cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sa'd Zaghlul
Kansallinen liike
Vuonna 1910 Zaghlul siirtyi opetusministeristä oikeusministeriksi. Hän joutui kuitenkin eroamaan vuonna 1912 ajauduttuaan riitoihin Egyptin khediivi Abbas II:n kanssa. Seuraavan vuonna Zaghlul valittiin Egyptin parlamenttiin. Parlamentin valtaoikeudet olivat käytännössä rajalliset, mutta Zaghlul alkoi esittää edustajana kritiikkiä hallintoa kohtaan, mikä paransi hänen kuvaansa egyptiläisten nationalistien keskuudessa. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä britit tekivät Egyptistä protektoraattinsa vuonna 1914. Maahan julistettiin sotalait ja khediivi Abbas korvattiin ensin sedällään Husain Kamililla ja sittemmin Fuad Ahmadilla. Egyptissä sota merkitsi inflaatiota ja elintarvikepulaa. Tilannetta rauhoitellakseen britit lupailivat arvioida uudelleen Egyptin asemaa sodan jälkeen.
Wafd-puolue
thumb|vasen|Sa'd Zaghlul (alarivi keskellä) ja Wafd-puolueen edustajia valokuvassa. Ensimmäisen maailmansodan päättänyt aselepo alkoi marraskuussa 1918. Britit eivät olleet miettineet kovin pitkälle, miten sodanaikaisia lupauksia alettaisiin toteuttamaan. Uudessa tilanteessa niistä oli kuitenkin nyt mahdotonta perääntyä. Nationalistien oli helppo muistuttaa brittejä lupauksistaan ja sodan päättyessä odotukset olivat korkealla. 13. marraskuuta 1918 Zaghlul johti entisten ministerien joukkoa tapaamaan brittien edustajaa Egyptissä Reginald Windgatea. Egyptiläinen delegaatio eli wafd vaati maan täyttä itsenäisyyttä. Delegaation mukaan se oli myös Egyptin kansan todellinen edustaja hallituksen sijaan. Windgate lupasi välittää vaatimukset edelleen Lontooseen, jossa hänen toiminnastaan raivostuttiin-. Brittihallinto ei ollut varautunut lainkaan esitykseen itsenäisyydestä ja Windgate oli saman tien tunnustanut Zaghlulin varteenotettavan neuvotteluosapuolena julkisuudessa ohi virallista hallintoa edustavan pääministerin Husain Rušdi Pašan. Brittien kiistellessä Zaghlul järjestäytyi kannattajineen Wafd-puolueeksi.
Wafd vaati muun muassa tapaamista brittien ulkoministerin kanssa Lontoossa ja Egyptin pääsyä Pariisin rauhanneuvottelujen pöytään. Britit torjuivat molemmat ehdotukset ja niiden sijaan he yrittivät turhaan tukahduttaa nationalistista liikehdintää karkottamalla Zaghlulin Egyptistä Maltalle maaliskuussa 1919. Liikkeen laantumisen sijaan tilanne kärjistyi. Ympäri maata puhkesi väkivaltaisia mielenosoituksia ja mellakoita. Vuosi 1919 osoittautui verisimmäksi vuodeksi Egyptissä sitten Urabi-kapinan päättymisen. Britit korvasivat tilanteen huonontuessa Windgaten Edmund Allenbyllä ja Zaghlulin karkotus päätettiin. Zaghlul osallistui myös Pariisin rauhanneuvotteluihin, vaikka niistä ei mainittavaa tulosta Egyptille ollutkaan. Zaghlulista oli joka tapauksessa tullut egyptiläisen yleisön silmissä kansallissankari.
Tilanne rauhoittui joksikin aikaa Zaghlulin karkotuksen päättämisen jälkeen. Allenbyn suosituksesta britit nimittivät Egyptiin maan asemaa harkitsevan Alfred Milnerin johtaman komission. Zaghlulin johdolla egyptiläiset boikotoivat komission toimintaa. Zaghlul pyrki näin asettumaan ainoaksi mahdolliseksi neuvottelutahoksi brittien kanssa. Milner tapasi Zaghlulin useampaan otteeseen kesällä 1920. Tapaamisten aikana käytyjen neuvottelujen lopputuloksena oli Milnerin taipuminen Zaghlulin jo Windgatelle esittämien vaatimusten kaltaisiin myönnytyksiin. Brittien protektoraatti purettaisiin ja korvattaisiin maiden välisellä liittolaisuudella. Zaghlul itse oli kuitenkin nyt hyvin epäileväinen ja hän uskoi minkä tahansa brittien kanssa solmitun sopimuksen vaarantavan hänen oman asemansa Egyptissä. Niinpä hän palasi Egyptiin tukematta virallisesti mitään sopimusta. Milnerin selvitys julkaistiin tästä huolimatta helmikuussa 1921 ja selvityksessä suositeltiin protektoraatin lakkauttamista ja vaihtoehtoisen sopimuksen neuvottelua egyptiläisten kanssa.
Egyptin itsenäisyys
thumb|Valokuvassa vuodelta 1924. Egyptissä Adli Paša Yakanin hallitus yritti saada aikaan sopimusta brittien kanssa. Yritykset osoittautuivat kuitenkin lähes mahdottomiksi, koska Zaghlulilla oli suosionsa takia käytännössä veto-oikeus mihin tahansa sopimukseen. Adli erosi ja Zaghlul esti kannattajineen uuden hallituksen muodostamisen mielenosoituksin. Lopulta Allenby antoi pidätyttää Zaghlulin ja hänet karkotettiin maasta jo toistamiseen Zaghlul oli karkotettuna Seychelleillä, Adenissa ja Gibraltarilla vuoteen 1923 saakka. Britit julistivat Lontoon diplomaattien hankoilun jälkeen protektoraatin päättyneeksi 28. helmikuuta 1922, ja Egypti tunnustettiin itsenäisenä valtiona. Tunnustus oli selvä voitto nationalistiselle liikkeelle, vaikka britit eivät luopuneetkaan esimerkiksi valtaoikeuksistaan Suezin kanavan valvontaan, Egyptin puolustamiseen "suoralta tai epäsuoralta" aggressiolta, vähemmistöjen ja ulkomaiden intressien suojelusta ja Sudanin hallinnasta. Itsenäisyys jäi näin symboliarvostaan huolimatta käytännössä muodolliseksi.
Zaghlul palasi Egyptiin vuoden 1923 perustuslain laatimisen jälkeen. Egyptin sisäpolitiikka leimasi nyt Zaghlulin Wafd-puolueen, Egyptin kuningas Fuadin ja brittien suurlähettiläs Allenbyn kolmitahoinen valtakamppailu. Wafd otti murskaavan voiton tammikuussa 1924 järjestetyissä vaaleissa, jossa se sai edustajainhuoneen 215:ta paikasta 188. Zaghlulista tuli maan pääministeri. Fuad yritti vastata puolueen voittoon määräämällä parlamentin hajotettavaksi, mutta Wafd pystyi suuren kannattajakuntansa avulla vastaamaan yrityksiin suurilla mielenosoituksilla Kairossa. Kuninkaan vaikutusvaltainen liittolainen oli kuitenkin Britannia. Sudanin kuvernööri Lee Stack murhattiin Kairossa marraskuussa 1924. Allenby piti äärinationalistin tekemää murhaa Zaghlulin syynä. Zaghlulilla on tuskin ollut henkilökohtaista osallisuutta murhaan. Hän ei kuitenkaan pääministerinä kyennyt hillitsemään itse aikaisemmin kannustamaansa nationalistista liikehdintää. Allenby antoi egyptiläisille uhkavaatimuksen, jonka mukaan näiden oli maksettava suuret korvaukset ja vetää sotilaansa pois Sudanista. Zaghlul pakotettiin puolestaan eroamaan pääministerin virasta.
