cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Clark Ashton Smith
Teossarjat
Mars (3 tarinaa, kirjoitettu 1931–1933) muistuttaa jossain määrin Edgar Rice Burroughsin John Carter -romaaneja. Smithin Mars on kuollut juuri ennen ihmisten tuloa. Marsilaiset ovat jättäneet jälkeensä synkkiä raunioita, joissa vaanivat oudot hirviöt ja muut kauhut. Huonon menekin vuoksi sarja jäi lyhyeksi, mutta nykyään sen novellit luetaan Smithin parhaimmistoon.
Xiccarph (2 novellia, kirjoitettu 1932–1933) on tieteisfantastinen maailma. Se sijoittuu vieraalle planeetalle, jota hallitsee Maal Dweb -niminen velho. Kertomusten taiat ovat tosiasiassa äärimmäisen kehittynyttä teknologiaa. Smithin oli mahdollisesti tarkoitus kirjoittaa tarinoita lisää, mutta vuonna 1933 hänen aktiivisin kirjailijakautensa päättyi ja Xiccarph-sarja loppui. Sarjan ensimmäinen novelli ”The Maze of the Enchanter” oli sekä Smithin että ihailijoiden mieleen.
Zothique (16 novellia, runo ja näytelmä, kirjoitettu vuosina 1932–1956) on Smithin teossarjoista laajin ja arvostetuin. Se sijoittuu kaukaiseen tulevaisuuteen kuolemaa tekevälle maapallolle, jonka viimeiset asukkaat harjoittavat hillitöntä irstailua ja mustaa magiaa. Zothique-novellien tarinat liikkuvat pitkälti kidutuksen, ruumiiden, hautojen ja elävien kuolleiden parissa. Joissakin novelleissa on myös eroottisia aineksia ja nekrofiliaa, ja tarinat päättyvät usein julmaan kohtalon ivaan. Sarjan keskeisiä teemoja ovat perikato, suru ja menetys.
Kuvataiteilijana
Smith oli innokas kuvataiteen harrastaja ja kuvitti muutamia novellejaan itse. Hän aloitti vesivärimaalauksen vuonna 1916. Piirtämistä Smith harrasti väriliiduilla, musteella ja muilla edullisilla materiaaleilla. Hän suosi räikeitä värejä ja mielikuvituksellisia miljöitä. Usein piirrokset esittivät joko hänen omien novelliensa tai Lovecraftin tarinoiden hahmoja, ja niissä oli kummallisia rakennuksia ja kuvitteellisia kasveja. Uransa aikana Smith teki satoja maalauksia ja piirroksia. Niiden esikuvaksi on veikkailtu ranskalaista symbolistia Odilon Redonia.
Kuvanveistosta Smith innostui vuonna 1935, jolloin hän vieraili sukulaismiehensä kuparikaivoksessa. Vuonna 1936 Smith kertoi, että veistäminen oli hänelle paljon helpompaa ja nautinnollisempaa kuin kirjoittaminen. Smith alkoi tehdä pehmeästä kivestä veistoksia kynäveitsen ja polttouunin avulla. Hän suosi epätavallisia materiaaleja, kuten talkkia, saippuakiveä ja laavaa. Ainakin yhdessä veistoksessa Smith käytti fossiloitunutta dinosauruksen luuta. Monet veistoksista olivat groteskeja pieniä hahmoja, Cthulhu-taruston olentoja tai antiikin mytologian hahmoja. Juri Nummelinin mukaan Smithin veistokset muistuttivat ”arkaaisia jumalankuvia”. Niiden estetiikkaa on verrattu Pääsiäissaaren Moai-päihin ja Kolumbusta edeltäneen ajan intiaanikulttuureihin. Pienoisveistoksien ohella Smith valmisti erilaisia arkisia käyttöesineitä, kuten astioita, piippuja ja kynttilänjalkoja.
Smith oli taiteilijana itseoppinut, ja Eldritch Dark -sivustolla hänen piirroksiaan kuvaillaan ”lapsekkaiksi” (naive). Markku Sadelehdon mukaan ”Smithin yli 200 pienoisveistosta ovat [nykyään] keräilijöiden aarteita. Piirtäjänä ja maalarina hän oli vain lahjakas amatööri”. S. T. Joshin mukaan maalausten arvostelut ovat olleet huomattavan ristiriitaisia: ”Toiset pitävät niitä karkeina ja kömpelöinä”, kun taas myönteisemmissä arvioissa on korostettu Smithin itseopiskeltua taitoa ja kuvien ilmentämää lennokasta mielikuvitusta. Koska Smith piti elinaikanaan useita näyttelyjä, eivät hänen teoksensa Joshin mukaan voi olla täysin vailla ansioita.
Jälkimaine
Lovecraft ihaili Smithiä suuresti ja kirjoitti tästä jopa sonetin, jossa ylisti tätä ”Averoignen mustaksi ruhtinaaksi”, joka katselee ”muille näkymättömiä unten kuiluja”. Novellissaan ”Pickmanin malli” (1927) Lovecraft mainitsee ohimennen Smithin ”vertahyytävät” avaruusmiljööt. Esseessään Yliluonnollinen kauhu kirjallisuudessa (1934) Lovecraft kirjoitti, että uudemman polven amerikkalaisista kauhukirjailijoista ”ei yksikään iske kosmisen kauhun säveliä yhtä hyvin” kuin Smith. ”Silkassa demonisessa outoudessa ja mielikuvien hedelmällisyydessä Smithiä ei luultavasti voita kukaan toinen kirjailija, elävä tai kuollut.”
E. F. Bleilerin (1973) mukaan Smith käsittelee kiinnostavia ajatuksia ja ajalle epätyypillisiä teemoja, mutta hänen novellinsa ovat usein huonosti kirjoitettuja ja lankeavat helposti teennäiseen mahtipontisuuteen. Smithin eri fantasiamiljööt ovat Bleilerin mukaan jokseenkin samasta puusta veistettyjä. Bleiler katsoo Smithin hekumoivan kuolemalla ja poikkeavuuksilla ja pitää hänen vaikeaselkoista kieltään mauttomana. Vuonna 1983 julkaisemassaan yliluonnollisen kaunokirjallisuuden hakuteoksessa Bleiler piti Smithiä vaikeasti arvioitavana ja epätasaisena kirjoittajana. Sittemmin Smithiä on myös arvostettu eräänä amerikkalaisen kauhukirjallisuuden mestareista. Alan Gulletten (2006) mukaan Smithin vahvuuksina pidetään voimakasta mielikuvitusta ja kykyä luoda eksoottista tunnelmaa. Heikkouksiksi lasketaan ohuet henkilönhahmot ja yksinkertaiset juonet sekä yleinen kehittymisen puute proosakirjailijana. Gulletten mukaan Smithin proosaa ja proosarunoutta sekä erilaisia spekulatiivisen fiktion lajityyppejä yhdistelevää tyyliä ei voi arvioida perinteisen proosakirjallisuuden mittapuulla.
Smith oli tärkeä miekka ja magia -kirjallisuuden edeltäjänä. Juhani Hinkkasen mukaan hänen novelleissaan ”oli sword and sorcery miltei valmiina. Niissä oli magiaa ja niissä oli miekkoja, vain sankareita puuttui”. Lopullisen muotonsa lajityyppi sai Howardin teksteissä vuodesta 1932 alkaen. Brian Stablefordin mukaan Smithin ”ultradekadentit fantasiat” olivat keskeinen dark fantasy -alagenren innoittaja. Smithin ”koristeellisen keinotekoinen” proosa ja kiinnostus ”nääntyviä kulttuureja” kohtaan innoittivat monia myöhempiä kirjailijoita, joista tunnetuimpia ovat Thomas Ligotti, Jessica Amanda Salmonson ja Darrell Schweitzer. Smithin vaikutus näkyy myös Ray Bradburyn Marsin aikakirjoissa ja Jack Vancen Iltaruskon maassa. Joissakin lähteissä Smith mainitaan kuoleva maapallo -alagenren tärkeänä kirjailijana. Smithiä pidetään tällä perusteella merkittävänä tieteisfantasian kirjoittajana. Toisaalta The Encyclopedia of Science Fictionin ”Dying Earth” -artikkeli ei mainitse Smithiä ensinkään. Dekadentti Zothique-sarja on kuitenkin lajityypin tunnettuja edustajia.
