cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Verotus Suomessa
Kunnallinen tuloveroprosentti
Kunnallinen tuloveroprosentti on kunnallisveron veroyksikkö. Suomessa oli aiemmin kunnallisverotuksessa veroyksikkönä veroäyri, joka vastasi alkuaan sadan markan ja vuoden 1963 rahanuudistuksen jälkeen yhden markan verotettavaa tuloa. Veroäyristä maksettavan hinnan päätti kunnanvaltuusto. Nykyisin kunnallisverotuksessa käytetään tuloveroprosenttia, jonka suuruuden niin ikään päättää kunnanvaltuusto. Nimitys muuttui vuonna 1997. Kunnat päättävät itse omasta veroprosentistaan.
Artjom Bondarenko
Artjom Igorevitš Bondarenko (, s. 1. huhtikuuta 1986, Krasnojarsk Neuvostoliitto) on venäläinen hyökkääjänä pelaava jääpalloilija, joka edustaa Jenisei, Krasnojarskia.
Saavutukset
Seurajoukkueissa
Maajoukkueessa
Ralf
Ralf tai Ralph on miehen etunimi. Muodossa Ralf nimi esiintyy varsinkin Saksassa ja pohjoismaissa, muodossa Ralph varsinkin englannin­kielisissä maissa. Nimi on peräisin muinais­skandinaavisesta nimestä Radulf, "neuvokas susi".
Suomessa nimi Ralf on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 2606 henkilölle. Melkein puolet heistä on 1940- ja 1950-luvuilla syntyneitä. Muodossa Ralph nimi on annettu 256 henkilölle. Ralfin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 27. elokuuta.
Emma Kirkby
thumb|right|Emma Kirkby
Emma Carolyn Kirkby DBE (s. 26. helmikuuta 1949 Cambridge, Englanti) on brittiläinen taidemusiikin laulaja, äänialaltaan sopraano. Hän opiskeli antiikintutkimusta Oxfordin yliopistosta ja sai laulunopetusta Jessica Cashilta. Opiskeluaikoinaan hän lauloi harrastusluonteisesti kuoroissa ja pienissä kokoonpanoissa. Jo tuossa vaiheessa hän erikoistui renessanssi- ja barokkiaikojen ohjelmistoon.
Kirkby liittyi Taverner-kuoroon vuonna 1971 ja aloitti pitkäaikaisen yhteistyönsä Consort of Musicken kanssa vuonna 1973. Hän on tehnyt pitkälti toistasataa levytystä, jotka kattavat musiikkia Hildegard Bingeniläisen tuotannosta italialaisen ja englantilaisen renessanssiajan madrigaaleihin, barokin ajan kantaatteihin ja oratorioihin sekä Wolfgang Amadeus Mozartin ja Joseph Haydnin teoksiin.
Kirkbystä tehtiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan Dame vuonna 2007, ja hänelle myönnettiin Queen's Medal for Music vuonna 2011.
Zhou Yan (curlingpelaaja)
Zhou Yan (s. 30. syyskuuta 1982 Harbin) on kiinalainen curlingpelaaja ja olympiamitalisti. Hän edustaa seuratasolla Harbin Curling Clubia.
Zhou on voittanut Tyynenmeren mestaruuskilpailuissa kuusi mitalia, joista ensimmäinen tuli vuonna 2004. Hän sai vuonna 2007 pronssia Aasian kisoissa ja seuraavana vuonna hopeaa MM-kisoissa. Zhou voitti vuonna 2009 kultaa sekä MM-kilpailuista että universiadeista ja vuonna 2010 olympiapronssia.
Heikki Paloheimo
Heikki Mauri Osmo Paloheimo (s. 7. maaliskuuta 1946 Helsinki) on valtio-opin emeritusprofessori Tampereen yliopistossa.
Elämä
Paloheimo toimi valtio-opin professorina Tampereen yliopistossa vuodesta 2004 vuoteen 2012. Lisäksi hänellä on dosentuureja Turussa ja Tampereella: hän on valtio-opin dosentti sekä Turun yliopistossa että Tampereen yliopistossa ja taloussosiologian dosentti Turun kauppakorkeakoulussa. Paloheimo toimi Tampereen yliopiston yhteiskuntatieteellisen tiedekunnan dekaanina vuosina 2005–2007, yhteiskuntatieteiden tutkimuslaitoksen johtokunnan puheenjohtajana vuosina 2004–2007, politiikan tutkimuksen laitoksen johtajana vuosina 2007–2009 ja politiikan tutkimuksen valtakunnallisen tutkijakoulun johtajana vuosina 2007–2009. Politiikka-lehden päätoimittajana hän toimi vuosina 1983 ja 1991–1992. Vuodesta 2008 vuoteen 2013 hän toimi The Open Political Science Journal -lehden päätoimittajana. Vuonna 2010 Suomalainen tiedeakatemia kutsui Paloheimon jäsenekseen.
Paloheimon vetämät tutkimushankkeet koskevat poliittista osallistumista ja päätöksentekoa. Hän on toiminut vuosien 2003 ja 2007 kansallisten vaalitutkimushankkeiden johtajana. Monissa hankkeissa vertaillaan Suomen poliittista järjestelmää ja poliittisia instituutioita muiden maiden järjestelmiin ja instituutioihin.
Monsignore
Monsignore, italian sanoista ”minun herrani”, vakiintunut lyhenne mons., ransk. monseigneur) on katolisen kirkon papiston arvonimiryhmä, joka jakaantuu neljään luokkaan:
Monsignoren arvon myöntää paavi ja se voidaan antaa vain hiippakuntapapille erityisistä kirkollisista ansioista. Arvon saanut kuuluu Paavilliseen perheeseen. Sen sijaan arkkipiispoilla ja piispoilla on monsignoren arvonimi virkansa perusteella.
Arvonimeä ”monseigneur” käytetään ranskaksi myös eräistä entisten ja nykyisten katolisten hallitsijasukujen päämiehistä, kuten Monacon ruhtinaasta.
Die Band, die sie Pferd nannten
Die Band, die sie Pferd nannten on Die Ärzten neljäs DVD, joka julkaistiin 23. elokuuta 2004. DVD on nauhoitettu yhtyeen Jenseits der Grenze des Zumutbaren -kiertueen keikalla 13. ja 14. joulukuuta 2003.
Zack & Wiki: Quest for Barbaros’ Treasure
Zack & Wiki: Quest for Barbaros’ Treasure on Capcomin julkaisema peli Wiille. Peli on tyylilajiltaan ongelmanratkonta/seikkailupeli. Se koostuu 16 lyhyestä tasosta, joiden tavoitteina on saavuttaa tason päättävä arkku. Arkun saaminen vaatii usein päättelyä ja pulmien selvittämistä erilaisten esineiden ja ympäristön kanssa vuorovaikuttamisen avulla.
Juoni
Peli alkaa tilanteesta, jossa nuori merirosvo Zack nukkuu merirosvojoukkionsa Merijänisten (Sea Rabbits) lainatussa romulentokoneessa. Zackin kultainen apinatoveri Wiki herättää hänet unestaan. Pian sen jälkeen kapteeni Rose, Merijänisten arkkivihollinen kätyreineen hyökkää lentokoneen kimppuun lopulta pudottaen sen. Onneksi Zack ja Wiki onnistuvat pakenemaan ennen kuin kone rysähtää maahan. He löytävät itsensä keskeltä viidakkoa, josta löytyy omituinen, kirottu arkku. Arkusta hyppää esiin pääkallo, joka väittää olevansa kuuluisan kapteeni Barbarossan kallo. Kirous on rikkonut hänen ruumiinsa palasiksi, jotka nyt ovat kadoksissa maailmalla. Hän pyytää Zackiä ja Wikiä löytämään ja palauttamaan hänen ruumiinosansa. Vastapalvelukseksi hän lupaa antaa laivansa Zackille sekä kertoa, missä sijaitsee joka piraatin unelma, kuuluisa aarresaari. Tietenkin Zack tarttuu tilaisuuteen. Seikkailu voi alkaa! Kun ystävykset saavat kaikki ruumiinosat. Barbarossa kuitenkin huijaa Zackia ja Wikiä ja kaikki osat tulevat Zackin ja Wickin eteen. Kaikki ruumiinosat yhdistyvät Barbarossaan, ja selviää ettei Barbarossa ei olekaan hyvä. Lopussa Zack ja Wiki tappavat Barbarossan ja Barbarossa joutuu mustaan aukkoon. Zack ja Wiki olivat Barbarossan palikassa. Zack selvisi mutta... Wiki kuoli. Zack katsoo suruissaan mustaan aukkoon.
