cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Efrem Zimbalist
Zimbalist vetäytyi viulistinuraltaan vuonna 1949, mutta palasi 1952 tekemään Gian Carlo Menottin konserton ensiesityksen. Hänen omaan sävellystuotantoonsa kuuluu mm. viulukonsertto, American Rhapsody sekä sävelrunoelma Daphnis and Chloe.
Zimbalist oli naimisissa sopraano Alma Gluckin kanssa tämän kuolemaan (1938) saakka. Heidän poikansa Efrem Zimbalist Jr. (1918–2014) oli näyttelijä, kuten myös lapsenlapsi Stephanie Zimbalist (s. 1956).
Tomorrow Night
Tomorrow Night on brittiläisen Atomic Rooster -yhtyeen kappale ja single vuonna 1970 ilmestyneeltä albumilta Death Walks Behind You. Siitä muodostui ensimmäinen yhtyeen kahdesta Britannian listalle nousseesta hitistä kappaleen noustessa sijalle 11 maaliskuussa 1971. ”Tomorrow Night” on yhtyeen kosketinsoittajan Vincent Cranen kirjoittama.
Kappaleen single- ja albumiversio eroavat hieman toisistaan lopetusten osalta. Singleversio päättyy häivytykseen kun taas albumiversio soitinten kakofoniaan.
Single ilmestyi tammikuussa 1971. Levy-yhtiö vaihteli valtioittain; Britanniassa sen julkaisi B&C Records, Manner-Euroopan maissa Fontana ja Yhdysvalloissa Elektra Records.
Kappaleet singlellä
A-puoli B-puoli
Jan Hurri
Jan Hurri on suomalainen taloustoimittaja. Hän on työskennellyt Taloussanomien analyysitoimittajana vuodesta 1997, ja hänen artikkeleitaan ja kolumnejaan velkakriisistä on luettu tarkkaan myös finanssialalla. Jan Hurri palkittiin 2011 Ilta-Sanomien ja Taloussanomien journalistipalkinnolla. Vuonna 2012 hän sai Suomen Kuvalehden journalistipalkinnon.
Tim Rozon
thumb|200px|Näyttelijä Tim Rozon. Timothy James "Tim" Rozon (s. 4. kesäkuuta 1976) on kanadalainen näyttelijä, joka on syntynyt Montrealissa. Parhaiten hänet tunnetaan roolistaan Tommy Quincyna Tv-sarjassa Hetkessä tähdeksi.
Pistesiipi
Pistesiipi (Pelosia muscerda) on hoikka, siilikkäisiin kuuluva perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö
Kapeasiipinen, harmaa perhoslaji. Etusiivet ovat lähes tasaisen vaaleanharmaat, etureunasta usein hieman vaaleammat, pituuteensa nähden kapeat ja kärjestään lähes suorat. Siiven keskivaiheilla on kolmesta neljään mustan pisteen muodostama rivi siiven etureunasta kohti siiven takareunan kärkeä. Lisäksi lähempänä siiven tyveä ja takareunaa on vinottain kaksi mustaa pistettä. Takasiivet ovat harmaanvalkoiset, etureunastaan vähän tummemmat. Lepäävä perhonen pitää siipiään vaakatasossa osittain päällekkäin, mikä antaa sille lähes suorakaiteen muodon. Siipiväli on koiraalla 23–27 mm ja naaraalla 24–32 mm.
Levinneisyys ja lentoaika
Lajin levinneisyys ulottuu Pohjois-Espanjasta Keski- ja Pohjois-Euroopan poikki itään aina Japaniin saakka. Suomessa laji on eteläinen tulokas, joka tavattiin ensimmäisen kerran vuonna 1927. Havainnot painottuvat nykyäänkin etelärannikon tuntumaan, mutta hajanaisia löytöjä on suunnilleen Pori–Joensuu-linjalle saakka. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena heinäkuun puolivälistä elokuun puoleenväliin.
Elinympäristö ja elintavat
Pistesiipi elää kosteissa lehtimetsissä usein lähellä rantaa ja saattaa sopivalla paikalla olla runsaslukuinen. Perhosilla on myös taipumusta vaellella etsien uusia elinpaikkoja. Perhoset aloittavat lentonsa hämärän laskeutuessa ja jatkavat pimeän aikaan. Molemmat sukupuolet tulevat hyvin valolle sekä syömään makealla nesteellä kostutetulle syötille.
Naaras munii munat ryhmiksi puiden jäkäläisille oksille tai rungolle. Munat kuoriutuvat paria viikkoa myöhemmin ja toukat kasvavat hitaasti ennen talvehtimistaan kuorenraoissa. Toukat ovat yöaktiivisia ja viettävät piilottelevaa elämää oleskellen päivät puunkoloissa tai vastaavissa paikoissa. Siksi toukkia tapaa luonnossa harvoin. Ne ovat täysikasvuisia touko-kesäkuun vaihteessa ja koteloituvat toukkakarvoilla suojettuun kotelokoppaan kaarnankoloon tai jäkäläkasvuston alle. Kotelovaihe kestää 3–4 viikkoa.
Ðuro Savinović
Ðuro Savinović (1. maaliskuuta 1950 Dubrovnik – 1. helmikuuta 2021 ) oli Jugoslaviaa edustanut vesipalloilija. Savinović oli voittamassa pronssia Wienin EM-kisoista 1974 ja pelasi myös Montréalin olympialaisissa 1976, joissa Jugoslavia sijoittui viidenneksi.
Paavo Junttila
Paavo Johannes Junttila (24. kesäkuuta 1918 Vuoksela – 20. toukokuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen korkeissa esikuntatehtävissä toiminut kenraaliluutnantti.
Junttila valmistui upseeriksi Kadettikoulusta 1941. Sodan jälkeen hän oli komppanianpäällikkönä Jalkavakirykmentti 9:ssä ja opetusupseerina Maasotakoulussa. Junttila suoritti Sotakorkeakoulun yleisesikuntaupseerikurssin vuosina 1951–1952. Vuosina 1953–1955 hän toimi toimistoupseerina Pääesikunnassa ja yleisen taktiikan ja sitten vuosina 1955–1960 sotahistorian opettajana Sotakorkeakoulussa. Pääesikunnan koulutusosaston päällikkönä hän työskenteli 1960–1963. Seuraavaksi Junttila komensi Pohjanmaan jääkäripataljoonaa 1963–65. Vuodet 1965–1966 hän palveli Pääesikunnan Operatiivisen toimiston päällikkönä. Sotakorkeakoulussa hän oli uudelleen 1967–1969, nyt sen yleisesikuntaupseerikoulutuksen johtajana. Uransa viimeisinä ja korkeimpina tehtävinään hän toimi Pääesikunnassa päämajamestarina 1969–1971, yleisesikunnan päällikkönä 1971–1974 sekä Pääesikunnan päällikkönä 1974–1978. Junttila oli myös Puolustusneuvoston pääsihteeri 1971–1974.
Paavo Junttila osallistui talvisotaan varusmiesryhmänjohtajana Sissipataljoona 2:ssa Tolvajärven ja Aittojoen suunnalla. Jatkosodassa Junttila toimi komppanianpäällikkönä ja toimistoupseerina 10. Divisioonan esikunnassa Karjalankannaksella. Ylennyksiä: majuri 1955, everstiluutnantti 1960, eversti 1966, kenraalimajuri 1969, kenraaliluutnantti 1972.
Timothy Gaines
Timothy ”Tim” Gaines (oikealta nimeltään Timothy James Hagelganz, s. 15. joulukuuta 1962) on kristillisen metalliyhtye Stryperin basisti.
Vähäpyöli
Vähäpyöli on pieni maarekisterikylä Salon kaupungin Perniössä. Kylä sijaitsee kunnan eteläosassa Perniönjoen varrella.