Smithin viimeisinä elinvuosina hänen parhaat työnsä pysyivät saatavilla pienilevikkisinä kokoelmina. Ihailijoiden ja jäljittelijöiden myötä hänen maineensa alkoi vähitellen kasvaa. 1970-luvulla ilmestyivät ensimmäiset Smith-käännökset. Monet myöhemmät kirjailijat ovat tehneet löyhiä jatko-osia Smithin fantasia- ja Cthulhu-novelleihin. Atlantislaisesta Tsathogguan ylipapista Klarkash-Tonista ovat kirjoittaneet sekä H. P. Lovecraft että nuoremmat kauhukirjailijat. Vuonna 1999 ilmestyi John Pelanin toimittama The Last Continent, joka sisältää 19 uutta Zothique-novellia eri kirjailijoilta.
Perivóli (Grevená)
Perivóli on Kreikan kylä sekä samanniminen Grevenán kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Περιβολίου, Dimotikí Enótita Perivolíou) ja entinen itsenäinen kyläkunta. Se sijaitsee Grevenán alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella. Kylän ja kunnallisyksikön väkiluku on 21 (vuonna 2011).
Clark Ashton Smith
Jälkimaine
Auburnissa on kaksi Smithin mukaan nimettyä katua: Poet Smith Drive ja Smith Court. Molemmat sijaitsevat lähellä hänen vanhempiensa mökin paikkaa.
Perivóli (Grevená)
pienoiskuva|vasen|upright=0.96|Perivólin Pyhän Nikolaoksen (Ágios Nikólaos) kirkko. Perivólin pieni kylä sijaitsee Píndos-vuoristossa Smólikas-vuoren kaakkois- ja Týmfi-vuoren länsipuolella, linnuntietä noin 29 kilometriä länsilounaaseen Grevenán kaupungista. Perivólin kunnallisyksikkö käsittää Grevenán kunnan lounaisosan. Perivóli oli itsenäinen kyläkunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Grevenán kuntaan yhdessä Ágios Kosmáksen, Avdéllan, Dotsikón, Filippaíoin, Górgianin, Irakleótesin, Mesoloúrin, Samarínan, Smíxin, Theódoros Ziákaksen ja Véntzion kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Wang Hao
Wang Hao voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Perivóli
Perivóli (, ”Puutarha”, ”Hedelmätarha”) voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Chatfield
Chatfield on kaupunki Minnesotan osavaltiossa Yhdysvalloissa. Se sijaitsee osittain Fillmoren ja osittain Olmstedin piirikunnassa. Kaupungin väkiluku oli vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan 2 394.
Yhdysvaltain väestönlaskentaviraston mukaan Chatfieldin pinta-ala on 5,2 neliökilometriä, josta kaikki on maata. Vuoden 2000 väestönlaskennan aikaan kaupungissa oli 2 394 asukasta, 930 taloutta ja 633 perhettä. Väestötiheys on 464,5 ihmistä neliökilometriä kohden.
Juho Hesekiel Pekuri
Juho Pekuri oli Kuopiossa kultasepän opissa ja hän sai kisällikirjan vuonna 1875. Hän oli sitten kultaseppänä V. Porthanilla Viipurissa 1876–1877 ja kolmen vuoden ajan työnjohtajana Kokkolassa ja Vaasassa. Pekuri perusti vuonna 1881 oman kulta- ja hopeasepänliikkeen Jyväskylään. Hän muutti liikkeen 1884 Ouluun jossa sitten toimi myöhemmin toiminimellä Oulun Kultaseppä Oy osoitteessa Kirkkokatu 23. Pekurilla oli myös sivuliikkeet Tampereella 1897–1913 ja Rovaniemellä 1913–1919. Hän alkoi ensimmäisenä Suomessa valmistamaan vuonna 1913 koneellisesti pöytähopeaa jja tunnettiin myös lapinlusikoiden tekijänä. Pekurin kultasepän työpöytä on esillä Pohjois-Pohjanmaan museossa.
Pekuri osallistui Oulussa kunnalliseen elämään ollen muun muassa 10 vuotta rahatoimikamarin jäsenenä. Hän oli myös mukana oman alansa yhdistyksissä. Hän oli viiden vuoden ajan Oulun Teollisuusyhdistyksen puheenjohtajana ja oli Suomen Kultaseppien Liiton kunniajäsen. Pekuri oli mukana perustamassa Pohjolan Osake-Pankkia ja oli yksi pankin pääosakkaista. Pekurin lahjoituksen turvin hankittiin tutkimuskoneet ja välineet Oulun Diakonissakodin sairaalan silmätautiosastolle.
Juho Pekurin hauta on Oulussa Intiön hautausmaalla.
Päijänne-purjehdus
Päijännepurjehdus on vuosittainen purjehduskilpailu, jossa purjehditaan Päijänne lähes päästä päähän. Ensimmäinen Päijännepurjehdus purjehdittiin vuonna 1973. Enimmillään kilpailussa on ollut mukana noin 260 venekuntaa. Päijännepurjehduksen järjestävät Jyväskylän Veneseura ja Lahden Purjehdusseura. Vuosina 2008–2010 tapahtuma oli nimeltään Volvo Päijännepurjehdus, 2011–2014 Synsam Päijännepurjehdus.
Päijännepurjehdus on yksi suurimmista sisävesien purjehdustapahtumista ja kuuluu Suomen suurimpiin isojen köliveneiden kisoihin Helsinki–Tallinna Racen ja Volvo Suursaari Racen rinnalla. Monista purjehduskilpailuista Päijännepurjehdus eroaa sen kaksijakoisen luonteen vuoksi: tapahtumaan osallistuvista merkittävä osa on retki- tai perhepurjehtijoita, mutta etenkin kilpailun nopeimman veneen Päijänne-ruoria tavoittelevat joka vuosi myös rannikon kilpapurjehtijat. Harvinaista on myös läpi yön kestävä kilpapurjehdus sisävesien kapeilla vesireiteillä.
Yleisön suosimia katselupaikkoja ovat lähtö- ja maalisatamien lisäksi Kärkisten silta Jyväskylän Korpilahdella ja Ykskoivun kapeikko Päijänteen kansallispuistoon kuuluvan Kelventeen harjusaaren eteläpuolella Padasjoella.
Pre-Päitsi
Vuodesta 2006 alkaen on järjestetty Pre-Päitsi ratapurjehduskilpailu Päijännepurjehdusta edeltävänä perjantaina. Pre-Päitsiin voivat osallistua kevyt- ja urheiluveneluokat. Pre-Päitsin myötä Päijännepurjehdus on muuttunut monipäiväiseksi tapahtumaksi joka on houkutellut purjehtijoita myös muilta järvialueilta ja rannikolta.
Päijänne Raid
Vuosina 2008–2010 Päijännepurjehduksen yhteydessä järjestettiin myös nopeiden monirunkoveneiden Päijänne Raid -kilpailu. Raid-kilpailun veneluokkana on kahden hengenmiehistöllä purjehdittava Formula 18 -katamaraani. Raid-kilpailun lähtö- ja maalisatamat olivat samat kuin varsinaisessa kilpailussa, mutta reitinvalinta oli vapaa erikseen määriteltyjä kääntöpisteitä lukuun ottamatta.
