuottama kappale. Se julkaistiin samaa nimeä kantavan studioalbumin ensimmäisenä singlenä lokakuussa 1999. "Breathestä" tuli Hillin seitsemäs Yhdysvaltain countrymusiikkilistan kärjen saavuttanut single. Kappale vietti neljä viikkoa Billboard Country Songs -listan kärjessä joulukuussa 1999 ja tammikuussa 2000. Se saavutti myös Billboard Hot 100 -listan toisen sijan huhtikuussa 2000 päästäen edelleen vain Santanan ja The Product G&B:n "Maria Marian" sekä Aaliyahin "Try Againin".
Michael Barratt
Michael Reed Barratt (s. 16. huhtikuuta 1959 Vancouver (Washington), Yhdysvallat) on  yhdysvaltalainen lääkäri ja NASAn astronautti. Ilmailulääketieteeseen erikoistunut Barratt toimi NASAssa ilmailulääkärinä ennen kuin hänet valittiin astronauttikoulutukseen. Hän on osallistunut NASAn sukkula-Mir-ohjelman ja Kansainvälisen avaruusaseman avaruusläketietieteen ohjelmien kehittämiseen. Barratt osallistui lentoinsinöörinä Retkikunta 19:n lennolle, ensimmäiselle avaruuslennolleen, ja jatkoi lentoaan Retkikunta 20:n miehistön jäsenenä. Hän osallistui myös lennolle STS-133.
Barratt on naimisissa tohtori Michelle Lynne Barrattin (o.s. Sasynuik) kanssa; heillä on viisi lasta.
Sari Harmoinen
Sari Anneli Harmoinen (os. Setämaa) on suomalainen matematiikan ja luonnontieteen didaktiikan yliopistonlehtori. Hän toimii Oulun yliopiston Kasvatustieteiden tiedekunnan koulutusdekaanina vuodesta 2016 lähtien.
Harmoinen on toiminut opettajana eri kouluasteilla vuodesta 1988 lähtien. Vuosina 1990–1992 Harmoinen toimi Tampereen normaalikoulun matemaattisten aineiden opettajana. Hän toimi ennen Oulun yliopistoon siirtymistä vuonna 2014, Jyväskylän Voionmaan lukion ja Oulun Pohjankartanon koulun matematiikan, fysiikan ja kemian lehtorina. Harmoinen on toiminnut lisäksi Oulun Lumakeskuksen (OuLuma) vs johtajana ja varajohtajana 2016-2020, Karvin arviointineuvoston varapuheenjohtajan ja Karvin korkeakoulujen arviointijaoksen jäsenenä 2018-2022.
Tutkimusintressejä: Ilmastonmuutos ja nuoret
Kaarle Kaljupää
Kaarle II Kaljupää (, s. 13. kesäkuuta 823 Frankfurt – k. 5. lokakuuta tai 6. lokakuuta 877) oli frankkilais-roomalainen kuningas ja keisari.
Hänen vanhempansa olivat Ludvig Hurskas ja tämän toinen puoliso keisarinna Judit. Isän kuoleman jälkeen velipuolet Lothar I ja Ludvig Saksalainen eivät olleet tyytyväisiä perinnönjakoon, ja veljesten kesken käytiin sotaa, joka päättyi Verdunin sopimukseen vuonna 843. Sopimuksen mukaan Kaarle sai valtakunnan länsiosan (tulevan Ranskan), Ludvig sai valtakunnan Reinin itäpuoliset alueet (tulevan Saksan), ja Lothar sai keisarin arvon sekä Italian, Provencen, Burgundin, Lothringenin ja Friisian.
Seuraavat vuodet olivat rauhaisia ja veljekset tapasivat säännöllisesti jonkinlaisen veljellisen yhteishallinnon ylläpitämiseksi. Lothar kuoli vuonna 855, ja rauhallinen naapuruus päättyi. Ludvig Saksalainen valtasi Kaarlen alueet vuonna 858, ja Kaarle pakeni Burgundiin. Vuonna 860 hän puolestaan hyökkäsi tuloksetta veljenpoikansa maille Provenceen. Samaan aikaan valtakunnassa syntyi eriasteisia kapinoita, ja normannit hyökkäilivät sen pohjoisosaan.
Vuonna 875 Kaarlen veljenpoika, keisari Ludvig II kuoli. Kaarle marssi paavi Johannes VIII:n tuella Italiaan ja kruunattiin Paviassa Italian kuninkaaksi ja Roomassa Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariksi. Ludvig Saksalainen valtasi kostoksi Kaarlen alueita, ja Kaarlen piti palata Ranskan puolelle. Ludvig Saksalainen kuoli 876, ja Kaarle yritti hankkia vanhoja alueitaan takaisin. Paavi joutui pulaan Italiassa saraseenien kanssa, ja kutsui Kaarlea palaamaan Italiaan. Jatkuva Alppien ylittäminen kulutti voimia ja terveyttä, eivätkä Kaarlen omat joukotkaan halunneet osallistua näille kuluttaville sotaretkille. Kaarle kuoli ylittäessään Mont Cenisiä vuonna 877. Hänen seuraajansa oli hänen poikansa Ludvig Änkyttäjä.
220px|thumb|right|Kaarle Kaljupää tervehtii munkkeja Toursissa. Miniatyyri vanhasta kirjasta Kaarle Kaljupäätä pidetään sivistyneenä ja lukeneena ruhtinaana, jolla oli läheinen suhde kirkkoon. Hän haki papistosta tukea niskoittelevia aatelisia vastaan, ja valitsi lähimmät neuvonantajansa kirkonmiehistä. Hänen luonteestaan ja valtakaudestaan on hyvin erilaisia kuvauksia, kenties siksi, että itäfrankkien kronikoijat ovat olleet Ludvig Saksalaisen puolella.
Kaarle Kaljupää ei ehkä sittenkään ollut todellisuudessa kalju. Lisänimi saattoi olla keskiaikaista huumoria. Historioitsijoiden mukaan hänellä todellisuudessa oli paksut hiukset ja runsas parta.
Turmoil
Turmoil on Pain Confessorin esikoisalbumi, joka julkaistiin 8. syyskuuta 2004.
Kappaleesta ”Lake of Regret” kuvattiin musiikkivideo.
Mustio (Jämsä)
Mustio on Keski-Suomessa Jämsässä ja Keuruulla Koivukylänn lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,3 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä. .
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Keurusselän alueella (35.62), jonka Ukonjoen valuma-alueeseen (35.628) se kuuluu.
Great Basin
thumb|Great Basinin alueen maastokartta. Great Basin (aiemmin ) on Yhdysvalloissa Kalliovuorten ja Sierra Nevadan vedenjakajien välissä sijaitseva alue, jolla ei ole mereen johtavaa laskujokea. Great Basinin alue on pääosin ylätasankoa, joka on kuivaa pensasaroa ja aavikkoa. Altaan pinta-ala on 540 000 neliökilometriä, noin puolitoista kertaa Suomen pinta-ala. Great Basin kattaa suurimman osan Nevadasta, puolet Utahista sekä osia Kaliforniasta, Idahosta, Oregonista ja Wyomingistä. Suurimmat kaupungit alueella ovat itäinen Utahin Salt Lake City ja läntinen Nevadan Reno. Alueella on kuuma kesä, mutta hyvin kylmä talvi.
