cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cava
Valmistus ja rypäleet
Kuohuviinejä valmistetaan maailmassa ainakin neljällä laajalti käytetyllä menetelmällä, mutta niistä vain perinteellinen samppanjamenetelmä (ransk. méthode champenoise, esp. método champenoise t. método tradicional) on sallittu D.O. Cavassa. Espanjassa valmistetaan kuohuviinejä vähäisiä määriä myös muilla kuohuviinimenetelmillä, mutta niitä ei luonnollisestikaan saa myydä Cavana. Ei edes D.O. Ruedan alueella, lähinnä Verdejo-rypäleestä valmistettavaa Rueda Espumosoa, vaikka sekin valmistetaan samppanjamenetelmällä. Vertailun vuoksi Saksassa sikäläistä kuohuviiniä sektiä valmistetaan 95-prosenttisesti Charmat-metodilla, ja vain noin 5% samppanjamenetelmällä.
Samppanjamenetelmässä hiilidioksidin tuottava toinen käyminen tapahtuu kokonaan pullossa. Sitä ennen rypälemehut käytetään perusviiniksi (vino de base), kukin rypälelajike erikseen. Sekoittaminen tapahtuu vasta ennen ensimmäistä pullotusta (tiraje).
Tällöin pulloon laitetaan perusviinin lisäksi ainakin sokeria ja hiivaa. Myös voidaan lisätä viinimehua joko osittain käytettynä tai ei. Käyminen alkaa uudelleen ja tuloksena on alkoholiprosentin ja hiilidioksidin lisääntyminen sekä paineen nousu. Pulloon muodostuu myös hiivasakkaa, ja ensimmäinen kypsytysvaihe tapahtuukin pullossa sakan päällä. Toinen käyminen ja sakan päällä kypsyttäminen  kestää vähintään 9 kuukautta.
Tämän vaiheen lopulla pulloja vähitellen kallistetaan suu alaspäin ja niitä päivittäin hieman pyöräyttämällä ("tanssittaminen") saadaan hiivasakka laskeutumaan korkin päälle. Lopuksi pullon kaula jäädytetään ja korkki siihen kiinnittyneinen sakkoineen poistetaan (degüelle). Pulloon syntynyt vajaus täytetään kuten pullotuksessa, mutta nyt voidaan lisätä myös pieniä määriä viinitislettä. Alkoholipitoisuus ei kuitenkaan saa nousta enempää kuin 0,5%
Vasta tämän jälkeen pulloon laitetaan lopullinen korkki, kapseli, rautalankaside ja etiketti.
Tyypit ja pullokoot
Kuten samppanjaa, myös cavaa tuotetaan sekä valkoisena että roseena. Lopputuotteen on täytettävä tarkat pitoisuusrajat eri ainesosien suhteen, esimerkiksi että alkoholipitoisuuden tulee olla 10,8 - 12,5% ja pH:n 2,8 -3,3 jne.
Makeusaste, jonka tulee näkyä myös etiketissä, on jokin seuraavista:
Kypsytysajasta riippuen tuote voi olla myös oikeutettu myös merkintöihin "Reserva" tai "Gran Reserva". Vähintään 15 kk:n pullokypsytyksen jälkeen cava on oikeutettu Reserva-merkintään. Vastaava aikaraja Gran Reservassa on 30 kk, ja lisäksi merkintää voi käyttää vain Brut Nature- Extra Brut- ja Brut -makeusasteille.
Sallitut pullokoot ovat (kaikkein suurimpia kuohuviinipullokokoja ei Cavassa käytetä):
Käyttö ja markkinat
Vuonna 2010 Cavaa tuotettiin 244,8 miljoonaa pulloa, lisäystä edelliseen vuoteen oli 11,55%. Tuotannosta noin 60% menee vientiin. Suurin ostajamaa oli Saksa, 41 miljoonaa pulloa, nousua vuodesta 2009 oli 17,6%. Makeusasteista ylivoimaisesti suosituinta on Brut, Espanjan kulutuksessa hieman yli ja viennissä hieman alle puolet.
Suomessa kuohuviinit ovat ainoa alkoholijuomaryhmä, joka on vuosina 2009 - 2010 selvästi kasvattanut osuuttaan Alkon myynnissä (valkoviinien myynnissä on myös kasvua, mutta vähäistä). Litroina mitattuna vuonna 2010 kuohuviinien suurin tuontimaa oli Espanja, josta lähes kaikki kuohuviinituonti on cavaa.
Kristoffer Stensrud
Kristoffer Stensrud (1953 – 18. syyskuuta 2021 ) oli norjalainen rahastosijoittaja, joka kuuluu Skagen-rahastoyhtiön perustajiin ja keskeisiin omistajiin. Stensrud oli vuonna 2010 Norjan varakkaimpia miehiä.
Karikekääpä
Karikekääpä (Byssoporia terrestris) on sekä talous- että luonnonmetsissä tavattava puukarikkeen loppulahottaja. Lapissa se on paikoin yleinen kuivilla kankailla vanhoilla hiiltyneillä männyn juurakoissa.
Karikekäävän itiöemä on yksivuotinen ja resupinaattinen. Pienikokoinen ja pehmeältä tuntuva itiöemä venyy, jos sitä repii, ja irtoaa melko helposti kasvualustastaan. Karikekääpä on väriltään valkoinen, kermanvalkea tai harvoin kirkkaan keltainen, tosin värimuotoja on epäilty myös omiksi lajeikseen. Vuosia säilytetyt kääpänäytteet muuttuvat väriltään oranssinkeltaisiksi, mitä ei tapahdu muilla samannäköisillä käävillä, kuten harsukäävällä. Karikekäävän reunus on pumpulimainen, ja siitä kasvaa seittimäisiä rihmastojänteitä lahopuuhun. Säännöllisiä, kulmikkaita pillejä on 1-3 millimetrillä. Maltokerros on hyvin ohut, sekin seittimäinen ja pumpulimainen. Karikekäävän kokonaispaksuus on 1-3 mm.
Kristoffer Stensrud
Stensrud opiskeli taloutta Kööpenhaminan kauppakorkeakoulussa. Hän oli johtava analyytikko kööpenhaminalaisessa Børsinformasjon Aps:ssa vuosina 1979–1983 ja Børsinformasjon I. R.:n salkunhoitaja 1983–85. 1985–89 Stensrud oli Stafondsin (myöhemmin SR-Fonds) analyytikko ja ulkomaanvastaava ja 1990–91 johtava analyytikko Carnegie-Jensenissä Kööpenhaminassa.
Stensrud ja hänen kaksi ystäväänsä perustivat Skagenin Stavangerissa vuonna 1992. Kahdessakymmenessä vuodessa yhtiö laajentui muihin pohjoismaihin ja sen sijoitusvarallisuus kasvoi 12 miljardiin euroon (2010). Yhtiön sijoitusrahastoista suurin on Kon-Tiki, jonka salkunhoitajana Stensrud toimii. Suomesta Skagenin rahastoihin, pääasiassa Kon-Tikiin, on investoitu noin 300 miljoonaa euroa.
Pleistoseenin lopun joukkotuho
thumb|220px|Taiteilijan näkemys mammuteista jääkauden ajan jäättömällä Siperian alueella. Pleistoseenikauden lopun joukkotuho oli maapallolla noin 40 000–9 000 vuotta sitten tapahtunut sukupuuttoaalto, jossa kuolivat sukupuuttoon muiden muassa mammutit, jättiläislaiskiaiset, glyptodontit ja sapelihammaskissat. Joukkotuhon myötä siirryttiin pleistoseenista holoseeniin. Joukkotuho tapahtui viime jääkauden päättymisen yhteydessä, mutta aikaisempien kvartäärikauden jääkausien päättyessä ei ollut tapahtunut vastaavaa joukkotuhoa ja siirtymistä geologisesta kaudesta toiseen (kvartäärikauden muodostavat pleistoseeni ja holoseeni yhdessä). Syytä joukkotuhoon ei kokonaan tiedetä, mutta syinä ovat voineet olla jääkauden ja sen lopun ilmaston ja kasvillisuuden muutokset, ihmisen harjoittama metsästys , sairaudet tai näiden syiden yhdistelmä.
