cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
FK Austria Wien
FK Austria Wien on itävaltalainen jalkapalloseura maan pääkaupungissa Wienistä. Seura on perustettu vuonna 1911 ja sen värit ovat violetti ja valkoinen. Austriaa on yleisesti pidetty ylempien yhteiskuntaluokkien seurana, kun paikallisvastustaja Rapid Wien on ollut työväenseura. Joukkue tunnetaan lempinimellä Die Veilchen ’violetit’.
Austria on paikallisvastustajansa jälkeen Itävallan menestynein seura. Ensimmäisen mestaruutensa se voitti vuonna 1924 ja yhteensä sillä on 24 Itävallan mestaruutta. Seuran viimeisimmät Itävallan mestaruudet ovat kausilta 2005–2006 ja 2012–2013. Austria ei ole koskaan pudonnut alemmille sarjatasoille vaan se on pelannut koko historiansa ajan liigatasolla. Se on lisäksi 27-kertainen cupmestari ja kaksinkertainen Mitropa Cupin voittaja. Mestarien liigassa seura on ensimmäisen kerran mukana kaudella 2013–2014.
Austria pelaa ottelunsa Generali Arenalla, jonne mahtuu 17 500 katsojaa.
Austrialla on reservijoukkue Austria Amateure, joka on pelannut Itävallan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Red Zac Erste Ligassa.
S/S Wellamo
S/S Wellamo oli useiden höyrylaivojen nimi:
Matti Tuloisela
Matti Jalo Veikko Tuloisela (s. 5. toukokuuta 1931 Jyväskylä) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan bassobaritoni. Hän jäi eläkkeelle Sibelius-Akatemian laulumusiikin professorin virasta 1994.
Tuloiselan oppilaita ovat esimerkiksi Walton Grönroos, Jorma Hynninen, Juha Kotilainen, Raimo Laukka, Turkka Manninen, Pentti Perksalo, Petteri Salomaa, Raimo Sirkiä, Heikki Siukola, Sauli Tiilikainen ja Johann Tilli. Lied- ja oratoriolaulajana Matti Tuloisela kiersi aikoinaan ahkerasti Suomea ja esiintyi oopperassakin. Tuloiselan levytysura kesti lähes 30 vuotta.
Matti Tuloiselalla on tutkinto oikeustieteestä, ja hän myös työskenteli juristina. Laulua hän opiskeli yksityisesti Olavi Nybergin johdolla. Kun hänen ensikonserttinsa sai erinomaiset arvostelut vuonna 1955, Tuloisela päätti ryhtyä taiteelliselle uralle. Hänestä tuli lopulta professori Sibelius-Akatemiaan, vaikka hän ei ollut opiskellut missään musiikkikorkeakoulussa, lukuun ottamatta viiden kuukauden rupeamaa Wienin musiikkiakatemiassa.
Suurelle yleisölle Tuloisela tuli tutuksi radiosta. Hän oli Matti Lehtisen ohella radiossa käytetyimpiä laulajia. Tuloisela tunnettiin etenkin hengellisen musiikin esittäjänä, ja hänen levytyksiään soitettiin paljon esimerkiksi aamuhartauksissa.
Tuloisela avioitui vuonna 1963 Kaisu Tuloiselan (o.s. Tala) kanssa. Heillä on kaksi lasta: Tuomas Tuloisela (s. 1964), joka on isänsä lailla juristi ja oopperalaulaja, ja Minna Leena Tuloisela (s. 1966).
Aleksei Isajev
pienoiskuva|Aleksei Isajevin kuva neuvostoliittolaisessa kirjekuoressa kuvituksena vuonna 1978. pienoiskuva|R-11-ohjuksen moottori.
Aleksei Mihailovitš Isajev (, 24. lokakuuta 1908 Pietari – 10. kesäkuuta 1971 Moskova) oli neuvostoliittolainen raketti-insinööri.
Aleksei Isajev alkoi toimintansa Leonid Duškinin alaisuudessa toisen maailmansodan aikana. Tuolloin suunnittelun tavoite oli rakettimoottoria käyttävä torjuntahävittäjälentokone. Koelentokone Bereznjak-Isajev BI-1 lensi 12 kertaa vuosina 1942–1945.
Vuonna 1944 hän perusti oman suunnittelutoimistonsa (OKB), jonka tavoite oli kehittää nestemäistä ajoainetta käyttäviä rakettimoottoreita. Valentin Gluško huomasi Isajevin rakettimoottoreiden kehittyneisyyden verrattuna Saksan V-2-ohjuksen raskaaseen moottoriin. Moottorin polttokammion rakenne keveni ja yksinkertaistui.
Isajev on kuitenkin tunnettu pienemmistä rakettimoottoreistaan. Vuonna 1951 hänen moottorinsa oli R-11 (Scud) ohjuksen ydin. Isajev suunnitteli KDU-414-radankorjausmoottorin Neuvostoliiton planeettaluotaimiin (Venera-1 - Venera-8, Mars 1) ja KTDU-425-moottorin uudempiin kuuluotaimiin (Luna -luotaimet).
Isajev oli Neuvostoliiton tiedeakatemian kirjeenvaihtajajäsen.
Isajevin mukaan on nimetty kraatteri Kuun pinnalta vuonna 1976.
Perun lippu
thumb|200px|Perun lippu thumb|200px|Valtiolippu thumb|200px|Sotalippu Perun lippu otettiin käyttöön 25. helmikuuta 1825. Sen mittasuhteet ovat 2:3.
Historia
Argentiinasta ja Chilestä Peruun vuonna 1820 saapunut itsenäisyystaistelija José de San Martín suunnitteli Perulle aluksi punavalkoisen lipun, jonka värit kertoman mukaan tulivat hänen maahan saapuessaan näkemistään flamingoista. Hänen lippunsa koostui kolmionmuotoisista kentistä ja vaakunasta. Perulaiset itsenäisyystaistelijat ottivat vuonna 1822 käyttöön samanvärisen lipun, jossa oli punaiset ja valkoiset vaakakentät sekä punainen aurinko, perinteinen Inkavaltakunnan symboli. Lippu muistutti liikaa Espanjan lippua, joten kentät käännettiin pystysuuntaisiksi. Lopullisessa lipussa, joka otettiin käyttöön vuonna 1825, auringon korvasi uusi vaakuna, jota käytetään valtiolipussa. Lipun punaiset raidat edustavat isänmaanystävien verta ja valkoinen raita puhtautta.
Inishmaan
Inishmaan (iiriksi Inis Meadhóin ja Inis Meáin, joka tarkoittaa keskimmäistä saarta) on keskimmäinen Aransaarista Galwayn lahdessa Irlannin länsirannikolla. Sen asukasluku on 200. Inishmaan on hiljaisempi ja siellä käy vähemmän turisteja kuin kahdella muulla Aransaarella, Inishmorella ja Inisheerilla. Se on joka tapauksessa yksi tärkeimmistä perinteisen irlantilaisen kulttuurin linnoituksista. Saari on iirinkielinen. Se kuuluu Galwayn kreivikuntaan ja Connachtin provinssiin.
Dún Fearbhaí
Tämä kivilinnoitus 300-luvulta jaa. on epätavallinen siinä mielessä, että se on lähes suorakulmainen eikä pyöreä kuten muut linnoitukset saarella.
