cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Geisha
Suhde prostituutioon
Nykyisin osa geishoista kustantaa elämisensä ja kimononsa pelkästään seuralaisina, ja jotkut tutustuvat lähemmin kanta-asiakkaaseen, josta saattaa tulla pitkäaikainen suojelija eli danna. Usein suojelija on kiinnostunut japanilaisesta kulttuurista ja sen ylläpitämisestä. Dannalla ja geishalla saattaa olla suhde niin tunne-, talous- kuin intiimielämän puolellakin. Siitä huolimatta geisha saa itse päättää, mitä hän haluaa tehdä ja mitä ei. Mikään ei estä geishaa seurustelemasta tai olemasta naimisissa. Muutamat geishat menevät myöhemmin naimisiin suojelijansa kanssa, vaikka usein iltatilaisuuksissa vieraina olevat miehet ovat itsekin tahollaan naimisissa. Japanilaiseen kulttuuriin kuuluu geisha-tilaisuuksien salliminen myös aviomiehille. Kaikkein varakkaimpien miesten perheetkin saattavat osallistua tilaisuuksiin. Geishat voivat viihdyttää esityksillään myös naisia.
Aitojen geishojen lisäksi Japanissa on ollut ja on edelleen geishoiksi itseään kutsuvia prostituoituja. Heidän toimenkuvaansa ei ole kuulunut muuta kuin asiakkaan seksuaalinen tyydyttäminen. Harhakäsitys geishojen prostituutiosta johtuukin pitkälti heidän toiminnastaan. Toisen maailmansodan jälkeen monet geishatalot ajautuivat konkurssiin, ja useat geishat joutuivat muihin ammatteihin, pääasiallisesti prostituoiduiksi.
Suurin tekijä saattaa silti olla länsimainen naiskäsitys, johon geishat eivät sellaisenaan sovi, ja jossa intiimit yksityistilaisuudet miesten ja naisten kesken on helppo ymmärtää väärin.
Murroskausi
Perinteisesti geishat elävät erillään kaikesta muusta yhteiskunnasta. "Ihanne on, että geisha tuo pitohuoneeseen hienostuneisuutta ja on aistikas kuin harvinainen kukka. 'Kuin kukka omassa ympäristössään keskellä pajujen maailmaa.' Se, mikä tekee geishoista erikoisia ja verhoaa heidät tietynlaisella mystisyydellä on eristyneisyys kaikesta muusta maailmasta. Tämän päivän seinät ovat heidän maailmassaan taide ja kuri." (ote kirjasta Dalby).
Ennen perheet toivat tyttäriään geishoiksi teetaloille. Mikäli tarjokas hyväksyttiin, perhe saattoi saada rahasumman ja tytär elatuksen ja mahdollisuuden ammattiin. Vain kaikkein lahjakkaimmat tytöt etenivät geishoiksi, osa sai tyytyä lähinnä palvelijattaren asemaan. Nykyisin tämänkin ammatin valintaan vaikuttavat vähemmän taloudelliset syyt, se valitaan vapaaehtoisesti. Teetalojen johtajat joutuvat houkuttelemaan tyttöjä ammattiin ja suorastaan hemmottelemaan shikomi-kokelaita ja maikoja, jotta nämä ihastuisivat alaan eivätkä jättäisi koulutustaan kesken.
Jos geisha ennen sai tyttäriä, heidät kasvatettiin ja koulutettiin geishoiksi kuten äitinsä. Nyt geishan lapset käyvät tavallista koulua kuten kaikki muutkin lapset. Tämä on yksi syy siihen, miksi geishat ovat viime aikoina tulleet lähemmäksi muun maailman arkea.
Geishojen määrä on laskenut huolestuttavasti. Nykyään on jäljellä vain muutama alkuperäinen geishasuku. Monet japanilaiset miehet menevät emännöityihin klubeihin, kun he haluavat käydä ulkona ja pitää hauskaa muiden kuin perheenjäsenten tai työpaikan naisten kanssa. Japanilaiselle tytölle on paljon helpompaa tulla nykyaikaiseksi länsimaiseksi viihdyttäjäksi kuin käydä läpi geishan kova koulutus.
On mahdollista, että geishojen määrä pienenee tulevaisuudessa entisestään ja että heidän perinteensä väistyvät uusien tieltä. Turistien ja liikemiesten kiinnostus Japanissa vierailulle pitää luultavasti geishakulttuuria yllä, ehkä jopa perinteisessä muodossaan. On myös mahdollista, että japanilaiset naiset, jotka ennen ryhtyivät geishoiksi, tavoittelivat itsenäisyyttä ja tahtoivat eroon vaimon/äidin perinteisestä roolista, voivat löytää mahdollisuuden menestyä. Näin Japanin kulttuurin eräs kiinnostusta herättävimmistä perinteistä voisi säilyä.
Nykyään geishojen merkitys piilee viihteessä, estetiikassa ja politiikassa. Geishat ovat koulutettuja liiketoimintaan ja talouselämään, mikä saattaa yllättää. Kun geisha tuntee näitä aloja, hän voi keskustella asiakkaansa kanssa myös tämän työasioista. Miehille avautuu usein uusia mahdollisuuksia ulkopuolisesta näkökohdasta ja geishojen vaitiolovelvollisuus varmistaa, ettei ongelmien pohtimisesta voi mitenkään seurata mahdollista kasvojen menetystä.
Jos asiakas haluaa kutsua geishan tai maikon juhliinsa, hänen pitää kysyä teehuoneen johtajalta, okaasanilta, lupaa tähän, minkä jälkeen tämä antaa pyynnöstä tiedotteen päätoimistoon, yakataan. Yakata toimittaa tiedon geishoille tai maikoille, jotka saapuvat oikeaan paikkaan, kuten okiyaan, ravintolaan, hotelliin tai japanilaiseen majataloon asiakkaan pyynnöstä riippuen. Asiakas voi myös vuokrata huoneen teehuoneesta päivällisjuhlia varten, mutta tällöin hän joutuu hankkimaan ruoan tilaisuuteen itse. Geishojen ohjaajaa tällaisessa tilanteessa kutsutaan nimellä ohanadai.
Teehuoneet hyväksyvät yleisesti asiakkaikseen vain vakioasiakkaita sekä näiden vieraita. Yleensä asiakkaat valitaan suurella huolella, mutta kaikki näihin liittyvät tiedot ja tekemiset ovat ehdottoman yksityisiä, ja talon työntekijöillä on täysi vaitiolovelvollisuus. Laskut lähetetään perinteen tapaan myöhemmin maksettavaksi. Monet japanilaiset majatalot ovat luoneet yhteyksiä ja suhteita ochayaihin Kiotossa, jotta asiakkaiden palveleminen olisi helpompaa. Teehuoneet tutkivat tarkoin kaikki paikat, joihin lähettävät geishojaan tai maikojaan.
Ulkomaiset geishat
Amerikkalaista antropologi Liza Dalbya pidetään ensimmäisenä länsimaalaisena, joka on työskennellyt geishana. Hän ei kuitenkaan käynyt läpi perinteistä koulutusta, ja osallistui geishajuhliin geishakulttuuria koskevan tutkimuksensa tueksi.
Joulukuussa 2007 hyväksyttiin geishaksi Fiona Graham, taiteilijanimeltään Sayuki. Hän on ensimmäinen länsimaalainen, joka on hyväksytty geishaksi perinteiseen tapaan maikokoulutuksen saatuaan. Graham työskentelee Tokion Asakusassa, joskin Asakusan geishajärjestö on pyytänyt häntä lopettamaan uransa geishana sen jälkeen, kun hän oli herättänyt pahennusta muun muassa työskentelemällä Asakusan ulkopuolella ja kieltäytymällä perinteen vastaisesti jatkamasta koulutustaan. Grahamin oman näkemyksen mukaan hänet erotettiin vain siksi, ettei hän ole japanilainen, ja hän on kertonut aikovansa jatkaa uraansa, mahdollisesti jollakin toiseella geisha-alueella.
