cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rob Goris
Jääkiekkoura
Hyökkääjänä pelannut Goris aloitti jääkiekkoilun kotikaupungissaan Herentalsissa, jossa hän pelasi ensimmäiset miesten pelinsä 16-vuotiaana kaudella 1998–1999. Goris vietti joukkueessa lähes koko seurajoukkueuransa ja voitti Belgian-mestaruuden vuosina 2002 ja 2009 sekä Belgian Cupin vuosina 1999, 2000 ja 2003. Hän pelasi myös vuodet 2003–2005 toisessa pääsarja joukkueessa, Olympia Heist op den Bergissä, jossa Goris voitti Belgian-mestaruuden vuonna 2004.
Goris edusti Belgiaa I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2004 sekä II-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2005 ja 2006, joista jälkimmäinen turnaus päättyi A-lohkon pronssiin. Hän on toiminut myös Belgian A-maajoukkueen kapteenina.
Pyöräilijäura
Goris aloitti maantiepyöräilyn lopetettuaan jääkiekkoilun ja hän voitti Palmes Cransin tallissa kansallisen amatöörisarjan mestaruuden. Hän loi sittemmin myös ammattilaisuraa Veranda's Willems-Accentin tallissa.
Goris toimi vuoden 2012 Ranskan ympäriajossa belgialaisen televisioyhtiön VRT:n asiantuntijana. Hän sai 5. heinäkuuta 2012 sydänkohtauksen ja kuoli hotellihuoneessaan Rouenissa, jonne ympäriajon neljäs etappi päättyi.
Muuta
Belgian maajoukkueessa pelanneet jääkiekkoilijat Vincent ja Mitch Morgan ovat Gorisin serkkuja.
Petoman’s Peflett
Petoman's Peflett on Texas Faggottin toinen albumi, joka julkaistiin vuonna 2000.
Mortti ja Vertti
thumb|Mortti ja Vertti 1930-luvun sarjakuvassa
Mortti ja Vertti  ovat Disneyn eläinmaailmassa toisinaan seikkailevat Mikki Hiiren sisarenpojat. He ovat Aku Ankan sisarenpoikien tapaan aivan toistensa näköiset. Uusimmissa sarjakuvissa Mortti ja Vertti kuuluvat nuorten jalkapallojoukkueeseen, Ylävirran Yritykseen. Vaikka Mortin ja Vertin oikeaa isää ei ole näytetty sarjakuvassa, on heidän äitinsä esiintynyt muutamassa tarinassa.
Helsingin Sanomien lukijat ihmettelivät, miksei lehdessä ilmestyneessä Mikki-sarjakuvassa ollut Verttiä lainkaan, vain pelkkä Mortti. Asia johtui siitä, että piirtäjä Floyd Gottfredson oli sitä mieltä, että Mortti ja Vertti olivat liian samankaltaisia (vrt. Tupu, Hupu ja Lupu). Hän päätti poistaa Vertin tilapäisesti sarjasta ja tuoda tämän myöhemmin takaisin kouluja käyneenä silmälasipäänä. Suunnitelma kuitenkin peruuntui, kun samoihin aikoihin sarja muuttui jatkuvajuonisesta seikkailusta päivittäiseksi vitsisarjaksi ja Vertti jäi kokonaan pois sanomalehtisarjasta.
Liste der Bewohner Entenhausens Mickey Mouse family
Gent–Wevelgem
Gent–Wevelgem on Belgiassa vuosittain järjestettävä yksipäiväinen maantiepyöräilyn ammattilaiskilpailu. Kilpailu kuuluu kevään klassikoihin. Se on ajettu perinteisesti huhtikuun alussa Flanderin ympäriajon ja Pariisi–Roubaix-kilpailun välissä. Vuodesta 2010 ajankohta on ollut kuitenkin maaliskuun lopulla, viikko ennen Flanderin ympäriajoa. Gent–Wevelgem järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1934, ja sitä nimitetään usein sprinttereiden klassikoksi kilpailun tasaisen lopun johdosta.
Nimestään huolimatta kilpailu ei ole alkanut Gentistä vuoden 2004 jälkeen. Lähtö tapahtuu yleensä Deinzen torilta, josta reitti kulkee länteen kohti Belgian rannikkoa. Tämän jälkeen reitti kääntyy etelään kohti Ranskan rajaa ja Montebergiä ja Kemmelbergiä, ennen kuin reitti kääntyy kohti Wevelgemiä.
Gent–Wevelgemin sijoittuminen alkukauteen tarkoittaa usein ajajien kannalta vaativia olosuhteita, ja kilpailun aikaan onkin usein sateinen ja tuulinen sää. Kilpailu kuuluu UCI World Touriin.
Eniten voittoja kilpailussa on belgialaisilla ajajilla, yhteensä 47. Eniten voittoja yksittäisistä ajajista ovat saaneet Robert Van Eenaeme, Rik Van Looy, Eddy Merckx, Mario Cipollini, Tom Boonen ja Peter Sagan, jotka kukin ovat voittaneet kilpailun kolmesti.
Vuodesta 2012 alkaen on ajettu myös naisten Gent–Wevelgem samana päivänä miesten kilpailun kanssa. Kilpailu ajetaan noin 115 kilometrin reitillä Ieperistä Wevelgemiin. Se on kuulunut naisten World Touriin vuodesta 2016 alkaen. Suomen Lotta Lepistö voitti kilpailun 2017.
Reitin historia
Kilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1934, ja se oli aluksi tarkoitettu junioreille. Myös seuraavana vuonna kilpailu oli nuorille, ja sen reitti kulki Flaamin Ardennien läpi Kwaremontin, Kluisbergin ja Tiegembergin nousujen kautta. Vuosina 1936–1939 kilpailu avattiin amatööreille, ja se kulki Gentistä Kortrijkiin ja kierteli paikallisia teitä.
Toisen maailmansodan jälkeen, vuonna 1945, Gent–Wevelgemistä tuli ammattilaiskilpailu. Kilpailun reitti uudistettiin täysin, ja se kulki Flaamin Arddennien läpi Vewelgemiin, jonka jälkeen se teki lenkin Flaamin mäkien kautta. Edelareberg, Hoppenberg, Kwaremont, Zwarteberg ja Rodeberg olivat reitin varrella sijainneita nousuja. Vuosina 1947 ja 1948 reitti seurasi rannikkoa.
Vuosina 1949–1954 Flaamin Ardennit (Calvarieberg ja Kwaremont) olivat jälleen mukana reitillä. Lisäksi reittiin kuuluivat Hevellandin nousut (Rodeberg, Vidaigneberg ja Mesenin nousu). Vuonna 1955 reitille lisättiin Kluisberg ja Kemmelberg. Tie Kemmelbergille oli vielä päällystämätön. Vuonna 1956 lisättiin Eikenberg.
HMS Chameleon (J387)
HMS Chameleon (viirinumerot M387 ja J387) oli Britannian kuninkaallisen laivaston 1944 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Gent–Wevelgem
Reitin historia
Vuonna 1957 Flanderin ympäriajo, Omloop Het Nieuwsblad ja Gent–Wevelgem yhdistettiin, ja kilpailijat kamppailivat kokonaiskilpailusta. Reitille lisättiin Ranskan Flanderin nousut (Musta vuori, Catsberg, Kite Mountain ja Kasselberg) Kemmelbergin nousun edelle. Vuonna 1958 Ranskan puoleisia nousuja ei ollut mukana, sillä rajan ylittämiseen liittyi liian paljon hallinnollista työtä.
Siegfried Handloser
thumb|Siegfried Handloser Siegfried Adolf Handloser (25. maaliskuuta 1895 - 3. heinäkuuta 1954) oli saksalainen lääketieteen tohtori ja Saksan armeijan lääkintävoimien kenraalieversti toisen maailmansodan aikana. Hänet tuomittiin Nürnbergin lääkärioikeudenkäynnissä 20 vuodeksi vankeuteen.
