cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen Veneilyliitto
Suunnitelmia, kaavailuita ja kokouksia päätöksineen
Uusien tunnusten suunnittelu eteni kaikessa hiljaisuudessa ja joulukuussa 2011 ne julkistettiin.
Veneilyn keskusjärjestöt yhdistyvät
Suomen Veneilyliitto ja Purjehtijaliitto yhdistyivät vuoden 2011 alusta alkaen uudeksi Suomen Purjehdus ja Veneily -järjestöksi. Liiton säännöt ja luottamushenkilöstö sekä toimihenkilöt uudistuivat kokonaan. Oikeushenkilönä Purjehtijainliitto säilyi eli yhdistysrekisterinumero ei vaihtunut. Käytännössä vaikutus oli kuitenkin sama kuin se että olisi perustettu kokonaan uusi liitto. Asia ratkaistiin lopullisesti liittojen kahdessa kokouksessa 6. kesäkuuta ja 29. elokuuta 2010.
Ensimmäinen kokous pidettiin suunnitelmien mukaisesti Espoon Hanasaaressa ja yksimielisesti päätettiin kuten oli kaavailtu: Purjehtijaliitto muuttaa nimensä ja sääntönsä sekä Suomen Veneilyliitto lopettaa itsenäisen toimintansa. Samoin suositus vielä Purjehtijaliittoon kuulumattomille Veneilyliiton jäsenseuroille liittyä uuteen päätettiin säilyttää. Päätökset vahvistettiin toisessa kokouksessa 29. elokuuta 2010.
Veneilyliitto tiedotti toisen kokouksen jälkeen että jollei tule mitään täysin odottamatonta ja äärimmäisen epätodennäköistä muutosta suunnitelmiin, Veneilyliiton oma toiminta loppuu 31. joulukuuta 2010 ja uusittu liitto käynnistyy 1. tammikuuta 2011.
Näin tapahtuikin ja Suomen Veneilyliiton itsenäinen toiminta päättyi 1.1.2011.
Virallinen lehdistötiedote
Purjehtijaliitto ja Veneilyliitto yhdistävät toimintonsa. (Pdf-tiedosto)
Lukkari-urkurikoulu
Lukkari-urkurikoulut olivat Suomessa toimineita evankelisluterilaisen kirkon lukkarien ja urkurien oppilaitoksia, jotka saivat valtiolta rahallista tukea. Ensimmäinen alan koulu perustettiin Turkuun 1877, seuraavat Ouluun 1882, Helsinkiin 1882 ja Viipuriin 1893. Lukkari-urkurikouluista tuli 1920-luvulla kirkkomusiikkiopistoja ja 1950-luvulla kirkkomuusikoiden koulutus keskitettiin Helsinkiin, jossa aloitti Sibelius-Akatemian kirkkomusiikkiosasto.
Taustaa
Turun akatemiassa oli koulutettu pappeja 1600-luvun puolivälistä lähtien, mutta lukkarien järjestelmällinen koulutus alkoi vasta 1800-luvulla. Ennen alan koulutuksen alkamista Suomessa jotkut olivat opiskelleet ulkomailla ja jotkut olivat hankkineet yksityisopetusta. Sanomalehtikirjoituksissa 1800-luvun puolivälissä todettiin kirkkolaulun osaamistason olevan alhainen. Kansa ei tuntenut yhtenäistä yhteislaulua, vaan tyypillistä oli, että kukin lauloi omalla tavallaan muistiinsa luottaen. Välillä veisuu oli kovaäänistä kilpalaulua tai toisissa kirkoissa vain vaivoin kuultavaa ja jossakin taas tempoltaan hyvin hidasta. Kirjoittajat toivoivat lukkarien koulutuksen kehittämistä.
Useista aloitteista ja yrityksistä huolimatta ensimmäinen lukkarien oppilaitos perustettiin vasta 1877 Turkuun. Silti vielä 1904 todettiin 96 % lukkareista tulleen valituiksi tehtäväänsä voimakkaan lauluäänen perusteella, eikä niinkään musiikillisen koulutuksen vuoksi.
Turun lukkari-urkurikoulu
Turun lukkari-urkurikoulun perustivat vuonna 1877 Carl Wasenius (1821–1899) ja Oscar Pahlman (1839–1935), ja kaksiluokkaisen koulun toiminta alkoi helmikuussa 1878. Alkuaan oppiaineina olivat laulu, harmoniaoppi, pianonsoitto sekä urkujen soitto, hoito ja viritys. Myöhemmin oppiaineiksi otettiin vielä musiikin teoria, säveltapailu, vokaliisilaulu, uskonto ja kirkkohistoria. Oppilaiden käytössä olivat flyygeli ja 9-äänikertaiset urut, joissa oli kaksi sormiota ja jalkio.
Vuosittaiset musiikkinäytteet esitettiin aluksi koulun omissa tiloissa, sitten Turun tuomiokirkossa ja myöhemmin myös Akatemiatalon juhlasalissa. Vuonna 1891 koulun johtaminen jäi yksin Pahlmanin tehtäväksi, sillä Wasenius erosi opettajan toimesta. Pitkään koulussa opettivat Oscar Pahlmanin puoliso Hilda Pahlman, Viljo Mikkola ja myöhemmin johtajaksi valittu Fredrik Isacsson.
Helsingin lukkari-urkurikoulu
Helsingin lukkari-urkurikoulun perusti Lorenz Nikolai Achté (1835–1900). Koulun toiminta alkoi vuonna 1882 Helsingin Nikolainkirkon itäisessä sivurakennuksessa opetusvälineinä piano ja nuottitaulu, mutta ei urkuja, sillä soiton alkeet opeteltiin pianon avulla. Maksuton opetus soveltui hyvin varattomista kodeista tulleille oppilaille. Opetuksen kokonaiskesto oli kaksi vuotta, ja se oli jaettu kumpanakin vuonna kahteen neljän ja puolen kuukauden kurssiin.
Lorenz Achté opetti koulussa musiikin teoriaa, koraalilaulua ja kuorolaulua, hänen vaimonsa Emmy Achté yksinlaulua ja Frans Könni pianonsoittoa. Ensimmäisen vuoden opettajat joutuivat työskentelemään ilman korvausta, mutta toisena vuonna koulu sai valtiolta avustusta ja rahaa opetusvälineiden hankkimiseen. Urkujen soittoa alkoi opettaa Lauri Hämäläinen, ja toisena vuonna oppilasmäärä oli kasvanut 18:sta 33:een. Koulu toimi koko ajan kaksikielisenä, kuten senaatin hyväksymä järjestyssääntö vuodelta 1883 edellytti.
Opetukseen sisältynyt musiikin teoria koostui harmoniaopista, nuotinluvusta ja säveltapailusta, oppiaine laulu käsitti sekä kuorolaulua että yksinlaulua ja lisäksi opiskeltiin pianonsoittoa ja urkujensoittoa. Neljänteen kurssiin kuului opetusta musiikin historiasta ja sävellysopista. Kaiken kaikkiaan oppilaiden tiedot ja taidot jäivät kovin vajavaisiksi, mikä johti siihen, että koulusta tuli kolmevuotinen, ja sellaisena se pysyi miltei neljä vuosikymmentä. Kun lukkari-urkurien koulutusta järjesteltiin uudelleen 1800- ja 1900-luvun vaihteen tienoilla, alettiin opettaa myös uskontoa ja liturgisia aineita. Opetusaineiksi tuli silloin kirkkomusiikin historia, hymnologia, liturgiikka, kirkollinen urkujensoitto, koraalilaulu, moduloiminen, transponointi sekä lausunta.
