cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
André Kertész
Nuoruus
Andor Kertész syntyi kirjakauppias Lipót Kertészin ja tämän vaimon Ernesztin Hoffmannin keskiluokkaiseen perheeseen. Andor, josta ystävät käyttivät nimeä "Bandi", oli kolmesta pojasta keskimmäinen. Kun Lipót kuoli 1908 tuberkuloosiin, leskeksi jäänyt Ernesztin jäi vaille tulolähdettä, jolla olisi huolehtinut kolmesta pojastaan Andorista, Imrestä ja Jenősta. Onneksi Ernesztinin veli Lipót Hoffmann oli Kertészille ja hänen veljilleen kuin isä. Perhe muutti pian Lipótin Szigetbecsessä omistamalle maatilalle, jossa Kertészin elämä maalaisympäristössä oli leppoisaa, mikä muovasi hänen myöhempää uraansa.
Lipót kustansi Kertészin opinnot kauppaoppilaitoksessa siihen asti, kunnes tämä valmistui 1912, ja sitten hän huolehti tämän pääsystä töihin pörssiin. Toisin kuin veljensä Imre, joka työskenteli Budapestin pörssissä kuolemaansa saakka 1957, Kertész ei juuri ollut kiinnostunut pörssiurasta. Sen sijaan häntä kiinnostivat kuvalehdet sekä kalastaminen ja uiminen Tonavassa enon maatilan lähellä. Kertészin ensi kohtaamiset lehtikuvauksen kanssa olivat ne, jotka saivat hänet uneksimaan valokuvaajanurasta. Häneen vaikuttivat myös eräät Lajos Tihanyin ja Gyula Zilzerin maalaukset sekä runot.
Unkarilainen kausi
Kertész osti ensimmäisen kameransa, ICAn laatikkokameran, vuonna 1912, heti kun oli ansainnut riittävästi, piittaamatta perheen toiveista pysytellä pörssiuralla. Hän alkoi vapaa-ajallaan kuvata paikallisia talonpoikia, mustalaisia ja ympäröivän pustan maisemia. Hänen ensimmäisenä valokuvanaan pidetään kuvaa "Nukkuva poika, Budapest, 1912", vaikkakaan kuvia ei julkaistu ennen kuin ensimmäisen maailmansodan aikana 1917, jolloin hän oli Itävalta-Unkarin armeijassa. Ne julkaistiin lehdessä Érdekes Újság. Kertész opiskeli kameran käyttöä itsenäisesti, ja hänen omintakeinen ja kypsä tyylinsä oli näkyvissä jo niin varhain kuin 1914 (esimerkiksi "Eugene, 1914").
Hän oli 20-vuotias, kun hän vuonna 1914 joutui rintamalle, missä hän otti valokuvia elämästä juoksuhaudoissa kevyellä kameralla (Goerz Tenax), joka sopi kuljetettavaksi mukana taistelussa. Valitettavasti useimmat noista kuvista tuhoutuivat Unkarin vallankumouksessa 1919. Hän haavoittui luodista 1915, ja hänen oikea käsivartensa halvaantui tilapäisesti.
Kertész siirrettiin Budapestiin sotilassairaalaan, mutta myöhemmin hänet siirrettiin Esztergomiin, missä hän jatkoi kuvaamista. Hän otti muun muassa itsestään kuvia kilpailuun, jonka järjesti Borsszem Jankó. Tältä työkaudelta hänen luultavasti tunnetuin kuvansa on "Uimari veden alla, Esztergom, 1917". Se on ainoa säilynyt kuva sarjasta, joka esittää uimaria, jonka kuvaa vesi vääristää. Valokuva herätti Kertészin kiinnostuksen vääristymiin, ja 1930-luvun alussa oli vuorossa valokuvasarja "Vääristymiä".
Kertész pysyi poissa rintamalta siihen asti rauhan paluuseen 1918, jonka jälkeen hän vastahakoisesti palasi pörssiin. Tulevan vaimonsa Erzsebet Salomonin hän kuitenkin tapasi pörssissä, jossa he molemmat työskentelivät, ja hän alkoi piirittää tätä. Erzsebet Salomon muutti nimensä muotoon Erzsebet Saly. Sen työskentelyvaiheen aikana ja läpi koko Kertészin uran Elizabeth oli hänen kuviensa mallina.
Hän omistautui valokuvaukselle vapaa-aikoinaan ja otti runsaasti kuvia, joissa aiheena oli hänen veljensä Jenő. Hän ei vieläkään viihtynyt työssään pörssissä ja luopui siksi 1920-luvun alussa pörssiurasta kokeillakseen maanviljelyä ja mehiläistenhoitoa. Kokeilu jäi lyhytaikaiseksi maaseudulla syntyneen poliittisen kuohunnan ja kommunismin heräämisen lähestyessä.
Hän palasi jälleen pörssiin mutta päätti lähteä Unkarista kokonaan, ensi sijaisesti päästäkseen eroon sen hetkisestä elämästä mutta myös päästäkseen opiskelemaan valokuvausta Ranskassa. Huolimatta Pariisin houkuttelevuudesta Kertészin äiti lopulta taivutti hänet toistaiseksi unohtamaan lähdön. Unelma Unkarista lähtemisestä ei toteutunut vielä vuosiin, joten hän jatkoi hiljakseen työtä pörssissä ja valokuvasi vain vapaa-aikana.
Vuonna 1923 Unkarin harrastelijavalokuvaajien yhdistys myönsi Kertészille hopeamitalin yhdestä hänen valokuvastaan, mutta sillä ehdolla, että hän painattaisi kuvan bromiöljy-tekniikalla. Kertész ei suostunut vaan hylkäsi mitalin ja otti mieluummin yhdistyksen kunniakirjan.
Hänet kuitenkin palkittiin, kun yhtä hänen kuvaansa käytettiin unkarilaisen uutislehden Érdekes Újságin 26. kesäkuuta 1925 ilmestyneen numeron kannessa. Lehti oli julkaissut yhden Kertészin valokuvan jo 25. maaliskuuta 1917 ilmestyneessä numerossa, mutta nyt oli ensimmäinen kerta, jolloin hänen kuvansa oli lehden kantena. Tuolloin hän oli jo tehnyt ratkaisun ja päättänyt lähteä kuvaamaan Pariisia ja käyttää hyväksi kaupungin taiteellisia aineksia.
Ranskalainen kausi
Kertész muutti Pariisiin syyskuussa 1925 vastoin äitinsä toiveita ja jätti taakseen veljensä, tulevan vaimonsa ja setänsä Lipótin, joka kuoli vähän myöhemmin. Myös Jenő lähti Unkarista ja muutti Argentiinaan, mutta Elizabeth jäi odottamaan, että hänen tuleva miehensä olisi asettunut Pariisiin ja he voisivat elää yhdessä. Kertészistä tuli yksi niistä monista unkarilaissyntyisistä taiteilijoista, jotka muuttivat pois Itävalta-Unkarista. Muita olivat François Kollar, Robert Capa, Emeric Fehér ja Brassaï, eivätkä he olleet ainoita Pariisiin muuttaneita taiteilijoita. Tuohon aikaan sinne muuttivat Man Ray, Germaine Krull, joka osallistui näyttelyihin yhdessä Kertészin kanssa, sekä Lucien Aigner. Pariisissa hän sai niin arvostelu- kuin kaupallistakin menestystä, kun hänen kuviaan julkaistiin lehdissä sen jälkeen kun hän oli tehnyt tilaustöitä useille lehdille eri puolilla Eurooppaa Saksassa, Ranskassa, Italiassa ja Britanniassa. Kertész oli ensimmäinen valokuvaaja, joka piti yksityisnäyttelyn. Jan Slivinsky järjesti vuonna 1927 Sacre du Printemps -galleriaan näytteille 30 kuvaa. Seuraavina vuosina Kertészin kuvia oli monissa yksityisnäyttelyissä ja näyttelyissä muiden taiteilijoiden kanssa. Vuonna 1932 Julien Levyn Galleriassa New Yorkissa pidetyssä näyttelyssä hänen yhden vedoksensa hinta oli 20 dollaria, joka oli suuri summa laman ajan Yhdysvalloissa.