Reitti
Kilpailureitin eteläpää on Padasjoella ja pohjoispää Jyväskylään saaristokaupunginosassa Säynätsalossa.. Noin 64 meripeninkulman pituinen reitti purjehditaan joka toinen vuosi etelästä pohjoiseen ja joka toinen vuosi pohjoisesta etelään. Ensimmäisen Päijännepurjehduksen lähtö oli Vääksyssä ja maali Jyväskylän Äijälänsalmen suulla aivan Päijänteen pohjoispäässä. Kilpailun voitti lahtelainen Juhani Boman H-veneellään, aikaa matkaan kului yli vuorokausi.
Vuosina 2011–2013 Päijännepurjehduksen pohjoinen tukikohta Jyväskylässä siirtyy saaristokaupunginosa Säynätsalosta 20 kilometriä etelään Korpilahdelle. Jotta purjehdittu matka olisi pysynyt yhtä pitkänä kuin aiempina vuosina, reitti teki ylimääräisen lenkin Tehinselällä. Heinäkuussa 2014 Päijännepurjehdus palasi aiemmalle reitille ja pohjoispään tukikohdaksi vaihtui jälleen Jyväskylän saaristokaupunginosa Säynätsalo.
Nopeimmillaan Päijännepurjehdus on purjehdittu nykyisellä reitillä Jyväskylästä Padasjoelle vuonna 2010. A-Scow luokan vene “Vincit” purjehti reitin kipparinaan amerikkalainen William Crear III huippuajalla 6 tuntia 40 minuuttia 40 sekuntia. Padasjoelta Jyväskylään on purjehdittu ajassa 7 tuntia 24 minuuttia 30 sekuntia. Tämän ajan on saavuttanut Jyväskylän Veneseuran Pentti Paatola "Pohjantähti" -nimisellä, Fleuret 30 -tyyppisellä trimaraanilla. Vanhan, noin 56 meripeninkulman reittiennätys on Melges 24 -tyyppisellä, Turun Pursiseuran Antti Niinirannan Melges 24 -tyyppisellä Patu-veneellä ajalla 6 tuntia 57 minuuttia.
Heinäkuussa purjehdittavalle kisalle on tyypillistä tuulen heikkeneminen tai tyyntyminen yön aikana. Kevyellä tuulella matka-aika on ennätyksiin verrattuna kaksinkertainen. Vuoden 2006 kilpailussa nopein vene, Jyväskylän Veneseuraa edustavan Pentti Paatolan ”Pohjantähti” purjehti reitin 16 tunnissa, 99 venettä keskeytti kisan tai oli vielä reitillä maalilinjan sulkeuduttua 26 tuntia lähdöstä.
Luokat ja palkinnot
Päijännepurjehduksen perustamiskokouksessa Hotelli Tallukassa kilpailuluokiksi päätettiin seuraavat:
Palkinnot
thumb|right|250px|Päijännepurjehdus vuonna 2007 [[Kärkisten silta|Kärkisten sillan luona]] Perinteisesti Päijänteellä on kilpailtu Ruori-kiertopalkinnosta, jonka on perinteisesti voittanut nopein yksirunkoinen purjealus. Vuodesta 2006 lähtien nopeimmasta palkinnosta voivat kilpailla kaikki vähintään kolme hengellä miehitetyt purjealukset. Järjestäjien hankkima Päijänne-ruori jaettiin ensimmäisen kerran kilpailun nopeimmalle vuonna 1976.
Kilpailuun 1975 tuotu avoin luokka tarkoitettiin veneille, jotka eivät kuuluneet kilpailun yksityyppiluokkiin ja joilla ei ollut tasoitusmahdollisuutta. Niidenkin piti täyttää turvallisuusvaatimukset ja kuulua SPL:n tunnustamaan seuraan. Ennen Ruori-palkintoa vuosina 1973–1975 on jaettu kunniapalkinto kilpailun nopeimmalle purjealukselle.
Päijänneruorin voittajalle lahjoitti omaksi saatavan muistoruorin Päijät-Hämeen Osuuspankki 1981–1991 ja Hollolan veneseura 1992–1995. Muistoruori jaettu takautuvasti 1981 myös aikaisempien kisojen voittajille.
Tallukka-jahti on hotelli Tallukan lahjoittama kiertopalkinto yleiskilpailun tasoitetuin ajoin voittaneelle. Tasoitusjärjestelmänä on käytössä LYS.
Potkuri-palkinto jaetaan Päijännepurjehduksen viimeiselle ennen maalilinjan sulkeutumista maaliin tulleelle veneelle.
Wade Belak
Wade Belak (3. heinäkuuta 1976 Saskatoon, Saskatchewan – 31. elokuuta 2011 Toronto, Ontario) oli kanadalainen ammattijääkiekkoilija. Hän pelasi puolustajana 549 NHL-ottelua Colorado Avalanchessa, Calgary Flamesissa, Toronto Maple Leafsissa, Florida Panthersissa ja Nashville Predatorsissa.
Ura
Belak aloitti jääkiekon kotipaikkansa Battlefordin koulun joukkueessa North Battleford North Stars. Hän siirtyi 17-vuotiaana WHL-juniorisarjan Saskatoon Bladesiin. Toisen WHL-kauden jälkeen Quebec Nordiques varasi Belakin NHL:n varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella. Kaudella 1994–1995 Belak siirtyi Quebecin organisaation farmijoukkueeseen Cornwall Acesiin AHL-liigan pudotuspelien ajaksi. Hän kuitenkin palasi vielä neljänneksi kaudeksi 1995–1996 WHL:ään.
Belak liittyi Coloradoon muuttaneeseen Quebecin organisaatioon kaudeksi. Hän pelasi kauden aikana viisi NHL-ottelua Coloradossa, mutta valtaosan kaudesta AHL-liigassa Hershey Bearsissa, jossa Belak voitti Calder Cupin. Kaudella Belak pelasi NHL:ssä kahdeksan ottelua.
Belak teki läpimurtonsa NHL:ään kaudella. Hän ehti pelata 22 ottelua Coloradossa ennen kuin Colorado myi hänet suuressa pelaajakaupassa René Corbetin ja Robyn Regehrin kanssa Calgary Flamesiin, josta Colorado sai Theoren Fleuryn ja Chris Dingmanin. Belak pelasi Calgaryssa kauteen asti, ja sai vaihtelevasti peliaikaa. Lopulta Calgary laittoi Belakin waivers-listalle, josta Toronto Maple Leafs otti hänet.
Torontossa Belak pelasi vakiokokoonpanossa seitsemän kautta. Työsulun aikana 2004–2005 Belak pelasi Iso-Britannian EIHL-liigan Coventry Blazessa, jossa hän voitti sarjan mestaruuden. Toronto myi Belakin kaudella Florida Panthersiin varaustilaisuuden varausvuoroa vastaan.
Jo seuraavan kauden alussa Florida myi Belakin Nashville Predatorsiin vaihdossa Nick Tarnaskyyn. Kolmen Nashvillessä pelatun kauden aikana Belak pelasi vain alle puolet runkosarjasta. helmikuussa Nashville lähetti Belakin farmijoukkueeseen, mutta 8. maaliskuuta Belak ilmoitti lopettavansa pelaajauransa.
Kuolema
Belak löydettiin kuolleena torontolaisesta One King Street West -hotellista. Hänen kerrottiin tehneen itsemurhan hirttämällä itsensä. Belak oli kaiken kaikkiaan kolmas kanadalainen jääkiekkoilija, joka löydettiin kuolleena neljän kuukauden sisällä vuonna 2011. Toukokuussa kuoli Derek Boogaard ja elokuun puolessa välissä Rick Rypien.