Koulun johtajan Lorenz Achtén kuoltua vuonna 1900 johtajan tehtävistä alkoi huolehtia Emmy Achté. Opettajaksi saatiin kiinnitettyä muun muassa Oskar Merikanto, joka opetti urkujensoittoa, pianonsoittoa, musiikin teoriaa ja historiaa sekä kuorolaulua. Merikanto opetti kevätlukukauden 1904 ja vakinaisesti syksystä 1906 syksyyn 1914. Hänen tilalleen teorian, urkujensoiton ja pianonsoiton opettajaksi tuli Merikannon paras oppilas Armas Maasalo.
Helsingin lukkari-urkurikoulun mieskuoro esiintyi sunnuntaisin aluksi Helsingin vanhassa kirkossa, ja myöhemmin sen esitystoiminta siirrettiin Johanneksenkirkkoon. Mieskuoro esiintyi myös orkesterikonserteissa ja oopperassa esittäen esimerkiksi Beethovenin yhdeksännen sinfonian ja Giacomo Puccinin oopperan Tosca sekä Richard Wagnerin Lentävän hollantilaisen. Kuoro oli myös laulamassa Sibeliuksen Kullervo-sinfonian kantaesityksessä 1892, jolloin esityksen johti säveltäjä itse, ja solistiparina esiintyivät Emmy Achté ja Abraham Ojanperä.
Oulun lukkari-urkurikoulu
Oulun lukkari-urkurikoulun perustivat Oulun kaupunginkirkon urkuri Anton Kunelius ja Johan Emil Sandström, joka oli opiskellut musiikkia Leipzigin konservatoriossa. Koulu aloitti toimintansa 15. helmikuuta 1883 oppilainaan 12 nuorta miestä, joista kukaan ei kouluun tullessaan tuntenut edes nuotteja.
Laulamista opetettiin Oulun koulussa enemmän ja soitinopetusta vähemmän kuin Turun lukkari-urkurikoulussa. Tämä johtui siitä, että Oulussa oli käytettävissä vain yksisormioiset urut liitejalkioineen ja taffelipiano. Koulun johtajana toiminut Kunelius opetti pianonsoittoa ja urkujensoittoa ja Sandström musiikin teoriaa ja kvartettilaulua sekä halukkaille torvisoittoa. Oppiaineina olivat pianonsoitto, harmoniaoppi, intervallilaulu, jalkiosoitto, jälkisoitto, koraalilaulu, koraalisoitto, kvartettilaulu, modulaatio-oppi, preludien soitto, urkujen hoito sekä urkujen viritys.
Richard Faltin tarkasti Oulun lukkari-urkurikoulun toiminnan ja tarkastuksen perusteella senaatti epäsi 1887 rahoituksen koululta. Lahjakkaimmille oppilaille tarjottiin mahdollisuus jatkaa opintoja stipendin turvin Helsingin tai Turun koulussa. Kunelius ja Sandström jatkoivat opetusta vielä omin varoin, mutta viimeiset todistukset annettiin keväällä 1889. Kaiken kaikkiaan Oulun koulusta valmistui kolmisenkymmentä lukkari-urkuria. Koulun urut myytiin 1894 Ylikiimingin seurakunnalle.
Viipurin lukkari-urkurikoulu
Kun Viipurin kaupunki- ja maaseurakunnan urkuri Emil Sivori havaitsi, etteivät Helsingin ja Turun lukkari-urkurikoulut pystyneet täyttämään pätevien lukkarien ja urkurien tarvetta, hän perusti Viipuriin opinahjon 1893. Sivori johti opetusta aina kuolemaansa 1929 saakka, jolloin johtajaksi tuli hänen toinen puolisonsa Hellin Sivori.
Viipurin lukkari-urkurikoulussa oli pitkään pulaa sekä soittimista että pätevistä musiikinopettajista. Vuosittaiset oppilasnäytteet esitettiin aina keväisin Viipurin tuomiokirkossa, ja adventtikonserteissa esiintyivät parhaat laulu- ja urkuoppilaat sekä koulun mieskuoro ja sekakuoro. Oppilaat lauloivat joka toinen sunnuntai tuomiokirkossa, jossa jumalanpalvelusmusiikin lisäksi esitettiin jokin mieskuorolle tai sekakuorolle sävelletty teos. Suomen ensimmäinen naispuolinen lukkari-urkuri valmistui Viipurista 1897, mutta Anna Siitosta ei voitu valita kirkon vakinaiseen virkaan, sillä kirkkolain mukaan virat oli tarkoitettu vain miehille.
Koulutus keskitetään Helsinkiin
Turun lukkari-urkurikoulusta tuli 1925 Turun kirkkomusiikkiopisto ja samoin nimeään 1920-luvulla vaihtoivat Helsingin (1923) ja Viipurin lukkari-urkurikoulut. Viipurin kirkkomusiikkiopiston osalta toiminta lakkasi, kun Viipuri luovutettiin Neuvostoliitolle 1940. Helsingin kirkkomusiikkiopisto muutti 1933 Helsingin konservatorion tiloihin, ja vuonna 1939 konservatorion nimeksi otettiin Sibelius-Akatemia.
Helsingin, Turun ja Viipurin kirkkomusiikkiopistoissa koulutettiin tarpeeseen nähden liikaa kirkkomuusikoita. Toisaalta työnantajien oli vaikea arvioida niiden antamia todistuksia, sillä opistot eivät käyttäneet samanlaista arvosteluasteikkoa. Evankelisluterilaisen kirkon laajennettu piispainkokous asetti 1939 komitean miettimään kirkkomuusikkojen koulutuksen järjestämistä. Komitean mietintö valmistui 1945 ja siinä ehdotettiin Helsinkiin perustettavaksi kanttori-urkuriseminaari ja kirkkomusiikkiakatemia sekä ruotsinkielisen opetuksen keskittämistä Turkuun. Sibelius-Akatemian varajohtaja Sulho Ranta esitti 1949 epäilyksensä, pystyykö kirkko koskaan huolehtimaan kirkkomuusikoiden koulutuksesta.
Turun kirkkomusiikkiopiston vuokrasopimus irtisanottiin, eikä opistolla ollut varoja vuokrata tiloja muualta. Viimeiset oppilaat Turusta valmistuivat toukokuussa 1951. Laajennetun piispainkokouksen 1949 asettaman uuden komitean työ valmistui 1951 ja laajennettu piispainkokous ehdotti, että Sibelius-Akatemia järjestäisi kirkkomuusikoiden musiikillisen koulutuksen, mutta ei heidän teologista koulutustaan. Sibelius-Akatemian kirkkomusiikkiosasto aloitti toimintansa syksyllä 1951 ja samalla Helsingin kirkkomusiikkiopiston toiminta lopetettiin.
Maxim
Elokuvateatterit
Aikaisemmat teatterit:
Laakeriheisi
Laakeriheisi eli välimerenlaakeriheisi (Viburnum tinus) on ikivihreä pensas, joka kasvaa luonnonvaraisena Välimeren seudulla. Sitä käytetään koristekasvina.
Ulkonäkö ja koko
Laakeriheisi kasvaa noin kolme metriä korkeaksi ja lähes yhtä leveäksi. Sen kiiltävät, tummanvihreät lehdet ovat 4–10 cm pitkiä, sileäreunaisia, soikeita ja teräväkärkisiä. Nuorten oksien kuori on ruskeaa, vanhojen harmaata. Kukkanuput ovat vaaleanpunaiset, ja niistä puhkeavat valkoiset tähdenmuotoiset kukat lopputalvella tai keväällä. Kukat kasvavat huiskilokukinnossa, ja niistä kypsyy mustikansinisiä marjoja loppusyksystä (loka-marraskuussa). Kukat ovat kaksineuvoisia, ja niitä pölyttävät hyönteiset.
