cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Walter Nowotny
pienoiskuva|Walter Nowotny vastaanottamassa sotilasansiomitalia [[Adolf Hitleriltä vuonna 1943.]] Walter "Nowi" Nowotny (7. joulukuuta 1920 – 8. marraskuuta 1944) oli saksalainen, mutta itävaltalais-syntyinen hävittäjälentäjä ja hävittäjä-ässä toisessa maailmansodassa. Ennen kaatumistaan majuri Nowotny ehti saavuttaa 258 ilmavoittoa. Valtaosa näistä tapahtui itärintamalla. Nowotny taisteli kummallakin Luftwaffen päähävittäjätyypillä: sekä Messerschmitt Bf 109:llä että Focke-Wulf Fw 190:llä, toimien muun muassa laivueen päällikkönä JG 54 "Grünherz" -yksikössä (suom. Vihersydän). Sodan loppuvaiheissa Nowotny lensi Messerschmitt Me 262 -suihkuhävittäjällä. Hän oli Ekdo Nowotnyn komentaja. Sotilasansiomerkkinä majuri Walter Nowotny sai rautaristin ritariristin tammenlehvin, miekoin sekä timantein.
Rávgá
Rávgá on saamelaiseen mytologiaan kuuluva hahmo, joka kuvataan tavallisesti ihmistä muistuttavaksi pitkätukkaiseksi ja suurisuiseksi olennoksi ja selitetään hukkuneeksi ihmiseksi. Hukkumiskuolema - kun ruumista ei ole löydetty eikä ole voitu asianmukaisesti haudata - on kansanperinteessä yleisesti tuottanut statuksettoman tilan, joka jatkuu siihen asti, kunnes vaadittu siirtymäriitti, hautaaminen ja kristillisellä ajalla hautaan siunaaminen on suoritettu. Taustalla liene viime kädessä luurankoon liittynyt elämänprinsiippi (sielu), joka mahdollisti kuolemanjälkeisen elämän tuonpuoleisessa sekä antoi mahdollisuuden uudelleen syntymiseen. Kun luurangon kohtalosta ei ollut tietoa, ei myöskään siirtymistä tuonpuoleiseen voitu pitää varmana, ja tilanne johti kummitteluilmiöihin.
Suomen- ja norjansaamelaisten tunteman rávga-sanan taustalla on norjan draug, 'hukkunut'. Kysymyksessä on sijaton vainajaolento. Ruijan suomalaisten eli kveenien parissa olento on tunnettu nimityksellä meriraukka.
Rávga ei ollut varsinaisesti vaarallinen eikä siihen yleensä liitetä ráimmahallan-tilan syntymistä (vrt. eahpáraš), mutta se kiusasi vesillä liikkujia ja rannalla olijoita yleensä huutamalla, usein matkimalla elävien puheita. Sitä päästiin eroon lukemalla sille hautauskaavan sanat.
Čáhcerávga, 'vesiraukka', oli rávgasta poiketen kuvitteelliseksi tiedetty olento, lasten pelotteluun käytetty ns. fikti. Sen sanottiin näyttäytyvän kaikkialla missä oli sellaisia vesiä, joihin lasten ei tahdottu menevän, myös esim. kaivossa. Se kuvattiin pitkänokkaiseksi, pelottavaksi olennoksi, joka saattaisi viedä mukanaan.
Wanha Satama
Wanhan Sataman historia
pienoiskuva|vasen| Katajanokan satama-alueen rakennusvaiheet liittyvät erottamattomasti Helsingin Makasiini Osakeyhtiön kehitykseen. Jo 1890-luvun alussa oli annettu asetus yleisistä talletusmakasiineista, joilla olisi oikeus antaa warrantteja eli talletustodistuksia säilytykseen jätetyistä, tullaamattomista tavaroista.
Makasiinitoimintaa varten perustettiin yhtiö ja kaupunginvaltuusto suhtautui asiaan suopeasti. Kaupunki tuli heti osakkaaksi luovuttamalla makasiinirakennukselle Ruusunmarjan korttelin. Siihen nousi sataman ensimmäinen warranttimakasiini vuonna 1896, ja pian valmistuivat Laukkasaarenkadun molemmille puolille makasiinikaksoset Seljan ja Poppelin kortteleihin. Selja ja Poppeli ovat edelleen paikallaan, nykyisin niiden nimi on Wanha Satama.
1900-luvun alkupuolella Wanha Satama toimi suurten kauppahuoneiden tullimakasiineina, jolloin rakennusten välissä kulki Töölön ratapihalta Katajanokalle ulottuva Satamarata, jota pitkin kuljetettiin muun muassa mausteita ja kahvia.
Suuri remontti pelasti Wanhan Sataman makasiinit: 1984 Helsingin Satamalaitoksen järjestämän kilpailun tuloksena arkkitehtitoimisto Heikkilä & Kauppinen suunnitteli ja Puolimatka toteutti saneerauksen.
Helsingin Messut Oy muutti Wanhan Sataman tiloihin vuonna 1989. Helsingin Messut Oy:n perusti vuonna 1981 yrittäjä Markku Nykänen, joka myi yhtiön silloiselle Insinöörilehdet Oy:lle, nykyiselle Talentum Oy:lle. Vuoden 1993 lopulla yhtiön omistajaksi tuli Navarino Oy. Suomen Messut Osuuskunta osti vuoden 2004 lopulla Wanhan Sataman kiinteistön ja Helsingin Messut Oy:n liiketoiminnan. Kiinteistön omistajuus vaihtui huhtikuussa 2018 Wanha Satama Interactive Oy:lle.
Wanha Satama tänään
Wanhassa Satamassa järjestetään lukuisia messuja, seminaareja ja juhlia. Tiloissa toimii muun muassa lounasravintola Jugang, kuntosali Beast Factory, sekä huutokauppa Bukowskis. Wanhan Sataman tapahtuma toiminnasta vastaa Wanha Satama Interactive Oy, jonka toimitusjohtajana toimii Anu Sinisalo.
Sligon kreivikunta
Sligon kreivikunta on Irlannin tasavallan kreivikunta Connachtin historiallisessa provinssissa maan länsiosassa. Siellä on 65 357 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 1 791,19 neliökilometriä.
Kreivikunnan pääkaupunki ja suurin kaupunki on Sligo, jolta se on saanut nimensä.
Pakrac
Pakrac on kaupunki Požega-Slavonian piirikunnassa Kroatiassa. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan siellä asui 8 460 asukasta.
Historia
Kaupunki tiedetään mainitun asiakirjoissa vuodesta 1237 lähtien. Vuonna 1991 siellä tapahtui Pakracin välikohtaus, kroaatti- ja serbipoliisin välinen aseellinen yhteenotto.
Lisa Klinga
Elisabet "Lisa" Klinga (s. 5. huhtikuuta 1991 Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelaa nykyisin Damallsvenskan-joukkue Vittsjön riveissä.
Henna-Maija Vannemaa
pienoiskuva|Henna-Maija Kuki [[Vihreät Niityt|Vihreät Niityt -iskelmätapahtumassa kesällä 2007.]] Henna-Maija Vannemaa (o.s. Kuki, s. 12. heinäkuuta 1987 Nivala) on suomalainen harmonikansoittaja. Hän sijoittui jaetulle toiselle sijalle Kultainen Harmonikka -kilpailussa vuonna 2004 sekä kolmanneksi vuonna 2007. Vuonna 2006 hän oli kolmas Ranskan Pontarlierissä käydyssä kansainvälisessä kilpailussa. Hänen muita sijoituksiaan ovat Nuori virtuoosi -kilpailussa vuonna 2005 toinen sija ja Lieto Accordeonissa vuonna 2004 ensimmäinen sija.
Ura
Hän aloitti harmonikan soiton yhdeksänvuotiaana Jokilaaksojen musiikkiopistossa ja opiskeli myöhemmin Sibelius-Akatemiassa.
