cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Caddo
Caddo on Pohjois-Amerikan caddo-intiaanikansan historiallisesti puhuma uhanalainen kieli, joka kuuluu caddolaisten kielten kielikuntaan. Valtaosa caddoista puhuu nykyisin äidinkielenään englantia, ja caddon kielen puhujia on jäljellä enää noin 25. Caddon puhujat asuvat Caddon piirikunnassa Yhdysvaltojen Oklahoman osavaltiossa.
DJ Hell
Uraa
Syyskuussa 2009 DJ Hellille ja Felix Da Housecatille tuli kiistaa DJ Hellin "The DJ Ft. P Diddy" -nimisestä kappaleesta. Housecat väitti, että kappaleen sisältöön on otettu vaikutteita hänestä sekä yhdysvaltalaisesta rap-artistista, Sean "P. Diddy" Combista.
Caddo
Caddon sukulaiskieliä ovat niin ikään uhanalaiset arakara, pawnee ja wichita.
DJ Hell
Diskografia
300px|thumb|DJ Hell [[Płockissa, Puolassa elokuussa 2009.]]
Tim Lobinger
Tim Lobinger (3. syyskuuta 1972 Rheinbach – 16. helmikuuta 2023 ) oli saksalainen seiväshyppääjä.
Ura
Lobinger voitti pronssia nuorten Euroopan-mestaruuskilpailuissa vuonna 1991. Sisäratojen maailmanmestaruuden hän voitti Birminghamissa 2003 ja pronssia hän sai Moskovassa 2006. Aikuisten EM-kilpailuissa hän on voittanut hopeaa vuosina 1998 ja 2006 sekä pronssia vuonna 2002. Sisäratojen EM-kilpailuissa hän on voittanut mestaruuden vuosina 1998 ja 2002 sekä pronssia vuonna 2005.
Olympialaisissa ja ulkoratojen MM-kilpailuissa Lobinger ei ole sijoittunut mitalisijoille. Atlantan olympialaisissa 1996 hän oli seitsemäs, Sydneyssä 2000 kolmastoista, Ateenassa 2004 yhdestoista ja Pekingissä 2008 hän karsiutui. MM-kilpailuissa hän oli yhdestoista Göteborgissa 1995, neljäs Ateenassa 1997, kuudes Sevillassa 1999, viides Pariisissa 2003 sekä Helsingissä 2005 ja kahdeksas Osakassa 2007. MM-hallikilpailuissa Lobinger on vuosien 2003 ja 2006 mitalien lisäksi sijoittunut viidenneksi vuosina 1997, 2004 ja 2008. EM-hallikilpailuissa hän on mitalisijojen lisäksi sijoittunut kuudenneksi vuonna 1996, viidenneksi vuonna 2007 ja kahdeksanneksi vuonna 2011. Vuonna 2000 hän jäi EM-hallikilpailuiden loppukilpailussa ilman tulosta. Vuonna 1994 Lobinger karsiutui sekä sisä- että ulkoratojen EM-kilpailuiden loppukilpailusta ja vuonna 1995 hän karsiutui MM-hallikilpailuiden loppukilpailusta.
Lobingerin ulkoratojen ennätys on vuosina 1997 ja 1999 hypätty 600 cm. Tulos on myös Saksan kaikkien aikojen toiseksi paras (Danny Eckerin kanssa) ja hän on yksi kuusi metriä ylittäneistä hyppääjistä. Sisäradoilla hänen ennätyksensä on 595 cm. Vuonna 1999 Lobinger otteli kymmenottelussa 7346 pistettä, ja teki ottelusarjassaan kautta aikain parhaan kymmenottelun seiväshyppytuloksen 576 cm.
Kuolema
Lobinger sairasti leukemiaa vuodesta 2017. Syöpä uusiutui, vaikka hoito näytti ajoittain tehoavan. Syövän havaittiin vuonna 2021 levinneen, ja Lobinger kuoli leukemiaan helmikuussa 2023.
Yksityiselämä
Lobinger oli aikaisemmin naimisissa kolmiloikkaaja Petra Lobingerin (o.s. Laux) kanssa. Tim Lobingerilla on kolme lasta.
Eclipse (Amorphiksen albumi)
Eclipse on Amorphiksen seitsemäs studioalbumi, joka julkaistiin 15. helmikuuta 2006. Albumi on äänitetty Helsingissä Sonic Pump Studiosilla.
Amorphiksen edellisen laulajan, Pasi Koskisen, lähdettyä yhtyeestä Eclipse on Tomi Joutsenen ensimmäinen albumi yhtyeessä. Eclipsellä Amorphis myös palasi Kalevala-aiheisiin sanoituksiin, jotka kertovat Kullervon tarinan.
Kappaleet
Sanat: Paavo Haavikko ja englanniksi kääntäminen: Anselm Hollo, ellei toisin mainita.
Vaalioikeuden menettäminen
Vaalioikeuden menettäminen oli aiemmin Suomessa seuraamus, jonka joutui kärsimään henkilö, joka kansanedustajien vaalissa osti tai myi ääniä tai sellaista yritti, äänesti useammassa paikassa tai väkivallalla tai uhkauksella häiritsi vaalivapautta. Syyllisyys tuli todistaa tuomioistuimessa, mutta tuomioistuin ei tällöin julistanut vaalioikeutta menetetyksi, vaan se seurasi suoraan lainsäädännöstä. Pisin mahdollinen vaalioikeutta vailla oleminen kesti lopullisen tuomion antamisesta kuudennen kalenterivuoden loppuun. Vuodesta 1991 lähtien vaalioikeutensa menettänyt henkilö oli vailla vaalioikeutta myös tasavallan presidentin vaalissa.
Asiaa koskevat säännökset olivat erilaiset valtiollisissa ja kunnallisissa vaaleissa. Vuosina 1949–1976 voimassa ollut kunnallislaki (642/1948) sisälsi vastaavan säännöksen vaalioikeuden menettämisestä, mutta 1977–1995 voimassa ollut kunnallislaki (953/1976) ei sellaista sisältänyt. Vaalioikeuden menettämistä koskeva sääntely oli muutenkin epäjohdonmukaista. Jos henkilö syyllistyi tällaisiin vaalirikoksiin tasavallan presidentin vaalissa, siitä ei seurannut vaalioikeuden menettämistä missään vaaleissa. Vuonna 1995 voimaan tulleessa Suomen rikoslainsäädännön kokonaisuudistuksen toisessa vaiheessa poistettiin vaalirikosten rangaistavuutta koskevat erot eri vaalien välillä. Samassa yhteydessä poistettiin myös vaalioikeuden menettämistä koskevat säännökset kokonaan, sillä niillä ei koettu olevan käytännön merkitystä.
Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa ja ortodoksisessa kirkkokunnassa on ollut käytössä vaalioikeuden menettämistä vastaava säännös nimeltään äänioikeuden menettäminen.
Roanoke (Virginia)
Roanoken asukasluku oli Yhdysvaltojen vuoden 2010 väestönlaskennassa 97 032. Kaupungissa on paljon rikollisuutta sekä jengitoimintaa; vuonna 2007 FBI arvioi kaupungin Virginian toiseksi väkivaltaisemmaksi kaupungiksi. Vuonna 2008 kaupunki oli sijalla 5. Kaupungin nykyinen pormestari on David Bowers, joka astui virkaansa vuonna 2008.
