cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paavit 1800-luvulta nykypäivään
Pius XI
Paavina Pius XI oli selvä yksinvaltias, jonka raivokohtauksia pelättiin Vatikaanissa. Hän saikin tehokkaasti tahtonsa läpi useissa tapauksissa. Pius XI halusi myös lopettaa Italian ja Pyhän istuimen välisen riidan ja onnistuikin tässä. Hän solmi fasistisen Italian johtajan Benito Mussolinin kanssa Lateraanisopimuksen, joka takasi Vatikaanille itsenäisyyden ja katoliselle kirkolle suosituimmuusaseman Italiassa. Paavi joutui myös tekemään osuutensa Mussolinille, kuten esimerkiksi lopettamaan fasisteja vastustavan kristillisdemokraattisen puolueen tukemisen.
Lateraanisopimuksen lisäksi Pyhä istuin solmi konkordaatin eli valtiosopimuksen myös natsi-Saksan kanssa kesällä 1933 valtakunnankansleriksi nousseen Adolf Hitlerin pyydettyä sitä. Tämä sopimus oli suunnanmuutos Vatikaanin politiikalle, joka oli jyrkästi tuominnut natsismin. Konkordaatin solmiminen Saksan kanssa tarkoitti käytännössä sitä, että paavinistuin joutui hyväksymään kansallissosialismin ja Adolf Hitlerin johtaman puolueen. Tämä herättikin aluksi epäilyjä siitä, että vallassa oleva paavi Pius XI olisi fasisti. Hitler ei kuitenkaan noudattanut konkordaatissa tehtyjä sopimuksia: katolisia kouluja ja kirkkoja suljettiin sekä uskonnonopetusta ja yhdistystoimintaa vaikeutettiin. Paavi yritti protestoida asiasta Hitlerille, mutta Saksa ei muuttanut toimintaansa. Tämän vuoksi paavi lähetti salaa Saksaan kiertokirjeensä, joka luettiin palmusunnuntaina 1937 kaikissa Saksan kirkoissa. Paavi tuomitsi kiertokirjeessä natsien rotuopin, mikä johti useiden saksalaisten pappien toimittamiseen keskitysleireille. Loppuelämänsä ajan Pius XI laati lisää fasismia ja natsismia vastustavia kiertokirjeitä, mutta tuomitsi myös kommunismin ja piti sitä vaarallisempana kirkolle kuin fasismia ja natsismia. Vielä viimeisinä elämän viikkoinaan Pius XI valmisteli natsismin ja fasismin valheet tuomitsevaa puhetta Italian piispoilla. Hän kuitenkin kuoli 10. helmikuuta 1939 eikä koskaan ehtinyt pitää puhettaan tai saada sitä valmiiksi.
Pius XII
Vuoden 1939 konklaavi ei kestänyt kauan. Jo kolmannessa äänestyksessä kardinaalikollegio päätyi kuuriansa kokeneimpaan diplomaattiin, Eugenio Pacelliin, joka otti paavinimekseen Pius XII. Paaviksi tultuaan hän yritti estää toisen maailmansodan puhkeamista ja ehdottikin Euroopan valtioille neuvotteluja rauhan säilyttämiseksi. Hänen pyyntönsä torjuttiin. Sodan puhjettua paavi yritti vielä pitää Italian erossa siitä, mutta epäonnistui tässäkin. Sodan molemmat osapuolet pyrkivät saamaan Pyhän istuimen puolelleen, mutta Vatikaani oli päättänyt paavin johdolla pysyä puolueettomana, kuten se oli tehnyt ensimmäisessäkin maailmansodassa.
Vaikka Pius XII toimikin sodan aikana rauhan puolesta ja pyrki auttamaan eri maiden hätää kärsiviä asukkaita ja sotavankeja, kiinnitetään nykyaikana enemmän huomiota hänen vaikenemiseensa juutalaisten joukkotuhoamisesta. On totta, että Vatikaani tiesi muita valtioita paremmin juutalaisten järjestelmällisestä tuhoamisesta. Sopimus Mussolinin kanssa ja toisen maailmansodan tapahtumat olivat alentaneet paavin arvovaltaa maailmalla, minkä vuoksi sodanaikaista paavia Pius XII:a jopa syytettiin aikanaan natsiksi ja tämän epäiltiin suojelevan natsirikollisia. Joka tapauksessa paavi ei toiminut aktiivisesti saksalaisia vastaan, vaikka katolinen kirkko pysyikin oppositiossa suhteessa kansallissosialismiin. Tosin paavilla ei olisi todennäköisesti ollut mahdollisuutta estää tai edes hillitä holokaustia, vaikka hän olisikin tuominnut sen. Paavilla oli syytä olettaa, että asian suora tuomitseminen olisi vain pahentanut tilannetta. Eräänäkin päivänä paavi poltti keskitysleirejä vastustavan kirjoituksensa, jonka oli aikonut julkaista Italian lehdissä, koska samantyyppinen julkilausuma oli Alankomaissa johtanut kymmenientuhansien juutalaissyntyisten katolilaisten vangitsemiseen. Paavin toimien puolustajat muistavat yleensä myös paavin toiminnan saksalaisten miehittäessä Rooman 1943, jolloin paavi antoi piilottaa noin viitisen tuhatta juutalaista Vatikaaniin ja kaupungin luostareihin.
Vuoden 1944 jälkeen paavi hallitsi Vatikaania yksinvaltaisemmin kuin aiemmin. Hän ei enää nimittänyt itselleen kardinaalivaltiosihteeriä, mikä teki hänestä entistä yksinvaltaisemman paavin. Kylmän sodan aikana paavi edusti selkeästi läntistä kantaa, joka vastusti kommunismia. Samalla tosin hän pyrki parantamaan Itä-Euroopan valtioiden katolilaisten elinoloja. Italiassa hän antoi jälleen tukensa maan kristillisdemokraattiselle puolueelle, joka oli menettänyt tukensa Pius XI:n Lateraanisopimuksessa. Paavi myös kielsi katolilaisia liittymästä Italian kommunistiseen puolueeseen. Paavi oli modernin teologisen tutkimuksen suhteen edeltäjiään vapaamielisempi, sillä hän antoi 1940-luvulla kirjoittamassaan kiertokirjeessä katolilaisille raamatuntutkijoille luvan käyttää tieteellisiä metodeja. 1950-luvulla paavin linja muuttui kuitenkin konservatiivisemmaksi ja lähemmäs Pius IX:n ja Pius X:n politiikkaa ja joistain uskonkohdista ei enää saatu keskustella kriittisesti. Pius XII myös julisti dogmin Neitsyt Marian ottamisesta ruumiineen taivaaseen. Tämä julistus annettiin ex cathedra, piispanistuimelta, ja vuoden 1870 kokouksen mukaan paavi oli tällöin erehtymätön. Kuollessaan 9. lokakuuta 1958 Pius XII jätti seuraajalleen konservatiivisen ja vanhanaikaisen katolisen kirkon sekä ikääntyvän kardinaalikollegion; vanha paavi ei ollut nimittänyt viiteen vuoteen uusia kardinaaleja.
Johannes XXIII
Vuoden 1958 konklaavi valitsi Pius XII:lle seuraajaksi Angelo Giuseppe Roncallin, josta tuli ns. "välikauden paavi". Hän otti paavilliseksi nimekseen nimen Johannes XXIII. Hänet julistettiin autuaaksi vuonna 2000 ja pyhimykseksi 2014.
