cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jerry Schatzberg
Schatzberg syntyi Bronxissa, New Yorkissa. Aloittaessaan elokuvauraansa 1970-luvun alussa hän oli jo ennättänyt luoda ansiokkaan työuran valokuvaajana; kenties kansainvälisesti tunnetuin valokuva on Bob Dylanista levyn Blonde on Blonde (1966) kannessa. Hänen valokuviaan on lisäksi ollut muiden muassa sellaisissa lehdissä kuin Voguessa, Esquiressa ja McCallsissa.
Finnlines
thumb|[[M/S Finnstar|M/S Finnstar]] thumb|Finnlinesin laivoja Helsingissä thumb|[[M/S Finnforest|M/S Finnforest Helsingissä]]
Finnlines on yksi Itämeren, Pohjanmeren ja Biskajanlahden johtavista rahti- ja matkustajaliikennevarustamoista. Yhtiö on osa italialaista Grimaldi-konsernia, joka on yksi maailman suurimmista roro-varustamoista ja suurin matkustajia ja rahtia kuljettava ”Motorways of the Sea” -operaattori Euroopassa. Tämä yhteistyö mahdollistaa Finnlinesin tarjoamaan linjaliikennepalveluita Välimeren, Pohjois-Euroopan, Länsi-Afrikan, Pohjois- ja Etelä-Amerikan, Kiinan, Etelä-Korean ja Australian välillä.
Finnlinesin matkustaja-rahtilaivat tarjoavat palveluja Suomesta Saksaan ja Ahvenanmaan kautta Ruotsiin sekä Ruotsista Saksaan. Rahtilaivat liikennöivät Itämerellä, Pohjanmerellä ja Biskajalla. Vuonna 2022 Finnlines omisti 23 laivaa, joista yhtiön omassa liikenteessä oli 21.
Historia
Finnlines oli Enso-Gutzeitin tytäryhtiö, kunnes vuonna 1982 Enso myi omistuksensa muille suomalaisille teollisuusyrityksille.
Laivaston kehitys
Samana vuonna, kun Finnlines perustettiin, yhtiö osti kuusi vanhaa höyrylaivaa. Suurin aluksista oli Tanskasta ostettu S/S Tornator. Hieman pienemmät Atlantin-liikenteeseen sijoitetut alukset, S/S Pankakoski ja S/S Hamina, olivat 5 400 dwt:n kokoisia entisiä Pohjois-Amerikan Suurten järvien malminkuljetusaluksia. Kolme pienempää alusta tulivat Euroopan sisäiseen liikenteeseen. Seuraavan vuoden helmikuussa S/S Tornator aloitti yhtiön linjaliikenteen, kun se kuljetti Atlantin yli Raumalta 5 667 tonnia paperia ja sellua.
Yhtiön ensimmäinen uusi laiva rakennettiin Alankomaissa vuonna 1951 ja kolmen uuden aluksen sarja, M/S Finnpulp, M/S Finntrader ja M/S Finnsailor valmistui vuonna 1953. Atlantin liikenteessä olevista vanhoista höyrylaivoista voitiin näin luopua. Säännöllinen linjaliikenne Englantiin alkoi vuonna 1955. Vuonna 1956 laivasto kasvoi jälleen uudella aluksella, kun M/S Finnmerchant tuli liikenteeseen. Vuonna 1958 M/S Finnboard liittyi laivastoon. Samana vuonna alkoivat myös viikoittaiset lähdöt Yhdysvaltoihin. M/S Finnforest, M/S Finneagle ja M/S Finnclipper tulivat laivastoon 1960-luvulla.
Vuonna 1962 Finnlines tilasi reitille Hanko–Gotlanti–Travemünde ensimmäisen jäävahvistetun M/S Hansa Express -nimisen autolautan. Laiva todettiin kuitenkin liian pieneksi ja seuraavana talvena sen matkustajakapasiteettia kasvatettiin 133:sta 179:ään. Lisäksi alusta pidennettiin. Vuonna 1963 alus siirtyi reitille Helsinki–Kalmar–Travemünde, koska Hangon havaittiin olevan liian pieni ja kaukana.
Vuonna 1966 aloittivat M/S Finnpartner ja M/S Finnhansa liikennöinnin Helsingin ja Travemünden välillä. Alukset olivat ensimmäisiä Suomessa rakennettuja matkustaja-autolauttoja. Laivat olivat hyvä reitti Suomesta Saksaan suuntautuvalle rekkaliikenteelle, joka oli kasvussa tuolloin.
Matkustajaliikenteen rajoittuessa kesäsesonkiin, muina aikoina täytyi autolauttoja käyttää tehokkaasti rahtiliikenteessä. Tämän vuoksi yhtiö kehitti pyörillä lastia liikuttelevan Finnflow-lastinkäsittelyjärjestelmän. Vuonna 1969 valmistunut M/S Finncarrier oli prototyyppi, jossa käytettiin Finnflowta. Vuosina 1972–1973 Finncarrierille rakennettiin parannellut sisaralukset, M/S Finnfellow ja M/S Hans Gutzeit.
Vuonna 1977 valmistunut GTS Finnjet oli maailman ensimmäinen kaasuturbiinimoottoreita käyttävä matkustaja-autolautta. Alun perin sen olisi pitänyt liikennöidä Helsingistä Travemündeen 22 tunnissa, mutta öljykriisin vuoksi alukseen lisättiin dieselmoottorit, joilla ajettiin hiljaisina aikoina.
1980-luvun alussa Englannin liikenteeseen tuli niin sanottuja jumbo ro-ro-aluksia (M/S Oihonna, M/S Arcturus ja M/S Finnmerchant). Itämeren liikenteeseen näitä aluksia tuli myöhemmin (M/S Antares ja M/S Finnsailor).
Vuonna 1986 Enso-Gutzeitin myytyä GTS Finnjetin Effoalle loppui Finnlinesin oma Itämeren matkustajaliikenne.
1990–2010
Laman alkaessa Suomessa 1990-luvun alussa, tilasi yhtiö Puolasta kolme niin sanottua ”combi roro-alusta”. Alukset olivat nimeltään M/S Finnpartner, M/S Finntrader ja M/S Finnhansa. Myöhemmin Finnlines tilasi vielä M/S Transeuropa -aluksen samalta puolalaiselta telakalta. Nämä laivat alkoivat liikennöidä Suomen ja Saksan välillä vuosina 1994–1995. Saman vuosikymmenen lopussa Finnlines osti kaksi alusta Espanjasta. Alukset olivat M/S Finneagle ja M/S Finnclipper. Vuonna 2004 yhtiö tilasi Fincantieri-telakalta, Italiasta viisi uutta matkustajarahtilaivaa. Alukset olivat nimeltään M/S Finnstar, M/S Finnmaid, M/S Finnlady, M/S Europalink ja M/S Nordlink. Aluksiin mahtuu 500 matkustajaa.
2010–
Finnlines ilmoitti 24. elokuuta 2007 tilaavansa Kiinasta kuusi uutta ro-ro-alusta. Alukset maksoivat 240 miljoonaa euroa ja ne toimitettiin vuosina 2011–2012. Uudet alukset olivat jäävahvisteisia ja ne tulivat korvaamaan käytössä olevaa vuokrakalustoa. Ensimmäiset alukset luovutettiin huhti-toukokuussa 2011 ja niiden nimet olivat M/S Finnbreeze ja M/S Finnsea. Seuraavat kaksi (M/S Finnsky ja M/S Finnsun) luovutettiin vuoden 2012 alussa ja viimeiset kaksi (M/S Finntide ja M/S Finnwave) vuoden 2012 lopulla.