HMS Chameleon (J387)
Valmistus
Alus tilattiin Harland and Wolffilta Belfastista, missä köli laskettiin 20. elokuuta 1943 telakkanumerolla 1207. Se laskettiin vesille 6. toukokuuta 1944 ja valmistui vielä samana vuonna 14. syyskuuta.
Palvelus
Syyskuussa 1944 alus siirrettiin valmistajan koeajoihin ja määrättiin 7. miinanraivaajalaivueeseen. Alus valmistui 15. syyskuuta ja luovutettiin laivastolle vastaanottotesteihin, joiden päätyttyä alus siirtyi Tobermoryyn miehistän koulutukseen. Lokakuussa alus oli Firth of Forthissa miinanraivauskoulutuksessa, jonka päätyttyä se liittyi laivueeseensa Harwichissa Scheldtin alueen raivaukseen. Laivueen muut alukset olivat HMS Pincher, HMS Recruit, HMS Rifleman, HMS Plucky, HMS Fancy, HMS Squirrel ja HMS Vestal. Marraskuussa alus siirrettiin Plymouthin alueen alaisuuteen Falmouthiin sukellusveneidentorjuntaan ja miinanraivauksiin. Joulukuussa alus aloitti valmistautumisen ulkomaanpalvelukseen.
Tammikuussa 1945 Chameleon palasi laivueeseensa Kanaalin raivaukseen, kun siirto Ceylonille viivästyi. Helmikuussa alus lähti Gibraltarille, mistä se jatkoi matkaansa Välimeren ja Punaisenmeren poikki Adeniin ja edelleen Colomboon. Alus liittyi 14. huhtikuuta laivueensa mukana Itäiseen laivastoon, jossa se määrättiin Force 65:een raivaustehtäviin 37. miinanraivaajalaivueen kanssa tukemaan operaatio Draculan Rangoonin valtausta. Alus liittyi Force 65:een Burmassa Akyabissa.
Alus lähti 29. huhtikuuta ABLE-saattueen mukana tukemaan hyökkäystä raivaamalla miinoja. Alus aloitti 1. toukokuuta maihinnousualueiden raivaukset ja 3. toukokuuta alus varmisti satama-alueen turvallisuutta. Vapauduttuaan operaatiosta alus palasi laivueen mukana Colomboon, jossa se määrättiin huollettavaksi Etelä-Afrikkaan. Alus lähti vielä toukokuun lopulla Durbaniin, jossa se oli elokuuhun huollettavana. Telakalta vapauduttuaan ja koeajojen päätyttyä alus lähti Trincomaleehen liittyäkseen laivueeseensa.
Alus liittyi laivueeseensa Singaporessa ja viipyi Kaukoidässä, kunnes se palasi helmikuussa 1946 Britteinsaarille kuuden muun laivueen aluksen kanssa. Alus poistettiin palveluksesta ja siirrettiin reserviin pian paluun jälkeen. Alus palautettiin palvelukseen liitettynä Maltalle sijoitettuun 2. miinanraivaajalaivueeseen. Vuosina 1947-1954 alus osallistui Palestiinan rannikolla tehtyihin partiomatkoihin muiden Välimeren laivaston alusten kanssa sekä erilaisiin vuosittaisiin harjoituksiin ja laivastovierailuihin. Vuonna 1954 alus palasi Britteinsaarille, jossa se poistettiin palveluksesta 13. joulukuuta Portsmouthissa ja siirrettiin reserviin. Alus makasi ankkurissa Portsmouthissa, kunnes se sijoitettiin 1965 poistolistalle. Alus myytiin 1966 BISCOlle ja saapui 3. huhtikuuta hinattuna Cumberlandin Sillothiin Ardmore Steelille romutettavaksi.
Gent–Wevelgem
Reitin historia
Vuosina 1962–1976 reitti kulki pitkin rannikkoa kohti mäkisempää aluetta. Kilpailun reitti vaihteli hieman vuosittain, mutta Rodenbergin, Vidaignebergin ja Kemmelbergin nousut olivat aina mukana.
Vuonna 1977 kilpailun reitti muuttui jälleen merkittävästi, ja siihen sisällytettiin yhteensä 11 isoa nousua. Vuonna 1996 kilpailun reitti palautettiin vuotta 1977 edeltäneeksi.
Naisten kilpailun voittajat
Lähde: Cycling Archives
Predateurs de Laval
Prédateurs de Laval on kanadalainen jääkiekkoseura, joka on kotoisin Lavalista Quebecista. Se pelaa LNAH-liigaa. Seura tunnettiin aikaisemmin nimellä Valleyfield Braves.
Ronda Rousey
Ronda Rousey (s. 1. helmikuuta 1987 Riversiden piirikunta, Kalifornia) on yhdysvaltalainen showpainija, näyttelijä ja uransa lopettanut vapaaottelija ja judoka. Hän on judossa olympiakisojen pronssimitalisti vuodelta 2008, sekä entinen UFC:n ja Strikeforcen naisten kääpiösarjan mestari. Hän puolusti UFC:ssä mestaruuttaan kuudesti, joka on painoluokan ennätys.
Vapaaottelu
Rousey aloitti vapaaottelun amatööritasolla 6. elokuuta 2010. Hän voitti Hayden Munozin käsilukolla 23 sekunnissa. Rousey osallistui seuraavaksi Tuff-N-Uff amatööriturnaukseen, ja kohtasi ensimmäisen vastustajansa 12. marraskuuta 2010. Rousey voitti Autumn Richardsonin käsilukolla 57 sekunnissa ja eteni välieriin. Hän kohtasi Taylor Stratfordin 7. tammikuuta 2011 ja voitti myös hänet käsilukolla. Rousey oli voiton myötä menossa turnauksen loppuotteluun, mutta ei voinut osallistua päätettyään siirtyä helmikuussa ammattilaiseksi.
Rousey otteli ensimmäisen ammattilaisottelunsa 27. maaliskuuta 2011 King of the Cage: Turning Point -tapahtumassa. Hän voitti Ediane Gomesin käsilukolla 25 sekunnissa. Toisessa ottelussaan Rousey kohtasi entisen potkunyrkkeilyn välisarjan mestarin Charmaine Tweetin. Kesäkuussa 2011 Kanadassa käyty ottelu päättyi Rouseyn voittoon käsilukolla 49 sekunnissa.
Strikeforce
Rouseysta tuli Strikeforce-vapaaotteluorganisaation mestari voitettuaan aiemman mestarin, Miesha Taten maaliskuussa 2012. Hän puolusti mestaruuttaan menestyksellä Sarah Kaufmania vastaan elokuussa 2012.
UFC
Saman vuoden marraskuussa hän siirtyi Ultimate Fighting Championshipiin. Rouseysta tuli näin ensimmäinen UFC-sopimuksen allekirjoittanut naispuolinen vapaaottelija. Hänet myös nimettiin kyseisen organisaation mestariksi naisten kääpiösarjassa. Helmikuussa 2013 hän kohtasi ensimmäisessä UFC-ottelussaan Liz Carmouchen ja onnistui mestaruutensa puolustamisessa. Toisessa UFC-ottelussaan Rousey kohtasi Miesha Taten, jolta hän oli voittanut kääpiösarjan mestaruuden Strikeforcessa. Rousey puolusti mestaruuttaan voittamalla kamppailun kolmannessa erässä käsilukolla.
2014 Rousey puolusti kolmannen kerran mestaruuttaan 22. helmikuuta Sara McMannia vastaan. Hän voitti kamppailun teknisellä tyrmäyksellä ajassa 1:06, josta Rousey palkittiin Illan suoritus bonuksella. 5. heinäkuuta hän sai puolustaa jälleen mestaruuttaan, tällä kertaa Alexis Davisia vastaan. Rousey onnistui puolustamaan jälleen mestaruuttaan UFC 175 -tapahtumassa, tällä kertaa tyrmäyksellä 16 sekunnissa. Hänet palkittiin jälleen Illan suoritus bonuksella.