Teach Synge (Synges Cottage, Syngen kesämökki)
Talo jossa John Millington Synge asui joka kesä vuodesta 1898 vuoteen 1902 isäntinään Bríd ja Páidín Mac Donnchadha. Täältä hän sai inspiraation näytelmiinsä The Playboy of The Western World, Riders to the Sea ja moniin muihin. Myös monet muut tämän kertomukset kertovat Inishmaanista. Talo jossa tämä asui, Teach Synge, oli Mac Donnchadhan perheen koti aina 1970-luvulle saakka jolloin se alkoi rapistua. Sitä on varovasti restauroitu alkuperäisen mallin mukaan ja se avattiin yleisölle 1999.
Cathaoir Synge (Synge's Chair, Syngen tuoli)
Tämä oli kirjoittaja Syngen suosikkipaikka saarella, sieltä aukenee loistava näkymä Inishmorelle ja Atlantille.
Kenneth H. Cooper
Kenneth H. Cooper (s. 1931) on yhdysvaltalainen lääkäri ja entinen ilmavoimien eversti. Cooper kirjoitti vuonna 1968 kirjan Aerobics, joka korostaa pääpainonaan verenkiertoelimistön kohentamista.
Työskennellessään ilmavoimissa Cooper keksi yksinkertaisen Cooperin testin, jossa juostaan mahdollisimman pitkälle 12 minuutissa. Cooperin testi korreloi koko väestössä hyvin maksimaalisen hapenottokyvyn (VO2max) kanssa ja sopii käytettäväksi suuren ihmisjoukon kuntotason selvittämiseen.
HMS Abercrombie (F109)
HMS Abercrombie (viirinumero F109) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Roberts-luokan monitori toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin 4. huhtikuuta 1941 Vickers-Armstrongilta Walker-upon-Tynestä, missä köli laskettiin 26. huhtikuuta. Alus laskettiin vesille 31. maaliskuuta 1942 ja valmistui 22. huhtikuuta. Koeajojen päätyttyä alus otettiin palvelukseen 5. toukokuuta 1943.
Aluksen tykkitorni oli alun perin tarkoitettu HMS Furiousille ennen aluksen muuttamista lentotukialukseksi.
Palvelus
Abercrombie määrättiin maaliskuussa 1943 liittymään Välimeren laivastoon. Se valmistui 22. huhtikuuta, minkä jälkeen se aloitti koeajot. Koeajojen päätyttyä toukokuussa alus varustettiin palvelukseen.
Kesäkuussa alus määrättiin Yhdysvaltain laivaston Task Force 85:een tukemaan Sisilian maihinnousua. Alus liittyi heinäkuussa hyökkäysosastoon. Alus aloitti purjehduksensa 8. heinäkuuta Tunisista ja se suojasi seuraavana päivänä Yhdysvaltain 45. jalkaväkidivisioonan maihinnousua Scoglittissa yhdessä risteilijä USS Philadelphian ja viidentoista hävittäjän kanssa.
Alus tulitti Porto Espedoclea yhdessä USS Birminghamin ja USS Philadelphian kanssa tukien Yhdysvaltain 7. armeijan taistelua. Se palasi elokuussa Kuninkaallisen laivaston valvontaan ja se määrättiin tukemaan Britannian maavoimien hyökkäystä Italian mannermaalle (operaatio Baytown).
Reggio Calabrian ja Pessaron välistä rannikkoa alus tulitti 2. syyskuuta yhdessä HMS Erebuksen, HMS Robertsin, HMS Valiantin, HMS Warspiten, HMS Orionin ja HMS Mauritiuksen kanssa. Alus tuki seuraavana päivänä Britannian XIII armeijakunnan maihinnousua lähellä Reggiota ja Villa San Giovannia, minkä jälkeen alus irrotettiin operaatiosta.
Alus palasi Yhdysvaltain laivaston valvontaan, kun se liitettiin eteläiseen hyökkäysosastoon eli Task Force 81:een tukemaan Salernon maihinnousua. Alus lähti 7. syyskuuta Bizertasta liitettynä saattueeseen FSS2.
Alus tuki 9. syyskuuta Salernon maihinnousua tulittaen Paestumia yhdessä Philadelphian, USS Savannahin, USS Brooklynin, Alankomaiden laivaston Flores-luokan sluupin Floresin sekä seitsemäntoista Yhdysvaltain laivaston hävittäjän kanssa. Alus osui tulitoiminnan aikana miinaan vaurioituen pahoin.
Palvelukseen palattuaan alus siirrettiin Tyynelle valtamerelle, mutta sota Japania vastaan päättyi ennen aluksen perille pääsyä. Alus palasi marraskuussa 1945 Chathamiin, jossa se sijoitettiin tykistökoulutusalukseksi sekä majoituskäyttöön.
Alus poistettiin 1953 palveluksesta ja se hinattiin Portsmouthiin, jossa se ankkuroitiin Fareham Creekiin odottamaan poistamista. Alus sijoitettiin poistolistalle, minkä jälkeen se myytiin romutettavaksi BISCOlle. Alus saapui 24. joulukuuta 1954 T. W. Wardille Barrow-in-Furnessiin, jossa se lopulta romutettiin.
Aksel Rafael Kurki
Axel (Aksel) Rafael Kurki (vuoteen 1935 Rosenqvist; 22. helmikuuta 1880 Tampere – 3. elokuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen opettaja ja kasvatustieteilijä. Hän oli ihmissuhdekoulukunnan pioneereja Suomessa yhdessä V. A. Niinisen kanssa.
Kurjen vanhemmat olivat kauppias Viktor Rosenqvist ja Mathilda Charlotta Wilhelmina Frestadius. Hän pääsi ylioppilaaksi Tampereen lyseosta 1899 ja opiskeli Helsingin yliopistossa valmistuen filosofian kandidaatiksi 1906, maisteriksi 1907, lisensiaatiksi 1914 ja tohtoriksi 1919. Vuosina 1909–1911 hän täydensi opintojaan Pietarin yliopistossa, jossa hän opiskeli Aleksandr Netšajevin johdolla. Kurki toimi Helsingin suomalaisen normaalilyseon venäjän kielen kollegana ja nuorempana lehtorina 1908–1949. Hän oli myös Helsingin yliopiston kasvatus- ja opetusopin dosenttina 1926–1947.
Kurki oli kasvatustieteeseen 1900-luvun alussa levinneiden kokeellisten tutkimusmenetelmien varhainen soveltaja Suomessa. Hän kannatti varsinkin saksalaisen kristillisen pedagogin Friedrich Wilhelm Foersterin oppeja, joissa keskeisellä sijalla oli eettinen luonteenkasvatus. Kurki laati väitöskirjansa Valhe ja eetillinen kasvatus (1914) tekemällä suomalaisissa koululuokissa laajan kyselyn ja psykologisia kokeita. Hänen pääteoksensa oli seuraavana vuonna ilmestynyt Murrosikä ja kasvatus. Kasvatusopin lisäksi Kurkea kiinnosti psykometristen mittausten käyttö ammatinvalinnan ohjauksessa, ja hän oli tällä alalla edelläkävijä Suomessa. Hän julkaisi vuonna 1920 teoksen Elämänuran valinta ja kokeellinen ammattisielutiede ja toimi valtion rautateiden psykoteknillisen laboratorion tieteellisenä ohjaajana vuosina 1922–1923. Vuonna 1922 perustettu laitos oli Pohjoismaiden ensimmäinen sovelletun psykologian laboratorio.
Vuonna 1936 julkaisemassaan teoksessa Teniikka ja kulttuuri sekä työntekijäin sielunelämä Kurki pohti työläisten henkisten tarpeiden täyttämistä nyky-yhteiskunnassa, jossa tekninen kehitys johti väistämättä työn erikoistumiseen ja yksipuolistumiseen. Seuraavana vuonna eduskunta päätti äänin 129–30 esittää moitteen siitä, että kirjan julkaisua oli tuettu valtion varoilla, sillä Kurki oli sisällyttänyt teokseen äärioikeistolaista, antisemitististä, sosiaalidarwinistista ja työväenliikettä vastaan suunnattua propagandaa.