Timothy Gaines
Ura Stryperissa
Gaines liittyi Stryperiin vuonna 1983 yhtyeen viimeisenä jäsenenä. Basson lisäksi Gaines soitti yhtyeessä koskettimia ja lauloi taustoja. Gaines soitti yhtyeen kaikilla kiertueilla aina vuoteen 2003 asti ja hänen kuvansa löytyy kaikista yhtyeen 1980–1990-lukujen albumeista, mutta todellisuudessa Gaines ei osallistunut Stryperin kahden menestyneimmän levyn, To Hell with the Devilin ja In God We Trustin levytyksiin musiikillisten erimielisyyksien takia. Gaines kuitenkin palasi yhtyeeseen molempia albumeita tukeville kiertueille. Vuonna 1990 ilmestyneellä levyllä Against the Law Gaines soittaa kaikissa muissa kappaleissa, paitsi Earth, Wind & Fire -coverissa "Shining Star", jossa bassoja soittaa Randy Jackson.
Stryperin jälkeen
Stryperin jälkeen Tim Gaines on soittanut useissa hankkeissa mukaan lukien hänen ja Stryper-kitaristi Oz Foxin omassa yhtyeessä Sindizzy, joka julkaisi vuonna 1998 albumin He's Not Dead. Sindizzy jäi kuitenkin lyhyeksi hankkeeksi, kun Gaines ja Fox liittyivät takaisin Stryperiin yhtyeen comebackin vuoksi vuonna 2003. Samana vuonna Timothy Gaines soitti viimeisen konserttinsa Stryperissä Puerto Ricossa. Konsertti taltioitiin myös dvd:lle. Yhteisymmärryksessä yhtyeen muiden jäsenten kanssa Gaines erosi Stryperistä vuonna 2004. Hänen korvaajakseen tuli Tracy Ferrie. Gaines kuitenkin palasi yhtyeeseen vuonna 2009 ja soittaa Stryperin uusimmalla julkaisulla The Covering, joka sisältää cover-kappaleita.
Vähäpyöli
Vähäpyölin kyläalue on kaksiosainen. Toinen sijaitsee Perniönjoen itärannalla Vettenrannan tilan ympärillä ja toinen hieman idempänä metsien keskellä Naskalijärven ympärillä. Jälkimmäinen osa on asumaton, mutta järven rannalla on kesämökkejä. Vettenranta sijaitsee Porinojan pohjoispuolella aivan Perniönjoen rannassa. Kyläalue on tilan lisäksi pelkkää peltoa.
Vähäpyöli on keskiaikainen uudisasutuskylä. Se on ajoittain ollut Latokartanon omistuksessa ja lopulta osia kylistä, myös kylän alkuperäinen kantatila, on liitetty Latokartanoon.
Orinoco (Nicaragua)
thumb|Orinoco sijaitsee Pearl Lagoonin pohjoisrannalla Nicaraguan itäosassa. Orinoco on kylä Nicaraguan Karibianmeren puoleisella rannikolla, Laguna de Perlasin rannalla. Asukkaita kylässä on noin 2000. Kylään ei ole yhteyttä maanteitse. Vesitse kylään pääsee sekä Bluefieldsin kaupungista (pikaveneellä 2 tuntia) tai Rio Escondido -jokea pitkin.
Asukkaat ovat garifuneja. Orinoco on Nicaraguan garifunien tärkein keskus. Orinocossa puhutaan kreolienglantia. Kouluissa opetuskielinä ovat espanja ja englanti, mutta lapsille opetetaan myös garifunan kieltä.
Garifunien suurta perinnejuhlaa vietetään 19. marraskuuta Orinocossa. Juhla kestää useita päiviä ja paikalle saapuu pari-kolmetuhatta vierasta. Päivää on juhlittu vuodesta 1994.
Saara Lehtonen
Saara Margareta Lehtonen (25. maaliskuuta 1901 Tampere – 16. kesäkuuta 1972 Tampere) oli suomalainen kirjailija.
Aluehallintoviraston ylijohtaja
Aluehallintoviraston ylijohtaja on henkilö, joka johtaa aluehallintovirastoa. Aluehallintovirastojen ylijohtajat aloittivat virassa 1. tammikuuta 2010. Ahvenanmaan valtionviraston johtajan nimike on uudistuksesta huolimatta edelleenkin maaherra.
Aluehallintoviraston ylijohtajan viran kelpoisuusvaatimukset ovat ylempi korkeakoulututkinto, käytännössä osoitettu johtamistaito, johtamiskokemus sekä tehtävien edellyttämä perehtyneisyys virkaan kuuluviin tehtäviin.
Ylijohtajat
Valtioneuvosto nimitti aluehallintovirastojen ensimmäiset ylijohtajat 22. joulukuuta 2009 enintään viiden vuoden määräajaksi 1. tammikuuta 2010 – 31. joulukuuta 2014. . Ylijohtajat (helmikuussa 2021) ovat
Aleksei Pisemski
Aleksei Feofilaktovitš Pisemski (1820–1881) oli venäläinen kirjailija. Hän tutustui Moskovan yliopistossa länsieurooppalaiseen kirjallisuuteen, jonka realistit ja naturalistit viehättivät häntä. Kun hän palveli myöhemmin virkamiehenä eri seuduilla, hän rikastutti havaintojaan maaseudun, etenkin talonpoikaisväestön, elämästä.
Ensimmäinen novelli "Herravalta", jonka hän oli kirjoittanut 1847, sai sensuurin vuoksi ilmestyä vasta 1857. Tunnetuimpia hänen teoksistaan ovat Tuhat sielua, Intohimoon perustuva avioliitto, Katkera kohtalo (teoksia ei suomennettu), joka on vaikuttava näytelmä kansanelämästä, sekä pessimistinen romaani Rauhaton meri, jossa Pisemski lausuu tuomionsa ihmisluonnon heikkouksista. Hänen vakaumuksensa mukaan jaloilla aatteilla ei ole valtaa ihmiselämässä, jonka määräävät pelkästään voitonhimo ja sukuvietti. Tämä synkkä maailmankatsomus, jota hän esittää kaikessa alastomuudessa naturalistisissa kuvauksissaan, vei hänet yhteentörmäykseen aikansa vapaamielisten kanssa.
Maisemapylväs
Maisemapylväs on sähkön kantaverkon tai muun sähköverkon voimajohtopylväs, jonka ulkonäkö ja muoto on suunniteltu sopimaan näkyviin tai muuten maisemallisesti herkkiin kohteisiin.
Maisemapylväitä Suomessa
Suomessa maisemapylväitä on rakennettu vuodesta 1995 lähtien. Pylväät on sijoitettu sellaisiin sähköverkon kohtiin, joissa pylvään ulkonäköllä on suuri maisemallinen merkitys. Tällaisia paikkoja ovat esimerkiksi suurten liikenneväylien ja vesistöjen ylitykset. Pylväiden muotoilijana kantaverkkoyhtiö Fingridillä ja sen edeltäjällä IVO Voimansiirto Oy:llä (IVS) ovat olleet sisustusarkkitehdit. Fingridin mukaan maisemapylväät ovat noin 5–6 kertaa kalliimpia kuin tavalliset pylväät. Useilla pylväillä on nimi.
Ensimmäiset maisemapylväät: keltanokkia, sinikurkia ja Antin askeleita
Maisemapylväiden suunnittelijana alkuaikoina kädenjälkensä maisemaan jätti professori Antti Nurmesniemi. Ensimmäiset maisemapylväät valmistuivat Turkuun vuonna 1995. Keltanokat ovat kuusi Turku Energian pylvästä, jotka on pystytetty turkulaisen Pro Cultura -säätiön ympäristöprojektin osana. Pylväät sijaitsevat Hirvensalon saaressa merellisessä maisemassa metsän reunassa. Pylväiden kapeuden ansiota myös johtokuja on kapea. Pylväät ovat sinkittyä terästä, ja niiden korkeus on noin 20 metristä liki 30 metriin.
