cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Monsp Records
Monsp Records on vuonna 1997 perustettu suomalainen levy-yhtiö, joka keskittyy pääasiassa suomenkieliseen rap-musiikkiin. Monspin toimitusjohtaja ja omistaja oli alun perin Keijo "Kepe" Kiiskinen. Toukokuussa 2019 Kiiskinen myi Monsp Recordsin liiketoiminnan ja katalogin Warner Music Finlandille ja saman vuoden syksynä Monsp Recordsin rinnalle perustettiin myös Monsp Live -ohjelmatoimisto. Helmikuussa 2020 Monspin uudeksi A&R:ksi nimitettiin YleX:n musiikkitoimittajana tunnettu Ida Karimaa, kun Kiiskinen vetäytyi tehtävästään syrjään vuoden aikana.
Vuonna 2011 Monsp palkittiin opetus- ja kulttuuriministeriön Suomi-palkinnolla. Tunnustuksen perusteluissa yhtiötä kutsuttiin merkittävimmäksi suomenkielisen hip hopin julkaisijaksi ja väitettiin, ettei suomirap olisi koskaan kehittynyt tasolleen ilman Keijo Kiiskistä. Seuraavana vuonna Monsp voitti Musiikki & Media --tapahtumassa Vuoden indielevy-yhtiön palkinnon. Monspin artistit ovat saaneet myös monia Femma-ehdokkuuksia sekä muutaman Emma-ehdokkuuden (mm. JVG, Kube, Atomirotta).
Kiiskinen keksi nimen Monsp, kun hän kysyi Stupido Recordsilta neuvoa levy-yhtiön perustamisessa kirjeellä, jonka kappaleet alkoivat kirjaimilla M, O, N, S ja P.
Myynti
Monspin ensimmäinen kultalevy oli Jare & VilleGalle -duon debyyttialbumi Mustaa kultaa (2011). Ensimmäiset platinalevynsä yhtiö sai vuonna 2014, kun Mustaa kultaa ja sitä seurannut jvg.fi ylittivät rajan. Sen jälkeen platinaa ovat saaneet yhtiön artisteista mm. Karri Koira, Kube, Atomirotta ja Ruger Hauer. Kultalevyillä palkittuja julkaisuja Monspilla on vuoden 2020 lopulla n. 50 kappaletta.
Monspin albumeista moni on noussut Suomen viralliselle albumilistalle, ja niistä viisi listan ykköseksi: JVG:n Mustaa kultaa (2011) ja jvg.fi (2012), Eevil Stöön ja Koksukoon Fuck Vivaldi (2012), MNTTT:n (Aztra & Eevil Stöö) Menetetyt (2014) sekä Tuuttimörön Kromihammas (2016).
Monsp muiden yritysten toiminnassa
pienoiskuva|Monsp Recordsin logo 1997-2020 Monsp omisti puolet keikkamyyntiin keskittyneestä Ramin Välitys -osakeyhtiöstä, jonka alla toimivat tällöin myös Överdog-levymerkki ja Katin Tavara -nettikauppa. Ramin Välityksen toinen osakas on Mikko Kuoppalan (Pyhimys) omistama Yellowmic. Yellowmicin toimitusjohtaja Kuoppala on ollut myös Ramin Välityksen toimitusjohtaja yhtiön perustamisesta 2009 alkaen. Ramin Välityksen perustamisen myötä Monspin ja Yellowmicin, jo aiemmin alkanut, yhteistyö tiivistyi. Yellowmicin artisteja siirtyi Monspille ja yhtiön oma julkaisutoiminta väheni. Vuoden 2017 tammikuussa Katin Tavara ja Ramin Välitys fuusioituivat yhdessä All Day Agencyksi.
Lihamyrsky-osakeyhtiö on Rudy Kulmalan (Ruudolf) johtama levy-yhtiö, jossa Monsp on vähemmistöosakkaana.
Kesällä 2015 Monsp osti Joku Roti Records -levy-yhtiön äänite- ja videojulkaisujen oikeudet, ja vuodesta 2007 toiminut Joku Roti päätti toimintansa.
Katakombi on Eevil Stöön vuonna 2018 perustama levy-yhtiö, jonka osaomistajana Monspin ex-toimitusjohtaja Kiiskinen myös toimii.
Monspin alaisuudessa toimi myös Musiikin Digitaalinen Jakelu -palvelu, joka nimensä mukaisesti jakelee omakustanteisten artistien sekä pienlevy-yhtiöiden julkaisuja digialustoille ja toimii nykyään Lahy Palvelut -osakeyhtiön alla.
Artistit
Levy-yhtiön artistit 30.7.2022
Jokke Kangaskorpi
Jokke Kangaskorpi oli suomalainen jalkapalloilija.
Kangaskorpi nousi jo varhain nuorten maajoukkueisiin. Hän pelasi kaikkiaan 31 poikien ja 24 nuorten maaottelua. Kangaskorpi valittiin 1987 vuoden lupaavimmaksi poikapelaajaksi Suomessa. Suomen A-maajoukkueeseen Kangaskorpi nousi 1994 ja hän pelasi uransa aikana 11 maaottelua.
Myös Jokke Kangaskorven veli Juuso Kangaskorpi on pelannut Suomen A-maajoukkueessa ja poikamaajoukkueissa.
Kangaskorpi kuoli 37-vuotiaana 1. toukokuuta 2009.
Psykedeelinen rock
Psykedeelinen rock on 1960-luvun puolivälin jälkeen syntynyt psykedeliakulttuurinen rockmusiikin tyyli, jossa tavoiteltiin tietoisesti uudenlaisia psykedeelisiä eli ”tajuntaa laajentavia” säveliä ja mielikuvia. Sen tuleminen ajoittui hippiliikkeen leviämisen yhteyteen. Tyylisuunnan uranuurtajina voidaan mainita The Beatles, The Doors, The Byrds, The Yardbirds, Pink Floyd sekä The Mothers of Invention. Lukuisat yhtyeet Englannissa ja Yhdysvalloissa seurasivat esimerkkiä ja levyttivät psykedeelistä rockia. Tyylisuunnan suosion huippu kääntyi laskuun vuoden 1968 aikana. Se hiipui lähes kokonaan 1970-luvulle tultaessa, mutta ehti vaikuttaa muun muassa heavy metalin ja progressiivisen rockin syntyyn. 1980-luvun alusta lähtien psykedeelinen rock on ajoittain tullut uudelleen muotiin.
Psykedeelisen rockin tunnusmerkit
Psykedeelinen rock ei ole kovin selvästi määriteltävä tyylilaji, mutta 1960-luvulla sen tyypillisiä piirteitä olivat muun muassa
Psykedeelisessä rockissa oli usein mukana myös muille 1960-luvun popmusiikin suuntauksille tyypillisiä aineksia, kuten folk rockista muistuttavaa moniäänistä laulantaa. Toisinaan keskeisessä osassa olivat myös Hammond-urut tai erilaiset efektilaitteet, kuten kitaran wah-wah-pedaali.
thumb|1980-luvun lopulla perustetun brittiyhtye [[Porcupine Treen musiikissa on psykedeelisiä aineksia.]] 1970-luvulta lähtien on alettu puhua space rockista, mikä kuvaa paremmin psykedeelisen rockin nykytilaa. Sen tyypillisiä edustajia ovat muun muassa Hawkwind, Ozric Tentacles, Gong, Hidria Spacefolk, Porcupine Tree ja Kingston Wall. Nykyään sen tunnusmerkeiksi voisi lukea seuraavia piirteitä:
Psykedeelinen rock ja hippiliike
Psykedeelinen rock liitetään usein hippikulttuuriin. Tämä ei tarkoita, että artistit itse olisivat välttämättä olleet hippejä tai pitäneet itseään sellaisina. Myös esimerkiksi folkmusiikki oli hyvin tärkeä, mahdollisesti psykedeelistä rockia tärkeämpi musiikintyyli hippien keskuudessa. Psykedeelit liittyvät psykedeeliseen rockiin tajunnan laajentamisen ajatuksen kautta, mutta niiden osuutta on helppo liioitella eivätkä ne ole mitenkään välttämättömiä itse musiikin tekemisen tai esittämisen kannalta. Monet yhtyeet alkoivat levyttää psykedeelista rockia alan uranuurtajien vanavedessä vailla omakohtaisia huumekokeiluja. Tämä musiikkityyli tunnetaan myös acid rockin nimellä.
