cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andaandi
Andaandi on läheistä sukua Egyptissä puhutulle kenzin kielelle, ja joskus kielistä käytetään yhteisnimitystä kenzi-dongolawi tai kenuzi-dongola. Ethnologue luokitteli kenzin ja dongolawin alun perin saman kielen murteiksi, mutta helmikuussa 2012 luokittelua muutettiin ja kielille määriteltiin omat erilliset kielikoodit.
Andaandin puhujat käyttävät itse kielestään nimeä andaandi. Kansainvälisesti käytetään myös arabiankielistä nimitystä dongolawi, joka viittaa muinaiseen Dongolan kaupunkiin.
Of Chaos and Eternal Night
Of Chaos and Eternal Night on death metal -yhtye Dark Tranquillityn vuonna 1995 julkaistu minicd. Kyseinen äänite on ensimmäinen jossa Mikael Stanne toimii laulajana ja Fredrik Johansson yhtyeen kitaristina.
Helsingin Suomalainen Klubi
Helsingin Suomalainen Klubi on Helsingissä toimiva miehille tarkoitettu aatteellinen klubi, jonka tarkoituksena on vaalia suomalaista kulttuuria, suomalaiskansallisia perinteitä ja suomen kieltä. Klubia ylläpitävä yhdistys on perustettu 25. huhtikuuta 1876 nimellä Luku- ja Konversationi – klubbi Helsingissä. Klubin tiloissa toimii myös klubiravintola.
Klubi on kulttuuri- ja keskusteluklubi, jossa suomalaisuuden aatteelliseen pohjaan sitoutuneet eri-ikäiset miehet tapaavat toisiaan. Se ei ole sidoksissa poliittiseen puolueisiin ja on avoin kaikille arvomaailmaansa sitoutuville suomalaisille miehille. Fennomaanien perustama klubi on kuitenkin perinteisesti yhdistetty porvarilliseen aate- ja arvomaailmaan. Kansallisen Kokoomuksen puoluetoimisto on toiminut pitkään vuokralaisena klubin talossa, josta puolueen taustasäätiö vuosina 1972–1999 omisti puolet.
Helsingin Suomalainen Klubi on yleishyödyllinen yhteisö, jonka laaja sähköinen julkaisutoiminta kohdistuu myös kansainväliseen yhteisöön. Merkittävimmät Klubin ylläpitämät sivustot ovat C. G. E. Mannerheimin ja Jean Sibeliuksen elämäntyötä esittelevät kokonaisuudet.
Snowtubing
thumb|Snowtubing-laskettelua thumb|Snowtubing-renkaita. Snowtubing on eräs Pohjois-Amerikasta lähtöisin oleva etenkin lapsille suunnattu talviurheilulaji, joka muistuttaa suuresti perinteistä mäenlaskua pulkalla. Snowtubingissa erotuksena lasketellaan erityisesti kyseiseen lajiin tarkoitetuilla snowtubing-renkailla, jotka muistuttavat suuresti varsinkin auton sisäkumeja. Laji on varsin helppo; mitään erityisiä taitoja ei liiemmin vaadita. Radat ovat yleensä kourumaisia. Laskettelijoille vaaditaan usein kuitenkin kypärät ja heitä ohjeistetaan pitämään renkaasta kiinni tiukasti.
Helsingin Suomalainen Klubi
Toiminta
Klubi tarjoaa jäsenilleen ohjelmaa kulttuurin ja erilaisten harrastusten merkeissä. Luentotyyppisiä klubi-iltoja järjestetään esimerkiksi ulko-, puolustus- ja talouspolitiikkaan liittyen.
Beverly Garland
Beverly Lucy Garland (o.s. Fessenden; 17. lokakuuta 1926 Santa Cruz, Kalifornia, Yhdysvallat – 5. joulukuuta 2008 Hollywood Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Helsingin Suomalainen Klubi
Toiminta
Klubi tarjoaa jäsenilleen monipuolista ohjelmaa lukuisilta kulttuurin ja harrastusten aloilta, kuten kuorotoiminnasta, kirjallisuudesta, historiasta, ulkopolitiikasta, ruokakulttuurista, sikareista, ilmailusta, metsästyksestä ja kalastuksesta sekä golfista.
Kirjallisuutta
Larnemaa, Ritvos, Hedenström: Suomalainen ruokaretki, s. 204-212. Tammi 2001
Beverly Garland
Ura
Garland tuli tunnetuksi sekä televisiosta että elokuvista. Hän esiintyi muun muassa sarjoissa Teräsmieheni vuosina 1969–1972 ja Remington Steele - huijari vai herrasmies vuosina 1982–1983. Hän myös vieraili useissa sarjoissa, joiden joukkoon lukeutuivat Seitsemäs taivas, Teräsmieheni ja Frendit.
Yksityiselämä
Näyttelijätär oli jo 1950-luvulla naimisissa Richard Garlandin kanssa, mutta avioliitto päättyi eroon kahden vuoden kuluttua. Hän oli 1959–1999 toisessa avioliitossa Fillmore Crank. Hänellä oli yksi tytär, ja avioliitto Crankin kanssa päättyi vasta tämän kuolemaan.
Snowtubing
Monissa laskettelukeskuksissa on mahdollisuus myös harrastaa snowtubingia.
Lasikatto
Lasikatto on kielikuva, joka kuvaa näkymätöntä estettä, joka estää jotain väestöryhmää nousemasta hierarkiassa. Esteellä tarkoitetaan ylimääräistä työtä, jota naiset tai vähemmistöt joutuvat tekemään päästäkseen samaan asemaan kuin vastaavassa asemassa oleva mieshenkilö työelämässä ja myös työelämän ulkopuolella. Erityisen vaikeaa "lasikaton rikkominen" on, jos kuuluu useampaan kuin yhteen vähemmistöön tai on nainen ja kuuluu johonkin vähemmistöön.
Termiä käyttivät ensimmäisenä feministit kuvaamaan naisten urakehityksen esteitä. Nykyään sitä käytetään myös muiden vähemmistöryhmien, kuten rodullistettujen tai sukupuolivähemmistöjen, etenemisesteitä kuvatessa.
Karikko (merenkulku)
Karikko merialueilla on matalikolla sijaitseva kohta, joka on vesiliikenteelle vaarallinen. Suomen merialueilla karikoista varoittavat yleiset varoitusviitat ovat keltamustaraitaisia. Karikon pääilmansuunta osoitetaan kardinaaliviitalla. Pohjoista merkitsevä viitta osoittaa ylöspäin, etelää merkitsevä viitta osoittaa alaspain, itää merkitsevän viitan päässä on vinoneliö ja länttä merkitsevän viitan päässä on tiimalasimainen kuvio. Näiden lisäksi on viitat, jotka näyttävät, mihin suuntaan karikkoa täytyy väistää. Punainen viitta, jonka päässä on neliönmuotoinen kuvio, täytyy kiertää niin, että viitta jää vasemmalle. Vihreä viitta, jonka päässä on ylöspäin osoittava nuoli, täytyy kiertää niin, että viitta jää oikealle. Vasenta ja oikeaa väistämissuuntaa merkitsevät viitat ovat lateraaliviittoja. Lisäksi on olemassa varsinainen karimerkki, jonka päässä on kaksi mustaa palloa ja jonka vieressä on punamustaraitainen tolppa. On olemassa myös erikoismerkki ja turvavesimerkki, jotka ilmaisevat turvallisen vesiväylän.
