cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johannes VII Palaiologos
thumb|John VII Palaiologos. Johannes VII Palaiologos (1370–1408) hallitsi Bysantin keisarina lyhyen ajan vuonna 1390 ja myöhemmin Manuel II:n hallitsijakumppanina vuosina 1399–1402. Hänen isänsä oli Andronikos IV Palaiologos.
Vuonna 1390 Johannes kaappasi vallan Johannes V:ltä, mutta hänet syrjäytettiin vain kuuden kuukauden päästä. Johannes V nousi jälleen valtaistuimelle osmanien ja Venetsian avustuksella.
Kun Johannes V kuoli vuonna 1391 solmi hänen poikansa Manuel II Palaiologos rauhan Johannes VII:n kanssa jotta valtakunta säästyisi sisällissodalta. Johannes tunnustaisi Manuelin keisariksi, mutta Manuelin kuollessa Johanneksen pojasta Andronikos V:stä tulisi keisari.
Kun turkkilaiset julistivat sodan vuonna 1399, lähti Manuel II anomaan apua Länsi-Euroopan mailta. Hän jätti Johanneksen valtakunnan hallitsijaksi. Suureksi yllätykseksi turkkilaiset lyötiin perusteellisesti vuonna 1402 Timur Lenkin ansiosta. Turkkilaiset solmivat heti rauhan Bysantin kanssa ja antoivat takaisin kaikki Euroopan puolella olevat maat, mukaan lukien Thessalonikan kaupungin. Kun Manuel palasi Konstantinopoliin, palautti Johannes hallinnon hänelle. Johannes hallitsi tämän jälkeen Thessalonikan kuvernöörinä aina kuolemaansa asti vuonna 1408.
Church of God (Anderson)
Church of God on Yhdysvalloista käsin toimiva kristillinen yhteisö, joka oman katsomuksensa mukaan ei ole erillinen kirkko vaan kaikkien kristittyjen parissa toimiva uudistusliike. Sen katsotaan olevan niin sanottu pyhityskirkko, joka korostaa kääntymisen jälkeen tapahtuvaa ihmisen synnillisestä elämästä vapauttavaa uskonnollista kokemusta. Sen päämaja on Andersonin kaupungissa Indianan osavaltiossa. Sillä ei ole historiallista yhteyttä muihin Yhdysvalloissa toimiviin Church of God -nimisiin kirkkoihin.
Church of Godin opin mukaan kirkko muodostuu kaikkien kristittyjen yhteisöstä eikä voi rajoittua mihinkään tiettyyn organisaatioon. Yhteisö kutsuu itseään kirkoksi vain käytännöllisistä syistä. Church of Godin perusti pastori Daniel Sidney Warner, joka yhdessä viiden muun miehen kanssa erosi vuonna 1881 General Eldership of the Churches of God in North America -nimisestä kirkosta. Church of Godin tarkoitus oli tavoittaa alkukristillisyyttä vastannut tilanne, jossa organisaatiot eivät rajoittaneet uskovien yhteisöä. Teologisissa kysymyksissä Warner seuraajineen oli lähellä John Wesleyn varhaista metodismia. Church of God kielsi pitkään jäseniltään alkoholin käytön, tupakanpolton ja ”maallisiin huveihin” osallistumisen.
Church of Godilla on oman ilmoituksensa mukaan yli 7 300 seurakuntaa ja 875 000 jäsentä 89 eri maassa. Yhdysvalloissa ja Kanadassa seurakuntia on noin 2 300 ja jäseniä noin 250 000. Kirkon pappiskokous pidetään kerran vuodessa Andersonissa.
MM-rallikausi 2003
Kaudella mestaruuteen oli mahdollisuudet neljällä kuljettajalla ennen viimeistä kisaa. Viimeksi vastaavaa tapahtui kaudella 2001, mutta nyt piste-erot olivat vielä pienemmät. Kauden merkittävin piirre oli uuden kuljettajasukupolven nousu kärkikastiin. Markko Märtin voitti Akropoliksessa ja Suomessa, Petter Solberg Kyproksella, Australiassa, Korsikalla ja Isossa-Britanniassa. Mäkinen ei kyennyt vastaamaan tallikaverinsa Solbergin vauhtiin. Samoin Colin McRae jäi Sébastien Loebin varjoon Citroënilla. Loeb voitti Saksassa ja San Remossa ja ajoi kovaa myös soralla. Vanhoista mestareista vain Sainz ja Burns tuntuivat pystyvän haastamaan nuoren sukupolven.
Kauden kulku lyhyesti
Monte Carlo ralli: Kausi alkoi Monte Carlossa, jossa Citroën otti historiallisen kolmoisvoiton järjestyksessä Loeb, McRae ja Sainz. Citroën otti tästä menestyksestä kaiken irti ja pian tv:ssä pyörivät mainokset, joissa todettiin ”Citroën, Monte Carlon kolmoisvoittaja”. Kolmoisvoitto varmistui Sainzin voitettua Märtinin huikeassa sekuntitaistelussa kahdella viimeisellä erikoiskokeella. Märtin oli noussut Sainzin ohi, kun Citroënissa ilmeni jarruvika, mutta Sainz nousi takaisin kolmanneksi ratkaisuhetkillä. Grönholm johti kisaa rallin puolivälissä, mutta liukui vaikeissa olosuhteissa ulos ja putosi kauas kärjestä. Mäkinen ja Solberg keskeyttivät ulosajoihin. Burns aloitti viidennellä sijalla.
Ruotsin ralli: Ruotsissa voiton vei Grönholm ennen Tommi Mäkistä. Grönholm ajoi melko rauhassa läpi koko kisan ja Mäkinen oli selvä kakkonen. Burns ajoi kolmanneksi. Citroën oli Ruotsissa vasta toista kertaa, mutta McRae oli silti viides ja Loeb seitsemäs. Sainz ei saanut säätöjä milloinkaan kohdalleen ja jäi pisteiltä (9.).
Turkin ralli: Turkin ralli ajettiin tulevan Irakin sodan varjossa, mutta se ei kisaa häirinnyt. Kisa ajettiin ensimmäistä kertaa MM-sarjassa ja kuten aiemminkin vastaavissa tapauksissa, Carlos Sainz vei voiton ja nousi kuljettajaksi, joka toi Citroënille ensimmäisen sorakisan voiton. Richard Burns oli toinen ja sillä sijoituksella hän nousi MM-sarjan kärkeen ja piti paikkansa tasaisella pisteiden keruulla aina lokakuun lopulle. François Duval oli kolmas.
Uuden-Seelannin ralli: Ford toi uuden WRC03-version Focuksesta Uuteen-Seelantiin ja Märtin osoitti auton olevan nopea ja taisteli Grönholmin kanssa voitosta. Tekniikka kuitenkin petti Märtinin ja Grönholm ajoi voittoon. Burns oli toinen ja Solberg kolmas. Loeb ajoi ensi kertaa Uudessa-Seelannissa ja oli heti neljäs.