Kattilakosken lampi
Kattilakosken lampi on Keski-Suomessa Jyväskylässä Kovasmäen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,2 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Saajoen valuma-alueella (14.27), jonka Kattilaojan valuma-alueeseen (14.274) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 128,4 metriä mpy.
Artur Salomon Pohja
Artur Salomon Pohja (myös muodoissa Arttur ja Artturi, 24. lokakuuta 1891 Tampere – 15. lokakuuta 1963 ) oli Tampereen punakaartin I rykmentin II pataljoonan III komppanian päällikkö.
Artturi Salomon oli 12-lapsisen työläisperheen viides lapsi ja vanhin poika (sisaret Ida Josefiina Pohja, Anna Hilja Sofia Pohja, Matilda Ingeborg Korppoo os. Pohja, Saima Maria Maija Lahtinen os. Pohja, Lyyli Vilhelmiina Vesala os. Pohja, Paavo Pietari Pohja, Yrjö Mikael Pohja, Alli Ester Pohja, Erkki Sakari Pohja, Matti Tapani Pohja ja Sirkka Mirjam Pohja). Hänen vanhempansa olivat Salomon Heikinpoika Pohja ja Maria Vilhelmiina Kallentytär Pohja
Hänet vangittiin sisällissodan jälkeen kotoaan Satakunnankadulta Tampereelta 14.4.1918 ja tuomittiin 9.8.1918 27-vuotiaana neljän vuoden kuritushuone rangaistukseen sekä viiden vuoden kansalaisluottamuksen menetykseen avunnannosta maanpetokseen. Artturia pidettiin tutkinnan aikana Tampereen vankileirillä. Hänet mainitaan Valtionrikosasian tiedusteluosaston 15.10.1918 julkaisemassa luettelo C -nimilistassa jonka kuvataan olevan luettelo "vaarallisemmista, vielä toistaiseksi vapaalla jalalla olevista ja kesän aikana eri vankileireistä karanneista kapinallisista." Ei ole selvää onko Pohjan nimi listalla vahingossa, vaikka hänet on jo saatu kiinni, vai onko hän paennut vankileiriltä.
Kuulusteluissa 20.4.1918 Artturi kertoi liittyneensä punakaartiin omasta vapaasta tahdostaan ja tulleensa äänestetyksi komppanianpäälliköksi kun edellinen päällikkö oli saanut ylennyksen. Artturin mukaan hän tuli valituksi äänestyksessä koska oli voimistelija. Hän kertoi osallistuneensa Ruovedellä taisteluun, mutta jättäneensä kiväärinsä 4.4.1918 Yhteiskoululle. Artturin mukaan hän ei osallistunut Tampereen taisteluihin, mutta hän myönsi kulkeneensa yhtenä päivänä kadulla sapelin kanssa. Hän sanoi olleensa menossa valokuvattavaksi.
Myös Artturin veli, Yrjö Mikael, sekä sisko Lyyli Vilhelmiina , tuomittiin rangaistuksiin sisällissodan jälkeen Tampereella, joskin Lyyli Vilhelmiinan rangaistus oli ehdollinen.
Artturi kuoli hukkumalla Näsijärveen marraskuussa 1963. Hänet on haudattu Kangasalle Vatialan hautausmaalle.
Consign to Oblivion
Consign to Oblivion on sinfonisen metalliyhtye Epican toinen levy, joka julkaistiin 21. huhtikuuta 2005. Albumin lyriikoissa käsitellään muun muassa mayojen korkeakulttuuria. Kappaleella ”Trois vierges” vierailee Kamelotin laulusolisti Roy Khan.
Albumi nousi Alankomaissa MegaCharts-listan sijalle 12, ja pysyi listalla yhteensä 8 viikkoa.
Laura Virtanen
Laura Virtanen (s. 16. marraskuuta 1980 Kaarina) on suomalainen korkeushyppääjä. Hän edustaa Turun Urheiluliittoa ja toimii nykyisin itse omana valmentajanaan. Kalevan kisoista Virtanen on saavuttanut korkeushypyn pronssia vuonna 1999. Lisäksi hän on voittanut sisäratojen SM-kilpailuissa korkeushypyssä hopeaa vuonna 2001 ja kaksi pronssia, vuosina 1997 ja 1998.
Ajopuku
pienoiskuva|Kaksi nahkaisiin ajopukuihin pukeutunutta moottoripyöräilijää. Ajopuku on suojavaruste, jota käytetään useimmiten ajettaessa moottorikäyttöistä ajoneuvoa. Moottoripyöräilyssä sen pääasiallinen tehtävä on suojata motoristia kaatumistilanteessa. Ajopuvut voidaan jakaa kahteen kategoriaan: nahka- ja tekstiiliajopuvut. Ajopuku voi olla yksiosainen tai kaksiosainen, jolloin ajotakki ja -housu voidaan valita vapaasti. Yksiosaista ajopukua käytetään yleensä rata-ajossa paremman suojaavuuden takia. Pukuun kuuluu myös ajokäsineet.
Nahkapuku
Nahkapuvun, -takin ja -housun valmistusmateriaalina käytetään yleensä 1,2–1,4 mm paksua lehmännahkaa. Kaatumisen kannalta kriittisissä paikoissa, kuten olka- ja kyynärpäissä on nahkaa tuplakerros tai sitten siinä on käytetty kengurunnahkaa, joka on lehmän nahkaa huomattavasti kestävämpää.
Nikobaarien piirikunta
Nikobaarien piirikunta on eteläisin Intian Andamaanien ja Nikobaarien territorion kolmesta piirikunnasta. Se pitää sisällään Nikobaarien saariston. Piirikunnan pääkaupunki on Car Nicobar.
Vuoden 2011 väestönlaskennassa Nikobaarien piirikunnassa oli 36 842 asukasta.
Tony Sale
Anthony Edgar "Tony" Sale, FBCS (30. tammikuuta 1931 – 28. elokuuta 2011) oli sähköinsinööri, tietotekniikan laiteinsinööri ja IT-historioitsija. Hän johti Colossus-tietokone jäljennöksen tekemistä Bletchley Parkissa Englannissa.
Vapaussotaeläke
Eläkkeeseen oikeutetut
Vuonna 1919 annetun eläkelain mukaan eläkettä suoritettiin niille sisällissodassa vuonna 1918 haavoittuneille, saamistaan vammoista sairastuneille henkilöille ja niiden sodassa kaatuneiden tai saamistaan vammoista kuolleiden henkilöiden omaisille, jotka kuuluivat laillisen hallituksen joukkoihin. Tätä eläkettä ei saanut ulosmitata.
Eläkettä suoritettiin ainoastaan sille vahingoittuneelle, jonka työkyky oli alentunut enemmällä kuin 10 prosentilla. Kaatuneen tai saamistaan vammoista kuolleen aviopuolisolle suoritettiin elinikäinen eläke ja lapsille 17 vuoden ikään kestävä eläke. Myös kaatuneen tai kuolleen vanhemmat olivat erityisillä ehdoilla oikeutetut saamaan eläkettä.
Tuberkuloosipotilaille, joiden tila oli huonontunut heidän ottaessaan osaa vapaussotaan, myönnettiin valtion varoilla parantolahoitoa.
Eläkeviranomaisia olivat valtion tapaturmalautakunta ja vakuutusneuvosto, joiden puoleen hakijan oli käännyttävä eläkettä saadakseen.