Käyttö
Laakeriheisi kasvaa nopeasti vapaastikasvavana pensasaitana, mutta se kestää rajuakin leikkaamista. Se kukkii varmimmin aurinkoisilla kasvupaikoilla, ja jos halutaan itämiskykyisiä siemeniä, on kasvatettava lähekkäin yksilöitä jotka eivät ole lähisukulaisia. Kasvia lisätään myös pistokkaista.
Karim Matmour
Karim Matmour (, s. 25. kesäkuuta 1985 Strasbourg, Ranska) on algerialainen jalkapalloilija. Laitahyökkääjä pelaava Matmour edustaa Saksan 2. Bundesliigassa pelaavaa Kaiserslauternia.
Ura
Matmourin jalkapalloura alkoi ASPV Strasbourgin junioreissa vuonna 1991. Sittemmin hän siirtyi samaisen kaupungin suurimman seuraan RC Strasbourgin reservijoukkueeseen, josta Matmour siirtyi opiskelunsa vuoksi amatööritasolla pelanneeseen ASPV Strasbourgiin.
SC Freiburg
Lyhyen sopimuksen päätteeksi hän siirtyi Saksaan SC Freiburgin reservijoukkueeseen. Sittemmin Matmourin ammattilaisuransa sai alkunsa, kun hänet nostettiin Freiburgin edustukseen tammikuussa 2006. Matmour pelasi ensimmäisen ottelunsa 2. Bundesliigassa 28. tammikuuta 2006 Dynamo Dresdeniä vastaan tultuaan vaihdosta kentälle ottelun 67 minuutin kohdalla. Samalla kaudella hän teki ensimmäiset maalinsa vierasottelussa Hansa Rostockia vastaan. Freiburg voitti ottelun 1–2 Matmourin kahdella maalilla. Seuraavat kaksi kautta Matmour pelasi Freiburgin paidassa yhteensä 63 ottelua, joissa hän teki kahdeksan maalia.
Borussia Mönchengladbach
Kesäkuussa 2008 Matmour allekirjoitti neljän vuoden sopimuksen Borussia Mönchengladbachin kanssa. Hän pelasi ensimmäisellä Bundesliiga kaudellaan 34 ottelua, joissa hän onnistui tekemään kolme maalia. Avausmaali syntyi kotiottelussa Werder Bremeniä vastaan 30. elokuuta 2008. Kaudella 2009–2010 Matmour pelasi 25 ottelua ja teki yhden maalin, joka syntyi kotiottelussa Hertha Berliniä vastaan. Maali oli myös ottelun voittomaali.
Eintracht Frankfurt
1. heinäkuuta 2011 Matmour allekirjoitti yhden vuoden sopimuksen 2. Bundesliigassa pelaavan Eintracht Frankfurtin kanssa. Matmour onnistui tekemään avausottelussaan maalin Greuther Fürthia vastaan 15. heinäkuuta 2011 tultuaan vaihdosta kentälle. Matmour oli vaihtopelaajan roolissa seitsemässä ensimmäisessä pelissä, mukaan lukien yhdessä Saksan cupin ottelussa. Hän pelasi ensimmäisen kerran avauksessa 15. elokuuta 2011 kotiottelussa Fortuna Düsseldorfia vastaan. Ottelu päättyi tasan 1–1. Matmour pelasi vielä seuraavankin ottelun avauksessa, kunnes jäi loppu kaudeksi vaihtopelaajan rooliin. Hän onnistui tekemään ratkaisevan maalin Alemannia Aachenia vastaan. Matmour vei kaksi minuuttia Aachenin Aïmen Demain tasoitusmaalista 4–3 voittoon. Maali oli samalla hänen kauden kolmas. Matmour nousi 18. helmikuuta 2012 jälleen joukkueensa sankariksi, kun hän teki hattutempun kotiottelussa FSV Frankfurtia vastaan. Ottelu päättyi Eintracht Frankfurtin 6–1 voittoon. Hattutemppu oli samalla Matmourin ammattilaisuran ensimmäinen. Matmour oli myös joukkueen avauskokoonpanossa. Kauden päätteeksi Eintracht sijoittui 2. Bundesliigassa toiseksi ja nousi kaudeksi 2012–2013 Bundesliigaan. Kauden päätyttyä joukkueen valmentaja Armin Veh vakuutti tekevänsä Matmourin kanssa jatkosopimuksen.
Yksityiselämä
Matmour syntyi Strasbourgissa ja on perheensä nuorin lapsi. Hänen vanhempansa ovat kotoisin Tiaretista, Algeriasta, kuten myös suurin osa hänen sisaruksistaan. Matmour kertoi olevansa toinen lapsista, joka on syntynyt Ranskassa ja tämän myötä ei puhu kunnolla arabiaa, koska sisaruksensa puhuivat aina hänelle ranskaa. Matmour kertoi kuitenkin ymmärtävänsä arabiaa.
Matmour on naimisissa poplaulaja Manel Filalin kanssa.
Marion Dougherty
Marion Caroline Dougherty (9. helmikuuta 1923 – 4. joulukuuta 2011) oli yhdysvaltalainen roolittaja.
Dougherty oli mukana valitsemassa näyttelijöitä esimerkiksi elokuviin Teurastamo 5, Keskiyön cowboy, Paniikki piikkipuistossa, Puhallus, Suuri kaappaus, Pretty Baby, Pienet sydämet, Garpin maailma, Batman, Sumuisten vuorten gorillat, Anna Karenina ja Full Metal Jacket.
Vuonna 2012 ensiesitetty roolittajien ammattikuntaa käsittelevä dokumenttielokuva Casting By keskittyy paljolti Doughertyyn.
Karen Dotrice
Karen Dotrice (s. 9. marraskuuta 1955) on brittiläinen näyttelijä. Hänet muistetaan parhaiten elokuvasta Maija Poppanen (1964), jossa hän näytteli Anna Pankkia. Hän on näytellyt myös muun muassa musikaalissa Vekkulit vauhdissa (1967) ja elokuvassa 39 askelta (1978).
Dotrice syntyi teatteriperheeseen. Hänen vanhempansa Roy ja Kay Dotrice ovat molemmat olleet tunnettuja näyttelijöitä. Karenilla on kaksi sisarta Michele ja Yvette, joista tuli myös näyttelijöitä.
Euroopan sisävesiliikenteen säännöstö
thumb|Sisävesialuksia [[Oise (joki)|Oisejoella Ranskassa.]] Euroopan sisävesiliikenteen säännöstö CEVNI on Yhdistyneiden kansakuntien Euroopan talouskomission UNECE:n sisävesiliikennetyöryhmän päätöslauselman nro 24 määrittelemä vesiliikennettä koskeva säännöstö.
Päätöslauselmassa suositellaan valtioiden hallituksia ja jokikomissioita yhtenäistämään sisävesillä voimassa olevat kansalliset vesiliikenteen säännökset päätöslauselman liitteenä olevien säännösten mukaiseksi. Päätöslauselma sallii kansallisiin säännöksiin poikkeamia, jos ne ovat välttämättömiä paikallisista navigointiolosuhteista johtuen.