Paavina Pyhä Johannes XXIII oli edeltäjiään paljon kansanomaisempi. Paavi ei ollut myöskään kuurian jäsen, minkä vuoksi hän ei tuntenut Vatikaanin hallintojärjestelmää ja oli siinä tavallaan ulkopuolinen. Hän ei myöskään käyttänyt samanlaista yksinvaltaa kuten edeltäjänsä, eivätkä kardinaalit aina edes totelleet häntä. Paavi yllättikin kardinaalinsa ilmoittamalla näille tammikuussa 1959, että aikoi kutsu koolle Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen. Tämä oli yllättävää, sillä Vatikaanin ensimmäisen kirkolliskokouksen jälkeen, jossa paavi julistettiin opiltaan erehtymättömäksi, luultiin ettei uutta kirkolliskokousta enää tarvittaisi. Aluksi paavillinen kuuria yritti jarruttaa kirkolliskokouksen koolle kutsumista ilmoittamalla järjestelyjen kestävän vuosikymmeniä, mutta paavi pysyi mielipiteessään. Jo kahden vuoden kuluttua 11. lokakuuta 1962 järjestelyt oli tehty ja kirkolliskokous saattoi alkaa. Poikkeuksellisesti mukaan oli kutsuttu myös kahdentoista muun kristillisen kirkon edustajia. Sulkiessaan kirkolliskokouksen ensimmäisen istuntokauden paavi oli jo kuolemansairas, eikä tullut näkemään seuraavaa istuntokautta. Kokous oli kuitenkin jo saanut suuntaviivat ja paavin kuollessa 3. kesäkuuta 1963 häntä surtiin maailmalla todennäköisesti enemmän kuin ketään muuta paavia siihen mennessä.
Paavali VI ja Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen päätös
thumb|left|200px|[[Paavali VI.]]
Johannes XXIII esitti vielä kuolinvuoteellaankin toiveensa, jonka mukaan hän toivoi Giovanni Battista Montinin tulevan seuraajakseen. Montini voittikin paavinvaalin ja hänestä tuli katolisen kirkon virallisten listojen mukaan 262. paavi. Paavinimekseen Paavali VI:n valinnut uusi paavi antoi vielä kruunauttaa itsensä perinteisellä kolmikerroksisella paavintiaralla, mutta tämän jälkeen tiara myytiin ja rahat jaettiin köyhille. Luopuessaan paavinkruunuksikin kutsutusta tiarasta Paavali VI osoitti, ettei paaviutta pitäisi ensisijaisesti arvioida etuoikeuksien ja vallan käsitteillä. Ele ei merkinnyt paavin luopumista hengellisestä vallasta, mutta näytti että paavinviran tuoma hengellinen valta on käsitettävä kirkon palveluna eikä paavin etuoikeutena.
Paavali VI:n tärkein tehtävä paavina oli saada vietyä Johannes XXIII:n aloittama Vatikaanin toinen kirkolliskokous loppuun, ja heti paaviksi tultuaan Paavali VI lupasikin jatkaa edeltäjänsä Johannes XXIII:n aloittamaa työtä. Taitavana organisaattorina hänen onnistuikin viedä kokous loppuun, mutta se vaati yhteensä neljä istuntokautta. Paavali VI:n tavoitteena oli saada kirkolliskokouksen päätökset hyväksyttyä mahdollisimman suurella enemmistöllä, minkä vuoksi hän teki paljon myönnytyksiä katolisen kirkon konservatiiviselle haaralle. Tämän vuoksi kirkolliskokouksen tulokset olivat liian uudistusmielisiä konservatiiveille ja liian vanhoillisia radikaaleille uudistajille. Vaikka paavin suosio kärsi molempien tahojen suunnalta, onnistui Paavali VI:n palauttaa järjestys kokouksen jäljiltä sekavaan katoliseen kirkkoon. Paavina hän myös kansainvälisti kirkkoa: hänet paaviksi valinneessa konklaavissa oli ollut 80 kardinaalia, hänen kuollessaan 1978 heitä oli 138.
Johannes Paavali I
thumb|200px|[[Johannes Paavali I.]] Johannes Paavali I (syntymänimeltään Albino Luciani) oli katolisen kirkon johtaja eli paavi 34 päivän ajan vuonna 1978.
Nykyään paavi muistetaan pääosin hänen lyhyestä pontifikaatistaan ja yllättävästä kuolemastaan. Johannes Paavali I:n paavinkausi olikin paaviuden historian lyhin sitten vuonna 1605 hallinneen paavi Leo XI:n. Vain hiukan yli kuukauden kestänyt pontifikaatti synnytti useita erilaisia salaliittoteorioita, joista osan mukaan paavi olisi murhattu.
Johannes Paavali II
thumb|200px|[[Johannes Paavali II.]]
Vuoden 1978 toisessa konklaavissa Johannes Paavali I:n seuraajaksi valittiin puolalainen Karol Wojtyla, joka otti paavilliseksi nimekseen Johannes Paavali II:n.
Opillisesti Johannes Paavali II oli enemmän säilyttäjä kuin uudistaja. Huolimatta ulkoisista paineista hän pitäytyi kristinuskon perinteisessä tulkinnassa. Paavin politiikka oli yhdistelmä edistyksellistä suhtautumista sosiaalisiin uudistuksiin ja äärikonservatiivista moraalioppia. Paavi vastusti leppymättä naispappeutta, ehkäisyä, homoseksuaalisuutta, geenimanipulaatiota, vapautuksen teologiaa, aborttia, eutanasiaa, pappien avio-oikeutta, transsukupuolisia, Irakin sotaa ja kuolemanrangaistusta. Hän kannatti radikaaleja toimia köyhyyden poistamiseksi, muun muassa köyhien maiden velkojen anteeksiantamista. Hän yritti saada maininnan kristinuskosta EU:n perustuslakiin. Kristinuskon nykysuunnalle tyypillisesti suuri osa paavin ja eurooppalaisen maallisen maailman ristiriidoista koski seksuaalimoraaliin liittyviä kysymyksiä.
Johannes Paavali II pitkä kausi päättyi tämän kuolemaan 2. huhtikuuta 2005. Vatikaanin virkamiehet ovat alkaneet kutsua paavia tämän kuoleman jälkeen Johannes Paavali Suureksi. Vain kolmesta aiemmasta paavista on käytetty tätä nimeä, heidät kaikki julistettiin myöhemmin pyhimyksiksi. Vatikaani perustelee nimen käyttöä sillä, että paavi uudisti instituution perusteellisesti tekemällä paavista maailmanlaajuisen vaikuttajan samalla, kun hän piti kiinni kirkon perusarvoista. Kriitikoiden mielestä paavi ei kyennyt vastaamaan nykyajan haasteisiin, ei ryhtynyt välttämättömiin uudistuksiin ja ei siksi ansaitse tulla kutsutuksi suureksi. Nimen yleistyminen käyttöön riippuu kuitenkin tavallisesta kansasta. Tällä hetkellä yleistymisestä ei ole näyttöä.
Benedictus XVI
thumb|left|200px|[[Benedictus XVI.]]
Joseph Alois Ratzinger valittiin 2005 konklaavissa Johannes Paavali II:n seuraajaksi neljän äänestyskerran jälkeen. Kardinaalina Ratzingeria pidettiin katolisen kirkon konservatiivisen siiven johtohahmona, joka on korostanut opin puhtautta, vastustaa ehkäisyä, tuomitsee homoseksuaalisuuden, naispappeuden ja radikaalifeminismin sekä vastustaa keskustelua pappien selibaatin poistamisesta. Lisäksi Ratzinger uskonopin kongregaation johtajana oli myös osavastuullinen Vatikaanin kielteiseen suhtautumiseen vapautuksen teologiaa kohtaan. Hänen näkemyksensä mukaan katolinen kirkko on ainoa oikea kirkko ja kardinaalikaudella hänen suhtautumisensa viime aikoina alkaneeseen uskontojen lähentymiseen ja vuoropuheluun oli hyvin jyrkkä. Ihmisenä häntä pidetään kuitenkin miellyttävänä, älykkäänä, pohdiskelevana, uutterana ja kohteliaana sekä hieman ujona verrattuna muuten vahvaan maineeseensa. Monissa suhteissa Benedictus XVI näyttää paavina lieventäneen näkemyksiään aikaisempaan verrattuna.
