cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nuijasota
Etelä- ja Keski-Pohjanmaan nuijamiehet lyödään
thumb|upright|left|Jaakko Ilkan pako, [[Joseph Alanen|Joseph Alasen historiamaalaus 1900-luvun alusta.]] Ilkan joukko onnistui 22. joulukuuta karkottamaan Hämeenkyrössä Hannu Laurinpojan 80 miehen jalkaväkiosaston. Joulupäivänä Ilkka perusti leirinsä Nokialle ja jäi sinne odottamaan vihollista. Joukkoon saatiin liittymään lisää miehiä ympäröivältä seudulta. Vielä 27. joulukuuta torjuttiin Hämeen linnasta tullut Iivar Tavastin ja Knut Kurjen komentama parinsadan huovin osasto, josta kaatui yhteenotossa yksi mies. Flemingin armeija saapui paikalle 30. tai 31. joulukuuta. Flemingillä oli 3 300 miestä, joista 1 200 huoveja, Ilkalla ehkä noin 2 500 miestä.
Uudenvuodenyönä käydyssä Nokian taistelussa Fleming ensin pelotteli nuijamiehiä tykkitulella ja lähetti sen jälkeen näille tiedon, että hän lakkauttaisi toistaiseksi linnaleirin kannon ja että rivimiehet saisivat vapaasti poistua, jos he laskisivat aseensa ja luovuttaisivat päällikkönsä. Kumpikin lupaus saattoi olla pelkkä petollinen juoni, mutta nuijamiesten leiri joka tapauksessa ajautui hajaannukseen osan halutessa tarttua tarjoukseen. Viholliselle luovuttamista pelännyt Ilkka pakeni yksinään ratsulla yön selkään, minkä jälkeen alkoi yleinen pako. Koko yön ajan Flemingin ratsuväki jahtasi ja surmasi armotta sekasortoisesti pakenevia nuijamiehiä Nokialta pohjoiseen johtavalla maantiellä. Ilmeisesti ainakin 500 miestä surmattiin.
Pohjanmaan talonpoikien kapinaa vastustanut oppositio päätti Nokian tappion jälkeen tehdä Flemingille palveluksen ottamalla kiinni nuijamiesten päälliköt näiden palatessa kotiseudulleen. Perimätiedon mukaan Ilkan ottivat kiinni Ilmajoen Kuhnalassa hänen ”naapurinsa”. Asialla oli mahdollisesti Ilkan surmauttaman Mauno Peltoniemen suku. Fleming lähetti tammikuun alkupuolella Etelä-Pohjanmaalle kapinajohtajien perään vouti Abraham Melkiorinpojan johtaman rankaisuretkikunnan. Useimmat jäivät kiinni, mutta Tuomaala ja Perttu Palo onnistuivat välttämään vangitsemisen.
thumb|upright|Nuijasodan päälliköiden mestauksen muistomerkki Kyrön kirkolla. Fleming käski lähettämään vangitut päälliköt kuulusteltavikseen, mutta hänen kirjeensä ei tavoittanut Abraham Melkiorinpoikaa ajoissa. Kuultuaan pohjoisessa nousseesta uudesta kapina-aallosta tämä nimittäin päätti pikimmiten teloittaa vangitut johtajat. Ilkka, Kontsas, Piri, Keski-Pohjanmaan kapinallisia johtaneet Mauno Vitikka ja Olli Ollinpoika sekä joitain muita teloitettiin mestaamalla Kyrön kirkon edustalla sijaitsevassa Kontsaansaaressa tammikuun lopulla 1597. Ruumiit ja niiden irrotetut päät ja oikeat kädet asetettiin nähtäville teilipyöriin kunkin teloitetun kotipitäjään varoituksena muille.
Pohjois-Hämeen nuijasota
Tuomaalan johtama nuijamiesten kolmas osasto onnistui suunnitellusti lietsomaan Rautalammilla kansannousun esittelemällä Hannu Fordellin ja Hannu Hannunpojan nimissä kirjoitettua kirjettä, jonka mukaan itse Kaarle-herttua olisi määrännyt liikekannallepanon ja luvannut siihen osallistuville verovapauden viideksi vuodeksi. Tuomaalan johtamat pohjalaiset palasivat Ilkan pääarmeijan luo pohjoishämäläisten huolehtiessa jatkosta itse. Rautalammin kapina laajeni nopeasti Laukaaseen, Kuhmoisiin ja Sysmään. Sysmässä lyötiin hajalle pieni sotilasosasto. Rautalammin joukko jakautui suunnitellusti kahtia ja lähti kulkemaan etelään molemmin puolin Päijännettä. Päijänteen länsirantaa Hämeeseen edennyt joukko hävitti vastaantulevat kartanot. Pientä sotilasosastoa johtanut kihlakunnanvouti Antti Tordinpoika onnistui vangitsemaan Sysmässä ja Kuhmoisissa joitain kapinallisryhmiä, mutta joutui väistymään pääjoukon tieltä.
thumb|upright|Nyystölän taistelun muistomerkki Padasjoella. Pohjois-Hämeen nuijamiesten joukko eteni 7. tammikuuta mennessä Asikkalan pitäjän Kurhilaan ja Viitailaan saakka. Mitä etelämmäs tultiin, sitä vähemmän paikalliset asukkaat osoittivat halua liittyä kapinaan, joten ajatuksesta jatkaa marssia Uudellemaalle luovuttiin. Kuultuaan Nokian taistelusta joukko perääntyi Padasjoelle ja asettui Nyystölän kylään odottamaan vihollisen kohtaamista. Fleming toi pääarmeijansa Pirkkalasta Hollolaan, mutta lähetti Padasjoelle vain Iivar Tavastin komentaman ratsulipuston sekä muutamia Akseli Kurjen huoveja. Tammikuun 14. päivän tienoilla käydyssä Nyystölän taistelussa Tavast turvautui petolliseen juoneen, kun ei useasta yrityksestä huolimatta onnistunut rynnäköllä valtaamaan nuijamiesten varustusta. Nuijamiehet houkuteltiin antautumaan lupauksella heidän henkensä säästämisestä, mutta kun nelisensataa talonpoikaa käsittänyt joukko oli laskenut aseensa, määräsi Tavast kaikki surmattaviksi. Henkiin jätettiin vain yksi, joka oli ammatiltaan pappi. Tavastin tekoa pidettiin niin julmana ja häpeällisenä, että tieto siitä järkytti monia Suomen aatelisiakin.
Savon nuijasota
Rautalammilta ja Sysmästä lähteneet miehet onnistuivat tammikuun ensipäivinä nostattamaan kapinan myös Etelä-Savossa. Savon kapinalliset muodostivat useita hajanaisia ja pienehköjä ryhmiä ilman selkeää sotilaallista tavoitetta. Joroisiin kokoontunutta suurinta joukkoa johtivat rautalammilaiset sekä Esko Uttermark. Toinen, noin 300 miestä käsittänyt joukko alkoi 3. tammikuuta kerääntyä Suur-Savon kirkon luo ja sulki Etelä-Suomesta tulevan maantien hieman etelämpänä. Myös Pohjois-Savossa kokoontui talonpoikia. Länsi-Suomen tavoin ratsutiloja ryöstettiin ja muutamia miehiä surmattiin.
