cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fennomania
Fennomania syntyy Venäjän vallan aikana
Suuriruhtinaskunnan ja valtakunnan johto tuki suomen kielen kehittämistä 1800-luvun alkupuoliskolla. Johtomiehet pitivät suomen kieltä välineenä suomalaisen identiteetin luomiseen ja Suomen loitontamiseen Ruotsista. Valtiovallan tuki johti siihen, että suomen kielellä oli yliopistossa opettajavoimia enemmän kuin muilla moderneilla kielillä.
Suomenkielinen kulttuuri kehittyy
right|220px|thumb|[[J. V. Snellman]] Sillä aikaa jatkui hiljaisuudessa työ suomen kielen kehittämiseksi kirjallisuuden alalla. Tämän työn keskukseksi tuli vuonna 1831 perustettu Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Samaan aikaan J. L. Runebergin runoelmat ja hänen kuvauksensa Keski-Suomen maisemista ja rahvaasta alkoivat herättää sivistyneessä nuorisossa lämpimämpiä tunteita omaa maata ja kansaa kohtaan. Samoin vaikuttivat M. A. Castrénin luennot Kalevalasta.
Näin altistuivat mielet sille uudelle herätykselle, jonka J. V. Snellman vuonna 1844 aloitti Saima-lehdessä. Arkailematta hän osoitti, miten Suomen kansa oli henkisesti ja aineellisesti jäänyt muista jälkeen ja miten syynä oli kansallishengen puute. Kansallishenkeä taas ei voinut olla, niin kauan kuin kansan oma kieli ei ollut sen sivistyskielenä. Siksi oli saatava syntymään suomenkielinen kansalliskirjallisuus. Etupäässä sen avulla oli kasvatettava uusi sukupolvi, jolla paitsi rakkautta suomalaisen nimeen ja suomen kieleen myös oli taito käyttää tätä kieltä. Virastoissa ja kouluissa suomi oli korotettava sille tulevaan asemaan.
Runeberg ja kirjailija Zacharias Topelius kirjoittivat ruotsiksi, Elias Lönnrot suomeksi. Snellman itse kirjoitti yleensä ruotsiksi. Hänen suomen kielen taitonsa eivät olleet olemattomat, mutta hän katsoi taitonsa kuitenkin riittävän puutteelliseksi kirjoittaakseen suomen kielellä. Kirjoituskielen eroista huolimatta kaikki he vahvistivat nimenomaan suomalaista identiteettiä.
Fennomania kohtaa poliittisia ongelmia
Snellmanin sanat vaikuttivat sytyttävästi monella taholla, mutta kohtasivat toisaalla jyrkkää vastarintaakin. Ruotsinkielisessä sanomalehdistössä koetettiin osoittaa, että suomen kohottaminen sivistyskieleksi oli mahdotonta. Myös hallituspiireissä suhtauduttiin suomalaisuusliikkeeseen vihamielisesti. Seurauksena oli vuoden 1850 sensuurikielto, jonka mukaan suomeksi ei ilman erityistä lupaa saanut painattaa muita uusia kirjallisia tuotteita kuin sellaisia, jotka tavoittelivat uskonnollista mielenylennystä tai taloudellista hyötyä. Omituista kyllä samaan aikaan perustettiin yliopistoon suomen kielen professorin virka, jonka ensimmäiseksi haltijaksi tuli Castrén, ja vuonna 1851 annettiin asetus, jonka mukaan niiltä, jotka pyrkivät tuomarinvirkoihin suomenkielisille paikkakunnille, oli vastedes vaadittava suullinen suomen kielen tutkinto yliopistossa. Itämaisen sodan aikana sensuuriasetus joutui unohduksiin, ja vuonna 1860 se muodollisestikin kumottiin.
Vapaampi Aleksanteri II:n aika
Aleksanteri II:n noustua vuonna 1855 valtaistuimelle ilmapiiri vapautui, ja suomenmielisyyskin nosti päätään. Jo vuonna 1855 Yrjö-Koskinen Suomettaressa vaati, että oli perustettava korkeampia suomenkielisiä oppilaitoksia. Vuonna 1858 aloittikin etupäässä Wolmar Schildtin ansiosta perustettu ensimmäinen suomenkielinen oppikoulu toimintansa Jyväskylässä.
Julkisuuden alalla suomenmielisten tärkeimpinä pyrintöinä oli tästä lähin suomen kielen kohottaminen oikeus- ja virkakieleksi ja suomenkielisten oppikoulujen aikaansaaminen. Snellmanin aloitteesta julkaistiin vuonna 1863 "kielimanifesti", jonka mukaan ruotsi tosin edelleen oli pysyvä Suomen virallisena kielenä, mutta suomea pidettävä ruotsin veroisena kaikessa, mikä koski välittömästi maan varsinaista suomenkielistä väestöä.
Suomalainen kansallistunne voimistuu
Nykyistä merkitystään suomalaisuus alkoi saada 1800-luvun keskivaiheilla nationalismin myötä. Alettiin puhua suomalaisesta kansasta ja sen erityispiirteistä, suomalaisten yhteenkuuluvuudesta, suomenkielisen kulttuurin kehittämisestä, suomalaisten kansallisesta historiasta, veljeydestä sukulaiskansojen kanssa ja lopulta jopa suomalaisten oman kansallisvaltion perustamisesta.
Kalevalan synnyttämä Karjala-innostus eli karelianismi oli tärkeä osa suomalaisen kansallistunteen kehitystä.
Suomenkielinen koululaitos kasvaa
Kysymys suomenkielisistä oppilaitoksista synnytti varsinkin 1870-luvulla kiivaita taisteluita valtiopäivillä, joilla Yrjö-Koskisen ja A. Meurmanin johtamat suomenmieliset olivat enemmistönä pappis- ja talonpoikaissäädyissä, kun taas aateli- ja porvarissääty olivat ruotsinmielisten vallassa. Valtio oli perustanut suomenkielisiä lyseoita Jyväskylään, Kuopioon, Joensuuhun ja Hämeenlinnaan. Mutta suomenmieliset vaativat useampia suomenkielisiä oppikouluja ja ennen kaikkea suomenkielisillä paikkakunnilla olevien ruotsinkielisten lyseoiden muuttamista suomenkielisiksi. Kun hallitus aluksi oli näille vaatimuksille kylmäkiskoinen, ryhdyttiin perustamaan yksityisiä suomenkielisiä kouluja, jotka valtio sittemmin otti haltuunsa Yrjö-Koskisen tultua vuonna 1882 senaattiin.
Fennomaanisen liikkeen taloudellinen perusta liittyi suurelta osin metsänomistukseen. Puun myynnistä saadut tulot kasvoivat 1800-luvun loppupuolella, ja vaurastuneet suomenkieliset tilalliset pystyivät lähettämään lapsiaan oppikouluihin ja yliopistoon.
Suomen kielen asema vakiintuu
Muillakin aloilla suomalaisuus edistyi 1800-luvun viimeisiltä vuosikymmeniltä lähtien. Suomenkielinen sanomalehdistö lisääntyi, kirjallisuus alkoi versoa ja kieli kehittyi yhä täydellisemmäksi sivistyskieleksi, teatteri syntyi ja musiikin ja kuvaavien taiteiden alalla suomalaiset aiheet saivat yhä tärkeämmän sijan. Myös liike-elämä alkoi suomalaistua, kun Kansallis-Osake-Pankki, Suomi-yhtiö ynnä muut suomalaiset liikelaitokset oli perustettu. Yhä lisääntyneiden suomenkielisten oppikoulujen vaikutuksesta syntyi suomenkielinen sivistyneistö.