Varhaisia levytyksiä
Vuonna 1963 newyorkilainen folkmuusikko Peter Stampfel kertoi olleensa ensimmäinen lauluntekijä, joka käytti musiikkikappaleessa sanaa ”psykedelia”. Laulu oli nimeltään ”Hesitation Blues”. Vuotta myöhemmin Bob Dylan sanoitti kappaleen ”Mr. Tambourine Man”, jonka sisältö yhdistettiin huumausaineiden käyttöön. Varhaisen psykedeelisen popmusiikin edelläkävijöinä Britteinsaarilla voidaan mainita The Beatles, jonka vuonna 1965 joulukuussa ilmestyneellä Rubber Soul -albumilla oleva ”Norwegian Wood” ennakoi tulevien vuosien hippien elämänfilosofiaa. Soittimien joukkoon lisätty sitar täydensi vaikutelmaa.
Keväällä 1966 yhdysvaltalaisen The Byrds -yhtyeen huumausaineiden käyttöön yhdistetty kappale ”Eight Miles High” joutui sisältönsä vuoksi soittokieltoon monilla radioasemilla. . Brittiläisen The Yardbirdsin vuoden 1966 singlet ”Shapes of Things”, ”Over, Under, Sideways, Down” ja ”Happenings Ten Years Time Ago” voidaan luokitella myös psykedeelisen rockin varhaisiin kappaleisiin. The Rolling Stonesin singlemenestykset ”19th Nervous Breakdown” ja ”Paint It, Black” hyödynsivät samaa tyylisuuntaa. Samana vuonna julkaistulla The Beatlesin Revolver-albumilla oli vallalla selvästi havaittava psykedeelinen tyyli. Tästä hyvänä esimerkkinä John Lennonin ideoima levyn päätöskappale ”Tomorrow Never Knows”, jonka sisältämät monenmoiset ääniefektit saatiin aikaan Abbey Roadin studioiden uudella teknisellä kalustolla. Kappaleen alku oli suora lainaus Timothy Learyn kirjasta Psychedelic Experience: ”Epäilyksen hetkellä sulje mielesi, rentoudu ja anna virran viedä.”
Psykedeelisten soundien tavoittelu saattoi parhaimmillaan viedä määrättömästi aikaa ja rahaa. Yhdysvaltalaisen Beach Boysin miljoonia kappaleita myynyt single ”Good Vibrations” kärsi valmistumisvaikeuksia lähes puolen vuoden ajan, kun yhtyeen nokkamies Brian Wilson valmisteli levytystä neljässä eri studiossa. Nerouden ja hulluuden välimaastoissa samoillut Wilson saattoi ahdistuneimpina hetkinään laittaa hyllytettäväksi koko työlään projektin. Lopulta levy julkaistiin lokakuussa 1966. Kaikkiaan 50 000 dollaria maksanut levytys oli täynnä erilaisia soittimia kuten harppu, sello, klarinetti ja fuzz-basso sekä kauhuelokuvissa käytetty Theremin, jolla saatiin aikaan vaikuttavia tehosteita. Lopputulos vakuutti myös kuuntelijat. Singleä myytiin maailmalla miljoonia kappaleita ja musiikkikriitikoiden valintoihin perustuva verkkosivusto Acclaimed Music on nostanut ”Good Vibrationsin” maailman kolmanneksi parhaaksi pop-lauluksi.
Human-Be-In Yhdysvalloissa
Beatlesin ja Beach Boysin lauluilla oli vahva vaikutus seuraavien vuosien lukuisiin musiikillisiin kokeiluihin. Uudenlainen tapa käsitellä ääntä nykyaikaisissa levytysstudioissa mahdollisti sen, että pop-yhtyeet pääsivät toteuttamaan musiikillisia visioitaan. Yhdysvalloissa psykedeelisen rockin kehto vuosina 1966–1968 oli San Francisco ja varsinkin Haight-Ashburyn lähiympäristö, joka tunnetaan Yhdysvaltain hippiliikkeen keskuksena. Seutu oli jo vuosikausia toiminut erilaisten taiteilijakommuunien ja alakulttuurien keskeisenä paikkana. Huumeiden helppo saatavuus, lisääntynyt poliittinen levottomuus ja taustalla vaaninut Vietnamin sota olivat tuoneet jo aiemmin muualta tulleita nuoria San Franciscon Hight Ashburyyn. Vaikka LSD:n käyttö kiellettiin vuonna 1966 Kalifornian osavaltion alueella, ei kieltolailla ollut suurtakaan merkitystä. Markkinoille työntyvät halvemmat amfetamiinin johdannaiset syrjäyttivät LSD:n.
Tammikuussa 1967 San Franciscossa Golden Gaten sillan viereisessä puistossa pidettiin Human-Be-In-nimellä tunnettu ulkoilmakonsertti. Myös ”Heimojen kokoontumiseksi” kutsuttu musiikkitapahtuma veti paikalle joidenkin arvioiden mukaan 30 000 nuorta. Konsertissa ilmaiset huumenäytteet kiersivät kädestä toiseen. Paikalla esiintyivät muun muassa Jefferson Airplane ja Grateful Dead, joista tuli psykedeelisen rockin keulakuvia.
Technicolour Dream Englannissa
thumb|Technicolour Dream pidettiin Lontoon [[Alexandra Palacessa.]] Euroopassa psykedeelisen rockin keskuspaikaksi tuli Lontoo. Alexandra Palacessa huhtikuussa 1967 järjestetty 14-tuntinen ”Technicolour Dream” -tilaisuus oli Englannissa tapahtuneen psykedeelisen liikkeen suurin voimannäyttö. Suureen ruusuikkunaan heijastetut moniväriset psykedeeliset kuviot loivat aikakauteen sopivan surrealistisen tunnelman. Tilaisuuden yhteydessä 40 yhtyettä esitti kokeellista materiaaliaan. Pink Floydin ohella laajempaan julkisuuteen nousivat uusina musiikintekijöinä The Crazy World of Arthur Brown, The Move, Soft Machine ja Tomorrow. Tapahtuma keräsi 10 000 kuulijaa.