Walkerjärven etelärannalla sijaitsee Hawthornen ammusvarikko, jossa 590 neliökilometrin alueella työskentelee noin 4 500 työntekijää. Alueella on ollut Yhdysvaltain armeijan varikkotoimintaa vuodesta 1930 lähtien.
Kirkwoodin aukko
pienoiskuva|Merkittävimmät Kirkwoodin aukot. Kirkwoodin aukot ovat Aurinkokunnan asteroidivyöhykkeen kohtia, joilla on hyvin vähän asteroideja. Ne ovat Jupiterin aiheuttamia. Kiertoaika kunkin Kirkwoodin aukon kohdalla on jokin tasainen murtoluku Jupiterin kiertoajasta. Esimerkiksi 2,5 AU:n kohdalla on 1:3 kiertoaikaresonanssi Jupiterin kanssa. 1:3 kiertoaikaresonanssi tarkoittaa kiertoaikojen tasamurtolukuista suhdelukua. Kirkwoodin aukkoja vastaavia ovat myös esimerkiksi Saturnuksen renkaiden aukot, kuten Encken ja Cassinin jaot.
Kirkwoodin aukot asteroidivyöhykkeellä
Merkittävimmät aukot ovat 1:3, 2:5, 3:7, ja 1:2 resonanssit. 1:1 resonanssissa ovat ns. troijalaiset asteroidit.
Puolan merivoimat
Puolan merivoimat on yksi Puolan asevoimien kolmesta puolustushaarasta, ja sen tehtävänä on maan merialueen puolustaminen.
Merivoimat perustettiin Puolan itsenäistyttyä uudelleen ylipäällikkö Józef Piłsudskin käskyllä 28. marraskuuta 1918. Puolan merivoimat koostuvat nykyisin laivastosta, merivoimien lentoprikaatista sekä rannikkopuolustusjoukoista. Puolan merivoimilla on kaikkiaan 149 alusta, joista viisi on sukellusveneitä, yksi (museo)hävittäjä, kaksi fregattia, kolme korvettia ja viisi ohjusvenettä. Laivaston alusten etuliitteenä on perinteisesti käytetty lyhennettä ORP.
Maan merivoimat on suunniteltu toimimaan sodan aikana nimenomaan Itämerellä, minkä lisäksi ne vastaavat pelastuspalvelusta ja merentutkimuksesta. Puolan merivoimat osallistuivat Irakin sotaan tarjoamalla logistista tukea.
Merivoimien organisaatio
pienoiskuva|vasen|Puolan merivoimien lippu. Merivoimat muodostuu kahdesta erillisestä laivueesta ja merivoimien lentoprikaatista. Laivueet ovat Gdańskiin sijoitettu 3. laivue ja Świnoujścieen sijoitettu 8. Rannikkopuolustuslaivue, ja lisäksi on 1. merivoimien lentoprikaati, joka myös on sijoitettu Gdańskiin.
Merivoimien tärkeimpänä tehtävänä on maan aluevesien, rannikkoalueen ja maan etujen puolustaminen. Muina tehtävinä on Naton operaatioihin osallistuminen esimerkiksi Lähi-idässä sekä etsintä- ja pelastuspalvelu Itämerellä.
Toksova
Toksova on kaupunkikunta ja sen keskuksena toimiva kaupunkityyppinen taajama Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Inkerinmaalla noin 20 km Pietarista pohjoiseen. Kunnan asukasluku on noin 7 700, keskustaajaman 5 900. Pietarin ja Käkisalmen välisen rautatien varrella on kunnassa kaksi asemaa – Toksovan ja Kaukolan (Kavgolovo) asemat. Toksova on tunnettu pietarilaisten kesänviettopaikka, ja Kavgolovossa on suosittu talviurheilukeskus. 300px|left|thumb|Toksovan puinen asemarakennus.
Asutuskeskukset
Toksovan kaupunkityyppisen taajaman lisäksi kuntaan kuuluvat nykyään asutuskeskukset
Puolan merivoimat
Puolan merivoimien historia
Puolan laivaston ensimmäisenä varsinaisena saavutuksena pidetään kolmetoistavuotisen sodan (1454–1466) aikaista tapausta, jossa vuonna 1456 kolmetoista Gdańskin kaupungin varustamaa alusta ryösti Königsbergiin matkalla olleen alankomaalaisen saattueen, joka kuljetti saksalaisen ritarikunnan tavaroita. Vuonna 1457 Gdańskin kaupungin varustamat kaljuunat tuhosivat Tanskan ja Kuurinmaan muodostaman laivaston Bornholmin edustalla. Menestyksensä jälkeen gdańskilaiset joukot hävittivät aluksia Lyypekissä, Rostockissa ja Stralsundissa. Vuonna 1463 Puolan hallitsija kokosi laivaston torjuakseen saksalaisen ritarikunnan ja Tanskan laivaston maihinnousun. Seuranneessa Veikselinhaffin taistelussa neljästäkymmenestäneljästä hyökänneestä aluksesta selvisi ainoastaan yksi, joka kuljetti saksalaisen ritarikunnan suurmestaria. Voitto takasi maalle esteettömän pääsyn Itämerelle. Toisessa Thornin rauhassa 1466 Puolalle luovutettiin Gdańskin kaupunki, mikä mahdollisti merikelpoisen laivaston ylläpidon. Lisäksi se sai Toruńin, Elblągin, Olsztynin ja Malborkin. Voitettuaan Venäjän keisarikunnan laivaston 1561 maa sai hallintaansa toisen tärkeän sataman Riiasta.
Olivan taistelussa 1627 saavutettu voitto Ruotsin laivastosta varmisti maan alusten pääsyn Atlantille ja mahdollisti kaupankäynnin kaikkialla Euroopassa. Kuningas Sigismund II perusti 1625 kuninkaallisen laivaston esikunnan eli amiraliteetin, jolle Sejmin 1637 luovuttama määräraha mahdollisti laivaston luomisen. Laivaston saama taloudellinen tuki jäi vähäiseksi, ja se kuihtui vuoteen 1650 mennessä.
Kuurinmaan herttuakunnalla oli kuitenkin samanaikaisesti voimakas laivasto, joka perusti siirtokunnat muun muassa Tobagoon Länsi-Intian saaristoon (Uusi Kuurinmaa) ja Gambianjoen suistoon. Puola-Liettua ei kuitenkaan valtiona perustanut olemassaolonsa aikana merkityksellistä laivastoa.
Luominen 1918–1939
Puolan tasavallan merivoimat perustettiin 28. marraskuuta 1918, vain seitsemäntoista päivää itsenäisyysjulistuksen jälkeen. Perustettaessa niille asetettiin kaksi tehtävää, jotka olivat Pommeriin kohdistuvien vaatimusten tukeminen sekä maan vesireittien suojaaminen. Tehtävien täyttämiseksi laivaston käyttöön asetettiin aluksia, jotka oli kerätty siviileiltä ja aseistettu. Samalla aloitettiin varsinaisten sotalaivojen suunnittelu. Laivaston ensimmäisenä komentajana oli Bogumił Nowotny.