Myöhemmät vaiheet
thumb|Zaghlulin hautarakennus Kairossa. Zaghlul ei enää sittemmin toiminut merkittävässä poliittisessa virassa. Egyptiin muodostettiin uusi koalitiohallitus, ja Zaghlul tyytyi puhemiehen asemaan. Hän kuoli Kairossa 23. elokuuta 1927. Pitkälti Zaghlulin persoonan varaan rakentunut Wafd menetti sittemmin merkityksensä. Hänen seuraajastaan Mustafa al-Nahhasista ei tullut yhtä arvovaltaista hahmoa. Zaghlulia pidetään joka tapauksessa Egyptin poliittisen itsenäisyyden isänä. Hänen merkityksensä korostui maanviljelijä- ja arabitaustasta, kun perinteisesti Egyptin vaikuttajat olivat yläluokkaisia ja turkkilaisia.
On lautalla pienoinen kahvila
On lautalla pienoinen kahvila on Thure Bahnen ohjaama suomalainen mustavalkoelokuva vuodelta 1952. Elokuva on Bahnen esikoisohjaus.
Suomen Filmiteollisuus teki niin sanottuna rallilinja-aikana useita iskelmän varaan rakennettuja elokuvia. Monet niistä pohjautuivat Tatu Pekkarisen sanoituksiin, kuten tämäkin. Niiden juonisisältö jäi hyvin ohueksi.
Lauluyhtye Kipparikvartetti ei näy elokuvassa, vaan heidän ääntään mallaavat näyttelijät Aarne Helen, Armas Jokio, Anton Soini ja Kalle Viherpuu. Kahvilanpitäjä Hurma-Jussia näyttelee toimittaja Retu Kukkonen, urheiluselostaja Anssi Kukkosen isä.
Tarinassa metsänhoitaja Vuoristo (William Markus) tekeytyy tukkilaiseksi, joka hurmaa työmaan naiset. Vähän ennen elokuvan ensi-iltaa kuollut Kalle Viherpuu esittää velmua Metkua.
GN Tobacco
GN Tobacco on ruotsalainen nuuskan valmistaja, joka perustettiin vuonna 2004. GN Tobaccolla on kaksi tehdasta, jotka sijaitsevat Enköpingissä ja Bispgårdenissa. Yksi GN Tobaccon tunnetuimmista brändeistä Suomessa on Oden’s.
On lautalla pienoinen kahvila
Arviot
Aikalaisarvioissa elokuvan parhaana puolena ja kantavana voimana pidettiin yleisesti Harry Bergströmin musiikkia.
Eräässä televisioajan arviossa elokuvaa on pidetty kömpelönä mutta toisaalta sympaattisena. Sen hauskin pariskunta on arvion mukaan kaksikko Viherpuu ja Angerkoski. Kiitosta saavat niin Bergströmin sävelet kuin Pekkarisen nokkelat sanoituksetkin, jotka yhdistyvät yltiöriemukkaaksi elämäniloksi, ja Kipparikvartetin äänet soivat kriitikon arvion mukaan upeasti (Henri Waltter Rehnström, Tv-maailma 2014).
Diaramana
Diaramana on maalaiskunta ja sen keskuskylä Ségoun alueen Blan piirissä Malissa. Se sijaitsee Banijoen eteläpuolisella tasangolla 50 kilometriä Blasta itään. Kunnassa on 20 100 ja keskuskylässä 5 200 asukasta (vuonna 2009).
Diaramanan kunta rajoittuu lännessä Blan piirin Samabogon ja pohjoisessa Yangasson kuntiin sekä idässä ja etelässä Sikasson alueeseen.
Kuntaan kuuluu 14 kylää. Asukkaat ovat bambaroita, miniankoja, fulbeja ja boboja. Yleisimmät kielet ovat bambara ja minianka. Vallitseva uskonto on islam. Lisäksi on kristittyjä ja animisteja.
Diaramanan kautta kulkee RN6 ja RN12 -maanteiden välinen huonokuntoinen maapohjatie. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, metsien hyödyntäminen ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, maissi, riisi, durra, puuvilla, maapähkinä, lehmänpapu ja maapapu. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, aasit, siat ja vuohet. Diaramanassa ja eräissä muissa kylissä pidetään viikoittaiset markkinat. Palveluihin kuuluvat kaksi lastentarhaa, kymmenen alakoulua, kaksi yläkoulua, koulutus- ja kehittämiskeskus (CED), lukutaitokeskuksia ja koraanikouluja, kulttuurikeskus, kaksi terveyskeskusta ja neuvola.
Shimanemaru-luokka
Shimanemaru-luokka oli keisarillisen Japanin laivaston kahden aluksen muodostama saattuetukialusluokka.
Shanghai Daily
Shanghai Daily on China Dailyn jälkeen Kiinan merkittävin englanninkielinen sanomalehti.
Necronomicon (Simon)
Necronomicon on okkulttisia manauksia, myyttejä ja rituaaleja sisältävä grimoire eli loitsukirja. Kirjan on toimittanut nimimerkki ”Simon”, joka lienee myös sen todellinen kirjoittaja. Kirja itsessään väittää olevansa vanha maagillinen teksti 700-luvun Damaskoksesta, missä sen väitetysti kirjoitti ”hullu arabi” Abdul Alhazred. Abdul Alhazred ja Necronomicon esiintyivät taajaan kauhukirjailija H. P. Lovecraftin (1890–1937) tuotannossa. Lovecraft itse korosti molempien olevan mielikuvituksen tuotetta. Hänen kirjansa saavuttivat suurta suosiota 1970-luvulla, jolloin ilmestyivät myös ensimmäiset todelliset Necronomiconit. Simonin Necronomicon on näistä väärennöksistä tunnetuin.
Kirjan sisältö
Necronomicon on noin 250 sivua pitkä, viivapiirroksin kuvitettu kirja. Se väittää olevansa käännös vanhasta kreikankielisestä käsikirjoituksesta, joka sisältää kuvauksia muinaisen Mesopotamian uskonnosta ja taikuudesta. Kääntäjäksi ja toimittajaksi ilmoitetaan salanimi ”Simon”.
Kirjan aloittaa Simonin noin 50 sivua pitkä johdanto. Se esitetään nykyaikaisena kommentaattorina muinaiseen tekstiin. Simon kertoo olevansa entinen pappi, joka kumppaneineen sai salaperäiseltä munkilta kreikkalaisen Necronomiconin laitoksen. Koska kirja ei ole Simonin henkilökohtaista omaisuutta, hän ei voi antaa sitä uteliaiden tutkittavaksi. Lisäksi alkuperäinen käsikirjoitus on mielenterveydelle vaarallinen. Simon esittelee väitettyjä yhtäläisyyksiä kauhukirjailija H. P. Lovecraftin Cthulhu-taruston, Aleister Crowleyn ja sumerilaisen mytologian välillä ja vertailee niitä muihin uskontoihin, kuten kristinuskoon, wiccaan ja satanismiin. Johdanto varoittelee kirjan sisältämien loitsujen olevan äärimmäisen voimallisia ja vaarallisia. Vain äärimmäisen kovatahtoinen henkilö voi käyttää Necronomiconia joutumatta vaaraan, ja jopa kirjan julkaisijat ovat joutuneet kirouksen uhriksi.