Trine Skei Grande
Trine Skei Grande (s. 2. lokakuuta 1969 Overhalla, Norja) on norjalainen poliitikko. Hän edustaa Liberaalipuoluetta ja oli sen puheenjohtaja vuosina 2010–2020. Grande toimi Solbergin hallituksessa kulttuuriministerinä (2018–2020) ja opetusministerinä (2020).
Nuoruus ja työ ennen poliittista uraa
Trine Skei Grande syntyi Overhallan kunnassa 1969. Hänen vanhempansa ovat Helge H. Grande, joka oli rakennusmestari, ja Oddveigg Skei, joka oli opettaja ja vaatturi. Trinellä on kaksi vanhempaa sisarusta.
Grande on opiskellut Trondheimin ja Oslon yliopistoissa 1988–1992. Hän opiskellut kielitiedettä, sosiologiaa, valtio-oppia ja historiaa. Tutkinnoltaan hän on filosofian maisteri.
1980-luvun loppupuoliskolla Grande työskenteli freelancetoimittajana ja hetkellisesti opettajana. Tämän jälkeen 1990-luvulla hän työskenteli Liberaalipuolueelle ja sen nuorisojärjestölle, kunnes aloitti 1993 luennoitsijana Pohjois-Trøndelagin korkeakoulussa (silloinen Levangerin opettajakoulu). Vuosina 1994–1995 hän toimi tiedottajana Norjan ylioppilaskuntien liitossa.
Poliittinen ura
Ensimmäistä kertaa Grande valittiin poliittiseen luottamustehtävään 1987 hänen tultua valituksi Overhallan kunnanvaltuuston varajäseneksi. Vuonna 1997 hänet valittiin Oslon kaupunginvaltuustoon virallisena jäsenenä. 1990-luvulla hän myös vaikutti lääninhallituksissa ja -valtuustoissa (Pohjois-Trøndelag), ja hänet valittiin Liberaalipuolueen nuorisojärjestön liittohallitukseen 1989.
Suurkäräjille Grande nousi vuonna 2001 Oslosta. Siitä asti hän on toiminut suurkäräjien edustajana ja on istunut mm. ulkoasiain- sekä tarkastus- ja perustuslakivaliokunnissa.
Vuoden 2009 parlamenttivaaleissa Grande oli puolueensa toinen edustaja suurkäräjillä yhdessä Borghild Tendenin (Akershus) kanssa. Puolue menetti näissä vaaleissa kahdeksaan paikkaa kymmenestä. Tämän jälkeen Grande valittiin puolueensa puheenjohtajaksi vuonna 2010.
Maaliskuussa 2020 Grande ilmoitti, ettei enää pyri kansanedustajaksi tulevissa vaaleissa. Hän myös jätti ministerin tehtävänsä. . Sekä ministerinä että puolueen puheenjohtajana häntä seurasi Guri Melby.
Grande on Norjan Naisasialiiton jäsen.
Veli Karhu
Veli Karhu on taloustieteen tohtori ja Tampereen yliopiston kansantaloustieteen dosentti. Hänen tutkimusalaansa kuuluvat empiirinen taloudellinen tutkimus, yritysten investoinnit, tuottavuus ja kilpailukyky sekä tekninen kehitys ja talouden rakennemuutos.
Fontainebleaun palatsi
pienoiskuva|Fontainebleaun palatsi Fontainebleaun palatsi on suuri renessanssiajan palatsi Fontainebleaun kaupungissa Ranskassa. Palatsia ovat rakennuttaneet useat hallitsijat alkaen Frans I:stä. Fontainebleaun kaupunki sijaitsee keskellä laajaa metsää, joka on entinen kuninkaallinen metsästyspuisto.
Palatsin sisätilat ovat ensimmäisiä, jotka edustavat italialaista manierististä tyyliä. Ranskan 1500-luvun manieristinen sisustustyyli tunnetaan myös nimellä Fontainebleaun tyyli. Se yhdisteli veistoksia, metallitöitä, maalauksia, stukkikoristeita ja puutöitä sekä pihassa toi kaavoitetun kukkatarhan. Fontainebleaulaisen tyylin naisen kauneusihanteet olivat manieristisiä: pieni sorea pää pitkässä kaulassa, liioitellun pitkä vartalo ja raajat sekä isot rinnat. Tämä uusi tyyli levittäytyi täältä muihin Pohjois-Euroopan keskuksiin: Antwerpeniin, Saksaan ja lopulta Lontooseen.
Palatsi kuuluu nykyään Unescon maailmanperintöluetteloon.
Historia
pienoiskuva|Palatsin sisustusta pienoiskuva|vasen|[[Napoleon I|Napoleon I:n makuuhuone, kuva vuosien 1890 ja 1905 väliltä.]] Ensimmäisen metsästyslinnan Fontainebleauhun rakennutti Capet-sukuinen Robert II vuonna 998. Fontainebleau oli Filip II:n ja Ludvig IX:n suosikkiasuinpaikka. Vuonna 1169 Ludvig VII laajensi linnaa, ja häntä pidetään sen varsinaisena perustajana.
Vuonna 1527 Frans I puratti vanhan linnan ja aloitti nykyisen palatsin rakennuttamisen. Hän palkkasi arkkitehdiksi Gilles le Bretonin. Kuningas kutsui töihin myös arkkitehti Sebastiano Serlion ja Leonardo da Vincin. Frans I:n galleria, jossa on Rosso Fiorentinon freskoja, toteutettiin vuosien 1522–1540 aikana. Henrik II:n valtakautena The Salle des Fêtes koristeltiin italialaisten manieristien, kuten Francesco Primaticcion ja Niccolò dell’Abbaten, töillä. Benvenuto Cellinin Fontainebleaun nymfi on nykyään esillä Louvressa.
Henrik IV lisäsi palatsiin useita rakennuksia 1500- ja 1600-luvun taitteessa ja myös halkaisi puiston 1 200 metriä pitkällä kanavalla sekä määräsi istutettavaksi mäntyjä, jalavia ja hedelmäpuita. Noin 200 vuotta myöhemmin palatsi oli ajautunut huonoon kuntoon: Ranskan vallankumouksen aikana monia alkuperäisistä huonekaluista myytiin, kuten monista muistakin kuninkaallisista palatseista. Kuitenkin noin vuosikymmenissä Napoleon I onnistui muuttamaan palatsin suuruutensa symboliksi. Napoleon I on vastuussa rakennuksen nykyisestä ulkoasusta. Hän muun muassa rakennutti mukulakivisisäänkäynnin, joka oli tarpeeksi leveä hänen vaunuilleen.
Filip IV, Henrik III ja Ludvig XIII syntyivät palatsissa ja kaksi ensiksi mainittua myös kuolivat siellä. Ruotsin kuningatar Kristiina asui Fontainebleaussa vuosia vuoden 1654 kruunusta luopumisensa jälkeen. Vuonna 1685 palatsissa kirjoitettiin Fontainebleaun edikti, joka kumosi Nantesin ediktin. Bourbon-suvun kuninkaalliset vieraat, kuten Pietari Suuri, majoittuivat palatsissa. Myös paavi Pius VII majoittui palatsissa, kun hän tuli Ranskaan siunaamaan Napoleonin vuonna 1804 sekä ollessaan vuodet 1812–1814 Napoleonin vankina.