Kuumailmapallolennon Suomen-mestaruuskilpailut
Kuumailmapallolennon Suomen-mestaruuskilpailut ovat vuosittain Suomessa järjestettävät mestaruuskilpailut. Kilpailu toimii lisäksi karsintakilpailuna seuraavan vuoden maajoukkueeseen ja arvokilpailuihin.
Kuumailmapalloilun SM-kisoja on järjestetty vuosittain vuodesta 1985 lähtien. Suomen mestari palkitaan Suomen Kuumailmapallokerhon kiertopalkinnolla. Vuoden 2008 Pieksämäen kisat järjestettiin poikkeuksellisesti talviaikaan, maaliskuussa.
Iida Vemmelpuu
Iida Maria Vemmelpuu (ent. Wilenius; 10. helmikuuta 1868 Kangasala – 3. elokuuta 1924 Huittinen) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja Suomalaisen puolueen kansanedustaja ensimmäisessä ja toisessa eduskunnassa.
Elämäkerta
Vemmelpuun vanhemmat olivat kauppias Karl Wilenius ja Amalia Matintytär. Kun äiti avioitui uudelleen Kokemäeltä kotoisin olleen kauppiaan kanssa, perhe muutti Huittisiin. Iida Vemmelpuu kävi Porin tyttölyseota vuoteen 1887 saakka, suoritti opettajatutkinnon Helsingin Suomalaisessa Jatko-opistossa 1890 ja sai erioikeustodistuksen Jyväskylän seminaarista 1903. Vemmelpuu toimi kotiopettajana Sortavalassa 1890–1892, Länsi-Suomen kansanopiston johtajana Huittisissa 1892–1904 ja kansakoulunopettajana Huittisissa 1904–1924. Hän toimi aktiivisesti Huittisten nuorisoseurassa ja toimi Huittisiin suurlakon jälkeen 1905 perustetun naisyhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana.
Vemmelpuu oli suomalaisen puolueen kansanedustajana 1907–1909 Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Hän oli myös Huittisten kunnanvaltuuston jäsen. Vemmelpuu putosi eduskunnasta vuoden 1909 eduskuntavaaleissa jäätyään toiselle varasijalle.
Security Service
Security Service (tunnetaan paremmin nimellä MI5) on yksi Yhdistyneen kuningaskunnan salaisen palvelun osastoista. Sen päätoimialue on maan sisäinen turvallisuus; ulkoisesta turvallisuudesta vastaa Secret Intelligence Service (SIS), joka tunnetaan myös nimellä MI6.
Security Service perustettiin vuonna 1909 nimellä Secret Service Bureau. Vuonna 1994 osaston päämaja siirrettiin Thames Houseen, Lontooseen.
MI5 voi valtuuttaa agenttinsa laittomiin tekoihin, mukaan luettuna kidnappaukset, raiskaukset, kidutus tai murhat. Oikeusistuimen mukaan tiedusteluvirkamiesten tekemät rikokset ansaitsevat syytesuojan, koska niiden uskotaan estävän vieläkin vakavampia rikoksia. MI5 pyrkii suojelemaan maata esimerkiksi venäläisiltä, pohjoiskorealaisilta ja iranilaisilta vakoilijoilta. Ihmisoikeusaktivistien mukaan turvallisuusviranomaisten toiminnassa on kuitenkin tapahtunut virheitä ja ylilyöntejä, ja niiden valvonta on riittämätöntä.
Security Servicen pääjohtajat
pienoiskuva|MI5:n nykyinen pääjohtaja Ken McCallum. Lähteet:
Black Sun
Black Sun on Primal Fearin neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 1. helmikuuta 2002.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittaneet Scheepers, Sinner, Leibing, Wolter ja Sperling.
Tricia Penrose
Patricia ”Tricia” Penrose (s. 9. huhtikuuta 1970 Kirkby, Merseyside) on englantilainen näyttelijä, joka tunnetaan televisiosarjasta Sydämen asialla. Hänen roolihahmonsa oli pubin tarjoilija Gina Ward. Penrose esiintyi sarjassa vuodesta 1993 lähtien.
Ura
Penrose on esiintynyt brittiläisissä draamasarjoissa Kyläsairaala, Coronation Street, Emmerdale ja Boon. Penrose on levyttänyt kaksi singleä – ”Where Did Our Love Go?” (1996) ja ”Don’t Wanna Be Alone” (2000); kumpikaan niistä ei ole menestynyt erityisen hyvin. Vuonna 2002 hän pääsi Eurovision laulukilpailun Britannian karsintojen finaaliin, mutta ei voittanut karsintoja. Hän esiintyi myös laulajana sarjassa Sydämen asialla.
Yksityiselämä
Tricia Penrosella ja Mark Simpkinillä on kaksi lasta: Jake ja Freddy Jay.
Karlsruhe (täsmennyssivu)
Karlsruhe tarkoittaa seuraavia asioita:
Luettelo pääministereistä jotka ovat eronneet epäluottamuslauseen takia
Tämä on luettelo pääministereistä, jotka ovat eronneet parlamentaarisen epäluottamuslauseen jälkeen, jotka ovat menettäneet luottamuksen parlamentissa tai jotka ovat eronneet oma-aloitteisesti väistämättömän epäluottamuslauseen uhatessa.
Australia
Yksikään Australian pääministereistä ei ole koskaan hävinnyt edustajainhuoneessa epäluottamuslauseeseen, vaikka edustajainhuone hyväksyi epäluottamuslauseeseen yhden kerran. Lisäksi kuusi pääministeriä ei pystynyt tekemään merkittäviä poliittisia päätöksiä ja näin ollen ovat joutuneet eroamaan: kaksi pääministeriä ei pystynyt saamaan enemmistöä tärkeille päätöksille edustajainhuoneelta, yksi pääministeri ei voinut hankkia senaatin tukea jonka takia kenraalikuvernööri hajotti senaatin ja yhdellä pääministerillä ei koskaan ollut edustajainhuoneen luottamusta (ennenkaisten vaalien jälkeen hänet nimitettiin pääministeriksi, vaikka hän tappionsa ei vaikuttanut hänen asemaansa pääministerinä).
Pääministerit, jotka saivat edustajainhuoneen tuen, mutta eivät kyenneet hyväksymään tärkeitä lakeja:
Pääministerit, jotka eivät voineet saada tukea edustajainhuoneelta tai opposion vastaehdotus muutettiin varsinaiseen lakiin:
Gough Whitlam ei voinut saada tukea senaatilta, jota valvoi konservatiivien koalitio joten se aiheutti vuoden 1975 perustuslaillisen kriisin ja Whitlam erotettiin kenraalikuvernöörin määräyksellä.
Malcolm Fraser nimitettiin pääministeriksi Whitlamin erottamisen jälkeen. Fraserilla ei ollut enemmistöä edustajainhuoneessa, mikä johti välittömästi epäluottamuslauseen. Kenraalikuvernööri oli kuitenkin jo hyväksynyt Fraserin suosituksen hajottaa parlamentti, joten hallitus ei suoranaisesti kaatunut epäluottamuslauseeseen.
Kanada
Kaikki epäluottamukset saaneet hallitukset ovat olleet vähemmistöhallituksia.