Fluoriantimonihappo
Fluoriantimonihappo (HSbF6) on vahvin tunnettu superhappo. Superhappojen vahvuutta kuvaa Hammettin happamuusfunktioon perustuva H0-luku, joka fluoriantimonihapolla on −28 ja 100-prosenttisella rikkihapolla se on −12. Vahvuudesta tämä kertoo sen, että yksi yksikkö sitä vastaa noin 1016 yksikköä 100-prosenttista rikkihappoa. .
Euroopan sisävesiliikenteen säännöstö
Voimassaoloalue
thumb| Päätöslauselman ovat hyväksyneet ja panneet täytäntöön seuraavat Euroopan valtiot:
Fluoriantimonihappo
Fluoriantimonihappoa saadaan vetyfluoridin ja antimonipentafluoridin tai vaihtoehtoisesti vetyfluoridin ja antimonipentoksidin välisellä reaktiolla. Antimoni sitoutuu voimakkaasti fluoridi-ioniin, ja tuloksena saatu antimoniheksafluoridi-ioni SbF6− ei sido vetyioneja takaisin. Siksi liuoksessa olevien vetyionien tehollinen konsentraatio pääsee nousemaan paljon suuremmaksi kuin missään tavallisessa happoliuoksessa.
Euroopan sisävesiliikenteen säännöstö
Voimassaoloalue
Alankomaat , Belgia , Bulgaria , Itävalta , Kazakstan (osin), Kroatia , Liettua , Luxemburg , Moldova (osin), Puola , Ranska , Romania , Saksa , Serbia, Slovakia , Sveitsi , Tšekki , Ukraina , Unkari , Valko-Venäjä ja Venäjä (osin).
Fluoriantimonihappo
Fluoriantimonihappoa käytetään karbokationien tutkimiseen ja radikaalipolymeroitumisreaktioissa.
Euroopan sisävesiliikenteen säännöstö
Voimassaoloalue
Navigointikelpoiset joet Rein , Mosel , Tonava ja Sava (Tonavan sivujoki) ylittävät valtioiden rajoja tai ovat jossain kohtaa valtioiden välisenä rajajokena. Kullakin näistä joista on jokikomissio, jolle valtiot ovat kansainvälisin sopimuksin antaneet vastuun vesiliikenteen hallinnoimisesta. Päätöslauselma CEVNI-säännöistä on pantu täytäntöön myös näillä jokialueilla.
Fluoriantimonihappo
Fluoriantimonihappo on äärimmäisen syövyttävää ja se kykenee reagoimaan lähes kaikkien tunnettujen yhdisteiden kanssa. Fluoriantimonihappo pystyy syövyttämään lähes kaikkea, joten happoa säilytetään yleensä Teflonista (polytetrafluorieteeni) valmistetuissa astioissa ja sitä käsitellään Teflon-pinnoitetuilla välineillä. Fluoriantimonihappo hajoaa räjähdyksenomaisesti joutuessaan kosketuksiin veden kanssa.
Euroopan sisävesiliikenteen säännöstö
Voimassaoloalue
Kansainvälisen vesiliikenteen kanavista Kielin kanava Saksassa ja Saimaan kanava samoin kuin valtioista Suomi ja muut Pohjoismaat eivät ole CEVNI-sääntöjen piirissä.
Sisävesisääntöjen tarkoitus ja sisältö
thumb|Tiedotusmerkki E.8: Kääntymisalue. thumb|Määräysmerkki B.9a: Päävesitielle ei saa mennä tai ylittää sitä ennen kuin on varmaa, etteivät päävesitietä kulkevat alukset joudu sen vuoksi muuttamaan suuntaansa tai nopeuttaan. thumb|Määräysmerkki B.7 ja lisäkilpi: Annettava yksi pitkä ääni.
Sisävesisääntöjen tarkoituksena on taata alusten turvallinen ja hyvässä järjestyksessä tapahtuva kulku olosuhteissa, jotka poikkeavat merkittävästi avomerioloista. Sisävesillä veden virtaus, rantapenkereiden läheisyys ja vilkas alusliikenne rajoittavat alusten ohjailumahdollisuuksia.
CEVNI-säännöstö antaa liikennesäännöt kohtaamis- ja ohittamistilanteita varten ja kun alukset lähestyvät toisiaan leikkaavista suunnista. Tarkat säännöt annetaan myös alusten kääntymisestä, lähdöstä kiinnittymispaikalta, satamaan tai vesitien sivuhaaraan sisäänmenosta ja poistumisesta, kulusta siltojen ali, patoaukkojen ja sulkujen läpi sekä navigoinnista rajoitetussa näkyvyydessä.
CEVNI:ssä on myös sääntöjä alusten asiakirjoista, tunnistemerkinnöistä, valoista ja merkkikuvioista, äänimerkinannosta, radioviestinnästä, hätämerkeistä, tutkan ja AIS-laitteen käytöstä, kiinnittymisestä penkereeseen, ankkuroinnista, jätehuollosta ja viranomaisten tekemistä tarkastuksista.
Vesiteiden liikennemerkit (noin 100) ja valo-opasteet sekä kulkuväylien merkintä poijuin ja penkereellä olevin merkkitauluin kuvataan myös säännöissä.
Säännöstön revisio 5:ssä on kaikkiaan 145 sääntöä lukuisine alakohtineen.
CEVNI-säännöstön revisiot
CEVNI-säännöstö on julkaistu ensimmäisen kerran vuonna 1962 UNECE:n sisävesiliikennetyöryhmän päätöslauselmassa nro 4. Nykyinen säännöstö perustuu työryhmän päätöslauselmaan nro 24 (1985). Sääntöjä on sen jälkeen muutettu ja täydennetty kolmellatoista eri päätöslauselmalla. Merkittävien sääntömuutosten jälkeen koko säännöstö on julkaistu uutena revisiona, jossa kaikki siihenastiset CEVNI:ä koskevat päätöslauselmat ovat mukana. Säännöstön revisio 5 sisältää kaikki sääntömuutokset päätöslauselmaan nro 81 (2014) saakka.
Kansalliset sisävesisäännöt
Päätöslauselman hyväksyneet valtiot toimeenpanevat CEVNI-sääntöihin tehtyjä muutoksia omassa lainsäädännössään kukin omaan tahtiinsa. Esimerkiksi Ranskassa on tullut syyskuussa 2014 voimaan asetus sisävesisäännöistä, jolla kumottiin edellinen asetus vuodelta 1973. Tonavan jokikomissio on muuttanut Tonavalla voimassa olevia sääntöjä CEVNI revisio 5:n mukaiseksi vuonna 2018. Toimeenpanon eriaikaisuudesta ja päätöslauselman sallimien poikkeamien vuoksi eri valtioiden sisävesisäännöissä on joitakin eroja, vaikka CEVNI:n tarkoituksena on vesiliikenteen helpottaminen yhtenäisten sääntöjen avulla.
CEVNI ei ole maita velvoittava valtiosopimus, vaan valtioille ja jokikomissioille annettu suositus sisävesisääntöjen yhtenäistämiseksi. Siinä CEVNI poikkeaa meriteiden säännöistä, joka on valtioita velvoittava YK:n yleissopimus. Meriteiden säännöt ovat voimassa avomerellä ja kaikilla siihen yhteydessä olevilla kulkuvesillä, joilla merialukset voivat liikennöidä, täsmälleen samanlaisena maasta tai aluksen lippuvaltiosta riippumatta.
Sisävesillä noudatetaan aina sen valtion kansallista tai jokialuekohtaista sisävesiasetusta, jonka alueella alus kulkee. Eri valtioiden sisävesiasetuksissa on säännös (useimmiten nro 1.11), jossa vaaditaan, että asetuksen tekstin on oltava aluksella mukana. Pienaluksia (so. huviveneitä) vaatimus koskee ainakin Alankomaissa, Belgiassa ja Tonavalla. Sähköinen versio kelpaa, jos se on helposti luettavissa.