Yömyöhä
Yömyöhä on Pirkka-Pekka Peteliuksen ja Pedro Hietasen vuodesta 1986 lähtien tekemä radioviihdeohjelma. Jokaisella lähetyksellä on teema, ja lähetykseen liittyy teeman mukaisia haastatteluja sekä muita hupailuja. Usein "kuuntelijat" ovat voineet myös soittaa Yömyöhiin ja kysyä jotakin teemaan liittyvää asiaa. Silloin tällöin Yömyöhissä on ollut mukana myös tietokilpailu, johon kuuntelijat voivat vastata. Ohjelmien ideana on, että Hietanen toimii juontajana ja Petelius näyttelee lähes kaikki muut hahmot. Yömyöhä-lähetyksistä ovat saaneet alkunsa monet myös televisiossa esiintyneet hahmot, kuten Herra 47, Jarna Kuiva sekä Marja-Liisa Hirvesmieli. Sketsien väliin soitetaan musiikkia. Sarjan alkupuolen vakiohahmo oli keravalainen moponuori Jarna Kuiva, jonka tunnettu sanonta on "Se on kyllä hyvä...!". Jarna Kuiva esiintyi aluksi jokaisessa Yömyöhässä, mutta kahdeksannen jakson (Sana on vapaa) jälkeen hahmo poistui ohjelmasta. Jarna Kuiva soitti kuitenkin vielä kerran studioon ohjelmassa Freoninkierrätysiltamat Gumbostrandissa ja vastasi samalla jakson tietokilpailukysymykseen. Muita sarjan vakiohahmoja ovat olleet mm. Herra 47, Ylva Hubatsa, Marja-Liisa Hirvesmieli, Pappi Helias ja Siiri Hyhmä. Lähetyksissä on paljon improvisoituja sketsejä sekä runsaasti kaksimielisyyksiä ja sananmuunnoksia. Sketsien lisäksi ohjelmissa on usein mukana myös uutisia ja mainoksia. EMI on julkaissut kaikki vuosien 1986-1999 aikana tulleet Yömyöhät Serpien kylässä -nimisenä tupla-CD-levyjen sarjana.
Muutamia ohjelmassa esiintyviä hahmoja
Yömyöhissä on ollut usein vieraana studiossa myös yksi alan asiantuntija tai asiantuntijapaneeli. Näitä kaikkia "vieraita" esittää Petelius. Lisäksi joka ohjelmassa on raportteja ja haastatteluja eri puolilta maailmaa.
Televisiosarjat
Yömyöhä jalostettiin ensimmäistä kertaa televisioon syksyllä 1988, sarjaan Hei hulinaa. Sarja jatkui vuoteen 1989, kunnes ohjelman nimi vaihdettiin Hui helinääksi. Televisiosarjoissa oli useita samoja sketsejä ja hahmoja kuin radion Yömyöhissä. Vuonna 1992 Petelius ja Hietanen tekivät vielä televisiosarjan Neurovisio, jossa käytettiin myös monia samoja ideoita kuin Yömyöhissä. Neurovisiossa esiintyi Peteliuksen ja Hietasen lisäksi myös Jope Ruonansuu.
Serpien kylässä -CD:t
EMI on julkaissut kaikki vuosien 1986-1999 aikana tulleet Yömyöhät Serpien kylässä -nimisenä tupla-CD-levyjen sarjana. Levyt on julkaistu kahdessa boxissa. Ensimmäisessä boxissa on sarjan neljä ensimmäistä osaa sekä ekstralevy Kovan päivän ilta haastattelu. Se sisältää Kalevi Pollarin tekemän radiohaastattelun. Toinen boxi sisältää osat 5-8 sekä osan 0. Osa 0 sisältää yhden CD:n, jossa on kaikkien aikojen ensimmäinen Yömyöhä, Hellyysilta. Tupla-CD:t 1-6 sekä ekstralevy Kovan päivän ilta haastattelu on julkaistu myös erillisinä. Ohjelmien välimusiikkeja ei kuulla CD-versioissa.
Luontoilta -C-kasetti
Yömyöhien toinen jakso, Luontoilta, julkaistiin vuonna 1986 C-kasettina. C-kasetilla ei ollut mukana ohjelman välimusiikkeja.
Rieti
Rietissä olevalla Piazza San Rufo.-aukiolla sijaitsee Italian maantieteellinen keskipiste, joka tunnetaan latinankielisellä nimellä Umbilicus Italiae.
Historia
Rietin alue oli alun perin Sabine-heimon aluetta. 200-luvulla siitä tuli Rooman valloituksen jälkeen merkittävä tieverkon solmukohta. Rooman valtakunnan kukistuttua barbaarit tuhosivat Rietin, mutta kaupunki jälleenrakennettiin myöhemmin roomalaisten avustuksella.
Liikenne
Rietiin pääsee moottoritietä A1, joka kulkee Roomasta Firenzeen, jäämällä Ortessa ja jatkamalla tietä SS.79. Kaupunkiin on myös rautatieyhteys.
Suomi–Ruotsi-maaottelu 1947
Suomi–Ruotsi-maaottelu vuonna 1947 käytiin Göteborgissa Slottskogsvallenin urheilukeskuksessa 31. heinäkuuta ja 1. elokuuta. Vain miehet kilpailivat.
Kari Mette Johansen
Kari Mette Johansen (s. 11. tammikuuta 1979 Fredrikstad) on norjalainen käsipalloilija. Hän pelasi Norjan maajoukkueessa 203 maaottelua ja teki niissä 493 maalia. Hän voitti olympiakultaa Pekingissä 2008 ja Lontoossa 2012,. maailmanmestaruuden Brasiliassa 2011 sekä Euroopan-mestaruuden Unkarissa 2004, Ruotsissa 2006, Makedoniassa 2008 sekä Tanskan ja Norjan yhdessä järjestämissä kisoissa 2010. Seuratasolla hän edusti Larvikia.
Liikunnan aluejärjestö
Liikunnan aluejärjestöt ovat alueellisia maakuntien rajoja noudattavia yhdistyksiä, joiden jäseninä on pääasiassa alueidensa urheiluseuroja. Liikunnan aluejärjestöjä on 15. Ne saavat toimintaansa avustuksia mm. opetus- ja kulttuuriministeriöltä. Aluejärjestöt tuottavat jäsenilleen koulutusta, tarjoavat tukipalveluja ja järjestävät tapahtumia sekä leirejä.
Liikunnan aluejärjestöjärjestelmä luotiin vuonna 1993, kun urheilun keskusjärjestö Suomen Liikunta ja Urheilu perustettiin. Liikunnan aluejärjestöt olivat Suomen Liikunta ja Urheilun jatkajaksi perustetun Valon jäseniä, mutta ne eivät liittyneet sen korvanneen uuden Olympiakomitean kumppanuusjäseniksi, koska eivät olisi saaneet äänivaltaa vuosikokouksessa.
SS Emmy Friederich
Valmistus
Alus tilattiin Russell and Companyltä Greenockista Yhdistyneestä kuningaskunnasta. Se laskettiin vesille 27. lokakuuta 1904, ja se valmistui vielä samana vuonna.
Palvelus
Aluksen omistajina olivat aluksi brittiläiset laivanvarustajat, ja sen nimi oli SS Borderer.