Psykedeelinen vallankumous
thumb|160px|Syd Barrett oli Pink Floydin psykedeelisen kauden keulakuva Human-Be-In-tapahtuman ja Technicolour Dreamin myötävaikutuksella psykedeelinen rock nousi suureen kukoistukseen kesän 1967 aikana. Monet lajityypin merkittävimmät albumit kuten Pink Floydin The Piper at the Gates of Dawn, The Doorsin debyyttialbumi, Creamin Disraeli Gears ja Jefferson Airplanen Surrealistic Pillow syntyivät kyseisenä vuonna. Beatlesilla tämän aikakauden ylistetty saavutus oli albumi Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band, jonka ilmestyminen kesällä 1967 oli merkittävä tapaus koko popmusiikin historiassa. Vaikka levy ei sisältänyt kovinkaan montaa psykedeelisen rockin tunnuspiirteet täyttävää laulua, on sitä yleisesti pidetty tämän tyylisuunnan edustajana. Aiemmin samana vuonna julkaistu single ”Strawberry Fields Forever”, joka oli alusta loppuun John Lennonin käsialaa, täytti sen sijaan kaikki psykedeelisen suuntauksen kriteerit. Saman lajin merkittäviin kappaleisiin lukeutuu myös Jimi Hendrixin single ”Purple Haze”, jonka Q Magazine -lehti valitsi vuonna 2005 maailman parhaaksi kitarakappaleeksi. Sama lehti listasi Hendrixin vuonna 1968 julkaistun LP-levyn Electric Ladylandin niin ikään ykköseksi psykedeelisten albumien sarjassa.
Kansainväliseen suosio saavutti myös Jefferson Airplanen. Päävokalistin Grace Slickin energinen tulkinta teki ”rakkauden kesänä” 1967 singlestä ”Somebody To Love” tunnetun ympäri maailmaa. Yhtyeen toinen single ”White Rabbit” yhdisti huumeet lastenkirjaan Liisan seikkailut ihmemaassa. Sanoitus herätti keskustelua, ja kappale samaistettiin myöhemmin huumekulttuuriin. The Doors räjäytti itsensä musiikkikansan tietoisuuteen kesällä 1967 kappaleellaan Light My Fire. Levytys nousi viikkokausiksi Billboardin listan myydyimmäksi singleksi ja teki vokalisti Jim Morrisonista nopeasti kansainvälisesti suositun. Monet brittiläiset tulokkaat kuten The Move ja Traffic, nousivat psykedeelisen aallon harjalla suoraan huipulle. Moven debyyttisingle "Night of Fear" kapusi brittilistoilla toiseksi ja Trafficin ”Hole in my Shoe” valtasi saman paikan myöhemmin samana vuonna. Psykedeelisen rockin eräänä taidonnäytteenä voidaan pitää myös Small Facesin menestyneintä singleä ”Itchycoo Park”, joka toi mukanaan myöhemmin monilla levyillä käytetyt tuulitunneliefektit. thumb|right|Cream Aikakauden erään suosikin, The Whon, kuuluisin psykedeelinen laulu oli ”I Can See for Miles” albumilta Who Sell Out. Kappale julkaistiin singlenä, joka menestyi hyvin ympäri maailmaa. Samalta albumilta löytyi myös toinen vahva psykedeelinen esitys ”Armenia City in the Sky”, jonka tarjoama tuokiokuva johdatti kuulijansa fantasioiden metropoliin. Useita vuosikymmeniä kestäneen uran luonut Status Quo nousi suosioon psykedeelisellä laulullaan ”Pictures of Matchstick Men”. Jopa Tamla Motownin levymerkin mustat artistit tekivät psykedeelisiä levytyksiä. Näistä tunnetuimpia oli Diana Ross and The Supremesin esittämä ”Reflections”, jonka menestys oli maailmanlaajuinen.
Psykedeelinen vallankumous veti mukanaan myös The Animals -yhtyeen Eric Burdonin, Small Facesin, Pretty Thingsin ja The Zombiesin. Yksittäisistä kappaleista maininnan arvoinen on Eric Burdonin laulama, sodan mielettömyyttä kuvaava kappale ”Sky Pilot”, jossa säkkipilli-orkesteri yhtyy sotimista ja lentokoneiden ääniä jäljittelevien efektien muodostamaan äänimaailmaan.
Psykedeelisen aallon hiipuminen
Osa niin vanhoista kuin uusistakin yhtyeistä luopui tästä tyylilajista nopeasti, sillä kaikkien kohdalla levytykset eivät olleet odotusten mukaisia. Eräs tällainen on The Rolling Stonesin joulukuussa 1967 ilmestynyt albumi Their Satanic Majesties Request, joka ei saanut kiitosta sen enempää yleisöltä, kriitikoilta kuin yhtyeen omilta jäseniltäkään. Jälkeenpäin yhtyeen päävokalisti Mick Jagger myönsi, että heillä oli levyä tehdessään käytössään liikaa aikaa ja liian paljon huumeita.
Monet yhtyeet tekivät vain yhden suuren psykedeelisen hitin. Ohiolainen Lemon Pipers kävi Yhdysvaltain ykkösenä singlellään ”Green Tambourine”. Kappale itsessään muistutti psykedeelisesti viimeisteltyä purukumipoppia, ja yhtyeen suosio jäi lyhytaikaiseksi. Samoin kävi Strawberry Alarm Clockille, jonka ainoaksi hitiksi jäi heidän miljoonamyyntiin yltänyt psykedeelinen debyyttisinglensä ”Incense and Peppermints”. Chicagossa perustettu Amboy Dukes, johtomiehenään Ted Nugent, yhdisti psykedeelisiin kokeiluihinsa kitarariffin televisiosarjasta Bonanza ja nousi 1968 menestykseen kappaleella ”Journey To the Center of the Mind”.
Hippikulttuurin ja sen mukana tulleen psykedelian voimakas kaupallistuminen toi mukanaan lieveilmiöitä, joista alkoi nopeasti muodostua yhä suurempaa haittaa. Kovemmat huumeet, kuten amfetamiini, ja lisääntynyt väkivalta rockkonserteissa olivat osaltaan vaikuttamassa siihen, että hippiliike alkoi osoittaa hiipumisen merkkejä varsinkin kotimaassaan Yhdysvalloissa vuoden 1967 lopulla. San Franciscon Haight-Ashburyn kaltaisten kokoontumispaikkojen nuoriso hajaantui suuremman osan palatessa takaisin kotiin. thumb|right|Woodstockin musiikkifestivaalit olivat 1960-luvun lopun kuuluisin rocktapahtuma. Musiikkibisneksen käyttämä tapa repiä psykedeliasta irti kaikki mahdollinen kääntyi nopeasti alkuperäisideaa vastaan. Koko psykedeelinen aikakausi alkoi asteittain vajota menneisyyteen vuoden 1968 aikana. Rolling Stones palasi juurilleen yksinkertaisemman rockin pariin ja teki singlen ”Jumpin’ Jack Flash”. The Moody Bluesin, Procol Harumin ja Deep Purplen kaltaiset yhtyeet keskittyivät progressiivisen rockin tekemiseen. Psykedeelisen musiikin suosion sammuminen näkyi vuoden 1968 jälkimmäisellä puoliskolla lajin singlehittien puuttumisena listoilta. Harvat poikkeukset, joihin lukeutuivat Donovanin esittämä mystinen ”Hurdy Gurdy Man” ja The Crazy World of Arthur Brownin raivoisa ”Fire”, rakensivat siltoja tulevaisuuden musiikkiin. Hurdy Gurdy Man -albumin sessioon osallistuneet Jimmy Page ja John Paul Jones perustivat Led Zeppelinin. Brownin menestyskappale ja hänen lavashow'nsa visuaalisuus jättivät puolestaan jälkeensä vaikutteita, joita myöhemmin nähtiin muun muassa Alice Cooperin esiintymisessä.
Psykedeelinen aikakauden on katsottu päättyneen vuonna 1969 järjestettyihin Woodstockin musiikkifestivaaleihin. Lajin uranuurtajina toimineet artistit ja yhtyeet olivat joko palanneet juurilleen tai omaksuneet jonkin toisen musiikillisen tyylikeinon ilmaistakseen itseään. Tosin psykedeelinen musiikki ei kuollut kokonaan, vaan jatkoi pienessä mittakaavassa kulkuaan seuraaville vuosikymmenille.