CEVNI ja huviveneily
thumb|Sääntö 6.04: Alus ilmoittaa haluavansa kohtaamistilanteessa sivuuttaa oikea sivu oikeaa sivua vastaan näyttämällä vaaleansinistä taulua. Huvivene on sivuuttanut sen taulun osoittamalta puolelta. thumb|Säännöt 3.25 ja 6.20: Työskentelevä uiva kalusto sivuutetaan punavalkoisen taulun puolelta vähentämällä nopeutta, aiheuttamatta aallokkoa ja mahdollisimman kaukaa. Sääntö nro 1.01 määrittelee termin pienalus. Se on mikä tahansa alus, jonka rungon pituus on alle 20 metriä (ei kuitenkaan hinaaja, työntöalus, matkustaja-alus, lautta-alus eikä työntöproomu). Sama sääntö määrittelee huviveneen alukseksi, jota käytetään urheiluun tai vapaa-ajan viettoon, mutta ei taloudellisen hyödyn saamiseksi. Jos huvivene on pituudeltaan alle 20 metriä, sitä koskee kaikki se, mitä säännöissä sanotaan pienaluksesta.
Liikennesääntöjen pienaluksia koskeva pääsääntö (nro 6.02) velvoittaa pienaluksia jättämään kaikille muille aluksille kuin pienaluksille riittävästi tilaa, jotta ne voivat pitää suuntansa ja ohjailla vapaasti. Pienalukset eivät voi vaatia, että muut alukset väistävät niitä. Muilla aluksilla säännöissä tarkoitetaan aluksia, joiden pituus on 20 metriä tai enemmän, ja pituudesta riippumatta hinaajia, työntöaluksia, matkustaja-aluksia, lautta-aluksia ja työntöproomuja. Myös purjein kulkevat pienalukset väistävät näitä aluksia.
Jos huvivene on varustettu VHF-radiopuhelimella, sen käyttämisessä on noudatettava sisävesien radioviestinnän käsikirjassa annettuja säännöksiä. Käsikirjan yleinen osa    ja tarvittavat aluekohtaiset osat    on oltava aluksella mukana. Myös käsikirjan sähköinen versio kelpaa.
CEVNI-koulutus ja tutkinnot Suomessa
Veneilyjärjestöjen jäsenseurat antavat CEVNI-sääntöjä koskevaa koulutusta ja pitävät CEVNI-tutkintoja. Hyväksytysti suoritetusta tutkinnosta veneilyjärjestö antaa tutkintotodistuksen. Liikenne- ja viestintävirasto hyväksyy sen osoituksena CEVNI-sääntöjen riittävästä osaamisesta kansainväliseen huviveneenkuljettajankirjaan merkittävää sisävesikelpoisuutta varten.
CEVNI-tutkintoon voi osallistua myös opiskelemalla säännöt itse. Suomen Purjehdus ja Veneily ry:n tutkintovaatimusten mukaan liiton julkaisema opaskirja saa olla tutkinnossa esillä. Huolellinen ennakkovalmistautuminen tutkintoon on silti välttämätöntä, sillä tutkinto kestää vain 45 minuuttia ja kysymyksiä on paljon. Tutkintovaatimukset on kuvattu sisävesiliikennetyöryhmän päätöslauselman nro 40 liitteen 1 kohdassa II.
Kalifi
Oppi yhden johtajan hallitsemasta yhtenäisestä uskovien ummasta oli ihanne, joka ei koskaan toteutunut käytännössä, ellei sitten myyttisessä menneisyydessä, jota kuvattiin neljän oikeaan johdetun kalifin aikana. Kalifaatin idea oli kuitenkin niin voimakas, että Bagdadin abbasidikalifit säilyttivät symbolisen asemansa oikeauskoisten puolustajina vielä satoja vuosia sen jälkeen, kun heidän tosiasiallinen valtansa oli murentunut. Kalifaatin idea nousi uudelleen pinnalle 2000-luvulla ISIS-terroristijärjestön kautta. Se julistautui kalifaatiksi ja toimi ennen kukistumistaan Syyriassa ja Irakissa vuosina 2014–2017.
Tausta
Muawijan seuraaja oli Abd al-Malik ibn Marwan (685–705). Hän oli ensimmäinen historiankirjoituksen tunnistama hallitsija, joka käytti itsestään nimitystä Khalifat Allah, joka tarkoitti Jumalan puolestapuhujaa. Kunnianimi oli vastaus Bysantin keisarin Justinianus II:n (685–695) käyttöön ottamalle tittelille ”Jumalan palvelija” (lat. servus Christi). Uudet arvonimet liittyivät muutokseen hallitsijoiden legitimaatiossa. Jo vuonna 629 Bysantin keisari Herakleios vaihtoi roomalaisen arvonimensä autocrator nimeen basileus, jolla aiemmin oli tarkoitettu vasallikuningasta. Nimenmuutos halusi osoittaa, että oikea hallitsija oli Kristus, ja keisari oli vain hänen alaisensa. Vastaavasti al-Malik halusi osoittaa, että hänen valtansa tuli yksin Jumalalta.
Kalifi-nimityksen otti uudelleen käyttöön vasta sata vuotta myöhemmin al-Mamun (813–833). Hänen tavoitteensa olivat kuitenkin kunnianhimoisemmat kuin al-Malikilla, sillä hän ei halunnut olla pelkästään Jumalan nimittämä, vaan katsoi olevansa myös Jumalan sanan ylin tulkki, Jumalan sijainen maan päällä. Tämä johti katkeraan riitaan vastikään yhteiskunnalliseen vaikutusvaltaan kohonneen islamilaisen papiston eli ulaman kanssa.
Riita ratkesi al-Mamunin kuoleman jälkeen siten, että papisto peri voiton. Kalifista tuli vain ”uskovaisten komentaja”, mutta Jumalan lain sisältöä koskeva päätösvalta palautui ulamalle. Hämeen-Anttilan mukaan arvonimi ”khalifat rasul Allah” projisoitiin tämän jälkeen myös islamin varhaisvaiheen historiankirjoitukseen.
Kalifin arvonimi oli vielä osmanien sulttaanien käytössä vuodet 1517–1924, jonka jälkeen sitä ei ole käytetty lukuun ottamatta Isis-järjestön lyhyttä valtakautta Syyriassa ja Irakissa vuosina 2014–2018.
Islamilainen perimätieto
thumb|left|Persialainen miniatyyri [[Abu Bakrista ja Umarista.]] 800-luvulla muslimioppineet alkoivat koota suullisia tarinoita islamilaisen kalifaatin varhaishistoriasta. Näin tehdyt historiateokset eivät edusta tieteellistä historiankirjoitusta, mutta niiden tarjoama kuva 600-luvun ja osin 700-luvun historiasta on laajasti hyväksytty oikeaksi myös lännessä.
Tämän legendaarisen historiankirjoituksen mukaan Muhammadin kuoleman jälkeen Abu Bakr valittiin hänen seuraajakseen (myöhemmin kalifi). Asema oli alun perin vaalilla valittu, mutta siitä tuli perinnöllinen. Sunnit tunnustavat neljä ensimmäistä kalifia: Abu Bakr, Omar, Uthman ja Ali. Šiiat tunnustavat aseman periytyvän Muhammadilta suoraan Alille.