Vuonna 1929 aluksen osti hampurilainen Reederei Eugen Friederich -varustamo, joka muutti sen toukokuussa 1930 tankkeriksi. Emmy Friederich lähti 16. lokakuuta 1939 Tampicosta Meksikosta lastinaan jäähdytysaineita Saksan laivaston Atlantilla purjehduksella olevan taistelulaivan Admiral Graf Speen ammusvarastojen jäähdytysjärjestelmään. Yhdysvaltain laivaston puolueettomuudenvalvontaristeilyllä olevat alukset, kuten lentotukialus USS Ranger ja raskas risteilijä USS San Francisco, määrättiin etsimään alus ja seuraamaan sitä.
Britannian kuninkaallisen laivaston kevyt risteilijä HMS Orion ja Kanadan kuninkaallisen laivaston hävittäjä HMCS Saguenay havaitsivat 24. lokakuuta aluksen Jukataninsalmessa. Kevyt risteilijä HMS Caradoc pysäytti aluksen, jolloin Emmy Friederichin miehistö upotti aluksensa estääkseen sen joutumisen viholliselle.
Mäkihypyn maailmancup 2003–2004
Mäkihypyn maailmancup 2003–2004 käsitti 28 osakilpailua, joista viisi peruttiin. Ensimmäinen osakilpailu pidettiin Kuusamossa Suomessa 28. marraskuuta 2003 ja viimeinen osakilpailu Oslossa Norjassa 14. maaliskuuta 2004.
Rosso Fiorentino
thumb|225px|Rosso Fiorentino: 'Ristiltäotto'', 1521, 375 × 196 cm.
Rosso Fiorentino tai Il Rosso (8. maaliskuuta 1495 Firenze, Italia – 14. marraskuuta 1540 Pariisi, Ranska) oli italialainen manieristinen taidemaalari, joka oli syntymänimeltään Giovan Battista di Jacopo.
Fiorentino aloitti taideopiskelunsa Andrea del Sarton työpajassa yhdessä aikalaisensa Pontormon kanssa. Vuoden 1527 Rooman valloituksen ja ryöstön jälkeen Fiorentino muutti Ranskaan, jossa asui kuolemaansa asti. Hän pääsi Frans I:n hoviin ja oli yhdessä Francesco Primaticcion kanssa merkittävimpiä taiteilijoita, joka työskenteli Fontainebleaun linnassa, jossa Fiorentino vietti suuren osan elämästään. Primaticcio otti päävastuun linnan taiteellisesta puolesta Fiorentinon kuoleman jälkeen.
Veturimiehet heiluttaa
Veturimiehet heiluttaa on 4. syyskuuta 1992 ensi-iltansa saanut suomalainen elokuva. Elokuva kuvattiin suurimmaksi osaksi Porissa, mutta sitä kuvattiin myös Helsingissä, Espoossa, Lappeenrannassa ja Sipoossa elo–marraskuussa 1991 ja tammikuussa 1992. Veturimiehet heiluttaa sai ensi-iltansa Ruotsissa 26. maaliskuuta 1993.
Elokuva oli Kari Paljakan ensimmäinen kokoillan elokuva. Se pohjautuu Juha Lehtovuoren käsikirjoitukseen, joka voitti vuonna 1990 Suomen elokuvasäätiön käsikirjoituskilpailun, 100 000 markan suuruisen "Käsikirjoitus-Finlandian". Elokuva julkaistiin Finnkinon toimesta VHS-kasetille ja VLMedia Oy julkaisi elokuvan DVD:lle 4K-digitoituna KAVI:n toimesta vuonna 2016.
Elokuva kertoo kaveruksista, joista toinen lähtee opiskelemaan Helsingin yliopistoon, ja toinen jää Poriin löytämättä oikein elämälleen suuntaa. Lopulta vanha ystävyys huipentuu kolmiodraamaan yhteisen ihastuksen takia. Tosielämän opiskelukaverit, Teatterikorkeakoulusta juuri valmistuneet Santeri Kinnunen ja Samuli Edelmann saivat elokuvasta hyvän alun uralleen.
Arvioita
Helsingin Sanomien kriitikko Mikael Fränti kirjoitti elokuvan olevan juuri sellainen, jota Suomessa oli vuosia odotettu: ”Veturimiehet heiluttaa liikuttaa, koskettaa, repäisee itkemään, jos katsoja pystyy kerrankin luopumaan kyynisestä ja vähättelevästä asenteestaan. Sitä ei kannata mennä kokemaan viileän älyllisin asein, sillä se kulkee tunteita hellien tässä ajassa, välittää nuoruuden kieltä, puhuu aidosti ja todesti. Se on luonteva mutta rikas katsoa.” Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä sanoi elokuvan tyylikkään toteutuksen ja luontevan kerronnan paikkaavan juonen ja henkilöhahmojen ohuutta. Häneltä Veturimiehet heiluttaa sai neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
WRC 8
WRC 8: World Rally Championship (lyhyesti WRC 8) on Kylotonnin kehittämä ja Bigben Interactiven julkaisema ralliaiheinen ajopeli, joka perustuu rallin MM-sarjan kauteen 2019. Peli julkaistiin Microsoft Windows-, PlayStation 4- ja Xbox One -alustoille.
WRC 8 julkistettiin helmikuussa 2019. Se sisältää uutena edellisiin peliin nähden dynaamisen sään, joka muuttuu kesken erikoiskokeen. Uratila uusittiin täysin lisäten uusia ominaisuuksia, kuten Codemastersin Formula 1 -pelisarjassa. Lisäksi pelissä on vanhoja ralliautoja, kuten Lancia Stratos ja Volkswagen Polo R WRC. Erikoiskokeita on tällä kertaa enemmän, yhteensä 102 ja 14 eri maassa.
Jon Nödtveidt
Jon Nödtveidt (28. kesäkuuta 1975 – 13. elokuuta 2006) oli vuonna 1989 perustamansa ruotsalaisen death metal/black metal -yhtye Dissectionin kitaristi-laulaja. Hän oli myös MLO:n (Misanthropic Luciferian Order) jäsen.
Nödtveidt esiintyi myös muutamissa muissa yhtyeissä, muun muassa Necrophobic, The Black, De Infernali, Nifelheim, Ophthalamia, Satanized, Siren's Yell ja Terror (grindcore-yhtye jossa oli mukana At the Gatesin jäseniä).
Hän myös kirjoitti Metal Zone -lehteen artikkeleita black metal -aiheista.
Vuonna 1997 Nödtveidt tuomittiin vankilaan 38-vuotiaan homoseksuaalin algerialaismiehen, Josef Ben Maddourin murhan avunannosta. Vankilassa hän sävelsi ja sanoitti Reinkaos -levyn sekä opiskeli ja tutki okkultismia. Hänet vapautettiin vankilasta vuonna 2004, jonka jälkeen hän kokosi Dissectionin uudelleen.
Nödtveidt löydettiin kuolleena asunnostaan Hässelbysta, Tukholman lähiöstä 16. elokuuta 2006. Hän oli ampunut itseään haulikolla päähän palavista kynttilöistä muodostetun ympyrän sisällä. Dissectionin virallinen kotisivu vahvisti kuoleman myöhemmin.
Ensimmäiset artikkelit tapahtumasta kertoivat Nödtveidtin löytyneen kuolleena auki oleva Saatanallinen raamattu edessään, mutta Dissectionin kitaristi Set Teitan kumosi väitteen myöhemmin. Hänen mukaansa Nödtveidtin edessä ollut kirja ei ollut Anton Szandor LaVeyn kirjoittama 'Saatanallinen raamattu', vaan MLO:n suurmestari Frater Nemidialin Liber Azerate.
Maksim Gorkin muotokuva
Maksin Gorkin muotokuva on taiteilija Akseli Gallen-Kallelan öljyvärimaalaus, 70 × 89cm, kankaalle vuodelta 1906. Tämä Ateneumin taidemuseo n hallussa oleva työ on Lydia Keirknerin testamenttilahjoitus museolle vuonna 1945.
