cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Metroid
Salasanasysteemi
Metroid oli yksi ensimmäisistä videopeleistä, joka käytti pelitilanteen tallentamiseen salasanoja. Famicom Disk Systemin versio mahdollisti tallentamisen levylle, mutta eurooppalainen ja yhdysvaltalainen versio julkaistiin kasetilla. Kun Samuksen elämä kuluu loppuun, peli antaa pelaajalle salasanan. Salasanan avulla pelaaja voi jatkaa peliä myöhemmin samasta kohdasta. Myöhemmissä peleissä salasana-toimintoa ei ole enää käytetty pelin tallentamiseen.
Vastaanotto
Mikrobitin Jukka Tapanimäki antoi pelille kahdesti 84 pistettä sadasta.
Aiheesta muualla
Metroid Metroid
Somewhere in Time
Somewhere in Time on Iron Maidenin kuudes studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1986. Albumi on yhtyeen ensimmäinen, jossa on käytetty syntetisaattoria. Iron Maidenin musiikki muuttui tällä albumilla askeleen kevyempään suuntaan kuin edellisellä albumilla Powerslave ja paikoin on havaittavissa jopa vaikutteita samoihin aikoihin läpimurtonsa tehneestä power metal -genrestä. Tälle albumille ei hyväksytty yhtään laulusolisti Bruce Dickinsonin kirjoittamaa kappaletta niiden erilaisuuden vuoksi. Kappaleet olivat akustisia.
Mangoneli
Mangoneli oli keskiaikainen piirityskoneena käytetty katapultti, jolla ampumalla pyrittiin murtamaan linnan muuri. Mangoneli ei ollut kovin tarkka, mutta ammuksen kantomatka oli jopa 400 metriä, mikä oli merkittävästi pidempi kuin hieman tuliaseita aikaisemmin kehitetyllä trebuchetilla. Mangonelin ammuksen lentorata oli matalampi kuin trebuchetilla.
Käyttö taistelussa
Mangonelit sinkosivat raskaita ammuksia varren päässä sijaitsevassa kupissa. Ammukset saattoivat olla kiviä tai palavaa nestettä sisältäviä säiliöitä. Epätavallisempia ammuksia olivat mädäntyneet eläimen tai ihmisen raadot, joita käytettiin laskemaan puolustajan taistelutahtoa ja levittämään sairauksia. Tämä taktiikka saattoi olla kohtalokasta muutenkin huonosta huollosta ja hygieniasta kärsiville piiritetyille.
Somewhere in Time
Somewhere in Time -albumi sijoittui Suomessa toiseksi ja Britanniassa kolmanneksi. Albumilta julkaistiin kaksi singleä: 6. syyskuuta "Wasted Years" (brittilistan 18.) ja 22. marraskuuta "Stranger in a Strange Land" (brittilistan 22).
Mangoneli
Käyttö taistelussa
Pienemmässä mittakaavassa mangoneleita on ehkä käytetty vihollisia vastaan taistelukentälläkin, kuten Aleksanteri Suuri käytti katapultteja.
Kömpelyydestään huolimatta mangoneli oli keskiajalla tärkein piirityksessä käytettävä katapultti.
Somewhere in Time
Albumin julkaisun jälkeen julkaistiin videodokumentti 12 Wasted Years.
Historia ja äänittäminen
Albumin bassot ja rummut äänitettiin Nassaun Compass Point Studiosilla. Sen jälkeen yhtye matkusti Hollantiin Hilversumiin Wiserloord-studiolle äänittämään kitaran ja laulun. Sen jälkeen tuottaja Martin Birch matkusti New Yorkiin Electric Lady -studiolle miksaamaan albumin. Steve Harris, Adrian Smith ja Dave Murray kokeilivat uusia kitarasyntetisaattoreita, jotka muuttivat yhtyeen soundia. Albumista tulikin yhtyeen kallein siihen astisista levyistä. Steve Harris kommentoi albumin äänittämistä näin:
Adrian Smithin osallistuminen
Levyn singlejulkaisut olivat kumpikin Adrian Smithin säveltämiä, lisäksi yhtye poimi singlejen B-puoliksi Adrian Smithin kirjoittamia kappaleita, joita hän oli esittänyt The Entire Population Of Hackneyn kanssa. Smith kertoi kappaleista seuraavaa: "Silloin mä aloin tehdä demoja niistä lauluista, jotka eivät kelvanneet [Iron] Maidenille [...] Siihen saakka mä olin hylännyt ideat, elleivät ne ilmiselvästi kelvanneet Maidenille". Kahden vuoden päästä Smithillä oli valmiina "puolivalmiita kappaleita ja ideoita", jotka eivät kelvanneet yhtyeelle. Rod Smallwood kuitenkin päätti kuitenkin toisin. Smallwoodin mielestä kappaleet kuulostivat vähän Bruce Springsteeniltä tai Bryan Adamsilta.
Kappaleet "Reach Out", "Juanita", "Sheriff of Huddersfield" ja "That Girl" julkaistiin myöhemmin vuonna 1995 albumin bonuslevylle.
Bruce Dickinsonin kirjoittamat kappaleet
Yhtyeen muut jäsenet vastustivat Dickinsonin ehdotusta. Erityisesti Steve Harris vastusti Dickinsonin ideaa luoda akustisempi levy: "Mä ajattelin, että Bruce on seonnut ihan täydellisesti".
Kansikuva
Albumin kansikuvan piirsi Derek Riggs. Sen kannessa Eddie the Head esiintyy Terminator- ja Doctor Who -tyylisessä valepuvussa roistomaisena poliisina ase kädessä. Kannen tapahtumapaikkana on Ruskin Arms, joka kohtaa USS Enterprisen. Kansikuvaa on pidetty myös yhtenä yhtyeen parhaimmista.
Julkaisu, menestys ja kiertue
Somewhere in Timen virallinen julkaisupäivä oli 29. syyskuuta 1986. Albumi julkaistiin kolmella eri formaatilla: LP:nä, MC:nä ja CD:nä. Albumin levy-yhtiönä toimi EMI ja Capitol Records. Albumi sijoittui toiselle sijalle Suomessa ja kolmanneksi Britanniassa. Ruotsissa albumi sijoittui kuudenneksi, Norjassa ja Saksassa kahdeksanneksi ja Itävallassa kymmenenneksi. Sveitsissä albumi pääsi sijalle 22. ja Yhdysvalloissa Billboard 200 -listalla sijalle 23. Albumi myi kultaa Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa.
Albumin ensimmäinen single "Wasted Years" julkaistiin 6. syyskuuta 1986 ja se nousi Britanniassa sijalle 18. Kappaleesta julkaistiin myös musiikkivideo, jonka ohjasi Jim Yukich. Seuraava single oli "Stranger in a Strange Land", joka sijoittui Britanniassa sijalle 22. Kappaleen musiikkivideon ohjasi Julian Caidan.
Iron Maiden lähti Somewhere On Tour -kiertueelle jo ennen albumin julkaisua. Yhtye esiintyi 3. syyskuuta 1986 alkaneella lyhyellä kiertueella 12 kertaa Itä-Euroopassa ja kaksi kertaa Lontoon Hammersmith Odeonilla. Tammikuussa 1987 alkoi viisi kuukautta kestänyt 73 konsertin Yhdysvaltojen kiertue, ja lopulta 148 konsertin jälkeen Somewhere On Tour päättyi Osakaan, Japaniin 21. toukokuuta 1987.