Purmon seurakunta
Purmon seurakunta oli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta Pohjanmaalla, Pedersören kunnassa. Seurakunta kuului Porvoon hiippakunnassa Pedersören rovastikuntaan ja oli osa Pietarsaarenseudun seurakuntayhtymää. Kirkkoherrana toimi Tomas Portin. Vuonna 2018 seurakunnassa oli 1 107 jäsentä. Vuoden 2019 lopussa Ähtävän, Pedersören ja Purmon seurakunnat lakkautettiin ja niiden tilalle vuoden 2020 alusta alkaen perustettiin uusi ruotsinkielisen Pedersören seurakunta.
Papisto
Seuraavat henkilöt ovat toimineet Purmon seurakunnan kirkkoherroina:
Anna Brotkin
Anna Brotkin (s. 6. syyskuuta 1987 Hyvinkää ) on suomalainen käsikirjoittaja, joka on erikoistunut komediaan. Hän on käsikirjoittanut muun muassa sarjoja Aikuiset, Jättekiva, Rehtori, Putous ja Modernit miehet. Hän on toiminut myös vapaana toimittajana.
Koulutus
Brotkin on valmistunut vuonna 2016 taiteen maisteriksi Aalto-yliopiston Taiteiden ja suunnittelun korkeakoulusta pääaineenaan elokuva- ja televisiokäsikirjoittaminen. Sitä ennen hän valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi Jyväskylän yliopistosta pääaineenaan puheviestintä sekä sivuaineinaan journalismi ja luova kirjoittaminen.
Ylipormestari
Ylipormestari on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi. Se kuuluu arvonimien 2. ryhmään ja siitä on maksettava veroa joko.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1934. Vuosien 1918–2013 aikana ylipormestarin arvonimi on myönnetty kahdeksalle henkilölle.
Arvonimen saajat
Kaikille Helsingin kaupunginjohtajille Antti Tulenheimosta alkaen on jossakin uran vaiheessa myönnetty tämä arvonimi.
Ylipormestari ei ole pormestari
Helsingin kaupunginjohtaja ei kuitenkaan ole ollut varsinainen pormestari vaan oikeudelliselta asemaltaan kaupunginjohtaja. Helsinki siirtyi pormestarimalliin vuoden 2017 kuntavaalien myötä ja tuolloin valittu uusi valtuusto valitsi Helsingille pormestarin.
Suomessa Helsinkiä ennen vain Tampereella (vuodesta 2006) ja Pirkkalassa (vuodesta 2008) on ollut käytössä pormestarimalli.
Chóra (Messenia)
Chóra (myös Hóra) on Kreikan kaupunki, joka kuuluu hallinnollisesti Pýlos-Néstoraksen kuntaan, Messenian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen. Aiemmin kaupunki kuului Néstoraksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Pýlos-Néstoraksen kunnan Néstoraksen kunnallisyksikköön. Kaupungin väkiluku on 3 454 (vuonna 2011).
thumb|left|220px|[[Chóran arkeologinen museo.]] Chóra sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan lounaisosan sisämaassa noin 20 kilometriä pohjoiseen Pýloksesta. Kaupunki on rakennettu noin 300 metrin korkeuteen. Kaupungin nähtävyyksiin kuuluu muun muassa Chóran arkeologinen museo, joka esittelee läheisestä Nestorin palatsista tehtyjä mykeneläisaikaisia löydöksiä.
Chóra muodostaa myös laajemman kaupunkiyhdyskunnan (Δημοτική Κοινότητα Χώρας, Dimotikí Koinótita Chóras), johon kuuluu varsinaisen Chóran kaupungin lisäksi Stylianóksen kylä. Koko yhdyskunnan väkiluku on 3 498.
Toimittajaliitto
Yleisradion MOT-ohjelman toimittaja Jouni Tervo toi yhdistyksen jäsenten nimilistan esille vuonna 2000. Suomen Journalistiliitto väitti nimilistan julkistamista laittomaksi, ja valitusten vuoksi lista poistettiin ohjelman verkkosivuilta. Tietosuojavaltuutettu Reijo Aarnio käsitteli asian ja totesi vapauttavassa ratkaisussaan, ettei nimilistan julkaisemiselle ollut laillista estettä, koska se oli osa yhteiskunnallisesti tärkeää journalistista kokonaisuutta.
Toimittajaliitto oli neuvostojohtoisen International Organisation of Journalists (IOJ) -järjestön politiikan tukija. Liitto oli yksi Neuvostoliitosta saatujen propaganda-avustusten (arviolta 150 miljoonaa markkaa) edunsaajista. Suoran tuen lisäksi apu muodostui kirjapainotilauksista, opintostipendeistä ja matka-apurahoista.
Johan Bäckman ja MV-lehden lähipiiri on vuonna 2016 perustanut harhaanjohtavaa nimeä Toimittajaliitto verkossa käyttävän yhdistyksen Suomen vapaa sana riippumaton toimittajayhdistys, jolla ei kuitenkaan ole yhteyttä alan suomalaisiin järjestöihin.
Yamato (taistelulaiva)
Yamato oli keisarillisen Japanin laivaston Yamato-luokan taistelulaiva toisessa maailmansodassa. Yamato ja sen sisaralus Musashi olivat kooltaan, aseistukseltaan ja panssaroinniltaan maailman suurimmat ja raskaimmat taistelulaivat. Kokonsa ja raskaan aseistuksensa takia aluksesta tulikin Japanin merimahdin symboli. Yhdysvaltain laivaston lentokoneet upottivat sodan aikana molemmat alukset. Yamato nimettiin historiallisen Yamaton provinssin mukaan.
Valmistus
Aluksen köli laskettiin 4. maaliskuuta 1937 Kuren telakalla, jota syvennettiin laivan valtavan koon takia. Yamaton rakennustöihin tarvittiin suuri määrä terästä, joten Kuren telakan nostokurkien nostovoimaa lisättiin nostamaan 350 tonnin kuormia. Yamaton olemassaolo oli tarkkaan varjeltu sotasalaisuus, joten osa telakasta katettiin peitteillä, etteivät ulkopuoliset näkisi laivan rakennustöiden edistymistä. Laivan ennennäkemättömät mittasuhteet paljastuivat monille rakennustöihin osallistuneille laivanrakentajille vasta Yamaton vesillelaskun 8. elokuuta 1940 jälkeen, joskaan aluksen mittoja ei julkistettu.