Aseli Gallen-Kallela maalasi useita maalauksia Maksim Gorkista vuonna 1906. Maksim Gorki oli joutunut pakenemaan Venäjältä tuona vuonna ja sai turvapaikan Gallen-Kallelan luota yhdessä näyttelijä Maria Andrejevan kanssa. Gallen-Kallelaa ja Gorkia yhdisti osallistuminen Mir iskusstva -liikkeen syntyyn Pietarissa 1890-luvun loppuvuosina. Liikkeen johtoajatus oli taiteen vapaus, ja siihen osallistui sekä venäläisiä että suomalaisia taiteilijoita.
Tässä Ateneumin taidemuseon hallussa olevassa Maksim Gorkin muotokuva -maalauksessa Gorki istuu hieman kumarassa mustiin pukeutuneena. Hän katsoo surumielisen oloisena taiteilijaa, joka luo hänestä varsin eleettömän työn. Maksim Gorkista on muotokuva myös ainakin Turun taidemuseolla.
Gorki ja Andrejeva matkasivat Suomesta edelleen ulkomaille. Gallen-Kallela ja Gorki tapasivat viimeisen kerran luultavasti Pietarissa vuonna 1917 suomalaisen taidenäyttelyn avajaisissa juuri ennen vallankumouksen puhkeamista.
Tribuuni
Tribuuni oli antiikin Roomassa useiden virkamiesten ja upseerien virkanimi:
Tribuuni oli virkanimi myös Bysantin valtakunnassa – katso bysanttilaiset arvonimet.
Kansantribuuni
Kansantribuuni (lat. tribunus plebis) oli Rooman valtakunnan aikainen virkamies, jonka ensisijainen tehtävä oli edustaa plebeijiä. Tribuunit valittiin vaaleilla vuodeksi kerrallaan plebeijien kansankokouksessa (Concilium plebis tai Comitia tributa). Vain kansantribuunit saivat kutsua kokouksen koolle, he myös johtivat kansankokouksia ja plebeijien ediilivaaleja. Kansantribuuneja valittiin kaksi kerrallaan, eivätkä nämä olleet riippuvaisia toisiinsa nähden. Kansantribuuneilla oli veto-oikeus senaatin päätöksiin, mikä tekikin virasta poliittisen aseen, sillä lahjomalla tribuunin puolelleen saattoi estää itselleen haitallisten lakien voimaantulon. Virka oli tarkoitettu vain plebeijeille, mutta vuonna 59 eaa. Publius Clodius Pulcher onnistui juonittelemaan itsensä virkaan, vaikka olikin patriisi. Tämän hän mahdollisti adoptoimalla itsensä varakkaaseen plebeiji-sukuun.
Kansantribuunin oikeuksista (tribunicia potestas) tuli Augustuksen myötä osa Rooman keisarin valtaoikeuksista. Kansantribuunien valta väheni keisarikaudella, vaikka heidän virkansa ei kokonaan hävinnytkään.
Rahoitus
Rahoitus on varojen hankkimista jonkin hankkeen toteuttamiseksi. Yritystoiminnassa se on osa-alue, jonka tehtävänä on omaisuuden tuoton maksimointi ja rahoituksen kustannusten minimointi. Tieteenalana rahoitus tutkii menetelmiä, joilla yksilöt, yritykset sekä organisaatiot järjestävät ja käyttävät rahallisia resurssejaan ottamalla huomioon toimintaansa liittyvät riskit. Termillä rahoitus voidaan tarkoittaa seuraavia toimintoja:
Rahoituksen teoria
Akateemisesti tarkasteltuna rahoituksen tieteellinen tutkimus voidaan karkeasti jakaa kahteen pääluokkaan: 1) markkinoiden tehokkuuteen ja 2) behavioristiseen koulukuntaan. Ensimmäistä koulukuntaa voidaan pitää yleisesti hyväksyttynä normatiivisena rahoitusteorian tieteellisenä valtavirtanäkemyksenä; joka perustuu odotetun hyödyn matemaattisten aksioomien laskemiselle, markkinoiden tehokkuudelle sekä rationaaliselle päätöksenteolle. Tätä asetelmaa pyrkii haastamaan rahoitusteorian deskriptiivinen behavioristinen suuntaus; joka tiedostaa sen etteivät inhimilliset taloudelliset toimijat ole johdonmukaisen rationaalisia päätöksissään, tai ainakin tämä järjen käyttö ja tunteiden sivuuttaminen on rajallista. Lisäksi erilaisten anomalioiden olemassaoloa rahoitusmarkkinoilla on ollut vaikea perustella odotetun hyödyn maksimoinnilla tai sijoittajien rationaalisella päätöksenteolla.
Yleisemmällä tasolla rahoitusteorian mukaan sijoituksen tuotto ja riski kulkevat niin sanotusti "käsi kädessä". Epävarmuuden kasvaessa myös rahan kustannuksen on noustava, sillä rahoittaja haluaa kohtuullista kompensaatiota kantamalleen riskille. Toisin sanoen, mitä riskialttiimpi sijoituskohde on, sitä suurempi on tuoton odotusarvon oltava. Esimerkiksi osakesijoituksia voidaan pääsääntöisesti pitää riskialttiimpina kuin korkosijoituksia, joten niistä voidaan myös odottaa keskimäärin korkeampaa tuottoa. Vastaavasti pitkäaikaiset sijoitukset ovat lyhytaikaisia sijoituksia riskialttiimpia ja siten niiden voidaan myös odottaa tuottavan paremmin. On kuitenkin huomioitava, että korkeampi tuoton odotusarvo ei sinänsä takaa parempaa tuottoa, sillä riskialttiimmissa kohteissa volatiliteetti eli keskihajonta on suurempi, joten on mahdollista saada sekä suuria tuottoja, että myös suuria tappioita. Tuottopotentiaalin kasvaessa tappioiden riski kasvaa myös.
Rahoituksen opetus Suomen yliopistoissa
Rahoitusta voi opiskella pää- tai sivuaineena kauppatieteiden kandidaatin ja maisterin tutkintoa suoritettaessa. Rahoituksen opetus ja tutkimus jakaantuu pääosin yritysrahoitukseen keskittyvään ja rahoitusmarkkinoihin keskittyvään opetukseen ja tutkimukseen. Kauppatieteiden ylioppilaille rahoitus on yksi suosituimmista pääaineista. Helsingin kauppakorkeakoulussa, Vaasan yliopistossa, sekä Lappeenrannan teknillisessä yliopistossa se on perinteisesti ollut suosituin pääaine. Rahoitusta voi opiskella pääaineena seuraavissa yliopistoissa:
Lester Bangs
Leslie Conway "Lester" Bangs (13. joulukuuta 1948 – 30. huhtikuuta 1982) oli yhdysvaltalainen eksentrinen rocktoimittaja, muusikko ja Lou Reed -fani. Bangsin gonzo- ja beat-vaikutteista kirjoitustyyliä luonnehditaan radikaaliksi ja luovaksi. Bangs työskenteli muun muassa Creem- ja Rolling Stone -musiikkilehdille. Bangs kuoli 33-vuotiaana luultavasti vahingossa tapahtuneeseen lääkkeiden yliannostukseen, pitkään jatkuneen flunssan päätteeksi.
Lapsuus ja nuoruus
Bangs syntyi Kaliforniassa teksasilaislähtöisten vanhempien perheeseen. Hänen isänsä Conway Bangs oli tuurijuoppo kuorma-autonkuljettaja ja äitinsä Norma Bangs vannoutunut Jehovan todistaja. Äiti otti nuoren Leslien usein mukaansa saarnaustyöhönsä ja rajoitti lapsen harrastuksia. Vanhemmat muuttivat erilleen kun Leslie oli kahdeksanvuotias. Pian tämän jälkeen isä-Bangs kuoli tulipalossa. Norma Bangs meni töihin ravintolaan, ja Leslie pääsi ajoittain uppoutumaan kiinnostuksensa kohteisiin: kirjallisuuteen ja musiikkiin, etenkin jazziin ja elokuvamusiikkiin.