Vuonna 1900 astui voimaan uusi kieliasetus, jossa suomi kohotettiin tasavertoiseksi virkakieleksi ruotsin ja venäjän rinnalle. Toisin kuin vuonna 1863 tämä asetus toimi, ja suomen kielen käyttö hallinnossa lisääntyi huomattavasti.
The Goon
Sarjassa käsitellään paljon paranormaaleja ilmiöitä, kuten erilaisia hirviöitä ja toisia ulottuvuuksia.
Historia
The Goonin julkaisi ensimmäiseksi Avatar Press 1999. Powell ei kuitenkaan ollut tyytyväinen Avatarin laatuun, joten hän lopetti sarjakuvien lähettämisen ja odotti sopimuksen raukeamista. Koska Powell ei löytänyt uutta julkaisijaa, hän alkoi itse julkaista sarjaa vuonna 2002 Albatross Exploding Funny Booksin kanssa. Nämä itse julkaistut teokset herättivät huomiota Dark Horse Comicsissa, ja kustantamo pyysi Powellia liittymään riveihinsä. Vuonna 2003 Goonin julkaisut siirtyivät Dark Horselle.
Sirppi
Sirppi on alun perin viljan leikkuuseen eli elonkorjuuseen suunniteltu käsityökalu. Siinä on lyhyt kahva, johon on kiinnitetty leikkuuterä. Terä on yleensä kaareva, mutta myös suorateräisiä sirppejä tunnetaan. Olennaista sirpille on, että terä ei jatku suoraan kahvan suuntaisesti vaan kaartuu eteenpäin. Nykyaikaiset eurooppalaiset sirpit ovat kaarevateräisiä, itämaiset sirpit, esimerkiksi japanilainen kama, viikatteen tapaan suorateräisiä.
Suomalaiset sirppimallit jaetaan itäsuomalaiseen (itäeurooppalaiseen) eli kaarevateräiseen sirppiin ja läntiseen eli lounaissuomalaiseen kamppiin, jota kutsutaan myös pivo- tai niittosirpiksi. Kamppi muistuttaa väärävartista viikatetta, ja sen terä on vain vähän kaareva. Sirpillä leikataan viiltämällä, kampilla työskentely muistuttaa enemmän viikatteella niittämistä. Sirpinmuotoisia työkaluja tehtiin jo kivikaudella. Kivikautiset sirpit olivat hammasteräisiä, ja sama perinne jatkuu monissa metallisissa sirppityypeissä. Kuparisirpit olivat eräitä ensimmäisiä metalliesineitä Suomessa.
Sirppi teroitetaan viistoksi yläpuolelta, alapuoli terää jää tasaiseksi. Sirpillä leikataan etukumarassa asennossa. Leikatessa kootaan vasempaan käteen suuri kourallinen korsia, ja tietystä määrästä kourallisia tulee kunkin viljalajin mukainen lyhde. Ruislyhteeseen pannaan viisi kourallista, toukolyhteisiin tavan, sidetarpeiden ja sään mukaan vaihteleva määrä. Rukiinleikkuussa jokainen kourallinen nostetaan lyhteelle pystyyn nousten; vasemmalla kädellä pidetään leikattua kourallista tyvestä, ja oikeassa kädessä olevalla sirpillä kannatetaan tähkiä. Näin tehdään, jotta korret pysyisivät järjestyksessä ja jotta selkää voisi kumarassa työssä oikaista. Leikatessa kertyvää kourallista kuljetetaan painamalla sitä vasemmalla kädellä pitkin pystyn viljaa reunaa, sirpillä taas kannatellaan siirrettävää kourallista altapäin. Näin suurikin nippu olkia pysyy koossa. Sirppiä käytellään mahdollisimman pienin liikkein, jottei ranne kipeydy. Korret katkaistaan pienellä kiertävällä vetoliikkeellä. eli ne viilletään poikki, ei repäistä.
Elonleikkuuaikana tavallinen yhden ihmisen päivässä leikkaamien lyhteiden määrä on 50-70 kpl. Enempää ei kannata leikata, jottei tule kipeäksi. Kiireisenä päivänä tai talkoissa tottunut sirpinkäyttäjä pystyy leikkaamaan hyvinkin 200 lyhdettä ruista, nopeimmat enemmänkin.
Symbolista käyttöä
Kaareva sirppi on tunnettu symboli, jolla on useita merkityksiä. Uskotaan, että kuunsirppi on yhdistetty kasvuun ja naiseuteen. Kuunsirpin muotoinen "hedelmällinen puolikuu" oli alue Lähi-idässä, jolla maanviljely paikallisesti syntyi. Islamin tunnuksia on kuunsirppi.
Kommunismi on myös käyttänyt sirppiä tärkeimmässä tunnuksessaan yhdessä vasaran kanssa. Se on symboloinut maatalousväestön osuutta uudessa yhteiskunnassa, vasara tehdastyöväestön.
Vicente Blasco Ibáñez
Vicente Blasco Ibáñez (1867 Valencia, Espanja – 1928 Menton, Ranska) oli espanjalainen kirjailija.
Blasco Ibáñez aloitti lainopinnot mutta perusti El Pueblo -nimisen lehden, joka ajoi tasavallan asiaa. Radikaalien mielipiteiden vuoksi hänet vangittiin, ja hän päätyi useita kertoja maanpakoon. Hän oli ensimmäisen maailmansodan jälkeen voimakkaasti saksalaisvastainen ja kirjoitti siinä hengessä romaanin Los cuatro jinetes del Apocalipsis.
Blasco Ibáñez edustaa kirjailijana naturalismia. Hänen teoksensa olivat varsin suosittuja. Värikkäissä teoksissa on usein taustana hänen kotiseutunsa Valencia. Toisinaan hän ilmaisee teoksissaan yhteiskunnallista antiklerikaalista tendenssiä. Myöhemmin hän kirjoitti historiallisia romaaneja.
Rex Ingramin ohjaama elokuva Neljä ratsastajaa (1921) perustuu Blasco Ibáñezin teokseen Los cuatros jinetes del Apocalipsis. Rouben Mamoulianin ohjaama elokuva Verta ja hiekkaa vuodelta 1941 perustuu Blasco Ibáñezin teokseen Sangre y arena (suom. Verta ja hiekkaa, 1924).
Slaakin taistelu
Slaakin taistelu oli 13. syyskuuta 1631 Slaakin salmessa Alankomaiden Zeelandin saaristossa käyty taistelu espanjalaisen ja alankomaisen laivaston välillä. Taistelu päätty espanjalaisten huomattavaan tappioon.
Tausta
thumb|vasen|Alankomainen kartta taistelusta vuodelta 1631. Espanja ja Alankomaat kävivät kahdeksankymmenvuotista sotaa. Osapuolet olivat neuvotelleet rauhasta, mutta neuvottelut eivät vuosina 1630 tai 1631 näyttäneet olevan etenemässä.
Espanjalaiset kokosivat syyskuussa 1631 Jean de Nassaun komentaman 90 sluuppia ja proomua käsittäneen laivaston, jonka tehtävä oli purjehtia Antwerpenista Alankomaiden hallitsemaan Zeelandiin, jonne laskettaisiin maihin noin 5 000 miehen maihinnousuosasto.
Taistelu
Espanjalaisten suunnitelmat olivat paljastuneet etukäteen. Maurits Oranialainen lähetti heitä vastaan amiraali Marinus van Valckenissen komentaman 50 kevyen rannikkoaluksen laivaston, joka kohtasi espanjalaiset Zeelandin saariston Slaakin salmessa 13. syyskuuta. Kun Nassau havaitsi lähestyvät alankomaalaiset, hän päätti vallata Tholenin saaren lähellä Bergen op Zoomia. Paikka on nykyisin osa mannerta meren kuivattamisen takia.
