cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Chevrolet Camaro
35th Anniversary Edition (2002)
pienoiskuva|oikea|2002 Camaro SS 35th AnniversaryViimeisenä vuonna 2002 julkistettiin aiemman tavan mukaan myös erikoismalli 35th Anniversary. Tilauskoodin RPO Z4C saanut erikoismalli oli saatavilla vain SS-versiona (tunnus WU8), avoautona tai targakatolla, ja sen 5,7-litrainen LS1 tuotti (lähdeartikkelin mukaan alakanttiin ilmoitetut) 305-325 hevosvoimaa, vaihteistojen ollessa joko 4+ylivaihteen automaattivaihteisto L4-60E tai Borg-Warnerin 6-vaihteinen T56-manuaali. Kaikki juhlamallin autot oli varustettu lukkiutumattomilla levyjarruilla joka pyörällä, luistonestolla, ja SS-uniikeillä kymmenpuolaisilla 17 x 9 -kevytmetallivanteilla. Erikoismalli sai lisäksi komposiitti-erikoiskonepellin tehokkaammalla imuilmanoton virtauksella, virtaavamman pakoputkiston, erikoisteippaukset, sekä tunnusmerkkinä vakiomalleja kookkaamman takaspoilerin. 35th Anniversary-autojen valmistus tapahtui Kanadassa Sainte Therèse-tehtaalla (juhlavuosi-Camaron valmistussarjan jälkeen tehdas ajettiin alas), ja komposiitti-erikoiskonepelti sekä isompi tkaspoileri liitettiin SLP-yhtiössä (NHRA-kilpailija Ed Hamburgerin perustama Street Legal Performance, nykyisin Camaro-viritysmalleja valmistava SVE ), lähellä LaSallen viimeistelypistettä. Ulkonäköä saattoi lisähinnasta kohentaa lisäteippauksilla. Valmistusmääräksi 35-vuotismallille tuli 3 369 kappaletta (1 971 oli T-katolla, 1 398 avoautoa), joista 3 000 kappaletta meni Yhdysvaltain markkinoille, ja 369 kappaletta jäi Kanadaan. Mailittu SLP tarjosi laajaa varustevalikoimaa, ja GMMP-virityspaja 5,7-litraisen moottorin viritysasteita aina 475 hevosvoimaan asti: kyltymättömille oli lisäksi tarjolla muinaisten Yenko-Camarojen henkistä 427 kuutiotuuman moottoria aina 600 hevosvoiman tehoon asti. Camaro-malli tekisi paluun mallivuodelle 2010, mutta sen alustalevy-sisar Firebird ja Pontiac-divisioonakin lakkautettiin.
COPO-Camarot
pienoiskuva|oikea|200px|Alumiininen 427ci moottori ZL-1General Motors-piirimyyjillä oli mahdollisuus tilata räätälöidyt erikoisvarusteet GM-autoihin esimerkiksi paikallisten poliisilaitosten tarpeiden mukaisina Central Office Production Order- eli COPO-kaavalla, mikä ohjasi erinäisiä lisävarusteita GM-yhtymän erikoistilauksesta valmistettaviin malleihin. Muutama kilpailuhenkinen GM-piirimyyjä havaitsi, että COPO-tilaus salli vaivihkaan yhdistellä teknisiä piirteitä, joita yhtymäjohto ei periaatteita rikkovina olisi todennäköisesti hyväksynyt. Legendaarinen on esimerkiksi COPO-Camaro vuonna 1969, "Gibb-COPO" Illinoisin LaHarpessa toimivan tilaajansa Chevrolet-´kauppias ja kiihdytysajaja Fred Gibbin mukaan, tilaustunnuksella COPO 9560, jolla auto sai 427 kuutiotuuman alumiinisen ZL-1-moottorin, aukosta viileää imuilmaa seostiheyden eli tehon lisäämiseksi ottavan konepellin, kohennetun jäähdytysjärjestelmän, transistorisytytyksen, erilaisen takasillan, sekä erinäisiä kohennuksia alustan komponentteihin. Koska erikoisautoilla oli tarkoitus osallistua kilpailuihin oli niitä luokittelun saavuttamiseksi valmistettava vähintään 50 kappaletta. Eri kauppiaiden kautta tilattujen ZL1-moottorilla varustettujen Camarojen yhteismääräksi tuli peräti 69 kappaletta. Alla erikseen mainttu, Pennsylvanian Canonsburgissa vuosina 1949-1982 toiminut Chevrolet-kauppias Donald "Don" Yenko tilasi myös omien tarpeidensa mukaisesti erikoisvarustellun COPO-Camaron (COPO 9561, "Yenko COPO" ), joskaan sillä ei voinut kilpailla Chevrolet-merkkisenä: Yenko käytti näet 427-kuutiotuumaisessa moottorissa alkuperäisestä poikkeavaa sytytysjärjestelmää, ja hän oli valinnut eturipustukseen myös sarja-Camaroista poikkeavat jouset. Jay Leno esittelee eräässä videosarjansa Jay Leno`s Garage jaksossa kolleegansa Tim Allenin vuoden 1968 COPO Camaron. On myös reklamoitu, ettei Allenin auto ole aito COPO-Camaro, vaan päivitetty moderneilla osilla. COPO-Camaroja on julkistettu 2012 sekä 2016, jolloin sitä tuli vuosimallina 2017 saatavilla 69 kappaletta, sekä SEMA-näyttelyssä 2018 COPO-Camarojen 50-vuotisjuhlan kunniaksi, kun esiteltiin koeauto-Camaro e-COPO Race Car Concept. Tämän täyssähkö-koeauton rinnalla valmistettiin jälleen 69 kappaletta himoittuja COPO-Camaroja vuosimalleina 2019. Mainittakoon järjestyksen vuoksi, että myös muun muassa General Motorsin urheilullisesta Chevrolet Chevelle-mallista oli jo tehtaalla erikoisvarusteltuja COPO-versioita, joista eräänä esimerkkinä Yenkon painonsäästön nimissä minimalistisesti kilpatarkoituksiin varustettu, vuoden 1969 COPO 9562-versio 427 kuutiotuuman L72-moottorilla.
Indianapolis 500 Pace Car
Camaro on valittu neljä kertaa Indianapolis_500-kilpailun pace car- l. turva-autoksi: vuosina 1967, 1969, 1982, 1993 sekä 2010. Vuoden 1967 turva-autoja valmistui 100 kappaletta kilpailujärjestäjän tarpeisiin, jotka sittemmin myytiin käytettyinä autoina. Vuoden 1969 turva-autosta valmistettiin 3 675 replica-kappaletta RPO-tunnuksella Z11: täysivarustetut replicat saivat myös kyseisen vuoden RPO-tunnuksella ZL2 tarjolla olevan konepellin, mikä johti viileää imuilmaa moottorille tuulilasin ylipaine-alueelta. Vuoden 1982 turva-auto poikkesi sarjamalleista moottorinsa osalta: kun vakiomoottori oli 165 hp tehon tarjoava, Cross Fire -ruiskutuksella varustettu 5,0-litrainen, sai muunnellun 5,7-litraisen V8-moottorin mikä ei ollut tarjolla sarja-Camaroissa. Vuoden 1993 turva-auto ei teippauksia lukuun ottamatta erottunut sarjaversiosta.
