cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Talamus
thumb|Näkökukkulan sijainti Näkökukkula eli talamus on aistiratojen väliasemana toimiva suuri tumake, joka sijaitsee väliaivojen sivuseinämissä. Kaikki aistien hermoradat, lukuun ottamatta hajuaistimuksia välittäviä hermoratoja, kulkevat isoaivokuorelle näkökukkulan tumakkeiden kautta. Hajuaistimukset liittyvät suoraan limbisen järjestelmään.
Punarahkasammalryhmä
Ryhmään kuuluu:
Talamus
Näkökukkulassa sijaitsee ulompi polvitumake (nucleus geniculatus lateralis, ), jonka kautta verkkokalvolta tuleva näköinformaatio välittyy näköaivokuorelle.
Sairauksia
Kuolemaan johtavassa FFI-taudissa talamukseen kerääntyvä mutatoitunut prioniproteiini PrPSc estää talamuksen ja pihtipoimun aivokuoren normaalia aineenvaihduntaa, mikä johtaa solukuolemiin. Sairaalla 90 % talamuksen neuroneista on kadonnut, ja tilalla on vain reikäistä kudosta. Mutatoitunut proteiini tuhoaa vain talamuksen samaan tapaan kuin Creutzfeldt–Jakobin tauti tuhoaa koko aivokudoksen.
Punarahkasammalryhmä
Levinneisyys
Suomessa punarahkasammalryhmän lajeja tavataan yleisenä koko maassa karuilla rämeillä, nevoilla ja korvissa kosteilla välipinnoilla. Niitä kasvaa kaikilla mantereilla paitsi Etelämanterella.
Bosporoksen valtakunta
thumb|right|260px|Bosporoksen valtakunta: I: [[Asovanmeri II: Mustameri III: Kertšin niemimaa IV: Tamanin niemimaa 1: Theodosia 2: Kimmerikon 3: Kytaia 4: Akra 5: Nymfaion 6: Iluraton 7: Tyritake 8: Pantikapaion 9: Myrmekeion 10: Parthenion 11: Porthmion 12: Zenonoi 13: Herakleion 14: Akhilleion 15: Kimmerion (Kimmeris) 16: Kepoi 17: Tyrambe 18: Fanagoria 19: Korkondama 20: Hermonassa 21: Gorgippeia]] Bosporoksen valtakunta oli kreikkalaisten siirtokuntien vuonna 480 eaa. perustama valtakunta, joka sijaitsi Mustanmeren pohjoisrannikolla. Sen pääkaupunki oli Pantikapaion. Hallinto oli ensin Arkhaianaktidien (Arkhaianaktidai) hallitsijasuvun ja vuodesta 438 eaa. Spartokidien (Spartokidai) hallitsijasuvun käsissä.
Valtakunnan kukoistuskaudella 400-luvulla Bosporoksen laivasto valvoi Mustaamerta ja valtio kävi kauppaa varsinkin Ateenan kanssa. Vuonna 309 eaa. hallitsijaksi noussut Eumelos otti kuninkaan arvonimen. Seuraavan vuosisadan alkupuolella kauppa alkoi heiketä, ja vuonna 110 eaa. Bosporoksen kuninkaan Pairisades IV:n oli pyydettävä Pontoksen kuninkaalta Mithridates VI Eupatorilta tukea skyyttejä vastaan. Mithridates lähetti avustusjoukon, joka kuitenkin valtasi maan ja liitti sen Pontokseen vuonna 107 eaa.
Helka Riionheimo
Helka Riionheimo (s. 1967 Kajaanin maalaiskunta) on suomalainen filosofian tohtori ja suomen kielen tutkija, joka työskentelee Itä-Suomen yliopiston suomen kielen professorina. Hän on toiminut myös karjalan kielen ja kulttuurin professorina. Hän on mukana karjalan kielen elvyttämishankkeessa.
Riionheimo opiskeli Joensuun yliopistossa, josta valmistui filosofian tohtoriksi vuonna 2007. Hänen suomenkielinen väitöskirjansa (2007) oli otsikoitu Muutoksen monet juuret : oman ja vieraan risteytyminen Viron inkerinsuomalaisten imperfektinmuodostuksessa.
Riionheimon tutkimustyön aihepiireihin ovat kuuluneet kuuluvat suomen kielen ohella muut itämerensuomalaiset kielet, viime vuosina erityisesti karjalan kieli. Hän on siirtynyt puhutun kielen ja kielikontaktien tutkimuksesta kohti uhanalaisten kielten ja niiden elvyttämisen tutkimusta. Riionheimon mukaan karjalan kielen opetuksessa tulisi panostaa erityisesti lapsiin ja nuoriin, että kieli säilyisi. Aiemmin karjalankielisiä lapsia ja nuoria estetty puhumasta äidinkieltään koulussa ja he ovat saattaneet joutua kiusaamisen kohteeksi kotikielensä vuoksi.
Karjalan kielen ja kulttuurin professorin tehtävässä toimiessaan Riionheimo on tuonut esille, että karjalan kieltä hyvin taitavia asuu Suomessa enemmän kuin saamelaisia. Suomessa asuu Ylen uutisen (2020) mukaan 11 000 hyvin karjalan kieltä osaavaa ihmistä, ja yli 20 000 vähän kieltä ymmärtävää tai puhuvaa, mutta aiemmin (2009) on esitetty näitä suppeampia lukuja.
Vuosina 2021–2022 Opetus- ja kulttuuriministeriö tukee karjalan kielen elvyttämistä Itä-Suomen yliopistoon yliopistorahoituksen kautta. Aiemmin esimerkiksi Koneen Säätiö on tukenut Riionheimon johtamaa karjalan kielen kääntäjäkoulutushanketta samassa yliopistossa.
Sky Brown
Sky Brown (, s. 7. heinäkuuta 2008 Miyazaki, Japani) on brittiläis-japanilainen rullalautailija ja olympiamitalisti, joka edustaa Britanniaa.
Aikaisemmin myös Japania edustanut Brown saavutti vuonna 2019 naisten puistokilpailun pronssia São Paulossa järjestetyissä rullalautailun MM-kilpailuissa. Heinäkuussa 2021 hänet valittiin Britannian joukkueeseen Tokion kesäolympialaisiin 2020. Kisojen aikana 13-vuotiaasta Brownista tuli kaikkien aikojen nuorin brittiläinen olympiaurheilija. Hän sijoittui naisten puistokilpailussa kolmanneksi, jolloin hänestä tuli myös Britannian nuorin olympiamitalisti.
SRH
SRH voi tarkoittaa seuraavia:
Wojciech Jaruzelski
Wojciech Witold Jaruzelski [] (6. heinäkuuta 1923 Kurów, Puola – 25. toukokuuta 2014 Varsova, Puola) oli puolalainen kenraali ja poliitikko. Hän oli Puolan yhdistyneen työväenpuolueen eli kommunistipuolueen ensimmäinen sihteeri 1981–1989, valtioneuvoston puheenjohtajana eli muodollisena valtionpäämiehenä 1985–1989 ja Puolan presidenttinä 1989–1990.
Puolan kansanarmeijan rivissä
Nuorena Jaruzelski joutui 1940 Puolan jaossa monen muun itäpuolalaisen kanssa kommunistien kyyditsemänä Siperiaan, missä Jaruzelskin isä kuoli. Jaruzelski siirrettiin Kazahstaniin, jossa hän joutui pakkotyöhön Karagandan hiilikaivoksille. Pakkotyöjakson aikana hän kärsi lumisokeudesta, joka aiheutti hänelle pysyvän silmävaurion. Tältä ajalta olikin seurauksena se, että hän joutui käyttämään loppuikänsä tummennettuja laseja, josta tulikin hänen tavaramerkkinsä.