Kilpailujen lisäksi Vannemaalla on takanaan sekä kotimaisia että kansainvälisiä konsertteja ja esiintymisiä muun muassa Moskovassa ja Tukholmassa.
Vannemaa on toiminut myös harmonikansoiton opettajana ja Jokilaaksojen musiikkiopiston According to Rhythm -orkesterin johtajana.
HMS Repulse (S23)
HMS Repulse (viirinumero S23) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Resolution-luokan ydinsukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin Vickers Armstrongilta Barrow-in-Furnessista, missä köli laskettiin 12. maaliskuuta 1965. Se laskettiin vesille 4. marraskuuta 1967, jolloin se jäi laskussa kiinni joen pohjaan. Alus valmistui 28. syyskuuta 1968.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1996. Se on ankkuroitu Rosythiin, jossa se on muuten koskemattomana lukuun ottamatta poistettua ydinpolttoainetta. Puolustusministeriö ei ole päättänyt aluksen reaktorin poistosta ja tulevasta käytöstä.
Rochester (New York)
Rochester on kaupunki Yhdysvaltojen New Yorkin osavaltion luoteisosassa Geneseejoen varrella Ontariojärven vieressä. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 210 565 ja suuremman metropolialueen 1 054 323.
Maantiede
Viereisellä Ontariojärvellä on huomattava vaikutus Rochesterin alueen säähän. Järven vesimassat viilentävät ilmaa kesäisin ja vastaavasti talvisin jäätön järvi lämmittää ilmaa. Sadanta jakautuu suhteellisen tasaisesti koko vuodelle.
Voitelukoje
thumb|Jokioisten Museorautatien Porter-veturin lubrikaattorit. thumb|Varavoidekuppi Ojakkala-Olkkalan rautatien kolmosveturissa; putkella varustettu venttiili on vedenpoistoventtiili, isompi hana toisella puolella on höyryventtiili; ylimpänä oleva nelisakarainen hana on öljyntäyttöaukon turvaventtiili; aukon korkki avataan kiintoavaimella, jota varten korkin sivuilla on tasoitukset.
Rochester (New York)
Historia
thumb|vasen|Eastman Kodakin tehdas ja päätoimisto vuonna 1900. Nykyisen Rochesterin alueen alkuperäisasukkaita olivat irokeesien liittokuntaan kuuluneet intiaanikansat. Irokeesit heikkenivät huomattavasti Yhdysvaltain vapaussodan yhteydessä, kun monet heidän kylistään tuhoutuivat. Irokeesit myivät tämän seurauksena suuren osan maistaan yhdysvaltalaisille sijoittajille vuonna 1779. Vuonna 1789 Ebenezer Allen perusti paikalta ostamalleen maalle myllyn, jonka hän myöhemmin myi maineen myöhemmin Nathaniel Rochesterille, William Fitzhughille ja Charles Carrollille. Rochester myi saamiaan maita vuonna 1811 siirtolaisille ja vuonna 1817 perustettiin Rochesterville-niminen kylä, jonka nimi lyhennettiin nykyiseen muotoonsa vuonna 1822. Kylä sai kaupungin aseman vuonna 1834. Myllyjensä mukaan paikka tunnettiin myös nimellä Flour City ('jauhokaupunki').
Voitelukoje
Voitelukoje on laitteisto, joka syöttää höyryveturin sylintereihin niiden toiminnalle elintärkeätä tulistaja- tai sylinteriöljyä.
Rochester (New York)
Historia
Erien kanava valmistui 1825 ja se kiihdytti kaupungin kasvua. Rautatiet saapuivat vuonna 1839. Kaupunki kasvoi ja teollistui. 1850-luvulla sen asukasluku oli noin 10 000. Kaupungissa asui tuolloin useita teollisuuden merkkihenkilöitä, kuten Bausch & Lomb -yrityksen perustaneet John Jacob Bausch ja Henry Lomb. Muita merkkihenkilöitä olivat esimerkiksi kameroita kehittänyt Kodak-yhtiön perustanut George Eastman ja naisten oikeuksia ajanut Susan B. Anthony. Jonkin aikaa kaupungissa asui myös karannut orja ja abolitionisti Frederick Douglass. Tekstiiliteollisuus kasvoi huomattavasti Yhdysvaltain sisällissodan aikana. Mobil Oil perustettiin Rochesterissa vuonna 1866 ja Haloid Company (nyk. Xerox) vuonna 1906. Teollisuuden kasvun myötä nousi myös paikallinen kulttuurielämä ja esimerkiksi musiikkipiirit. Toisaalta sama kehitys johti myös ympäristöongelmiin esimerkiksi Genesseejoella.
Autoliikenteen kehitys johti 1900-luvun puolella suureen muuttoliikkeeseen kaupungin keskustasta sen esikaupunkialueelle. Keskusta köyhtyi merkittävästi etenkin 1950-luvulla ja kaupunki itsestään sai huonoa julkisuutta esimerkiksi vuonna 1964 syttyneiden rotumellakkojen takia. Mellakoiden jälkeen kaupungin keskustan elvyttämiseksi aloitettiin hankkeita, joihin kuului Gennesseejoen ympäristön puhdistaminen. Hyvin menestyvät paikalliset yritykset, kuten Kodak, Xerox ja Bausch & Lomb säästivät kaupungin 1970-luvulla monia kaupunkeja koetelleelta teollisuuden taantuman pahimmilta vaikutuksilta.
Talous
thumb|Rochesterin taivaanrantaa. Rochester on merkittävä teollisuuden keskus. Huomattavia alan yrityksiä kaupungissa ovat esimerkiksi Kodak, Xerox, Bausch & Lomb ja Aptiv. Kaupungissa on myös lukuisia pienempiä etenkin korkean teknologian alan yrityksiä. Huomattavia työnantajia ovat teollisuuden lisäksi esimerkiksi koulutus ja terveydenhuolto. Kaupunki on myös huomattava jakelukeskus ympäröivälle maaseudulle, joka tunnetaan hedelmällisyydestään lempinimellä Fruit Belt.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Rochesterissa aikavälillä 2013–2017 olivat 32 347 Yhdysvaltain dollaria ja henkilöä kohden 21 055 dollaria. 33,1 prosenttia väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Voitelukoje
Voideprässi
thumb|Korjausta varten irrotettu Friedmann-merkkinen voideprässi
Rochester (New York)
Väestö
thumb|Rochesterin yliopistoon kuuluva [[Rush Rhees Library.]] Rochesterin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 210 565 ja vuoden 2018 arvion mukaan 206 284. Suuremman metropolialueen asukasluku oli vuonna 2010 1 054 323. Kaupungin asukkaista 46,6 % oli taustaltaan valkoisia, 40,7 % afroamerikkalaisia, 1 % intiaaneja, 17,8 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 3,3 % aasialaisia. 19,6 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä kuin englantia ja 8,7 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Voitelukoje
Voideprässi
Tätä laitteistoa käytetään etupäässä tulistajavetureissa, koska suhteellisen sitkeä tulistajaöljy sopii tällaiseen käyttöön parhaiten.
Sleepy John Estes
thumb|Sleepy John Estesin hauta. Sleepy John Estes (myös Sleepy John, oik. John Adam Estes, 25. tammikuuta 1889 Ripley, Tennessee – 5. kesäkuuta 1977) oli yhdysvaltalainen blueslaulaja ja kitaristi.