Versailles’n rauhan perusteella Puolan merivoimille siirrettiin joulukuussa 1919 kuusi Saksan keisarillisen laivaston torpedovenettä, mikä oli Puolan edustajien mielestä aivan liian vähän. Puolan edustajien mukaan heille olisi pitänyt luovuttaa kaksi risteilijää, kaksi hävittäjää sekä sukellusveneen torjunta-aluksia, moottoriveneitä ja tukilaivoja. Alukset siirrettiin Puolalle joulukuussa 1919.
Puola määritteli alueelleen 42 merimailin rajan 10. helmikuuta 1920. Samalla Gdańskista tehtiin vapaakaupunki. Merivoimien tukikohdat sijaitsivat Puckissa ja Helissä. Gdańskin varustelu sotasatamaksi aloitettiin 1922.
Maa aloitti laivastonsa nykyaikaistamisen 1920- ja 1930-luvuilla merivoimien esikuntapäällikön, vara-amiraali Jerzy Świrskin ja laivaston komentajan kontra-amiraali Józef Unrugin johdolla. Maan ensimmäiset uutena hankitut sota-alukset olivat tammikuussa 1920 Danziger Werftiltä tilatut neljä Warszawa-luokan jokimonitoria, jotka valmistuivat vuoden loppuun mennessä. Alukset sijoitettiin Veikselille. Veikselille ja toinen Pinajoelle asetettu laivasto-osasto olivat ainoat merkitykselliset laivastoyksiköt sodassa Neuvosto-Venäjää vastaan 1919–1921.
Toksova
Historia
Suuren Pohjan sodan jälkeen alue siirtyi jälleen Venäjälle. Toksovan Palikoonan eteläosassa (polygoni eli sotaväen ampuma-alue) on valtava joukkohautojen alue, jossa 1920–1930-luvuilla ammuttiin kymmeniätuhansia kommunismin vastustamisesta tuomittuja ihmisiä. Tälle Koirakankaalle on pystytetty muistomerkki niille arviolta 46 700 ihmiselle, jotka siellä saivat surmansa NKVD:n teloittamina. Nykyinen Toksovan luterilainen kirkko on vuodelta 1887. Toksovan kirkossa pidettiin viimeinen jumalanpalvelus 1936. Alueen suomalais-inkeriläistä väestöä karkotettiin useaan otteeseen ensin osa vuonna 1936, sitten kaikki vuonna 1942 ja sodan jälkeen palanneet karkotettiin vielä vuonna 1947. Vasta Stalinin kuoltua 1953 toksovalaiset olisivat saaneet laillisesti palata takaisin. Harva enää palasi, sillä mahdollisuudesta ei ilmoitettu ja monet olivat jo juurtuneet muualle.
Toksovan historialliset kylät
Autio, Auvola, Haapaoja, Halosi, Himakkala, Hittola, Hännikäinen, Iso Kiurunmäki, Kaukola, Kiuru, Koivukylä, Kopittala, Kujala, Leppisaari, Oinaala, Osselki, Poroskylä, Puhilanmäki, Purnu, Rantala, Rappula, Rohma, Sepänsuo, Särky, Taskunmäki, Toksova, Uusi-Miina, Vaarakkala, Vanha-Miina, Vartiamäki, Vehkoja
Puolan merivoimat
Luominen 1918–1939
Merivoimat tilasi 1923 Krakovasta vielä kaksi jokimonitoria, jotka olivat viimeinen varsinainen jokilaivueisiin tehty hankinta. Vuonna 1924 laadittu kunnianhimoinen hankintasuunnitelma käsitti kaksi risteilijää, kuusi hävittäjää, 12 torpedovenettä ja 12 sukellusvenettä, ja suunnitelma oli tarkoitus toteuttaa kahdentoista vuoden aikana. Hankintasuunnitelman perusteella anottiin varoja yhdeksän sukellusveneen, kelluvan telakan sekä vanhan Ranskan laivaston risteilijän Desaix’n tilaamiseksi, mutta maan taloudellisen tilanteen heikkenemisen vuoksi voitiin tilata ainoastaan kolme sukellusvenettä. Yllättäen kuitenkin annettiin lisävaltuutus kahden hävittäjän tilaamiseksi Ranskasta.
1930-luvun lama esti kaikki hankinnat. Mahdollisuus uusiin tilauksiin tuli talouden toipuessa 1933, jolloin puolalaisilta telakoilta tilattiin neljä miinanraivaajaa. Suuremmat alukset oli kuitenkin tilattava ulkomailta, ja 1934 tilattiin miinalaiva Ranskasta ja kaksi hävittäjää J. Samuel White and Companyltä Britanniasta.
Toksova
Toksovan nykyisyys
Toksovan luterilaisen kirkon entistäminen aloitettiin 1991 ja työ valmistui 1994. Seurakunnassa on nykyisin jäseniä noin 600. Toksovassa ilmestyy vuonna 2000 perustettu suomenkielinen Toksovan Sanomat.
Puolan merivoimat
Luominen 1918–1939
Pommerin hallinnasta nousseen keskustelun seurauksena kansanliike keräsi varat sukellusveneen hankkimiseksi 1935, ja tilaus tehtiin Alankomaista. Samalla valtio rahoitti toisen sukellusveneen. Hieman ennen toisen maailmansodan puhkeamista esitettiin 17 moottoritorpedoveneen hankintaa.
Toksova
Toksovan nykyisyys
Toksovan ortodoksinen kirkko on pyhitetty arkkienkeli Mikaelille. Kavgolovon talviurheilukeskuksessa on pidetty hiihdon maailmancupin osakilpailuja. Alueella on myös visenttifarmi.
Puolan merivoimat
Luominen 1918–1939
Saksan sotilaallisen mahdin nousu aloitti Puolan varustautumisen. Laivasto teki 1936 suunnitelman, jonka mukaan seuraavien kuuden vuoden aikana tuli hankkia kahdeksan hävittäjää, 12 sukellusvenettä, miinalaiva, 12 miinanraivaajaa ja 10 moottoritorpedovenettä. Ohjelmaa kuitenkin supistettiin esiteltäessä voimakkaasti, ja lopulta se sisälsi ainoastaan kaksi hävittäjää, kaksi sukellusvenettä, kaksi miinanraivaajaa ja kaksi moottoritorpedovenettä, jotka tilattiin ennen sodan puhkeamista. Lisäksi suunniteltiin kahden miinanraivaajan ja viiden moottoritorpedoveneen hankintaa sekä Wicher-luokan alusten nykyaikaistamista.
Puolan laivaston kalusto ennen toista maailmansotaa
Torpedoveneet:
Kate Hudson
Kate Garry Hudson (s. 19. huhtikuuta 1979 Los Angeles, Kalifornia) on yhdys­valtalainen näyttelijä. Hudson nousi julkisuuteen saatuaan Oscar-ehdokkuuden vuonna 2000 elo­kuvasta Melkein julkkis. Hän esiintyi nuorten musikaali­sarja Gleen neljännellä tuotanto­kaudella, jossa hänen roolinsa on Cassandra July.