Teemat ja tyylit
Albumin teemana on aika ja avaruus – kappaleilla "Wasted Years", "Heaven Can Wait", "Deja-Vu", "The Loneliness of the Long Distance Runner" ja "Stranger in a Strange Land" käsitellään ajan armottomuutta. Somewhere in Timea on luonnehdiltu Iron Maidenin ensimmäiseksi teemalevyksi vaikka sitä ei ollut tarkoitettu sellaiseksi. Steve Harris kertoi seuraavaa:
Kappaleiden taustoja ja sanoitukset
Steve Harrisin säveltämää "Caught Somewhere in Timea" inspiroi vuoden 1979 elokuva Time After Time. Adrian Smithin säveltämä "Wasted Years" kertoo hetkellisestä ajasta. Smithin säveltämää "Sea of Madnessiä", jonka kauniiksi kehuttu väliosa on saanut faneilta paljon kiitosta, on kuvailtu "särmikkääksi verta ja suolenpätkiä -tyyliseksi rockbiisiksi". Harrisin säveltämä "Heaven Can Wait" oli alun perin tarkoitettu keikkojen vetonaulaksi. Kappale kehottaa elämään nykyhetkessä.
Arvostelut ja palkinnot
Korroosion Aki Nuopponen kehui albumia ja sanoi sen olevan "kaikin puolin saumattomin, moniulotteisin, tunnelmallisin ja mielenkiintoisin albumikokonaisuus, mitä Iron Maiden oli siihen mennessä saanut aikaiseksi [...]. Allmusicin Greg Prato sanoi albumin menestyneen avartavalla Iron Maiden -soundilla ilman luovuttamalla yhtyeen vanhoja faneja. Sputnikmusicin Mike Stagno sanoi, että tätä albumia ei kannata jättää väliin.
Somewhere in Time pääsi seitsemännelle sijalle Kerrang!:in vuoden albumit -listalla. Albumi pääsi sijalle 41. Radio Rockin 100 parasta rock-albumia -listalla ja Metal-Rules.comin parhaat heavy metal -albumit -listalla sijalle 26.
Vuoden 2008 Kerrang!-lehden julkaisemalla tribuuttialbumilla Maiden Heaven oli kaksi cover-kappaletta, "Wasted Years" (DevilDriver) ja "Caught Somewhere in Time" (Madina Lake).
Baxter Stockman
Baxter Stockman on alun perin Mirage Studiosin ja nykyisin IDW:n sarjakuvissa esiintyvä hullu tiedemieshahmo. Kevin Eastmanin ja Peter Lairdin luoma hahmo esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1984 Teenage Mutant Ninja Turtles -sarjakuvalehden toisessa numerossa. Stockman tunnetaan useista mekaanisista keksinnöistään. Niistä ensimmäisiä olivat hiirirobotit, Mouserit, joiden tarkoitus oli tuhota viemärissä viliseviä rottia.
Sarjakuva
Stockman esiintyi ensi kerran sarjakuvissa vuonna 1984 Turtlesien toisessa numerossa, jossa hänet oli luotu tummaihoiseksi hulluksi tiedemieheksi. Hän kehitteli hiirirobotit yhdessä tietokoneohjelmoija April O'Neilin kanssa. Saatuaan robotit valmiiksi eräänä päivänä sattui outo pankkiryöstö, jonka jäljet johtivat pienen tunnelin läpi pankkiholviin. April kyseenalaisti Stockmania, joka vei Aprilin maanalaiseen tehtaaseen, jossa oli sadoittain hiirirobotteja, joita samalla myös tehtiin lisää. Stockman paljasti käyttävänsä robotteja ryöstääkseen pankkeja pelkän huvin vuoksi. April yritti paeta hissillä, mutta Stockman ehti muuttaa hissin kulkusuunnan viemärin tasolle, jonne Stockman lähetti hiirirobottinsa tappamaan hänet. Paikalle kuitenkin olivat saapuneet Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat, jotka pelastivat Aprilin. Seuraavaksi he tunkeutuivat Stockmanin laboratorioon ja onnistuivat pysäyttämään Stockmanin, jonka jälkeen hänet pidätettiin.
Stockman palasi takaisin Turtles-sarjakuvan toisessa osassa, jossa hän oli lehden päävihollinen. Stockman oli käyttänyt DARPAlta saatua teknologiaa siirtääkseen aivonsa robotin kehoon, tehden itsestään kyborgin. Hän yritti tällä tavalla kostaa Turtleseille, mutta Stockmanin uusi keho tuhoutui sähköiskun vuoksi.
Neljännessä osassa paljastettiin Donatellon säilyttäneen Stockmanin kyborgin palasia ja hänen mielensä, eikä hän kertonut tästä veljilleen vuosiin. Toisessa numerossa kuitenkin näytettiin, kuinka Stockman oli ruiskuttanut Apriliin hartiaan nanobotteja. Nämä nanobotit lopulta aktivoituivat ja alkoivat tuhota Aprilin kehoa. Donatello kuitenkin onnistui tuhoamaan nanobotit ja tuhosi myös loput Stockmanin jäännökset.
IDW
Vuonna 2011 uudistetussa Turtles-sarjakuvissa Stockman johtaa biotekniikkayhtiötä. Hän tekee töitä Kenraali Krangille, joka haluaa Stockmanin luovan hänelle supersotilaita. Stockmanin koekaniinia olivat neljä kilpikonnaa, jotka erään ryöstöreissun päätteeksi putosivat kadulle. Stockman päättää etsiä käsiinsä jonkun neljästä kilpikonnasta ja Tikun, koska he sisältävät supersotilaille tarkoitettua ainetta. Yllättäen hän saa apua Old Hobilta, joka lupaa etsiä käsiinsä Tikun. Myöhemmin Krang on tulossa Maahan tarkastamaan tilannetta, mutta huomaa Stockmanin epäonnistuneen tehtävässään ja päättää siepata hänet mukaansa.
Muissa medioissa
thumb|250px|Baxter Stockman 1980-luvun [[Turtles – mutanttikilpikonnat -sarjassa.]]
Turtles – mutanttikilpikonnat
1980- ja 1990-luvulla esitetyssä animaatiosarjassa Stockman oli valkoihoinen keksijä, joka yritti myydä hiirirobottejaan Ajax Pest Control -yhtiölle. Yhtiö ei kuitenkaan halunnut ostaa keksintöä pitäessään sitä liian tehokkaana, jonka vuoksi heillä ei ajan myötä olisi enää rottia joita tappaa. Lähdettyään pois rakennuksesta Silppuri oli odottamassa häntä ulkona ja tarjosi Stockmanille tilaisuuden tehdä useampia hiirirobotteja. Stockman suostui tarjoukseen ja sai tehtäväkseen luoda keskusohjaimen hiiriroboteille. Maltamattomana Silppuri käytti monistuslaitetta luodakseen 12 hiirirobottia ja ohjelmoi ne jahtaamaan Tikkua. Turtlesit kuitenkin tuhosivat hiirirobotit ja huomasivat niiden leimasta niiden kuuluvan Baxter Stockmanille. Saavuttuaan Stockmanin asunnolle Turtlesit pakottivat tiedemiehen selittämään tekosensa. Stockmanin kerrottua tarinansa Silppurin tarjouksesta, Turtlesit matkasivat Silppurin perään.
Stockman pidätettiin oltuaan osallisena rikokseen ja hänet vietiin mielisairaalaan selitettyään puhuvista jättiläiskilpikonnista. Silppuri kävi myöhemmin vapauttamassa Stockmanin, josta tuli kokemuksen myötä vaarallisempi tiedemies. Hän auttoi Silppuria etsimään kolme jalokiveä, jotka yhdistettynä kokoaisivat Sarnathin silmän. Sen haltija saisi kaikki toiveensa toteutettua.