Camaro LT (Luxury Touring), Berlinetta
LT Type eli Luxury Touring oli vuonna 1973 esitelty loisteliaampi versio Camarosta, mikä yhdisti jo aiemmin saatavilla olleita varusteluoptioita paketiksi. Syy siirtyä yleellisempään matka-autoon piilee erinäisten kiristyneiden määräysten vaikutuksessa moottoreiden yhä alhaisempaan tehoon, sitten myös vuoden 1973 Öljykriisin vuoksi asetetussa matalassa kansallisessa ajonopeuden yleisrajoituksessa 55 mailiin tunnissa - nk. "double nickel"-rajoitus juontuen nickel-nimellä tunnetusta 5 centin kolikosta. Yhdysvaltain pidäkkeettömän liikakulutuksen aikakauden loppua ja pakkoa tyytyä vähempään on kutsuttu Malaise Era - eli huonovoinnin aikakaudeksi. LT Type oli myyntimenestys, vuonna 1977 sen myynti päihitti arkkivihollinen Mustangin, 1978 se sai uudistetun ulkonäön muovisten joustopuskurien korvatessa aiemmat kromatut kookkaat alumiinipuskurit, ja vuodesta 1979 Luxury Touring-mallinimi korvautui samaan segmenttiin tähdätyllä Berlinetta mallinimellä 2-ovisena pienempänä versiona berline/berlina/sedan-korimallista. Suosittu malliversio jatkoi vielä kolmannen sukupolven Camarossa.
Rally Sport eli RS
Rally Sport oli Camaron ensi sukupolven 105 dollarin varustepaketti, minkä näkyvin tunnusmerkki olivat ajovalojen eteen kääntyvät peitelevyt. RS-paktin saattoi yhdistää myös SS-pakettiin (RS/SS) sekä Z/28-versioon (RS/Z28). Ensimmäisen sukupolven RS tarjosi 210 hevosvoiman tehon, jos varustepakettia ei yhdistetty tehoa nostaviin lisävarusteisiin. Toisen sukupolven aikana RS-paketti oli ulkoa tunnistettavissa jaetusta etupuskurista (eteen työntyvän jäähdytinkidan molemmin puolin), kunnes vuonna 1974 pakolliseksi tulleet joustopuskurit tekivät tunnusmerkin mahdottomaksi. Tuo vuosi oli samalla Z/28:n L82-moottorin ja väliaikaisesti erikoismallinkin viimeinen, koska saastemääräykset eivät enää olleet täytettävissä. Vuonna 1973 tarjolle tuli Camaro "LT Type" eli Luxury Touring, mikä tavoitteli Euroopan urheilullisten matka-autojen saamaa suosiota: LT-paketti oli yhdistettävissä RS-varustepakettiin. Z/28-erikoismalli teki toki paluunsa vuonna 1977 varustettuna 350 kuutiotuuman vähäsaaste-moottorilla, ja se oli yhdistettävissä RS-pakettiin mikä tosin oli nyt enää kaksivärimaalauksen ja sisustusoption nimi. Rally Sport-paketti oli kokonaan tauolla 1981-1989. Neljännen sukupolven Camaroon tuli tarjolle RS-paketti tauon jälkeen vuonna 1996, jolloin myös SS-optio tuli jälleen saataville Z28:n tehokkaimman version tunnuksena.
Super Sport eli SS
Super Sport on kosmeettisia mutta myös teknisiä muutoksia sieältänyt varustepaketti. Ensimmäisessä sukupolvessa SS-varustepaketti toi kohennetun alustan, moottoripeitteen tuuletusaukot ja SS-tarrasarjan ynnä merkit. Perusmoottorina 1967-1968 SS-versiossa oli 350 kuutiotuuman ja 295 hevosvoiman V8, mikä vuonna 1967 oli käytössä yksinoikeudella Camaro SS-versiossa, ja sai 1969-vuosimallissa pienen tehonlisän 300 hevosvoimaan (hp). Isompi 396-kuutiotuumainen eli 6,6-litrainen optiomoottori oli tarjolla kolmessa viritysasteessa L35 = 325 hv, vuosina 1968-1969 L34 = 350 hv, sekä L78 = 375 hv. Viimeksi mainitun sai 1968-1969 myös alumiinisilla sylinterikansilla, nimellistehon pysyessä ennallaan.
Sveitsin Camarot
General Motors-yhtymän Sveitsin Bielissä (Bienne ranskaksi) sijainnut tehdas kokosi vuodesta 1967 lähtien Camaro malleja aluksi 6-sylinterisellä 230 kuutiotuuman eli 3,8 litran moottorilla, mikä oli saatavilla myös F-Body -sisarmallissa Pontiac Firebird sen Sprint-versiossa ), sekä 283 kuutiotuuman 4,6-litraisella V8-moottorilla (tämä ei ollut moottorivaihtoehtona tarjolla Yhdysvaltain markkinoiden Camaroissa), myöhemmin 1969 myös 350 kuutiotuuman 5,7-litraisena siten kuin markkinatilanne salli. GM:n Bielin tuotantolaitos sulki vasta 1975, kun pienen tehtaan valmistuskustannukset eivät enää olleet kilpailukykyisiä. Camaro-tuotantoa oli Yhdysvaltojen ulkopuolella muuallakin, muiden muassa Kanadan Ontarion Oshawassa.
Yenko Super / Turbo Z / SVE Supercharged Camaro / Saleen
pienoiskuva|1968 Yenko Super Camaro (427)pienoiskuva|1965 Yenko Stinger (Corvair kilpa-auto)Yenko Super Camaro oli Chevrolet-piirimyyjä, kilpa-ajaja ja virityspajan omistaja Don Yenkon merkittävästi muokkaama mallisto vuosina 1967-1981. Yenko Camaro ohitti General Motors-yhtymän tuolloin voimassa olleen 400 kuutiotuuman rajoituksen muille kuin full size-autoilleen, mikä asetti keskikokoisten GM-mallien urheiluversiot alakynteen kilpaileviin American Motors Corporation-, Chrysler- ja Ford-yhtymien tuotemerkkien malleihin (mm. AMC AMX, Dodge Dart, Ford Mustang, Plymouth Barracuda) verrattuna. Vuonna 1967 valmistui 106 Yenko-Camaroa, joissa 396-kuutiotuumainen pikkulohko-L78 oli korvattu isolla 427 kuutiotuuman Chevrolet Corvetten L72-moottorilla, käsivalintaisella Muncien M21-vaihteistolla ja muilla muutoksilla kuten lasikuituisella konepellillä. Yenkolla oli vuonna 1969 myös omanlaisensa diileri- eli COPO-versio Camarosta tunnuksella COPO 9561, nk. "Yenko-COPO":na. Yenko Super Camarojen valmistusmäärä oli lähteen arvion mukaan 54 kpl (1967), 64 kpl (1968) ja 198 kpl (1969). Yenkon Super Camarot olivat saman lähteen mukainen erikoisuus siksikin, että muutkin Chevrolet-diilerit myivät Yenko-versiota. Myös muut diilerit tekivät muutoksia sarja-Camaroihin aina vuoden 1969 COPO 9561-erikoistilauskoodia ("Yenko-COPO") myöten: Baldwin Chevrolet (Baldwin-Motion), Berger-Chevrolet, Dana Chevrolet, Nickey-Chevrolet sekä Scuncio-Chevrolet Rhode Islandissa (toimi 1960-1992 mm. Chevrolet Vega V8-moottorilla, COPO-Chevelle ja Nova). Viimeinen Yenkon erikois-Camaro oli vuoden 1981 turboahdettu Turbo Z, jota valmistui 19 kappaletta.