Assassin’s Creed III: Liberation
Assassin’s Creed III: Liberation on Ubisoftin kehittämä ja vuonna 2012 julkaistu Assassin’s Creed -pelisarjaan kuuluva toimintaseikkailupeli. Peli suunniteltiin aluksi ainoastaan PlayStation Vitalle. Sony julkisti pelin sen lehdistötilaisuudessa Electronic Entertainment Expo 2012:n aikana. Se julkaistiin 30. lokakuuta 2012 Assassin’s Creed III:n rinnalla, johon se voidaan myös yhdistää. Peli julkaistiin uudelleen Assassin’s Creed: Liberation HD -versiona PlayStation 3:lle, Xbox 360:lle ja Microsoft Windowsille PlayStation Networkin, Xbox Live Arcaden ja Steamin kautta jaeltavaksi. Myöhemmin se pakattiin osaksi Assassin’s Creed American Collectionia PlayStation 3:lle ja Xbox 360:lle Assassin’s Creed III:n ja Assassin’s Creed IV: Black Flagin kanssa.
Liberationin juoni sijoittuu kuvitteellisen historian reaalimaailman tapahtumiin ja seuraa vuosisatoja vanhaa taistelua rauhaa vapaan tahdon kautta haluavien salamurhaajien ja kontrollin kautta haluavien temppeliritarien välillä. Peli sijoittuu vuosiin 1765 ja 1777, ja siinä esitellään sarjan ensimmäinen naispuolinen päähenkilö, Aveline de Grandpré, afrikkalais-ranskalainen salamurhaaja ranskalaisten ja intiaanien välisen sodan lopussa 1800-luvulla New Orleansissa.
Teumessoksen kettu
Teumessoksen kettu ( tai ) oli kreikkalaisessa mytologiassa jättimäinen kettu, joka oli lumottu niin ettei kukaan voinut saada sitä kiinni. Ketun alkuperää ei ole kirjoituksissa kerrottu, mutta jumalien kerrotaan lähettäneen sen rangaistukseksi Kadmoksen jälkeläisille Thebaan hävittämään maata.
Assassin’s Creed III: Liberation
Pelattavuus
Moninpelissä, joka on saatavilla vain alkuperäiseen Vita-versioon, pelaajat napauttavat solmuja karttaan käyttäen hahmoja (kuvattu seisovilla muotokuvilla) tarkoituksenaan kaapata tukikohtia ja kerätä erilaisia asioita.
Teumessoksen kettu
Amfitryon oli pyytänyt Theban hallitsijaa Kreonia liittymään taisteluun teleboanilaisia vastaan, mutta tämä asetti ehdon: Amfitryonin oli pyydystettävä kettu, jotta Kreon liittyisi mukaan. Amfitryon pyysi Kefalosta auttamaan ja tuomaan koiransa Lailapsin, joka puolestaan oli lumottu niin että se sai aina saaliinsa kiinni. Kefalos suostui pyyntöön ja yhtyi jahtiin.
Assassin’s Creed III: Liberation
Juoni
Nykyajassa Abstergo Entertainment, Abstergon multimediatuotteiden tuottamisesta vastaava tytäryhtiö, julkaisee ensimmäisen päätuotteensa Liberationin, videopelin salamurhaaja Aveline de Grandprén elämästä. Peliä on kuitenkin sensuroitu merkittävästi, eikä siinä ole yksityiskohtia salamurhaajista – temppeliritarisota unohdetaan, ja salamurhaajia kuvaillaan antagonisteina. Kun pelaaja etenee pelissä, hän saa viestejä Erudito-nimiseltä hakkeriryhmältä, joka antaa mahdollisuuden tutustua koko tarinaan, jota Abstergo ei ole sensuroinut.
Teumessoksen kettu
Zeus pohti syntynyttä paradoksia, jossa olivat vastakkain aina pakeneva kettu ja aina saaliinsa kiinni saava koira, ja päätti muuttaa molemmat kiveksi. .
Ison koiran tähdistöä on arveltu Lailapsiksi, joka on korotettu taivaalle, ja Pienen koiran tähdistö on samalla yhdistetty Teumessoksen kettuun.
Matti Hakala (arkkitehti)
Matti Olavi Hakala (25. huhtikuuta 1927 Rovaniemi – 19. lokakuuta 1989 ) oli espoolainen arkkitehti. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Oulun yhteislyseosta 1946 ja valmistui arkkitehdiksi teknillisestä korkeakoulusta 1954. Hänen opintomatkansa suuntautuivat Italiaan, Ranskaan, Saksaan ja Tanskaan. Työuransa Hakala aloitti toimistoarkkitehtina arkkitehtitoimisto A. Hytönen–R. V. Luukkosella 1950–1953 ja jatkoi arkkitehtitoimisto Kaija ja Heikki Sirenillä 1954–1959. Oman toimiston Hakala perusti 1959, mutta aloitti yhteistyön kollegan kanssa 1960 arkkitehtitoimisto Matti Hakala ja Aarne Nuortilan osakkaana.
Matti Hakalan suunnittelemia rakennuksia ovat muun muassa
Mila Kasvio
Mila Eugenia Kasvio (os. Leskinen, 28. helmikuuta 1917 – 13. tammikuuta 1991) oli suomalainen uimari.
Mila Kasvion puoliso oli uimari Taisto Kasvio (1916–1994), jonka kanssa hän avioitui 1938. Heidän poikansa oli uimari Matti Kasvio ja pojanpoika on uimari Antti Kasvio.
Birger Kaipiainen
pienoiskuva|267px|Kaipiaisen 1960-luvulla suunnittelemaan Paratiisi-sarjaan kuuluva kannu. Birger Johannes Kaipiainen (1. heinäkuuta 1915 Pori – 18. heinäkuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen muotoilija ja keraamikko. Häntä on kuvattu fantasiaan mieltyneeksi romantikoksi.
Työskentely Arabialla
Hän pääsi 1937 Arabian taiteilijaksi ja oli siinä tehtävässä lähes koko ikänsä. Nuorena sairastamansa polion vuoksi hän ei voinut käyttää dreijaa, ja sairauden sanotaan muutenkin herkistäneen hänen tyyliään. Helsingin yliopiston taidehistorian dosentti Harri Kalhan mukaan Birger Kaipiainen vierasti sarjatuotantoa, mutta ymmärsi toki Arabian tehtaan taloudellisen menestyksen vaikuttavan myös omiin työmahdollisuuksiinsa ja niinpä hän suunnitteli tehtaan johdon suostuttelemana muutamia astiastoja sarjatuotantoon Paratiisi (1969), Apila (1970) ja Sunnuntai (1970) sekä pienempiä muutaman sadan keraamisen lautasen ns. Pro arte -sarjoja. Tuohon aikaan oli tyypillistä, että taiteilija nimesi ensin teoksensa, minkä jälkeen tehtaan markkinointiosasto saattoi pyytää taiteilijaa keksimään teokselleen markkinoinnin tai myyntimenestyksen kannalta paremman nimen. Esimerkiksi Paratiisi-astiasto pohjautuu Kaipiaisen Tarha-nimiseen koristeeseen ja Sunnuntai-astiastossa käytetyn koristeen alkuperäinen nimi oli Sunnuntaiaamu.
Työskentely Rörstrandilla
1954 Kaipiainen siirtyi neljäksi vuodeksi Ruotsiin Rörstrandin taiteilijaksi, jolloin tuotannossa oli dramaattisia värejä ja surrealistisia aiheita. Rörstrandin aikana hän nousi kansainvälisesti tunnetuksi: hän muun muassa piti näyttelyn New Yorkissa 1955.
Tunnettuja teoksia
Montrealin maailmannäyttelyyn 1967 rakennettu Orvokkimeri sijoitettiin ensin Tampereen yliopiston tiloihin, mutta se sai lopullisen sijoituspaikkansa Tampereen keskusvirastotalon valtuustosalista. Orvokit olivat jo sitä ennen näkyneet hänen lukuisissa uniikkiteoksissaan ja esimerkiksi Kaipiaisen suunnittelemassa Kiurujen yö -tapetissa (1958) ja myöhemmin ne löysivät tiensä Arabian Paratiisi-astiastoon.