Käkisalmen linnanpäällikkö Arvid Henrikinpoika Tavast lähetti 7. tammikuuta Savoon apujoukkoina Pietari Paavalinpoika Juustenin komentaman ratsuväkiosaston ja Ambrosius Heikinpojan komentaman jalkaväkiosaston, yhteensä noin 300 miestä. Viipurin kautta kiertäneet joukot yhdistyivät Viipurin linnanpäällikkö Matti Laurinpoika Kruusin lähettämään toiseen apujoukkoon, jota komensi Martti Klaunpoika. Fincke jäi itse Olavinlinnaan, mutta lähetti 13. tammikuuta linnasta alipäällikkönsä Hannu von Oldenburgin komentaman ratsuväen kukistamaan nuijamiehiä. Savon ensimmäinen taistelu käytiin samana iltana Rantasalmen Putkilahdella, jossa von Oldenburgin ratsuväki löi ja surmasi 45 taisteluun varautumatonta talonpoikaa. Seuraavana aamuna samaan retkikuntaan kuulunut Simo Olavinpojan osasto surmasi Juvan Härkälässä 67 miestä. Tieto näistä tapahtumista lannisti etelään matkalla olleet Tavisalmen (Pohjois-Savon) kapinalliset, jotka hajaantuivat ja palasivat koteihinsa. Juustenin komentamat apujoukot kohtasivat von Oldenburgin ratsuväen 15. tammikuuta, ja ne lähtivät yhdessä puhdistamaan loppua Etelä-Savoa.
Juvalla oli useita yhteenottoja. Koikkalassa noin 60 nuijamiestä oli linnoittautunut Leskelän taloon ja torjui 16. tammikuuta Juustenin ja Martti Klaunpojan hyökkäyksen niin tehokkaasti, että nämä vetäytyivät odottamaan apujoukkoja. Illalla 19. tammikuuta Juusten tarjosi Koikkalan nuijamiehille antautumissopimusta sillä ehdolla, että nämä maksaisivat maksamattomat veronsa Käkisalmeen. Seuraavana aamuna petosta pelänneet nuijamiehet olivat kuitenkin paenneet. Kohdatessaan 21. tammikuuta seuraavan vastarintapesäkkeen Remojärvellä Juusten ei tarjonnut enää armoa: kun nuijamiesten miehittämä talo osoittautui vaikeaksi vallata, se sytytettiin tuleen ja kaikki palavasta rakennuksesta ulos antautuakseen pyrkineet surmattiin armotta. Samaan aikaan von Oldenburg ja Ambrosius Heikinpoika etsivät toista nuijamiesjoukkoa Joroisten Paajalasta, mutta eivät onnistuneet löytämään Esko Uttermarkia tai tämän miehiä. Savon nuijasota päättyi 23. tammikuuta käytyyn Suur-Savon taisteluun, jossa noin 250 nuijamiestä piiritettiin Suur-Savon pappilaan. Juusten uhkasi jälleen sytyttää rakennuksen tuleen, mutta lupasi säästää antautuneiden hengen. Lupaus osoittautui yhtä petolliseksi kuin Tavastin lupaus Nyystölässä: kaikki nuijamiehet antautuivat ja kaikki surmattiin välittömästi Juustenin käskystä.
Uusi kapina syttyy
Alkuperäisen kapinan tultua jo tukahdutetuksi nousi Pohjois-Pohjanmaalta toinen kapina-aalto. Pohjois-Pohjanmaa oli ollut sivussa kapinan ensimmäisestä vaiheesta, sillä linnaleiri ei ollut siellä käytössä eräitä poikkeuksia lukuun ottamatta. Pohjois-Pohjanmaa oli myös vaurasta seutua ja se oli kärsinyt sodan aiheuttamista taloudellisista rasituksista muuta Suomea vähemmän, poikkeuksena vihollisen iskut. Pohjoispohjalaiset olivat parina edellisenä vuotena osallistuneet eteläpohjalaisten valituskirjelmiin, mutta eivät kovin aktiivisesti.
Tammikuun 1597 alkupuolella maakuntaan saapui Ruotsista Kaarle-herttuan kilpailevaksi Pohjanmaan voudiksi nimittämä Israel Laurinpoika, joka aloitti välittömästi poliittisen kiihotuksen ja alkoi vihjailla Flemingin aikovan ulottaa linnaleirin myös Pohjois-Pohjanmaalle. Hän kutsui ensitöikseen Pietarsaareen maakuntakokouksen, jossa päätettiin lopettaa kokonaan linnaleirin maksaminen sekä lähettää joka talosta yksi mies kuukauden muonan kanssa puolustamaan maakunnan etelärajaa. Pohjoispohjalaisten kapinahenki oli ilmeisesti noussut jo ennen Israel Laurinpojan saapumista ja hänestä riippumatta, sillä sitä lietsottiin myös Etelä-Pohjanmaalta. Ilkan ja muiden nuijapäälliköiden teloituksen oli tarkoitus lannistaa pelolla Pohjanmaan talonpojat, mutta vaikutus oli päinvastainen. Kun Abraham Melkiorinpoika ja Eerik Olavinpoika vaativat eteläpohjalaisilta uutta uskollisuudenvalaa, Lapuan, Ilmajoen ja Kyrön pitäjien asukkaat kieltäytyivät antamasta sitä. Etelä-Pohjanmaalta ja Savosta tuli Pohjois-Pohjanmaalle talonpoikia pyytämään apua Flemingin vastaiseen taisteluun. Pohjois-Pohjanmaan talonpoikien johtajiksi tulivat liminkalainen Hannu Krankka, jolla oli kokemusta sodasta nostomiehenä, ja Etelä-Pohjanmaalta paennut Perttu Palo, joka oli ollut mukana Ilkan retkellä. Kotiseutuaan venäläisiltä useasti puolustaneet pohjoispohjalaiset olivat kokeneempia ja paremmin aseistautuneita kuin muun Suomen nuijamiehet.
Kaarle-herttuan on väitetty määränneen Israel Laurinpojan johtamaan Pohjanmaan talonpoikien vastarintaa linnaleiriä vastaan, mutta toisen näkemyksen mukaan Israel Laurinpoika toimi oma-aloitteisesti ilman Kaarlen valtuutusta maineen ja kunnian toivossa. Saatuaan tietää Suomen tapahtumista Kaarle-herttua lähetti 12. helmikuuta Pohjanmaalle Hannu Hannunpojan ja hovijunkkari Paavo (Påvel) Ludlowin, joiden tuli estää uusi yhteenotto tai suojella talonpoikia, jos sitä ei voisi estää. Krankka väitti sodan jälkeisissä kuulusteluissa Ludlowin esitelleen Kaarle-herttuan painettuja ”mandaatteja” eli kapinamääräyksiä ja kertoneen herttuan lähettävän Ruotsista suuria apujoukkoja. Krankka lienee kuitenkin vain valehdellut vierittääkseen vastuun pois omilta niskoiltaan. Toisen tiedon mukaan Ludlow oli Suomessa vain tapaamassa sukulaisiaan ja talonpojat vangitsivat hänet luullessaan hänen olleen matkalla Flemingin luo. Krankka väitti myös Israel Laurinpojan uhanneen vastaan hangoittelevia teloituksilla.
Kokkolan tapahtumat
Saatuaan tiedon Pietarsaaren maakuntakokouksen päätöksistä Abraham Melkiorinpoika päätti tukahduttaa uuden kapinaliikehdinnän heti alkuunsa ja lähti tammikuun lopussa pohjoiseen mukanaan Pekka Pietarinpojan komentamat noin 40 nihtiä Pohjanmaan jalkaväkilippukunnasta. Abraham Melkiorinpoika lähetti edeltä kapinallisille varoituskirjeen, jossa heitä uhattiin rangaistuksella mikäli he eivät heti luopuisi hankkeestaan. Samaan aikaan noin tuhat Pohjois-Pohjanmaalta koottua miestä lähti Krankan johdolla marssimaan etelään. Israel Laurinpoika määräsi kilpailevan voudin toimitettavaksi käsiinsä, mutta jäi itse turvaan pohjoiseen. Talonpojat leiriytyivät Kokkolan kirkolle, missä Krankka sai käsiinsä Abraham Melkiorinpojan kirjeen. Lietsoakseen lisää kapinahenkeä Krankka ja muut päälliköt lukivat kirjeen ääneen talonpojille vääristeltynä versiona, jonka mukaan vouti olisi tuomassa Pohjanmaalle 600 sotilasta perimään linnaleirimaksuja. Tiedosta kiihtyneenä talonpojat surmasivat kirjeentuojat – kaksi nihtiä ja voudin apulaisen – hukuttamalla nämä avantoon.