Kun Puolan miehittäjät Neuvostoliitto ja Natsi-Saksa joutuivat 1941 sotaan keskenään Jaruzelski, anti-kommunistisista mielipiteistään huolimatta, liittyi Neuvostoliiton miehittämän alueen asukkaana kommunistisen Puolan kenraaliluutnantti Zygmunt Berlingin kansanarmeijan riveihin. Puolan kansanarmeija taisteli Puna-armeijan rinnalla Saksaa vastaan.
Puna-armeijan miehitettyä koko Puolan Jaruzelski ajautui taistelemaan neuvostoliittolaisten rinnalla kansallismielisen Puolan kotiarmeijan joukkoja vastaan. Hän liittyi kommunistipuolueeseen 1947 sodan jälkeen. Vuoteen 1956 mennessä Jaruzelskista oli tullut Puolan armeijan nuorin kenraali. Hänestä tuli yleisesikunnan päällikkö 1965 ja puolustusministerinä hän toimi 1968–1983. Politbyroon täysjäsen hän oli vuodesta 1971.
Toiminta opposition nujertamiseksi
Jaruzelski edusti kovaa linjaa Puolan usein toistuvien työläislevottomuuksien käsittelyssä. Vuonna 1970 työläisten levottomuuksien kukistamisessa sai surmansa 45 ihmistä, mistä Jaruzelski sai syytteen vuonna 2000. Vuonna 1976 hän kuitenkin käytti veto-oikeuttaan estämään armeijan käytön lakkoilijoita vastaan.
Puolan kommunistisen puolueen ensimmäinen sihteeri Stanisław Kania nimitti Jaruzelskin pääministeriksi 11. helmikuuta 1981, kun vuonna 1980 perustettu Solidaarisuus-ammattiyhdistysliike alkoi vaatia kommunistisen diktatuurin lopettamista ja rauhanomaista siirtymistä demokratiaan. Jaruzelski yritti neuvotella lakkoilijoiden kanssa vaatimuksista muttei saavuttanut tuloksia. 18. lokakuuta 1981 hän seurasi Kaniaa puolueen ensimmäisenä sihteerinä. Jaruzelski julisti 13. joulukuuta 1981 pääministerinä sotatilan ja murskasi Solidaarisuuden ja muun opposition ”pelastaakseen maan kuilun partaalta”. Lukuisia opposition edustajia vangittiin ja Solidaarisuus siirtyi maanalaiseen toimintaan.
Jaruzelski puolusti sotatilaa elämäkerrassaan väittäen sotatilan julistamisen estäneen Neuvostoliiton miehityksen: mikäli puolalaiset kommunistit eivät olisi itse kyenneet estämään vastavallankumousta, venäläiset olisivat murskanneet Puolan opposition itse. Tästä olisi Jaruzelskin mukaan seurannut laajaa verenvuodatusta. Osa puolalaisista pitääkin nykyään Jaruzelskia taitavana valtiomiehenä, toisten taas pitäessä häntä maanpetturina. Totuus Jaruzelskin vaikuttimista on ainakin toistaiseksi epäselvä. Sotatila peruutettiin osin vuonna 1982.
Taipuminen opposition vaatimuksiin
1980-luvulla Jaruzelski yritti useita kertoja neuvotella tuloksettomasti löytääkseen konsensuksen talousuudistusten tekemiseen. Hän pysäytti maan talousromahduksen ottamatta ulkomaisia lainoja. Uudistusten toista kierrosta vuonna 1988 protestoitiin laajoilla lakoilla. Vuoden 1988 lopussa hän aloitti neuvottelut katolisen kirkon, jonka paavina oli puolalainen Johannes Paavali II, ja Solidaarisuuden kanssa Neuvostoliiton viimeisen presidentin Mihail Gorbatšovin tuella. Vaalien 1989 jälkeen kommunistit menettivät valtansa ja Jaruzelskista tuli maan presidentti. Häntä seurasi presidenttinä Lech Wałęsa joulukuussa 1990.
Jaruzelskin työn jälkiarviointi Puolassa ja ulkomailla
thumb|right|250px|Wojciech Jaruzelski vuonna 2006. Wojciech Jaruzelski sai Suomen korkeimman kunniamerkin, Suomen Valkoisen Ruusun suurristin ketjulla 1989. Venäjän presidentti Vladimir Putin myönsi muistomitalin Jaruzelskille 2005, mitä arvosteli muun muassa Tšekin presidentti Václav Klaus pitäen Jaruzelskia Tšekkoslovakian miehityksen 1968 symbolina. Kotimaansa presidentti Lech Kaczyński myönsi hänelle Siperiaan karkotettujen mitalin 2006, jonka Jaruzelski palautti arvostelun jälkeen Kaczynskin sanottua sen myöntämistä "virheeksi."
31. maaliskuuta 2006 Jaruzelski sai syytteen laittomasta sotatilan asettamisesta vuonna 1981. Pahimmillaan häntä uhkasi kahdeksan vuoden vankeusrangaistus. Jaruzelski välttyi oikeudenkäynneiltä huonon terveydentilansa vuoksi.
Wojciech Jaruzelski jakoi puolalaisten mielipiteitä vielä kuolemansakin jälkeen. Enemmistö kansalaisista olisi haudannut hänet tavalliselle hautausmaalle, mutta lopulta hänet haudattiin valtiollisin menoin Powązkin sotilashautausmaalle Varsovassa.
Amerikaneskimokoira
Amerikaneskimokoira (American Eskimo Dog) on yhdysvaltalainen koirarotu. Vaikkei sillä ole FCI:n tunnustusta, se on Suomen Kennelliiton hyväksymä.
Ulkonäkö
Amerikaneskimokoira on valkoinen pystykorva. Se on rungoltaan lähes neliömäinen. Sallitut värit ovat valkoinen ja keksinvärinen (valkoinen, jolla on vähäiset, haalean kellertävät merkit). Rodusta on kolme eri muunnosta - pieni, keskikokoinen ja iso – jotka eroavat toisistaan vain kooltaan. Pieni on 23–31 cm, keskikokoinen 31–38 cm ja iso 38–48 cm korkea. Pieni painaa 3–5 kg, keskikokoinen 5–9 kg ja iso 9–16 kg.
Luonne ja käyttäytyminen
Amerikaneskimokoira on miellyttämishaluinen, uskollinen ja iloinen. Se sopii sekä seura- että vahtikoiraksi.
Alkuperä
thumb|250px|Amerikaneskimokoira filippiiniläisessä postimerkissä. Amerikaneskimokoiralla ei ole mitään tekemistä eskimoiden kanssa. Sitä ei ole koskaan käytetty rekikoirana, vaan sen ensisijainen tehtävä on ollut toimia piha- ja seurakoirana. Se ei myöskään polveudu arktisista koirista, vaan on läheisintä sukua pohjois- ja keskieurooppalaisille pystykorville.
Rodun juurten uskotaan olevan valkoisissa saksanpystykorvissa (etupäässä grosspitzissä), joita saksalaiset uudisasukkaat toivat mukanaan maahan 1800-luvulla. Samoihin aikoihin Yhdysvalloissa alkoi esiintyä myös keeshondeja, pomeranianeja ja volpino italianoja, jotka saattoivat myös vaikuttaa osaltaan varhaiseen jalostukseen.
Lähteet
Adlercreutz, Carl-Johan: Koirarotujen maailma
Viitteet
thumb|250px|11-viikkoinen pentu
Evert Suonio
Evert Suonio (vuoteen 1892 Sutinen; 26. lokakuuta 1871 Sorsakoski, Leppävirta – 23. maaliskuuta 1934 Hausjärvi) oli suomalainen näyttelijä ja laulaja.