Aseistus
Luokan alukset suunniteltiin aseistukseltaan ylivoimaisiksi verrattuna kaikkiin Yhdysvaltain todennäköisesti valmistamiin sotalaivoihin. Laivan 46 senttimetrin tykit valittiin 40,6 senttimetrin tykkien sijasta, koska japanilaiset tiesivät Panaman kanavan leveyden rajoittavan Yhdysvaltain laivaston taistelulaivojen leveyden 33 metriin. Näin ollen vastaavien tykkien asentamisen yhdysvaltalaisiin sotalaivoihin olisi ollut hankalaa ilman, että yhdysvaltalaiset olisivat joutuneet riisumaan merkittävästi omien laivojensa puolustusaseistusta. Muiden maiden tiedustelupalveluiden hämäämiseksi japanilaiset puhuivat laivan rakennusvaiheessa Yamaton tykeistä "40,6 senttimetrin erikoistykkeinä" eikä rakennusmiehille kerrottu tykkien todellista kaliiperia. Tykkien kulut jaettiin useaan hankkeeseen, jottei suuria kustannuksia huomattaisi.
Yamaton apuaseistuksen muodosti alun perin kaksitoista 155 millimetrin tykkiä neljässä kolmoistornissa. Yksi torni oli sijoitettu laivan keskilinjaan porrastettuna etukannen päätornin taakse, yksi keskilaivaan porrastettuna kolmannen päätornin ja takakannen aputulenjohtotornin väliin sekä loput kaksi savupiipun kummallekin puolen. Sivutornit poistettiin keväällä 1944, jotta saataisiin tilaa raskaammalle ilmatorjunta-aseistukselle. . Tykkien kantama oli noin 27 kilometriä
Yamaton alkuperäinen ilmatorjunta-aseistus oli kaksitoista 127 mm:n tykkiä kuudessa suljetussa kaksiputkisessa asennuksessa ja kaksikymmentäneljä 25 mm:n konetykkiä kahdessatoista suljetussa kaksiputkisessa asennuksessa, jotka kuitenkin vaihdettiin aluksen viimeistelyn yhteydessä kahdeksaan kolmiputkiseen. Ilmatorjuntatykit olivat suljettuja, jotteivät päätykkien paineaallot häiritsisi ilmatorjuntatykkien miehistöjä. Lisäksi parvekkeilla komentotornin kummallakin sivulla oli 13,2 mm:n kaksoiskonekivääri.
25 mm:n tykkien määrä nostettiin 36:een kesäkuussa 1943 lisäämällä keskilaivaan neljä avointa 25 mm:n kolmoistykkiä. Nämä tykit kuitenkin poistettiin alkuvuodesta 1944 yhdessä keskilaivan 15,5 cm:n kolmoistykkitornien kanssa, jolloin niiden paikalle asennettiin kuusi 127 mm:n tykkiä suljetuissa kaksiputkisissa asennuksissa. Samalla 25 mm:n konetykkien määrä nostettiin 98:n lisäämällä 26 yksittäistä ja 16 kolminkertaista 25 mm:n konetykkiä, kolminkertaiset suljetuissa asennuksissa. Tässä vaiheessa Yamaton alkuperäiset 127 ja 25 millimetrin lavetit muunnettiin avonaisiksi. Samana kesänä Filippiinienmeren taistelun jälkeen lisättiin vielä 15 kappaletta 25 mm:n tykkejä avoimissa kolmiputkisissa asennuksissa, mikä nosti 25 mm:n tykkien määrän 113:een.
Viimeinen muutos Yamaton ilmatorjunta-aseistukseen tehtiin marras-joulukuussa 1944. Tuolloin poistettiin 24 kappaletta Yamaton 26 yksittäisistä ilmatorjuntatykeistä ja 25 mm:n kolmoistykkien määrä nostettiin viitteenkymmeneen (24 suljettua ja 26 avointa). Yamaton viimeinen ilmatorjunta-aseistus käsitti siis kaksikymmentäneljä 127 mm:n tykkiä, sataviisikymmentäkaksi 25 mm:n konetykkiä ja neljä 13,2 mm:n konekivääriä.
Vaikka Yamatolla oli suuri määrä kevyitä 25 millimetrin konetykkejä oli aluksen ilmatorjunta-aseistus varsin heikko: Tykkien tulinopeus oli pieni, vain 220 laukausta minuutissa, ja ne oli ladattava käsin viidentoista ammuksen lippaina. Myös aluksen tulenjohdossa oli puutteita eikä tulelle ollut tutkaohjausta.
Keisarillisen Japanin laivaston filosofian mukaan taistelulaivojen kuului toimia omina osastoinaan erillään lentotukialuksista ja siksi kyetä suojaamaan itseään vihollislentokoneita vastaan ilman merkittävää ilmatukea. Yamaton ilmatorjunta-aseistuksen vahvistamiseksi sen 46,0 cm päätykeille valmistettiin erityisiä San Shiki Model 13 -ilmatorjuntakranaatteja. Tämä ammustyyppi painoi 1 361 kilogrammaa ja sisälsi 900 palopommiputkea ja 600 terässirpaletta, jotka ohjattiin eteenpäin 20° suihkuna. Kranaatti ei osoittautunut erityisen onnistuneeksi: Yamaton päätykkien maksimikorotuskulma oli vain 45°, mikä oli useimmiten liian vähän tehokkaaseen ilmatorjuntaan. Lisäksi tykkien aiheuttamat paineaallot haittasivat merkittävästi kevyempien ilmatorjunta-aseiden tulta.
Runko, koneisto ja panssarointi
Yamaton rakennustöissä käytettiin runsaasti noihin aikoihin vielä uutta valokaarihitsausta. Rungon tukirunkona käytettiin panssarivyötä ja kaartuvan keulan ansiosta rakenteiden painoa voitiin vähentää ilman, että sillä olisi ollut vaikutusta kestävyyteen. Yamaton pienoismallilla tehdyt testit koealtaassa johtivat osittain tasareunaisen perän ja sipulinmuotoisen keulan lisäämiseen alukseen, vaikka kumpaakaan ei esiintynyt laivan alkuperäisissä piirustuksissa. Toimenpiteillä rungon vedenvastus väheni noin kahdeksan prosenttia.