Myöhemmin, kun Stockman epäonnistui erässä Silppurin antamassa tehtävässä, Silppuri yritti hankkiutua hänestä eroon, mutta Ulottuvuus X:ään johtavan epävakaan portaalin energia sekä portaalikammiossa lennellyt kärpänen aiheuttivat Stockmanin muuttumisen mutanttikärpäseksi.
Stockmanin äänenä toimi Pat Fraley.
Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat (2003)
thumb|250px|Baxter Stockman vuoden 2003 [[Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat (vuoden 2003 animaatiosarja)|Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat -sarjassa.]] Stockmanin toinen animaatioversio syntyi vuoden 2003 Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat -animaatiossa, jossa hänen äänenään toimi Scott Williams. Suomenkielisessä versiossa Stockmanin äänenä on toiminut sarjan ensimmäisellä kaudella Arto Nieminen, kausilla 2–4 ja 7 Ville Valtanen sekä kuudennella kaudella Sami Kuronen. Mirage Studiosin ja 4Kids Entertainmentin yhteistuottamassa animaatiosarjassa Stockman on enemmän sarjakuvaversionsa kaltainen. Toisin kuin ensimmäisessä animaatiosarjassa Stockman on afroamerikkalainen tiedemies, joka yritti aluksi rikastuttaa itseään hiirirobottien avulla. Hänen apunaan toimi April O'Neil, jonka Stockman yritti tappaa huomattuaan O'Neilin saaneen selville hänen katalat aikeensa. Myöhemmin Stockman palkattiin Silppurin palvelukseen, jonka aikana hän koki vakavia muutoksia elämässään, jouduttuaan useaan kertaan onnettomuuksiin. Stockmanin onnettomuudet veivät hänet todella huonoon tilaan, ja hänestä jäi jäljelle vain aivot ja silmä. Stockman joutui elämään lasiputkilon sisällä selviytyäkseen, mutta liikkui myöhemmin androidikehon kautta. Silppurin yritettyä paeta Maasta ja jouduttua Utromien karkottamana Mor Gal Taliin Stockman päätti tehdä yhteistyötä Agentti Bishopin kanssa. Back to the Sewers -kaudella hän työskenteli väliaikaisesti Hunnin alaisuudessa ja auttoi tätä keräämään Jalkaklaanin salaisia varoja, joilla vahvistaa Purppuralohikäärmeet-jengiä.
Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat (2012)
Stockman esiintyi vuoden 2012 sarjassa, jossa hahmon äänenä on Phil LaMarr.
Stockman on entinen TCRI:ssä työskennellyt keksijä, joka erotettiin kopiokoneen sekasotkun jälkeen. Lisäksi muut työntekijät pilkkasivat häntä. Stockman yritti myöhemmin murtautua rakennukseen rakentamallaan alkeellisellisella mekaanisella asullaan, kunnes Turtlesit pysäyttivät hänet. Taistelun jälkeen Stockman huomasi Michelangelon pudottaman T-Podin, joka kytkettyä hänen asuunsa päivitti sen entistä tehokkaammaksi. Stockman päätti hyökätä TCRI-rakennukseen hakeakseen kostoa, mutta Turtlesit ehtivät väliin. Myöhemmin he onnistuivat irrottamaan T-Podin Stockmanin mekaanisesta asusta, jonka seurauksena Stockman jäi hautomaan seuraavaa kostoaan. Hän päätyi kuitenkin Silppurin alaisuuteen, jolle hän ryhtyi tekemään keksintöjä päästäkseen Turtleista eroon. Hän loi muun muassa Kalanaamalle mekaaniset jalat, jotta hän voisi kävellä. Uuden pomonsa myötä Stockman joutui usein Hurtan ja Kalanaaman kiusaamaksi. Hän yrittikin päästä molemmista eroon, sekä samaan aikaan Turtleista luomansa estekentän myötä, mutta epäonnistui tehtävässään.
Toisella kaudella Karai lähetti Hurtan ja Kalanaaman etsimään Stockmania ja tuomaan tämän takaisin Jalkaklaanin palvelukseen. Hurtta löysi Stockmanin ja asetti tälle metallisen kaulapannan, jonka sisältämä mutageeni mutatoisi tämän, jos tämä yrittäisi kapinoida. Muutaman jakson kuluttua Silppuri sai tarpeekseen Stockmanin epäonnistumisista ja laukaisi pannassa olevan mutageenin, joka muutti Stockmanin limaa ampuvaksi kärpäsmäiseksi mutantiksi.
Elokuvat
Stockman esiintyi ensimmäistä kertaa elokuvaversiona vuoden 2014 Teenage Mutant Ninja Turtles -elokuvassa. Hahmoa näytteli K. Todd Freeman. Stockmanilla oli elokuvassa hyvin pieni takaumarooli, sillä hänet nähtiin hetkellisesti Aprilin videolla yhdessä Eric Sacksin kanssa laboratoriossa työskentelemässä Renessanssiprojektin parissa.
Attila Ábrahám
Attila Ábrahám (s. 29. huhtikuuta 1967) on unkarilainen meloja ja olympiavoittaja. Hän voitti yhden olympiamitalin jokaista väriä: Soulin olympialaisissa 1988 hän oli mukana Unkarin joukkueessa sekä nelosten 1 000 metrin että kaksikkojen 500 metrin kilpailuissa ja voitti näistä lajeista kultaa ja pronssia. Neljä vuotta myöhemmin Barcelonassa Ábrahám oli vielä voittamassa hopeaa nelosten 1 000 metrin kilpailussa.
MM-kilpailuissa Ábrahám voitti viisi kultamitalia ja sai viisi muuta mitalia kaksikoissa ja nelosissa. Plovdivissa 1989 hän voitti kultaa kaksikkojen 10 000 metrillä ja nelosten 1 000 metrillä. Poznańissa 1990 hän voitti kultaa nelosten 1 000 metrillä ja sai pronssia nelosten 500 metrillä. Pariisissa 1991 hän voitti kolmannen kerran kultaa nelosten 1 000 metrillä ja sai hopeaa nelosten 500 metrillä. Kööpenhaminassa 1993 kaksikkojen 10 000 metriltä tuli kultaa, nelosten 1 000 metriltä hopeaa ja nelosten 500 metriltä pronssia. Duisburgissa 1995 hän meloi vielä hopealle nelosten 1 000 metrillä.
Ruusutetra
Ruusutetra (Hyphessobrycon rosaceus) on tetrojen heimoon kuuluva kala. Se oli ennen korutetran alalaji Hyphessobrycon bentosi rosaceus.
Koko ja ulkonäkö
Ruusutetra kasvaa neljä senttiä pitkäksi. Kuten korutetralla, sillä on harmahtava vartalo, ja hain evää muistuttava korkea mustakärkinen selkäevä, jonka päässä on valkea pilkku. Muut evät ovat punaiset. Ruusutetran erottaa korutetrasta siitä, että ruusutetralla on perä- ja vatsaevien kärjessä valkoinen täplä.
Alkuperä
Ruusutetra on peräisin Etelä-Amerikasta, Essequibo-, Corantijn- ja Suriname-jokien vesistöistä.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Ruusutetra on vilkas, mutta sopuisa parvikala. Kudettamiseen sopiva lämpötila on suurin piirtein 25–26 astetta. Veden pitäisi olla hyvin pehmeää ja pH noin 6. Kalat kutevat hienolehtisten kasvien tiheikköön. Poikaset kuoriutuvat vuorokaudessa ja lähtevät uimaan noin viiden päivän kuluttua, jolloin niille kelpaavat esimerkiksi mikromadot.
Vesiolot ja ravinto
Ruusutetralle sopiva lämpötila-alue on 24–28 °C ja pH 6–7. Se syö pienijakeista sekaruokaa.