Kuovit sateessa (1968) on Orvokkimeren tapaan iso seinäteos, joka on nykyisin Kyösti Kakkosen omistuksessa. Kakkosella on maailman suurin Birger Kaipiaisen töiden yksityiskokoelma ja osia siitä on toistuvasti ollut julkisesti näytteillä eri museoissa.
Yksityiselämä
Birger Kaipiainen syntyi 1915 Porissa seitsenlapsisen perheen kuopuksena. Jo vuoden kuluttua rautatievirkailijan perhe muutti kuitenkin Helsinkiin Fredrikinkadulle. Savosta kotoisin ollut isä Pekka oli suomenkielinen ja äiti Maria ruotsinkielinen. Kesäisin Birger lähetettiin lapsettoman Baranovskin emigranttipariskunnan hoitoon Laatokan rannalle Sortavalaan. Helen Baranovski oli saanut Pietarissa taideteollisen koulutuksen ja perhe lähipiireineen avasi Birgerille näkymät kansainväliseen tyyliin ja tapakulttuuriin. Ortodoksisella Karjalalla ja Baranovskien värikkäällä kulttuurikodilla oli lähtemätön vaikutus nuorukaiseen.
Birger kävi koulua Svenska normallyceumissa eli Norssenissa. Taiteilijanuorukainen vietti kuitenkin mieluummin aikaa kukkapelloilla perhosten perässä koulun käynnin kustannuksella. Huolestunut äiti Maria otti yhteyttä Taideteollisuuskoulun Arttu Brummeriin ja Birger pääsikin osa-aikaisesti kuvaamataidonopettajien koulutuksen koeluokalle jo 11-vuotiaana. Matematiikan ehdot johtivat lopulta siihen, että Kaipiainen siirtyi 17-vuotiaana kokonaan Ateneumiin pääaineenaan kulissimaalaus, ja parin vuoden kuluttua pääaineeksi valikoitui keramiikka, joka eli voimakasta nousukautta Suomessa. Valmistumisvuonna 1937 hänet kutsuttiin töihin Arabian tehtaan taideosastolle.
Birger Kaipiainen rakasti kirjallisuutta, klassista musiikkia, oopperaa, balettia ja seurapiirijuhlia erityisesti Marimekon perustajan ja läheisen ystävänsä Armi Ratian seurassa.
Birger Kaipiainen oli intohimoinen suunnittelija, joka jatkoi työskentelyä lähes päivittäin myös eläkeajallaan kunnes kuoli 73-vuotiaana kotonaan normaalin työpäivän päätteeksi.
Palkintoja ja tunnustuksia
Helsingin Arabianrannassa on ollut vuodesta 1998 asti Birger Kaipiaisen katu ja Birger Kaipiaisen piha.
Orsk
Orsk on kaupunki ja rautatielinjojen risteyspaikkakunta Orenburgin alueella Etelä-Uralilla Uraljoen varrella. Kaupungissa oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 239 800 asukasta.
Orsk perustettiin venäläisten tutkiessa etelä-Uralia. Ensimmäisen asutuksen perusti Ivan Kirillovin retkikunta 1735 linnoitukseksi Preobraženskaja-vuorelle Jaikjoen (Uralin) vasemmalle rannalle. Linnoitus muodosti Venäjän valtakunnan rajan ja oli tulliasema kaupankäynnissä Kazakstanin ja Aasian kanssa. Vuonna 1740 alkuperäinen Orenburgin väestö siirtyi jokea alajuoksulle päin. Or-joen suulle jäänyt asutus sai nimen Orsk. Kaupunginoikeudet se sai 1865. Kaupunki alkoi kasvaa varsinaisesti vasta 1870-luvulla.
Venäjän sisällissodan aikana se vaihtoi omistajaa neljästi eri puolten välillä. 1930-luvulla kaupunkia alettiin teollistaa alueen runsaiden mineraalivarojen varassa.
Alfa-lentue
Alfa-lentue syntyi, kun kanadalainen tiedemies James MacDonald huomasi työnantajansa pettäneen häntä; kyberneettisellä kypärällä varustettu jättiläisrobotti olikin tarkoitettu sotaan eikä kaivostyöhön. Toimitusjohtaja John Jaxon pilkkasi häntä uhaten irtisanomisella; James poistui sanomatta mitään.
Hän antoi ymmärtää alistuvansa - mutta marssikin yöllä kulkulupiensa turvin työpaikalleen, tuhosi kaikki tiedot keksinnöstään ja vei mukanaan kyberneettisen kypärän jota ilman robotti olisi arvoton - hänellä oli yksityinen patentti kypärään.
Häntä pettänyt toimitusjohtaja John Jaxon sai tämän johdosta potkut. Kotiin palatessaan hän huomasi että vaimo oli jättänyt hänet vieden lapset mukanaan - totellen isänsä eli Jaxonin esimiehen käskyä. Katkeroitunut Jaxon totesi että sen siitä saa kun nai pomonsa tyttären ja yritti ampua itsensä mutta onnistui vain halvaannuttamaan jalkansa.
Paljon myöhemmin hän yritti kostaa Jamesille.
Abbeyleix
pienoiskuva|Abbeyleixin pääkatu Abbeyleix tai Abbeylaois on kylä Laoisen kreivikunnassa Leinsterin provinssissa Irlannin tasavallassa noin 14 kilometriä Portlaoisesta. Kaupungissa asuu 1 383 asukasta ja ympäröivällä alueella 2 379. Se sijaitsee N8-tien varrella.
Alfa-lentue
Kanadan pääministeri Trudeau kiinnostui Jamesin keksinnöstä; koska oli tiedossa muitakin sopivia henkilöitä, päätettiin perustaa Alfa-lentue, virallinen supersankarijoukkue. James MacDonaldista tuli sen johtaja ja hän rakensi kypärän ympärille yliluonnolliset voimat antavan puvun. Nimekseen hän otti Vartija.
Abbeyleix
Historia
Abbeyleix on historiallinen kaupunki, jonka perusti 1700-luvulla kartanokaupungiksi varakreivi De Vesci. Se sijaitsee lähellä 1100-luvun sisterssiläistä luostaria, joka sijaitsee Noren rannalla. Nykyäänkin kaupungin ympärillä on useita historiallisia rakennuksia – muinaisia ympyrälinnoituksia, hautapaikkoja, munkkiluostareita, normannien ja keskiaikaisia linnoja, kirkkoja ja kartanoita. Kaupungissa sijaitsi ennen mattotehdas, joka valmisti mattoja muun muassa RMS Titanicille. Kaupungissa sijaitsee perinnetalo, aristokraattinen luostarikoulu, joka kertoo oman osansa kaupungin historiassa. Abbeyleix lisättiin Irlannin perinnekaupunkien luetteloon useita sitten.
Alfa-lentue
Muut jäsenet löytyivät yksi kerrallaan: intiaaniheimoinen lääkäri ja taikuri Shamaani, niin ikään intiaanitaikuutta hyödyntävä Lumilintu, mutanttikaksoset Pohjantähti ja Aurora sekä tiedemies Sasquatch. Viimeksi ryhmän näyttäytyessä Aurora ja Sasquatch seurustelivat - asiantila mistä homoseksuaali Pohjantähti ei kaksossiteensä takia pidä ensinkään.