Argentiinan ralli: Argentiinassa ajettiin yksi kauden hienoimpia kisoja. Grönholm taisteli Sainzin ja Mäkisen kanssa johtopaikasta, mutta osui kiveen ja auton takapää vaurioitui. Grönholm putosi yli minuutin päähän Sainzista. Mäkinen putosi vaihdelaatikko-ongelmien myötä. Märtin nousi uhkaamaan Sainzin johtoa. Toisena päivänä Sainz näytti karkaavan voittoon, ero Märtiniin kasvoi ja Grönholm tavoitti Sainzia vain muutamalla sekunnilla ja välillä Sainz lisäsi johtoaan ajamalla pohja-aikoja. Sainz meni kuitenkin aikatarkastusasemalle etuajassa ja sai minuutin aikasakon. Sainz oli käsittänyt väärin kartanlukija Marc Martín viittomisen. Näin Märtin nousi johtoon, mutta keskeytti viimeisenä päivänä. Näin Grönholm oli johdossa. Grönholm voitti ja Sainz jäi noin 20 sekuntia aikasakon rasittamana. Burns oli kolmas. Akropolis ralli: Markko Märtin voitti tallipäällikkö Malcolm Wilsonin ennustuksen mukaan uuden Focuksen kolmannen kisan. Märtin ajoi jopa osuuden läpi konepelti tuulilasille lentäneenä, saman tyyliin kuin Timo Mäkinen aikoinaan Ouninpohjassa Minillä. Sainz ja Solberg kävivät huiman taistelun kakkossijasta. Solberg nousi Sainzin ohi viimeisenä päivänä, ja näytti siltä että Sainz ei pystyisi vastaamaan Solbergin vauhtiin. Sainz kuitenkin sai pohjat toiseksi viimeisellä erikoiskokeella ja Solberg ajoi ulos tiukassa taistelussa samalla osuudella. Kun eteen osui vielä elektroniikkamurheista kärsinyt McRae, oli Sainz takaisin kakkospaikalla noin 10 sekunnin erolla. Viimeinen erikoiskoe ei muuttanut järjestystä, Märtin voitti, Sainz oli toinen ja McRaeta hidastelusta syyttänyt Solberg kolmas. Burns nousi Mäkisen ohi viimeisellä erikoiskokeella, kasvattaen taas pistetiliään. Grönholm keskeytti jälleen tekniseen vikaan.
Kyproksen ralli: Kyproksella ajettiin paahtavassa helteessä juhannuksena ja kisa oli rankka autoille. Molemmat Fordit jäivät matkalle ja vain Rovanperä sai Peugeotinsa maaliin. Richard Burns keskeytti moottorin ylikuumenemiseen ja viidenneksi ajanut ”El Matador”, eli Carlos Sainz nousi enää pisteen päähän MM-sarjassa. Solberg otti voiton Kyproksella, Rovanperä oli toinen ja Sébastien Loeb kolmas. McRae oli neljäs ja Sainz siis viides. Grönholm ja Mäkinen keskeyttivät.
Saksan ralli: Sébastien Loeb hallitsi Saksassa ajettua asfalttirallia. Grönholm oli toinen ja Burns kolmas. Seuraavat sijat miehittivät McRae, Märtin, Sainz, Duval ja Solberg. Saksassa esiteltiin myös uusi Škoda Fabia WRC.
Neste Rally Finland: Suomen MM-ralli täytti taas Keski Suomen sorarännit ralliautoista ja teiden varret innokkaista rallifaneista. Kisa alkoi jo torstaina Killerin yleisöerikoiskokeella. Kisa alkoi toden teolla perjantaina. Grönholm ja Märtin tuntuivat karkaavan muilta. Voittotaistelu jatkui aina Ouninpohja II:lle saakka. Toistamiseen ajettu Ouninpohja oli kohtalokas Grönholmille. Auton eturipustus petti pyörän laakereiden rikkouduttua ja edessä oli keskeytys. Märtin nousi johtoon, mutta Burns, Sainz ja Solberg olivat alle sekunnin sisällä toisistaan ennen päätöspäivää. Parkkolan erikoiskoe avasi viimeisen päivän. Solberg ajoi pohjat ja otti kakkospaikan Burnsiltä. Sainz oli väliajoissa Solbergin edellä, mutta liukui vasemmalle kääntyvässä mutkassa lievästi ulos ja samassa vaurioitui takaiskunvaimennin ja Sainz sai tyytyä nelossijaan. Solberg ja Burns vuorottelivat kakkospaikalla ja lopulta viimeisellä erikoiskokeella Solberg teki pohjat ja vei kakkospaikan. Märtin voitti kisan kolmantena ei-skandinaavina ja virolaiset rallimatkailijat olivat haltioissaan.
Australian ralli: Australiassa nähtiin nuorten kuljettajien taistelu voitosta, kun Solberg ja Loeb ottivat yhteen Australian ”kuulalaakeri”- soralla. Tuo parivaljakko ajoi muilta karkuun ja Burns, Mäkinen, McRae ja Sainz näyttivät voimattomilta pysäyttämään nuoria kuljettajia. Solberg voitti, Loeb oli toinen ja Burns kolmas. Tässä vaiheessa näytti, että Burns ottaisi mestaruuden ajamalla tasaisesti pisteille.
San Remon ralli: San Remossa Gilles Panizzi oli varmasti yksi ennakkosuosikeista, mutta Loeb oli tällä kertaa nopeampi ja voitti ennen Panizzia ja Märtiniä. Burns jäi yllättäen seitsemänneksi, joten Sainz kavensi eroa sijoittumalla neljänneksi. Ennen San Remoa kerrottiin, että Colin McRae saisi hakea töitä muualta, Citroën pitää Sainz-Loeb -kaksikon kaudella 2004. Grönholm ajoi kallioon viimeisellä erikoiskokeella. Kauden 2003 San Remon ralli jäi viimeiseksi WRC-tason ralliksi San Remossa sillä jo seuraavana kautena ajettiin Italian ralli Sardiniassa.
Katalonian ralli: Kataloniassa ensimmäisen päivän jälkeen kärjessä oli kaksikko Loeb-Sainz. Mestaruus näytti vahvasti matkaavan Sainzin suuntaan ja se oli hullaannuttanut espanjalaiset. Sainz kuitenkin putosi neljänneksi toisena päivänä muutettuaan auton säätöjä väärään suuntaan. Loeb pysyi kärjessä, Märtin ja Panizzi nousivat Sainzin ohi. Sunnuntaina ajettiin kaatosateessa. Pirellin renkaita käyttäneet Subarut nousivat vauhdilla kohti kärkeä. Solberg oli lopulta viides. Viimeinen erikoiskoe oli kohtalokas Citroënille. Sainzin auto sammui aivan erikoiskokeen lopussa sähkövian takia ja Sainz putosi neljänneltä paikalta seitsemänneksi. Loebilla taas oli aivan väärä rengas ja Panizzi ohitti Loebin viimeisellä erikoiskokeella voittaen kisan. Märtin oli kolmas. Richard Burns keskeytti telottuaan autonsa penkkaan. Mestaruustaistelu oli neljän kauppa.
Walesin ralli: Taistelu mestaruudesta huipentui kaikkien aikojen tasaisimpana, kun Loeb ja Sainz lähtivät tasapisteissä kauden päätöskilpailuun. Solberg oli perässä vain kaksi pistettä ja Burnsillakin oli mahdollisuutensa, viiden pisteen takaa-ajoasemista. Burns kuitenkin sairastui vakavasti ennen päätöskisaa ja jätti kisan väliin. Myöhemmin todettiin Burnsilla olevan aivokasvain ja hän kuoli vuonna 2005. Mestaruus oli siis kolmen kauppa. Sitten kisasta putosi Sainz. Autoon asennettu uusi sisäkamera syttyi palamaan ennen toista erikoiskoetta ja Sainz kartturinaan Marc Martí ryhtyivät sammuttamaan paloa. Palo sammui, mutta Sainz oli myöhästynyt omalta lähtöajaltaan ja pääsi matkaan vasta monen muun kuljettajan jälkeen. Kaikki tämä haittasi keskittymistä ja seuraavalla erikoiskokeella Sainz ajoi ulos ja keskeytti. Palattuaan huoltoon silmin nähden pettynyt Sainz ilmoitti lopettavansa kauden 2004 jälkeen. Taistelu mestaruudesta ei ollut niin huikea kuin oli odotettu. Solberg ajoi karkuun Loebilta ja Loebin vauhtia hillitsi vielä Citroënin vaatimus tuoda auto maaliin, jotta merkkimestaruus varmistuisi. Solberg oli voittaja ja samalla maailmanmestari. Loeb oli toinen ja uransa päätöskisan ajanut Tommi Mäkinen kolmas käytyään tiukkaa taistelua Colin McRaen kanssa. Solbergille mestaruus, Loebille hopea ja Sainzille pronssia.