Vuonna 1995 valmistuneet Sinikurjet on kolmen maisemapylvään ryhmä Espoon Karhusuon kaupunginosassa valtatie 1:n ja Kehä III:n risteyksessä. Laajaan ja vilkkaaseen eritasoliittymään pystytetyn Nurmesniemen suunnitteleman pylväsryhmän rakennesuunnittelusta vastasi Matti Ollila. Pylväiden kokonaiskorkeus on 34 metriä. Ne kannattavat Fingridin kantaverkon 400 kV voimajohtoa. Pylväsryhmä valittiin Vuoden 1995 teräsrakenteeksi.
Nurmesniemi suunnitteli synnyinkaupunkiinsa Hämeenlinnaan Antinportti-nimisen maisemapylvään, joka pystytettiin vuonna 1999. Pylväs sijaitsee valtateiden 3 ja 10:n risteyksessä Hattelmalassa. 2000-luvun alussa hän suunnitteli Oulun Kaakkuriin valmistuneen kahdeksan pylvään sarjan. Kuuteen lisättiin valaistus, jonka taiteellisesta suunnittelusta vastasivat sisustusarkkitehti Jorma Valkama ja valaistussuunnittelija Ilkka Volanen.
Antti Nurmesniemen viimeisiksi suunnittelutöiksi jäivät Antin askeleet, viisi sinistä voimajohtopylvästä Helenin 110 kV voimajohdossa Ruoholahden ja Meilahden välillä Helsingissä. Pylväät sijaitsevat keskeisellä paikalla merialueella. Ne rakennettiin voimajohdon uusimisen yhteydessä vuonna 2003. Voimajohdossa on myös 4 tavallista pylvästä.
Nurmesniemen jälkeen
Sisustusarkkitehti Jorma Valkaman suunnittelema nimetön Fingridin maisemapylväs valtatie 2:lla Vihdin Nummelan liittymässä on turkoosin eri sävyin maalatuin Composer-levyin päällystetty voimajohtopylväs. Composer-levyt ovat teräskasetteja, jotka muodostuvat kahdesta erillisestä teräslevystä, Kasetit suunniteltiin erityisesti Nummelan pylvästä varten.
Valaistuksen on suunnitellut valaistussuunnittelija Ilkka Volanen, joka on alun perin teatterivalaistusten suunnittelija.
Illuusio on EPV Energia Oy:n (entinen Etelä-Pohjanmaan Voima Oy:n) voimajohtopylväs, joka sijaitsee Vaasassa Palosaaren sillan kupeessa vanhan voimalaitoksen pihassa. Pylvään muotoilijat ovat Jorma Valkama ja Ari Jääskö Konehuone Sisustusarkkitehdeista. Pylväs on kierteinen pylväs, joka on verhoiltu eloksoiduilla alumiinilevyillä. Se on valaistu, valaistussuunnittelija on Ilkka Volanen. Kierteisen muodon lähtökohtana oli, että pylväästä alas tulevat kaapelit eivät saa tulla alas suorina. Johtojen alastulo päätettiin toteuttaa kierteisenä ja se antoi muodon koko pylväälle, kertoo suunnittelija Valkama. Illuusio-pylväs on valaistu LED-valoin. Illuusio-maisemapylväs on pystytetty vuonna 2007. Sen korkeus on 50 metriä ja sen runko on sinkittyä terästä.
Saman vanhan sähkölaitoksen pihasta lähtee voimajohtolinja Pohjoisen Kaupunginselän yli Vaskiluotoon. Sen vanhat pylväät olivat ristikkorakenteisia, johdon toinen pylväs oli meripylväs. Kolme Vaasan keskustasta lukien ensimmäistä pylvästä vaihdettiin uusiin maisemapylväisiin siirtotehovajeen ja meripylvään perustuksen huonon kunnon takia. Uudet pylväät ovat teräsrakenteisia vapaasti seisovia kartiopylväitä. Pylväiden orsien muotoilussa on esikuvana ollut lokin siivet. Meripylväälle rakennettiin keinosaari. Pylväiden nosto- ja johdotustyöt tehtiin touko–kesäkuussa 2014, meripylvään perustus oli tehty edellisenä vuonna. Pylväät ovat väriltään siniset.
Vuonna 2006 kohosi Valkaman suunnittelema Pirkanpylväs Fingridin Ulvilan ja Kangasalan välisen 400 kV voimajohtolinjaan Lempäälässä valtatie 3:n varrella. Valaistuksen on suunnitellut Ilkka Volanen.
Nimruzin maakunta
Nimruz on yksi Afganistanin 34 maakunnasta. Se sijaitsee maan lounaisosassa ja rajautuu Iraniin ja Pakistaniin. Maakunnassa on arviolta 167 900 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 42 410 neliökilometriä. Se on siten pinta-alaltaan yksi maan suurimmista maakunnista.
Nimruz on Afganistanin harvimmin asuttu maakunta, jonka asukkaista suurin osa on pataaneja, kun taas baluchit ovat vähemmistönä. Maakunnan pääkaupunki on Zaranj.
Kurimon ruukki
thumb|Kurimon ruukin tuoteleima Kurimon ruukki oli Särkijärven kylässä Utajärven kunnassa sijainnut rautaruukki.
Perustaminen
Sen perustivat ruukinpatruuna Axel Backman, kauppias Adolf Laurell, rakennusmestari Johan Edvard Strömberg ja raatimies Matts Sandström Kiiminkijoessa sijaitsevan Kurimonkosken rannalle. Lupa ruukin perustamiseen myönnettiin 13. marraskuuta 1854.
Toiminta
Ruukin vuonna 1859 valmistuneessa masuunissa valmistettiin puuhiilen avulla järvimalmista raakarautaa. Vuonna 1863 toiminta oli laajentunut siten, että ruukin käytössä oli masuunin lisäksi kaksi putlausuunia, hitsausuuni, kankivasara, kaksi naulavasaraa sekä kahdella tuoliparilla varustettu valssi. Ruukilla oli myös valimo ja myymälä Oulussa. Ruukin toiminta oli kannattavaa, ja vuonna 1862 sen tuotanto oli 3 500 kippuntaa eli noin 560 tonnia takkirautaa.
Ruukkiyhtiö teki huomattavia maakauppoja toimintansa alkuvuosina. Vuosina 1855–1857 yhtiö hankki omistukseensa 854,04 hehtaaria maata Särkijärveltä ja Sanginkylästä. Maakauppojen hinnaksi tuli yhteensä 771 ruplaa 43 kopeekkaa. Yhtiö osti myös Särkijärvellä sijainneen Kurimuksen tilan, mutta kauppahintaa ei ole kyetty selvittämään.
Ruukin perustajat olivat saaneet perustamistoimia varten lainan, jonka maksu tuli kalliiksi ruplan arvon noustessa. Sitä seurasi Kurimon ja Suomussalmella toimineen Ämmän ruukin yhdistäminen vuonna 1864. Uusi rautaruukki sai nimekseen Kurimon–Ämmän rautatehdas Oy.
Vuonna 1867 Kurimon ruukin tuotanto senaikaisissa olosuhteissa oli huomattavat 6 600 kippuntaa eli 1 056 tonnia kankirautaa. Ruukki myös onnistui ensimmäisenä maailmassa valmistamaan terästä järvimalmista. Tuotteita esiteltiin Moskovassa teollisuusnäyttelyssä, ja suurin osa tuotannosta lähti vientiin Venäjälle.