Yritys vallata Tholen kaatui alankomaalaisten onnistuttua lähettämään saarelle 2 000 englantilaista ja skotlantilaista palkkasotilasta. Joukot olivat pystyneet kahlaamaan saarelle mantereelta laskuveden aikana. Espanjalainen laivasto kärsi puolestaan suuret tappiot sen jouduttua loukkuun kapeassa salmessa. Aluksista vain kolmasosa pääsi palaamaan takaisin kotisatamaansa.
Seuraukset
thumb|Espanjalaisten antautuminen. Slaakin taistelu oli ollut selvä tappio espanjalaisille. Alankomaalaiset olivat saaneet sotasaaliiksi 50 sluuppia ja isovenettä, 400 pientä tykkiä ja kuusi isoa kanuunaa. Vankeja oli otettu 5 000. Espanjalaisia komentanut Jean de Nassau pääsi tosin pakenemaan. Nassau selitti myöhemmin tappiotaan sanomalla hänen kuunnelleen neuvoja eräältä kapusiinimunkilta ja toiselta alankomaalaiselta maanpakolaiselta. Kummatkin olivat Nassaun mukaan väittäneet operaatiota helpoksi.
Hangon rintama 1941
Hangon rintama 1941 on nimitys Hangon vuokra-alueen taisteluille tai tapahtumille jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana. Niistä käytetään myös nimityksiä Hangon saarto, Hangon taistelu ja Hangon motti.
Taustaa
Neuvostoliitto sai talvisodan jälkeen itselleen vuokra-alueeksi Hangon. Sen asukkaat evakuoitiin ja kun puna-armeijan laivaston sotilaat tulivat sinne, alue eristettiin. Merisotilaallisen tukikohdan tavoitteena oli sulkea Suomenlahden suu tykistön ja miinoitusten avulla. Tukikohtaan kuuluivat itse niemen lisäksi etelämpänä sijaitseva Osmussaari ja Russarö. Tukikohtaan tuotiin raskasta tykistöä, lentokoneita ja sotilaita. Lopulta tukikohdan miesvahvuus oli liki 30 000 miestä. Maavoimien joukoista sinne perustettiin 8. erillinen jalkaväkiprikaati.
Suomalaiset pelkäsivät neuvostojoukkojen käyttävän Hankoa ponnahduslautana hyökkäyksessä Helsinkiin. Tällainen Hangon rintaman hyökkäyssuunnitelma myös venäläisten puolelta tehtiin. Niinpä vuokra-alueen ympärys linnoitettiin voimakkaaksi. Asema nimitettiin Harparskog-asemaksi. Siihen kuului yli 40 kantalinnoitettua korsua. Aluksi puolustus kuului merivoimille, kunnes 22. marraskuuta 1940 suomalaiset perustivat Hangon Ryhmän. Sen komentajaksi valittiin eversti Aarne Snellman. Aluksi siihen kuuluivat 13. prikaati ja 4. rannikkoprikaati, myöhemmin 13. prikaati korvattiin 17. divisioonalla.
Suunnitelmat Hangon takaisinvaltaamiseksi
Suomen merivoimien esikunta oli jo syyskuussa 1940 saanut Päämajasta käskyn laatia tarkka suunnitelma Hangon valtausoperaatiosta. Ensimmäinen ajatus oli suorittaa operaatio talvella, jolloin vesistöistä olisi mahdollisimman vähän haittaa suomalaisten omalle toiminnalle. Hitlerin Saksan suunnitelmissa oli huoltaa Baltiaan eteneviä joukkoja Itämeren kautta, ja Suomi liitettiin Hangon osalta Neuvostoliittoon tehtävää hyökkäystä koskeviin suunnitelmiin jo varhaisessa vaiheessa. Kun Yleisesikunnan päällikkö, kenraaliluutnantti Erik Heinrichs vieraili Saksassa tammikuussa 1941, hänelle korostettiin Hangon tukikohdan takaisinvaltaamisen ensisijaisuutta.
Seuraavan kerran Hangosta puhuttiin suomalaisten ja saksalaisten neuvotteluissa Salzburgissa toukokuussa 1941, jolloin Heinrichs tarjosi Hangon valtausoperaatiota saksalaisten suoritettavaksi. Tämä olisi vapauttanut Suomen joukkoja itään suuntautuvaan hyökkäykseen. Saksan 163. jalkaväkidivisioonan komentaja kenraali Erwin Engelbrecht vieraili Suomen päämajassa 18.–19. kesäkuuta 1941 ja ilmoitti muitta mutkitta olevansa se kenraali, joka valloittaisi sodan puhjetessa Hangon. Kun Engelbrecht kävi itse tutustumassa Hangon lohkoon, todettiin, ettei hänen divisioonansa suoriutuisi tehtävästä yksin, ja niin laadittiin suunnitelma, jossa myös suomalaiset olisivat olleet mukana. Kaikista hyökkäyssuunnitelmista kuitenkin luovuttiin, kun 163. divisioona siirrettiin Laatokan pohjoispuolelle hyökkäykseen kohti Syväriä.
Sota alkaa
Saksa aloitti hyökkäyksen Neuvostoliittoa vastaan kesäkuun 21. ja 22. päivän välisenä yönä. Neuvostoliitto aloitti 22. kesäkuuta 1941 kello 6.05 hyökkäykseen Suomen alueelle pommittaen ja tulittaen puhtaasti suomalaisia kohteita. Kello 7.55 Puna-armeijan tykistö avasi tulen Hangon vuokra-alueelta ampuen Porsöhön, Storholmaan ja mantereelle. Näiden puolueettomuudenloukkausten johdosta ulkoministeri Witting esitti samana päivänä Neuvostoliiton lähettiläälle ministeri Orloville vastalauseen pyytäen selitystä. Ministeri Orlov lupasi kääntyä hallituksen puoleen, mutta pyydettyä selitystä ei milloinkaan saatu.
Kun Saksa käynnisti operaatio Barbarossan eli hyökkäyksen Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941 kello 3.00, teki Luftwaffe ilmahyökkäyksen Hangon tukikohtaan noin 20 koneella saman päivän iltana ja yli 30 koneella seuraavan iltapäivänä. Saksalaiskoneet olivat Junkers Ju 88-tyyppisiä ja ne lähtivät Itä-Preussista Proverenin lentokentältä. Suomen merivoimien esikunta kirjasi myös pommikoneita olleen 20. Tilannetta rintamalinjan takaa seuranneet suomalaiset luonnehtivat hyökkäystä täysin yllättäväksi ja erittäin massiiviseksi. Neuvostojoukot vastasivat hyökkäykseen taukoamattomalla ilmatorjuntatulella. Suomi katsoi olevansa sodassa Neuvostoliittoa vastaan kolme päivää myöhemmin, 25. kesäkuuta.
Sota
Jatkosodan aattoina Hangon puolustusta vahvistettiin merkittävästi. Neuvostojoukkojen vahvuus pysyi suunnilleen samana. Enimmillään Hangon Ryhmään kuului yli 22 000 miestä heinäkuun alussa 1941. Silloin sen alue jaettiin kuuteen lohkoon. Kun pelättyä hyökkäystä ei tullut, ryhdyttiin siirtämään joukkoja muualle. 17. divisioona siirrettiin 17. heinäkuuta Laatokan Karjalaan. Lopulta vain Jalkaväkirykmentti 55 jäi Hankoon. Uudeksi komentajaksi tuli Eino Koskimies.
Theatre of Pain
Theatre of Pain on yhdysvaltalaisen rock-yhtye Mötley Crüen kolmas studioalbumi. Se julkaistiin kesäkuussa 1985.
Hangon rintama 1941
Sota
Hangon Ryhmän erikoisuutena olivat ruotsalaiset vapaaehtoiset. Lopulta heitä oli niin paljon, että heitä varten piti perustaa oma pataljoonansa 10. elokuuta. Pataljoona sai nimen Svenska frivilligbataljonen (SFB), ja sen komentajaksi tuli Hans Berggren.