Pistejärjestelmä
Pistejärjestelmä muuttui kaudelle siten, että kahdeksan parasta saavat pisteitä kun aiemmin kuusi parasta saivat pisteitä.
John Simon (tiedottaja)
John B. Simon (s. 1943 Virginia, Yhdysvallat) on Suomessa asuva yhdysvaltalainen kirjailija. Hän osaa suomea mutta kirjoittaa enimmäkseen englanniksi. Ennen kirjailijanuraansa hän toimi noin 25 vuotta Koneen tiedottajana.
Nils Örn
Nils Örn (s. 1683) oli ruotsalainen Lapissa syntynyt seikkailija, joka esiintyi lappalaisten ruhtinaana Euroopan hoveissa 1700-luvun alussa.
John Simon (tiedottaja)
Tietokirjailijana Suomessa
Simon on kirjoittanut elämäkerran Koneen ruhtinas Koneen entisestä pääjohtajasta ja omistajasta Pekka Herlinistä. Kirjaa varten Simon teki yli sata haastattelua. Sen lisäksi, että Simon tunsi henkilökohtaisesti Pekka Herlinin, myös Herlinin perheenjäsenet auttoivat Simonia kirjan tekemisessä. Simon kirjoitti kirjan käsikirjoituksen lähes kokonaan englanniksi. Teoksen ensimmäinen painos ilmestyi vuonna 2009.
Nils Örn
Örnin väitettiin polveutuneen lappalaisia muinoin hallineesta mahtavasta pirkkalaissuvusta. Hänet tuotiin lapsena Tukholmaan ja tarkoituksena oli kouluttaa hänestä pappi saamelaisia varten. Örn opiskeli kieliä Uppsalan yliopistossa ja teologiaa Wittenbergissä kuninkaallisena stipendiaattina. Ruotsiin palattuaan Örn vihittiin papiksi. Hän ei viihtynyt puolta vuottakaan saamelaisten pappina, vaan palasi lapinpuvussa peuran vetämässä ahkiossa ensin takaisin Tukholmaan ja sieltä edelleen Kööpenhaminaan, jossa hänet muun muassa esiteltiin 1704 Lapinmaan ruhtinaana Tanskan kuninkaalle.
John Simon (tiedottaja)
Tietokirjailijana Suomessa
Vuonna 2017 julkaistiin Simonin toinen Suomea käsittelevä teos, Mahdoton sota, joka kertoo suomenjuutalaisten historiasta. Kirja sisältää sekä fiktiivisen tarinan että tietokirjajaksoja, joissa kerrotaan suomalaisista juutalaissyntyisistä sotilaista, jotka toisen maailmansodan aikana taistelivat kenraali Siilasvuon III armeijakunnan joukoissa. Jatkosodan kuluessa Suomessa toimineet saksalaiset joukot eivät Saksan yleisestä linjasta huolimatta surmanneet eivätkä vanginneet juutalaisia Suomen kansalaisia; lisäksi kaksi suomenjuutalaista sotilasta ja yksi suomenjuutalainen lotta palkittiin korkealla saksalaisella kunniamerkillä, rautaristillä. Nämä seikat olivat Simonin mielestä kuulostaneet niin uskomattomilta, että hän halusi perehtyä tapahtumien taustaan ja aloitti siitä, miten Suomen juutalainen yhteisö 1800-luvulla syntyi.
Nils Örn
Tanskasta Örn siirtyi Hannoveriin, jossa hän julkaisi 1704 Hampurissa lyhyen saksankielisen kuvauksen Lapin oloista (Kurtze beschreibung des Lapplandes). Hän tutustui myös vaaliruhtinas Yrjöön, josta tuli myöhemmin Englannin kuningas Yrjö I. Örn matkusteli Saksassa, Espanjassa ja Italiassa, palasi joksikin aikaa Ruotsiin ja lähti sitten 1706 ensin Hollantiin ja sieltä Ranskaan saapuen lopulta Saksiin. Saksin Altranstädtistä Örn joutui pakenemaan, kun kaupungissa samaan aikaan oleskellut Ruotsin kuningas Kaarle XII yritti saada hänet pidätettyä. Pakoon päästyään Örn jatkoi matkaansa Böömiin ja Unkariin. Hän julkaisi 1707 Bremenissä uuden laajennetun version Lapinmaan kuvauksestaan. Kööpenhaminassa Örn hankki itselleen passin nimellä Nikolaus Örn de Birckarl, nimessä viitattiin hänen väitettyyn pirkkalaiseen syntyperäänsä. Örn suunnisti nyt Kristianian ja Pohjois-Norjan kautta Kuolaan, jossa hänet kuitenkin pidätettiin ruotsalaisena vakoojana.
John Simon (tiedottaja)
Yksityiselämä ja muu toiminta
Simon syntyi Yhdysvaltain Virginian osavaltiossa vuonna 1943 taustaltaan saksan- ja puolanjuutalaiseen perheeseen. Simon vietti lapsuutensa New Yorkin osavaltiossa. Hän opiskeli kymmenen vuotta kirjallisuutta useissa yliopistoissa. Simon kävi Suomessa ensi kerran 1969. Suomeen Simon muutti pysyvästi vuonna 1982, ja vuonna 1984 hän asettui perheineen Vantaan Myyrmäkeen. Samana vuonna hän astui Koneen vakituiseen palvelukseen. Hän on naimissa suomalaisen lastentarhaopettajan Hannelen kanssa ja heillä on kaksi New Yorkissa syntynyttä lasta, Mikko (s. 1974) ja Elina (s. 1977).
Nils Örn
Pidätettynä ollessaan Örn kirjoitti kirjeen tsaari Pietari Suurelle, jossa hän kuvasi vaiheitaan ja pyysi tsaarilta sotaväkeä vapauttaakseen Lapin ja Länsipohjan Ruotsin vallan alta. Örn saapui tammikuussa 1709 Moskovaan ja opetteli kertoman mukaan venäjän kielen kuudessa viikossa. Kun tsaari Pietari ei suostunut ottamaan Örnin Lapponia-Birckarliaksi kutsumaa ruhtinaskuntaansa haltuunsa tasavaltana, Örn luovutti ruhtinaalliset oikeutensa alueeseen tsaarille ja jäi asumaan Moskovaan. Hän joutui arestiin juopottelun takia, mutta pääsi vapaaksi luvattuaan lähteä Astrakaniin tataarien kieltä oppimaan.
John Simon (tiedottaja)
Yksityiselämä ja muu toiminta
Simon perusti vuonna 1973 New Yorkiin The DOME Projectin (Developing Opportunities through Meaningful Education).
Nils Örn
Astrakanissa Örn tapasi joukon kalmukkeja jotka veivät hänet väkisin kaaninsa luokse. Örn oli talven kalmukkien keskuudessa, oppi heidän kielensä neljässä viikossa, pukeutui itsekin kalmukiksi ja otti kaksi vaimoa. Hän palasi kuitenkin Astrakaniin, jossa hän alkoi opiskella persian, mongolin ja kreikan kieliä. Örn joutui kuitenkin Astrakanissa juopottelun ja rahattomuuden takia vankeuteen vuonna 1710 ja vankeudesta käsin hän kirjoitti 1715 avunpyyntökirjeen Englannin kuningas Yrjö I:lle, johon hän oli aikoinaan matkoillaan tutustunut. Kuningas vastasikin avunpyyntöön, mutta tällä välin Örn oli itse ehtinyt paeta vankeudesta. Hänen kerrotaan vielä palanneen Astrakaniin ja kuolleen siellä melko nuorena.