Puolan merivoimat
Puolan laivaston kalusto ennen toista maailmansotaa
Tykkiveneet:
Kate Hudson
Varhainen elämä
Hudsonin äiti on Oscar-palkittu näyttelijä Goldie Hawn ja isä muusikko ja näyttelijä Bill Hudson. Hudsonin vanhemmat erosivat hänen syntymänsä jälkeen. Hawnin poika­ystävä näyttelijä Kurt Russell osallistui hänen kasvattamiseensa.
Puolan merivoimat
Puolan laivaston kalusto ennen toista maailmansotaa
Hävittäjät:
Kate Hudson
Ura
InStyle-verkko­sivusto valitsi vuonna 2010 Kate Hudsonin Versacen iltapuvun vuoden 2003 Oscar-gaalassa vuosi­kymmenen parhaaksi naisten juhla­puvuksi.
Puolan merivoimat
Puolan laivaston kalusto ennen toista maailmansotaa
Sukellusveneet:
Kate Hudson
Yksityiselämä
Hudson avioitui muusikko Chris Robinsonin kanssa vuonna 2000. Heillä on vuonna 2004 syntynyt lapsi. Parin asumu­sero alkoi elo­kuussa 2006 ja Robinson haki avio­eroa saman vuoden marras­kuussa. Keväästä 2010 Hudson seurusteli Muse-yhtyeen laulajan Matthew Bellamyn kanssa. Hudson ja Bellamy kihlautuivat 24. huhti­kuuta 2010 New Yorkissa ja heille syntyi poika vuonna 2011. Pari erosi joulu­kuussa 2014. Vuonna 2016 Hudson alkoi seurustella Danny Fujikawan kanssa. Heidän tyttärensä syntyi 2019.
Painted Desert
thumb|Seudulle tyypillisiä kallionrinteitä. Painted Desert (suomeksi ’maalattu aavikko’) on Pohjois-Arizonassa Yhdysvalloissa sijaitseva vuoristoinen aavikko, jossa näkyy kallioissa värikkäitä kerrostumia, ikään kuin maalattuja. Ne ovat erityisen kauniita auringon laskiessa. Alue ulottuu Grand Canyonista Petrified Forestiin. Kerrostumat ovat triaskaudelta. Alue on navajo- ja hopi-intiaanien perinteistä aluetta.
Puolan merivoimat
Puolan laivaston kalusto ennen toista maailmansotaa
Muut:
Toinen maailmansota 1939–1945
pienoiskuva|Hävittäjä [[ORP Grom (1936)|ORP Grom, joka upposi taisteluissa Narvikin lähellä Norjassa 1940.]] Saksan hyökättyä Puolaan Puolan merivoimat oli valmistautumaton ja sen kehitysohjelmat kesken. Paras kalusto siirrettiin Peking-suunnitelman mukaisesti Britteinsaarille, jossa ne liittyivät liittoutuneiden laivastoihin. Hävittäjät ORP Burza, ORP Blyskawica ja ORP Grom lähtivät 30. elokuuta merelle kohti Skotlantia ja Leithin laivastotukikohtaa. Hävittäjien lisäksi Britteinsaarille matkasivat sotatoimien alettua sukellusveneet ORP Orzel ja ORP Wilk, ja loput kolme internoitiin Ruotsiin Sukellusveneet osallistuivat ennen lähtöään operaatio Worekiin, jossa niiden tehtävä oli estää rannikkolinnakkeiden ampuminen mereltä.
Puolaan jääneet alukset osallistuivat maansa puolustamiseen muun muassa miinoittamalla rannikkoa. Pääosa aluksista tuhoutui ilmahyökkäyksissä tai miehistö upotti ne. Saksalaiset nostivat osan aluksista ja liittivät ne laivastoonsa.
Sodan aikana marraskuussa 1939 Puolan pakolaishallituksen laivastolle luovutettiin Pariisissa allekirjoitetun yhteistyösopimuksen mukaisesti runsaasti aluksia. Muun muassa Belgian ja Ranskan antauduttua Brittensaarille jäi runsaasti aluksia, joiden miehistöt palasivat perheidensä luokse mannermaalle, esimerkiksi hävittäjä Ouragan, partioalukset Medoc ja Pomerol ja sukellusveneidentorjunta-alukset Ch-11 ja Ch-15. Näin saaduista aluksista kuitenkin osa palautettiin Vapaan Ranskan laivastolle. Britannian kuninkaallinen laivasto luovutti muun muassa kaksi risteilijää, seitsemän hävittäjää, kolme sukellusvenettä ja muutamia pienempiä aluksia. Laivaston alukset osallistuivat liittoutuneiden mukana sotatoimiin Norjassa ja Dunkerquen evakuointiin, Saksan laivaston taistelulaivan Bismarckin upottamiseen , saattueiden suojaamiseen Atlantilla, Jäämerellä ja Välimerellä (operaatio Halberd, Harpoon) sekä Pohjois-Afrikan, Sisilian, Calabrian, Salernon, Anzion, Etelä-Ranskan ja Normandian maihinnousuihin.
Sodan aikana sen aluksista tuhoutui risteilijä, neljä hävittäjää, miinalaiva, torpedovene, kaksi sukellusvenettä ja pienempiä aluksia, kaikkiaan 26 alusta, joista pääosa jo Puolan taisteluiden aikana syyskuussa 1939.
Toisen maailmansodan jälkeen (Varsovan liitto)
Puolan merivoimat luotiin uudelleen 1945–1948, jolloin sen kalustoon kuuluivat aluksi sodasta selvinneet alukset sekä länsiliittoutuneiden lahjoittamat alukset (ORP Blyskawica, kolme sukellusvenettä, neljä miinanraivaajaa, kaksi partioalusta ja koululaiva sekä kolme BYMS raivaajaa). Lisäksi sotakorvauksena luovutettavien Saksan laivaston alusten korvaajina saadut Neuvostoliiton luovuttamat yhdeksän miinanraivaajaa, kaksitoista sukellusveneentorjunta-alusta (saattaja) ja kaksi moottoritorpedovenettä. Aluskanta ei ollut kuitenkaan riittävä 500 kilometrin rantaviivan suojaamiseen, ja vuoden 1947 laivastosuunnitelma sisälsikin suuren laivanrakennusohjelman 42 000 tonnin laivaston luomiseksi. Suunnitelmassa oli kahdeksantoista sukellusvenettä, 24 moottoritorpedovenettä, yhdeksän saattajaa, 44 partioalusta ja 66 miinanraivaajaa, jotka oli tarkoitus valmistaa seuraavien 20 vuoden kuluessa.