Viimeiset vaiheet
1860-luvun lopun nälkävuodet vaikeuttivat ruukin toimintaa yhdessä pitkien kuljetusmatkojen kanssa. Ongelmia aiheutti myös valssauslaitoksen tulipalo 1. maaliskuuta 1868 sekä yhtiön velat, joita ei saatu maksettua. Ruukki luovutettiin velkojien käsiin 27. lokakuuta 1869, jotka onnistuivat myymään ruukin eteenpäin vasta 7. elokuuta 1872 englantilaiselle The Finland Carcoal Iron Works Company Limitedille.
Uusi omistaja kunnosti laitosta sekä rakensi uuden valssauslaitoksen, ja uudeksi ruukinpatruunaksi nimitettiin ruotsalainen Patrik Peterson. Tuotanto jäi kuitenkin alhaisemmaksi kuin aiempien vuosien tuotanto, ja vienti kärsi ruplan arvon alenemisen vuoksi. Valssauslaitos tuhoutui toistamiseen tulipalossa heinäkuussa 1878, ja englantilainen omistajayhtiö teki konkurssin saman vuoden lopussa.
Ruukki huutokaupattiin ja se siirtyi oululaisen porvari Viktor Åkerblomin omistukseen. Toiminnan uutta käynnistymistä odoteltiin turhaan. Koneet purettiin ja vietiin Ouluun.
Ruukin alue nykyään
Nykyisin ruukkialue on luokiteltu valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Nykyisin ruukista on nähtävillä enää vähäisiä rakenteita, muun muassa kanava, kuonakasoja sekä kartanon paikka sitä reunustavine kuusiaitoineen.
Kuvia ruukin alueelta
64.95417°N, 27.2275°W
Tubuainlurikki
Tubuainlurikki (Vini kuhlii) on Ranskan Polynesiassa elävä erittäin uhanalainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö
Tubuainlurikin pituus on noin 19 cm ja paino noin 55 g. Sen höyhenpuku on alapuolelta kirkkaan punainen ja selkäpuolelta vihreä. Korvallisella on sininen laikku. Takaselkä ja yläperä ovat kellahtavat ja pyrstö on päältä punainen ja harmaa alapuolelta. Nokka on oranssi, iiris punainen ja koivet oranssinruskeat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun nokka on ruskehtava, iiris ruskea ja vatsapuoli harmahtavanpunainen.
Esiintyminen
Tubuainlurikin alkuperäinen elinympäristö on Ranskan Polynesiassa Rimataran saarella Tubuain saaristossa. Lajia on siirretty pohjoisemmaksi Washington-, Fanning- ja Joulusaarille vuonna 1957 ja vuonna 2007 Atiun saarelle Cookinsaarille. Lajin populaation koko on Rimataralla noin 750 yksilöä ja Cookinsaarilla noin tuhat yksilöä. Joulusaarilla on tavattu vain muutamia yksilöitä. Sen kanta on taantunut pääasiassa sen punaisten höyhenten keräilyn ja mustarottien takia. Tubuainlurikkia pidetään harvoin vankeudessa lemmikkilintuna.
Harry Patch
thumb|Harry Patch vuonna 2007. John Henry ”Harry” Patch (17. kesäkuuta 1898 – 25. heinäkuuta 2009) oli yksi viimeisinä elossa olleista ensimmäisen maailmansodan veteraaneista. Hän oli viimeinen brittiläinen jalkaväkisotilas (Tommy), joka oli taistellut länsirintamalla.
Patch syntyi Combe Downin kylässä, Bathissa, Somersetissa vuonna 1898 nuorimpana kolmesta veljeksestä. Heidän isänsä oli kivenhakkaaja, ja veljekset hankkivat kaikki rakennusalan ammatin. Harry opiskeli ennen ensimmäisen maailmansodan syttymistä putkiasentajaksi.
Patch puhui avoimesti sodasta vasta yli 80 vuoden hiljaisuuden jälkeen. Hän ei halunnut osallistua ensimmäiseen maailmansotaan ja liittyi armeijaan vasta värväytymisen ollessa pakollista. Omaelämäkerrassaan The Last Fighting Tommy hän sanoi: ”Somersetilaiset eivät ole sotaa ihannoivia. ...En halunnut taistella... En pitänyt armeijassaolosta. ...En ollut lainkaan isänmaallinen. Tein vain sen mitä minulta vaadittiin, en mitään muuta.” Ensimmäisessä maailmansodassa Patch palveli Cornwallin herttuan kevyessä jalkaväkirykmentissä Lewis-pikakivääriryhmässä. Patch saapui Ranskaan kesäkuussa 1917. Hän osallistui Ypresin kolmanteen taisteluun. 22. syyskuuta 1917 saksalainen ammus räjähti Patchin yläpuolella surmaten kolme hänen läheisintä ystäväänsä ja haavoittaen häntä pahoin. Hänet siirrettiin pois etulinjasta ja hän palasi Englantiin 23. joulukuuta 1917.
Sodan jälkeen Patch palasi putkiasentajan työhön. Hän toimi toisen maailmansodan aikana palomiehenä.
Vuonna 1918 Patch avioitui Ada Billingtonin kanssa, joka kuoli vuonna 1976. Heillä oli kaksi poikaa, Dennis (kuoli 1984) ja Roy (kuoli 2002). Patch solmi 81-vuotiaana toisen avioliittonsa. Uusi vaimo Jean kuoli vuonna 1984. Patchin kolmas kumppani, Doris, joka asui hänen kanssaan samassa hoitokodissa, kuoli vuonna 2007.
Patch piti pitkän ikänsä salaisuutena terveellistä elämäntapaa: ”En polta, juo tai harrasta uhkapelejä. – – asuin useita vuosia Shropshiressa lähellä Walesin vuoria. Raikas ilma, ei bensankäryä eikä autoja, se on se salaisuus.”
Patch kuoli 25. heinäkuuta 2009 Fletcher Housen hoitokodissa Wellsissä, Somersetissa 111 vuoden ja 38 päivän ikäisenä seitsemän päivää Henry Allinghamin jälkeen, joka oli ollut hänen lisäkseen ainoa Britanniassa elävä ensimmäisen maailmansodan veteraani.
Lolo Krusius-Ahrenberg
Helene Charlotte Johanna (Lolo) Krusius-Ahrenberg (21. kesäkuuta 1909 Marburg, Saksa – 13. heinäkuuta 2003 Helsinki ) oli saksalaissyntyinen suomalainen historioitsija, Helsingin yliopiston dosentti 1945–1954, Helsingin ruotsinkielisen kauppakorkeakoulun valtio-opin ja historian professori 1948 –1972 Hänestä tuli Helsingin yliopiston valtiotieteen kunniatohtori 1981.
Krusius-Ahrenberg väitteli filosofian tohtoriksi 1934 tutkimuksellaan Der Durcbruch des Nationalismus und Liberalismus im politischen Leben Finnlands 1856–1863. Hän kuului Suomen eduskunnan historiatoimikuntaan ja kirjoitti suurimman osan teosta Suomen kansanedustuslaitoksen historia 2. osa (1981).
Hän kuului Etelä-Saksasta kotoisin olevaan sukuun, ja hänen veljensä oli professori Franz-Eduard Krusius.
Mitsubishi A6M Reisen
pienoiskuva|Japanilaisen lentotukialuksen lentokoneita lähdössä [[hyökkäys Pearl Harboriin|hyökkäämään Pearl Harboriin 7. joulukuuta 1941. Etualalla Mitsubishi A6M Reisen.]] Mitsubishi A6M Reisen eli Zero, virallisesti ( Liittoutuneiden kooditunnus Zeke) oli keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien suorituskykyisin hävittäjälentokone  toisen maailmansodan alussa.