Reitillä Naantali–Långnäs–Kapellskär Finnlines liikennöi aluksilla M/S Finnfellow ja M/S Finnswan. Tammikuussa 2020 Finnlines vahvisti tilaavansa reitille kaksi uutta Superstar-sarjan ro-pax-laivaa reitille. Alukset rakennetaan Kiinan pohjoisella Weihaissa sijaitsevalla CMJL-telakalla. Uudet laivat M/S Finncanopus ja M/S Finnsirius tulevat liikenteeseen vuonna 2023. Varustamo nostaa matkustajamäärän laivoilla nykyisestä noin 500:sta 1 100:een ja ilmoitti julkisuudessa pyrkivänsä Suomen ja Ruotsin välisille risteily- ja konferenssimarkkinoille. Laivat ovat hybridilaivoja, joissa maasähköliitäntä ja litium-ioni-akut  mahdollistavat päästöttömät satamatoiminnot.
Vuonna 2022 Finnlines otti käyttöönsä kolme tilaamaansa Eco-luokan hybridialusta, Pohjanmeren rahtiliikenteeseen tulivat M/S Finneco I, II  ja III, jotka on rakennettu  Kiinan Nanjing Jinling-telakalla. Alukset ovat osa Grimaldi-varustamon 12 aluksen sarjaa, joista ensimmäinen otettiin käyttöön Välimerellä syksyllä 2020.
Nykyiset
Tämä luettelo sisältää nykyiset, vuonna 2021 Finnlinesin omistamat alukset, joista osa on voinut olla aiemmin eri nimellä.
Lähde: Finnlines
Uudisrakennukset
Lähde: Hufvudstadsbladet
Aikaisemmat
Tämä luettelo sisältää aikaisemmin Finnlinesin liikenteessä olleita aluksia. Luettelossa ei ole nykyisin eri nimellä Finnlinesin liikenteessä olevia aluksia.
Lähde: Fakta om fartyg
Toiminta-alue
thumb|M/S Baltica Finnlines operoi seuraaviin satamiin :
Jaan Teemant
pienoiskuva|Jaan Teemant. Jaan Teemant (24. syyskuuta 1872 Vigala, Läänemaa, Venäjän keisarikunta – heinäkuu 1941? Tallinna, Viron SNT, Neuvostoliitto) oli virolainen poliitikko, joka toimi Viron riigivanemina eli pääministerinä ja valtionpäämiehenä vuosina 1925–1927 ja 1932. Hän oli aikanaan Viron näkyvimpiä poliitikkoja. Hänet vangittiin ja todennäköisesti teloitettiin Viron ensimmäisen neuvostomiehityksen aikana.
Ennen Viron itsenäisyyttä
Teemant kävi koulua yksityisessä Hugo Treffnerin kymnaasissa Tartossa ja valmistui Pietarin yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta vuonna 1901. Hän työskenteli asianajajana Tallinnassa, ja hänet valittiin Tallinnan kaupunginvaltuustoon vuonna 1904. Teemant osallistui vuoden 1905 vallankumouksen aikana Viron radikaalien kansallismielisten toimintaan. Hänet valittiin Tarton Bürgermusse-talossa 27. marraskuuta 1905 järjestetyn yleisvirolaisen kansalaiskokouksen puheenjohtajaksi. Vaalin hävinneen Jaan Tõnissonin kannattajien marssittua ulos radikaalit ja vasemmistolaiset jatkoivat kokousta Teemantin johdolla Tarton yliopiston juhlasalissa ja päättivät vaatia lakkoja, boikotteja, keisarillisen hallituksen kaatamista sekä maaomaisuuden kansallistamista. Kun Viron maaseudulla puhkesi väkivaltaisuuksia, Venäjän sisäministeri Pjotr Durnovo ja Vironmaan kuvernööri väittivät keisari Nikolai II:lle Teemantin johtavan koko Viron kapinaliikettä ja suunnittelevan itsenäisen Viron tasavallan perustamista. Teemant pakeni joulukuussa 1905 maasta, ja kenttätuomioistuin tuomitsi hänet poissaolevana kuolemaan.
Teemant ja niinikään poissaolevana kuolemaantuomittu Konstantin Päts pakenivat aluksi Saksan kautta Sveitsiin ja asuivat yhdessä eräiden muiden virolaisten pakolaisten kanssa Bernin läheltä vuokraamassaan Weissenstein-Gutin kartanossa. Syksyllä 1906 he tulivat salaa Suomeen, jossa Vihtori Alava majoitti heidät Helsingin maalaiskunnan Hämeenkylässä omistamalleen Mäkelän tilalle. Teemant käytti Suomessa vääriä passeja nimillä Anderson ja Juri Lesch. Hän siirtyi marraskuussa 1908 Helsinkiin ja osallistui virolaisten pakolaisten kokouksiin Helsingin työväentalolla. Suomen poliisi pidätti hänet tammikuussa 1909 yhdessä kymmenien virolaisten kanssa, joita ilmiannon perusteella epäiltiin Suomen Pankin ryöstön ja kenraalikuvernööri Vladimir Böckmanniin kohdistettavan attentaatin suunnittelusta ”Unkarin poikana” tunnetun ulkomaalaisen rikollisen johdolla. Väitetyn salahankkeen olemassaoloa ei onnistuttu todistamaan, mutta väärällä passilla Suomessa asunut Teemant karkotettiin helmikuussa 1909 Uudenmaan läänin kuvernööri Max Alfthanin määräyksellä irtolaisena takaisin Viroon. Venäjän poliisi pidätti hänet välittömästi rajalla.
Koska Viron sotatila oli jo päättynyt, ei Teemantille langetettua kuolemantuomiota pantu toimeen. Sen sijaan hänelle järjestettiin joulukuussa 1909 Tallinnan sotaoikeudessa uusi oikeudenkäynti vuoden 1905 tapahtumista, ja tällä kertaa hänet tuomittiin vuodeksi vankeuteen. Tuomion suorittamisen jälkeen hän oli vielä karkotettuna Arkangelin kuvernementtiin vuosina 1911–1913. Sen jälkeen Teemant toimi jälleen asianajajana Tallinnassa.
Itsenäisessä Virossa
Teemant palasi politiikkaan vuonna 1917, jolloin hänet valittiin edustajaksi Viron maapäiville. Hän osallistui samana vuonna myös keskustaoikeistolaisen Maarahva Liit -puolueen perustamiseen ja kohosi Konstantin Pätsin lähipiiriin. Vuonna 1918 hän oli itsenäiseksi julistautuneen Viron tasavallan prokuraattorina. Vuosina 1919–1925 hän oli asianajajakunnan (Vannutatud Advokaatide Nõukogu) puheenjohtaja.
Teemant oli edustajana vuosien 1919–1920 Viron perustavassa kokouksessa sekä uudessa parlamentissa eli riigikogussa vuosina 1923–1934. Hän liittyi oikeistolaiseen Põllumeeste Kogud -puolueeseen, joka perustettiin Maarahva Liitin seuraajaksi vuonna 1920. Teemant oli vuosien 1920–1934 ”ensimmäisen tasavallan” näkyvimpiä poliitikkoja Pätsin ja Jaan Tõnissonin ohella. Hän oli riigivanem eli valtionpäämiehenä toiminut pääministeri kolmessa peräkkäisessä hallituksessa vuosina 1925–1927. Teemant tuli riigivanemiksi 15. joulukuuta 1925 Jüri Jaaksonin hallituksen kaaduttua, jolloin niin sanottu demokraattinen blokki hajosi. Teemant muodosti vaalien jälkeen heinäkuussa 1926 toisen hallituksensa, johon myös Viron kansanpuolue (Eesti Rahvaerakond) osallistui. Teemantin kolmannen hallituksen muodostivat samat puolueet kuin toisenkin. Se päätti vuonna 1927 ottaa Viron rahayksiköksi seuraavan vuoden alussa kultakantaan sidotun kruunun. Teemantin riigivanemius päättyi 9. joulukuuta 1927.