Ennen paaviksi tuloaan Benedictus XVI toimi yli 20 vuotta edeltäjänsä paavi Johannes Paavali II:n lähimpänä neuvonantajana. Häntä on kutsuttu "opilliseksi portinvartijaksi", mutta toisaalta myös jyrkemmin "Jumalan rottweileriksi" tai "Panssarikardinaaliksi" (Der Panzerkardinal).
Paavin syyskuussa 2006 pitämä puhe, jossa hän lainasi erästä Bysantin keisarin lausuntoa, herätti suuresti kohua muslimimaissa. Vasta mediakohun rauhoituttua selvisi paavin puuttuneen aivan oikeisiin asioihin ja kuukauden kuluttua puheesta paavi oli saanut 38 eri muslimioppineelta vastauksen puheeseensa, jossa nämä myönsivät paavin olleen oikeassa tämän sanoessa Koraanin kieltävän uskoon pakottamisen.
Johannes Paavali II:n linjana oli lähentää eri uskontoja keskenään. Tähän politiikkaan kuului se, ettei paavi ottaisi puheeksi eri uskontojen ongelmia. Benedictus XVI vaatikin todellista vuoropuhelua eri uskontokuntien kanssa, jotta näiden väliset riidat saataisiin selvitetyksi.
Benedictus kuoli 31. joulukuuta 2022.
Franciscus
Benedictus XVI ilmoitti yllättäen alkuvuodesta 2013 jättävänsä Rooman piispan tehtävät. Ero astui voimaan 28. helmikuuta 2013 kello 20 alkaen. Paavin eroaminen on harvinaista, edellinen virastaan luopunut paavi oli vuonna 1415 eronnut Gregorius XII. Benedictuksen seuraajaksi valittiin 13. maaliskuuta 2013 jesuiittataustainen argentiinalainen kardinaali Jorge Mario Bergoglio, joka otti nimekseen Franciscus. Hän on paavina sekä ensimmäinen jesuiitta ja eteläamerikkalainen että ensimmäinen ei-eurooppalainen 700-luvulla eläneen Gregorius III:n jälkeen.
Jorge Mario Bergoglio syntyi 17. joulukuuta 1936 Buenos Airesissa viisilapsiseen perheeseen. Bergoglion vanhemmat olivat alun perin kotoisin Italiasta, josta he pakenivat Mussolinin johtamien fasistien kasvanutta vaikutusvaltaa. Bergoglio vihittiin papiksi vuonna 1969, Buenos Airesin arkkipiispa hänestä tuli 1998 ja vuonna 2001 hänet luotiin kardinaaliksi. Bergoglion kerrotaan saaneen huomattavan osuuden äänistä jo vuoden 2005 konklaavissa, mutta katolisen kirkon johtaja hänestä tuli paavi Benedictuksen eroilmoituksen jälkeen vuonna 2013. Hän otti nimekseen Franciscus, köyhien ja luonnon suojelupyhimyksenä tunnetun Franciscus Assisilaisen mukaan.
Franciscus oli jo ennen pontifikkaattiaan tunnettu yhteiskunnan hylkiöiden ja köyhien auttajana. Kun hänet nimitettiin kardinaaliksi, hän sai satoja argentiinalaisia antamaan lentolippuihin tarkoitetut rahansa köyhille sen sijaan, että olisivat matkustaneet Roomaan juhlistamaan nimitystä. Vuonna 2001 hän muun muassa kävi AIDS-potilaiden hoitokodissa ja suuteli ja pesi heidän jalkojaan kiirastorstai-perinteen mukaisesti. Paaviksi valintansa jälkeen Franciscus herätti laajaa huomiota korvaamalla kiirastorstain messuun perinteisesti kuuluvan 12 katolisen papin jalkojen pesun vierailemalla roomalaisessa Casal del Marmon nuorisovankilassa ja pesemällä 12 nuorisovangin jalat. Jalkojen pesu symboloi Jeesuksen opetuslapsilleen suorittamaa jalkojenpesua ja Franciscuksen teko kohahdutti katolisen kirkon traditionalisteja erityisesti siksi, koska vankien joukossa oli kaksi tyttöä, joista toinen oli lisäksi muslimi. Franciscus on rikkonut perinteisiä normeja myös esiintymällä edeltäjiään sovinnollisemmin homoseksuaalisuutta kohtaan. Heinäkuussa 2013 paavi antoi lausunnon, jossa hän totesi mm., että "Jos joku on homo ja etsii Jumalaa hyvällä tahdolla, mikä minä olen häntä tuomitsemaan". Franciscus on myös peräänkuuluttanut naisille näkyvämpää roolia kirkossa, joskaan perinteisen katolisen opin mukaisesti hän ei kannata naispappeutta tai homoavioliittoja.
Thomas Arnold
Thomas Alfred Arnold (5. huhtikuuta 1901 – 5. heinäkuuta 1986 ) oli brittiläinen rattikelkkailija, joka kilpaili 1920-luvun alkupuolella.
Vuoden 1924 talviolympialaisissa Arnold voitti hopeaa neljän miehen kelkasta ajalla 5.48,83 yhdessä Ralph Broomen, Alexander Richardsonin ja Rodney Soherin kanssa.
Thomasin muista elämän vaiheista tiedetään vain vähän, mutta oli ryhmän nuorin jäsen olleessaan 22-vuotias sekä kisojen aikaan hän toimi luutnanttina Britannian armeijassa.
Antiikin Boiotia
pienoiskuva|upright=1.1|Boiotia ja muut keskisen Kreikan antiikin aikaiset alueet kartalla. Boiotia oli antiikin Kreikan maakunta, joka sijaitsi Keski-Kreikassa ja käsitti pääosin saman alueen kuin nykyinen Boiotian alueyksikkö.
Boiotia oli merkittävä keskus jo mykeneläisellä kaudella, jolloin sen keskukset olivat Theba ja Orkhomenos. Klassisen antiikin aikana alueen merkittäviä kaupunkeja olivat näiden lisäksi muun muassa Koroneia, Lebadeia ja Tanagra. Boiotian liitto oli alueen tärkeimpien kaupunkien muodostama poliittinen liitto. Boiotian asukkaista käytettiin etnonyymejä Boiōtos ja Boiōtios.
Maantiede
Boiotia käsitti keskisen Manner-Kreikan alueen, jonka länsipuolella sijaitsi Fokis, pohjoispuolella Opuntian Lokris sekä Pohjoisen ja Eteläisen Euboianlahden rannat, ja etelä- ja kaakkoispuolella Attika, Megaris ja Korintinlahden rannikko. Alue muodosti suuren laaksomaisen tasangon, jota rajasivat eteläpuolelta Kithairon- ja Parnes-vuoret, lännessä Helikon-vuori, pohjoisessa Parnassos-vuori ja Opuntian vuoret, ja lännessä Ptoion- ja Messapion-vuoret.
pienoiskuva|upright=1.1|Antiikin Boiotian kartta. Alue ei kuitenkaan ollut yhtenäistä tasankolaaksoa, vaan sen jakoi kahteen osaan suunnilleen itä-länsisuunnassa kulkenut Ptoion- ja Fikion-vuorten jono. Pohjoisempi osa oli Kefissos-joen ja sen sivujokien valuma-aluetta, ja alueella sijaitsi suuri Kopais-järvi, joka on sittemmin kuivattu ja nykyisin viljelymaata. Eteläisempi osa oli Eteläiseen Euboianlahteen laskeneen Asopos-joen valuma-aluetta. Kukkulat jakoivat kummankin näistä alueista edelleen pienempiin tasankoihin ja laaksoihin. Antiikin Boiotian pinta-alaksi on arvioitu noin neliökilometriä.