Meighen, Diefenbaker ja Trudeau menettivät parlamentin tuen. Joe Clark menetti luottamuksen, kun hän epäonnistui saamaan budjetin läpi. Martin ja Harper menettivät epäluottamusäänestyksen oppositiopuolueiden aloitteesta.
Presidentit
Näissä maissa on parlamentaarinen järjestelmä, jonka parlamentti valitsee presidentin, joka on myös valtionpäämies.
Mafia (albumi)
Mafia on heavy metal -yhtye Black Label Societyn albumi vuodelta 2005. Laulaja/kitaristi Zakk Wylde on sanoittanut ja säveltänyt kaikki kappaleet.
Albumilta on julkaistu singlenä kappaleet "Suicide Messiah", "Fire It Up" ja "In This River". Zakk Wylde soittaa live-esiintymisissä kappaleen "In This River" yleensä "Dimebag" Darrell Abbotin kunniaksi, vaikka kappale on tehty ennen hänen kuolemaansa. Dimebag tuli kuuluisaksi 1990-luvulla metalliyhtyeessä Pantera ja yhtyeen hajoamisen jälkeen Damageplanissa.
Pohjoismaiden neuvoston elokuvapalkinto
Pohjoismaiden neuvoston elokuvapalkinto on Pohjoismaiden neuvoston jakama elokuvapalkinto, joka jaettiin ensimmäisen kerran neuvoston 50-vuotisjuhlan yhteydessä 2002, minkä jälkeen palkinto on jaettu vuosittain vuodesta 2005 alkaen. Vuonna 2022 palkintosumma oli 300 000 Tanskan kruunua (noin 40 000 euroa), ja se jaetaan tasan käsikirjoittajan, ohjaajan ja tuottajan kesken.
Palkinnon tarkoitus on edistää pohjoismaisen elokuvan tuotantoa ja kehittää pohjoismaisia elokuvamarkkinoita sekä pitkällä aikavälillä myös vahvistaa pohjoismaista elokuvaa kansainvälisesti.
Palkinto myönnetään pitkälle elokuvalle, joka ankkuroituu pohjoismaiseen kulttuuriin, on taiteellisesti arvokas, on ansioitunut taiteellisella omaperäisyydellään ja muodostaa yhtenäisen teoksen. Elokuvia verrattaessa myös luovuus on vaikuttava tekijä. Elokuvan kielen on mieluiten oltava pohjoismainen kieli, jotta se otettaisiin huomioon palkintoa myönnettäessä.
Palkintoa hallinnoi Pohjoismaiden neuvoston lukuun Nordisk Film- & TV-fond. Voittajan valitsee kriitikoista muodostuva tuomaristo, ja heidät on valinnut kunkin maan kansallinen instituutti. Tuomariston jäsenet ovat elokuvan asiantuntijoita. Heidän on oltava riippumattomia oman maansa elokuva-alasta ja heillä ei myöskään saa olla taloudellisia intressejä ehdokaselokuvissa. Kunkin maan ehdokkaan valitsee kansallinen tuomaristo.
Yhteiskoulu
Yhteiskoulu on Suomen koululaitoksessa tarkoittanut oppilaitosta, varsinkin oppikoulua, jossa opiskelee sekä poikia että tyttöjä. Suomessa monet oppikoulut olivat aiemmin joko erillisiä poika- tai tyttökouluja, mutta jo 1800-luvulla niiden rinnalle perustettiin myös yhteiskouluja, ensimmäisenä Läroverket för gossar och flickor ("Oppikoulu pojille ja tytöille") vuonna 1883 ja ensimmäisenä suomenkielisenä Helsingin Suomalainen Yhteiskoulu vuonna 1886.
Suomen kansakoulut olivat alusta lähtien yhteisiä pojille ja tytöille, samoin kuin nykyisin kaikki peruskoulut ja lukiot, mutta niistä ei yleensä ole käytetty yhteiskoulu-nimitystä.
Martti Lautala
Martti Matias Lautala (11. marraskuuta 1928 Lappee – 5. marraskuuta 2016 ) oli suomalainen maastohiihtäjä, joka kilpaili 1950-luvulla.
Lautalan uran ehdoton huippuhetki oli MM-pronssimitalin voittaminen 30 kilometrin hiihdossa Falunissa 1954. Hän hävisi Neuvostoliiton Vladimir Kuzinille 27 sekuntia ja maanmiehelleen Veikko Hakuliselle vain yhden sekunnin. Samojen kisojen 50 kilometrin hiihdossa hän sijoittui seitsemänneksi.
Lautala voitti poikien Suomen mestaruuden vuonna 1946 ja nuorten Suomen mestaruuden vuonna 1948. Aikuisten sarjassa hän saavutti SM-pronssia 50 kilometrillä vuonna 1956. Holmenkollenin kisoissa hän oli 50 kilometrillä Veikko Hakulisen jälkeen toinen vuonna 1953. Salpausselän Kisoissa hän sijoittui tällä maratonmatkalla toiseksi vuosina 1952 (kisan voitti Hakulinen) ja 1955 (voittajana Arvo Viitanen) sekä neljänneksi vuosina 1953 ja 1956.
Seuratasolla Martti Lautala edusti Lappeen Rientoa. Ammatiltaan hän oli maanviljelijä. Hänen kaksi poikaansa ovat myös menestyneet lähinnä kestävyysjuoksussa ja hiihdossa.
Lautala asui nykyisen Lappeenrannan kaupungin alueella Suomen ja Venäjän rajavyöhykkeellä. Suomen ja Neuvostoliiton raja vedettiin vuonna 1944 Lautalan suvun omistamien maiden halki.
Movša Feigins
Movša Feigins tai Movsa Feigin (28. helmikuuta 1908 Väinänlinna, Vitebskin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 11. elokuuta 1950, Buenos Aires, Argentiina) oli latvialainen shakinpelaaja.
Feigins edusti Latviaa viisi kertaa virallisissa shakkiolympialaisissa sekä kerran epävirallisissa olympialaisissa Münchenissä.
Feigins oli syntyperältään juutalainen. Toisen maailmansodan puhjetessa 1939 hän oli turnausmatkalla shakkiolympialaisissa Buenos Airesissa, ja monien muiden pelaajien tavoin päätti jäädä Argentiinaan pysyvästi.
Olavi Tervahartiala
Olavi Aleksanteri Tervahartiala (25. marraskuuta 1928 Hanko – 3. toukokuuta 1993 Hämeenlinna) oli suomalainen elokuva- ja teatterinäyttelijä.
Tervahartiala opiskeli Yhteiskunnallisen Korkeakoulun draamastudiossa 1962–1963 ja täydensi opintojaan STKL:n kesäkursseilla. Jo vuodesta 1953 hän oli kiinnitettynä Mikkelin Teatterissa, sitten Imatran Teatterissa 1954–1955, Joensuun kaupunginteatterissa 1955–1959, Vaasan Suomalaisessa Teatterissa 1959–1961, Hämeenlinnan kaupunginteatterissa 1961–1967, Jyväskylän kaupunginteatterissa 1967–1975, sitten taas Hämeenlinnassa 1975–1982, Porin kaupunginteatterissa 1982–1984 ja jälleen Hämeenlinnan kaupunginteatterissa vuoteen 1993 saakka.
Hänen rooleihinsa lukeutuivat Loppiaisaaton Narri, Vanja-enon Astrov, Elokuun teehuoneen Sakini, Näköalan sillalta Rodolpho ja Anne Frankin päiväkirjan Peter. Tervahartiala on näytellyt myös Pyynikin ja Samppalinnan kesäteattereissa.