Suunnitelma oli kuitenkin sodan runteleman maan taloudelle liian kunnianhimoinen, ja sitä supistettiin siten, että vuosina 1950–1955 valmistettaisiin viisi moottoritorpedovenettä, viisi partioalusta, viisi miinanraivaajaa ja viisi miinanraivauksen apuvenettä. Maassa olleet neuvostoliittolaiset upseerit hylkäsivät suunnitelman 1950 liittäessään Puolan merivoimat Itämeren laivastonsa operaatiosuunnitelmiin. Seuraavana vuonna julkistettiin puolustusselonteko, jonka pohjalta Puolan puolustuskykyä kehitettäisiin. Selonteossa merivoimien tehtäväksi määritettiin Gdynian laivastotukikohdan suojaaminen, ja tähän tarpeeseen laivaston uudistaminen pohjautuisi. Maalle luotiin kokeiluluonteisesti maihinnousulaivasto käytettyinä hankituista saksalaisista ja yhdysvaltalaisista maihinnousualuksista. Lisäksi nykyaikaistettiin hävittäjä ORP Burza. pienoiskuva|vasen|Ohjushävittäjä ORP Warszawa III. Vanhentuneiden alusten korvaamista käsiteltiin seuraavan kerran puolustushallinnon viisivuotissuunnitelmassa 1955–1960, jossa esitettiin viiden hävittäjän, yhdeksän fregatin, kahdentoista sukellusveneen ja 96 moottoritorpedoveneen hankintaa Neuvostoliitosta ja lisäksi 60 miinanraivaajan ja kahdeksan sukellusveneentorjunta-aluksen tilaamista kotimaasta. Maan heikko talous kuitenkin esti suunnitelman toteuttamisen. Ensimmäisenä merkkinä talouden heikkenemistä oli vuoden 1952 nälänhätä, mutta ainoastaan Stalinin kuolema, Geneven huippukokous 1955 ja Poznańin kansannousu 1956 estivät maan neuvostososialistisen hallinnon ja varustautumisen jatkumisen. Muutos aiheutti myös neuvostoliittolaisten upseerien poistamisen hallinnon määräävistä asemista ja perinteisten puolalaisten asepukujen palauttamisen käyttöön.
Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteerin Nikita Hruštšovin johtama hallinto pakotti Puolan vastaanottamaan uuden varustautumissuunnitelman, joka hyväksyttiin maaliskuussa 1961. Suunnitelman mukaan seuraavan seitsemän vuoden kuluessa merivoimien vahvuudeksi muodostuisi kolmen aluksen hävittäjälaivue, kuuden aluksen ohjusvenelaivue, seitsemän veneen sukellusveneosasto, 19 veneen moottoritorpedoveneosasto, kahdeksan aluksen sukellusveneentorjuntaosasto, 24 aluksen miinanraivaajaosasto, seitsemän veneen jokimiinanraivaajalaivue ja 28 aluksen maihinnousulaivasto. Niistä miinanraivaajat, sukellusveneentorjunta-alukset, moottoritorpedoveneet, maihinnousualukset sekä apualukset valmistaisi puolalainen meriteollisuus. Suunnitelma saatiin toteutetuksi 1960-luvun lopulla lukumäärällisesti, mutta suuret viiveet ja jatkuva budjettivaje aiheuttivat alusten vanhenemisen (ei korvattu uusilla) ja toisaalta laadullisen leikkauksen (esimerkiksi aseistus ja elektroniikka).
Valtion puolustushankinnat yhdistettynä maan heikkoon talouteen aiheuttivat Puolassa mellakoita joulukuussa 1970. Ikääntyvien alusten korvaamisen viiveet aiheuttivat lisääntyvää huolta Puolan puolustusministeriössä, jonka piti keskittyä maavoimien ja ilmavoimien kykyyn täyttää Varsovan liiton vaatimukset. Maa menetti 1980-luvulle tultaessa kakkosasemansa Varsovan liitossa Itä-Saksalle.
Maa aloitti 1980 laivastonsa nykyaikaistamisen suunnittelun. Suunnitelman mukaan pinta-alukset rakennettaisiin Puolassa ja asejärjestelmät hankittaisiin Neuvostoliitosta. Kesän lakot kuitenkin johtivat kommunistipuolueen vallasta luopumiseen. Levottomuudet heikensivät entisestään heikkoa taloutta, mikä hidasti merkittävästi laivaston nykyaikaistamista. Ensimmäisinä valmistuivat paikallisten telakoiden valmistamat Notec-luokan miinanraivaajat, mutta ohjelman runkona olleista seitsemästä Kaszub-luokan korvetista valmistui ainoastaan nimikkoalus ORP Kaszub, ja sekin saatiin palvelukseen vasta 1990-luvun alussa.
Maan taloutta kuormitti lisäksi alusten hankinta Neuvostoliitosta, kun sieltä ostettiin neljä Tarantul-luokan korvettia korvaamaan Osa-luokan aluksia. Muita merkittäviä 1980-luvun hankintoja olivat Kilo-luokan sukellusveneen hankinta 1986 ja sen jälkeen pienempien ja kahden halvemman Foxtrot-luokan aluksen hankinta 1987–1988. Heikko talous kuitenkin aiheutti jälleen maassa levottomuuksia kesällä 1988, ja kommunistinen puolue suostui neuvottelujen ja kesäkuun 1989 vaalien jälkeen luopumaan vallasta. Puola oli ensimmäinen Naton yhteistyökumppani ja lopulta halukkain liittymään Natoon, mikä mahdollistuisi Neuvostoliiton hajoamisen myötä.
Nato-maa
Puola on osallistunut useisiin kansainvälisiin harjoituksiin ja operaatioihin. Gdynian laivastotukikohta valittiin 1999 Itämerelle sijoitettujen Naton sukellusveneiden tukikohdaksi.
Meneillään on laivaston nykyaikaistaminen täysin Nato-yhteensopivaksi ja uusien vaatimusten mukaiseksi. Suunnitelmaa hidastaa tarkoitukseen varattujen varojen vähyys. Puola on kuitenkin hankkinut Ruotsista RBS15 Mk3 -ohjuksia ja Norjasta Naval Strike -ohjuksia sijoitettavaksi aluksille ja rannikkopuolustukselle. Lisäksi laivastolle on tarkoitus hankkia vuoteen 2013 mennessä seitsemän sukellusveneentorjuntaan ja pelastuspalveluun soveltuvaa helikopteria.
Laivasto tilasi vuonna 2011 uuden Scorpene-luokan sukellusveneen, jonka piti olla palveluksessa 2017. Projekti kuitenkin viivästyi, eikä sukellusvene ollut palveluksessa vielä elokuussa 2020. Seitsemän Gawron-luokan korvetin tilaus on supistettu kahteen. Säästyneillä varoilla on tarkoitus hankkia kolme Kormoran 2 -luokan miinantorjunta-alusta.
Alukset
pienoiskuva|Ulkovartiolaiva [[ORP Ślązak (2015)|ORP Ślązak Gdańskinlahdella.]] Pinta-alukset
pienoiskuva|Kilo-luokan sukellusvene [[ORP Orzeł.]] Sukellusveneet
Apualukset
Lentokalusto
Helikopterit Lentokoneet
Alec Aalto
Alec Mikael Aalto (24. syyskuuta 1942 Helsinki – 24. joulukuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti. Ulkoministeriössä hän aloitti vuonna 1979 ja toimi Suomen suurlähettiläänä Itävallassa (1991–1995), Italiassa (2003–2006) ja Ruotsissa 2006–2010 eläkkeelle jäämiseensä asti.
Aalto valmistui oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1967 Helsingin yliopistosta, ja hän opiskeli myös musiikkia Sibelius-Akatemiassa. Vuosina 1968–1970 hän opiskeli Oxfordin yliopistossa kansainvälistä oikeutta.