Boiotian läntisimmät kaupungit Fokiin suunnassa olivat Orkhomenos, Khaironeia, Lebadeia ja Khorsiai. Pohjoisessa Boiotian raja kulki Hyettoksen ja Kopain pohjoispuolelta ja Anthedonin länsipuolelta. Itäisimmät boiotialaiset asutukset olivat Oropos ja Delfinion. Oropos päätyi lopulta Ateenan vallan alle, mutta siitä ei koskaan tullut varsinaisesti osa Attikaa. Oropoksesta länteen kuljettaessa lähellä Attikan rajaa sijaitsivat Boiotian kaupungeista Tanagra, Hysiai, Plataiai ja Eleutherai. Näistä Hysiai ja Plataiai olivat ajoittain osa Attikaa. Myös Eleutherai liitettiin Attikaan. Korintin kannaksen suunnassa Boiotian ja Megariin raja kulki Kithaironin harjannetta pitkin Boiotian Kreusiista Megariin Aigosthenaan.
Nykyisen Boiotian alueyksikön alue on jonkin verran antiikin Boiotiaa suurempi, sillä se käsittää luoteessa alueita myös antiikin Fokiin puolelta.
Järvet
Pohjoisen Boiotian tasangolla sijainnut Kopais-järvi (aiemmin Kēfais limnē ja Kefi(s)sis) sai nimensä sen koillisrannan Kopain kaupungista. Orkhomenos sijaitsi järven pohjoisrannalla, kun taas etelärannalla sijaitsivat muun muassa Alalkomenai, Okalea ja Haliartos. Strabonin mukaan järven ympäryysmitta olisi ollut noin 380 stadioninmittaa eli noin 67 kilometriä, mutta sen koko vaihteli huomattavasti eri vuodenaikoina. Järvi sai vetensä Kefissos-joesta sekä lukuisista vuodenaikaisvirroista, jotka saivat alkunsa Helikon-vuorelta ja muilta alueen vuorilta. Virtojen veden ulosvirtaus tapahtui maanalaisesti, mutta koska aukkoja ei ollut tarpeeksi, alueelle muodostui järvi, jonka rannat olivat soiset. Suurimmillaan järvi tulvi suureen osaan pohjoisen Boiotian tasangosta. Järvellä oli vuorten muodostamat luonnolliset rajat sen pohjois- ja itäsivuilla, mutta muilla sivuilla tasankoa ulottui kaueammas. Orkhomenoksen minyalaiset kuivattivat Kopais-järven jo pronssikaudella rakentamalla kanavia ja tunneleita, mikä on ollut aikakaudelle huomattava työ. Myöhemmin järvi syntyi uudelleen. Minyalaisten kanavat yritettiin avata 300-luvulla eaa. Järvi kuivatettiin lopullisesti 1800-luvulla.
pienoiskuva|vasen|Näkymä [[Orkhomenos (Boiotia)|Orkhomenoksen akropoliilta.]]
Vuoret
Kopais-järven pohjoispuolella sen sekä Kefissos-joen ja sen sivujoen Assoksen välillä sijaitsivat Hyfanteion-vuoret. Niihin kuului Akontion-vuori, jolla sijaitsi Orkhomenoksen akropolis. Hyfanteionin ja Assoksen välissä sijaitsi pienempi Hedylion-kukkula.
pienoiskuva|vasen|[[Ptóo|Ptoion-vuori.]] Ptoion-vuori sijaitsi Kopais-järven kaakkoispäässä ja ulottui Euboianlahden rantaan. Vuorella sijaitsi Apollon Ptoioksen pyhäkkö. Kopais- ja Hylike-järvien välissä sijaitsi Fikion (myös Fikeion, Sfingion; Strabonilla Foinikion) -vuori, joka yhdisti Ptoion-vuoren Helikon-vuorijonoon. Vuori kohosi heti Kopais-järven vieressä. Sen yläosassa oli kivi, joka muistutti järvelle katsovaa naisen päätä. Tästä syntyi legenda, jonka mukaan sfinksi heitti uhrinsa järveen.
Auringonpalvonta
Ihmishahmoisuus
Aurinkoa edustavat hahmot perustuivat alun perin animistisiin aurinkokäsityksiin, ja Aurinko nähtiin esimerkiksi jäniksenä tai härkänä. Tämä zoomorfinen aurinkokäsitys väistyi ajan myötä antropomorfisen aurinkokäsityksen tieltä, ja Auringosta tuli ihmishahmoinen. Aurinkoa alettiin pitää ihmisolentona, joka oli läheisissä tekemisissä arkielämän kanssa ja vaikutti ihmisten elämään. Aurinkoa palvottiin suurena Isänä samalla kun Kuuta palvottiin suurena Äitinä. Joidenkin kansojen mytologiassa Aurinko saattoi kuitenkin olla naispuolinen. Sukupuolikysymykseen on ehkä vaikuttanut ilmasto: Aurinko on nähty maskuliinisen voimakkaana etenkin kuumilla seuduilla, mutta viileämmillä seuduilla lempeän naisellisena. Monet kansat näkivät Auringon pitkähiuksisena ja partaisena: esimerkiksi kreikkalaiset hahmottivat auringonsäteet auringonjumala Helioksen keltaisiksi hiussuortuviksi, ja monet intiaanikansat näkivät Auringon parrakkaana miehenä.
Antiikin Boiotia
Vuoret
Tilfossion (myös Tilfusion, Tilfossaion) -vuori sijaitsi Kopais-järven eteläpuolella Haliartoksen ja Koroneian tasankojen välissä. Sitä voidaan pitää Helikonin kauimmaisena jatkeena. Vuoren juurella oli Tilfossa- tai Tilfussa-niminen lähde. Tietäjä Teiresiaan sanottiin kuolleen sen luona. Vuoren ja järven välistä kulki keskeisin tie pohjoisemmasta Kreikasta Thebaan. Tilfossion-vuorella oli tätä tietä suojannut linnoitus. Tilfossion-vuoren yhdisti Helikoniin Leibethrion-vuori, joka sekin oli Helikonin jatke. Myös Tilfossionin ja Leibethrionin välissä oli sola.
Auringonpalvonta
Lähi-idässä
Aurinkoa palvottiin entisaikaan Lähi-idässä yleisesti. Niin babylonialaisissa kaiverruksissa kuin Raamatussakin on mainintoja Auringon palvomisesta: esimerkiksi Mooses varoittaa israeliitteja katsomasta taivaalle, jotta Aurinko, Kuu ja tähdet eivät viettelisi heitä palvomaan itseään. Babylonian Sipparan ja Larsan asukkaat palvoivat auringonjumala Shamashia. Kaanaanmaan jumalat kuten Moolok, Baal, Chemosh, Belsebub ja Tammuz olivat vaihtelevasti joko Auringon tai auringonsäteiden ilmentymiä. Auringon palvonta kuului myös foinikialaisten uskonnon pääpiirteisiin ja oli heidän mytologiansa perusta. Foinikian Tyroksessa järjestettiin vuosittain kaksi festivaalia aurinkokuninkaan kunniaksi. Foinikialaisten auringonjumala oli Melkarth.
Antiikin Boiotia
Vuoret
Lafystion-vuori oli myös Helikonin haara, joka suuntautui kohti Kopais-järveä ja erotti toisistaan Koroneian ja Lebadeian tasangot. Se oli vulkaanista alkuperää, ja sen juurella oli kuumia lähteitä. Pausaniaan mukaan vuori oli 20 stadionin päässä Koroneiasta, ja siellä oli Zeus Lafystiokselle omistettu pyhäkkö. Boiotialaisen myytin mukaan Herakles raahasi Kerberoksen maan päälle paikalla, mikä viitannee paikan vulkaaniseen luonteeseen. Thurion- eli Orthopagon-vuori erotti toisistaan Lebadeian ja Khaironeian tasangot.