Oscar Hugh Lipscomb
pienoiskuva|Oscar Hugh Lipscomb vuonna 1985. Oscar Hugh Lipscomb (21. syyskuuta 1931 – 15. heinäkuuta 2020) oli yhdysvaltalainen kirkonmies. Hän sai katolisen vihkimyksensä papiksi 15. heinäkuuta 1956 ja piispaksi 16. marraskuuta 1980. Hän toimi Mobilen arkkipiispana Alabaman osavaltiossa vuodesta 1980 vetäytymiseensä 2008, jolloin häntä seurasi Thomas John Rodi.
Pleistoseenin lopun joukkotuho
Amerikassa joukkotuho tapahtui aivan jääkauden lopuilla melko nopeasti, ehkä 500 vuodessa. Euroopassa joukkotuho alkoi hitaasti ja kiihtyi nopeaksi jääkauden lopulla. Euraasian mammutin häviäminen näyttää olleen asteittainen tapahtuma tuhansien vuosien kuluessa. Viimeiseksi mammutit hävisivät Itä-Siperiassa, jonne ihminen levittäytyi viimeiseksi. Wrangelinsaarelle jääneet kääpiömammutit metsästettiin sukupuuttoon noin 1700 eaa.
Joukkotuhon syistä
thumb|right|250px|Ranskassa sijaitsevan Combarellelsin luolan luolamaalauksissa näkyy hevonen, karhu, mammutti ja luolaleijona.
Ihminen
Usein esitetty ajatus lajien joukkotuholle jääkauden aikana ja lopulla on suuria kasvinsyöjiä ravinnokseen metsästävän ihmisen levittäytyminen. Australian, Pohjois-Amerikan ja Madagaskarin joukkotuhot näyttävät tapahtuneen arkeologisesti katsoen melko pian ihmisen saapumisen jälkeen. Ihminen voi aiheuttaa teoriassa joukkotuhon suoraan metsästäen. Jos 2 % mammuteista kuoli metsästykseen joka vuosi, niin silloin mammutti olisi nopeasti kuollut sukupuuttoon.
Toinen vaihtoehto on, että ihmiset olisivat metsästäneet ruohoa ja muita kasveja syöviä lajeja saalistavat pedot pois. Tämä olisi johtanut ruohonsyöjien määrän hallitsemattomaan kasvuun. Liian suuri määrä ruohonsyöjiä olisi syönyt laajoilta alueilta kaiken ruohon pois ja kuollut nälkään. Lisäksi ihmisten vahingossa sytyttämät tulipalot olisivat muuttaneet kasvillisuutta eläimille sopimattomiksi.
Ilmastonmuutos
Jääkautisten suureläinten tuhosta ei ole syytetty pelkästään jääkauden lopun ilmaston lämpenemistä. Eräiden tutkijoiden mukaan pääsyy suurien eläinten tuhoon oli jääkaudella tapahtunut verraten nopea kylmien ja lämpimien vaiheiden vuorottelu, joka vaikeutti lajien sopeutumista. .
Joidenkin tutkijoiden mukaan mammutti hävisi laajoilta alueilta Euroopassa aivan jääkauden kylmimpänä kautena ravintokasveja hävittäneen kylmyyden ja/tai kuivuuden takia.
Tietokoneella tehtyjen laskujen mukaan mammutille parhaiten ilmastoltaan ja kasvillisuudeltaan soveltunut asuinalue olisi ollut suurimmillaan noin 42 000–30 000 vuotta sitten kun jääkauden keskellä oli kohtalaisen leutoa, jonka jälkeen mammutin elinalue supistui ensin ilmaston kylmenemisen ja sitten ilmaston lämpenemisen takia. Näin mammutin elinalue oli Euraasiassa laskelmien mukaan 42 000 vuotta sitten jääkauden lämpimällä jaksolla noin 7,7 miljoonaa km², ja 6 000 vuotta sitten jääkauden jälkeisen lämpöhuipun aikoihin 0,8 miljoonaa km². Niinpä viime jääkauden päättyessä 90 % mammutin elinalueesta katosi. Joidenkin laskelmien mukaan esimerkiksi peura ja mammutti kilpailivat ravinnosta supistuneella elinalueella keskenään niin, että joissain laskelmissa peura jää henkiin, toisissa mammutti.
Monet pleistoseenin ruohoa syövät jättiläisnisäkkäät viihtyivät talvella vähälumisella, puuttomalla tundralla ja/tai arotundralla, jossa oli mannerilmasto ja ravinteikas lössipitoinen maaperä, joka loi kasveille hyvät ravinto-olot. Jääkauden päättyminen toi pohjoisille leveyksille lämpimämmän, kosteamman ilmaston, joka kostutti maaperän, hävitti arokasvillisuuden ja suosi metsien kasvua. Laajat niittymäiset heinikot ja ruohostot katosivat. Esimerkiksi kolumbianmammutti ei ollut vain kylmän ilmanalan eläin, joten ilmaston lämpeneminen ei suoraan selitä sen häviämistä. Hyvin pohjoisessa kuiva arotundra korvautui metsän sijasta soisella tundralla, jossa oli pilvistä ja paksu lumipeite. Tundra-alueilla puut ja pensaat lisääntyivät.
Mantereet muuttuivat sateisemmiksi, kun niiden pinta-ala kasvoi merenpinnan noustessa ja vallatessa maa-alaa.
Metsittyminen vähensi esimerkiksi mammuttien suosimien ruohokasvien määrää. Lisäksi maaperä happamoitui ja köyhtyi laajoilla alueilla, kun ilmasto kostui ja sateet kuljettivat maaperän ravinteita pois. Kun jääkaudella oli ollut monia kalkkia suosivia tai siitä riippuvaisia lajeja, jääkauden päättyessä menestyivät vähän aikaa kanervan ja suolaheinän tyyppiset kalkinkarttajat. Ravinnon muutoksen vaikutukseen saattaa viitata se, että suuret norsujen ja sarvikuonojen sukuiset eläimet, joilla on suhteellisen yksinkertainen ruoansulatus, hävisivät suurelta osin, mutta nelimahaiset märehtijät selvisivät. Lisäksi tiedetään, ettei nykyisellä tundralla ole esimerkiksi mammutin tarvitsemia ravinteita kalsiumia, magnesiumia ja natriumia riittävästi, toisin kuin kuivalla arotundralla oli. Tämä saattoi johtaa näiden mineraalien puutostilaan ja lisäksi kaliumin liikamäärään. Esimerkiksi norsujen tiedetään tarvitsevan runsaasti varsinkin natriumia, jota nämä eläimet etsivät muun muassa suolaisista luolista ja kaivamalla maahan kuoppia. Niittyjen ja kuivien ympäristöjen kasveissa on enemmän ravinteita kuin soiden ja matsien aroissa, ruohoissa ja heinissä. Toinen tekijä on syksyn ja talven pituus ja kosteus. Kasveissa tiedetään olevan kesällä suuri määrä valkuaisia mutta talvella suuri määrä kivennäisiä. Pitkä ja kostea syksy kellastuttaa ja pilaa ruohomaisten kasvien ravintoarvon talvella. Tämä puolestaan vähentää talviturkin kasvattamiseen vaadittavien ravinteiden määrää. Turkin kasvattaminen vaatii runsaasti piitä.