Theatre of Pain
Albumin taustaa
Albumilla Theatre of Pain yhtye muutti musiikkiaan ja ulkonäköään yhä enemmän kevyempää glam metalia muistuttavaan suuntaan. Kappaleesta ”Louder Than Hell” oli äänitetty demoversio jo edellisen albumin työstöurakassa nimellä ”Hotter Than Hell”.
Hangon rintama 1941
Sota
Lähes koko Hangon Ryhmän olemassaoloajan oli ollut suunnitteilla Hangon niemimaan valtaus. Tähän ei kuitenkaan ylipäällikkö Mannerheim antanut lupaa. Niinpä molemmilla osapuolilla näytti olevan puolustustehtävä Hangossa. Tämä johti siihen, että taistelut olivat pääasiassa tykistötaisteluja. Lappohjassa suomalaiset tekivät kylläkin väkivaltaisia tiedusteluhyökkäyksiä. Maarintamalla oli asemasotaa. Sen sijaan saarilla taisteltiin verisesti. Erityisesti neuvostosotilaat olivat erikoistuneet saaristosodankäyntiin. Taisteluja käytiin noin komppanioiden vahvuisin joukoin. Suurin taistelu muodostui Bengtskärin taistelusta. Muita taisteluja olivat Horsön taistelu, Morgonlandetin taistelu ja Hästön taistelu. Syksyn mittaan suomalaisten menestys kasvoi. Pimeän aikoihin suomalaiset tekivät jopa kanoottipartioretkiä.
Theatre of Pain
Albumin taustaa
Yhtyeen basisti Nikki Sixx kertoo Mötley Crüen vuonna 2002 julkaistussa elämäkertakirjassa The Dirt: Mötley Crüe: Confessions of the world's most notorious rock band, että albumia työstäessä yhtye oli uupunut rankkojen ja pitkien kiertueiden sekä huumeiden ja alkoholin vaikutuksesta. Kyseiset ongelmat vaikuttivat niin albumin äänittämiseen kuin myös kappaleiden kirjoittamiseen. Sixxin mukaan kukaan yhtyeestä ei pitänyt mikrofoniensa tai soittimiensa tuottamista äänistä studiossa, mutta he olivat liian voimakkaasti riippuvuuksiensa orjia ongelmien korjaamista varten. Esimerkiksi Mick Mars oli ärsyyntynyt jouduttuaan käyttämään syystä tai toisesta Gallien-Krueger-merkkistä vahvistinta tavanomaisen Marshallinsa sijaan. Kitaristin asenne muuttui kuuleman mukaan väliaikaisesti, kun samassa studiossa työskennellyt Jeff Beck lainasi häneltä plektraa.
Hangon rintama 1941
Loppuajat
Lokakuussa 1941 Stavka totesi, ettei Hangon pitäminen kannattanut ja teki päätöksen sen tyhjentämisestä. Syinä olivat, että tukikohta oli ajautunut liian kauaksi etulinjasta, joukkoja tarvittiin muualle ja Punalipun Itämeren laivasto oli heikentynyt. Evakuointi suoritettiin niin, että marraskuun aikana puolet tukikohdan joukoista siirrettiin pienillä laivoilla Leningradiin. Viimeiset neuvostosotilaat jättivät Hangon 2.–3. joulukuuta 1941 välisenä yönä. Pääosa raskaasta kalustosta jäi paikalleen, mutta kalusto onnistuttiin tärvelemään. 3. joulukuuta aamulla suomalaiset totesivat Hangon tyhjennetyksi ja etenivät tyhjään kaupunkiin päivällä.
Theatre of Pain
Albumin taustaa
Albumi on omistettu joulukuussa 1984 kuolleelle Razzlelle, joka oli suomalaisen rock-yhtye Hanoi Rocksin rumpali. Mötley Crüen laulaja Vince Neil ajoi päihtyneenä autolla kolarin. Vieressä istunut Razzle kuoli onnettomuudessa.
Hangon rintama 1941
Rintamamuseo
Lappohjassa, alkuperäisen rintaman kohdalla, sijaitsee vuonna 1987 perustettu Rintamamuseo.
Init
pienoiskuva|250px|Prosessien käynnistyminen [[Ubuntussa. Aika etenee vasemmalta oikealle. Ensimmäisenä käynnistyvä init näkyy ylimpänä.]] init on Unixissa ja Unixin kaltaisissa käyttöjärjestelmissä ensimmäinen prosessi, jonka tehtävä on käynnistää muut prosessit ja palvelut tietokoneen käynnistyksen yhteydessä. Initin prosessinumero on 1 kaikki muut prosessit ovat siten sen lapsiprosesseja.
Perinteisesti käytössä on ollut Unix System V -tyylisiä (sysvinit) ja BSD-tyylisiä init-ohjelmaa. Perinteisille init-ohjelmille on kehitetty useita korvaajia.
Toiminta
Toinen initin tehtävä on käynnistää kaikki daemonit (palvelinprosessit) koneen käynnistyessä. Näiden käynnistämisessä, ja etenkin niiden konfiguraatiossa on eroja eri käyttöjärjestelmissä.
Perinteiset initit
Varhaiset init-toteutukset ajoivat tiedoston <tt>/etc/rc</tt> sisältämän komentosarjan, joka käynnisti tyypillisesti joukon getty-prosesseja käyttäjän terminaaliyhteyksiä varten. 1980-luvulla tapahtui jako perinteisiin BSD-tyylisiin ja uusiin System V -tyylisiin initteihin.
BSD-init
BSD-tyylinen init perustuu <tt>/etc</tt>-hakemistossa sijaitseviin rc-komentosarjoihin. Aluksi init ajaa pääasiallisen <tt>/etc/rc</tt>-komentotiedoston, joka suorittaa koko käynnistysprosessin. Nykyään se lukee joukon asetustiedostoja (esim. <tt>/etc/rc.conf</tt> jne.) ja suorittaa apukomentosarjoja (esim. <tt>rc.*</tt>), jotka käynnistävät palvelut. BSD-tyylisen initin etuja on nopeus ja yksinkertaisuus. Haittapuolena on skaalautuvuus sekä virhealttius: Ohjelman lisääminen käynnistyssekvenssiin vaatii käynnistystiedostojen muokkaamista, mikä virheen sattuessa saattaa johtaa koko käynnistysprosessin epäonnistumiseen.
SysVInit
AT&T:n vuonna 1983 julkaisema Unix System V toi mukanaan uudistetun initin. System V -tyylinen init perustuu ajotasoihin (runlevel), joita on tyypillisesti kahdeksan: 0–6 sekä S. Kukin ajotaso määrittelee joukon ajettavia prosesseja. Ajotasoista 0 on varattu järjestelmän sammuttamiseen ja 6 uudelleenkäynnistykseen. Tasot S ja 1 ovat ylläpitoon tarkoitettuja yhden käyttäjän tiloja. Loput tasot 2–5 ovat normaaleja monen käyttäjän tiloja, joiden käyttötarkoitus vaihtelee eri käyttöjärjestelmissä ja jakeluissa. Etenkin Linuxissa taso 5 on usein täysi graafinen tila X:llä ja tasot 3 sekä 2 tekstitiloja verkkoyhteydellä sekä ilman verkkoa.