Uthman oli Muhammedin vävy ja kalifina 644–656. Hän kuului mekkalaiseen umaijadien sukuun, joka hallitsi kalifaattia 661–750 ja Córdoban kalifaattia vuoteen 1031. Häntä syytettiin kapinoista ja juonittelusta, mistä johtuen hänet salamurhattiin.
Ali oli kalifina 656–661. Hän oli Muhammedin serkku ja naimisissa Fatiman, Muhammedin ja Khadijan tyttären kanssa. Hän on ensimmäinen šiiojen tunnustama laillinen Muhammedin seuraaja ja imaami. Ali seurasi Uthmania kalifina, huolimatta Aishahin ja Muawiyan vastustuksesta. Hänet salamurhattiin. Hänen poikansa Hassan luopui arvonimestä umaijadien dynastian perustaneen Muawiyan hyväksi. Alin toinen poika Hussein johti kapinaa umaijadeja vastaan, mutta hänet surmattiin Kerbalan taistelussa vuonna 680.
Vaikka islamilaisen historiankirjoituksen kertomukset neljästä oikeaan johdetusta kalifista ovat yksityiskohtaisia, ne perustuvat vain suullisiin tarinoihin, eikä niiden tiedoille ole löytynyt ulkopuolista vahvistusta esimerkiksi arkeologisista lähteistä. Monet tutkijat pitävät neljää oikeaan johdettua kalifia ainoastaan legendoina.
Kalifaattien vaiheita
Kalifi al-Malikin dynastia hallitsi vuoteen 750 saakka, minkä jälkeen valta siirtyi sisällissodan voittaneelle abbasididynastialle, joka tuli Iranista. Abbasidit katsoivat olevansa Muhammedin sukulaisia tämän sedän, Ibn Abbasin kautta. Abbasidit siirsivät pääkaupunkinsa Bagdadiin ja hallitsivat pääosin sieltä käsin kalifeina mongolivalloitukseen vuonna 1258 saakka, vaikka heidän valtansa nopeasti supistui ja muuttui osittain muodolliseksi. Egyptin mamelukit pitivät tämän jälkeen hengissä muodollista abbasidikalifaattia vuoteen 1517 asti.
Muuan umaijadiprinssi onnistui vuonna 750 pakenemaan Espanjaan ja luomaan sinne umaijadien emiraatin, joka vuonna 929 otti itselleen kalifaatin aseman. Jo aikaisemmin vuonna 909 Muhammedin tyttäreen Fatimaan sukunsa johtaneet fatimidit olivat perustaneet kalifaatin Tunisiaan. Myöhemmin heidän pääkaupunkinsa siirtyi Kairoon. Córdoban kalifaatti kukistui sisällissotaan vuonna 1031 ja fatimidien kalifaatti vuonna 1517, jolloin turkkilaiset osmanit valloittivat Kairon.
Tuhatluvulla turkkilaiset seldžukit (pääkaupunkeina mm. Nishapur ja Merv) loivat keskiaasialaisen jättivaltakunnan, joka oli rajoiltaan lähellä sassanidien entistä valtiota. He karkottivat buyidit Bagdadista ja asettuivat vuorostaan kalifin suojelijoiksi. Seldzukit perustivat sulttaani-instituution, joka alkoi murtaa kalifin asemaa koskevaa oppia, vaikka aluksi molemmat elivät rinnakkain. 900-luvulla oli eletty jo kolmen kalifin järjestelmässä, eikä yksikään niistä kyennyt voittamaan muita. Seldzukkien sulttaanin virka ei tavoitellut ylintä uskonnollista auktoriteettia kuten Mamunin perustama kalifaatti-instituutio, vaan tarkoitti ainoastaan uskon puolustajaa. Tämä teki mahdolliseksi useiden rinnakkaisten sulttaanikuntien olemassaolon islamilaisessa maailmassa, ja niitä alkoikin ilmestyä eri puolille.
Kalifin arvon tavoittelijoita on esiintynyt vielä tämän jälkeenkin. Vuonna 1926 Kairossa pidetty kansainvälinen muslimikongressi päätti, että kalifin virka pysyy avoimena, kunnes kaikki islamilaiset kansat voivat osallistua uuden kalifaatin perustamiseen.
Oppi kalifaatista
Islamilaisen lain mukaan kalifaatti on välttämättömyys, sillä islamilainen umma tarvitsee johtajan, joka pitää yllä uskontoa, puolustaa yhteisöä, auttaa sorrettuja ja valvoo oikeuksien toteutumista. Kalifin vaatimuksiin kuuluu, että hän on miespuolinen muslimi, joka tulee Quraiš-heimosta, täysi-ikäinen ja täydessä ymmärryksessä, vapaa, urhoollinen, arvostelukykyinen ja hänellä on normaali näkö, kuulo sekä kyky puhua. Kalifeja voi kerrallaan olla vain yksi. Jos islamilaisessa maailmassa on kaksi kalifia, kummankaan kalifaatti ei ole pätevä. Kalifin velvollisuutena on sotia juutalaisia, kristittyjä ja zarahustralaisia vastaan, kunnes he kääntyvät muslimeiksi tai suostuvat maksamaan veroa kalifille.
Opin siitä, että kalifin piti tulla juuri Quraiš-heimosta oli muotoillut 1000-luvulla al-Mawardi (974–1058), huomattava shafi'i -juristi, joka vaikutti Bagdadissa.
Cinemaissí
Cinemaissí on Latinalaisen Amerikan elokuvafestivaali, joka järjestetään Helsingissä vuosittain lokakuussa. Vuonna 2019 Cinemaissí järjestettiin 23.-27.10.
Festivaali tuo Suomeen laadukkaita latinalaisamerikkalaisia elokuvia, jotka tarjoavat näkymiä mantereen kulttuureihin, yhteiskuntiin ja monimuotoisuuteen. Monikulttuurinen festivaali edistää dialogia Suomen ja Latinalaisen Amerikan maiden välillä sekä pyrkii purkamaan stereotypioita.
Cinemaissín arvoja ovat tasa-arvo, monimuotoisuus, yhteisöllisyys, taiteellisuus, ekologisuus ja kunnioitus Latinalaisen Amerikan todellisuutta kohtaan. Festivaali ja sen oheistapahtumat tarjoavat foorumin näiden ja muiden ajankohtaisten teemojen keskusteluun.
Ensimmäinen Cinemaissí-festivaali pidettiin vuonna 2005. Vuodesta 2008 lähtien festivaalin ohessa on järjestetty lastentapahtuma Cinemaissito, joka nykyään toimii itsenäisenä Kolibrí-festivaalina.
Vuonna 2017 festivaali ja sen oheisohjelmat tavoittivat yli 3500 kävijää. Vuonna 2019 Cinemaissílla on 22 näytöstä, yhteensä 15 elokuvaa kymmenestä Latinalaisen Amerikan maasta.
Cinemaissí – Latinalaisamerikkalaisen elokuvan yhdistys
Elokuvafestivaalin lisäksi yhdistys tekee jatkuvaa yhteistyötä erilaisten vaikuttajien kanssa kulttuurin ja yhteiskunnallisten kysymysten parissa. Cinemaissí-yhdistys ja sen järjestämä Latinalaisamerikkalaisen elokuvafestivaali edistävät dialogia ja tarjoavat suomalaisille ja kansainvälisille toimijoille mahdollisuuden aitoon vuorovaikutukseen yli kieli- ja kulttuurirajojen.
Caimin Douglas
Caimin Douglas (s. 11. toukokuuta 1977) on alankomaalainen pikajuoksija.