Merkityksellinen Yenko-nimi on säilynyt Specialty Vehicle Engineering Inc.-yhtiön erikoismalleissa 2016-2020, joissa moottorin väitettiin tuottavan 750 - 1 000 hevosvoimaa. Esimerkiksi SVE:n 800 hevosvoiman kuudennen sukupolven vuoden 2017 Camaro SS:n muunnos Yenko Supercharged Camaro maksoi 40 000 dollaria (ilman perusautoa), ja 6,2-litrainen LT1-moottori oli siinä kasvatettu 6,8-litraiseksi, kampiakseli taottua mallia, ynnä kiertokanget vaihdettu H-profiilisiksi kilpa-automoottoreiden tapaan. SVE suunnitteli valmistavansa tätä kyseistä Dodgen Hellcat-mallien kanssa kilpailevaa versiota 50 kappaletta. Viimeisin 1 000 hevosvoiman Stage II-versio rakentuu 1SS- tai 2SS-sarjan Camaroon, missä on jo valmiiksi 1LE-ratapaketti (tämä sisältää MagnaRide- eli MRC-alustan ) sekä elektronisesti ohjattu tasauspyörästö. Yenkon tuhannen hevosvoiman Stage II tilataan piirimyyjän kautta, ja näin varustettuja Camaroja tehdään vain 25 kappaletta. Hinnat ilman perusautoa olivat vuonna 2019 Stage I-versiolle alkaen 46 995 ja Stage II-versiolle 66 995 dollaria.
Kilpakuljettaja Steve Saleenin 1984 toimintansa aloittanut Saleen Automotive, Inc. on myös tarjonnut kohennettuja Camaroja tarjonnut.
Camaro Z/28
pienoiskuva|oikea|1969 Camaro Z/28 [[Odense, Tanska]]Camaro Z/28 oli Product Promotion Engineering-osastun erikoismies Vince Pigginsin aloitteesta syntynyt, joulukuussa 1966 esitelty kilpa-automalli. Siihen oli valittu Sports Car Club of American (SCCA) Trans Am Sedan-katukilpailusarjan iskutilavuusrajan 305 kuutiotuumaa niukalti alittava 302-kuutiotuumainen l. 4,9-litrainen V8-moottori, eli 327-kuutiotuumainen erikoisella korotetulla kaksikerroksisella imupleenumilla oleva moottori varustettuna 283-kuutiotuumaisen lyhyemmän iskupituuden antavalla kampiakselilla. Z/28:n tavoite oli tarjota asiakkaalle valmiiksi lähes kilpailukuntoinen automalli - siksipä Z/28-pakettia ei mainittu missään myyntimateriaalissa - ja vaikka moottorin tehoksi oli ilmoitettu 290 hevosvoimaa kierrosluvulla 5 300/min sen kampikoneisto ja moottoriosien laatu kuten mm. vahvemmat taotut kiertokanget, umpinostimet, Duntov 30-30 nokka-akseli, jäykemmät venttiilijouset ja suuremmat venttiilit oli valmiiksi mitoitettu paljon korkeammille kierrosluvuille: sisäpiiriläiset oivalsivat oitis, että tehon saattoi helposti nostaa jopa yli 350 hevosvoimaan. Lisäksi auto oli varustettu tiheiden välityssuhteiden 4-vaihteisella käsivalintaisella Muncie-vaihteistolla (3 vaihtoehtoa joista osa kuuluisia "Rock Crusher"-versioita ), vahvistetulla alustalla ja tehostetuilla levyjarruilla etupyörissä; myös lukkoperä oli saatavilla valinnaisvarusteena. Sen sijaan korimallina tarjolla oli aluksi vain coupé, ja 302-kuutiotuumainen moottori oli tarjolla vain ensimmäisen Z/28-sukupolven aikana. Roger Penske -Tiimin Mark Donohue voitti Camaro Z/28:lla SCCA-mestaruudet perättäisinä vuosina 1968-1969, kun mestaruus oli 1967 mennyt Jerry Titusin Ford Mustang GT 350:lle, ja meni vuonna 1970 Parnelli Jonesin ohjastamana taas Mustangille. Kilpa-auton "Z/28"-nimi jäi elämään Camaron erikoismalleissa.
Triviaa
Urheiluautona Camaro oli tietenkin GM:n merkittävä ase moottoriurheilun monenlaisilla saroilla, esimerkkinä Pohjoismaissa Ruotsista vuoden 1975 monimerkkisarjasta Super Star Cup liikkeelle lähtenyt Camaro Super Star-merkkiluokka, nykyisin V8 Thunder Cars -sarja.
General Motors Heritage Centerin arkistossa on saatavilla malli- ja vuosimallikohtaisia laajoja tietoja yhtymän vanhoista automalleista PDF-tiedostoina: esimerkkinä 1967 Camaro.
Entropia (Lauri Porran albumi)
Entropia on Lauri Porran neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 10. tammikuuta 2018. Kaikki sävellykset ovat Lauri Porran säveltämiä.
Ugo Ehiogu
Ugochuku “Ugo“ Ehiogu (3. marraskuuta 1972 Lontoo, Englanti – 21. huhtikuuta 2017) oli englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Ehiogu pelasi Englannin Valioliigassa 14 peräkkäistä kautta vuosina 1991–2006. Hän pelasi yhteensä 363 Valioliigan ottelua ja teki niissä 19 maalia edustaen Aston Villaa ja Middlesbroughia. Ehiogu pelasi urallaan myös 34 ottelua Englannin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla edustaen West Bromwich Albionia, Leeds Unitedia ja Sheffield Unitedia sekä yhdeksän ottelua Skotlannin Valioliigassa edustaen Rangersia.
Englannin maajoukkueessa Ehiogu pelasi vuosina 1996–2002 neljä ottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Ehiogu kuoli sydänkohtaukseen huhtikuussa 2017.
Biometrinen tunnistus
Biometrinen tunnistus tai biotunnistus on henkilöyden tunnistamista jonkin fyysisen ominaisuuden perusteella.
Biometrisessä tunnistuksessa luodaan yhteys yksilön ja identiteetin välille ihmisen fyysisen olemuksen pohjalta. Häneltä ei siis kysytä salasanaa, eikä häntä pyydetä esittämään henkilötodistusdokumenttia. Biometrisen tunnistuksen etu muihin tunnistuksen tapoihin on siinä, että henkilön on vaikea väärentää omia tuntomerkkejään, luovuttaa niitä jonkun toisen käyttöön, tai unohtaa ne. Biometrisen tunnistuksen käyttö onkin laajenemassa eri aloilla.
Käyttötarkoitukset
Ihmiset ovat aina tunnistaneet toisensa fyysisten ominaisuuksien, kuten kasvojen, äänen ja kävelytavan perusteella. Pienissä ihmisyhteisöissä kaikki vielä tunnistivat toisensa, mutta kun ihmisyhteisöt kasvoivat ja ihmisistä tuli liikkuvaisempia, syntyi tarve kehittää järjestelmiä, joiden avulla ihmisten henkilöllisyyksistä voidaan pitää tehokkaasti kirjaa.
Biometristä tunnistusta käytetään nykyaikana muun muassa oikeuslääketieteessä (vainajien tunnistus, rikostutkinta, vanhemmuuden määrittely ja kadonneiden etsintä), hallinnossa (henkilökortti, ajokortti, rekisteröityminen äänestäjäksi, sosiaaliavustusten jakaminen, rajanylitys) ja kaupallisesti (pankkiautomaatti, tietokoneelle kirjautuminen, puhelimelle kirjautuminen, verkkokauppa, verkkopankki, älykortti).
Biotunnisteet
Biometrisessa tunnistuksessa käytetään ihmisiltä kerättyjä biometrisiä tunnisteita eli biotunnisteita. Biotunnisteina käytetään ominaisuuksia, jotka ovat mahdollisimman yleisiä kaikilla ihmisillä mutta samalla yksilöllisiä, sekä pysyviä, mitattavia, mahdollisia käsitellä tietokoneella, näytteenantajien hyväksymiä sekä vaikeita väärentää. Yleisimpiä biotunnisteita ovat sormenjäljet (sormenjälkitunnistus), kämmenenjäljet, kasvot (kasvojentunnistus), silmän verkkokalvo ja värikalvo (iiristunnistus), korva, ääni, nimikirjoitus, kävelytapa, käden suonet, tuoksu ja DNA.