Kertész muutti etunimensä muotoon André ja käytti sitä nimeä koko loppuelämänsä. Dadaismi alkoi tuohon aikaan kiinnostaa monia valokuvaajia, ja siitä oli tulossa merkittävä suuntaus taiteilijoiden keskuudessa etenkin Ranskassa. Kertész tutustui pian suuntauksen jäseniin, ja yksi heistä, Paul Dermée, antoi hänelle nimeksi "Veli Näkijä" ja "Veli Näkevä silmä" hänen ensimmäisen yksityisnäyttelynsä aikana 1927. Se oli viittaus keskiaikaiseen luostariin, joissa kaikki munkit yhtä lukuun ottamatta olivat sokeita. Kertész jatkoi koko Pariisin-aikansa yhteyksien pitämistä muihin unkarilaisiin valokuvaajiin ja taiteilijoihin, ja myöhemmin hänestä tuli tähti heidän kanssaan pitämissään näyttelyissä. Hän vieraili useiden kuvanveistäjäystäviensä luona, ja kubismi teki häneen syvän vaikutuksen. Hän teki vapaa-aikaan muotokuvia muun muassa Piet Mondrianista ja Marc Chagallista, kirjailija Colettesta ja elokuvaohjaaja Sergei Eisensteinista. Vuonna 1928 Kertész lakkasi käyttämästä levykameroita ja siirtyi Leicaan, johon hän tottui varsin nopeasti. Tämän kauden aikana hän oli epäilemättä tuotteliaimmillaan, sillä hän otti kuvia päivittäin ja sai niitä julkaistuksi lehdissä koko 1920-luvun lopun, jolloin hän jakoi aikansa hyvin tarkkaan tilaustöiden ja oman valokuvaustyönsä kesken. 1930-luvulla Kertész sai hopeamitalin palveluksistaan valokuvauksen hyväksi Exposition Coloniale -näyttelyssä Pariisissa, johon hän osallistui.
Kertészin kuvia julkaisivat sellaiset ranskalaiset lehdet kuin Vu ja Art et Médecine, joille hän teki useita kansia. Hänen merkittävin journalistinen yhteistyökumppaninsa oli Vun ranskalainen toimittaja ja kustantaja Lucien Vogel, joka julkaisi hänen kuviaan ilman selittävää tekstiä ja julkaisi myös kuvareportaaseja useista aiheista. Kertész nautti kuljeskelusta Pariisissa ja sen ympäristössä kuvaamassa erilaisia aiheita, joita Vogel hänelle ehdotti. Kertésziltä tilattiin yksi hänen maineikkaimpia kuvasarjojaan, "Vääristymiä"-valokuvat vuodelta 1933. Se oli noin 200 valokuvan sarja kahdesta alastomasta naismallista eri asennoissa ja heidän kuvajaisistaan vääristyneinä peileissä, samanlaisia kuin ne, joita näkee huvipuistojen peilitaloissa. Toisinaan mallit Najinskaya Verackhatz ja Nadia Kasine olivat niin vääristyneitä, että raajat ja piirteet näkyivät peilikuvissa vain osittain. Muutamia kuvia ilmestyi 2. maaliskuuta ilmestyneessä numerossa niin sanotussa "tyttölehdessä" Le Sourire ja myöhemmin 15. syyskuuta 1933 Arts et métiers graphiques -lehdessä. Myöhemmin samana vuonna Kertész julkaisi vääristymäkuvista kirjan.
Lisää kirjajulkaisuja seurasi ensimmäisen valokuvakirjan Enfants ilmestyttyä. Hän omisti kirjan Elizabethille ja äidilleen, joka oli kuollut aiemmin samana vuonna  Seuraava kirja, Paris, ilmestyi 1934 ja oli omistettu hänen kahdelle veljelleen Imrelle ja Jenőlle. Nos Amies les bêtes ("Ystävämme eläimet") ilmestyi vuonna 1936 ja Les Cathédrales du vin ("Viinin katedraalit") 1937.
Perheensä ja useimpien muidenkin tietämättä Kertész oli 1920-luvun lopulla mennyt naimisiin ranskalaisen muotokuvaajan Rosza Kleinin kanssa, joka käytti nimeä Rogi André. Avioliitto oli lyhytaikainen, eikä hän puhunut siitä ennen kuin kuolinpäivänään, jottei pahoittaisi Elizabethin mieltä. Vuonna 1930 hän lähti takaisin Unkariin tapaamaan perhettään. Kun hän 1931 palasi Pariisiin, Elizabeth tuli hänen mukaansa ollakseen elämänsä suuren rakkauden kanssa, vaikka tämän perhe vastusti sitä ankarasti. Sen jälkeen Elizabeth ja André eivät koskaan enää olleet erossa. Vaikka Kertészin äiti kuoli samana vuonna, Kertész ja Elizabeth avioituivat 17. kesäkuuta 1933. Sen jälkeen hänen sanotaan viihtyneen yhä vähemmän taiteilija- ja valokuvaajaystäviensä seurassa ollakseen uuden vaimonsa kanssa.
Kertészin solmiessa avioliiton kansallissosialistien valta Saksassa oli kasvamassa. Tilanne sai lehdet julkaisemaan juttuja poliittisista aiheita, ja monet lakkasivat julkaisemasta hänen kuviaan niiden puolueettomuuden ja epäpoliittisten aiheiden vuoksi. Siitä pitäen Kertész sai yhä vähemmän toimeksiantoja, ja Elizabethin suostumuksella hän alkoi suunnitella muuttoa New Yorkiin työskentelemään Keystonen toimistolle, jonka omisti Ernie Prince. Niinpä vuonna 1936, toisen maailmansodan uhan jo häämöttäessä työtön Kertész nousi Elizabethin kanssa SS Washingtoniin matkatakseen kohti Manhattania.
Amerikkalainen kausi
Kertész saapui vaimonsa kanssa New Yorkiin 15. lokakuuta 1936 aikeenaan saada uutta innostusta ja luoda mainetta valokuvaajana Amerikassa. Hän asui vaimonsa kanssa Beaux Arts Hotelissa Greenwich Villagessa. Heti tulostaan alkaen Kertész totesi elämän Amerikassa kovemmaksi kuin oli kuvitellut, ja niin alkoi se, mitä hän myöhemmin luonnehti sanoin "absoluuttinen tragedia". Hän oli joutunut eroon ranskalaisista taiteilijaystävistään, eivätkä amerikkalaiset suhtautuneet häneen yhtä ystävällisesti kuin pariisilaiset, kun heistä otettiin kuvia. Pian tulonsa jälkeen Kertész lähestyi Beaumont Newhallia, joka oli Museum of Modern Artin valokuvaosaston johtaja ja valmistelemassa näyttelyä Photography 1839–1937. Kun Kertész tarjosi Newhallille näyttelyyn kuvia Vääristymä-sarjasta, Newhall arvosteli niitä, mikä loukkasi Kertésziä, joka ei antanut sitä anteeksi koskaan. Siitä huolimatta Newhall otti kuvat ja asetti ne näytteille. Kertész avasi oman näyttelyn PM Galleryssa joulukuussa 1937. Viimeinen naula Kertészin arkun kanteen lyötiin, kun Keystonen toimisto, joka oli tarjonnut hänelle offsite-työtä, joka olisi vienyt hänet kuvajournalistina eri paikkoihin, sen sijaan työllistikin hänet koko työpäiviksi yrityksen studioon. Kertész yritti päästä käymään Ranskassa, mutta hänellä ei ollut rahaa, ja kun hän oli saanut kasaan riittävästi, toinen maailmansota oli puhjennut ja matkustaminen Ranskaan oli lähes mahdotonta. Ponnistelu englannin kielen kanssa oli omiaan vaikeuttamaan hänen tilannettaan. Hän oli selviytynyt ranskan kielen taidottomuudesta Ranskassa, mutta New Yorkissa, jossa hän jo tunsi olevansa ulkopuolinen, kielimuuri pahensi tilannetta.