Henrik Dam
Carl Peter Henrik Dam (21. helmikuuta 1895 − 17. huhtikuuta 1976) oli tanskalainen biokemisti ja fysiologi. Hänelle myönnettiin yhdessä yhdysvaltalaisen Edward Adelbert Doisyn kanssa Nobelin lääketieteen palkinto 1943 K-vitamiinin löytämisestä.
Liitonarkki
thumb|Liitonarkin replika George Washington Masonic National Memorialissa Yhdysvalloissa. Liitonarkki (vuoden 1992 Kirkkoraamatussa liitonarkku) on Vanhassa testamentissa kuvattu juutalaisten pyhä arkku, jossa kerrottiin säilytettävän Mooseksen Jumalalta saamia laintauluja sekä mahdollisesti myös mannaa erämaavaelluksen ajalta sekä Aaronin sauvaa.
Liitonarkkiin viitataan Vanhassa testamentissa suoraan lähes 200 kertaa. Myöhäisimmät maininnat siitä ovat ajalta vähän ennen Jerusalemin ensimmäisen temppelin tuhoa ja juutalaisten pakkosiirtolaisuutta Babylonissa.
Nimitykset
Liitonarkki on tunnettu suomen kielessä ennen vuotta 1992 joko "liitonarkkina" tai "Liiton arkkina", vuoden 1992 raamatunkäännöksen myötä myös "liitonarkkuna". Liitto viittaa Jumalan ja ihmisen liittoon. Vulgatassa, latinankielisessä raamatunkäännöksessä vuodelta 405, Nooan arkista eli vedenpaisumuskertomuksen aluksesta käytetään nimitystä arca, 'laatikko, kirstu', ja samaa sanaa teksti käyttää myös liitonarkista. Hepreankielisessä tekstissä näistä kahdesta "arkista" käytetään kuitenkin aivan eri sanoja. Suomenkieliseen raamatunkäännökseen omaksuttiin vuoden 1933/38 käännökseen asti latinankielinen käytäntö, ja arca käännettiin kummankin esineen kohdalla "arkiksi".
Raamatun kuvaukset
Toisen Mooseksen kirjan mukaan liitonarkin valmisti Besalel. Hän teki rungon akaasiapuusta ja päällysti arkun puhtaalla kullalla niin sisältä kuin ulkopuoleltakin. Arkun ylälaitaa ympäröi kultareunus. Arkun neljässä jalassa oli kultarenkaat, joiden lävitse pujotetuilla akaasiapuisilla ja kullalla päällystetyillä kantotangoilla arkkua kannettiin. Arkun kansilevy oli puhdasta kultaa, ja sen kummassakin päässä oli kultainen kerubi kasvot toisiaan vasten ja siivet kohollaan kannen yllä. Arkun kerrotaan olevan pituudeltaan 2½ kyynärää sekä leveydeltään ja korkeudeltaan 1½ kyynärää. Senttimetreissä nämä mitat ovat 105–131 ja 63–79 senttimetriä.
Arkun rakentamisesta on kuvaus myös viidennessä Mooseksen kirjassa. Tämä kuvaus on lyhyempi, ja sitä pidetään vanhempana kuin toisen Mooseksen kirjan kuvausta. Myöhemmät taiteilijat ovat kuitenkin käyttäneet uudempaa kuvausta mallinaan maalauksilleen ja pienoismalleilleen. Viidennen Mooseksen kirjan kuvauksen mukaan liitonarkin ei tehnytkään Besalel vaan Mooses itse. Tämänkin tarinan kuvaama arkku oli tehty akaasiapuusta, mutta kultaa ei mainita lainkaan.
Jumala ilmoitti asuvansa israelilaisten keskellä liitonarkille rakennetussa pyhäkössä, ja liitonarkin kultainen kansi, ”armonistuin”, toimisi Jumalan valtaistuimena. Raamatun mukaan Jumala ilmestyi arkun yläpuolelle pilveen verhoutuneena tai puhui ihmisille armonistuimeltaan.
Liitonarkki pidettiin aina katseilta piilossa, myös silloin kun sitä kuljetettiin paikasta toiseen. Arkun näkeminen tai koskettaminen oli hengenvaarallista, sillä siitä joutui ”Herran kirkkauden” polttamaksi. Liitonarkin uskottiin toimivan ihmeiden välikappaleena ja tuottavan siunausta paikalle, jossa se oli. Israelilaisten erämaavaelluksen aikana liitonarkki johdatti matkalaisille tietä, auttoi israelilaiset luvattuun maahan Jordan-virran yli ja aiheutti Jerikon muurien murtumisen. Kun filistealaiset saivat arkun sotasaaliiksi, se aiheutti heille vakavia sairauksia, ja he palauttivatkin arkun seitsemän kuukauden jälkeen israelilaisille.
Vanhan testamentin mukaan liitonarkkia säilytettiin lähes viidensadan vuoden ajan ilmestysmajassa eli liikuteltavassa pyhäkössä, tarkemmin sanottuna sen väliverholla erotetussa tilassa, jonne vain ylipappi sai mennä kerran vuodessa sovituspäivänä. Kun israelilaiset olivat saapuneet Kanaaninmaahan, ilmestys­maja ja liiton­arkku sijoitettiin Siloon, jossa se pysyi tuomari Eelin aikaan saakka. Silloin erään israelilaisten ja filistealaisten välisen sodan aikana kansa pyysi, että arkku tuotaisiin taistelu­paikalle Eben-Eseriin. Filistealaiset kuitenkin ryöstivät sen ja veivät sen Asodiin, jossa he pitivät sitä hallussaan seitsemän kuu­kautta. Kun heitä tänä aikana kohtasi joukko onnettomuuksia, päättivät he palauttaa sen israeli­laisille. Israelilaiset sijoittivat arkun nyt Kirjat-Jearimiin. Kuningas Daavid siirrätti arkun lopulta Jerusalemiin.
Kun kuningas Salomo rakennutti Jerusalemiin ensimmäisen temppelin, liitonarkki asetettiin sen kaikkeinpyhimpään samoin kuin se oli ollut ilmestysmajassakin. Sen jälkeen arkkua ei enää siirrelty minnekään. Se katoaa Raamatun kuvauksista usean sukupolven ajaksi aina kuningas Josian hallituskaudelle asti 600-luvulla eaa. Toisessa aikakirjassa Josian kerrotaan palauttaneen liitonarkin temppeliin, mutta sitä ei kerrota, missä arkku oli sillä välin ollut. Sen jälkeen arkku katoaa lopullisesti Vanhan testamentin historiallisista kirjoista.
Myöhempi kohtalo
thumb|upright|Liitonarkkia kannetaan temppeliin. Musée Condé, [[Chantillyn linna, Ranska.]] Liitonarkin kohtalosta Josian ajan jälkeen on spekuloitu paljon. Tuohon aikaan oli tavallista, että Jerusalem ryöstettiin, joten on esitetty, että liitonarkkikin olisi viety jonnekin sotasaaliina. Jeremian kirjassa mainitaan monitulkintaisesti, että liitonarkkia ei enää muisteta, kaivata tai rakenneta uudelleen. Apokryfisessä Esran ilmestyksessä liitonarkin kerrotaan päätyneen babylonialaisten ryöstösaaliiksi 586 eaa., mutta kirja on kirjoitettu vasta 600 vuotta tapahtuneen jälkeen. Vanhemmissa Babylonin vankeuden kuvauksissa liitonarkkia ei mainita muun juudalaisille kuuluneen esineistön joukossa. Ajanlaskun alkuvuosien historioitsijoiden sekä Talmudin mukaan uudelleen rakennetun temppelin kaikkeinpyhin oli tyhjä.