2015 Rousey otteli kolmesti, joista ensimmäinen kamppailu käytiin 28. helmikuuta Cat Zinganoa vastaan. Hän puolusti mestaruuttaan viidennen kerran voitettuaan kamppailun suoralla käsilukolla 15 sekunnissa. Rousey palkittiin kolmannen kerran Illan suoritus bonuksella. 1. elokuuta hän puolusti mestaruuttaan Bethe Correiaa vastaan UFC 190 -tapahtumassa. Kamppailu käytyiin Correian kotimaassa Brasiliassa. Rousey voitti kamppailun tyrmäyksellä 34 sekunnissa ja ansaitsi neljännen perättäisen Illan suoritus bonuksen.
Mestaruuden menettäminen
Rousey oli vapaaottelussa tappioton marraskuuhun 2015 asti sekä amatöörinä että ammattilaisena. Hänen ottelusaldonsa amatöörinä oli 3–0 ja ammattilaisena 12–0. Suurin osa hänen voitoistaan oli tullut käsilukon kautta luovutuksella. Ensimmäinen ottelu, jonka hän voitti muulla tavalla oli ammattilaisuran yhdeksäs, kolmas UFC:ssä, jossa hän voitti Sara McMannin teknisellä tyrmäyksellä 66 sekunnissa kohdistettuaan iskuja vastustajansa vartaloon.
Rousey menetti UFC-mestaruutensa Holly Holmin tyrmättyä hänet UFC 193 -tapahtuman pääottelussa Melbournessa. Rousey otti tappion henkisesti raskaasti ja oli pitkään sivussa, vaikka lääkäri oli antanut hänelle luvan palata ottelemaan 15. joulukuuta 2015. Rousey palasi kehään 30. joulukuuta 2016 UFC 207 -tapahtumassa, jossa hän haastoi kääpiösarjan hallitsevan mestarin Amanda Nunesin. Rousey kärsi tappion tyrmäyksellä 48 sekunnin jälkeen.
WWE (2018–2019, 2022)
Rousey siirtyi vapaaottelu-uran jälkeen WWE:hen, jossa hän esiintyi ensimmäisen kerran tammikuussa 2018 Royal Rumblessa. Rousey julkistettiin tehneen tuolloin sopimuksen ja sai käyttöönsä Roddy Piperin takin. Helmikuussa Rousey otti yhteen Triple H:n ja Stephanie McMahonin kanssa Elimination Chamberissa ja hän kohtasi heidät yhdessä Kurt Anglen kanssa 8. huhtikuuta WrestleMania 34 -tapahtumassa. Rousey ratkaisi ottelun käsilukolla McMahonia vastaan.
Rousey piti parin vuoden tauon painista, mutta palasi WWE:hen vuoden 2022 Royal Rumblessa ja voitti naisten Royal Rumblen. Toukokuussa 2022 Wrestlemanian Backlashissa Rousey voitti naisten Smackdown mestaruuden "I Quit!"-ottelussa Charlotte Flairia vastaan.
Muuta
Rousey on myös näytellyt kolmessa Hollywood-elokuvassa: Entourage, Expendables 3 ja Furious 7. Elokuvien lisäksi hän on esiintynyt televisiossa, esimerkiksi 9-1-1-sarjassa.
Rouseyn hahmo on esiintynyt useissa videopeleissä, kuten esimerkiksi EA Sports UFC -sarjassa.
Christoph Amberger
Christopher Amberger (n. 1500–1562) oli saksalainen taidemaalari. Ambergerin alttaritaulut ja freskot, joita hän maalasi vuodesta 1530 työskennellessään Augsburgissa, kuvastavat vaikutteita italialaisesta manierismista. Amberger oli myös suosittu muotokuvamaalari. Muotokuvia hän teki lähinnä ruhtinaista ja ylimyksistä, ja näistä tunnetuin on Kaarle V:n muotokuva vuodelta 1532. Amberger sai vaikutteita Hans Burgkmairilta, joka mahdollisesti oli hänen opettajansa, ja tutki sitten Venetsian suuria väritaiteilijoita
Ambergerin tuotanto on tyyliltään Hans Holbeinia. Berliinin taidemuseossa on kaksi hienoa esimerkkiä hänen työstään, Kaarle V:n ja saksalaisen kartografin Sebastian Münsterin muotokuvat, numerot 556 ja 583, Frankfurtissa on numero 84 ja lisäksi muita on Ambergissa. Augsburgin tuomiokirkon itäpäädyn kappelissa on kaunis alttarimaalaus. Hänen tekemäksi on aiemmin pitkään mainittu Henrik VIII:n muotokuva Augsburgin taidemuseossa, mutta maalaus on sittemmin siirretty Barthel Behamin nimiin, eikä se tiettävästi esitä Englannin kuningasta.
European Aviation Air Charter
European Aviation Air Charter oli brittiläinen lentoyhtiö. Se sai alkunsa vuonna 1989 perustetusta European Aviation -nimisestä yrityksestä, joka välitti BAC 1-11 -matkustajakoneita ja niiden varaosia. Lentoyhtiö siitä tuli vuonna 1993, kun se osti British Airwaysin BAC 1-11 -koneet ja palkkasi Dan-Airilta irtisanotut BAC 1-11:n lentäjät. Yhtiö sai toimiluvan 16. helmikuuta 1994. Se lensi pääasiassa tilauslentoja tilapäisillä sopimuksilla ja vuokrasi koneitaan muille lentoyhtiöille; lisäksi se lensi joitakin reittilentoja. Yhtiön kotikenttä oli Bournemouthin lentoasema Englannissa.
European Aviation Air Charterin toiminta oli suurimmillaan vuonna 2003, jolloin se kuljetti yli 566 000 matkustajaa ja sen palveluksessa oli 280 henkeä. Yhtiön taloustilanne oli kuitenkin vaikea. Jo vuonna 2004 se joutui lomauttamaan henkilöstöään ja sopimaan velkojaan. Se jatkoi lentojaan vielä vuoteen 2008, mutta lennot vähenivät rajusti: matkustajia yhtiö kuljetti viimeisenä vuonnaan vain 153 000. Lopulta yhtiön oli pakko lopettaa toimintansa 30. marraskuuta 2008.
Alkuvuodet
pienoiskuva|Air Bristolille vuokrattu Europeanin BAC 1-11. Australialainen Paul Stoddart muutti vuonna 1980 Britanniaan. Hän hankki elantonsa pitämällä autohuutokauppayritystä lähellä Birminghamia, kunnes sai vuonna 1989 tietoonsa, että Australian ilmavoimat suunnitteli myyvänsä tarpeettomaksi käyneitä lentokoneitaan. Niiden joukossa oli kaksi VIP-käytössä ollutta BAC 1-11-217 -konetta. Hän hankki koneet sekä suuren määrän varaosia niille. Koneet hän myi Nigeriaan Okada Airille mutta piti itse varaosat ja alkoi myydä niitä. Sitä varten hän perusti European Aviation -nimisen yhtiön, jossa oli Stoddartin lisäksi aluksi vain kolme työntekijää.