Kurki kuoli jäätyään vuonna 1950 pakettiauton alle Helsingin Siltasaaressa.
Teoksia
Nimellä A. R. Rosenqvist: Nimellä Aksel Rafael Kurki:
Åbo Akademis Studentkår
thumb|upright|Ylioppilaskunnan talo [[Kåren, jonka on suunnitellut Erik Bryggman.]] Åbo Akademis Studentkår (ÅAS) perustettiin vuonna 1919 valvomaan Åbo Akademin opiskelijoiden etuja. ÅAS on yksi Suomen vanhimmista ylioppilaskunnista ja on toinen Suomen kahdesta täysin ruotsinkielisestä ylioppilaskunnasta, toinen on Svenska Handelshögskolans Studentkår. ÅAS toimii pääsääntöisesti Turussa, mutta sillä on toimintaa myös Vaasassa, sillä yksi Åbo Akademin tiedekunnista sijaitsee siellä. ÅAS:lla on noin 5200 jäsentä, joista noin viidennes opiskelee Vaasassa.
ÅAS:sta käytetään myös usein nimeä Kåren. Kåren ei tosin välttämättä aina tarkoita ÅAS:ää instituutiona, vaan voi myös viitata ylioppilaskunnan Turun Hämeenkadulla sijaitsevaan Kåren-nimiseen rakennukseen tai Restaurang Kåreniin, joka toimii samoissa tiloissa.
Organisaatio
ÅAS:n toiminta jakautuu kahteen sektoriin, edunvalvontasektoriin ja taloussektoriin.
Taloussektori huolehtii ÅAS:n liiketaloudellisesta toiminnasta, johon kuuluu muun muassa ylioppilasruokaloita ylläpitävä yhtiö Kb Gadolinia, Kåren-rakennuksen hallinta ja ylläpito, sekä muutamat vuokra-asunnot eri puolilla Turkua. ÅAS:llä on myös toinen ylioppilastalo, Vaasan Havtornen.
Jesidit
Jesidismi on etninen uskonto, johon ei ole mahdollista kääntyä tai josta ei jesidien oman käsityksen mukaan ole mahdollista luopua. Jesidit voivat käydä kauppaa ja harjoittaa sosiaalista kanssakäymistä muiden uskontojen edustajien kanssa, mutta esimerkiksi seurustelu tai avioliitto yhteisön ulkopuolelle ei tule kysymykseen.
Oppi ja uskomukset
Jesidismi on yhdistelmä zarathustralaisuutta, manikealaisuutta, juutalaisuutta, kristinuskoa ja islamia. Jesidit uskovat Jumalaan, joka on heille vain luoja eikä vaikuta enää maailmassa, ja joka on yhtä aikaa hyvä ja paha. Jesidien näkemyksen mukaan Jumala on jättänyt luomakunnan seitsemän pyhän olennon tai enkelin huomaan. Jumalan sijasta uskonnon keskushahmo on yleisesti riikinkukkona kuvattu enkeli Melek Ta'us. Jesidit eivät usko persoonalliseen pahaan. Islamin piirissä ”riikinkukkoenkeli” rinnastetaan usein Saatanaan, minkä vuoksi muslimit suhtautuvat jesideihin usein epäluuloisesti tai vainoavat näitä. Jesidit rukoilevat auringon suuntaan, ja he palvovat rituaaleissaan luonnonelementtejä: maata, tulta, vettä ja ilmaa. Jesidit uskovat sielunvaellukseen, mutta toisaalta he uskovat myös taivaaseen ja helvettiin. Jesidien myyttisen kertomuksen mukaan käärme pelasti luomakunnan tukkimalla Nooan arkkiin tulleen vuodon.
Pyhiä kirjoja jesideillä on kaksi, Kitêba Cilwe ja Mishefa Reş. Pyhäpäivänään jesidit pitävät keskiviikkoa.
Pyhimykset ja pyhät paikat
thumb|226x226px|Lalishin temppelin sisäänkäynti. Jesidien merkittävin pyhimys on šeikki Adi ibn Musafiri joka uudisti 1100-luvulla jesidismiä ja toi siihen vaikutteita islamista ja kristinuskosta. Hänet on haudattu Lalishiin Tigriin itäpuolelle Mosulin pohjoispuolelle, ja sinne tehdään pyhiinvaelluksia.
Rituaalit
Jokaisen jesidin odotetaan tekevän ainakin kerran elämässään pyhiinvaellusmatkan Lalishiin. Pyhiinvaellus huipentuu rituaalikierrokseen temppelirakennuksen kammioissa, jossa jesidit ottavat vastaan kasteen kahdesta pyhästä lähteestä. He suutelevat käärmepatsasta temppelin suuaukolla ja kiertävät kolmesti šeikki Adin haudan.
Levinneisyys
pienoiskuva|Jesidialueiden lippu Jesidiläisyyden eli jesidismin harjoittajia on eri arvioiden mukaan 70 000 − 500 000 lähinnä Irakin, Syyrian ja Kaukasuksen alueella, eniten Irakissa. Uskonnon harjoittajat ovat kurdeja. Kurdien diasporan vuoksi jesidismi on levinnyt myös länsimaihin. Saksalainen europarlamentaarikko Feleknas Uca on jesidi.
Vainot
thumb|Irakissa Isis-järjestöä paenneita jesidejä Newrozin pakolaisleirillä. Jesidit laskevat joutuneensa historian varrella kansanmurhan uhriksi yhteensä 72 kertaa ennen Isis-järjestön vainoa. Osan Irakista vuonna 2014 vallannut Isis-järjestö vainosi jesidejä. Elokuussa 2014 Isis murhasi ainakin kaksituhatta jesidiä, sieppasi yli viisituhatta ja raiskasi yli tuhat jesidinaista. Siepatut käännytettiin pakolla islamiin ja naiset myytiin orjiksi Isisin terroristeille.
Gilbert Grape
Gilbert Grape (What’s Eating Gilbert Grape) on ruotsalaisen Lasse Hallströmin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1993. Sen pääosia näyttelevät Johnny Depp, Juliette Lewis, Darlene Cates, Mary Steenburgen ja Leonardo DiCaprio. Elokuvan käsikirjoituksen on laatinut Peter Hedges oman romaaninsa pohjalta. DiCaprio sai roolistaan Oscar-ehdokkuuden.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Gilbert Grapen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Juoni
Elokuva sijoittuu Endoran pikkukaupunkiin, Iowaan. Gilbert Grape (Johnny Depp) on kiireinen hoitaessaan Arnieta (Leonardo DiCaprio), joka on hänen kehitysvammainen pikkuveljensä. Veljekset seuraavat, miten useat turistien täyttämät matkailuautot ajavat kaupungin halki asettuakseen sitten läheiselle leirintäalueelle, kuten joka vuosi. Gilbertin äidistä, Bonniesta (Darlene Cates), on tullut sairaalloisen lihava masennuttuaan vuosikausiksi miehensä itsemurhan johdosta. Koska Bonnie ei pysty huolehtimaan lapsistaan itse, Gilbert joutuu korjaamaan heidän vanhaa maalaistaloaan ja huolehtimaan Arniesta, jolla on tapana yrittää kiivetä kaupungin vesitorniin, jos hänet jättää liian kauaksi aikaa yksin. Gilbertin siskot Amy ja Ellen (Laura Harrington ja Mary Kate Schellhardt) puolestaan hoitavat perheen kotitaloustyöt ja ruoanlaiton. Gilbert suhtautuu veljeensä hyvin huolehtivasti, ja hänen periaatteensa onkin, ettei kukaan koske Arnieen. Uusi ”Foodland” -supermarketti on avautunut lähistölle ja uhkaa Lamsonin pientä ruokakauppaa, jossa Gilbert työskentelee. Sen lisäksi Gilbertillä on suhde erään naimisissa olevan naisen, Betty Carverin (Mary Steenburgen), kanssa.