Yamatolla oli kuljetuskoneistona kaksitoista Kampon-höyrykattilaa, jotka pyörittivät neljää höyryturbiinia. Turbiinit oli kytketty alennusvaihteistolla neljään kolmilapaiseen potkuriin. Turbiinit olivat heikkotehoisia (25 kgf/cm² (2,5 MPa), 325 °C) ja tuottivat 150 000 hevosvoimaa, jolla päästiin 27 solmun (50 km/h) nopeuteen. Heikkojen koneiden vuoksi laivan polttoaineenkulutus oli suuri, huippunopeudessa noin 70 tonnia polttoöljyä tunnissa. Se oli pääasiallinen syy siihen, ettei Yamato osallistunut Salomonsaarten taisteluun eikä muihin Tyynenmeren sodan keskivaiheen taisteluihin. thumb|150px|Yamaton panssaroinnin poikkileikkaus keskilaivasta.
Yamato oli suunniteltu taistelemaan samanaikaisesti usean vihollistaistelulaivan kanssa, joten aluksen panssaroinnista suunniteltiin erittäin vahva. Painon säästämiseksi Yamaton elintärkeät komento-, tulenjohto- ja yhteystilat sekä ammus- ja konehuoneet keskitettiin suhteellisen tiiviisti laivan keskelle. Ajatuksena oli, että kaikki aluksen haavoittuvat osat voitaisiin tällöin ympäröidä joka puolelta vahvoilla panssarilevyillä. Panssarointi suunniteltiin kestämään Yamaton omien päätykkien kranaattien osumat ammuttuna 20 000 ja 30 000 metrin etäisyydeltä ja 3 000 metrin korkeudesta pudotettujen 1 000 kilogramman pommien osumat. 1 147 vesitiivistä osastoa olivat suojana vedenalaisilta torpedoilta ja miinoilta. Taistelulaivan paksun panssarivyön ja panssarilaipioiden välinen liitos oli kuitenkin huonolaatuinen ja aiheutti panssarointiin heikon kohdan vesirajan alle.
Palvelus
thumb|left|Yamato väistelee yhdysvaltalaisten lentokoneiden hyökkäyksiä [[Tyynimeri|Tyynellämerellä 19. maaliskuuta 1945.]] Yamato vihittiin Japanin laivaston palveluskäyttöön Kuressa 16. joulukuuta 1941, vain kaksi viikkoa sen jälkeen, kun Japani oli tehnyt hyökkäyksen Pearl Harboriin Oahulle. Seremonia oli koruton, sillä Japani halusi edelleen pitää aluksen yksityiskohdat salassa julkisuudelta. Saman päivän iltana Yamato liittyi kapteeni (myöhemmin vara-amiraali) Gihachi Takayanagin komennossa 1. taistelulaivadivisioonaan.
Yamato poistui ensimmäisen kerran Seton sisämereltä osallistuakseen toukokuussa 1942 Midwayn operaatioon. Alus muodosti taistelulaivojen Nagaton ja Mutsun sekä lentotukialus Hōshōn, kevyt risteilijä Sendain, yhdeksän hävittäjän ja neljän huoltolaivan kanssa 1. laivaston keskimmäisen osaston. Varsinaiseen taisteluun osasto ei kuitenkaan ottanut osaa.
Alus pysytteli Trukin saariryhmällä 29. elokuuta 1942 alkaen aina 8. toukokuuta 1943 asti. Tuona aikana alus oli liikkeellä vain yhden vuorokauden ajan ja sai laivastossa pilkkanimen Hotelli Yamato. Toukokuussa 1943 alus siirrettiin Kuren telakalle, missä aluksen peräsinkoneistoa parannettiin, keskilaivan 15,5 senttimetrin kolmoistykkitornien barbettien panssarointia vahvistettiin 28 millimetrin panssarilevyillä ja aluksen kannelle lisättiin uusia 25 millimetrin konetykkejä. Laivan varustukseen lisättiin myös tyypin 21 pinta- ja ilmavalvontatutkat.
Yamato palasi Trukiin 25. joulukuuta 1943, mutta paluumatkalla Yhdysvaltain laivaston sukellusvene USS Skaten laukaisema torpedo vaurioitti pahoin laivan runkoa. Sukellusvenehyökkäyksen aiheuttamat vauriot korjattiin kokonaan vasta huhtikuussa 1944, ja korjausten aikana keskilaivan 155 millimetrin tykkitornit poistettiin ja niiden tilalle asennettiin  kaksitoista 127 millimetrin ilmatorjuntatykkiä (6×2). Samalla lisättiin uusia 25 millimetrin konetykkejä, tyypin 13 ilmavalvontatutka, tyypin 22 pintavalvonta ja -tulenjohtotutkat, sekä muuta elektroniikkaa. Alus liittyi jälleen osaksi Japanin laivastoa Filippiinienmeren taistelussa kesäkuussa 1944. Taistelun jälkeen se palasi sisaraluksensa Musashin kanssa Kureen, jossa kummankin taistelulaivan ilmatorjunta-aseistukseen lisättiin 15 kappaletta 25 mm:n ilmatorjuntatykkiä (5x3).
Leytenlahden taistelu
Alus oli 22.–25. lokakuuta 1944 amiraali Takeo Kuritan johtaman laivasto-osaston mukana, kun japanilaisia laivasto-osastoja koottiin operaatio Sho-Goon. Laivaston tehtävänä oli torjua Yhdysvaltain maihinnousu Leytelle Filippiineillä. Alus maalattiin 18. lokakuuta mustaksi yöllistä San Bernardinon salmen läpipurjehdusta varten. Pinnoitteen pääainesosana oli aluksen savupiipusta saatu noki. Matkalla Leytelle osasto joutui 23. lokakuuta Yhdysvaltain laivaston sukellusveneiden USS Darter ja USS Dace hyökkäyksen kohteeksi, jolloin kaksi raskasta risteilijää tuhoutui ja kolmas vaurioitui. Toinen uponneista oli amiraali Kuritan lippulaiva Atago. Kurita selvisi iskusta ja teki Yamatosta uuden lippulaivansa.
Seuraavana päivänä laivasto-osasto saapui Sibuyaninmerelle ja osallistui Leytenlahden taisteluun, jossa se menetti kolme raskasta risteilijää. Tämä heikensi osaston ilmapuolustusta merkittävästi. Lisäksi Yamaton sisaralus Musashi upposi taistelussa saatuaan 17 torpedon ja 19 lentopommin osumaa, sekä useita pommien lähiosumia. Päivän aikana amerikkalaisen lentotukialus USS Essexin lentokoneet vahingoittivat Yamatoa kahdella panssarinläpäisypommin osumalla ja yhdellä lähiosumalla. Vaurioiden seurauksena taistelulaivaan tulvi 3 370 tonnia vettä.