Voitelukoje
Lubrikaattori
Monissa kapearaiteisissa märkähöyryvetureissa, mm. Jokioisten Museorautatien Porterissa tai Suomen Rautatiemuseon Rro2 -veturissa, laite toimii veturin tuottamalla höyryllä, jolloin sitä kutsutaan lubrikaattoriksi; tällainen koje toimii niin, että siihen johdetaan höyryä, joka tiivistyy vedeksi, joka painavampana laskeutuu öljykerroksen pohjalle. Nyt öljyn pinta kohoaa yli suunnitellun rajan ja öljy valuu syöttöputkeen, josta edelleen sylintereihin. Tietyn ajomatkan jälkeen höyryventtiili suljetaan ja laitteeseen kertynyt vesi lasketaan ulos poistoputkesta; tämän jälkeen laite täytetään öljyllä ja ajo voi jatkua.
Rochester (New York)
Koulutus ja kulttuuri
Korkeamman asteen oppilaitoksia Rochesterissa ovat esimerkiksi Rochesterin yliopisto, Rochester Institute of Technology, Roberts Wesleyan College, Nazareth College ja St. John Fisher College. Kaupungissa toimii myös New Yorkin yliopistoon kuuluva Monroe Community College.
Sleepy John Estes
Elämä
Vuonna 1915 Estesin jonkin verran kitaraa soittanut vuokraviljelijäisä muutti perheineen Tennesseen Brownsvilleen. Pian tämän jälkeen John Estes menetti näön oikeasta silmästään ystävän heitettyä häntä kivellä baseballottelussa. 19-vuotiaana Estes aloitti ammattimuusikkona soittaen paikallisissa juhlissa ja piknikeillä yhdessä huuliharpisti Hammie Nixonin sekä kitaristin ja mandoliininsoittaja James "Yank" Rachellin kanssa. Hän työskenteli - välillä säännöllisesti, välillä vähemmän - molempien muusikoiden kanssa yli 50 vuotta.
Voitelukoje
Lubrikaattori
Menetelmä on siis äärimmäisen yksinkertainen ja toimii yleensä moitteetta. Tällainen laitteisto on myös Pankakosken tehdasradan Porter-höyrysäiliöveturissa jota säilytetään Pielisen museossa Lieksassa sekä ajokuntoisessa Vk4 Leena -höyryveturissa joka on Suomen Rautatiemuseossa.
Rochester (New York)
Koulutus ja kulttuuri
Rochesterin yliopistolla on taidegalleria. Kaupungilla on myös oma sinfoniaorkesterinsa ja planetaario. Paikallisia museoita ovat esimerkiksi International Museum of Photography ja Susan B. Anthonyn syntymäkoti. Vuosittain toukokuussa kaupungissa järjestetään Lilac Festival -tapahtuma.
Voitelukoje
Varavoidekupit
Useimpiin vetureihin liittyvät, voideprässin tai lubrikaattorin varalaitteina toimivat varavoidekupit toimivat höyryllä eli ne itse asiassa ovat lubrikaattoreita. Nämä kojeet ovat yleensä pronssista tai messingistä tehtyjä lieriön muotoisia laitteita, jotka on sijoitettu suoraan höyryveturin sylintereiden yläpintaan; höyryputki yhdistää ne sylinteriin. Putkessa on höyryhana, jonka avaamalla laite toimii; öljy virtaa samaa putkea pitkin sylinteriin. Öljylieriön pohjassa on vedentyhjennyshana ulosvuotoputkineen. Yläpään täyttöaukkoon liittyy yleensä nelisakaraisella vääntimellä varustettu turvaventtiili, josta laitteeseen mahdollisesti jäänyt höyrynpaine voidaan päästää ulos ennen aukon avaamista.
Sleepy John Estes
Elämä
Estes debytoi levyllä Ralph Peerin Victoria Recordsille Memphisissä vuonna 1929. Levytysyhteistyö Nixonin kanssa alkoi vuonna 1935 kappaleilla kuten "Drop Down Mama" ja "Someday Baby Blues". Myöhemmin hän levytti Decca ja Bluebird -merkeille - viimeiset ennen sotaa tehdyt äänitykset ovat vuodelta 1941. Estes palasi levytysstudioon lyhyesti tehtyään Sun Studiolla kappaleet "Runnin' Around" ja "Rats in My Kitchen" vuonna 1952, mutta muuten pysyi julkisuudelta piilossa kaksi vuosikymmentä.
Voitelukoje
Varavoidekupit
Varavoidekuppeja käytetään sekä tulistaja- että märkähöyrykoneissa.
Sleepy John Estes
Elämä
Estes ei ollut kovinkaan taitava kitaristi, mutta hieno laulaja, jolla oli erityinen "itkevä" laulutyyli. Varhaisilla levytyksilläänkin hän kuulosti vanhalta mieheltä, jonka vuoksi bluesbuumin aikaan luultiin hänen kuolleen - varsinkin kun Big Bill Broonzy oli näin kirjoittanut. Vuonna 1962 Bob Koester ja Samuel Charters löysivät Estesin, joka oli täysin sokeutunut ja eli köyhyydessä. Estes alkoi keikkailla ja levyttää uudelleen yhdessä Nixonin kanssa, kiertäen myös Eurooppaa ja Japania tehden albumeja Delmark Recordsille. Estes, Nixon ja Rachell esiintyivät myös vuoden 1964 Newport Folk Festivalilla.
Estes kuoli sydäninfarktiin kesäkuussa 1977.
Voitelukoje
Varavoidekupit
Lubrikaattoreissa käytetään huomattavasti tulistajaöljyä notkeampaa ja ominaisuuksiltaan hiukan erilaista niin sanottua sylinteriöljyä. Tämä öljy on samaa, jota käytetään myös pienoishöyrykoneissa, jotka pääasiassa ovat märkähöyrytyyppisiä.
Höyrysäiliöveturit
Kummassakin säilyneessä kapearaiteisessa höyrysäiliöveturissa on vain varavoidekupit, koska koneistotyyppi vastaa märkähöyrykonetta ja siis toimii parhaiten sylinteriöljyllä; veturityypin toimintamatkat ovat yleensä varsin lyhyitä.
Leveäraiteisissa höyrysäiliövetureissa puolestaan on hyttiin sijoitetut lubrikaattorit.
Poikkeuksia
Parissakin märkähöyryveturissa eli Kovjoen museorautatien ykkösveturissa, on takimmaisen vetopyörän kankitapista voimansa saava, nimenomaan sylinteriöljylle tehty voideprässi. Sellainen on vielä radan kakkos- ja kolmosvetureissakin - tosin toistaiseksi toimintakyvyttöminä; Kakkosveturiin asennettiin hiukan pienempi lubrikaattori kattilan päälle ja kolmosveturiin löytyi helpommin täysin riittävät varavoidekupit VR:n poistotavarasta.
Olten
Olten on vanha kaupunki Pohjois-Sveitsissä. Kaupungissa on noin 17 000 asukasta. Olten on Solothurnin kantonin asukasluvultaan suurin kaupunki.
Liikenne
Olten on rautatieliikenteen solmukohta. Sieltä lähtee rautatie seitsemään suuntaan, sillä SBB:n pääradat Baseliin, Zürichiin, Luzerniin, Berniin ja Solothurniin risteävät Oltenissa. Lisäksi Oltenista lähtee rata Burgdorfin kautta Berniin sekä vanhan Hauensteinin tunnelin kautta Baseliin.
Moottoritiet A1 ja A2 ohittavat Oltenin eteläpuolelta.
Apulaispiispa
Apulaispiispa on virka kristillisissä kirkoissa.
Ampuhaukka
Ampuhaukka (Falco columbarius) on jalohaukkoihin kuuluva pieni petolintu.
Koko ja ulkonäkö
Ampuhaukan pituus on 28–30 cm, paino 150–260 g ja siipien kärkiväli 50–65 cm. Naaras on huomattavasti koirasta kookkaampi. Naaraiden keskipaino on noin 230 g ja koiraiden noin 165 g.