John Simon (tiedottaja)
Yksityiselämä ja muu toiminta
Simon on myös urheiluvaikuttaja. Hän toimi lähes 20 vuoden ajan koripalloseura Vantaan Pussihukkien puheenjohtajana.
DK Jungle Climber
Donkey Kong Jungle Climber on vuonna 2007 Nintendo DS:lle julkaistu tasohyppely. Pelin on kehittänyt Paon ja se on osa Donkey Kong -pelisarjaa. Pelin edeltäjä on Game Boy Advancelle julkaistu DK King of Swing.
Pelaaminen
Pelin tarkoitus on seikkailla Donkey Kong -nimisellä apinahahmolla pitkin pelissä olevia saaria ja tasoja, joiden vaikeusasteet muuttuvat entisestään Donkey kongin seikkaillessa tasojen läpi.
Isomäen jäähalli
Isomäen jäähalli (mainosnimeltään vuosina 2015–2022 Isomäki-areena ja vuodesta 2022 West Areena) on Porissa Isomäen urheilukeskuksessa  sijaitseva jäähalli, joka avattiin vuonna 1971. Hallin pääkäyttäjä on jääkiekon SM-liigassa pelaava Porin Ässät ja sen kapasiteetti on 6 150 katsojaa. Kiinteistö Oy Porin Jäähalli on Porin kaupungin kokonaan omistama.
Tekojääradan aika
Isomäen jäähalli rakennettiin alun perin tekojääradaksi vuonna 1964 ja se korvasi Herralahden kaupunginosassa sijainneen Juhannuslehdon luonnonjään. Heti seuraavana vuonna tekojäällä pelattiin Suomessa järjestettyjen jääkiekon MM-kisojen B-sarjan otteluita.
Uusi jäähalli
Tekojää katettiin jäähalliksi vuonna 1971 Ässien ensimmäisen Suomen mestaruuden jälkeen ja sen kapasiteetiksi tuli noin 8 000 katsojaa. Hallissa ei ollut lainkaan istumapaikkoja, vaan kaukaloa kiersi kolmelta sivulta osittain puurakenteinen seisomakatsomo. Hallia paranneltiin 1970-lukun aikana ja esimerkiksi ensimmäinen noin 500 hengen istumakatsomo saatiin vuosikymmenen lopulla. Samalla jäähalli sai ensimmäiset kunnolliset pukuhuoneet. Aikaisemmin joukkueet olivat joutuneet vaihtamaan varusteitaan parinsadan metrin päässä sijaitsevan Porin stadionin pukusuojissa ja kävelemään sieltä jäähallille. Halliin valmistui myös uutta seisomakatsomoa pukuhuonetilojen päälle hallin maauimalan puoleiseen päätyyn. Keväällä 1978 nähtiin Isomäessä kaikkien aikojen yleisöennätys, kun SM-liigan ratkaisevaa finaaliottelua Ässien ja Tapparan välillä ahtautui katsomaan arvioiden mukaan jopa 13 000 henkeä. Ottelun viralliseksi yleisömääräksi ilmoitettiin 9 364 katsojaa.
Suuret saneeraukset
Jäähalliin tehtiin ensimmäinen suuri saneeraus vuosina 1986–1987. Aikaisemmin kylmään halliin asennettiin lämpöeristys sekä lämmitys ja istumakatsomoa laajennettiin. Uuden itäpäädyn istumakatsomon myötä Isomäen jäähallin yleisökapasiteetti pieneni 7 500 katsojaan. Toinen saneeraus tehtiin vuonna 1993 kun pitkän sivun istumakatsomoa laajennettiin ja hallin kylmälaitteet uusittiin. Länsipäädyn seisomakatsomo korvattiin uusilla istumapaikoilla vuonna 1996. Jäähalliin tehtiin kolmas suuri saneeraus vuonna 1998. Istumakatsomoita rakennettiin lisää ja puinen seisomakatsomo korvattiin uudella betonisella rakennelmalla ja sitä pienennettiin edelleen. Samalla halliin valmistui kaksikerroksinen lisäosa, joka käsitti muun muassa uusia ravintola-, myynti- ja saniteettitiloja sekä nykyaikaiset aitiot. Lipunmyynti siirrettiin myös ulkona olleista lippuluukuista sisätiloihin. Kapasiteetti pieneni 1990-luvulla kahdessa vaiheessa noin tuhannella katsojalla kun seisomapaikkoja korvattiin istumapaikoilla ja kaudella 1998–1999 istumapaikkoja oli ensimmäistä kertaa enemmän kuin seisomapaikkoja. Uusitussa hallissa oli enää 2 500 seisomapaikkaa ja istumakatsomoihin mahtui nyt 4 000 henkeä. Vuonna 2010 jäähalliin asennettiin moderni videokuvaa näyttävä tulostaulu eli ns. "mediakuutio".
Vuosien 2014–2015 remontin jälkeen
Viimeisin suuri peruskorjaus toteutettiin vuosina 2014–2015, jolloin hallin pukukoppitiloja päivitettiin ja päätyyn rakennettiin uusi kolmikerroksisen lisäosa. Myös ravintola- ja yleistötiloja parannettiin ja laajennettiin. Remontin yhteydessä uusittiin myös koko hallin tekniikka. Samalla seisomakatsomon kapasiteetti pieneni noin 2 200 katsojaan. Uudistuksen yhteydessä Porin Ässien pääyhteistyökumppaniksi tuli Länsi-Suomen Osuuspankki. Se nimesi jäähallin Isomäki Areenaksi. Halliin mahtuu uusimman remontin jälkeen 6 350 henkeä. Vuonna 2022 seuran jouduttua talousvaikeuksiin Porin kaupunki osti HC Ässät Pori Oy:ltä tämän omistamat Kiinteistö Oy Porin Jäähallin osakkeet, minkä jälkeen kaupunki omistaa hallin yksin. Porin Ässien nimisponsorioikeus päätyi vuonna 2022 mainostoimisto West Creative Oy:lle. Sopimuksen perusteella Ässät käyttää viestinnässään hallista nimeä West Areena ainakin heinäkuun 2023 loppuun.
Stenbockin palatsi
thumb|Stenbockin palatsi Tukholmassa. Stenbockin palatsi on palatsimainen rakennus Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa. Se sijaitsee Birger Jarls torgin laidalla Riddarholmenilla. Se on rakennettu vuoden 1640 tienoilla Fredrik Stenbockille ja tämän puolisolle Katarina De la Gardielle. Arkkitehti Nicodemus Tessin vanhempi suunnitteli palatsiin vuosina 1666–1671 tehdyt muutokset. 1730–1740-lukujen kunnostustöissä palatsiin jätti kädenjälkensä myös arkkitehti Carl Hårleman. Vuonna 1865 rakennukseen muutti Ruotsin valtionarkisto, joka toimi siellä vuoteen 1968 asti.
Vuosina 1969–1971 rakennus restauroitiin Ruotsin korkeimman hallinto-oikeuden (regeringsrätten) käyttöön. Se toimii rakennuksessa edelleen.
Lähteet
59.32536°N, 18.06377°W
Irinotekaani
Irinotekaani (C33H38N4O6) on solunsalpaaja, jonka syöpäsolujen kasvua estävä vaikutus perustuu topoisomeraasi 1 -entsyymin estoon. Sitä käytetään erityisesti paksusuolen syövän hoitoon yhdessä muiden syöpälääkkeiden kanssa. Irinotekaania markkinoi Pfizer-lääkeyhtiö kauppanimellä Camptosar®. Irinotekaani tunnetaan myös koodilla: CPT-11. Irinotekaani on luonnonaine kamptotesiinin johdos.