Vaiheet
Biometrisessä tunnistuksessa on kaksi vaihetta: kirjaaminen ja tunnistus. Kirjaamisvaiheessa yksilöstä kerätään soveltuvien sensorien avulla hänen biotunnistedatansa, siitä erotellaan keskeiset ja yksilöivät piirteet, ja ne tallennetaan tietokantaan yhdessä henkilöllisyystietojen kanssa. Biotunnisteen tyypistä riippuu se, missä muodossa data tallennetaan tietokantaan. Sormenjäljistä tallennetaan vain oleelliset kohdat, silmän värikalvo tallennetaan binäärisenä vektorina, ja kasvot tallennetaan numerosarjana. Tarpeeton biometrinen raakatieto yleensä tuhotaan. Tunnistusvaiheessa henkilön biometriset tiedot kerätään hänestä uudelleen, ja niitä verrataan tietokannassa oleviin tietoihin henkilöllisyyden tarkistamiseksi tai varmistamiseksi. Jos eroavaisuuksien määrä alittaa tietyn raja-arvon, on saatu positiivinen tunnistus.
Tunnistaminen ja varmennus
Varmennuksessa henkilö kertoo itse henkilöllisyytensä, ja tunnistuksessa selvitetään, onko hän se joka väittää olevansa. Tätä tunnistusta käytetään tyypillisesti tilanteissa, joissa halutaan estää luvattomia henkilöitä käyttämästä jotain palvelua.
Biotunnisteen otto
Tutkittava henkilö voi olla yhteistyöhaluinen tai vastahakoinen. Pyrkiessään käyttämään esimerkiksi pankkipavelua käyttäjä antaa biotunnisteensa mahdollisimman huolellisesti. Vältellessään virkavaltaa käyttäjä saattaa yrittää sabotoida näytteenottoa salatakseen henkilöllisyytensä.
Näyte voidaan ottaa avoimesti tai salaa. Useimmat näytteet otetaan avoimesti, mutta kasvontunnistusjärjestelmät toimivat yleensä kohteelta salassa. Näytteenottotapahtuma voi olla automaattinen tai ihmisen valvoma, ja se voi olla kontrolloitu, tai se voi olla kontrolloimaton, jolloin olosuhteet, kuten valaistus, voivat vaihdella ja vaikuttaa näytteeseen.
Luotettavuus
Virhetunnistuksen seurauksena ihmistä voidaan pitää vääränä henkilönä, tai hänen onnistuu salata oikea henkilöllisyytensä. Ihmiset voidaan jakaa neljään ryhmään sen mukaan, minkätyyppisille virhetunnistuksille he ovat alttiita. Muista ihmisistä selkeästi erottuvat mutta joka testissä itsensä kanssa samannäköiset ihmiset on kaikkein helpointa tunnistaa luotettavasti. Eri tilanteissa erinäköiset ihmiset joutuvat usein kokemaan virheellisiä torjuntoja. Tavallisen näköiset ihmiset sekoittuvat usein toisiin ihmisiin. Jotkut ihmiset pystyvät halutessaan tietoisesti jäljittelemään muita ihmisiä ja hämäämään tunnistuslaitteita.
Yksityisyys
Biometriseen tunnistukseen liittyy yksityisyyskysymyksiä. Menetelmän avulla ihmisiltä voidaan viedä oikeus käyttää useita henkilöllisyyksiä turvallisuussyistä. Biometrisiä tietoja voidaan käyttää luvattomiin tarkoituksiin, kuten yksilön terveydentilan selvittämiseen. Myös biometrisen tiedon omistajuus voi olla epäselvä.
Kolja
Kolja eli hyyssä (Melanogrammus aeglefinus) on Pohjois-Atlantin molemmin puolin esiintyvä turskakalalaji, jolla on suuri merkitys kalataloudessa.
Koko ja ulkonäkö
Koljan tuntomerkkejä ovat koko kyljen mittainen musta kylkiviiva sekä rintaevän yläpuolella oleva tumma laikku. Pyydettävän koljan koko on yleensä 30–50 cm; ennätyskala oli yli 110 cm ja lähes 17 kg:n painoinen.
Levinneisyys
Koljan levinneisyys on suunnilleen sama kuin turskan. Euroopassa se ulottuu Biskajanlahdelta Islantiin, Huippuvuorille ja Novaja Zemljaan, Pohjois-Amerikassa New Jerseystä Newfoundlandiin ja Etelä-Grönlantiin. Laji on yleinen Pohjanmeressä, Skagerrakissa ja Pohjois-Kattegatissa. Suolaisten virtausten mukana se voi joskus ajautua Juutinraumaan ja satunnaisesti lounaiseen Itämereen. Toisin kuin turska se ei kuitenkaan lisäänny Itämeressä.
Kolja elää rannikkojen ulkopuolella hiekka- ja sorapohjilla 40–200 metrin syvyydessä.
Lisääntyminen ja elintavat
Kolja tulee sukukypsäksi 2–5 vuoden ikäisenä. Kutu tapahtuu tammi-toukokuussa, eritoten maalis-huhtikuun vaihteessa. Koljat kutevat 50–150 metrin syvyydessä vapaassa vedessä. Mätijyviä on isossa naaraassa noin 1,8 miljoonaa. Ne kelluvat vedessä, kunnes hautuvat poikasiksi 8–10 vuorokauden kuluttua. Poikaset elävät planktonista ja hakeutuvat mielellään meduusojen suojaan. Vasta 8–11 cm:n pituisina ne hakeutuvat pohjalle ja alkavat käyttää pohjaravintoa, matoja, nilviäisiä, äyriäisiä ja piikkinahkaisia. Jossakin määrin ne syövät myös pelagisia kaloja.
Tärkeimmät kutualueet ovat Keski-Norjan ja Lounais-Islannin edustalla sekä Georges Bank -matalikko Luoteis-Atlantilla.
left|thumb|Kolja [[Färsaaret|färsaarelaisessa postimerkissä]]
Kalastus ja käyttö
Koljaa pyydetään pääasiallisesti troolaamalla, nuotilla, myös pitkälläsiimalla ja verkoilla. Esimerkiksi Skotlannissa se on tärkein merikalastuksen saaliskala.
Koljakantojen koot ovat vaihdelleet suuresti, syntyvien vuosiluokkien heilahtelun seurauksena. Amerikassa koljasaaliit romahtivat rajusti 1960- ja 1980-lukujen lopulla; vähittäisestä palautumisesta huolimatta ne ovat vieläkin alle pitkän ajan keskiarvojen. Euroopassa kantojen odotettiin olevan vahvoja vuonna 2007.
Koljan kokonaissaalis vuonna 2004 oli noin 325 000 tonnia, josta kolmannes Ison-Britannian kalastusta.
Koljan liha on vähärasvaista ja hyvin proteiinipitoista. Sitä myydään tuoreena, fileinä, savustettuna ja pakastettuna. Suolakalaksi se soveltuu turskaa huonommin, joten perinteiset säilöntätavat ovat olleet kuivaaminen ja savustaminen.
Lahden seudun liikenteen linjat
oikea|kehyksetön Lahden seudun liikenne järjestää säännöllistä linja-autoin toteutettavaa julkista liikennettä Päijät-Hämeessä. Linjasto koostuu sen tilaamasta kuuden kunnan viranomaisliikenteestä sekä niistä markkinaehtoisista vuoroista, joissa täyttyy viranomaisen edellytys Waltti-lippujen käypyydestä. Linjastoliikenteen toteuttavat poikkeuksetta sopimuksien sitomat yksityisyritykset eli liikennöitsijät.
Siniturkooseista autoistaan tutun viranomaisliikenteen palvelualueella LSL:llä on lakisääteinen yksinoikeus julkisen liikenteen järjestämiseen. Myös kaikki linjaston ulkopuoleinen liikenne tarvitsee valtioneuvoston valtuuttaman reittiliikenneluvan LSL:n taustalla toimivalta lautakunnalta.