Tausta
Zeron kehittely alkoi alkuvuodesta 1937 heti Mitsubishi A5M tuotannon alettua. Keisarillisen Japanin laivasto asetti koneelle vaatimukset, joiden mukaan nopeuden tuli olla 500 km/h. Nousutavoite oli 3 000 metriin 3,5 minuutissa ja lentoajan tuli olla kaksi tuntia normaalinopeudella tai 6–8 tuntia säästönopeudella. Nakajima piti vaatimuksia mahdottomina toteuttaa. Vuoden 1939 loppupuolella Mitsubishi valmisti ensimmäinen prototyypin A6M1 11-shiki. Kone sai tyyppimerkinnän ”12-shi” keisari Hirohiton 12. hallintovuoden mukaan. Koska vuosi 1940 on japanilaisen keisarikalenterin mukaan vuosi 2400, kone sai nimen Rei-shiki jōkansentōki (tyypin 0 laivastohävittäjä), josta muodostettiin lyhenne Reisen. Koska japanin kielen kanji rei voidaan lukea myös zero, konetta kutsuttiin myös nimellä Zerosen, millä nimellä se tunnetaan. Liittoutuneiden A6M2:lle antamat nimet olivat ”Ben”, myöhemmin ”Ray” ja lopulta ”Zeke”, joka oli Zeron virallinen tunnistusnimi. Zero sittemmin jäi käytännössä lentäjien käyttämäksi nimeksi.
Suunnittelu
Kone oli rakenteeltaan alatasoinen ja kokometallinen, mutta peräsin ja ohjainpinnat olivat kangaspäällysteiset. Rakenteen materiaalina oli kevyt ja kova, mutta hauras ”Extra-Super Duraluminum” -alumiiniseos. Kevyen rakenteensa ansiosta Zero pystyi täyttämään asetetut vaatimukset suorituskyvystä sekä kantamasta, mutta varjopuolina olivat ohjaamon panssaroinnin puute sekä polttoainesäiliöt, joissa ei ollut panssaria tai itsetiivistyvää kumipäällystettä.
Ohjaamon kuvun ”kasvihuonetyyppinen” rakenne antoi lentäjälle vapaan näkymän ympärilleen, vaikka kaarevuus aiheutti jonkin verran vääristymiä näkökenttään. Varustuksena oli radion lisäksi pitkien etäisyyksien suunnistamista varten radiokompassi ja siihen liittyvä radiosuuntima-antenni ohjaajan takana. Lentäjät useimmiten kuitenkin poistivat radion, koska se oli tuohon aikaan raskas ja tilaa vievä muutenkin ahtaassa ohjaamossa.
Zeron aseistuksena oli alun perin rungossa moottorin yläpuolella kaksi 7,7 mm tyypin 97 konekivääriä, jotka olivat lisenssivalmistettuja Vickers-konekiväärejä. Lisäksi kummassakin siivessä oli yksi 20 millimetrin tyypin 99 malli 1 konetykki, joka oli lisenssivalmistettu 20 mm Oerlikon. Ase oli muuten sama kuin MG FF, mutta käytti alkuperäistä 20x72 RB patruunaa. Aseistus oli suunnitteluaikanaan tehokas, joskin tykkien ammusten lähtönopeus oli alhainen, mikä aiheutti ongelmia suhteessa konekiväärien osumakuvioon. Lisäksi koneisiin voitiin asentaa siipien alle kaksi 60 kg:n pommia. Zero voitiin varustaa rungon alle sijoitettavalla lisäpolttoainesäiliöllä.
Palvelus
Zeron kevyt rakenne sekä pieni siipikuormitus mahdollistivat hyvät kaartotaisteluominaisuudet. Liittoutuneiden käytössä olleet Curtiss P-40 Tomahawk, Grumman F4F Wildcat ja Hawker Hurricane -hävittäjät olivat usein pulassa Zeron kanssa ensimmäisen sotavuoden ajan. Osaksi lentäjien puutteellisen kokemuksen, mutta myös virheellisen ilmataistelutaktiikan vuoksi, kunnes liittoutuneet kehittivät sopivat taistelumenetelmät Zeroa vastaan. Paras niistä oli käyttää hyväksi Zeron huonohkoa syöksynopeutta, hyökkäämällä nopeusedun turvin Zeron kimppuun yläpuolelta ja irtautumalla taistelusta – jatkaen syöksyä Zeron ohi. F6F Hellcatin saavuttua rintamalle, myös Zeron suuri nousunopeusetu tasoittui. Silti Zero oli erittäin vaarallinen vastustaja, etenkin kokeneen japanilaispilotin käsissä sodan loppuun asti.
A6M:n ensimmäinen palveluskäyttöversio oli A6M2 tyyppi 11, joka saatiin 1940 lopulla laivueisiin. Toisen maailmansodan alkaessa oli lentotukialuskoukulla, kääntyvillä siivenkärjillä ja ahtimellisella Nakajima Sakae -moottorilla varustettujen A6M2 tyyppi 21:n tuotannossa. Loppuvuodesta 1942 palvelukseen tuli A6M3 tyyppi 32, jossa oli tylpät siivenkärjet ja joka sai liittoutuneiden koodistossa nimen ”Hamp”. Koneen lopullisessa sarjatuontantomallissa A6M5 oli edeltäjiään tehokkaampi moottori ja parempi aseistus. Se tuli laivuekäyttöön loppuvuodesta 1943 kaikilla keisarillisen Japanin laivaston lentotukialuksilla.
Versiot
Ensimmäinen A6M1 prototyyppi valmistui maaliskuussa 1939 voimanlähteenään 780 hevosvoiman (580 kW) Mitsubishi Zuisei 13 kaksilapaisella potkurilla. Koneen ensilento oli 1. huhtikuuta samana vuonna. Konetyyppi läpäisi testinsä erittäin lyhyessä ajassa. Syyskuussa kone oli jo laivaston testeissä tyyppinimellä A6M1 tyyppi 0 ainoana muutoksena potkurin vaihto kolmilapaiseksi, jotta koneen värinäongelmat saataisiin ratkaistua.
Samaan aikaan kun Japanin laivasto testasi kahta ensimmäistä prototyyppiä, kolmanteen malliin ehdotettiin moottoriksi 940 hp (700 kW) Nakajima Sakaeta. Mitsubishillä oli jo ennestään samaan luokkaan kuuluva moottori, joten he olivat haluttomia käyttämään Sakaen vastaavaa. Kun ensimmäinen Sakae-moottorinen versio A6M2 valmistui tammikuussa 1940, moottori auttoi Zeroa jopa ylittämään alkuperäiset suoritusvaatimukset.
Uusi versio osoittautui niin lupaavaksi, että laivasto käski rakentaa 15 kappaletta hävittäjiä ja lähettää ne Kiinan rintamalle jo ennen kuin testit oli käyty loppuun. Koneet saapuivat Mantšuriaan toukokuussa 1940 ja niistä saatiin ensimmäiset kokemukset Chongqingissa heinäkuussa. Koneet osoittautuivat ylivoimaisiksi Neuvostoliiton Polikarpov I-16 ja I-153- hävittäjiin verrattuna, vaikka nämä koneet olivat vaarallisia A5M-mallille. Eräässä yhteenotossa 13 Zeroa ampui alas 27 I-15- ja I-16-konetta kolmessa minuutissa ilman omia tappiota. Kuultuaan Kiinan kokemuksista laivasto tilasi A6M2 tyyppi 0 malli 11:tä välittömästi tuotantoon.
Kun ensimmäiset 65 konetta oli toimitettu marraskuuhun 1940 mennessä, tuotantolinjoilla suoritettiin lisää muutoksia. Koneeseen lisättiin taittuvat siivenkärjet, jottan kone mahtui lentotukialusten hisseihin ja hangaareihin. Tämä malli sai numerokseen 21, josta tuli valmistetuin malli toisen maailmansodan alkuaikana. Näistä 740 konetta valmistui Mitsubishin ja 800 Nakajiman tehtailla. Myös kahta muuta versiota A6M2:sta valmistettiin, mutta huomattavasti vähemmän. Nakajimalla tehtiin A6M2-N ”Rufe” -vesitasoa (joka tosin perustui malliin 11) ja A6M2-K kaksipaikkaista harjoituskoneversiota, jota tehtiin Hitachilla ja Sasebon tehtailla.
Vuonna 1941 Nakajima esitteli uuden Sakae 21 -moottorinsa, joka käytti kaksivaiheista suora-ahdinta parantaakseen Zeron suurten lentokorkeuksien lento-ominaisuuksia. Tehoa moottori tarjosi 1130 hevosvoimaa.
Uusi Sakae oli hieman painavampi ja jonkin verran pidempi kuin vanha johtuen ahtimista, joten koneen painopiste siirtyi liian eteen silloisen koneen rakenteelle. Tämän vuoksi moottorin kiinnityskohtaa siirrettiin noin 20 cm taaksepäin kohti ohjaamoa. Sivuvaikutuksena tämä toimenpide aiheutti polttoainesäiliön pienenemisen 518 litrasta 470 litraan, koska säiliö sijaitsi heti moottorin takana.
Ainoat muut suuremmat muutokset koskivat siipiä, joista poistettiin Malli 21:n taittuvat siivenkärjet. Lisäksi siipiin asennettiin suuremmat ammussäiliöt, jotka sisälsivät 100 kappaletta 20 mm ammuksia. Nämä muutokset johtivat Yhdysvallat luulemaan joksikin aikaa, että kyseessä oli uusi konemalli, joten sille annettiin koodinimeksi Hamp. Koneeseen tehdyt muutokset vaikuttivat kuitenkin koneen lento-ominaisuuksiin enemmän kuin oli odotettu. Kone oli yleisesti nopeampi, mutta liikehtimiskyky, nousunopeus sekä lentosäde kärsivät niin paljon, että lentäjät valittivat koneen uusista puutteista.
Korjatakseen uuden malli 32:n puutteet tehtiin uusi versio, jossa olivat malli 21:n taittuvat siivenkärjet, uudet siivensisäiset polttoainesäiliöt sekä kiinnikkeet 330 litran pudotettaville lisäsäiliöille, yksi kummankin siiven alle. Sisäinen polttoainekapasiteetti nostettiin 570 litraan. Uusi kone sai mallinimekseen 22. Joitakin koneita valmistettiin koemielessä aseistuksenaan 30 mm Tyyppi 5 tykki ja koneen mallina oli tällöin A6M3b malli 22b.
A6M4 mallin olemassaolo on kiistanalainen. Jotkin lähteet esittävät, että se oli kokeellinen turboahdettu versio suurten lentokorkeuksien hävittäjäksi.
A6M5 oli radikaalimpi muunnos A6M3 Malli 22:een verrattuna. Koneen siipien kärjet muutettiin kiinteiksi sekä kuorirakennetta muutettiin paksummaksi, jolla saavutettiin suurempi syöksynopeus. Lisäksi moottorin pakosarjaa parannettiin laittamalla neljä pakoputkea moottorin molemmin puolin pakokaasun virtauksen tehostamiseksi, jolla tehoa saatiin lisää. Tämä malli oli kaikista Zerojen versioista, suurimman lakikorkeuden omaava: joka oli 11 740 metriä.
NBA-kausi 1952–1953
NBA-kausi 1952–1953 oli NBA-liigan 7. kausi. Runkosarja alkoi 31. lokakuuta 1952 ja loppui 18. maaliskuuta 1953. 10. huhtikuuta loppuneiden pudotuspelien päätteeksi Minneapolis Lakers uusi edelliskauden mestaruutensa voitettuaan New York Knicksin finaalisarjassa otteluvoitoin 4–1.
Runkosarja
V=voitot, H=häviöt, V%=voittoprosentti
Michael D. Levitt
Michael David Levitt (tunnetaan myös lempinimellä Dr. Fart ) on yhdysvaltalainen gastroenterologi, jota pidetään eräänä maailman johtavista suolikaasujen tutkijoista. Hän on julkaissut alallaan yli 300 tieteellistä artikkelia.
Ura
Levitt väitteli lääketieteen tohtoriksi Minnesotan yliopistossa. Hän työskenteli opiskeluaikanaan myös Beth Israel Hospitalissa, Bostonissa, jossa hänen ohjaajanaan toimi muun muassa kuuluisa gastroenterologi Franz Ingelfinger. Ingelfinger suositteli nuorelle Levittille suolikaasujen tutkimusta, koska kukaan ei ollut vielä tutkinut aihealuetta tosissaan.
Hän liittyi Minnesotan yliopiston lääketieteelliseen tiedekuntaan 1971 ja hänet nimitettiin lääketieteen professoriksi 1975 samassa yliopistossa. Vuonna 1978 Levitt nimitettiin Minneapolis Veteran Affairs Medical Centerin tutkimusjohtajaksi.
Audi A7
Audi A7 on Audin vuodesta 2010 lähtien valmistama urheilullinen fastback-korinen edustusluokan automalli, joka perustuu Audi A6:een.
Audi A7 C7 (2010–2018)
Ensimmäisen sukupolven A7 esiteltiin heinäkuussa 2010 Pinakothek der Moderne -museossa Münchenissä, myöhemmin suurelle yleisölle saman vuoden syyskuussa Pariisin autonäyttelyssä.
Vuonna 2014 malli koki kasvojenkohotuksen, jossa siihen tehtiin uudistuksia muun muassa etusäleikköön ja takavaloihin. Kaikki valot on toteutettu LED-tekniikalla, ja lisävarusteena ajovaloihin oli saatavana LED-matriisivalot. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Audi A7 C7.
Audi A7 C8 (2018–)
Toisen sukupolven A7 esiteltiin Detroitin autonäyttelyssä tammikuussa 2018.
Shanghain autonäyttelyssä huhtikuussa 2021 esiteltiin ainoastaan Kiinan markkinoilla myytävä A7L, joka on muusta mallistosta poiketen sedan-korinen. A7L:n akseliväliä on pidennetty perusmallista 98 millimetrillä, mikä tekee siitä jopa pidemmän kuin suuremmassa A8-mallissa. Kokonaispituudeltaan A7L jää kuitenkin sitä lyhyemmäksi. vasen|pienoiskuva|Audi A7L
Robert Crumb
thumb|Crumbin ja hänen vaimonsa Aline Kominskyn yhdessä piirtämää sarjakuvaa (lähde: Päivi Perhonen, Like 1992) Robert Dennis Crumb (s. 30. elokuuta 1943 Philadelphia) on yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija. Crumb on underground-sarjakuvan tunnetuin nimi.
Ohiosta Kaliforniaan
1960-luvun puolivälissä Crumb asui Clevelandissa, Ohiossa. Siellä hän oli töissä American Greetings -yhtiössä postikorttien suunnittelijana. Hän sai julkaistua joitakin piirroksiaan underground-lehdissä. Tästä rohkaistuneena Crumb muutti 1967 San Franciscoon, Kaliforniaan, vaihtoehtoisen elämäntavan keskukseen.
Quite Universal Circuit Simulator
Quite Universal Circuit Simulator eli Qucs on avoimen lähdekoodin piirisimulointiohjelma. Ohjelmisto on julkistettu GNU GPL-lisenssin (General Public License) alaisuudessa.
Robert Crumb
Ohiosta Kaliforniaan
San Franciscossa Crumb julkaisi ensimmäisen numeron Zap Comix -lehteään 1968. Crumbin 1900-luvun alun yksityiskohtaista piirrostyyliä muistuttavat satiiriset kertomukset olivat julkeita niin asenteiltaan kuin seksuaalisväritteiseltä sisällöltäänkin, varsinkin sarjakuvalehden sisältönä.