Talvien kostuminen lisäsi talvista lumipeitettä niin, että eläinten oli vaikeaa löytää ravintoa. Pohjoiset tundratkin muuttuivat laajalti runsaslumisiksi ja vähäravinteisiksi.
Tundran kasvit tuhoutuvat laiduntamisessa helpommin kuin aron kasvit, joiden kasvupiste on lähempänä juurta, ja kasvinsyöjä silloin vaikeammin pysäyttää arokasvin kasvun.
Syksyt muuttuivat sateisemmiksi ja ruohon homehtumista suosiviksi. Sienet hajottivat heinän ja ruohon. Varsinkaan kamelit eivät siedä sienten tuottamia toksiineja.
Ylläolevien yhteisvaikutus
Anthony Barnovsky ja Sergei Zimov ovat kumpikin tahollaan väittäneet mammuttien kuolleen sukupuuttoon juuri ilmaston aiheuttamien kasvillisuusmuutosten ja metsästyksen yhteisvaikutuksesta. Myös tunnettu mammuttitutkija Valentina V Ukraintseva on väittänyt samaa. Eräiden tietokonelaskelmien mukaan ilmaston muutos ja ihmisen metsästys kykenevät tappamaan mammutin noin 300–400 vuodessa. Pelkkä ilmaston muutos olisi harventanut mammuttien määrää, muttei täysin hävittänyt niitä. Ilmastonmuutos olisi eristänyt mammutit ja muut eläimet kasvillisuudeltaan sopiviin pieniin laikkuihin, joista ihmiset saattoivat saalistaa ne helpommin pois. .
Kosminen katastrofi
Mammuttien häviämisen syyksi on veikattu myös kosmista katastrofia tai niiden sarjaa, muun muassa supernovaräjähdystä tai asteroidi-iskua.
Joidenkin mielestä dryaskauden lopun jäähtyminen johtui suuresta asteroidin iskusta. Tämä teoria on yhä epävarmalla pohjalla, eivätkä kaikki tutkijat kannata sitä vieläkään. Yleisesti ottaen teoria ei selitä, miksi mammutteja eli väitetyn asteroidi-iskun jälkeenkin. Kaiken lisäksi uusien tutkimusten mukaan väitetyt todisteet suuresta asteroidi-iskusta noin 12 900 vuotta sitten perustuvat kokonaan hätiköityihin johtopäätöksiin. Mutta ovatpa eri näennäistieteilijät rakennelleet hurjia teorioita avaruudesta syöksyneistä vesimassoista, joiden takana tuli mammutit äkkipakastanut avaruuden kylmyys. Tätä Ivan Sandersonin vuonna 1960 esittämän tulivuorenpurkausteorian pohjalta myöhemmin kehiteltyä ajatusta on perusteltu esimerkiksi Siperiasta löytyneellä, hyvin säilyneellä Berezovkajoen jäätyneellä mammutilla. Mutta esimerkiksi paleontologi Björn Kurtén on selittänyt näiden mammuttien säilymisen harvinaisilla yhteensattumilla, muun muassa mammutit kylmään rotkoon haudanneilla maanvyöryillä tai muilla vastaavilla tapahtumilla. Maan muutokset toivat myöhemmin nämä mammutit taas esiin.
Kiista jatkuu yhä
Mammuttien joukkotuhon tarkasta ajoituksesta kiistellään yhä. Jacquelyn Gillin mukaan Pohjois-Amerikan mammuttien tuho tapahtui jo ennen ensimmäistä kiistatta tunnistettua intiaanikulttuuria, Clovisin kulttuuria. Mutta toisaalta on myös väitetty, ettei Clovisin kulttuuri olisi ollut ensimmäinen ihmisten perinne Amerikassa. Kilpailevan tutkimuksen mukaan monet Pohjois-Amerikan suuret nisäkkäät olisivat kadonneet juuri Clovisin kulttuurin aikoihin.
Pleistoseenin joukkotuho Australiassa
Joukkotuhojen aalto alkoi ensin Australian mantereella, kun ensimmäiset aboriginaalien esi-isät saapuivat Australiaan noin 50 000 vuotta sitten. Ensimmäisten ihmisten astuessa Australian maaperälle sen tasangoilla eli joukoittain monenlaisia erikoisia suuria eläimiä. Kasvinsyöjiä olivat muun muassa jättiläismäiset kengurut, vompatit, koalat, nokkasiilit ja emua muistuttavat, mutta paljon suuremmat lentokyvyttömät linnut. Näitä saalistivat suurikokoiset pedot, kuten pussileijona, pussihukka ja jättimäinen varaani Megalania. Joukkotuhon uskotaan tapahtuneen noin 46 000 vuotta sitten, mikä sopii melko hyvin yksiin väitetyn ihmisen saapumisen kanssa. Näiden eläinten tuho johtui ensisijaisesti metsästyksestä; ne olivat helppoa riistaa ihmisille, joihin ne eivät olleet tottuneet. Toisaalta Tim Flanneryn mukaan ihmiset polttivat laajalti metsää, mikä tuhosi monelle eliölajille sopivan kasvillisuuden.
Mammutin joukkotuho
thumb|right| Länsi-Saksassa olevam Meerfelder Maar-järven heinien siitepölyjen ajoitukset. Jo aiemmin harvinaistunut mammutti hävisi kokonaan Euroopasta holoseenin alussa, jolloin heinäkasvit harvinaistuivat Meerfelder Maarin alueella, kun lämpötila nousi ja ilmasto kostui.
Arotundran katoaminen ehkä syynä
Mammutti hävisi ensin etelästä, myöhemmin pohjoisesta. Euroopan viimeiset löydetyt mammutit elivät Virossa ja Venäjällä noin 10 000 radiohiilivuotta sitten. Tällöin viime jääkausi oli juuri päättynyt. Mammutti sinnitteli vielä tämän jälkeenkin Pohjois-Siperiassa Wrangelin saarella. Mammuttia suosinut ruohopitoinen heinää ja marunaa kasvanut arotundra kuivine ilmastoineen hävisi viimeistään holoseenin alussa.
Monilla alueilla Baltiassa, Pohjois-Venäjällä ja Alaskassa mammutti näyttää hävinneen samaan aikaan, kun koivu ja varvut yleistyivät, ja laajamittainen soistuminen alkoi. Heinämäiset kasvit ja kuivuudesta kielivä maruna harvinaistuivat. Maa happani kostumisen takia, ja kasvien kivennäisravinteet vähenivät. Mammutit eivät saaneet enää tarpeeksi mm. natriumia, kun arotundran suolakkomaat harvinaistuivat. Lämpeneminen ja lumen syveneminen olivat myös rasitteita, samoin ehkä myös maaperän muuttuminen mammuttia upottaviksi soiksi.
Arotundran häviäminen levitti koivua ja muuta puuta, mikä tarjosi mammuttia metsästäville ihmisille rakennus- ja polttoainetta. Näin ihmiset vaelsivat pohjoiseen mammutin asuinmaille. Myös esim. hirvi ja biisoni saattoivat jääkauden lopulla kilpailla elintilasta mammutin kanssa esimerkiksi Alaskassa.
Ennen jääkauden loppua
Ensimmäiset villamammutit lienevät kehittyneet Koillis-Siperiassa noin 400 000 vuotta sitten. Noin 120 000 vuotta sitten mammuttien määrä väheni nopeasti Eem-interglasiaalin alkaessa, mutta kasvoi taas viime jääkaudella. Noin 42 000 vuotta sitten pohjoisimmat ihmiset asuivat suunnilleen Pohjois-Ranska–Pohjois-Ukraina–Pohjois-Kazakstan-linjalla. Mammutteja oli Etelä-Ranskan–Keski-Ukrainan–Pohjois-Mongolian ja Korean pohjoisrajan leveyksistä pohjoiseen.