Osa tutkijoista uskoo, että Jerusalemiin jo Salomonin pojan Rehabeamin hallituskautena hyökänneet egyptiläiset varastivat arkun. Joidenkin lähteiden mukaan Josia piilotti arkun hyvissä ajoin ennen kuin babylonialaiset hyökkäsivät Jerusalemiin. On esitetty, että arkki olisi haudattuna jonnekin Jerusalemin Temppelivuorelle.
Joidenkin arvelujen mukaan liitonarkki olisi nykyään Etiopian Aksumissa, jossa paikalliset väittävät sen olevan erään kirkon sivurakennuksessa. Teoriaa on kehitellyt etenkin brittiläinen toimittaja Graham Hancock. Etiopialaisessa tarukokoelmassa Kebra Negastissa kerrotaan, että liitonarkki olisi tuotu Etiopiaan 900-luvulla eaa. Historiantutkimuksen kannalta Kebra Negast ei ole kuitenkaan luotettava tiedonlähde. Asiaa ei voida myöskään varmistaa, sillä arkkua vartioi munkki, joka ainoana saa nähdä sen.
Nykyisin juutalaisissa synagogissa toorakääröä säilytetään pyhäksi arkiksi kutsutussa kaapissa, joka on usein koristeltu laintaulujen kuvilla liitonarkkiin viitaten. Historiallisella liitonarkilla on juutalaisille enää vain symbolista merkitystä.
Teoria arkusta Jahven patsaan kantoalustana
Joidenkin historiantutkijoiden mukaan liitonarkki on saattanut alun perin olla pääjumala Jahven ja Ašeran patsaan kantoalusta, jolla jumala otettiin mukaan esimerkiksi sotaretkille. Käsitys arkusta lakitaulujen säilytyspaikkana olisi näin saattanut syntyä vasta patsaan tuhoutumisen jälkeen vuonna 586 eaa. Tuhoa seuranneessa uskonnollisessa uudistuksessa jumalkuvien teko kiellettiin ankarasti, joten myös liitonarkille annettiin uusi merkitys. Siihen asti suurimmissa temppeleissä oli ollut tapana säilyttää jumalankuvia, ja liitonarkin kaltaisia jumalten kantoalustoja tunnetaan etenkin muinaisesta Egyptistä.
Louis Dutens
pienoiskuva Louis Dutens (15. tammikuuta 1730 – 23. toukokuuta 1812 Lontoo) oli ranskalainen kirjailija. Hän syntyi Toursissa protestanttiseen perheeseen.
Dutens muutti Lontooseen, jossa hänen setänsäkin asui. Siellä hän pääsi tuutoriksi erääseen perheeseen. Dutens oppi kreikkaa, italiaa, espanjaa sekä muutamaa muuta kieltä ja matematiikkaa. Hän pääsi kappalaiseksi ja sihteeriksi Torinon oikeuteen syksyllä 1758.
Vuonna 1775 Dutensista tuli Ranskan kaiverrusakatemian jäsen.
Don Davis
Donald Romain ”Don” Davis (s. 4. helmikuuta 1957) on yhdysvaltalainen elokuvamusiikin säveltäjä. Hänen tunnetuimmat sävellystyönsä ovat Matrix-elokuva jatko-osineen (1999–2003).
Davis syntyi Anaheimissa Kaliforniassa, ja aloitti yhdeksänvuotiaana trumpetinsoiton. Hän opiskeli Los Angelesissa Kalifornian yliopistossa.
Davis on tehnyt työtä elokuvien ohella televisioon ja voittanut uransa aikana kaksi Emmy-palkintoa vuosina 1990 ja 1995. Hän on ollut 1986 lähtien naimisissa Megan Jeanne MacDonaldin kanssa.
Dana Andrews
thumb|upright|Dana Andrews elokuvassa Laura.
Carver Dana Andrews (1. tammikuuta 1909 Covington County, Mississippi – 17. joulukuuta 1992 Los Alamitos, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuva- ja televisionäyttelijä, joka näytteli noin sadassa elokuvassa. Hänen tunnetuimpiin rooleihinsa kuuluu pääosa etsivä McPhersonina Otto Premingerin film noir -klassikossa Laura (1944).
Ura
Andrews aloitti elokuvauransa 1940-luvun alussa. Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat muun muassa Lännen mies (The Westerner, 1940), Laura (1944), Kevättä ilmassa (State Fair, 1945), Parhaat vuodet (The Best Years of Our Lives, 1946), Norsupolku (Elephant Walk, 1954), Huulipunamurhaaja (While the City Sleeps, 1956) ja Viimeinen valtias (The Last Tycoon, 1976). Elokuvien lisäksi hän näytteli myös televisiossa.
Yksityiselämä
1970-luvun alussa Andrews oli ensimmäisiä julkisuuden henkilöitä, jotka kertoivat avoimesti alkoholismistaan ja käynneistään AA:ssa.
Viimeiset elinvuotensa Andrews kärsi Alzheimerin taudista. Hän kuoli 1992 sydänsairauteen ja keuhkokuumeeseen. Hän oli kuollessaan 83-vuotias.
Herbjørg Wassmo
thumb|right|Herbjørg Wassmo, Kööpenhamina 2014 Herbjørg Wassmo (s. 6. joulukuuta 1942 Vesterålen) on norjalainen kirjailija. Wassmon ensimmäinen julkaisu oli runokokoelma Vingeslag. Hänen esikoisromaaninsa Huset med den blinde glassveranda ilmestyi vuonna 1981, ja siitä muodostui hänen läpimurtoteoksensa. Ennen kirjailijanuraansa Wassmo työskenteli opettajana.
Wassmon teos Hudløs himmel sai Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon 1987. Vuonna 2004 hänelle myönnettiin myös 13 000 euron arvoinen Eeva Joenpelto -palkinto. Palkintotoimikunta piti syvällistä ihmiskuvausta yhtenä hänen tuotantonsa erityisvahvuuksista. Wassmo on ensimmäinen palkinnon saanut naispuolinen kirjailija.
Hundre år on hyvin henkilökohtainen kirja. Hän kertoo siinä kuinka hänen isänsä käytti häntä hyväksi kun hän oli 11-14-vuotias. Myös teos Disse øyeblikk on omaelämäkerrallinen.
Kjell Aukrust
Kjell Aukrust (19. maaliskuuta 1920 Alvdal, Hedmark, Norja – 24. joulukuuta 2002 Oslo, Norja) oli norjalainen prosaisti, runoilija, taiteilija ja kuvittaja. Hän oli 1900-luvun jälkipuoliskolla Norjan rakastetuimpia humoristeja niin piirtäjänä kuin kirjoittajanakin.
Aukrustin isä oli Stortinget-edustaja Lars Aukrust, setä runoilija Olav Aukrust, veli Odd Aukrust, merkittävä taloustieteilijä, joka vastasi Norjan valtion tilastotoimiston Statistisk sentralbyrån tutkimustoiminnasta, sekä serkku Tor Aukrust. Hänen puolisonsa oli Kari Holter vuodesta 1947.
Aukrust piti itseään ennen kaikkea piirtäjänä. Norjan Nasjonalgalleriet järjesti vuonna 1987 hänen piirroksistaan näyttelyn.
Aukrustin kirjoitti lapsuudestaan Alvdalissa kolmiosaiset muistelmat Simen, Bonden ja Bror Min. Hän loi kuvitteellisen Flåklypan kylän ja sen asukkaat. Niiden pohjalta ohjasi Ivo Caprino 1975 animaatioelokuvan Pilvikallion vauhtikisat. Elokuva oli ensimmäinen täysimittainen norjalainen animaatioelokuva. Siitä tuli kansainvälinen menestys, ja siitä on tehty versiot yli 70 kielelle.