Paikallisliikenne
Paikallisliikenne – toisinaan kaupunkiliikenne – on tiivisliikenteinen linjasto Lahden ja Hollolan taajama-alueilla, numerosarjaltaan 1–24. Useimmat linjoista ovat kahden vastakkaisen reitin heilurilinjoja, joille on yhteistä Lahden kauppatorin ja matkakeskuksen välinen noin viisiminuuttinen osuus. Kauppatorin sivuuttaa vain linja 13, joka tasaa keskustassa vanhan teknisen viraston Tevin pysäkillä Vesijärvenkadulla.
Variaatioista kertovilla apukirjaimilla on muistisääntöjä kuten K niin kuin Karjusaari tai Y niin kuin yö. LSL:n tapa eroaa pääkaupunkiseudulta levinneestä käytännöstä määrätä kirjaimille pysyviä tarkoituksia. Esimerkiksi Lahdessa kirjain K tarkoittaa linjoilla 8 ja 9 toisen suunnan päätepysäkkiä mutta linjalla 10 reittimuutosta linjan keskellä.
Paikallisliikennettä liikennöivät Koiviston Auto (linjat 1, 2, 4-6, 8, 12, 14, 16 ja 20-24), Lehtimäki Liikenne (linjat 9 ja 10) sekä Reissu Ruoti (linjat 3, 7 ja 13).
Asikkalan ja Padasjoen suunta
LSL:n oman liikenteen lisäksi Lahdesta kulkee Vääksyn kautta Sysmään päivittäinen vuoropari, jolle on aikatauluissa annettu numero 46. Asikkalan haja-asutusalueilla kulkee myös koulupäiväliikennettä. Linjoja 40(A) ja 41 liikennöi Lehtimäki Liikenne ja linjaa 42 Koiviston Auto.
Orimattilan suunnta
1. tammikuuta 2021 alkaen Orimattilan ja Heinolan välinen heilurilinja kulkee ainoastaan viikonloppuisin. Orimattilan päässä linjat alkavat Orionaukion linja-autoasemalta. Entinen 80-sarja on korvattu Orimattilassa 60-sarjalla, jonka linjat päättyvät Lahdessa kauppatorille. Orimattilan haja-asutusalueilla kulkee myös koulupäiväliikennettä. Orimattilan linjoja liikennöi Lehtimäki Liikenne.
Heinolan suunta
1. tammikuuta 2021 alkaen Heinolan ja Orimattilan välinen heilurilinja kulkee ainoastaan viikonloppuisin. Entinen 80-sarja on korvattu Heinolassa 70-sarjalla, jonka linjat päättyvät Lahdessa matkakeskukseen. Linja-autoterminaalina Heinolassa toimivat Kaivokadun pysäkit kaupungin ydinkeskustassa. Heinolassa on ainoana Lahden ulkopuolisena LSL-kuntana omaa sisäistä kaupunkiliikennettä sekä palvelulinja Kulkunen. Heinolan linjoja liikennöi Lehtimäki Liikenne.
Hämeenlinnan suunta
LSL järjestää seutuliikennettä Lahdesta Hämeenkosken ja Lammin kautta Hämeenlinnaan yhteistyössä Hämeenlinnan seudun joukkoliikenteen kanssa. Salpakankaalla ajetaan vuorosta riippuen joko suoraan valtatietä 12 tai kuntakeskuksessa poiketen Terveystien kautta. Vuoroja liikennöi Pekolan Liikenne.
Koulupäiväliikenne
Koulupäiväliikenne palvelee kaikkia reittien varrella olevien syrjäseutujen asukkaita aikatauluin, jotka on suunniteltu vastaamaan peruskoululaisten, ammattioppilaitosten ja lukiolaisten tarpeisiin. Nämä linjat ovat usein kylien ainut joukkoliikenneyhteys lähimpään taajamaan, esimerkiksi kuntakeskukseen, joista on mahdollista matkustaa kaupunkeihin vaihtamalla. Hollolan kouluvuoroja liikennöi Koiviston Auto ja Asikkalan, Orimattilan ja Nastolan vuoroja Lehtimäki Liikenne.
Henri Pousseur
Henri Pousseur (23. kesäkuuta 1929 Malmedy, Belgia – 6. maaliskuuta 2009) oli belgialainen säveltäjä.
Pousseur opiskeli musiikkia Liègessä ja Brysselissä. Hän opetti musiikkia Saksassa, Sveitsissä, Yhdysvalloissa sekä Belgiassa. Tutustuttuaan Pierre Bouleziin, Karlheinz Stockhauseniin ja Luciano Berioon hän omistautui avantgardemusiikille.
Vuodesta 1970 lähtien aina eläkeikäänsä, vuoteen 1988 asti hän opetti Liègen yliopistossa ja konservatoriossa, jonne hän perusti Vallonian musiikin opetus- ja tutkimuskeskuksen (Centre de recherches et de formation musicales de Wallonie). Brysseliin hän perusti elektronisen musiikin keskuksen ja Pariisiin musiikkipedagogiikan instituutin, josta tuli myöhemmin Cité de la musique. Pousseur on Metzin ja Lillen yliopistojen kunniatohtori.
Pousseurin elektroninen sävellys Scambi, joka esitettiin Milanossa toukokuussa 1957, sai laajaa huomiota avoimen muotonsa takia. Kysymyksessä on interaktiivinen teos, johon yleisö voi osallistua. Scambi-projektia käsiteltiin Lontoon yliopistossa helmikuussa 2005 järjestetyssä symposiumissa.
1960-luvulla alkoi yhteistyö ranskalaisen kirjailijan Michel Butorin kanssa. Ensimmäinen yhteisteos oli ooppera Votre Faust (1960–1968). Sen päähenkilö on Henri-niminen säveltäjä, joka säveltää Faust-aiheista oopperaa. Teoksen alussa Henri pitää luentoa nykymusiikista. Teksti on peräisin Pousseurin aiemmin ilmestyneestä artikkelista. Votre Faust on täynnä viittauksia länsimaisen musiikin historiaan. ”Teidän Faustinne” otsikko johtuu siitä, että yleisöllä on aktiivinen rooli, sillä se saa äänestämällä vaikuttaa teoksen etenemiseen ja lopputulokseen.
Tekijöiltä on tilattu oopperaan jatko-osia: Miroir de Votre Faust (Caractères II) pianolle ja (vapaaehtoisesti) sopraanolle (1964–1965), Jeu de Miroirs de Votre Faust pianolle, sopraanolle ja ääninauhalle (1964–1965), Echos de Votre Faust mezzo-sopraanolle, huilulle ja pianolle (1961–1969), Les Ruines de Jéruzona sekakuorolle ja ”rytmisektiolle” (1978), La Passion selon Guignol vahvistetulle vokaalikvartetille ja orkesterille (1981), Parade de Votre Faust orkesterille (1974), Aiguillages au carrefour des immortels 16 tai 17 instrumentille (2002) ja Il sogno di Leporello: Parade 2 (de Votre Faust) orkesterille (2005).
Muita Butorin kanssa yhteistyössä syntyneitä teoksia ovat Répons (1960–1965), Le procès du jeune chien (1974–1978), La rose des voix (1982), Déclarations d'orages (1989), Les leçons d'enfer (1991) ja Le Sablier du Phénix (1993).
Pousseur sävelsi yli 180 teosta ja kirjoitti lukuisia musiikkia käsitteleviä artikkelita ja teoksia, kuten Fragments Théorique I: sur la musique expérimentale (1970), Musique, sémantique, société (1972), Schumann le Poète (1993), Rimbaud et la musique (1994), Musiques croisées (1997), Écrits théoriques 1954–1967 (2004) ja Une musique multimédiale (2004).