Euroopan eläinten joukkotuho alkoi pleistoseenin lopulla, myöhäispaleoliittisen kivikauden kestäessä noin 60 000 vuotta sitten, ja päättyi holoseenin alussa.
Mammutti kävi Länsi-Euroopassa harvinaisiksi noin 19 500 radiohiilivuotta sitten. 18 000–16 000 radiohiilivuotta sitten mammutti katosi kokonaan eräältä tutkittavalta Länsi-Euroopan alueelta. Jääkauden huippuvaihe näkyi Itä-Euroopassakin mammuttien ja asutusten harvinaistumisena. Mammuttia ei ajoitusten mukaan tavattu Puolasta 24,1–18,3 tuhatta kalenterivuotta eli 20,2–14,6 tuhatta radiohiilivuotta sitten. Mammuttien harvinaistuminen johtui ehkä ilmaston kylmenemisen aiheuttamasta suuresta kuivumisesta, tai ehkä lisääntyneen tuulieroosion vaikutus hävitti eläneiden mammuttien luita.
Jääkauden lopun Euroopassa
Mammutteja oli paljon Euroopassa vielä 13 000–12 000 radiohiilivuotta sitten. Ranskassa ja Britanniassa mammutit elivät hieman pidempään kuin Ukrainassa. Britanniassa mammuttien nopea häviäminen tapahtui juuri jaksolla 13 000–12 000 radiohiilivuotta sitten. Puolasta mammutti hävisi 12 600 radiohiilivuotta eli 15 000 kalenterivuotta sitten. Andruien Listerin mukaan mammutti olisi hävinnyt metsittymisen, ei lämpötilan nousn takia Länsi-Euroopasta, vasta Allerödkaudella.
Mammutti hävisi suuresta osasta Eurooppaa ja Aasiaa noin 12 000 radiohiilivuotta sitten ennen Allerödin lämpökauden alkua, mikä vastaa suunnilleen 13 900 kalenterivuotta sitten. Tämä vastaa lämpimän Bölling-kauden loppua. Tämän jälkeen Allerödkaudella metsä levisi Euroopassa laajoille alueille. . Viimeiset keskieurooppalaiset mammutit elivät 12 700 radiohiilivuotta sitten Condoverissa Englannissa ja noin 12 000 Praz Rodetissa Sveitsissä. . Esimerkiksi Eurooppa metsittyi laajalti 13 000–11 000 radiohiilivuotta sitten.
On viitteitä siitä, että noin 12 000–11 000 radiohiilivuotta sitten olisi Länsi-Euroopassa ollut vielä mammutille sopivia laajoja ruohostoja, ja näin ollen ilmaston muutos ei yksin selittäisi mammuttien tuhoa. Pääsyy mammutin häviämiseen olisi silloin nykyihmisen harjoittama metsästys.
Jääkauden lopun Baltia
Joka tapauksessa mammutti katosi lämpimällä Bölling/Alleröd-kaudella kokonaan Skandinavian-Baltian alueelta, kun alueelle levittäytyivät koivu ja mänty. Silti peura ja mammutti palasivat Viroon Koillis-Eurooppaan vielä kylmällä nuoremmalla dryaskaudella noin 10 600–10 000 radiohiilivuotta sitten eli noin 12 600–11 600 kalenterivuotta sitten, jolloin tundra-aro saapui taas Baltiaan hajanaisten kuusten kera. Lopullisesti mammutti katosi Baltiasta dryaskauden päättäneissä ilmastonmuutoksissa tai melko pian niiden jälkeen.
Ihminen levittäytyi Baltiaankin jääkauden lämmetessä. Lähellä Baltiaa oli ihmisiä Pregelissä Kaliningradissa ehkä jo 17 000 vuotta sitten. Samoin Valko-Venäjällä oli lisääntyvässä määrin ihmisiä 16 000–14 000 vuotta sitten. Sitä, vaelsivatko nämä ihmiset Etelä-Baltiaan, ei tiedetä. Jäänreunateorian mukaan ihmisiä alkoi siirtyä kohti Baltiaa noin 15 500 vuotta sitten esimerkiksi Desna-joen laaksosta. Pohjois-Baltia oli yhä jään peitossa, jään reunan ollessa 14 000 vuotta sitten Riian tasalla. Aivan Etelä-Baltiassa saattoi olla ihmisiä jo 14 000 vuotta sitten liittyen mahdollisesti Hampurin kulttuuriin, joka eli peuranmetsästyksellä. Sitten alueelle levisi Brommen kulttuuri. Lopuksi Baltiaankin Liettuaan syntyi Ahrensburgin kulttuurin alaryhmä, jota sanotaan Krasnoselskin Madeleine-ryhmäksi. Ei tiedetä, hävittivätkö näiden metsästäjät mammutin.
Euroopan viimeiset mammutit elivät Virossa ja Venäjällä noin 10 000 radiohiilivuotta sitten preboreaalikauden alussa, jolloin oli vielä kylmää ja kuivaa. Viron Puurmannin mammutin poskihampaat on ajoitettu aikaan 11 800 vuotta sitten.
Jääkauden lopun Aasia
Noin 30 000–17 000 radiohiilivuotta sitten mammuttia esiintyi laajalti Siperiassa Baikaljärvelle asti. Mutta tämän jälkeen mammutin elinalue vaihteli huomattavasti välillä 17 000–12 450 radiohiilivuotta sitten. Lämpiminä kausina mammutin elinalue supistui, kylmempinä laajeni.
Noin 15 000 vuotta sitten metsästäjät saapuivat Siperiaan. Joidenkin tutkijoiden mukaan ihmiset eivät luultavasti metsästäneet mammuttia sen lihan, vaan ehkä työkalujen tekoon tarvittavien syöksyhampaiden ja luiden takia, vaikka toki söivät kaatamiensa mammuttien lihaa. Mammuttia tavattiin vielä 13 000 radiohiilivuotta sitten Etelä-Aasiassa.
Pohjois-Aasiasta mammutti hävisi nopeasti 12 000 radiohiilivuotta sitten. Joidenkin mukaan se olisi kadonnut Kiinasta jo noin 20 000 vuotta sitten. , toisten mukaan 12 000 radiohiilivuotta sitten. Länsi-Siperian viimeiset mammutit elivät noin 13 800–12 600 kalenterivuotta sitten. Berelekhin mammutit hävisivät noin 12 900–11 600 kalenterivuotta sitten nuoremmalla dryaskaudella. Berelekhissä tapahtui paljon mammutin luiden kasautumista noin 12 300 radiohiilivuotta sitten, ja mammutit hävisivät sieltä noin 11 800 radiohiilivuotta sitten.
Euraasian viimeiset suuret mammutit on ajoitettu pohjoisimpaan Siperiaan Taymyrin niemimaalle aikaan välille 10 000–9 700 radiohiilivuotta sitten, eli kalenterivuosina vuoteen 11 300–10 600 vuotta sitten. Dryaskauden aikaan Taymyrin niemimaalla oli vaivaiskoivua kasvavaa pensastundraa. Oli menossa jääkauden vaihtuminen lämpimäksi holoseeniksi. Pian tämän jälkeen 9 300 radiohiilivuotta sitten peittävä metsätundra levittäytyi alueelle. Joidenkin ajoitusten mukaan lehtikuusta olisi kasvanut jo 11 700 radiohiilivuotta sitten.
Kääpiömammutteja eli vielä 7 700–3 700 radiohiilivuotta sitten syrjäisellä, pohjoisella Wrangelinsaarella.