Krankka, Palo ja Sven Olavinpoika järjestivät Abraham Melkiorinpojan saattueelle onnistuneen väijytyksen Tarharannassa lähellä Kokkolan kirkkoa. Tarharannan kahakassa tien varteen kätkeytyneet nuijamiehet surmasivat yllätyshyökkäyksellä 22 nihtiä muiden paetessa tai tekeytyessä kuolleiksi. Abraham Melkiorinpoika pääsi aluksi pakoon, mutta hänet saatiin seuraavana päivänä kiinni Kruununkylässä ja lähetettiin vankina Ruotsiin Kaarle-herttuan kannattajien käsiin. Keskipohjalaiset olivat jo liittyneet kapinaan, joka nyt levisi myös Etelä-Pohjanmaalle. Eerik Olavinpoika ja muut Flemingille uskolliset miehet pakenivat helmikuun alussa uudelleen Etelä-Pohjanmaalta. Lapväärtissä miehistä ja naisista koostunut kansanjoukko surmasi joukon vangiksi saatuja huoveja työntämällä heidät seipäin ja kangin jään alle avantoon.
Sodan viimeiset vaiheet Etelä-Pohjanmaalla
Israel Laurinpoika marssitti nuijamiehet sotaleiriin Kyrön kirkolle. Tällä kertaa tarkoituksena ei kuitenkaan ollut Etelä-Suomeen eteneminen, vaan pelkästään Pohjanmaan puolustaminen linnaleiriin pyrkiviltä sotilailta. Etelä-Pohjanmaalta värvättiin lisää miehiä, ilmeisesti ei kuitenkaan kaikkia asekuntoisia vaan yksi mies joka talosta. Pohjanmaan ruotsinkielisten pitäjien suhtautuminen uuteen kapinaan oli epävarma, ja Flemingin käskystä hänen virkamiehensä julkaisivat 16. helmikuuta Noormarkussa päivätyn julistuksen, jossa Mustasaaren ja Närpiön talonpoikia vaadittiin kokoontumaan ja liittymään Flemingin armeijaan. Pieni määrä näiden pitäjien asukkaita noudatti määräystä samalla kun Vöyrin ruotsinkieliset ja osa Kokkolan ja Pietarsaaren ruotsinkielisistä liittyivät kapinallisiin. Pääosa ruotsinkielisistä pitäjistä ei asettunut kummallekaan puolelle.
Nuijamiehet luulivat Flemingin leirin olevan todellista lähempänä Ilmajoella, päättivät käyttää yllätyshyökkäystä ja marssivat 23.–24. helmikuuta välisenä yönä Kyrönjoen vartta Ilmajoelle ja edelleen Kurikkaan. Saavuttaessaan vihollisen nuijamiehet olivat pitkästä marssista uupuneita ja aamu oli jo koittanut, joten yllätys epäonnistui, mutta hyökkäykseen käytiin silti. Seuraavana päivänä Kurikan ja Ilmajoen välimaastossa käyty Santavuoren taistelu oli nuijasodan viimeinen ja ratkaiseva taistelu. Torjuttuaan hyökkäyksen Fleming antoi kuuluttaa nuijamiehille viimeisen antautumiskehotuksen, jolloin ruotsinkielisten pitäjien nuijamiehet pettivät toverinsa ja siirtyivät Flemingin armeijan puolelle. Muu joukko vastasi kehotukseen avaamalla tulen kahdella tykillä. Pitkän ja verisen taistelun jälkeen Fleming sai nuijamiehet piiritettyä, jolloin 500 elossa ollutta antautuivat. Tällä kertaa antautuneiden henki säästettiin. Joukossa olivat myös Krankka ja Palo. Taistelussa lienee kuollut vähintään tuhat miestä.
Tappiot
Aikalaisarviot nuijasodan uhrien määrästä vaihtelivat 1 500:stä 11 000:een. Viime aikojen tutkimuksissa on päädytty lukuun 2 500 − 3 000. Uhrit olivat lähinnä nuijamiehiä. Flemingin sotilaita kaatui koko sodassa ehkä noin 50. Silloiseen Suomen väkilukuun suhteutettuina kuolleiden määrät olivat valtavia. Pohjanmaalla jopa noin 10 % koko väestöstä kuoli. Nuijasodan jälkeen Etelä-Pohjanmaalla, Hämeessä ja Savossa puolet taloista oli autioina.
2027
2027 (MMXXVII) on tuleva normaalivuosi, jonka alkamis- ja päättymispäivä on perjantai.
Nuijasota
Kapinaseutujen ryöstely
Jo kootessaan armeijaansa Fleming oli houkutellut miehiä lupauksilla ryöstösaaliista. Kapinaan nousseiden alueiden vapaata ryöstelyä käytettiin samanaikaisesti rangaistuksena, kostona ja sotilaiden palkitsemiseen. Heti Nokian taistelun jälkeen Flemingin huovit saivat vapaasti ryöstellä kaikkia Ylä-Satakunnan taloja, joiden miesväki oli osallistunut kapinaan, sekä terrorisoida niiden asukkaita. Jotkut huovit julistivat taisteluissa kuolleiden nuijamiesten tiloja pysyväksi omaisuudekseen. Nyystölän taistelun jälkeen Fleming määräsi koko Sysmän pitäjän ”hävitettäväksi” eli vapaasti ryösteltäväksi, koska siellä oli tuettu hyvin innokkaasti kapinaa. Silmitön ryöstely, raiskaaminen ja murhaaminen toistui kahta kauheampana Savossa ja jatkui siellä jopa kuukausia. Etelä-Pohjanmaan vuoro koitti Santavuoren taistelun jälkeen. Kapinan aiheuttamien vahinkojen ”korvauksiksi” väitetyt ryöstöretket ulottuivat pohjoisessa Pietarsaareen saakka.
Trans Europ Express
Alku
Trans Europ Express -verkko luotiin vuonna 1957 Alankomaiden rautateiden johtajan F.Q. den Hollanderin ajatuksen pohjalta. Liikennöinnistä huolehtivat yhteistyössä Alankomaiden, Italian, Saksan liittotasavallan, Sveitsin ja Ranskan rautatieyhtiöt. Vaikka junat kulkivatkin heti alusta lähtien Belgian kautta, Belgian rautatieyhtiö liittyi mukaan vasta 1964. Myös Luxemburg liittyi myöhemmin mukaan.
Nuijasota
Kurinpalautus ja Flemingin kuolema
Santavuoren taistelun jälkeen Fleming vei armeijansa ja vangiksi otetut nuijamiehet Kyrön kirkonkylään, jossa joitain vankeja mahdollisesti teloitettiin tai ruoskittiin. Fleming järjesti Kyrön pappilassa suuren kurinpalautustapahtuman, johon määrättiin saapumaan jokaisesta Pohjanmaan pitäjästä kirkkoherra ja kymmenen talonpoikaa. Ensin Fleming läksytti pappeja, minkä jälkeen hän nöyryytti talonpoikia ja lopuksi pieksi heitä huoviensa kanssa. Hänen kerrotaan pakottaneen kaksi talonpoikaa järsimään hampaillaan talon takkamuuria, koska kapinalliset olivat kuulemma uhanneet hävittää Turun linnan. Eräs toinen pakotettiin syömään ”sakramenttina” kirje, jota hän pitäjänsä nimissä yritti ojentaa. Seuraavana päivänä Fleming ilmoitti laskevansa vapaaksi kaikki vangit paitsi 17 tärkeintä johtajaa, jotka vietiin Turun linnaan. Jälkimmäisessä joukossa olivat Krankka, Palo ja Tuomaala. Lopuksi pohjalaiset pakotettiin antamaan uskollisuudenvala kuningas Sigismundille. Maaliskuun alussa Fleming palasi armeijoineen Turkuun. Vangitut johtajat yritettiin myöhemmin turhaan saada tunnustamaan, että he olisivat toimineet Kaarle-herttuan yllyttäminä ja aikoneet surmata Suomen kaikki aateliset.