Vuonna 1954 hän meni naimisiin Théa Schoonbroodin kanssa. Heillä on neljä lasta sekä useita lapsenlapsia.
Chicomecóatl
Chicomecóatl, (nahuatliksi “Seitsemän käärmettä”), toiselta nimeltään Xilonen (“Nuori maissintähkänukke”), on asteekkien ravinnon ja siten myös maissin jumalatar. Chicomecóatl on yksi Meksikon laakson vanhimmista ja tärkeimmistä jumalattarista. Hänen nimeensä sisältyvä luku seitsemän yhdistetään onneen ja hedelmällisyyteen. Kuvissa ja veistoksissa Chicomecóatl esitetään kauttaaltaan punaiseksi maalattuna, päässään erityinen suorakulmainen hiuslaite tai punaisesta paperista tehty viuhka sekä maissintähkät kummassakin kädessä. Hänet kuvataan usein maissin jumalan Centéotlin puolisona.
Yaoi
thumb|upright|Tyypillinen esimerkki yaoi-fanitaiteesta Yaoi eli boys’ love (ボーイズラブ, bōizurabu; lyh. BL) tarkoittaa pääosin naisten toisille naisille piirtämää homoeroottista, miesten välisiä suhteita kuvaavaa mangaa. Boys’ love -termiä käytetään Japanissa kaupallisesta fiktiosta, joka käsittelee miesten välistä romantiikkaa tai seksiä. Sana yaoi keksittiin alun perin Japanissa kuvaamaan BL-aiheista dōjinshi-harrastelijamangaa, mutta länsimaissa sillä viitataan joskus pikemminkin eksplisiittiseen kerrontaan; termi shōnen’ai (少年愛 'poikarakkaus') puolestaan tarkoittaa pehmeämpiä rakkaustarinoita. Esimerkiksi Yhdysvalloissa yaoi-sanaa käytetään myös yleisterminä viittamaan kaikkeen BL-aiheiseen mangaan. Japanissa termi shōnen’ai on vanhentunut.
Yaoi on noussut maailmanlaajuiseen suosioon, ja mangan lisäksi on luotu myös fanitaidetta, cosplay-tapahtumia, videopelejä, elokuvia ja niin edelleen. Sitä ei tule sekoittaa nimenomaisesti homomiehille tarkoitettuun mangaan, joka tunnetaan Japanin ulkopuolella nimellä bara.
Yaoi-mangan piirteitä
Sana yaoi on muodostettu fraasista yama nashi, ochi nashi, imi nashi (ヤマなし、オチなし、意味なし), joka voidaan kääntää ”ei kliimaksia, ei huipentumaa, ei tarkoitusta”. Termin keksi japanilainen faniryhmä. Genre syntyi naispuolisten dōjinshi-mangataiteilijoiden underground-liikkeessä, ja sille on ollut ominaista valtavirran ylimaskuliinisten miespuolisten mangahahmojen ja homoseksuaalisuuden parodioiminen.
Tyttöjen shōjo-mangaa piirtäneet naistaiteilijat alkoivat luoda 1960 –1970-luvuilla miesten välistä rakkautta kuvaavia shōnen’ai-tarinoita. Näissä tarinoissa naisten välisistä suhteista kertovan yuri-mangan naishahmot olivat nyt miehiä. Yaoi-mangassa onkin monia samoja elementtejä kuin shōjo-mangassa, kuten hahmojen kohtaaminen, rakkauden tunnustus, suutelu tai joskus seksi, epäilyt uskottomuudesta, ympäristön reaktiot ja niin edelleen. Kuten shōjo-manga, yaoi keskittyy hahmojen välisen suhteen ja tunteiden kuvaamiseen. Yaoi-mangan hahmot ovat yleensä nuoria ja kauniita miehiä, jotka muistuttavat naiskauneuden ihanteita. Juoni on toissijainen, ja hahmot voivat olla ketä tahansa – gangstereista koulupoikiin, poliiseihin ja samuraihin.
Tavallisesti yaoi-tarinoissa kaksi miestä rakastuu toisiinsa ja kohtaa erilaisia esteitä. Niihin voivat kuulua paitsi hahmojen kyvyttömyys hyväksyä omia tunteitaan myös yhteiskunnan aiheuttamat paineet ja odotukset. Vaikka hahmot ovat miehiä, he omaksuvat tarinoissa perinteiset sukupuoliroolit: toinen hahmoista on aktiivinen ja hyökkäävä ja toinen passiviinen ja ujo. Niinpä yaoi kuvaa usein perinteisiä sukupuolirooleja, vaikka hahmot ovatkin samaa sukupuolta ja siten perinteisten odotusten ja sukupuolten välisen epätasa-arvon ulkopuolella. Hahmot piirretään eri tavoin: seme on suurikokoisempi, vahvaleukainen ja pienisilmäinen, kun taas uke on hoikka, suurisilmäinen ja pehmeäpiirteinen. Toisaalta on myös tasavertaisempia suhteita suosivia yaoi-piirtäjiä. Shōjo-mangasta tuotua jakoa hyökkäävään ja alistuvaan osapuoleen on kritisoitu heteronormatiiviseksi; uken on nähty edustavan naislukijaa ja hänen pelkojaan. Toisaalta hahmot eivät sopeudu mihinkään olemassa oleviin sukupuoli-identiteetteihin, vaikka ne ovatkin ruumiiltaan miehiä.
Tainionvirta
pienoiskuva|Näkymä kevyen väylän sillan alta Harolan kirkonkylässä. Tainionvirta on Päijät-Hämeen Hartolassa ja Sysmässä virtaava 24 kilometriä pitkä joki.
Yleistä
Joella on neljä erillistä osuutta, jotka ovat järvien erottamia. Jos mitataan myös vesireitin läpivirtausjärvet mukaan pituuteen, tulee siitä kartasta mitattuna noin 36 kilometriä pitkä.
Jääsjärvestä Joutsjärveen
Tainiovirran ylimpään osuuteen on johdettu metsä- ja suo-ojia. Yläjuoksulla sijaitsevalla Isosuolla on muutama johto-oja, joka on johdettu jokeen tai Jääsjärveen. Suolla on kaksi turvetuotantoaluetta, joiden kuivatusvesiä on johdettu jokeen. Jokivarressa sijaitsee kirkonkylän vedenpuhdistamo, jonka puhdistettuja jätevesiä johdetaan jokeen. Sivuojia ovat esimerkiksi Lokonsuolta alkava Raiteenoja, Hollioja, Kuteroja, joka on Kuterlammen laskuoja, sekä Raitalanoja, joka on Ihanajärven laskuoja. Edellä mainitulla Välijoella on laaja valuma-alue, jossa sijaitsevat esimerkiksi Nurmijärvi, Alanen, Karajärvi, Vanjärvi, Viljamenlammi ja Pohjanselkä.
Joutsjärvestä Enojärveen
Vesi virtaa Joutsjärvessä neljä kilometriä ja saapuu järven eteläpäässä Kesäniemessä kolmen saaren suojaamalle joenniskalle. Tainionjoki on täällä vain 1,9 kilometriä pitkä ja sille kertyy pudotusta 0,4 metriä. Ne muodostuvat kahdessa lyhyessä koskessa, josta ylempää kutsutaan Muitterinkoskeksi. Joki on Muitterinkoskessa puhkaissut Värränharjun virratessaan Enojärvi-Keihäsjärveen. Sama harju näkyy joen kummallakin rannalla matalana mäkenä. Tainionvirta saa Enojärveen laskevasta Kalhonjoesta lisävirtausta, joka tulee järvessä näkyväksi Keihäsniemen kapeassa salmessa. Salmi yhdistää Enojärven alempana sijaitsevaan Keihäsjärveen. Sysmän ja Hartolan välinen kuntaraja seuraa Tainionvirtaa Muitterinkoskesta Enojärveen ja salmen kautta Keihäsjärven keskilinjaa kohti kaakkoa.