Berelehkin jokivarren kasvillisuuden kehitys
Luoteis-Siperian Berelehkin jokivarrelta tehtyjen löytöjen mukaan rahkasammalta, varpuja ja pensaita suosiva kasvuympäristö olisi yhteydessä mammuttien tuhoon. Näitä ennen hiirensammal, heinät ja sarat olivat yleisiä.
Berelehkin keskijuoksusta löydetyn kerrostumasarjan kausi IV lienee nuorempi dryas tai holoseeni. Kausilla I-III heinät ja sara olivat siitepölyissä yleisiä, samoin sammalet. Pensaat olivat harvinaisia. Varpukasveja Ericaceae ei oli hyvin harvoin. Vaivaiskoivu ja joskus pajutkin olivat yleisiä. Sammalista hiirensammalet olivat paljon yleisempiä kuin rahkasammalet. Kaudella I ei ollut paljoa rahkasammalta, vaikka olikin metsiä. Kaudella II oli sammaleisia ruohotundria ja polygonisoita. Kaudella III oli pensastundraa ja metsätundraa. Rahksammalta ei ollut paljoa näilläkään kausilla. Sitten ilmasto muuttui soita sousivammaksi. Kaudella IV seudulla lisääntyi huomattavasti suosammalten, varpukasvien ja leppien Duschekia fruticosa suhteellinen määrä. Nyt varvuissa/matalissa pensaissa oli paljon Cassiope, Ledum, Vaccinum. Matalien pensaiden osuus lisääntyi. Päinvastoin heinä- ja sarakasvien määrä väheni.
Niinpä tällä kaudella oli siitepölyissä pensaista yleismpiä vaivaiskoivu, pensasleppä, mutta paju ja puumainen koivu harvinaisia. Matalissa kasveissa eniten Ericaceae-varpuja. Matalista kasveista heiniä 8 % ja saroja 14 %. 2/3 sammalista rahkasamamlia, loput lähinnä hiirensammalia. Tämä muistutatta nykyisiä subarktisia suotundria. Mammuttien on väitetty kadonneen nuoremmalal dryaskaudella.
Muun jääkauden megafaunan tuho
Jättiläispeuran (Megaloceros giganteus) lajimäärä väheni hyvin hitaasti Länsi-Euroopassa ennen jääkauden huippukohtaa kuten mammutilla. Kun jääkauden kylmä huippukausi tuli, lajia tavattiin vain Ukrainassa ja lähistöillä. Jättiläispeura pysyi pitempään poissa pohjoisesta Keski-Euroopasta kuin mammutti, noin välillä 20 000–12 500 radiohiilivuotta sitten. Noin 12 900–10 500 radiohiilivuotta sitten lajia eli lähinnä Britteinsaarilla ja Tanskan seutuvilla sekä Uralilla. Lajin määrä väheni nopeasti lämpimällä Bölling-kaudella ja Alleröd-kaudella noin 12 600–11 700 radiohiilivuotta sitten Irlannissa, Britanniassa ja Etelä-Skandinaviassa ja katosi kokonaan näiltä alueilta kylmän nuoremman dryaksen alussa tai aikana.
Lopullisesti laji hävisi Etelä-Uralilta noin 6 900 radiohiilivuotta sitten. Holoseenilla hävisi myös jääkautinen Lenan hevonen. Yksi viimeisimmistä ajouitetuista Pohjois-Aasian jääkautisista hevosista eli Jukagirin niemimaalla noin 4 600 radiohiilivuotta sitten, eli noin 3400 kalenterivuotta eaa.
Joidenkin ajoituksen mukaan mammuttia olisi elänyt Alaskassa mantereellakin vielä holoseenilla. Peura oli poissa Länsi-Euroopasta pitempään kuin mammutti jääkauden huippukohdalla, 20 000–12 500 vuotta sitten. Monilla Länsi-Euroopan alueilla jättiläispeura hävisi erityisen nopeasti lämpimällä Alleröd-kaudella 12 000–11 000 radiohiilivuotta sitten eli 13 700–12 680 vuotta sitten, mutta häviäminen oli nopeaa jo aikaisemmalla lämpimällä Bölling-kaudella jo 14 500 vuotta sitten. Keski-Venäjän tasangolla jättiläispeura hävisi tavallista nopeammin 15 000–14 000 radiohiilivuotta sitten. Luolakarhu, arovisentti ja villasarvikuono hävisivät suunnilleen samassa tahdissa kuin mammutti eli noin välillä 40 000–11 000 radiohiilivuotta sitten. Niinpä villasarvikuono katosi noin 14 000 kalenterivuotta sitten. Myskihärkä katosi suunnilleen lämpimän kauden alussa noin 14 500 vuotta sitten. Luolaleijona katosi jääkauden lopuilla suunnilleen 16 000–11 000 radiohiilivuotta sitten. Luolaleijona katosi jääkauden päättyessä ehkä noin 12 000–9 000 radiohiilivuotta sitten.
Olynthos
Maantiede
Olynthos sijaitsi Toronenlahden (nyk. Kassándranlahti, Toronikóslahti) pohjukassa Pallenen ja Sithonian niemien välisellä alueella, noin 2,5 kilometriä sisämaahan lahden rannikosta ja 64 kilometriä kaakkoon nykyisestä Thessalonikista. Kaupunki oli rakennettu kahdelle tasahuippuiselle kukkulalla, jotka tunnetaan Eteläkukkulana ja Pohjoiskukkulana. Niiden ympärillä oli laaja hedelmällinen tasanko, josta kukkulat kohosivat noin 30–40 metriä korkeammalle.
Pleistoseenin lopun joukkotuho
Pleistoseenin lopun joukkotuho Amerikassa
thumb|350px|Alaskan sisämaassa aijaitsevan Hardin Laken siitepölykaavio, jossa näkyy koivun Betula nopea runsastuminen ihmisen saapumisen ja mammuttien tuhon aikoihin.
thumb|220px|Jättiläislaiskiainen.
Olynthos
Maantiede
Rannikolla kaupungin lähellä oli laguuni nimeltä Bolykē, ja siihen virtasi tasangon halki kaksi jokea, Amitas ja Olynthiakos. Kaupungin satama oli nimeltään Mekyberna. Sen lähellä oli paikka nimeltä Kantharōlehtron.
Pleistoseenin lopun joukkotuho
Pleistoseenin lopun joukkotuho Amerikassa
Amerikkaan näyttää vaeltaneen varsinkin Alaskaan, Länsi-Kanadaan ja Luoteis-Yhdysvaltoihin muutamia eläimiä jääkauden vähäjäisinä jaksoina silloin kuivaa Beringin salmen maakannasta pitkin. Näitä olivat muun muassa biisoni, luolaleijona ja villamammutti. Jääkauden maksimin jälkeen mammutit vaelsivat 30 leveysasteelta 50 leveysasteelle.
Olynthos
Historia
Olynthoksen paikka on ollut asuttu myöhäisellä neoliittisella kaudella, mutta pronssikaudella asutusta ei ilmeisesti ollut. Asutus palasi paikalle varhaisella rautakaudella eli protogeometrisella kaudella noin 1000 eaa. Olynthoksen kaupungin perustivat arkaaisella kaudella 600-luvulla eaa. bottiaialaiset, jotka makedonialaiset olivat ajaneet liikkeelle muualta. Kaupungin nimi on peräisin villiviikunapuusta (olynthos). Kreikkalaisessa mytologiassa Olynthos oli Traakian kuninkaan Strymonin (tai toisessa versiossa Herakleen) poika, joka sai surmansa leijonanmetsästyksessä. Kaupungin perustajaksi puolestaan esitettiin tämän veli Braggas, joka perusti kaupungin veljensä kunniaksi tämän kuolinpaikalle.