Psykedeelisen rockin vaikutus
Psykedeelinen rock muodostaa populaarimusiikin historiassa linkin blues-rockin ja heavy metalin ja progressiivisen rockin välille. Heavyn pioneerit, kuten Black Sabbath, jatkoivat raskaan kitaravetoisen musiikin kehittelyä siitä mihin psykedeelinen rock jäi. Joissakin psykedeelisen rockin kappaleissa voi jo kuulla heavy metalia ennakoivia piirteitä. Samoin progressiivinen rock oli ilmiönä suoraa jatkoa psykedeelisen rockin kokeellisille kappaleille. Sellaisten albumien kuin Beach Boysin Pet Sounds, Frank Zappan ja The Mothers of Inventionin Freak Out! ja Beatlesin Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band katsotaan avanneen portit kokeelliselle lähestymistavalle, johon progressiivinen rock perustui.
Vahvoja psykedeelisen rockin sävyjä voidaan löytää myös 1970-luvun alussa Return to Foreverin tai The Mahavishnu Orchestran kaltaisten jazz-rock-fuusioyhtyeiden levyiltä.
Psykedeeliset piirteet palasivat rockmusiikkiin 1980-luvun alussa, jolloin eräät uuden aallon rockyhtyeet alkoivat soveltaa niitä musiikissaan. Yhdysvaltalaisen vaihtoehtorockin piirissä, erityisesti Los Angelesissa, kehittyi uuspsykedeelisen rockin suuntaus, joka tunnetaan nimellä ”Paisley Underground”. 1990-luvulla psykedeelisen rockin perintöä kierrätettiin muun muassa grungessa, brittipopissa ja trip hop -musiikissa. Kula Shakerin ja Ozric Tentaclesin kaltaisten 1990-luvun psykedeelisten rockyhtyeiden musiikki ei tietenkään tyyliltään ollut aivan samanlaista kuin 1960-luvulla, mutta sen kantava ajatus oli pitkälti yhtenevä 1960-luvun psykedeelisen rockin kanssa. Suomessa muun muassa yhtye Kingston Wall otti paljon vaikutteita psykedeelisestä rockista ja varsinkin Jimi Hendrixiltä.
Brittiläisten levykeräilijöiden laatimaan listaan sadasta merkittävämmästä psykedeelisestä levytyksestä mahtuu julkaisuja, jotka eivät ilmestyessään saavuttaneet suosiota, mutta ovat vuosikymmenien aikana päätyneet klassikoiksi. Eräs esimerkki on The Smoke -yhtyeen ”My Friend Jack”.
Esimerkkejä psykedeelisistä sanoituksista
''Picture yourself in a boat on a river, With tangerine trees and marmalade skies. Somebody calls you, you answer quite slowly, A girl with kaleidoscope eyes. Cellophane flowers of yellow and green, Towering over your head. Look for the girl with the sun in her eyes, And she’s gone. Lucy in the Sky with Diamonds.'' - John Lennon (The Beatles) kappaleessa ”Lucy in the Sky with Diamonds”
''Have you ever been to Electric Ladyland? The magic carpet waits for you, so don’t you be late. I wanna show you the different emotions, I wanna run to the sounds and motions. Electric woman waits for you and me. So it’s time we take a ride, we can cast all of your hang-ups over the seaside while we fly right over the love filled sea. Look up ahead, I see the loveland, soon you’ll understand.'' -Jimi Hendrix kappaleessa ”Have you ever been”
Sähköyksiköt
Sähköyksiköt ovat sähköön ja magnetismiin liittyvien suureiden mittayksiköitä. Nykyisin käytetään sähkösuureille SI-järjestelmän yksiköitä, joiden perusyksikkönä on sähkövirran yksikkö ampeeri. Aikaisemmin on varsinkin teoreettisessa fysiikassa käytetty paljon myös cgs-järjestelmää ja siihen pohjautuvaa Gaussin yksikköjärjestelmää.
SI-yksiköt
SI-järjestelmään kuuluu sähkösuureiden perusyksikkönä sähkövirran yksikkö ampeeri. Nykyisin se määritellään alkeisvarauksen avulla, jolle on kiinnitetty lukuarvo 1,602 176 634 · 10-19 kun yksikkönä on C eli ampeerisekunti.
Ampeerin sekä mekaanisten perusyksiköiden (metri, kilogramma ja sekunti) avulla on määritelty muiden sähkösuureiden yksiköt, joista seuraavilla on erityisnimi:
Sähköyksikköihin liittyvät läheisesti myös työn ja energian yksikkö joule (J) sekä tehon yksikkö watti (W). Sähköenergian kaupallisessa mittaamisessa käytetään yksikkönä yleisesti kilowattituntia, vaikka se oikeastaan ei ole SI-yksikkö. Yksi kilovattitunti on 3,6 megajoulea eli 3 600 000 J.
Historia
Kun metrijärjestelmä laadittiin Ranskassa 1700-luvun lopulla, sähköopin kehitys oli vielä siinä määrin alkuasteellaan, ettei järjestelmään alun perin katsottu tarvittavan sähkösuureiden yksiköitä. Tutkimuksen varhais­vaiheessa eri tutkijat ja teknikot käyttivät niille monia, yleensä itse jokseenkin mieli­valtaisesti määrittelemiään yksiköitä.
Cgs-järjestelmä ja Gaussin järjestelmä
Vuonna 1861 British Association for the Advancement of Science asetti toimikunnan laatimaan sähkösuureille yksikköjärjestelmä. Tämä toimikunta, jota johtivat James Clerk Maxwell ja William Thomson, laatikin cgs-järjestelmän, joka hyväksyttiin Pariisin kansainvälisissä sähkökongresseissa vuosina 1881 ja 1884. Siinä perusyksikköinä olivat senttimetri, gramma ja sekunti. Näiden avulla voitiin määritellä yksiköt muille mekaanisille ja myös sähköopillisille suureille. Useimmille sähkösuureille saatiin kuitenkin kaksi hyvin eri suuruista yksikköä riippuen siitä, käytettiinkö perustana sähkövarausten vai magneettinapojen välisiä voimavaikutuksia. Näin ollen oli olemassa erikseen sähköstaattiset ja sähkömagneettiset yksiköt.
Sähköstaattiset yksiköt määriteltiin Coulombin lain avulla. Sähköstaattinen varausyksikkö (franklin eli statcoulombi) oli varaus, joka vaikutti toiseen, yhden senttimetrin päässä olevaan yhtä suureen varaukseen 1 dynen voimalla. SI-yksiköissä tämä oli 3,33564 · 10−10 coulombia. Tähän perustuivat muiden suureiden yksiköt, joista tärkeimmät olivat:
Sähkömagneettisessa järjestelmässä käytettiin alkujaan lähtökohtana magneettista napavoimakkuutta, jonka yksikkö määriteltiin vastaavalla tavalla magneettiseen Coulombin lakiin perustuen. Yhden yksikön magneettinapa vaikutti toiseen 1 senttimetrin etäisyydellä olevaan yhtä voimakkaaseen magneettinapaan yhden dynen voimalla.