Abbeyleix
Palvelut
Kaupungissa on paikallissairaala, runsaasti kauppoja ja lukuisia pubeja. Kaupungin ylpeydenaihe on uusi hotelli, Abbeyleix Manor Hotel, jota on laajennettu 46 sviitin kokoiseksi. Taidekeskus avattiin keväällä 2007.
Alfa-lentue
Lisäksi perustettiin kaksi muuta ryhmää: lähes loppuun valmennetuille uusille tulokkaille tarkoitettu Beta-lentue; siihen kuului viisi jäsentä, jotka olivat lähes valmiita siirtymään alfoihin. Kaksi eli Puck ja Marrina siirtyikin. Merkittävin sivuun jäänyt oli Box; hän on oikeastaan antipainovoiman avulla liikkuva ohjattava robotti, jota käytteli telepaattisen kypärän avulla jalattomana syntynyt yleisnero Richard Bochs. Hän - ainoana Betana - jäi mieluusti sivuun ja keskittyi tekniikan tohtorin väitöstyöhönsä. Muut kaksi katkeroituivat.
Kolmas ryhmä eli Gamma-lentue oli yksinomaan koulutusosasto; siinä oli neljä jäsentä, ja he vasta harjoittelivat voimiensa käyttöä. He jäivät kokonaan sivuun uudesta Alfa-lentueesta, koska Rhodes totesi että ilman valtion tukea heillä ei ollut resursseja kouluttaa noin pahasti keskeneräistä väkeä.
Alfa-lentueen ainoaksi menestykseksi jäi Wendigon senhetkisen inkarnaation (Georges Baptiste) vangitseminen ja kirouksen kumoaminen. Tämän jälkeen oppositio ja kitsailevat hallituksen jäsenet yhdessä pakottivat pääministerin lopettamaan ryhmän rahoituksen.
Paljon myöhemmin, lentueiden tultua hajotetuiksi, sivuun jääneet Beta- ja Gamma-lentueiden jäsenet muodostivat Jaxonin johdolla Omega-lentueen, jonka tarkoituksena oli ennen muuta kostaa Rhodesille, jota Jaxon piti syypäänä onnettomuuksiinsa ja sivuun jääneet lentuelaiset järjestelmän hajottamiseen.
Kosto onnistui osittain: James MacDonald kuoli pukunsa oikosulkuun menneen voimanlähteen räjähtäessä mutta Boxin hallintaansa anastanut Jaxon sai Jamesin lähettämänä vastaiskuna suoran telepaattisen sähköiskun, joka ajoi hänet näin näkymin pysyvästi koomatilaan.
Tuhoisa oikosulku oli juuri aiheutunut siitä, että James iski Boxia voimanlähteensä suoralla kosketuksella; se vaikutti odotetusti, mutta James ei ulkopuolisen häiriön johdosta ehtinyt irrottaa ajoissa oikosulkuun mennyttä ja nopeasti kriittiseksi muuttuvaa voimanlähdettään.
Bochs sai tuhoutuneen Boxin takaisin ja erään telekineettisen tulokkaan avulla aikoo rakentaa sen uudelleen - ja nyt sellaiseksi, että se tottelisi vain hänen aivoaaltojaan.
Suvianna Hakalehto
Suvianna Kaarina Hakalehto (ent. Hakalehto-Wainio; s. 16. heinäkuuta 1966 Helsinki) on suomalainen juristi ja oikeustieteen tohtori, joka työskentelee Itä-Suomen yliopiston oikeustieteen, erityisesti lapsi- ja koulutusoikeuden professorina. Hän on ensimmäinen lapsioikeuden professori Suomessa.
Hakalehto valmistui oikeustieteen tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2009. Hänen suomenkielinen väitöskirjansa oli Valta ja vahinko: Julkisen vallan käyttäjän vahingonkorvausvastuu vahingonkorvauslaissa.
Työurallaan Hakalehto on toiminut Helsingin yliopiston julkisoikeuden yliopistonlehtorina (2007–2009) ja tutkijatohtorina (2010–2011). Tämän jälkeen hän oli MLL:n asiantuntijalakimies (2012–2013). Hän toimi Itä-Suomen yliopiston lapsi- ja koulutusoikeuden apulaisprofessorina (2014–2018), jonka jälkeen hänestä tuli saman aihepiirin professori. Luottamustehtävänään hän on ollut Lapsioikeusjuristit ry:n puheenjohtaja (2013–).
Pelkkää juhlaa – 25v. Juhlakokoelma
Pelkkää juhlaa - 25 v. Juhlakokoelma on suomalaisen Popeda -yhtyeen neljäs kokoelmalevy. Se julkaistiin vuonna 2002. Kokoelma sisältää 36 hittiä yhtyeen 25-vuotiselta uralta. Kappaleista yhdeksän on Pate Mustajärven soololevytyksiä. Kokoelma on Popedan myydyin levy ja se saavutti tuplaplatinaa vuonna 2006.
Monero (kryptovaluutta)
Monero (XMR) on vuonna 2014 luotu, avoimeen lähdekoodiin perustuva kryptovaluutta, joka pohjautuu CryptoNote-nimiseen protokollaan. Moneron perustaja tunnetaan Bitcoinin tavoin vain peitenimellä. Riccardo Spagni (Twitter-alias 'fluffypony') on ollut julkisuudessa pitkään Monero-projektin kasvot, mutta hän ei ole sen perustaja. Spagni on astunut syrjään tästä roolista vuoden 2019 lopussa.
Monero perustuu muiden kryptovaluuttojen tapaan lohkoketjuteknologiaan, eli hajautettuun tietokantaan. Transaktioissa käytettävät rahayksiköt louhitaan hyödyntämällä prosessorikapasiteettia monimutkaisten matemaattisten ongelmien ratkaisemiseen. Huhtikuussa 2018 suoritettu lohkoketjun jakaminen vaikeutti ASIC-laitteiden kehittämistä moneron louhintaan.
Pignan
thumb|250px|Pignan
Pignan on kunta Hérault’n departementissa Languedoc-Roussillonin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 5 665 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Pignanin pinta-ala on 20 neliökilometriä. Pignan on osa Montpellier’n kaupunkiseutua (Communauté d’agglomération Montpellier Agglomération).
Monero (kryptovaluutta)
Tekniikka ja yksityisyyden suoja
Käytännön havainnot osoittavat, että moni Bitcoinin kaltaisen kryptovaluutan käyttäjä yliarvioi näiden mahdollistaman yksityisyyden. Bitcoin ei ole täysin anonyymi kryptovaluutta, koska kaikki Bitcoin-verkossa koskaan käytetyt transaktiot ovat julkisesti näkyvissä teknologian keskiössä olevassa hajautetussa tietokannassa, lohkoketjussa. Bitcoin-lohkoketju on loki, jonka tutkiminen mahdollistaa käyttäjien tilihistorian tutkimisen.
Monero, kuten myös Bitcoin, käyttää osoitteita, joiden välillä transaktioita lähetetään mutta toisin kuin Bitcoin se estää osoitteita näkymästä lohkoketjussa stealth-osoitteiden avulla. Moneron hajautusalgoritmi, RandomX , on eri kuin Bitcoinissa (SHA256-D). Toisin kuin Bitcoiniin perustuvissa kryptovaluutoissa, osoitteiden välillä lähetettävät arvot peitetään. Monero käyttää rengasallekirjoituksia (ring signatures) maksun lähettäjän anonymisointiin, koska ne tunnistavat salausteknisesti oikein allekirjoitettuja transaktioita, kuitenkin ilman että käy ilmi, kenen allekirjoittamat transaktiot ovat.