Trans Europ Express
Alku
Verkon perusajatus oli tarjota nopeita ja mukavia maiden rajat ylittäviä junayhteyksiä liikemiehille ja muille säännöllisesti matkustaville. Junissa oli vain ensimmäisen luokan vaunuja, ja matkustajat maksoivat normaalin lipunhinnan lisäksi matkan pituuden mukaan määräytyvän lisämaksun. Junien aikataulut pyrittiin suunnittelemaan niin, että liikematkustajat ehtivät yhden päivän aikana matkustamaan lähtöasemaltaan määränpäähänsä, hoitamaan siellä liikeasioitaan ja ehtivät paluumatkalle samana iltana. Jokaisella TEE-junalla oli yksilöllinen nimi. Muutamat nimistä olivat käytössä jo ennen TEE-verkoston luomista ja ne jatkoivat liikennöintiään sen osana vuodesta 1957 lähtien. Esimerkiksi Settebello oli liikennöinyt vuodesta 1953 ja Rheingold vuodesta 1951. TEE-verkostossa oli aluksi 13 eri reittiä. Kaikki reitit olivat rajat ylittäviä kansainvälisiä junavuoroja vuoteen 1965 saakka, jolloin alettiin liikennöidä kansallisia TEE-junia, joita olivat ranskalainen Mistral ja saksalainen Blauer Enzian.
Kalusto
Aluksi TEE-junien veturit ja moottorijunayksiköt olivat dieselkäyttöisiä, koska eri maiden rautateiden sähköistysjärjestelmissä oli huomattavia eroja ja niiden yhteensovittaminen oli tuolloin ongelmallista. Dieselkäyttöinen juna saattoi ylittää maiden rajat nopeasti, sen sijaan että olisi jouduttu vaihtamaan veturi rajalla. Sen lisäksi moni maiden rajat ylittävä rataosuus oli tuolloin vielä sähköistämättä.
Nuijasota
Muuta myöhemmin tapahtunutta
thumb|upright=1.2|[[Kaarle-herttua herjaa Klaus Flemingin ruumista (1878). Albert Edelfeltin historiamaalaus kuvaa Turun linnan valtauksen jälkeistä tapahtumaa syksyllä 1597.]] Suomen nuijasota jäi eräänlaiseksi Ruotsin valtataistelun sivunäytökseksi, joka teki Sigismundin kannattajat Suomessa haavoittuvammiksi. Jo keväällä 1597 Pohjois-Pohjanmaa päätyi uudelleen Kaarle-herttuan kannattajien käsiin, kun Ruotsista saapunut Hannu Hannunpoika karkotti Flemingin miehet sieltä. Kesällä 1597 kokoontuneet herrainpäivät antoivat viimein Kaarlelle luvan hyökätä Suomeen. Vallattuaan Turun linnan syyskuussa 1597 Kaarle vapautti siellä vankeina olleet nuijasodan kapinapäälliköt. Pentti Pouttu oli tosin ehtinyt kuolla vankityrmässä aiemmin samana vuonna, kertoman mukaan ”syöpäläisten kiusattua hänet hengiltä”.
Trans Europ Express
Kalusto
Saksan rautatieyhtiö Deutsche Bundesbahn (DB) otti käyttöönsä virtaviivaisia VT 11.5 -dieselmoottorijunia sekä Alankomaat ja Sveitsi RAm/DE -dieseljunia. TEE-verkoston perustaminen antoi sysäyksen kehittää eri sähköistysjärjestelmissä liikennöimään kykeneviä sähkövetureita ja moottorijunayksiköitä. Saksan DB otti muiden tyyppien ohella käyttöönsä E 10.12- ja DB 103 -kaluston. Sveitsin SBB otti käyttöön vuonna 1961 neljässä eri sähköistysjärjestelmässä liikennöivän RAe TEE II -junayksikön. Belgian rautatieyhtiö esitteli vuonna 1962 sähköveturin, joka kykeni liikennöimään kolmessa järjestelmässä, ja vuonna 1966 neljässä. Ranskassa SNCF kehitti ja otti käyttöönsä neljää järjestelmää käyttävän CC 40100 -luokan vuosina 1964–1970.
Nuijasota
Muuta myöhemmin tapahtunutta
Kaarle-herttua voitti lopulta valtataistelun ja julisti itsensä kuninkaaksi. Useat nuijasodan henkilöt joutuivat hänen teloittamikseen, koska he olivat tukeneet Sigismundia. Abraham Melkiorinpoika teloitettiin Tukholmassa keväällä 1598, Hannu von Oldenburg Helsingissä syyskuussa 1599, Iivar ja Arvid Tavast Viipurissa syyskuussa 1599 sekä Hämeen linnan päällikkö Sten Fincke Turun verilöylyssä marraskuussa 1599. Akseli Kurki sai myös Turussa kuolemantuomion, mutta hänet armahdettiin. Samoin Pietari Paavalinpoika Juusten vältti hänelle Viipurissa lokakuussa 1599 langetetun kuolemantuomion.
Trans Europ Express
Kalusto
Vuodesta 1975 lähtien kaikki TEE-junat kahta lukuun ottamatta olivat sähkövetoisia, enimmäkseen veturijunia. Dieselvetoisia olivat enää L’Arbalète ja Bavaria.
Nuijasota
Muuta myöhemmin tapahtunutta
Sekä nuijamiesten että huovien sodan yhteydessä suorittamia ryöstöjä selviteltiin eri paikkakuntien käräjillä monta vuotta sodan jälkeen. Pohjanmaalla järjestettiin vuonna 1600 suuri tutkinta kaikista molempien osapuolten suorittamista ryöstöistä, ja määrättiin hyvityksiä.
Nuijasodan tärkeimmät yhteenotot
Puutteellisen osaamisensa ja aseistuksensa sekä heikon organisaationsa vuoksi nuijamiehet hävisivät auttamatta kaikki sodan suuremmat taistelut. He onnistuivat voittamaan vain pieniä tunnustelevia yhteenottoja, kuten Nokian taistelua edeltänyt Kalmaanmäen kahakka 27. joulukuuta, sekä väijytyksellä tehtyjä hyökkäyksiä, kuten Tarharannan kahakka.
Nuijasodan tutkimus ja selitykset
Nuijasodasta on säilynyt aikalaiskuvauksia, kuten Ljungo Tuomaanpojan ja Hannu Krankan kertomukset. Kiinnostus nuijasotaan heräsi uudestaan 1800-luvulla, jolloin suomalaiset historioitsijat tekivät siitä suuren kansallisen myytin. Kansallismielisessä historiankirjoituksessa nuijasota esitettiin usein suomalaisten nousuna vierasta sortajaa edustanutta aatelistoa vastaan. Toisaalta varsinkin monet 1900-luvun alkupuolen historioitsijat pyrkivät kuvaamaan samanaikaisesti sekä nuijamiehet että Klaus Flemingin suomalaisten vapaus- tai itsenäisyyspyrkimysten edustajina ja siten kansallissankareina.
Edvard Grönblad julkaisi 1800-luvun puolivälissä suuren määrän nuijasotaan liittyvää lähdemateriaalia moniosaisessa teoksessaan Handlingar rörande klubbekriget, joka on edelleen tärkeä lähdejulkaisu. Ensimmäisiä nuijasotaa koskevia tutkimuksia oli Yrjö Sakari Yrjö-Koskisen vuosina 1857–1859 valmistunut väitöskirja, jonka pohjalta hän julkaisi vuonna 1877 teoksen Nuijasota, sen syyt ja tapaukset. Hän esitti, että kapinoivat talonpojat taistelivat perinteisestä talonpoikaisvapaudestaan. Fennomaanit hyväksyivät Yrjö-Koskisen tulkinnan, svekomaanit arvostelivat sitä.