Kirjassa on paljon mesopotamialaisesta mytologiasta mukailtuja tarinoita, kuten Enuma Elišiä muistuttava luomiskertomus sekä kuvaus Inannan laskeutumisesta manalaan. Kirja asettaa vastakkain hyvät ”vanhemmat jumalat” (Elder Gods) sekä pahat ”muinaiset” (the Ancient Ones). Vanhemmat jumalat ovat Mesopotamian mytologian jumalhahmoja, ja heidän johtajansa on Marduk. Muinaisten joukossa on sekä mesopotamialaisia hirviöitä ja jumalia että H. P. Lovecraftin luomuksia, joille on keksitty muinaiseen Lähi-itään viittaava etymologia. Esimerkiksi Cthulhusta on tullut ”Kutulu”, Azathothista ”Azag-Thoth” ja Shub-Niggurathista ”Ishniggarab”. Muinaisten johtaja on Tiamat, babylonialaisen mytologian alkukaaos.
Jining
Jining (, pinyin: Jǐníng Shì) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Shandongin maakunnassa. Kaupunki sijaitsee linnuntietä noin 145 kilometriä maakunnan pääkaupunki Jinanista etelälounaaseen. Jiningin prefektuurin pinta-ala on 11 285 neliökilometriä ja väkiluku 8,082 miljoonaa (2010).
Necronomicon (Simon)
Alkuperä ja kirjoittaja
Kauhukirjailija H. P. Lovecraft mainitsi teoksissaan Abdul Alhazred -nimisen ”hullun arabin” ja tämän kirjoittaman salatieteellisen Necronomicon-kirjan. Lovecraft ja hänen ihailijoidensa luoma Cthulhu-tarusto nousivat 1970-luvulla suureen suosioon. Sen seurauksena markkinoille alkoi ilmestyä todellisia jäljitelmiä, jotka väittivät olevansa aito Necronomicon. Simonin versio on niistä kaikkein suosituin.
Jining
Seudun nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa Unescon maailmanperintökohde eli Qufun kaupungissa sijaitsevat Kungfutsen temppeli ja hautausmaa sekä Kongin perheen kartano; Mengzin (eli Yashengin eli Menciusin) temppeli, Kungfutsen kuuden taidon kaupunki, Shuipo Liangshan ja Weishanjärvi. Tunnettu kiinalainen klassinen romaani Shui hu zhuan (Vesirajan tai vedenvarren tarinat, teosta ei ole suomennettu), mainitsee tapahtumissaan Liangshanin piirikunnan.
Necronomicon (Simon)
Alkuperä ja kirjoittaja
Simonin selonteon mukaan Necronomicon päätyi hänen käsiinsä laittomasti. Vuonna 1972 kaksi munkkia varasti harvinaisia käsikirjoituksia ja kirjoja yhdysvaltalaisista yliopistoista ja kokoelmista. Myöhemmin munkit pidätettiin ja tuomittiin vankilaan, mutta Necronomiconin käsikirjoitus päätyi väliaikaisesti Simonin käsiin. Se oli 800-luvulla kirjoitettu kreikankielinen loitsukirja, jossa oli paljon kopioijan tekemiä anakronistisia huomautuksia ja lisäyksiä. Kirjan arabiankielinen kirjoittaja ei nimeä itseään, mikä on keskiajan arabialaiselle kirjallisuudelle poikkeuksellista, sillä yleensä arabikirjoittajat esittelivät paitsi itsensä myös sukutaustansa. Steven Chapo- ja Michael Huback -nimiset munkit todella tuomittiin kirjavarkauksista vuonna 1973, mutta heidän varastamansa kirjat olivat lähinnä 1600-, 1700- ja 1800-luvuilla painettuja kartastoja. Keskiaikaisen loitsukirjan katoamisesta ei ole näyttöä.
Simonin henkilöllisyyttä ei tunneta. Nimi on todennäköisesti viittaus Aleister Crowleyyn, jonka novelleissa esiintyi Simon Iff -niminen omaelämäkerrallinen hahmo. Necronomiconin esipuheessa Simonin vihjataan olevan jonkinlainen seikkaileva vakooja, ja myöhemmissä Necronomiconin jatko-osissa hänet kuvataan okkultismiin erikoistuneeksi papiksi. Huhun mukaan Simon olisi ollut newyorkilainen okkultisti Herman Slater, joka julkaisi Necronomiconin ensimmäisen laitoksen. Okkultistien ja kirjallisuusharrastajien joukossa epäiltiin laajalti erään Peter Levendan olleen ainakin osallisena Necronomiconin kirjoittamisessa. Levenda itse on kertonut osallistuneensa hankkeeseen toimittajana ja asiantuntijana. Levendan mukaan kirjaa teki laajempi ryhmä, joka koostui ”ystävistä ja samanmielisistä ihmisistä”. Hanke oli vapaamuotoinen ja siihen osallistuneet tekivät monenlaisia töitä, sen sijaan kukin olisi keskittynyt esimerkiksi kääntämiseen tai oikolukuun. Daniel Harms ja John Gonce (2003) ovat arvelleet, ettei Simon tarkoita ketään tiettyä henkilöä vaan on kahden tai useamman kirjoittajan käyttämä yhteisnimi. Useita Cthulhu-antologioita toimittanut Robert M. Price on toisaalta kertonut tavanneensa Simonin New Yorkissa vuoden 1993 tienoilla. Hän kuvaili tätä parrakkaaksi, tummatukkaiseksi ja ”yllättävän nuoreksi” mieheksi.
Jining
thumb|left|210px|Jiningin prefektuurin paikallishallinnollinen jako. Piirikuntatasolla kaupunki jakautuu (numerointi kuten kuvassa)
Necronomicon (Simon)
Alkuperä ja kirjoittaja
Necronomiconin kuvittaja Khem Caigan on kertonut laatineensa kuvat konekirjoitetun luonnoksen pohjalta. Kuvitusluonnokset olivat yksinkertaisia, ja Caiganille annettiin vapaat kädet muutella niitä mielensä mukaan. Kannen pentagrammia muistuttava symboli on hänen luomuksensa. Caigan myös kiisti joutuneensa kirouksen uhriksi. Simon oli hänen mukaansa yksittäinen henkilö, joka aikanaan piti okkultismin harrastajille oppitunteja Necronomiconin sisällöstä.
Jining
Prefektuuri rajoittuu pohjoisessa Tai’anin, idässä Linyin, kaakossa Zaozhuangin, etelässä Xuzhoun, lännessä Hezen ja luoteessa Puyangin prefektuuritason kaupunkiin.
Necronomicon (Simon)
Uskottavuuden arviointia
Kauhukirjailija Dan Cloren mukaan Simonin selonteko Necronomiconin vaiheista kuulostaa pikemminkin huonolta Cthulhu-novellilta kuin todelliselta tapahtumalta. Koska Simon on kieltäytynyt luovuttamasta alkuperäistä käsikirjoitusta ulkopuolisten tutkittavaksi, kirjan aitous on jäänyt uskon asiaksi. Yleensä muinaisia tekstejä ei käännetä suoraan alkuperäisestä käsikirjoituksesta, koska se saattaisi vahingoittua, vaan käsikirjoitukset on tapana valokuvata. Simon tai hänen kustantajansa eivät ole kuitenkaan kyenneet esittämään edes vedoksia alkutekstistä.