Turhautumisen lisääntyessä kaupunkia kohtaan Kertész hylkäsi Keystonen ja ryhtyi etsimään muuta työtä sen jälkeen kun hänen esimiehensä Ernie Prince oli irtisanoutunut yhtiöstä 1937. Hän sai toimeksiannon Harper's Bazaarilta Saks Fifth Avenuen tavaratalosta tehtävään juttuun huhtikuun 1937 lehteen. Lehti antoi hänelle töitä vielä muutamissa numeroissa, ja tulojensa täydentämiseksi Kertész otti toimeksiantoja myös Town and Country -julkaisulta. Vogue kutsui hänet lehteen töihin, mutta hän hylkäsi tarjouksen, koska pelkäsi, ettei voisi vilpittömän innostuneena kuvata sellaisia studiokuvia, joita muotimaailmassa nähdään. Sen sijaan hän valitsi Lifen ja aloitti jutulla The Tugboat. Määräyksestä huolimatta hän kuvasi muutakin kuin pelkästään aihetta eli hinaajia. Hän kuvasi koko satamaa ja sen tapahtumia. Siksi Life kieltäytyi julkaisemasta kuvia, ja Kertész tunsi jälleen turhautuvansa kaupunkiin ja sen valokuva-alan tukahtuneisuuteen.
25. lokakuuta 1938 ilmestyneessä numerossaan Look lopulta julkaisi valokuvasarjan Palomies menee kouluun, mutta merkitsi kuvien tekijäksi Kertészin entisen esimiehen Ernie Princen. . Raivostunut Kertész suunnitteli, ettei koskaan enää työskentelisi kuvalehdille. Hänen kuviaan julkaistiin kuitenkin Coronet-lehdessä 1937, mutta häntä kohdeltiin töykeästi, sillä kun lehti julkaisi erikoisnumeron, jossa oli Coronetin "ikimuistettavia valokuvia", niiden joukossa ei ollut hänen kuviaan. Myöhemmin hän katkaisi kaikki siteet lehteen ja sen päätoimittajaan Arnold Gingrichiin. Sama toistui Voguen kesäkuun 1941 numerossa, joka oli omistettu valokuvaukselle Condé Nast Publishingin johtajan Condé Montrose Nastin kunniaksi. Vaikka Kertész oli tehnyt yli 30 tilattua kuvaesseetä ja -artikkelia Voguelle ja House and Gardenille, häntä ei huomioitu valokuvaajaluettelossa. Koska Kertészillä ja Elizabethilla oli Unkarin passit, Kertész leimattiin viholliseksi toisen maailmansodan vuoksi, eikä hän saanut kuvata ulkona eikä mitään, mikä liittyi valtion turvallisuuteen, ja myöhemmin häneltä otettiin sormenjäljet. Kertész ei halunnut joutua pidätettyksi eikä hankaluuksiin poliisin kanssa, sillä Elizabeth oli perustanut kosmetiikkayrityksen Cosmia Laboratories unkarilaisen ystävänsä kanssa, ja lopetti siksi tilaustyöt ja katosi valokuvausalalta kokonaan kolmeksi vuodeksi.
Elizabeth sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden 20. tammikuuta 1944 ja Kertész 3. helmikuuta. Huolimatta ankarasta kilpailusta muiden valokuvaajien, kuten Irving Pennin kanssa Kertész palasi toimeksiantotehtäviin. Vaikka hänet jätettiin ulkopuolelle Voguen 63 valokuvaajan "valokuvauksen sukupuusta", jossa lueteltiin ajan merkittäviä valokuvaajia, House and Garden, jolle hän oli työskennellyt aiemmin, palkkasi hänet joulujutun tekoon. New Bauhaus - American School of Designin johtaja László Moholy-Nagy tarjosi hänelle kesäkuussa 1944 paikkaa valokuvauksen opettajana. Osakseen tulleesta kunniasta huolimatta hän hylkäsi tarjouksen. Hän julkaisi 1945 uuden valokuvakirjan Day of Paris, jossa oli hänen juuri ennen Ranskasta lähtöään ottamiaan kuvia. Kirja oli arvostelumenestys. Kun Elizabethin kosmetiikkayritys menestyi, Kertész suostui, kun House and Gardenin uusi taiteellinen johtaja tarjosi vuonna 1946 hänelle pitkäaikaista yksinoikeussopimusta. Vaikka sopimuksella rajoitettiin hänen mahdollisuuttaan muokata kuvia ja hän joutui työskentelemään tuntikausiksi studioon, palkka, joka oli ainakin 10 000 dollaria vuodessa, oli tyydyttävä, ja negatiivinsa hän saisi takaisin puolen vuoden kuluttua.
Vaikka aihealue oli rajattu, Kertész pääsi kuitenkin kuuluisiin koteihin ja paikkoihin ja myös Eurooppaan, ja hän matkusti Englantiin ja vielä kerran myös Budapestiin ja Pariisiin. Vuosina 1945–1962 House and Gardenissa julkaistiin yli kolmetuhatta hänen kuvaansa, ja hän loi alalla itselleen maineen. Kertész kuitenkin teki hyvin vähän omaa kuvausta tuona aikana, ja hän kärsi taiteellisen luomistyön puutteen vuoksi.
Myöhemmät vaiheet ja kuolema
thumb|250px| Kertész (oikealla) ja Robert Doisneau, [[Rencontres d’Arles -festivaaleilla 1975.]]
Vuonna 1946 Kertészillä oli Art Institute of Chicagossa jälleen yksityisnäyttely, joka koostui pääasiassa Day of Paris -sarjan kuvista. Kertész on usein maininnut sen olevan yksi hänen merkittävimpiä hetkiään Amerikassa. . Vasta 1962 hänen kuviaan oli kuitenkin taas uudestaan näytteillä, tällä kertaa Long Islandin yliopistossa. Tämän tuottamattoman vaiheen aikana, jolloin Kertész työskenteli House and Gardenille, hän sai jälleen osakseen loukkauksen, sillä hänen työtään ei ollut esillä Edward Steichenin kuuluisassa näyttelyssä The Family of Man Museum of Modern Artissa vuonna 1955. Niinpä hän loppuvuodesta 1961 purki pienen kiistan jälkeen sopimuksen Condé Nast Publishingin kanssa. Kertész tunsi nyt olevansa vapaa lehden asettamista rajoituksista ja astui jälleen kansainväliselle valokuvan areenalle. Tästä hänen elämänsä myöhäisvaiheesta puhutaan usein "kansainvälisenä vaiheena", jolloin hän sai jälleen maailmanlaajuista mainetta ja piti näyttelyjä useissa maissa. Hänellä oli kuvia näyttelyssä Venetsian biennaalin yhteydessä järjestetyssä neljännessä Mostra Biennale Internazionale della Fotografia, joka järjestettiin Venetsiassa 1963 hänen edellisen vuoden näyttelynsä jälkeen, ja kuvat olivat myöhemmin samana vuonna esillä Pariisissa Ranskan kansalliskirjastossa. Hänelle myönnettiin Venetsiassa kultamitali työstä valokuvauksen alalla, ja sen ansiosta hän tunsi saavansa sitä arvostusta, jota hän ei ollut kokenut saavansa työskennellessään House and Gardenissa. Myöhemmin hän kävi Argentiinassa tapaamassa veljeään Jenőa.