Tausta
Evert Sutinen syntyi sahanhoitaja Antti Juhana Sutisen ja Maria Kristiina Holopaisen perheeseen. Hän opiskeli Viipurin klassillisessa lyseossa ja Helsingin kauppaopistossa.
Ura
Suonio näytteli aluksi Aspegrenin teatterissa, kunnes pääsi 1892 oppilaaksi Suomalaiseen teatteriin. Vietettyään jonkin aikaa Ida Aalbergin teatteriseurueessa hän sai vakinaisen paikan Suomalaisesta teatterista 1895.
Hänen sävellyksistään tunnetuimpia lienevät laulut Villiruusu ja Zacharias Topeliuksen sanoittama Inarinjärvi. Hän johti myös omaa laulunäyttämöä 1917–1934. Sisällissodan aikana Suonio toimi tulkkina majuri von Brandensteinin esikunnassa.
Yksityiselämä
Evert Suonio oli naimisissa näyttelijä Kirsti Suonion (alk. Hilda Kristiina Kjäll-Sainio) kanssa vuosina 1893–1915.
Sitruunahappokierto
thumb|500px|Sitruunahappokierto Sitruunahappokierto käynnistyy sitraattisyntaasientsyymin katalysoidessa sitraatin muodostumista oksaaliasetaatista ja asetyyli-koentsyymi-A:sta. Koentsyymi-A vapautuu reaktiossa. Kaikki muutkin kierron reaktiot ovat entsyymikatalysoituja. Entsyymien aktiivisuutta puolestaan säätelevät mm. ATP:n, ADP:n ja elektroninsiirtäjäkoentsyymien pitoisuudet sekä reaktioaineiden pitoisuudet. Sitraatista kierto etenee isositraattiin, siitä alfa-ketoglutaraattiin, edelleen sukkinyyli-koentsyymi-A:han, sitten sukkinaattiin, edelleen fumaraattiin, sitten malaattiin, kunnes kierto palaa oksaaliasetaattiin. Tuloksena asetyyliryhmä on hapetettu täydellisesti hiilidioksidiksi ja kolme NADH:ta, yksi FADH2 ja yksi [[Guanosiinitrifosfaatti|GTP on tuotettu.]]
Sitruunahappokierto eli Krebsin sykli eli trikarboksyylihappokierto (TCA-kierto) on solujen mitokondrioissa tapahtuva monivaiheinen kemiallinen prosessi, jossa ravintoaineista peräisin olevat hiiliatomit hapettuvat hiilidioksidiksi ja samojen molekyylien sisältämät vedyt siirtyvät elektroninsiirtäjäkoentsyymeille. Prosessissa vapautuu energiaa, ja se on solujen pääasiallinen energianlähde.
Ennen kuin ravintoaineet kuten hiilihydraatit ja rasvat voivat tulla mukaan sitruunahappokiertoon, solussa tapahtuvien muiden prosessien on muutettava ne sopivaan muotoon, etenkin asetyyliryhmäksi (CH3CO), joka sitoutuu koentsyymi-A:n kanssa aktiiviseksi etikkahapoksi eli asetyylikoentsyymi-A:ksi. Lisäksi kierron eri vaiheissa sitoutuu vesimolekyylejä, ja siinä vapautuu hiilidioksidia sekä vetyioneja ja elektroneja. Nämä vapautuneet vetyionit ja ylimääräiset elektronit siirtyvät hapetus-pelkistysreaktioissa elektroninsiirtäjäkoentsyymeille, joita ovat NAD+ ja FAD. Koentsyymeiltä vedyt siirtyvät edelleen elektroninsiirtoketjuun, jonka päätteeksi ne yhtyvät hengitysilmasta tulleen hapen kanssa vesimolekyyleiksi.
Syklisessä reaktiossa sitoutuu myös yksi fosforihappomolekyyli, jolloin muodostuu yksi korkeaenergiainen ATP-molekyyli GTP-välivaiheen kautta, ja neljä pelkistynyttä elektroninsiirtäjäkoentsyymiä (kolme NADH:ta ja yksi FADH2) kutakin pilkkoutunutta ja hapettunutta asetyylikoentsyymi-A:ta kohti. Sitruunahappokierto tapahtuu pääosin mitokondrion matriksissa, kun taas elektroninsiirtoketju tapahtuu mitokondrion sisäkalvolla.
Yksi sitruunahappokierron entsyymi, sukkinaattidehydrogenaasi, on mitokondrion sisäkalvon entsyymi. Se voi syöttää saamansa elektronit suoraan mitokondrion sisäkalvolla tapahtuvaan elektroninsiirtoketjuun.
Kierron vaiheet
Kiertoon kuuluu kymmenen vaihetta, joista jokaisessa jokin karboksyylihappo joko sitoo jonkin muun molekyylin tai siitä irtoaa jotakin niin, että se muuttuu toiseksi karboksyylihapoksi. Kaikki vaiheet tapahtuvat eri entsyymien vaikutuksesta. Seuraavissa reaktiokaavoissa käytetään koentsyymi-A-molekyylin rungolle lyhennemerkintää [CoA] ja guanosiiniryhmälle lyhennemerkintää [G], vaikka itse asiassa molemmat ovat suuria ja monimutkaisia molekyylejä.
1. Oksaloetikkahappo reagoi asetyylikoentsyymi-A:n kanssa sitraattisyntaasin katalysoimana, jolloin syntyy sitruunahappoa ja koentsyymi-A vapautuu.
Leikkipankki
Leikkipankki on Mannerheimin Lastensuojeluliiton vuonna 2017 perustama tietokanta. Yksityishenkilöt ja yhteisöt ovat koonneet tietokantaan yli tuhat leikkiä. Leikit on jaoteltu iän, leikkijämäärän, keston, tarvittavan tilan, leikkityypit ja tavoitteiden mukaan.
Sitruunahappokierto
Kierron vaiheet
3. Vesi sitoutuu jälleen cis-akoniittihappoon, mutta toisella tavalla, jolloin syntyy isositruunahappoa. Tätäkin reaktiota katalysoi akonitaasi.
4. Isositruunahaposta lohkeaa vetyioneja ja elektroneja, jolloin syntyy oksalomeripihkahappoa isositraattidehydrogenaasin katalysoimana:
5. Oksalomeripihkahapon keskimmäinen karboksyyliryhmä hajoaa ja siitä lohkeaa hiilidioksidia isositraattidehydrogenaasientsyymin katalysoimana, ja samalla syntyy ketoglutaarihappoa:
6. Ketoglutaarihaposta eroaa toinen hiilidioksidimolekyyli sekä vetyioneja ja elektroneja, mutta samalla siihen sitoutuu koentsyymi-A, jolloin syntyvän molekyylin nimi on sukkinyylikoentsyymi-A. Reaktiota katalysoi α-ketoglutaraattidehydrogenaasi.
Makemake
Makemake (symboli: 16px|🝼, virallisesti 136472 Makemake) on Neptunuksen radan ulkopuolella kiertävä taivaankappale, joka kuuluu Kuiperin vyöhykkeeseen. Sen löysi Michael Brownin johtama ryhmä 31. maaliskuuta 2005. Löydöstä kerrottiin ensimmäisen kerran 29. heinäkuuta 2005. Samana päivänä ilmoitettiin myös Haumean (2003 EL61) ja 136199 Eriksen löytymisestä. Makemaken löytäjät antoivat sille aluksi epävirallisen lempinimen "Easterbunny" (pääsiäispupu) ja se sai myöhemmin tilapäisen nimen 2005 FY9. Kuiperin vyöhykkeen kohteiden luokituksessa Makemake kuuluu cubewanoihin.