Simon yrittää esipuheessaan osoittaa Lovecraftin fiktiivisen mytologian ja Crowleyn oppien välisen yhteyden. Todellisuudessa sen enempää Lovecraft kuin Crowleykään eivät olleet erityisen kiinnostuneita Sumerista. Lovecraftin mieliaihe oli antiikin Rooma, kun taas Crowley ihaili muinaista Egyptiä. Miesten maailmankuvat olivat hyvin erilaiset: Crowley oli luonteeltaan hedonistinen ja uskoi yliluonnolliseen, kun taas Lovecraft oli raivoraitis ateisti ja materialisti. Lovecraft itse korosti toistuvasti, että Necronomicon ja Abdul Alhazred olivat mielikuvituksen tuotetta. Vaikka Simon kirjoittaa pitkästi Lovecraftista, hänen näkemyksensä Cthulhu-tarustosta muistuttaa enemmän August Derlethin tulkintaa. Derleth oli Lovecraftin työn jatkaja, jonka kauhutarinoissa oli vaikutteita kristinuskosta, mutta Simon ei tiedosta tätä eroa vaan olettaa kristillisvaikutteisen ”valon ja pimeyden taistelun” olevan peräisin Lovecraftilta.
Pinzolo
Pinzolo on kunta Trenton maakunnassa Alpeilla, Italiassa. Asukkaita Pinzolossa on noin 3 000 ja pinta-alaa 69,36 km². Pinzolo sijaitsee vuoristossa 770 m korkeudella merenpinnasta Val Rendenan laaksossa. Kylän asukastiheys on 45 as/km².
Pinzolossa vierailee talvisin paljon turisteja talviurheilun parissa; hiihtämässä ja laskettelemassa. Kesäisin alueella järjestetään maastopyöräilykisoja.
Necronomicon (Simon)
Uskottavuuden arviointia
Simon väittää kirjansa perustuvan sumerilaiseen mytologiaan. Todellisuudessa suuri osa kirjan materiaalista on kuitenkin mukailtu huomattavasti myöhäisemmästä babylonialaisesta kirjallisuudesta. Esimerkiksi Marduk ja Pazuzu eivät ole sumerilaisen vaan babylonialaisen mytologian hahmoja. Simon myös käyttää Sumerin maasta virheellistä nimitystä ”Sumeria”. Ajatus hyvän ja pahan välisestä kosmisesta kamppailusta on Mesopotamian mytologialle vieras ja riippuvainen juutalais-kristillisestä perinteestä. Kirjassa on sumerin- ja akkadinkielisiä katkelmia, joiden kielioppi on kuitenkin selvästi virheellistä ja sanajärjestys ilmeisesti satunnainen. Joukossa lienee tosin jokunen muualta kopioitu aito katkelma, mutta Simon ei vaikuta ymmärtävän niiden merkitystä. Suuri osa kirjan sisällöstä vaikuttaisi kopioidun assyriologi Francois Lenormantin teoksista. Myös Simonin etymologiat ovat virheellisiä. Esimerkiksi Cthulhusta on tullut Kutulu, ”Kutun mies”. Sanajärjestys on kuitenkin sumerin kieliopin vastainen, ja oikeampi muoto olisi Lu-Kutu.
Simon lienee keksinyt Lovecraftin ja Crowleyn oletetun yhteyden Kenneth Grantin teoksista. Grantin ja Crowleyn ohella Simon vaikuttaisi käyttäneen lähteenä esimerkiksi Mooseksen kuudetta ja seitsemättä kirjaa eli Mustaa Raamattua. Lopputuloksena on monia eri lähteitä sekoittava kokonaisuus, jolle on jälkikäteen annettu assyrialais-babylonialainen ulkoasu. Kirjan toimittamisessa auttanut Peter Levenda perusteli anakronismeja ja muita puutteita väittämällä, että Necronomicon edustaa myöhäistä perinnettä, jonka keskiaikaiset harjoittajat elivät vuosituhansia sumerilaisen kulttuurin katoamisen jälkeen. Levendan mukaan kirjassa on silti säilynyt sirpaleita aidosta sumerilaisesta perimätiedosta. Necronomiconissa itsessään ei mainita kirjan muuttuneen vuosisataisen toimitustyön seurauksena. Todennäköisin syy Sumer-teemalle lienee Sumerin korkeakulttuurin muinaisuus, joka on tuonut sille mystikkopiireissä arvovaltaa. Toisaalta Sumer on muihin muinaisiin kulttuureihin verrattuna melko vähän tunnettu, mikä tekee virheiden havaitsemisesta maallikolle vaikeaa.
Julkaisu ja vastaanotto
Necronomiconin julkaisi Schlangekraft vuonna 1977 nahkakantisena 666 kappaleen painoksena. Myöhemmin julkaistiin 3333 kappaleen kangaskantinen laitos. Necronomiconia mainostettiin voimallisena loitsukirjana. Esoteriaan erikoistuneissa lehdissä siitä ilmoiteltiin jo kesäkuussa 1974. Mainonta korosti, että kyseessä ei ollut väärennös. Vuonna 1980 Avon julkaisi kirjasta taskukirjaversion, joka on tunnetuin ja parhaiten saatavilla oleva Necronomicon.
Kirjailija William S. Burroughs innostui Necronomiconista jo ennen sen virallista julkaisua ja kuvaili kirjaa ”kovaksi kamaksi” (good shit). Vaikka Burroughs ei uskonut Necronomiconiin, hän piti sitä kiinnostava kauhuviihteenä, ”mitä salaisimpana kirjana, joka on saatavilla pokkarina”. Okkulttisen kirjallisuuden laaja levikki oli Burroughsin mukaan osoitus sananvapauden voitosta. Fate-lehti julkaisi keväällä 1978 J. Gordon Meltonin arvostelun. Melton esittää uskovansa Simonin väitteitä mutta vitsailee samalla kirjan kustannuksella. Arvion mukaan ”jotkut” saattavat nähdä Necronomiconin ”yrityksenä rahastaa Lovecraft-villityksellä” – ”osa taikuudesta johtaa haaveelliseen eskapismiin, osa manipuloivaan vallanhavitteluun ja osa hulluuden rajamaille. Uusi Necronomicon edustaa lähinnä jälkimmäistä.” The Grimoire of Armadelin vuoden 1980 laitoksen esipuheessa Francis King kuvaili Necronomiconia ”lystikkääksi väärennökseksi, josta todennäköisesti tulee keräilyharvinaisuus”. Marraskuussa 1984 Robert M. Price huomautti ”Simonomiconin” poikkeavan muista Necronomicon-väärennöksistä: ”Simon haluaa ihmisten ottavan kirjansa vakavasti. Se on tarkoitettu oikeisiin rituaaleihin; kirjoittaja jopa antaa oppitunteja aiheesta.”
Skeptikko James Randi erehtyi vuoden 1995 hakuteoksessaan An Encyclopedia of Claims, Frauds, and Hoaxes of the Occult and Supernatural pitämään Necronomiconia aitona, joskaan ei käsitellyt aihetta sen laajemmin. Vastaavan virheen on tehnyt moni kirjailija ja toimittaja, vaikka Necronomiconin epäaitous onkin melko yleisessä tiedossa. Myös useimmat okkultistit myöntävät kirjan olevan väärennös. Osa heistä katsoo sen rituaalien toimivan silti, koska ne perustuvat todelliseen mytologiaan ja todellisiin okkulttisiin käytäntöihin. Joidenkin okkultistien mukaan kirjan rituaalit ovat vaarallisia, koska Simon on jäljitellyt aitoa esoteerista kirjallisuutta ymmärtämättä sen todellista merkitystä. Lovecraft-harrastajien parissa Necronomicon-väärennösten maine on ollut varsin kehno.