Asetustiedostossa <tt>/etc/inittab</tt> on määritelty eri ajotasoilla suoritettavat toimenpiteet sekä oletusajotaso, johon järjestelmä siirtyy käynnistyksen yhteydessä. Käyttäjä voi vaihtaa ajotasoa telinit-komennolla. Normaalisti uudelle ajotasolle siirryttäessä ajetaan komentosarja <tt>/etc/init.d/rc</tt>, joka pysäyttää edellisen ajotason palvelut ja käynnistää uuden tason palvelut. Kullakin palvelulla on hakemistossa <tt>/etc/init.d</tt> oma komentosarjatiedosto, jota kutsumalla <tt>rc</tt>-skripti (tai käyttäjä) voi käynnistää ja pysäyttää palvelun. Jokaisella ajotasolla lisäksi on oma hakemisto (<tt>/etc/rc0.d</tt>, <tt>/etc/rc1.d</tt>, jne. ), joka sisältää linkit tasolla käynnistettävien ja sammutettavien palvelujen <tt>/etc/init.d</tt>-komentosarjoihin. Ajotason vaihdon yhteydessä <tt>rc</tt>-skripti määrittää ajettavat pysäytys ja käynnistysskriptit näiden linkkien perusteella.
Uusi sukupolvi
Perinteisille initeille on kehitetty lukuisia nykyaikaisempia korvaajia. Aiemmasta poiketen nämä tukevat tyypillisesti palvelujen rinnakkaista käynnistämistä sekä palvelujen välisiä riippuvuussuhteita ja usein monipuolisempaa prosessien elinkaaren hallintaa. Monet pyrkivät myös korvaamaan tehtävien ajastamiseen käytettyjä työkaluja kuten cronin ja inetd:n. Mikään näistä ei ole kuitenkaan vielä noussut standardin asemaan SysVInitin tilalle.
Seuraavassa on listattu yleisiä uuden sukupolven inittejä:
Bjørn Schouw Nielsen
Bjørn Schouw Nielsen (1914–1974) oli vuonna 1951 tehdyistä Hypnoosimurhista Tanskan korkeimman oikeuden päätöksellä tuomittu rikollinen. Hypnoosimurhat olivat tapahtumasarja, jossa Palle Hardrup, Schouw Nielsenin entinen sellitoveri, teki aseellisen ryöstön kööpenhaminalaiseen pankkiin.
Hardrup ampui kaksi pankin työntekijää ryöstön yhteydessä. Tanskan korkein oikeus katsoi, että Nielsen oli hypnotisoinut Hardrupin tekemään rikokset, ja Nielsen tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen. Hardrupia epäiltiin myös toisesta pankkiryöstöstä, joka tapahtui vuonna 1950. Sen ryöstösaalista ei kuitenkaan löydetty ikinä. Hypnoosimurhien tutkintaa johti rikostutkija Roland Olsen.
Bjørn Schouw Nielsen istui vankilassa useita kertoja, ensimmäisen kerran 16-vuotiaana. Toisen maailmansodan aikana Nielsen salakuljetti juutalaisia Tanskasta Ruotsiin, mutta ammuttuaan saksalaisen sotilaan hän petti juutalaiset sovittaakseen tekonsa saksalaisten kanssa. Nielsen kuului Tanskan natsimiehityksen aikana myös natsien vapaaehtoisjoukkoon, Frikorps Danmarkiin. Myöhemmin hän kuitenkin petti myös saksalaiset.
Sodan jälkeen Bjørn Schouw Nielsen istui Horsensin vankilassa pitkää tuomiota maanpetturuudesta. Hänen sellitoverinsa Horsensissa oli Palle Hardrup, joka jakoi hänen kiinnostuksensa joogaan, itämaiseen filosofiaan sekä hypnoosiin. Hypnoosimurhien oikeudenkäynnissä Palle Hardrup kertoi, että Nielsen oli hypnotisoinut hänet tekemään rikokset.
Nielsen vapautui vankilasta vuonna 1967. Vapautumisensa jälkeen hän harjoitti hypnoosia praktiikassaan ja kirjoitti kirjan hypnoosista, vaikka Hypnoosimurhien tutkinassa kielsi tuntevansa aihetta. Bjørn Schouw Nielsen teki itsemurhan syankaliumilla vuonna 1974.
Hypnoosimurhista on tekeillä Arto Halosen ohjaama elokuva The Guardian Angel, joka ilmestyy vuonna 2018. Bjørn Schouw Nielseniä esittää yhdysvaltalainen näyttelijä Josh Lucas. Rikostutkija Roland Olseniin pohjautuvaa hahmoa, Anders Olsenia näyttelee Pilou Asbæk ja Palle Hardrupia näyttelee Cyron Melville. Näyttelijäkaartiin kuuluu myös Rade Serbedzija sekä suomalaiset Sara Soulié, Pamela Tola ja Mikko Nousiainen.
Helsingin rikollisuus
Rikollisuus Helsingissä on muihin Suomen kuntiin verrattuna keskimääräistä suurempaa, ja muihin Euroopan pääkaupunkeihin verrattuna alhaista. 2010-luvulla Helsingissä tehtiin tuhatta asukasta kohden 1 340 rikosta, mikä on yli koko Suomen keskiarvon 1 200. Tuona ajanjaksona Helsingissä kirjattiin yhteensä 850 785 rikosta, joista lähes puolet olivat omaisuusrikoksia.
Deliberatiivinen demokratia
Deliberatiivinen demokratia eli keskusteleva demokratia on demokratian muoto, jossa julkinen keskustelu muodostaa keskeisen osan legitiimiä lainsäädännön valmistelua. Keskustelussa edellytetään yhdenvertaista mielipiteiden huomioon ottamista kaikilta asianosaisilta väestöryhmiltä. Deliberatiivisessa demokratiassa on sekä konsensus-päätöksenteon että enemmistösäännön elementtejä, ja se eroaa perinteisestä demokraattisesta teoriasta siinä, että kansalaisen osallistumisessa korostetaan päätössääntöjen arviointikriteerien määrittelyyn tähtäävää keskustelua perinteisen äänestämisen sijaan.
Helsingin rikollisuus
Kaupunginosittain
Henkirikosten määrällä mitattuna Helsingin kolme väkivaltaisinta kaupunginosaa vuosina 2000–2020 olivat Kallio, Kluuvi ja Kontula. Kyseiset kolme kaupunginosaa sijoittuvat myös Suomen kaupunginosien henkirikostilastojen kymmenen kärjessä sijoille 2, 7 ja 10. Turvattomuuden tunnetta kokivat eniten Kallion, Mellunkylän ja Pukinmäen asukkaat, joista 25–30% sanoi kokevansa turvattomuutta asuinalueellaan vuonna 2009. Tuomarinkylän, Lauttasaaren ja Östersundomin asukkaista alle viisi prosenttia tunsi kokevansa samaa.
Deliberatiivinen demokratia
Se sisältää elementtejä sekä edustuksellisesta että suorasta demokratiasta. Joidenkin teoreetikkojen käytössä käsite sisältää myös päätöksenteon, jossa edustuksellisten toimijoiden (kuten puolueiden) jäsenet aidosti keskustelevat lainsäädännöstä ilman epätasaista valtajakaumaa. Useat kuitenkin varaavat termin vain sellaiselle päätöksenteolle, jossa itse kansalaiset ovat päättämässä (kuten suorassa demokratiassa).
Vauhtia
Vauhtia on kuvanveistäjä Oskari Jauhiaisen luoma pronssinen suihkukaivoveistos, jonka Lahden kaupunki hankki testamenttivaroin vuonna 1954. Teoksessa on kuvattuna kolme lentävää pääskystä. Veistos syntyi osana kilpailua, jossa etsittiin sopivaa veistosta Lahden kauppatorille. Jauhiainen voitti kilpailun vuonna 1951. Veistoksen teossa Jauhiaista avusti arkkitehti Eero Eerikäinen. Vauhtia-veistos siirrettiin sen alkuperäiseltä paikalta kauppatorilta vuonna 1961 sen nykyiseen sijaintipaikkaan Pikku-Vesijärvelle. Teoksen liikkeen ja lennon on sanottu symboloivan nousukauttaan elävää Lahtea.