Ulkoministeriön palvelukseen Aalto siirtyi vuonna 1979. Vuoteen 1984 saakka hän toimi ministeriön lehdistö- ja kulttuurikeskuksen päällikkönä, vuonna 1985 kauppapoliittisen osaston neuvottelevana virkamiehenä ja vuosina 1986–1991 kauppapoliittisen osaston apulaisosastopäällikkönä.
Vuonna 1991 Aalto aloitti suurlähettiläänä Itävallassa toimien samalla Suomen edustajana Wienissä toimivissa YK:n järjestöissä ja oli akkreditoituna myös Sloveniaan. Vuosina 1995–1997 Aalto työskenteli valtioneuvoston kansliassa pääministerin erityisavustajana kansainvälisissä asioissa. Vuodet 1997–2003 hän oli Euroopan unionin asioiden valtiosihteeri ja vuosina 2000–2003 myös valtioneuvoston EU-sihteeristön päällikkö.
Vuodet 2003–2006 Aalto oli Suomen suurlähettiläs Italiassa, akkreditoituna myös Maltalle ja San Marinoon. Kesäkuussa 2006 hän aloitti viimeisen pestinsä suurlähettiläänä Ruotsissa. Aalto jäi eläkkeelle helmikuussa 2010.
Aallon vanhemmat olivat näyttelijä Märta Laurent ja varatuomari, kauppaneuvos Arvo Mikael Aalto. Hän oli kaksikielinen. Hänellä oli vaimo ja tytär. Aalto harrasti musiikkia ja viihtyi maaseudulla, saaristossa ja Lapissa.
Black Hebrew Israelites
pienoiskuva|Black Hebrew Israelites -liikkeen edustajia marssimassa kadulla. Black Hebrew Israelites on uskonnollinen ryhmittymä, jonka mukaan afroamerikkalaiset, joidenkin alaryhmien mukaan myös alkuperäisamerikkalaiset ja latinot, ovat juutalaisten sijasta muinaisten Israelin heimojen todellisia jälkeläisiä ja Jumalan valittu kansa. Sen opissa on vaikutteita juutalaisuuden ja kristinuskon lisäksi muun muassa vapaamuurariudesta ja okkultismista. Liike sai alkunsa Yhdysvalloissa 1890-luvulla osana mustien nationalistien liikehdintää, ja se on jakaantunut useisiin alajärjestöihin oppeja ja johtajuutta koskevien sisäisten kiistojen vuoksi. Black Hebrew Israelites -liikkeellä ei ole yhteyttä tummaihoisiin juutalaisiin, kuten etiopianjuutalaisiin.
Ihmisoikeusasiajärjestö Southern Poverty Law Center luokittaa 144 Black Hebrew Israelites -alaryhmää viharyhmäksi. Osa ryhmittymästä opettaa mustien olevan rodullisesti muita ylivertaisempia, valkoisten olevan "pahuuden henkilöitymiä" ja "Saatanan palvelijoita", juutalaisten olevan valituksi kansaksi tekeytyviä "saatanallisia teeskentelijöitä" ja valkoisista tulevan mustien palvelijoita maailmanlopun jälkeen. Vihamielisyyttä kohdistuu toisinaan myös Afrikassa eläviä mustiakin kohtaan. Vuonna 2019 liikkeeseen yhdistyvä väkivalta sai mediahuomiota, kun kaksi liikkeeseen kytkeytynyttä henkilöä teki aseellisen terrori-iskun košer-kauppaan Jersey Cityssä ja tappoi kolme ihmistä ja liikkeeseen yhteyksissä ollut henkilö teki puukkoiskun rabbin kodissa pidettyihin hanukka-juhliin. Suurin osa Black Hebrew Israelites -ryhmittymään kuuluvista ei kehota väkivaltaisiin menetelmiin, eivätkä kaikki ilmaise avoimesti suoranaista vihamielisyyttä, mutta vuoden 2008 raportin mukaan ääriajattelu liikkeen sisällä on ollut kasvussa.
Historia
Afroamerikkalaisten orjien keskuudessa Raamatun kertomuksesta heprealaisten orjuudesta Egyptissä oli muodostunut erityisen merkityksellinen, johon he vertasivat omaa kokemustaan Amerikassa, ja 1800-luvun lopulla jotkut afroamerikkalaiset alkoivat pitää itseään kirjaimellisesti muinaisten israelilaisten jälkeläisinä. Anglo-israelismi-liike opetti englantilaisten kristittyjen olevan israeliittien suoria jälkeläisiä, ja osa afroamerikkalaisista omaksui heidän narratiivinsa asettamalla mustat englantilaisten tilalle, ja aate levisi kristillisten pyhitys- ja helluntaiherätysliikkeiden parissa. Prince Hallin alkuun paneman mustien vapaamuurarien haaran uskomuksia ja rituaaleja hyödynnettiin opin laajentamisessa ja harjoittamisessa. Näitä aineksia yhdistäneiden William Christianin ja William Saunders Crowdyn katsotaan aloittaneen Black Hebrew Israelites -liikkeen ensimmäisen aallon 1890-luvulla, ja liike levisi nopeasti Yhdysvaltojen etelävaltioissa ja Keskilännessä. Crowdy lähetti lähetyssaarnaajia myös Afrikkaan.
Liikkeen kolmas aalto hylkäsi aiemman sukupolven juutalaisilta ottamia vaikutteita ja alkoi esimerkiksi käyttää kipan sijasta turbaania. Liikettä alettiin pitää aiempaa enemmän poliittisena vastauksena mustien kokemiin epäkohtiin, ja monet muuttivat urbaaneista naapurustoista maaseudulle ja osa myös Afrikkaan ja Israeliin. Israeliin liikkeen jäsenet asettuivat laittomasti. Liikkeestä muodostui aiempaa militantimpi, patriarkaalisempi ja se korosti enemmän mustaa nationalismia.
The Solution
The Solution on Beanie Sigelin neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 11. joulukuuta 2007. Se debytoi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalla 37.
Koripallon Suomen Cup 2022
Koripallon Suomen cup 2022 on 50. kerta, kun koripallon miesten Suomen cup-mestaruudesta pelataan. Cup-kilpailun formaattia muutettiin vanhaan perinteisempään muotoonsa.
Tausta
22.11.2021 Suomen Cup -joukkueiden valintatilaisuus järjestettiin. Korisliigojen runkosarjan kärkinelikon joukkueet valitsivat paremmuusjärjestyksessä vastustajansa joulukuussa pelattavaan puolivälierävaiheeseen. Rankingin neljällä parhaalla on kotietu puolivälierissä. Suomen Cupin puolivälierät pelataan 10.-12.12. Miesten Suomen Cupin Final Four -tapahtuma pelataan 14.-16.1.2022 Helsingissä Urhea-hallissa. Yle lähettää Final Four -tapahtuman suorana YLE TV2:lla sekä YLE Areenassa. Suomen cup -voittaja palkitaan 10.000 euron rahapalkinnolla. Finaalin hävinnyt joukkue saa palkinnoksi 3.000 euroa.
Gammahydroksivoihappo
Historia
Gammahydroksivoihappo syntetisoitiin ensimmäisen kerran vuonna 1960 ja vuonna 1963 huomattiin, että ihmisten aivoissa esiintyy samaa yhdistettä luontaisesti.