Type O Negative
Type O Negative oli vuonna 1989 New Yorkin Brooklynissa perustettu metalliyhtye. Yhtyeen tummasävyinen ja raskassointinen tyyli sekä synkät, elleivät jopa masentavat laulunaiheet ovat olleet vaikutusvaltaisia raskaan rockin ja goottimetalliin piirissä. Type O Negative on ottanut vaikutteita musiikkiinsa erityisesti Black Sabbathilta ja The Beatlesilta – kutsuen itseään jälkimmäistä mukaillen The Drab Fouriksi (vrt. The Fab Four).
Ampuhaukka
Koko ja ulkonäkö
Koiras on selkäpuolelta tumman siniharmaa ja vatsapuolelta punaruskea. Naaraat ja nuoret linnut puolestaan ovat selkäpuolelta punaruskeita ja vatsasta valkoisia tummin pilkuin. Siivet ovat lyhyet ja tyvestä leveät. Ääni on kireä, vaikertava "kie kie kie".
Type O Negative
Yhtyeen viimeinen albumi Dead Again julkaistiin 2007. Yhtyeen basistilaulaja Peter Steele kuoli divertikuliitin aiheuttamaan verenmyrkytykseen vuonna 2010. Hänen kuolemansa alun perin ilmoitettiin mediassa sydänkohtauksena, mutta korjattiin Jeff Wagnerin Peter Steele-elämäkerrassa vuodelta 2016. Ennen pitkää yhtyeen kitaristi Kenny Hickey ja rumpali Johnny Kelly ilmoittivat, ettei yhtye aio jatkaa.
Edeltäjät Fallout ja Carnivore
Type O Negativen juontaa juurensa 1980-luvun alkuun, jolloin Peter Steele soitti yhdessä Josh Silverin kanssa metalliyhtyeessä nimeltä Fallout. Yhtye julkaisi yhden ainoan 7-tuumaisen singlen Batteries Not Included.
Ampuhaukka
Koko ja ulkonäkö
Vanhin suomalainen rengastettu ampuhaukka on ollut 10 vuotta 7 kuukautta 20 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen 12 vuoden 8 kuukauden ikäinen yksilö.
Type O Negative
Edeltäjät Fallout ja Carnivore
Lyhytikäisen Falloutin jälkeen Peter Steele perusti vuonna 1982 speed- ja thrash metalia sekä hardcorea yhdistelleen yhtyeen Carnivore. Yhtye julkaisi kaksi studioalbumia, Carnivore (1985) ja Retaliation (1987). Yhtye hajosi vuotta myöhemmin, mutta palasi vuonna 2006 yhteen Peter Steelen aloitteesta soittaakseen muun muassa Wackenissa.
Ampuhaukka
Levinneisyys
Ampuhaukka pesii koko maassa, ja se on yleisin Pohjois-Suomessa. Laji muuttaa talvehtimaan Länsi- ja Etelä-Eurooppaan. Levinneisyysalue käsittää Euroopan ja Aasian pohjoisosat. Lajia esiintyy Pohjois-Amerikan pohjoisimmissa metsissä. Euroopan pesimäkanta on 11 500–18 500 paria, joista Britteinsaarilla 1400, Suomessa 2300, Ruotsissa 3000–5000 ja Virossa 50–100 paria.
Type O Negative
Edeltäjät Fallout ja Carnivore
Itse Type O Negative syntyi alun perin nimellä Repulsion, mikä oli englantilaisen metalliyhtyeen nimissä ja nimi vaihdettiin Subzeroksi. Tämäkin vaihdos osoittautuikin vain Yhdysvaltojen Queensistä tulevan toisen Subzeron omistamaksi nimeksi. Peter Steele ja muut jäsenet olivat ehtineet tatuoida jo legendaarisen logonsa käsivarsiinsa ja uusi logoa vastaava nimi jäi Steelen vastuulle. Hän kuuli veripalvelusta ilmoituksen O miinus -veren tarpeelle ja siitä hän kehitti yhtyeen nimeksi Type O Negative.
Ampuhaukka
Elinympäristö
Pohjoisessa laji elää karuilla ja paljailla tunturialueilla. Etelä- ja Keski-Suomen harva kanta pesii soilla ja mäntyvaltaisilla alueilla, usein myös järvien pienissä saarissa. Ampuhaukka saalistaa avomailla, kuten pelloilla, soilla ja hakkuuaukeilla. Se pesii vanhoihin linnunpesiin puihin, kalliojyrkänteille tai maahan.
Walter Goehr
Goehr teki suuren määrän levytyksiä. Hän kuoli sydänkohtaukseen Sheffieldissä, jossa hän oli johtamassa Georg Friedrich Händelin Messias-oratorion esitystä.
Type O Negative
Muiden jäsenten projekteja
Vuoden 2017 elokuussa Carnivoren alkuperäiset rumpali Louie Beato ja kitaristi Marc Piovanetti sekä tuuraava rumpali Joe Branciforte ja uusi laulajabasisti Baron Misuraca ilmoittivat jatkavansa yhtyettä uudella Carnivore A.D.-nimellä. Yhtye on tehnyt muutamia esiintymisiä Yhdysvalloissa ja esiintynyt ainakin kerran Euroopassa Ranskan Hellfest-metallifestivaalilla. Toistaiseksi Carnivore A.D. ei ole ilmoittanut olevansa aikeissa tehdä uutta musiikkia.
Type O Negativen tuotanto
Type O Negativen ensimmäiset levyt, Slow, Deep and Hard (1991) sekä sopimusvelvoitteet täyttääkseen pilailumielessä tehty muka-livelevy The Origin of the Feces (1992), muistuttivat raa'alla ilmaisullaan ja nopealla tempollaan vielä Steelen aiemman bändin, Carnivoren musiikkia unohtamatta kuitenkaan vetelien ja painostavien väliosien kanssa flirttailua. Kappaleet keskittyivät synkkiin ja itseironisiin teemoihin pieleen menneistä rakkaussuhteista itsetuhoon. Nämä aiheet dominoivat Type O Negativen tuotantoa kautta linjan.
Vuonna 1993 ilmestynyt Bloody Kisses on yksi Type O Negativen menestyneimmistä levyistä, ja siitä irrotetut singlet Black No. 1 sekä Christian Woman nostivat yhtyeen suuremman yleisön suosioon. Se oli muun muassa ensimmäinen levy-yhtiö Roadrunner Recordsin kultaa ja platinaa myynyt albumi. Bloody Kisses merkitsi myös selvää irtiottoa yhtyeen aiemmasta nopeatempoisesta soitosta, nostaen tilalle hitaat doom metal -riffit sekä kontrastina, ultramelodiset, jopa popahtavat sävellykset. Bloody Kissesin ilmestymisajankohtaan sijoittuu myös yhtyeen ainoa miehistönvaihdos. Rumpali Sal Abruscato lähti Type O Negativesta liittyäkseen toiseen newyorkilaisyhtyeeseen, Life of Agonyyn. Abruscaton tilalle tuli yhtyeen nykyinen rumpali, Johnny Kelly.
Ampuhaukka
Elinympäristö
Ampuhaukka kuuluu Euroopan unionin lintudirektiivin I liitteen lintuihin, minkä vuoksi sen esiintymisalueen elinympäristöä pyritään suojelemaan. thumb|left|250px|Ampuhaukka yrittää napata pikkulintua.
Type O Negative
Type O Negativen tuotanto
Vuonna 1996 julkaistu October Rust merkitsi myös eräänlaista suosion huippua yhtyeelle. Melodinen ja helposti lähestyttävä levy veti yhtyeen pariin yhä laajemman yleisön ja singlet Love You to Death sekä My Girlfriend's Girlfriend saivat runsaasti soittoaikaa mediassa.