Sähkövirran yksikkö oli virta, joka kiertäessään yhden yksikön magneettinavan ympäri yhden senttimetrin säteisessä ympyräjohtimessa vaikuttaa tähän yhden dynen voimalla. Yhtäpitävästi tämä olisi kuitenkin voitu määritellä myös kahden yhdensuuntaisissa johtimissa kulkevan virran välisen voiman perusteella, joka Biot'n ja Savartin lain mukaan on kääntäen verrannollinen johtimien väliseen etäisyyteen. Jotta näin saatu yksikkö olisi yhtä suuri kuin edellä määritelty, on kuitenkin tätä lakia esittävässä yhtälössä
,
esiintyvälle kertoimelle k_1 annettava arvo 2. Näin saatiin muille suureille seuraavat yksiköt:
Sähköstaattinen ja sähkömagneettinen varausyksikkö olivat siis eri dimensiota ja hyvin eri suuruisia. Niiden suhteella oli nopeuden dimensio, ja suuruudeltaan se oli mittausten mukaan noin 3 · 1010 cm/s, sama kuin valonnopeus cgs-yksiköissä.
Nathan Meeker
Nathanial C. Meeker (12. heinäkuuta 1817 – 30. lokakuuta 1879) oli yhdysvaltalainen toimittaja, yrittäjä ja liittovaltion intiaaniasiamies. Viimeksi mainittu työ koitui hänen kohtalokseen, kun joukko vanhan elämäntapansa puolesta protestoivia ute-intiaaneja tarttui aseisiin ja osallistui tapahtumasarjaan, joka myöhemmin on tullut tunnetuksi Meekerin verilöylynä.
Sähköyksiköt
Cgs-järjestelmä ja Gaussin järjestelmä
Molemmissa järjestelmissä oli työn ja energian yksikkönä ergi 1 erg = 1 g cm2/s2 (= 10−7 J) ja tehon yksikkönä yksi ergi sekunnissa = 1 erg = 1 g cm2/s3 (= 10−7 W).
Nathan Meeker
Taustat
Vuonna 1870 joukko näkyviä kansalaisia Chicagosta matkusti pohjoiseen Coloradoon tarkoituksenaan perustaa uusi kaupunki. He kutsuivat tulevaa asuinpaikkaansa nimellä "Chicago-Colorado"-siirtokunta, ja myivät jäsenyyksiä tulevaan kaupunkiin. Kun Coloradosta 1876 tuli Yhdysvaltain osavaltio alkoivat sen asukkaat laajentaa kaivostoimintaa kohti länttä. Täällä sijaitseva utien Wind riverin reservaatti herätti asukkaissa kielteisiä mielipiteitä, ja yhteishenki nousi nopeasti intiaaneja vastaan.
Liittovaltion hallitus nimitti Meekerin utien intiaaniasiamieheksi. Hän aloitti työnsä keväällä 1878, ja hänen tärkein tehtävänsä oli vieroittaa utet heidän vanhasta elämäntyylistään ratsastavina metsästäjinä ja kouluttaa heistä maanviljelijöitä. Meeker suunnitteli myös poliisivoimien perustamista utien keskuuteen, koska uskoi tämäntyylisen käytäntömallin rauhoittavan reservaatissa mahdollisesti puhkeavia erimielisyyksiä. Hevosten kasvatukseen ja biisoninmetsästykseen tottuneet utet eivät pitäneet Meekerin pyrkimyksistä tehdä heistä valkoisten tavoin eläviä farmareita. Coloradon asukkaat lisäsivät utien tukalaa asemaa, ja syyttivät heitä erilaisista rikoksista, usein ilman perusteita. Julkisuudessa esiin noussut poliittinen slogan "utien täytyy mennä" sai taakseen yhä suuremmat määrät Coloradon asukkaista. Meeker oli itse yksi iskulauseen takana seisovista ja kertoi uteille, että maa ei ollut heidän, vaan kuului Yhdysvaltain hallitukselle. Tämä sai utet raivoihinsa. Kun valkoinen työmies ilmestyi muokkaamaan pelloiksi parhaita laidunmaita tarttui joukko nuoria sotureita aseisiin. Tilanne laukesi niittomiehen pakoon, mutta vaikeutti utien asemaa. Meeker oli välikohtauksesta raivoissaan, ja pyysi avukseen sotilaallista voimaa laittamaan kuriin niskuroivat intiaanit.
Meekerin verilöyly
Syyskuussa 1879 lähetettiin Wyomingistä majuri Thomas Thornburgin johtama erillisosasto, johon kuului noin 153 sotilasta ja 23 siviiliä. He järjestyivät White riverin reservaatin rajalle valmiina ottamaan osaa mahdolliseen konfliktiin. Kun Meeker näki utien kuumentuneet tunteet, hän oman turvallisuutensa vuoksi lähetti sanan Thornburgille, että tämä keskeyttäisi sotavalmistelut, ja yrittäisi neuvotelle intiaanien kanssa. Thornburgilla oli mukana puolet miehistään, kun hän johti ryhmänsä intiaanien alueen sisään. Nuori kiihkomielinen päällikkö Nicaagat (amerikkalaisten kesken Jack) sulki sadan soturinsa kanssa reservaattiin johtavan polun. Muutaman vaihdetun sanan jälkeen utet avasivat tulen. He uskoivat joutuneensa Meekerin pettämiksi ja päättivät estää sotilaiden tunkeutumisen heidän maahansa. Thornburg kaatui ensimmäisessä taistelussa, mutta hänen miehensä onnistuivat organisoimaan tehokkaan puolustuksen vankkuriensa taa. Utien piiritys jatkui viikon. Kolmantena päivänä paikalle ratsastaneet puhvelisotilaat tarjosivat vahvistuksen, jonka avulla utet saatiin pidetyksi loitolla. Viikon kuluttua saapuneet uudet lisävoimat ajoivat utet pakosalle. Taistelujen tauottua sotilaat hautasivat 13 ruumista. Haavoittuneiden määrä vaihteli eri lähteiden mukaan 33–48 välillä.
Sähköyksiköt
Cgs-järjestelmä ja Gaussin järjestelmä
Toisinaan on jokaisesta cgs-järjestelmän yksiköstä käytetty saman suureen SI-yksiköstä johdettuja nimiä lisäämällä nimen eteen sähköstaattisten yksiköiden tapauksessa etuliite stat-, sähkömagneettisten yksiköiden tapauksessa ab-. Esimerkiksi sähköstaattinen varausyksikkö oli siis statcoulombi, sähkömagneettinen yksikkö taas abcoulombi.
Käytännöllinen järjestelmä
Gaussin yksikköjärjestelmä soveltui hyvin teoreettisen fysiikan tarpeisiin, ja monet sähköopin perusyhtälöt, erityisesti Maxwellin yhtälöt, saavat sitä käytettäessä yksinkertaisemman muodon kuin SI-järjestelmässä. Kun sähkövirta sai enenevässä määrin teknisiä sovelluksia, useimmat sen yksiköt osoittautuivat kuitenkin käytännön kannalta epäsopivan suuriksi tai pieniksi. Tämän vuoksi vuonna 1881 Pariisissa pidetyssä kansainvälisessä sähkökongressissa päätettiin ottaa käyttöön ns. käytännölliset sähköyksiköt, jotka pian vahvistettiin monissa maissa myös lainsäädännöllä. Ne määriteltiin alun perin sähkömagneettisten cgs-järjestelmän yksiköiden avulla, niiden kymmenjärjestelmän mukaisina monikertoina, koska käytännössä sähkömagneettiset mittaukset ovat paljon yleisempiä ja myös helpommin suoritettavia kuin sähköstaattiset. Perusyksiköt olivat sähkövirran yksikkö ampeeri, suuruudeltaan 1/10 sähkömagneettista virtayksikköä, ja resistanssin yksikkö ohmi, suurudeltaan 109 sähkömagneettista resistanssiyksikköä. Samassa kongressissa saivat nimensä myös varauksen yksikkö coulombi, jännitteen yksikkö voltti ja kapasitanssin yksikkö faradi, jotka myöhemmin tulivat käyttöön myös SI-järjestelmässä, ja tehon yksikölle ehdotettiin nimeä watti.