Vuonna 1993 British Airways otti yhteyttä European Aviationiin ja kysyi, olisiko se kiinnostunut hankkimaan yhtiön laivastosta poistuvan BAC 1-11:n varaosavarastot. Varaosien lisäksi European Aviation päätyi ostamaan myös 16 lentokonetta, jotka se suunnitteli myyvänsä tai vuokraavansa varaosapalvelun kera. Kiinnostusta koneisiin ei kuitenkaan ollut. Kun British Airways hankki Dan-Airin ja irtisanoi sen kaikki 1-11-koneen lentäjät, European Aviation ja lentäjät perustivat yhdessä lentoyhtiön. Lentäjät tekivät töitä palkatta, kunnes European Aviation Air Charteriksi nimetty yhtiö sai toimiluvan 16. helmikuuta 1994. Se lensi jo samana päivänä ensimmäisen lentonsa Sabenan puolesta operoidulla reitillä Bristolista Lyoniin. Toinen yhtiön varhaisista asiakkaista oli Air Bristol. Se vuokrasi kaksi konetta, joilla se kuljetti British Aerospacen työntekijöitä Bristolin ja Toulousen välillä.
Bristolissa Rolls-Roycen vanhassa hangaarissa tukikohtaansa pitänyt yhtiö joutui muuttamaan, kun Rolls-Royce päätti myydä hallin Royal Mailille. Uudeksi kotikentäksi tuli Bournemouthin lentoasema, josta European hankki neljä lentokonehallia 15 koneelleen.
Vuosituhannen vaihde
thumb|Yhtiön Boeing 737-200 vuonna 2003. Kesällä 1997 European Aviation Air Charter operoi lentoja Air UK:n, Jersey European Airwaysin, Ryanairin, Sabenan ja monen eri ranskalaisyhtiön puolesta. Kaksi 1-11-konetta oli vuokrattuna AB Airlinesille ja yksi Maersk Airille. Lisäksi European lensi matkanjärjestäjien lentoja Bournemouthista, Gatwickista ja Manchesterista Eurooppaan. BAC 1-11:n aika oli kuitenkin loppumassa tiukentuvien melumääräysten vuoksi, jotka estivät koneen käyttämisen esimerkiksi lennoilla Amsterdamiin. Koneiden moottoreihin oli vuoteen 2002 mennessä asennettava äänenvaimentimet (ns. hush kit) tai ne jouduttaisiin poistamaan käytöstä. Yhtiö yrittikin kehittää sopivaa vaimenninta, mutta suunnitelmat hylättiin kustannusten noustua liian suuriksi.
BAC 1-11 -koneiden korvaajaksi European hankki Sabenalta 13 Boeing 737-200 -konetta. Osa niistä oli suurella rahtiovella varustettuja, matkustajakoneesta rahtikoneeksi tarvittaessa muunnettavia versioita. Nämä koneet European myi, ja loput se vuokrasi takaisin Sabenalle. Koneiden hankinta ei ollut aivan yhtä edullista kuin 1-11-koneiden, mutta 737:t olivat hyvä korvaaja 1-11:lle. Ne palautuivat Europeanin laivastoon, kun Sabena vuonna 2001 lopetti toimintansa. Yhtiön viimeinen 1-11 lensi viimeisen lentonsa 31. maaliskuuta 2002.
Kaukolentojen aloitus
thumb|Europeanin 747-200 vuonna 2002. Euroopan lentojen lisäksi European Aviation Air Charter pyrki myös laajentamaan toimintaansa kaukolentoihin. Se osti Air Francelta kuusi Airbus A300 -konetta ilman moottoreita. Yhtiön tarkoituksena oli vuokrata moottorit, mutta kun tämä osoittautui aiottua kalliimmaksi, European päätti romuttaa koneet ja myydä ne varaosina. Lisäksi se hankki British Airwaysiltä kaksi Boeing 747-100 -konetta, mutta nekin myytiin eteenpäin eivätkä ne tulleet Europeanin käyttöön. Halpalentoyhtiöiden tuoman kilpailun vaikeuttaessa toimintaa lyhyen matkan lennoilla European pyrki kuitenkin edelleen aloittamaan kaukolennot. Tilaisuus tuli lopulta, kun British Airways tarjosi yhtiölle kuutta Boeing 747-200 -konetta. European osti niistä viisi, neljä lentokäyttöön ja yhden varaosiksi, ja vuokrasi yhden, jotta laivastoon saataisiin viisi konetta. Sen huhuttiin ostaneen koneet alihintaan, ja se myönsikin hankintahinnan olleen heikon markkinatilanteen vuoksi varsin edullinen.
European sai tammikuussa 2002 toimilupaansa lisäyksen, joka salli sen operoida 747-koneita. Ensimmäinen kaupallinen lento lennettiin seuraavana päivänä. Yhtiö sai helposti rekrytoitua kokeneita lentäjiä, sillä sekä British Airways että Virgin Atlantic irtisanoivat 747-200-lentäjiään. Neljä konetta varustettiin 440-paikkaisiksi (22 paikkaa bisnesluokassa, 418 turistiluokassa), ja viides säilytti British Airwaysiltä peräisin olleen 376-paikkaisen sisustuksen (14 paikkaa ykkösluokassa, 64 bisnesluokassa ja 298 turistiluokassa). Tätä konetta käytettiin muun muassa VIP-lennoilla, joilla kuljetettiin Stoddartin ostaman Formula 1 -talli Minardin henkilökuntaa Euroopan ulkopuolisiin kilpailuihin. VIP-lennoilla käytettiin myös yhtiön 737-koneita. Europeanin koneilla matkustivat muun muassa The Rolling Stones, Depeche Mode, Phil Collins, lukuisat poliitikot ja urheilujoukkueet sekä Angelina Jolie, joka vuokrasi yhden 747-koneen kuljettamaan hänet ja 64-henkisen kuvausryhmän Namibiaan.
Kun Yhdysvaltain viranomaiset myönsivät tarvittavat luvat, European alkoi lentää neljästi viikossa Gatwickistä ja Manchesterista Orlandoon. 747:t olivat muutenkin kovassa käytössä, ja jopa edellinen omistaja British Airways hämmästeli koneiden käyttöastetta. European oli kuitenkin aliarvioinut koneiden ylläpitokustannukset, sillä niitä piti huoltaa kolme päivää viikossa. Vaikka European vuonna 2002 kuljetti yli 540 000 matkustajaa ja sen koneet lensivät yli 12 500 tuntia ja molemmat luvut kasvoivat seuraavana vuonna, sillä alkoi olla talousvaikeuksia. Lisää ongelmia toi Sabenan kanssa 737-koneiden hankinnasta käyty kiista, jossa molemmat osapuolet haastoivat toisensa oikeuteen. Vuoden 2001 tilinpäätöksessä yhtiön talous oli 5,2 miljoonaa puntaa alijäämäinen, kun edellisenä vuonna ylijäämää oli ollut 1,68 miljoonaa.
Laivasto
Vuonna 2003 European Aviation Air Charterin laivastoon kuului 16 lentokonetta.
Laivastohistoria
Toimintansa aikana European Aviation Air Charter käytti seuraavia lentokoneita:
Korallikaktukset
Korallikaktukset (Rhipsalis) on suku kaktuskasvien (Cactaceae) heimossa. Lajit kasvavat päällyskasveina. Useita suvun lajeja kasvatetaan huonekasveina.
Karl Genzken
thumb|Karl August Genzken lääkärioikeudenkäynnissä syytettynä Karl August Genzken (8. kesäkuuta 1885 Preetz, Holstein – 10. lokakuuta 1957 Hampuri, Länsi-Saksa) oli saksalainen natsilääkäri, joka teki keskitysleirivangeilla lääketieteellisiä kokeita toisen maailmansodan aikana. Hän oli Waffen-SS:n kenraalimajuri ja SS:n lääkintäjaoston komentaja. Hänet tuomittiin Nürnbergin lääkärioikeudenkäynnissä lopulta 20 vuodeksi vankeuteen.