Nuijasotaa 1930- ja 1940-luvun tutkimuksissaan sivunnut Pentti Renvall näki asian käänteisestä kansallismielisestä näkökulmasta: nuijasota oli kehittymättömän väestönosan harmittava hyökkäys puoli-itsenäistä ”Suomen valtiota” vastaan. Tämän psykologisen tulkinnan mukaan Pohjois- ja Itä-Suomen kapinalliset talonpojat olivat väsyneitä sotaan ja henkisesti alikehittyneitä suhteessa Etelä-Suomen talonpoikiin, ja siksi alttiita Kaarle-herttuan yllytykselle. Renvallin teorian kyseenalaisti hänen aikalaisistaan muun muassa Armas Luukko, mutta se säilyi pääosin vallitsevana historiantulkintana 1970-luvulle saakka. Heikki Ylikangas julkaisi vuonna 1977 teoksen Nuijasota, joka oli Yrjö-Koskisen väitöskirjan ohella vasta toinen aiheeseen keskittynyt laaja erillistutkimus. Ylikangas kumosi teoksessaan Renvallin teoriat. Ylikankaan mukaan kapinan syyt löytyvät kasvaneesta säätyjen vastakkainasettelusta, joka johtui aatelin kasvusta ja talonpoikien köyhtymisestä.
Nykytutkijat korostavat psykologisoivien näkemysten sijaan sodan yhteiskunnallista taustaa. Tutkijoista muun muassa Yrjö-Koskinen, Luukko, Ylikangas sekä 1930-luvulla ruotsiksi kirjoittaneet Hugo Sommarström ja Eric Anthoni ovat kaikki pitäneet talonpoikien vihaamaa linnaleirirasitusta tärkeimpänä yksittäisenä syynä nuijasodan puhkeamiseen. Anneli Mäkelä-Alitalon mukaan linnaleirin kustannukset olisi vähennetty vuotuisesta verotuksesta, jolloin se ei olisi lisännyt talonpoikien taloudellisia rasituksia, kun taas verotusta tutkinut Eljas Orrman on pitänyt sitä pääsyynä Suomen maaseudun kurjistumiseen 1500-luvulla. Toisen maailmansodan alla oman tutkimuksensa tehnyt Renvall vähätteli linnaleirin merkitystä ja piti sitä maanpuolustukseen liittyneenä välttämättömyytenä, Ylikankaan mukaan se oli pelkkä tekosyy sotilaiden harjoittamalle säälimättömälle ryöstelylle maaseudulla. Ylikankaan mukaan Renvallin tulkinnat olivat pitkään suosittuja, koska 1930-luvulla tutkijoiden mielipiteet vuoden 1918 Suomen sisällissodasta heijastuivat nuijasotaan, ja huomio siirrettiin siksi taloudellisista ja yhteiskunnallisista taustavaikuttimista ulkopuoliseen kiihotukseen ja alempien kansanluokkien henkiseen kehittymättömyyteen.
Kimmo Katajalan mukaan nuijasota oli tavallaan Suomen viimeinen myöhäiskeskiaikainen talonpoikaiskapina, jossa vallantavoittelija (Kaarle-herttua) etsi tukea talonpoikien sotilaallisesta voimasta ja talonpojat vastaavasti tukivat heille mieluisaa ehdokasta valtaistuimelle. Näin se liittyisi samaan perinteeseen kuin Ruotsissa tapahtuneet Engelbrektin kapina ja Kustaa Vaasan vapaussota. Katajalan mukaan nuijasota oli Suomessa keskiajalla ja uuden ajan alussa puhjenneista talonpoikien kapinoista ainoa, joka mittakaavaltaan on verrattavissa Euroopan suuriin talonpoikaiskapinoihin. Euroopassa oli keskiajalla ja uudella ajalla lukemattomia talonpoikaiskapinoita, ja tiheimmillään niitä on arvioitu olleen juuri 1500- ja 1600-lukujen vaihteessa. Useimmissa Euroopan maissa kapinointi tosin liittyi maaorjuuteen ja feodalismiin, joita Suomessa ei ollut. Jouko Vahtolan sanoin nuijasota oli Suomen talonpoikien viimeinen yritys ”vapautua kansallisvaltion kuormasta ja saada takaisin vanha keskiaikainen vapaus ja vauraus – eräänlainen keskiajan lopputaistelu”.
Muistaminen
Suomessa nuijasotaa on käytetty 1800-luvun lopulta alkaen talonpoikaisen kansallishengen luomiseen. Kapinapäällikkö Jaakko Ilkan mukaan nimettiin Etelä-Pohjanmaan maakuntalehti Ilkka ja hänestä on tehty ooppera Jaakko Ilkka. Nuijasodan innoittamia kirjallisia teoksia ovat muun muassa J. J. Wecksellin näytelmä Daniel Hjort (1862), Fredrika Runebergin historiallinen romaani Sigrid Liljeholm (1862), Kaarlo Kramsun nuijasotarunot kuten Ilkka, Jalmari Finnen kaksiosainen romaani Nuijasota (1913, 1945) ja Artturi Leinosen romaani Maakunnan sinetti (1930).
Useille nuijasodan taistelu- ja tapahtumapaikoille pystytettiin muistomerkkejä varsinkin 1920- ja 1930-luvuilla. Ilmajoelle pystytettiin vuonna 1925 kaksikin muistomerkkiä, niin sanottu Ilkan patsas sekä Santavuoren taistelun muistomerkki. Omat muistomerkkinsä saivat myös Nokian (1933), Nyystölän (1936) ja Suur-Savon taistelupaikat (1939). 2000-luvulla on pystytetty lisää muistomerkkejä, muun muassa vuonna 2005 Hannu Krankan näköispatsas Liminkaan.
Kirjallisuusvuosi 1841
Kirjallisuusvuosi 1841 käsittelee vuoden 1841 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Leveänokkaharlekiinit
BirdLifen luokittelun mukaan leveänokkaharlekiinien heimoon kuuluu 2 sukua ja 6 lajia.
Alajoki (kylä)
Alajoki on kylä Pohjois-Pohjanmaalla, Kärsämäen kunnassa. Kylä on aikoinaan siirretty Haapavedestä Kärsämäen kuntaan. Alajoen asukasluku oli suurimmillaan 1950-luvulla, mutta alkoi sen jälkeen laskea nopeasti 1960- ja 1970-luvuilla. Väen väheneminen on sittemmin hidastunut. Kylän halki virtaa Pyhäjoki.
Session 9
Session 9 on vuonna 2001 tehty psykologinen kauhutrilleri. Elokuvan on ohjannut Brad Anderson.
Elokuva kertoo asbestisiivoojista, jotka menevät puhdistamaan vanhaa mielisairaalaa. Mutta mielisairaalalla on pimeä menneisyys, joka alkaa hiljalleen selvitä pahaa-aavistattomalle ryhmälle.
Pyhäjärvi (Kymenlaakso)
Pyhäjärvi on Kouvolan Jaalassa ja Iitissä sijaitseva järvi, jonka läpi virtaa Suomen neljänneksi suurin joki, Kymijoki.
BE (Beady Eyen albumi)
BE on englantilaisen rock-yhtyeen Beady Eyen toinen studioalbumi. Se julkaistiin Isossa-Britanniassa 10. kesäkuuta 2013.
Pyhäjärvi (Kymenlaakso)
Järvi sijaitsee aivan Jaalan kirkonkylän eteläpuolella, suurelta osin entisen Jaalan kunnan ja osittain Iitin kunnan alueella, 30 kilometriä Kouvolan keskustasta pohjoiseen. Osa järven eteläosasta on Kuusankosken suuralueella eli entisen Kuusankosken kaupungin alueella, Pilkanmaalla ja osa Valkealan suuralueella, entisen Valkealan kunnan alueella, Oravalassa.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 6 180 hehtaaria eli 61,8 neliökilometriä, se on 21,7 kilometriä pitkä ja 17,7 kilometriä leveä. Suurin pituus on mitattu Iitin Jokuen rannasta Lintukymiin, ja leveys Kimolanlahdelta Voikkaan Hovinsaareen. Järven eteläpään ohittaa Lahdesta Kouvolaan kulkeva Salpausselän päätemoreeni- ja harjujakso. Sen pohjoispuolelle jäävä alava allasmainen alue on peltomaiden ja mäkisten metsämaiden täplittämää. Pohjoisrannasta kohoavat järvelle näkyvinä maamerkkeinä Sahaniemi, joka kohoaa järvestä 85 metrin korkeuteen, ja Hausanniemessä pienemmät mäet yhtä korkealle tai Loukkaanvuoren ja Ojastenvuoren huiput 100 metrin korkeuteen. Muualla on alavampaa.