Teemant palasi riigivanemiksi muodostaessaan 19. helmikuuta 1932 porvarillisen kokoomushallituksen, kun Tõnisson ja Päts eivät onnistuneet kokoamaan hallitusta. Teemantin neljäs hallitus jätti paikkansa vaalien jälkeen 19. heinäkuuta 1932. Kun Päts kaappasi vallan vuonna 1934, Teemant asettui oppositioon. Vapsien joulukuun 1935 epäonnistuneen vallankaappaushankkeen suunnitelmissa Teemant mainittiin tulevan kansalliskongressin jäsenenä, mutta hän ei ollut tiennyt kaappaussuunnitelmasta mitään, joten Pätsin hallinto ei ryhtynyt toimiin häntä vastaan. Lokakuussa 1936 Teemant allekirjoitti yhdessä kolmen muun entisen riigivanemin – Tõnissonin, Ants Piipin ja Juhan Kukkin – kanssa Pätsille henkilökohtaisesti toimitetun ja myöhemmin Suomen lehdissä julkaistun kirjelmän, jossa vaadittiin demokraattisen hallinnon ja poliittisten vapauksien palauttamista. Päts torjui vaatimukset.
Teemant vihittiin vuonna 1932 Tarton yliopiston oikeustieteen kunniatohtoriksi.
Neuvostomiehitys ja kuolema
Neuvostoliiton miehitettyä Viron Teemant vangittiin 23. heinäkuuta 1940. Hänen kuolinaikaansa ja -tapaansa ei tiedetä varmuudella. Todennäköisesti hän joko kuoli Tallinnan keskusvankilassa tai hänet teloitettiin ampumalla Tallinnassa heinäkuun alussa 1941, hieman Saksan hyökkäyksen alkamisen jälkeen. Toisen tiedon mukaan neuvostoviranomaiset olisivat tuominneet hänet lokakuussa 1941 kymmenen vuoden vankeuteen ja viiden vuoden karkotukseen vallankumousliikkeen vastaisesta toiminnasta. Epäluotettavan ja todennäköisesti perättömän tiedon mukaan Teemant ja Tõnisson olisi nähty vielä vuonna 1946 vankilassa Permissä.
Sergei Kljugin
Sergei Petrovitš Kljugin (, s. 24. maaliskuuta 1974 Kinešma) on venäläinen korkeushyppääjä. Hän voitti olympiakultaa vuoden 2000 kesäolympialaisissa Sydneyssä tuloksella 235 senttimetriä. Vuoden 1998 yleisurheilun EM-kilpailuissa Budapestissa hän voitti pronssia.
Urheilu-uransa jälkeen Kljugin on valmentanut muun muassa vaimoaan Viktorija Kljuginaa ja Ivan Uhovia.
Tommi Nikkilä
Tommi Nikkilä (s. 16. kesäkuuta 1977 Jyväskylän maalaiskunta) on suomalainen jääkiekkomaalivahti.
Nikkilä pelasi JYPissä toisella rupeamallaan kolme kautta ja siirtyi sitten Tampereen Tapparaan ja sieltä kahden kauden jälkeen Pelicansiin. Kaudeksi 2010–2011 Nikkilä siirtyi italialaiseen Val Pusteria -seuraan. Kaudella 2011–2012 hän pelasi tanskalaisessa Esbjergissä ja Jukureissa. Kausina 2012–2013 ja 2013–2014 hän on pelannut Kazakstanin mestaruussarjassa Beibarys Atıraw ja Irtyš Pavlodar -seuroissa.
Saviniemen jalkapallostadion
Saviniemen jalkapallostadion (sponsorointinimeltään KSOY Stadion, aiemmin Kymenlaakson Sähkö Stadion) on Kouvolassa  Myllykoskella sijaitseva jalkapallostadion, joka avattiin vuonna 1995. Stadion toimii MYPAn kotikenttänä. Stadionin kapasiteetti on 4 167 katsojaa.
Historia
Stadion valmistui vuonna 1995, ja sitä on hiljalleen paranneltu edustuskelpoisemmaksi avaamisensa jälkeen. Valaistus (800 luksia) stadionille asennettiin vuonna 1996. Suurin uudistus oli puisen A-katsomon rakentaminen Finnforestin katsomosuunnitelmien mukaan sekä C-katsomon kuppi-istuinten asennus vuonna 2000. B-katsomoon asennettiin erilliset istuimet vuonna 2007. D-katsomo on niin sanottu putkikatsomo (ja lisäksi ilman erillisistuimia), joten se on UEFA-otteluissa käyttökiellossa. D-katsomon istumapaikat (laudat) uusittiin 2011. Valvontajärjestelmä sekä valaistuksen uusiminen saatettiin loppuun 2006. Stadionin valojen, joita lisättiin, valaistusvoimakkuus on nyt 1 200 luksia ja nurmella on lämmitysjärjestelmä.
Stadionin vanhan luonnonnurmen tilalle asennettiin tekonurmi kesällä 2012. Remontin vuoksi MYPA pelasi yhden kotiottelunsa Kouvolan keskusurheilukentällä. MYPAn ja Kymenlaakson Sähkön maaliskuussa 2013 solmiman kolmevuotisen sponsorisopimuksen myötä stadion sai nimen Kymenlaakson Sähkö Stadion.
Ominaisuudet
Pelikentän koko on Euroopan jalkapalloliiton suosittelema 105 × 68 metriä. Stadionin kokonaiskapasiteetti on 4 167 paikkaa, joista 3 004 on katettuja.
Ennätykset
Stadionin yleisöennätys on 5 200 katsojaa sen nykyisin tuhatkunta paikkaa pienemmästä kapasiteetista huolimatta. Tämä määrä yleisöä saapui paikalle 12. lokakuuta 1996 pelattuun Cup-voittajien cupin otteluun MYPA–Liverpool. Tulos 0–1.
Kotimaisissa otteluissa stadionin yleisöennätys on 4 395 katsojaa vuoden 2005 MYPA–TamU-ottelussa, jossa MYPA varmisti ensimmäisen Suomen-mestaruutensa voittamalla tuon ottelun lukemin 3–0.
Gene Amdahl
Gene Myron Amdahl (16. marraskuuta 1922 Flandreau, Etelä-Dakota – 10. marraskuuta 2015 Palo Alto, Kalifornia ) oli yhdysvaltalainen tietokonesuunnittelija.
Amdahl oli IBM 704 suurtietokoneen pääarkkitehti. Hän oli keskeisessä roolissa IBM:llä System/360:n kehitystyössä. Vuonna 1970 hän lähti IBM:ltä ja perusti Fujitsun rahoituksella Amdahl Corporationin. Yhtiö julkaisi vuonna 1975 470-sarjan tietokoneen joka kilpaili System/370:n kanssa. Amdahl jätti yhtiön vuonna 1979 ja perusti Trilogy Systemsin sekä Andor Corporationin vuonna 1987.
Hän palveli toisessa maailmansodassa Yhdysvaltain laivastossa ja sai vuonna 1948 oppiarvon insinöörifysiikasta South Dakota State Universityssa.
Guy Sigsworth
thumb|Guy Sigsworth Guy Sigsworth on elektronisen musiikin tuottaja ja oli yhtyeen nimeltä Frou Frou jäsen yhdessä englantilaisen laulaja-lauluntekijä sekä tuottaja Imogen Heapin kanssa.
Gene Amdahl
Amdahl opiskeli vielä teoreettista fysiikkaa Wisconsinin–Madisonin yliopistossa, josta hän sai tohtorinarvonsa vuonna 1952. Hänet tunnetaan kansainvälisesti varsinkin Amdahlin laista.
Nintendo 64
Nintendo 64 (lyhyesti N64) on Nintendon kehittämä ja julkaisema pelikonsoli. Konsoli julkaistiin vuonna Japanissa ja Pohjois-Amerikassa sekä vuonna  Euroopassa ja Australiassa.