Korallikaktukset
Tuntomerkit
Korallikaktukset ovat trooppisten metsien päällyskasveina riippuvaoksaisia pensaita. Varren nivelvälit ovat liereitä, toisinaan kulmikkaita, palteisia tai litteitä, ja enemmän tai vähemmän piikittömiä. Uudet varret kehittyvät yksittäin tai ryhmittäin vanhempien kärkeen tai sen lähelle. Areolit ovat pieniä. Kukat ovat pieniä, niiden kehä ratasmainen ja tavallisesti valkoinen; pohjus on tavallisesti kalju mutta toisinaan pehmeäsukasellinen. Toisinaan kukassa on rengasmainen mesiäiskehrä (diskus). Hedelmä on pieni, marjamainen ja pinnalta paljas, ja siinä on runsaasti pienen pieniä, mustia siemeniä, joissa on tahmea ja hyytelömäinen lisäke. Tämä on selvästi sopeutuma lintujen suorittamaan levitykseen.
Levinneisyys
Korallikaktuksia kasvaa luonnonvaraisena Etelä-Amerikan keski- ja pohjoisosissa, Keski-Amerikassa ja Karibian saarilla. Hiuskorallikaktus (Rhipsalis baccifera) on levinnyt mahdollisesti lintujen levittämänä myös Afrikkaan, Madagaskariin ja Intian valtameren saarille Sri Lankaan asti, ei kuitenkaan Intian niemimaalle. Lajien keskittymä on Itä-Brasiliassa.
Lajit
Korallikaktusten suvussa katsotaan olevan 35 lajia:
Miekanhiontakivi
thumb|220px|Lahdentaan Kirkkovalkaman miekanhiontakivi Tyrvännössä. Miekanhiontakivet eli hiomauurrekivet ovat Pohjoismaista tunnettuja muinaisjäännöksiä, joita luonnehtii yksi tai useampi noin 10–100 cm pitkä sileäksi hiottu uurre. Uurteet ovat muutaman sentin levyisiä ja Suomesta tunnetuissa kivissä syvimmillään viisisenttisiä. Tyypillistä uurteille on, että ne syvenevät keskeltä ja kapenevat päistään. Uurteiden yhteyteen liittyy toisinaan myös sileitä laakeita hiomapintoja. Näitä ihmisen tekemiä uria ei tule sekoittaa jääkauden tai muun luonnollisen syyn aiheuttamiin uurteisiin.
Pohjoismaisten miekanhiontakivien syntytapaa ja -ajankohtaa ei ole tarkalleen selvitetty, mutta ne ovat joka tapauksessa esihistoriallisia. Hiomauurrekiviin kuuluu todennäköisesti eri aikoina ja eri syistä syntyneitä uurteita. Skandinaviassa vanhimmat hiomauurteet ajoittuvat kivi- ja pronssikaudelle, mutta etenkin Gotlannissa, josta miekanhiontakiviä tunnetaan eniten, suurin osa niistä ajoitetaan rautakaudelle. Nimitys ”miekanhiontakivi” on käännös gotlantilaisesta kansanomaisesta nimestä ”svärdslipningssten”. Nimestään huolimatta kivillä ei ole hiottu miekkoja. Niiden on sekä Ruotsissa että Suomessa tulkittu liittyneen esihistoriallisiin rituaaleihin, mutta tätä ajatusta on myös kyseenalaistettu, koska kivissä olevat hiomapinnat ja hiomauurteet viittaavat selvästi kivityökalujen työstämiseen. Vastaavanlaisia ihmistoiminnasta syntyneitä uurteita tunnetaan ympäri maailmaa, mutta miekanhiontakivillä tarkoitetaan vain Pohjoismaista tunnettua muinaisjäännöstyyppiä. Suomesta miekanhiontakiviä tunnetaan seitsemän.
Miekanhiontakivien sijainti
thumb|200px|Miekanhiontakivi Ronehamnissa Gotlannissa. Hiomauurteellisia kiviä ja kallioita on selvästi eniten Ruotsissa Gotlannissa, ja niitä tunnetaan melko runsaasti myös muualta Etelä-Ruotsista. Skandinaviassa miekanhiontakiviä löytyy myös Etelä-Norjassa ja Tanskan saarilla Sjællandissa ja Bornholmissa. Gotlannista tunnetaan noin 900 hiomauurteellista kiveä ja kalliota. Suomen alueelta tunnetuista miekanhiontakivistä kuusi sijaitsee Kanta-Hämeessä ja yksi Pohjois-Savossa eikä siis rannikolta, missä skandinaavinen vaikutus on kuitenkin ollut vahvinta.
Sekä Gotlannin että Hämeen hiomauurrekivet ovat poikkeuksetta yhteydessä veteen. Suomessa kivet sijaitsevat sisävesistöjen rannoilla, kun taas Gotlannissa kivet sijaitsevat vanhoilla rantaviivoilla, lähteiden, purojen ja jokien rannoilla tai peräti rantavedessä.
Ruotsin miekanhiontakivet
Gotlannissa on määrällisesti eniten hiomauurteellisia kiviä ja kallioita. Gotlannista tunnetaan noin 3 600 hiomauurretta, joista noin 700 on tehty kiinteään kalkkikivikallioon ja loput sijaitsevat noin 800 maakivessä. Runsaimpiin esiintymisalueisiin kuuluu Ronehamn Halorissa, missä todettiin vuonna 1866 olevan peräti 52 hiomauurrekiveä. Vuonna 1934 niistä oli jäljellä enää 13.
thumb|200px|Hiomauurteita Gantoftan kalliossa Skånessa. Etelä-Ruotsista hiomauurteellisia kiviä ja kallioita tunnetaan Gotlannin ohella eniten Hallannista ja Pohjois-Skånesta. Ruotsissa kaikkein huomiota herättävin hiomauurrekohde on Gantofta Skånessa. Gantoftassa solassa sijaitsevassa hiekkakiviseinämässä on tuhansia pystyjä ja viistoja uurteita, joista osa on hyvin vaikeasti saavutettavissa kallion lipan alla. Uurteet peittävät käytännössä koko seinämän, eikä vastaavan kokoluokan hiomauurrekallioita ole löydetty muualta.
Suomen miekanhiontakivet
Suomen tunnetut miekanhiontakivet sijaitsevat Hattulan Tyrvännössä (kolme kappaletta) ja Hämeenlinnan Lammilla (kaksi kappaletta), Lopella (yksi kappale) ja Juankoskella (yksi kappale). Kaksi näistä kivistä on tuhottu: Lammin Lahdenpohjan kivi räjäytettiin tietä tehtäessä 1933 ja Lopen Sajaniemen Pälsin kivi on räjäytetty joskus 1900-luvun alkupuolella. Lieson nuorisoseura kaivoi Lahdenpohjan kiven räjäytettyjä kappaleita esiin vuonna 1972.
Yhteistä kaikille Suomen hiomauurrekiville on, että ne sijaitsevat tai ovat sijainneet aivan veden ääressä. Koska Vanajavettä on laskettu vuoteen 1857 mennessä yhteensä kolme metriä, eivät Tyrvännön hiomauurrekivet enää sijaitse rannassa vaan vanhalla rantatörmällä. Sen sijaan ennen järvenpinnan laskemista on ainakin Tyrvännön Kirkkovalkaman kivi saattanut ainakin tulvien aikaan olla veden allakin. Lammin Vanhakartanon hiomauurrekivi sijaitsee Ormajärven rannassa, Lammin Lahdenpohjan särjetty kivi Kuohijärven Tollikonlahden rannassa ja Lopen Sajaniemen Pälsin kivi on sijainnut Loppijärven rannassa Sajaniemessä. Vuonna 2015 löytynyt Juankosken Muurutvirran kivi on siirretty alkuperäiseltä paikaltaan, mutta sekin sijaitsee veden lähellä Putaansaaressa.