Anssi Simojoki
Niilo Anssi Ylermi Simojoki (7. syyskuuta 1944 Isokyrö – 6. heinäkuuta 2020 Uusikaupunki ) oli suomalainen pappi, lähetystyöntekijä, teologi ja runoilija.
Lester Bangs
Lapsuus ja nuoruus
Bangs alkoi käyttää itsestään nimeä "Lester" ennen lukioikää. Lukiossa hän kasvatti pitkän tukan eikä noudattanut koulun sääntöjä. Suhteet joihinkin opettajiin olivat kireät ja Bangs erotettiin koulusta määräajaksi useaan otteeseen. Hän toimi kuitenkin aktiivisesti koulun näytelmä- ja puhetaitokerhoissa ja menestyi niissä. Myös äidinkielenopinnot sujuivat erinomaisesti, vaikka opettajat vaihtuivat.
Anssi Simojoki
Simojoen vanhemmat olivat eversti Niilo A. A. Simojoki (ent. Simelius) ja opettaja Siiri Palmu. Hän valmistui ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta vuonna 1963 ja teologian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1972. Valmistuttuaan hänet vihittiin papiksi Turun arkkihiippakuntaan. Simojoki valmistui teologian lisensiaatiksi Åbo Akademista 1993 ja väitteli teologian tohtoriksi 1997. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa Apocalypse Interpreted käsitteli Ilmestyskirjan tulkintoja Suomessa.
Lester Bangs
Lapsuus ja nuoruus
Bangs halusi ammattikirjoittajaksi, ja unelmoi muuttavansa New Yorkiin. Asuminen uskovaisen äidin kanssa oli vaikeaa, etenkin Lesterin löydettyä rock-musiikin The Beatlesin, Rolling Stonesin, Bob Dylanin ja Yardbirdsin kautta. Bangs janosi uusia kokemuksia, ja kokeili monenlaisia päihteitä alkoholin lisäksi. Romilar-yskänlääke muodostui pitkäaikaiseksi addiktioksi.
Kirjoittajan ura
Bangs kehitti kirjoitustyylin, joka ei kumartanut kuvia. Hän ryhtyi freelancetoimittajaksi 1969, 20-vuotiaana. Bangs kirjoitti aluksi lähinnä levyarvosteluja Rolling Stone -lehteen, ja vuodesta 1970 alkaen myös Creemiin. Sittemmin Bangs muutti Detroitiin Creemin toimittajaksi tekemään levy- ja konserttiarvioita sekä artistihaastatteluja ja muita artikkeleita. Bangs ajautui välirikkoon Rolling Stone -lehden johtoportaan kanssa 1973 ja lopetti vakituisen työn Creemissä 1976. Tämän jälkeen hän kirjoitti artikkeleita moniin eri lehtiin, muiden muassa Village Voiceen, Stereo Review'hun ja New Musical Expressiin.
Anssi Simojoki
Simojoki toimi virallisena apulaisena Laitilan (1972–1973) ja Porin Teljän (1973–1975) seurakunnissa sekä Lapin kirkkoherrana 1975–1990. Pisimmän työjakson hän teki lähetystyössä Keniassa (1989–2009), ensin Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen (SLEY) ja vuodesta 1996 yhdysvaltalaisen Lutheran Heritage Foundationin palveluksessa. Jälkimmäisessä ominaisuudessa hän johti luterilaisen kirjallisuuden käännöstyötä swahiliksi ja muille Afrikan kielille.
Lester Bangs
Kirjoittajan ura
Bangs kirjoitti Blondie-yhtyeestä samannimisen kirjan, joka julkaistiin 1980. Yhdessä Paul Nelsonin kanssa hän kirjoitti Rod Stewartista vuonna 1981 julkaistun teoksen Rod Stewart. Bangs toimitti osuuksia lukuisiin musiikkiantologioihin ja hakuteoksiin.
Anssi Simojoki
Simojoki oli Paavalin synodin perustajajäsen ja tuli varsinkin 1980-luvulla tunnetuksi kirkon naispappeutta vastustavan tunnustuksellisen liikkeen johtavana hahmona. Siirryttyään seurakuntatyöhön Satakuntaan, Simojoki kotiutui rukoilevaiseen herätysliikkeeseen, jossa hän nousi näkyvään asemaan. Hän toimi muun muassa Länsi-Suomen Herännäislehden päätoimittajana (1984–1989) sekä Halullisten sielujen hengellisten laulujen neliäänisen nuottilaitoksen toimittaneen työryhmän puheenjohtajana.
Lester Bangs
Muusikon ura
Kirjallisesti lahjakas Bangs teki oivaltavaa ja toimivaa lyriikkaa. Bangsillä oli kova halu oppia soittamaan jotakin instrumenttia. Saksofoni, kitara, piano ja rummut jäivät yrityksen asteelle, mutta huuliharpun soitto ja laulu sujuivat tyydyttävästi. Bangs julkaisi omia kappaleitaan soolosinglellä ja teki yhteistyötä eri artistien kanssa, niin konserteissa kuin levyilläkin. Ajoittain Bangs keskittyi musiikkityöhönsä niin, että kirjoituspalkkiot eivät riittäneet kunnon elantoon.
Anssi Simojoki
Keväällä 2015 Simojoki menetti oikeutensa toimia pappina Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa hoidettuaan Lähetyshiippakuntaan kuuluvan seurakunnan tehtäviä.
Simojoki julkaisi runokokoelman Yölintu (1988).
Struven ketju
thumb|upright|Ketjun suunnittelija F. G. W. Struve. thumb|Struven ketju. thumb|upright|Struven ketjun pohjoisin piste [[Fuglenesissa, Norjassa.]] thumb|[[Tornion perinteikäs Alatornion kirkon torni oli keskeisimpiä suomalaisista mittausketjun pisteistä.]] thumb|Struven ketjun referenssimeridiaani valittiin Tarton tähtitornin ([[Viro) mukaan.]] thumb|Liettuan kahden [[Liettuan liti|litin postimerkki Meškonysin pisteestä.]] thumb|upright|Struven ketjun piste Štšekotskin kylän metsässä [[Ivanavassa, Valko-Venäjällä.]] thumb|upright|Struven kolmioketju Suomessa
Struven ketju on 1800-luvun alkupuolella rakennettu kolmiomittausketju Pohjoisen jäämeren ja Mustanmeren välillä. Sen tarkoituksena oli selvittää yhden pituuspiirin pituus mahdollisimman pitkältä matkalta ja mahdollisimman pohjoisessa. Tuon tiedon avulla voitiin entistä luotettavammin laskea maapallon tarkka muoto ja koko. Nimensä hanke sai ideoijansa ja päätoimeenpanijansa F. G. W. Struven mukaan. Ketju toteutettiin pääosin silloisen Venäjän alueella; vain pohjoisin osa sijoittui Ruotsi-Norjan alueelle. Nykyisin ketju kulkee kymmenen eri valtion kautta. Hanke tunnetaan myös nimellä Venäläis-skandinaavinen astemittaus. Sen tuloksilla oli myöhemmin suuri merkitys itsenäisen Suomen oman geodeettisen runkoverkon ja karttatuotannon perustana.
Ketju on yksi Unescon maailmanperintökohteista. Suomen Museovirasto on luokitellut Struven ketjun Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Luonnehdinta ja historia
Struven kolmioketju muodostui 258 peruskolmiosta ja 265 peruspisteestä. Perustettaessa se kulki silloisten Venäjän ja Ruotsin halki. Nykyisten Norjan, Ruotsin, Suomen, Venäjän, Viron, Latvian, Liettuan, Valko-Venäjän, Moldovan ja Ukrainan alueella. Mittaukset kestivät 40 vuotta ja ne saatiin päätökseen vuonna 1855. Peruspisteistä 34 parhaiten säilynyttä ja kulttuurihistoriallisesti arvokkainta on valittu suojeltaviksi Unescon maailmanperintöluetteloon.