Douglas karsiutui Sydneyn olympialaisissa 2000 100 metrin juoksun alkuerissä ajalla 10,69. Seuraavana vuonna hän karsiutui Edmontonin MM-kisoissa 200 metrin juoksun toisissa alkuerissä ajalla 20,87. Pariisin MM-kisoissa 2003 hän oli mukana Alankomaiden joukkueessa, joka voitti 4 x 100 metrin viestijuoksussa MM-pronssia. Douglas voitti 2006 Alankomaiden mestaruuden 100 metrillä, mutta karsiutui Göteborgin EM-kisoissa 200 metrin toisissa alkuerissä.
Origenes
Origenes (, ; n. 185–254) oli kristitty oppinut ja teologi, ja yksi merkittävimmistä varhaisen kristillisen kirkon kirkkoisistä. Orígenes oli aleksandrialainen teologi, joka puolusti kristinuskon perustaa hyökkäyksiä vastaan tieteellisen teologian avulla, joka kehitettiin filosofista menetelmää käyttämällä.
Origeneen kirjoitukset ovat merkityksellisiä ensimmäisinä todellisina yrityksinä selittää kristinuskoa älyllisesti. Hän halusi tulkita kaiken aikansa tieteen kristillisestä näkökulmasta. Origenes syntyi todennäköisesti Aleksandriassa ja kuoli Caesareassa.
Varhaiset opinnot ja työt Aleksandriassa
Origeneen koko nimi oli Origenes Adamantios. Hänen isänsä Leonides opetti hänelle lukemista, Raamattua ja muita perusasioita. Vuonna 202 hänen isänsä kuoli Septimius Severuksen aikana toimeenpannuissa kristittyjen vainoissa. Origenes olisi halunnut jakaa marttyyrikuoleman, mutta hänen äitinsä esti häntä. Leonideen kuolema jätti yhdeksänhenkisen perheen köyhyyteen. Origenes tosin pääsi erään varakkaan naisen suojelukseen, mutta koska hänen suojeluksessaan oli jo joku Paavali-niminen kerettiläinen, tiukasti oikeaoppinen Origenes ei viipynyt pitkään hänen luonaan.
Vuonna 203 hän aloitti opinnot Aleksandrian katekeettisessä koulussa, jonka viimeisen opettajan, Klemens Aleksandrialaisen, vainot pian ajoivat pois. Origenes vieraili vangittujen kristittyjen luona ja lohdutti heitä sekä osallistui oikeudenkäynteihin, mutta säästyi itse vainoilta kuin ihmeen kaupalla. Häneen maineensa ja oppilaidensa määrä kasvoivat nopeasti, niin että piispa Demetrios Aleksandrialainen nimitti 18-vuotiaan Origeneen katekeettikkakoulun rehtoriksi.
Origenes myi kirjastonsa ollaakseen täysin riippumaton taloudellisesti. Hän kykeni tulemaan toimeen saamillaan rahoilla elämällä askeettisesti. Hän opetti päivisin ja opiskeli Raamattua öisin. Hän vei askeesinsa niin pitkälle, että seurasi Matteuksen evankeliumin jaetta 19:12 ja kastroi itsensä pelätessään muuten saavansa aikaan skandaalin, koska opetti sekä miehiä että naisia. Hän myös uskoi, että kristityn tulee noudattaa kaikkia Jeesuksen opetuksia ilman varauksia tai poikkeuksia.
Keisari Caracallan aikana, noin 211–212, Origenes matkusti lyhyeksi ajaksi Roomaan, jossa hän tapasi kaupungin johtavan teologin Hippolytos Roomalaisen. Paavi Zephyrinuksen aikana vallinnut leväperäisyys teki Origenesiin kuitenkin huonon vaikutuksen. Hän palasi Aleksandriaan opettamaan. Hänen koulunsa oli kuitenkin kasvanut isommaksi kuin yksi mies kykeni hallitsemaan, kun katekumeenit halusivat innokkaasti perusopetusta, ja jo kastetut halusivat raamatunselityksiä. Origenes antoi katekumeenien opetuksen Heraklaalle, ensimmäisen oppilaansa marttyyri Plutarkhoksen veljelle.
Hänen oma kiinnostuksensa suuntautui entistä enemmän eksegetiikkaan, ja hän opiskeli heprean kieltä. Tuohon aikaan (212–213) sijoittuu myös hänen tuttavuutensa Ambrosios Aleksandrialaisen kanssa, jonka hän sai kääntymään valentinolaisuudesta oikeaoppiseen uskoon. Ambrosios oli varakas mies, ja myöhemmin hän teki Origeneen kanssa sopimuksen tämän kirjoitusten kustantamisesta ja levittämisestä. Origenes omisti lähes kaikki myöhemmät kirjoituksensa Ambrosiokselle.
Noin vuonna 215 Origenes vieraili Arabiassa paikallisen prefektin kutsusta. Hän vietti jonkin aikaa muun muassa Petrassa, jonka jälkeen palasi jälleen Aleksandriaan. Seuraavana vuonna kansannousu pakotti Caracallan lähettämään sotilaita kaupunkiin. Kaikki koulut suljettiin ja muukalaiset karkotettiin. Ambrosios joutui lähtemään maanpakoon Kesareaan, ja Origenes lähti hänen mukanaan. Siellä Origenes opetti kirjoituksia ja saarnasi paikallisen juutalaisen tavan mukaan. Kun Aleksandrian tilanne rauhoittui, Demetrios kutsui hänet takaisin, todennäköisesti vuonna 216.
Seuraavan kymmenen vuoden aikana Origenes opetti ja kirjoitti. Ambrosios tarjosi hänen käyttöönsä seitsemän pikakirjoittajaa, jotka kirjoittivat ylös sanelusta, toiset seitsemän kirjuria, jotka tekivät varsinaiset kopiot, sekä joukon tyttöjä jotka monistivat kopioita. Ambrosioksen pyynnöstä hän aloitti suuren raamatunkommentointityön, aloittaen Johanneksen evankeliumista ja edeten Ensimmäiseen Mooseksen kirjaan, Psalmeihin 1–25 ja Valitusvirsiin. Näiden lisäksi hän kirjoitti kymmenen teosta eksegetiikkaa (Stromateis), kaksi kirjaa ylösnousemuksesta ja työn Ensimmäisistä prinsiipeistä.
Konflikti Demetrioksen kanssa ja muutto Kesareaan
thumb|Origenes varhaiskeskiaikaisessa kuvassa
Noin vuonna 230 Origenes aloitti matkan, joka pakotti hänet luopumaan työstään Aleksandriassa. Hän kävi Kesareassa ja hänet vihittiin siellä papiksi, jotta Demetrios, joka oli aiemmin vastustanut hänen saarnaamistaan, ei voisi enää kritisoida häntä. Demetrios otti tämän hyvää tarkoittaneen eleen kuitenkin loukkauksena ja raivostui. Hän hankki Origeneelle karkotuksen ja papiksi vihkimisen peruutuksen.
Aleksandriassa Heraklaasta tuli Origeneen koulun johtaja ja pian Demetrioksen kuoleman jälkeen piispa. Origenes palasi Aleksandriaan pyytämään armahdusta, mitä Heraklas ei kuitenkaan antanut. Origenes lähti kaupungista pysyvästi ja muutti Kesareaan jonne hän perusti uuden teologisen koulun. Hän saarnasi ja opetti dialektiikkaa, fysiikkaa, etiikkaa ja metafysiikkaa, luoden niillä pohjan teologian opetukselle. Hän halusi tulkita kaiken aikansa tieteen kristillisestä näkökulmasta, ja korottaa kristinuskon maailmanselitysteoriana hellenististen oppien tasolle.