Kun Grapen perhe on valmistautumassa Arnien 18-vuotissyntympäiväjuhliin, nuori Becky-niminen nainen (Juliette Lewis) ja hänen isoäitinsä (Penelope Branning) jäävät kaupunkiin jumiin, kun heidän matkailuvaununsa hajoaa. Beckyn ja Gilbertin välille puhkeaa romanssi, mutta Gilbertin epätavallinen elämäntilanne uhkaa heidän nupullaan olevaa suhdettaan. Viettääkseen enemmän aikaa Beckyn kanssa ja katsellakseen tämän kanssa auringonlaskua Gilbert jättää Arnien yksin kylpyammeeseen. Gilbert palaa kotiin vasta myöhään ja herää seuraavana aamuna löytääkseen kylmästä tärisevän Arnien istumasta yhä kylpyammeen jäätävässä vedessä. Gilbert tuntee suurta syyllisyyttä, ja myös muu perhe on vihainen tapahtuneesta. Arnie kieltäytyy siitä lähtien menemästä lähellekään vettä, mukaan lukien Beckyn matkailuvaunun vierellä sijaitsevaa lampea. Sen lisäksi Arnie sotkee itseään jatkuvasti, ja Gilbert saa näin vain lisää hankaluuksia. Bettyn ja Gilbertin suhde kääntyy laskusuuntaan, kun Betty yrittää harrastaa Gilbertin kanssa seksiä tämän puhuessa puhelimessa Bettyn aviomiehelle (Kevin Tighe). Kun Betty alkaa sitten tehdä Gilbertille kaiken lisäksi vielä vaatimuksia, hänen ja Gilbertin suhde päättyy. Lopulta Bettyn aviomies saa sydänkohtauksen ja hukkuu, minkä seurauksena Betty lähtee pois kaupungista aloittaakseen uuden elämän jossain muualla. Useat kaupunkilaiset uskovat Bettyn tappaneen aviomiehensä, vaikka Bobby McBurney (Crispin Glover), yksi kaupungin kuolemansyyntutkijoista, vakuuttaa kyseessä todella olleen sydänkohtaus. Bobbyn lisäksi ainoastaan Gilbert uskoo Bettyn syyttömyyteen.
Becky lähenee Gilbertin ja Arnien kanssa ja auttaa Gilbertiä pohtimaan tämän omia tunteita. Erään kerran he syventyvät keskusteluunsa niin, että lopulta Gilbert huomaa Arnien kadonneen. Arnie on palannut takaisin vesitornille ja onnistunut viimein kipuamaan sen päälle. Arnie pidätetään, minkä seurauksena hänen äitinsä, joka ei ole poistunut kotoaan seitsemään vuoteen, ryntää poliisiasemalle vaatimaan poikansa vapauttamista tehden itsestään samalla naurunalaisen.
Pian sen jälkeen Arnie katoaa maalaismarkkinoiden aikana, ja hänet löydetään korkean puun latvasta. Myöhemmin Arnie syö kotona kalliin syntymäpäiväkakkunsa ennen aikojaan ja kieltäytyy menemästä kylpyyn Gilbertin kehotuksesta huolimatta. Gilbert menettää malttinsa ja lyö Arnieta. Sitten teostaan kauhistunut Gilbert ajaa autolla tiehensä. Arnie lähtee kotoa etsimään Beckyä, joka ottaa hänet siipiensä suojaan. Gilbert näkee Arnien Beckyn kanssa ja sen, miten Becky onnistuu houkuttelemaan Arnien kahlaamaan matkailuvaunun vieressä olevaan lampeen. Arnie pääsee eroon vesipelostaan, ja Gilber tuntee syyllisyyttä aiemmasta käytöksestään. Kun Gilbertin ja Arnien siskot tulevat Beckyn luokse ja vievät Arnien kotiin, Gilbert lähestyy Beckyä uudelleen. He keskustelevat Gilbertin omasta turhautuneisuudesta ja myös hänen isänsä kuolemasta. Seuraavana päivänä Gilbert palaa kotiin Arnien syntymäpäiville pyytääkseen tältä anteeksi.
Arnien syntymäpäivien jälkeen Bonnie tapaa Beckyn ensimmäistä kertaa ja kävelee sen seurauksena portaat ylös omaan makuuhuoneeseensa ensimmäistä kertaa vuosiin. Sinä iltana hän menehtyy omassa vuoteessaan. Arnie yrittää herättää äitiään seuraavana päivänä luullen tämän vain pilailevan. Sitten hän juoksee ulos talosta ja alkaa satuttaa itseään. Kun Arnien siskot yrittävät saada häntä lopettamaan, he tajuavat Bonnien kuolleen. Poliisit kertovat Grapen perheelle, että he tarvitsevat nosturin ja kansalliskaartin, jos he aikovat saada Bonnien ulos talosta. Kun poliisit lähtevät, Gilbert ja hänen siskonsa itkevät äitinsä menetystä. Sisarukset käsittävät, että nosturi ja kansalliskaarti vetäisisivät paikalle töllistelevän ihmisjoukon. He haluavat säästää äitinsä moiselta spektaakkelilta, joten he tyhjentävät koko talon lukuun ottamatta äitinsä vuoteella makaavaa ruumista ja sytyttävät talon sitten tuleen.
Kuluu vuosi. Gilbert ja Arnie ovat jälleen seuraamassa matkailuautojen saapumista kaupunkiin. Gilbert selostaa yleisölle, että Amy on saanut töitä leipomon johtajana Des Moinesissa ja että Ellen on päässyt vaihto-oppilaaksi. Gilbert ja Arnie ovat päättäneet lähteä pois, Beckyn mukaan. Arnie jahtaa matkailuautoja ja viuhtoo käsillään iloisena Beckyn paluusta. Gilbert ja Becky halaavat nauraen toisiaan, Arnien ja Gilbertin noustessa auton kyytiin.
Sánchez
Sánchez tai Sanchez on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi tai kaksiosaisen sukunimen osa:
Typologia
Eri tieteenalojen typologioita
Esimerkiksi seuraavilla tieteenaloilla on käytössä omia typologioitaan:
Luis García
Luis García on seuraavien henkilöiden nimi:
Mannikkala
Mannikkala (v:sta 1948 ) on kylä Lyykylänjärven etelärannalla Viipurin koillispuolella Venäjällä, Suomen luovuttamalla alueella. Suomelle kuuluessaan Mannikkala kuului Viipurin maalaiskuntaan ja Ihantalan seurakuntaan. Mannikkala sijaitsi aivan Viipurin kaupungin rajan tuntumassa. Mannikkalan naapurikyliä olivat Lyykylänjärvi, Kurikkala, Perojoensuu, Kärstilä, Ryysylä ja Repola–Lyykylä.
Asutus ja elinkeinot
Vuonna 1937 kylässä oli 81 asukasta. Mannikkalan kautta kulki Karjalan rata ja kantatie 62. Kylässä oli kauppa ja kansakoulu. Mannikkalan maamiesseuralla oli omat talo. Kylässä toimi myös nuoriseura. Maatalous oli tärkeä elinkeino. Vuonna 1937 Mannikkalassa oli 185 ha metsää, 78 ha peltoa ja 13 ha niittyä.