Noina aikoina Kertész kokeili värivalokuvausta, mutta teki vain muutamia kuvia. Pian sen jälkeen kun John Szarkowskista vuonna 1964 tuli Museum of Modern Artin valokuvausosaston johtaja, Szarkowski järjesti Kertészin yksityisnäyttelyn. Näyttely ja viimein myös Kertész saivat hyvät arvostelut, ja pian hänet tunnettiin valokuvauspiireissä merkittävänä valokuva-alan hahmona, mutta ei vielä sillä tasolla, jota hän oli koko ikänsä toivonut. Hän oli yhä sitä mieltä, että häntä ei arvostettu toden todella, ja siitä näkemyksestä hän piti kiinni kuolemaansa saakka. Kertész ja Elizabeth muuttivat vuonna 1952 11. kerroksen asuntoon lähelle Washington Square Parkia, ja siellä hän otti epäilemättä parhaat Amerikkaan tulonsa jälkeen ottamansa kuvat. Sarja esittää lumipeitteistä Washington Squarea, ja siinä on siluettihahmoja ja polkuja. André Kertész piti elämänsä jälkipuolella useita näyttelyjä eri puolilla maailmaa, vielä yli kahdeksankymmenvuotiaanakin. Uuden menestyksensä ansiosta Kertészin nimitettiin 1965 jäseneksi American Society of Media Photographers -järjestöön, ja 1974 hän sai Guggenheimin stipendin. Seuraavina Kertész piti näyttelyjä ja sai useita palkintoja. 1974 hänelle myönnettiin Ranskan Kunnialegioonan mitali Ordre des Arts et des Lettres ja 1977 New Yorkissa Mayor's Award of Honor for Arts and Culture. 1980 hän sai Pariisin kaupungin myöntämän mitalin ja samana vuonna New Yorkissa ensimmäisen Annual Award of the Association of International Photography Art Dealers. Vuonna 1981 hänelle myönnettiin taiteen kunniatohtorin arvo Bard Collegessa New Yorkissa, ja hän sai toistamiseen palkinnon Mayor's Award of Honor for Arts and Culture. Tämän kauden aikana Kertész teki useita uusia kirjoja ja sai takaisin negatiiveja, jotka hän oli vuosikymmeniä aiemmin jättänyt Ranskaan.
thumb|left|Kameramalli A SX-70, jollaisella Kertész kokeili 1970-luvun lopulla ja 1980-luvulla. Menestyksestään huolimatta Kertész yhä tunsi jääneensä valokuvaajana vaille arvostusta. Viimeiset elinvuotensa hän matkusteli näyttelyjen takia eri puolilla maailmaa, etenkin Japanissa, ja viritti uudestaan ystävyyssuhteita muihin taiteilijoihin. Elizabeth kuoli vuonna 1977 syöpään, ja hänet tuhkattiin. Toipuakseen menetyksestään Kertész turvautui uuteen ystäväverkostoonsa ja kyläili iltaisin heidän luonaan juttelemassa. Noina aikoina hänen sanotaan opiskelleen englannin kielen alkeita ja hän puhui kuten hänen ystävänsä sanoivat "kertésziaa", joka oli omituinen sekoitus unkaria, englantia ja ranskaa. Polaroid Corporation lahjoitti hänelle 1979 uuden SX-70-kameran, jolla hän kokeili 1980-luvulle saakka. Maineen yhä kasvaessa Kertész sai Pariisissa Ranskan suuren valokuvauspalkinnon 1982 ja 21. vuosittaisen George Washington -palkinnon, jonka myönsi samana vuonna Amerikan unkarilainen säätiö. Hänen kuviaan välittävä Susan Harder pyrki edistämään hänen arvostustaan valokuvauksen alalla. Myöhemmin uransa aikana Kertész sai vielä Royal College of Artin kunniatohtorin arvon vuonna 1983, Chevalier de la Légion d'honneurin mitalin 1983, johon liittyi asunto Pariisin käyntien ajaksi, Maine Photographic Workshopin ensimmäisen Annual Lifetime Achievement Awardin vuonna 1984, Californian Distinguished Careerin Photography Awardin vuonna 1985, International Center of Photographyn myöntämän Annual Master of Photography Awardin 1985 sekä New School for Social Researchissa toimivan Parson's School of Designin myöntämän kunniatohtorin arvon. Eri puolilla maailmaa toimivien laitosten myöntämien tunnustusten lisäksi New Yorkin Metropolitan Museum of Art osti häneltä vuonna 1984 sata vedosta, mikä on museon laajin elävän taiteilijan valokuvien hankinta. Kertészin negatiiveja ja kirjeenvaihtoa on talletettuna Pariisissa Mission du Patrimoine Photographiquessa.
Kertész kuoli 28. syyskuuta 1985 kotonaan New Yorkissa rauhallisesti nukkuessaan. Hänet tuhkattiin, ja hänen tuhkansa haudattiin yhdessä hänen vaimonsa tuhkan kanssa. Yli 70 vuoden mittaisen valokuvaajanuran aikana Kertész palkittiin saavutuksistaan valokuvauksen alalla runsain mitoin. Hän oli ensimmäinen valokuvaaja, joka piti yksityisnäyttelyn, ja sen jälkeen hän piti lukemattomia näyttelyjä eri puolilla maailmaa. Hän matkusteli kaikkialla maailmassa Unkarista alkaen ja sai lopulta arvostusta elämänsä loppupuolella ja erityisesti kuolemansa jälkeen. Nykyisin häntä pidetään valokuvajournalismin ja valokuvaesseistiikan ja ehkä koko valokuvauksen merkittävimpiin kuuluvana hahmona.
Kritiikin arvioita
Läpi koko uran Kertésziä luonnehdittiin "tuntemattomaksi sotilaaksi", joka työskenteli valokuvauksen kulissien takana, ja hänet mainittiin työnsä ansiosta vain harvoin vielä hänen kuolemaansa edeltävänä aikana 1980-luvulla. Vaikka Kertész sai runsaasti palkintoja, hän ei tuntenut saavansa tyylilleen ja työlleen sen enempää kriitikkojen kuin yleisönkään arvostusta. Vaikka Kertészin vuonna 1927 pitämä näyttely oli ensimmäinen valokuvaajan yksityisnäyttely, hän sanoi, että vasta vuoden 1946 näyttelystä Art Institute of Chicagossa hän tunsi saaneensa työnsä ansiosta myönteisiä arviointeja, ja hän mainitsee sen näyttelyn yhtenä Amerikan-aikansa hienoimmista hetkistä. Hänen ollessaan Yhdysvalloissa häntä luonnehdittiin hyvin intiimiksi taiteilijaksi, joka toi katsojan lähelle työtään, silloinkin kun kuva esitti niinkin pelottavaa aihetta kuin New York ja hänen kuolemansa jälkeenkin tehdyt vedokset ovat saaneet myönteisiä arvioita. "Kertész oli ennen kaikkea tasaisen hyvä valokuvaaja". Kertésziä kuvattiin usein työssään ensi sijaisesti valon käyttäjäksi, ja Kertész itsekin sanoi, että "kirjoitan valolla". Hänen ei katsottu "kommentoivan" aihettaan vaan pikemminkin vangitsevan, millä usein perustellaan sitä, että hänen työtään on aika ajoin aliarvioitu. Hänellä ei ollut poliittista ohjelmaa, eikä hän tarjonnut valokuvillaan sen kummempia syvällisiä ajatuksia kuin pelkästään elämän. Taiteensa intiimin tunnelman ja nostalgisuuden kautta Kertészin kuvat viittaavat ajattomuuteen, jota väistämättä arvostettiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Muista valokuvaajista poiketen Kertész esitti kuvissaan kuvan elämästään ja näytti kronologisesti, missä hän vietti aikaansa, esimerkiksi monet hänen Ranskan-kuvansa esittivät kahviloita, joissa hän istuksi odottelemassa taiteellista inspiraatiota. . Vaikka Kertész vain harvoin sai huonoja arvosteluja, arvostelujen vähäisyys sai hänet tuntemaan jääneensä paitsi arvostusta. Häntä on kuitenkin usein pidetty valokuvajournalismin isänä. Muutkin valokuvaajat mainitsevat Kertészin ja hänen kuvansa inspiraationsa lähteeksi. Henri Cartier-Bresson sanoi hänestä jo 1930-luvun alussa: "Olemme kaikki hänelle hyvin paljon velkaa."