Hiomauurteet kirkollisissa rakennuksissa
Joistakin ruotsalaisista kirkoista, esimerkiksi Sjonhemin kirkosta Gotlannista, tunnetaan hiomauurteita. Uurteet on joko tehty kirkkoihin tai sitten kirkkorakenteissa on kierrätetty vanhempia hiomauurrekiviä. Hiomauurteita tunnetaan jopa hallantilaisesta 1100-luvulle ajoittuvasta kastemaljasta, joka on mahdollisesti peräisin Snöstorpin kirkosta. Samanlaisia uurteita tunnetaan kirkoista muualtakin Euroopasta, esimerkiksi Saksasta, Ranskasta, Luxemburgista ja Tšekistä. Arthur Nordén tietää kertoa, että Saksan Brandenburgissa sijaitsevan Pyhän Gotthardin kirkon graniittiseinään on asetettu kaksi hiekkakivikuutiota, jotta ”kansalle suotaisiin tilaisuus hioa niihin uurteitaan ja kuppejaan”.
Hiomauurteet Pohjoismaiden ulkopuolella
200px|thumb|right|Polissoir-kivi [[Ossey-les-Trois-Maisonsissa Ranskassa.]] Hiomauurteellisia kiviä ja kallioita tunnetaan Ruotsin, Norjan, Tanskan ja Suomen ohella muualtakin Euroopasta. Hiomauurteita on runsaasti esimerkiksi Luxemburgissa, siellä erityisesti kallionkolojen seinissä. Uurteet ovat kuitenkin muodoltaan ja sijainniltaan erilaisia kuin Pohjoismaista tunnetut. Ranskasta puolestaan tunnetaan gotlantilaisten miekanhiontakivien näköisiä kiviä, joita kutsutaan nimellä polissoir, "hioimet", ja jotka liitetään kiviesineiden hiomiseen neoliittisella kivikaudella. Pohjoismaiden ulkopuolella hiomauurteet onkin yleensä ajoitettu kivikautisiksi, ja ne liittynevät useimmiten kivityökalujen hiomiseen. Tällaisia työstöjälkiä tunnetaan Australiasta ja Yhdysvalloista asti. Miekanhiontakivi-termillä viitataan kuitenkin yksinomaan Pohjoismaista, ennen kaikkea Ruotsista ja Suomesta tunnettuihin uurteellisiin kiviin.
Miekanhiontakivien ajoitus
thumb|left|150px|Hiomauurteita gotlantilaisen kuvakiven juuressa. Skandinaviassa uurteellisia kiviä pidetään rautakautisina, sillä niistä valtaosa sijaitsee rautakautisella rantalinjalla. Kivien sijaintipaikat nousivat Gotlannissa merenpinnan yläpuolelle vasta 400-luvulla jaa. Kiviä on vaikea ajoittaa muuten kuin suhteessa vedenpinnan vaihteluihin, mutta Gotlannissa on kuitenkin saatu 900-luvulle sijoittunut radiohiiliajoitus hiomauurrekiven päällä olleesta hiilikerroksesta. Gotlannissa hiomauurteita on tavattu myös joistakin rautakaudelle ajoittuvista kuvakivistä. Erityisesti Gotlannissa hiomauurteelliset kivet ja kalliot ajoitetaankin tyypillisesti viikinkiaikaisiksi (800–1000-luvuille jaa.).
Hiomauurrekivet on Suomessakin ajoitettu myöhäisrautakaudelle niiden läheisyydessä olevien muinaisjäännösten perusteella. Lammin tuhottua kiveä lukuun ottamatta kaikkien hämäläisten hiomauurrekivien ympäristöstä tunnetaan etenkin viikinki- ja ristiretkiaikaan (800–1150 jaa.) ajoittuvia kalmistoja. Myös kiviin liittyvän kansanperinteen puuttumisen on tulkittu viittaavan muinaisjäännösten korkeaan ikään.
Miekanhiontakivien käyttötarkoitus
Kivien arvellaan useimmiten liittyneen kuppikivien lailla esikristillisiin uskomuksiin, mutta hiomauurteiden hiomiselle on esitetty useita muitakin selityksiä astronomisista merkeistä kalastusmagiaan. Käytännössä vain kulttikäyttöä tai liittymistä sepäntöihin tai muuhun esineen hiontaan pidetään yleisesti perusteltuina vaihtoehtoina. Termi miekanhiontakivi on käännöslaina ruotsista. Ruotsissakin sana on ilmeisesti oppitekoinen ja perustuu tutkijoiden vanhempaan käsitykseen kivien käyttötarkoituksesta. Vanhalla kansalla ei tiettävästi ollut kiville miekan hiontaan liittyvää nimitystä.
Hiomauurrekivien rituaalista käyttötarkoitusta on perusteltu sillä, että uurteet sijaitsevat usein epäkäytännöllisesti esimerkiksi pystypinnalla ja saattavat ristetä toisiaan. Uurteita on löytynyt myös selvästi kulttiyhteyteen viittaavista kohteista, kuten hautalatomuksen kulmakivestä Öjassa Gotlannissa ja kuvakivien kuvapinnoilta. Miekanhiontakivien ympäristöä ei ole Suomessa arkeologisesti kaivettu, eikä niistä ole Ruotsista eikä Suomesta paljoakaan kansanperinnettä toisin kuin kuppikivistä. Joskus hiomauurteet esiintyvät samoissa kivissä kuin kupit, esimerkiksi Lopen tuhotussa hiomauurrekivessä oli kiven laella kuppeja.
Tutkimushistoria
[[Tiedosto:Hiomauurrekivi Gottlund.jpg|thumb|250px|C.A. Gottlundin 1857 julkaisema kuva Lammin Ormajärven Vanhakartanon hiomauurrekivestä.]]
Ruotsissa
Ensimmäisen kerran hiomauurrekivet mainitsee kirjallisuudessa todennäköisesti Hans Nilsson vuonna 1632 teoksessa Guthilandiske Cronica. Nilsson puhuu kivistä, jotka ovat pinnastaan ”kuin taiteltuja tyynyjä”, ja hän pitää niitä luonnon muovaamina, ”Jumalan kauniina luomuksena”. Ruotsissa tieteelliseen sävyyn hiomauurrekivistä kirjoitti ensimmäisenä P. A. Säve vuonna 1866. Säve aikalaisineen käytti kivistä nimeä ”sliparesten”, hiojankivi, mutta pian käyttöön vakiintui uuden tulkinnan myötä termi miekanhiontakivi.
1900-luvun alussa vakiintuneeseen käsitykseen miekanhiontakivistä kivikautisesta hionnasta syntyneinä toi uutta valoa 1930-luvulla geologi Henrik Munthe antaessaan rannansiirtymään perustuvan ajoituksen Gotlannin miekanhiontakiville. Munthe pureutui aiheeseen syvällisesti ja julkaisi seuraavina vuosina useamman artikkelin Gotlannin kivistä Ymer- ja Gotländskt Arkiv -julkaisuissa. Samoihin aikoihin John Nihlén ehdotti miekanhiontakivien liittyneen rautakautiseen kulttiin. Torsten Mårtensson yritti 1936 Fornvännen-lehdessä ehdottaa hiomauurteille käytännöllistä selitystä hioinkivien työstöstä syntyneinä. Oskar Lidén kritisoi seuraavana vuonna Mårtenssonin päätelmiä ja yritti osoittaa hiomauurrekivet kivikautisiksi niiden päälle kertyneen humuksen perusteella. Arthur Nordén puolestaan argumentoi 1942 myös Mårtenssonin teoriaa vastaan, puolusti miekanhiontakivien rituaalista funktiota ja esitteli samalla ulkomaisia esimerkkejä uurteista ja kupeista. Tämän jälkeen keskustelu jatkui lähinnä Gotländskt Arkiv -lehdessä, missä muun muassa K. J. Johansson ehdotti 1965, että miekanhiontakivissä olisi todella hiottu miekkoja. Lennart Swanström kirjoitti 1995 voimakkaasti hiomauurrekivien ja viikinkiaikaisen raudantyöstön yhteydestä Gotlannissa. Keskustelua on käyty muidenkin kuin ammattiarkeologien keskuudessa, ja esimerkiksi Sören Gannholm julkaisi 1993 kirjan Gotlands slipskåror – Stenålderns kalendrar?, jossa hän pyrkii todistamaan hiomauurteiden toimineen kivikauden kalenterina.