Keihäsjärvestä Nuoramoisjärveen
Tainionvirta alkaa Keihäsjärven eteläpäästä. Tämä kolmas osuus tunnetaan myös nimellä Maatiaisjoki ja se virtaa alajuoksulla Nuoramoisen kylän läpi. Se on 4,2 kilometriä pitkä ja sille kertyy matkalla 2,8 metrin pudotus. Pudotus näkyy osuuden kolmessa koskessa. Osuuden alkupuolisko on paikoitellen yli 100 metriä leveä. Vasta Nuoramoisessa se kapenee toisessa koskessa, joka virtaa seututien 410 alitse. Kylässä on vielä käytössä vanhan tien maantiesilta. Noin 600 metriä ennen Nuoramoisjärveä sijaitsee Maatiaiskosken vesivoimalaitos. Tainionvirran vesireitti jatkaa 4,6 kilometriä Nuoramoisjärven selän yli.
Nuoramoisjärvestä Päijänteeseen
Nuoramoisjärven länsirannasta alkaa Tainionvirran viimeinen osuus, joka on 3,8 kilometriä pitkä ja jonka matkalla kertyy 4,1 metrin korkuinen pudotus. Joki virtaa Virtaan kylän halki. Se on täällä yleensä 40–150 metriä leveä, mikä johtuu alajuoksulle Tainionkoskeen rakennetusta Virtaan vesivoimalaitoksesta. Vaikka voimala on nostanut joen vedenpintaa, on joessa vielä varsin suuri jokisaari Ränninsaari. Voimalaitosta ollaan purkamassa, joten joen vedenpinnan korkeuksiin voi tulla muutoksia. Voimalan alapuolella, joen kapeassa kohdassa, sen ylittää seututie 314. Puoli kilometriä alempana on vielä Kuhakoski, jossa joki laskee Päijänteen Kuhanselkään.
Viimeiseen osuuteen on johdettu pieniä metsä- ja suo-ojia, joiden valuma-alueet ovat pienialaisia. Niiden lisäksi joen puoliväliin yhtyy Virtaan eteläpuolelta Kuhalammen laskuoja.
Luontoarvoja
Tainionvirta on runsas kalajoki ja sen tyypillisiä kaloja ovat taimen ja harjus. Tainionvirran kalastuskausi alkaa jo aikaisin keväällä. Virtaus on tarpeeksi hidasta, jotta kalastus onnistuu kylmän veden aikaan.
A-traktori
thumb|[[Volvo 740 ja 760|Volvo 740 A-traktorina.]] A-traktori on Ruotsissa käytetty hitaasti liikkuva moottoriajoneuvoyyppi, joka muistuttaa EPA-traktoria. Se on rakenteellisesti kaksipaikkainen, vähintään 2 000 kiloa painava ajoneuvo, jonka tavaratila on avoin, ja ajoneuvossa on peräkoukku. Suurin rakenteellinen nopeus on 30 km/h, joka on myös A-traktorien nopeusrajoitus. A-traktorin perään kiinnitetään hitaasta ajoneuvosta kertova kolmio.
Marion Jones
Marion Jones (s. 12. lokakuuta 1975 Los Angeles) on yhdysvaltalainen entinen yleisurheilija ja koripalloilija. Jones menetti vuonna 2007 viisi Sydneyn kesäolympialaisissa 2000 ja kaksi Edmontonin MM-kisoissa 2001 saavuttamaansa mitalia dopingin käytön takia. Seuraavan vuoden alussa hänelle langetettiin kuuden kuukauden ehdoton vankeusrangaistus viranomaisille valehtelun vuoksi.
Jonesilla on sekä Yhdysvaltain että Belizen kansalaisuus. Hänen isänsä on afroamerikkalainen ja äitinsä belizeläinen.
Tyhmyyden ylistys (albumi)
Tyhmyyden ylistys on Klamydian vuonna 2005 julkaistu albumi. Se debytoi Suomen virallisen listan seitsemännellä sijalla, ja pysyi listalla yhteensä neljä viikkoa.
Andrew Wheeler
Andrew Wheeler (s. 1964) on yhdysvaltalainen juristi ja virkamies. Hänet nimitettiin Yhdysvaltain ympäristönsuojeluviraston apulaisjohtajaksi 12. huhtikuuta 2018 ja viraston virkaatekeväksi johtajaksi 5. heinäkuuta 2018, kun hänen edeltäjänsä Scott Pruitt erosi skandaalien varjostamana. Saman vuoden lokakuussa presidentti Donald Trump nimitti Wheelerin ehdokkaakseen viran pysyväksi hoitajaksi. Senaatti vahvisti Wheelerin nimityksen 28. helmikuuta 2019. Ennen ympäristönsuojeluvirastoa Wheeler on toiminut kivihiiliteollisuuden lobbaajana.
Tyhmyyden ylistys (albumi)
Levyn lopussa on piiloraitana cover Pave Maijasen ”Pidä huolta” -kappaleesta.
Marion Jones
Ura
Ennen yleisurheilu-uraansa Jones pelasi koripalloa ja voitti siinä yliopistomestaruuden. Jones loukkaantui ennen Atlantan olympialaisia 1996, minkä jälkeen hän päätti keskittyä täysipainoisesti yleisurheiluun.
Sisilialainen puolustus, Rossolimo-muunnelma
Sisilialaisen puolustuksen Rossolimo-muunnelma on shakkiavaus, joka alkaa tyypillisesti:
Marion Jones
Ura
Heti ensimmäisissä aikuisten arvokisoissaan Ateenan MM-kisoissa 1997 Jones voitti sadalla metrillä maailmanmestaruuden ja sijoittui pituushypyssä kymmenenneksi. Sevillan MM-kisoissa 1999 Jones osallistui neljään lajiin ja tavoitteli kaikissa kultaa. Voitettuaan sadalla metrillä kultaa ja pituudessa pronssia hän loukkaantui kesken 200 metrin juoksun.
Sisilialainen puolustus, Rossolimo-muunnelma
Valkoinen voi pelata 2.Rf3 ilman aikomusta jatkaa 3.d4. Näitä systeemejä (kuten myös valkoisen toisen siirron vaihtoehtoja) kutsutaan anti-sisilialaisiksi.
Rossolimo-muunnelma (3.Lb5) on solidi vaihtoehto siirrolle 3.d4. Se on nimetty Nicolas Rossolimon mukaan, ja sillä on yhtäläisyyksiä Moskova-muunnelman kanssa. Valkoisen yleinen tarkoitus on pelata Lxc6 tuplaten mustan sotilaat. Mustan tavallisimmat jatkot ovat 3...g6 (valmistaen ...Lg7), 3...d6 (valmistaen ...Ld7) ja 3...e6 (valmistaen ...Rge7). Sergei Rublevski ja Tomas Oral pelaavat myös tätä jatkoa kuten Moskova-muunnelmaakin.
3.Rc3 on yleinen siirtovaihtotyökalu valkoiselle, joka voi pelata siirrot 4.d4 tai 4.Lb5 riippuen mustan vastauksesta. Musta pelaa joskus 3...e5 estääkseen molemmat siirrot; silloin siirtoa 4.Lc4 pidetään valkoisen parhaana siirtona. 3.c3 transponoituu Alapinin muunnelmaan siirtojen 3...Rf6 tai 3...d5 jälkeen.
ECO-koodit
Koodit B30 – B39 käsittelevät avauksia 1.e4 c5 2.Rf3 Rc6 jotka ovat itsenäisiä 2..d6 verrattuna. Tässä ryhmässä ovat esimerkiksi Rossolimo, Kalašnikov, Svešnikov ja nopeutettu lohikäärme.