Teokset
Oheinen kirjaluettelo on teoksista Capa et al., Corkin & Lifson ja Könemann et al.
Näyttelyt
Tässä luettelossa on aineistoa teoksista Capa et al., Corkin & Lifson, Könemann et al., ja Naef et al.
The Odyssey
The Odyssey on Symphony X:n kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 5. marraskuuta 2002. Neljäs kappale "Accolade II" on jatkoa yhtyeen hitille "The Accolade" levyltä The Divine Wings of Tragedy. Viides kappale "King of Terrors" perustuu Edgar Allan Poen novelliin "Kuilu ja heiluri." Kahdeksas kappale, yli 24 minuuttia pitkä ja moniosainen nimikkokappale kertoo Homeroksen Odysseiasta.
Cho So-hyun
pienoiskuva|Cho So-hyun vuonna 2019. Cho So-hyun (s. 24. kesäkuuta 1988) on eteläkorealainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän pelasi Etelä-Korean naisten maajoukkueen kapteenina vuoden 2015 MM-kilpailuissa joukkueen kaikki neljä ottelua alusta loppuun ja teki joukkueensa ensimmäisen maalin 2–1-voittoon päättyneessä alkulohko-ottelussa Espanjaa vastaan. Hän oli Etelä-Korean joukkueen kapteeni myös vuoden 2019 MM-kilpailuissa ja pelasi kaikki kolme ottelua kokonaan. MM-kisojen 2019 päättyessä hän on pelannut kaikkiaan 124 maaottelua ja tehnyt niissä 20 maalia.
Cho pelasi vuonna 2018 ensimmäisenä eteläkorealaisena naispelaajana Norjassa. Hän edusti Avaldsnes IL:ää. Tammikuussa 2019 hän siirtyi Englantiin West Ham Unitedin joukkueeseen. Tammikuussa 2021 hän siirtyi loppukauden kestävällä lainasopimuksella samassa sarjassa pelaavaan Tottenham Hotspuriin.
Sarah Silverman
Silverman syntyi neljästä sisaruksesta nuorimpana Bedfordissa, New Hampshiressa, ja kävi Derryfield Schoolia Manchesterissa. Hänellä on puolan- ja venäjänjuutalaiset sukujuuret. Silverman nousi maineeseen jo esiintymisellään Saturday Night Liven kaudella 1993–1994. Hänet nähtiin myös sketsishow’ssa Mr. Show with Bob and David. Hän tuli tunnetuksi paitsi televisiosta, myös elokuvista ja ääninäyttelijänä.
Tunnetuimpia elokuvia, joissa Sarah Silverman on esiintynyt, ovat Sekaisin Marista (1998) ja School of Rock (2003). Hän on sijoittunut Maxim-lehden "kuumimpien naisten" listalla sijalle 50 vuonna 2006 ja sijalle 29 vuonna 2007. Hän juonsi MTV Movie Awards -gaalan 2007.
Vuonna 2005 ilmestyi Silvermanin stand up -komediasta tehty elokuva Jesus Is Magic. Hänen oma show’nsa The Sarah Silverman Program nähtiin ensimmäistä kertaa 1. helmikuuta 2007.
Yksityiselämä
Silverman on seurustellut koomikkojen Jimmy Kimmelin ja Dave Attellin kanssa.
Martti Uosikkinen
Martti ”Make” Uosikkinen (20. elokuuta 1909 Kuopio – 9. maaliskuuta 1940 Kollaa, Suistamo) oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiamitalisti. Hän oli ammatiltaan voimistelunopettaja ja oli valmistunut lehtoriksi Sortavalan seminaarista vuonna 1938.
Uosikkinen on kirjoittanut WSOY:n kustantamat teokset Mutkamäenlasku Suomessa (1936) ja Telinevoimistelu I (1938) ja Telinevoimistelu II (1945), joka ilmestyi hänen kuolemansa jälkeen. Hän on vaikuttanut keskeisesti alppihiihdon tuloon Suomeen lajina. Uosikkinen olisi halunnut osallistua vuoden 1936 talvikisojen alppilajeihin, mutta Suomen voimisteluliitto ei suostunut tähän, koska liiton johtomiehet pelkäsivät mahdollisen loukkaantumisen vaarantavan Uosikkisen osallistumisen kesän olympiavoimisteluihin Berliinissä.
Reservin luutnantti Uosikkinen kaatui talvisodan Kollaan taisteluiden loppuvaiheessa vain 30-vuotiaana, neljä päivää ennen sodan päättymistä. Talvisodassa hän palveli aluksi joukkueenjohtajana Jalkaväkirykmentti 34:n 7. komppaniassa ja sodan lopulla komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 69:n 6. komppaniassa. Hän muistutti komppaniaansa elämänsä viimeisillä hetkillä ”Muistakaa, että Kollaa kestää …”.
Olympiasaavutuksia
Uosikkinen aloitti uransa Suomen olympiaedustajana 18-vuotiaana. Hän edusti Suomea kolmissa kesäolympialaisissa: Amsterdamissa (1928), Los Angelesissa (1932) ja Berliinissä (1936). Hänen keskeiset saavutuksensa ovat: Ensimmäisissä olympialaisissaan (Amsterdam 1928) Uosikkinen saavutti yhdessä joukkuetovereidensa kanssa viidennen sijan voimistelun joukkuekilpailussa.
Muuta
Martti Uosikkisen isoveli Eelis Uosikkinen oli mäkihypyn ja yhdistetyn hiihdon Suomen-mestari.
Ryou Bakura
Ryou Bakura on kuvitteellinen hahmo manga- ja animesarjassa Yu-Gi-Oh!.
Ryou Bakura saapuu Domino High Schooliin uutena oppilaana, koska edellisessä koulussa hänellä oli ollut ongelmia. Hänestä tulee nopeasti Yugin ja muiden ystävä. Ryou Bakura omistaa Millenium-kehän, jonka hän oli saanut isältään, tämän ollessa Egyptissä.
Millenium-kehän sisällä asustaa muinainen henki, Varjo-Bakura. Varjo-Bakura on sadistinen ja häikäilemätön, ja tämä ottaa toisinaan Ryoun väkisin valtaansa, toisin kuin Varjo-Yugi, ja havittelee itselleen muita Millennium-esineitä. Yugi ja muut kohtasivat Varjo-Bakuran ensi kertaa tämän yrittäessä voittaa heidät roolilautapelissä Monster World. Häviön jälkeen oikea Bakura yritti olla enää koskaan laittamatta Millennium-kehää kaulaansa, kunnes joutuu tekemään niin ollessaan Yugin ja tämän ystävien mukana Taistelijoiden valtakunnassa (animessa Ottelijoiden valtakulta). Yugin kukistettua itse Pegasus J. Crawford, Otteluhirviöt -korttipelin keksijä, Varjo-Bakura haastaa Pegasuksen toiseen Varjopeliin ja voitettuaan ottaa tältä Millennium-silmän.
Battle Cityn (animessa Ottelu City) turnauksessa Malik Ishtarin toinen persoonallisuus, Varjo-Malik, kukisti Varjo-Bakuran ja yritti tuhota tämän sielun. Varjo-Bakuran sanoi kuitenkin olevansa "itse pimeys" ja Varjo-Malikin hävittyä Ottelu Cityn loppuottelussa Varjo-Yugille, Yugin Millennium-arvoitukseen piiloutunut Varjo-Bakura palasi. Kun Yugi ystävineen alkoi selvittää Varjo-Yugin ja Millennium-esineiden menneisyyttä Varjo-Bakuraa vastaan käydyn viimeisen Varjopelin kautta, ilmeni, että Varjo-Bakura oli yhdistelmä muinaisen haudanryöstäjän Varaskuningas Bakura sekä äärimmäisen pahan olennon Zorc Necrohades sieluista. Varjo-Bakuran päätehtävä oli herättää Zorc, jotta he voisivat viimeisen Varjopelin kautta muuttaa menneisyyttä niin, että Zorc onnistuisi tuhoamaan menneisyyden Egyptin, minkä seurauksena nykyhetken ihmiskunta lakkaisi olemasta.
Varjo-Bakuran kortit
Tunnetuimpia Varjo-Bakuran käyttämiä kortteja:
Angela Mortimer
Florence Angela Margaret Mortimer Barrett (s. 21. huhtikuuta 1932 Plymouth, Englanti) on entinen brittiläinen naistennispelaaja. Hän on naimisissa entisen Britannian Davis Cup -joukkueen jäsenen John Barrettin kanssa.
Mortimer voitti Anne Shilcockin kanssa nelinpelin Wimbledonissa 1955. Se oli Mortimerin uran ainoa Grand Slam -nelinpelimestaruus. Hän eteni naisten nelinpelifinaaliin myös Australian mestaruuskilpailuissa 1958 Lorraine Coghlanin kanssa. Grand Slam -turnauksen sekanelinpelifinaalissa Mortimer pelasi yhden kerran, Australiassa 1958. Hänen parinaan oli tuolloin Peter Newman.
Mortimer Barrett valittiin International Tennis Hall of Famen jäseneksi 1993.
Inmarsat
thumb|Inmarsat-3 satelliitti. Inmarsat PLC on englantilainen satelliittitietoliikenneyhtiö.
Yhtiö ja sen toiminta
Inmarsat perustettiin valtioiden välisenä organisaationa vuonna 1979. Euroopan avaruusjärjestö suunnitteli, rahoitti ja toteutti sen ensimmäiset satelliitit. Se muutettiin pörssiyhtiöksi 2000-luvun alussa ja sen osakkeet ovat myynnissä Lontoon pörssissä. Inmarsat operoi yhtätoista tietoliikennesatelliittia. thumb|Inmarsatin puhelin. thumb|Inmarsatin pääkonttori, Old Street, Lontoo.
Toukokuun 2009 (?) puolivälissä sen S-kaistan EuropaSat-järjestelmä voitti Euroopan unionin kilvan Euroopan mobiilin satelliittitietoliikenteen operaattorista.
Syyskesällä 2010 eurooppalainen Inmarsat alkoi neuvotella 500 miljoonan dollarin tuesta Yhdysvaltain Export-Import Bank of the United Statesin kanssa tilatakseen Yhdysvalloista Boeingilta kolme tietoliikennesatelliittia Global Xpress tietoliikennekonstellaatiotaan varten. Saman alan yhdysvaltalainen Iridium sai ranskalaiselta vientirahoittajalta miljardiluokan (euroissa) tuen Ranskassa tehtäviin tietoliikennesatelliitteihin aiemmin kesällä 2010.
Maaliskuun lopussa 2011 Inmarsat osti norjalaisen laivojen pieniä satelliittivastaanotto- ja lähetysantenneja (VAT) valmistavan Ship Equip -yrityksen 160 miljoonan dollarin hintaan, mikä vastaa norjalaisyrityksen kolmen vuoden tulosta. Osa summasta on Ship Equipin velkoja, jotka siirtyvät uudelle omistajalle.
Hannu-Pekka Holmström
Hannu-Pekka Holmström (17. maaliskuuta 1956 Helsinki) on suomalainen balettitanssija ja balettipromoottori. Hän oli 1970-luvun alussa tanssin uusi tähti ja valmistunut Vaganovan balettiakatemiasta.
Holmström oli Kansallisoopperan tanssija 1972–1988. Hän oli Savonlinnan balettijuhlien taiteellinen johtaja 2011, mutta siirtyi kesken sopimuskauden Mikkelin balettijuhlien palvelukseen.
Holmström on tehnyt tanssijan uraa myös Venäjällä ja Keski-Euroopassa. Vuonna 2019 Holmströmille myönnettiin taiteilijaeläke.
Banijay Group
Banijay Group on ranskalainen mediayhtiö, joka perustettiin Ranskan Endemolin entisen johtajan Stéphane Courbitin johdolla vuonna 2008. Yhtiön omistajiin lukeutuvat muun muassa italialaiset Agnellin ja De Agostinin perheet sekä LVMH:n toimitusjohtaja Bernard Arnault. Vuonna 2011 ranskalainen miljardööri Liliane Bettencourt osti osuuden Banijaystä.
Banijay Finland
Vuonna 2009 Banijay osti suomalaisen Solar Filmsin omistaman Solar Television Oy:n, joka toimii nykyisin nimellä Banijay Finland.
Huhtikuussa 2016 yhtiön toimitusjohtajaksi nimitettiin Tatu Ferchen. Elokuussa 2013 yhtiön toimitusjohtajaksi nimitettiin Petteri Ahomaan jälkeen Joonas Hytönen.
TV-ohjelmat
Banijay Entertainmentin ja sen tytäryhtiöiden tuottamia ohjelmia ovat muun muassa:
Germaniawerft
Germaniawerft tai virallisemmin Friedrich Krupp Germaniawerft oli saksalainen laivanrakennusyritys, jonka toimitilat sijaitsivat Kielin satamassa. Yritys oli merkittävin sukellusveneiden valmistaja Saksan keisarikunnan laivastolle ensimmäisessä maailmansodassa ja Kriegsmarinelle toisessa maailmansodassa. Alun perin yritys perustettiin vuonna 1867, mutta se ajautui konkurssiin. Friedrich Krupp osti konkurssipesän. Liittoutuneet sulkivat telakan toisen maailmansodan jälkeen.
Historia
Lloyd Foster perusti vuonna 1867 Norddeutsche Schiffbau-Gesellschaftin Gaardeniin lähelle Kieliä. Yrityksen tavoitteena oli valmistaa sota- ja kauppalaivoja. Vuonna 1876 yhtiö valmisti keisari Wilhelm II:n henkilökohtaisen jahdin SMY Hohenzollernin.
Yhtiö ajautui 1879 konkurssiin ja se jouduttiin myymään, jolloin siitä tuli osa Märkisch-Schlesischen Maschinenbau und Hütten-Aktiengesellschaftia. Yhtiö valmisti alusten lisäksi vuoteen 1822 asti höyrykoneita Berliinissä. Muutamaa vuotta myöhemmin yritys ajautui jälleen ongelmiin ja loppuvuodesta 1882 perustettiin uusi yritys, Schiff- und Maschinenbau-Actien-Gesellschaft Germania.
Yhtiö valmisti edelleen jokusen sotalaivan ja sillä oli hyvä maine torpedoveneiden valmistajana. Kuitenkin talousongelmat olivat aina läsnä ja elokuun lopulla 1896 Krupp osti yrityksen kiinnostuttuaan laivanrakennuksesta. Yhtiön telakan pinta-ala kaksinkertaistui 1898-1902 ja se kykeni valmistamaan entistä suurempia aluksia. Vuonna 1902 yhtiö vaihtoi nimensä Friedrich Krupp Germaniawerftiksi.
Vuonna 1908 telakka valmisti Max Oertzin suunnitteleman kuunari Germanian Gustav Krupp von Bohlen und Halbachille. Se kokoluokkansa ensimmäinen Saksassa valmistettu jahti. Ennen ensimmäistä maailmansotaa telakka valmisti joukon taistelulaivoja Saksan keisarikunnan laivastolle. Sodan aikana telakka keskittyi sukellusveneiden valmistukseen ja se valmisti laivastolle kaikkiaan 84 sukellusvenettä.
Sodan jälkeen telakka palasi siviilialusten valmistukseen. Toisessa maailmansodassa telakka oli eräs tärkeimmistä Kriegsmarinen toimittajista, mihin eräänä syynä oli telakan ja laivaston Kielin tukikohdan läheisyys. Sodan aikana telakalla oli tilaus 240 sukellusveneestä, joista se valmisti 131. Vuonna 1944 telakalla oli töissä yli 10 000 työntekijää, joista noin 11 % oli pakkotyöläisiä.
Lee Min-a
Lee Min-a (s. 8. marraskuuta 1991) on eteläkorealainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän pelasi alle 17-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2008 ja saavutti pronssia alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2010. Hän pelasi Etelä-Korean naisten maajoukkueessa kaikissa kolmessa ottelussa vuoden 2019 MM-kilpailuissa. MM-kisojen päättyessä hän on pelannut kaikkiaan 60 maaottelua ja tehnyt niissä 14 maalia.
Casimir Jürgens
Casimir Jürgens (s. 26. joulukuuta 1994 Helsinki) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka edustaa SM-liigajoukkue Turun Palloseuraa.
Seuraura
Jürgens syntyi Helsingissä, mutta hän muutti perheineen viisivuotiaana Siuntioon. Jürgens muutti omilleen takaisin Helsinkiin 16-vuotiaana. Hän on Helsingin IFK:n kasvatti. Jürgens toimi kaudella 2009–2010 seuran C-nuorten kapteenina. Hän voitti koko C-nuorten SM-sarjan puolustajien piste- ja syöttöpörssin tehoilla 3+21=24 sekä myös pudotuspelien puolustajien pistepörssin tehoilla 5+5=10. Jürgens voitti kauden päätteeksi sekä C-nuorten SM-hopeaa että B-nuorten Suomenmestaruuden. Kaudella 2010–2011 hän oli HIFK:n B-nuorten tehokkain puolustaja tehoilla 5+11=16.
Kaudella 2012–2013 Jürgens edusti HIFK:n A-nuoria Junior Club World Cupissa. Kaudella 2013–2014 hän nousi joukkueen varakapteeniksi ja oli HIFK:n tehokkain puolustaja Juha Tarkkasen kanssa tehoilla 3+16=19. Jürgens edusti joukkuetta kauden aikana myös U20 Super Challengessa. Kaudella 2014–2015 hän voitti HIFK:n sisäisen tehotilaston lukemalla +11. Jürgens debytoi kauden aikana myös miesten peleissä pelattuaan kahdeksan runkosarjaottelua lainalla Mestis-joukkue Kiekko-Vantaassa jääden ilman tehopisteitä.
Hubertine Auclert
thumb|Hubertine Auclert Hubertine Auclert (10. huhtikuuta 1848 Saint-Priest-en-Murat, Allier, Auvergne, Ranska – 4. elokuuta 1914 Pariisi) oli johtava ranskalainen feministi, joka ajoi naisten äänioikeutta. Hän vietti suuren osa lapsuuttaan ja nuoruuttaan katolisessa luostarikoulussa ja suunnitteli nunnaksi ryhtymistä. Vuonna 1869 hän lähti luostarista lopullisesti ja muutti Pariisiin.
Casimir Jürgens
Seuraura
Jürgens siirtyi kaudeksi 2015–2016 vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Savonlinnan Pallokerhoon. Hänen tulokaskautensa toi 37 runkosarjaottelussa tehot 3+12=15 ja viidessä playoff-ottelussa tehot 2+1=3. Jürgensin kausi jäi kuitenkin hieman rikkonaiseksi olkapäävamman vuoksi. Hän jakoi pudotuspeleissä SaPKon sisäisen tehotilaston voiton kolmen muun pelaajan kanssa lukemalla +2.
Hubertine Auclert
Pariisissa hän meni mukaan feministien toimintaan ja ryhtyi ajamaan naisille oikeutta julkisiin virkoihin. Vuonna 1876 hän perusti Société le droit des femmes -järjestön, joka kannatti naisten äänioikeutta. Vuonna 1883 järjestön nimeksi tuli Société le suffrage des femmes.
Casimir Jürgens
Seuraura
Kaudeksi 2016–2017 Jürgens nimettiin joukkueen varakapteeniksi, mutta hän toimi osan kaudesta myös SaPKon kapteenina, kun Juuso Forsström oli sivussa. Jürgens oli tehoilla 9+29=38 joukkueen toiseksi paras syöttäjä ja kolmanneksi paras pistemies Joona Monton kanssa. Hän jakoi koko Mestiksen puolustajien pistepörssin toisen sijan Peliittojen Christian Silfverin kanssa edellään vain Hermeksen Miika Franssila. Jürgens voitti myös sarjan puolustajien tehotilaston lukemalla +24. Hän jakoi myös pudotuspelien puolustajien pistepörssin voiton TUTO Hockeyn Petteri Nummelinin ja Espoo Unitedin Victor Westermarckin kanssa tehoilla 2+6=8. Jürgens voitti kauden päätteeksi Mestiksen mestaruuden. Hänet palkittiin sarjan parhaana puolustajana Jari Lippojoki -palkinnolla ja valittiin ensimmäiseen tähdistökentälliseen.
Hubertine Auclert
Auclert perusti 1881 La Citoyenne -nimisen kerran kuussa ilmestyneen lehden, jossa vaadittiin painokkaasti naisille oikeuksia. Hän joutui taloudellisista syistä lakkauttamaan lehden myöhemmin, mutta jatkoi muuta toimintaansa. Taistelu äänioikeuden puolesta huipentui Auclertin ajamaan verolakkoon 1880–1881. Avioero laillistettiin vihdoin vuonna 1884, mutta Auclertille se ei riittänyt. Hän esitti silloisissa oloissa radikaalin ajatuksen, että puolisoiden olisi tehtävä keskinäinen sopimus, jolla heidän omaisuutensa pidetään erillään.
Casimir Jürgens
Seuraura
Jürgens siirtyi kaudeksi 2017–2018 2+2-vuotisella sopimuksella SM-liigajoukkue Pelicansiin. Hän teki liigadebyyttinsä kauden avauskierroksella 8. syyskuuta 2017 Vaasan Sportia vastaan. Jürgens merkittiin Pelicansin kolmospuolustajapariin Nico Maneliuksen viereen ja sai ottelussa jääaikaa 19.06 minuuttia. Liigauransa avausmaalin hän teki kolmannessa ottelussaan 12. syyskuuta 2017 KooKoota vastaan. Kimmo Peltonen valitsi Jürgensin ottelun Alumnien tähtien kolmostähdeksi. Kaikkiaan hänen tulokaskautensa toi 56 runkosarjaottelussa tehot 5+10=15 ja kolmessa playoff-ottelussa tehot 1+2=3. Jürgens jakoi pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella Pelicansin sisäisen pistepörssin voiton Juha Leimun kanssa sekä voitti sisäisen tehotilaston lukemalla +3.
Hubertine Auclert
Vuonna 1900 perustettiin Conseil national des Françaises kattojärjestöksi naisjärjestöille, jotka kaikki pian kannattivat naisten äänioikeutta. Naimisissa olevat naiset saivat 1908 oikeuden määrätä omasta palkastaan, mutta Auclert jatkoi kohti täyttä tasa-arvoa. Yhdessä Marguerite Durandin kanssa hän uhmasi viranomaisia ja he ilmoittautuivat ehdokkaiksi lakia säätävän kokouksen vaaleihin.
Casimir Jürgens
Seuraura
Kaudeksi 2018–2019 Jürgens nimettiin Pelicansin varakapteeniksi. Hän voitti joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +18. Kaudella 2019–2020 Jürgens ehti pelata vain yhdeksän runkosarja- ja neljä Mestarien liigan ottelua, kunnes hänen kautensa päättyi leikkaushoitoa vaatineeseen vammaan jo lokakuussa 2019.
Hubertine Auclert
Ranskan naisliikkeen keskeisenä hahmona pidetty Auclert jatkoi toimintaansa aina kuolemaansa asti.
Casimir Jürgens
Seuraura
Jürgens siirtyi kaudeksi 2021–2022 kaksivuotisella sopimuksella Tapparan riveihin. Joukkuetta valmensi hänelle Suomen A-maajoukkueesta sekä poikien maajoukkueista tuttu Jussi Tapola. Jürgens voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden. Hän eteni Tapparan kanssa myös Mestarien liigan finaaliin, mutta mestaruuden vei lopulta kuitenkin ruotsalainen Rögle BK lukemin 2–1. Kaudella 2022–2023 Jürgens sai viidennessä finaaliottelussa 27. huhtikuuta 2023 Pelicansia vastaan syöttöpisteen Marcus Davidssonin tekemään ensimmäisessä jatkoerässä ajassa 68.57 syntyneeseen voittomaaliin, joka ratkaisi Tapparalle Suomenmestaruuden. Hän teki ottelussa myös Tapparan 3–0-johtomaalin. Jürgens voitti myös CHL:n mestaruuden.
Kaudeksi 2023–2024 Jürgens siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Turun Palloseuraan. Hänen sopimuksensa sisältää option ulkomaille siirtymisestä.
Maajoukkueura
Jürgens on pelannut Suomen A-maajoukkueessa kuusi ottelua tehden yhden maalin. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Euro Hockey Challengessa 5. huhtikuuta 2018 Turun Marli Areenassa Valko-Venäjää vastaan. Jürgens merkittiin Suomen kolmospuolustajapariin toisen debytantin, Juuso Vainion viereen. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa hän teki seuraavassa ottelussaan 6. huhtikuuta 2018 Hämeenlinnassa Valko-Venäjää vastaan. Jürgens putosi lopulta viimeisten joukossa vuoden 2018 lopullisesta MM-kisajoukkueesta.
Pelityyli
Jürgens on kuvaillut itseään kokonaisvaltaiseksi ja hyväksi kahden suunnan pelaajaksi, joka tekee paljon töitä molempiin suuntiin sekä pyrkii olemaan aggressiivinen omalla alueella, tukemaan hyökkäyksiä ja tuomaan apua hyökkäyspäähän.
Muuta
Urheilutoimittaja ja -selostaja Peter "Pepe" Jürgens on Casimirin äidin pikkuserkku.
Duoraitiovaunu
right|thumb|Saksalainen duoraitiovaunu tavallisella rautatiellä.
Duoraitiovaunu (tram-train) on raitiovaunu, joka voi liikennöidä sekä raitiotiellä että yleisen liikenteen rautatieverkolla. Vaunun sähköjärjestelmä ja kulunvalvonta soveltuvat molemmille raideliikennejärjestelmille.
Duoraitiovaunut käyttävät katuverkolla 750 V tasavirtaa, rataverkolla useimmiten korkeajännitteistä vaihtovirtaa, 15 kV 16⅔ Hz (Saksa, Ruotsi ym.) tai 25 kV 50 Hz vaihtovirtaa (Suomi, Ranska, Tanska ym.) Rataverkolla käytetään automaattista kulunvalvontaa, kadulla liikenne on kuljettajien aistinvaraisessa ohjauksessa.
Duoraitiovaunut ovat yleensä osa pikaraitiotiejärjestelmää.
Duoraitioteitä maailmalla
Saarbrückenin duoraitiotie, jonka keskustan raitiotieosuus on myös täysin uusi, otettiin käyttöön 1997 ja se ulottuu Ranskan puolelle Sarregueminesiin.
Kasselissa duoraitioliikenne käynnistyi 2005. Sinne on hankittu sekä kahden jännitteen että diesel-hybridivaunuja.
Duoraitiotieliikenteestä on päätetty tai se on suunnitteilla useissa kaupungeissa Ranskassa, Hollannissa ja Saksassa, mm. Mulhousessa ja Pariisin lähellä Bondy–Aulnay-linjalla.
Pohjoismaissa duoraitiotietä tutkitaan Ruotsissa Linköpingin ja Norrköpingin välille. Suomessa pääkaupunkiseudulla ja Turussa on tutkittu duoraitioliikennettä.
Jo ennen Karlsruhen duoraitiotietä on ollut olemassa järjestelmiä, joissa raitiovaunuilla on liikennöity samalla radalla rautatieliikenteen kanssa. Tällaisia ratoja ovat olleet mm. Köln–Bonn-radat (nykyiset raitiolinjat 16 ja 18) Wienin ja Badenin välinen rata sekä Tukholman Lidingöbanan (vuoteen 1979 asti). Näillä radoilla on kuitenkin ollut vain pienimuotoista tavaraliikennettä samalta yhtiöltä kuin raitiovaunuliikennekin. Karlsruhessa nimenomaan tällaiset radat, nykyinen linja S1 olivat keskeinen innoitus varsinaiseen duoraitiovaunuliikenteeseen.
Duoraitioteitä Suomessa
Suomessa Kuopion kaupunki on vuonna 2018 käynnistänyt selvityksen siitä, voitaisiinko duoraitiotie toteuttaa välille Suonenjoki–Kuopio–Siilinjärvi–Lapinlahti–Iisalmi. Vastaavat selvitykset ovat käynnissä myös Jyväskylän ja Lahden seuduilla. Jyväskylässä selvitykseen osallistuvat myös Äänekoski, Laukaa ja Muurame sekä Lahdessa Heinola ja Orimattila. Vuonna 2019 valmistui myös duoraitiotieselvitys Seinäjoen seudun rataosuuksille Vaasaan, Härmään ja Närpiö-Kaskisiin.
Pulkkilan kirkko
Pulkkilan kirkko on Josef Stenbäckin suunnittelema kirkko Pulkkilassa Pohjois-Pohjanmaalla. Kirkko rakennettiin vuosina 1908–1909 ja sitä peittää laudoitus, jossa on käytetty hyväksi koristeellisia muotoja. Muodoltaan kirkko on tasavartinen ristikirkko, ja keskellä kirkkoa on avorakenteinen torni. Istumapaikkoja lehtereineen on 570 ja pinta-alaa 445 neliömetriä. Kirkossa on satulakatto ja korkeat päädyt. Tyylisuunta on uusgotiikka ja jugend. Kirkkoa on korjattu vuosina 1928, 1962 ja 1975.
Kirkon erillinen kellotapuli on rakennettu jo vanhan kirkon aikoihin vuonna 1843. Sen on suunnitellut Carl Ludvig Engel Suomen intendentinkonttorissa.
Pulkkilan vanha kirkko
thumb|left|180px|Vuonna 1908 purettu vanha kirkko thumb|200px|Pulkkilan nykyinen kirkko valmistumisensa aikoihin