Kehitys
Nintendo ilmoitti 1994 kehittävänsä Silicon Graphicsin kanssa uutta konsolia, josta käytettiin koodinimeä Project Reality. Koodinimi syntyi spekulaatiosta, jonka mukaan konsoli pystyisi tuottamaan saman tasoista grafiikkaa kuin aikansa supertietokoneet. Kun konsoli oli vielä suunnitteluvaiheessa, sen markkinoitiin olevan graafisilta ominaisuuksiltaan ensimmäisen Jurassic Park -elokuvan tasoa.
Konsoliin viitattiin ennen julkaisua nimellä Ultra 64. Ennen julkaisua nähdyt tekniikkademot suoritettiin SGI Onyx -tietokoneella, jota käytettiin myös ohjelmiston kehitysalustana kunnes Nintendo päätti siirtyä edullisempaan SGI Indy -malliin.
Konsolin suoritin on NEC VR4300, joka toimii kellotaajuudella ja on yhteensopiva MIPS R4300i -suorittimen kanssa. Suoritin sisältää MIPS III -käskykannan, joka seuraa MIPS II:ta ja lisää siihen 64-bittisiä käskyjä. Sisäinen 64-bittinen väylä on liitetty 32-bittiseen ulkoiseen väylään. Suorittimessa on viisivaiheinen käskykannan liukuhihna ja 64-bittinen matematiikkaprosessori.
Konsoli käyttää Unified Memory Access -muistiarkkitehtuuria, jossa kaikki RAM-muisti on yhdessä paikassa ja kaikki sitä tarvitsevat komponentit käyttävät sitä samasta paikasta. Pääsyä muistiin hallinnoi grafiikkasuoritin (GPU). Ratkaisu pienentää tuotantokustannuksia mutta haittapuolena lisää kilpailua pääsystä muistiin. Arkkitehtuurin johdosta suoritin (CPU) ei enää saa suoraa suoraa pääsyä muistiin, jolloin grafiikkasuoritin hoitaa myös DMA-toiminnallisuuden. Järjestelmässä on muistia 4,5 megatavua 9-bittisen dataväylän päässä, jossa yhdeksäs bitti on varattu GPU:lle ja siten muut komponentit näkevät ainoastaan neljä megatavua. Muistityyppi on Rambus DRAM (RDRAM).
Grafiikkasuoritin on Silicon Graphicsin kehittämä Reality Co-Processor, joka toimii kellotaajuudella. Ratkaisun teki monimutkaisemmaksi se, että se ei suorittanut pelkkää rasterointia kuten kilpailijoilla vaan myös nopeutti geometrialaskentaa siirtämällä toimintoja varsinaiselta suorittimelta itselleen. Grafiikkasuorittimessa on rasteroinnin lisäksi tuki teksturoinnille ja laitteistopohjaiselle Z-puskuroinnille. Laitteistotuki syvyydelle helpotti ohjelmoijien työtä, joiden ei tarvinnut tehdä suorittimella paljon aikaa vaativaa polygonien järjestämistä. Piilotettujen pintojen poistaminen oli edelleen pelimoottorin vastuulla.
Reality Signal Processor (RSP) on skalaariyksikön, vektoriyksikön ja järjestelmäohjauksen sisältävä suoritinmoduuli. RSP syöttää polygonitiedot Reality Display Processor (RDP) -moduulille, joka sisältää muun muassa teksturoinnin, rasteroinnin ja tekstuurimuistin.
Valmistuskustannusten säästämiseksi eräät asiat jäivät ohjelmoijien ratkottaviksi:
Tekstuurimuistin jäädessä pieneksi peleissä käytettiin paljon yksivärisiä pintoja Gouraud-varjostuksella ja esilaskettuja tekstuureja useamman kerroksen yhdistämisen sijaan.
Konsolissa ei ollut äänille erikoistunutta äänipiiriä. Suoritin purkaa audiotiedon pelimoduulilta muistiin. RSP käsittelee mikro-ohjelmaa, joka tuottaa ääniä.
Konsolissa ei ollut käyttöjärjestelmää: pelit ohjelmoitiin suoraan laitteistolle ja niiden mukana oli minimalistinen laitteistoabstraktioon tarkoitettu ohjelmisto. Ohjelmisto tarjosi peleihin toimintoja kuten säikeistyksen, vuoronnuksen sekä yksinkertaistetun laitekäsittelyn. Halutessaan ohjelmoijat saattoivat jättää nämä pois säästääkseen tilaa pelimoduulilla.
Vuonna 1994 Rareware ja Midway Games julkaisivat Killer Instinct- ja Cruis'n USA -kolikkopelit, joiden väitettiin käyttävän uudelleennimetyn Ultra 64:n laitteistoa. Laitteistolla ei kuitenkaan ollut mitään tekemistä Ultra 64:n kanssa, vaan pelit käyttivät hyväkseen kiintolevyjä ja TMS-prosessoreita. Killer Instinct oli graafisesti aikansa kehittynein peli, jonka pelitaustat näytettiin suoraan kiintolevyltä ja animoituina hahmojen liikkuessa vaakasuunnassa.
Nintendo 64 julkistettiin ensi kertaa 24. marraskuuta 1995 Japanissa Shoshinkai-ohjelmistomessuilla Nintendo Ultra 64 -nimellä. Ultra-liite pudotettiin pois nimestä 1. helmikuuta 1996, koska Konami oli jo ehtinyt rekisteröidä sen Ultra Games -jaostonsa tavaramerkiksi.
Moduulit vs. CD-levyt
185px|oikea|pienoiskuva|Nintendo 64:n [[pelimoduuli avattuna.]] pienoiskuva|oikea|185px|Nintendo 64:n pelimoduuli avattuna niin, että mikropiiri näkyy. Nintendo 64 oli viimeinen huomattava pelikonsoli, jonka pelit oli tallennettu ROM-moduuleille (vaikkakin SNK:n Neo-Geo-laitteiston tuotantoa jatkettiin aina vuoteen 2004 asti).
Edut
Nintendo perusteli pelimoduulien käyttämistä Nintendo 64:n kanssa useilla syillä:
Tuotanto
Sonyn ja Segan kilpailevien laitteiden (Playstationin ja Saturnin) pelit oli tallennettu CD-ROM-levyille. Niiden valmistus ja levittäminen oli paljon halvempaa, mikä teki pelinkehittämisestä edullisempaa kolmannelle osapuolelle. Seurauksena useat pelikehittäjät, jotka olivat tukeneet Nintendoa, siirtyivät suurempien voittojen perässä CD-pohjaisille alustoille.
N64:n moduulin tuotantomaksu oli korkeampi kuin CD:n; yksi ajan pelilehdistä väitti, että keskimääräinen moduulin tuotantohinta on 25 dollaria, kun taas CD-levyn on 10 senttiä. Julkaisijoiden piti maksattaa korkeat kehityskustannukset kuluttajilla, joten N64:n pelit olivat kalliimpia kuin PlayStationin. Yhdysvalloissa PlayStation-pelien hinnat ylittivät harvoin 50 dollaria mutta N64-pelien hinnat saattoivat nousta 60 dollariin. Sonyn Greatest Hits -pelit (Euroopassa Platinum-pelit) hinnoiteltiin 19,99 dollariin kappaleelta, kun taas Nintendon Player's Choice -pelit maksoivat 39,99 dollaria kappaleelta.
Nintendo 64DD
Nintendo 64:lle julkaistiin vanhan Famicomin tapaan Nintendo 64DD -diskettiasema (N64DD), joka lisäisi pelien kokoa huimasti. Muun muassa Ocarina of Time -pelistä aiottiin julkaista vaikeampi Master Quest -versio. Myöhemmin Nintendo GameCubella on kuitenkin julkaistu mm. Master Quest ja Doshin the Giant, jotka olivat molemmat N64DD-projekteja. SimCity 64 on julkaistu 64DD-versiona.