Marion Jones
Ura
Sydneyn olympialaisista 2000 Jones voitti viisi mitalia, joista kolme kultaisia (100 metriä, 200 metriä ja 4 x 400 metriä). Noihin aikoihin Jones oli naimisissa yhdysvaltalaisen kuulantyöntäjän C. J. Hunterin kanssa, joka joutui jättämään kisat väliin nandrolonikäryä seuranneen kilpailukiellon takia. Pari erosi vuosi tämän jälkeen.
Edmontonin MM-kisoissa 2001 Jones hävisi sadalla metrillä Ukrainan Žanna Pintusevitš-Blockille, ensimmäistä kertaa yli kuuteen vuoteen. Hän kuitenkin voitti kultaa 200 metrillä ja pikaviestissä.
Jones on naimisissa entisen huippujuoksijan Obadele Thompsonin kanssa ja heillä on kaksi yhteistä lasta.
Jonesin elämästä on tehty dokumenttielokuva Marion Jones – Vapaalla jalalla (Life after), 2009.
Dopingtapaus
Myös Jonesin nimi esiintyi tiuhaan BALCO-laboratorion dopingpaljastusvyyhdissä. Laboratorion johtaja Victor Conte kertoi välittäneensä Jonesille viittä erilaista kiellettyä ainetta Sydneyn olympiakisojen aikoihin. Washington Post -lehden mukaan hän antoi EPOa sisältäneen doping-näytteen kesällä 2006 Yhdysvaltojen mestaruuskilpailuissa. Jonesin B-näyte osoittautui kuitenkin negatiiviseksi, joten häntä ei rangaistu kiellettyjen aineiden käytöstä.
Lokakuussa 2007 Jones myönsi käyttäneensä urheilussa kiellettyjä aineita kahden vuoden ajan, vuodesta 1999 lähtien. Jonesin valmentaja Trevor Graham uskotteli aineen olevan pellavasiemenöljyä, ja Jones kiisti tuolloin tienneensä käyttäneensä kiellettyjä aineita. Aineen oli valmistanut BALCO-laboratorio.
Jones toteutti KOK:n ja Yhdysvaltain olympiakomitean vaatimuksen luopua kaikista viidestä olympiamitalistaan 8. lokakuuta 2007. Hän sai myös kahden vuoden kilpailukiellon, ja Yhdysvaltain olympiakomitea vaatii takaisin noin 100 000 dollaria hänelle maksettuja rahoja. 11. tammikuuta 2008 Jones sai newyorkilaisessa oikeusistuimessa puolen vuoden ehdottoman vankilatuomion. Syynä tuomioon oli se, että hän oli valehdellut viranomaisille dopingtutkinnan yhteydessä. Rangaistus oli ankarin mahdollinen. Jones sai myös kahden kuukauden tuomion harhaanjohtamisesta Tim Montgomeryn šekkipetostapauksen tutkinnassa. Lisäksi hänelle määrättiin 400 tuntia yhdyskuntapalvelua, ja vankeustuomion suoritettuaan Jones oli vielä kahden vuoden ajan erityistarkkailussa. Oikeusdokumenttien mukaan Jones oli käyttänyt dopingaineina tetrahydrogestrinonia, erytropoietiinia sekä somatotropiinia.
7. maaliskuuta 2008 Jones ilmoittautui Carswell Federal Medical Center -vankilaan, Teksasin Fort Worthissa aloittaakseen kuuden kuukauden tuomion kärsimisen. Vankilassa ollessaan hän joutui vankilatappelun takia 1,5 kuukaudeksi eristysselliin.
Koripalloura
Jones varattiin WNBA-liigaan Phoenixin joukkueeseen vuonna 2003. Vuonna 2010 hän teki sopimuksen WNBA-liigassa pelaavan Tulsa Shock -joukkueen kanssa. Ensimmäisen WNBA-ottelunsa hän pelasi 15. toukokuuta 2010. Hän pelasi lopulta yhteensä 47 WNBA-ottelua vuosina 2010–2011 tehden niissä keskimäärin 2,6 pistettä ja ottaen 1,3 levypalloa.
Henkilökohtaiset ennätykset
(suluissa tuulilukema)
Beast of Beherit: Complete Worxxx
Beast of Beherit: Complete Worxxx on suomalaisen black metal -yhtye Beheritin kokoelma-albumi. Se julkaistiin toukokuussa 1999 levymerkillä Spinfarm Records.
Mándra-Eidyllía
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Mándra-Eidyllían kunta muodostuu neljästä kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Vallan terällä
Vallan terällä (Prince of the City) on Sidney Lumetin ohjaama ja yhdessä Jay Presson Allenin kanssa käsikirjoittama yhdysvaltalainen jännityselokuva vuodelta 1981. Se pohjautuu Robert Daleyn kirjaan korruptiosta New Yorkin huumepoliisissa. Kirja perustuu tositapahtumiin, joissa newyorkilainen huumeryhmän etsivä Robert Leuci ryhtyi penkomaan kollegoidensa väärinkäytöksiä vuonna 1971, ja jutusta paisui liittovaltiotason tutkinta ja korruptioskandaali, joka ulottui asianajajiin ja tuomareihin asti. Samasta aiheesta tuotiin samana vuonna ensi-iltaan myös elokuva Kunniakysymys (A Question of Honor, ohj. Jud Taylor).
Vastaanotto
Vallan terällä tuotti tekijöille Oscar-ehdokkuuden käsikirjoituksesta sekä Golden Globe -ehdokkuudet parhaan miespääosan (Treat Williams), parhaan draamaelokuvan ja parhaan ohjauksen sarjoissa.
Helsingin Sanomien Helena Ylänen luonnehti lähes kolmetuntista elokuvaa harvinaisen aikuismaiseksi, koska siinä ei yksinkertaisteta asioita liikaa. Hänestä Lumet on aiemminkin kunnostautunut työtä ja uraa tekevien kaupunkilaisten kuvaajana ja onnistuu rikostarinassa varmaan paremmin kuin onnistuisi vaikkapa Martin Scorsese tai Paul Schrader, nuo ”epärehelliset eksistentialistit ja itsensäruoskijat”. Saman lehden Mikael Fräntin mielestä elokuva on haastava ja vaativa Lumet-ohjaus, jossa asioita jätetään tietoisesti auki: ”Epähavainnolliset ajatusluomukset estävät toiminnan joustavan kulun ja tarinan selkeän etenemisen, mutta se on joko hyväksyttävä tai hylättävä ohjaajan älyllisenä strategiana.” Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen piti elokuvaa huolellisesti ja vahvasti raportoituna tositarinana ja antoi sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Temosilliini
Temosilliini (C16H18N2O7S2) on penisilliineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä antibioottina.
Ominaisuudet ja käyttö
Muiden penisilliinien tavoin temosilliinin antibioottiset ominaisuudet perustuvat bakteerien soluseinän synteesin estoon. Se on erityisen aktiivinen gramnegatiivisia bakteereja, esimerkiksi enterobakteereja, vastaan mutta grampositiivisiin bakteereihin se ei tehoa. Useimmat beetalaktamaasit eivät kykene hydrolysoimaan temosilliinia. Lääkeaine annostellaan ruiskeena suoneen tai lihakseen. Temosilliinia voidaan käyttää muun muassa keuhkokuumeen ja muiden hengitystieinfektioiden, virtsatulehdusten ja verenmyrkytyksen hoitamiseen.
Haittavaikutukset
Temosilliini on suhteellisen hyvin siedetty lääkeaine. Se voi kuitenkin aiheuttaa allergisia reaktioita, pahimmillaan jopa anafylaktisen shokin.
Bellini
Bellini tarkoittaa seuraavia asioita ja henkilöitä: