cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pohjankarhepääsky
Elintavat
Pohjankarhepääsky on muuttolintu ja muuttaa talveksi Keski-Amerikan eteläosiin ja Etelä-Amerikan pohjoisosiin. Pesimäalueilleen linnut palaavat helmikuun lopulla ja maaliskuussa. Talvehtimisalueilleen linnut lähtevät heinäkuun puolivälistä alkaen. Osa linnusta lähtee vasta marraskuussa.
Laji rakentaa pesänsä hiekkaisiin törmiin, kallionleikkauksiin, luoliin ja myös ihmisen tekemiin rakennelmiin, kuten siltoihin, jotka usein sijaitsevat veden läheisyydessä. Pesä rakennetaan onkalon perälle heinistä ja oksista. Pohjankarhepääskyjen pesät voivat sijaita melko lähelläkin toisiaan, mutta ne eivät pesi yhtä suurina yhdyskuntina kuin törmäpääskyt. Laji pesii usein törmäpääskykolonioissa. Naaras munii neljästä kahdeksaan valkoista munaa, joita myös koiras hautoo.
Wkra-joen taistelut
Wkra-joen taistelut olivat ensimmäinen ranskalaisten ja venäläisten yhteenotto Napoleonin tunkeuduttua Puolaan vuonna 1806. Taistelupaikat myötäilivät Wkra-jokea Masovian voivodikunnassa Puolassa paikkakuntina Czarnowo, Borkowo, Kołoząb, Sochocin, Bieżuń ja Soldau. Wkra-joen taistelut taisteltiin talvisissa olosuhteissa mutta suojasään takia maasto ja tiestö olivat erittäin huonossa kunnossa.
Taustaa
Puola-Liettua jaettiin Puolan kolmannessa jaossa ja pohjoisosat liitettiin Preussiin, joka liittyi Napoleonin vastaiseen Neljänteen liittokuntaan vuonna 1806. Samana vuonna 14. lokakuuta Preussi luhistui sotilaallisesti ja moraalisesti Jenan–Auerstedtin taistelussa. Napoleonin armeija jatkoi itään. Venäjän keisarikunta valmistautui taistelemaan Napoleonia vastaan ja Preussin jäljellä oleva armeija liittyi venäläisiin joukkoihin.
Taistelun strateginen tausta
Napoleon saapui Varsovaan 19. joulukuuta 1806 (J: 7. joulukuuta) ja Venäjän 1. armeija vetäytyi Veikseliltä Wkra-joelle. Venäläisten ylipäällikkö vanha ja sairas kenraalisotamarsalkka Mihail Kamenski saapui taistelualueelle 21. joulukuuta ja määräsi Venäjän 1. armeijan hyökkäämään Veikselin eteläpuolelle.
Ranskalaiset onnistuivat kuitenkin ylittämään Veikselin ennen venäläisten hyökkäystä. Kun vielä preussilaisten joukkojen kenraalimajuri Anton Wilhelm von L'Estocq epäonnistui valloittamaan Toruńin, Bennigsen antoi vetäytymiskäskyn sekä käskyn asettua puolustukseen Wkra-joelle.
Napoleon uskoi nyt venäläisten vetäytyvän ja käski Toruńin ja Varsovan välillä olevien armeijakuntiensa hyökätä eri puolilla venäläisten kimppuun. Napoleonin tarkoitus oli iskeä venäläisten oikeaan sivustaan voimalla.
Ranskan marsalkka Joachim Murat sai johdettavakseen Louis Nicolas Davoutin III armeijakunnan, Pierre Augereaun VII armeijakunnan, Jean Lannesin V armeijakunnan ja Muratin 1. reserviratsuarmeijakunnan. Heidän tavoitteensa oli Pułtusk. Samanaikaiseti Michel Neyn VI armeijakunnan, Jean-Baptiste Bernadotten I armeijakunnan sekä Jean-Baptiste Bessièresin 2. reserviratsuväkiarmeijakunnan tavoitteena oli iskeä venäläisten oikeaa sivustaan. Jean-de-Dieu Soultin IV armeijakunta yhdisti armeijan molemmat sivustat keskeltä.
Wkra-joen taistelujen jälkeen Kamenski pelkäsi joutuvansa saarretuksi ja käski aloittaa vetäytymisen Ostrołękaan.
Asemat Wkra-joella
Wkra-joki kulkee Sochocinista Narewille lounais-kaakkoissuuntaisesti ja tällä välillä oli vain kolme siltaa ( Sochocin, Kołoząb ja Borkowo) Tiet kulkevat siltojen kautta Ciechanowiin, Nowe Miastoon ja Nasielskiin. Venäläiset eivät olleet tuhonneet siltoja kokonaan heidän oman suunnitellun hyökkäyksensä takia.
Czarnowon taistelu
Wkra laskee Narewiin Pomiechowekin edustalla olevan saaren kautta. Saari on soinen ja Wkra jakautuu sen kohdalla kahtia. Davout oli jo 20. joulukuuta miehittänyt saaren. Davoutilla oli kolme jalkaväkidivisioonaa Charles Antoine Morandin, Louis Friantin ja Charles-Étienne Gudin de La Sablonnièren. Napoleon henkilökohtaisesti suunnitteli veneillä tapahtuvan yöhyökkäyksen ja valitsi hyökkäysjoukot. Davoutin divisioonan kenraalisto ja upseerit olivat parhaimmistoa ja he täyttivät keisarin käskyn tarkasti ja yksityiskohtaisesti.
Vastarannalla oli Aleksandr Osterman-Tolstoin yhdeksän pataljoonaa, kaksi eskadroonaa, yksi rykmentti kasakoita, 14 tykkiä sekä 6 pienempää tykkiä. Venäläisten 2. Divisioonaan kuului kolme jalkaväkiprikaatia. Yhteensä 48 tykkiä saatiin yhdistämällä kaksi 12 naulan sekä kaksi 6 naulan hevospatteria. Kenraalimajuri Pavel Pahlen johti ratsuväkiprikaatia. Morandin divisioona kokoontui saarelle, Friantin divisioona sijoittuivat hieman pohjoisemmaksi Pomiechowon kylän läheisyyteen ja Gudinin divisioona piti sillanpääasemaa Modlinin linnoituksessa.
Illalla klo 19 Morand ryhmitti joukkonsa kolmeen kolonnaan. Ranskalaisten tykistö ampui kartesseja ja voltigeurit ylittivät Wrkajoen venein. Voltiguerit suojautuivat itärannalla ja samanaikaisesti pioneerit rakensivat kolme siltaa. Siltojen valmistuttua Morandin divisioona kiirehti yli. Morandin hyökkäys onnistui ja venäläiset ajettiin nopeasti pois asemistaan Wkra-joen itärannalta
Ranskalaisten 17. Linjajalkaväki vyörysi eteenpäin ja he ajoivat venäläiset pois Czarnowosta. Venäläisten onnistui koota voimat vastaiskuun ja he kaappasivat kylän takaisin itselleen. Taisteluun tuli pieni tauko kun Morand lähetti vahvistuksia. Osterman-Tolstoin divisioona torjui vahvistettujen ranskalaisjoukkojen hyökkäyksen. Kun Osterman-Tolstoi pelkäsi menettävänsä tykistön, hän määräsi sen vetäytymään. Ranskalaiset jatkoivat hyökkäystään ja onnistuivat pääsemään Czarnowon kylän länsiosaan.
Samanaikasesti prikaatikenraali Claude Petittin onnistui kuuden tykin avulla siirtyä Wkra-joen länsipuolelle puhdistaen venäläisten redutin Pomiechowoa vastapäätä. Heitä vastaan hyökkäsi venäläisten ratsuväki ja jalkaväki. Davout lähetti vahvistuksia redutissa olevalla Petitille. Aamulla klo 04.00 Osterman-Tolstoi määräsi vetäytymisen mutta jatkoi hyökkäystään Petitin joukkoa vastaan. Kolmen myöhään saapuneen pataljoonan ja neljän eskadronan tuen avulla venäläisten divisioona vetäytyi hyvässä järjestyksessä itään.
Friantin divisioona määrättiin siirtymään taistelualueelle 04.00 aamulla. Morandin divisioona oli jo hyvin väsynyt ja Friandin divisioona lähti Davoutin kevyen ratsuväen tukemana venäläisten takaa-ajoon. Vetäytyvät venäläiset taistelivat vahvasti ja huolehtivat ettei Davout pääsisi etenemään Nasielskista sinä päivänä. Ranskalaiset saivat haltuunsa kolme venäläistä tykkiä Nasielskissa.
Borkowon taistelu
Borkowon taistelulla 24. joulukuuta suojattiin Osterman-Tolstoin divisioonan vetäytymistä Nasielskiin Czarnowosta aamulla. Dorohov valmistautui ranskalaisten saapumiseen ja aloitti sillan purkutyöt. Puolenpäivän aikoihin ranskalset olivat vastarannalla tykit asemissaan. Kleinin hevospatteristo avasi tulen ja venäläisten tykistö vastasi siihen.
Venäläisten ylipäällikkö Mihail Kamenski saapui tarkastamaan tilanteen ja ilmoitti venäläisten joukkojen jatkavan vetäytymistä Strzegociiniin. Sitten hän jatkoi Kolozabiin tarkastamaan Barclay de Tollyn tilanteen. Dohorov onnistui pidättelemään Kleiniä vastarannalla. Klein oli jo lähettänyt Lasallen etsimään alajuoksulta kahlaamoa, joka löytyikin Lalewon kylän luota.
Saatuaan tiedon ranskalaisten onnistuneesta joen ylityksestä, Dohorov päätti vetäytyä klo 14.00, hän tulitti siltaa ja pyrki polttamaan sen. Jälkijoukot jäivät estämään sillan sammutuksen ja kunnostuksen. Ranskalaiset saivat palon hallintaansa noin tunnin kuluttua ja lähtivät takaa-ajoon. Dohorov jakoi joukkonsa kahtia, toinen osa vetäytyi Nowomiestoon ja Dohorov itse lähti toisen osan kanssa Nasielskiin. Dorohov saapui perille joukkonsa kanssa illan pimennyttyä. Samoihin aikoihin venäläisten jälkijoukko Nasielskista siirtyi Strzegociiniin. Ranskalset eivät pimeässä seuranneet venäläisiä.
Kołoząbin taistelu
Kołoząbin sillan kautta tie johti Nowomiastoon. Kołoząbin ja Borkowon välillä oli kolme kahluupaikkaa; Sobiesk, Joniec ja Zawady. Kołoząbin ja Sochocin välillä kahluupaikkoja ei ollut mutta joessa oli muutama suuri saari. Kenraalimajuri Barclay de Tollyn vastuulla olivat Kołoząbin ja Sochocin sillat. Hän jakoi divisioonansa Davidoville Sochociniin, kylien väliin jätti 3 pataljoonaa musketöörejä reserviksi ja loput divisioonastaan ja 12 tykkiä hän sijoitti Wkra-joen oikealle puolelle.
Conqueror (panssarivaunu)
FV214 Conqueror (virallisesti Tank, Heavy No. 1, 120 mm Gun, Conqueror) oli Ison-Britannian vuosina 1955–1966 käyttämä raskas panssarivaunu. Se kehitettiin Neuvostoliiton Josif Stalin 3 -vaunun vastineeksi. Vaunu oli tarkoitettu täydentämään ja tukemaan Centurion-vaunuja. 120 mm rihlattu tykki ja erillinen hylsy-ammus-malli suunniteltiin Yhdysvalloissa, jonka M103 käytti samaa tykkiä.
Wkra-joen taistelut
Kołoząbin taistelu
Ranskalaisten tiedustelupartion käytyä joella, Barclay de Tolly määräsi molemmat sillat hävitettäväksi. Ylipäällikkö Kamenskin käytyä paikalla, Barclay de Tolly sai vahvistuksina yhden jääkäripataljoonan ja yhden hevospatterin.
Iso villihanhipagodi
thumb|Iso villihanhipagodi thumb|Munkki [[Xuanzangin patsas]] Iso villihanhipagodi tai Suuri villihanhipagodi on buddhalaispagodi Xi’anissa Shaanxin maakunnassa Kiinassa. Se sijaitsee Suuren äidinrakkauden temppelissä (Da Ci’en Si), noin 4 kilometriä kaupungin keskustasta etelään. Pagodi on Xi’anin tunnusrakennus ja se esiintyy myös kaupungin vaakunassa.
Conqueror (panssarivaunu)
Kehitys
Conquerorin runko oli A45 Infantry Support Tank -projektista, joka aloitettiin 1944 pian A41 Centurionin jälkeen.
Charles Townshend (ulkoministeri)
thumb|Charles Townshend, [[Godfrey Knellerin maalaama muotokuva.]] Charles Townshend, Townshendin ja Raynhamin toinen varakreivi (18. huhtikuuta 1674 Raynham Hall, Norfolk – 21. kesäkuuta 1738 Raynham) oli brittiläinen valtiomies, joka johti Ison-Britannian ulkopolitiikkaa vuosina 1721–1730.
Conqueror (panssarivaunu)
Kehitys
Sodan jälkeen kehitystyö suuntautui FV 200 "Universal Tank" -projektiin, jossa samaa runkoa oli tarkoitus hyödyntää useissa käyttötarkoituksissa: miehistönkuljetusvaunussa, telatykeissä ja kolmentyyppisessä panssarivaunussa. Yksi kehitettävä vaunu oli 55-tonninen FV201 20-paunaisella tykillä. Vuonna 1949 päätettiin vaunuun asentaa 120 mm tykki, mikä viivytti projektia. Vuoden 1952 aikana asennettiin FV 201 -runkoon Centurion Mk 2 -torni 17-paunaisella tykillä, jolloin syntyi FV 221 Caernarvon Mark I. Näitä vaunuja rakennettiin 21 kappaletta 20-paunaisella tykillä varustettuna nimellä Caernarvon Mk II. Tämä vaunu toimi lähinnä koealustana, koska Centurion käytti jo samaa aseistusta. Ensimmäinen Conqueror valmistui 1955 ja osa Caernarvon-vaunuista päivitettiin Conqueroreiksi.
Iso villihanhipagodi
Pagodi rakennettiin vuonna 652 pyhien kirjoitusten ja buddhalaispatsaiden säilytyspaikaksi. Munkki Xuanzang toi aarteet silloiseen Chang’aniin Intiasta. Keisarina Wu Zetian rakennutti alun perin viisikerroksiseen pagodiin kaksi kerrosta lisää vuonna 701 ja 704, jolloin siitä tuli 64 metriä korkea.
Vuonna 2014 Iso villihanhipagodi pääsi muiden kohteiden, mm. Pienen villihanhipagodin, kanssa Unescon maailmanperintökohteeksi osana silkkitietä.
Wkra-joen taistelut
Kołoząbin taistelu
Augereaun 1. jalkaväkidivisioona komentajanaan divisioonakenraali Jacques Desjardin ja Edouard-Jean-Baptiste Milhaudin kevyt ratsuväkiprikaati saapuivat venäläisten asemien luo 11.00. Desjardin lähetti välittömästi joen alajuoksulle Lapissen partion etsimään kahlaamoa. Sillan luo jäi 14. linjajalkaväki 11 tykin kanssa. Heidän komentajansa Anne Jean Marie René Savary yritti suoraa hyökkäystä Hyökätessään miehet kuljettivat ja asettivat lankkuja sillalle. Suurista tappioista huolimatta he pääsivät sillan yli. Barclay de Tolly määräsi husaarit hyökkäämään ranskalaisten kimppuun.
Charles Townshend (ulkoministeri)
Charles Townshend peri varakreivin arvon isänltään Horatio Townshendiltä vuonna 1687. Hän oli alkuun isänsä tavoin tory, mutta kääntyi myöhemmin whigien kannattajaksi. Townshend nimitettiin 1707 valtakunnanneuvoston ja kuningattaren henkikaartin jäseneksi. Vuosina 1709–1711 hän toimi Ison-Britannian lähettiläänä Haagissa, mutta joutui jättämään paikkansa toryjen palattua kotimaassa valtaan. Noustuaan valtaistuimelle vuonna 1714 hannoverilainen kuningas Yrjö I nimitti hänet valtiosihteeriksi eli hallituksen jäseneksi. Townshend saavutti pian vaikutusvaltaisen aseman hallituksessa. Hän kannatti rauhanomaista ulkopolitiikkaa ja halusi lopettaa puolustusliiton keisarin ja Ranskan kanssa. Tämän seurauksena hän joutui vastakkain Ranskaan suuntautunutta ulkopolitiikkaa kannattaneen James Stanhopen kanssa. Lordi Sunderlandin uskoteltua kuninkaalle Townshendin juonittelevan Walesin prinssin kanssa tätä vastaan Townshend erotettiin hallituksesta joulukuussa 1716. Hänet nimitettiin tammikuussa 1717 Irlannin lordiluutnantiksi, mutta hän jätti tehtävän jo kolmen kuukauden kuluttua. Tämän jälkeen hän muodosti lankonsa Robert Walpolen kanssa whig-puolueen sisäisen opposition.
Wkra-joen taistelut
Kołoząbin taistelu
Lapisse oli onnistunut löytämään kahluupaikan Pruszkowossa ja hän hyökkäsi nyt Barclay de Tollyn sivustaan. Barclay de Tolly sai tiedon Lapissen joukon saapumisesta. Hän oli saanut myös tiedon Kamenskin vetäytymisestä Strzegocziniin. Barclay de Tolly lähetti husaarit Lapissen yksikköä vastaan ja määräsi vetäytymisen Nowomiastoon. Vetäytyminen tapahtui suuren paineen alla ja venäläiset menettivät 6 tykkiä.
Noin klo 14.00 ranskalaiset olivat saaneet sillan kuntoon ja koko divisioona lähti ajamaan takaa venäläisiä. Yö katkaisi takaa-ajon. Augereau ilmoitti tappioikseen 66 kuollutta ja 452 haavoittunutta. Venäläisten tappioista ei ole tietoa.
Charles Townshend (ulkoministeri)
Whigien sisäiset kiistat saatiin solmittua vuonna 1720, jolloin Townshendistä tuli valtakunnanneuvoston lordipresidentti ja helmikuussa 1721 uudelleen valtiosihteeri. Vuoteen 1724 mennessä hän ja Walpole olivat hallituksen johtavat hahmot. Townshendin merkittävin saavutus oli vuonna 1725 luotu Hannoverin liitto eli Englannin, Ranskan ja Preussin liittoutuminen Itävaltaa ja Espanjaa vastaan. Kun hallituksen vahvaksi mieheksi kohonnut Walpole ei hyväksynyt hänen kannattamaansa sotaa Itävaltaa vastaan, hän erosi hallituksesta toukokuussa 1730.
Wkra-joen taistelut
Sochocinin taistelu
Sochocinin silta oli puolustajien kannalta hyvällä paikalla. Joki teki sillä kohtaa jyrkän mutkan lounaaseen ja joen mutkassa oli erittäin hyvä ampumapaikka tykeille useaan eri suuntaan vastarannalle. Wkra-joella ei ollut kylän kohdalla ylä- eikä alajuoksuun päin kahluupaikkoja kohtuullisella etäisyydellä.
Charles Townshend (ulkoministeri)
Viimeisinä vuosinaan Townshend omistautui maanviljelylle. Hän sai lempinimen ”Turnipsi-Townshend”, koska hän pyrki edistämään turnipsien käyttöä vuoroviljelyssä.
Aethelfrith
Aethelfrith, Æthelfrith tai Ethelfrith (k. 616) oli Bernician ja Deiran kuningaskuntien kuningas noin 592–616. Nämä kuningaskunnat yhdistyivät Northumbrian kuningaskunnaksi.
Charles Townshend (ulkoministeri)
Charles Townshendin pojanpoikia olivat kenraali George Townshend ja valtiovarainministeri Charles Townshend.
Wkra-joen taistelut
Sochocinin taistelu
Ranskalaisten tiedustelupartio saapui aamulla 23. joulukuuta Sochociniin. Tiedustelijat huomasivat sillan olevan käyttökunnossa. Tiedustelijoiden käynnin jälkeen Davidovski aloitti sillan purkamisen saatuaan siihen ohjeet Barclay de Tollyltä.
Seuraavana päivänä klo 11.00 saapui Heudeletin divisioona Sochociniin. Davidovski oli piilottanut joukkonsa metsän suojaan.
Aethelfrith
Aethelfrith oli Aethelricin poika ja Bernician kuninkaan Idan pojanpoika. Aethelfrith meni naimisiin Deiran kuninkaan Aellen tyttären Achan kanssa, ja hänen valtaannousunsa merkitsi yhdistyneen Northumbrian syntyä ja jossain mielessä myös yhdistyneen Englannin alkua.
Wkra-joen taistelut
Sochocinin taistelu
Aluksi Heudelet yritti löytää kahluupaikan virran yli ja samanaikaisesti hän lähetti partion korjaamaan siltaa. Venäläiset ajoivat korjauspartion pois. Klo 12.30 Heudelet päätti yrittää vallata sillan suoralla hyökkäyksellä. Venäläiset torjuivat hyökkäyksen. Davidovski raportoi Barclay de Tollylle ja sai kuulla noin 13.30 ranskalaisten ylittäneen Kołoząbin sillan ja Barclay de Tollyn vetäytymisestä. Davidovski sai vetäytymiskäskyn Nowomiastoon. Reserviyksikkönä olleet musketöörit suojasivat Davidovskin vetäytymistä vasemmalla sivustalla. Auringon laskettua Davidovski liittyi Barclay de Tollyn joukkoon Nowomiastossa ja jatkoi matkaansa Strzegociiniin.
Bieżuńin taistelu
Ranskan marsalkka Jean-Baptiste Bessiéresin etuiskujoukot hyökkäsivät 19. joulukuuta Biezuniin ja valtasivat sen. Kaupunki oli strategisesti tärkeä preussilaiselle kenraalimajuri L'Estocqille. L'Estocq määräsi hyökkäykseen kaksi jalkaväkirykmenttiä, yhden rakuunarykmentin, kaksi husaarirykmenttiä sekä hevospatterin. Hyökkäysjoukot saapuivat Bieżuńiin. Bessiéresin joukkoja oli vahvistettu merkittävästi. Preussilaisten saavuttua Grouchy hyökkäsi ja työnsi preussilaiset takaisin Soldaun suuntaan. Preussilaiset juuttuivat soistuneeseen metsään ja heitä jäi vangiksi 500 miestä ja sotasaaliiksi ranskalaiset saivat 5 tykkiä. Ranskalaisten tappioita kuvataan pieniksi. Preussilaisten kaatuneita ja haavoittuneita ei ole raportoitu.
Aethelfrith
Vuonna 604 Aethelfrith torjui Degsastanissa Dalriadan kuninkaan Aidanin hyökkäyksen. Aethelfrithin edeltäjän poika Hering oli liitossa hyökkääjien kanssa, mikä viittaisi siihen, että Bernician kuningashuoneella oli pahoja sisäisiä erimielisyyksiä. Aethelfrith voitti myöhemmin walesilaiset Chesterissä käydyssä suuressa taistelussa ja tappoi Bangor-on-Deen munkit, jotka oli kutsuttu auttamaan walesilaisia rukouksin. Noin vuonna 616 Aethelfrith sai surmansa Idle-joella, kun Itä-Anglian kuningas Raedwald löi Aethelfrithin taistelussa.
Wkra-joen taistelut
Soldaun taistelu
Ranskan marsalkan Michel Neyn VI armeijakunta hyökkäsi Górznossa 24. joulukuuta preussilaisia vastaan ja työnsi ne pois. Seuraavaksi hän lähetti Jean Gabriel Marchandin divisioonan Soldauhin ja Mławaan, toisen divisioonansa hän jätti Górznoon. Marchand hyökkäsi 25. joulukuuta kahden rykmentin voimin yhtä Soldaussa olevaa preussilaista pataljoonaa vastaan ja sai kaupungin haltuunsa klo 14.00. Mławasta saapui loput Marchandin divisonasta. L'Estocq hyökkäsi Soldauhin noin klo 17 mutta hän ei onnistunut tunkeutumaan kaupunkiin raivokkaasta lähitaistelusta huolimatta. L'Estocq vetäytyi Neidenburgiin ja menetti yhteyden Venäjän armeijaan.
Seuraukset
Bennigsen vastusti Kamenskin vetäytymiskäskyä ja asettui puolustukseen 26. joulukuuta (J: 14. joulukuuta) 1806 Pułtuskiin. Sattuman oikusta taisteltiin Pultuskin taistelu ja 20 kilometriä luoteeseen Pultuskista Golyminin taistelu samana päivänä.
Soult ei onnistunut kiertämään venäläisten oikeaan sivustaan. Tämän takia kariutui Napoleonin suunnitelma katkaista perääntyvien venäläisten joukot ja saartaa heidät Narew-joelle ansaan.
Paimenkoira
thumb|300px|[[Kazakstanilainen paimen koirineen.]]
Paimenkoira on koira, jota käytetään apuna eläinten paimennuksessa. Paimenkoira on joko koulutettu paimennustehtäviin tai se edustaa koirarotua, joka on jalostettu erityisesti paimennusominaisuuksia silmällä pitäen. Jotkut paimenrodut pystyvät tekemään töitä minkä tahansa eläinten kanssa, toiset on kehitetty ruumiinrakenteeltaan ja työtavoiltaan erityisesti tietynlaisen karjan paimentamiseen sopiviksi. Tavallisimmin koiria käytetään nautakarjan, lampaiden ja porojen paimentamiseen, mutta koira ei ole siipikarjankaan paimenena epätavallinen näky.
Paimenkoiran tehtävä on ohjata eläimiä haluttuun suuntaan. Paimenkoiriksi kutsutaan usein myös koiria, jotka vartioivat laumaa ja suojelevat sitä saalistajilta. Tällöin kyse on tarkkaan ottaen laumanvartijakoirista. Tavallisia paimenkoirarotuja ovat muun muassa bordercollie sekä muut colliet, australiankarjakoira ja australianpaimenkoira. Laumanvartijarotuja ovat esimerkiksi kuvasz, komondor ja maremmano-abruzzese.
Koira paimenena
thumb|240px|Australialainen [[koolie paimentamassa lampaita.]]
Wkra-joen taistelut
Seuraukset
Vihollisuudet alkoivat aika pian. Bennigsen nimitettiin armeijan komentajaksi ja hän ryhtyi yllätykselliseen talvioperaatioon hyökkäämällä alkuvuodesta 1807 ranskalaisten vasempaan sivustaan. Mohrungenin taistelu taisteltiin 25. tammikuuta (J: 13. tammikuuta). Napoleon teki vastahyökkäyksen 03. helmikuuta (J: 22. tammikuuta) Jonkowon taistelussa ja 06. helmikuuta (J: 25. tammikuuta) oli Hoofen taistelu ennen suurta Eylaun taistelu. Napoleonin rintaman oikealla sivustalla V armeijakunta taisteli Ostrolekassa erillisen taistelun venäläisiä vastaan 16. helmikuuta (J: 04. helmikuuta).
Paimenkoira
Koira paimenena
Koirat voivat paimentaa muita eläimiä useilla eri tavoilla. Jotkut rodut ohjaavat eläimiä näykkimällä niitä takajaloista, toiset lähestyvät karjaa edestäpäin. Edellistä tyyppiä edustaa esimerkiksi australiankarjakoira, jälkimmäistä bordercollie. Jotkut koirat haukkuvat paimentaessaan, toiset työskentelevät hiljaa.
Useimmat paimenkoirat on jalostettu paimennustehtäviin pitkän ajan kuluessa. Hyviä ominaisuuksia paimenkoiralle ovat älykkyys, nopeus ja kestävyys. Koiran värityksellä on myös vaikutusta siihen, miten hyvin se erottuu maastosta ja paimennettavasta karjasta. Jotkut paimenkoirat, esimerkiksi welsh corgit ja länsigöötanmaanpystykorva, kehitettiin lyhytjalkaisiksi, jotta ne matalina pystyisivät paremmin välttämään lehmien potkuja.
Paimenkoira lemmikkinä
Älykkyytensä ja kauniin ulkonäkönsä vuoksi paimenkoirarotuja otetaan usein myös perheen lemmikeiksi. Ne on kuitenkin jalostettu tekemään kovaa työtä, joten ne tarvitsevat myös seurakoirina tavallista enemmän liikuntaa ja muita virikkeitä. Usein koiran paimennusvaisto on voimakas, ja se saattaa soveltaa paimennustaitojaan ihmisiin, erityisesti lapsiin tai vaikkapa autoihin.
FCI:n roturyhmä 1
FCI:n roturyhmä 1 sisältää lammas- ja karjakoirat (paitsi sveitsinpaimenkoirat). Se jakautuu kahteen alaryhmään. Rodun jälkeen suluissa on sen numero sekä alkuperämaa.
Suomen Kommunistisen Puolueen historia
Suomen Kommunistinen Puolue (SKP) perustettiin 29. elokuuta 1918. Se lopetti poliittisen toiminnan 1990, ajautui konkurssiin 1992 ja purettiin 1996. Vuosina 1918-1944 SKP oli kielletty Suomessa mutta toisen maailmansodan jälkeen 1944 se laillistettiin, kun Neuvostoliitto kuului toisen maailmansodan voittajiin.
Perustaminen sisällissodan jälkeen
Suomalainen Kommunistinen Puolue (SKP) perustettiin 29. elokuuta 1918 Moskovassa. Kahdeksan päivää kestäneiden keskustelujen jälkeen puolue aloitti toimintansa 5.9.1918. Nimi Suomen Kommunistinen Puolue otettiin käyttöön 1920. Vaatimuksia uudesta puolueesta olivat alkaneet esittää Neuvosto-Venäjälle paenneet punaisten johtajat heti sisällissodan päätyttyä ja punapakolaisten keskuuteen syntyikin erilaisia järjestöjä. Uusi puolue oli sen perustajien mielestä välttämätön Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen osoittauduttua kykenemättömäksi johtamaan vallankumousta. Aiemmin Suomessa suhteellisen vähän tunnetut Vladimir Leninin johtaman bolsevikkipuolueen linjaukset saivat nyt tukea suomalaisten etsiessä syitä tappioonsa. Perustetun SKP:n tavoitteeksi asetettiin sisällissodassa kärsittyjen vääryyksien korjaaminen eli uuden kapinan valmistelu Suomessa. Aseellisen toiminnan painotus oli vahva myös alkuaikojen Kominternissa, johon SKP kuului sen perustamisesta (1919) lähtien. Varsin pian SKP:ssa jouduttiin kuitenkin toteamaan, ettei työväenluokka ollut valmis aloittamaan uutta kumousyritystä.
Keskeisiä SKP:n perustajia olivat Venäjälle tulonsa jälkeen bolševikeiksi ryhtyneet vanhan sosiaalidemokraattisen työväenliikkeen johtajat tunnetuimpina Kullervo Manner, Yrjö Sirola ja Otto Wille Kuusinen. Ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Sirola. Puolueen keskuskomiteaan valittiin Mannerin, Sirolan ja Kuusisen lisäksi Jukka ja Eino Rahja, K. M. Evä ja Lauri Letonmäki.
Koska Neuvosto-Venäjä muuttui vuoden 1918 kuluessa yhden puolueen hallitsemaksi ja kaikki muu puoluetoiminta estettiin, SKP:n perustaminenkin tapahtui Venäjän kommunistisen puolueen ehdoilla. SKP:n toiminnan piti edistää suomalaisten kommunistien tavoitteiden lisäksi myös venäläisten bolševikkien politiikkaa. SKP:n jäsenet liittyivät samalla myös bolševikkipuolueen jäseniksi.
Petrogradin keskus
SKP:n ja puna-armeija tekivät alusta alkaen yhteistyötä, mikä oli luonnollista, koska vastavallankumoukselliset valkokenraalit armeijoineen uhkasivat suomalaisten pakolaisten uutta kotimaata ja myös suomalaisilla kommunisteilla oli motiivi puolustaa neuvostovaltiota. SKP:n keskuskomitean alaisuudessa toimi sotilasjaosto, jonka puheenjohtaja oli Eino Rahja. Se julisti 26. marraskuuta 1918 suomalaisille pakolaisille asevelvollisuuden, aloitti kutsunnat ja ryhtyi kokoamaan eri puolille Neuvosto-Venäjää perustettuja suomalaisia puna-armeijan joukko-osastoja Petrogradiin. Se perusti myös oman sotilassairaalan. Petrogradissa aloitti samaan aikaan Eino Rahjan johdolla kansainvälinen punaupseerikoulu, jossa Suomen sisällissodassa punakaartissa taistelleista pakolaisista ryhdyttiin kouluttamaan päällystöä puna-armeijan tarpeisiin. SKP:n sotilasjärjestön tehtävä jatkossa oli huolehtia suomalaisten joukko-osastojen poliittisesta valvonnasta.
Petrogradissa sijaitsi SKP:n maanalaisen toiminnan ja poliittisen valmentautumisen keskus, mistä valvottiin etappiteitä Suomeen. Eino Rahjan aloitteesta SKP:n sotilasjärjestö päätti lähettää salaisesti Suomeen huhtikuun 28. päivän 1920 jälkeen yhteensä 32 punaupseeria käynnistämään punakaartien toimintaa uudestaan. Etsivä Keskuspoliisi pääsi kuitenkin pian heidän jäljilleen ja yritys epäonnistui. Myös SKP:n taloudellinen toiminta keskittyi Petrogradiin, missä toimi useita tuotantolaitoksia hallinnut teollisuuskomitea. Petrogradin keskus muuttui kaupungin nimen vaihdoksen myötä Leningradin toimistoksi. Siitä vastasi pitkään Tyyne Tokoi.
Revolverioppositio
Pietarin kansainvälisen punaupseerikoulun piirissä kehittyi SKP:n keskuskomitean vastainen oppositio, joka syytti puoluejohtoa taloudellisista väärinkäytöksistä ja ylellisestä elämäntavasta. Tyytymättömyys tuli esiin SKP:n toisessa edustajakokouksessa elo-syyskuussa vuonna 1919 ja se kohdistui erityisesti Eino ja Jukka Rahjaan. Erimielisyyttä yritettiin selvittää Venäjän kommunistisen puolueen välityksellä vuoden ajan, mutta turhaan. Seurauksena olivat ns. Kuusisen klubin murhat 31.8.1920, niitä seuranneet oikeudenkäynnit ja syyllisille langetetut tuomiot. Tapaus jäi SKP:n sisäiseksi yhteenotoksi, johon venäläisillä bolševikeilla ei ollut halua liiemmälti puuttua. pienoiskuva|SKP:n keskuskomitea Moskovassa vuonna 1920. Vasemmalta: K. M. Evä, Jukka Rahja, Jalo Kohonen, Kullervo Manner, Eino Rahja, Mandi Sirola, Yrjö Sirola.
Toiminta 1920- ja 1930-luvulla
SKP oli perustamisesta asti laiton Suomessa ja se joutui toimimaan maanalaisena. Maanalaisen koneiston luomista hankaloittivat muun muassa sisäiset kiistat ja toimintaa leimasi tiukka kurinalaisuus sekä konspiratiivisuus. Yhteyksien luominen Venäjän ja Suomen välille osoittautui hankalaksi ja niitä jouduttiin hoitamaan esimerkiksi Tukholman (byroon) kautta. Puolueen käytännön johtotyö tapahtui Venäjällä, jonne keskuskomitean Suomessa oleskelleet jäsenet harvoin pääsivät paikalle. Suomen toimisto ja sen johtama puolueorganisaatio Suomessa, piiritoimikunnat ja paikallistoimikunnat,  työskentelivät laittomasti ja salassa. Ne kärsivät puolueen jäsenten toistuvista vangitsemisista. Kommunistien vaikutus Suomessa oli merkittävintä laillisten järjestöjen toiminnassa, ammattijärjestöissä, urheiluseuroissa sekä raittius- ja naisjärjestöissä. Lisäksi kommunistit yrittivät muokata mielipiteitä suomalaisen sivistyneistön parissa.
SKP:n neljänteen edustajakokoukseen, joka pidettiin 25.7.1921, osallistui ensimmäistä kertaa edustajia myös Suomesta. Aiemmat edustakokoukset oli pidetty pakolaisten kesken. Yhteensä 87 edustajasta 55 oli Suomesta. Edustajakokous hyväksyi toimintaohjelman, jossa määriteltiin suuntaviivat puolueen maanalaista vallankumouksellista toimintaa varten. Kokouksessa käytettiin pitkiä puheenvuoroja, jotka liittyivät puolueen sisäiseen valtataisteluun Otto Wille Kuusisen ja Kullervo Mannerin välillä. Kokouksessa puheenvuoron käyttänyt Karl Radek ilmoitti Kominternin ja Leninin pitävän Kuusisen linjaa parempana, mikä tarkoitti sitä, että Kuusinen tulisi säilyttämään paikkansa SKP:n keskuskomiteassa. Linjaerimielisyyden seurauksena myös Arvo Tuominen sai paikan puolueen keskuskomiteassa. Elokuussa Suomeen palanneista kokousedustajista moni joutui Etsivän keskuspoliisin pidättämäksi.
Suomessa poliisi pidätti jatkuvasti kommunisteja tai sellaisiksi epäiltyjä. Vuosina 1922–1934 tukahdutettiin lakiin vedoten jopa 5 000 kommunistiseksi epäiltyä järjestöä. SKP:n ohella laittomuuksia harrasti vuodesta 1925 alkaen Suomen kommunistinen nuorisoliitto.
Julkiseksi järjestöksi Suomessa kommunistit perustivat vuonna 1920 muiden vasemmistolaisten kanssa Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen (SSTP), jonka ohjelman laati Kuusinen. Kominternin sääntöjen mukaan jokaisesta maasta siihen saattoi kuulua vain yksi puolue, mikä oli Suomen osalta SKP. SSTP ei kuulunut Kominternin, vaikka puoluetta (ensimmäistä kertaa) perustettaessa näin päätettiin. Puoluetta perustamassa olivat myös monet vasemmistoenemmistöisen Suomen Ammattijärjestön (SAJ) kannattajat sekä kommunistien vaikutuspiiriin päätyneet sosiaalidemokraattiset nuoriso- ja naisjärjestöt. SSTP:n toiminta ei miellyttänyt valtiovaltaa ja elokuussa 1923 suoritettiin noin 200 SSTP:n jäsenen joukkopidätys, joka tunnetaan pääministeri Kyösti Kallion mukaan ”Kallion leikkauksena”. SSTP:n kieltämisen jälkeen sen entiset kannattajat osallistuivat vaaleihin erilaisten työväen ja pienviljelijöiden vaaliliittojen ja komiteoiden avulla. Näitä yhdisti Sosialistinen työväen ja pienviljelijöiden vaalijärjestö.
SKP:n politiikka jyrkkeni 1920-luvun lopulla Kominternin omaksuttua niin sanotun kolmannen vaiheen ohjelman, joka vaati jyrkkää suhtautumista varsinkin sosiaalidemokraatteihin. Tätä nousi vastustamaan Niilo Wällärin johtama Suomen työväen vasemmistoryhmä, jonka keskeisin vaatimus oli irtautuminen Moskovan emigranttikommunistien ohjauksesta. 1930-luvun alussa SKP:tä kritisoitiin myös vasemmalta. Suomen punaisten rintamamiesten liitto piti puolueen politiikkaa epäonnistuneena ja kannatti siirtymistä aseelliseen kapinaan. Neuvostoliitossa puoluetta arvosteli voimakkaasti muun muassa Hanna Malm, ja Kominternin taholta arvosteltiin SKP:n heikkoa asemaa Suomessa. Kominternin esittämä arvostelu oli äänekästä erityisesti pulavuosina 1929-31, jolloin lapuanliike oli Suomessa voimissaan. Komintern oli rahoittanut SKP:n toimintaa 1920-luvulla huomattavilla summilla. 1930-luvulla SKP, jolta puuttuivat omat tulot, joutui toimimaan täysin Kominternin rahoituksen varassa.
Oikeistoradikalismin noustua 1930-luvun alussa muun muassa lapuanliikkeen muodossa vahvaksi poliittiseksi voimaksi otteet kommunisteja ja sellaiseksi oletettuja kohtaan kovenivat. Kommunistit ja vasemmistososialistit poistettiin eduskunnasta ja lukuisia kommunistien ja vasemmistososialistien hallitsemia järjestöjä kiellettiin, myös SAJ. Laillinen perusta tälle saatiin eduskuntavaalien jälkeen marraskuussa 1930 hyväksymällä tasavallan suojelulakeina ennen vaaleja lähinnä sosiaalidemokraattien lepäämään jättämät niin sanotut kommunistilait, joilla rajoitettiin perustuslaillisia paino-, yhdistymis- ja kokoontumisvapauksia. Jo ennen lain voimaanastumista ryhdyttiin rajoittamaan toimintaa kansanedustajina ja kunnanvaltuutettuina. 1930-luvun alussa puolue oli käytännössä menettänyt toimintakykynsä poliisin toimien takia, vaikka sillä edelleen oli soluja ympäri maata. Lakien nojalla oli vuoteen 1942 mennessä ainakin 4 412 kommunistia tuomittu valtio- tai maanpetoksesta.
Suuri puhdistus
Suomalaisten kommunistien asema Neuvostoliitossa joutui uhatuksi, kun Venäjän kommunistisen puolueen edustajat päättivät vuonna 1933 puhdistaa puolueen jäsenistön vieraasta aineksesta. SKP osallistui Otto Wille Kuusisen johdolla Stalinin puhdistusten toimeenpanoon Neuvosto-Karjalassa niitä suomalaisia vastaan, jotka olivat laittomasti tulleet rajan yli 1930-luvun alkuvuosina. Neuvosto-Karjalaa ja sen suomalaistamista johtaneet Edward Gylling ja Kustaa Rovio tuomittiin kuolemaan ja  teloitettiin vuonna 1938.
Leningradissa Tyyne Tokoi valvoi kaikkien Suomesta saapuneiden toverien tarkastusprosesseja ja lähetti henkilötiedot edelleen Moskovaan SKP:n pääsihteerille Arvo Tuomiselle puoluetarkistusta varten. Tuominen toimitti saamansa tiedot edelleen NKVD:lle, joka saattoi kysellä lisätietoja. Tokoi kävi viikoittain NKVD:n Leningradin toimistossa keskustelemassa suomalaisten asioista ja antamassa heistä lisätietoja. Tarkastusten jälkeen suomalaiset maahanmuuttajat toimitettiin puolueen Petroskoin toimistoon Karjalaan. Vaikka SKP:n jäsenet läpäisivätkin tarkastukset, se ei vielä taannut jäsenyyttä Venäjän kommunistisessa puolueessa. Tokoin ja Tuomisen konsulttiapu kelpasi NKVD:lle, kunnes lähes kaikki suomalaiset olivat tuomittavien listalla. Tokoi itse kutsuttiin ensimmäiseen NKVD:n kuulusteluun 7. joulukuuta vuonna 1935, puoluekirjansa hän menetti 8. joulukuuta. Vuoden 1937 elokuun 3. päivänä Tyyne Tokoi vangittiin kansan viholliseksi epäiltynä. Suurin osa SKP:n alkuperäisistä perustajista, jotka olivat jääneet Moskovaan, teloitettiin vuosien 1937-38 aikana. Arvo Tuominen lähti elokuussa vuonna 1937 Moskovasta puoluekomennukselle Tukholmaan. Viimeiset SKP:n jäsenet vangittiin huhtikuussa vuonna 1938. Puhdistusten jälkeen henkiinjääneiden suomalaiskommunistien ryhmä oli mitättömän pieni.
Yhteydet Suomen ja Neuvostoliiton välillä vähenivät. Karjalankannaksen kaikki 17 salaista etappitietä suljettiin ja rajavyöhykkeeltä poistettiin kaikki suomalaiset, karjalaiset ja inkeriläiset. SKP:n yhteydet Suomeen olivat mahdollisia vuoden 1937 jälkeen vain Neuvostoliiton Suomen lähetystön tai Tukholmassa asuneen Tuomisen kautta.
Kansanrintamapolitiikka
Riihimäen vankilaneuvosto muodostettiin 1938, kun suuri joukko poliittisia vankeja siirrettiin sinne Tammisaaresta. Neuvoston johtoon kuuluivat Matti Huhta, Kauko Heikkilä, Yrjö Leino, Ville Pessi ja Aimo Aaltonen, jotka vapauduttuaan 1944 muodostivat puolueen ydinjohdon.
Kommunistien vaikutusmahdollisuudet osoittautuivat rajallisiksi muun muassa monien vangitsemisten ja Neuvostoliiton sekasortoisen tilanteen takia. Etsivän keskuspoliisin ansiosta Suomen valtion ylin johto oli 1920- ja 1930-luvuilla hyvin perillä SKP:n toiminnasta, minkä vuoksi kommunistien yritykset pystyttiin torjumaan Suomessa tehokkaasti.