Solat
Tärkein kulkutie pohjoiseen Boiotiaan kulki Kefissoksen laaksoa pitkin. Se tuli Khaironeian tasangolle Fokiin suunnasta kapean Parnassos- ja Hedylion-vuorten välisen solan kautta. Tämän vuoksi Khaironeialla oli suuri strateginen merkitys Boiotian puolustamisen kannalta. Samasta syystä Khaironeian tasanko oli monen merkittävän taistelun tapahtumapaikka. Toinen sola johti Khaironeiasta Panopeuksen kautta Dauliiseen ja edelleen Delfoihin. Opuntian Lokriihin Boiotia yhdistyi tietä, joka kulki vuorten yli Orkhomenoksesta Abaihin ja Hyampoliihin ja sieltä edelleen Opukseen Pohjoisen Euboianlahden rannalle.
Varpu Marjomäki
Varpu Marjomäki (s. 1962) on suomalainen solu- ja molekyylibiologian professori Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisessä tiedekunnassa vuodesta 2020. Hänen tutkimusalaansa on monitieteinen nanotiede.
Antiikin Boiotia
Joet
Pohjoisen Boiotian merkittävin joki oli Kefissos, joka sai alkunsa Fokiista Lilaian kaupungin läheltä. Siellä se syöksyi esiin kallioista pitäen kovaa ääntä. Se virtasi ensin kohti koillista ja sitten kaakkoa halki Elateian tasangon. Parapotamioin kaupungin lähellä siihen yhtyi Assos-joki. Sitten joki tuli Boiotiaan jo mainitun solan kautta.
Auringonpalvonta
Egyptissä
Muinaisen Egyptin uskonnossa Auringon palvonta oli keskipisteessä. Egyptiläiset erottivat Auringon eri ominaisuudet toisistaan, joten auringonjumaliakin oli useita. Tärkeimmät niistä olivat Ra ja Osiris. Ra edusti fyysistä Aurinkoa, ja häntä palvottiin koko Egyptissä kaikkivaltiaana. Osiris edusti laskevaa Aurinkoa, ja hän oli ikuisen elämän jumala. Muita egyptiläisten auringonjumalia olivat esimerkiksi Atum, Horus, Ptah ja Mandu. Auringonkiekon, Atonin, palvonta syrjäytti Akhenatenin valtakaudella väliaikaisesti kaikki muut palvonnan muodot, ja faarao itsekin vaihtoi nimensä tarkoittamaan 'auringonkiekon hehkua'.
Varpu Marjomäki
Marjomäki on toiminut solu- ja molekyylibiologian akatemiatutkijana vuodesta 2007 lähtien ja ollut lehtori Jyväskylän yliopistossa vuodesta 2009. Hän on Jyväskylän yliopiston dosentti ja vieraileva tutkija Kapkaupungin yliopistossa Etelä-Afrikassa 2018 lähtien.
Auringonpalvonta
Intiassa
Veda-uskonnon suuri ja keskeinen auringonjumala oli Indra. Intian tärkeimpiä auringonjumalia on Surya. Hindut kutsuvat nousevaa Aurinkoa Brahmaksi, keskitaivaan Aurinkoa Shivaksi ja laskevaa Aurinkoa Vishnuksi. Pyörä on aina ollut hinduille Auringon symboli. Intian keskiosien vuoristoheimolaiset harjoittavat edelleen Auringon palvontaa ja uhraavat Auringolle valkoisia eläimiä.
Antiikin Boiotia
Joet
Pohjoisen Boiotian länsiosissa oli useita pieniä jokia, jotka saivat alkunsa Helikon-vuorelta tai sen haaroista, ja jotka laskivat Kopais-järveen tai Kefissokseen. Näistä tiedetään seuraavien nimet. Morios sai alkunsa Thurion-vuorelta läheltä Khaironeiaa ja laski Kefissokseen. Herkyna sai alkunsa Lafystios-vuoren juurelta läheltä Lebadeiaa ja laski Probatia-jokeen. Probatia laski Kopaikseen. Falaros (, myös Fliaros, ) ja Kuarios (, myös Koralios, ) virtasivat Koroneian ohi ja laskivat Kopaikseen. Kuarioksen rannalla sijaitsi Athene Itonian temppeli.
Varpu Marjomäki
Marjomäeltä on ilmestynyt yli sata vertaisarvioitua tieteellistä julkaisua. Marjomäki on johtoryhmän jäsen Virustautien tutkimussäätiössä sekä varajohtaja ja sihteeri Nordic Microscopy Societyssa.
Auringonpalvonta
Välimerellä
Egeanmeren rannoilla palvottiin auringonjumala Aresta ennen kreikkalaisten saapumista, mutta tästä ajasta on jäänyt vain vähän todisteita. Kreikkalaisten auringonjumalat olivat Helios ja Apollon. Roomalaisten auringonjumala oli Sol.
Antiikin Boiotia
Joet
pienoiskuva|none|upright=3|[[Kifisós (Boiotia)|Kefissos-joen laaksoa Parnassos-vuoren suuntaan.]] Isomantos tai Hoplias  oli pieni joki, joka laski Falarokseen. Triton virtasi Alalkomenaista Kopaikseen. Siitä Athene sai epiteettinsä Tritogeneia. Okalea virtasi Haliartoksen ja Alalkomenain välistä, ja sen varrella sijaitsi Okalean kaupunki. Lofis oli pieni joki lähellä Haliartosta. Kyseessä on ilmeisesti sama joki, josta Plutarkhos käytti nimeä Hoplites. Permessos ja Olmeios  saivat alkunsa Helikonilta. Yhdistettyään uomansa ne laskivat Kopais-järveen lähellä Haliartosta.
Auringonpalvonta
Itä-Aasiassa
thumb|Japanilainen auringonjumala [[Amaterasu.]] Japanissa šintolaisuuden jumalien keskeisenä hahmona toimi auringonjumalatar.
511 Davida
511 Davida on suurehko asteroidi, joka kiertää Aurinkoa 3,167 AU etäisyydellä Marsin ja Jupiterin välisellä asteroidien päävyöhykeellä. Pikkuplaneetan läpimitta on 325,1 kilometriä ja se on hiilipitoista C-tyyppiä. Sen löysi R. S. Dugan vuonna 1903.
Davidan arvioitu massa 3,6E19 kiloa on noin 1,3 prosenttia asteroidivyöhykkeen massasta. Asteroidin absoluuttinen kirkkaus on 6,22 ja pintalämpötila noin 160 kelviniä. Ennen nimeämistään pikkuplaneetta tunnettiin tunnuksella 1903 LU.
Auringonpalvonta
Amerikassa
Amerikassa Aurinkoa palvottiin etenkin Perun ylängöillä. Perulaisten auringonjumala oli nimeltään Viracocha. Perulaiset uskoivat, että Aurinko oli inkadynastian perustaja ja inkojen esi-isä. He rakensivat Auringolle mahtavia temppeleitä ja päällystivät ne runsaalla kullalla. Auringon palvonta oli Inkavaltakunnan virallinen uskonto.
Myös Meksikossa Auringolla oli hallitseva asema uskonnollisessa elämässä tolteekeista asteekkeihin.
Pohjois-Amerikan alkuperäiskansoista useat palvoivat Aurinkoa. Etenkin maanosan eteläosiessa harjoitettu Auringon palvonta oli mutkikasta ja kehittynyttä, ehkä siksi että sinne saatiin vaikutteita etelämpää. Tunnetuimpia pohjoisamerikkalaisia Aurinkoon liittyviä tapoja on aurinkotanssi.