Tervahartiala muistetaan ehkä parhaiten tehtailija Angströmin osasta Visa Mäkisen kulttimaineeseen nouseessa jännityselokuvassa Yön saalistajat (1984). Hänellä oli myös rooli Mikko Niskasen alkoholistikuvauksessa Kahdeksan surmanluotia (1972). Television puolella Tervahartiala on näytellyt muun muassa Eeva Joenpellon romaaneista tehdyissä sarjoissa (Vetää kaikista ovista 1978, Elämän rouva, rouva Glad 1990).
Martin Paul
Martin Paul (synt. Moses Philip Nathan, 2. heinäkuuta 1843 Rendsburg, Tanska – 18. toukokuuta 1893 Viipuri, Suomen suuriruhtinaskunta) oli tanskalais-ruotsalais-suomalainen harmonikkataiteilija, jota pidetään ensimmäisenä suomalaisena ammattimaisesti konsertoineena harmonikansoittajana. Paul toimi valtaosan muusikonurastaan Suomessa 1879–1893, järjestäen maanlaajuisia konserttikiertueita sekä harmonikansoiton opetusta. Hänen toiminnastaan on jäänyt yli 1 600 lehti-ilmoitusta ja Paulin kuolemasta uutisoitiin aikanaan useissa suomalaisissa sanomalehdissä. Koska Paul ei säveltänyt omaa musiikkia, eikä äänilevyteknologia ollut vielä syntynyt, hänen roolinsa suomalaisen harmonikkamusiikin historiassa jäi kuitenkin unohduksiin pitkäksi aikaa.
Tausta
Moses Philip Nathan syntyi suhteellisen varakkaaseen juutalaiseen tehtailijaperheeseen Rendsburgissa, Schleswig-Holsteinissa, 1843. Alue oli tuohon aikaan Tanskan maakunta. Hänen isänsä Philip Abrahan Nathan (1805-1885) omisti hansikastehtaan Leipzigissa sekä useampia tehtaita Kielissä. Äiti Henriette Lazarus (1810-1882) oli kotoisin Kielistä ja Moses oli perheen kahdeksas lapsi. Pojan oletetaan saaneen opetusta harmonikansoittoon jo nuorena. Hänen vaiheistaan Tanskassa ei ole juurikaan dokumentoitua tietoa, mutta Lepistön mukaan muistitieto kertoo pojan pitäneen soittamisesta enemmän kuin työskentelystä vanhempiensa tehtailla. Moses Philip muutti Rendsburgista Ruotsin Åmåliin kaksikymmenvuotiaana.
Moses Philip Nathan vieraili ensimmäistä kertaa Suomessa marraskuussa 1866 ja ilmoitti Helsingfors Dagbladetissa antavansa harmonikansoiton opetusta nimellä M.P. Nathan. Ilmoituksen yhteydessä hän ilmoitti ammatikseen "handelsbokhållare" eli kauppakirjuri. Hän ilmoitti myös viettävänsä talven Suomessa ja vieraili Helsingin lisäksi myös Hämeenlinnassa marraskuussa 1866 sekä Turussa toukokuussa 1867. Hän avioitui vuonna 1868 itseään kymmenen vuotta vanhemman Emilia Carlmarktin (s. 1832) kanssa Åmålissa 1868 ja pariskunnalle syntyi kaksi lasta. Koska Ruotsin lainsäädäntö juutalaisia koskien oli hyvin säänneltyä, Moses Philip Nathan kääntyi kristinuskoon ja hänet kastettiin Dalslandissa tammikuussa 1868 nimellä Martin Paul Nathan. Perhe muutti Visbyyn 1875, jossa Martin piti biljardihallia muusikontoimen ohessa. Perhe muutti myöhemmin Göteborgiin 1878, jossa Martin sai Ruotsin kansalaisuuden ja otti viralliseksi sukunimekseen taiteilijanimensä Paul.
Emilia-vaimon kuoltua Martin vei lapset vanhempiensa kasvatettavaksi Rendsburgiin ja avioitui pian toisen vaimonsa Ida Lagerlöfin (1853-1896) kanssa. Idan vanhemmat eivät hyväksyneet miehen muusikonammattia ja avioliittoa, jolloin pariskunta päätti muuttaa Suomeen ja saapui maahan Tornion kautta 20. elokuuta 1879.
Ura Suomen suuriruhtinaskunnassa 1879-1893
Martin Paul aloitti konsertoinnin Suomessa välittömästi ja esiintyi Oulun Seurahuoneella jo viikon sisällä maahan saapumisestaan kolmena peräkkäisenä iltana ja jatkoi sieltä Vaasaan. Lokakuussa 1879 hän järjesti konsertteja ainakin Porissa, Turussa, Kristiinankaupungissa, Hämeenlinnassa, Tampereella ja Helsingissä, jatkaen edelleen Porvooseen ja Viipuriin, jossa hän soitti kolmena iltana aikanaan maineikkaassa hotelli Belvedéressä. Konserttiohjelmisto koostui salonkimusiikista, jonka säveltäjänimiä olivat muun muassa Sauvlet, Gungl, Proch, Lumbye ja Strauss. Ohjelmistoon kuului myös oopperamusiikkia. Lepistö arvioi Paulin käyttäneen instrumenttinaan diatonista kaksirivistä harmonikkaa, jolloin hän on joutunut yksinkertaistamaan huomattavasti soittamiensa teosten melodioita ja soinnutusta. Viipurin konserttien jälkeen Paul esiintyi marraskuussa ainakin Loviisassa, Kotkassa ja Hämeenlinnassa, minkä jälkeen hän asettui pidemmäksi aikaa Helsinkiin aloittaen opetustoiminnan.
Paul opetti harmonikansoittoa Helsingissä, Turussa, Kuopiossa, Porvoossa, Joensuussa, Hämeenlinnassa, Oulussa ja Vaasassa ilmoitellen järjestämistään kursseista lehdissä. Tärkeimmät opetuspaikkakunnat olivat kuitenkin Helsinki, Tampere ja Viipuri, joissa Lepistö olettaa Paulin kouluttaneen myös pidemmälle soittotaidossa ehtineitä oppilaita. Paul oli yleensäkin taitava markkinoija ja organisaattori, joka erottui muista ajan konsertoivista taiteilijoista tehokkuudessaan ja lehdistön hyväksikäytössä. Perhe asui eri paikkakunnilla, joista Helsingin jälkeen tärkeimpiä lienevät olleet Tampere, Viipuri ja Lappeenranta. Perhe muutti pysyvämmin Viipuriin vuonna 1887.
Martin Paul osasi kirjoittaa ja lukea nuotteja, joka oli tuon ajan harmonikansoittajien keskuudessa harvinaista. Hän julkaisi ensimmäisen suomalaisen harmonikkakouluteoksen, Harmonika-koulu, vuonna 1885. Teos oli tarkoitettu harmonikan itseopiskeluun ja se sisälsi yksi- ja kaksirivisille harmonikoille tarkoitettua materiaalia. Lepistön mukaan harmonikkakoulun sisältö oli suhteellisen monipuolinen sisältäen oopperoista tunnettuja pikkuteoksia, salonkisävelmiä, Carl Michael Bellmanin tuotantoa sekä suomalaisia ja ruotsalaisia kansanlauluja. Paul myi ja jakeli harmonikkakouluaan itse sekä omille oppilailleen että mainostaen sitä laajalti sanomalehdissä. Teosta oli jonkin verran myynnissä myös kirjakaupoissa.