Mesopotamialaista uuspakanuutta harjoittavan John Wisdom Gonce III:n (2003) mukaan Necronomicon sivuuttaa Mesopotamian kulttuurin moraalijärjestelmän ja oikeustajun kokonaan. Lopputuloksena on ”amoraalinen pimeys, jonka keskiössä ovat voima ja nokkeluus”, joiden avulla magian harjoittaja alistaa kapinointiin taipuvaiset yliluonnolliset olennot valtaansa. Necronomicon neuvoo kutsumaan erilaisia pahoja henkiolentoja, mutta siinä ei kuvailla demoneilta suojaavien piirien luomista, vaikka jauhoista tehdyt maagiset kehät olivat keskeinen osa Mesopotamian maagillisia tekstejä. Goncen mukaan kirja on magian apuvälineenä hyödytön tai jopa vaarallinen. Toisaalta Simon ei näytä tuntevan Lovecraftin tuotantoa syvällisesti, ja Necronomicon epäonnistuu tarjoamaan esikuvilleen uskollisen tulkinnan Cthulhu-tarustosta.
Mythos Tomes -sivustolla vuonna 2006 julkaistussa kirja-arvostelussa huomautetaan, ettei Necronomicon muistuta oikeastaan lainkaan Cthulhu-novelleissa annettua kuvausta. Esimerkiksi monet kuuluisat katkelmat (”That is not dead which can eternal lie...”) puuttuvat tekstistä kokonaan. Kirja viittaa itseensä nimellä Mustan maan kirja, ja ilman Simonin esipuhetta sitä tuskin edes tajuaisi Necronomiconiksi. Arvostelija huomauttaa, että kirja on valtavan laajalevikkinen ja siinä on mukana loitsu, jonka voimalla voi tuhota koko maailman. ”Kirja on ollut tuhansien vihaisten teinien käsissä”, mutta maailma on silti edelleen olemassa, mikä arvion mukaan kertoo sen maagisista voimista kaiken tarpeellisen.
Äänitaide
Äänitaide on taidetta äänestä, käyttäen ääntä sekä sen mediumina että aiheena.
Äänitaide sai alkunsa futuristi Luigi Russolon varhaisista keksinnöistä, joissa hän vuosina 1913–1930 rakensi äänikoneita, jotka toistivat teollisen aikakauden kalketta ja sodankäynnin jyrinää. Varhaista äänitaidetta olivat myös samanaikaiset dadan ja surrealistien kokeilut. Äänitaiteen varhaisiksi edelläkävijöiksi luetaan myös futuristi Filippo Tommaso Marinetti sekä Tristan Tzara ja Kurt Schwitters.
Marcel Duchampin sävellys Erratum Musical koostui kolmesta äänestä, jotka laulettiin hatusta vedetyistä nuoteista, mikä oli sattumanvarainen akti. Se vaikutti myöhemmin John Cagen sävellyksiin. Cage sävelsi vuonna 1952 teoksen 4′33″, joka oli neljä minuuttia 33 sekuntia kestävä musiikkiesitys hiljaisuutta (neljä minuuttia 33 sekuntia on 273 sekuntia ja miinus 273 celsiusastetta on absoluuttinen nollapiste). 1950- ja 1960-luvuilla kuvataiteilijat ja säveltäjät, kuten Bill Fontana käyttivät kineettisiä veistoksia ja elektronista mediaa sekä samanaikaisesti live- ja äänitettyä ääntä tutkiakseen ympärillään olevia tiloja.
Digitaalisen teknologian myötä äänitaide on muuttunut paljon. Taiteilijat voivat nyt luoda visuaalisia kuvia äänten vastineina, antaa yleisön kontrolloida taidetta painoantureiden, sensoreiden ja ääniaktivointien avulla. Esimerkiksi Lem Finersin teoksessa Longplayer ääntä voidaan laajentaa niin, että se resonoi tuhat vuotta.
Äänitaide nykytaiteena
Nykytaiteessa äänitaiteen keskeisellä sijalla ovat erilaiset ääneen, kuulemiseen ja kuuntelemiseen liittyvät kysymyksenasettelut. Äänitaide on perusluonteeltaan poikkitaiteellista ja mediataidetta – äänitysteknologian kehityksellä on ollut merkittävä osuus äänitaiteen kehityksessä.
Äänitaide pohtii akustiikkaan, psykoakustiikkaan, ääniympäristöihin ja äänen luokitteluun liittyviä kysymyksiä kuten sitä, minkälaiset äänet ovat meistä miellyttäviä tai mitä melu oikeastaan on. Ääniteokset voivat olla puhtaasti ääniteoksia ilman mitään visuaalista osaa tai ne voivat olla erilaisia installaatioita tai veistoksia. Radiotaide erotetaan nykyään yleensä omaksi erityiseksi äänitaiteen ryhmäkseen. Kokeellinen musiikki tulee usein hyvin lähelle äänitaidetta eikä selvää eroa niiden välille voida aina tehdä. John Cage luetaan säveltäjäksi, mutta monet äänitaiteilijat pitävät häntä tärkeänä esikuvanaan.
Euroopassa erityisesti Berliini tunnetaan äänitaiteen keskuksena ja siellä Singuhr hörgalerie, joka on vuodesta 1996 lähtien esitellyt äänitaidetta ainutlaatuisessa vanhassa kirkontornissa sijaitsevassa galleriatilassa.
Suomessa
Merkittävin äänitaiteen esittely Suomessa oli Turussa, Aboa Vetus & Ars Nova -museossa 10.9.–30.10.2010 järjestetty Klangi-näyttely, joka esitteli teoksia seitsemältä ääntä installaatioidensa peruselementtinä käyttävältä taiteilijalta. Suomessa ääni- ja radiotaiteen edelläkävijänä on ollut Simo Alitalo, joka oli myös yksi Klangi-näyttelyn kuraattoreista ja taiteilijoista.
Alitalon ja äänitaiteilija Nigel Helyerin installaatio ”Transit of Venus” oli esillä Kiasmassa 1999 ja Alitalon installaatio ”Kuulumisia” oli esillä Kluuvin galleriassa 2008.
Ars 06 -näyttelyssä teoksellaan ollut skotlantilainen Susan Philipsz oli myös esillä Helsingin rautatieasemalle asennetussa ääniteoksessa Kun päivä laskee Ihme-produktiossa keväällä 2010. Philipsz on koulutukseltaan kuvanveistäjä, joka sanoo häntä kiinnostavan äänen tilalliset ja veistokselliset ominaisuudet. Philipszin työskentelyn lähtökohtia ovat myös laulun psykologiset vaikutukset, kuten laulun kyky herättää välittömiä tunteita ja muistoja. Hän voitti samana vuonna myös Turner-palkinnon.
Turun kulttuuripääkaupunkivuonna 2011 Suomen Akustisen Ekologian Seura järjesti Turussa kuuntelemiseen ja äänitaiteeseen liittyvien taidetapahtumien kokonaisuuden nimeltä "Turku kuuntelee", jonka taiteellisesta suunnittelusta Simo Alitalo vastasi.
Tyrisevä (Iitti)
Tyrisevä eli myös Iso-Tyrisevä on Kymessä Iitissä Lapinkulman kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 9,3 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Pyhäjärven alue (Kymijoki)ella (14.12), jonka Pyhäjärven lähialueeseen (14.121) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 79,4 metriä mpy.
Funktionaalinen lukutaidottomuus
Funktionaalinen lukutaidottomuus, toisinaan myös uuslukutaidottomuus, on sosiolingvistiikan käsite, jonka avulla viitataan yksilön kyvyttömyyteen lukea, kirjoittaa ja/tai laskea päivittäisessä elämässä kohtaamissaan tilanteissa. Se eroaa varsinaisesta lukutaidottomuudesta sikäli, että jälkimmäisellä tarkoitetaan kyvyttömyyttä lainkaan lukea tai kirjoittaa yksinkertaisiakaan lauseita millään kielellä.