Amiraali William F. Halseyn komentama Yhdysvaltain 3. laivasto poistui Leyten lähivesiltä 24. päivän iltana. Halsey luuli, että Kuritan laivasto-osasto olisi perääntynyt kärsittyään tappion, ja siksi hän komensi voimakkaan laivastonsa hyökkäämään japanilaisten syöttinä käyttämää amiraali Jisaburo Ozawan Pohjoislaivastoa vastaan. Siihen kuuluivat lentotukialus Zuikaku, kolme kevyttä lentotukialusta ja kaksi Ise-luokan taistelulaivaa. Harhautus onnistui ja Halsey siirsi viisi lentotukialusta ja viisi kevyttä lentotukialusta mukanaan yli 600 lentokonetta, kuusi taistelulaivaa, kahdeksan risteilijää ja yli 40 hävittäjää. Pimeän aikaan Kuritan laivasto-osasto purjehti San Bernardinon salmen läpi ja hyökkäsi Samarin saaren taistelussa pian auringonnousun jälkeen maihinnouseville amerikkalaisjoukoille tukea antamaan jääneitä amerikkalaisaluksia vastaan. Tämä kontra-amiraali Clifton Spraguen komentama pieni ryhmä tunnettiin nimellä "Taffy 3" ja sen muodosti kuusi saattuetukialusta ja seitsemän hävittäjää. Seuranneessa taistelussa Yamato laukaisi aseensa ensi kerran taistelussa pinta-aluksia vastaan. Alus ehti upottaa saattuelentotukialus USS Gambier Bayn ennen kuin hävittäjäalusten Yamatoa kohti laukaisemat torpedot pakottivat taistelulaivan irrottautumaan taistelusta osumien välttämiseksi. Hävittäjien levittämä savu ja aggressiiviset hyökkäykset saivat Kuritan luulemaan, että hänellä oli vastassaan 3. laivaston lentotukialuksia, minkä vuoksi hän päätti määrätä myös lopun osaston vetäytymään ja palaamaan Bruneihin.
Marraskuussa 1944 Yamato palasi Japaniin ja pysytteli talven kotisatamassaan Kuren laivastotukikohdassa, jossa aluksen vauriot korjattiin ja sen ilmatorjuntavarustusta parannettiin.
Operaatio Ten-gō
Yhdysvaltain Task Force 58:n seitsemän lentotukialuksen lentokoneet hyökkäsivät 19. maaliskuuta Kuren laivastotukikohtaan, mutta alus vaurioitui vain lievästi kahden pommin osumista.
thumb|Valokuva [[operaatio Ten-Gōhon osallistuneista Yamaton upseereista.]] Aluksen viimeinen tehtävä oli osallistuminen operaatio Ten-Gōhon, jossa keisarillisen Japanin laivasto pyrki karkottamaan 1. huhtikuuta 1945 Okinawan maihinnousun käynnistäneet yhdysvaltalaiset joukot pois saarelta. Japanilaiset päättivät lähettää vara-amiraali Seiichi Itōn komentaman Yamaton itsemurhatehtävään houkuttelemaan yhdysvaltalaiset pois Okinawalta, vaikka vain harva laivan miehistönjäsen uskoi suunnitelman toimivan.
Aamulla 7. huhtikuuta klo 6.30 kuusi 203. hävittäjälaivueen Mitsubishi A6M Reisen -hävittäjää suojasivat osastoa, mutta ne jättivät laivat kolmen ja puolen tunnin kuluttua. Klo 6.53 hävittäjä Asashimo alkoi jäädä jälkeen laivueesta moottorivian vuoksi. Klo 8.32 USS Essexin F6F Hellcatit havaitsivat osaston ja klo 10.00 lentotukialukset USS Hornet, USS Bennington, USS Belleau Wood ja USS San Jacinto TG 58.1:sta sekä USS Essex, USS Bunker Hill, USS Hancock ja USS Bataan TG 58.3:sta lähettivät kolmena aaltona 386 Vought F4U Corsair ja Grumman F6F Hellcat hävittäjäpommittajaa sekä Curtiss SB2C Helldiver syöksypommittajaa ja Grumman TBF/TBM Avenger torpedopommittajaa torjumaan osastoa. Yamaton tutkat havaitsivat lähestyvät lentokoneet, joten sillä oli riittävästi aikaa miehittää ilmatorjunta-aseet ja valmistautua tulevaan hyökkäykseen.
Lentokoneiden ensimmäinen aalto saavutti kello 12.30 osaston, joka avasi torjuntatulen kohti hyökkääviä lentokoneita sekä aloitti väistöliikkeet. Toimista huolimatta Yamatoon osui kaksi panssarinläpäisypommia ja yksi torpedo. Yahagi, Isokaze ja Kasumi upposivat ja lisäksi vaurioituneet Hamakaze ja Suzutsuki joutuivat irrottautumaan taistelusta. Hamakaze upposi myöhemmin. Menetyksestä huolimatta Yamato ja hyökkäyksestä selvinneet alukset jatkoivat taistelua. Toinen ja kolmas hyökkäysaalto iskivät kello 13.20–14.15.
thumb|Yamato pian ammusvaraston räjähdyksen jälkeen. Kello 14.02 Yamato oli saanut yhteensä kahdeksan osumaa torpedoista ja kymmenen osumaa pommeista. Osumien seurauksena Yamaton runkoon ja koneisiin tuli pahoja vaurioita, ja laivan sisätilat alkoivat täyttyä vedellä. Vara-amiraali Itō ymmärsi laivan uppoavan, joten hän määräsi miehistön keskeyttämään tehtävän ja hylkäämään laivan välittömästi. Viesti välitettiin muille laivoille lippujen avulla, sillä Yamaton viestintäjärjestelmät olivat tuhoutuneet. Kello 14.05 Yamaton koneet pysähtyivät lopullisesti, ja alus alkoi upota.
Kello 14.15 sisätiloihin tulvineet vesimassat kallistivat aluksen 90 asteen kulmassa kyljelleen, ja samoihin aikoihin käynnistynyt tulipalo saavutti ammusvaraston. Tulipalo aiheutti ammusvarastossa valtaisan räjähdyksen. Silminnäkijäkertomukset väittävät, että räjähdyksen aiheuttaman savupatsas kohosi kilometrien korkeuteen ja että räjähdyksen ääni kantautui Japaniin saakka. Laiva upposi yli 200 kilometrin päässä kohteestaan Okinawasta.