Struve oli baltiansaksalainen matemaatikko ja tähtitieteen professori. Hän suunnitteli kolmiomittausketjun maapallon koon ja muodon selvittämiseksi ranskalaista Pierre-Louis Moreau de Maupertuis’ta tarkemmin. Maupertuis oli osoittanut 1730-luvulla muun muassa Tornionjokilaaksossa tekemiensä mittausten avulla, että maapallo on navoiltaan litistynyt.
Suomen osuus
Struven ketjun Suomen suuriruhtinaskunnan-osuus alkoi Suursaarelta Suomenlahdelta ja päättyi Tornioon. Mittaukset tällä osuudella toimitettiin lähes kokonaan suomalaisin voimin. Vuonna 1819 Struve oli ollut yhteydessä Turun observatorion päällikköön H. J. Walbeckiin, joka lähti hankkeeseen mukaan. Hän teki tiedustelumatkoja Etelä-Suomen eri osiin selvittääkseen kolmiopisteiksi sopivia korkeita paikkoja. Kenttätyöt alkoivat vuonna 1830. Niitä tekemään palkattiin kolme suomalaista upseeria: Alexander Rosenius, David Oberg ja Karl Melan. Aluksi he määrittivät pisteiden lopulliset paikat etelärannikolta Kajaaniin ja rakennuttivat kolmiomittaustornit ja viitat. Vuosina 1832–1835 Oberg ja Melan tekivät kulmamittauksia. Heidän siirryttyään muihin tehtäviin työtä Suomessa jatkoi Helsingin yliopiston observatorion amanuenssi Fredrik Woldstedt. Vuosina 1836–1845 Woldstedt saattoi muutaman maanmittarin avustuksella päätökseen Suomen osuuden työt.
Lapin osuus
Ketjunsa jatkamiseksi Torniosta Jäämerelle Struve sai sovittua Ruotsin ja Norjan viranomaisten kanssa yhteistyöstä siten, että Ruotsi vastasi jatkotöistä Torniosta Kautokeinoon ja Norja sieltä eteenpäin Nordkappiin. Ruotsin osuudella mittauksia johti tiedeakatemian astronomi Selander ja Norjan osuudella Oslon observatorion johtaja Hansten. Ruotsalaisten mittaukset Lapissa toteutettiin vuosina 1846–1851. Kolmioketju seurasi Tornionjoen–Muonionjoen laaksoa. Se sijoittui alkuosaltaan puoliksi Suomen puolelle ja Käsivarren Lapissa kokonaan Suomeen.
Pisteiden ylläpito
Suomen pisteet merkittiin poraamalla kallioon muutaman sentin halkaisijaltaan oleva reikä. Tiettävästi poranreikiin kiinnitettiin lyijyllä myös kuparilaatta, mutta ne ovat aikojen saatossa hävinneet kaikilta pisteiltä. Lyijy oli tuohon aikaan arvokasta materiaalia poranreikiin säilöttäväksi, joten tarinoiden mukaan lyijy päätyi paikallisten metsämiesten luodeiksi. . 1880-luvulla Suomessa heräsi ajatus Struven pisteiden käyttämisestä Suomen omissa kartoitustöissä. Kun ei tiedetty, olivatko yli 50 vuotta aiemmin maastoon tehdyt merkinnät säilyneet, päätettiin selvittää asia. Vuosina 1886 ja 1888 ylioppilas (myöhemmin Suomen Teknillisen Korkeakoulun ensimmäinen maanmittauksen professori) Alfred Petrelius teki kaksi tutkimusmatkaa, joiden tarkoituksena oli löytää mahdollisimman moni Struven pisteistä. Kaikkiaan 64:stä Suomen osuudella maastoon merkitystä pisteestä hän löysi 52 ja parin muun pisteen sijainnin pystyi muutoin paikallistamaan. Löytyneet merkit suojattiin kivistä muuratulla päällysrakenteella. Vuonna 1913 Teknillisen korkeakoulun geodesian assistentti K. H. Mannermaa teki Petreliuksen esimerkkiä seuraten vastaavan tutkimusmatkan Struven ketjun Lapin pisteille.
Struven ketjun perusviivat
Suomeen mitattiin kolme ketjun kymmenestä perusviivasta. Elimäen Ratulan perusviiva on 2 629 metriä pitkä ja Oulun perusviiva 2 934 metrin pituinen. Molempien perusviivojen vaakatarkkuus oli 2 millimetriä. Ylitorniolle mitattiin 2 962 metriä pitkä perusviiva Aavasaksan lähelle.
Struven ketjun suojellut pisteet Suomessa
Maailmanperintöluetteloon Suomen alueelta listatut pisteet sijaintitietoineen ovat seuraavat:
Struven ketjun kaikki pisteet Suomessa
Luettelo kaikista Suomen pisteistä. Pisteitä 1–14 ja 87–90 käytettiin Elimäen ja Oulun perusviivojen mittauksissa sekä Suomen ja Ruotsin verkkojen yhteen sitomisessa. Vain osa niistä kuuluu varsinaiseen Struven ketjuun. Suursaaressa, entisessä Suomessa, on kaksi Struven pistettä, Mäkiinpäällyksellä ja Majakallion itäpuolella.
Struven ketjun suojellut pisteet muissa maissa
Unescon kohdeluettelon listaamat muualla kuin Suomessa sijaitsevat suojellut pisteet sijaintitietoineen:
Venäjä
Molemmat Venäjän pisteet sijaitsevat Suursaarella:
12. helmikuuta
12. helmikuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 43. päivä. Vuodesta on jäljellä 322 päivää (karkausvuonna 323).
Juhlapäiviä
Katso myös: kalenteri ~ 11. helmikuuta, 13. helmikuuta
Kuoleman vaellus
Kuoleman vaellus on taiteilija Magnus Enckellin symbolistinen lyijykynä- ja vesivärityö paperille vuodelta 1896. Kooltaan työ on 50,5 cm × 67,5 cm, ja se kuuluu Ateneumin taidemuseon kokoelmiin, jonne se hankittiin vuonna 1926.
Akvarellissaan Kuoleman vaellus Magnus Enckell tarkastelee ohi kiiruhtavaa kuolemaa etäältä, ikään kuin ulkopuolisena. Kuolema-hahmo kulkee siinä aukealla talvimaisemassa, yksinäisenä, kohmeisena, paljain käsin ja jaloin. Luonnosmaisesti maalattu kuolema on pukeutunut synkkiin mustiin vaatteisiin ja luo realistisen, läheisen tunnun talven hiljaista maisemaa vasten. Aika on jähmettynyt koskemattomaan lumen pintaan ja hiljaisuuteen, mutta kuolema ei levähdä vaeltaessaan. Enckellin vaeltava kuolema aihe oli tuttu Suomessa, varsinkin sen itäosissa. Siellä eli voimakkaana kuva personoidusta kuolemasta, joka kulki kylästä kylään, milloin ruton milloin horkan, ruven tai tautiukon lailla. Sen Magnus Enckell kuvaa tässä työssään tutuksi, mutta kuitenkin niin ei-toivotuksi vieraaksi talvimaisemaan.
Keväällä 1896 Enckell oleskeli usean kuukauden ajan Pietarissa. Aivan varmaa ei ole, onko akvarelli maalattu tuon matkan aikana vai jo vähän sitä ennen; kuitenkin tiedetään, että se valmistui kevättalvella 1896.
Martin Vráblík
Martin Vráblík (s. 4. heinäkuuta 1982 Vsetin) on tšekkiläinen entinen alppihiihtäjä.