Kansakoulu
Mannikkalan kansakoulurakennus valmistui vuonna 1892, mutta se paloi vuonna 1915. Uusi koulurakennu rakennettiin vuonna 1919. Mannikkalan koulupiiriin kuului Mannikkalan lisäksi Ryysylän, Talin, Kurikkalan, Kärstilän ja Uudenkartanon kylät sekä suurin osa Repola–Lyykylän kylää ja pienempiä osia Perojoensuun ja Nikoskelan kylistä. Vuonna 1939 Mannikkalan kansakoulussa oli kolme opettajaa ja 104 oppilasta. Syksyllä 1943 koulussa oli 108 oppilasta.
Historia
Mannikkalan väestö joutui evakkoon talvisodan aikana ja Moskovan rauhassa Mannikkala jäi Neuvostoliitolle. Kun alue jatkosodassa vallattiin takaisin, pääsi väestö palaamaan koteihinsa. Vuonna 1944 asukkaat joutuivat lähtemään kuitenkin uudelleen evakkoon.
Kukkolankoski
thumb|Kukkolankoski kuvattuna Suomen puolelta
Kukkolankoski on Tornionjoessa Suomen ja Ruotsin rajalla sijaitseva noin 3,5 kilometriä pitkä koski, jonka pudotuskorkeus on 14 metriä. Se on Suomen pisin vapaana virtaava koski. Kukkolankosken Suomen puoleisella rannalla on Tornioon kuuluva Kukkolan kylä ja Ruotsin puolella Haaparannan Kukkolan kylä. Tornion keskustaan Kukkolankoskelta on matkaa noin 14 kilometriä.
Kalastus
Kylän tärkeä elinkeino ennen aikaan oli kalastus. Kalastusoikeudet oli jaettu ja jaetaan edelleen maanomistuksen perusteella taloittain. Kukkolassa kehittyi oma siian pyyntitekniikka, ns. lippoaminen. On arveltu, että siian lippoaminen on aloitettu jo 1200-luvulla, kun kosken rantoja alettiin asuttaa.
Nacho Libre
Nacho Libre on vuonna 2006 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen komediaelokuva. Elokuvan on ohjannut Jared Hess.
Faial
Faial on yksi Azorien saarista. Se sijaitsee Atlantilla lähimpänä naapurisaarenaan Pico.
Faialin löysi vuonna 1427 Diogo de Silves, joka nimesi sen Insula de La Ventura nos Portulanosiksi. Saari sijaitsee Azorien keskiosassa ja sen pinta-ala on 172 km². Sen korkein kohta 1 043 merenpinnasta.
Faialilla asuu 14 994 ihmistä (2011). Tärkein asutuskeskus on saaren kaakkoisosassa sijaitseva Horta.
Rinnevalkotammi
Rinnevalkotammi eli valkotammi (Quercus alba) on yksi monista Pohjois-Amerikan luonnonvaraisista tammilajeista. Sitä tavataan luonnonvaraisena aina eteläisestä Quebecista Pohjois-Floridaan saakka.
Tuntomerkit
thumb|left|150px|Valkotammen lehti keväällä. thumb|left|150px|Valkotammen lehvistöä. Rinnevalkotammi on keskikokoinen puulaji, ja se kasvaa tavallisesti 20–25 metriä korkeaksi, kuitenkin korkein yksilö on ollut 44 metriä korkea. Vanhemmiten rinnevalkotammi kasvaa enimmäkseen paksuutta. Sen lehdet muistuttavat lähes täysin metsätammen lehtiä, mutta erojakin on. Rinnevalkotammen lehdet ovat aikaisin keväällä juuri puhjettuaan vaaleanpunertavat, kun taas monilla muilla tammilajeilla ne ovat vaalean vihreät. Myös lehtihanko on pidempi kuin metsätammella, ja lehdet ovat 7–11 senttimetriä pitkät. Puu kukkii toukokuussa, ja terhot ovat kypsiä syksyllä.
Natsi-Saksa
Kansallissosialistien valtaannousua ja Weimarin tasavallan epäonnistumista on selitetty ennen muuta ensimmäisen maailmansodan seurauksilla, kuten ”häpeärauhalla” ja vaikeilla talousongelmilla. Puolueen nousu valtaan mahdollistui 30. tammikuuta 1933, jolloin presidentti Paul von Hindenburg nimitti Adolf Hitlerin uuden hallituksen johtajaksi eli valtakunnankansleriksi. Tuolloin hallituksessa oli mukana vielä muitakin puolueita, ja virallisesti kyseessä oli vain normaali hallituksen vaihdos, mutta varsin pian Hitler sai itselleen kaiken vallan. Maaliskuussa 1933 valittu parlamentti sääti valtalain, jolla Hitlerille myönnettiin poikkeuksellisen laajat valtuudet, aluksi neljäksi vuodeksi. Tämän mukaan hänellä oli oikeus säätää lakejakin ilman parlamentin myötävaikutusta. Tämän jälkeen parlamentti ei kokoontunut kuin muutamia kertoja antaakseen joillekin kaikkein tärkeimmille päätöksille virallisen vahvistuksen.
Natsi-Saksa menetti johtajansa, kun Hitler teki itsemurhan sodan viime hetkillä. Natsi-Saksan lakkaaminen oli seuraus sen tappiosta toisessa maailmansodassa. Sodan päättymisen jälkeen voittaneet järjestivät Nürnbergin sotarikosoikeudenkäynnit, joissa syytettiin ja tuomittiin kansallissosialisteja. Osa tuomituista teloitettiin.
pienoiskuva|300px|Valtakunnanjohtaja Hitler pitämässä puhetta valtiopäivien istunnossa 11. joulukuuta 1941. Valtiopäivätalon vuoden 1933 palon johdosta valtiopäivät kokoontuivat [[Kroll-oopperarakennuksen salissa.]]
Kolmas valtakunta
Nimitys ”kolmas valtakunta” korosti kansallissosialistien tapaa ajatella propagandassaan oman hallintonsa olevan ”ensimmäisen valtakunnan” eli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan ja ”toisen valtakunnan” eli vuonna 1871 lukuisista Saksan valtioista muodostetun Saksan keisarikunnan jatkumoa. Väliin jäävän Weimarin tasavallan ei katsottu olevan valtakunta. Nimellä ”tuhatvuotinen valtakunta” taas viitattiin melkein tuhat vuotta kestäneeseen Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan (843–1806) sekä kristilliseen eskatologiaan (eli ’oppiin maailman viimeisistä tapahtumista’) ja esitettiin siten myös kansallissosialistisen hallinnon kestävän tuhat vuotta. Termin ”Kolmas valtakunta” otti käyttöön saksalainen kulttuurihistorioitsija Arthur Moeller van den Bruck (1876–1925) vuonna 1923 – kymmenen vuotta ennen Hitlerin valtaannousua – julkaistussa teoksessaan Das dritte Reich. Adolf Hitler ei kuitenkaan itse hyväksynyt sitä ja jopa kielsi vuonna 1939 lehdistöä käyttämästä Saksasta tätä nimeä.
Natsien propagandassa korostettiin keisarikunnan perintöä myös sekoittamalla nationalistisia, perinteellisiä ja kansallissosialistisia symboleja toisiinsa.
