Pohjois-Amerikan_ylätasangon_intiaanit
Historia
Ylänköintiaanit omaksuivat hevosen 1700-luvun alussa muilta intiaaneilta, joille hevonen oli siirtynyt eurooppalaisilta mm. ryöstämällä ja kaupan kautta. Hevonen siirtyi ylätasangoille ensiksi lattapäille ja nez perceille shoshoneita. Tämä korvasi laajoilla alueilla aikaa myöten kanootit liikkumisvälineenä ja toi vapautta. Nez percet ja cayusat olivat varsinkin niitä, jotka käyttivät paljon hevosia. Mm. lattapäät ja colvillet lähtivät tällöin metsästämään biisoneita tasangoille ja ryöstämäänkin, koska pitivät vanhastaan joitain lyhytheinäpreerian alueita heimonsa biisonimaina. Monta eri heimoa lähti yhdessä, koska vastassa olivat mustajalat ja crowt, jotka tosin usein sotivat keskenään. Monesti sotimisen jälkeen solmittiin pian rauha, jotta voitaisiin käydä kauppaa. Aselepo kuitenkin särkyi helposti. Näillä kauppa- ja metsästysretkillä kävivät mm. spokanet ja nez percetkin. Vastapainoksi preeriaintiaanit tekivät sotaretkiä Idahoon. Ylätasangon intiaanit ostivat preerialta tuolloin mm. mokkasiineja ja nahkalaukkuja. Ylätasangon intiaanitkin omaksuivat muilta intiaaneilta hevosen vuosina 1690-1730, lopullisesti noin v. 1800, mutta samalla erilaiset taudit tulivat intiaanien niskaan. Vuonna 1782 noin puolet sanpoil-heimosta kuoli isorokkoon. Columbiajoen laakso sopi hyvin villihevosille. Niinpä yakimat ja sahaptinit alkoivat pitää hevosia, ja cayuset levittivät edelleen hevosiaan, mm appaloosa-hevosta. Ylätasangon intiaanien elämä oli ennen valkoisten tuloa ollut melko rauhallista eikä keskinäisiä sotia ollut. Heimojen väliset sodat eivät myöskään alkaneet ylätasangolla hevosen tulon jälkeen tosin kuin preerialla. Valkoiset Lewis ja Clark tekivät alueelle retken ensi kertaa 1805, ja turkiskauppa levisi rannikolta ja idästä käsin 1810-luvulla. 1830-luvulla jesuiitat tekivät lähetystyötä ja onnistuivat ajan kuluessa käännyttämään suuren osan intiaaneja katoliseen uskoon. Mutta 1830-luvun alussa myös intiaanien omat uskonnollis-poliittiset hurmosliikkeet alkoivat nousta täällä. Näissä liikkeissä oli perinteisiä intiaanien uskomuksia ja myöhemmin myös kristinuskosta lainattuja vaikutteita. Nämä liikkeet pyrkivät rituaaleillaan eroon valkoisista ja lienevät vaikuttaneet joitakin intiaanisotia edistävästi. 1840-luvulla amerikkalaiset uudisasukkaat ja kullanetsijät tulivat Idahoon ja Oregoniin. Ylätasangon intiaanit sotivat valkoisten kanssa 1840- ja 1850-luvuilla ja myöhemminkin. Esimerkiksi sahaptinit eli nez percet vastustivat valkoisia turkismetsästäjiä 1830-luvulla. Vuoden 1853 isorokko oli intiaanien mielestä valkoisten tahallaan aiheuttama. Vuonna 1855 valkoiset määräsivät alueen intiaanit reservaatteihin, ja moni päällikkö taipui pakon edessä, mutta pian puhkesi kapina. Yakimojen päällikkö Kamamaiakin oli vuosia koettanut saada intiaanit taisteluun vastaan, mutta monet olivat ajatusta vastustaneet. Intiaanisota alkoi siitä, kun yakimat ja wallawallat tappoivat joitakin kullanetsijöitä. Monet heimot olivat nyt sotapolulla yakimoiden selvästi johtaessa, mutta tavallisesti vain osa kustakin heimosta lähti taisteluun valkoisia vastaan. Intiaaneilla oli vain vähän tuliaseita, mutta toisella puolen valkoisten armeijan ja paikallisen miliisin välinen huono yhteistyö heikensi pitkän aikaa valkoisten sotilaallista iskukykyä. Intiaanit pelkäsivät valkoisten harvoja tykkejä. Yleensä valkoiset voittivat vuosina 1855–1856 Washingtonin länsi- ja keksiosissa käydyt taistelut, jotka jatkuivat seuraavina vuosina enää pelkkinä kahakoina. Vuonna 1858 sota voimistui Itä-Washingtonissa ja Oregonin koillisoissa, kun paikalliset heimot liittyivät siihen. Tämä uusi taistelujen aalto vei intiaanit tappioon, mutta toisaalta melko vähän intiaaneja kuoli. Sodassa hirtettiin 24 intiaania.