Molossikoira
Molossikoirat ovat saaneet nimensä muinaisilta molosseilta, joilla tiettävästi oli kookkaita, raskasrakenteisia vahtikoiria. Molossirodut ovat ikivanhoja. Niiden alkuperä lienee Kreikan luoteisosissa sijaitsevassa Epeiroksessa ja eteläisessä Albaniassa. Toisen teorian mukaan ne kehittyivät suurista paimenkoirista, joita kulkeutui Eurooppaan paimentolaisten mukana Aasian ylängöiltä. Näiden koirien mahdollisena kanta-isänä pidetään tiibetinmastiffia, joka on eräs maailman vanhimmista koiraroduista.
Molossirodut jaetaan kahteen ryhmään: mastiffeihin ja vuoristokoiriin. Yleensä mastiffit ovat lyhyt- ja sileäkarvaisia, vuoristokoirat taas tuuheaturkkisia ja keskipitkä- tai pitkäkarvaisia. Castro laboreironkoira on kuitenkin poikkeuksellisesti vuoristokoira, vaikka sen karvapeite onkin lyhyt ja sileä. Jako määritellään virallisesti sen perusteella, onko rotu kotoisin vuoristosta vai ei. Esimerkiksi espanjanmastiffi ja pyreneittenmastiffi ovat vuoristokoiria mastiffi-nimityksestään huolimatta. Myös bernhardinkoira kuuluu vuoristokoiriin, vaikka onkin melko mastiffimainen.
Emmanuel Lammi
Emmanuel Lammi (1882 – 1957) oli suomalainen Tampereella vaikuttanut sosialidemokraattien kunnallispoliitikko ja työväenopiston opettaja. Lammi oli jäsenenä Tampereen työväenopiston johtokunnassa ja opetti työväenopistossa yhteiskunnallsia aineita.
Suomen Työväen Näyttämöliiton toimihenkilönä 1920-luvulla toiminut Lammi oli avustamassa Yhdysvalloissa oleskelleen ystävänsä, näyttelijä Aarne Orjatsalon paluuta Suomeen 1929.
Saepinum
thumb|Roomalainen basilika Saepinumissa Saepinum oli antiikin aikainen kaupunki Etelä-Italiassa lähellä nykyistä Sepinoa, 14 kilometriä Campobassosta etelään. Kaupungin rauniot ovat säilyneet hyvin.
Saepinum oli alkujaan samnilaisten kaupunki ja alueelta on löydetty monia samnilaisten kirjoittamia piirtokirjoituksia. Roomalaiset valtasivat kaupungin vuonna 293 eaa. Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Saepinumista tuli municipium ja vuosina 4 eaa. – 2 jaa. sen ympärille rakennettiin muuri, joka on säilynyt osittain nykypäivään asti. Muuri oli vahvasti linnoitettu ja siinä oli 27 tornia. Saepinum kukoisti taloudellisesti ensimmäisellä ja toisella vuosisadalla jaa. mutta 300-luvulle tultaessa kaupunki oli jo laajalti hylätty. Vuonna 882 saraseenit valtasivat kaupungin jolloin sen asukkaat pakenivat muutaman kilometrin päähän ja perustivat nykyisen Sepinon kaupungin.
Saša Kalajdžić
pienoiskuva|Saša Kalajdžić kesäkuussa 2017. Saša Kalajdžić (s. 7. heinäkuuta 1997 Wien) on itävaltalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pituudeltaan 200-senttimetrinen. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Wolverhampton Wanderersia.
Kalajdžić edusti Itävallan Bundesliigassa Admira Wackeria kausina 2017–2019. Hän siirtyi kesällä 2019 Saksan 2. Bundesliigassa pelanneeseen Stuttgartiin, joka vuonna 2020 nousi pääsarjaan. Kalajdžić pelasi kaudella 2020–2021 Bundesliigassa 33 ottelua ja teki niissä 16 maalia, millä hän oli liigan maalintekijätilastossa kuudennella sijalla. Seuraavalla kaudella hän oli monta kuukautta poissa kentiltä olkapäävamman vuoksi ja pelasi kaikkiaan 15 bundesliigaottelua, joissa hän teki kuusi maalia. Kauden 2022–2023 alussa hän pelasi kolme bundesliigaottelua mutta siirtyi elokuun lopulla englantilaisseura Wolverhampton Wanderersiin. Hän loukkaantui ensimmäisessä valioliigaottelussaan, ja ristisiteen repeämä piti hänet sivussa peleistä koko loppukauden ajan.
Kalajdžić pelasi Itävallan alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa kuusi ottelua, joista kaksi ikäluokan EM-kilpailuissa 2019. Hän pelasi Itävallan A-maajoukkueessa ensimmäisen ottelunsa lokakuussa 2020 Kansojen liigan ottelussa Romaniaa vastaan. Kesäkuun 2023 loppuun mennessä hän on pelannut 15 A-maaottelua ja tehnyt niissä neljä maalia: MM-karsinnoissa kaksi maaliskuussa 2021 Skotlantia vastaan ja yhden kolme päivää myöhemmin Färsaaria vastaan sekä yhden kesäkuussa 2021 EM-kilpailujen neljännesvälieräottelussa Italiaa vastaan. Kalajdžić pelasi EM-kilpailuissa joukkueensa ensimmäisen ottelun avauskokoonpanossa ja tuli vaihdosta kentälle kolmessa muussa ottelussa.
Francisco de Paula Van Halen
Francisco de Paula Van-Halen y Maffei (3. maaliskuuta 1814 Vic, Barcelona – 11. helmikuuta 1887 Madrid) oli espanjalainen taidemaalari. Hänen tunnetuin maalauksensa on Las Navas de Tolosan taistelu.
Elämänvaiheet
Van Halen aloitti taidemaalarina Barcelonassa ja muutti sieltä opiskelemaan Madridiin San Fernandon kuninkaalliseen taideakatamiaan José Aparicion oppilaaksi. Hänen teoksistaan ensimmäisenä esillä oli vuonna 1838 historiallinen maalaus Don Alvaro de Lunan kuolema. Siellä hän alkoi tehdä työtä Madridissa siihen aikaan ilmestyneille merkittäville kuvalehdille. Vuonna 1851 hän sai nimityksen hovimaalariksi ja ylimääräiseksi akateemikoksi. Hän päätyi lopulta Madridiin Tieteelliseen museon taiteilijaksi maalamaan hovin muotokuvia saadakseen maksetuksi velkansa.
Teokset
Van Halenin tunnetuin maalaus Las Navas de Tolosan taistelu on esillä Palacio del Senadossa. Pradon museossa on hänen maalauksistaan muun muassa Las Navas de Tolosan taistelu (vuodesta 1864 esillä senaatissa), Estacadas cartaginense, Degollador galo, Honderos primitivos ja Infantería Cartaginesa, kaikki piirrokset. Brysselissä kuninkaanlinnan valtaistuinsalissa on Kaarle V:n kruunusta luopuminen. Museo Carlista de Estelassa on teos Batalla en la primera guerra Carlista.
Võ Văn Kiệt
Kiệt syntyi talonpoikaiseen perheeseen Trung Hiệpin kylässä Vũng Liêmin piirissä Vĩnh Longin maakunnassa eteläisessä Vietnamissa, joka oli osa Kotšin-Kiinaa Ranskan Indokiinassa. Kommunistipuolueen jäsen hänestä tuli 1939, ja imperialisminvastaisen nuorisoliikkeen aktivistina hän osallistui Nam Kỳn kansannousuun.