Suomessa
Ensimmäinen maininta hiomauurrekivistä Suomessa on C. A. Gottlundilta vuodelta 1857 Finlands Allmänna Tidning -lehdessä. Gottlund kuvailee Lammin Ormajärven Vanhakartanon kahdeksanuurteista hiomauurrekiveä, jota pitää muinaisena kirjoituksena. Seuraavan kerran muinaisjäännöstyyppiä käsitteli vasta vuonna 1935 Nils Cleve, joka ajoitti kaksi tuolloin tunnettua kiveä viikinkiajalle ympäröivien muinaisjäännösten avulla. Cleven jälkeen aihetta ovat käsitelleet mm. Sakari Pälsi ja Aarne Äyräpää sekä viime vuosina Sirkka-Liisa Seppälä ja Jyri Saukkonen sekä Ilari Aalto.
Haddon Sundblom
Sundblomia pidetään yleisesti nykyisen joulupukin kuvan luojana, kun hän työskenteli Coca-Colalla vuonna 1931. Sundblomin joulupukki-hahmo esiintyy myös Ahvenanmaan vuoden 2007 joulupostimerkissä.
Joe Smith, American
Joe Smith, American (Isossa-Britanniassa nimikkeenä Highway to Freedom ) on vuonna 1942 ensi-iltansa saanut Richard Thorpen ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Robert Young ja Marsha Hunt. Joe Smith, American kertoo sotatarviketehtaan työntekijästä, joka joutuu vihollisvakoojien sieppaamaksi.
Joe Smith, American perustuu Paul Gallicon tarinaan The Adventures of Joe Smith, American (1940), jonka pohjalta Allen Rivkin laati elokuvan käsikirjoituksen. Elokuvan tuottajina olivat Jack Chertok ja Dore Schary, ja elokuvan tuotanto- ja levittäjäyhtiönä oli Metro-Goldwyn-Mayer. Elokuva kuvattiin loka-marraskuussa 1941 Kalifornian Culver Cityssä sijaitsevilla MGM:n studioilla ja Montebellossa pienellä 236 000 dollarin budjetilla. Joe Smith, American sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa helmikuussa vuonna 1942. MGM:n merkintöjen mukaan elokuva tuotti maailmanlaajuisesti 708 000 dollaria. Voittoja kertyi MGM:lle 222 000 dollarin verran. Robert Young voitti roolisuorituksestaan National Board of Review -palkinnon parhaasta miespääosasta vuonna 1942.
LATAM Perú
LATAM Perú on Perun suurin lentoyhtiö. Yhtiöstä tuli LAN Airlinesin tytäryhtiö syyskuussa 2002 ja sen omistajia ovat LAN (70%) ja ER Larraín (30%). Yhtiö perustettiin 1998 ja se kuuluu Oneworld-allianssiin. Kun LAN Airlinesitä tuli LATAM Chile, niin myös LAN Peru vaihtoi nimenään LATAM-alkuiseksi.
Honda Civic del Sol
Honda Civic del Sol (tunnetaan myös nimillä Honda del Sol, Honda CRX del Sol ja Honda Civic CRX) on Hondan vuosina 1992–1998 valmistama kaksipaikkainen targa-korinen auto. Malli perustui Civicin alustaan ja tekniikkaan ja oli suositun CR-X:n seuraaja.
Auto tuli myyntiin vuonna 1992 Japanissa ja Isossa-Britanniassa, ja Yhdysvaltojen markkinoille se tuli vuotta myöhemmin. Espanjankielinen nimi del Sol yhdistetään aurinkoon ja se viittaa auton aukeavaan kattoon. Yhdysvaltain markkinoilla CRX-nimi pudotettiin pois, koska auto poikkesi niin paljon aikaisemmista malleista, jotka olivat hatchbackeja eivätkä targoja. Malli tuli markkinoille Euroopassa nimellä Civic CRX, mutta vuoden 1994 malleista lähtien Honda pudotti Euroopassa Civic-nimen pois ja lisäsi muualla käytetyn del Sol -nimikkeen, jolloin nimi oli jatkossa CRX del Sol.
Euroopassa myydyt mallit olivat varustetasomerkinnöiltään ESi ja VTi. ESi:n moottorina oli 1,6-litrainen (125 hv) SOHC VTEC -moottori ja vastaavasti VTi:ssä 160-hevosvoimainen DOHC VTEC. Vuosien varrella vakio- ja lisävarustevalikoimaa päivitettiin, mutta muutokset olivat pieniä. del Sol oli tilattavissa myös sähköisesti avautuvalla ja sulkeutuvalla katolla. TransTop-niminen mekanismi toimii ainoastaan auton ollessa pysäköitynä ja pienentää tavaratilan kapasiteettia noin puolella perusversioon verrattuna.
Myynnin parantamiseksi del Sol kävi läpi vähäisen muutoksen, joka sisälsi kahden sisemmän etuvalon poistamisen Euroopan ulkopuolisilla markkinoilla vuosina 1995/1996.
Salaliitto
pienoiskuva|Lehtimiehiä [[Mainilan laukaukset|Mainilan laukausten jälkeen vuonna 1939.]]
Salaliitto eli salahanke on kahden tai useamman henkilön salainen sopimus jonkin rikollisen tavoitteen saavuttamiseksi. Tyypillisiä salaliittoja ovat poliittiset rikokset.
Kuuluisia salaliittoja
Historia on täynnä sekä onnistuneita että epäonnistuneita salaliittoja.
Vantaan Energia
Vantaan Energia Oy on vuonna 1910 perustettu energiayhtiö. Kotipaikkaansa Vantaalla pitävästä yhtiöstä Vantaan kaupunki omistaa 60 % ja Helsingin kaupunki 40 %. Vantaan Energia tuottaa sähköä ja kaukolämpöä sekä myy lämpöpalveluita. Vantaan Energian pääkonttori sijaitsee Tikkurilassa, ja se tuottaa kaukolämpönsä ja sähkönsä pääosin Martinlaakson voimalaitoksessa ja Vantaan jätevoimalassa.
thumb|250px|Martinlaakson voimalaitos thumb|250px|Maarinkunnaksen lämpövoimala [[Hakkilassa.]]
Historiaa
thumb|left|Vantaan Energian pääkonttori [[Koivuhaka|Koivuhaassa syyskuussa 2021.]] Malmin Sähkölaitos Oy:n perustava yhtiökokous pidettiin Helsingin Seurahuoneella (nykyinen kaupungintalo) 2.9.1910. Vuonna 1965 Malmin Sähkölaitos Oy:n nimi muuttui Helsingin Ympäristön Sähkölaitos Oy:ksi. Vuonna 1970 Helsingin Ympäristön Sähkölaitos Oy siirtyi kokonaan Helsingin maalaiskunnan/Vantaan kauppalan omistukseen. Vuonna 1972 uusi toimitalo valmistui Vantaan Tikkurilaan ja yhtiön nimi vaihtui Vantaan Sähkölaitos Oy:ksi vuoden 1973 alusta. Vuonna 1996 yhtiön nimeksi tuli Vantaan Energia Oy.
Yhtiön pitkäaikainen toimitusjohtaja 1960–1986, kun se kehittyi Malmin Sähkölaitoksesta Vantaan Sähkölaitokseksi, oli teollisuusneuvoksen arvonimen 1980 saanut Carl-Oscar Björklöf.