Soolokonserttien lisäksi Paul esiintyi myös puhallinorkesterien ja soittokuntien kanssa sekä toi kiertueilleen Suomeen ulkomaisia taiteilijoita vuodesta 1884 lähtien. Paul teki viimeisen isomman konserttikiertueensa Suomessa vuonna 1890 italialaisen multi-instrumentalisti "signor Florinon" kanssa. Hän saattoi soittamisen ohella tehdä myös taikatemppuja. Martin Paul toimi muusikkotyönsä ohella myös helsinkiläisen Finlands Kommunikationer -sanomalehden taloudenhoitajana sekä otti vastaan vuonna 1883 Louis Henrici -nimisten "ilmanpuhdistuskojeiden" tilauksia.
Martin Paul kuoli kotonaan Viipurin Ristimäessä 18. toukokuuta 1893. Kuolemasta uutisoitiin laajalti suomalaisissa sanomalehdissä ja kuolema mainittiin useissa sanomalehdissä vielä vuoden lopussa, jolloin useat lehdet julkistivat listoja merkittävimmistä vuoden aikana kuolleista suomalaisista. Ida Paulille jäi Martinin kuoleman jälkeen huollettavaksi kuusi alaikäistä lasta.
Vaikutus
Markku Lepistön mukaan Martin Paul soitti vuosien 1879-1893 aikana vähintään 450 soolokonsertissa, tanssitilaisuuksissa, puistoissa ja muissa julkisissa tilaisuuksissa, joiden lisäksi hänen uskotaan esiintyneen lukemattomissa yksityistilaisuuksissa, joista ei ole jäänyt dokumentaatiota. Paulista on tuon ajan lehdissä yli 1600 omia ja muiden tekemiä lehti-ilmoituksia ja artikkeleita, joiden pohjalta voidaan todeta Paulin olleen aikanaan hyvin paljon julkisuudessa. Hän julkaisi myös ensimmäisenä suomenkielisen harmonikkakoulun ja opetti harmonikansoittoa useilla paikkakunnilla. Lepistön mukaan Paul ei konsertoinnista ja opetustoiminnastaan huolimatta koskaan noussut lopulta laajemman yleisön tietoisuuteen, koska sen ajan rahvas luki vähemmän sanomalehtiä, etenkin ruotsinkielisiä, joissa monet ilmoitukset ja konserttiarviot julkaistiin. Paulin esittämä ohjelmisto saatettiin kokea myös laajemman yleisön keskuudessa liian taiteelliseksi, minkä vuoksi yleisömäärät monin paikoin saattoivat jäädä vähäisemmiksi. Martin Paulin ura Suomessa jäi myös suhteellisen lyhyeksi hänen varhaisen kuolemansa vuoksi. Paul ei myöskään säveltänyt omaa musiikkia, eikä äänilevyä ollut hänen aikanaan vielä keksitty, joten hänen taitonsa ja uransa vaipuivat pitkäksi aikaa unohduksiin 1900-luvulla. Markku Lepistön mukaan Martin Paul oli kuitenkin kiistatta ensimmäinen suomalainen konsertoiva harmonikansoittaja ja taiturimainen monilahjakkuus, joka tunnettiin Suomessa laajalti omana aikanaan.
Totuus- ja sovintokomissio (Etelä-Afrikka)
thumb|350px|Totuus- ja sovintokomission tunnus Totuus- ja sovintokomissio oli Etelä-Afrikassa toiminut oikeusistuimen kaltainen elin, jonka perusti maan kansallisen yhtenäisyyden hallitus vuonna 1995 selvittämään apartheidin aikaisia rikoksia. Totuus- ja sovintokomissio koostui armahdus-, korvaus- ja rehabilitaatio- sekä ihmisoikeusrikkomuskomiteoista. Komissio kuuli rikoksen uhriksi joutuneiden todistuksia ja poliittisista syistä rikoksia tehneet saattoivat anoa komissiolta armahdusta täydellistä rehellistä tunnustusta vastaan. Totuus- ja sovintokomissiolla oli keskeinen asema Etelä-Afrikan muutoksessa demokraattiseksi valtioksi ja Totuus- ja sovintokomissiota, joistakin puutteista huolimatta, pidetään yleisesti onnistuneena yrityksenä selvittää maan traumaattista poliittista historiaa. Totuus- ja sovintokomissio piti päämajaa Kapkaupungissa ja sen puheenjohtajana toimi Nobelin rauhanpalkinnolla palkittu Etelä-Afrikan anglikaanisen kirkon emeritusarkkipiispa Desmond Tutu. Lisäksi Totuus- ja sovintokomission jäseniä olivat muun muassa Alex Boraine (varapuheenjohtaja), Sisi Khampepe, Wynand Malan ja Emma Mashinini.
Totuus- ja sovintokomission perusti Kansallisen yhtenäisyyden hallitus vuonna 1995 selvittämään apartheidin aikana tapahtuneita ihmisoikeusrikkomuksia konfliktin kaikkien osapuolien taholta. Se perustui vuonna samana vuonna säädettyyn Promotion of National Unity and Reconciliation Actiin.
Ihmisoikeusrikkomuskomitea
Ihmisoikeusrikkomuskomitea (, HRV) tutki vuosien 1960 ja 1994 välisenä aikana tapahtuneita ihmisoikeusrikkomuksia Totuus- ja sovintokomission saamien lausuntojen perusteella. Komitea pyrki selvittämään rikkomusten uhrien henkilöllisyyden, nykytilanteen ja heidän kärsimänsä vahingon luonteen ja laajuuden. Lisäksi komitea pyrki selvittämään oliko ihmioikeusrikkomus valtion tai muun organisaation, ryhmän tai yksilön järjestelmällisen suunnittelun tulosta. Ihmisoikeusrikkomusten uhrit ohjattiin tämän jälkeen korvaus- ja rehabilitaatiokomitealle.
Korvaus- ja rehabilitaatiokomitea
Korvaus- ja rehabilitaatiokomitea (, R & R) pyrki tarjoamaan ihmisoikeusrikkomusten uhreille tukea palauttaakseen heidän kunniansa sekä toimimaan uhrien, heidän perheittensä ja yhteisöjensä rehabilitoimiseksi. Etelä-Afrikan parlamentin perustaman presidentin rahaston sekä yksityisten lahjoittajien avulla uhreille pyrittiin maksamaan myös kiirellisiä väliaikaisia korvauksia maan presidentin asettamien säännösten mukaisesti.
Armahduskomitea
Armahduskomitean (, AC) tehtäviin kuului Kansallisen yhtenäisyyden ja sovinnon edistämislain mukaisesti käsitellä ihmisoikeusrikkomuksiin syyllistyneiden henkilöiden armahdushakemuksia. Lain perusteella hakijoilla oli oikeus pyytää armahdusta mistä tahansa teosta, laiminlyönnistä tai rikoksesta, joka oli tehty poliittisista syistä 1. maaliskuuta 1960 ja 11. maaliskuuta 1994 välisenä aikana. Hyväksytty hakemus suojeli hakijaa kaikelta kyseiseen tekoon liittyviltä oikeustoimilta.
Rob’n’Raz
thumb|right|Rasmus Lindwall vuonna 2012.
Rob’n’Raz oli ruotsalainen duo, jonka jäsenet olivat tuottajat Robert Wåtz ja Rasmus Lindwall. Oman duonsa lisäksi he ovat tuottaneet levyjä muun muassa Leila K:lle ja Papa Deelle.
UCI World Tour 2015
UCI World Tour 2015 oli seitsemäs kansainvälisen pyöräilyliiton järjestämän kilpailusarjan kausi. Sarja alkoi Australiassa järjestettävällä Tour Down Under -kilpailulla 20. tammikuuta ja päättyi Pohjois-Italiaan, Lombardian ympäriajoon, 4. lokakuuta.