Kiệt kuoli singaporelaisessa sairaalassa lyhyen sairauden jälkeen 11. kesäkuuta 2008.
Luettelo Kittilän julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Kittilän julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Kittilän kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
HMS Turbulent (S87)
HMS Turbulent (viirinumero S87) on Britannian kuninkaallisen laivaston Trafalgar-luokan sukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin 28. heinäkuuta 1978 Vickers Shipbuilding and Engineeringiltä Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin 8. toukokuuta 1980. Alus laskettiin vesille 1. joulukuuta 1982 ja otettiin palvelukseen 28. huhtikuuta 1984.
Palvelus
Alus oli ensimmäisen kerran modernisoitavana ja polttoaineen vaihdossa 1997. Alus oli 16. huhtikuuta 2003 ensimmäinen Irakin sodasta palannut sotalaiva, minkä aikana se oli laukaissut kaikkiaan 30 Tomahawk-ohjusta.
Alus lähti helmikuussa 2011 kymmenen kuukauden purjehdukselle, joka oli sen viimeinen ennen suunniteltua palveluksesta poistamista. Se vapautti HMS Triumphin Syrtinlahdelta, missä alus oli ollut osa Libyan vastaista liittoumaa. Myöhemmin Triumph vapautti Turbulentin jatkamaan purjehdustaan Suezinkanavalle, jonka se läpäisi kesäkuussa aloittaen partioinnin Intian valtamerellä. Alus vieraili Fujairahissa, missä se kohtasi tukilaiva RFA Diligencen. Aluksen päällikkyyden vastaanotti joulukuussa 2011 Nick Wheeler.
Alus poistettiin palveluksesta 14. heinäkuuta 2012.
Marianne Borgen
Marianne Borgen (s. 2. kesäkuuta 1951 Oslo) on Oslon nykyinen pormestari. Hänet valittiin virkaan vuonna 2015 ensimmäisenä sosialistisen vasemmistopuolueen poliitikkona. Borgen valmistui sosiologiksi Oslon yliopistosta vuonna 1979, ja samana vuonna hänet valittiin Oslon kaupunginvaltuustoon. Hän istui siellä vuoteen 1983 ja nousi uudelleen valtuustoon vuonna 1995. Vuosina 1989–2005 hän oli varasijalla suurkäräjille.
Nenän väliseinä
Nenän väliseinä on nenäontelon keskellä kulkeva anatominen rakenne, joka erottaa vasemman ja oikean sieraimen ilmatiehyet toisistaan. Sen etuosa on rustorakenteinen, takaosa luurakenteinen. Sitä peittää limakalvo molemmilta puolilta.
Ammatinvalinnanohjaus
Ammatinvalinnanohjauksen tavoitteena on auttaa asiakasta löytämään itselleen sopiva uravalinta (työ ja koulutus). Ohjaus tapahtuu yhteistyössä ammatinvalintapsykologin kanssa.
Suomessa ammatinvalinnanohjaus katsotaan alkaneen 1939 Helsingin kunnallisen työnvälitystoimiston perustaessa erillisen nuoriso-osaston. Tarkoitus oli tuolloin ohjata kansakoulunsa päättäneitä nuoria jatko-opintoihin yhteiskunnan ollessa murroksessa teollistumisen ja kaupungistumisen myötä.
Nykyisin ammatinvalintaa pohditaan myös jo ennen työelämään astumista. Työterveyslaitos on kehittänyt peruskoulun päättöluokkien sekä ammatillisten oppilaitosten ja lukioiden käyttöön Kohti työelämää -ryhmämenetelmän, joka tukee nuorten uravalintoja.
Miten ammatinvalinnanohjaukseen pääsee?
Työ- ja elinkeinotoimistoista annetaan ohjeet, kuinka ammatinvalinnanohjaukseen pääsee. Eri toimistoissa on erilaisia käytäntöjä ammatinvalinnanohjaukseen pääsyn suhteen. Työ- ja elinkeinotoimiston tarjoama ammatinvalinnanohjaus on henkilöasiakkaalle maksutonta.
Mitä ammatinvalinnanohjauksessa tehdään?
Ammatinvalinnanohjauksessa käydään noin tunnin mittainen luottamuksellinen keskustelu asiakkaan elämäntilanteesta, odotuksista ja urataustasta. Tämän ns. alkuhaastattelun perusteella ohjaaja ja ohjattava sopivat ohjausprosessin jatkosta, sillä yleensä keskustelukertoja tarvitaan enemmän kuin yksi toteuttamiskelpoisen suunnitelman luomiseksi. Lisäksi apuna käytetään psykologisia testejä, kuten kykytestejä, persoonallisuustestejä ja kiinnostavuusarviointeja. Mahdollisia ohjaustoimia ovat myös erilaiset työ- tai koulutuskokeilut ja terveydentilan tutkimukset. Näitä tietoja ei luovuteta ulkopuolisille tahoille ilman asiakkaan suostumusta.
Lisäksi on olemassa myös jonkin verran sähköisiä palveluita ammatinvalinnanohjauksen tukena. Esimerkiksi internetissä oleva AVO-ohjelma (http://www.mol.fi/avo/avo.htm) tarjoaa erilaisia uravaihtoehtoja, mutta ei kerro asiakkaan soveltuvuutta niihin.
Mon-Sala
__EISISLUETT__ Mon-Sala (oikealta nimeltään Nora Horn ) on suomalainen rap-artisti. Soolouransa lisäksi hän on esiintynyt D.R.E.A.M.G.I.R.L.S-kollektiivissa ja keikkaillut Adikian tuplaajana. Ensimmäiset kappaleensa hän julkaisi vuonna 2015 Soundcloudissa. Hän julkaisi ensimmäisen EP:nsä DNF vuonna 2020, ja sen tuottajina toimivat hänen siskonsa Elo (Vera Horn) sekä Gabriel Boicel.
Mon-Sala tuottaa yhdessä Adikian kanssa feminististä Matriarkaatti-podcastia.
Järvenpään taidemuseo
Järvenpään taidemuseo on vuonna 1990 perustettu museo Järvenpään rautatieaseman tuntumassa. Museo sijaitsee kirjastorakennuksessa kulttuurikeskus Järvenpää-talon vieressä. Vuonna 2015 taidemuseo kirjasi yhteensä 26 292 kävijää, joista ilmaiskäyntiin oli oikeutettu 7 075 henkeä.
Taidemuseon pysyvässä kokoelmassa on esillä erityisesti Venny Soldan-Brofeldtin ja Eero Järnefeltin teoksia. Lisäksi on vaihtuvia teemanäyttelyitä ja oheisohjelmaa, kuten taiteilijatapaamisia, työpajoja ja yleisöluentoja. Taidemuseolla on valokuva-arkisto ja museokauppa. Taidemuseo sai alkunsa, kun taiteilija Soldan-Brofeldtin pojantytär Kaarina Aho lahjoitti vuonna 1990 suuren määrän isoäitinsä teoksia kokoelmien pohjaksi. Kokoelmassa on Soldan-Brofeldtin kotiin liittyviä maalauksia, merimaisemia Tvärminnestä sekä piirustuksia. Myös Eero Järnefeltin tyttärentytär Elisa Paloheimo lahjoitti vuonna 1997 kokoelmaan isoisänsä teoksia, kuten Suvirantaa ja Kolia kuvaavia öljymaalauksia, pastelleja, guasseja ja grafiikkaa.
Kustaa Lillbäck
Kustaa (myöh. Vasili) Lillbäck (1700–1721) oli suomalainen sotarosvo, joka toimi venäläisten kasakkajoukojen apuna isonvihan aikana Pohjois-Pohjanmaalla vuosina 1716–1717.