Crumb veti vaikutuspiiriinsä joukon muita taiteilijoita, joita kiinnosti mahdollisuus julkaista töitään vaihtoehtoisessa sarjakuvalehdessä. Heitä olivat Spain Rodriguez, Rick Griffin, S. Clay Wilson, Victor Moscoso, Robert Williams, Harvey Kurtzman ja Gilbert Shelton.
Zap, East Village Other, OZ, Gothic Blimp Works, Motor City, Yellow Dog sekä monet muut sarjakuvalehdet ja vastakulttuurijulkaisut tekivät tunnetuiksi Crumbin luomia hahmoja, joista tuli suorastaan vaihtoehtokulttuurin iskukuvia ja ikoneita. Tunnetuimmat Crumbin hahmoista ovat Herra Luonnollinen (Mr. Natural) ja Fritz-kissa (Fritz the Cat). Crumb saavutti nopeasti suuren suosion ja myös hänestä itsestään tuli vastakulttuurin tunnettu edustaja, joka ei suostunut kaupallistamaan töitään. Hänen luomansa Keep on Truckin’ -fraasi ja -juliste ovat osa Yhdysvaltain 1960-luvun vastakulttuurin kuvastoa. Crumb on joutunut käymään monta oikeudenkäyntiä tämän työnsä puolesta, viimeksi Amazon.comia vastaan.
Janis Joplin, Crumbin ystävä, palkkasi hänet laatimaan kannen yhtyeensä levylle Cheap Thrills. Crumb kieltäytyi myöhemmin tekemästä levynkantta The Rolling Stonesille, koska inhosi yhtyeen musiikkia.
Ohjaaja Ralph Bakshi teki Crumbin sarjakuvahahmoon perustuvan kokoillan animaatioelokuvan Fritz, kova kolli (1972). Se oli ensimmäinen piirretty elokuva, joka sai Yhdysvalloissa luokituksen ”X”, K-18. Elokuvasta tuli kassamenestys. Crumb oli siihen kuitenkin niin tyytymätön, että hän tappoi Fritz-kissan sarjakuvassaan – strutsityttö iskee elostelevaa elokuvatähtikissaa jääpiikillä päähän. Sen jälkeen Crumb ei ole luovuttanut hahmojensa elokuvaoikeuksia.
1980-luvun alussa Crumb perusti Fantagraphicsin Weirdo-antologialehden, jota hän myös aluksi toimitti (numerot 1–9).
Tyyli
Robert Crumbin piirrostyyli on saanut vaikutteita varhaisesta sarjakuvasta. Hän esikuviaan ovat olleet Billy De Beck (Kalle Kehveli), C. E. Brock (kirjan kuvittaja), Gene Ahernin sarjakuvat, George Baker (Sad Sack), 1930-luvun Merrie Melodies -animaatioiden hahmot, Sidney Smith (The Gumps), Rube Goldberg, E. C. Segar (Kippari-Kalle) ja Bud Fisher (Matti Mainio ja Jussi Juonio). Crumb on maininnut, että Carl Barks ja John Stanley ovat vaikuttaneet hänen kerrontatekniikkaansa, kuten myös sarjakuvataiteilija ja Mad-lehden perustajiin kuulunut Harvey Kurtzman.
Sisällöllisesti Crumbin tyyliin kuuluivat etenkin nuorempana räävittömyys, fantasiamaisuus, perverssit seksuaaliset mieltymykset ja auktoriteettien pilkkaaminen. Myöhemmin Crumb on muuttanut tyyliään hieman sovinnaisemmaksi tai ainakin rauhallisemmaksi ja ironisemmaksi, vaikkakin seksuaalisuus on säilynyt vahvana elementtinä.
Crumbin vuonna 2009 ilmestynyttä Ensimmäisen Mooseksen kirjan eli Genesiksen sarjakuvasovitusta on pidetty jopa yllättävän maltillisena. Teoksen tekstit ovat uskollisia virallisille Raamattu-käännöksille. Crumbin mukaan ”Genesiksestä ei tarvinnut tehdä satiiria. Se on niin outo itsessään.” Hän ei halunnut pilkata teoksellaan, ja muun muassa vältti avointa seksin kuvaamista. Crumb piirsi 220-sivuista albumia neljä vuotta. Genesis-albumin suomennos julkaistiin helmikuussa 2010.
Henkilö
Crumb sai lapsuudessaan tiukan katolilaisen kasvatuksen, mutta nykyään hän määrittelee itsensä agnostikoksi.
Crumb on piirtänyt ystävänsä Harvey Pekarin omaelämäkerronnalliseen sarjakuvalehteen American Splendor. Sarjakuvasta tehtiin samanniminen elokuva, jossa Robert Crumbia näytteli James Urbaniak. Sekä Crumb että Pekar ovat intohimoisia vanhojen savikiekkojen keräilijöitä. Näitä tarinoita on julkaistu suomeksi albumissa Bob & Harv -sarjakuvia vuonna 1997.
Crumbin läheinen ystävä Terry Zwigoff ohjasi 1994 Crumb-dokumentin, jossa kuvattiin Crumbin perhe-elämää ja hänen kahta mielenterveysongelmista kärsivää veljeään.
1990-luvun puolivälissä Crumb osti Etelä-Ranskasta (Sauve, Languedoc-Roussillon) pienen talon. Kaupan hän rahoitti myymällä kuusi luonnosvihkoaan. Hän muutti taloon vaimonsa (Aline Kominsky-Crumb) ja tyttärensä (Sophie Crumb), nykyisin kaikki sarjakuvataiteilijoita, kanssa.
Bibliografia
Crumbin sarjakuvia on julkaistu Suomessa runsaasti sarjakuvalehdissä Jymy ja Huuli.
Denatonium
Denatonium, tavallisimmin denatoniumbentsoaatti on kitkerin tunnetuista kemiallisista yhdisteistä. Aistimisen raja on 0,05 ppm bentsoaattina. Aine löydettiin vuonna 1958 ja se rekisteröitiin tavaramerkkinä Bitrex. Laimennettuna määrään 10 ppm se on useimmille ihmisille liian kitkerää nautittavaksi. Denatoniumsuoloja käytetään tekemään vaarallinen, mutta hyvältä maistuva tuote liian kitkeräksi nautittavaksi. Denatoniumia käytetään alkoholin denaturoinnissa (sitä käytetään 2 grammaa / 100 litraa etanolia), pakkasnesteissä, kynsien pureskelun estoaineissa, eläinten karkoteaineena, nestesaippuassa ja shampoossa sekä muovailuvahassa ja rotanmyrkyssä. Sen ei tiedetä aiheuttavan mitään pitkäaikaisia terveysvaikutuksia.
B6-vitamiini
B6-vitamiinilla tarkoitetaan erilaisia 5-(hydroksimetyyli)-3-pyridinolin johdannaisia, jotka ovat elämän kannalta välttämättömiä ihmisille ja kaikille muille tunnetuille eliöille. Monet kasvit ja mikrobit tuottavat näitä aineita. Ihmiset tai mitkään muut eläimet taas eivät pysty valmistamaan niitä, joten ne ovat niille vitamiineja ja niiden tulee saada näitä aineita ravinnosta. Märehtijöiden pötsimikrobit tosin usein tuottavat B6-vitamiinia kylliksi eläimen tarpeeseen.