Deliberatiivinen demokratia
Teoria
Alun perin termi deliberatiivinen demokratia esiintyi Joseph M. Bessetten työssä "Deliberative Democracy: The Majority Principle in Republican Government" (1980). Jürgen Habermas on kehittänyt teoriaa eteenpäin. Kritiikkia on esittänyt muiden muassa Chantal Mouffe.
Helsingin rikollisuus
Suhteessa muihin Suomen kuntiin
Vuosina 2000–2020 Helsingissä murhattiin, tapettiin tai yritettiin henkirikosta 785 kertaa, mikä on Suomen kunnista selvästi eniten, ja yli kaksi kertaa enemmän kuin toisella sijalla olevalla Vantaalla.
Deliberatiivinen demokratia
Teoria
Deliberativiisessa demokratiassa ei ensisijaisesti pyritä preferenssien yhdistämiseen (aggregaatioon), vaan pikemminkin niiden muuntamiseen kanssakäymisen kautta. Kansalaisille pyritään antamaan mahdollisuus osallistua itseään koskevaan päätöksentekoon heidän esittäen omat näkemyksensä ja kuullen muiden intressejä. Yksinkertaisella tupakointiesimerkillä voidaan havainnollistaa populistisen "kansan tahto" -ajattelun ja deliberaation eroa ajattelemalla vaikkapa junanvaunu, jossa on enemmistö savun ystäviä mutta muutama keuhkotautinen. Aggregatiivisen preferenssien laskentaan perustuvan mallin mukaan keuhkosairaat joutuvat tyytymään kohtaloonsa, mutta deliberatiivisen mallin mukaan keskustelun ja harkinnan kautta voi käydä niin, että savuttelijat siirtyvät toiseen vaunuun.
Helsingin rikollisuus
Suhteessa muihin Suomen kuntiin
Vuosina 2009–2014 Helsingissä ilmoitettiin huumausainerikoksia vuosittain 5,6 tuhatta asukasta kohden, mikä oli Suomen kunnista toiseksi eniten Turun jälkeen, koko maan keskiarvon ollessa 4,4.
Vuonna 2017 Helsingissä kirjattiin lukumäärällisesti Suomen kunnista eniten raiskauksia, 197 tapausta, joka on lähes kolme kertaa enemmän kuin toiseksi sijoittuneella Tampereella (71). Vuosien 2012–2017 indeksillä asukaslukuun suhteutettuna raiskauksissa Helsinki oli kuitenkin vasta sijalla 27.
Suhteessa muihin Euroopan kaupunkeihin
Vuonna 2018 tehdyssä 109 eurooppalaisen kaupungin vertailussa Helsingin rikosindeksi oli vasta 95. korkein. Helsingin turvallisuusindeksi oli samassa vertailussa kaupungeista 15. paras.
Poliisit Helsingissä nauttivat kaikista Euroopan pääkaupungeista suurinta luottamusta kaupunkilaisilta; 89% helsinkiläisistä sanoi vuonna 2005 olevansa tyytyväisiä poliisin työhön. Samassa kyselyssä 57% sanoi, etteivät he ole joutuneet rikoksen uhriksi viimeisen viiden vuoden aikana, Euroopan pääkaupungeista korkein lukema Lissabonin ohella.
Tina Morpurgo
Tina Morpurgo (6. maaliskuuta 1907 Split, Itävalta-Unkari – 1. kesäkuuta 1944 Banjican keskitysleiri, Itsenäinen Kroatian valtio) oli juutalaistaustainen kroatialainen taidemaalari.
Elämänvaiheita
Morpurgon suku oli lähtöisin Saksasta, Marburgin kaupungista. Splitissä se oli noussut huomattavaan asemaan. Suvusta oli noussut runoilija ja julkisen kirjaston perustaja sekä pankkiiri.
Koulunsa lopetettuaan Morpurgo omistautui maalaustaiteelle ja piti ensimmäisen näyttelyn vuonna 1932. Hän suunnitteli maalaustaiteen opintoja Saksassa, mutta talouskriisi ja kansallissosialistien valtaannousu estivät aikeen. Morpurgo pysytteli kotikaupungissaan ja vähitellen luopui taiteesta. Vuonna 1943 hänet kuljetettiin vanhempineen Banjican keskitysleirille. Eräissä papereissa on virheellinen tieto Jasenovacin keskitysleirille joutumisesta. Hänen maalauksensa pelastuivat ystävien ja eloonjääneiden sukulaisten avulla. Niitä oli esillä näyttelyissä 1974 ja 1975.
Varma Niiranen
Varma Kullervo Niiranen, kirjailijanimi Varma, (19. tammikuuta 1920 Leppävirta – helmikuu 1992 Borås, Ruotsi ) oli suomalainen runoilija, sanoittaja ja lehtiavustaja.
Odotusarvoisesti sinun
Odotusarvoisesti sinun on Antti Kivimäen esikoisromaani. Se ilmestyi vuonna 2018. Teoksen päähenkilö on kolmikymppinen taloudellisesti hyvin menestynyt pokeriammattilainen Ville, jonka elämän keskiössä on uhkapelien ohella nettideittailu ja kuntosaliharrastus. Helsingin Töölössä asuva Ville laskee naissuhteidensa onnistumisten todennäköisyyksiä samankaltaisin matemaattisin kaavoin kuin onnistumista pokerissa. Naisista esiin kohoaa addiktiotutkija Pilvi, joka ei tosin halua sitoutua parisuhteeseen. Eräänlaisena taustakohinana on Villen entinen naisystävä Jutta. Kasinolla Villen tärkein tulonlähde on "kapteeni", varakas mies, joka kertoo useita variaatioita varallisuutensa alkuperästä.
Myös Villen perhetaustaa valotetaan: hän vierailee pariin otteeseen lapsuudenkodissaan, jossa hänen huoneensa on lähes ennallaan 1900-luvun lopun asussaan. Kirjailija kertoo myös Villen työhistoriasta ennen pokeriammattilaisuutta ja Villen opinnoista kauppakorkeakoulussa. Romaanin aikajänne on yksi vuosi. Kirjan liitteenä on pokerisanasto ja Pelin kulku teksussa (Texas hold 'em no limit -pokeri).
Brahmaputra
Brahmaputra on joki Aasiassa. Sen alkulähteet ovat Kailasvuorella Himalajan vuoriston pohjoisosassa Tiibetissä, josta alkaa Tsangpo -nimisenä ja virtaa lännestä itään. Himalajan itäpäässä se murtautuu vuorijonon läpi Dihang-nimisenä, minkä jälkeen joki jatkaa Brahmaputra-nimisenä lounaaseen kohti Bengalinlahtea, jossa se yhtyy Gangesiin muodostaen valtavan suistoalueen. Joen kokonaispituus on 2 900 kilometriä, josta noin 1 300 kilometriä on kulkukelpoista väylää isohkoillekin aluksille.
Etymologia
Joen nimi tarkoittaa hindujen Brahman poikaa. Se on hindujen pyhä joki, ja siihen liittyy monia mytologisia tarinoita.
Reitti
Brahmaputran alkulähteet ovat Chemayungdungin jäätiköllä Tiibetin lounaisosassa. Sen alkuosaa kutsutaan nimellä Tsangpo.
Tsangpo virtaa lähes 1 100 kilometriä pääosin itään Himalajan ja Kailasvuoriston välissä. Tiibetissä siihen liittyy useita sivujokia. Vasemman rannan merkittävimmät sivujoet ovat Raka Zangbo, Lhasa ja Nyang Qu. Oikealta rannalta Tsangpoon virtaa toinen Nyang Qu -nimellä tunnettu joki.