Sitruunahappokierto
Kierron vaiheet
7. Koentsyymi-A irtoaa, guanosiinidifosfaattiin (GDB) sitoutuu yksi fosforihappomolekyyli lisää, jolloin se muuttuu runsaasti energiaa sisältäväksi guanosiinitrifosfaatiksi (GTP). Siihen siirtyy huomattava osa kierrossa mukana olevien aineiden kemiallisesta energiasta. Samalla fosforihaposta irtoaa yksi happi- ja kaksi vetyatomia, jotka sitoutuvat sukkinyylikoentsyymi-A:n jäljelle jääneeseen osaan muuttaen sen meripihkahapoksi. Tämä tapahtuu sukkinyylikoentsyymi-A-syntetaasientsyymin katalysoimana.
Makemake
11. heinäkuuta 2008 Makemake luokiteltiin kääpiöplaneetaksi ja plutoidiksi.
Sitruunahappokierto
Kierron vaiheet
8. Meripihkahaposta irtoaa kaksi vetyionia ja kaksi elektronia, jolloin se muuttuu fumaarihapoksi sukkinaattidehydrogenaasin vaikutuksesta:
Makemake
Fyysiset ominaisuudet
Väriltään Makemake on punertava, mikä johtunee pinnalla olevasta metaanijäästä, sillä metaanin läsnäolo näkyy kohteen infrapunaspektrissä. On mahdollista että Makemakella on Pluton tapaan ohut metaanista muodostuva ilmakehä sen ollessa radallaan lähellä Aurinkoa. Makemaken pyörähdysaika on todennäköisesti 7,77 tuntia.
Yang Erche Namu
Yang Erche Namu (s. elokuu 1966) on kiinalainen, mosuo-kansaan kuuluva laulaja, kirjailija ja näyttelijä.
Makemake
Kiertorata
Yksi Makemaken kierros Auringon ympäri kestää 308 vuotta ja rata on monien muiden Kuiperin vyöhykkeen kohteiden tapaan melko eksentrinen. Makemake on Pluton jälkeen kirkkain Kuiperin vyöhykkeen kohde (näennäinen magnitudi +17) ja sen voi havaita jo suurella harrastajakaukoputkella. Tämän vuoksi onkin hieman yllättävää, että kohde löydettiin vasta vuonna 2005. Syynä myöhäiseen löytöajankohtaan on radan suuri inklinaatio: koska Makemaken rata on lähes 30 astetta vinossa Aurinkokunnan tasoon nähden, se sijaitsee suurimman osan ajastaan taivaalla melko kaukana ekliptikasta. Koska Aurinkokunnan kohteiden etsintä keskittyy ekliptikan ympäristöön, kohde pysyi kauan löytymättömissä.
Sitruunahappokierto
Kierron vaiheet
9. Fumaarihappoon sitoutuu vettä fumaraasientsyymin katalysoimana, jolloin se muuttuu omenahapoksi:
Yang Erche Namu
Yang Erche Namu syntyi pieneen kulään lähellä Lugujärveä Yunnanin pohjoisosassa. Hän karkaksi kotoaan 13-vuotiaana ja liittyi tanssi- ja lauluryhnmään. Voittamansa opiskelustipendin turvin hän pääsi opiskelemaan musiikkia Shanghaissa.
Makemake
Kuu
Makemakella havaittiin olevan kuu, joka sai virallisen tunnuksen S/2015 (136472) 1. Se tunnetaan myös lempinimellä MK 2. MK 2:n radan arvioidaan olevan ympyrämäinen ja ratakierroksen kestävän 12 vuorokautta tai pidempään.
Sitruunahappokierto
Kierron vaiheet
10. Omenahaposta irtoaa kaksi vetyionia ja elektronia, jolloin se muuttuu jälleen oksaloetikkahapoksi malaattidehydrogenaasin katalysoimana, minkä jälkeen kierros voi alkaa alusta:
Yang Erche Namu
Kirjailija
Yang Erche Namun esikoiskirja Leaving the Kingdom of Daughters ilmestyi vuonna 1997. Vuoteen 2003 mennessä hän oli kirjoittantu kahdeksat muuta omaan elämäänsä perustuvaa kirjaa. Ensimmäisen englanninkielisen kirjansa Leaving Mother Lake hän kirjoitti yhdessä antropologi Christine Mathieun kanssa.
Kustannusyhtiö Tammi on julkaissut teoksen vuonna 2003 nimellä Tyttö äitien maasta, suomentajana Hanna Talasniemi. Kirja kertoo Namun elämästä mosuo-yhteisössä. Mosuot elävät matrilineaarisessa yhteisössä. Perinteisten avioliittojen sijaan naiset valitsevat rakastajansa, jotka vierailevat heidän luonaan öisin.
Myöhempi ura
Yang Erche Namu on laajentanut uraansa malliksi ja näyttelijäksi. Hän esiintyy amerikkalais-kiinalaisessa elokuvassa Milk and Fashion ravintolan omistajan roolissa.
Namu on tuomaroinut Hunan Satelite Televisionin tuottamassa Happy Boys Voice -laulukilpailussa.
Namu toimii itsenimitettynä mosuo-kansan kulttuurilähettiläänä ja luonnonsuojeluaktivistina. Lisäksi hänellä on majatalo Lugu-järven läheisyydessä.
Lugu-järvellä sijaitsee myös Yang Erche Namun kansainvälinen taidemuseo.
Suomennetut teokset
Tyttö äitien maasta, suomentajana Hanna Talasniemi. Tammi 2003 ISBN 951-31-2320-0
Penthouse (televisiosarja)
Penthouse on televisioyhtiö SBS:n esittämä eteläkorealainen draamasarja. Sen päärooleissa ovat Lee Ji-ah, Kim So-yeon ja Eugene.
Marseille (televisiosarja)
pienoiskuva|Kuvakaappaus sarjasta. Marseille on ranskalainen poliittinen draamasarja. Sarja kertoo Marseillen kaupunginpolitiikan valtataistelusta keskittyen erityisesti kaupungin pitkäaikaisen pormestarin Robert Taron (Gerard Depardieu) ja tämän entisen oppipojan Lucas Barresin (Benoit Magimel) väliseen valtakamppailuun.
Marseillen ensimmäinen tuotantokausi julkaistiin suoratoistopalvelu Netflixissä vuonna 2016. Sarja oli Netflixin ensimmäinen ranskalainen alkuperäistuotanto. Netflix lopetti sarjan tuottamisen toisen tuotantokauden jälkeen.
FS La Motte-Picquet (D645)
La Motte-Picquet on Ranskan laivaston 1988 palvelukseen otettu Georges Leygues -luokan monitoimifregatti.
Marseille (televisiosarja)
Vastaanotto
Marseillen vastaanotto oli pääosin negatiivinen. New York Postin Michael Starr kritisoi sarjan juonikäänteitä tylsiksi ja antoi sille kaksi tähteä viidestä. New York Timesin James Poniewozik taas piti Robert Taron hahmoa liian geneerisenä ja sarjan juonikääteitä naurettavina.
FS La Motte-Picquet (D645)
Valmistus
Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 12. helmikuuta 1982. Se laskettiin vesille 6. helmikuuta 1985 ja otettiin palvelukseen 18. helmikuuta 1988.
Robert Costanzo
Robert Costanzo (s. 20. lokakuuta 1942 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan erityisesti näyteltyään usein rikollista, keskiluokkalaista rakennusmiestä tai poliisia.