Kansallissosialistisen Saksan synty
Kansallissosialistien valtaannousua ja Weimarin tasavallan epäonnistumista on selitetty ennen muuta ensimmäisen maailmansodan seurauksilla, kuten ”häpeärauhalla” ja vaikeilla talousongelmilla. Kiistellyn erillistieteorian mukaan kansallissosialistien valtaannousun perusta oli Saksan erityispiirteissä, jotka olivat olemassa jo ennen ensimmäistä maailmansotaa.
Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue (NSDAP) perustettiin jo vuonna 1919, mutta se oli pitkään pieni oppositiopuolue. Alusta lähtien se kuitenkin tavoitteli vallan anastamista ja tasavallan kumoamista. Vuonna 1923 sen kannattajat yrittivät vallankaappausta, joka kuitenkin epäonnistui. Tällöin Adolf Hitler ja kolme muuta puoluejohtoon kuulunutta tuomittiin viideksi vuodeksi vankeuteen valtiopetoksesta. Tuomiotaan Hitler istui Landsbergin vankilassa. Hitler vapautettiin jo vuoden kuluttua, koska Baijerin hallitus ei enää pitänyt äärioikeistoa uhkatekijänä. Hitler esitteli ohjelmansa kaksiosaisessa 1925–1926 julkaistussa teoksessaan Mein Kampf (suom. Taisteluni).
Vuodesta 1930 lähtien, talouspulan aikana, NSDAP:n kannatus kasvoi huomattavasti, ja heinäkuussa 1932 pidetyissä parlamenttivaaleissa se nousi suurimmaksi puolueeksi saaden yli kolmasosan äänistä. Jo marraskuussa toteutetuissa seuraavissa vaaleissa puolue menetti 15 prosenttia valtiopäiväpaikoistaan mutta pysyi yhä selkeästi suurimpana. Sosiaalidemokraattien ja kommunistien yhteinen paikkamäärä oli kuitenkin suurempi kuin NSDAP:n. Puolueen nousu valtaan mahdollistui 30. tammikuuta 1933, jolloin presidentti Paul von Hindenburg nimitti Adolf Hitlerin uuden hallituksen johtajaksi eli valtakunnankansleriksi. Tuolloin hallituksessa oli mukana vielä muitakin puolueita, ja virallisesti kyseessä oli vain normaali hallituksen vaihdos, mutta varsin pian Hitler sai itselleen kaiken vallan.
Jo samana päivänä, kun uusi hallitus oli nimitetty, se määräsi parlamentin hajotettavaksi ja uudet vaalit pidettäväksi saman vuoden maaliskuussa. Jo ennen näitä vaaleja vasemmistopuolueiden toiminta kiellettiin, mihin tekosyynä käytettiin 27. helmikuuta tapahtunutta Saksan valtiopäivätalon paloa, josta syytettiin erästä kommunistia, Marinus van der Lubbea.
Weimarin tasavallan perustuslaissa oli säännöksiä, joiden mukaan valtakunnan ollessa hätätilassa hallitukselle voitiin määräajaksi myöntää poikkeuksellisen laajat valtuudet. Maaliskuussa 1933 valittu parlamentti säätikin valtalain, jolla Hitlerille myönnettiin tällaiset valtuudet, aluksi neljäksi vuodeksi. Tämän mukaan hänellä oli oikeus säätää lakejakin ilman parlamentin myötävaikutusta. Tämän jälkeen parlamentti ei kokoontunut kuin muutamia kertoja antaakseen joillekin kaikkein tärkeimmille päätöksille virallisen vahvistuksen.
Weimarin tasavallan perustuslaki oli edelleen virallisesti voimassa, mutta Hitlerin poikkeusvaltuuksien vuoksi sillä ei ollut juuri käytännön merkitystä. Kun presidentti Hindenburg kuoli elokuussa 1934, perustuslakia kuitenkin muutettiin siten, että valtakunnankanslerin ja valtakunnanpresidentin virat yhdistettiin. Tämän jälkeen Hitlerin arvonimenä oli Führer und Reichskansler, ja hänet nimitettiin tähän virkaan eliniäksi.
Saksan aluemenetykset ensimmäisessä maailmansodassa
Saksaan kuuluivat Weimarin tasavallalle Versailles’n rauhansopimuksen jälkeen jääneet alueet. Verrattuna Saksan keisarikuntaan Weimarin tasavalta menetti siirtomaansa, jotka siirrettiin Kansainliitolle, joka puolestaan myönsi niiden hallinnan ympärysvalloille. Aasiassa puolestaan Saksan toimilupa-alueet Kiinassa peri Japani, joka oli liittynyt tätä tarkoitusta varten ensimmäiseen maailmansotaan. Versailles’n rauhassa Saksa menetti Elsass-Lothringenin alueen Ranskalle. Reininmaalla oli Saksalla demilitarisoimisvelvoite, minkä Adolf Hitler rikkoi 1936 miehittämällä alueen. Tärkein menetetty alue oli kuitenkin niin sanottu Puolan käytävä, joka takasi Puolalle yhteyden merelle mutta eristi Itä-Preussin Saksan eksklaaviksi. Näiden alueiden lisäksi Saksa menetti Saarlandin Kansainliiton hallintaan, Memelin alueen Liettualle, Eupen-Malmedyn Belgialle ja alueita Tanskalle Etelä-Jyllannista.
Liittotasavallasta kansallissosialistiseksi yhtenäisvaltioksi
Keisarillinen Saksa koostui eri kuningas- ja ruhtinaskunnista, joita johti Preussin kuningaskunnan kuningas Saksan keisarina. Weimarin tasavallan aikana ruhtinaskunnat muuttuivat osavaltioiksi, joilla edelleen oli varsin laaja itsehallinto. Mutta jo 31. maaliskuuta 1931 osavaltioiden maapäivät hajotettiin ja määrättiin uudestaan muodostettavaksi valtiopäivävaalien tulosten mukaisesti. Viikkoa myöhemmin jokaiseen osavaltioon nimitettiin valtakunnanmaaherra, jolla oli valta hajottaa maapäivät. Tasan vuosi Hitlerin valtaantulon jälkeen, 30. tammikuuta 1934, säädettiin lisäksi laki, jolla osavaltioiden edustukset lakkautettiin, niiden itsehallinto-oikeudet siirrettiin valtakunnalliselle tasolle ja osavaltioiden hallitukset alistettiin valtakunnan hallitukselle.
Aluelaajennukset ennen toista maailmansotaa
Saarin alue liitettiin Saksaan 1935 kansanäänestyksen perusteella.
Alueellisesti Saksan valtio laajeni huomattavasti, kun siihen liitettiin Itävalta 1938 Anschlussiksi kutsutussa yhdistämisessä. Itävalta liitettiin Saksaan, ja siitä muodostettiin aluksi Ostmark-niminen osamaa, mutta myöhemmin se jaettiin useisiin hallintoalueisiin. Saksan seuraava laajeneminen tapahtui saman vuoden loppupuolella, kun Saksaan liitettiin Tšekkoslovakian saksankieliset alueet, sudeettialueet. Vuonna 1939 Saksa miehitti myös maan tšekkiläiset osat, joista muodostettiin Böömin ja Määrin protektoraatti. Slovakiasta tuli ns. ”Slovakian valtio”, jonka talous ja politiikka olivat kuitenkin sidotut kansallissosialistiseen Saksaan. Pian maahan liitettiin myös Liettuaan kuulunut, ensimmäisessä maailmansodassa menetetty Memelin alue.
Sotavoitot
Toisen maailmansodan alettua ja Puolan tultua jaetuksi neljännen kerran, tällä kertaa Saksan ja Neuvostoliiton kesken, Saksa liitti itseensä lisää alueita Puolasta. Maailmansodan loppupuolella, Italian antautumisen jälkeen, saksankielinen Etelä-Tiroli liitettiin vähäksi aikaa Suur-Saksaan.