Jäätikkövirta
pienoiskuva|Etelämantereen jäätikön laskennallisessa mallissa jäänjakajat on merkitty mustalla viivalla. Jäänjakajilta alkavat suuret virtauskielekkeet, jotka virtaavat eri suuntiin. Kielekkeiden väliset saumavyöhykkeet on myös merkitty mustalla viivalla. pienoiskuva|Davidin jäätikkö Etelämantereella. pienoiskuva|Popen jäätikkö ja taustalla Mount Murphyn huiput. pienoiskuva|Pine Islandin jäätikön jäähyllyssä on rakoilua, joka rikkoo sen jäävuoriksi ja jäälautoiksi. pienoiskuva|Jacobshavns Isbræn jäätikkövirran reunan vetäyminen deglasiaation aikana vuosina 1851–2006 Länsi-Grönlannissa. pienoiskuva|Jacobshavns Isbræn jäähylly. Jäätikkövirta ja sen virtauskieleke eli jääkieleke  ovat nimityksiä suuren mannerjäätikön maantieteellisesti rajoittuneen jäämassan sisäisestä virtauksesta, joka alkaa jäätikön korkealla sijaitsevan jääkilven jäänjakajasta ja virtaa alemmaksi kohti jäätikön reunaa. Jäätikkövirta etenee ympäröivää jäätikköä selvästi suuremmalla nopeudella kymmenien tai jopa satojen kilometrien levyisenä vyöhykkeenä, jolloin virran alapäähän kertyy runsaasti jäämassaa. Elastisena jäämassana jäätikkövirta leviää myös sivusuuntiin virtauskielekkeeksi, kunhan sivulla oleva jäätikkö on selvästi ohentunut tai jäätikön reuna on jäänyt taakse. Virtauskieleke voi ohentuessaan hajota pienemmiksi kielekkeiksi, joilla on oma virtausnopeutensa ja suuntansakin. Kielekkeen virtaus pysähtyy lopulta joko kuivalle maalle tai se päättyy veteen. Suuria jäätikkövirtauksia ja virtauskielekkeitä esiintyy nykyään lähinnä Etelämantereella ja Grönlannissa. Jääkausien aikana kullakin mannerjäätiköllä esiintyi lukuisia samanaikaisia jäätikkövirtauksia, joista osalle kertyi alaosaan leveitäkin virtauskielekkeitä. Sitä, kuinka pieniä jäävirtaukset voivat olla, ei ole määritelty. Vuoristoista alas virtaavat pienet vuoristojäätiköt ovat ylemmän jäätikön ulosvirtausjäätiköitä, eikä niitä esitellä tässä.
Ovi (lehti)
Ovi oli lokakuussa 2006 ensimmäisen kerran ilmestynyt ilmaiseksi jaettava aikakauslehti. Sen päätoimittaja oli Jone Nikula. Lehteä julkaisi Kustannus Oy Vista.
Daniel Erik Bosin
Daniel Erik Bosin (17. maaliskuuta 1739 Hauho – 1. syyskuuta 1815 Hauho) oli suomalainen sotilas ja valtiopäivämies.
Ovi (lehti)
Lehden tavoitteena oli päätoimittajansa sanoin ”rakentaa vuoropuhelua ajan ilmiöiden, ihmisten ja lukijoiden välillä.”
Daniel Erik Bosin
Bosinin vanhemmat olivat Erik Johan Bosin and Anna Kristina Ehrenadler ja puoliso vuodesta 1812 Maria Kristina Krygerström. Bosin oli vapaaehtoinen tykistössä Suomessa 1753, kersantti tykistössä hänestä tuli Tukholmassa 1758 ja luutnantiksi hän yleni siellä 1773. Bosin palasi kapteeniksi suomalaiseen tykistöön 1782 ja erosi palveluksesta majurina 1798. Hän oli edustaja aatelissäädyssä Porvoon valtiopäivillä 1809.
Ovi (lehti)
Vuonna 2007 lehti ilmestyi neljä kertaa. Viimeinen Ovi-lehti ilmestyi huhtikuussa 2008 Ovi-tavaramerkin siirtyessä Nokialle. Kustannus Oy Vista jatkoi ilmaisen, kaupunkilaisen yleisaikakauslehden tekoa nimellä Kaupungin Aika. Tekijäkaarti – päätoimittajasta alkaen – säilyi enimmäkseen ennallaan. Lehti ilmestyi ennen lopettamistaan neljä kertaa.
Daniel Erik Bosin
Arkkitehti Viktor Erik Amadeus Bosin oli Daniel Erik Bosinin poika.
Jäätikkövirta
Jäätikön virtaaminen
Monet jäätikkövirrat saavat alkuunsa laajan jäätikön korkealla sijaitsevasta linssimäisestä osasta, joka voi olla pohjastaan maaperään kiinni jäätyneenä. Jäätikkövirtaan joutuu jäätä laajalta alueelta ja sen virtausnopeus on aluksi hidas. Jää on materiaalina kidemäistä, mutta samalla myös elastista. Kovaan paineeseen joutuessaan jää muovautuu hitaasti kuin vaha ja se voi alkaa virtaamaan alaville seuduille painovoiman vetämänä. Jäävirta voi olla muutamasta kymmenestä muutamaan sataan kilometriä leveä ja sillä voi olla pituutta sadoista yli tuhanteen kilometriin. Vaihettuminen hitaasti virtaavasta jääkilven osasta jäätikkövirran nopeaksi virtaukseksi tapahtuu jääkilven reuna-alueella. Vaikka täällä jäätikön pohja ei kiinni jäätyneenä liikkuisikaan, joutuvat ylemmät jääkerrokset mukaan virtaukseen ja ne venyvät virtauskanavan muotoiseksi. Jos jäätikön pohja on lämmin, se ei ole enää jäätyneenä kiinni vaan myös pohja liukuu ylemmän jäämassan mukana. Myös kylmäpohjainen jäätikkö voi muuttua jäätikkövirrassa lämminpohjaiseksi jäätiköksi. Tällöin jäätikkö kuluttaa pohjan kallioperää, irrottaa siitä kiviainesta ja kuljettaa sitä mukanaan jään sisälle sitoutuneena. Lämminpohjaisen jäätikkövirran pohjalle voi valua ylempää sulamisvettä alas, joka samalla voitelee jäätikön nopealiikkeiseksi jäätikkövirraksi. Pohjastaan jäätynyt jäätikkö saattaa virrata korkeintaan muutama metri vuodessa, lämminpohjainen kymmeniä tai satoja metrejä vuodessa ja sulamisveden voitelemana ja jyrkästi alas valumana on jäätikkövirralle mitattu Grönlannissa yli kahdeksan kilometriä vuodessa. Virtaamaan alkanut jäätikön osa lävistää muun hitaasti virtaavan jäätikön ja elää näin omaa elämäänsä. Jäätikkövirran kanava voi olla yli 20 kilometriä leveä ja yli 150 kilometriä pitkä. Jäätikkövirta ei ole ikuinen, vaan se voi myöhemmin pysähtyä. Näin on tapahtunut viime jääkauden mannerjäätiköillä, jos niiden jättämiä reunamuodostumia on tulkittu oikein.
Jäätikkövirrat
Jäätikkövirrat voidaan jakaa kahteen ryhmään: varsinaisiin jäätikkövirtoihin ja topografisiin jäätikkövirtoihin. Varsinaisten jäävirtojen suunta ja nopeus eivät riipu alla sijaitsevan kallioperän topografiasta ja ne ovat yleensä suurien jäämassojen virtoja. Topografiset jäävirrat virtaavat usein esimerkiksi vuoristolaaksoissa ja vuonoissa. Ne saattavat alkaa vuorijonon päällä huippujen välisistä laaksoista ja jossa huput jakavat ne erillisiin jäätikkövirtoihin. Jäätikkövirrat voidaan jakaa myös alustansa mukaan: kuivalle maalle tai mereen virtaaviin jäätikkövirtoihin.