Pleistoseenin lopun joukkotuho
Pleistoseenin lopun joukkotuho Amerikassa
Eri eläimet näyttävät hävinneen Pohjois-Amerikassa hieman eri tahdissa eri aikoina 17 500–5 000 radiohiilivuotta sitten, mutta häviäminen näyttää olleen noin 13 000–7 000 radiohiilivuotta sitten erityisen rajua. Nopean joukkotuhon on monesti oletettu liittyvän ilmastonmuutoksiin, mutta varsinkin paleointiaanien saapumiseen Amerikkaan. He perustivat noin 13 500–13 000 vuotta sitten alkaneen Clovisin kulttuurin, jonka ihmiset olivat helposti koottavissa ja purettavissa majoissa asuvia, riistan perässä liikkuvia metsästäjiä. Ihmisten arvellaan levittäytyneen koko Amerikkaan ehkä 500–1 000 vuodessa.
Olynthos
Historia
pienoiskuva|vasen|240px|[[Pegasos|Pegasoksella ratsastava Bellerofon surmaa Khimairan. Lattiamosaiikki Olynthoksesta.]] Olynthos osallistui persialaissotiin persialaisten puolella vuonna 480 eaa. Artabazos valtasi kaupungin persialaisten vetäytyessä Kreikasta vuonna 479 eaa., ja Herodotoksen mukaan persialaiset surmasivat tuolloin kaikki kaupungin asukkaat. Myöhemmin persialaiset luovuttivat kaupungin Toronen asukkaille ja muille khalkidikeläisille. Kaupunki oli osa Ateenan johtamaa Deloksen meriliittoa noin vuodesta 454 eaa.
Pleistoseenin lopun joukkotuho
Pleistoseenin lopun joukkotuho Amerikassa
Ihminen saapui Alaskasta Amerikkaan 13 500–13 200 vuotta sitten. Noin 13 200 vuotta sitten ihmisiä asui laajalla alueella Pohjois-Amerikassa, ja seuduilla tapahtui kasvillisuusmuutoksia. Ne johtuivat osin jääkauden päättymisestä, osin ehkä ihmisen sytyttämistä paloista ja ihmisen vaikutuksesta kasveja syöviin eläinkantoihin. 13 000 vuotta sitten koko suurlajisto paitsi norsut hävisivät, ja mammuttikin hävisi Amerikasta 12 800 vuotta sitten. Eläinten suurin häviämisaalto päättyi ehkä noin 10 200 radiohiilivuotta sitten eli 12 000 vuotta sitten. Erään tutkimuksen mukaan biisonien sarvien koot pienenivät Suurilla tasangoilla ja Alaskassa jääkauden Bison priscuksesta Bison occidentalisiin ja Bison athabascaeen.
Olynthos
Historia
Olynthos kapinoi Ateenaa vastaan Makedonian rohkaisemana vuonna 432 eaa., jolloin Perdikkas II sai joukon khalkidikeläisiä pienten rannikkokaupunkien asukkaita asettumaan kaupunkiin (anoikismos) pyrkimyksenä estää Ateenan vallan kasvu. Seurannut aika oli Olynthoksen suurinta kukoistuskautta. Kaupunki laajeni huomattavasti ja sai Hippodamoksen suunnitteleman asemakaavan. Khalkidikeläiset perustivat Khalkidiken liiton oletettavasti joskus vuosien 432–382 eaa. välillä, ja Olynthoksesta tuli liiton keskus. Kaupungissa sanotaan olleen suurimmillaan jopa asukasta, mutta luku voi olla jossain määrin liioiteltu.
Étienne Jacques Joseph Macdonald
thumb|Étienne Jacques Joseph Macdonald, muotokuva 1800-luvun alkuvuosilta. Étienne Jacques Joseph Alexandre Macdonald (17. marraskuuta 1765 Sedan − 25. syyskuuta 1840 Courcelles, Loiret) oli ranskalainen sotilas, Ranskan marsalkka ja Tarenten herttua. Macdonald palveli Ranskan armeijaa vallankumoussodissa ja Napoleonin sodissa, ja osallistui niin Jemappesin kuin Waterloon taisteluihin. Vuodesta 1809 hänen arvonsa oli keisarikunnan marsalkka. Saman vuoden lopulla hänesta tuli Tarenten herttua. Uransa aikana Macdonald sai lukuisia kunniamerkkejä, joista korkein Ranskan kunnialegioonan suurristi. Hän kuoli 75-vuotiaana linnassaan Courcellesissa, lähellä Gieniä Loiret’n departementissa.
Olynthos
Historia
Vuonna 389 eaa. Olynthos teki rauhansopimuksen Makedonian kanssa, joka oli tuolloin Amyntas III:n aikaan vielä heikko. Sparta hyökkäsi Olynthokseen alueen muiden kaupunkien yllyttämänä vuonna 379 eaa. ja pakotti sen liittolaisekseen joksikin aikaa, mikä samalla vaurioitti Khalkidiken liittoa. Tämä vaikutti siihen, ettei liitto ollut enää estämässä Makedonian nousua. Vuonna 371 eaa. Theban voitettua Spartan Olynthos vapautui jälleen, ja Khalkidiken liitto perustettiin uudelleen. Noustuaan valtaan Filippos II pyrki estämään Olynthoksen ja Ateenan liittoutumisen Makedoniaa vastaan. Vuonna 357 eaa. Makedonian ja Ateenan välille syttyi sota, jossa Olynthos oli aluksi Makedonian puolella mutta haki sitten Ateenasta turvaa Makedonian kasvavaa valtaa vastaan. Lopulta Makedonia hyökkäsi kaupunkiin Filippoksen johdolla vuonna 349 eaa. Ateenassa Demosthenes piti kaupungin – entisen vihollisen – auttamisen puolesta tunnetut Olynthoslaiset puheensa. Ateenan apu oli kuitenkin liian myöhäistä ja vähäistä, ja lopulta Filippoksen armeija valtasi ja tuhosi kaupungin piirityksen jälkeen vuonna 348 eaa. Koko hengissä selvinnyt väestö myytiin orjiksi.
Pleistoseenin lopun joukkotuho
Pleistoseenin lopun joukkotuho Amerikassa
Jättiläismaalaiskiainen katosi Pohjois-Amerikasta noin 11 000 radiohiilivuotta sitten, mutta Ohiosta jo 11 400 radiohiilivuotta sitten eli 13 300 kalenterivuotta sitten. Coloradon laakion jättieläimet hävisivät noin 13 000 vuotta sitten 400 vuoden sisällä. Toinen tieto antaa suurimmalle häviämistapahtumalle jossa hävisi 15 suurta eläinsukua, iäksi 13 400–12 900 vuotta sitten, mikä on 11 500–11 000 radiohiilivuotta sitten. Kalifornian kääpiömammutti kuoli 11 030 radiohiilivuotta sitten.
Olynthos
Historia
Pohjoiskukkulan alueella säilyi pienimuotoisempi asutus vuoden 348 eaa. jälkeen ainakin vuoteen 316 eaa., jolloin asukkaat todennäköisesti muuttivat Kassandroksen Poteidaian paikalle perustamaan Kassandreiaan. Tämän jälkeen paikka ilmeisesti jäi lopullisesti asumattomaksi.