Ampuhaukka
Lisääntyminen
Jalohaukkojen tapaan ampuhaukkakaan ei itse rakenna pesää. Se ainoastaan raapii johonkin sopivaan alustaan sen verran kuoppaa, että munat pysyvät paikoillaan. Pesäpaikka voi olla toisten lintujen, kuten variksen, piekanan tai jopa kotkan vanha pesä. Varsinkin pohjoisessa pesä voi olla myös kalliojyrkänteellä, tai suuren suon keskelle turvemättääseen raavittu kuoppa. Ampuhaukka munii alkukesästä 3–5 punaruskeapilkullista munaa, ja hautomisaika on noin 30 vuorokautta. Kumpikin sukupuoli hautoo, mutta naaras pääasiassa. Sukukypsä 1-vuotiaana.
Type O Negative
Type O Negativen tuotanto
Vuoden 2003 jälkeen kesti kuitenkin neljä vuotta, ennen kuin Type O Negative itse julkaisi uuden albumin. Dead Again (2007) sai yllättävän myönteisen vastaanoton. Moniulotteinen levy veti yhteen yhtyeen koko tuotantoa hard core -rymistelystä The Beatles -soundiin. Positiivisen tunnelman vastapainoksi teksteissä on tuttua synkkyyttä. Steele työsti sanoituksissa muun muassa äitinsä sekä ystävänsä, Pantera-kitaristi Dimebag Darrellin kuolemaa.
Dead Again -kiertue jäi kosketinsoittaja Josh Silverin viimeiseksi, sillä hän jätti keikkakokoonpanon 2009 lähdettyään opiskelemaan ensihoitajaksi. Steele kertoi asiasta haastattelussaan Hardcore-sivusto hardtimes.ca:lle. Hän kertoi Silverin perustelleen kantansa myös perhesyistä. Kiertueella 2009 häntä tuurasi Scott Warren. Yhtyeen viimeiseksi keikaksi jäi 31. lokakuuta 2009 soitettu klubikeikka Northern Lights -klubilla New Yorkin Clifton Parkissa.
Ampuhaukka
Nimet
Kaarlo Kivirikko on kirjannut mm. seuraavia ampuhaukan kansanomaisia nimiä: poutahaukka, poutakinniäinen, ampiaishavukka, pääskyshaukka, pikkulintuhaukka, leivoshaukka, titti. Historiallisia nimiä ovat olleet pissihaukka (Nylander, 1849, Lönnrot 1861) ja poutahaukka (Malmberg, 1872, Mela, 1882). Toisinaan on käytetty myös nimeä ampumahaukka.
Tieteellinen sukunimi Falco on myöhäislatinan haukkaa tarkoittava sana, lajinimi columbarius viittaa kyyhkyslakkaan.''
Maakotka
Maakotka eli kotka (Aquila chrysaetos) on haukkojen heimoon kuuluva päiväpetolintu. Muita paikallisia suomalaisia rinnakkaisnimityksiä linnulle ovat mm. kokko, maakokko ja isokokko.
Maakotka painaa keskimäärin 3–5 kiloa ja sen siipien kärkiväli on 190–225 cm, mikä tekee siitä Suomen suurimpia petolintuja merikotkan ohella. Sen väritys on ruskea, ja naaras on koirasta vaaleampi. Merikotkasta sen erottaa pitkän pyrstön perusteella. Maakotkan ravinto koostuu enimmäkseen linnuista ja nisäkkäistä, mutta se saattaa pyydystää myös kaloja ja käärmeitä.
Maakotkat pariutuvat eliniäksi ja saavat 1–2 poikasta kerrallaan, joista 2 poikasen pesue on selvästi harvinaisempi. Maakotka on levinnyt laajalle ja sitä tavataan suurimmassa osassa Pohjois-Amerikkaa ja Euraasiaa. Se on kuitenkin paikoitellen kadonnut kaupunkien ja asutusalueiden kasvun myötä.
Tuntomerkit
Maakotka on suurikokoinen, pitkäsiipinen ja pitkäpyrstöinen kotka. Sen siipien leveys on suunnilleen sama kuin pyrstön pituus. Maakotkan ja merikotkan erottaakin helposti pyrstöstä, joka merikotkalla on huomattavasti lyhyempi. Siivet kapenevat hieman ruumista kohti ja käsisiiven sisäosasta, minkä vuoksi siiven takareuna on loivasti S:n muotoinen ja lentosiluetti lajityypillinen. Selvimmin tämä piirre näkyy nuorilla kotkilla.
Maakotkan pituus on 80–93 cm ja siipien kärkiväli 190–225 cm. Naaraat ovat koiraita kookkaampia. Koiras painaa 2,1–4,8 kg (keskimäärin 3,5 kg) ja naaras 3,3–6,7 kg (keskimäärin 5,2 kg).
Kolme vanhinta suomalaista rengastettua maakotkaa ovat olleet 27–34-vuotiaita, mutta ne saattavat elää pidempäänkin. Kotkien todellista elinikää ei toistaiseksi ole selvitetty kovinkaan tarkasti siitäkin syystä, että 1970-luvulle asti käytössä olleet renkaat olivat niin heikkoja, että kotkat repivät ne irti jalastaan. Tammikuussa 2019 tavattiin Pohjois-Savossa 34 vuotta, 6 kuukautta ja 27 päivää aiemmin rengastettu maakotka, joka on Euroopan vanhin. Se löytyi 34 vuoden, 8 kuukauden ja 28 päivän ikäisenä kuolleena maaliskuussa 2019. Kuolinsyytä selvitetään, sillä linnussa oli hauleja, mutta syy ei välttämättä selviä.
Lentäminen
Lento on voimakasta, jossa vuorottelevat usein 6–8 melko syvää siiveniskua ja 1–2 sekunnin kestoinen liito. Lentorata on suora. Kotkan kaarrellessa ja usein liitäessäkin siivet ovat tyypillisesti loivassa V-asennossa. Toisinaan se liitää myös siivet suorempina tai antaa niiden jopa hieman roikkua.
Puku ja väritys
Maakotkan puvussa on hyvin tummanruskea pohjaväri, josta kellanruskea tai vaalean punaruskea niska erottuu selvästi. Niskan värityksessä esiintyy jonkin verran muuntelua, eikä ikä ole sen perusteella yleensä kovinkaan hyvin pääteltävissä. Naaras on perusväriltään vaaleamman ruskea kuin koiras.
Maakotkan jalat ovat keltaiset ja nilkat höyhenpeitteiset. Nuorena nokka on mustahko, mutta muuttuu vanhemmiten keltaisemmaksi. Silmän värikalvo on nuorella linnulla ruskea ja vanhalla kellanpunainen.
Vanhan maakotkan puku
Vanhan maakotkan puku on nuoreen verrattuna vaaleamman ruskea ja sen pää ja niska ovat väritykseltään kullankeltaiset. Harmaatyvisissä siipi- ja pyrstösulissa on 3–5 leveää ja tummaa poikkijuovaa ja leveä musta kärki. Kyynärsiipien yläpinnalla on epäsäännöllinen ja kooltaan vaihteleva vaalea lautuma, joka muodostuu kuluneista ja haalistuneista keskimmäisistä ja sisimmistä isoista peitinhöyhenistä. Vanhan kotkan rintalaikku sekä keskimmäiset alapeitinhöyhenet ovat yleensä vaaleamman punaruskeat. Vaikka maakotka muuttuu jokaisen sulkasadon jälkeen yhä enemmän aikuisen näköiseksi, saa se varsinaisen aikuisen puvun vasta viidennen sulkasadon jälkeen.
pienoiskuva|left|Nuoren maakotkan tunnistaa varsinkin siipien alapuolella ja pyrstön tyvessä olevista valkoisista alueista. Linnun vanhetessa valkoinen väri hiljattain katoaa sulkasatojen yhteydessä.