Esimerkki varsinaisista jäätikkövirroista on Etelämantereella Länsi-Antarktiksella Siplen rannikolle virtaava laaja jäätikkövirta, joka syöttää jäätä Rossin jäätikköhyllylle. Siihen luetaan kuuluvaksi viisi kapeampaa ja nopeampaa jäätikkövirtaa (tunnetaan kirjaimilla A–E), jotka ovat 30–80 kilometriä leveitä ja 300–500 kilometriä pitkiä. Näistä keskimmäinen jäätikkövirta C, joka lähes pysähtyi 130 vuotta sitten, ei ole vieläkään alkanut virtaamaan yhtä nopeasti muiden kanssa. Jäävirtojen paksuus on 200–1 400 metriä ja virtausnopeus 300–500 metriä vuodessa. Jäätikkövirran valuma-alue on noin 120 000–130 000 neliökilometriä.
Esimerkkejä topografisista jäätikkövirroista löytyy runsaasti Grönlannista ja Etelämantereelta. Nämä jäätiköt virtaavat vuonomaisissa laaksoissa, joiden pohja voi ulottua jopa lähes kaksi kilometriä merenpintaa alemmaksi. Jos virtauskanava päättyy esimerkiksi kannakseen tai vuorijonoon, purkautuu jäätikkö vuoristojäätikköinä kapeita laaksoja myöten mereen. Etelämantereelta voidaan mainita Pine Islandin jäätikkö (30 km leveä, 200 km pitkä) ja Thwaitesin jäätikkö, jonka virtaamisnopeus on 3 400 metriä vuodessa. Lounais-Grönlannissa on Jacobshavns Isbræ, joka on 550 kilometriä pitkä ja vain 6–90 kilometriä leveä. Kapeudestaan huolimatta sen jäänpaksuus on 1,9–2,6 kilometriä. Jäätikkö virtaa liukkaasti ja sen virtaamisnopeus vaihtelee 4–7 kilometriä vuodessa (suurin mitattu nopeus on ollut 8,36 km vuodessa).
Jäätikkövirran pää
Kun jäätikkövirta saavuttaa virtauskanavansa alapään, muutu sen käytös ympäristön mukaan. Jos jäätikkö saavuttaa merenrannikon ja työntyy siellä merelle, auttaa mannerjalusta sen liikkeen jatkumisessa. Jos mannerjalusta painuu liian syvälle, alkaa veden noste vaikuttamaan ja kohottaa jäätikön kelluvaksi. Mikäli jäätikkö kestää nosteen taivutukset, muodostuu mereen jäähylly. Jäähyllyt hajoavat lopulta merelle leviäviksi jäävuoriksi tai suuriksi jäälautoiksi, mutta siihen saattaa kulua tuhansia vuosia. Mikäli jäätikkö ei kestä nosteen taivuttelua, pirstoutuu se jo rannikolla jäävuoriksi, jotka kelluvat pois. Jos jäätikkövirta päättyy kuivalle maalle, alkaa se levitä myös sivusuunnissa muodostaen jääkielekkeen. Kieleke alkaa muodostua jo jäätiköllä, mikäli jäätikön reuna on matala. Vierekkäisten jäätikkövirtojen väliin jäävää jäätikön osaa kutsutaan vain ”kielekkeiden välisiksi alueiksi”. Siellä jäätikkö virtaa hitaasti tai on pysähdyksissä. Oheneva jää voi myös kohdata korkeita maastonmuotoja, jotka leikkaavat kielekkeen reunan pieniksi jäätikkövirroiksi. Joskus jäätikön reuna jää tasaiselle kuivalle maalle ja pysähtyy sinne, missä se lopulta sulaa paikoilleen kuolleena jäänä.
Jäätikkövirtojen jäljet maastossa
Jäätikkövirtoja on vaikeaa tutkia, koska ne ovat yleensä valtavan paksuja ja ne ovat alituiseen liikkeellä. Siksi niiden tutkimutkissa yhdistetään tietoa, joka on saatu muinaisia jääkausien jäätiköitä tutkimalla, saatu nykyisiä vetäytyneitä jäätiköitä ja toimivia jäätiköitä tutkimalla. Osa tutkimuksista suoritetaan tietokoneilla ajettavilla simulaatiomalleilla. Jääkausien aikaiset jäätikkövirrat havaitaan maastoon jääneistä maa-ainesjäänteistä, joita ovat pääasiassa eräät moreenimuodostumat ja harjujaksot.
Glasiaatio ja degasiaatio
Glasiaatiolla tarkoitetaan jäätikön sellaista tilaa, jossa jäätikön peittämän alueen pinta-ala kasvaa. Näin käy jäätikölle ennen pitkään, jos sen päälle sataa talvisin enemmän lunta kuin siitä kesäisin sulaa pois. Silloin jäätikön jäätalous on kasvava ja sen jäämassa levittäytyy ympäristöönsä. Jäätikkövirrat virtaavat pitemmälle ja työntävät kielekkeillään jäätikön reunaa kauemmaksi sen keskustasta. Deglasiaatiolla tarkoitetaan sellaista tilaa, jossa jäätikön jäätalous on negatiivinen. Silloin jäätikön jäämassa pienenee, jolloin jään peittämän alueen pinta-ala alkaa myös pienentyä, koska jäätikön reunalla kesien sulamisen ja talvien eteenpäin virtaamisen yhteisvaikutuksesta jäätikön reuna kuitenkin vetäytyy.
Pohjois-Pohjanmaan historia
Tämä artikkeli käsittelee Pohjois-Pohjanmaan maakunnan historiaa.
Esihistoria
Pohjois-Pohjanmaan vanhimmat asutuslöydöt on ajoitettu Suomusjärven kulttuurikaudelle. Löydöt sijaitsevat pääasiassa sisämaassa, sillä rannikkoalue paljastui meren alta vasta myöhemmin. Keramiikkalöytöjä on tehty Pyhäjärveltä, Vihannista, Yli-Iistä. Pohjois-Pohjanmaalle ominaisia muinaislöytöjä ovat ns. jättiläiskirkot, joita on tavattu muun muassa Raahen Pattijoen Kastellista ja Pikkuliekokankaalla, Siikajoen Pesukankaalla, Tyrnävän Linnamaalla. Pronssikautisia löytöjä on tehty muutamia ympäri maakuntaa.
1500- ja 1600-luku
pienoiskuva|300x300px|[[Claes Claesson|Claes Claessonin kartta Pohjois-Pohjanmaan pitäjistä vuodelta 1650.]] Pohjois-Pohjanmaan asutus vakiintui noin 1500-luvulla, jolloin Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa kiinnostui Pähkinäsaaren rauhan pohjoispuolisista alueista. Hänen suosituksestaan varsinkin Savosta muutti uudisasukkaita vanhan rajan taakse. Uudistaloja nousi pian Kala- ja Pyhäjokilaaksoihin samoin kuin pohjoisten jokien varsille. Seudulle muuttaneet saivat kohta huomata, ettei elämä ollut helppoa pohjoisissa erämaissa. Idästä saapui joukoittain venäläisiä ja kohta roihusivat uudistalot liekeissä. Täyssinän rauhan solmimisen jälkeen vuonna 1595 pohjoisten jokilaaksojen ja erämaiden olot vakiintuivat ja asutus vankistui.
Hallinnollisesti alue jaettiin 1600-luvun alussa viiteen kirkkopitäjään: Iin, Limingan, Saloisten, Pyhäjoen ja Kalajoen pitäjiin. Kuusamo kuului vielä tuolloin Kemin suur-pitäjään. Noihin aikoihin Pohjois-Pohjanmaalle perustettiin myös ensimmäinen kaupunki. Kaarle-herttua esitti jo vuonna 1599, että Perämeren merkittävimpiin kauppapaikkoihin oli muodostettava kaupunkeja. Kuninkaaksi tultuaan Kaarle IX antoi vuonna 1605 määräyksen Oulun kaupungin perustamisesta. Samoihin aikoihin Oulujokisuulle rakennettiin Oulun linna, jonka turvin muutti etelästä jatkuvasti uusia asukkaita. Muuttoa edisti myös se, että vuonna 1606 kuningas myönsi kymmenen vuoden verovapauden niille, jotka muuttivat uuteen kaupunkiin. Varsinaiset privilegionsa Oulu sai vuonna 1610, jolloin sen porvareille myönnettiin muun muassa oikeus vapaaseen kauppaan kaikkialla valtakunnassa. Vähitellen Oulujoen suuhun muodostui vauras ja elinvoimainen pohjoisten erämaiden pääkaupunki, jossa jo vuonna 1695 oli hieman yli 1 000 asukasta.