Mittausvälineiden kalibrointi sähkövirtojen välisten magneettisten voimien avulla oli kuitenkin hankalaa, ja sen vuoksi ampeerille ja ohmille vahvistettiin myös materiaalistandardeihin perustuvat määritelmät. Ampeeri määriteltiin elektrolyysin avulla; se oli virta, joka vapautti hopeanitraattiliuoksesta sekunnissa 1,118 milligrammaa hopeaa. Ohmi taas määriteltiin sellaisen elohopeajohtimen resistanssiksi veden jäätymispisteessä, jonka pituus on 160,3 senttimetriä ja massa 14,4521 grammaa. Muut yksiköt määriteltiin näiden avulla johdannaisyksikköinä.
Magneettikentälle ei vielä tuolloin katsottu tarpeelliseksi vahvistaa erityisiä käytännöllisiä yksiköitä. Magneettivuon yksikkö weber vahvistettiinkin vasta vuonna 1933, magneettivuon tiheyden yksikkö tesla vuonna 1960. ,
Siirtyminen SI-järjestelmään
Vuonna 1901 italialainen sähköinsinööri Giovanni Giorgi laati ehdotuksen yhtenäiseksi yksikkö­järjestelmäksi, joka käsitti sekä mekaniikan että sähkö­suureiden yksiköt. Hänen ehdottamansa järjestelmä oli yhdistelmä metrijärjestelmästä ja sähkö­yksiköiden käytännöllisestä järjestelmästä. Perus­yksikköinä olivat metri, kilogramma ja sekunti sekä neljäntenä, sähköopillisena perusyksikkönä ampeeri tai vaihto­ehtoisesti resistanssin yksikkö ohmi.
Yhä tarkemmaksi käyneet mittaukset osoittivat, että hopean elektrolyysin avulla näiden määritelty ns. kansainvälinen ampeeri ja elohopean avulla määritelty kansainvälinen ohmi poikkesivat jonkin verran siitä, mikä niiden olisi pitänyt olla cgs-yksiköiden perusteella. Niinpä kansainvälinen ampeeri oli 0,0999850 sähkömagneettista virtayksikköä ja kansainvälinen ohmi 1 000 490 000 sähkömagneettista vastusyksikköä. Niinpä ei näiden yksiköiden avulla määritelty joulekaan ollut tarkalleen 107 ergiä, hyvin lähellä tätä arvoa kylläkin.
Mahdollisen sekaannuksen välttämiseksi 10. kansainvälinen mitta- ja painokonferenssi päätti vuonna 1948 luopua materiaalistandardeihin perustuvista määritelmistä. Tällöin ampeeri sai sähkömangentismiin perustuvan määritelmän, jonka mukaan ampeeri oli sellainen ajallisesti muuttumaton sähkövirta, joka kulkiessaan kahdessa suorassa yhdensuuntaisessa, äärettömän pitkässä ja ohuessa johtimessa, joiden poikkileikkaus on ympyrä ja jotka ovat yhden metrin etäisyydellä toisistaan tyhjiössä, aikaansaa johtimien välille 2 · 10-7 newtonin voiman metriä kohti. Tämä määritelmä tosin muotoiltiin viittaamatta cgs-järjestelmään, mutta itse asiassa se merkitsi, että ampeeri oli nyt tarkalleen 0,1 sähkömagneettista virtayksikköä.
Ohmi tuli tällöin johdannaisyksiköksi: 1 Ω = 1 V/A = 1 kgm2/s3A. Mittajärjestelmä, jonka perusyksiköt olivat metri, kilogramma, sekunti ja ampeeri, sai nimen MKSA-järjestelmä, ja se oli periaatteessa sama kuin Giorgin ehdottama. Myöhemmin vahvistettiin perusyksiköiksi myös lämpötilan yksikkö kelvin ja valovoiman yksikkö kandela, ja näillä täydennetty mittajärjestelmä sai vuonna 1960 nimen SI-järjestelmä.
Vuonna 2018 pidetty 26. yleinen paino- ja mittakonferenssi päätti määritellä SI-järjestelmän yksiköt uudestaan luonnonvakioihin perustuen. Tällöin myös ampeeri sai nykyisen, alkeisvaraukseen perustuvan määritelmänsä. Uudet määritelmät tulivat voimaan 20. toukokuuta 2019.
Atlantiksen kostajat
Atlantiksen kostajat (alkuperäinen italiankielinen nimi I Predatori di Atlantide, tunnetaan myös englanninkielisillä nimillä The Atlantis Interceptors ja Raiders of Atlantis ) on Ruggero Deodaton ohjaama post-apokalyptinen toimintaelokuva vuodelta 1983. Se on ottanut paljon vaikutteita 1980-luvun alun tieteistoimintaelokuvista Hurrikaani, Asfalttisoturi ja Pako New Yorkista.
Juoni
Atlantiksen kostajat sijoittuu vuoteen 1994, joka elokuvan tekoaikana oli tulevaisuutta. Mike Ross ja vastikään muslimiksi kääntynyt Washington (uudelta nimeltään Mohammed) ovat miamilaisia palkkamurhaajia, jotka menestyksekkään työpäivän päätteeksi lähtevät huviveneilemään. Rentoutuminen loppuu kuitenkin lyhyeen, kun öljynporauslautalta operoivat amerikkalaistutkijat yrittävät nostaa pintaan neuvostoliittolaisen sukellusveneen. Sukellusveneen mukana pinnalle nousee epähuomiossa myös Atlantis. Uponneen mantereen yht’äkkinen nousu aiheuttaa valtavan hyökyaalloon, joka kaataa öljynporauslautan.
Tsunamista kuin ihmeen kaupalla selvinneet Washington ja Mike nostavat eloonjääneet tutkijat omaan veneeseensä. Joukko palaa tsunamin tuhoamaan Miamiin, jossa atlantislaiset moottoripyöräjengit riehuvat pidäkkeettä. Heidän johtajansa Kristallikallo (Crystal Skull) on raivoissaan Atlantiksen vuosituhantisen rauhan rikkoutumisesta ja päättää rangaista ihmisiä kuolemalla. Miken ja Washingtonin seurue löytää asevaraston ja surmaa kymmenittäin atlantislaisia, joiden ylivoima on kuitenkin liian suuri.
Tutkijaseurueen jäsen tohtori Cathy Rollins tuntee oudon, hieroglyfein koristellun kiven. Hän aavistelee tietävänsä keinot atlantislaisinvaasion pysäyttämiseksi. Eloonjääneet varastavat helikopterin ja suuntaavat Atlantikselle, missä Cathy jää atlantislaisten vangiksi. Mike ja Washington surmaavat Kristallikallon ja suuntaavat muinaiseen katakombiin, missä he selviävät monista ansoista ja löytävät valtavien lasiseinien taakse vangitun Cathyn. Tämä neuvoo keinot Atlantiksen upottamiseksi ja kehottaa miehiä pelastautumaan, kun se vielä on mahdollista. Cathy jää lasiseen vankilaansa.