Lopputulos
Pelimoduulien aikakauden jatkaminen Nintendo 64:llä oli avaintekijä siihen, että Nintendo menetti johtoasemansa videopelimarkkinoilla. Useimmat moduulien edut eivät tulleet tarpeeksi hyvin esille, ja moduulien puutteet nousivatkin merkittävämpään asemaan; puutteet käänsivät kuluttajat kuten myös kehittäjät pois laitteelta. Etenkin myöhempinä aikoina moduuleille kehittäminen oli vaikeaa ja kallista varsinkin, kun moduulien rajoitettu tallennustila rajoitti pelien sisältöä. Useimmat kolmannen osapuolen kehittäjät vaihtoivat PlayStationiin (kuten Square, jonka Final Fantasy VII oli alun perin tarkoitus julkaista N64:lle), kun taas ne, jotka jäivät, julkaisivat vähemmän pelejä N64:lle (Capcom, joka julkaisi vain kolme peliä, ja Konami, joka julkaisi 13 peliä N64:lle ja yli 50 PlayStationille). Uusia pelijulkaisuja oli vähän ja harvassa, kun taas PlayStationille tulvi uusia pelejä. Lopputuloksena N64:n pelikirjasto rajoittuu noin 200 kappaleeseen; vastaavasti PlayStationin kirjastoon kuuluu yli 1000 kappaletta. (Muutama PlayStation-peli kehitettiin vielä PlayStation 2:n julkaisunkin jälkeen, kun Nintendo 64:n pelikehitys loppui Nintendo GameCuben julkaisuun.) Useimmat Nintendo 64:n parhaista peleistä oli Nintendon kehittämiä, tai toisen osapuolen, kuten Rarewaren. Roolipelien suhteellisen pieni osuus vaikutti myös siihen, ettei N64 juurikaan menestynyt Japanin markkinoilla, joka oli perinteisesti ollut yksi Nintendon vahvimmista markkina-alueista.
Haittapuolista huolimatta N64:lle julkaistiin useita suosittuja pelejä, jotka antoivat sille pitkän käyttöiän. N64 otti konsolisukupolven toisen paikan ja PlayStation ensimmäisen, noin 40 ja 51 %:n markkinaosuuksilla. Suurin osa tästä suosiosta saatiin Nintendon vahvojen ensimmäisen osapuolen pelien ansiosta, kuten Marion ja The Legend of Zeldan, joilla oli vahva brändi, vaikka ne ilmestyivät vain Nintendon konsoleille. (Brändi on vahva nykyäänkin.) Nintendo 64 säilytti myös vanhempien pelaajien suosion, mistä kuuluu kiitos peleille GoldenEye 007, Nightmare Creatures, Resident Evil 2, Perfect Dark, Shadow Man, Doom 64 ja Quake II.
Seuraavassa konsolissaan eli GameCubessa Nintendo siirtyi käyttämään optisia levyjä.
Pelit
Nintendo kehitti N64:lle lukuisia uusia nimikkeitä, kuten Super Smash Bros.:in ja Mario Partyn. N64:lle julkaistiin myös kaksi Pokémon Stadium -peliä, jotka yhdistettyinä konsolin Game Boy -adapteriin olivat suosittuja. Myös perinteiset pelisarjat saivat osakseen kunniaa; Super Mario 64 ja The Legend of Zelda: Ocarina of Time olivat arvostelumenestyksiä. Nintendon merkittävimpiä pelejä N64:lle ovat:
Rare kehitti tasaiseen tahtiin pelejä Nintendo 64:lle luoden muun muassa Banjo-Kazooie -sarjan sekä tuoden Nintendon kuuluisan Donkey Kong -pelisarjan kolmiulotteiseen muotoon pelissä Donkey Kong 64. Yrityksen N64:lle julkaisemiin peleihin lukeutuvat:
Huomioitavia julkaisuja olivat myös Turok: Dinosaur Hunter -nimikkeen ensimmäiset pelit. Ensimmäinen peli, Turok: Dinosaur Hunter, oli menestystuote konsolin ensimmäisen persoonan ammuntapelien joukossa esitellen uuden näkökulman Amerikan alkuperäiskansojen metsästäjästä scifi-fantasia-teemaisessa ympäristössä. Pelin jatko-osa, Turok 2: Seeds of Evil, oli arvostelujen mukaan kelvollinen seuraaja edeltäjälleen. Lisäksi sarjassa ilmestyivät Turok: Rage Wars ja Turok 3: Shadow of Oblivion, joista ensimmäinen oli hyvät arvostelut saanut puhdas moninpeli, ja toinen sarjan muiden osien taustalle jäänyt julkaisu.
Konamin N64-pelit eivät ole koskaan saaneet suurta kiitosta faneilta eritoten niiden heikon graafisen toteutuksensa vuoksi. Castlevania-sarjan edustajista vain toista, Legacy of Darknessia, pidetään kelvollisena julkaisuna. Konami kuitenkin julkaisi mm. kolme International Superstar Soccer -peliä N64:lle.
Nintendo 64:n ensimmäisiä pelejä olivat esimerkiksi lentosimulaattori Pilotwings 64 ja kilpa-ajopeli Wave Race 64
Viimeinen Pohjois-Amerikassa julkaistu N64-peli oli 20. elokuuta 2002 julkaistu Tony Hawk's Pro Skater 3. Euroopassa viimeinen peli oli 16. marraskuuta 2001 julkaistu Mario Party 3.
Triviaa
Ocarina of Time sai vuonna 2000 jatko-osan Majora's Mask, joka nostatti aluksi mielenkiintoa N64:ää kohtaan mutta jäi ilmestyessään monien medioiden epähuomioon. Tämä oli yksi peleistä, jotka hyödynsivät Nintendo 64:n lisämuistia (Expansion Pak), joka mahdollisti paremman graafisen ilmeen.
Wipro Technologies
Wipro Limited (Western India Products Limited ) on intialainen monikansallinen digitaalista strategiaa, IT-konsultointi- ja järjestelmäintegraatiopalveluita tarjoava yritys, jonka pääkonttori on Bangaloressa Intiassa.
Wipro Limited yhtiöitti muut kuin IT-liiketoimintansa erilliseen yritykseen nimeltä Wipro Enterprises Limited 31.3.2013 alkaen.
Ensimmäiset vuodet
Vuonna 1966 Mohamed Premjin kuoleman jälkeen hänen poikansa Azim Premji palasi Intiaan Stanfordin yliopistosta ja siirtyi Wipron hallituksen puheenjohtajaksi 21-vuotiaana.
Thomas Covenant Epäuskojan aikakirjat
Juoni
Sarjan päähenkilö, Thomas Covenant, on menestyvä kirjailija, joka sairastuu spitaaliin. Lääkärit eivät anna Covenantille toivoa: hän ei koskaan paranisi taudistaan. Hänellä on kuitenkin mahdollisuus elää vielä pitkään, mutta koska spitaali on tuhonnut hermoradat hänen käsistään, jaloistaan ja kasvoistaan, hänen olisi koko ajan valvottava, ettei ole saanut haavoja. 1970-luvun Amerikassa tauti oli paljon nykyistä arvoituksellisempi ja pelottavampi, joten sairauden puhjettua Covenant menettää vaimonsa ja lapsensa ja kotikaupungin asukkaat alkavat karsastaa häntä. Koska yhteisö on täysin hylännyt hänet, Covenant alkaa inhota itseään sairautensa takia. Tilanne on kehittymässä aina vain huonompaan suuntaan ja kulminoituu siihen, kun Covenantiin törmää ylinopeutta ajava auto.
Wipro Technologies
Ensimmäiset vuodet
1970- ja 1980-luvuilla yhtiö muutti painopistealuettaan tuolloin Intiassa orastavan IT- ja tietokonealan suuntaan. Yhtiön nimi muutettiin 7. kesäkuuta 1977 Wipro Products Limitediksi.