Ominaispiirteet
Lukutaidoton ei osaa lukea tai kirjoittaa ollenkaan. Funktionaalisesti lukutaidottomilla on perusymmärrys lukutaidosta (kyky lukea ja kirjoittaa tekstejä omalla äidinkielellään), mutta heidän kieliopilliset taitonsa vaihtelevat suuresti. Kohdatessaan painettuja materiaaleja funktionaalisesti lukutaidoton ei pysty toimimaan tehokkaasti, eikä osaa esimerkiksi täyttää lomakkeita tai ymmärrä allekirjoittamiaan sopimuksia. Funktionaalinen lukutaidottomuus rajoittaa merkittävästi yksilön kykyä käyttää nykyaikaisia kommunikaatiovälineitä, kuten matkapuhelinta tai tietokonetta.
Euroopan unionissa
Lukutaidottomia ei ole juuri lainkaan Euroopassa, mutta funktionaalinen lukutaidottomuus on lisääntymässä.
Ricci
Ricci on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Jukka Peltomäki
Jukka Peltomäki (s. 5. elokuuta 1949 Helsinki) oli Vantaan kaupunginjohtaja 1. elokuuta 2011 – 15. syyskuuta 2011. Peltomäki erosi kaupunginjohtajan tehtävästä saatuaan kaupunginvaltuustolta siihen kehotuksen. Koulutukseltaan hän on oikeustieteen kandidaatti. Peltomäen poliittinen tausta on sosiaalidemokraattinen.
Ennen kaupunginjohtajaksi valitsemista Peltomäki toimi Vantaan maankäytön ja ympäristön toimialan apulaiskaupunginjohtajana vuodesta 2006. Hänet valittiin kaupunginjohtajaksi 23. toukokuuta 2011 vaalissa, jossa hän sai ensimmäisellä kierroksella 34 ääntä 67:stä. Peltomäen vastaehdokkaana oli kokoomuksen Martti Lipponen, joka sittemmin toimi va. kaupunginjohtajana Peltomäen eron jälkeen.
Vararikko
Peltomäki ylivelkaantui 1990-luvun alun lamassa, kun hänen maksettavakseen lankesivat jalkapalloseura Vantaan Pallolle sekä hänen veljensä optikkoliike Näkökeskukselle annetut takaukset. Hän erosi vuonna 1992 Vantaan kaupunginvaltuuston puheenjohtajan paikalta edellä mainittujen takausten seurauksena. Samana vuonna Peltomäki muutti Portugaliin, jossa hän asui vuoteen 1994. Hän aloitti tuolloin projektityöt arkkitehtitoimisto Forma-Futurassa ja jatkoi yhtiössä lakimiehenä ja projektikehitysjohtajana vuosina 1995–2001.
Eron taustat
Vantaan kaupungin palveluksessa oleva arkkitehti teki poliisille huhtikuussa 2011 tutkintapyynnön, koska hän epäili silloisella maankäytön apulaiskaupunginjohtajalla olevan taloudellisia kytköksiä Forma-Futuraan. Forma-Futura on yksi suurimmista rakennus- ja kaavahankkeiden suunnittelua toteuttavista arkkitehtitoimistoista Vantaalla noin viiden prosentin markkinaosuudella. Forma-Futura on poikkeuksellisen tuottoisa arkkitehtitoimisto. Vuonna 2010 se teki 2,85 miljoonan euron liikevaihdolla 1,36 miljoonan liiketuloksen. Liiketulosprosentti oli vuonna 2010 siten peräti 47,8, mikä on paljon verrattuna alan keskimääräinen toimiston noin 16 prosentin liiketulostasoon.
Peltomäen tultua valituksi virkaatekeväksi Vantaan kaupunginjohtajaksi paljastui, että hän oli asunut 16 vuoden ajan Forma-Futuran omistajan toisen yrityksen FF Sijoitus Oy:n asunnossa. Keskusrikospoliisi aloitti heinäkuussa 2011 tutkinnan Peltomäen mahdollisesta virka-aseman väärinkäytöstä, sillä hän maksoi asunnosta selvästi markkinahintaa alempaa vuokraa ja sai näin ollen asunnosta taloudellista hyötyä.
Ihmisen poika, pedon poika
Ihmisen poika, pedon poika on Terveiden Käsien 22. heinäkuuta 2009 ilmestynyt EP-levy. EP on julkaistu sekä CD-, että vinyyliformaatissa. Levy sisältää paljon metallivaikutteista hardcore punkia.
Kokoonpano
+
Josef Škoda
thumb|upright|Josef Škoda Josef Škoda, myös Josef Skoda ja Joseph Ritter von Škoda (1805–1881) oli itävaltalainen lääkäri. Hän oli vuodesta 1846 Wienissä professorina. Škoda on tunnettu lähinnä siitä, että hän alkoi käyttää auskultaatiota ja perkussiota sisätautien tutkimisessa, sillä hän huomasi, että niiden avulla voidaan toisinaan arvioida sisäelinten fysiologista tilaa ja siten tehdä johtopäätökset itse tautien luonteen selville saamiseksi.
Luhtalampi (Iitti)
Luhtalampi on Päijät-Hämeessä Iitissä, Kausalassa sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 9,2 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Pyhäjärven alue (Kymijoki)ella (14.12), jonka Pyhäjärven lähialueeseen (14.121) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 65,5 metriä mpy.
Ibanez RG
Ibanez RG on Ibanezin valmistama sähkökitarasarja. Ensimmäiset RG-sarjan kitarat tulivat myyntiin vuonna 1987. Silloin niissä oli tallana lisensoitu Floyd Rose Edge-talla. Nykyään RG kitaroissa on käytössä Edge Pro-, Edge Zero-, Edge III- tai Fat 10-talla. RG-sarjan kitaroissa on usein nähtävissä joko Ibanezin sekä DiMarzion mikrofoneja. RG-sarjalaiset ovat yleensä 24-nauhaisia. Osa RG-sarjan sähkökitaroista on valmistettu Etelä-Koreassa, kuten mallia RG-321: Ibanezin omalla kiinteällä tallalla varustettuna. Siinä on humbucker- tyyppiset, eli kaksoiskelaiset etu- ja takamikrofonit. Keskimmäistä mikrofonia ei tuolle mallille tyypillisesti ole.
Lindholmenin rautatieasema
Lindholmenin asema on Tukholman Roslagsbananiin kuuluva asema. Lindholmen sijaitsee linjalla 27 ennen Frösundaa ja Molnbyn jälkeen. Asema sijaitsee Lindholmenin taajamassa, Vallentunan kunnassa noin 32 kilometrin päästä Tukholmasta. Lindholmenin asema on joinakin vuoroina linjan päätepysäkki.
Lindholmenin asema on avattu yhdessä Roslagsbananin kanssa vuonna 1885. Vuonna 1944 rata sähköistettiin Lindholmeniin saakka.
Kääpa jõgi
Kääpa jõgi on 50 kilometriä pitkä Kullavere jõen sivujoki Virossa Jõgevamaalla ja Tartumaalla pääasiassa Peipsiäären kunnassa.