Järvi on niemien, lahtien ja salmien muodostama sokkeloinen kokonaisuus. Siitä voidaan erottaa erilaisia järvenosia, joilla on paikoin useita järvenselkiä. Suurin järvenosa sijaitsee pohjoisessa ja sitä kutsutaan Pyhäjärveksi. Siellä aukeaa suuri Jaalanselkä, joka on seitsemän kilometriä pitkä ja neljä kilometriä leveä. Jaalanselältä työntyy luoteeseen kuusi kilometriä pitkä lahtimainen järvenosa. Sen luoteispäässä sijaitsee Kimolanlahti, josta alkaa Konniveden Pohjanlahteen päättyvä Kimolan kanava. Suuri Salonsaari rikkoo Pyhäjärven järvenselän yhtenäisyyttä ja järvenosan eteläosat muodostavatkin pienempiä järvenselkiä. Eräs sellainen on neljä kilometriä pitkä lahtimainen selkä, josta Kymijoki jatkaa Voikkaan läpi. Lahdensuun viereen laskee Lintukyminä tunnettu jokimainen lahti. Siihen laskevat Vuohijärvestä alkunsa saavat Mäntyharjun reitin laskujoet.
Järven lounaisosassa erottuu suurena järvenosana Kirkkojärvi. Siihen laskee Mankalan voimalaitoksen läpi Kymijoen yläjuoksu, jonka kautta tulevat muun muassa Päijänteen keräämät vedet. Kirkkojärvi on kuusi kilometriä pitkä ja 4,5 kilometriä leveä. Sen järvenselkä on Leininselkä, joka jää suuren Nuoramensaaren länsipuolelle. Kirkkojärven virtaukset jatkavat koilliseen Iitin kirkonkylän editse virtaavan Hiirettelänsalmen kautta Pelinginselälle, josta ne virtaavat Pyhäjärven eteläosaan Hiidensaaren viereen jäävän Hiidensalmen kautta. Hiidensalmen toisena karttanimenä on Kymijoki. Kirkonkylän käyttöön jää suuren Urajärven vuoksi vain kapea kannas, jonka ylittää sen jokimainen Kupparinoja.
Järvellä on kartan mukaan 78 saarta. Suurin saari on Kirkkojärvessä sijaitseva Nuoramensaari, joka on 1,9 kilometriä pitkä, 1,3 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on kartasta mitattuna alle 140 hehtaaria. Toinen huomattava saari on Pyhäjärven keskellä sijaitseva Salonsaari. Se on 1,7 kilometriä pitkä, 1,1 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on kartasta mitattuna yli 90 hehtaaria. Salonsaaren kaakkoispuolella sijaitsee Nielassaari. Hiidensaari on nimestään huolimatta yli 110 hehtaarin niemi, jolla on pituutta 2,3 kilometriä ja leveyttä 800 metriä. Niemen kannas on alle 20 metriä leveä. Hiidensaaren luoteispuolella lahdessa sijaitsevat Räyhynsaari ja Hopiasaari ja itäpuolella Kätkyssaari. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 261,97 miljoonaa kuutiometriä eli 0,26197 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 4,2 metriä ja suurin syvyys on 22 metriä. Syvin kohta sijaitsee Kirkkojärvessä Nuoramensaaren länsipuolella. Siellä sijaitsee laaja yli 15 metriä syvä laaja syvänne, jossa on kaksi yli 20 metriä syvää kohtaa. Järvenpohja on pääosin melko selväpiirteinen ja tasainen, mutta Kymijoen virtaukset ovat uurtaneet eroosion voimalla itselleen vedenalaiset kanavat. Näitä tunnistaa syvyyskartassa Kirkkojärvellä Orikymissä ja Sulasalmessa, alempana Hiirettelänsalmessa ja Pelinginselällä ja lopuksi vielä Hiidensalmessa. Laajan Pyhäjärven alueella virtaussyvänteitä ei erota, mutta Salonsaaren ympärillä ne tulevat uudelleen näkyviin, kun vesi uurtaa tiensä Voikkaan läpi.
Järven rantaviivan pituus on 177,3 kilometriä. Rannoista on silmämääräisesti puolet peltomaiden reunustamia ja loput metsämaata. Metsäisille osuuksille on rakennettu runsaasti vapaa-ajan asuntoja. Peltoalueiden rannat alavaa seutua ja ne ovat säännöstelyn takia soistuneet tai ruohottuneita rantoja. Peltomaiden takana on kyliä tai taajamia. Pohjoisrannan tärkein taajama on Jaalan kirkonkylä. Muita asutuskeskittymiä ovat Mooseksenmutkan, Heijalanpään, Metsäkylän, Hausanniemen, Kyrönkylän, Pahasaaren ja Palojärven kulmakunnat. Kaakossa sijaitsevan Voikkaan taajama ei ylety järvelle asti, vaan siellä sijaitsevat Oravalan ja Lammikylän kulmakunnat. Pyhäjärven etelärannoilla ovat Saksankylä, Isokylä, Kylänmäki, Lyöttilä ja Hasunmäki. Lounaassa sijaitsevan Kirkkojärven ympärillä ovat Iitin kirkonkylä, Radansuu, Kausala ja Leininkulma. Järven länsirannoilla sijaitsevat etelässä Torpinmäki, ja sitten Kymentaka, Sojonlääni ja Kimola pohjoisempana. Järven itäpuolta nousee Kuusankosken läheltä kohti luodetta kantatie 46. Se ylittää Lintukymin ja kaartaa Jaalan kohdalta luoteeseen Heinolaan. Siitä haarautuu Jaalan läpi seututie 363, joka jatkaa Kimolan kanavan viertä länteen. Tästä tiestä haarautuu Kimolanlahden ylitse seututie 362 Virransiltaa myöten Iitin kirkonkylälle ja siitä eteenpäin Kausalaan. Siellä kulkee Salpausselkää pitkin valtatie 12. Kirkkojärveä kiertää Lapinkulman kylätie, joka yhtyy valtatielle Leininkulman läpi kulkevan yhdystien 3631 kautta.
Säännöstely
Järven vedenpinnan korkeus on 65,3 metriä mpy. Järvi on säännöstelty siten, että vedenpinnan korkeudeksi on määrätty reuna-arvot 65,1 metriä ja 66,43 metriä mpy. Sännöstelyä tehdään voimalaitosten tarpeisiin. Kirkkojärvellä sijaitsee Mankalan voimalaitos ja alajuoksulla Voikkaalla Voikkaan voimalaitos ja Kuusankoskella Kuusankosken voimalaitos. Myös Mäntyharjun reitiltä tulevaa vettä ohjataan Pyörylässä sijaitsevalla Puolakankosken padolla.
Luontoarvoja
Pyhäjärven ekologinen tila luokitellaan tyydyttäväksi. Sitä heikentävät pääasiassa haja-asutuksen ja maatalouden päästöt. Nämä lisäävät järven ravinnekuormitusta. Järven alueella on joitakin suojelualueita, jotka sisältyvät Natura 2000 -ohjelmaan (529 hehtaaria, FI0406003). Suojelua odottavat Lintukymi, Pyhäjärvellä olevat Suolalahti, Kyrönlahti, Jaalanlahti ja Tervolanlahti, sekä lähinnä Urajärven puolella oleva Mukulanlahti. Kokonaisuuden eri kohteita yhdistää runsas ilmaversokasvillisuus, jonka muodostavat järviruoko, järvikorte, järvikaisla, ja luhtamaisilla rannoilla sarat. Kelluslehtiset kasvustot on syntyttänyt pääosin ulpukka. Täällä viihtyvät kosteikkolajit kuten kaulushaikara, ruskosuohaukka ja luhtahuitti. Syys- ja kevätmuuton aikana alueilla on suuri merkitys vesilintujen levähdysalueina. Karttoihin on merkitty myös Hiidensaaren luonnonsuojelualue.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Pyhäjärven alueella (14.12), jonka Pyhäjärven lähialueeseen (14.121) järvi kuuluu.