Toinen maailmansota
Moskovassa SKP:n johtajista oli lopulta 1938 toimintakykyisenä käytännössä ainoastaan Kuusinen, kun hänen tuellaan puolueen pääsihteeriksi valittu Arvo Tuominen kieltäytyi palaamasta Neuvostoliittoon majapaikastaan Tukholmasta. Sota-aikana Tuominen alkoi julkisesti kritisoida Neuvostoliittoa ja puoluettaan, jota tosin koki edustavansa pääsihteerin ominaisuudessa. ”Poika” Tuominen sai myöhemmin kommunistisessa liikkeessä antisankarin ja luopion roolin. pienoiskuva|Neuvostoliiton ja Terijoen hallituksen välisen valtiosopimuksen allekirjoitustilaisuus 1.12.1939. Kuvassa vasemmalta oikealle: Ždanov, Vorošilov, Stalin, Molotov ja Kuusinen. Sotien aikana kaikki vähänkin epäilyttävät vasemmistolaiset ainekset pyrittiin Suomessa keräämään vankiloihin eikä SKP pysynyt toimintakykyisenä. Talvisodan alkaessa kommunistit eivät pystyneet organisoituun vastatoimintaan. Venäjällä tosin Kuusinen nousi niin sanotun Terijoen hallituksen johtoon. Kuusinen oli 30.11.1939 kutsunut Armas Äikiän ja Inkeri Lehtisen luokseen Leningradin Kirovski Prospektille käsittelemään luonnosta julistukseksi työkansan hallituksen perustamiseksi. Julistuksen antaminen oli hyväksytty tilanteen sanelemana ratkaisuna. Kokouksen jälkeen osanottajat oli viety puna-armeijan autoilla parinkymmenen kilometrin päähän Terijoelle, missä oli pidetty 1.12.1939 Terijoen hallituksen perustava kokous.
Rivikommunistit taistelivat sodissa neuvostoliittolaisia vastaan muiden suomalaisten rinnalla. Loikkauksia tapahtui kuitenkin varsin vähän. Välirauhan aikana vasemmisto saattoi hetken aikaa toimia julkisestikin Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seurassa, jossa oli 40 000 jäsentä ennen lakkauttamistaan joulukuussa 1940. Jatkosodan alkaessa kommunistit olivat paremmin valmistautuneita ja aloittivatkin vastarintatoiminnan, mikä tarkoitti muun muassa siltojen räjäyttämisiä. Vastarintaa harrastaneet saatiin kuitenkin pääosin kiinni jo ennen vuoden 1941 päättymistä. Tämän jälkeen ei kommunistien vastarinnalla ollut juuri sotilaallista merkitystä.
SKP:n Helsingissä toiminut johtoryhmä välitti sodan aikana yhteyksiä ja levitti julistuksia. Puolueen ohella ryhmä käytti kannanotoissaan nimeä Suomen Kansan Vapauden Liitto. Linjaa vetivät Aimo Rikka ja Yrjö Leino, kunnes Leino syrjäytti Rikan joulukuussa 1941. Leino muodosti kantansa pääasiassa neuvostoliittolaisten radiolähetyksistä saamiensa tietojen pohjalta. SKP:n nimellä sota-aikana tehtyjen julistusten poliittinen merkitys jäi vähäiseksi. Kesän 1942 pidätysten jälkeen Leinon ympärille jäi hyvin suppea joukko ja kesäkuussa 1944 Leinon yhteydet katkesivat kokonaan, kun hänen lähipiirinsä pidätettiin. Suurin osa kommunistien kannattajista toimi sota-ajan normaalisti osana muuta yhteiskuntaa rintamalla ja siviilissä.
SKP:ssä oli ennen vuotta 1944 runsaasti sekä poliisin että sotilastiedustelun tiedottajia. Monet johtotasonkin kommunistit olivat ryhtyneet pidätyksensä jälkeen yhteistyöhön poliisin kanssa.
Laillistaminen ja "vaaran vuodet"
thumb|SKP kielsi laajasti aiemmin käyttämänsä [[sirppi ja vasara -tunnuksen käytön sotien jälkeen välttääkseen liiallisia assosiaatioita Neuvostoliittoon. ]] Poliittiset vangit vapautettiin välirauhansopimuksen myötä syyskuussa 1944. Niin sanotuista kriminaalirikoksista tuomitut eivät kuitenkaan päässeet ulos heti. SKP:n 14.–15. lokakuuta 1944 pidettiin valtakunnallinen kokous, joka päätti puolueen legalisoinnista. Kokous kutsuttiin koolle salaisesti ja rivikommunistit saivat tietää siitä vasta jälkikäteen. Julkisen puolueen ydinjohdon muodostivat vankilaneuvostoja johtaneet ja Leinon organisaatioon kuuluneet. Kimmo Rentola on pitänyt kokousta kaappauksena, sillä johdon ulkopuolelle jätettiin monia aiemmin johtoasemissa toimineita.
Jatkosodan 1944 päättäneen Moskovan välirauhansopimuksen 20. artiklan tulkinnan mukaan Suomen oli sallittava SKP:n toiminta, kunhan puolue teki joitakin muutoksia sääntöihinsä. Aktiivisia kommunisteja oli tässä vaiheessa Suomessa noin 2 000. Julkiseksi tultuaan puolue sai kymmeniätuhansia uusia jäseniä. Kasvua tosin vaikeutti aluksi jäsenyysmenettely, joka käsitti muun muassa kuuden kuukauden koeajan, pakollisen omaelämäkerran kirjoittamisen ja vanhempia jäseniä takaajiksi. Jäseneksi pääsyä helpotettiin asteittain jo vuodesta 1945 alkaen.
Vaaleja varten perustettiin Suomen Kansan Demokraattinen Liitto (SKDL), jonka tarkoituksena oli olla laaja demokraattinen yhteistyöjärjestö. Käytännössä siitä kuitenkin muodostui vain sosiaalidemokraateista vasemmalle olleiden puolue, jossa SKP:lla oli aina hallitseva asema. Ensimmäisissä eduskuntavaaleissaan 1945 SKDL sai 49 kansanedustajaa ja nousi heti lähes suurimmaksi puolueeksi. Puolue meni mukaan hallitukseen ja 26. maaliskuuta 1946 pääministeriksi nostettiin SKDL:n Mauno Pekkala, jonka hallitus kesti kaksi vuotta. Vaaleissa 1948 SKDL hävisi, eikä sitä tämän jälkeen päästetty hallituksiin ennen 1960-luvun puoliväliä.
Syksystä 1944 alkaen SKP teki läheistä yhteistyötä Liittoutuneiden valvontakomissiota johtaneen neuvostoliittolaisen Andrei Ždanovin kanssa. Ždanovin esittämät neuvot määrittelivät pitkälti myös SKP:n poliittiset linjaukset. NKP:n vaikutuksesta SKP ohjautui suhteellisen maltillisille linjoille ja vallankumouksellisuus jäi syrjään. SKP ei pitänyt esimerkiksi sosialisointia ajankohtaisena kysymyksenä. Vuodesta 1947 alkaen NKP ryhtyi korostamaan radikaalimpia toimintamuotoja ja SKP sai kritiikkiä siitä maltillisuudesta, jota NKP itse oli suositellut. Virheelliseksi osoittautunut linja henkilöitiin Yrjö Leinoon, jonka NKP määräsi erotettavaksi SKP:n johdosta ja sisäministerin paikalta. Yksityiskohtaiset tiedot SKP:n johdon yhteydenpidosta NKP:hen salattiin jäsenistöltä. pienoiskuva|SKP:n 29-vuotisjuhla Messuhallissa Helsingissä 29.8.1947. Vuosista 1945–1948 on käytetty nimeä "vaaran vuodet" kuvaamaan sitä uhkaa, joka nähtiin kommunistien kasvaneessa vaikutusvallassa. Kommunistien pelättiin suunnittelevan vallankumousta ja maassa oli Neuvostoliiton johtama valvontakomissio. Valtiollinen poliisi puhdistettiin ja miehitettiin kommunistien kannattajilla, jolloin syntyi niin sanottu Punainen Valpo.