Valtakunnankanslerista presidentiksi ja johtajaksi
Saksan valtakuntaa hallitsi Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue (NSDAP eli Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei, josta johtuu kansallissosialistia tarkoittava nimitys ”natsi”). Ainoastaan natsipuolueen toiminta oli sallittu, muut puolueet kiellettiin. Puolueen johtajana, valtakunnankanslerina ja presidenttinä toimi Führer (johtaja), diktaattori, jolle kaikki valta oli keskitetty. Saksan presidentti Hindenburgin kuoltua vuonna 1934 perustettu virka kuului Adolf Hitlerille kansallissosialistisen hallinnon viime päiviin saakka.
Aluehallinto
pienoiskuva|Suur-Saksan valtakunnan hallinnolliset alueet (Gau) vuonna 1944. Kansallissosialistinen hallinto teki huomattavia hallinnollisia muutoksia, joiden tavoitteena oli mahdollistaa tehokas keskusvalta. Saksan historiallisia osavaltioita ei tosin virallisesti lakkautettu, mutta ne menettivät jo vuosina 1933–1934 itsehallinto-oikeutensa. Osavaltioita suuremman merkityksen saivat kansallissosialistisen puolueen piiripäälliköiden, gauleitereiden valvomat hallintoalueet, Gaut, jotka muodostettiin osavaltioiden rajoista riippumatta.
Hallituksen tavoitteet
Ensisijaisena tavoitteena oli maan yhtenäistämisen ja kulttuurin yhdenmukaistamisen ohella pyrkiä myös siihen, että saksankieliset voisivat asua yhdessä valtiossa. Tätä kuvasti iskulause Ein Reich, Ein Volk, Ein Führer (yksi valtakunta, yksi kansa, yksi johtaja). Itävallan liittäminen 1938 Anschlussissa ja Tšekkoslovakian sudeettialueiden liittäminen Saksaan 1939 heijastivat tätä tavoitetta, samoin kuin myös toisen maailmansodan aloittamisen perusteluna toimiva Danzigin vapaakaupungin liittämispyrkimys Saksaan.
Voittomaiden järjestäminen hallinnossa
Saksa järjesti valtaamansa alueet erilaisiksi hallintoalueiksi. Osa alueista liitettiin suoraan Saksaan, osaa alueista hallitsi Wehrmachtin sotilashallinto, osaa Saksan siviilimiehityshallinto, Alfred Rosenbergin johtama valloitettujen itäisten alueiden ministeriö (Das Reichsministerium für die besetzten Ostgebiete), joka käytännössä sai kilpailijakseen vielä Herman Göringin johtaman nelivuotissuunnitelman piirissä toimivat virkamiehet. Rosenbergin ministeriö käytännössä pyrki toimeenpanemaan idän yleissuunnitelmaa väestöpolitiikan ja talouspolitiikan osalta Neuvostoliitolta valloitetuilla alueilla.
Deflaatiosta elvytykseen
Natsien noustessa valtaan suurin ongelma oli 30 prosentin työttömyys. Taloudesta vastasi alkuun Hjalmar Schacht, josta tuli valtionpankin pääjohtaja 1933 ja vuotta myöhemmin talousministeri. Schacht onnistui käyttämään hyväkseen kultakannasta luopumista ja pitämään korkotason alhaisena sekä budjettivajeen korkeana suurilla julkisilla rakennustöillä. Näiden seurauksena työttömyys laski huippuvauhtia. Tätä keynesilaista talouspolitiikkaa täydensi uudelleenaseistamisen kasvattama kysyntä. Talous sekä työllisyystilanne olivat kuitenkin osoittaneet paranemisen merkkejä jo ennen kansallissosialistien valtaannousua. Vuosina 1930–1932 valtakunnankanslerina toiminut Heinrich Brüning oli ajanut deflatorisia toimenpiteitä, joiden tarkoitus oli edistää talouden varhaista toipumista, vaikka ne merkitsivätkin tilapäistä laskua. Valtaan tultuaan Hitler korjasi ansion maanpakoon ajamansa Brüningin hallinnon aikaansaannoksista.
Alkuun Schachtin ulkomaankaupan säätely keskittyi vauhdittamaan uudelleenvarustelua ja sitä suosivaa teollisuutta, kun muu resurssitarve ja kulutus jäivät vähemmälle huomiolle. Tämä asettelu kärjistyi 1935 mennessä suureksi ruokapulaksi, sillä Saksan maatalouden tuotanto yksin ei riittänyt tuottamaan koko kansakunnalle ruokaa. Maatalouden koneellistaminen ja nykyaikaistaminen oli jäänyt jälkeen varustelun vuoksi. Työväestön keskipalkka oli laskenut köyhyysrajalle, ja vaikka ruoan myyntihintoja pidettiin matalana rangaistuksen uhalla, hinnat kuitenkin kohosivat käytännössä 50–75 %. Usein viljelijät ja muut ruoantuottajat eivät myyneet suoraan myyjille, vaan he suosivat mustan pörssin kauppiaita saadakseen korkeamman myyntihinnan tuotteistaan. Mustan pörssin suosio kasvoi myös kuluttajien keskuudessa, sillä nämä saattoivat vaihtaa omistamiaan hyödykkeitä suoraan ruokaan. Schacht ja maatalousministeri Walther Darré ajautuivat riitaan, jonka Göring ratkaisi Hitlerin käskystä Darrén eduksi. Hitler halveksui mustaa pörssiä mutta ei voinut tukahduttaa sitä suoraan, sillä se oli muodostunut tärkeäksi ideologisista syistä arvokkaaksi määritellylle saksalaiselle maatalousväestölle. Ruokapula merkitsi talouskasvua maatalousväestölle mutta synkensi työväenluokan mielialaa, jonka kohottaminen osaltaan motivoi Hitleriä miehittämään Reininmaan aiottua aikaisemmin.
Nelivuotissuunnitelma
pienoiskuva|[[Reichsarbeitsdienstin työpalvelusmiesten paraati Nürnbergin puoluepäivillä 1937.]] Tiukan valtion kontrollin ja sotavarustelun ansiosta natsi-Saksassa saavutettiin miltei täystyöllisyys. Tosin ajan tilastoihin ei luettu lapsettomia naisia, joita ei mielellään päästetty töihin ja äitejä, joita yleensä kiellettiin työskentelemästä. Myöskään miljoonia pidätettyjä ja kansalaisoikeutensa menettäneitä ei laskettu työllisyyslukuihin. Työläisten edut ja oikeudet olivat huonot. Palkat laskivat vuosien 1933 ja 1938 välillä noin 25 prosenttia. Ammattiliitot kiellettiin, kuten myös kollektiivinen kaupanteko ja oikeus lakkoiluun. Työntekijällä ei ollut myöskään oikeutta kieltäytyä määrätyistä töistä, ja työpaikan vaihtoon vaadittiin työnantajan suostumus. 1935 määrätyn lain mukaan nuorten aikuisten miesten iältään 18–25 vuotta täytyi suorittaa palkaton kuuden kuukauden työpalvelusjakso opintojen jälkeen. Työpalveluksen jälkeen seurasi kahden vuoden asepalvelus.