Kylän asukkaita on mukana myös täysimittaisessa käsin piirretyssä animaatiossa Solan, Ludvig og Gurin med reverompa. Vuonna 1998 ensi-iltaan tulleen elokuvan tapahtumapaikkoja ovat Oslo ja Alvdal.
Alvdalissa on vuonna 1996 perustettu Aukrust-talo, jossa on esillä hänen töitään.
Libanonin väestö
thumb|Libanonin eri uskonnollisten ryhmien asuinalueita. Libanonin väestö koostuu monista etnisistä ja uskonnollisista ryhmistä. Libanonin eri ryhmien välisten jännitteiden ja konfliktien takia väestönlaskentaa ei ole pidetty vuoden 1932 jälkeen. Väestönlaskenta osoittaisi muun kuin kristityn väestön osuuden merkittävää kasvamista, mikä aiheuttaisi vaatimuksia myös poliittisiin myönnytyksiin eniten väkilukuaan kasvattaville ryhmille. Kovin tarkkaa tietoa väestön koostumuksesta ei siis ole.
Libanonin väestö puhuu äidinkielenään valtaosin arabiaa. Osa arabiankielisistä libanonilaista, etenkin kristityistä, katsoo kuitenkin olevansa etnisesti pikemmin arabivalloitusta edeltäneiden kulttuurien (foinikialaiset, aramealaiset, kanaanilaiset) jälkeläisiä kuin arabeja. Kielellisiä vähemmistöjä ovat muun muassa kurdit, armenialaiset ja persialaiset, jotka kuitenkin yhteensä ovat alle neljä prosenttia väestöstä.
Uskonnollisesti Libanonin väestö jakaantuu lukuisiin eri ryhmiin, joista 18 on saanut Libanonin perustuslaissa virallisen aseman. Nämä virallisesti tunnustetut uskontokunnat ovat:
Muslimien katsotaan nykyisin yleensä olevan enemmistönä Libanonissa, ja šiialaiset, sunnit ja maroniitit lienevät kolme suurinta ryhmää. Kaikki arviot uskontokuntien väestöosuuksista ovat kuitenkin poliittisesti varsin kiistanalaisia.
Libanonissa asuu kantaväestön lisäksi myös noin 400 000 palestiina­laista pakolaista, joilla ei ole kansalaisuutta. Lisäksi maassa asuu ainakin väliaikaisesti jopa miljoona syyrialaista siirtotyöläistä sekä Syyriasta ja Turkista muuttaneita kansalaisuudettomia kurdeja.
YK:n vuosituhattavoitteista kolmea pidetään vuoden 2010 arvion mukaan todennäköisenä ja yhtä mahdollisena tavoittaa. Todennäköisiä ovat tavoitteet ulottaa peruskoulutus kaikille, edistää sukupuolten välistä tasa-arvoa ja parantaa naisten asemaa ja parantaa odottavien äitien terveyttä. Mahdollinen tavoite on vähentää lapsikuolleisuutta. Sen sijaan köyhyyteen, tarttuviin tauteihin ja ympäristöön liittyvistä tavoitteista ei ole tarpeeksi tietoa niiden saavuttamisen arvioimiseksi.
Marie Hamsun
Marie Hamsun (19. marraskuuta 1881 Elverum, Hedmark, Norja – 4. elokuuta 1969 Nørholm i Landvik, Aust-Agder, Norja) oli norjalainen kirjailija ja näyttelijä. Hänen puolisonsa oli kirjailija Knut Hamsun.
Satulatuoli
thumb|150px|Keskiraollinen satulatuoli vuodelta 2007
Marie Hamsun
Hamsun julkaisi kaksi runokokoelmaa ja useita lastenkirjoja. Viisiosainen Bygdebarn-sarja (1924–1957) seuraa neljän sisaruksen, kahden pojan ja kahden tytön, elämää ympäristössä, joka muistuttaa kirjailijan lapsuuden kotiseutua Strandbygdaa Elverumissa. Kaksi ensimmäistä ovat episodimaisia kuvauksia maatilan elämästä ja leikeistä. Kirjat on käännetty useille kielille, ja hän sai viimeisestä kirjasta Norja kulttuuriministeriön lasten- ja nuortenkirjapalkinnon. Elämästään Knut Hamsunin kanssa hän kirjoitti kaksi muistelmakirjaa skrev hon två erinringsböcker: Sateenkaari (Regnbuen, 1953) ja Kultasateen alla (Under gullregnen,1959).
Marie ja Knut Hamsunilla oli neljä lasta Tore, Arild, Cecilia ja Ellinor.
Satulatuoli
Satulatuoli on tuolityyppi, jossa on ulkonäöltään satulaa muistuttava istuin. Satulat muistuttavat muun muassa polkupyörä- ja ratsastussatulaa. Yksi ensimmäisistä satulatuoleista oli Achille ja Pier Giacomo Castiglionin Sella vuodelta 1957 (Zanotta ), jonka istuin oli kilpapyörän satula (Brooks ).
Satulatuolin ominaisuudet
thumb|150px||Keskiraollinen keinuva satulatuoli hierovalla ristikolla vuodelta 2023. Ratsastuksenomainen istunta on ryhdikäs ja luonteva selälle, joten selkänojan tukea ei tarvita. Selkänoja voi olla tuolissa venyttelytukena. Yleensä satulatuolissa on pyörillä varustettu alaristikko ja kaasujousi, jonka avulla tuolin korkeus voidaan säätää istujalle sopivaksi. Pyörät mahdollistavat liikkumisen – esimerkiksi työkalujen kurottamisen istualtaan.
Satulatuolissa istutaan normaalia korkeammalla, joten sen kanssa käytettävän työtason tai pöydän tulee olla korkeammalla kuin tavallista tuolia käytettäessä. Tätä varten on olemassa työpöytiä ja pulpetteja, joiden korkeus voidaan säätää sähköisesti tai mekaanisesti käyttäjälle sopivaksi. Tavallisen pöydän korkeutta voidaan lisätä esimerkiksi tarkoitusta varten valmistettujen korotuspalojen avulla.
Satulatuolin istuinosa on joko yksiosainen tai kaksiosainen. Kaksiosainen istuin vähentää intiimialueelle ja reisiin kohdistuvaa istumapainetta ja hiostumista. Miehille kaksiosaisen istuimen katsotaan olevan terveellisempi kuin yksiosainen.
Satulatuoleissa voi olla korkeuden säädön lisäksi istuimen kallistuksen säätömahdollisuus. Joissakin tuoleissa on aktiivista istumista edistävä keinumekanismi, jonka ansiosta istuja voi liikkua istuessaan ja siten edistää lantioalueen aineenvaihduntaa sekä vähentää selän paikallista rasitusta. Kaksiosaisissa satulatuoleissa on saatavilla myös malli, jossa istuimen osien välisen raon leveyttä voidaan säätää istujalle sopivaksi.
Satulatuolin käyttöönotto vaatii hieman totuttelua ja uudenlaisen asenteen istumiseen. On tavallista, että muutaman ensimmäisen viikon aikana pakaralihaksissa ja ristiselässä tuntuu ohimenevää rasitusta. Satulatuolia käytetään yleensä siksi, että käyttäjät kokevat sen olevan perinteistä tuolia terveellisempi mm. selälle ja jaloille. Satulatuoli-istuminen voi ennaltaehkäistä istumatyöperäisten selkä-, niska- ja hartiakipujen syntymistä ja auttaa niiden hoidossa.