Pleistoseenin lopun joukkotuho
Pleistoseenin lopun joukkotuho Amerikassa
Mammuttien lisäksi Pohjois-Amerikasta hävisivät pleistoseenin lopun aikoihin leijona, gepardi, tylppäkuonokarhu, hirmususi, hirmulintu, sapelihammaskissat, maalaiskiaiset, glyptodontit, jättiläismajava, hevoseläimet, kamelit, mastodontti, jättiläispekari, ja monet muut. Myskihärkä, biisoni ja hanka-antilooppi selvisivät tuholta, mutta myskihärkä harvinaistui. Etelä-Amerikan jättiläiseläimet hävisivät muutama sata vuotta, ehkä noin 500 vuotta, myöhemmin kuin Pohjois-Amerikan eläimet. Sieltäkin hävisi jääkauden päättymisen ja ihmisen saapumisen aikoihin monia eläimiä, kuten maalaiskiaiset, glyptodontit, mastodontit, hevoset, aasit, kamelit, sapelihammaskissat, leijona, hirmulinnun kaltaiset jättimäiset linnut ja jättimäiset jyrsijät. Etelä-Amerikalle tyypilliset pussieläimet olivat hävinneet jo ennen ihmisten tuloa Suuressa Amerikan eläimistönvaihdoksessa. Noin 7 000 radiohiilivuotta sitten ihminen saapui Karibialle, ja 2 000 vuotta myöhemmin hän oli hävittänyt viimeiset jättiläislaiskiaiset.
Olynthos
Historia
Olynthoksen arkeologiset kaivaukset suoritettiin vuosina 1928–1939 D. M. Robinsonin johdolla. Kaivauksia ja kunnostustöitä on tehty myös tämän jälkeen. Kaivaukset on suorittanut American School of Classical Studies at Athens eli Yhdysvaltain arkeologinen koulu.
Rakennukset ja löydökset
Olynthoksen kaupunki sijaitsi alun perin niin kutsutulla Eteläkukkulalla. Kaupunki laajeni Pohjoiskukkulalle sekä myös tasangolle kukkuloiden itäpuoliselle alueelle (nk. Huvila-alue) vuoden 432 eaa. jälkeen. Kukkulat oli ympäröity muureilla, joista on säilynyt joitakin jäänteitä erityisesti Pohjoiskukkulan pohjois- ja länsisivulla. Kaupungista on kaivettu noin 40 hehtaarin ala. Tästä Eteläkukkulan ala on noin 7 hehtaaria ja Pohjoiskukkulan ala noin 17 hehtaaria. Lisäksi kaupunkia on kaivettu kukkuloiden itäpuolelta noin 16 hehtaarin alalla. Vaikka koko kaupungista on kaivettu vain pieni osa, osuus on suuri suhteessa monien muiden antiikin kreikkalaisten kaupunkien kaivauksiin.
Pohjoiskukkulan asemakaava, korttelit ja talot pienoiskuva|170px|Korttelin poikki kulkevaa kujaa kahden talorivin välissä. pienoiskuva|220px|Buleuterionin rauniot.
Pohjoiskukkula oli rakennettu Hippodamoksen nimiin laitetussa ruutuasemakaavassa, joka täytti koko kukkulan. Olynthos on yksi parhaiten tunnettuja esimerkkejä asemakaavan käytöstä. Asemakaava koostui kortteleista, joiden koko oli noin 300 × 120 joonialaista jalkaa eli noin 88,5 × 35,4 metriä. Kussakin korttelissa oli yleensä kaksi viiden talon riviä eli yhteensä 10 taloa. Reunoilla korttelit olivat kuitenkin pienempiä kukkulan luonnollisten muotojen mukaisesti. Korttelin talorivien välissä kulki kapea kuja. Korttelit oli erotettu pohjois-eteläsuuntaisilla pääkaduilla, jotka on tutkimuksessa merkitty kirjaimin (A, B ja C) ja itä-länsisuuntaisilla sivukaduilla, jotka on numeroitu (I, II, III jne.). Korttelit identifioidaan tutkimuksessa niiden länsipuolisen pääkadun sekä eteläpuolisen sivukadun mukaan (esim. kortteli A I) ja korttelin talot luoteesta alkaen (esim. korttelin luoteiskulmassa talo A I 1, lounaiskulmassa talo A I 2 ja kaakkoiskulmassa talo A I 10). Kokonaan esiin on kaivettu viisi korttelia, A IV – A VIII.
Katujen leveys oli 17 jalkaa eli 5 metriä, paitsi pääkadun B leveys oli 24 jalkaa eli noin 7,1 metriä, mikä oli vähennetty A-korttelien pituudesta. Talot olivat pohjakaavaltaan neliömäisiä, noin 17 × 17 metrin kokoisia. Niiden keskiössä oli kivetty keskuspiha, joka sijaitsi aina talon eteläpäässä. Sen pohjoislaidalla oli pitkä varjoa suova portiikki tai loggia (pastas), johon tärkeimmät huoneet avautuivat. Kaikissa taloissa oli myös suhteellisen samanlainen huonejako, joka koostui päivällishuoneesta (andron, n. 4,8 × 4,8 m), joiden laidalla oli yleensä seitsemän leposohvaa (klinai); sekä keittiötilasta (ipnon) ja kylpyhuoneesta (balaneion). Tärkeimpien huoneiden lattiat oli koristeltu mosaiikein, ja Olynthoksesta säilyneet mosaiikit kuuluvat antiikin Kreikan vanhimpiin. Portaat johtivat toiseen kerrokseen, jossa olivat ilmeisesti makuuhuoneet. Joissakin taloissa oli myös kaduille avautuvia kauppa- ja työpajatiloja. Osassa taloista on kuitenkin myös muunlaisia ratkaisuja, mutta yleensä kunkin korttelin talot ovat keskenään suhteellisen samanlaisia, mikä voi olla seurausta siitä, että kussakin korttelissa asui suhteellisen samaan yhteiskuntaluokkaan ja ammattiin kuuluvia ihmisiä.
Pohjoiskukkulan lounaisosassa oli agoraksi oletettu laaja avoin tila, jonka koko on noin 130 × 85 metriä. Sen laidalla oli suurikokoinen buleuterioniksi oletettu rakennus (talo A IV 10), joka oli rakennettu 400-luvun eaa. lopulla. Sen koko oli noin 19 × 9,5 metriä ja sen keskellä kattoa tuki rivissä seitsemän doorilaista pylvästä. Agoran laidalla oli myös etelään avautunut stoa eli pylväshalli sekä lähdekaivorakennus (A III 9), joka sai vetensä maanalaisesta putkesta, johon johdettiin vesi kaupungin pohjoispuolelta. Agora on ilmeisesti jätety tyhjäksi tilaksi, jonka laidalle on myöhemmin ollut tarkoitus tehdä lisää julkisia rakennuksia, mutta niitä ei ole ehditty rakentaa.
Eteläkukkula ja Huvila-alue pienoiskuva|220px|Olynthoksen eteläkukkulaa ja sen esihistoriallisen asutuksen jäänteitä. pienoiskuva|220px|Yksityistalon mosaiikkilattiaa.
Eteläkukkulalta on löydetty toisen lähdekaivorakennuksen sekä julkisen rakennuksen jäänteet. Kukkuloiden itäpuolinen Huvila-alue oli rakennettu Pohjoiskukkulan tavoin asemakaavan mukaisesti, mutta epäsäännöllisemmin ja hieman eri suunnassa. Kaupungin pyhäköt ovat ilmeisesti sijainneet muurien ulkopuolella, sillä niitä ei ole löydetty kukkuloiden alueelta.
Hautausmaat
Kaupungin länsipuoliselta hautausmaalta on tunnistettu noin 560 hautaa ja pohjoispuoliselta hautausmaalta noin 30 hautaa. Myös itäpuolella on ollut hautausmaa. Kaupungin länsipuolelta on löydetty myös yksi makedonialaistyyppinen kammiohauta.