Gammahydroksivoihappoa käytettiin 1960-luvulla yleisesti nukutusaineena, mutta myöhemmin sen käytöstä tähän tarkoitukseen luovuttiin tehokkaampien ja turvallisempien nukutusaineiden korvatessa sen. 1970-luvulla gammahydroksivoihappoa käytettiin narkolepsian hoitoon, mutta käyttö lopetettiin aineen tehottomuuden ja sivuvaikutusten takia. 1980-luvulla ainetta markkinoitiin rasvanpolttajana ja lihasten kehittäjänä.
Vuonna 1990 Yhdysvaltain elintarvike- ja lääkevirasto FDA julisti tuolloin ravintolisänä myydyn gammahydroksivoihapon haitalliseksi nautittuna ja sitä sisältävät tuotteet poistettiin myynnistä.
Käyttötavat
Natriumoksibaattia eli gammahydroksibutyraatin (GHB) natriumsuolaa valmistetaan Xyrem-tuotenimellä katapleksian hoitoon aikuisilla narkolepsiapotilailla. Lääkkeenä ainetta käytetään liuoksena suun kautta.
Huumausaineena gammahydroksivoihappoa käytetään yleensä liuoksena (joskus myös rakeina, kapseleina tai hygroskooppisena jauheena) suun kautta otettuna. Gamma rentouttaa ja euforisoi, mutta myös väsyttää. Yliannostus aiheuttaa aluksi pahoinvointia ja pyörrytystä. Suurina annoksia gamma on myrkyllinen ja yliannostus voi johtaa syvään, koomaa muistuttavaan uneen, pulssin hidastumiseen, verenpaineen laskuun, kouristuksiin ja hengityksen lamaantumiseen. Suomessa on ollut joitakin yliannostuksesta johtuneita myrkytyskuolemia.
Farmakodynamiikka
Solut tuottavat gammahydroksivoihappoa sitruunahappokierrossa pelkistämällä sukkiinisemialdehydiä sukkiinisemialdehydireduktaasin (SSR) avulla. Tämä entsyymi indusoituu cAMP-pitoisuuden noususta, eli yhdisteet jotka nostavat cAMP:a, nostavat elimistön gammahydroksivoihapon synteesiä ja vapautumista. Gammahydroksivoihappo on myös GABA:n, glutamaatin, ja glysiinin esiaste. Se nostaa kehon kasvuhormonipitoisuuksia väliaikaisesti. Tarkkaa gammahydroksivoihapon funktiota elimistössä ei kuitenkaan tiedetä.
Sen vaikutuksista tiedetään kuitenkin, että aivoissa usea reseptori aktivoituu gammahydroksivoihaposta. Pieninä pitoisuuksina gammahydroksivoihappo stimuloi aivojen dopamiinin eritystä, mikä selittää aineen aiheuttaman euforian tunteen ja stimulaation. Gammahydroksivoihapon aktivoimat reseptorit vaikuttavat myös nostavan eksitatoivan välittäjäaineen, glutamaatin pitoisuuksia. Korkeammilla annoksilla aine aktivoi aivojen GABAB -reseptoreja johtaen dopamiinin aktiivisuuden laskuun. Tämä aiheuttaa aineelle tyypillisen sedatiivisen vaikutuksen.
Lainsäädäntö
Yhdistyneet kansakunnat on luokitellut GHB:n huumausaineeksi psykotrooppisia aineita koskevassa yleissopimuksessa. Suomessa GHB luokiteltiin huumausaineeksi vuonna 2001. Vuonna 2009 korkein oikeus katsoi GHB:n erittäin vaaralliseksi huumausaineeksi. Gammahydroksivoihappoa ei saa toimittaa yksityishenkilöille ilman lääkemääräystä.
Edmonton Oilers
Edmonton Oilers on kanadalainen ammattilaistason jääkiekkoseura, jonka kotikaupunki on Edmonton Albertan provinssissa. Seura kuuluu NHL:n Läntisen konferenssin Tyynenmeren divisioonaan.
Edmonton Oilers perustettiin 1. marraskuuta 1971, ja seura liittyi seuraavalle kaudelle WHA-liigan jäseneksi yhtenä liigan kahdestatoista alkuperäisseurasta. Alun perin Oilersin piti olla toinen Albertan WHA-seuroista yhdessä Calgary Broncosin kanssa, mutta Broncosin organisaatio siirrettiin Yhdysvaltojen puolelle Clevelandiin, jossa se otti käyttöönsä nimen Cleveland Crusaders. Jäätyään ainoaksi Albertan seuraksi Oilers otti käyttöönsä nimen Alberta Oilers. Jo seuraavalla kaudella seuran nimi vaihdettiin takaisin Edmonton Oilersiksi, minkä jälkeen seuran nimeä ei ole muutettu. NHL:ään Oilers liittyi WHA:n alasajon myötä vuonna 1979 yhdessä Quebec Nordiquesin, Hartford Whalersin ja Winnipeg Jetsin kanssa.
Oilers on voittanut NHL:n Stanley Cup -mestaruuden viidesti vuosina 1984, 1985, 1987, 1988 ja 1990. Oilersia voidaankin New York Islandersin ohella pitää 1980-luvun NHL:n parhaana seurana.
WHA ja ensimmäiset vuodet NHL:ssä
Alberta Oilers liittyi WHA:han vuonna 1972 liigan perustajajäsenenä. Seuran perustaja oli Bill Hunter, joka oli aiemmin omistanut Western Hockey League -seuran Edmonton Oil Kingsin. Aluksi suunniteltiin, että joukkue pelaisi kotiottelunsa sekä Edmontonissa että Calgaryssä ja joukkue nimettiin Alberta Oilersiksi. Suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut ja joukkue pelasi kaikki kotiottelunsa Edmontonissa. Nimi muutettiinkin Edmonton Oilersiksi vuonna 1973.
Oilersin omistus siirtyi 1970-luvun puolivälissä Nelson Skalbanialle, joka otti myöhemmin liikekumppanikseen Peter Pocklingtonin. Skalbania myi sittemmin koko osuutensa seurasta Pocklingtonille. Vuonna 1978 Oilers teki historiansa merkittävimmän pelaajakaupan, kun Pocklington osti Wayne Gretzkyn Indianapolis Racersiltä. Gretzky ehti pelata vain yhden kauden WHA:ssa ennen liigan tarun päättymistä. Hän oli seuran selvästi parhaana pistemiehenä johdattamassa Oilersia WHA:n loppuotteluihin. Edmonton hävisi loppuottelusarjan Winnipeg Jetsiä vastaan voitoin 2–4. NHL:ään Oilers liittyi vuonna 1979 kolmen muun WHA-seuran, Jetsin, Hartford Whalersin ja Quebec Nordiquesin kanssa. Oilers on näistä seuroista ainoa, joka on välttänyt siirron toiselle paikkakunnalle ja uudelleennimeämisen.