Kustaa Lillbäck oli Kustaa Gabrielinpoika Lillbäckin, Iin ja Pudasjärven nimismiehen poika, joka venäläisten miehittäessä Pohjanmaan vuonna 1715 otettiin kotoaan Iin Hiivalan talosta venäläisten orjaksi ja vietiin Viipuriin. Täällä Lillbäck liitettiin ortodoksiseen kirkkoon mirhavoitelun sakramentin kautta. Lillbäck mukautui asemaansa kasakkakorpraali Fjodor Fjodorovitšin renkinä, ja häntä alettiin melkein pitää tämän omana poikana. Lillbäck vaihtoi myös nimensä Vasiliksi
Vuonna 1716 Lillbäck palasi Pohjanmaalle kasakoitten mukana. Täällä hän tuli tunnetuksi julmuudestaan ryöstäjänä ja kiduttajana. Myöhemmin hänen syykseen laskettiin useita murhia, joista osa oli tehty kiduttamalla. Kustaa Lillbäck tappoi mm. Jaakko Mällisen roikottamalla tätä taakse sidotuista käsivarsista ja tunkemalla tämän sitten kuumaan uuniin, jonne Mällinen menehtyi.
Lillbäck ei ollut naimisissa, mutta piti jalkavaimonaan oulunsalolaista Liisa Ervastia. Vuonna 1717 venäläiset sotajoukot vetäytyivät tyhjäksi poltetulta Pohjanmaalta. Tällöin Lillbäck loikkasi Ruotsin puolelle, missä hänet pidätettiin ja asetettiin oikeuden eteen. Kahden ja puolen vuoden oikeudenkäynnin jälkeen Svean hovioikeus tuomitsi Lillbäckin menettämään kunniansa, omaisuutensa, oikean kätensä ja henkensä. Kuningas piti tuomion voimassa ja Lillbäck mestattiin ja teilattiin Tukholmassa vuonna 1721.
Kustaa Lillbäckin serkku Kristoffer Toppelius joutui samoihin aikoihin venäläisten vangiksi. Hänestä tuli myöhemmin myöhempi Oulun kaupungin tullikirjuri ja kirkkomaalari Mikael Toppeliuksen isä ja kirjailija Zacharias Topeliuksen isoisoisä.
Lillbäck nousi uudelleen julkisuuteen vuonna 2006, kun Kustaa H. J. Vilkuna julkaisi häntä käsittelevän teoksen Paholaisen sota.
Little Bighornin taistelu
Little Bighornin taistelu käytiin 25.–26. kesäkuuta 1876 Little Bighorn -joen maastossa nykyisen Montanan alueella. Siitä muodostui samalla tunnetuin Yhdysvaltain 1800-luvun lopun intiaanisotien taisteluista. Istuva Härkä, Hullu Hevonen ja Gall johtivat siouxien, cheyennien ja arapahojen yhteenliittymää, joka murskasi everstiluutnantti George Armstrong Custerin johtaman Yhdysvaltain 7. ratsuväkirykmentin täydellisesti – Custer itse sekä suuri määrä muita upseereita sai surmansa, ja rykmentti kärsi erittäin pahoja tappioita. Taistelu on ollut suosittu aihe sekä historiantutkimuksessa että populaarikulttuurissa. Taistelu – etenkin kenraali Custerin joukkojen sankarillisena pidetty taistelu viimeiseen mieheen, niin sanottu Last Stand – on esiintynyt lukemattomissa elokuvissa ja teoksissa.
Lyytikäinen
Lyytikäinen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Little Bighornin taistelu
Tasankojen kiistat
Suurten intiaanisotien varhainen välikohtaus oli vuonna 1854 Wyomingissa tapahtunut Grattanin verilöyly, jossa läntiset siouxit eli lakotat surmasivat 29 Yhdysvaltain sotilasta. Seuraavalla vuosikymmenellä tasankointiaanien ja Yhdysvaltain väliset jännitteet kasvoivat ennakoiden suurta yhteenottoa. Levottomuudet lisääntyivät niin eteläisillä kuin pohjoisillakin tasangoilla. Siouxien lisäksi vastarintaan nousivat arapahot, cheyennet, comanchet ja kiowat.
Yhdysvaltain sisällissota oli vienyt suuren osan vakinaisesta armeijasta idän taistelukentille, ja syntynyttä vajetta pyrittiin korvaamaan miliiseillä ja vapaaehtoisjoukoilla. Intiaanit saavuttivat joitakin yksittäisiä voittoja, mutta suurilta sodilta vältyttiin. Armeijan tukikohdat tasangoilla lisääntyivät, ja alkuperäisten asukkaiden elintila supistui. Siirtolaisuuden lisääntymisen myötä intiaanit joutuivat alttiiksi monille uusille houkutuksille. Alkoholi tuhosi nuoria miehiä, ja intiaaninaisia houkuteltiin prostituutioon.
thumb|left|Punainen Pilvi ja muita siouxien päälliköitä [[Fort Laramie National Historic Site|Fort Laramiessa.]] Kenraali William T. Sherman kannatti intiaanien täydellistä tuhoamista, mutta hallitus ei myöntynyt tähän. Lokakuussa 1867 Medicine Lodge -joella pidettiin Lääkemajan rauhanneuvottelu (Medicine Lodge treaty), jonne kokoontui noin 5 000 intiaania. Yhdysvaltain puolelta tilaisuuteen osallistui noin sata asiamiestä, tulkkia, virkamiestä ja lehtimiestä. Heidän turvakseen ratsasti paikalle majuri Joel H. Elliotin johtama 7. ratsuväkirykmentin pataljoona. Tilaisuutta on kuvailtu suurimmaksi ja värikkäimmäksi kaikista valkoisten ja punaisten vallanpitäjien välisistä kokoontumisista. Ilmainen ruoka ja kahvi olivat houkuttimia, joilla haluttiin pitää intiaanit riittävän pitkään paikalla. Vuotta myöhemmin kirjoitettiin myös Fort Laramien rauhansopimus lakota-päällikkö Punaisen Pilven (Maȟpíya Lúta) ja kymmenien muiden sioux-johtajien kanssa.
Kummankin sopimuksen taustalla vaikuttivat Yhdysvaltain uuden intiaanipolitiikan laajamittaiset suunnitelmat. Presidentti Ulysses S. Grantin hallitus katsoi sodankäynnin tasangoilla tulevan liian kalliiksi ja pyrki käyttämään hyvään tahtoon nojaavia ratkaisuja tilanteen korjaamiseksi. Grantin rauhanpolitiikan (Grant Peacy Policy) kannattajat epäonnistuivat kuitenkin tehtävässään tehdä tasankojen biisoninmetsästäjistä asteittain maanviljelijöitä. Tilannetta huononsi 1870-luvun alussa tapahtunut kullankaivajien ryntäys Black Hills -vuoristoalueelle, joka oli lakotojen pyhää maata. Yhdysvaltain hallitus yritti turhaan saada intiaaneja myymään kaivosoikeuksia. Lakotat nojasivat kirjoitettuihin sopimuksiin, jotka takasivat heille oikeuden pitää Mustat kukkulat.
Yhdysvallat jatkoi painostustaan keksimällä uusia keinoja. Reservaateissa asuvien lakotojen ruoka-annoksia pienennettiin. Tämän seurauksena monet lakotat jättivät reservaatin ja yhdistyivät sen ulkopuolella asuviin heimoveljiinsä. Vapaissa leireissä väkimäärät nousivat tuhansiin. Joulukuussa 1875 hallitus sai aikaiseksi uuden riidan määräämällä, että kaikkien reservaattinsa ulkopuolella oleskelevien lakotojen tulisi ilmoittautua kahden kuukauden kuluessa kauppa-asemille. Tieto ei kulkeutunut kaikille lakotoille. Nekään, jotka asiasta kuulivat, eivät noudattaneet määräystä. Kauppa-asemalle tuleminen olisi ollut vaarallista, koska leiri olisi pitänyt siirtää keskellä talvea. Koska hallituksen määräystä ei ollut noudatettu, Yhdysvallat päätti käynnistää mittavan sotilasoperaation lakotoja ja heidän liittolaisiaan vastaan.