Lääketieteellinen merkitys
thumb|150px|Istumapaineen jakautuminen eri tuoleilla. Ylinnä perinteinen toimistotuoli, keskellä yksiosainen satulatuoli ja alinna kaksiosainen satulatuoli. Mittaukset Tekscan-painematolla.
Satulatuolin istuma-asento poikkeaa tavallisen tuolin istuma-asennosta. Perinteisellä tuolilla istuttaessa vatsan ja reisien välinen kulma on noin 90 astetta. Satulatuolissa istutaan 20–30 senttiä korkeammalla, jolloin vatsan ja reisien väliin muodostuu noin 135 asteen kulma. Tällaisessa asennossa välilevyjen lähellä oleva kudos on vähemmän puristuksissa mikä johtaa välilevyjen parempaan aineenvaihduntaan ja on siten terveellisin kulma istuvalle. Myös polvinivelten kulma on oikeaoppisessa istuma-asennossa noin 135 astetta ja siitä on samat hyödyt polvinivelille kuin selän välilevyille. Polviin kohdistuva rasitus on vähäisempi noustaessa satulatuolista kuin perinteisestä istuimesta.
Saksalainen ortopedi Hannes Schoberth osoitti istuvien henkilöiden röntgenkuvauksien avulla jo 1960-luvun alussa, että lonkkanivel taipuu vain 60 astetta. Niiden tutkimuksien mukaan 90 asteen kulma selän ja reisien välillä saavutetaan istuessa vain, jos lantio kallistuu taaksepäin. Tuolin selkänoja pakottaa selän pystyasentoon, jolloin selän kaarevuus – lordoosi ja kyfoosi – suoristuu.
Vuonna 2006 nämä havainnot vahvistettiin magneettikuvaus-tekniikalla, jossa kuvattavat henkilöt istuivat toimistotuolilla eri lannekulmilla. Tutkimuksen tulokset viittaavat siihen, että nykyään viranomaisten ja monen lääketieteen edustajan suosittelema 90 asteen kulma selän ja reisien välillä kuormittaa välilevyjä haitallisella tavalla. Välilevyjen kannalta haitattomin kulma lanteessa on tutkimuksen mukaan 135 astetta tai suurempi.
Tutkimuksissa on todettu, että istuminen nostaa kivesten lämpötilaa. Koskelon ja Hännisen raportin mukaan satulatuoli-istuminen pitää lämpötilan alempana kuin muilla tuolityypeillä. Seuranta-aika oli 40 minuuttia. Tässä tutkimuksessa satulatuoli oli yksiosainen. On todennäköistä, että kaksiosainen satulatuoli olisi sitä parempi tuolityyppi, koska paine ei kohdistu samalla tavalla kivesalueelle.
Tampereen yliopiston väitöstutkimuksessa selvitettiin uudenmallisten satulatuolien ja etuosastaan kaarevien työpöytien vaikutuksia oppilaiden tuki- ja liikuntaelinoireisiin ja selän ryhtiin 25 kuukauden aikana. Koululaisten käyttäessä uudenmallisia koulutyöpisteitä heidän TULE-oireissaan tai selän ryhdissään ei tapahtunut positiivisia muutoksia verrattuna tavanomaisia koulutyöpisteitä käyttäneeseen kontrolliryhmään.
Christian Rubio Sivodedov
Christian Rubio Sivodedov (s. 7. marraskuuta 1997 Sundsvall) on ruotsalainen jalkapalloilija, joka edustaa Bundesliigassa pelaavaa FC Schalke 04:ää. Pelipaikaltaan Rubio Sivodedov on puolustava keskikenttäpelaaja. Hän on yksi Ruotsin suurimmista jalkapallolupauksista.
Rubio Sivodedovilla on sukujuuria Kuubassa ja Venäjällä.
Seurajoukkueura
Rubio Sivodedov on Djurgårdens IF FF:än kasvatti. Hän liittyi seuraan seitsemänvuotiaana vuonna 2004. Kaudella 2014 Rubio Sivodedov nostettiin ykkösjoukkueeseen ja hän teki debyyttinsä Allsvenskanissa. Kauden 2014 aikana hän pelasi yhteensä kuudessa Allsvenskanin ottelussa. Tammikuun 2015 siirtoikkunassa Rubio Sivodedov siirtyi Saksan Bundesliigan FC Schalke 04:ään. Siirtosumma on arviolta Djurgårdenin historian suurin.
Maajoukkueura
Rubio Sivodedov on edustanut monia Ruotsin nuorten maajoukkueita. Vuodesta 2014 hän on pelannut alle 19-vuotiaiden maajoukkueessa, jossa otteluita on kertynyt tähän mennessä yksi.
Ust-Ilimskin selluloosatehdas
Ust-Ilimskin selluloosatehdas on maailman suurimpiin kuuluva, Siperian Ust-Ilimskissä Irkutskin alueella sijaitseva selluloosatehdas. Tehdas kuuluu osana laajempaan Gruppa Ilim -metsäteollisuuskonserniin, ja sen nykyinen nimi osana yhtymää on Filial v Ust-Ilimske, "Ust-Ilimskin haaraosasto" tai "Ust-Ilimskin yksikkö". Aiemmin se tunnettiin nimellä Ust-Ilimski lesopromyšlennyi kompleks (Усть-Илимский лесопромышленный комплекс, "Ust-Ilimskin metsäteollisuusyhtymä").
Tehtaalla on 1 571 työntekijää. Tehtaan vuosituotanto on noin 630 000 tonnia markkinaselluloosaa, joka yhtiön mukaan on 30 % Venäjän kokonaistuotannosta. Noin 90 % tuotannosta menee vientiin.
Tehtaalla on neljä Rauma-Repolan toimittamaa vajaa seitsemän metriä leveää selluloosankuivauskonetta.
Historia
Ust-Ilimskin selluloosatehdas on alkujaan 1980-luvun alussa perustettu neuvostoliittolainen selluloosatehdas, jonka yhteydessä on myös mekaanista puunjalostusta. Tehtaan ja sen rakennustyöt alkoivat 1973 ja selluloosan tuotantolinja luovutettiin tuotannolliseen käyttöön joulukuussa 1980. Tehtaan tuolloinen tuotantokyky oli 250 000 tonnia valkaistua selluloosaa vuodessa.
Yrityskokonaisuudesta muodostettiin yksityistämislainsäädännön perusteella 37 eri oikeushenkilöä 11. lokakuuta 1991. Hajaantumisen ja taloudellisten ongelmien seurauksena tuotanto väheni 60% aikaisempiin tuotannon huippuvuosiin verrattuna.
Yhtiössä oli yli 30 yritystä, kun Ust-Ilimskissä olevat yhtiöt koottiin Ust-Ilimskin metsäteollisuuskonserniksi helmikuussa 1995. Vuoden 1994 tuotanto oli 265 000 tonnia selluloosaa, seuraavan vuoden yhdeksän ensimmäisen kuukauden aikana jo 349 000 tonnia.
Tehdas siirtyi Menatep-pankin omistuspiiriin Venäjän federaation Neuvostoliiton jälkeisessä yksityistämisessä ja sen kaupalliset toiminnot vientiin ja tuontiin liittyen hoidettiin OOO Kontinentalinvestin kautta. Lopuksi yhtiö siirtyi Ilim Pulpin, jonka nimi on nykyään Gruppa Ilim, piiriin.
Tehdas 2000-luvulla
Nykyisin tehtaan vuosituotantokapasiteetti on 630 000 tonnia selluloosaa 2006 tehdyn uudistuksen jälkeen. Tuotantolinja 2:n uudistusta olivat toteuttamassa Metso Paper ja Andritz runsaalla 10 000 000 eurolla. Tarkoituksena oli lisätä tuotantoa 850 tonnista 1 200 tonniin vuorokaudessa sekä selluloosan laatua.