Sähkön tuotanto
Suurin osa Vantaan Energian tuottamasta sähköstä ja kaukolämmöstä syntyy yhteistuotantona. Yhteistuotannossa saavutetaan parempi kokonaishyötysuhde kuin erillistuotannossa, lisäksi päästöjä syntyy vähemmän.
Vantaan Energia lopettaa kivihiilen käytön energiantuotannossaan vuonna 2022. Kokonaan hiilineutraali yhtiö aikoo olla vuonna 2030.
Kaukolämmön tuotanto
Vantaan Energia aloitti kaukolämpötoimintansa vuonna 1969. Tällä hetkellä lähes 80 prosenttia Vantaan asukkaista asuu kaukolämmitetyissä taloissa. Kaukolämpö tuotetaan pääasiassa yhtiön Martinlaakson biovoimalaitoksessa sekä Långmossebergenin jätevoimalassa yhteistuotannossa sähkön kanssa.
Vantaan Energian kaukolämpöverkot ovat yhdistetty Rajatorpassa ja Kuninkaalassa Helenin kaukolämpöverkkoon sekä Leppäkorvessa Keravan Energian kaukolämpöverkkoon.
Jätevoimala
Vantaan Energia rakensi vuosina 2011–2014 Itä-Vantaan Ojangolle Vantaan jätevoimalan Kehä III:n ja Porvoonväylän risteyksessä olevalle tontille. Jätevoimalan koekäyttö alkoi maaliskuussa 2014, jolloin ensimmäiset jäte-erät paloivat. Käyttöön se vihittiin 17.9.2014.
Jätevoimala tuottaa sähköä 600 GWh ja lämpöä 920 GWh vuodessa. Polttoaineena käytetään Helsingin seudun ympäristöpalvelujen ja Rosk’n Roll Oy:n sinne toimittamaa lajiteltua sekäjätettä. Apupolttoaineena käytetään maakaasua, jolla lisätään energiatehokkuutta.
Vantaan Energia laajentaa parhaillaan jätevoimalaansa. Jatkossa Vantaalla hyödynnetään kotitalouksien sekajätteen lisäksi kaupan- ja teollisuuden jätettä, joka tähän mennessä on viety ulkomaille. Jätevoimalan laajennuksen käyttöönoton myötä Vantaan Energia lopettaa kokonaan kivihiilen käytön energiantuotannossaan.
Shannon Rutherford
Shannon Rutherford on Maggie Gracen esittämä fiktiivinen hahmo yhdysvaltalaisessa draamasarjassa Lost.
Ennen onnettomuutta
Shannon työskenteli baletinopettajana Yhdysvalloissa ja jonkin aikaa au pairina Ranskassa, jossa hän vahti kahta lasta, Laurentia ja Sophieta.
Vantaan Energia
Tytär- ja osakkuusyhtiöt
Lisäksi osuuksia muissa energiantuotantoyhtiössä
Shannon Rutherford
Ennen onnettomuutta
Shannon ja poikaystävä olivat sopineet, että Shannon saisi rahat itselleen. Poikaystävä vei kuitenkin kaikki rahat. Shannon joutui tunnustamaan totuuden Boonelle, ja he päättivät palata Yhdysvaltoihin seuraavalla lennolla. Viimeisenä iltanaan Sydneyssä Shannon ja häneen ihastunut Boone makasivat keskenään.
Onnettomuuden jälkeen
150px|thumb|left|Shannon kääntää hätäviestiä
Shannon oli mukana yrittämässä yhteyden saamista ulkomaailmaan koneen radiolähettimellä. Hän onnistui kääntämään heidän vastaanottamansa ranskankielisen hätäkutsun englanniksi.
Shannon on kuolemansa jälkeen nähty vierailevana tähtenä kolmannen kauden neljännessätoista jaksossa Paljastus, jossa hän esiintyy lyhyessä lentokenttätakaumassa.
Vaihtoehtoinen aikajana
Vaihtoehtoisessa aikajanassa Shannon elää Boonen mukaan ”huonossa parisuhteessa”. Boone yrittää hakea Shannonin pois Australiasta, mutta tämä ei suostu lähtemään. Myöhemmin Boone onnistuu tuomaan Shannonin Los Angelesiin. Shannon ajautuu Hurleyn kanssa tappeluun, jonka Sayid keskeyttää. Sayidin koskiessa Shannonia he muistavat entisen elämänsä saarella. Tämän jälkeen Shannon suutelee Sayidia. Shannon on mukana kirkossa Sayidin kanssa, kun he ”siirtyivät eteenpäin” muiden selviytyneiden kanssa.
Lost
Lännenpiippukukka
Lännenpiippukukka eli lännenpiippuköynnös eli piippuköynnös (Aristolochia macrophylla) on puutarhojen koristeköynnös, joka suurten lehtiensä ja nopean kasvunsa ansiosta sopii hyvin seinää peittäväksi kasvustoksi kosteahkoon ja ravinteikkaaseen maahan varjoisalla paikalla. Koristearvo on isoissa tummanvihreissä lehdissä, sillä kukat ovat pienet ja jäävät yleensä lehtien peittoon. Lännenpiippukukka menestyy Etelä- ja Keski-Suomessa.
Lännenpiippukukka kasvaa 7 metriä pitkäksi. Sitä suositellaan aurinkoisiin ja puolivarjoisiin kasvupaikkoihin.
thumb|none|200px|Piippuköynnöksen varsin vaatimaton kukinto.
Grease (elokuva)
Grease on vuonna 1978 ensi-iltansa saanut Randal Kleiserin ohjaama elokuva, joka perustuu Jim Jacobsin ja Warren Caseyn käsikirjoittamaan samannimiseen musikaaliin vuodelta 1971. Pääosia esittävät Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa -elokuvan myötä tähdeksi noussut John Travolta sekä laulajana paremmin tunnettu Olivia Newton-John.
Juoni
Elokuva kertoo 1950-luvun lukiolaiselämästä. Tapahtumapaikkana on Rydellin koulu Chicagossa. Sandy ja Danny tapaavat toisensa kesälomalla ja rakastuvat toisiinsa heti. Kun kesäloma loppuu, he joutuvat eroamaan toisistaan. Sandy nimittäin asuu Australiassa ja Danny Chicagossa. Sandyn suunnitelmat muuttuvat ja hän muuttaa itse Chicagoon. Selviää, että Danny ja Sandy ovat samassa koulussa. Danny on kovis, joka johtaa T-Birds-jengiä. Sandy puolestaan pitää koulusta ja urheilusta, vaikka onkin itse surkea siinä. Sandy pyrkii Pink Ladies -jengiin, mutta ongelmana on, että hänen tulisi alkaa juoda alkoholia ja polttaa tupakkaa. Sandy nolaa itsensä, joten Danny häpeää häntä ja kaikki Dannyn kaverit pilkkaavat Sandyä. Heille tuleekin mutkia suhteeseensa. Sandyn on muututtava kovikseksi, jotta kaikki olisivat tyytyväisiä.
Soundtrack
Grease sisältää paljon alkuperäisiä kappaleita musikaalista, mutta suurimmat hitit, kuten Travoltan ja Newton-Johnin duetto ”You're The One That I Want”, Newton-Johnin ”Hopelessly Devoted To You” ja Frankie Vallin esittämä tunnussävel ”Grease” sävellettiin elokuvaa varten.
Vastaanotto
Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen pitää Greasea vilkkaasti ja hauskasti liikkuvana popparodiana. Hän antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”. Helsingin Sanomien Helena Yläsen mielestä Greasen on harmiton ja hyväntuulinen hupailu amerikkalaisesta highschoolnuorisosta, osumatarkkuudeltaan kuitenkin vain television Onnen päivät -sarjan luokkaa. Hänestä elokuvan parasta antia ovat jivepohjaiset luontevat tanssikohtaukset.