Oulun kilpailijaksi merikaupunkina kohosi virkeä Raahe, jonka kreivi Pietari Brahe perusti vuonna 1649. Kaupunkia ryhdyttiin aluksi rakentamaan Saloisten ikivanhalle kauppapaikalle, mutta Brahe siirsi vuonna 1652 kaupungin nykyiselle paikalleen. Sitä ryhdyttiin kutsumaan perustajansa mukaan Brahestadiksi, Brahen kaupungiksi. Myöhemmin nimi lyheni kansan suussa pelkäksi Raaheksi.
1700- ja 1800-luku
Pohjois-Pohjanmaa on joutunut kokemaan usein sotien kirot ja nälkävuosien kurjuudet. Ilmeisesti ankarin koskaan koettu väestönkato koettiin 1690-luvulla, jolloin alueella riehuneessa nälänhädässä kuoli tuhansia ihmisiä. Suuren Pohjan sodan ja isonvihan aikana 1700-luvun alussa maakunnan alue joutui sotatoimialueeksi, jossa niin omat kuin vihollisen sotilaatkin temmelsivät. Venäläiset joukot miehittivät Oulun marraskuussa 1714 ja tuhosivat siellä olleen linnan. Isonvihan aikaisina vuosina surmattiin maakunnassa jälleen tuhansia ihmisiä. Lisäksi tuhannet ihmiset joutuivat lähtemään sotavankeuteen. Suomen sodan tapahtumiin vuosina 1808–1809 liittyvät Revonlahden, Siikajoen ja Pulkkilan taistelut.
1830-luvun alkupuolella Pohjois-Pohjanmaalla riehui ankara lavantauti ja koleraepidemia, joka teki selvää jälkeä nälän riuduttaman väestön keskuudessa. Epidemiaa koetti lievittää noihin aikoihin Oulussa ja Kajaanissa työskennellyt piirilääkäri Elias Lönnrot. Uudelleen nälänhätä riehui vuosina 1867–1868, jolloin koko maakunnan alueella koettiin lähes täydelliset kadot poikkeuksellisen ankarien luonnonolojen vuoksi. Aikalaisten todistusten mukaan jäät peittivät järvenselät vielä juhannuksena 1867.
Teollisuudella on Pohjois-Pohjanmaalla yli sadan vuoden perinteet. Maakunnan vanhinta teollisuutta edustavat ruukit, joita toimi 1850-luvun lopulla Utajärven Kurimossa. Tässä rautatehtaassa valmistettiin vanhakantaisin menetelmin takkirautaa. Varsinaisesti suurteollisuutta edusti Oulussa toimintansa aloittanut Åströmin nahkatehdas, joka 1800-luvun viimeisellä neljänneksellä kohosi jopa Pohjoismaiden suurimmaksi alallaan. se työllisti tuolloin satoja oululaisia. Tehdas vauhditti konepajateollisuuden kehitystä. Myös puunjalostusteollisuudella on maakunnassa vanhat perusteet, sillä vuonna 1860 Iissä aloitti toimintansa Suomen ensimmäinen höyrysaha. Sahoja ilmaantui pian myös muualle Pohjois-Pohjanmaalle. Vuosina 1861–1898 rakennettiin maakunnan Perämeren rannikolle kaikkiaan 15 höyrysahaa, muun muassa Oulun Korkeasaareen.
ren. Useimmiten ne kuuluivat oululaisille kauppahuoneille, joka olivat tervakaupasta keränneet runsaasti pääomia. Niiden toiminta ulottui 1800-luvun lopulla Kainuuseenkin, jossa ne ryhtyivät hyödyntämään alueen metsärikkauksia.
Pohjois-Pohjanmaan liikenneolot ovat kehittyneet huomattavan hitaasti muuhun maahan verrattuna. Syynä tähän ovat erityisesti maakunnan pitkät etäisyydet ja syrjäosien vähäinen asutus. Merkittävimmät tiet kulkivat rannikkokaistaa pitkin Oulusta Tornioon ja Oulujärvelle Oulujoen eteläpuolta Ouluun. Savosta kulki myös vanha postitie Oulujärven eteläpuolitse Ouluun. 1800-luvun puolivälissä maakunnan tieverkosto kehittyi erityisesti sisämaassa Oulusta Koillismaalle ja Kainuuseen. Samoihin aikoihin myös maakunnan kestikievarilaitos kehittyi varsin kattavaksi. Kievareiden ahkerimpia asiakkaita olivat virkamiehet, kruununvoudit, piirilääkärit ja vallesmannit. Myös alueen vesiliikenne oli vanhastaan vilkasta. Oulu oli rannikkoliikenteen keskus; siellä oli 1870-luvulla pelkästään paikallisliikenteessä toistakymmentä höyryalusta. Ne välittivät liikennettä Kokkolasta Ouluun sekä Oulusta ja Kemiin ja Tornioon. Oulu ja Raahe olivat merkittäviä valtameriliikenteen keskuksia, sillä kaupungeissa toimivat kauppahuoneet varustivat 1800-luvulla lukuisia kauppa-aluksia kaukoliikenteeseen. Myös Oulujoella, on ollut laivaliikennettä. Vesitse tapahtunut tervansoutu oli 1800- ja 1900-luvun vaihteeseen saakka merkittävä elinkeino Koillismaalla. Terva kuljetettiin veneillä ja lautoilla Ouluun, jonka tervahaminasta lähtivät tuhannet tervatynnyrit eri puolille maailmaa kauppa- ja sota-alusten kulkua liukastuttumaan.
1900-luku
Sisällissodan rintamalinjat ylsivät myös Pohjois-Pohjanmaalle 1918. Rajuimmat taistelut käytiin Oulussa, jossa punaiset ja valkoiset iskivät yhteen helmikuun alussa 1918. Rautatieläinen Yrjö Kallinen koetti estää verenvuodatuksen, mutta epäonnistui. Punaisten tappiot olivat 26 kuollutta ja saman verran haavoittuneita. Valkoisten tappiot olivat puolestaan 33 kuollutta ja 34 haavoittunutta. Siviiliuhreja oli kahdeksan ja haavoittuneita 11. Taisteluun osallistuneiden venäläisten tappiot olivat puolestaan yksi kaatunut ja neljä haavoittunutta. Noin 700 punaista joutui Oulussa vangiksi. Muualla maakunnassa valkoiset ottivat tilanteen nopeasti haltuunsa. Epäyhtenäisesti esiintyneet punaiset joko antautuivat tai pakenivat Kainuuseen ja sitä kautta Venäjälle.
Ouluun syntyi vuonna 1931 Toppilan Oy selluloosatehdas ja vuonna 1936 Oulu Oy selluloosatehdas. Edellinen liitettiin vuonna 1973 Kajaani Oy:hyn ja lakkautettiin kannattomana vuonna 1985. Oulu Oy puolestaan siirtyi vuonna 1986 Veitsiluoto Oy:hyn. Enso-Gutzeit omisti puolet Veitsiluodosta, ja vuonna 1996 muodostettiin Enso Oy. Enso Oy fuusioitiin ruotsalaisen Stora-yhtymän kanssa nykyiseksi Stora Enso Oyj:ksi vuonna 1998. Kemianteollisuus alkoi Pohjois-Pohjanmaalla 1952, jolloin perustettiin Typpi Oy, myöh. Kemiran Oulun tehtaat. Todellinen teollisuusjätti on Rautaruukki, joka aloitti toimintansa Saloisissa, nykyisessä Raahessa 1964. Se on laajentanut toimintaansa sen jälkeen muun muassa Ouluun, Pulkkilaan, Oulaisiin, Ylivieskaan.