Nuoruuspuku
Maakotkan ensimmäinen nuoruuspuku on hyvin tumman ruskea, joka lennossa saattaa näyttää jopa lähes mustalta. Nuoren maakotkan käsisulat ja uloimmat kyynärsulat ovat valkotyviset, mistä johtuen siiven keskellä näyttää olevan laaja valkoinen alue. Poikkeuksellisesti tämä valkoinen alue on saattanut kutistua vain pieneksi laikuksi, eikä valkoisen värin määrä siten aina riipu iästä. Nuoren linnun valkoisessa pyrstössä on musta kärkivyö (vertaa piekanaan). Vanhoista yksilöistä poiketen siipien yläpeitinhöyhenet ovat yhtenäisen ruskeat eikä niissä ole vaaleaa lautumaa. Nuorilla kotkilla siiven takareuna on selvemmin S:n muotoinen kuin vanhoilla, ja kaikki siipisulat ovat yhtä tuoreita tai kuluneita.
Toinen nuoruuspuku
Maakotkan toinen nuoruuspuku ajoittuu ensimmäiselle tai toiselle kesälle. Toinen nuoruuspuku on muuten samankaltainen kuin ensimmäinen, mutta vaalea lautuma on ilmestynyt siipien yläpeitinhöyheniin, eikä höyhenys ole enää yhtenäisen tuore tai kulunut.
Kolmas nuoruuspuku
Kolmas nuoruuspuku ajoittuu kolmannesta viidenteen kesään, jolloin se on muuten samankaltainen kuin toinen nuoruuspuku, mutta sulkien seassa ilmenee vaihteleva määrä harmaatyvisiä ja poikkijuovaisia, vanhan linnun kaltaisia sulkia. Maakotkan pyrstön tyvi säilyy pitkään valkoisena, joskus jopa vielä silloin kun siivet ovat jo muuttuneet saman värisiksi kuin vanhalla.
Ääntely
Maakotka ääntelee vähän. Joskus se viheltelee valittavan kuuloisesti ”klyyh”, päästää kilahtavan kuuloisen äänen ”kjak” tai kaklattaa hieman lokkimaisesti. Nuoret yksilöt ja naaraat saattavat piipittää ja kerjätä kaksitavuisella ”pi-tjulp” -äänellä.
Levinneisyys
Maakotka on kaikista kotkista laajimmalle levinnyt laji, jota tavataan niin Euroopassa, Aasiassa, Pohjois-Afrikassa kuin Pohjois-Amerikassa. Levinneisyysalueen eri osilta on erotettu yhteensä kuusi eri alalajia.
Elinympäristö
Maakotka elää ja pesii vuoristoissa ja laajoissa ylänkömetsissä, erämaissa. Suotuisia ympäristöjä ovat vanhat metsät ja tunturialueet, jotka ovat mahdollisimman erillään ihmisasutuksesta. Joskus maakotka pesii myös pienemmissä metsissä alangoilla ja rannikkoseuduilla. Vaatii avoimen maaston.
Kotkan reviiri on 150–300 neliökilometrin kokoinen alue, jossa sillä on tavallisesti 2–3 vaihtopesää. Kotkat koristelevat niitä tuoreilla havuilla, vaikka naaras ei kykenisikään munimaan johtuen jänis- tai lintukadosta. Maakotka on paikkalintu etenkin etelässä, mutta pohjoisen nuorilla ja pesimättömillä yksilöillä on välillä tapana muuttaa. pienoiskuva|right|Maakotka [[Johann Andreas Naumannin teoksessa Naturgeschichte der Vögel Mitteleuropas vuodelta 1899.]]
Uhat
Nykyisin pahin uhka Suomen maakotkille on lähinnä kaikenlainen häirintä pesäpaikoilla. Niiden vaino on vähentynyt, mutta sopivien pesäpuiden puute, kanalintujen vähentyminen sekä kemikalisoituminen saattavat myös olla kasvava uhka lajille.
Pesintöjen tahallinen häirintä ja kotkien vaino on nykyisin niin harvinaista, ettei sen ole katsottu olevan enää varsinainen uhka maakotkakannalle poronhoitoalueella tai muuallakaan Suomessa. Suuremman ongelman muodostanee tahaton häirintä, jota esiintyy lähinnä kannan levinneisyysalueen eteläisimmissä osissa. Kovinkaan varmasti ei kuitenkaan vielä tiedetä, kuinka herkästi pesintä keskeytyy, vaikka pesää olisi tarkoitus vain käydä vilkaisemassa. Viime vuosina häirintä on kuitenkin ollut niin vähäistä, ettei tapauksilla ole katsottu olevan vaikutusta Suomen maakotkien kokonaiskantaan.
Suojelu
Maakotkien vaino on vähentynyt, sillä kotkien reviiriperusteinen korvausjärjestelmä on koettu melko toimivaksi. Korvausjärjestelmässä porovahingot maksetaan paliskunnille kotkien pesintätilanteen ja pesien poikastuoton perusteella laskettujen reviirikohtaisten kertoimien avulla. Aikaisemmin korvaukset olivat perustuneet löydettyihin raatoihin ja jäänteisiin. Tuolloin järjestelmä sai osakseen tyytymättömyyttä, koska kaikkia saaliiksi joutuneita vasoja ei kyetä aina löytämään.
Suomessa Metsähallitus vastaa maakotkan valtakunnallisesta seurannasta sekä niiden porotaloudelle aiheuttamien vahinkojen reviiriperusteisen korvausjärjestelmän vaatimista töistä. Metsähallitus osallistuu lajin suojelutoimiin yhteistyössä myös muiden ympäristöviranomaisten kanssa. Ohjeita pesimäympäristöjen säästämisestä on laadittu 1960-luvulta alkaen, ja Metsähallituksen metsätalousalueille on tehty pesäkohtaisia suojelurajauksia. Aluetta koskevista rajauksista riippuen metsätaloustoimet on joko saatettu kieltää kokonaan tai niitä on pesintäaikana rajoitettu. Metsähallitus on ilmaissut tavoitteekseen säilyttää pohjoinen maakotkakanta vakaana ja edistää lajin paluuta eteläiseen Suomeen.
Lintuharrastajilla on seurannassa merkittävä rooli ja ovat mm. rakentaneet tekopesiä etenkin maakotkien levinneisyysalueen eteläosissa.
Ympäristöministeriön asetuksella (nro 9/2002) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Kotkan ohjeellinen arvo on 4877 €.
Elintavat
pienoiskuva|Maakotka syömässä saalistaan.
Ravinto ja saalistus
Maakotkat ovat lihansyöjiä ja taitavia metsästäjiä, jotka elävät enimmäkseen riistalla. Ravinto koostuu lähinnä keskikokoisista nisäkkäistä ja linnuista. Tavallisia ravinnoksi joutuvia keskikokoisia nisäkkäitä ovat esimerkiksi kaniinit, jänikset ja maaoravat. Linnuista saaliiksi joutuvat yleensä erilaiset kanalinnut. Joskus maakotkat saattavat napata myös kaloja, käärmeitä, hyönteisiä tai jopa suurempiakin nisäkkäitä, kuten nuoria peuroja. Suuret saaliit joutuvat yleensä haaskoiksi sellaisina vuodenaikoina, jolloin ravintoa on muuten hyvin niukasti. Hankalina aikoina maakotka saattaa olla täysin riippuvainen haaskojen niille tarjoamasta ravinnosta. Suuren saaliin kotka joutuu yleensä syömään samassa paikassa, jossa se on saalistettu tai löydetty, sillä suurin painomäärä, jonka se voi nostaa ilmaan on noin 4–5 kg. Yleensä kotka metsästää liitämällä tähystyspaikaltaan käsin saaliinsa kimppuun ja iskien siihen melko matalalta tasolta. Jahtaamalla se saa harvoin saalista kiinni, mikäli ensimmäinen yllätyshyökkäys ei onnistu. Harvinaisemmissa poikkeustilanteissa kotka saattaa kumartua korkeammalta käsin saaliin napatakseen. Tällä tavoin saaliinsa kimppuun syöksyvä kotka saattaa saavuttaa nopeuden, joka vastaa muuttohaukkaa. Joidenkin arvioiden mukaan kotkan syöksynopeus saattaa tällöin olla 240–320 km/h. Pariutuneet kotkat saattavat myös yhdessä metsästää samaa saaliseläintä. Saaliin metsästys tapahtuu pääsääntöisesti joko varhain aamulla tai myöhään illalla. Kotkan päivittäinen ravinnontarve on noin 250 grammaa päivässä, mutta tarvittaessa se kykenee paastoamaan useita päiviä, mikäli on ensin saanut syödä hyvin. Erään vankeudessa eläneen yksilön on tunnettu kyenneen hotkia viikkojen edestä ja selvinneen 3 viikkoa ilman ruokaa.