Yamaton uppoamisessa menetti henkensä 2 475 miehistön jäsentä, mukana vara-amiraali Itō, joka oli päättänyt mennä laivansa mukana. Yamaton tuho oli ihmishenkinä mitattuna toisen maailmansodan kymmenenneksi vakavin sotilasalustappio. Japanilaisten tappioihin verrattuna yhdysvaltalaisten menetykset olivat hyvin vähäiset: kymmenen lentokonetta ja kaksitoista lentomiehistön jäsentä. Lievin vaurioin selvinneet hävittäjäalukset Fuyuzuki, Yukikaze ja Hatsushimo pelastivat merestä 269 Yamaton miehistön jäsentä ja noin 1 350 miestä muilta uponneilta laivoilta. Eräiden raporttien mukaan yhdysvaltalaiset lentokoneet tulittivat vedessä kelluvia merisotilaita, mutta toisten japanilaisten lähteiden mukaan yhdysvaltalaiset lopettivat hyökkäyksensä väliaikaisesti ja antoivat hävittäjien kerätä henkiinjääneitä miehistön jäseniä merestä. Yamaton uppoaminen merkitsi monille japanilaisille maansa sotilasmahdin päättymistä, mutta Japanissa laivan uppoamisessa menehtyneitä merimiehiä kunnioitettiin suuresti ja Seiichi Itō ylennettiin postuumisti vara-amiraalista amiraaliksi.
Yamaton hylky makaa noin 300 metrin syvyydessä, ja sitä on tutkittu vuosina 1985 ja 1999.
Populaarikulttuurissa
Yamato on ollut suosittu aihe populaarikulttuurissa. Aluksen tuhosta on tehty elokuva Yamato. Merkittävin Yamatoon liittyvä teos populaarikulttuurissa lienee anime-sarja Uchuu Senkan Yamato, yksi japanilaisen tieteisfiktion kulmakivistä.
Ämmässuo
Ämmässuon eteläosa on verraten luonnontilainen soineen ja suolampineen. Siellä on muun muassa Bockträsk-niminen suolampi, joka on määritelty arvokkaaksi luontokohteeksi.
Shao Kahn
thumb|upright|Shao Kahn [[Mortal Kombat: Shaolin Monks -pelissä.]] Shao Kahn on kuvitteellinen hahmo Mortal Kombat -peleissä ja elokuvissa. Hänen uskotaan syntyneen Outworldissa, vaikka tähän ei ole todisteita.
Taistelutyylit
Useissa Mortal Kombat -peleissä Shao Kahn käyttää pelkästään raakaa voimaa voittaakseen vihollisensa taistelussa. Mortal Kombat: Deceptionissa hänen tyylinään on kuitenkin Tai Tzu, Liu He ja aseena "Wrath Hammer".
Hahmon historiaa
Paljon myöhemmin Kahn valitsi seuraavan paikan Mortal Kombat -turnauksen pitämiseen Edenian jälkeen ja hän valitsi Earthrealmin. Hän lähetti Shang Tsungin ja Goron Earthrealmiin valmistelemaan turnausta. Yhdeksän sukupolvea kestävä Prinssi Goron voittoputki alkoi, kun hän voitti Suuren Kung Laon. Kymmenes Mortal Kombat kuitenkin loppui Shang Tsungin ja Goron tappioon Liu Kangin ja näyttelijä Johnny Cagen voitettua turnauksen. Tämän takia Shao Kahnin viidensadan vuoden urakka oli pilalla. Shang Tsung rukoili Shao Kahnia säästämään elämänsä ja keksi suunnitelman houkutella Earthrealmin sankarin Outworldiin toiseen turnaukseen. Jos sankarit häviäisivät, Shao Kahn voittaisi ja voisi yhdistää Earthrealminkin Outworldiin.
Kanon kaapattua Sonya Bladen syötiksi ja Barakan raivostutettua Liu Kangin lähettämällä joukkonsa tuhoamaan Shaolin temppelit, he odottivat toiveikkaana Earthrealmin sankareita lankeamaan ansaan. Huolimatta Kahnin voimista, Liu Kang voitti tämän. Kahn raivostui ja kutsui armeijansa tuhoamaan Earthrealmin sankarit, jotka kuitenkin pakenivat takaisin Earthrealmiin.
Mutta Shang Tsungilla oli kuitenkin hyviä uutisia Shao Kahnille: hän voisi herättää henkiin kuningatar Sindelin Earthrealmissa ja Kahn voisi päästä sinne vedoten Sindeliin (joka oli Kahnin vaimo ennen kuolemaansa). Kahn toteutti suunnitelmansa ja pääsi joukkojensa kanssa Earhrealmiin. Tästä syntyi tietenkin taistelu Earthrealmin sankareiden ja Kahnin joukkojen välillä. Taistelu loppui Kahnin häviöön; Sindelin tytär, Kitana, oli saanut Sindelin puolelleen ja samalla Edenian itsenäiseksi. Lisäksi Kahn oli menettänyt kolme armeijansa merkittävintä päällikköään taistelussa. Kahn pakeni takaisin Outworldiin.
Nyt Shao Kahn oli heikentynyt erittäin paljon ja hänen luokseen saapuivat Shang Tsung sekä velho Quan Chi. He vannoivat uskollisuutta Outworldin hallitsijalle. Tehtyään tämän, he juoksivat Shao Kahnin luokse, ottivat tämän kypärän pois ja surmasivat hänet. He luulivat tappaneensa keisarin ja julistautuivat Outworldin hallitsijoiksi. Todellisuudessa he murhasivat ainoastaan Kahnin kloonin.
Pelissä Mortal Kombat vs. DC Universe Shao Kahn yhdistyi Darkseidin kanssa muuttuen Dark Kahniksi. Teräsmies ja Raiden onnistuivat kukistamaan hänet, jolloin Shao Kahn joutui Apokolipsiin ja Teräsmies vangitsi hänet Phantom Zonelle.
Mortal Kombat: Armageddon-pelissä Shao Kahn oli palannut valtaansa Onagan kukistuttua ja valtasi linnoituksensa takaisin Mileenalta Goron ja Shang Tsungin avulla. Shao Kahn oli solminut epäpyhän liiton Quan Chin, Shang Tsungin ja Onagan kanssa aikeenaan kukistaa Blaze ja saada tämän voimat itselleen. Shao Kahn osallistui Armageddonin taisteluun ja vasaransa avulla kukisti monia vihollisiaan ja entisiä liittolaisiaan, kunnes Onaga nappasi hänet syleilyynsä ja lennätti hänet pois Argusin pyramidin huipulta. Shao Kahnin vaihtoehtoisessa Armageddonin lopetuksessa hän kukistettuaan Blazen sai kymmenkertaiset voimat ja kukisti jokaisen hyvien puolella taistelleen ja valtasi kaikki realmit yhdistäen ne osaksi Outwoldia, mutta tajuttuaan ettei valloitettavia alueita enää ole, Shao Kahn tuli hulluksi.