Käyttö rikollisuudessa ja haittaohjelmissa
Vuoden 2017 aikana, IT-lehdistö uutisoi laajasti Coinhive-yrityksen järjestelmästä, joka mahdollistaa Moneron louhimista selaimessa, JavaScriptin kautta, mainosten rahallisena korvaajana. Tekniikka kuitenkin myös toimii ilman käyttäjien suostumusta. Coinhiven louhimistekniikka lisättiin tietomurtojen kautta moniin sivustoihin ilman lupaa.
Markkoinoille on loppuvuodesta 2017 ilmestynyt myös muita Coinhiven menettelytapoja hyödyntäviä palveluja. Esimerkiksi The Pirate Bay ja suomalainen vastamedia MV-lehti ovat kokeilleet JavaScript-pohjaista louhintaa, käyttäjien päätelaitteiden kasvavan virrankulutuksen kustannuksella.
Selaimissa suoritettavaa louhintaa voidaan pitää taloudellisesti kannattavana, koska Moneron louhinta toimii tehokkasti yleisillä mikroprosessoreilla, eikä Bitcoinin tavoin pelkästään näytönohjainten kaltaisilla erikoistuneilla laitteilla.
Selaimessa suoritettava luvaton louhinta ei ole ensimmäinen vastaava tapa hyödyntää Moneroa. Jo 2016, iso osa merkittävän valmistajan verkkotallennuslaitteista louhivat Moneroa haittaohjelman kautta.
Vuonna 2017 lehdistön tietoon tuli myös tapaus, missä WannaCry -kiristysohjelman tekijät siirsivät lunnaitaan Bitcoinista Moneroon.
Jari Nikkilä
Jari Nikkilä (s. 16. elokuuta 1989 Tampere) on suomalainen jalkapalloilija.
Tampereen Pallo-Veikkojen kasvatti siirtyi Valkeakosken Hakaan joulukuussa 2007. Kaudella 2008 hän pelasi kolme liigaottelua ja kaudella 2009 Nikkilä pelasi säännöllisesti Hakan avauskokoonpanossa. Kaudeksi 2010 Nikkilä siirtyi Tampere Unitediin, mutta loukkaantui talvikaudella vakavasti eikä pelannut yhdessäkään sarjaottelussa.
Maajoukkuetasolla Nikkilä on esiintynyt kahdesti nuorten maajoukkueessa ja 43 kertaa poikamaajoukkueissa, ollen muun muassa alle 19-vuotiaiden maajoukkueen kapteenina.
Uusikirkko-seura
Uusikirkko-seura r.y. on Salossa 1971 perustettu kotiseutuyhdistys. Yhdistyksen tarkoituksena on olla entisen Uudenkirkon kunnan alueella asuneiden ja heidän jälkeläistensä ja ystäviensä yhdyssiteenä, koota ja tallentaa Uudenkirkon historiaan liittyviä kulttuuriarvoja ja vaalia kotiseudun muistoja ja perinteitä sekä tehdä tunnetuksi Karjalaa ja karjalaisia koskevia kysymyksiä. Yhdistys kuuluu jäsenenä Karjalan Liittoon.
Perustamistilaisuudessa oli mukana 35 luovutetun Karjalan Uudenkirkon kunnan syntyperäistä henkilöä.
Toimintansa tukemiseksi yhdistys voi harjoittaa kotiseudun kulttuuriin, perinteeseen ja muistoihin liittyvien painotuotteiden julkaisutoimintaa ja muistoesineiden myyntiä.
Äiti Karjala -muistomerkki Lappeenrannassa
Uusikirkko-seura oli Lappeenrannassa sijaitsevan Äiti Karjala -muistomerkin aloitteentekijänä.
Ajatus luovutetun alueen hävitetyissä sankarihaudoissa lepäävien sankarien muistolle pystytettävästä muistomerkistä oli alun perin Uusikirkko-seuran entisen puheenjohtajan ja silloisen hallituksen jäsenen Armas Saustilan.
Seuran puheenjohtaja Vilho Ranki lähti viemään hanketta eteenpäin ja esitti sitä Karjalan Liiton toteutettavaksi hankkeen vaativuuden johdosta. Karjalan Liiton hallituksen myönteisestä päätöksestä huolimatta hanketta ei lähdetty toteuttamaan johtuen kilpailevista toimista. Lappeenrannan kaupunki antoi hankkeelle ja Uusikirkko-seuralle kuitenkin positiivinen signaali, josta syystä kutsuttiin koolle Etelä-Karjalan luovutetun alueen pitäjäseurojen ja säätiöiden edustajat suunnittelemaan asiaa. Hanke eteni Uusikirkko-seuran ja muiden asiasta kiinnostuneiden seurojen voimin. Toimikunnan puheenjohtaja oli Lappeenrannan kaupunginjohtaja Jarmo Kölhi. Muistomerkkihankkeen suojelijoiksi lupautuivat puolustusministeri Elisabeth Rehn ja kenraali Lauri Sutela. Muistomerkin valmistajaksi valittiin espoolainen kuvanveistäjä Kauko Räsänen.
Äiti Karjala -muistomerkin paljastustilaisuus pidettiin Lappeenrannassa 19. syyskuuta 1993. Monumentti muodostuu metrin korkuisesta jalustasta, jolla seisoo neljämetrinen Äiti Karjala -patsas, ja sitä kolmelta suunnalta ympäröivästä 70 metriä pitkästä graniittimuurista, johon on kaiverrettu luovutetun Etelä- ja Keski-Karjalan sankarihautausmaihin haudattujen tai kadonneina siunattujen 5 500 sankarivainajan nimet.
Mèze
thumb|250px|Méze left|60px
Mèze on kunta Hérault’n departementissa Languedoc-Roussillonin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 7 630 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Mèzen pinta-ala on 35 neliökilometriä.
Hristo Markov
Hristo Markov (s. 27. tammikuuta 1965 Dimitrovgrad, Bulgaria) on bulgarialainen kolmiloikkaaja ja moninkertainen arvokisakultamitalisti. Hänen uransa parhaat vuodet ajoittuivat 1980-luvun loppupuoliskolle, jolloin hän oli lajissaan maailman huipulla.
Markov voitti kolmiloikkakultaa 1985 Pireuksen halli-EM-kisoissa samoin kuin samana vuonna Pariisin MM-hallikisoissa. Markov voitti kultaa myös 1986 Stuttgartin EM-kisoissa, 1987 Rooman MM-kisoissa ja 1988 Soulin olympialaisissa. 1990 Splitin EM-kisoissa hän oli hopealla.
Soulin olympiavoiton myötä Markovista tuli ensimmäinen mies, joka on saavuttanut kaikki eurooppalaiselle yleisurheilijalle mahdolliset henkilökohtaiset arvokisavoitot: olympiakullan, MM-kullan sisällä ja ulkona sekä EM-kullan sisällä ja ulkona.
Hän on 185 senttimetriä pitkä ja painaa 76 kilogrammaa.
Baikal (haulikko)
Baikal on venäläinen haulikkomerkki. Aseet valmistaa Iževskin asetehdas SUP Izhevsky Mekhanichesky Zavod Iževskissä, joka on eräs maailman suurimmista haulikoiden valmistajista.
Urut
thumb|[[Helsingin tuomiokirkko|Helsingin tuomiokirkon urkujen julkisivu on vuodelta 1847.]] thumb|upright|Turun tuomiokirkon pääurut.
Urut, joita kutsutaan myös pilliuruiksi tai kirkkouruiksi (erotukseksi populaarimusiikissa käytetyistä sähköuruista), on yhdistetty puhallin- ja kosketinsoitin, jossa on paineilman avulla soivat pillit. Se muodostuu pillistö(i)stä, ilmanantolaitteista ja koneistosta, joka käsittää myös soittopöydän.