Pyhäjärven Lintukymiin tulee Vuohijärven alueelta (14.91) Sonnanjärvestä (155 ha) ja Iso-Kamposesta (151 ha) kaksi jokea, joiden kautta laskevat samalla koko Mäntyharjun reitin vedet. Pyhäjärven lähialueeseen kuuluu noin 20 pienempää järveä. Kirkkojärveen laskevat pohjoisesta Mustalampi (7 ha), Tyrisevä (9 ha) ja Pikku-Tyriseva ja etelästä Luhtalampi (9 ha). Viereisestä Märkjärvestä laskee Kirkkojärveen myös Heikkolanjoen valuma-alueen (14.125) vedet. Pellinginsekään tulee idästä Tuohikaislammen (1 ha) ja Tornimäen lammen laskuojat. Vastarantaan laskee Urajärven (1 415 ha, Urajärven valuma-alue (14.123)) laskuoja Kupparinoja. Pyhäjärvestä luoteeseen työntyvään Kimolanlahteen laskevat Ylimmäinen Sammallampi (38 ha), Kalaton (2 ha), Koiralampi (4 ha) ja Kortelampi (4 ha), sekä Kimolan kanavaan Mukulampi (2 ha), Iso Hakalampi (4 ha), Vähä Hakalampi (2 ha) ja Valkialampi (5 ha). Samaan lahteen laskee myös Myllyoja, joka on Musta-Ruhmaksen laskuoja. Se tuo samalla Musta-Ruhmaksen valuma-alue (14.126) valuma-alueen vedet. Pyhäjärveen laskee vain muutama järvi. Pohjoisesta tulee Valkialammen (1 ha) laskuoja ja idästä Hovisaaren eteen laskee Sompasesta (152 ha) laskuoja, jonka kautta laskevat myös Vähä-Sompasen (1 ha) ja Riihilammen (8 ha) vesiä.
Historiaa
Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855–1856 on asutusta ja viljelymaata merkitty huomattavasti nykyistä vähemmän. Järven vedenpinta on ollut silloin korkeammalla, sillä esimerkiksi Hiidensaari oli silloin saari, jonka kannas jäi matalana veden alle. Hiidensaaren Hiidensalmen karttanimi oli ”Uitonsalmi”. Entisessä Kaurakoskessa Kirkkojärvellä on nykyään Mankalan voimalaitos. Kausalan alueella sijaitsi aikoinaan Parolan kartano ja muutama torppa. Myös Iitin kirkonkylässä sijaitsi kirkon lisäksi vain pappila. Pyhäjärven eteläpuolella sijaitsivat suurehkot Lamminjärvi ja Paskolampi, jotka on kuivatettu peltomaaksi tai suoksi. Myös Pelinginselkään sen länsipuolelta laskenut Huhtasjärvi on nykyään peltomaata.
Vuoden 1965 peruskartassa oli Lamminjärven paikalla laaja kosteikko, jonka nimi oli Kollinlampi. Sekä sen itä- että länsipuolella oli metsää ja suota raivattu peltomaaksi, mutta Kollinlampea ei ollut vielä ojitettu. Kun ojitus toteutettiin myöhemmin ja Kollinlammen kuivatus eteni, sai järvi tästä ravinnekuormituksesta oman osansa. Nykyistä Iitin keskustaajaman seutua kutsuttiin aluksi Kausalaksi.
Hiidensaarella kohoavalla Hiidenvuorella epäillään sijaitsevan muinaislinna. Sen lähellä sijaitsevassa Kintahuonvuoren kalliomaalauksessa voi erottaa kolme venekuviota.
Virenoja
Virenoja on Orimattilan kylä, joka sijaitsee seututie 167:n varrella Lahden Renkomäen ja Orimattilan kirkonkylän eli keskustaajama n välillä. Tietä pitkin mitaten Virenoja on viisi kilometriä kirkonkylän pohjoispuolella ja kymmenen kilometriä Renkomäen eteläpuolella. Matka Virenojalle valtatie 4:n Renkomäen liittymästä kestää noin 8 minuuttia ja kirkonkylältä noin 7 minuuttia.
Sydänyskä
Sydänyskä on sydämen vasemman kammion vajaatoiminnasta johtuva , keuhkojen verentungoksen aiheuttama kuiva yskä, joka voi olla harvinaisissa tapauksissa erittäin rajuoireinen. Suusta voi pursuta veristä vaahtoa. Sydänyskän hoitoon on apuna vain sydämen vasemman kammion hoitaminen.
Virenoja
Kylän asukasluku oli joulukuussa 2005 noin 600 henkeä. Lähimmät palvelut löytyvät Orimattilasta. Virenojalla on koulu, jossa oli 119 oppilasta syksyllä 2022. Koulurakennuksessa on 1.–6. luokkien opetuksen lisäksi myös varhaiskasvatuksen ja iltapäiväkerhon toimintaa.
Sydänyskä
Jos sydänyskäkohtaus alkaa yöllä, henkilö ponnahtaa äkisti pystyyn henkeään haukkoen.
Virenoja
Virenojan Myllykulmalla on tehty Pohjois-Karjalan Enon ohella Suomen vanhimmat arkeologiset löydöt, ajoitukseltaan 9070–8670 eaa. (Takala 2004: 149).
Virenojalla toimi 1970-luvulle asti Virenojan tiilitehdas.
thumb|left|Koski ja myllyn rauniot.
Aiheesta muualla
60.85028°N, 25.71444°W
Jalonojan koulu
Jalonojan koulu oli 1902–2009 toiminut kyläkoulu Kauvatsalla. Se oli yli sata vuotta vanha oppilaitos, jossa oli erikseen 0-2 -luokka ja 3-6 -luokka. Jalonojan koulun oppilasmäärä laski viimeisinä vuosina voimakkaasti: lukuvuonna 2006-2007 koulussa oli 31 oppilasta, 2007-2008 enää 25 ja seuraavana vuonna viitisentoista. Kauvatsalla sijaitsee myös Lähteenmäen koulu.
Bolšoi Kumak
Bolšoi Kumak ( eli ”Suuri Kumak” tai vastaavasti ) on Venäjällä Orenburgin alueella Uraljokeen vasemmalta puolelta yhtyvä sivujoki, jonka valuma-alue sijaitsee Uralvuoriston kaakkoispuolella arolla.
Pääuoma
Joen lähteet sijaitsevat Orskista 80 kilometriä itään, ja joki virtaa 212 kilometriä, ennen kuin se yhtyy kymmenen kilometriä Orksista koilliseen sijaitsevassa Novoorskissa vasemmalta puolelta Uraljokeen 1 733 kilometriä ennen sen Kaspianmerellä olevaa suistoa. Joenpohja on yleensä hiekkaa, ja sen uoman leveys vaihtelee 5–40 metrin välillä. Joki on 2–3 metriä syvä, mutta uomien risteyskohdissa vain alle puoli metriä.
Joen lähteet sijaitsevat 334 metriä merenpinnan yläpuolella, ja joen suisto yhtyy Uraljokeen 188 metrin korkeudessa. Joelle tulee siten korkeuseroa 146 metriä, ja joen laskennallinen kaltevuus on siten 0,67 m/km..