SKP ei ollut vuonna 1947 muodostetun informaatiotoimisto Kominformin jäsenpuolue, mutta suomalaiset noudattivat NKP:n johdolla toimineen järjestön linjauksia. SKP:n helmikuussa 1948 jättämä jäsenanomus jäi pöydälle NKP:n aiemmin osoittamasta suosiollisuudesta huolimatta. Kominformin avulla NKP pyrki sitomaan kommunistiset puolueet oman politiikkansa tueksi kylmässä sodassa. NKP tuomitsi kansalliset poikkeamat ja kielsi keskinäisen yhteistyön, jota ei johdettu Neuvostoliitosta. Linjan mukaisesti SKP vähensi skandinaavisten veljespuolueiden kanssa harjoittamaansa yhteistyötä. Oslossa alkuvuonna 1948 pidetyssä pohjoismaiden kommunistien kokouksessa SKP esti puolueiden yhteistyöelimeksi kaavaillun Nordinformin perustamisen. Kominform määritteli SKP:n Ruotsin ja Norjan puolueita luotettavammaksi yhteistyökumppaniksi, joten suomalaiset saivat välittää neuvostoliittolaisten ohjeet Skandinavian tovereille. Keväällä 1948 Yhdysvaltain edustajainhuoneen ulkoaisankomitea julkaisi 500 henkilöä käsittävän listan Euroopan johtavista kommunisteista, joihin suomalaisista kuuluivat Aimo Aaltonen, Matti Janhunen, Kaarlo Kivilahti, Hertta Kuusinen, Tuure Lehén, Yrjö Leino, Inkeri Lehtinen, Yrjö Murto, Ville Pessi, Mauri Ryömä, Väinö Tattari ja Aaro Uusitalo.
Toisen maailmansodan jälkeen kommunistit ja sosialidemokraatit taistelivat vallasta SAK:ssa. Syksyllä 1948 Arabian tehtailla Helsingissä puhkesi kommunistien johtaman ammattiosaston aloittama lakko, joka kuitenkin päättyi työnantajan voittoon. SAK vastusti lakkoa. Kamppailu oli kiivainta 1940- ja 1950-lukujen vaihteessa, jolloin jakautuminen kahdeksi keskusjärjestöksi oli lähellä. 1950-luvun alussa sosialidemokraatit saivat pysyvän yliotteen keskeisissä liitoissa ja koko keskusjärjestössä. SKP:n toimintaa johdettiin ay-jaostosta käsin. Yksittäisten liittojen työtaistelujen ohella kommunistit käynnistivät laajempia lakkoliikkeitä, joihin osallistuivat useat puolueen hallitsemat liitot. Tapio Bergholmin mukaan SKP:n heikosti toiminut ja poukkoilevia päätöksiä tehnyt ay-organisaatio ei kuitenkaan pystynyt ohjailemaan työmarkkinatapahtumia kuin poikkeustapauksissa. Kommunistit olivat enemmistönä Elintarviketyöläisten, Kuljetustyöntekijäin, Kutomateollisuustyöväen, Metsä- ja uittotyöväen, Muurarien, Nahka-, jalkine- ja kumityöväen, Puutyöväen, Rakennustyöläisten ja Sukeltajain liitoissa. Paperiteollisuudentyöntekijäin Liitto siirtyi kommunisteilta sosialidemokraateille keväällä 1949. Monet kommunistijohtoiset liitot erotettiin SAK:sta yhteisen lakkoliikkeen seurauksena 1949. SMUL ja kuljetusliitto eivät päässeet koskaan takaisin. Metalliliitosta irtautunut Suomen Putkimiesliitto ei päässyt SAK:n jäseneksi. Kutomaliitto erotettiin SAK:sta 1952.
1950-luku
pienoiskuva|SKP:n logo. Oppositioasemassa kommunistit joutuivat jälleen valtiovallan tiiviin tarkkailun alaisiksi. SKP oli alkuvuonna 1949 toimintansa aloittaneen Suojelupoliisin kotimaahan suuntautuneen tiedustelun pääkohde. SKP vastasi muun muassa tiukentamalla jäsenyysehtoja. Jäsenten tekemisiä ja moraalia alettiin taas seurata aktiivisesti eikä kurinpitotoimenpiteiltä vältytty. Raoul Palmgren erotettiin puolueesta titolaisena 1951. Kannatus pysyi korkeana 1950-luvulla, mutta puolue eristäytyi muusta yhteiskunnasta. SKP:n päätöksenteosta vastasivat pienet piirit eikä puolueessa käyty periaatteellisia keskusteluja.
Nikita Hruštšov esitti tunnetun Stalin-kritiikkinsä NKP:n 20. edustajakokouksessa 1956 ja Neuvostoliitossa ryhdyttiin joihinkin uudistuksiin. Monien maiden kommunistipuolueissa reagoitiin tähän voimakkaasti, mutta Suomessa keskustelu jäi varsin vähäiseksi. Puoluejohto myönsi, että Neuvostoliitossa oli tehty virheitä, ja että Stalin-kulttia oli esiintynyt Suomessakin, mutta SKP:n sisäinen toiminta, tai sen demokraattisuus, ei ollut tästä ongelmasta kärsinyt. Rauhanomaisen tien mahdollisuus siirryttäessä sosialismiin kirjattiin puolueen asiakirjoihin 1957.
Uudistuslinjan synty
Laajempi linjakeskustelu alkoi 1960-luvun alussa, kun tyytymättömyys puolueen kykenemättömyyteen uudistua tuli julkisuuteen esimerkiksi Kansan Uutisissa käydyssä puoluekeskustelussa. Esiintyi vaatimuksia puolueen itsenäisemmästä suomalaisesta roolista ja oman menneisyyden kriittisestä tarkastelusta ja kansanrintamasta työväen tavoitteiden ajamiseksi. 14. edustajakokousta 1966 uudistajat saivat kovan väännön jälkeen vaihdettua puoluejohtoa mieleisekseen. Puheenjohtajaksi valittiin Rakennustyöläisten liiton Aarne Saarinen, jonka johdolla SKP alkoi rakentaa yhteistyöhaluisempaa linjaa. SKDL meni hallitukseen 1966. Ammattiyhdistysliike eheytyi SAK:n puitteissa kansandemokraattien ja sosiaalidemokraattien päästyä asiasta sopuun. Keskitetyn tulopolitiikan edellytykset luotiin.
Oppositio muodostuu
14. edustajakokouksen jälkeen puolueeseen muodostui syrjäytetyn Aimo Aaltosen ympärille kerääntynyt oppositio, joka vastusti monia puoluejohdon linjauksia. Oppositio ei halunnut luopua marxismi-leninismin tai proletariaatin diktatuurin tapaisista käsitteistä. Se suhtautui kielteisesti SKDL:n oman identiteetin luomiseen ja halusi säilyttää läheiset suhteet Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen. Oppositio arvosteli hallitus- ja tulopolitiikkaa.
Tärkeä askel kommunistisen puolueen hajoamiseen johtaneessa kehityksessä oli suhtautuminen Tšekkoslovakian miehitykseen. SKP ja SKDL tuomitsivat miehityksen ainoina puolueina Suomessa. Oppositio myötäili NKP:n kantaa ja antoi miehittäjille varauksettoman solidaarisuutensa.