Vaikka työläisten oikeuksien menettäminen ja palkan pieneneminen oli työnantajien ja yrittäjien etu, ei heilläkään ollut syytä olla täysin tyytyväisiä uuteen järjestelmään. Voitontavoittelun sijaan sijoitusten tuli olla valtion ohjaamia ja sen etujen mukaisia. Valtion rahoitus tuli lopulta hallitsevaksi osaksi sijoittamista, jolloin yksityiset takaukset vähenivät yli puolesta vuosina 1933 ja 1934 noin 10 prosenttiin vuosien 1935–1938 välillä. Suuret tuloverot rajoittivat yritysten omaa rahoitusta. Suurimmat yritykset saivat yleensä tuloverovapautuksen, vaikka valtion säätely oli tarpeeksi voimakasta, jotta saatettiin puhua ”pelkästä yksityisyrittämisen tyhjästä kuoresta”.
Sota-ajan talous
Vajetta työvoimassa pyrittiin korjaamaan lähinnä valloitetuista maista tuodulla orjatyövoimalla. Natsi-Saksan eteen työskenteli noin 12 miljoonaa orjaa 20 valtiosta. Noin 75 prosenttia heistä tuli Itä-Euroopasta.
Naiset työelämässä
pienoiskuva|vasen|Sairaanhoitajatar määrittelee romaninaisen silmien väriä Valtakunnan terveysministeriön rotuhygienian ja kriminaalibiologian tutkimuslaitoksella 1936. Eriarvoistaminen, antifeminismi ja pyrkimys poistaa naiset työelämästä kotiäideiksi kuuluivat kiinteästi natsi-ideologiaan jo alusta alkaen. Puolueen perustamisen alkuaikoina 1921 tehty päätös kielsi naisilta pääsyn natsipuolueen johtotehtäviin. Myös puolueen naisjärjestöt olivat lähes poikkeuksetta miesten johtamia, ja niiden periaatteena ei ollut naisen aseman edistäminen puolueen tai yhteiskunnan sisällä, vaan natsi-ideologian levittäminen naisten keskuuteen. Natsihallintoa edeltäneen Weimarin tasavallan aikana Saksassa koettiin sukupuolten välisen tasa-arvoisuuden nousukausi, jolloin naisten pääsyä työelämään tai opiskelemaan ei juuri rajoitettu. Tämän vuoksi vielä vuonna 1939 saksalaisista naisista oli työelämässä keskimääräisesti suurempi luku kuin esimerkiksi Britanniassa tai Yhdysvalloissa.
Naisten määrää työmarkkinoilla oli kuitenkin pyritty aktiivisesti vähentämään heti vuoden 1933 valtaannousun jälkeen. Propagandassa ja johtohahmojen puheissa naiset määriteltiin älyllisesti ja fyysisesti miehiä heikommiksi olennoiksi, jotka tarvitsivat miehisen yhteiskunnan ohjausta ja suojelusta. Naisen keskeiseksi elämäntehtäväksi tuli synnyttää ja kasvattaa miehiä töihin ja sotimaan sekä naisia uusiksi synnyttäjiksi. Äitien yhteiskunnallista merkitystä korostettiin, ja suurperheiden äideille jaettiin korkea-arvoisia kunnianosoituksia kuten ”kultaisia äitiyden kunniaristejä”. Arvoonsa nostettuja perheenäitejä yleensä kiellettiin täysin osallistumasta työelämään, mikäli heillä oli kasvatusikäisiä lapsia. Lapsettomia naisia puolestaan kannustettiin avioitumaan muun muassa takaamalla perheille edullisia lainoja, maksamalla lapsilisiä sekä keventämällä suurperheiden verotusta. Sen sijaan työelämässä mukana olleista naisista pyrittiin luomaan kuva moraalisesti löyhinä, itsekkäinä ja huikentelevaisina olentoina, jotka veivät työpaikat miehiltä, jotka kuitenkin osaisivat tehdä saman työn paremmin. Naisten palkka oli selvästi pienempi, joskaan palkkaerot eivät poikenneet suuresti kansainvälisesti vallinneesta asetelmasta 1930-luvulla. Natsi-Saksan erikoispiirteenä oli palkkojen tasa-arvoisuus ainoastaan fyysisesti hyvin raskaissa ammateissa, joissa perinteisesti miehet pärjäsivät paremmin. Tällä pyrittiin kannustamaan työnantajaa suosimaan miehiä työntekijöitä palkattaessa.
Naisten ammatillinen tai oppiarvoon tähtäävä koulutus, pääsy johtotehtäviin sekä yhteiskunnallisen vaikuttamisen mahdollisuudet pyrittiin poistamaan kokonaan. Hitlerin mukaan ”naisille tarjotun koulutuksen päämääränä tuli poikkeuksetta olla tuleva äitiys” ja naisten pääsyä opiskelemaan tai opettajiksi vaikeutettiin asetuksilla. Naisjärjestöjen tuli alistua natsipuolueen johtoon ja itsenäiset naisorganisaatiot lakkautettiin. Natsi-Saksan korkea-arvoisin nainen oli kansallissosialistisen naisliiton NS-Frauenschaftin puheenjohtaja Gertrud Scholtz-Klink, mutta hänellä ei ollut virallista määräysvaltaa, joka olisi ylittänyt yhdenkään saksalaisen miehen. Omasta asemastaan huolimatta Scholtz-Klink vastusti jyrkästi naisten osallistumista politiikkaan. Sodan aikana naisjärjestöjä osallistui vapaaehtoistoimintaan, kuten pommitusten palontorjuntaan sekä vallatuilta alueilta tuodun pakkotyövoiman vartiointiin ja valvomiseen.
Naisten työelämästä poistavan määräyksen asettamista harkittiin usein, mutta sitä ei ehditty asettaa ennen toisen maailmansodan alkamista. Toisen maailmansodan sytyttyä Britanniassa tapahtui rakennemuutos. Miesten mobilisointi asevoimiin aiheutti työvoimavajeen ja suuria määriä naisia ruvettiin värväämään työelämään ohjelmallisesti. Sama toistui Yhdysvalloissa, joka liittyi sotaan joulukuussa 1941. Saksassa kansallissosialistinen naisohjelma jatkui entisellään sodan alkuvuosina, joskin syntynyttä työvoimapulaa pyrittiin täyttämään jonkin verran myös naisilla. Vuoteen 1943 mennessä sotaonni oli kääntynyt ja armeijoiden tappiot olivat alkaneet käydä raskaiksi, joten naisia pyrittiin värväämään ohjelmallisesti työelämään ja teollisuuden palvelukseen myös Saksassa. Aiempien rajoitusten ja kielteisen asenteellisuuden vuoksi yritys ei onnistunut yhtä tehokkaasti kuten liittoutuneisiin kuuluneissa valtioissa. Ristiriitaisuuden takia naisten määrä Saksan työelämässä pysyi suurin piirtein samana koko sodan ajan.
Lähinnä lapsettomista naisista muodostettiin Wehrmachtin alaisia naisavustajajoukkoja (Wehrmachtshelferinnen). Naisavustajia palveli noin 500 000. Heistä noin puolet oli vapaaehtoisia ja puolet palvelukseen kutsuttuja. He toimivat muun muassa sairaanhoitajina, konekirjoittajina, ilmavalvojina (ei aseellisessa ilmatorjunnassa) ja viestintäkeskusten operaattoreina. Vielä sodan alussa natsipuolue vastusti jyrkästi naisten aseellista palvelusta, sillä ideologisesti naisen suojeleminen oli yksinomaan saksalaisen miehen pyhä tehtävä. Kuitenkin sodan viimeisinä kuukausina taistelujen muututtua jo epätoivoisiksi torjuntayrityksiksi naisia ja myös alaikäisiä tyttöjä ruvettiin siirtämään taistelutehtäviin ja aseelliseen ilmatorjuntaan. Myös SS:n palveluksessa toimi naisia, joista noin 3 500 keskitysleirien vartijoina.