Oilers eteni NHL:n pudotuspeleihin jo ensimmäisellä kaudellaan. Joukkue kuitenkin hävisi pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella Philadelphia Flyersille. Kaudella 1980–1981 joukkue eteni pudotuspelien toiselle kierrokselle voitettuaan Montreal Canadiensin ensimmäisellä kierroksella suoraan kolmessa ottelussa. Toisella kierroksella tie nousi kuitenkin pystyyn tulevaa mestaria New York Islandersia vastaan. Kaudella 1981–1982 Oilers oli liigan vahvimpia seuroja runkosarjassa (toiseksi eniten pisteitä New York Islandersin jälkeen), mutta pudotuspeleissä tie katkesi jo ensimmäisellä kierroksella Los Angeles Kingsiä vastaan. Vuonna 1983 joukkue eteni ensimmäistä kertaa Stanley Cupin loppuotteluihin, mutta hävisi puolustavalle mestarille Islandersille neljässä ottelussa.
Menestysvuodet – seitsemän kautta, viisi mestaruutta
thumb|160px|oikea|[[Jari Kurri oli yksi Oilersin tärkeimmistä pelaajista Wayne Gretzkyn ohella]] Kaudesta 1983–1984 alkoi Oilersin dynastia, jonka aikana seura voitti viisi Stanley Cupia seitsemän kauden aikana. Loppuotteluissa 1984 seura onnistui viimein voittamaan neljä mestaruutta peräkkäin voittaneen Islandersin. Otteluvoitot menivät 4–1 Oilersille. Oilers uusi mestaruutensa vuonna 1985, jolloin se voitti loppuotteluissa Philadelphia Flyersin niin ikään voitoin 4–1. Vuonna 1986 se hävisi pudotuspelien toisella kierroksella tulevalle finalistille Calgary Flamesille, mutta kaudet 1986–1987 ja 1987–1988 sujuivat jälleen Oilersin komennossa. Vuoden 1987 Stanley Cupin loppuotteluissa he voittivat Philadelphia Flyersin tasaisessa seitsemän ottelun sarjassa voitoin 4–3 ja vuoden 1988 loppuotteluissa Boston Bruinsin suoraan voitoin 4–0. Oilers hävisi vuoden 1988 pudotuspeleissä vain kaksi ottelua 18:sta, ensimmäisellä kierroksella yhden ottelun Winnipeg Jetsille ja konferenssin loppuotteluissa ottelun Detroit Red Wingsille.
Neljännen mestaruuskauden jälkeen, kesällä 1988, Oilers myi Wayne Gretzkyn Los Angeles Kingsiin. Gretzkyn lisäksi Kingsiin lähtivät Mike Krushelnyski ja Marty McSorley ja Oilers sai 15 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria, Kingsin ensimmäisen kierroksen varausvuorot NHL:n varaustilaisuuksissa 1989, 1991 ja 1993 sekä kaksi pelaajaa, Jimmy Carsonin ja Martin Gelinasin. Gretzky-kaupan jälkeinen kausi oli seuralle vaikea ja se putosi 1989 jo pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella, ensimmäisen kerran vuoden 1982 jälkeen, juuri Kingsiä vastaan. Vuonna 1990 Oilers otti viidennen ja viimeisimmän Stanley Cupin voittonsa Grant Fuhrin seuran ykkösmaalivahtina korvanneen Bill Ranfordin johdolla. Loppuotteluissa Oilers kaatoi Boston Bruinsin voitoin 4–1 ja Ranford valittiin pudotuspelien arvokkaimmaksi pelaajaksi.
1990-luku ja 2000-vuosikymmenen alku
1990-luvun alun ensimmäisten kausien jälkeen alkoi Oilersin alamäki. Joukkue pääsi vielä vuosina 1991 ja 1992 konferenssin loppuotteluin, joissa se hävisi 1991 Minnesota North Starsille ja 1992 Chicago Blackhawksille, mutta vuonna 1993 Oilers jäi pudotuspelien ulkopuolelle ensimmäistä kertaa NHL-taipaleensa aikana ja sama toistui kolmena seuraavana vuonna. NHL:n kohoavien palkkojen vuoksi Oilersin ja useimpien muiden kanadalaisseurojen oli hankala kilpailla rikkaimpien yhdysvaltalaisseurojen kanssa ja seura joutuikin kauppaamaan lyhyen ajan sisään useimmat mestaruusvuosiensa tärkeimmät pelaajat, muun muassa Mark Messierin New York Rangersiin, Jari Kurrin Philadelphia Flyersiin (joka kauppasi hänet saman tien Los Angeles Kingsiin) ja Glenn Andersonin sekä Grant Fuhrin Toronto Maple Leafsiin vuonna 1991. Nämä neljä pelaajaa sekä Randy Gregg, Charlie Huddy ja Kevin Lowe olivat voittamassa kaikkia Oilersin viittä Stanley Cupia. Neljä Stanley Cupia Oilersin riveissä voittivat Wayne Gretzky, Kevin McClelland ja Esa Tikkanen.
Suurimman osan 1990-lukua Oilers oli talousvaikeuksissa ja seuran pysyminen Edmontonissa oli vaakalaudalla. Vuonna 1998 liikemies Leslie Alexander teki seurasta ostotarjouksen, jonka toteutuminen olisi johtanut Oilersin siirtymiseen Houstoniin, mutta edmontonilaisten liikemiesten yhteenliittymä Edmonton Investors Group Limited Partnership vastasi tarjoukseen ja seuran omistus siirtyi sille.
Vuonna 1997 Oilers palasi viiden vuoden tauon jälkeen NHL:n pudotuspeleihin ja selviytyi toiselle kierrokselle voitettuaan Dallas Starsin tasaisessa ottelusarjassa. Ratkaisevan seitsemännen ottelun viimeinen maali syntyi läpiajosta jatkoajalla. Toisella kierroksella Oilers hävisi hallitsevalle mestarille Colorado Avalanchelle. Edmonton ja Dallas kohtasivat myös vuoden 1998 pudotuspeleissä, toisella kierroksella, mutta Dallas oli tuolla kertaa vahvempi. Vuosien 1997 ja 2003 välisenä aikana Oilers ja Stars kohtasivat toisensa pudotuspeleissä kuusi kertaa, viidesti ensimmäisellä kierroksella. Ainoa vuosi välissä, jolloin joukkueet eivät kohdanneet, oli vuosi 2002, jolloin molemmat jäivät pudotuspelien ulkopuolelle. Dallas voitti vuoden 1997 pudotuspelisarjaa lukuun ottamatta Edmontonin joka vuosi. Putkelle tuli päätös vuonna 2004, kun Oilers ei päässyt pudotuspeleihin. Edmonton Oilersin tunnetuimpia pelaajia 1990-luvun puolivälin ja 2000-luvun alun välillä olivat muun muassa maalivahdit Curtis Joseph ja Tommy Salo sekä hyökkääjät Jason Arnott, Bill Guerin, Ryan Smyth ja Doug Weight.
22. marraskuuta 2003 Oilers isännöi Heritage Classicia, NHL:n ensimmäistä virallista ulkoilmaottelua, millä juhlistettiin Oilersin 25. kautta NHL:ssä. Oilers hävisi Edmontonin Commonwealth Stadiumilla pelatun ottelun Montreal Canadiensille maalein 3–4. Ottelua seurasi paikan päällä 57 167 katsojaa, mikä oli NHL:n ennätys ennen kuin vuonna 2008 järjestetyn NHL Winter Classicin 71 217 katsojaa ylittivät sen.