Mortal Kombat 11-pelissä Kronika tuo aikamyrskyn avulla eri aikajanan Shao Kahnin nykyaikaan. Shao Kahn hämmentyy tilanteesta ja luulee tapahtunutta aluksi Raidenin juoneksi ja järkyttyy huomattuaan entisen kenraalinsa Kotal Kahnin tulleen Outworldin hallitsijaksi. Shao Kahn vaatii kruunuaan takaisin ja taistelee Kotalia vastaan saaden haavan olkapäähänsä ja melkein tappaa Kotalin, mutta menneisyyden Liu Kang estää sen. Kotalin päästyä voitolle D'Vorah vie Shao Kahnin, Kollectorin, Erron Blackin ja Barakan turvaan pesäänsä. Shao Kahn yritti hyökätä D'Vorahin kimppuun kuultuaan hänen tappaneen Mileenan, mutta Kronika ilmestyy paikalle ja tarjoaa liittoa Shao Kahnille vastineeksi paremmasta tulevaisuudesta, mihin hän suostuu. Shao Kahn matkaa seuraajineen Tarkatanien leiriin ja vangitsee paikalle saapuneet Jaden ja Kotalin. Shao Kahn yrittää teloittaa Kotalin julkisesti kolosseumilla, mutta Kitana ilmestyy paikalle Barakan ja Sheevan kanssa. Shao Kahn taistelee Kotalia vastaan ja rampauttaa tämän, mutta Kitana hyökkää Shao Kahnin kimppuun estäen tätä tappamasta Kotalia. Shao Kahn kommentoi, että hänen ei olisi pitänyt jättää Kitanaa eloon hänen tapettua Jerrodin ja halunneensa alun perin vain Sindelin omakseen ja säästäneensä Kitanan vain pitääkseen Sindelin tyytyväisenä. Shao Kahn taistelee Kitanaa vastaan, mutta Kitana kukisti Shao Kahnin ja riisui tämän kypärän ennen kuin hän viilsi terävillä viuhkoillaan Shao Kahnin silmät kostaakseen vanhempiensa kuolemat. Pelin Aftermath-lisäosassa henkiinherätetty Sindel vapautti sokaistun Shao Kahnin vankilasta ja selitti tälle suunnitelmansa Kitanan syrjäyttämiseksi ja muiden kukistamiseksi. Sindel paransi Sielujen Kammiossa Shao Kahnin vammat ja Shao Kahn kukisti taistelussa Gerasin murskaten tämän pään vasarallaan. Myöhemmin Netherrealmissa Shao Kahn kukisti taistelussa Johnny Cagen, Cassie Cagen, Kitanan ja menneisyyden Liu Kangin murskaten tämän jalat vasarallaan. Shao Kahn myös tappoi Kotal Kahnin mestaamalla tämän. Myöhemmin Kronikan linnoituksessa Shao Kahn yhdessä Sindelin kanssa kukistivat Kronikan puolustajat. Tämän jälkeen Shang Tsung petti heidät ja kukisti heidät taistelussa ja imi heidän sielut itseensä tappaen heidät.
Ugrilaiset kansat
Uusin kielitieteellinen tutkimus asettaa kyseenalaiseksi perinteisen oletuksen että hantin, mansin ja unkarin kielet juontuisivat yhteisestä kanta-ugrilaisesta kielestä, sillä ugrilaiset kielet ovat erittäin epäyhtenäinen ryhmä. Erot ovat huomattavia sekä äänteistössä että kielten rakenteissa. Muun muassa sijojen lukumäärä vaihtelee kolmesta (pohjoishanti) yli kahteenkymmeneen (unkari). Tästä huolimatta ugrilaisia kieliä tulee pitää keskenään melko läheisinä sukukielinä, sillä ne jakavat joukon morfologisia innovaatioita ja niissä esiintyy myös toista sataa yhteistä sanavartaloa.
Unkarilaiset ovat suurin uralilainen kansa ja heidän lukumääräkseen arvioidaan 14 500 0000. Hantit ja mansit ovat hyvin pieniä kansoja; hanteja on noin 31 000 ja manseja noin 12 000 henkeä. Hantien ja mansien yhteisnimitys on obinugrilaiset kansat.
Sanaa ugri on vanhoissa slaavilaisissa teksteissä käytetty vastineena kreikkalaisten lähteiden sanalle türk (Τούρκοι). Se saattaa pohjautua samaan turkkilaiseen heimonnimeen, onogur, kuin Unkarin nimikin. Unkarilaisilla oli kaukaisessa historiassa paljon yhteyksiä turkkilaisiin heimoihin, ja unkarin kielessä on lainasanoja turkkilaisista kielistä.
Antti Blåfield
Erkki Antti Juhana Blåfield (s. 22. kesäkuuta 1953 Kihniö) on suomalainen toimittaja.
Blåfield valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi vuonna 1977 Tampereen yliopistosta. Hän työskenteli Helsingin Sanomien toimittajana 1978–1979 ja 1982–1984, uutispäällikkönä 1985–1987 ja pääkirjoitustoimittajana 1998–2012. Hän on työskennellyt myös Suomen Kuvalehden toimittajana 1980–1982 ja toimituspäällikkönä 1987–1994, vapaana toimittajana 1994–1995 ja Kauppalehden toimittajana 1995–1998. Vuosina 1979–1980 Blåfield oli Ulkopoliittisen instituutin tiedottaja ja toimistosihteeri.
Vuonna 1993 Blåfield sai WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinnon. Vuonna 1999 hänelle myönnettiin Suomen Kuvalehden journalistipalkinto. Blåfield on osallistunut Bilderberg-ryhmän kokouksiin vuosina 2008 ja 2010. Hän on kuulunut Toimittajaliittoon.
Blåfieldin poika Ville Blåfield on myös toimittaja.
Laura Halminen
Laura Halminen on suomalainen toimittaja. Hän on työskennellyt Helsingin Sanomissa vakituisesti vuodesta 2013 ja aiemmin myös City-lehdessä sekä ATV-televisiokanavalla. Halminen voitti tutkivan journalismin Lumilapio-palkinnon vuonna 2016 uusnatsien toimintaa käsittelevällä artikkelilla.
Halminen on kertonut olleensa toimittaja vuosituhannen alusta ja päätyneensä alalle uteliaisuudesta. Hän kertoo seuraavansa kyberturvallisuuden, tietoturvan ja informaatioturvallisuuden aihepiirejä. Hän on pyytänyt viranomaisia vastaamaan kansalaisten kysymyksiin sosiaalisessa mediassa ja sanoo ymmärtävänsä turvallisuusviranomaisten tarpeen salata tietoja, mutta toisaalta myös kannustanut kansalaisia paljastamaan sosiaalisessa mediassa valtionsalaisuuksia haastaen viranomaiset heidän toimintavoissaan.