Aurinkofestivaalit
Auringonjumalten kunniaksi on vietetty monia juhlia, joiden jälkiä on nähtävissä nykyisissäkin juhlissa, myös kristityissä. Päivänseisauksiin ja päiväntasauksiin ajoittuvat juhlat ovat vanhojen aurinkofestivaalien muistoja. Etenkin keskikesällä ja keskitalvella, kun Aurinko saavuttaa ratansa lakipisteet, on aina järjestetty suuria juhlia. Talvipäivänseisauksen aikaisissa juhlissa osoitettiin iloa siitä, että kaikkivoipa Aurinko oli palaamassa valtaan; yksi näistä talvijuhlista on kristittyjen joulu, jota edelsi Roomassa auringonjumala Mithran juhla. Kesäpäivänseisauksen aikana joissain maissa poltettavat juhannuskokot liittyvät vanhoihin Auringon palvontamenoihin Euroopassa.
Muinaisessa Egyptissä Auringon kunniaksi vietetyt festivaalit olivat yleisiä. Tärkein niistä oli Osiriksen juhla, jossa Apis-härkä uhrattiin Niiliin. Perun aurinkojuhlista tärkeintä vietettiin kesäkuussa, jolloin paastottiin, uhrattiin ja sytytettiin tulia.
Antiikin Boiotia
Joet
Kopais-järven itäpuolella oli vain vähän jokia, sillä vuoret kohosivat siellä melkein suoraan järven rannasta. Ainoa merkittävämpi oli Melas (, nyk. Mavropótamos), mitkä kummatkin nimet viittaavat sen tummaan syvään veteen. Se sai alkunsa kahdesta maan alta tulevasta lähteestä Orkhomenoksen pohjoispuolelta. Nämä kaksi lähdettä ovat todennäköisesti samat, jotka Plutarkhos tunsi nimillä Foiniks ja Elaia. Lähteet muodostivat kaksi virtaa, joista toinen virtasi koilliseen ja yhdistyi pian Kefissokseen, ja toinen lännempi päättyi Kopaiksen soihin. Plutakhos sanoo Melaksen saaneen lisää vettä kesäpäiväntasauksen aikaan kuten Niili. Melaksen tumaa vettä verrattiin usein Kefissoksen vaaleaan veteen, ja sanottiin, että ensin mainittu värjää villan mustaksi, viimeksi mainittu valkoiseksi.
Eteläinen Boiotia
Eteläinen Boiotia jakaantui kahteen alueeseen. Ne erotti toisistan Teumessos-vuori. Pohjoisempi puoli oli tasankoa, jolla sijaitsi Theban kaupunki, ja eteläisempi Asopos-joen ja sen sivujokien laaksoa.
Theban tasanko
Theban tasangon pohjoisosassa, Kopais-järven itäpuolella sen ja Euboianlahden välissä, sijaitsi Hylike (, nyk. Ylíki) -järvi. Kopais-järvestä sen erotti jo mainittu Fikion- eli Sfingion-vuori. Järvi oli kauttaaltaan vuorten ympäröimä ja kirkasvetinen. Theban tasankoa ympäröineiltä vuorilta tulleet joet, kuten Ismenos, eivät laskeneet Hylikeen vaan sen eteläpuolella olleisiin soihin, joista ne löysivät edelleen tiensä järveen kapean rotkon kautta. Hyliken itäpuolella oli toinen järvi, joka tunnetaan nykyisin nimellä Paralímni. Hyliken vedet ilmeisesti virtasivat maanalaisesti tähän järveen, ja edelleen Messapion-vuoren poikki mereen. Järven antiikin aikainen nimestä ei ole varmuutta; nimen on ehdotettu olleen Skhoinus tai Harma.
pienoiskuva|[[Ylíki|Hylike-järvi.]] Tasangon tärkeimpiä jokia olivat Ismenos ja Dirke, joiden varrella Theba sijaitsi. Mainitaan myös joki nimeltä Knopos, mutta se oli ilmeisesti sama kuin Ismenos. Tasangon luoteisosa Fikion-vuoren lounaispuolella tunnettiin nimellä Tenerikon. Theban länsipuolella sijaitsivat Thespiain ja Leuktran tasangot.
Asopoksen laakso
pienoiskuva|[[Plataiain raunioita sekä tasanko, jolla vuoden 479 eaa. Plataiain taistelu käytiin.]]
Boiotian eteläosan eteläisemmän puoliskon tärkein joki oli Asopos. Muut joet olivat Oeroe, joka sai alkunsa Helikon-vuorelta, virtasi Plataiain ohi ja laski Korintinlahteen; sekä Thermodon , joka sai alkunsa Hypatos-vuorelta ja laski Asopokseen lähellä Tanagraa. Theban lounaispuolella sijaitsi Plataiain tasanko, joka oli ylätasankoa. Se toimi vedenjakajana vesille, jotka virtasivat Euboianlahteen ja Korintinlahteen.
Teumessos -vuorijono, joka erotti Theban tasangon Asopoksen laaksosta, oli matala vuorijono, joka sai alkunsa Helikon-vuoren itäpäästä ja ulottui lähelle Euboianlahden rantaa. Näistä kukkuloista erkaantuneet Parnes-vuorta kohti laskevat haarat jakoivat Asopoksen laakson kolmeen osaan, jotka olivat Parasopian tasanko (”Asoposta lähellä oleva”), Tanagran tasanko ja Oropoksen tasanko. Parasopian tasangolta Asopos eteni Tanagran tasangolle kapean Parnes-vuoren rotkon kautta. Oropoksen tasanko kuului maantieteellisesti Boiotiaan, koska se oli Boiotian puolella Parnesta. Ateenalaiset valtasivat sen lopulta, mutta sitä ei koskaan varsinaisesti liitetty Attikaan ainakaan demoksena. Vuorijono sai nimensä sen pohjoispuolella sijainneesta erillisestä, pienemmästä kukkulasta, jolla sijaitsi Teumessoksen kaupunki. Se sijaitsi Thebasta Khalkiihin johtaneella tiellä.
Hypatos (, nyk. Sagmatás) -vuori rajasi Theban tasankoa idästä. Messapion (, nyk. Messápio/Ktypás) -vuori sijaitsi Hypatoksen ja Euripoksen välissä ja yhdistyi Ptoion-vuoreen pohjoisessa kukkulajonon välityksellä. Sen juurella sijaitsi Anthedonin kaupunki. Kerykeion oli yksi Teumessoksen haaroista, joka laski kohti Tanagraa. Boiotian ja Attikan väliset tiet kulkivat Kithairon- ja Parnes-vuorten strategisesti tärkeiden solien kautta.
Polikset
Boiotian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Muut kaupungit ja kylät
Boiotian muita kaupunkeja ja kyliä olivat muun muassa:
Varhaiset asukkaat
Boitian varhaisiksi asukkaiksi mainitaan antiikin lähteissä useita heimoja. Näihin kuuluivat aonit (Aones), ektenit (Ektenes), temmikit (Temmikes) ja hyantit (Hyantes). Osa näistä oli oletettavasti lelegejä ja osa pelasgeja. Alueella sanottiin asuneen myös gefyraioi- ja flegyai-heimolaisia sekä traakialaisia.
Juho Wallinheimo
Juho Walfrid (Valfrid) Wallinheimo, vuoteen 1906 Wallin (20. lokakuuta 1871 Längelmäki – 27. huhtikuuta 1955 Pälkäne ) oli suomalainen pappi ja kirjailija.