Pen kaupungin jälkeen Tsangpo taittuu yllättäen pohjoisen ja koillisen suuntaan. Matkalla se virtaa useissa kapeissa rotkoissa Gyala Perin ja Namjagbarwan välissä ja kääntyy niiden jälkeen etelään ja luoteeseen. Himalajan itäisimmässä osassa Tsangpo virtaa suuressa kanjonissa, jonka seinämät ovat korkeimmillaan yli 5 000 metrin korkuiset.
Tiibetistä joki virtaa Arunachal Pradeshin osavaltioon Intian puolelle, missä se tunnetaan nimellä Dihang ja missä se virtaa lähes suoraan etelään. Dihang virtaa vuoristoalueelta alankoalueelle, kun se saapuu Assamin osavaltioon. Sadiyan kaupungin länsipuolella Dihan kääntyy lounaaseen ja siihen virtaavat Lohit- ja Dibangjoet. Tästä eteenpän joki tunnetaan Brahmaputrana.
Assamin alueella Brahmaputra on jo leveä virta, ja sen leveys on sadekautena jopa kahdeksan kilometriä. Siihen virtaavat Himalajalta alkunsa saaneet Subansiri, Kameng, Dhansiri, Manas, Champamati, Saralbhanga ja Sankosh. Etelästä Brahmaputraan virtaavat Burhi Dihing, Dikhu ja Kopili.
Garon kukkuloiden jälkeen Brahmaputra kääntyy etelään ja ylittää pian sen jälkeen Bangladeshin rajan. Chilmarin kaupungin jälkeen siihen virtaa Tista. Brahmaputra tunnetaan loppuosaltaan nimellä Jamuna. Se virtaa noin 240 kilometrin matkan vielä ennen liittymistään Gangesiin. Bangladeshissa Jamunan oikean rannan sivujokia ovat Baral, Atrai ja Hurasagar. Vasemmalta rannalta Jamunaan virtaa Dhaleshwari. Jamuna yhdistyy Gangesiin Goalundo Ghatin pohjoispuolella. Joet tunnetaan yhdessä nimellä Padma, joka yhdessä lukuisten sivuhaarojensa kanssa muodostaa laajan Gangesin suiston.
Hydrologia
Tiibetissä Brahmaputran vesi on kirkasta, mutta Assamissa veteen päätyy runsaasti silttiä. Sitä kertyy erityisesti Himalajalta virtaavista sivujoista. Brahamputra virtaa Assamissa lähempänä syvän uomansa etelärantaa, mihin vaikutta myös pohjoisten sivujokien tuoma siltti.
Liikenne
Brahmaputrassa on vesiliikennettä sekä Tiibetissä sen yläjuoksulla että Intiassa ja Bangladeshissä sen alajuoksulla. Tiibetissä se on purjehduskelpoinen noin 640 kilometrin matkalla. Siellä sen ylittää myös useita siltoja.
Energia
Brahmaputraa on käytetty hyvin vähän energiantuotantoon, vaikka sen potentiaali on merkittävä. Intiassa on toteutettu 2000-luvulla useita vesivoimaloita. Kiinan yläjuoksulle rakentamat ja suunnittelemat padot vaikuttavat jokeen oleellisesti, mikä on kiristänyt välejä Intian kanssa.
Timo Heinonen (koripalloilija)
Timo Petteri Heinonen (s. 26. marraskuuta 1981 Vantaa) on suomalainen koripalloilija. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä ja pituutta hänellä on 198 cm. Heinonen on pelannut urallaan kuusi miesten maaottelua. Hän aloitti SM-sarjauransa kasvattajaseurassaan Vantaan Pussihukissa ja on vuoden 2017 loppuun mennessä pelannut SM-sarjassa 630 runkosarjaottelua, mikä on eniten kaikista pelaajista. Vuoden puolustuspelaajaksi Heinonen on valittu Korisliigassa kahdesti ja kehittyneimmäksi pelaajaksi keväällä 2008.
Heinonen teki marraskuussa 2007 Team Componentaa vastaan liigaennätyksekseen 40 pistettä. Hänet valittiin Korisliigan kuukauden pelaajaksi samana kuukautena. Vuonna 2012 Heinonen siirtyi KTP:n joukkueeseen.
Lokakuussa 2013 Heinonen teki Korisliigan runkosarjassa 200. torjuntansa. Tammikuussa 2015 hän saavutti historian 41. pelaajana 5 000 tehdyn runkosarjapisteen rajan. Heinosen edustama KTP voitti kauden 2014–2015 päätteeksi SM-pronssia, ja Heinonen ylsi historian 12. pelaajana sadanteen pudotuspeliotteluunsa.
Kesäkuussa 2015 Heinonen teki 1+1-vuotisen sopimuksen Helsinki Seagullsin kanssa. Toukokuussa 2016 hän teki Seagullsin kanssa kolmivuotisen jatkosopimuksen.
Tammikuussa 2017 Heinonen pelasi historian toisena pelaajana 600. runkosarjaottelunsa Suomen miesten pääsarjassa. Hän siirtyi pelattujen runkosarjaotteluiden tilastossa ykköseksi 5. joulukuuta 2017 pelatessaan 624. ottelunsa.
Lohjan rukoushuone
Lohjan rukoushuone (aiemmin n.k Lembergin huvila) sijaitsee Lohjan keskustassa, Uudellamaalla. Rukoushuoneen omistaa Suomen Adventtikirkko ja se on valmistunut vuonna 1920 Evankelisluterilaisen Nuorisoliiton Lohjan osaston rakentamana. Rakennuksessa toimii Lohjan adventtiseurakunta. Lohjan rukoushuone on suojeltu rakennus.
Historia ja arkkitehtuuri
Lohjan rukoushuone rakennettiin talkootyönä ja se valmistui vuonna 1920. Rakennus edustaa tyyliltään myöhäistä jugendia.
Rakennuksen on rakennuttanut Evankelisluterilaisen Nuorisoliiton Lohjan osasto, joka osti tarkoitusta varten niin kutsutun Lembergin huvilan. Rakennus ei kuitenkaan sellaisenaan sopinut nuorisoliiton tarpeisiin vaan sitä laajennettiin lahjoitusvaroin ja -materiaalein. Juhlasalin piirustukset laati ilmaiseksi arkkitehti Albert Leidenius ja talo vihittiin käyttöön 10. lokakuuta 1920.
Rukoushuoneen ylläpito kävi ajan saatossa kuitenkin kalliiksi ja vuonna 1981 se myytiin Lohjan Säästöpankille. Huonokuntoista rakennusta uhkasi purkutuomio ja alueelle suunniteltiin kerrostaloja. Suunnitelmat kuitenkin peruuntuivat, kun Oskar Salosen säätiö osti rukoushuoneen Lohjan Säästöpankilta ja remontoi rakennuksen arkkitehti Yrjö Warvaksen suunnitelmien mukaan. Remontin yhteydessä muun muassa entisöitiin ikkunat, maalattiin lattiat ja katto, sekä laajennettiin keittiötä ja asennettiin vanhojen kamiinoiden tilalle sähkölämmitys. Remontin jälkeen rakennus siirtyi Suomen Adventtikirkon omistukseen.
Suomalaiset kylpylät
Suomalaiset kylpylät – Kotimaisen kylpyläkulttuurin historiaa on suomalaisen kylpyläkulttuurin historiaa käsittelevä Liisa Suvikummun teos vuodelta 2014. Sen on kustantanut Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Teoksen kirjoittaja Liisa Suvikumpu on Euroopan historian dosentti Helsingin yliopistossa. Hän on tehnyt useita palkittuja kulttuurihistoriallisista teoksia.