Vuonna 235 keisari Maximinuksen valtaannousun myötä alkoivat jälleen vainot. Origenes joutui piilottelemaan kaksi vuotta kesarealaisen Julianan luona.
Seuraavan lähes kahdenkymmenen vuoden aikana hän saarnasi säännöllisesti keskiviikkoisin ja perjantaisin, ja myöhemmin päivittäin. Hän oli myös valtavan tuottelias kirjallisesti. Tämän työn keskeyttivät ainoastaan silloin tällöin tehdyt matkat. Hän kävi muun muassa Ateenassa. Matka kesti tarpeeksi kauan, jotta hän saattoi suorittaa sinä aikana erilaisia tutkimuksia.
Palattuaan Ateenasta hän onnistui käännyttämään Bostran piispan Berylloksen oikeaoppiseen uskoon. Samaan aikaan (noin vuonna 240) kuitenkin hyökättiin myös hänen omaa oppiaan vastaan. Hän joutui puolustamaan itseään kirjoittamalla muun muassa paavi Fabianukselle ja useille piispoille. Häneen kohdistuneiden hyökkäysten syytä tai aihetta ei tiedetä, mutta ne ovat saattaneet liittyä novatianismiin. Berylloksen kääntymisen jälkeen Origeneen apua kuitenkin pyydettiin yhä useammin myös harhaoppien torjumiseksi. Esimerkiksi kun Arabiassa alkoi levitä oppi, jonka mukaan sielu kuoli ja hajosi ruumiin mukana, tullakseen palautetuksi elämään vasta ruumiiden ylösnousemuksessa, Origeneeseen vedottiin asian vuoksi. Hän teki matkan Arabiaan ja saarnasi korjatakseen erheellisen opin.
Vuonna 250 vainot puhkesivat uudelleen, ja tällä kertaa Origenes ei paennut. Häntä kidutettiin ja häpäistiin julkisesti, ja hänet sidottiin useiksi päiviksi käsistä ja jaloista, ilman että hän olisi taipunut. Lopulta hän kuoli 69-vuotiaana kidutuksiin. Myöhemmät legendat, muun muassa Hieronymuksen ylöskirjoittama (De viris illustribus, luku 54), kertovat hänen kuolleen Tyroksessa, jonne hänet olisi myös haudattu, mutta tähän ei voida täysin luottaa.
VU (lehti)
VU oli ranskalainen aikakauslehti, jota julkaistiin 1928–1940. Se oli aikansa merkittävimpiä valokuvalehtiä, ja sen päätoimittaja oli Lucien Vogel, joka oli kiinnostunut valokuvan voimasta ajankohtaisten tapahtumien kuvaajana. Lehden varhaisimmat numerot käsittelivät monenlaisia aiheita, kuten politiikkaa, urheilua, kulttuuria ja uutisia.
Origenes
Teokset
Epifanioksen (Haer., lxiv.63) mukaan Origenes kirjoitti noin 6 000 kirjaa (eli papyruskääröä). Eusebius on antanut luettelon teoksista. Ne voidaan jakaa neljään luokkaan: 1) tekstikritiikki; 2) eksegetiikka; 3) systemaattinen, käytännöllinen ja apologeettinen teologia; sekä 4) kirjeet. Sen lisäksi hänen nimiinsä on laitettu joitakin varmuudella epäperäisiä teoksia.
Tekstikriittiset ja eksegeettiset työt
Origeneen merkittävin tekstikriittinen teos on Heksapla (”kuusinkertainen”), joka on vertaileva tutkimus eri kielisistä Vanhan testamentin käännöksistä. Se oli pitkään kokonaan kadoksissa, mutta sittemmin Milanosta löydettiin joitakin osia teoksesta. Myöhemmät kirjoittajat ja kirjoitukset tekevät usein viittauksia Heksaplaan. Tetrapla (”nelinkertainen”) oli Heksaplan lyhennelmä.
VU (lehti)
Lehden myöhempinä vuosina siinä käytettiin muun muassa André Kertészin, Robert Capan ja Brassaïn kuvareportaaseja. Lehdessä julkaistiin enemmän kuvia kuin missään muussa lehdessä, ja sen ensimmäisenä vuotena siinä julkaistiin 3 324 valokuvaa. Monia kuvista ei nähty missään muualla, ja esimerkiksi Lucien Vogelin ottamat kuvat olivat ensimmäisiä, jotka esittivät Neuvostoliiton elämää. Vu-lehdessä julkaistiin myös ensimmäisiä niin sanottuja ihmisläheisiä reportaaseja, jollainen oli muun muassa Germaine Krullin artikkeli Pariisin slummien kulkureista.
Origenes
Tekstikriittiset ja eksegeettiset työt
Origenes oli yhtä lailla tietoinen eri kielisten Uuden testamentin käsikirjoitusten ongelmista, vaikka hänen ei varmuudella tiedetäkään kirjoittaneen asiasta. Hän viittaa eksegeettisissä kirjoituksissaan usein erilaisiin lukutapoihin, mutta hänen tapanaan oli tehdä sanellessaan summittaisia lainauksia, joiden tarkistus jäi kirjureille. Näin hänen kommentaareistaan on vaikea johtaa hänen varsinaisia näkemyksiään näistä ristiriidoista.
Origeneen eksegeettiset teokset voidaan jakaa kolmeen osaan:
Skoliat
Hieronymus mainitsee, että Origenes teki skoliat Kolmannesta Mooseksen kirjasta, Psalmeista 1–15, Saarnaajan kirjasta, Jesajan kirjasta ja osasta Johanneksen evankeliumia. Stromateis-kirjoitukset olivat samantyyppisiä, ja hän teki niitä useista apostoli Paavalin kirjeistä.
Saarnat
Origenes valmisti saarnat lähes koko Raamatusta. Ne kirjoitettiin ylös hänen saarnatessaan. Hän ei todennäköisesti kiinnittänyt kovin paljon huomiota saarnojen julkaisutyöhön, sillä niissä esiintyvät sanamuodot eivät ole kovin huolellisia. Niiden eksegeettiset kommentit olivat yksinkertaisempia kuin tieteellisissä kommentaareissa, mutta vaativat silti kuulijoilta tietämystä asioista. Origeneen varsinaisena tarkoituksena oli tekstien selittäminen jae jakeelta. Sellaisten karujen kirjojen, kuten Kolmannen ja Neljännen Mooseksen kirjan, selityksissä hän etsi allegorisia tulkintoja, kun taas profeettojen kirjojen värikkäissä kuvauksissa hänellä ei ollut tarvetta etsiä syvällisempiä merkityksiä kuin teksti itse tarjosi.
Origeneeltä ovat säilyneet saarnat seuraavista Raamatun kirjoista:
Kommentaarit
Origeneen kommentaarit pyrkivät keskittymään kirjoitusten syvempää, salattuun ja henkiseen merkitykseen historiallisesti merkityksettömien tapahtumien sijasta. Hän otti kuitenkin laajalti huomioon kaiken filologisen, maantieteellisen, historiallisen ja muinaisesineitä koskevan tiedon, jota hänellä oli käytettävissään.
Kommentaareista on säilynyt kuitenkin ainoastaan katkelmia. Filokalian sitaatit sisältävät katkelmia Ensimmäisen Mooseksen kirjan, Psalmien, Hesekielin, Hoosean ja Johanneksen evankeliumin kommentaareista. Roomalaiskirjeen kommentaari on säilynyt ainoastaan Rufinuksen lyhennettynä versiona.