Ura
Uransa 1970-luvulla aloittanut Costanzo on esiintynyt jo yli 100 elokuvassa, joista ensimmäinen oli Hikinen iltapäivä. Muita elokuvia ovat muun muassa Bronxin kapinallinen, Golden Club, Myrskyävä sydän, Tuhoisa terapeutti ja Racing Ace. Lisäksi hän on esiintynyt monissa televisiosarjoissa, joista ensimmäinen oli vuonna 1978 sarjassa Rhoda. Costanzo on esiintynyt lähinnä vierailevissa rooleissa televisiosarjoissa, jonka myötä niitä on kertynyt useita, kuten Charlien enkelit, Teho-osasto, Will & Grace, Joey, Päivien viemää, Boston Legal ja Hannah Montana.
Costanzo on tehnyt mittavan uransa aikana myös äänirooleja, joista ensimmäinen ja merkittävin oli animaatiosarjassa Batman vuonna 1992 myöhemmin samana vuonna hän teki yhden ääniroolin televisiosarjaan Beverly Hills 90210. Toinen merkittävä äänirooli oli Philoctetes Herculesissa. Myöhemmin 2010 Costanzo kuultiin Joen äänenä Mafia II -videopelissä.
Louis de Bernières
thumb|right|Louis de Bernières Louis de Bernières (s. 8. joulukuuta 1954) on brittiläinen kirjailija. Hänet tunnetaan kansainvälisesti parhaiten Kapteeni Corellin mandoliini -nimisestä historiallisesta romaanista (1994 ), josta on tehty myös vuonna 2001 ensi-iltansa saanut elokuva.
Nukutepipi
Nukutepipi on saari Ranskan Polynesiassa. Se sijaitsee Tuamotulla ja tarkemmin Îles du Duc de Gloucesterin saariryhmässä. Nukutepipi on Îles de Duc de Gloucesteriin kuuluvista saarista kaakkoisin ja pienin. Se sijaitsee Hereheretuen saarelta yli kaksisataa kilometriä ja Anuanurungan saarelta 22 kilometriä kaakkoon. Eurooppalaiset löysivät saaren vuonna 1767. Atollin pinta-ala on 5,6 neliökilometriä, josta matala laguuni peittää 2,2 neliökilometriä.
Atollilla on pieni lentokenttä, joka otettiin käyttöön 1982.
Pizzicato
pienoiskuva|[[Kontrabasson soittoa pizzicatona.]] pienoiskuva|[[Keski-C, pizzicatona ]]
Pizzicato [] on jousisoittimen soittotapa, jossa soittaja jousella soittamisen sijaan näppäilee kieliä sormilla. Tuloksena on lyhyt, nopeasti sammuva ääni. Soittotavan ensimmäisiä käyttäjiä oli Monteverdi, jonka sävellyksessä Il Combattimento di Tancredi e Clorinda (noin 1638) pizzicato esiintyy tiedättävästi ensimmäistä kertaa musiikin historiassa. Sävellyksessä on ohjeena käyttää kahta oikean käden sormea ja näppäistä kieltä. Monteverdi käytti myös muita uusia soittotapoja, kuten tremoloa, luodakseen uusia sointivärejä ilmaisun korostamiseksi ja tuodakseen musiikkiin tunnelmaa. Vuonna 1756 Leopold Mozart ohjasi soittajaa teoksessaan Versuch einer gründlichen Violinschule soittamaan pizzicaton käyttäen oikean käden etusormea. Tapa on vakiintunut yleisimmäksi pizzicaton soittotavaksi, vaikka toisinaan käytetään myös keskisormea. Pizzicato on melko usein käytetty jousisoitinten soittotapa, joka merkitään nuoteissa myös lyhenteenä pizz.
Panettone
pienoiskuva|250px|Panettone. Panettone on italialainen, Milanon seudulta lähtöisin oleva joulun ja uuden vuoden aikaan tarjoiltava pullamainen kakku. Kakku on levinnyt eri puolille Italiaa ja vuoden 2006 jälkeen myös Alppien pohjoispuolelle. Nimen alkuperä tulee luultavimmin italian kielisestä sanasta pane, leipä, joka -one-acressiivillä tarkoittaa suurta leipää. Panettonessa on ympärillään aina paperinen vyöte, muotti, jossa se on paistettu ja jota ei poisteta paistamisen jälkeenkään. Panettonen valmistus kestää hyvin pitkään, kohottaminen itsessään useita päiviä. Panettone sisältää muun muassa kandeerattua appelsiinia ja sitruunan kuorta (sukaatteja) sekä rusinoita. Panettoneja on saatavissa elintarvikemyymälöistä myös Suomessa ja makuvaihtoehtoja löytyy useita, amarettosta pähkinöihin, ja sisältövaihtoehtoja suklaamassasta vaniljakiisseliin. Panettone säilyy huoneenlämmössä pakkauksessaan useita päiviä. Se tarjoillaan kuuman juoman tai makean viinin kanssa; se sopii aamiaiselle yhtä hyvin kuin kuohuviinilasillisen seuraksi iltapäivällä. Kakkua murretaan käsin, ja palaset laitetaan suoraan suuhun.
Armenak Alatšatšjan
Armenak Alatšatšjan (,, 25. joulukuuta 1930 Aleksandria, Egypti – 4. joulukuuta 2017 Scarborough, Kanada) oli Neuvostoliittoa edustanut koripalloilija, koripallovalmentaja, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Pelintekijänä pelannut Alatšatšjan saavutti Neuvostoliiton miesten maajoukkueessa vuosien 1953–1965 välillä olympiahopeaa Tokiossa 1964 ja neljä Euroopan mestaruutta. Seuratasolla hän edusti pitkään TsSKA Moskovaa ja voitti Euroopan cupin sekä useita Neuvostoliiton mestaruuksia. Hän voitti TsSKA:ssa Euroopan cupin myös valmentajana. Alatšatšjan kuoli Kanadan Scarborough’ssa 86-vuotiaana 4. joulukuuta 2017.
Edward Lasker
thumb|right|[[Savielly Tartakower and Edward Lasker]] Edward Lasker (3. joulukuuta 1885 – 25. maaliskuuta 1981) oli amerikkalainen shakin- ja gonpelaaja. Hän sai kansainvälisen mestarin arvonimen. Lasker oli ammatiltaan insinööri. Hän oli myös kirjailija. Hän oli myös etäistä sukua shakin maailmanmestarille, Emanuel Laskerille.
Kansanomainen puku
Kansanomainen puku on maalaisnaisten tai -miesten vaateparsi, joka seurasi perinteisiä kansanpukuja 1800-luvun puolivälistä lähtien. Kansanomaiset puvut seurasivat hyvin pitkälti myös vanhoja tottumuksia ja tapoja. Puvut olivat käytännöllisiä ja porvarilliseen pukeutumiseen verrattuna varsin vaatimattomia. Kansanomainen puku oli 1900-luvun alkupuolelle asti jokseenkin samanmallinen koko Suomessa. Se erosi tyyliltään vielä selvästi ajanmukaisesta muotipuvusta, vaikka yhdentymistä porvariston vaatetukseen tapahtui koko ajan. Se on uudenaikaisempi muoto kansanpuvusta, joka oli muodissa 1800-luvun puoliväliin saakka. Miehet siirtyivät pukeutumisessaan naisia aiemmin lähemmäs porvaristyylistä pukeutumista. Nykyisin kansanomainen puku ja pukeutuminen on hyvin vapaamuotoinen tulkinta siitä, mitä kukin käsittää kansanomaiseksi perinnepukeutumiseksi. Kansanomainen puku ommellaan käsin. Kansanomaisissa puvuissa on piirteitä menneiden aikojen puvuista ja niissä voi olla osia kansallispuvuista. Myös kierrätysmateriaalia voidaan käyttää.