Joen kulku
Joki virtaa Kaakkois-Viron tasangolla koko matkallansa. Se alkaa Keressaare Umbjärvestä samannimiseltä suolta. Järvi sijaitsee Sookalduse kylän pohjoisosassa ja virtaa sieltä kohti luodetta ja Alajõen kylän kautta. Joki mutkittelee eteenpäin Elmiku soon ja sen jälkeen Välgi kylän kautta laskien lopuksi Kaiu järveen. Joen yläjuoksua kutsutaan 1900-luvun kartoissa Alajõeksi. Välgissä on pato, joka muodostaa uomaan Alajõe paisjärven. Kaiu järv kuuluu kolmen järven kokonaisuuteen, jotka ovat yhteydessä toisiinsa kapeiden salmien välityksellä. Siihen kuuluvat myös Papijärv ja Jõemõisa järv. Joki jatkaa Jõemõisasta Kääpan nimisenä kohti pohjoista. Joenvarsikyliä ovat Saaren, Lepikun, Nautrasin ja Koseveskin kylät. Koseveskiin on padottu Kose järv. Lopulta Kääpa yhtyy Kullavere jõgeen Murrun kylässä. Kullaveren vieressä toimii laaja kalankasvatuslaitos.
Joen nimi ja historiaa
Joen muita nimityksiä ovat esimerkiksi Alajõgi, Välgi jõgi, Uhmardu oja ja Saare jõgi. Alajõgi lienee yläjuoksun nimitys, sillä siellä sijaitsee kyseinen kylä. Kääpa jõgi on voitu nimetä samasta syystä, koska joen lähellä on Kääpa niminen kylä. Samaa voidaan ajatella Välgin kylästä. Saare on ollut kartano, josta hallittiin osaa ruotsinvallan ajalla ympäristön Dröptin lääniä. Siksi se on voinut olla samalla koko joen nimitys. Myöhemmin Saare jõgi sai nimen Uhmardu oja (-jõgi). Sillä nimellä tunnetaan nykyään vain Uhmardu jõen sivuhaara, joka laskee Papijärveen.
Kääpa jõen nimitys ulottui esimerkiksi vuonna 1684 julkaistussa kartassa Peipsijärven rantaan asti. Se on silloisen käsityksen mukaan ollut vesistön pääuoma. Jokea on käytetty 1950-luvulle asti puiden uittamiseen. Se tuli mahdolliseksi, kun jokea perattiin ja ruopattiin vuosina 1910–1915, mikä aiheutti myös järvikolmikolle vedenpinnan alenemisen.
Valuma-alue
Kääpa jõen valuma-alueen pinta-ala on 372 neliökilometriä (myös 366 km² ). Joki jää Kullavere jõen kaakkoispuolelle ja Peipsijärven länsipuolelle. Kääpa jõen valuma-alueen kaakkoispuolella sen vedenjakajaa seuraa Alatskivi jõen valuma-alue ja lisäksi muutamien Peipsijärven puolelle jäävien ojien valuma-alueet. Eteläpuolella sijaitsee Emajoen valuma-alue, johon kuuluvat sen sivujokien Amme jõen ja Kargaja jõen valuma-alueet.
Sivu-uomia
Kääpa jõen suurimpia sivuhaaroja on lueteltu seuraavassa taulukossa.
Järviä
Joen keskijuoksulla sijaitsee kolmen järven ryhmä, johon kuuluvat Papijärv, Jõemõisa järv ja Kaiu järv. Niiden vedenpinnat ovat samalla tasolla. Niistä hieman kaempana sijaitsevat Särgjärv sekä Saare järv, jonka laskuoja yhtyy Kääpan sivujokeen Uhmardu jõgeen. Kääpan pääuomaan on padottu Alajõe paisjärv ja Kose järv. Kääpa jõen alajuoksulla sijaitsee pieni Ruskavere järv, jolla on lyhyt laskuoja.
HNIW
HNIW tai CL-20 on sama kuin 2,4,6,8,10,12-heksaanitroheksa-atsaisowurtsitaani, nitramiiniräjähde, jota pidetään liian epävakaana ja räjähdysherkkänä sotilaskäyttöön, mutta HMX:ään sekoitettuna se on yhtä vakaata kuin HMX.
HNIW kehitettiin Yhdysvaltain laivaston Naval Air Weapons Station China Lake -keskuksessa vuonna 1986. Laivasto on kiinnostunut käyttämään sitä rakettimoottoreissa pienemmän savunmuodostuksen vuoksi, mutta yhdistettä ei ole otettu käyttöön.
Lasten hautausmaa
Lasten hautausmaa on suomalainen vuonna 2013 perustettu rockyhtye. Yhtye julkaisi ensimmäisen EP-levynsä Lasten hautausmaa joulukuussa 2014. Single ”Tuulipuut” ilmestyi huhtikuussa 2015. Yhtyeen esikoisalbumi Lasten hautausmaa ilmestyi 12. kesäkuuta 2015.
Yhtye on kotoisin Kouvolasta. Sen laulajana toimii Kristiina Vaara. Yhtyeen lauluntekijänä on Tuomo Mannonen. Levy-yhtiönä on Svart Records.
Yhtyeen jäsenillä on aiempaa taustaa yhtyeistä Kivesveto Go Go ja A. Takalo & Takavalot. Sen tyyliä on verrattu yhtyeisiin Kollaa kestää, Mana Mana ja Noitalinna huraa!.
Astro Lanes
Astro Lanes oli vuonna 1989 perustettu oululainen rockyhtye. Kimmo Miettisen Gaga Goodies -levymerkki julkaisi siltä kaksi albumia 1980–1990-lukujen vaihteessa. Yhtyeen keulahahmo ja lauluntekijä oli laulaja-kitaristi Tumppi Niemelä.
Lasten hautausmaa
Yhtyeen nimi tulee Aapeli Kissala ja Antipatia -yhtyeen kappaleesta Lasten hautausmaa.
Uinti kesäolympialaisissa 2020 – miesten 200 metrin rintauinti
Miesten 200 metrin rintauinnissa Tokion kesäolympialaisissa 2020 kilpailtiin 27.–29. heinäkuuta 2021 Tokyo Aquatics Centressä.
Karsintarajan rikkoneet urheilijat
Tapahtumaan saivat osallistua urheilijat, jotka rikkoivat ns. A-rajan eli olympialaisten karsintarajan. Samasta maasta sai osallistua kuitenkin korkeintaan kaksi urheilijaa yhdelle matkalle. Jos 878 uimarin kokonaisraja olympialaisten uintiin ei ollut täyttynyt A-rajan rikkoneista uimareista, oli olympialaisiin mahdollista päästä B-rajan, eli olympialaisten valintarajan, rikkomalla. FINA kutsui nämä urheilijat olympialaisiin.
Aikataulu
Ajat ovat Japanin aikaa (UTC+9).
Alkuerät
Välieriin eteni eräjaosta riippumatta 16 alkuerien ajoiltaan parasta uimaria.
Välierät
Loppukilpailuun eteni eräjaosta riippumatta kahdeksan välierien ajoiltaan parasta uimaria.
Oktanitrokubaani
Oktanitrokubaani (kemiallinen kaava: C8N8O16) on tehokas räjähdysaine, joka TNT:n tapaan ei myöskään räjähdä mekaanisesta iskusta, kuten esim. iskettäessä sitä moukarilla. Oktanitrokubaanilla on kubaanin (C8H8) molekyylirakenne, jossa vetyatomit ovat korvautuneet nitroryhmillä. Oktanitrokubaani räjähtää 20–25 % voimakkaammin kuin HMX eli oktogeeni.
Aineen syntetisoivat Philip Eaton ja Mao-Xi Zhang 1999 ja sitä on tuotettu vain vähäisiä määriä sen jälkeen. Se ei ole yleisesti käytössä, ja sitä voidaan valmistaa vain laboratoriomittakaavassa ja silloinkin hankalasti. Aineen suhteellinen tehokerroin (RE) on 2,7 (TNTe/kg), mikä on erittäin suuri. Sen räjähdysnopeus on 10 100 m/s, mikä tekee siitä nopeimman tunnetun ei-ydinase-räjähteen.