Esinelöydöt
Olynthoksesta on löydetty suuri määrä keramiikkaa, figuriineja, erilaisia taloustavaroita sekä khalkidiken kaupunkien lyömiä rahoja. Olynthoksen taloista löydetyissä piirtokirjoituksissa esiintyy talojen myynti- ja vuokrahintoja, jotka vaihtelevat 230 drakhmasta drakhmaan. Kaupungista tehdyt esinelöydöt ovat pääosin Polýgyroksen arkeologisessa museossa sekä Thessalonikin arkeologisessa museossa. Rahoja on Numismaattisessa museossa Ateenassa.
Arkeologisen alueen yhteydessä toimii Ólynthoksen arkeologinen museo, jossa ei kuitenkaan ole muinaisjäänteitä, vaan lähinnä audiovisuaalista aineistoa kaupunkiin liittyen.
Talladega Superspeedway
Talladega Superspeedway on moottoriurheilurata Talladegassa, Alabaman osavaltiossa Yhdysvalloissa, jota NASCAR -sarja käyttää kilparatanaan. Vuonna 1969 avatulla radalla on mittaa 4,28 kilometriä, ja radan nykyinen katsomokapasiteetti on 80 000 paikkaa.
Pitkien suorien myötä NASCAR-kilpailuissa autojen nopeuksia joudutaan mekaanisesti rajoittamaan. Kyseistä menetelmää käytetään Talladegan lisäksi nykyään ainoastaan Daytona International Speedwayllä, joka on toinen perinteinen ovaalirata.
Talladega Superspeedwayn yhteydessä sijaitsee ansioituneille kunniakuljettajille ja tiiviisti moottoriurheilun parissa työskennelleille henkilöille tarkoitettu International Motorsports Hall of Fame -kunniagalleriamuseo.
Maanmittauslaitos
Maanmittauslaitos (lyhenne MML, ruots. Lantmäteriverket) on maa- ja metsätalousministeriön alaisuudessa toimiva viranomainen , joka vastaa ensisijaisesti maanmittauksesta Suomessa. Maanmittauslaitos tuottaa tietoa, tutkimusta ja palvelua Maasta. Maanmittauslaitos tekee erilaisia maanmittaustoimitusia, esimerkiksi lohkomisia ja tilusjärjestelyjä sekä tuotaa kartta-aineistoja. Maanmittauslaitos ylläpitää kiinteistöjen ja osakehuoneistojen tietoja rekistereissään sekä huolehtii omistusoikeuksien rekisteröinneistä (lainhuudoista) ja kiinnityksistä.
Organisaatio
Vuoden 2015 alusta lähtien Maanmittauslaitoksen toimiala laajeni, kun paikkatietoalan huippututkimukseen keskittynyt Geodeettinen laitos (nykyinen Maanmittauslaitoksen Paikkatietokeskus) sekä maa- ja metsätalousministeriön hallinnonalan tietopalveluja tuottavan Tiken tietotekniikan kehittämistehtävät (nykyinen Tietotekniikan palvelukeskus) yhdistettiin Maanmittauslaitokseen.
Maanmittauslaitoksen organisaatio koostuu keskushallinnosta sekä neljästä toimintayksiköstä, jotka ovat Tuotanto, Tietotekniikan palvelukeskus, Paikkatietokeskus ja Yleishallinto. Maanmittauslaitoksen palvelut ovat kansalaisten saatavilla 35 palvelupisteessä eri puolilla Suomea.
Tietotekniikan palvelukeskus tuottaa toimialasidonnaisia tietotekniikan palveluja Maanmittauslaitokselle, maa- ja metsätalousministeriön hallinnonalan virastoille sekä muille julkisille tahoille. Se kehittää ja ylläpitää sovelluksia ja tietojärjestelmiä sekä niihin liittyviä infrapalveluja, kuten Maanmittauslaitoksen kiinteistötieto- ja maastotietojärjestelmiä. Paikkatietokeskus toimii puolestaan Maanmittauslaitoksessa tutkimus- ja asiantuntijayksikkönä, jossa tehdään paikkatietoinfrastruktuureja tukevaa tutkimus- ja kehitystyötä sekä huolehditaan Inspire-direktiivin toimeenpanosta.
Laitoksen pääjohtajana on toiminut lokakuusta 2022 yhteiskuntatieteiden maisteri Pasi Patrikainen.
Historia
Venäjän keisari vahvisti Päämaanmittauskonttorin perustamisen 14.11.1812. Sen nimi oli vuosina 1848–1850 ja 1863–1916 Maanmittauksen ylihallitus ja 1851–1863 Maanmittauksen ja metsänhoidon ylihallitus, koska metsähallinto luotiin aluksi maanmittauslaitoksen alaisuuteen. Nimi lyheni Maanmittaushallitukseksi vuonna 1916 ja lopulta nykyiseen muotoonsa 1993.
Pääjohtajat
Titteli vuoteen 1929 "ylitirehtööri", vuodesta 1929 "pääjohtaja"
1. elokuuta 1999–29. helmikuuta 2000 pääjohtajana toimi Pauli Karvinen.
Bella-Veneet
right Bella-Veneet Oy – Bella Boats on kuopiolainen moottorivenevalmistaja. Yritys on Pohjoismaiden suurin lasikuitumoottoriveneiden valmistaja. Veneitä valmistetaan neljässä tehtaassa, joissa on yhteensä 150 työntekijää. Tehtaista kolme on Kuopiossa Pohjois-Savossa ja yksi Luodossa Pohjanmaalla. Bellan perustaja Raimo Sonninen valittiin Suomen parhaaksi kasvuyrittäjäksi vuoden 2006 Entrepreneur of the Year -kilpailussa. Yritys siirtyi syksyllä 2018 ruotsalaisen Nimbus Boatsin omistukseen.
Yhtiö myy tuotteistaan noin 75 prosenttia vientiin ja toimii yhteistyössä Brunswick Corporationin ja sen tytäryhtiöiden Mercury Marinen ja Marine Power Europe Inc:in kanssa (moottorimerkit Mercury, MerCruiser ja Mariner). Bellan tuotemerkit ovat Bella, Flipper, Aquador ja MV-Marin.
Bella työllisti vuonna 2012 noin 235 työntekijää. Maakunnan venealan työpaikoista noin kolme neljäsosaa liittyy Bella-veneiden valmistamiseen.
Historia
Raimo Sonninen aloitti veneiden rakennuksen vuonna 1970 omassa autotallissaan rakentamalla 24 tuulilasivenettä. Hän sai kimmokkeen veneen rakennukseen kilpaveneilyharrastuksestaan. Sonninen myi itsevalmistamansa katamaran-tyyppisen vaneriveneen eteläsuomalaiselle veneenvalmistajalle ja sai maksuksi tuulilasiveneen muottisarjan. Ensimmäinen vene onnistui heti niin hyvin, että naapuri halusi ostaa sen. Siitä alkoi Bella-veneiden valmistus myyntiin. Yrityksen toiminta alkoi Iisalmessa, ja vuodesta 1972 eteenpäin toiminta jatkui Kuopiossa.
1977 valmistuivat ensimmäiset veneet vientiin. Vuosikymmenen lopulla tuotiin markkinoille Bella 660 -matkavene. Venemalli oli suosittu ja johti läpimurtoon kotimaan markkinoilla.
1985 Bella-Veneet Oy ostaa Scantic-venemuotit ja avaa uuden tehtaan osoitteeseen Leväsentie 1, Kuopio. Leväsentie 1 vuokrattiin kaupungilta jo 1974, ja veneiden valmistus alkoi. Vuonna 1985 samaan osoitteeseen valmistunut uudenaikainen venetehdas maksoi itsensä takaisin kahdessa vuodessa.
1986 italialainen kilpa-ajaja ja veneenrakentaja Renato Molinari myy Falcon day cruiser -muotit Bellalle ja Bella kehittää kabiiniversion. Samana vuonna Sonninen sai Kuopion kaupungin yrittäjäpalkinnon.