Tuotanto ja julkaisu
I Predatori di Atlantide tuotettiin Italiassa ja valmistui 1983. Ohjaaja Ruggero Deodato oli aiemmin saanut mainetta Viimeisten kannibaalien ja Kannibaalien polttouhrien kaltaisten äärimmäisen väkivaltaisten elokuvien tekijänä. Talon puiston laidalla jälkeen hän alkoi kokeilla erilaisia genrejä ja suuntautui kepeämpiin elokuviin: ”Tein kaikkeni päästäkseni eroon Cannibal Holocaustista. Se voi kuulostaa hullulta ajatukselta nyt, mutta usko pois, [Cannibal Holocaustin] perintö oli raskas.” Deodaton valintoihin vaikutti tosin myös rahoittajien haluttomuus antaa hänen käyttöönsä riittävän isoja budjetteja. I Predatori di Atlantide oli hänen kepeämmistä elokuvistaan ensimmäinen. Ainakin joissakin elokuvan versioissa Deodato oli merkitty ohjaajaksi salanimellä Roger Franklin.
Suomenkielinen VHS-kasetti Atlantiksen kostajat oli Transworld Video Oyn julkaisu. Ainakaan Suomen teattereissa elokuvaa ei esitetty.
Arvostelut
Kari Hintikka kirjoitti vuoden 1994 Video-oppaassa: ”Epäuskottavat juonenkäänteet ja Mad Max -henkiset merenasukkaat painavat elokuvan pohjamutiin, mutta scifi-fanit voivat pitää [sitä] vaihtoehtoisena murkinana.” VideoHound’s Golden Movie Retriever antoi elokuvalle arvosanaksi yhden tähden.
AllMovie-sivustolla Donald Guarisco kirjoittaa Atlantiksen kostajien ”havainnollistavan mainiosti, kuinka hauskaa katsottavaa eksploitaatiohalpis voikaan olla. Juonellisesti se on kertakäyttökamaa”, mutta tämä ei Guariscoa häiritse, sillä elokuva ”painottaa toimintaa ja viskaa katsojan suuntaan päättymättömän valikoiman hölmöjä juonenkäänteitä”. Guariscon mukaan ohjaaja Ruggero Deodato tekee viisaasti painottaessaan hahmojen humoristisia piirteitä ja pitäessään ”kielen poskessa”. Erikoistehosteet ovat halvan näköisiä, mutta ”sehän on vain osa hupia”. Guarisco pitää myös näyttelijävalintoja onnistuneina: Christopher Connelly ja Tony King naljailevana sankarikaksikkona, Ivan Rassimov ”coolina toiminnan miehenä” ja kovisrooleista tunnettu George Hilton ”nörttinä professorina”. Guariscon mukaan kokonaisuus tarjoaa B-elokuvien ystäville ”pläjäyksen viihdyttävää kitschiä”.
Verkkolehti Elitistin Markus Sorsa kehuu Atlantiksen kostajia:
The Spinning Image -sivuston arvostelija Andrew Pragasam kuvailee Atlantiksen kostajia sekoitukseksi gorea, discoa, mystiikkaa, maailmanlopunjälkeistä tieteisfiktiota, toimintaa, kauhua ja Indiana Jones -vaikutteista viidakkoseikkailua. Erityismaininnan saavat Kristallikallo, jonka ”yksityispanssarivaunun” miehistönä toimivat ”yläosattomat kiinalaiset punkkaritytöt”, sekä lopputaistelun egyptiläistyylinen sarkofagi, joka ampuu silmistään lasersäteitä. Lopputulos on jopa italialaisen eksploitaation mittapuulla ”sekopäinen”, ”berserkki alusta loppuun”. Oliver Onionsin diskovaikutteinen ääniraita on Pragasamin mukaan ”sangen tarttuva, mutta niin on toisaalta myös influenssa”.
Pierre Augereau
thumb|250px|[[Castiglione delle Stiviere|Castiglionen herttua Charles Pierre François Augereau.]] Charles Pierre François Augereau (21. lokakuuta 1757, Faubourg Saint-Marceau, Pariisi – 12. kesäkuuta 1816, La Houssaye-en-Brie, Seine-et-Marne ) oli Castiglionen herttua, ranskalainen sotilas, myöhemmin kenraali ja yksi Napoleon I:n valtakauden 26:sta Ranskan keisarikunnan marsalkasta. Augereau osallistui Ranskan vallankumoussotiin ja Napoleonin sotiin.
Nuoruus
Augereaun perhetausta oli vaatimaton. Hänen isänsä oli palvelija ja äiti kouluttamaton hedelmäkauppias. 17-vuotiaana Augereau liittyi kuninkaalliseen armeijaan, ensiksi osaksi Burgundissa sijaitsevaa ratsuväen rykmenttiä ja myöhemmin karabiiniereja. Augerausta kasvoi huomattava miekkamies ja kaksintaistelija. Hän joutui kuitenkin maanpakoon nostettuaan miekkansa häntä solvannutta upseeria vastaan.
Sotilaana Ranskan vallankumoussodissa
thumb|200px|"Augereau au pont d’Arcole, 15 novembre 1796" eli kenraali Augereau [[Taistelu Arcolen sillasta|taistelussa Arcolen sillasta. Charles Théveninin maalaus, 1798.]] Juro jakobiini Augereau liittyi kansalliskaartiin, jossa hänestä tuli kersantti. Augereau otti kapteenina ja myöhemmin everstiluutnanttina osaa Chouannerie-kapinan kukistamiseen Bretagnessa. Tämän jälkeen Augereau liittyi Pyreneiden armeijaan, jossa hän nousi pian, 23. joulukuuta 1793 kenraalimajuria vastaavaan arvoon. Augereaun johtama divisioona saavutti kuitenkin todellista menestystä vasta siirryttyään osaksi Italian armeijaa.
Italian kampanja
Augereaun divisioona menestyi Italian kampanjassa, jossa se osallistui muun muassa Loanon taisteluun (22. marraskuuta 1795), Millesimon taisteluun (13. huhtikuuta 1796) ja Cosserian linnan valtaukseen (14. huhtikuuta 1796). Castiglionen taistelu 5. elokuuta 1796, jonka lopputuloksen hän onnistui kääntämään tappiosta voitoksi, oli kuitenkin hänen suurin saavutuksensa. Kenraali de Marbot ylisti muistelmissaan Augereaun rohkaisseen jopa itseään Bonapartea taistelua edeltäneessä hämmentävässä tilanteessa. Bonaparte itse totesi, että Augereaulla on "paljon luonnetta, rohkeutta, taipumattomuutta ja innostusta; hän on taistelun karaisema, sotilaiden suosima, ja toimissaan onnekas". 15. marraskuuta 1796 taistelussa Arcolen sillasta Augereau innosti horjuvaa ranskalaisjoukkoa nappaamalla itselleen kulkuelipun ja ryntäämällä se käsissään kohti vihollista. 27. tammikuuta 1797 hän sai palkkioksi lipun itselleen.
Vallankaappaus
Vuonna 1797 Bonaparte lähetti Augeraun takaisin Ranskaan rohkaisemaan jakobiinien direktoraattia. Augereau joukkoinen painosti moderaatteja, ja toteuttivat 4. syyskuuta 1797 eli vallankumouskalenterin mukaan ''18. fructidorkuuta vuonna V'' monarkisteja vastaan suunnatun vallankaappauksen. Palkkioksi hänet nimettiin komentajaksi Saksan armeijaan, joka oli syntynyt 29. syyskuuta 1797 Sambren ja Meusen armeijan ja Reinin ja Moselin armeijan yhdistyttyä. Augereau toimi Saksan armeijan komentajana 7.10–13.12.1797. Armeija jakautui kuitenkin jo 9. joulukuuta 1797 kahtia Mainzin armeijaksi ja Reinin armeijaksi. Augereau otti Reinin armeijan komentoonsa ajaksi 14.12.1797–3.2.1798.