Suomessa maakotkan pääravintoa ovat haaskojen lisäksi jänikset, kanalinnut ja muut saman kokoluokan saaliseläimet. Pikkunisäkkäiden lisäksi ravinnoksi saattavat Suomessa joutua suuremmatkin, jopa ketun, lampaan ja poronvasan kokoluokan eläimet. Saalislintujen kesken koko vaihtelee rastaan kokoisista kurkeen tai joutseneen. Talvisin haaskat ovat Suomen maakotkille tärkeitä ravinnon lähteitä. Elinkelpoisen poronvasan kotka tappaa vain harvoin, vaikka se onkin välillä aiheuttanut poronhoitajille päänvaivaa. Muun muassa siitä syystä ihmisen ja kotkan välit ovat välillä olleet melko ongelmalliset, ja kotka on riistarosvona ja kotieläinten vihollisena joutunut joskus jopa vainon kohteeksi.
Pesä
pienoiskuva|left|Kotkan pesä kallioseinämällä. Maakotka rakentaa usein valtavan kokoisen risulinnan, joka elinympäristöstä riippuen sijoittuu yleensä joko vanhaan puuhun tai kallionkielekkeelle. Vuoristoisemmilla seuduilla kotka valitsee pesänrakennuspaikakseen mieluimmin jonkinlaisen kielekkeen tai halkeaman rosoisella kallioseinämällä. Suomessa tällaisia paikkoja on kuitenkin vähän, ja pesäpaikoiksi valikoituvat lähinnä syrjäseutujen jykevät petäjät tai muut vanhat ja kestävät puut. Pesää kasvatetaan vuosi vuodelta niin, että se saattaa saavuttaa jopa 2 metrin leveyden ja 3 metrin korkeuden. Kotkat rakentavat useita varapesiä, joita ne käyttävät vuorovuosina. Tällaisia vaihtopesiä kotkalla on 150–300 neliökilometrin kokoisella reviirillään tavanomaisesti 2–3. Kaikki pesät on yleensä rakennettu järeistä oksista, joita kotkat ovat pikkuhiljaa keränneet ympäristöstä. Kotkat vuoraavat pesät ympäristöstä löytyvillä pehmeillä aineksilla, kuten varvuilla, ruohoilla, turpeilla, sammalilla ja jäkälillä ja koristelevat niitä vielä tuoreilla havuilla ja männynoksilla. Tavallisesti samat pesät ovat kotkaparien käytössä vuosikausia.
Parittelu
Maakotka etsii parittelukumppanin noin neljän vuoden ikäisenä, jolloin sukukypsyyden saaneena se alkaa samalla muodostamaan omaa reviiriä ja rakentelemaan pesiä. Kun vastakkaista sukupuolta edustava tarjokas on löytynyt, on soidinmenojen vuoro. Näytös suoritetaan lennossa, jolloin nämä syöksevät ja tekevät keskenään silmukoita. Sopivan kumppanin löydyttyä maakotkat solmivat usein elinikäisen parisuhteen.
Muninta ja hautominen
pienoiskuva|Maakotkan munia. Saavutettuaan 3–5 vuoden iän maakotkat alkavat pesiä. Niiden lisääntyminen ajoittuu maantieteellisestä sijainnista riippuen maaliskuusta elokuun loppuun. Suomessa naaras munii maaliskuun alkupuolelta alkaen toukokuuhun. Munien määrä vaihtelee yhden ja kolmen välillä. Neljänkin munan saaminen saattaa olla mahdollista, mutta on pesivän pariskunnan maantieteellisestä sijainnista riippuen useimmiten erittäin harvinaista. Kunkin munan jälkeen kestää 3–4 päivää, ennen kuin naaras alkaa jälleen munia uutta munaa. Maakotkan muna on väriltään samean valkoinen ja laikullinen tai ruskean/punaruskean ”tahrainen”. Munien hautominen alkaa heti ensimmäisen munan tultua, ja pariskunnasta munia hautoo useimmiten lähinnä naaras. Haudonta-aika on yleensä 41–45 vuorokautta (keskimäärin 42 vuorokautta), mutta saattaa joskus jäädä lyhyeksi ja kestää jopa vain 35 vuorokautta. Haudonta-aikana uros osallistuu tilanteeseen enimmäkseen tuomalla ruokaa hautovalle naaraalle, vaikka saattaa välillä itsekin osallistua haudontatehtävään. Maakotka kykenee munimaan vuosittain, mutta joinakin vuosina pesintä saattaa jäädä välistä esimerkiksi jänis- tai lintukadosta johtuen, jolloin ravintoa on vähemmän saatavilla. Välivuosista johtuen esimerkiksi Ruotsin Norrlannissa vuotuinen syntyvyys on keskimäärin 0,5 poikasta kotkapariskuntaa kohti.
Poikaset
pienoiskuva|left|14 vuorokauden ikäinen maakotkapoikanen. Yleensä poikasia tulee vain yksi. Vastasyntynyt poikanen painaa vain noin 85 grammaa. Poikanen on pesäviipyinen ja sitä ruokitaan pesässä noin 65–80 vuorokautta (9–11 viikkoa). Mikäli poikasia kuoriutuu useampia, seuraava untuvikko kuoriutuu yleensä useamman päivän edellisen jälkeen, minkä takia vanhempi poikanen on useimmiten paljon nuorempaa suurempi. Poikasten välillä käy tällöin kova kilpailu vanhempien huomiosta, ja vanhemmat ja voimakkaammat kotkanpoikaset ovatkin usein taipuvaisia tappamaan nuoremmat sisaruksensa. Molemmat pariskunnan vanhemmista jakavat vastuun poikasten kasvattamisessa, kun sekä koiras että naaras tuovat niille ruokaa. Kuitenkin vain parhaina ravintovuosina ne kykenevät kasvattamaan kaksi tervettä poikasta, jotka kykenisivät jatkossa itsenäiseen elämiseen. Poikanen saattaa itsenäistyä jopa 32 vuorokautta kuoriutumisen jälkeen tai se saattaa tarvita vanhempia vielä 80 vuorokauden ikäisenä, mutta tulee lentokykyiseksi kuitenkin vasta 68–77 vuorokauden iässä, jolloin sen on joka tapauksessa valmistauduttava lähtemään pesästä. Pesän jättäminen alkaa 45–81 vuorokauden ikäisenä, kun poikaset astelevat ja hyppivät tai putoilevat pesästä.
Alalajit
Levinneisyysalueen eri osilta erotetaan normaalisti yhteensä kuusi eri alalajia. Maakotkien on arveltu muodostaneen lajiristeymiä (”superspecies”) kiilapyrstökotkien (Aquila audax) ja ehkä myös papuankotkien (Aquila gurneyi) kanssa. Alalajin A. c. kamtschatica kotkat on usein luettu kuuluvaksi samaan alalajin A. c. canadensis kanssa.