Thomas Covenant Epäuskojan aikakirjat
Juoni
Covenant tulee tajuihinsa ihmeellisessä maailmassa, jossa asukkaat ovat ystävällisiä ja vieraanvaraisia, ja itse maaperä on niin kaunis, maaginen ja elinvoimainen, että sen voi nähdä paljain silmin. Tämän maailman taikavoimat kasvattavat hänen kuolleet hermonsa takaisin, ja maan asukkaat pitävät häntä muinaisen sankarin, Berek Puolikäden, uutena tulemisena. Todellinen paratiisi yhteisönsä hylkäämälle spitaaliselle. Suuri pahuus kerää kyllä joukkojaan idässä hyökkäykseen paratiisia vastaan, mutta Covenantin mukanaan kantama valkokultainen vihkisormus on avain ”villin magian” rajattoman voiman hallitsemiseen, eikä Covenantin tarvitsisi kuin käyttää sitä tuhotakseen pahan.
Wipro Technologies
Ensimmäiset vuodet
Vuonna 1980 Wipro aloitti IT-alalla. Vuonna 1982 nimi vaihtui Wipro Limitediksi. Samaan aikaan Wipro jatkoi laajentumistaan kuluttajatuotteiden alueella tulsipohjaisella perhesaippualla nimeltään Ralak ja ihosaippualla nimeltään Wipro Jasmine.
Thomas Covenant Epäuskojan aikakirjat
Juoni
Silti Covenant kieltäytyy käyttämästä mahtiaan. Hän on vakuuttunut olevansa edelleen tajuton auto-onnettomuuden jälkeen ja uneksivansa koko maailman olemassaolon. Spitaalisena hänellä ei ole varaa tottua ajatukseen voimasta ja terveydestä, koska herättyään hän ei ehkä enää kykenisi elämään tautinsa kanssa voimattomana. Covenant ei halua käyttää valtavaa mahtia senkään takia, että sen mukana tulisi yhtä valtava vastuu. Hän ei myöskään pidä järkevänä puolustaa unimaailmaa.
Thomas Covenantin aikakirja ei erittäin voimakkaista Tolkien-vaikutteistaan huolimatta ole pelkkä toisinto Tarusta sormusten herrasta. Kirjoissa kyllä esiintyy pahuuden ruumiillistuma Lord Foul the Despiser, joka himoitsee Covenantin sormusta voidakseen tuhota maailman, johon hänet on vangittu, ja tätä pahuutta vastaan käytävä sota näyttelee sarjassa suurta osaa. Tämä on vain tarinan pintakerros. Tarinassa käsitellään vertauskuvallisesti päähenkilön henkisiä ongelmia - pääkohdissaan kaunis fantasiamaailma edustaa hänen mieltään, Lord Foul sinne tunkeutuvaa tuhoisaa itseinhoa ja valkokultasormus mahdollisuutta torjua se. Näin tarinan eeppinen taisto on vertauskuva päähenkilön päänsisäisille prosesseille.
Wipro Technologies
1966–1992
Vuonna 1988 Wipro laajensi tuotelinjaansa järeisiin teollisiin sylintereihin ja mobiileihin hydraulisiin sylintereihin. Yhteishanke yhdysvaltalaisen General Electric -yhtiön kanssa nimellä Wipro GE Medical Systems Pvt. Ltd. perustettiin vuonna 1989 diagnoosi- ja kuvantamistuotteiden valmistusta, myyntiä ja huoltoa varten. Myöhemmin vuonna 1991 lanseerattiin kippausjärjestelmät ja Eatonin hydrauliset tuotteet. Wipro Fluid Power -divisioona kehitti vuonna 1992 vakiomuotoisia hydraulisia sylintereitä rakennuslaitteille ja kuorma-autojen kippausjärjestelmille. Markkinoille tuotiin vuonna 1990 "Santoor"-talkkijauhe ja "Wipro Baby Soft" -sarja, joka sisälsi vauvojen hygieniatarvikkeita.
Thomas Covenant Epäuskojan aikakirjat
Juoni
Itseinhoa vastaan kamppailun rinnalla kuljetetaan kysymystä, onko unissa tehdyillä valinnoilla mitään merkitystä. Kirjoissa ei oikeastaan missään vaiheessa todisteta suuntaan tai toiseen, onko maaginen maailma olemassa todellisuudessa vai onko kaikki pelkkää unta. Covenant ei missään nimessä suostu uskomaan maailmaa todeksi, mitä hän käyttää yhtenä syynä siihen, ettei suostu aktiivisesti toimimaan Foulia vastaan. Lisäksi sarjassa puidaan joitakin hankalia moraalisia kysymyksiä, ja kaiken aikaa varsinainen "toimintajuoni" etenee riittävästi ollakseen mielenkiintoinen.
Wipro Technologies
1994–2000
Vuonna 1995 Wipro perusti ulkomaan suunnittelukeskuksen nimeltä Odyssey 21 kehittyneen teknologian projektien ja projektikehityksen tarjoamiseen ulkomaisille asiakkaille. Wipro Infotech ja Wipro Systems fuusioitiin Wiproon saman vuoden huhtikuussa. Viisi Wipron valmistus- ja kehityslaitoksista sai ISO 9001 -sertifioinnin vuosien 1994–95 aikana. Vuonna 1999, Wipro hankki Wipro Acer -nimisen yhtiön. Wiprosta tuli kannattavampi monialayritys, jolla oli uusia tuotteita kuten Wipro SuperGenius -tietokoneet. Vuonna 1999 tuote oli yksi niistä Intian PC-tuotteista, jotka saivat yhdysvaltalaisen National Software Testing Laboratoryn (NSTL) sertifikaatin vuoden 2000 (Y2K) vaatimustenmukaisuudesta kaikissa malleissa.
Thomas Covenant Epäuskojan aikakirjat
Juoni
Thomas Covenant -kirjat ovat saaneet osakseen paljon arvostelua päähenkilönsä vuoksi. Monet pitävät Thomas Covenantia vastenmielisenä typeryksenä, joka vain valittaa tilannettaan eikä tee mitään sen parantamiseksi. Ensimmäistä trilogiaa on myös parjattu Taru sormusten herrasta -plagiaattina, sillä Covenantin henkisten ongelmien ruotiminen tapahtuu hänen mieltään heijastavassa fantasiamaailmassa, joka on voimakkaasti Tolkienin inspiroima.
Suomennoksesta
Thomas Covenant -saagan ensimmäinen osa on suomennettu nimellä Berek Puolikäden paluu (Tammi 1988, 560 sivua sidottuna, ISBN 951-30-6844-7). Donaldson itse on varsin taitava käyttämään englantiaan, ja hänen proosaansa on erittäin hankalaa kääntää siten, että se tekisi oikeutta alkuperäistekstille. Pentti Isomursun suomennosta pidetään asianharrastajien keskuudessa yleisesti epäonnistuneena, mikä epäilemättä osaltaan vaikutti teoksen alhaiseen myyntiin Suomen markkinoilla ja sarjan julkaisun jäämiseen yhteen osaan.