Sivujoet
Bolšoi Kumak ja sen sivujoet muodostavat yhdessä 7 900 neliökilometrin suuruisen valuma-alueen. Taulukossa on lueteltu suurimmat sivujoet (osa tiedoista puuttuvat): Lähteet: 1 =
Saara Malinen
Saara Malinen (23. toukokuuta 1861 Kuhmo – 2. kesäkuuta 1923 Kuhmo) oli kuhmolainen evankelisen herätysliikkeen saarnaaja.
Ettan
thumb|200px|Ettan-irtonuuskarasia‎. Ettan on yksi vanhimmista ruotsalaisista nuuskamerkeistä, jota saa irto- ja annosnuuskana. Ettan on eräs Swedish Matchin tavaramerkeistä ja Ruotsin suosituimpiin lukeutuva nuuskamerkki. Ettan-annosnuuskaa saa myös erilaisina variaatioina.
Historia
Ettanin historia alkaa vuodesta 1821, jolloin liikemies Fredrik Ljunglöf aloitti nuuskan valmistamisen omalla nimellään Tukholmassa. Alun perin Ettan-nimi on johdettu tehtaan valmistamasta Ljunglöfs N:o 1 -nuuskasta, jonka valmistus alkoi vuonna 1822. Ruotsin nuuskanvalmistajilla oli 1800-luvulla käytännössä kaikilla tapana myydä nuuskaa sen laatumerkin mukaisesti joko numerona 1, 2 tai 3. Puhekielessä Ljunglöfs N:o 1:sta alettiinkin puhua "ettanina". Fredrik Ljunglöf oli kuollessaan vuonna 1860 Ruotsin rikkain henkilö. Fredrikin seuraajaksi tupakkatehtailijaksi nousi hänen poikansa Knut Ljunglöf.
Shane Gould
Shane Gould on australialainen uimari ja olympiavoittaja. Hän voitti kolme kultaa, hopean ja pronssin vuoden 1972 olympialaisissa Münchenissä.
Gould rikkoi 13. huhtikuuta 1971 ja 8. tammikuuta 1972 välisenä aikana kaikkiaan seitsemän maailmanennätystä. Vanhin niistä oli lähes 16 vuotta kestänyt Dawn Fraserin 100 metrin vapaauintiennätys vuodelta 1956. Gould on ainoa uimari, jolla on samanaikaisesti ollut hallussaan viiden vapaauintimatkan (100 – 1 500 metrin) maailmanennätykset yhtä aikaa.
Vuoden 1972 olympialaisissa 15-vuotias Gould voitti aluksi 200 metrin sekauinnin kultaa rikkoen Claudia Kolbin neljä vuotta vanhan maailmanennätyksen. Seuraavana päivänä hän oli kolmas 100 metrillä. Kyseessä oli Gouldin ensimmäinen tappio tällä matkalla kahteen vuoteen. Seuraavana päivänä oli vuorossa 400 metrin vapaauinti. Gould voitti helposti rikkoen oman ME:nsä yli kahdella sekunnilla. Kaksi päivää myöhemmin 200 metrin vapaauinnissa tuli jälleen kultaa ja Gould teki kolmannen maailmanennätyksensä viidessä päivässä. Hän päätti olympiaurakkansa hopeamitaliin 800 metrin vapaauinnissa. Hänestä tuli ensimmäinen naisuimari, joka oli voittanut viisi henkilökohtaista olympiamitalia ja kolme olympiakultaa maailmanennätysajalla.
Vuosi olympialaisten jälkeen Gould lopetti kilpauransa ja vetäytyi julkisuudesta. Hän oli vuoden 2000 Sydneyn olympiakisojen avajaisissa yksi olympiatulen kantajista stadionilla.
Vuonna 2018 Gould osallistui Australian Selviytyjät -kilpailuun, jonka hän voitti. Gould on voittaessaan Selviytyjien kaikkien aikojen vanhin naisvoittaja ympäri maailman.
Põltsamaa
Põltsamaa on Põltsamaan kuntaan kuuluva epäitsenäinen kaupunki ja entinen kaupunki Jõgevamaan maakunnassa Keski-Virossa.
Vuoden 2017 kuntauudistuksessa vanha Põltsamaan kunta, Põltsamaan kaupunki sekä pääosa Pajusin ja Puurmanin kunnista yhdistettiin uudeksi Põltsamaan kunnaksi. Tällöin Põltsamaan kaupunki menetti itsenäisen asemansa ja siitä tuli kunnan osa.
Kaupungin asukasluku oli vuonna 2010 4 642, pinta-ala 5,99 neliökilometriä ja asukastiheys 775,0 asukasta neliökilometrillä. Põltsamaa sijaitsee Põltsamaan joen varrella.
Historia
Põltsamaalle annettiin 20. heinäkuuta 1920 kauppalan itsehallinto-oikeus. Samana vuonna perustettiin myös ETK Põltsamaan Tehtaat. Tehtaiden tuotannon kasvu nostatti myös kauppa-alaa, ja Viron hallituksen päätöksellä Põltsamaasta tuli kaupunki 30. kesäkuuta 1926. Ensimmäisenä kaupunginjohtajana vuosina 1927–1930 oli eversti Martin Terras.
Uudeksi kaupunginjohtajaksi valittiin vuonna 1929 Georg Kold, joka alkoi kehittää kaupunkia: hän perusti koulun, korjautti linnaa ja päällystytti teitä. Rantaan rakennettiin paviljonki ja raivattiin uimaranta. Perustettiin Põltsamaan Kaunistamisen Yhdistys, jolla kaupungin asukkaat saataisiin toimintaan mukaan. 1930-luvulla kaikki kadut varustettiin katulampuilla, joihin saatiin sähkö omasta sähkölaitoksesta.
Uuden heräämisen aikana aktiivista työtä teki Põltsamaan muinaismuistoseura, jonka johdolla uudistettiin vanhoja ja pystytettiin uusia muistomerkkejä, anottiin lupaa museon avaamiseksi ja järjestettiin kotiseutupäiviä. Kaupungin itsehallinnollinen asema palautettiin pian Viron jälleenitsenäistymisen jälkeen joulukuussa 1991.
Luettelo televisiosarjan Salatut elämät henkilöistä
Tämä on luettelo suomalaisen televisiosarjan Salatut elämät nykyisistä henkilöistä.
Ilo Angervuo
Ilo Angervuo (es. Hugo Laakso, 2022–) on Mira ja Viola Angervuon poika. Mira synnytti Ilon poliisiautossa, jossa Miraa kuljetettiin sairaalasta takaisin vankilaan. Kalle Laitela auttoi synnytyksessä, jonka jälkeen heidät vietiin takaisin sairaalaan. Sairaalassa Viola pääsi katsomaan poikaansa. Heidän luonaan sairaalassa oli myös Violan äiti Linda Eerikäinen, Violan isoisä Aaro Vaalanne, Kalle ja Sampo Kaukovaara, joka ajoi Kallen synnyttävän Miran luo. Ilon isoisoisoäiti on Anni Vatanen.
Miki Kajander
Miki Kajander (es. Konsta Hietanen, 2020–) on Laila ja Matias Kajanderin isä. Hän oli ennen ammatiltaan poliisi. Myöhemmin paljastui, että hän on Susun aviomies. Heidän työkiireensä olivat kuitenkin olleet pitkään ongelma heidän avioliitolleen ja he olivat yhdessä enää vain lastensa vuoksi. Syksyllä 2020 Miki muutti perheensä kanssa Pihlajakadulle. Muuton jälkeen Miki kuuli Susun olleen raskaana ja tehden abortin kertomatta Mikille. Miki ja Susu päätyivät asumuseroon. Miki kertoi ennen asumuseroa terapeutilleen olevansa ihastunut toiseen naiseen, Eva Tammiseen, johon hän tutustui Evan ollessa tutkintavankeudessa. Miki kuuli Lasselta, että Susu oli asumiseron aikana harrastanut seksiä Aki Nikkisen kanssa, jonka seurauksena hän ja Aki päätyivät tappeluun, jonka Miki hävisi. Miki ja Susu päätyivät lopulta hakemaan avioeroa.