Suomessa kylpyläkulttuurin tutkimus on jäljessä Ruotsista, vaikka yksittäisten kylpylöiden historiaa onkin kartoitettu. Tässä teoksessa on kylpyläkulttuuria ja sen historiaa laajasti eri näkökulmista käsitteleviä artikkeleita. Lisäksi siinä esitellään 29 suomalaista kylpylää ja Vihdin ja Lohjan kylpyläkeskittymä. Kirjoittaja kertoo, että kylpylöissä ei käyty pelkästään edistämässä terveyttä, vaan ne olivat iloisen seuraelämän keskuksia, joissa nautittiin raikkaan lähdeveden ohella myös kuplivaa samppanjaa.
Suomalaisen kylpyläkulttuurin kultakautta oli aika 1830-luvulta toiseen maailmansotaan, ja siihen kauteen Suvikumpu keskittyy. Osa kylpylöistä on jäänyt yleisöltä unohduksiin, mutta paratiisiksi luonnehdittuun Terijoen merikylpylään kohdistuu yhä suorastaan palvovaa asennetta. Pietarin-radan valmistuttua 1870 erityisesti se, mutta myös moni muukin suomalainen kylpylä, oli venäläisen ylhäisön suosiossa. Sotien jälkeen kylpylöistä tuli sotaveteraanien hoitoon erikoistuneita parantoloita, kunnes syntyi uusi glamoröösiä luksusta tarjoava kylpyläkulttuuri, jossa keskitytään paljolti lapsiin.
Alfredo José Rodríguez Figueroa
Alfredo José Rodríguez Figueroa (6. tammikuuta 1933 – 17. syyskuuta 2001) oli venezuelalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 22. joulukuuta 1957 ja nimitettiin Caracasin arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Lari Castellumin titulaaripiispaksi 24. heinäkuuta 1974. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi José Humberto Quintero Parra, jota avustivat José Alí Lebrún Moratinos ja Luis Eduardo Henríquez Jiménez.
12. maaliskuuta 1987 Rodríguez Figueroa sai nimityksen Cumanán hiippakunnan piispaksi. Cumaná korotettiin 16. toukokuuta 1992 arkkihiippakunnaksi, ja Rodríguez Figueroa jatkoi sen johtamista arkkipiispana kuolemaansa saakka.
Tyler Alvarez
Tyler Sage Alvarez (s. 25. lokakuuta 1997 New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan rooleistaan Diego Ruedana Nickelodeonin teini-sarjassa Every Witch Way ja Peter Maldonadona Netflixin pilasarjassa American Vandal.
Elämäkerta
Alvarez syntyi New Yorkissa ensimmäisen sukupolven kuubalaiselle amerikkalaiselle isälle ja neljännen sukupolven puertoricolaisamerikkalaiselle äidille. Hän opiskeli Fiorello H. LaGuardia High Schoolissa New Yorkissa ja Jericho High Schoolissa Jerichossa, New Yorkissa.
11. kesäkuuta 2021 Alvarez esiintyi julkisesti homona sosiaalisessa mediassa.
Mariano José Parra Sandoval
Mariano José Parra Sandoval (s. 25. huhtikuuta 1947 Maracaibo) on venezuelalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 14. elokuuta 1971 ja nimitettiin San Fernando de Apuren hiippakunnan piispaksi 12. heinäkuuta 1994. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alfredo José Rodríguez Figueroa, jota avustivat Roberto Lückert León ja Mario del Valle Moronta Rodríguez.
10. heinäkuuta 2001 Parra Sandoval sai nimityksen Ciudad Guayanan hiippakunnan piispaksi.
Happe
Happe on seuraavien saksalaisten henkilöiden sukunimi:
Yrjö Klemettinen
Yrjö Johannes Klemettinen (14. helmikuuta 1920 Oulu – 6. heinäkuuta 2004 Oulu) oli suomalainen näytelmäkirjailija.
ITC Avant Garde
pienoiskuva|Avant Garde -lehden logo ITC Avant Garde (myös ITC Avant Garde Gothic) on Herb Lubalinin ja Tom Carnasen alun perin suunnittelema sans-serif-kirjaintyyppi, joka on sittemmin laajentunut suureksi kirjainperheeksi. ITC julkaisi kirjaintyypin vuonna 1970. ITC Avant Garde oli yksi PostScript-tulostinten vakiokirjaintyypeistä.
Yrjö Klemettinen
Klemettinen työskenteli latojana ja faktorina Kirjola oy:n kirjapainossa ja Oulun kirjateollisuus oy:ssä sekä faktorina, ylifaktorina ja kirjapainon johtajana 1955–1969 Pohjois-Karjalan kirjapaino oy:ssä.
Klemettinen kirjoitti näytelmiä ja radiokuunnelmia sekä lisäksi novelleja, runoja ja lehtipakinoita.
ITC Avant Garde
ITC Avant Garde perustuu Herb Lubalinin sunnittelemalle Avant Garde -aikakauslehden logolle. Lubalin kehitti myös logon kirjainmuodoille perustuvat, otsikoihin sopivat versaalit, ja sen jälkeen Lubalin ja Tom Carnase laajensivat sen kokonaiseksi kirjaintyypiksi.
Ed Benguiat piirsi Avant Garden kapean version vuonna 1974. André Gürtler, Erich Gschwind ja Christian Mengelt lisäsivät kallistetut versiot vuonna 1977.
Lubalinin alkuperäisessä kirjaintyypissä oli yksi leikkaus otsikoita ja toinen leipätekstiä varten. Ensimmäiseen digitoituun fonttiin valittiin kuitenkin vain leipätekstiä varten tarkoitettu leikkaus, eikä Lubalinin piirtämiä ligatuureja ja vaihtoehtoisia kirjainmerkkejä sisällytetty mukaan.
Nykyiseen kirjainperheeseen kuuluu 5 eri vahvuutta ja kapeaan version 4 vahvuutta. Leveimmille leikkauksille on myös kallistetut versiot. ITC:n julkaisemassa OpenType-versiossa ITC Avant Garde Gothic ovat lisäksi mukana kaikki alkuperäiset 33 vaihtoehtoista kirjainmerkkiä, ligatuurit sekä useita täydentäviä merkkejä.
Pieni Ilias
Pieni Ilias (myös Pikku-Ilias;, ) oli antiikin kreikkalainen eeppinen runoelma, joka kertoi Troijan sodan tapahtumista Iliaan tapahtumien ja Akhilleuksen kuoleman jälkeen, mukaan lukien Troijan puuhevosen rakentaminen. Se luetaan kuuluvaksi niin kutsuttuun eeppiseen kyklokseen ja tarkemmin Troijan kyklokseen. Eepos ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta siitä tunnetaan katkelmia.
Historia
Pieni Ilias kirjoitettiin jonkin verran myöhemmin kuin Homeroksen nimiin laitetut eepokset Ilias ja Odysseia. Sen kirjoittajana pidettiin myöhemmän antiikin aikana Leskhestä, jonka katsottiin olleen lesboslainen joko Pyrrhasta tai Mytilenestä. Kirjoittajaksi mainitaan kuitenkin myös Kinaithon Spartalainen. Teos saattaa olla peräisin 600-luvulta eaa., sillä Leskhes on ajoitettu noin vuoteen 660 eaa.
Teoksesta on tunnettu eri vaiheessa antiikkia eri pituisia versioita. Aristoteles ja Pausanias vaikuttavat tunteneen pidemmän version kuin Proklos myöhäisantiikin aikana useita satoja vuosia myöhemmin.
Sisältö
Pieni Ilias koostui neljästä kirjasta. Se kertoi Troijan sodan loppuvaiheesta Akhilleuksen kuoleman jälkeen ja ennen Troijan tuhoa. Ajallisesti sen tapahtumat seurasivat Iliaan ja Aithiopiksen tapahtumia, je edelsivät Troijan tuhon (Iliū persis) tapahtumia.