Wipro Technologies
2001–
Helmikuussa 2002 Wiprosta tuli ensimmäinen ohjelmistoteknologia- ja palveluyritys Intiassa, joka sai ISO 14001 -sertifioinnin.[21] Wipro sai myös ISO 9000 -sertifioinnin ensimmäisenä ohjelmistoyrityksenä, ja SEI CMM Talso 5 -sertifioinnin vuonna 2002. Wipro Consumer Care and Lighting Group tuli energiansäästölamppujen markkinoille Wipro Smartlite -tuotemerkin lampuilla. Yhtiö kasvoi ja oli nopeimmin varallisuutta kasvattanut intialainen yritys viiden vuoden jaksolla 1997–2002. Samana vuonna lanseerattiin Wipron omat, Intelin Centrino -mobiiliprosessorin sisältävät kannettavat tietokoneet. Wipro solmi myös sopimuksen Chandrikan omistajien kanssa heidän saippuansa markkinoimisesta yksinoikeudella tietyissä Intian osavaltioissa. Se perusti kokonaan omistetun tytäryhtiön nimeltä Wipro Consumer Care Limited, joka valmistaa kulutustavaroita ja valaistustuotteita. Vuonna 2004 Wipro liittyi miljardin dollarin klubiin. Se teki myös yhteistyötä Intelin kanssa i-shikhsha-koulutusratkaisun hyväksi. Vuonna 2006 Wipro osti cMango Inc.:in, yhdysvaltalaisen teknologiainfrastruktuurin konsulttiyrityksen sekä Enablerin, joka on eurooppalaisen vähittäismyynnin ratkaisujen toimittaja.[36] Vuonna 2007 Wipro allekirjoitti ison sopimuksen Lockheed Martinin kanssa. Se myös solmi lopullisen sopimuksen Oki Techno Centre Singapore Pte Ltd:n (OTCS) ostosta ja allekirjoitti tutkimus- ja kehitysyhteistyösopimuksen Nokia Siemens Networksin kanssa Saksassa. Vuonna 2008 nähtiin Wipron mukaantulo puhtaan energian liiketoimintaan Wipro Eco Energy -yhtiön myötä. Huhtikuussa 2011 Wipro allekirjoitti sopimuksen Science Applications International Corporationin (SAIC) kanssa sen kaupallisen liiketoimintayksikön globaalin öljy- ja kaasutietoteknisen toiminnan ostosta. Vuonna 2012 nähtiin Wipron 17. osto IT-liiketoiminnassa, kun se osti australialaisen analyysituoteyrityksen nimeltä Promax Applications Group (PAG) 35 miljoonalla Yhdysvaltain dollarilla. Wipro oli suurin H-1B-viisumilla Yhdysvalloissa työskentelevien ammattilaisten työnantaja vuonna 2012.
Thomas Covenant Epäuskojan aikakirjat
Gilden-Fire
Gilden-Fire oli verrattain pitkä osio teoksen The Illearth War alkuperäiskäsikirjoituksessa. Editointivaiheessa käsikirjoitus katsottiin liian pitkäksi, ja harkinnan jälkeen Donaldson tuli siihen tulokseen, ettei Gilden-Fire-osio oikeastaan palvele tarinaa, leikkasi sen pois ja tiivisti osion ydinkohdat muualle kirjaan.
Wipro Technologies
2001–
Vuonna 2012 Wipro Ltd. siirsi Kuluttajapalvelut & Valaistus (sis. huonekaluliiketoiminta), Infrastruktuuritekniikka (Hydrauliikka & Vesiliiketoiminta), ja Lääketieteellisen diagnostiikan tuotteet & palvelut -liiketoimintojen erillisyhtiöksi nimeltään Wipro Enterprises Ltd. Wipron jakautuminen astui voimaan 31. maaliskuuta 2013.
Thomas Covenant Epäuskojan aikakirjat
Gilden-Fire
Kirjailija huomauttaa, ettei Gilden-Fireä tule pitää The Illearth Warin "puuttuvana osana". Gilden-Fireä ei koskaan pitänyt julkaista; se oli leikattu pois kirjasta hyvästä syystä, ja poiston jälkeen Donaldson ei enää pitänyt osiossa tapahtuvia asioita kanonisina sarjalle. Näin ollen jo The Illeath Warin seuraava käsikirjoitusversio oli osittain ristiriidassa Gilden-Firen kanssa, sarjan seuraavista osista puhumattakaan. Myöhemmin Donaldson taipui julkaisemaan Gilden-Firen lähinnä ylimääräisenä materiaalina kiinnostuneille.
Poistettu osio on julkaistu ohuessa niteessä Gilden-Fire (1981) sekä novellikokoelmassa Daughter of Regals and Other Tales (1984).
Wipro Technologies
Organisaatio ja painopisteet
Wipro on tehnyt strategisia, sekä orgaanisia että epäorgaanisia, investointeja Manner-Euroopan markkinoille jo yli vuosikymmenen ajan. Tämä näkyy vahvana läsnäolona Euroopassa useilla toimipaikoilla erityisesti neljällä alueella (Saksa/ Itävalta/ Sveitsi, Benelux, Ranska ja Pohjoismaat). Paikallinen toimitusorganisaatio ja voimavarat, sekä paikallinen konesali Saksassa alleviivaavat Wipron vahvaa asemaa alueella. Wipro panostaa Eurooppaan keskeisinä kasvumarkkinoina. Yhtiö perusti Euroopan organisaation huhtikuussa 2014. Sen pääkonttori on Frankfurt am Mainissa Saksassa ja sillä on paikallinen johtoryhmä.
Yhtiö on rakentanut paikallista läsnäoloaan merkittävästi, ja lähes 50 % sen alueella työskentelevästä henkilöstöstä on palkattu paikallisesti. Tämä sisältää kaikki Wipron maajohtajat alueella. Wipro on myös ryhtynyt vuorovaikutukseen paikallisten yliopistojen ja alueen kauppakorkeakoulujen kanssa vastavalmistuneiden koulutusohjelmaansa varten.
Wipro Pohjoismaissa
Pohjoismaat on ollut Wipron painopistealue vuodesta 1999, jolloin Wipro aloitti teknologisen ja tuotetutkimus- ja -kehitysyhteistyön kahden maailman suurimman telealan laitevalmistajan kanssa ja perusti ensimmäisen myyntikonttorinsa Tukholmaan vuonna 2006. Vahvalla läsnäolollaan useiden Pohjoismaissa sijaitsevien toimipaikkojen ja paikallisten tiimien kautta, Wipro on luonut vahvan jalanjäljen näillä markkinoilla. Wiprolla on alueella vahva, kasvava tiimi, joka koostuu yli 35 %:sti paikallisesta työvoimasta. Yhtiö suunnittelee tämän määrän merkittävää lisäämistä osana vahvan laajentumisen suunnitelmia. Wipron läsnäolo Pohjoismaissa: Pääkonttori: Tukholma, Ruotsi. Myyntikonttorit: Helsinki, Turku, Tukholma, Oslo. Toimituskeskukset: Turku, Espoo, Helsinki ja Oulu.
Paikalliset kumppanuudet ja yhteistyö
Joustavalla liiketoimintamallillaan Wipro keskittyy Pohjoismaissa muutoksen aikaansaaviin liiketoimintaratkaisuihin, tarjoaa resursseja asiakasprojekteihin ja integroi globaaleihin tuotteisiinsa. Pohjoismaissa Wipro ja Sofigate ovat yhdistäneet voimansa lanseeratakseen kolmannen sukupolven IT-palveluita Pohjoismaiden markkinoille. Tämän kumppanuuden avulla voidaan kehittää integroitu IT-toimintojen ja toimitusten malli paremman liiketoiminnan ja ITa-alan yhteistoiminnan kautta, ja varmistaa korkea palvelun laatu pienemmillä kustannuksilla.
Henkilöstö
31.12. 2015 yhtiöllä oli 170.664 työntekijää. Abid Ali Neemuchwala nimitettiin Wipron CEO:ksi kun T. K. oli luopunut tehtävästä vuoden 2016 alussa.
Kestävä kehitys Wiprossa
Wipron lähestymistapa kestävään kehitykseen on mahdollistaa sille yrityksenä ja sen asiakkaille ympäristöystävällisempi toiminta. Sitä ohjaavat asiat, joita pidetään tärkeänä työntekijöille, Intian nykyisille ja tuleville sukupolville, asiakkaille, sijoittajille, toimittajille ja yhteiskunnalle kokonaisuudessaan. Wipro on rankattu 1. sijalle vuoden 2010 intialaisista yrityksistä tehdyn arvioinnin Asian Sustainability Rating (ASRTM) mukaan, ja se on mukana NASDAQ Global Sustainability Indexissä sekä Dow Jones Sustainability Indexissä.