Sergei Katanandov
Sergei Leonidovitš Katanandov (, s. 21. huhtikuuta 1955 Petroskoi) on venäläinen poliitikko, joka oli Karjalan tasavallan päämies vuosina 1998–2010. Hänen puolueensa on Yhtenäinen Venäjä. Hän on kansallisuudeltaan venäläinen.
Katanandov suoritti vuonna 1977 Petroskoin yliopiston teollisuusrakentamisen ja kunnallistekniikan tiedekunnassa rakennusalan yliopistollisen tutkinnon toimien sen jälkeen työnjohtajana, työmaasta vastaavana insinöörinä, Petroskoin SMU-1:n pääinsinöörinä (operatiivisesta toiminnasta vastaavana teknillisenä johtajana), Petroskoin pääinsinöörinä ja elementtitalonrakentamisosaston päällikkönä. Filosofian kandidaatin tutkinnon lainopista Katanandov suoritti Luoteisessa valtionpalvelun akatemiassa 1994.
Katanandov valittiin Petroskoin kaupunginneuvoston edustajaksi (kaupunginvaltuutetuksi) vuonna 1990. Petroskoin itsehallinnon päämieheksi (kaupunginjohtajaksi) hänet valittiin 17. huhtikuuta 1994 ja Venäjän federaation paikallishallintoneuvoston jäseneksi 29. toukokuuta 1997. Karjalan autonomisen tasavallan hallituksen puheenjohtajaksi Katanandov valittiin 17. toukokuuta 1998. Katanandovista tuli Venäjän kansanedustuslaitoksen ylähuoneen, liittoneuvoston, jäsen 10. kesäkuuta 1998. Karjalan tasavallan päämieheksi (ennen hallituksen puheenjohtaja) hänet valittiin kansanäänestyksessä 26. maaliskuuta 2000.
Katanandov on naimisissa Natalja Leonidovnan kanssa ja heillä on kaksi lasta, Aleksandr ja Denis, ja viisi lastenlasta.
Katanandov ei kannata puunvientimaksujen korotusta. Venäjän federaation virallinen lehti Rossijskaja gazeta kritisoi Katanandovia siitä, ettei hän ollut Vladimir Putinin tavoitettavissa puhelimitse. Katanandov pahoitteli tapahtunutta.
Kesäkuussa 2010 presidentti Dmitri Medvedev nimitti hänen seuraajakseen Karjalan tasavallan päämieheksi Andrei Nelidovin.
Muodonmuutoksia
Muodonmuutoksia (, ”Muodonmuutosten kirjat”) on Ovidiuksen kirjoittama latinankielinen runoteos. Se kertoo yli 250 kreikkalais-roomalaisen mytologian myyttiä ja kuvaa maailman historian sen luomisesta Julius Caesarin jumalaksi korottamiseen myyttis-historiallisena esityksenä. Runoelmaa voidaan pitää Ovidiuksen pääteoksena.
Vaikka Muodonmuutoksia voidaan lukea eeppiseksi runoelmaksi, sen luokittelu on vaikeaa teoksen vaihtelevien tyylien ja sävyjen vuoksi. Keskeinen teema runoelmassa ovat sen nimen mukaisesti erilaiset muodonmuutokset eli metamorfoosit. Ovidius sai aiheensa muodonmuutoksista kertovasta runoudesta ja varhaisemmista myyteistä. Ovidius kuitenkin kuvaa myytit vapaasti omalla tavallaan. Teos on merkittävä lähde antiikin mytologiaan ja monet sen kertomukset tunnetaan ennen kaikkea tai jopa pelkästään Ovidiuksen esittämässä muodossa.
Teos on eräs läntisen kirjallisuuden vaikutusvaltaisimpia ja juuri sen kuvaukset antiikin myyteistä ovat vaikuttaneet lukuisiin kirjailijoihin ja taiteilijoihin erityisesti renessanssin aikana.
Syrjä
Syrjä voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Sukunimenä usealla suomalaisilla henkilöllä:
Muodonmuutoksia
Teoksen synty, lähteet ja esikuvat
Ovidius eli vuosina 43 eaa. – 17/18 jaa. Hänen varhaisemmat teoksensa, kuten runoelmat Rakastamisen taito (Ars amatoria) ja Rakkauden parannuskeinot (Remedia amoris), olivat aiheiltaan kevyempiä. Niiden jälkeen Ovidius selvästi katsoi, että hänen oli aika siirtyä vakavampiin aiheisiin ja laajempiin eepoksiin. Muodonmuutoksia-teoksessa hän tarjosi kreikkalais-roomalaisesta mytologiasta kaikenkattavan esityksen. Teos oli lähes valmis vuonna 8 jaa. juuri ennen Ovidiuksen karkotusta Roomasta. Ovidius oli osoittanut oppineisuutta mytologian alalla jo varhaisemmissa teoksissaan, ja muun muassa Rakastamisen taito viittaa myytteihin usein. Myös kokoelma Heroides oli liittynyt lähes kokonaan myyttien maailmaan. Samaan aikaan Muodonmuutosten kanssa Ovidius kirjoitti teosta Fasti, joka käsitteli roomalaista kalenteria ja vuodenkierron eri juhliin liittyviä myyttejä.
Erilaiset muodonmuutoskuvaukset, kuten kuvaukset ihmisten muuttumisesta erilaisiksi eläimiksi, kasveiksi ja luonnonilmiöiksi, ovat antiikin ajan mytologiassa yleinen aihe. Luonnonilmiöitä on näin selitetty esittämällä ne antropomorfisessa muodossa, toisin sanoen niiden taustalle on oletettu inhimillinen tekijä tai ihmissielu, kun ihminen on joskus aiemmin muuttunut esimerkiksi linnuksi tai puuksi. Ovidiukselle ja hänen aikanaan yleisemminkin myytit toimivat korkeammalla tasolla, eettisinä kertomuksina, jotka suhtautuivat roomalaisen yhteiskunnan moraaliin ja arvoihin, sekä henkilöhahmojen tunteiden ja näiden kohtaamien psykologisten ongelmien esityksenä. Näin myytit saivat hänen käsittelyssään uuden merkityksen.
Ovidius kuitenkin pyrki ajalleen tyypillisesti poikkeamaan suuresti esikuvistaan ja selvästi muokkasi kaikkea aineistoaan huolimatta aineiston alkuperästä. Antiikin kirjallisuudessa usein esiintyvien myyttien tapauksessa, kuten Ion myytissä, Ovidius järjestelee ja muokkaa aineistoa niin, että voi tuoda esille omat suosikkiaiheensa ja painottaa teoksensa pääteemoja. Vähemmän tunnettujen myyttien tapauksessa Ovidiuksella oli enemmän mahdollisuutta käyttää omia luovia kykyjään aineiston laajentamiseksi. Ovidiuksen teos oli huomattavasti aiempia muodonmuutosmyyttikokoelmia laajempi, ja lisäksi sovelsi kronologista kehystä ja liitti itsensä Rooman historiankirjoitukseen.
Käsikirjoitushistoria
pienois|[[Pygmalionin tarina. Jean Raoux, 1717.]] Ovidius sanoo itse heittäneensä käsikirjoituksensa tuleen ennen lähtöään Roomasta maanpakoon. Käsikirjoitusta ei tuolloin vielä oltu viimeistelty julkaisukuntoon. Lähes valmiista käsikirjoituksesta oli kuitenkin jo liikkeellä kopioita, jotka todennäköisesti poikkesivat toisistaan jonkin verran.