Antiikin Boiotia
Varhaiset asukkaat
pienoiskuva|[[Theba (Kreikka)|Theban akropoliin eli linnavuoren Kadmeian raunioita.]] Mykeneläisellä kaudella (myöhemmällä pronssikaudella) eli Kreikan herooisella kaudella Boiotiaa asuttivat minyalaiset sekä kadmeialaiset tai kadmoslaiset. Minyalaisten keskus oli Orkhomenos ja kadmoslaisten keskus Theba. Homeroksen Iliaan laivaluettelossa Orkhomenos ja Aspledon esiintyvät Boiotian ulkopuolisina minyalaisten kaupunkeina. Myöhemmin kumpikin luettiin osaksi Boiotiaa.
pienoiskuva|Pronssikautisen [[Glan raunioita.]] Antiikin aikana yleisen käsityksen mukaan Theba olisi ollut foinikialainen siirtokunta, mutta myöhemmin kadmoslaisia on esitetty muun muassa tyrrhenialaisiksi pelasgeiksi. Orkhomenos hallitsi pohjoisen Boiotian tasankoa eli Kopais-järven aluetta ja Theba eteläisen Boiotian tasankoa. Näistä kahdesta Orkhomenos oli alun perin vahvempi, mutta se joutui myöhemmin enemmän tai vähemmän Theban vallan alle. Kolmas merkittävä keskus pronssikauden Boiotiassa oli linnoitus, joka tunnetaan paikan nykyisellä nimellä Gla.
Boiotialaisten saapuminen
Boiotialaisten sanotaan saapuneen Boiotiaan mykeneläisen kauden lopulla, mikä merkitsi suurta muutosta alueen väestössä. Thukydides ajoittaa tämän 60 vuotta Troijan sodan jälkeen, mikä tarkoittaisi perinteisellä ajoituksella noin vuotta 1120 eaa. Boiotialaiset olivat aiolialaisia, ja asuttivat alun perin Fthiotiin eteläosaa Thessaliassa Pagasainlahden rannalla, missä heidän keskuksensa oli Arne. Thessalialaiset, joiden sanottiin tulleen Thesprotiasta Epeiroksen puolelta, ajoivat boiotialaiset pois vallattuaan Thessalian alueen. Tällöin boiotialaiset siirtyivät etelämmäksi ja ottivat haltuunsa alueen, jota tuolloin kutsuttiin nimellä Kadmeis, ja antoivat sille oman nimensä. Minyalaiset ja kadmoslaiset ajettiin osaksi pois kaupungeistaan, mutta osaksi ilmeisesti sulautuivat boiotialaisiin.
Juho Wallinheimo
Henkilöhistoria
Wallinheimon vanhemmat olivat maanviljelijä, kauppias Anton Henrik Wallin-Nikkilä ja Ida Räväsmäki ja puoliso vuodesta 1894 Fanny Ellida Nyberg (k. 1954). Wallinheimo tuli ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1890 ja vihittiin papiksi 1894. Hän toimi Pälkäneen kappalaisena 1902–1909 ja Mikkelin kaupungin kirkkoherrana 1909–1918 ja Sääksmäen 1918–1950. Rovastin arvonimen hän sai 1916. Uskonnonopettajana Mikkelin lyseossa Wallinheimo toimi 1909–1912 ja Mikkelin tyttökoulussa ja jatkoluokilla 1908–1918. Suomen sisällissodassa hän oli Itäarmeijan esikunnan pappi. Koivikon turvakodin pappi ja rahastonhoitaja ja Tampereen tuomiokapitulin asessori Wallinheimo oli 1927–1933.
Antiikin Boiotia
Boiotialaisten saapuminen
Homeroksen eepoksissa kuvattu tilanne ei vastaa täysin muista lähteistä välittyvää perinteistä kuvaa. Homeros kutsuu Iliaassa Thebaa Kadmeiaksi ja sen asuikkaita kadmoslaisiksi seitsemän päällikön sotaretken aikaan eli jonkin verran ennen Troijan sotaa, kun taas Troijan sodan aikaan hän kutsuu asukkaita boiotialaisiksi ja kytkee näiden päälliköt Leitoksen, Arkesilaoksen, Peneleoksen, Klonioksen ja Prothoenorin sukutaustaltaan Thessaliasta tulleisiin aiolialaisiin boiotialaisiin. Tästä seuraisi, että boiotialaisten saapuminen ajoittuisi seitsemän päällikön sotaretken ja Troijan sodan väliseen aikaan, ei Troijan sodan jälkeiseen aikaan. Homeros kertookin ilmeisesti tässä kuten usein muulloinkin vain osaksi muinaisaikojen perimätiedosta ja osaksi omasta ajastaan. Homeroksen auktoriteetti oli antiikin aikana kuitenkin niin suuri, että Thukydides pyrki sovittamaan perinteet yhteen lisäämällä, että osa aiolialaisista boiotialaisista olisi asunut Boiotiassa jo aiemmin, ja nämä olisivat olleet niitä boiotialaisia, jotka purjehtivat Troijaan.
Sa’ar 4 -luokka
Sa’ar 4 -luokka oli Israelin merivoimien ohjusveneluokka, jonka alukset valmistettiin Israelissa. Alustyyppi oli israelilaista suunnittelua ja perustui Sa’ar 3 -luokasta saatuihin kokemuksiin.
Alukset
Vuoden 1974 lopulla Etelä-Afrikka tilasi laivastolleen kolme paranneltua Sa’ar 4 -luokan alusta. Ne valmistettiin Haifan telakalla Israelissa. Myöhemmin Etelä-Afrikan laivastolle valmistettiin vielä kolme samankaltaista alusta Sandock Austal Shipyardin -telakalla Durbanissa, mihin Haifan telakka toimitti materiaalin. Myöhemmin Etelä-Afrikka tilasi vielä kuusi saman kaltaista alusta suoraan Durbanista. Tilauksesta kolme peruutettiin myöhemmin. Yhdistyneiden kansakuntien asettama asevientikielto vaikeutti tilauksen toteuttamista. Laivasto nimesi alukset Warrior-luokaksi. Ne on varustettu Gabriel II - merimaaliohjusten (tunnetaan Etelä-Afrikassa nimellä Scorpion) lisäksi kahdella OTO Melaran 76 millimetrin tykillä.
Antiikin Boiotia
Arkaainen kausi
Boiotian todellisesta asutushistoriasta ja sen ajoituksista riippumatta kaikki Boiotian kaupungit olivat boiotialaisen heimon asuttamia historialliselle ajalle tultaessa. Orkhomenoksen minyalaiset ja muut kansat olivat käytännössä kadonneet. Alueen merkittävimmät kaupungit muodostivat Boiotian liiton Theban johdolla. Varhaisimmat merkit yhteistyön olemassaolosta ovat arkaaiselta kaudelta 500-luvun eaa. alkupuolelta. Herodotos käsittelee noin vuoden 520 eaa. tapahtumista lähtien Boiotian kaupunkeja yhtenä ryhmänä, joka toimi sodassa ja diplomatiassa yhtenevästi. Noin vuodelta 500 eaa. tunnetaan boiotialaisten ja lokrislaisten tekemä sopimus.
Konkreettinen merkki liitosta on se, että 500-luvun eaa. lopulla liiton jäsenet Orkhomenosta lukuun ottamatta alkoivat lyödä kukin omaa rahaansa, joissa kaikissa oli yhteisenä tunnuksena boiotialainen kilpi. Ensimmäisenä tällaista rahaa löivät Akraifia, Hyettos, Koroneia, Mykalessos, Tanagra, Theba ja Thespiai.
Boiotian liiton kaupungit olivat muodollisesti itsenäisiä, mutta johto oli pitkälti Theban käsissä. Toiseksi merkittävin kaupunki oli Orkhomenos. Liiton muita kaupunkeja olivat ainakin Lebadeia, Koroneia, Kopai, Haliartos, Thespiai, Tanagra, Anthedon ja Plataiai, sekä mahdollisesti myös Okalea (Okaleai), Khalia, Onkhestos ja Eleutherai. Lisäksi liittoon kuului alun perin Oropos, jonka Ateena myöhemmin valtasi. Plataiai vetäytyi liitosta vuonna 519 eaa. ja asettui Ateenan suojeluun.