Marraskuussa 2012 Guide to Greener Electronics, Greenpeace rankkasi Wipron ensimmäiselle sijalle pisteluvulla 7.1/10.
Listautuminen ja osakeomistus
Osakkeet: Wipron osakkeet on listattu Bombayn pörssin (BSE) BSE Sensex -osakeindeksissä, ja Intian kansallisen pörssin (NSE) CNX Nifty -indeksiin. Yhtiön American Depositary Shares (ADS:t) on listattu NYSE:ssä lokakuusta 2000 lähtien.
Osakeomistus: 30. syyskuuta 2013, 73,51 prosenttia yhtiön osakkeista oli yhtiön promoottoreiksi kutsutun perheen vallassa: Azim Premjin, hänen perheenjäsentensä, osakkuusyhtiöiden ja hänen tai perheenjäsenten perustamien säätiöiden hallussa. Loput 26,49 % osakkeista oli muiden tahojen omistuksessa.
CryoSat
CryoSat on Euroopan avaruusjärjestön (ESA) kaukokartoitussatelliitti. Alkuperäisen Cryosat-satelliitin laukaisu 8. lokakuuta 2005 Plesetskin kosmodromilta, Venäjältä, epäonnistui Rockot-kantoraketin toisen vaiheen vian vuoksi. Korvaava kopio CryoSat-2 laukaistiin Baikonurin kosmodromilta 8. huhtikuuta 2010 kello 13.57 UTC Dnepr-kantoraketilla.
CryoSat eli Cryosat-1
thumb|Cryosat-2 testattavana [[Ottobrunnissa 9.6.2009.]] Satelliitti kuului ESA:n kaukokartoitusohjelman Earth Watch -satelliiteista pienempään eli Opportunity-luokkaan. Sen toteutus maksoi alle 136 miljoonaa euroa, josta satelliitin rakentaminen maksoi 70 miljoonaa euroa. Kantoraketti maksaa noin 14 miljoonaa euroa. Lopun piti kulua tekniseen suunnitteluun, lennonjohtoon ja satelliitin datan käsittelyyn satelliitin kolmen toimintavuoden aikana.
Satelliitin valmisti monikansallinen eurooppalainen EADS Astrium-yhtiö. Suomalainen Patria valmisti sen sähkötehon jakoyksikön, joka on samaa sarjaa kuin yhtiön ESAn Mars Express, Rosetta ja Venus Express -luotaimiin valmistamat.
Satelliitin massa on 684 kg, josta 37 kg ajoainetta satelliitin asennonsäätöön. Satelliitin rungon koko on 4,60 m x 2,34 m x 2,20 m. Sen aurinkokennot on asennettu satelliitin rungon päälle eikä erillisiin aurinkopaneeleihin. Yksi GaAs-kennoilla pinnoitettu paneeli tuottaa 800 W, kun aurinko valaisee sen kohtisuoraan.
CryoSatin piti olla kolmivuotinen tutka-altimetriamissio, jossa tutkitaan pohjoisen pallonpuoliskon meri- ja mannerjäätä. Sen piti mitata pääasiassa merijään paksuutta ja etsiä merkkejä ilmaston ja meren lämpenemisen aiheuttamasta napajään vähenemisestä. Siinä on kolme instrumenttia, joista tärkein on SAR Interferometric Radar Altimeter (SIRAL) -mikroaaltotutka. Tarkka radankorkeus olisi mitattu satelliitin Doppler Orbitography and Radiopositioning Integration by Satellite (DORIS) -paikannuslaitteella, jotka mittaavat eri maa-asemien satelliitille lähettämään radiosignaalia. Satelliitissa oli myös laserheijastin, jota käytetään muun muassa sen kiertoradan tarkkaan määritykseen. thumb|ICESat
CryoSat laukaisu tehtiin saksalais-venäläisen yhteisyrityksen markkinoimalla venäläisellä Rockot-kantoraketilla, mutta se epäonnistui. Ohjelmistovian vuoksi toinen vaihe ei sammunut ajallaan, eikä siten myöskään vaiheen irrotus onnistunut. Kun kolmas vaihe jäi palamatta, ei satelliitti saavuttanut kiertorataansa.
Cryosat-2
Korvaava Cryosat-2 laukaistiin Baikonurin kosmodromilta 8. huhtikuuta 2010 kello 13.57 UTC Dnepr-kantoraketilla. Se on alkuperäisen kopio ja sen toiminta alkoi 8. huhtikuuta 2010 samalla kiertoradalla kuin alun perin aiottiin.
Nasa
NASAlla on samanlainen jäätikkömissio, ICESat (Ice, Cloud, and land Elevation Satellite), joka laukaistiin 12. tammikuuta 2003. Se käyttää lasermittausta, joka on tarkempi kuin CryoSatin mittaus olisi ollut, eikä voi tehdä mittauksia pilvien peittämiltä alueilta.
Social Burgerjoint
Social Burgerjoint on suomalainen hampurilaisravintolaketju. Se on osa Kotipizza Groupia. Vuonna 2021 ketjuun kuului yhdeksän ravintolaa Suomessa. Ravintolan sisustus muistuttaa pohjoisamerikkalaisisia burgerravintoloita. Ruokalistalla on useita kasvis- ja vegaanivaihtoehtoja. Ruokaa valmistetaan hiiligrillillä.
Historia
Tammikuussa 2017 Herkko Volanen ja MasterChef Suomi -kisan vuonna 2012 voittanut Mika Tuomonen perustivat Helsingin Sörnäisiin Social Food Street Burgerjoint -hampurilaisravintolan. Marraskuussa 2017 Kotipizza Group osti enemmistöosuuden ravintolan liiketoiminnasta ja teki siitä ketjun. Suomen Kuvalehden haastattelun mukaan vetäjät, heidän hampurilaisensa ja etenkin ravintolan Mibrasa-puuhiiligrilli tekivät vaikutuksen Kotipizza Groupin toimitusjohtaja Tommi Tervaseen. Perustajat jatkoivat vähemmistöosakkaina ja ketjun ravintoloitsijoina.
Huhtikuussa 2019 avattiin ravintola Haminaan ja toukokuussa Porvooseen. Ketjun seitsämäs ravintola avattiin Oulussa joulukuussa.
Vuonna 2021 ketjuun kuului yhdeksän ravintolaa Suomessa.
Ça ne finira jamais
Ça ne finira jamais on ranskalaisen laulajan Johnny Hallydayn 46. studioalbumi, joka julkaistiin 2008.
Rokot
Rokot on kolmivaiheinen kantoraketti. Se on vuonna 1995 perustetun saksalais-venäläisen Eurockot-yhtiön markkinoima tuote. Laukaisut tehdään etenkin Plesetskin kosmodromilta, josta voidaan tehokkaasti laukaista pieniä satelliitteja matalille polaariradoille.
Laukaisun hinta on tiettävästi vain noin 10 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria.
Teknisiä tietoja
Raketilla voidaan kuljettaa 2 000 kg hyötykuorma 500 km korkealle radalle.
Historia
Rokot on muunnettu Neuvostoliiton mannertenvälisestä ballistisesta ohjuksesta UR-100N eli RS-18 (Nato-koodi SS-19 Stiletto) lisäämällä siihen kolmas rakettivaihe (Briz-M tai Briz-KM). SS-19-ohjuksella on 150 laukaisun historia.
Leikin loppu (näytelmä)
Leikin loppu on Lontoon Royal Court Theatressa 3. huhtikuuta 1957 ensi kertaa esitetty yksinäytöksinen näytelmä. Sen kirjoitti ranskaksi Samuel Beckett, joka teki itse myös teoksensa englanninkielisen käännöksen.
Absurdin näytelmän päähenkilöt ovat sokea Hamm ja häntä palveleva Clov. Muissa rooleissa ovat Hammin vanhemmat Nagg ja Nell.