Ihmisillä B6-vitamiinin liian vähäinen saanti on harvinaista, sillä sitä on kylliksi useimmissa ruuissa. Suomen valtion ravitsemusneuvottelukunnan saantisuositus on noin 1 milligramma B6-vitamiinia per vuorokausi (mg/vrk). Vitamiinia voi saada liikaa lisäravintoaineista. Lisien useita kuukausia kestävä käyttö noin 500 mg/vrk annoksin voi johtaa muun muassa hermostoperäisiin kipuihin, epätavallisiin tuntemuksiin iholla ja liikkumisvaikeuksiin. Luonnosta löytyvät B6-vitamiinina toimivat isomeerit eli vitameerit ovat pyridoksaali (aldehydi), pyridoksiini (alkoholi), pyridoksamiini (amiini) ja näiden 5'-fosfaatit, joissa 5-OH-ryhmään on sitoutunut fosfaatti. Näitä on ruuissa ja syötynä ne muuntuvat ihmiskehossa fosfaatin sitovaksi pyridoksaali-5'-fosfaatiksi eli PLP:ksi. PLP sitoutuu tiettyihin entsyymeihin entsyymitoiminnan kannalta pakollisena osana, joko koentsyyminä tai prosteettisena ryhmänä. Vuonna 2019 eliöissä tunnettiin yli 190 eri entsyymityyppiä, joissa PLP on toiminnallisena osana.
Alex McCarthy
pienoiskuva|Alex McCarthy huhtikuussa 2018. Alex Simon McCarthy (s. 3. joulukuuta 1989 Guildford) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän edustaa Englannin mestaruussarjassa pelaavaa Southamptonia.
McCarthy edusti vuoteen 2014 saakka Readingia mutta pelasi myös lainalla useissa joukkueissa, muun muassa Yeovil Townissa, Leeds Unitedissa ja Ipswich Townissa. Kauden 2014–2015 hän pelasi Queens Park Rangersissa ja kauden 2015–2016 Crystal Palacessa. Kesällä 2016 hän siirtyi Southamptoniin.
McCarthy pelasi Englannin Valioliigassa ensimmäiset 13 otteluaan kaudella 2012–2013 Readingin joukkueessa. Kaudella 2014–2015 hän pelasi QPR:ssä kolme ja seuraavalla kaudella Crystal Palacessa seitsemän valioliigaottelua. Southamptonissa hän pääsi pelaamaan Valioliigaa ensimmäisen kerran kaudella 2017–2018, jolloin hän oli kentällä 18 ottelussa. Kaudella 2018–2019 hän pelasi 25 valioliigaottelua ja seuraavien neljän kauden aikana järjestyksessään 28, 30, 17 ja kuusi ottelua.
McCarthy pelasi Englannin alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa kolme ottelua vuosina 2010–2011. Englannin A-maajoukkueessa hän pelasi marraskuussa 2018 toisen puoliajan ystävyysottelussa Yhdysvaltoja vastaan.
12 Stones
12 Stones on kristillinen post-grunge-yhtye, joka on julkaissut neljä albumia. Ensimmäinen levy oli nimeltään 12 Stones, ja se julkaistiin vuonna 2002. Heidän toinen levynsä Potter's Field julkaistiin vuonna 2004. Kolmas levy "Anthem For The Underdog" julkaistiin vuonna 2007. Neljäs levy, "Beneath the Scars" alun perin meinattiin julkaista 2011, mutta julkaisua viivästytettiin monta kertaa. Levy lopulta julkaistiin 2012 toukokuussa. Se lopulta julkaistiin vuonna 2012 Viides levy "Picture Perfect" julkaistiin 2017. 12 Stones on myös julkaissut kappaleen "Let Go", joka kuullaan elokuvan Daredevil soundtrackillä. Laulaja Paul McCoy on myös mukana Evanescencen singlellä "Bring Me to Life".
Atte Reunanen
Atte Reunanen (s. 1999) on suomalainen näyttelijä ja muusikko. Reunanen on näytellyt elokuvissa, televisiosarjoissa ja teatterissa.
Euroopan vapaakauppajärjestö
Euroopan vapaakauppajärjestö eli EFTA on valtioiden välistä vapaakauppaa edistävä kansainvälinen järjestö, johon kuuluvat nykyisin Islanti, Liechtenstein, Norja ja Sveitsi. EFTA ja Euroopan unioni (EU) muodostavat yhdessä Euroopan talousalueen (ETA), johon Sveitsi ei kuulu.
Historia
EFTA perustettiin alun perin Yhdistyneen kuningaskunnan johdolla vastavedoksi EEC:lle, josta myöhemmin kehittyi EU. Britannian sen aikainen Konservatiivipuolueen johto vastusti Euroopan yhdentymiskehitystä, joka näytti johtavan ylikansallisten instituutioiden pikemminkin kuin vain maiden välisen yhteistyön suuntaan. Toisaalta Ranska ei halunnut Britanniaa EEC:hen. EFTAn oli tarkoitus olla löyhempi yhteisö ja sen toimialan rajoittua vain vapaakauppaan ilman poliittisempia ulottuvuuksia.
EFTAn perustivat Britannia, Norja, Itävalta, Portugali, Ruotsi, Sveitsi ja Tanska vuonna 1960. Islanti liittyi EFTAan vuonna 1970.
Valdemar Melanko
Valdemar (Waldemar) Melanko (12. heinäkuuta 1939 Viipuri – 13. kesäkuuta 2022 Helsinki ) oli suomalainen virkamies, kääntäjä ja kirjailija. Päätyönsä hän teki Neuvostoliittoinstituutin ja sittemmin Venäjän ja Itä-Euroopan instituutin johtajana vuodesta 1985 vuoteen 2003. Hän on myös toiminut kansainvälisissä idäntutkimukseen liittyvissä yhteisöissä, kuten ICCEES:ssä. Melanko on myös kirjoittanut useita teoksia: romaani Virkamies ja kuolema ilmestyi vuonna 1987 ja suomalaisen homokulttuurin historiaa valottava tietokirja Puistohomot vuonna 2012. Hän on myös osallistunut useiden tieteellisten ja muiden julkaisujen toimittamiseen sekä kääntänyt teoksia suomen ja venäjän kielten välillä, muun muassa Anton Tšehovin teoksen Sahalin venäjästä suomeen vuonna 1972. Hän on kirjoittanut myös sukunsa, Viipurin Sergejeffin kauppiassuvun, historiasta.
Melanko opiskeli 1960-luvulla Helsingin yliopistossa taidehistoriaa, josta hän kirjoitti gradunsa vuonna 1970. Tuolloin hän osallistui myös radikaalin opiskelijaliikkeen toimintaan ja oli yksi Ylioppilaslehden ”valtausnumeron” päätoimittajista vuonna 1969. Jo tuolloin hän oli alkanut havainnoida helsinkiläisten homoseksuaalien liikehdintää. Idean tutkimukseen hän kertoo saaneensa Tšehovin teoksista.
Melanko on myös näytellyt televisiosarjassa Uskottu mies.
Migraatio
Migraatio tarkoittaa seuraavia asioita:
Tommi Kivistö
Tommi Petteri Kivistö (s. 7. kesäkuuta 1991 Vantaa) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa SM-liigajoukkue Oulun Kärpissä.
Seuraura
Kivistö on Tikkurilan Jää-Veikkojen kasvatti, mutta siirtyi jo varhain juniori-ikäisenä Jokereihin. Hän voitti joukkueessa C-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2006, C-nuorten pronssia vuonna 2007 ja B-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2008. Kaudeksi 2008–2009 Kivistö siirtyi Pohjois-Amerikkaan WHL-juniorisarjaan Red Deer Rebelsiin, joka oli varannut hänet CHL:n varaustilaisuuden kuudentena pelaajana kesällä 2008. Kivistö aloitti kautensa varsin vahvasti ja hänestä odotettiin parhaimmillaan jopa ensimmäisen kierroksen varausta kesälle 2009, josta kertoi myös Kivistön valinta CHL Top Prospects Gameen. Kevätkaudella hänen esityksensä kuitenkin heikkenivät huomattavasti ja Kivistön kurssi putosi tulevaa varaustilaisuutta ajatellen.