Yhdysvaltain armeija
Custer oli tullut sisällissodan aikana tunnetuksi tyhmänrohkeista ratsujoukkojen hyökkäyksistä ja ylennyt sankaruutensa vuoksi prikaatinkenraaliksi asti. Hän menetti kuitenkin arvonsa sodan jälkeen, eikä enää kohonnut everstiluutnanttia ylemmäksi. Custer oli saanut 1868 käydyssä taistelussa tehokkaan taistelijan maineen, mutta perääntyessään hän oli jättänyt 20 omaa sotilastaan pulaan, minkä vuoksi alaiset eivät luottaneet häneen. Custer joutui ongelmiin myös ylemmän johdon kanssa ja sai presidentti Ulysses S. Grantista vihamiehen sekaannuttuaan erääseen lahjusskandaaliin. Särmikkään käytöksensä ja ulkonäkönsä vuoksi hänestä oli tullut julkisuuden henkilö Yhdysvalloissa. Custer sai viime hetkellä luvan lähteä mukaan Little Bighornin taisteluun. Hän uskoi suuren voiton intiaaneista elvyttävän tulevaa sotilas- tai mahdollisesti poliittista uraansa.
Intiaanit
thumb|left|upright|Intiaanipäällikkö [[Istuva Härkä.]] Intiaaneja johti päällikkö Istuva Härkä (Tȟatȟáŋka Íyotake), joka nuorempana oli tunnettu myös nimellä "Hyppäävä Mäyrä". 1860-luvun puolivälissä hän oli noussut aktiivisen soturin asemasta vastuullisempiin tehtäviin. Little Bighornin verilöylyn aikoihin 45-vuotias Istuva Härkä toimi naisten ja lasten suojelijana, eikä osallistunut itse taisteluun. Käytännössä hän oli kuitenkin "kaikkien vihamielisten intiaanien" kiistattomasti suurin johtaja. Itse taisteluissa sotapäällikköinä toimivat Istuvan Härän nuori velipuoli Gall, ja Hullu Hevonen (Tasunka Witko), jota pidettiin lakotojen taitavimpana strategina ja erinomaisena sodanjohtajana. Intiaanisoturien lukumäärissä on suuria eroja lähteestä riippuen. Heidän joukkonsa koostui siouxien eri heimoista, cheyenneistä ja arapahoista, ja intiaaniarmeijan vahvuudeksi on arvioitu 1 800–4 000 soturia. Nykytietämyksen valossa leirissä saattoi olla jopa 10 000–15 000 intiaania, tosin osa näistä oli lapsia, vanhuksia ja naisia.
Hyökkäyssuunnitelmat
Yhdysvaltain joukot aikoivat tehdä yllätyshyökkäyksen tarkoin laaditun suunnitelman mukaisesti. Tarkoitus oli ajaa intiaanit Little Bighornin laaksoon ja ympäröidä nämä kolmelta eri suunnalta tulevan kolonnan avulla. Yhdysvalloilla oli käytössään suuret määrät crow- ja arikara-tiedustelijoita, jotka olivat lakotojen perinteisiä vihollisia. Suunnitelmat kuitenkin perustuivat virheellisille tiedustelutiedoille. Yhdysvaltain armeija ei tiennyt vastassaan olevien yhdistyneiden intiaanisoturien lukumäärää, vaan uskoi hyökkäyksen alkuun asti intiaanien vahvuuden olleen paljon todellista määrää pienempi.
Ensimmäinen yhteenotto käytiin Crookin joukkojen ja Hullun Hevosen johtamien soturien välillä 17. toukokuuta Rosebud-joella Montanassa. Useita tunteja kestäneessä taistelussa Crook menetti 30 miestään. Lisäksi Crookin armeija menetti lähes kaikki ammuksensa ja joutui perääntymään samaa reittiä, jota oli tullut. Tämä taistelu viivästytti ratkaisevasti Crookin kolonnan etenemistä, eikä se ehtinyt koskaan Custerin avuksi. Neljä päivää myöhemmin Custer ja muut johtavat upseerit pitivät jokilaiva Far Westillä neuvottelun, jonka loppupäätös lähetettiin New York Herardiin. Siinä kuvattiin tarkasti sotaretken seuraavaa vaihetta.
Kenraali Terryn ja eversti John Gibbonin päättelyn mukaan vihollinen olisi saatava piiritetyksi ja eri suunnalta tulevien joukkojen puristukseen. Gibbon neuvoi Custeria ennen lähtöä seuraavasti: "Älä ole ahne, viivytä hyökkäystä kunnes saavun paikalle." Custer vastasi tähän: "Saatanpa tehdä niinkin."
Custer epäonnistuu hyökkäyksessään
thumb|300px|Little Bighornin taistelun kulku. Vaimonsa ja lapsensa taistelun tuoksinassa menettänyt Gall jätti osan sotureistaan piirittämään Renoa ja keskittyi Custerin joukkojen saapumiseen. . Custer, joka ei tiennyt Renon kohtaamasta vastarinnasta, yritti hyökätä useiden kilometrien pituiseen ja kapeamuotoiseen leiriin idästä, mutta Gall ja Hullu Hevonen onnistuivat torjumaan hänen hyökkäyksensä, ja muutamassa minuutissa James Calhounin johtama komppania L tuli tuhotuksi kokonaan sen hevosten vauhkoonnuttua. Muut neljä komppaniaa seisoivat asemissaan läheisillä kukkuloilla.
Custer määräsi miehensä välittömästi perääntymään huomattuaan intiaanien suuren määrän. Hullu Hevonen oli kuitenkin lähettänyt omat soturinsa kiertämään Custerin eteen, ja kello viiteen mennessä intiaanit olivat taitavalla pihtiliikkeellä saaneet Custerin ja hänen kaikki miehensä saarroksiin Last Stand Hill -kukkulalle. Monilla Hullun Hevosen sotureilla oli käytössään makasiinikiväärit, jotka oli mahdollisesti hankittu puoliverisiltä kauppiailta. Custerin joukkojen vastarinta murtui nopeasti murskaavan ylivoiman alla, ja epätasainen taistelu oli tunnissa ohi. Custerin johtamasta osastosta ei jäänyt henkiin ainuttakaan.
Taistelun jälkeen
thumb|Little Bighornin hautausmaa Päivää myöhemmin, 26. kesäkuuta, luutnantti James Bradley joukkoineen tapasi kolme crow-intiaania, jotka olivat toimineet tiedustelijoina Custerin ratsuväessä. Crow't lauloivat kuolinlaulujaan ja kertoivat nähneensä Custerin miehiä makaamassa kuolleina Little Bighornin laaksossa. Bradley tavoitti Terryn ja Gibbonin jalkaväen joukot ja kertoi tiedustelijoilta kuulleensa ikävän uutisen. Tietoa ei uskottu, vaan sitä pidettiin crow-luopioiden keksimänä. Terryn ja Gibbonin tullessa Little Bighorniin, Istuvan Härän joukot olivat jo purkaneet leirinsä ja lähteneet. Ympäristöstä miehet tekivät järkyttävän löydön. Kolme palanutta ja toisiinsa sidottua ihmispäätä huojui tuulessa keppien päihin laitettuina.