Boiotian liiton asioita hoitivat valitut virkamiehet, boiotarkit. Näistä Theba valitsi kaksi ja muut liiton kaupungit yhden kukin. Varhaisin maininta boiotarkeista on vuoteen 479 eaa. liittyen. Liitolla oli yhteinen uskonnollinen juhla Pamboiotia, jota vietettiin Athene Itonialle omistetussa temppelissä Koroneian lähellä. Liiton jäsenillä oli myös muun muassa yhteinen kalenteri.
400-luvun eaa. alkupuolen persialaissodissa suuri osa Boiotiasta oli Persian puolella. Boiotian alueella käytiin sodan ratkaisutaisteluihin kuulunut Plataian taistelu vuonna 479 eaa.
Klassinen kausi
pienoiskuva|[[Haliartos|Haliartoksen lyömä stateeri, n. 400–375 eaa. Kuvituksessa boiotialainen kilpi sekä alaston, kolmikärkeä pitelevä Poseidon ja teksti .]]
Varmuudella varsinaisen Boiotian liiton voidaan katsoa olleen olemassa vasta klassiselta kaudelta 400-luvun eaa. puolivälistä lähtien. Tästä lähtien liiton historia voidaan jakaa kolmeen liittovaiheeseen, joista ensimmäinen oli vuosina 447/446–386 eaa., toinen vuosina 378–338 eaa. ja kolmas vuosina 338/335–171 eaa.
Liiton uskotaan tulleen perustetuksi vuonna 447/446 eaa. Ateenan kärsittyä tappion Koroneiassa ensimmäisessä peloponnesolaissodassa. Varsinaisessa peloponnesolaissodassa Boiotia oli pääosin Spartan puolella Ateenaa vastaan. Sodassa käydyn Delionin taistelun vuonna 424 eaa. aikaan boiotarkkeja kerrotaan olleen 11, jolloin Boiotian liitossa olisi tuohon aikaan ollut kymmenen kaupunkia. Boiotian liiton valtiomuodon kuvaus vuodelta 395 eaa. tunnetaan Hellenika Oksyrhynkhiasta.
pienoiskuva|[[Tanagran lyömä raha, n. 387–374 eaa. Kuvituksessa boiotialainen kilpi sekä hevosen etuosa.]] Boiotian liiton ensimmäinen liittovaihe päättyi vuoden 386 eaa. Antalkidaan rauhaan. Liitto perustettiin uudelleen vuonna 378 eaa. Theba saavutti johtoaseman koko Kreikassa lyötyään Spartan Leuktran taistelussa vuonna 371 eaa. Aikaa kutsutaan Theban hegemoniaksi, ja se kesti vuoteen 362 eaa. Tuon ajan merkittävin johtaja oli Epameinondas. Liitto saatettiin lakkauttaa uudelleen vuonna 338 eaa., jolloin Filippos II:n Makedonia voitti kreikkalaiset kaupunkivaltiot Boiotian alueella käydyssä Khaironeian taistelussa. Jotkut tutkijat ovat kuitenkin kiistäneet liiton lakkauttamisen tässä vaiheessa.
Boiotian liitto perustettiin uudelleen (tai organisoitiin uudelleen, jos sitä ei ollut lakkautettu) joskus vuoden 338 eaa. tappion jälkeen, mahdollisesti sen jälkeen, kun Aleksanteri Suuri tuhosi Theban vuonna 335 eaa. Tässä vaiheessa liiton keskuksena toimi Onkhestos Theban sijaan.
Hellenistinen ja roomalainen kausi
Hellenistisellä kaudella Boiotia oli taantunut klassiseen kauteen nähden, mikä johtui pitkälti makedonialaisvalloituksesta ja Theban tuhosta. Strabon kuvaa ajanlaskun alun tienoilla, että hänen aikanaan vain Tanagraa ja Thespiaita saattoi enää kutsua kaupungeiksi, sillä muista kaupungeista olivat jäljellä vain rauniot ja niiden nimi. Hellenistisen kauden Tanagra tunnettiin niin kutsutuista tanagralaisista pienoispatsaista. Roomalaisella kaudella sekä Tanagralla että Thespiailla oli vapaakaupungin asema.
Kulttuuri
Boiotialaisiin kirjailijoihin kuuluvat muun muassa runoilijat Hesiodos, Korinna ja Pindaros sekä filosofi ja elämäkertakirjailija Plutarkhos.
Paul Éluard
Éluardin runomuotoinen julkilausuma Les nécessités de la vie et la conséquence des rêves surrealismin teorioista ilmestyi vuonna 1921. Hänen maineensa runoilijana perustuu kuitenkin teokseen Capitale de la douleur (1926), jota Jean-Luc Godard on käyttänyt elokuvassa Alphaville Toisen maailmansodan aikana hän julkaisi runoja salanimillä Jean du Hault ja Maurice Hervent. Hänen silloiset runonsa ”Liberté” ja ”Rendez-vous Allemand” levisivät kaikkialle Ranskaan.
Éluard julkaisi yli 70 teosta, runojen lisäksi kirjallisia ja poliittisia teoksia. Hänen tunnetuimpia myöhäiskauden teoksiaan ovat Poésie ininterrompue (1946) ja Poémes politiques (1948).
Viskositeetti
Nestepartikkeli voi muuttaa muotoaan kahdella tavalla: puristuksen/venytyksen tai leikkauksen kautta. Leikkauksessa nesteosaset liukuvat toistensa suhteen tangentiaalisesti.
Viskositeetti riippuu lämpötilasta ja paineesta. Lämpötilan noustessa kaasujen viskositeetti kasvaa, mutta nesteiden pienenee. Paineen kasvaessa kaasujen viskositeetti pysyy muuttumattomana, mutta nesteiden viskositeetti kasvaa.
Paul Éluard
Elämä
Éluard sairasti tuberkuloosia ja oleskeli usein parantoloissa. Hän osallistui kuitenkin ensimmäiseen maailmansotaan, jossa hän haavoittui. 1920-luvun puolivälissä hän liittyi kommunistipuolueeseen, josta hänet kuitenkin vuonna 1933 erotettiin. Hän liittyi puolueeseen uudestaan vuonna 1942 ja runot muuttuivat poliittisemmiksi. Jo 1930-luvulla hän oli hylännyt surrealismin. Hän toimi Ranskan vastarintaliikkeessä. Poliittinen sinisilmäisyys sai hänet ylistämään Stalinia. Milan Kundera on muistellut järkytystään, kun Paul Éluard hyväksyi julkisesti Kunderan ystävän, prahalaisen kirjailijan Zavis Kalandran hirttämisen vuonna 1950. thumb|Paul Éluardin hauta [[Père Lachaisen hautausmaalla.]]
Viskositeetti
Newtonin teoria
Kun leikkausvoima kohdistetaan kiinteään kappaleeseen, muuttuu kappaleen muoto kunnes muodonmuutos aiheuttaa leikkaavalle voimalle yhtä suuren vastakkaisen voiman. Tällöin saavutetaan tasapainotila. Jos leikkaava voima kohdistetaankin nesteeseen (esimerkiksi tuuli, joka puhaltaa järven pintaan), neste jatkaa virtaamista niin kauan kuin kyseistä voimaa kohdistetaan nesteeseen. Kun ulkoisen voiman vaikutus lakkaa, nesteen virtaus pysähtyy normaalisti sen sisäisen kitkan vuoksi. Mitä suurempi nesteen viskositeetti on, sitä suurempi on sen vastustus leikkaavaa voimaa vastaan ja sitä nopeammin nesteen virtaus pysähtyy.