Ovidiuksen teos oli ensimmäisillä vuosisadoilla hyvin suosittu. Tuolta ajalta siitä ei kuitenkaan ole säilynyt yhtään käsikirjoitusta eikä edes sellaisen katkelmaa. Käsikirjoitusta ei tunneta edes karolingisen renessanssin ajalta, jolloin antiikin kirjallisuuden kopiointi lisääntyi huomattavasti. 800- ja 900-luvuilta teoksesta tunnetaan joitakin katkelmia. Teoksen ensimmäiset kokonaiset käsikirjoitukset ovat peräisin 1000-luvulta. Tämän jälkeen runoelma sai jälleen uutta suosiota ja sitä kopioitiin siinä määrin, että ajalta ennen kirjapainotaitoa runoelmasta tunnetaan noin 400 käsikirjoitusta. Kokonaisia käsikirjoituksia tai merkittävimpiä katkelmia on yhteensä noin 45. Ne kaikki palautuvat yhteen gallialaiseen arkkityyppin.
Nikolaes Heinsius teki merkittävää työtä teoksen käsikirjoitusten kokoamiseksi 1600-luvulla. Hän kokosi yli 100 käsikirjoitusta ja sai tietoja lukuisista muista kirjeenvaihdon välityksellä.
Käsikirjoitushistorian vuoksi teoksesta ei ole saatu muodostettua yhtä täysin tyydyttävää ja yleisesti hyväksyttyä tekstiversiota. Runoelmasta on kaksi nykyaikaista kriittistä laitosta: Toinen on William S. Andersonin (Teubner, 1977) ja toinen R. J. Tarrantin (Oxford Clarendon Press, 2004) toimittama.
Sisältö
Ovidiuksen teos käsittää 15 kirjaa ja kertoo noin 250 myyttitarinaa. Runoelma on kirjoitettu eeppiselle runoudelle tyypillisesti daktyylisessä heksametrissa, siinä missä Ovidiuksen kaikki muut teokset on kirjoitettu elegiamitassa. Eeppiselle runoudelle tyypillisesti runoelma on myös hyvin pitkä. Näistä piirteistä huolimatta teos ei kuitenkaan ole puhtaasti eeppinen runoelma, koska se ei seuraa minkään yhden päähenkilön vaiheita. Se on ennemmin kokoelma hajanaisia kertomuksia, joita toistuvat teemat ja kerrontatekniikka sitovat yhteen.
Rakenne ja teemat
Myyttikertomukset Ovidius esittää suurin piirtein kronologisessa järjestyksessä. Myyttien ristiriitaisuuksien vuoksi tämä ei kuitenkaan ole aina täysin mahdollista. Kronologia etenee maailman luomisesta Ovidiuksen omaan aikaan eli keisari Augustuksen aikaan. Aikajärjestyksen ohella kertomuksia on liitetty yhteen esimerkiksi yhteisten henkilöiden, paikkojen tai tapahtumien perusteella, tai erilaisilla löyhillä aasinsilloilla.
Kronologisesta järjestyksestä huolimatta tutkijat ovat jakaneet teoksen kertomukset aiheen perusteella kolmeen osaan seuraavasti:
Kertomuksia yhdistää ennen kaikkea se, että jokaiseen liittyy joku vähintään pieni muodonmuutos. Muodonmuutokset kuvaavat sitä teoksen perusajatusta, ettei maailma pysy paikallaan vaan on jatkuvan muutoksen alainen. Muutos esitetään oleellisena osana maailmaa ja luontoa: kaikki luonnossa tapahtuva synty, kasvu, kukoistus ja kuolema on muutosta.
Muodonmuutoksia on monenlaisia, esimerkiksi ihmisen muuttuminen eläimeksi (kuten Ion muuttuminen lehmäksi), kasviksi (Dafnen muuttuminen laakeripuuksi) tai muuksi luonnonkohteeksi (neidon muuttuminen lähteeksi); eläinten muuttuminen ihmisiksi (Ion muuttuminen takaisin ihmiseksi, kansan luominen muurahaisista); nymfin muuttuminen luonnonilmiöksi (Ekhon muuttuminen kaiuksi); ja esineen muuttuminen tähtikuvioksi (Ariadnen kruunu).
Eräs toistuvista teemoista runoelmassa on Ovidiuksen muiden teosten tavoin rakkaus, elämänvoiman osa, joka henkilöityy Amorin eli Cupidon hahmoon. Tämä roomalaisen pantheonin vähäpätöisempiin jumaluuksiin kuuluva jumala liikuttelee sekä ihmisiä että jumalia ja tekee muut jumalat usein nöyryytetyiksi ja naurunalaisiksi.
Ovidius sisällyttää teokseensa useita antiikin kirjallisuuden lajityyppejä: siitä on löydettävissä muun muassa tragediaa, novellimaisia rakkaustarinoita, hymnejä jumalille, sankarien ylistyksiä, valitusrunoja, paimenruno tai sellaisen parodia, oikeuspuheita, sisäisiä monologeja, rakkauskirje sekä pythagoralainen filosofinen opetusrunoelma. Osa kertomuksista esitetään episodeina toisten kertomusten sisällä.
Kirjat
pienois|pysty|Kuvitusta [[Pyramos ja Thisbe|Pyramoksen ja Thisben tarinaan Muodonmuutosten ensimmäisen englanninkielisen, William Caxtonin tekemän käännöksen käsikirjoituksesta vuodelta 1480.]] Tässä on lueteltu merkittävimpiä teoksen kertomuksista ja henkilöhahmoista kirjoittain; nimistön osalta on seurattu suomennosta, jossa kreikkalaiset nimet ovat muutoin yleensä kreikkalaisessa muodossa, mutta jumalten nimet roomalaisessa muodossa:
Kirja II – Auringon palatsi · Faethon ja Foibos · maailmanpalo · Klymene ja heliadit · Cygnus · Juppiter ja Kallisto · korppi ja varis · Apollo ja Koronis · Okyrhoe · Apollon karja ja Battos · Mercurius ja Herse · Pallas ja Aglauroksen kateus · Juppiter ja Europe.
Kirja III – Kadmos ja Theban perustaminen · Diana ja Aktaion · Semele ja Bacchuksen syntymä · Teiresias · Narkissos ja Ekho · Pentheus ja Bacchus · Akoites ja Maionian merimiehet.
Kirja V – Perseuksen taistelu Kefeuksen hovissa · Perseus, Proitos ja Polydektes · Pallas kohtaa muusat Helikon-vuorella · Pyreneus · Pieroksen tyttäret · Ceres ja Tyfoeus · Proserpinan ryöstö · Kyane · Askalafos · seireenit · Arethusa ja Alfeios · Triptolemos ja Lynkos.
Kirja VI – Pallas ja Arakhne · Niobe ja Latona · lyykialaiset talonpojat · Apollo ja Marsyas · Pelops · Tereus, Prokne ja Filomela · Boreas ja Oreithyia · Kalais ja Zetes.
Kirja VII – Medeia ja Iason · Medeia ja Aison · Medeia ja Pelias · Aigeus ja Theseus · Minos · Aiakos ja Ateenan lähetystö · rutto Aiginassa · myrmidonit · Kefalos, Prokris ja Aurora · Dianan koira.
Kirja VIII – Minos, Nisos ja Skylla · Minotauros ja labyrintti · Theseus ja Ariadne · Daidalos ja Ikaros · Perdiks, Meleagros ja Kalydonin metsäkarju · Althaia ja Meleagros · Akheloos ja nymfit · ekhinadit ja Perimele · Filemon ja Baukis · Erysikhthon ja Mestra.
Kirja IX – Akheloos ja Herakles · Herakles, Nessos, Likhas ja Deianeira · Herakleen kuolema ja jumalaksi korottaminen (apoteoosi) · Alkmene ja Herakleen syntymä · Dryope · Iolaos ja Kallirrhoen pojat · Byblis ja Kaunos · Ifis ja Ianthe.