Matsuen linna
thumb|right|250px|Ote-mon-portin rauniot. Matsuen linna on Japanissa Shimanen prefektuurissa sijaitseva feodaalinen linna. Linnaa kutsutaan myös nimellä "musta linna" ja "kurmitsalinna", ja se on yksi harvoista Japanissa säilyneistä shōgunaatin ajan linnoista.
Linnan rakennustyöt aloitettiin vuonna 1607, ja se valmistui vuonna 1611. Rakennustyöt suoritettiin Horio Yoshiharun johdolla. Vuonna 1638 linna ja sitä ympäröivä läänitys siirtyivät maata hallinneen Tokugawa-klaanin haaran Matsudaira-klaanin haltuun.
Useimmat japanilaiset linnat ovat tuhoutuneet sotien, maanjäristysten, tulipalojen tai muiden syiden seurauksena. Matsuen linna kuitenkin rakennettiin vasta viimeiseksi jääneen feodaalisodan päätyttyä, joten se ei ole joutunut taistelupaikaksi. Alkuperäistä siitä on kuitenkin jäljellä vain osa muuria ja torni.
Matsuen linna on kahdestatoista Japanissa jäljellä olevasta linnasta ainoa Saninin alueella sijaitseva. Se on myös toiseksi suurin, kolmanneksi korkein (30 metriä) ja kuudenneksi vanhin. Linnan alueen rakennukset tuhoutuivat vuonna 1875 tornia lukuun ottamatta. Se kunnostettiin täysin vuosina 1950–1955.
Linna on rakenteeltaan hyvin monimutkainen. Se on tyyliltään vartiotorni, ja ulkoapäin se näyttää viisikerrokseselta, mutta sisällä on kuusi tasoa. Seinät on maalattu pääosin mustiksi. Se on rakenteeltaan hyvin vahva ja suunniteltu kestämään sodankäyntiä, mutta momoyama-tyyliä muistuttavana se on samalla hyvin juhlallinen.
Aiheesta muualla
35.475°N, 133.05056°W
Kamppailu elämästä
Kamppailu elämästä on yhdysvaltalainen televisioelokuva vuodelta 1997. Sen on ohjannut Jim Abrahams ja pääosia näyttelevät Fred Ward ja Meryl Streep. Elokuva pohjautuu tositarinaan vaihtoehtoisesta lääketieteestä hoitokeinona epilepsiaan.
Valkialampi (Kouvola, Jaala)
Valkialampi on Kymenlaaksossa, Kouvolan Jaalassa sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria, se on 150 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 400 metriä.
Edward Battel
Edward Battel oli brittiläinen maantiepyöräilijä, ratapyöräilijä ja olympiamitalisti. Maantieajossa hän sijoittui kolmanneksi, vaikka kolaroi matkan aikana muutamia kertoja. Ratapyöräilyssä hän osallistui sprinttiin, jossa hän oli neljäs ja sadan kilometrin ajoon, jossa hän joutui keskeyttämään kilpailun. Battel työskenteli Ateenassa brittiläisessä suurlähetystössä.
Oscar Andersson
Johan Anders Oskar Andersson (8. joulukuuta 1813 Tukholma – 13. tammikuuta 1866 Malmö) oli ruotsalainen Suomessa asunut näytelmäkirjailija ja runoilija.
Andersson kirjoitti komedian Skomakaren och hans fru yhdessä Jakob Gabriel Leisteniuksen (1821–1858) kanssa.
Mollie King
Mollie Elizabeth King (s. 4. kesäkuuta 1987) on englantilainen laulaja-lauluntekijä. Hänet tunnetaan parhaiten brittiläis-irlantilaisesta tyttöbändistä The Saturdays. Ennen The Saturdaysiä King oli toisessa tyttöbändissä nimeltä Fallen Angelz, joka osallistui Britannian X Factoriin ja saikin tuomareilta positiivisiä kommentteja, mutta putosi kilpailusta sen alkuvaiheilla. King soittaa myös kitaraa.
Mollie King syntyi Wandsworthissa, Lontoossa. Hänen perheeseensä kuuluvat vanhemmat Susan ja Stephen King sekä kaksi siskoa. 11-vuotiaana King menestyi hiihdossa ja oli mukana menestyneessä nuorten hiihtojoukkueessa. King kuitenkin tyrmäsi ajatuksen siitä uranaan, koska unelmoi laulamisesta.
Kirkkolammi (Iitti)
Kirkkolammi on Päijät-Hämeessä Iitissä, Sitikkalassa sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,4 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Pyhäjärven alue (Kymijoki)ella (14.12), jonka Mankalan Arrajärven alueeseen (14.122) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 103,6 metriä mpy.
Teijon kansallispuisto
Teijon kansallispuisto on 1. tammikuuta 2015 perustettu kansallispuisto Varsinais-Suomen maakunnassa, Teijolla Salossa entisen Perniön kunnan alueella. Kansallispuiston pinta-ala on noin 34 neliökilometriä. Kansallispuisto perustettiin varsinaissuomalaisessa kulttuurimaisemassa säilyneen salomaaluonnon eliöstön, geologisten ominaispiirteiden ja maiseman sekä siihen kuuluvan kulttuuriperinnön suojelemiseksi ja hoitamiseksi sekä yleistä virkistys- ja retkeilykäyttöä ja luonnonharrastusta varten.
Puiston ytimen muodostavat 2 300 hehtaarin laajuinen Teijon retkeilyalue ja siihen liittyvät Hamarijärven ja Punassuon suojelualueet. Puistoon sisältyy myös arvokasta kulttuuriperintöä kuten historiallinen Kirjakkalan ruukki.
pienoiskuva|250px|Teijon tunnus retkeilyalueen aikana
Perustaminen
Valtioneuvosto hyväksyi 5. kesäkuuta 2014 lakiesityksen antamisen eduskunnalle ja ehdotti kansallispuistolain tulevan voimaan mahdollisimman pian sen käsittelyn ja hyväksymisen jälkeen. Asia lähetettiin ympäristövaliokuntaan, jonka kansallispuistoa puoltava mietintö valmistui 7. marraskuuta 2014. Laki kansallispuistosta hyväksyttiin 19. joulukuuta 2014 ja voimaan se tuli 1. tammikuuta 2015.
Nähtävyydet
Teijon kansallispuiston nähtävyyksiin lukeutuvat Jeturkastin muinaisranta sekä Punassuo.
Harrastemahdollisuudet
pienoiskuva|250px|Matildanjärvi
Reitit
Teijon kansallispuistossa on reittejä noin 50 kilometriä.
Rengasreitit
pienoiskuva|250px|Punassuolle vievät pitkospuut Alueen pisimmän rengasreitin, Sahajärven kierroksen voi aloittaa Laviakallion tai Nenustannumen pysäköintialueilta. Reitin pituus on 8,8 kilometriä ja se on keskivaativa. Sahajärven kierroksella on kaksi vaijerilossia, joiden avulla pääsee Sahajärven halki. Vaijerilossien välissä on Kalasuntin saari, jossa on myös laavu.
5,5 kilometrin pituisen Matildanjärven kierroksen voi aloittaa Matildanjärven luontokeskukselta tai Kariholman pysäköintialueelta. Reitin varrella on viisi taukopaikkaa; Kavanderinlahti, Roosinniemi, Välioja, Vilsbäck sekä Kariholma. Reitti kulkee osin tietä Matildedalin kylässä ja osuus Kariholman keittokatoksen ja pysäköintipaikan välillä on esteetön.