Kilpailut
Pekingin ympäriajoa, jota ei enää järjestetä, lukuun ottamatta kaikki vuoden 2014 World Touriin kuuluneet kilpailut sisältyivät myös vuoden 2015 sarjaan.
Lähde: UCI
Lopullinen pistetilanne
Päivitetty 5.10.2015
Lähde: UCi
Stefano Baldini
Stefano Baldini (s. 25. toukokuuta 1971 Castelnovo di Sotto, Italia) on italialainen kestävyysjuoksija, jonka päämatka urallaan oli maraton. Hän on olympiavoittaja, kaksinkertainen Euroopan-mestari ja kaksinkertainen MM-pronssimitalisti.
Vuonna 1996 Baldini voitti puolimaratonin maailmanmestaruuden Palma de Mallorcalla ajalla 1.01.17. Kaksi vuotta myöhemmin Budapestin EM-kisoissa hän voitti EM-kultaa maratonilla. Vuoden 2001 MM-kisoissa Edmontonissa Baldini saavutti maratonilla pronssia, samoin kaksi vuotta myöhemmin MM-kisoissa 2003 Pariisissa.
Vuoden 2004 Ateenan olympiakisoissa rankalla, perinteisellä Marathonista Ateenaan kulkevalla reitillä Baldini saavutti olympialaisten kultamitalin ajalla 2.10.55, noin puolen minuutin erolla toiseksi tulleeseen Yhdysvaltojen Mebrahtom Keflezighiin.
Vuoden 2005 MM-kisoissa Helsingissä Baldini joutui keskeyttämään, mutta vuotta myöhemmin Göteborgin EM-kisoissa hän voitti uransa toisen Euroopan-mestaruuden. Pekingin olympialaisissa 2008 hän oli 12:s ajalla 2.13.25, mutta Barcelonan EM-kisoissa 2010 hän keskeytti.
Baldinin ennätys maratonilla on 2.07.22, minkä hän juoksi Lontoon maratonilla vuonna 2006. Aika oli Italian ennätys vuoteen 2020 asti, jolloin Eyob Faniel juoksi 2.07.19.
Baldini on 176 senttimetriä pitkä ja painoi kilpauransa aikana 62 kilogrammaa. Hän lopetti kilpauransa vuonna 2010.
China Aerospace Corporation
China Aerospace Corporation (CASC) on Kiinan kansantasavallan avaruustoiminnan teollinen osuus.
Adiel Paananen
Adiel Arthur Paananen (3. tammikuuta 1897 Saarijärvi – 25. heinäkuuta 1968 Saarijärvi) oli suomalainen maastohiihtäjä, joka kilpaili 1920- ja 1930-luvulla.
China Aerospace Corporation
CASC-yhtymässä on ainakin 140 liiketoiminta- ja tutkimusyksikköä. Sen työvoimana on 103 000 työntekijää, joista 41 000 on erikoiskoulutettuja ja 1300 tutkijoita.
Sen tuotteisiin kuuluvat ohjukset, satelliitit ja kantoraketit ja monet muut ilmailu- ja avaruusteollisuuden tuotteet. Muita tuotteita ovat elektroniikka, kemikaalit, tietoliikennelaitteet, ajoneuvot, lääkkeet ja ympäristönsuojelun laitteet.
Adiel Paananen
Suomen mestaruuden Saarijärven Pullistusta edustanut Paananen voitti 60 kilometrillä vuonna 1927 ja 50 kilometrillä 1929. Viidelläkympillä hän sai SM-hopeaa vuosina 1930 ja 1933. Ounasvaaran kisoissa hän voitti 30 kilometriä vuonna 1928, 10 kilometriä vuonna 1929 sekä 50 kilometriä vuosina 1929 ja 1931. Salpausselän Kisoissa hän sijoittui 50 kilometrillä toiseksi vuonna 1927.
Ammatiltaan Adiel Paananen oli maanviljelijä.
China Aerospace Corporation
Tausta
China Aerospace Corporation (brittiläisissä lähteissä siitä käytetään lyhennettä CASC) on kehittänyt Kiinan Pitkä Marssi-kantoraketin. Kehitys tehtiin sen omistamissa yrityksissä, jotka olivat: China Academy of Launch Vehicle Technology (CALT) ja Shanghai Academy of Spaceflight Technology (SAST). Satelliittien ja miehitettyjen lentojen kohdalla tilanne on samanlainen: China Aerospace Corporation tai sen omistamat yhtiöt toteuttavat ne.
Rakenne
Yhtiön pääjohtaja on Zhang Qingwei ja toimitusjohtaja Liheng Wang.
Heinäkuussa 1999 China Aerospace Corporation jaettiin kahtia
CASC-yhtymässä on seitsemän tutkimusinsituuttia: CASC-yhtymään kuuluu seuraavat tutkimus- ja tuotantokeskukset
Porsche Supercup Britannian Grand Prix 2007
Porsche Supercup Britannian Grand Prix 2007 oli Porsche Supercup -kauden 2007 viides osakilpailu, joka ajettiin 8. heinäkuuta Silverstonen moottoriradalla Englannissa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Britannian GP:n ohessa.
Matti Manninen (fyysikko)
Matti Jussi Manninen (s. 31. lokakuuta 1950 Laukaa) on suomalainen fyysikko ja emeritusprofessori. Hän on toiminut Jyväskylän yliopistossa soveltavan fysiikan professorina 1997–2012. Sen jälkeen hän oli yliopistonsa rehtori vuosina 2012–2017.
Uran alkuvaiheet
Matti Manninen kirjoitti 1969 ylioppilaaksi Vaajakosken lukiosta. Suoritettuaan asevelvollisuutensa hän aloitti teknillisen fysiikan opinnot Teknillisessä korkeakoulussa. Hän valmistui diplomi-insinööriksi vuonna 1974. Akateemisen uransa Manninen aloitti erilaisissa tutkimustehtävissä Teknillisessä korkeakoulussa, jossa hän toimi vuodesta 1973 mm. assistenttina. Hän suoritti tekniikan tohtorin tutkinnon vuonna 1978 Teknillisessä korkeakoulussa. Valmistumisen jälkeen hän oli useiden vuosien ajan tutkijana ulkomaisissa yliopistoissa ja tutkimuslaitoksissa. Aluksi hän oli avustavana tutkijana Michiganin teknillisessä yliopistossa ja Argonnen kansallisessa tutkimuslaboratoriossa Yhdysvalloissa (1978–79). Sen jälkeen hän on työskennellyt tutkijana Pohjolan teoreettisen fysiikan instituutti Norditassa (1979–81) ja Sveitsin ydintutkimusinstituutissa ( (1981–82). Sittemmin hän on työskennellyt vielä Cornellin yliopistossa (1984–86) ja vierailevana professorina Niels Bohr-instituutissa (1993–94). Ulkomaiden ohella Manninen työskenteli myös kotimaassa, jossa hänellä oli vuoteen 1987 mennessä erilaisia vakansseja mm. tutkijana Teknillisessä korkeakoulussa sekä Helsingin yliopistossa, Suomen Akatemiassa ja VTT:llä.