Sisämaan kehityksen kannalta oli erityisen merkittävää myös rautatieliikenteen kehitys. Pohjanmaan rata ulottui Ouluun vuonna 1886. Valmistuttuaan uusi kulkuväylä helpotti ja nopeutti etelään suuntautunutta liikennettä. Oulun ja Kajaanin välinen rata valmistui vuonna 1930. Hieman aikaisemmin oli otettu Ylivieskan ja Iisalmen välinen ratataso. Taivalkoskelle johtava rata valmistui vuonna 1961. Oulun ja Kemin välinen rataosa avattiin jo 1901. Rautateiden sähköistäminen ulottui vuonna 1983 Ouluun. Vuonna 2001 sähköistettiin Tuomioja–Raahe-välinen rata. Rata valmistui vuonna 1899, mutta nykyään rataosa on tarkoitettu vain tavaraliikenteelle.
Ilmatiellä on ollut myös oma merkittävä vaikutuksensa Pohjois-Pohjanmaan kehitykselle. Ensimmäisen säännöllisen ilmaliikenteen piiriin tuli Oulu, jonka naapurikuntaan Oulunsaloon rakennettiin 1935 lentokenttä. Siitä on vuosien saatossa kehittynyt matkustajamäärien Helsinki-Vantaan lentoaseman jälkeen Suomen toiseksi vilkkain. Laskeutumisten määrällä mitattuna Oulun lentoasema on seitsemänneksi vilkkain.
Seine (departementti)
thumb|left|120 px|Entisen Seinen departementin vaakuna thumb|300px|Seinen departementti vuosina 1929–1968. Värit osoittavat seudun nykyisen aluejaon.
Enryaku-ji
thumb|300px|Konpon chūdō Enryaku-jissä Enryaku-ji on buddhalainen temppeli ja luostari Japanissa Kioton koillispuolella Hieivuoren huipulla. Sen perusti Saichō vuonna 806 palattuaan Kiinasta ja tuotuaan samalla Tendai-lahkon Japaniin. Enryaku-jistä tuli Japanin buddhalaisuuden tärkeimpiä keskuksia, jolla oli huippukautenaan noin 3 000 alatemppeliä ja tuhannen soturimunkin armeija. Temppeli joutui konfliktiin Kioton hovin kanssa, ja sen munkit hävittivät Kiotoa vuosisatojen ajan. Vuonna 1571 Oda Nobunaga, joka näki temppelin vaikutusvallan esteenä Japanin yhdistymiselle, tuhosi suurimman osan kompleksista ja tappoi sen munkit. Nykyinen Enryaku-ji on vain pieni osa aikaisemmasta temppelistä. Tendai toimi perusteena lähes kaikille tärkeille japanilaisille buddhalaisille lahkoille: zenin, nichirenin ja jōdo-shūn perustajat ovat aloittaneet uransa Enryaku-jissä.
Seine (departementti)
Seine oli aikaisemmin yksi departementteinä tunnetuista Ranskan aluehallinnon yksiköistä. Se oli enklaavina Seine-et-Oisen departementtin sisällä ja käsitti Pariisin lähimpine esikaupunkeineen. Sen nimi oli alkuun vuosina 1790–1795 Pariisin departementti, minkä jälkeen se sai myöhemmän nimensä. Sekä Seinen että Seine-et-Oisen departementit lakkautettiin Pariisin seudun paikallishallinnon uudelleenjärjestämisen yhteydessä tammikuussa 1968. Tällöin Seinen departementti jaettiin seuraaviin osiin: Pariisi (1 kunta), Hauts-de-Seine (27 kuntaa), Seine-Saint-Denis (24 kuntaa) ja Val-de-Marne (29 kuntaa).
Enryaku-ji
Enryaku-ji jakautuu kolmeen osaan: Tōtō (itäinen osa), Saitō (läntinen osa) ja Yokawa, joka sijaitsee neljän kilometrin päässä edellisistä. Tōtōssa on temppelin kaksi tärkeintä hallia, Konpon chūdō ja Jōdo-in. Konpon chūdō ("pää-keskihalli") on Tendai-suuntauksen sydän; nykyinen rakennus on vuodelta 1642. Jōdo-in ("puhtaan maan halli") koostuu kolmesta temppelistä, joissa on Saichōn hauta, Saichōn patsas ja Saichōn kaivertamaksi väitetty Amida-buddhan patsas. Läntisessä osassa on vuorostaan kaksi symmetristä hallia, Jōgyōdō ja Hokkedō, jotka ovat vuodelta 1595. Edellisessä ("jatkuvan kävelyn halli") munkit kiertävät Amidan patsasta ja jälkimmäisessä ("lootushalli") kävellään ja meditoidaan lootussutraa. Läntisen osan tärkein halli on Shakadō, joka on omistettu Shakyamuni-buddhalle. Halli on Enryaku-jin vanhin rakennus, ja se on tuotu paikalle Toyotomi Hideyoshin käskystä Mii-derasta, kilpailevasta Tendai-lahkon temppelistä Hiei-vuoren toiselta puolelta 1500-luvun lopulla.
Temppelille pääsee Kiotosta bussilla tai junan (Eizan-rautatiet), funikulaarin ja köysiradan yhdistelmällä. Enryaku-ji on otettu yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa UNESCOn maailmanperintöluetteloon.
Lin–Itōn kokous
Lin–Itōn kokous (, Tianjinin sopimus) oli vuonna 1885 pidetty kokous, jossa Japani ja Kiina sopivat molempien valtioiden vetävän joukkonsa pois Koreasta. Kokouksessa Kiinaa edusti Li Hongzhang ja Japania Itō Hirobumi. Sopimuksessa määriteltiin myös, että jos allekirjoittaneet valtiot siirtäisivät uudelleen joukkojaan Koreaan, oli toista sopimusosapuolta siitä informoitava. Käytännössä Koreasta tuli Lin–Itōn kokouksen jälkeen Japanin ja Kiinan välillä jaettu protektoraatti.
Fédération Internationale de Volleyball
Järjestettävät kilpailut
Kansainvälinen lentopalloliitto järjestää seuraavat kilpailut:
Alajärjestöt
thumb|400px|FIVB:n jäsenmaat
Saksan jälleenyhdistyminen
Saksan jälleenyhdistyminen tapahtui 3. lokakuuta 1990, kun Saksan demokraattisen tasavallan (Itä-Saksa, DDR) osavaltiot liittyivät Saksan liittotasavaltaan (Länsi-Saksa). Saksan yhtenäisyyspäivä (saks. Tag der Deutschen Einheit) on Saksan ainoa liittovaltion säätämä kansallinen vapaapäivä. Nimitystä ”jälleenyhdistyminen” käytetään erotukseksi vuonna 1871 tapahtuneesta Saksan yhdistymisestä Saksan keisarikunnaksi.
Saksan demokraattisen tasavallan ainoiden vapaiden parlamenttivaalien jälkeen keväällä 1990 sen ja läntisen Saksan väliset neuvottelut huipentuivat sopimukseen Saksaa koskevasta lopullisesta järjestelystä. Saksojen ja toisen maailmansodan neljän liittoutuneen voittajavaltion väliset neuvottelut takasivat yhdistyvälle Saksalle täyden suvereenisuuden. Saksa on jatkanut Euroopan yhteisön, nykyisen Euroopan unionin sekä Pohjois-Atlantin liiton (Nato) jäsenenä.