St. Moritzin MM-kilpailuissa 2003 Vráblík sijoittui syöksylaskussa 40:nneksi. Bormion MM-kilpailuissa 2005 hän oli pujottelussa 26:s. Torinon olympialaisissa 2006 hän sijoittui alppiyhdistetyssä 12:nneksi, pujottelussa 21:nneksi ja supersuurpujottelussa 38:nneksi. Åren MM-kilpailuissa 2007 sekä Val d’Isèren MM-kilpailuissa 2009 Vráblík jäi ilman tulosta. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän sijoittui superalppiyhdistetyssä 31:nneksi. Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 Vráblík sijoittui superalppiyhdistetyssä 17:nneksi. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän oli superalppiyhdistetyssä 15:s, syöksylaskussa 36:s ja supersuurpujottelussa 41:s. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui superalppiyhdistetyssä 16:nneksi, suurpujottelussa 31:nneksi, supersuurpujottelussa 33:nneksi ja syöksylaskussa 35:nneksi.
Alppihiihdon maailmancupissa Vráblík kilpaili ensimmäisen kerran Wengenin pujottelussa tammikuussa 2004. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Kvitfjellin superalppiyhdistetyssä maaliskuussa 2007 oltuaan 30:s. Parhaimmillaan hän on sijoittunut maailmancupissa kolme kertaa sijalle 23, joka kerta superalppiyhdistetyssä. Nämä sijoitukset hän saavutti Val d’Isèressa joulukuussa 2008, Sotšissa joulukuussa 2012 sekä Wengenissä tammikuussa 2014.
Opettajatar seikkailee
Opettajatar seikkailee on Aarne Tarkaksen ohjaama ja käsikirjoittama elokuva vuodelta 1960.
Elokuvassa esiintyy ensimmäisen kerran Tarkaksen henkilögalleriaan kuuluva rikoskaksikko Arska ja Ville, joista Leo Jokela esittää Arskaa ja Risto Mäkelä ensimmäisessä elokuvaroolissaan Villeä. Toisen kerran mukana olivat höynäytettävät poliisit Koukku ja Ripatti. Elokuva aloittaa Tarkaksen uralla uuden lajityypin, sillä tämä oli Tarkaksen ensimmäinen seurapiiri-irvailuelokuva.
Elokuva oli yleisömenestys. Myöhemmissä kritiikeissä väärinkäsityskomediaa on kuitenkin pidetty kokonaisuutena epätasapainoisena. .
Juoni
Leni Katajakosken esittämä tyttökoulun historianopettaja, maisteri Leena Kataja, on ankara moraalinvartija, joka ei siedä nuorten rakkaussuhteita ja muita koululaisten moraalille sopimattomia asioita. Hän jopa antaa eräälle tyttökoululaiselle käytöksenalennuksen, kun tämä jää kiinni suutelemasta poikaa. Opettajat tulevat siihen tulokseen, että he lähtevät iltamien sijasta viettämään iloista päivää autiolla saarella.
Tyttökoululaiset saapuvat saarelle, jolla asuu heidän tietämättään taiteilija Pertti Rinne (Tommi Rinne) kaikkine röyhelöpartoineen. Yksi tyttökoululaisista on Tantalle pahoissaan ja lähtee tyttökoululaisten ja maisteri Tyynelän kanssa ennen häntä. Taiteilija ja opettajatar viettävät saarella yön yhdessä. Seuraavana päivänä Leena Kataja löytää koulun taidenäyttelyssä ”Alaston nymfi” -nimisen taulun, joka on Pertti Rinteen käsialaa ja jolle Rinne on antanut Leenan kasvot. Kataja vohkii taulun taidenäyttelystä, ja pian se joutuukin alamaailman ja yksinkertaisten poliisimiesten käsiin. Mukaan tempautuu myös muuta henkilögalleriaa. Leenaa epäillään kaikenlaisista tauluvarkauksista, ja hän saakin ”Liukas-Leenan” nimen, sillä häntä luullaan helsinkiläiseksi tauluvaras Leena Suuroseksi.
Julkaisu
Sen ensi-ilta oli 28. lokakuuta 1960 Helsingissä. Silloin elokuvaa esitettiin Rexissä ja Tuulensuussa. Elokuva on esitetty usein televisiossa.
Vastaanotto
Elokuva oli yleisömenestys. Osa aikalaiskriitikkojen arvioista elokuvasta alkoi olla myönteisiä, toisin kuin monien muiden Tarkasten ohjausten suhteen. Myöhemmissä kritiikeissä elokuvaa on kuitenkin pidetty hauskuudestaan huolimatta tasapainottomana, sillä ”vauhdikkaan väärinkäsityskomedian nasevat ainekset ja hosuva toteutus jäävät tekijälleen tyypilliseen harmittavaan epätasapainoon” (Arto Pajukallio, ''Helsingin Sanomat). Kokonaisuutta on sanottu myös hahmottomaksi.
Mari-Elizabeth Morgen
Mari-Elizabeth Morgen (s. 11. joulukuuta 1944 Kitchener, Ontario) on kanadalainen pianisti. Hän valmistui Juilliard Schoolista ja opiskeli myös Gordon Hallettin johdolla The Royal Conservatory of Musicissa, Torontossa, sekä Toronton yliopistossa Jacques Abramin ja Pierre Souvairanin johdolla. Morgen voitti ensipalkinnon kansainvälisessä Bach-kilpailussa Washington DC:ssa vuonna 1968 ja nuorten konserttitaiteilijoiden kansainvälisen yleisökilpailun New Yorkissa 1970. Palkinnon ansiosta hän pääsi tekemään debyytin New Yorkin kaupungintalossa 23. marraskuuta 1970. Sittemmin Morgen on esiintynyt laajasti Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Hän muutti vuonna 1972 Cambridgeen, Massachusettsiin.
Sinilaukka
Sinilaukka (Allium caeruleum, joskus myös A. azureum) on Aasian karuilla maisemilla kasvava monivuotinen sipulikasvi, jota silloin tällöin tapaa istutettuna perennakasvina muuallakin, jopa Suomessa. Se on saatu menestymään jopa Suomussalmen korkeudella niin sanotulla VII vyöhykkeellä.
Aliavaruus
Aliavaruus voi matematiikan eri aloilla tarkoittaa ainakin seuraavia:
Pahat pojat (vuoden 1995 elokuva)
Pahat pojat (, televisioesityksessä Bad Boys – pahat pojat) on Michael Bayn ohjaama toimintakomediaelokuva vuodelta 1995. Elokuvan pääosissa on suulas poliisikaksikko, jota näyttelevät Will Smith ja Martin Lawrence. Elokuvan jatko-osa Bad Boys II julkaistiin vuonna 2003.
Elokuvan budjetti oli 19 miljoonaa dollaria, mutta elokuva tuotti lippuluukuilla maailmanlaajuisesti peräti 141 miljoonaa dollaria. Elokuva oli myös Will Smithin, Martin Lawrencen ja ohjaaja Michael Bayn läpimurto muihin suuriin tuotantoihin.
Anton Kuerti
Anton Emil Kuerti O.C. (s. 21. heinäkuuta 1938) on kanadalainen pianisti, joka on tullut tunnetuksi muun muassa Beethovenin ja Brahmsin teosten levytyksillään. Hän syntyi Wienissä, Itävallassa.
Kuerti on Order of Canadan upseeri. Hän oli vuonna 1988 NDP:n kansanedustajaehdokkaana Don Valley Northin vaalipiiristä.
Sreten Damjanović
Damjanović voitti maailmanmestaruuden 68 kilogramman painoluokassa 1971 Sofian MM-kisoissa, missä hän voitti loppuottelussa DDR:n Klaus-Peter Göpfertin. Kaksi vuotta aikaisemmin hän voitti Euroopan mestaruuden Modenan EM-kisoissa.