Kirja X – Orfeus ja Eurydike · Kyparissos · Juppiter ja Ganymedes · Apollo ja Hyakinthos · Amathusin häpeät · Pygmalion · Kinyras ja Myrrha · Venus ja Adonis · Atalante ja Hippomenes.
Kirja XI – Orfeuksen kuolema · Midas · Pan ja Apollo · Troijan perustaminen · Peleus ja Thetis · Daidalion ja Khione · Keyks ja Alkyone · Alkyone ja Morfeus · Aisakos ja Hesperie.
Kirja XII – Sotaretki Troijaa vastaan · Troijan sota · Akhilleus ja Kyknos · Kainis · lapiittien ja kentaurien tappelu · Nestor ja Herakles · Akhilleuksen kuolema.
Kirja XIII – Aias, Odysseus ja Akhilleuksen aseet · Troijan kukistuminen · Hekabe, Polyksene, Polydoros ja Polymestor · Auroran suru ja memnonidit · Aineiaan matkat Delokseen ja Sisiliaan · Anioksen lapset · Orionin tyttäret · Skylla · Akis, Galateia ja Polyfemos · Skylla ja Glaukos.
Kirja XIV – Glaukos, Kirke ja Skylla · Aineiaan matka Italiaan · Aineiaan käynti manalassa ja Sibylla · Akhaimenideen tarina Polyfemoksesta · Aioloksen tuulisäkki · laistrygonit · Kirken saari · Picus ja Canens · Caietan hautaus · Diomedes · Apulian paimen ja nymfit · Kybele ja Aineiaan laivat · Ardean tuho ja Turnuksen kuolema · Aineiaan voitto ja jumalaksi korottaminen · Alban kuninkaat · Pomona ja Vertumnus · Rooman perustaminen ja sabiinit · Romuluksen ja Hersilian jumalaksi korottaminen.
Kirja XV – Numa ja Krotonin perustaminen · Pythagoraan opit · Numan kuolema ja Egeria · Hippolytos · Tages · Romuluksen keihäs · Cipus · Asklepios · Julius Caesarin teot ja jumalaksi korottaminen · Augustuksen ylistys · epilogi.
Vaikutus
pienois|Diana ja Kallisto. [[Tizian, 1556–1559.]]
Ovidiuksen teoksella on ollut huomattava vaikutus länsimaiseen kulttuuriin erityisesti renessanssiaikana. Sen kohtauksia on kuvattu lukemattomissa tunnettujen taiteilijoiden maalauksissa ja kuvapatsaissa, ja se on vaikuttanut huomattavasti kirjallisuuteen. Teoksen merkitys on siinä, että vaikkakaan suurin osa Ovidiuksen kertomista myyteistä ei ollut peräisin häneltä itseltään vaan Hesiodokselta ja Homerokselta, monille myöhemmille taiteilijoille juuri hänen teoksensa oli lähde näihin myytteihin ja esitti näin kertomuksista sen version, johon myöhemmät taiteilijat perustivat omat teoksensa.
Tämän vuoksi onkin esitetty, että eurooppalainen taide voisi olla ilman Ovidiuksen Muodonmuutoksia jopa köyhempi kuin ilman Homeroksen teoksia. Teos on inspiroinut muun muassa Geoffrey Chauceria, William Shakespearea, Dantea, Giovanni Boccacciota sekä Tiziania. Ovidiuksen teoksen ja sen inspiroimien taideteosten kautta tunnetaan edelleen lukemattomat antiikin ajalta peräisin olevat ajatukset ja käsitteet, kuten Asklepioksen ja Mercuriuksen sauva, Amorin nuolet, Feeniks-lintu, Minervan pöllö tai Arkadian paratiisimaisuus.
Suomennos
Alpo Röntyn heksametrinen kokonaissuomennos teoksesta ilmestyi WSOY:n kustantamana 1997. Jan Blomstedt arvosteli kirjan Helsingin Sanomissa. Blomstedt totesi Ovidiuksen esittävän myytit muotoaan muuttavina, uusiksi tyyliteltyinä runoaihelmina. Runoilija käsittelee myyttejä juttuina, joita kerrotaan omaksi ja kuulijoiden iloksi. Tarkoituksena ei ole moraalinen opetus tai ylevien tunteiden herättäminen. Muodonmuutosten ohella eepoksen toinen toistuva teema on rakkaus eri muodoissaan. ”Alpo Rönty ansaitsee hatunnoston kunnianhimoisesta käännöstyöstään, joskin se aika ajoin näyttää epätasaiselta suosiessaan milloin vanhahtavaa milloin taas liiankin slangimaista tyyliä.”
Jim Craig
James Downey ”Jim” Craig (s. 31. toukokuuta 1957 North Easton, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen uransa lopettanut jääkiekkomaalivahti.
Ura
Craigillä on neljä veljeä ja kolme siskoa. Craigin äiti kuoli vuonna 1977 ja isä vuonna 1988. Craig oppi luistelemaan seitsenvuotiaana ja alkoi heti pelata maalivahtina. Craig pelasi juniorina kotikaupunkinsa North Eastonin Oliver Ames -high schoolin jääkiekkojoukkueessa neljä kautta vuosina 1971–1975. Näiden neljän kauden aikana hän voitti 54 ottelua, pelasi yhden tasan ja hävisi vain kaksi. Hänet valittiin kaikkina neljänä kautena Massachusettsin high school -sarjan ensimmäiseen tähdistökentälliseen ja vuonna 1975 Oliver Amesin joukkue voitti sarjan mestaruuden.
High schoolin jälkeen Craig aloitti Bostonin yliopiston vuonna 1975. Hän ei kuitenkaan pelannut jääkiekkoa yliopiston ykkösjoukkueessa ensimmäisellä kaudella (1975–1976). Craig pelasi yliopiston ykkösjoukkueessa kolme kautta vuosina 1976–1979 ja voitti 55 ottelua, hävisi kuusi ja pelasi kolme tasan. Bostonin yliopisto voitti NCAA:n mestaruuden vuonna 1978. Atlanta Flames varasi Craigin NHL:n vuoden 1977 varaustilaisuudessa neljännellä kierroksella numerolla 72. Cincinnati Stingers varasi hänet samana vuonna WHA:n varaustilaisuudessa vuorolla 79. Craig valittiin vuonna 1979 Yhdysvaltojen maajoukkueeseen jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuihin. Yhdysvallat sijoittui maailmanmestaruusturnauksessa seitsemänneksi.
Craig pelasi kaudella 1979–1980 Yhdysvaltojen maajoukkueessa, joka valmistautui Lake Placidin talviolympialaisiin. Hän pelasi olympialaisissa kaikissa Yhdysvaltojen otteluissa maalivahtina ja voitti otteluista kuusi ja pelasi yhden tasan. Ratkaisevassa ottelussa Neuvostoliittoa vastaan Craig torjui 39 kertaa ja Yhdysvallat voitti ottelun 4–3. Yhdysvallat voitti yllättäen olympiakultaa. Yllättävää voittoa kutsutaan nimellä "Miracle on ice". Craigista tuli olympialaisten jälkeen suuri kuuluisuus Yhdysvalloissa. Hän solmi NHL-sopimuksen kolme päivää olympiakullan voiton jälkeen ja pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa 1. maaliskuuta 1980 Atlanta Flamesissä. Craig torjui ottelussa 24 kertaa ja Atlanta voitti ottelun 4–1. Craig oli Sports Illustrated -lehden kannessa 10. maaliskuuta. Hän pelasi Atlantassa loppu kauden aikana vielä kolme ottelua, jotka joukkue hävisi. Seuraavana kesänä Atlanta myi Craigin Boston Bruinsiin, josta se sai vaihdossa toisen ja kolmannen kierroksen varausoikeuden.