Augereau ei ottanut näkyvästi osaa 9. marraskuuta 1799 eli vallankumouksen kalenterin mukaan 18 Brumaire vuonna VIII tapahtuneeseen vallankaappaukseen. Aiemman panoksensa takia Bonaparte teki hänestä kuitenkin Ranskan keisarikunnan syntymisen jälkeisenä päivänä, 19. toukokuuta 1804 Ranskan keisarikunnan marsalkan.
7. syyskuuta 1800 – 22. lokakuuta 1801 Augereau komensi Pohjoista armeijaa.
Marsalkkana Napoleonin sodissa
thumb|200px|Pierre Augereaun rintakuva [[Bloisin linnassa.]] Marsalkka Augereau johti Napoleonin Englannin maihinnousun valmistelussa leiriä Brestissä, Bretagnessa. Napoleonin peruttua invaasion leiristä tehtiin Grande Arméen seitsemäs kaarti.
Augereaun ja hänen joukkojensa vastuulle annettiin viestiyhteyksien suojaaminen Kolmannen koalition sodassa. He eivät ottaneet osaa 2. joulukuuta 1805 käytyyn Austerlitzin taisteluun. Neljännen koalition sodassa Augereau johti jälleen seitsemättä kaartia. Kaarti ansioitui Jenassa, jossa se muodosti joukkojen vasemman sivustan.
Varhain vuonna 1807 Augereau sairastui kuumeeseen. 7. helmikuuta 1807 käydyssä Eylaun taistelussa hänet jouduttiin sitomaan kiinni hevoseensa, mutta se ei vaikuttanut hänen kykyynsä johtaa joukkoja. Venäläisten tykistö hävitti taistelussa lumimyrskyn kouriin joutuneen kaartin lähes kokonaan ja Augereau haavoittui käteen, joka ei parantunut koskaan täysin.
19. maaliskuuta 1808 Augereau sai Castiglionen herttuan kunnia-arvon (ei siis oikea läänitys) 1796 voittonsa johdosta. Augereau nai Adélaïde Josephine Bourlon de Chavangen (1789–1869) ja herttuan arvo periytyi suvussa aina sen sammumiseen 1915 saakka. Augereau ei saanut vaimonsa kanssa lapsia, vaan aatelisarvo siirtyi vaimon mukana, tämän naitua myöhemmin Camille de Sainte-Aldegonden (1787–1853), näiden tyttärelle Valentine de Sainte-Aldegondelle (1820–1891).
Aliina Pennanen
Aliina Soininen (o. s. Pennanen; 7. marraskuuta 1887 Rautu – 11. syyskuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja lastenkirjailija.
Pierre Augereau
Marsalkkana Napoleonin sodissa
Vuonna 1814 Augereau komensi kuuden päivän taisteluiden sarjassa Lyonin armeijaa, jonka tehtävänä oli katkaista Böömin armeijan viestiyhteydet. Joukot kuitenkin kieltäytyivät taistelemasta ja sen johtoa syytettiin loikkaamisesta.
Aliina Pennanen
Soininen valmistui opettajaksi Heinolan seminaarista vuonna 1910. Hän toimi vuosina 1913–1955 opettajana Helsingin maalaiskunnan Pukinmäen kokeilukansakoulussa, jossa hän piti myös etiikanopetuksen kokeilutunteja.
Pierre Augereau
Marsalkkana Napoleonin sodissa
18. huhtikuuta 1814 Augereau antoi joukkoineen julkilausuman, jossa he kertoivat ottaneensa käyttöön bourbonien valkoisen kokardin, ja leimasivat myös Napoleonin tyranniksi.
Tämän jälkeen Augereau palveli Ludvig XVIII:tä, joka teki tästä päärin ja Ranskan Pyhän Ludvigin ritarikunnan ritarin. Napoleonin palattua 1815 Augereau panikoi, ja antoi pömpöösin päiväkäskyn hänen kunniakseen. Napoleon ei kuitenkaan vakuuttunut sukkelasta takinkäännöstä, vaan julisti edellisvuoden tapahtumien johdosta Augereaun petturiksi ja vei tämän sotilasarvon ja eläkkeen. Palattuaan valtaistuimelle Ludvig XVIII piti tämän päätöksen voimassa.
Narvan piiritys (1704)
Narvan piiritys oli venäläisten joukkojen suuren Pohjan sodan aikana toteuttama Ruotsin hallitseman Narvan kaupungin piiritys ja valtaus vuonna 1704. Venäläiset olivat yrittäneet piirittää kaupunkia jo vuonna 1700, mutta heidät oli voitettu Narvan taistelussa. Vuoden 1704 piirityksessä kaupungin valtauksessa kuitenkin onnistuttiin, eivätkä ruotsalaiset saaneet sitä vallattua takaisin. Baltia jäi Venäjän haltuun sittemmin vuonna 1721 sodan päättäneessä Uudenkaupungin rauhassa.
Pierre Augereau
Marsalkkana Napoleonin sodissa
Augereau kuoli 1816 vesipöhöön tilallaan La Houssaye-en-Briessa, Seine-et-Marnessa. Hänet on haudattu Père-Lachaisen hautausmaalle.
Aliina Pennanen
Teoksia
Nimellä Aliina Pennanen:
Nimellä Aliina Soininen:
Narvan piiritys (1704)
Tausta
thumb|vasen|Kartta Narvan linnoituksista. Suuri Pohjan sota oli syttynyt helmikuussa 1700 Tanskan, Puolan, Saksin ja Venäjän hyökätessä Ruotsia vastaan. Venäjän keisari Pietari I:n joukot olivat piirittäneet tuolloin Ruotsin hallitseman Narvan kaupungin saman vuoden elokuussa. Ruotsin kuningas Kaarle XII:n johtamat joukot ottivat kuitenkin huomattavan voiton venäläisistä Narvan taistelussa vuoden 1700 marraskuussa. Venäläiset toipuivat kuitenkin tappiostaan. Samalla kun Kaarle muutti sodan painopisteensä Puolaan venäläiset palasivat Liivinmaalle ja hävittivät sitä vuosina 1702 ja 1703. Vuonna 1703 Pietari oli myös perustanut Ruotsin Inkerinmaalle uuden Pietarin kaupungin.
Piiritys
thumb|vasen|Narvan piiritys [[Johann Christoph Brotzen piirustuksessa.]] Narvan uusi venäläispiirtys alkoi toukokuussa 1704. Kaupungin pientä ruotsalaista varuskuntaa komensi kenraali Henning Rudolf Horn. Kaarlen sotaretki Puolassa oli pitkittynyt ja joukkoja oli vedetty sivusotanäyttämönä pidetystä Baltiasta. Joukkojen piirittäessä Narvaa toinen sotamarsalkaksi ylennetyn Boris Šeremetevin johtama venäläinen sotajoukko alkoi piirittää Tarttoa, joka kukistui 13. heinäkuuta. Kaupungin kukistuttua joukot lähetettiin tehostamaan Narvan piiritystä. Šeremetevin ohella toinen venäläinen komentaja piirtyksen aikana oli kenraali Georg Benedikt von Ogilvy. Elokuussa venäläisjoukot tekivät viimein kaupungin kukistumiseen johtaneen rynnäkön. Iivananlinna Narvajoen toisella puolella teki vastarintaa vielä kaksi päivää Narvan kukistumisen jälkeen.