Merkitys
Urut on tärkeä läntisen kristillisen kirkon jumalanpalvelussoitin. Urkuja käytetään varsinaisen urkumusiikin lisäksi kirkollisissa menoissa useimmiten virsien säestyssoittimena, sekä säestyssoittimina vokaalimusiikin teoksissa kuten kantaateissa, messuissa, oratorioissa ja passioissa. Pelkästään uruille sävelletty musiikki on suosittua erityisesti Johann Sebastian Bachin ja César Franckin teosten johdosta.
Länsimaisessa taidemusiikissa urkuja on käytetty runsaasti myös muissa kuin uskonnollissävytteisissä teoksissa. Sen vuoksi urkuja on kirkkojen lisäksi suurimmissa konserttisaleissa, joissa niitä käytetään myös yhtenä sinfoniaorkesterin soittimena, esimerkiksi Camille Saint-Saënsin kolmannessa sinfoniassa. Yhdysvalloissa urkuja on aikanaan rakennettu jopa eräisiin varhaisiin tavarataloihin.
Urkujen rakenne
Yleensä sähköllä toimiva puhallin puhaltaa ilmaa urkujen koon mukaan yhteen tai useampaan varastopalkeeseen, josta ilma johdetaan ilmakanavia pitkin ilmalaatikoihin ja soittoventtiilin kautta ilmalaatikossa olevan reiän päällä olevaan pilliin soittopöydässä olevaa kosketinta painettaessa. Pillejä on sekä puu- että metallirakenteisia, toimintaperiaatteeltaan sekä huuli- että kielipillejä. Kutakin tällaista eri tavoin soivaa pillirivistöä sanotaan äänikerraksi. Urkuihin rakennettua äänikertavalikoimaa sanotaan urkujen dispositioksi, joka usein esitetään luettelona urkumusiikkiäänitteiden ohjelmalehtisissä.
Abbeyfeale
thumb|Abbeyfealen keskusta. Abbeyfeale on historiallinen kauppala Limerickin kreivikunnassa Irlannin tasavallassa lähellä Kerryn kreivikunnan rajaa. Kylä sijaitsee 20 km Newcastle Westistä N21-tien varrella, joka kulkee Limerickistä Traleehen. Kylä sijaitsee Fealen joen rantamilla Mullaghareirk Mountainsin juurella. Abbeyfeale asutettiin ensimmäisen kerran vuonna 1188, kun Brien P'Brien perusti sisteriläisen luostarin Fealen rannalle.
Urut
Urkujen rakenne
Urkujen ääniala on yleensä hyvin laaja. Suuret urut ovat mitoiltaan ja äänen dynamiikaltaan suurin ja samalla tekniikaltaan monimutkaisin akustisista soittimista.
Abbeyfeale
Kylä
Pääerikoisuus Abbeyfeal's Squarella on isä William Caseyn patsas. Isä Casey oli kunnan pappi vuodesta 1883 aina vuoteen 1907, joka auttoi vuokralla olleita farmareita taistelemaan vuokraisäntiään vastaan. Paikallinen gaelinen jalkapallojoukkue on nimetty tämän mukaan.
Urut
Urkujen rakenne
Urkujen yli 2000-vuotisen historian aikana niiden rakenne on vaihdellut huomattavasti. Antiikin urkuja ja nykyisiä soittimia yhdistää lähinnä vain se, että soittimen äänen synnyttää paineilma, jota ei tuoteta keuhkoilla, toisin kuin puhaltimissa. Lisäksi pillejä ei soiteta suulla vaan käsillä (ja viime vuosisatojen kuluessa myös jaloilla) koneiston välityksellä.
Abbeyfeale
Kylä
Kylässä oli elokuvateatteri aina 1990-luvulle saakka. Vanhasta luostarista ei ole enää paljoakaan jäljellä, ainoa tunnistettava merkki sen olemassaolosta on katolisen kirkon perustukset. Geraldiininen Portrinard Castle sijaitsee 2,5 kilometriä kylän luoteispuolella.
Urut
Urkujen rakenne
Puhuttaessa urkujen rakenteesta viitataan yleensä siihen muotoon, jonka soitin oli saavuttanut keskiajan lopulla. Sille luonteenomaista on, että soittajan itsensä ei tarvitse huolehtia ilmanannosta ja että soittaminen tapahtuu sormin koskettimistolla, joka ulkoisesti muistuttaa esimerkiksi cembalon tai pianon koskettimistoa. Useimmissa uruissa on myös jalkiokoskettimisto, joka muistuttaa sormiokoskettimistoa, mutta on luonnollisesti suurempi.
Pillit
thumb|Urkupillistöjä [[Seinäjoki|Seinäjoen Lakeuden Risti -kirkossa. Kuvassa näkyy monenlaisia pillejä: takana kuparisia ja aivan edessä valkeita tukittuja huulipillejä; valkeiksi maalattuja tukittuja puupillejä; hopeanvärisiä tukkimattomia huulipillejä; hopeanvärisiä ja valkeiksi maalattuja torvimaisia kielipillejä.]]
Urkujen ääni syntyy pilleissä, jotka voidaan toimintaperiaatteeltaan jakaa kahteen ryhmään:
Materiaaliltaan pillejä on niin ikään kahta lajia, ja kummastakin valmistetaan sekä huuli- että kielipillejä:
Lisäksi lähinnä huiluäänikerroissa pillit voivat olla kahta tyyppiä avoimuudeltaan:
Avoimesta pillistä saatavan sävelen korkeus on sellainen, että sen aallonpituus on kaksi kertaa pillin pituus ja taajuus sama kuin äänen nopeus jaettuna tällä aallon­pituudella. Sävel, jolla on tietty taajuus f, saadaan siis pillistä, jonka pituus on, missä v on äänen nopeus (330 m/s). Esimerkiksi yksi­viivainen a1 (440 Hz) saadaan pillistä, jonka pituus on 330/(2·440) = 0,375 m = 37,5 cm, ja suuri C (66 Hz) pillistä, jonka pituus on 330/(2·66) = 2,5 m. Samat sävelet saadaan suljetuista pilleistä, joiden pituus on puolet näistä.
Urkujen julkisivuissa monesti osa pilleistä (joskus jopa kaikki) on mykkiä kulissipillejä, joita ei ole lainkaan yhdistetty urkujen koneistoon ja ilmalaatikoihin. Kulissipillit on joskus valmistettu halvemmasta materiaalista kuin soivat urkupillit, ja joissakin uruissa kulissipillit voivat olla jopa vain hopeamaalilla maalattua puuta.
Ilmanantolaitteet
Palkeista ilma johdetaan ilmakanavan avulla ilmalaatikkoon, jonka päällä pillit seisovat riveissä. Pillirivit sisältävät rakenteeltaan ja soinniltaan samankaltaisia pillejä matalimmasta korkeimpaan säveltasoon. Pillirivejä kutsutaan äänikerroiksi, jotka poikkeavat toisistaan äänen korkeuden ja värin suhteen. Soittajalla on mahdollisuus valita, mitkä äänikerrat kulloinkin soivat, ja täten vaikuttaa soiton äänenvoimakkuuteen ja sointiväriin.
Koneisto
thumb|upright|[[Luulajan tuomiokirkko|Luulajan tuomiokirkon urkujen soittopöytä.]] Soittaja on yhteydessä ilmalaatikkoon ja sitä kautta pilleihin soitto- ja hallintakoneiston avulla. Soittokoneistoksi kutsutaan välitystä koskettimista ilmalaatikkoon kun taas hallintakoneistolla valitaan soivat äänikerrat.