Aquila chrysaetos canadensis
Aquila chrysaetos daphanea
Aquila chrysaetos homeyeri
Aquila chrysaetos japonica
Aquila chrysaetos kamtschatica
Čahkalakkis
Čáhkalakkis on saamelaisessa kertomusperinteessä maanalainen, pikkulapsen kokoinen, vuorien onkaloissa asuva olento. Sitä vastaavat koltansaamelaisilla čeäk'kli, kildinin- ja turjansaamelaisilla čahhkli ja inarinsaamelaisilla tšahalag. Nämä maahisiin luettavat olennot ovat itäsaamelaisen kertomusperinteen suosituimpia hahmoja, mutta pohjoissaamelaisilla niitä tunnetaan vain tietyllä alueella.
Čáhkalakkis on hyväntahtoinen olento, joka esiintyy joko alastomana tai vähissä vaatteissa. Nämä maahiset ovat saamelaisille vierasta, mutta eivät vihamielistä kansaa. Ne puhuvat omaa kieltään, jota saamelaiset vaivoin ymmärtävät. Ne käyttävät omanlaisiaan vaatteita erotuksena saamelaisista ja harjoittavat samoja elinkeinoja kuin saamelaiset. Ne omistavat erilaisia tavaroita, kultaa ja hopeaa, joita ihminen voi saada tietyllä konstilla. Aihelmaa kullasta ja hopeasta on syytä pitää saamelaisessa perinteessä verraten myöhäisenä ilmiönä. Kulta-hopea -motiivi čáhkalakkis-perinteessä sekä haltija-aarteenomistaja -ulottuvuus ovat otaksuttavasti muinaisskandinaavista tai jopa germaanista alkuperää. Suhteellisen myöhäistä alkuperää on pohjoissaamelaisessa perinteessä esiintyvä aihelma čáhkalakkis-maahisesta, jonka vatsassa on kulta- ja hopearahoja. Rahan saamiseksi näitä maahisia pyydystettiin ja tapettiin. Erotuksena näistä käsityksistä itäsaamelaisessa perinteessä čahhkli-maahisia ei saa tappaa. Sille, joka sen tekee, tapahtuu suuri onnettomuus.
Čáhkalakkis-maahisille on luonteenomaista ihmisten tekojen toistaminen ja matkiminen. Saadakseen maahisen kiinni on asetettava onkalon viereen puuroa sekä karvakenkä pauloineen syötiksi. Nähdessään maahisen ihmisen on pantava karvakenkä jalkaan ja käärittävä paulat nilkan ympärille. Kun ihminen on lähtenyt,tulee maahinen paikalle, syö puuron, työntää molemmat jalkansa kenkään ja käärii kengänsuun ympärilleen. Silloin se saadaan helposti kiinni ja voidaan pakottaa tuomaan kultaa ja hopeata. Itäsaamelaisen perinteen mukaan maahiset auttoivat monia saamelaisia antamalla heille vapaaehtoisesti kultaa, hopeaa ja rahaa. Kun maahisilta loppuivat rikkaudet, ne lähettivät ihmisille puulusikat merkiksi siitä, ettei niillä ole enää mitään annettavaa. Maahisilta ei saanut ottaa kaikkea, koska ahneen ihmisen jälkeläiset köyhtyvät. Näätämössä kerrottiin, että maahisilta saadut rahat pitää jakaa kahteen osaan. Puolet on annettava maahisille takaisin, puolet saa ottaa itselleen. Jos ottaa enemmän, ei tule koskaan rikkaaksi.
Čahhkli-maahisen touhukkaaseen ja matkivaan luonteeseen perustuvat jotkut sanonnat, kuten Nuortijärven sanonta tohisevasta ihmisestä: "Miksi sukellat kuin čahhkli?" Fiktiiviseen sanontaan liittyy paikoin lasten folkloressa esiintyvä aihelma čahhkli-maahisesta, joka kykenee sukeltamaan maan alle. Čahkkli-maahisperinteen siirtyminen lasten folkloreen on itäsaamelaisten keskuudessa varsin myöhäinen, luultavasti 100-200 vuotta vanhaa perua oleva ilmiö. Vanha perinne on jättänyt leimansa paikannimistöön. Itä- ja inarinsaamelaisten asuma-alueella on paikannimiä, jotka sisältävät čahkkli-sanan tai sitä vastaavia sanoja.
Peltoniemen koulu
Peltoniemen koulu on peruskoulun alakoulu Ilmajoen Peltoniemenkylässä. Koulussa on viisi opettajaa. Koulunjohtajana toimii kolmatta ja neljättä luokkaa opettava Juha Ahde. Koulu toimii 1980-luvulla valmistuneessa punamullanpunaisessa koulurakennuksessa osoitteessa Jäpintie 2, pari kilometriä tietä 7000 pitkin Ilmajoen keskustasta pohjoiseen Kyrönjoen länsipuolella. Koulun oppilaat tulevat Peltoniemen kylän lisäksi myös Könniltä, Kiikeristä ja Harjunmäestä sekä Röyskölänkylän suunnalta.
Petri Räisänen
Juha Petri Räisänen (s. 1967 Helsinki) on suomalainen joogaopettaja, kansanparantaja, luontaiskosmetologi. Hän on perustanut Helsingin Astanga Joogakoulun yhdessä Juha Javanaisen kanssa vuonna 1997. Suomen lisäksi Räisänen on opettanut muun muassa Yhdysvalloissa, Japanissa ja Thaimaassa.
Räisänen pelasi lapsesta saakka vakavissaan jääkiekkoa. Kouluaikoinaan hän lauloi ja soitti rumpuja punk-yhtyeessä. Hän kävi afrikkalaisen tanssin kursseilla Tanssivintillä, jossa tutustui Juha Javanaiseen.
Peri Räisänen opiskeli kosmetologiksi ja perusti hoitolan, jossa annettiin myös vaihtoehtoisia hoitoja, kuten reiki-hoitoja.
Steinerkoulussa opiskellut tyttöystävä antoi sysäyksen Räisäsen henkiseen kasvuun. Varsinkin Jiddu Krishnamurtin teosofiset teokset tekivät suuren vaikutuksen.
Hän ryhtyi harrastamaan joogaa 21-vuotiaana ja harjoitti ensin hathajoogaa. Pian hän siirtyi astangajoogaan. Räisänen nimeää ensimmäiseksi gurukseen Derek Irelandin ja tämän tyttöystävän Radhan, jotka opettivat astangajoogaa käydessään Suomessa vuonna 1991.
Italialainen Lino Miele tuli vuonna 1994 Suomeen pitämään joogakurssia, joka pidettiin Stefan Engströmin luona Hangon saaristossa. Kurssille osallistui myös Räisäsen ystävä Juha Javanainen. Mielen ehdotuksesta Räisänen ja Javanainen perustivat Helsingin astangajoogakoulun kesäkuussa 1997. .
Lino Mielen, Räisäsen ja Javanaisen oppi-isä on intialainen Mysoressa asuva guruji Sri K. Pattabhi Jois, jonka kurssilla Räisänen kävi ensimmäisen kerran vuonna 1997. Pattabhi Jois myönsi 2001 Räisäselle virallisen opetusluvan.
Räisänen on kirjoittanut yhdessä Pattabhi Joisin ja Sharath Rangaswamyn kanssa astangajoogakirjan, joka julkaistiin suomeksi vuonna 2005. Myöhemmin hän julkaisi toisenkin astangajoogakirjan.
Räisänen oli mukana Ior Bockin Lemminkäisen temppelin kaivauksissa, joilla oli tarkoitus paljastaa Bockin perheen saagassa kerrottu Lemminkäisen temppeli. Kun maat Bockin velkaannuttua Sipoossa huutokaupattiin, Räisänen ja Juha Javanainen ostivat muun muassa temppelitontin runsaalla 300 000 markalla.
Image-lehti esitteli Räisäsen vuonna 2008 kannessaan suomalaisen joogan kansainvälisenä rock-tähtenä.
Vihdoin syytä juhlaan
Vihdoin syytä juhlaan on suomalaisen Retropop-yhtyeen kolmas albumi.