Vuodesta 1988 Manninen työskenteli Jyväskylän yliopistossa. Aluksi hän toimi siellä 1988–1997 fysiikan apulaisprofessorina. Hänen aloittaessaan fysiikan laitoksella työskentelivät professorit Kalevi Valli, Juhani Kantele ja Pertti Lipas sekä apulaisprofessoreina Ahti Pakkanen, Vesa Ruuskanen ja Jorma Hattula. Nämä kaikki olivat erikoistuneet joko hiukkas- tai ydinfysiikkaan. Koska Manninen oli ainoa muunlaisen fysiikan alan (teknillinen fysiikka) edustaja, hän sai vastuulleen materiaalifysiikan tutkimuksen ja opetuksen. Alkuaikoina hän teki teoreettisen tutkimuksen ohessa myös kokeellista materiaalintutkimusta. Manninen ohjasi 1990-luvun alussa neljä kokeellisen materiaalifysiikan väitöskirjaa. Eräs Mannisen oppilaista oli myöhemmin Jyväskylän yliopistossa professorina aloittanut Hannu Häkkinen.
Matti Manninen teki alusta alkaen yhteistyötä fysiikan muiden tutkimusalojen tutkijoiden kanssa. 1980-luvun lopulta lähtien fysiikan ja materiaalifysiikan tutkimuksessa avautui uusia aloja. Vuosina 1989–1993 Jyväskylän yliopistossa toimi soveltavien luonnontieteiden ohjelma, jonka tuloksena fysiikan materiaalintutkimus laajeni nanofysiikkaan ja laitokselle pestattiin uusi professori (Mikko Paalanen) johtamaan alan tutkimusta. 1990-luvulla laitoksella alkoi myös huokoisten materiaalien tutkimus, jota johti professori Jussi Timonen.
Professorina
Manninen nimitettiin vuonna 1997 soveltavan fysiikan professoriksi Jyväskylän yliopistoon. Professuurin alkuaikoina (1997–1998) hän oli myös virkaa tekevänä apulaisprofessorina Teknillisessä korkeakoulussa. Professorina Manninen jatkoi teoreettista materiaalifysiikan tutkimustaan. 2000-luvun alussa materiaalifysiikan tutkimuksesta oli kehittynyt Jyväskylän fysiikan laitoksen toinen merkittävä tutkimusala hiukkas- ja ydinfysiikan rinnalle. Fysiikan laitoksella toimi vuosina 2000–2005 Suomen Akatemian nimeämä fysiikan huippututkimusyksikkö nimellä ydin- ja materiaalifysiikan tutkimuslaitos, jota johtivat Matti Manninen ja professori Juha Äystö. Äystö vastasi ydinfysiikan puolesta.
Professori Manninen on osallistunut erilaisiin hallintotoimiin Jyväskylän yliopistossa. Hän oli vuosina 1993–1996 Jyväskylän yliopiston fysiikan laitoksen johtaja. (Laitoksen varajohtajana hän oli toiminut 1991–1993. ) Sen jälkeen hän toimi matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaanina 1996–2009. Hänen toimikautensa aikana matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan tutkimustoiminta laajeni ja monipuolistui. Jyväskylän yliopistoon perustettiin vuonna 2002 Nanotiedekeskus. Se on poikkitieteellinen tutkimuskeskus, jossa kemian, fysiikan ja biotieteiden (solu- ja molekyylibiologian) tutkijat toimivat yhdessä samoissa tiloissa. Aluksi tiedekeskuksen tutkimustoiminta tosin tapahtui laitoksien (fysiikan laitos, kemian laitos ja bio- ja ympäristötieteiden laitos) tiloissa, mutta vuonna 2004 tutkimuskeskus sai omat toimitilansa, kun nanotiedekeskuksen rakennus ("nanotalo") valmistui. Tiedekunta teki Mannisen dekaanikaudella myös monia merkittäviä laiteinvestointeja laitoksille (kemia, fysiikka ja bio- ja ympäristötieteet). Nanotiedekeskuksen toimitalon valmistuttua (2004) hankittiin femtosekuntilaserlaitteisto, jota voidaan käyttää esimerkiksi nanotieteissä nanomateriaalien rakenteen muokkaamiseen. Laitteistolla voi tehdä myös erilaisia optisia mittauksia ja spektroskopian mittauksia näkyvän valon alueella lähellä infrapuna-aluetta sekä keski-infrapuna-alueella. Solu- ja molekyylibiologian tutkimusta varten hankittiin vuonna 2006 uusi konfokaalimikroskooppi. Manninen toimi vuosina 2008–2009 Nanotiedekeskuksen johtajana.
Dekaanikautensa jälkeen Manninen oli Jyväskylän yliopiston vararehtorina vuosina 2010–2012. Vararehtorina hän vastuullaan olivat tutkimusasiat sekä yliopiston tutkimusinfrastruktuuriin liittyvät kysymykset. Manninen valittiin joulukuussa 2011 Jyväskylän yliopiston rehtoriksi 1. elokuuta 2012 alkaen viisivuotiskaudeksi (2012–2017). Hänen toimikautensa rehtorina päättyi heinäkuun lopussa 2017.
Luottamustoimet, saavutuksia ja huomionosoituksia
Tieteellisten tehtävien ohella Mannisella on ollut useita luottamustehtäviä. Hän toimi Suomen fyysikkoseuran puheenjohtajana vuosina 1999–2001. Hän on ollut vuodesta 1998 lähtien Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen.
Sotilasarvoltaan Manninen on vänrikki.
Tutkimustyö
Fyysikkona Matti Mannisen on tutkimusala on ollut pääasiassa teoreettinen materiaalifysiikka. Aloittaessaan Jyväskylässä (1988) teki materiaalifysiikan tutkimusta laskennallisen fysiikan ja teoreettisen fysiikan alalla sekä kokeellista materiaalifysiikan tutkimusta. Hänen kokeellinen tutkimuksensa kuitenkin loppui 1990-luvulla. Hän tutki materiaaleja ja niiden ominaisuuksia tutkimusryhmineen esimerkiksi fysiikan laitoksen hiukkaskiihdyttimen avulla. Näiden tutkimusten avulla saatiin tietoa esimerkiksi kestomagneettien säteilynkestävyydestä.
1990-luvulla Manninen tutki metallisiin atomiryppäisiin liittyvän kvanttimekaniikan kysymyksiä. Tutkimusala on temaattisesti samantapainen kuin atomiytimien kvanttimekaniikan tutkimus. Tuolloin professori Ben Mottelson kutsui hänet 1993 Niels Bohr-instituuttiin Kööpenhaminaan vuoden ajaksi vierailevaksi professoriksi. Kööpenhaminassa Manninen alkoi tämän vaikutuksesta tutkia kvanttipisteitä. Hän teki yhteistyötä tutkimusalalla professori Mottelsonin kanssa koko 1990-luvun loppupuoliskon, vaikka oli palasi kotimaahan vuonna 1994. Mannisen viimeisimmät tieteelliset projektit 2000-luvulla käsittelivät puolijohteiden nanopisteiden tutkimuksia. Tutkimusala liittyy läheisesti teoreettisen nanotieteen tai nanofysiikan alaan.
Professori Manninen on uransa aikana julkaissut yli 250 tieteellistä artikkelia.
Wild Zero
Wild Zero on vuonna 2000 valmistunut japanilainen, camp-henkinen zombikauhukomediaelokuva, jonka pääosassa on japanilainen rock-yhtye Guitar Wolf.
Juoni
Rock-tähdeksi haluava nuorukainen Ace on matkalla Guitar Wolfin konserttiin, kun ulkoavaruuden olennot hyökkäävät Maahan. Tämän seurauksena kuolleet heräävät eloon, ja Ace päättää pysäyttää heidät yhdessä Guitar Wolfin sekä muiden eloonjääneiden kanssa.