Yleisin soittokoneisto on mekaaninen koneisto, jossa koskettimen liike välittyy ilmalaatikossa olevaan soittoventtiiliin puisten ja/tai metallisten abstraktien, vinkkelien ja vellojen avulla. Mekaaninen soittokoneisto pyritään rakentamaan siten, että se on riittävän kevyt nopeidenkin juoksutusten soittamiseen ja samalla riittävän tunnokas, jotta soittaja voi kokea olevansa mahdollisimman suorassa yhteydessä pilleihin.
Hallintakoneisto on pienissä uruissa yleensä mekaaninen, mutta suuremmissa monesti sähköinen, jolloin eri äänikertayhdistelmiä voidaan tallentaa muistiin ja ottaa käyttöön nopeasti ja vaivattomasti.
Urkujen soitto- ja hallintakoneistona on käytetty myös pneumaattista koneistoa (Suomessa 1880-luvulta 1950-luvulle), jossa koskettimet eivät ole mekaanisessa vaan pneumaattisessa yhteydessä pilleille ilmaa antaviin venttiileihin. Sama koskee hallintakoneistoa, jolla äänikerrat kytketään soimaan. Tällaisessa koneistossa soitto- ja hallintakäskyt välittyvät ohuissa lyijyputkissa kulkevan paineilman välityksellä. Paineilmalla toimivat pienet palkeet avaavat ja sulkevat ilmalaatikoissa olevat pilleihin ilmaa päästävät soittoventtiilit. Pneumaattisen koneiston parantamiseksi kehitettiin sähköpneumaattinen koneisto, jossa yhteys soittopöydän ja ilmalaatikon välillä on toteutettu sähköisesti niin, että ilmalaatikoissa olevat sähköreleet käyttävät pneumaattisia soittoventtiilejä. Myös täysin sähköistä koneistoa on käytetty.
Soittopöytä
Soittopöytä muodostuu yksinkertaisimmillaan eli pienissä uruissa yhdestä koskettimistosta silloin, kun uruissa on vain yksi äänikerta. Näin pienet urut ovat kuitenkin hyvin harvinaisia, ja tavallisesti soittopöytä onkin monimutkaisempi. Suurten urkujen soittopöydässä on useita koskettimistoja eli sormioita portaittain päällekkäin, jalkio, äänikertojen toimintaan- ja poiskytkemiseen käytetyt rekisteritapit tai -kytkimet, äänikertayhdistelmien muodostamiseen ja käyttämiseen tarkoitettuja muita kytkimiä (käsillä, jaloilla tai molemmilla käytettäviä) ja erilaisia polkimia esimerkiksi paisutuskaappien luukkujen avaamiseen ja sulkemiseen, sekä tietysti puhallinmoottorin virtakytkin. Lisäksi voi olla käyttökytkimiä joillekin muillekin erityisvarusteille, jos urkuihin sisältyy sellaisia.
Soittopöytään liittyy lisäksi muita varusteita, joita urkuri tarvitsee soittamiseen ja mm. jumalanpalveluksen kulun mukaan toimimiseen: nuottiteline, soittopenkki, peili josta näkee alttarille ja mahdollisesti myös kapellimestarin, jos orkesteri tai kuoro ja urut esiintyvät yhdessä, joskus myös tv-monitori alttarin tapahtumien seuraamiseen.
Jonathan Edwards (yleisurheilija)
Jonathan David Edwards (s. 10. toukokuuta 1966 Lontoo, Englanti) on englantilainen entinen kolmiloikkaaja sekä olympiavoittaja, maailmanmestari, Euroopan mestari ja hallitseva maailmanennätysmies.
Urut
Soittopöytä
Monien urkujen soittopöydän koskettimistoissa silmiinpistävää on koskettimien mustan ja valkoisen värin päinvastainen järjestys kuin pianon koskettimissa. Joskus koskettimet eivät edes ole mustia ja valkoisia, vaan tummempaa ja vaaleampaa puuta. Tällainen nykykatsannossa käänteinen värien järjestys lienee itse asiassa vanhempi kuin pianoissa ja useimmissa uruissakin nykyisin käytetty: myös monissa cembaloissa ja muissa vanhoissa kosketinsoittimissa isot koskettimet ovat tummia ja pienet vaaleita.
Jonathan Edwards (yleisurheilija)
Nuoruus
Koulussa Edwards oli lahjakas oppilas ja aloitti säännöllisen harjoittelun vasta päätettyään opintonsa 20 ikävuoden jälkeen. Pappisperheeseen syntynyt Edwards oli syvästi uskonnollinen kristitty ja kieltäytyi aikaisemmin kilpailemasta sunnuntaisin, minkä takia hän ei osallistunut maansa 1988 Soulin olympialaisten karsintoihin eikä 1991 Tokion MM-kisoihin. Vuonna 1993 hän pitkällisen pohdinnan ja isänsä, ammatiltaan kirkkoherran, kanssa käytyjen keskustelujen jälkeen päätti kilpailla myös sunnuntaisin ja ajatteli näin toteuttavansa Jumalan hänelle antamia lahjoja urheilijana.
Urut
Antiikin aika ja Bysantti
Urkujen keksijäksi on mainittu Aleksandriassa 200-luvulla eaa. elänyt Ktesibios. Hänen hydraulos-nimisessä soittimessaan yhdistyivät ilmalla soivat pillit ja vesi.
Vesiurut olivat antiikin Kreikassa suosittu soitin. Niitä käytettiin myös Rooman valtakunnassa hoviseremonioissa ja amfiteattereissa. Eräs antiikin ajan parhaiten säilyneistä uruista on näytteillä Budapestissa Aquincumin museossa.
Jonathan Edwards (yleisurheilija)
Urheilu-ura
Edwards lähti ennakkosuosikkina 1996 Atlantan olympiakisoihin, mutta joutui tyytymään hopeamitaliin kullan mentyä amerikkalaiselle Kenny Harrisonille tuloksella 18,09. 1997 Ateenan MM-kisoissa hän jäi jälleen hopealle, mutta voitti seuraavana vuonna Budapestin EM-kisoista kultaa tuloksella 17,99. 1999 Sevillan MM-kisoissa hän oli pronssilla.
2000 Sydneyn olympialaisissa Edwards voitti olympiakultaa tuloksella 17,71. 2001 MM-hallikisoissa hän jäi hopealle, mutta palasi samana vuonna voittajaksi Edmontonin ulkoratojen MM-kisoissa tuloksella 17,92. Hän voitti kultaa myös seuraavana vuonna Kansainyhteisön kisoissa. Edwards lopetti uransa kauden 2003 jälkeen oltuaan Pariisin MM-kisoissa sijalla 12.
Uran jälkeen
Edwardsin perheeseen kuuluvat vaimo Alison ja kaksi lasta. Kesäkuussa 2007 Edwards kertoi Daily Mail -lehdelle uran loppumisen aiheuttamista sopeutumisongelmista ja hengellisestä kriisistä, jonka takia hän lopetti työskentelyn Songs of Praise -nimisessä uskonnollisessa televisio-ohjelmassa. Sittemmin Edwards ilmoitti luopuneensa uskosta ja tulleensa ateistiksi. Hän on todennut Jumalan olemassaolon olevan rationaalisesti ajatellen "äärimmäisen epätodennäköistä".
Urut
Keskiaika
Liturgiseen käyttöön urkuja on rakennettu jo 900-luvulta lähtien. Ajan huomattavimmissa uruissa Winchesterin tuomiokirkossa oli 400 pilliä ja 40 kosketinta. Soittajia tarvittiin kaksi, ja 26:ta paljetta polki 70 miestä.