Tehdas tuottaa valkaistua sulfaattiselluloosaa havupuista, sekä valkaisematonta lehtikuituselluloosaa sekä kemiallisia metsäteollisuustuotteita. Koska tehtaalla ei ole omaa paperin- tai kartonginvalmistusta, on sen tuotanto markkinaselluloosaa. Yritys vie ulkomaille 90% jalostamastaan selluloosasta pääasiassa Saksaan, Italiaan, Britanniaan, Kreikkaan, Kiinaan, Korean tasavaltaan, Japaniin sekä Tunisiaan. Lehtiselluloosan tuotanto alkoi 1998 lähinnä Tyynenmeren alueen maiden kysynnän vuoksi.
Mistelikukastaja
Mistelikukastaja (Dicaeum hirundinaceum) on Oseaniassa esiintyvä varpuslintu, joka on sopeutunut elämään mistelien kanssa.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on noin 10 cm ja paino 9 g. Koiras ja naaras ovat erinäköisiä: koiraan rinta on punainen, selkä sinimusta, alaperä punainen ja vaalean vatsan keskellä on musta juova. Naaras on tummanharmaa ja sen alaperässä on vähemmän punaista. George Shaw kuvaili holotyypin Uudesta Hollannista eli Australiasta vuonna 1792.
Esiintyminen
Mistelikukastajat elävät lähes kaikkialla Australian mantereella, Papua-Uudessa-Guineassa ja itäisessä Indonesiassa. Se on täysin riippuvainen mistelien esiintymisestä. Lajin elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja siitä tunnetaan neljä alalajia. Pesimäajan ulkopuolella se vaeltelee ravinnon perässä.
Elinympäristö
Pensaikot, metsät ja puutarhat.
Lisääntyminen
Pesintä tapahtuu syyskuusta maaliskuulle. Naaras rakentaa oksasta riippuvan, päärynänmuotoisen pesän kasvikuiduista ja hämähäkin seiteistä. Pesän kulkuaukko on sivulla. Naaras munii tavallisesti kolme munaa, joita se hautoo yksin. Molemmat emot ruokkivat poikasia, jotka jättävät pesän noin 15 päivän ikäisinä.
Ravinto
Mistelikukastaja elää läheistä yhteiseloa mistelien kanssa, joita Australiassa tavataan noin 60 lajia. Se syö mistelien marjoja, jotka kulkevat nopeasti sen surkastuneen vatsalaukun läpi, missä marjan mehukas ja runsassokerinen malto imeytyy suoleen. Siemen kulkeutuu kloaakkiin puolessa tunnissa ja lintu ulostaa sen usein puun tai pensaan oksalle, johon misteli juurtuu. Linnut syövät myös hyönteisiä, mettä ja siitepölyä, ja poikasia ruokitaan aluksi vain valkuaispitoisilla hyönteisillä.
Kari Peitsamo (albumi)
Levy on kokonaan akustinen, ja se sisältää seitsemäntoista englannin- ja kolme suomenkielistä kappaletta. Se äänitettiin syyskuussa 2009 Studio Bulevardissa, Helsingissä.
"Join the Frog Revolution" on päivitetty versio Peitsamon ensimmäisestä omasta kappaleesta "Sammakkolaulu".
Evon metsäopisto
Evon metsäopisto on Hämeen ammattikorkeakoulun ja Hämeen ammatti-instituutin toimipaikka Lammilla. Se on Suomen vanhin metsäopisto. Opisto sijaitsee kantatie 53:n tuntumassa ja sieltä on matkaa Lammin kirkonkylään 19 kilometriä ja Hämeenlinnaan 42 kilometriä.
Evolta valmistuu nykyisin Hämeen ammattikorkeakoulusta metsätalousinsinöörejä (AMK) ja Hämeen ammatti-instituutista metsäpalvelujen tuottajia (120 ov).
Maria Aleksandrovna Romanova
Suuriruhtinatar Maria Aleksandrovna Romanova (17. lokakuuta 1853 Tsarskoje Selo, Venäjä – 24. lokakuuta 1920 Zürich, Sveitsi) syntyi Venäjän keisari Aleksanteri II:n ja Hessen-Darmstadtin prinsessa Marien kolmantena lapsena ja toisena tyttärenä. Hänet nimettiin äitinsä mukaan eli hän oli tämän täysikaima.
Evon metsäopisto
Historia
Aleksanteri II antoi Ewoisten metsänhoito-opiston perustamiskäskyn vuonna 1858. Rakennusten valmistuttua metsänhoitajien koulutus alkoi virallisesti 1. maaliskuuta 1862. Metsänhoitajien opetus siirtyi Helsinkiin vuonna 1908. Tällöin Evolle jäi vuonna 1876 toimintansa aloittanut metsänvartijakoulu.
Maria Aleksandrovna Romanova
Lapsuus
Suuriruhtinatar Maria sai opetusta kotonaan opettajattarensa, kreivitär Tolstajan valvonnassa. Häntä valmennettiin avioliittoa varten, vaikka hänen vanhempansa olivatkin haluttomia luopumaan hänestä. Maria oli erittäin musikaalinen. Pitkillä matkoilla hän opetti musiikkia nuoremmille veljilleen Sergeille ja Pavelille.
Evon metsäopisto
Historia
Suomen sisällissodan aikana Evon metsänvartijakoulun oppilaita taisteli pahamaineisen virolaisen kapteenin Hans Kalmin alaisuudessa. He osallistuivat muun muassa kuuluisaan Harmoisten sairashuoneen verilöylyyn sekä satojen punavankien teloituksiin Hennalan vankileirillä Lahdessa. Teloitettujen joukossa oli myös arviolta 200 naista. Vuonna 1922 Evon metsänvartijakoulu muutettiin metsäkouluksi.
Maria Aleksandrovna Romanova
Lapsuus
Marian toive mennä naimisiin kuningatar Viktorian toiseksi vanhimman pojan, prinssi Alfredin kanssa herätti levottomuutta kummankin vanhemmissa, sillä Venäjän ja Englannin suhteet olivat tuolloin kireät. Mutta nuoret saivat tahtonsa läpi ja heidät vihittiin Talvipalatsin Suuressa kappelissa tammikuussa 1872. Maria Aleksandrovnan oli vaikea sopeutua Englannin hoviin ja hänen ansionsa pääsivät esiin vasta, kun hänen puolisostaan tuli Saksi-Coburg-Gothan herttua.
Evon metsäopisto
Historia
Talvisodan aikana päämajan radiopataljoona järjesti Evon metsäopistolla Syvärannan lottaopistolla joulukuussa 1939 alkaneen sähkötysradiokurssin jatkon. Oppilaiden toinen puoli siirtyi Tuomaalan kansakoululle Tuusulassa. 11. tammikuuta 1940 aloitettiin Evon metsäopistolla toinen radiokurssi, OMP 2, sotilasvirkamies Vilho Lotsarin johdolla. OMP 2:n 62 aloittaneesta suoritti kurssin hyväksyttäväksi 21. Kurssi kestivät Evolla toukokuuhun 1940, jolloin Moskovan välirauhan aikana ne siirrettiin Luther-opistolle Järvenpäähän.
Maria Aleksandrovna Romanova
Lapset
thumb|Maria Aleksandrovna Romanova miehensä ja poikansa kanssa
Evon metsäopisto
Historia
Metsäopiston alkuperäinen rakennus paloi vuonna 1956 ja nykyinen opistorakennus valmistui vuonna 1959. Eräitä 1860- ja 1870-luvuilla valmistuneita rakennuksia on yhä käytössä ja ne on suojeltu Museoviraston päätöksellä.