Ile Jokinen
Ile Jokinen viittaa seuraaviin henkilöihin:
1202 Marina
1202 Marina on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi G. Neujmin vuonna 1931. Pikkuplaneetta sai nimensä Marina Davidovna Lavrova-Bergin mukaan, joka työskenteli Pulkovon observatoriossa. Ennen kuin tämä asteroidi sai varsinaisen nimensä, se tunnettiin vain tunnuksella 1931 RL. Marina kuuluu Hilda-ryhmään. Se kiertää Aurinkoa päävyöhykkeen ulko-osissa ja on noin 55 kilometrin läpimittainen kappale. Sen pyörähdysaika on noin 9,45 tuntia.
Carlos Guimard
thumb|Carlos Guimard Carlos Enrique Guimard (6. huhtikuuta 1913 – 1998) oli argentiinalainen shakin suurmestari. Hän syntyi Santiago del Esterossa.
Guimard pelasi Argentiinan joukkueessa neljissä shakkiolympialaisissa.
Guimard sai kansainvälisen mestarin arvonimen 1950 ja suurmestarin arvonimen vuonna 1960.
Theon talo
Theon talo on Rax Rinnekankaan käsikirjoittama ja ohjaama draamaelokuva vuodelta 2015. Hidas puhedraama kertoo ikääntyvästä arkkitehdista Theosta (Hannu-Pekka Björkman), joka katuu yhtiökumppaninsa (Ville Virtanen) kanssa 1970-luvulla suunnittelemiaan betonielementtilähiöitä. Itäsaksalaiseen kartanoon vetäytyneenä hän päättää suunnitella vielä unelmiensa talon itselleen ja lapsuuden ihastukselleen Claralle (Milka Ahlroth), jonka on tavannut vain kerran.
Vastaanotto
Film-O-Holic.com-elokuvasivuston Pilvi Meriläisen mielestä Theon talon teemat ovat haasteellisia ja monet viitteet jäävät katsojan ratkaistaviksi. Silti hän näkee elokuvassa myös valoisuutta ja huumoria: ”Katsojat naurahtelevat, minäkin. Theon talo yllättää. Ehdottomasti katsomisen arvoinen elokuva.”
Elokuvaa esitettiin New Yorkissa ennen sen tuomista Suomen ensi-iltaan. The New York Timesin arvostelija kirjoitti, että harvaa muuta elokuvaa voi kuvailla yhdistelmäksi höynäytetyn vanhan miehen haaveilua ja luentoa huonosta arkkitehtuurista. Muutkin amerikkalaisarvioijat pitivät elokuvaa outona ja tarinattomana.
Aulanko (albumi)
Aulanko on Sanin 10. lokakuuta 2014 julkaistu kolmas sooloalbumi. Albumin on tuottanut Janne Saksa. Albumi ei ole sijoittunut lainkaan Suomen viralliselle albumilistalle.
Singlet
Albumin ensimmäinen single ”Versoava juuri” julkaistiin 6. tammikuuta 2014, josta on julkaistu myös Kimi Nordströmin ohjaama musiikkivideo. Huhtikuussa 2014 albumilta julkaistiin singlenä Sanin ja Veeti Kallion duettokappale ”Niin käyvät kahdestaan”.
Ramenskoje
Ramenskoje on kaupunki Moskovan alueella Venäjällä noin 45 kilometriä Moskovasta kaakkoon. Kaupungin väkiluku on kasvussa ja oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 96 355.
thumb|210px|left|Pyhän kolminaisuuden kirkko Ramenskojessa thumb|210px|left|Näkymä [[Ramenskojen rautatieaseman ylikukusillalta. Kaupungin linja-autoasema on ympyrämäinen rakennus vasemmalla.]]
Kaupungin nimi tulee vanhasta venäjän kielen metsänreunaa tarkoittavasta sanasta ramenje (раменье). Paikka mainitaan ensimmäistä kertaa vuodelta 1328 olevassa asiakirjassa. Kaupunkioikeudet se sai vuonna 1926, ja kolme vuotta myöhemmin siitä tuli juuri perustetun Ramenskin piirin hallinnollinen keskus.
Moskovasta kaakkoon johtava päärata kulkee Ramenskojen kautta. Kaupungin rautatie- ja linja-autoasemat sijaitsevat kantakaupungissa aivan vierekkäin. Kaupungista on sujuvat juna- ja linja-autoyhteydet esimerkiksi Moskovaan.
Suuri koe- ja sotilaslentoasema
Moskovan kautta saapuva Moskvajoki ohittaa kaupungin noin 5 kilometriä keskustan lounaispuolella. Joen ja kaupungin välissä, noin 5 kilometriä keskustan länsipuolella sijaitsee erittäin pitkän kiitotien omaava Ramenskojen lentoasema, joka toimii Gromovin ilmailututkimuslaitoksen koelentokeskuksena ja kahden vuoden välein järjestettävän MAKS-ilmailunäyttelyn tapahtumapaikkana.
Urheilu
Ramenskojesta on kotoisin jalkapalloseura Saturn, joka edustaa Moskovan aluetta Venäjän valioliigassa. Seura pelaa kotiottelunsa Saturn-stadionilla.
Tunnettuja Ramenskojessa syntyneitä henkilöitä ovat jääkiekkoilija Vladimir Luttšenko ja shakin suurmestari Igor Zaitsev.
thumb|600px|center|Asuinalue Ramenskojessa.
Don (vuoden 2006 elokuva)
Don (myös Don: The Chase Begins Again) on Farhan Akhtarin ohjaama intialainen toimintaelokuva vuodelta 2006. Se on uudelleenfilmatisointi vuoden 1978 Don-elokuvasta. Elokuva menestyi Intiassa ja ulkomailla. Don esitettiin Berliinin elokuvajuhlilla vuonna 2007. Se voitti kolme Filmfare Awards -palkintoa; parhaasta elokuvasta, parhaasta miespääosasta ja parhaasta musiikista.
Jatko-osa
Don 2 sai ensi-iltansa 23. joulukuuta 2011. Shah Rukh Khan, Priyanka Chopra, Boman Irani ja Om Puri jatkoivat rooleissaan. Uusia näyttelijöitä olivat Lara Dutta ja Kunal Kapoor.
Rainy Lake
Rainy Lake (, ojibway. gojijii-zaaga'igan) on järvi Kanadan ja Yhdysvaltain rajalla. Rainy Lake laskee Rainy River -jokea pitkin Ontarion Fort Francesissa ja Minnesotan International Fallsissa sijaitsevan vesivoimalan kautta viimein Lake of the Woods -järveen.
Rainy Lake on suosittu urheilukalastajien kohde. Järvessä on runsaasti valkosilmäkuhaa, haukia, jättihaukia ja aurinkoahvenen sukuun kuuluvia kaloja.
Historia
Järvi muodostui viimeisen jääkauden jälkeen 50 000–10 000 vuotta sitten. Agassiz-jääjärven vedenpinnan laskiessa alueelle muodostui useita pieniä järviö ja yli 4 000 saarta Rainy Lakelle.
Pohjois-Amerikan alkuasukkaista alueella asuivat cree- ja assiniboine-intiaanit. Ensimmäinen alueella vieraillut eurooppalainen oli ranskalainen tutkimusmatkailija Jacques de Noyon vuonna 1688. Ensimmäisen tukikohdan järven länsirannalle rakensi Pierre La Vérendrye vuonna 1731. Nykyisin alue on tärkeä metsä- ja paperiteollisuuden raaka-aineen lähde.
Ile Jokinen (radiotoimittaja)
Ilkka ”Ile” Jokinen (elokuussa 1966 ) on suomalainen toimittaja ja radiojuontaja, joka on työskennellyt muun muassa Radio Novassa. Hän on kirjoittanut kirjan Pyöräbongari, joka ilmestyi vuonna 2011.