Urkujen kokoa kasvatettiin pillirivejä lisäämällä siten että yhtä kosketinta painettaessa soi useampia pillejä. Jotkut pilleistä oli viritetty soimaan yhtä tai useampaa oktaavia korkeammalta kuin perussävel. Näin urkujen äänen voimakkuus ja kirkkaus kasvoi. Keskiajan lopulla kehiteltiin ratkaisuja, jolla soittaja voisi valita mitkä pilleistä kulloinkin soivat. Ensin ilmalaatikko jaettiin kahtia ja toinen puolisko varustettiin sulkuventtiilillä, jolloin soittaja saattoi sulkea osan korkeammista pilliriveistä pois. Edelleen monimutkaisemmilla teknisillä ratkaisuilla päästiin vähitellen siihen, että soittaja saattoi kontrolloida kutakin pilliriviä eli äänikertaa erikseen; tätä kutsutaan rekisteröimiseksi.
Renessanssiaika
Renessanssiaikana urkujen soinnillisia mahdollisuuksia kehitettiin edelleen: pillit jaettiin pillistöihin, joilla kullakin oli oma koskettimistonsa. 1400-luvulla alankomaalaiset urkujenrakentajat sijoittivat myös pillistöt akustisesti erilleen toisistaan pää-, selkä- ja yläpillistöön.
Barokkiaika
thumb|Barokkityyliset kuuluisat Müller-urut St Bavo -kirkossa [[Haarlemissa, Alankomaissa.]] Uskonpuhdistuksen jälkeen Saksan protestanttisissa kirkoissa urkujen tehtävänä oli mm. johdattaa seurakunta virsilauluun. Tähän tarkoitukseen, ja myös laulun lomassa olevina urkusäkeistöinä käytettäviksi sävellettiin etenkin 1600- ja 1700-luvulla runsaasti urku­koraaleja. Virsilauluun liitettiin urkusäestys Saksassa 1600-luvulla.
Romantiikan ajasta nykyaikaan
1800-luvulla urkuja sopeutettiin romantiikan sointi-ihanteeseen. Erityisen kuuluisia tältä aikakaudelta ovat ns. ranskalaisromanttiset urut, jotka tunnetaan myös niiden laajaan, sinfoniaorkesterin ilmaisuvoimaa jäljittelevään sointiin viittaavalla nimellä sinfoniset urut. Näiden rakentajista tunnetuin on Aristide Cavaillé-Coll.
Vastareaktiona tälle syntyi 1900-luvun alussa urkujen­uudistus­liike. Se ”löysi” taas vanhemmat soittimet ja alkoi vastustaa tiettyjä 1800-luvun urkujenrakennuksen ilmiöitä. Urkujenuudistusliike loi tavallaan oman urkutyyppinsä, josta viime vuosikymmeninä on jälleen yhä enemmän luovuttu. Uusia mullistavia innovaatioita, elektroniikan mukanaan tuomia apulaitteita lukuun ottamatta, urkujenrakennuksessa ei ole oikeastaan sataan vuoteen enää tehty. Koska musiikkikulttuurissa menneiden vuosisatojen musiikin tutkiminen ja esittäminen on saanut paljon painoa, otetaan urkurakennuksessakin usein mallia vanhoista (joka nykyään tarkoittaa 1800-lukuakin!) soittimista.
Vanhoilla uruilla on ollut merkitystä musiikin historian tutkimisessa, koska aiemmin käytössä olleet viritysjärjestelmät ja viritystasot ovat monissa historiallisissa uruissa edelleen tallella. Tämän perusteella on voitu selvittää, missä sävelkorkeuksissa menneillä vuosisadoilla soitettiin musiikkia. Tutkimuksissa on selvinnyt, että sävelkorkeuksissa on ollut suurta vaihtelua alueittain myös saman maan sisällä. Autenttisuuteen pyrkivissä tuoreissa levytyksissä käytetään joskus vanhoja urkuja, jolloin myös sävelkorkeus määräytyy käytettävien vanhojen urkujen mukaan.
Urkujen ulkonäöstä
Historiassa urkujen ulkonäkö on yleensä heijastanut niiden rakentamisajan arkkitehtuurin tyylisuuntaa. Goottilaisissa kirkoissa urkujen koristelu noudatti goottilaista tyyliä, renessanssiaikana renessanssin ihanteita, barokkiaikana urut kaunistettiin vastaavalla runsaalla koristelulla kuin kirkkokin, ja niin edelleen. Lisäksi ulkonäkö on heijastellut kunkin maan tyylien ominaispiirteitä.
Urkujen ulkonäkö on kuitenkin vain julkisivu, joka varsinkaan nykyisin ei ole välttämättä sidoksissa urkujen soinnin tyylisuuntaan. Koska nykyisin rakennetaan kaikkien historiallisten sointityylien mukaisia urkuja, julkisivu voi olla esimerkiksi täysin modernin tyylinen, mutta urkujen sointi vaikkapa renessanssityylinen, esimerkiksi kuten Lahden Mukkulan kirkon uruissa.
Lisäksi jo useina vuosisatoina urkuja on usein uudistettu siten, että julkisivu on säilytetty vanhana mutta pillistöt on korvattu tai urkuja laajennettu siinä määrin uusilla äänikerroilla, ettei sointi enää lainkaan ole vastannut alkuperäisiä, julkisivun tyylin mukaisia urkuja.
Urkujen rakentaminen
Urkujen rakentaminen on taitoa ja kokemusta vaativaa käsityötä. Urkujen ääni muokataan rakennusvaiheessa sopivaksi siihen tilaan, johon soitin asennetaan. Kun urut valmistuvat rakentamolta, on pillien ääni ja sointi vielä suhteellisen raaka. Pillien ääni muovataan halutuksi käsin. Jokaisen pillin säveltaso on tarkistettava, samoin äänen väri eli miten pilli soi. Tämän lisäksi urut ovat kokonaisuus: äänikerralla pitää olla yhtenäinen sointiväri, minkä lisäksi useiden äänikertojen samanaikaisesti soitettuna on soitava hyvin myös keskenään.
Pillien äänenvoimakkuuden on oltava balanssissa. Siksi urkuäänittäjät käsittelevät pillejä monin tavoin niiden eri osia viilailemalla ja taivuttelemalla. Näin ollen jokainen urku on yksilö – kahta samanlaista soitinta ei ole.
Suomen merkittävin urkurakentaja on ollut 1800-luvun alkupuolella perustettu ja 1982 toimintansa päättänyt Kangasalan Urkutehdas. Se rakensi yli 1 000 urut. Varovaisen arvion mukaan noin puolessa Suomen luterilaisista kirkoista on Kangasalan urkutehtaan urut. Nykyisiä rakentajia ovat muun muassa Urkurakentamo Veikko Virtanen, Sotkamon urkurakentajat ja Urkurakentamo Martti Porthan Oy.
Sukulaissoittimia
Urkuharmoni on urkuja muistuttava kosketinsoitin, mutta siinä on vain kaikutorvettomia kieliäänikertoja.
Hammond-urkujen lisäksi on yhä enemmän alettu rakentaa muita elektronisia/digitaalisia urkuja.
Höyryurut ovat urut, jotka tuottavat höyrykattilan avulla voimakkaamman äänen.
Muuta
Euroopan unioni on esittänyt vaarallisten aineiden käsittelyä koskevaan direktiiviin vuonna 2006, että sähkö­laitteissa ei saa käyttää yli 0,1 prosenttia lyijyä sisältäviä metalliseoksia. Kirkkourkujen metallipilleihin käytetty tina-lyijyseos ylittää tämän rajan moninkertaisesti. Koska nykyisissä uruissa ilma pumpataan ­pilleihin sähkö­moottorilla, heräsi kysymys, koskeeko direktiivi myös niitä, mutta hyväksytyn tulkinnan mukaan ei koske.