Viestikoekeskusjuttu
Joulukuussa 2017 poliisi teki Halmisen asuntoon kotietsinnän sen jälkeen, kun Halminen oli vasaroinut tietojen tuhoamistarkoituksessa hallussaan olleen tietokoneen kovalevyn Helsingissä sijaitsevan asuintalonsa kellarikerroksessa ja soittanut palokunnan paikalle savun takia. Halmista epäillään turvallisuussalaisuuden paljastamisesta, ja hänen kirjoittamansa lehtijutun taustalla olevaa mahdollista tietovuotoa tutkitaan virkasalaisuuden rikkomisena. Tutkintapyynnön on molemmissa tapauksissa tehnyt Suomen puolustusvoimat. Epäily liittyy Helsingin Sanomissa julkaistuun puolustusvoimien Viestikoekeskusta koskevaan juttuun, jonka Halminen oli kirjoittanut Tuomo Pietiläisen kanssa.
Halmisen ja Pietiläisen juttu nousi uutiseksi myös Venäjän tiedotusvälineissä, joissa vuodon taustalla katsottiin olevan Nato, tai sen katsotaan hyödyttävän Natoa, ja vuodolla yritettäisiin lyödä kiilaa Helsingin ja Moskovan väliin. Lisäksi Venäjällä uutisoitiin Halmisen yritys tuhota tietokoneensa sisältämät tiedot ja hänen kotiinsa tehty kotietsintä.
Helsingin käräjäoikeus hylkäsi 27. helmikuuta 2018 Halmisen hakemuksen kotietsinnän toteamiseksi laittomaksi, takavarikoiden kumoamiseksi ja takavarikoitujen esineiden palauttamiseksi.
Oikeudenkäynti alkoi 25.8.2022.
Poliisin kuulustelupöytäkirjasta kävi ilmi, että toukokuussa 2017, puoli vuotta ennen viestikoekeskusjutun julkaisua, Halminen oli paljastanut puolustusvoimille, että lehden toimituksella oli hallussaan salaisia asiakirjoja. Helsingin Sanomien toimitus ei tiennyt Halmisen yhteydenotosta puolustusvoimiin. Halminen puolusti tekoaan vetoamalla maanpuolustusvelvollisuuteen.
Journalistin ohjeiden mukaan toimittajalla on mahdollisuus kieltäytyä tehtävistä, jotka ovat ristiriidassa lain, henkilökohtaisen vakaumuksen tai ammattietiikan kanssa. Päätoimittaja Kaius Niemen mukaan Halminen ei tuonut julki huoltaan jutun oikeutuksesta.
Oikeudenkäynnissä Pietiläisen puolustusasianajaja esitti, että jos tieto olisi todella ollut salaista, silloin puolustusvoimat olisi pyrkinyt suojelemaan tietoa ennen sen julkaisua, mutta niin se ei tehnyt. Kun tieto Halmisen tekemästä ilmiannosta tuli julki, Helsingin Sanomat hyllytti Halmisen selvitysten ajaksi. Häntä ei irtisanottu, vaan hänen työvelvoitteensa päättyi. Lehti tutkii väitteitä tiedon välittämisestä toimituksen ulkopuolelle.
Takeshi Kitano
Takeshi Kitano (, s. 18. tammikuuta 1947 Tokio) on japanilainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, näyttelijä, koomikko, kirjailija, runoilija ja taidemaalari. Hänet tunnetaan myös nimellä Beat Takeshi.
Kitanon elokuvat kertovat yleensä gangstereista tai poliiseista. Yhteistä hänen elokuvilleen on staattisuus ja pitkät kohtaukset, joissa ei päällisin puolin näyttäisi tapahtuvan mitään. Monissa hänen elokuvissaan on synkkä ja nihilistinen elämänasenne, mutta niissä on myös huumoria. Japanissa hänet tunnetaan parhaiten TV-juontajana sekä koomikkona, ja Japanin ulkopuolella taas enimmäkseen elokuvistaan.
Vuonna 2000 Kitano perusti elokuvayhtiön Office Kitano.
Elokuvaura
Useiden erilaisten, yleensä koomisten roolien jälkeen vuonna 1989 Kitano palkattiin pääosaan Violent Cop -elokuvaan. Siinä Kitanon esittämä päähenkilö on sosiopaattinen poliisi, joka reagoi jokaiseen tilanteeseen väkivallalla. Kun elokuvan alkuperäinen ohjaaja sairastui, Kitano tarjoutui ohjaamaan elokuvan itse. Hän myös kirjoitti käsikirjoitusta uudelleen. Elokuva oli arvostelu- ja kaupallinen menestys Japanissa.
Kitanon toinen elokuva ohjaajana ja ensimmäinen ainoana käsikirjoittajana oli 3–4 x Jūgatsu (1990). Elokuva kertoo Masakista, nuoresta miehestä, jonka baseball-valmentajaa uhkailee paikallinen yakuza. Masaki matkustaa ystävänsä kanssa Okinawalle ostaakseen aseita, jotta he voivat kostaa yakuzalle. Matkan varrella he tutustuvat Kitanon esittämään psykopaattiseen gangsteriin. Elokuvassa Kitano loi tyylin, jota on noudattanut myöhemmin urallaan: šokeeraavaa väkivaltaa, omituista mustaa huumoria ja jähmettyneitä otoksia. Elokuva ei kuitenkaan menestynyt hyvin Japanissa.
Kitanon kolmas elokuva oli Näkymä meren rannalla (1991). Se kertoo kuurosta roskakuskista, joka päättää opetella surfaamaan löydettyään surfilaudan roskien seasta. Tässä elokuvassa esillä on Kitanon pehmeämpi, romanttinen puoli.
Kitano alkoi saada huomiota Japanin ulkopuolella elokuvallaan Sonatine (1993). Siinä Kitano esittää tokiolaista gangsteria, joka lähetetään Okinawalle lopettamaan paikallinen mafiasota.
Kitanon koomikkotausta näkyy Minna–Yatteru ka? -elokuvassa (1995). Tämä episodimainen komedia kertoo yksinkertaisesta miehestä, joka yrittää vain harrastaa seksiä autossa, sekä hänen seikkailuistaan tätä päämäärää tavoitellessaan. Elokuva satirisoi tunnettuja japanilaisia kulttuuri-ilmiöitä, kuten Godzillaa, Ultramania ja Zatōichia.
Elokuussa 1994 Kitano joutui moottoripyöräonnettomuuteen, jonka seurauksena toinen puoli hänen kasvoistaan halvaantui. Pian parantumisensa jälkeen Kitano ohjasi elokuvan Kids Return (1996). Tästä elokuvasta tuli hänen siihen saakka suurin menestyksensä Japanissa. Onnettomuutensa jälkeen Kitano ryhtyi maalaamaan. Hänen maalauksiaan on ollut esillä taidenäyttelyissä, niitä on julkaistu kirjoissa ja monien hänen elokuviensa soundtrackien kansitaiteena. Kitanon maalaukset olivat tärkeässä osassa myös elokuvassa Hana-Bi – tulikukkia (1997). Hana-Bitä pidetään yleisesti hänen parhaana elokuvanaan, ja se vakiinnutti Kitanon aseman yhtenä tärkeimmistä japanilaisista nykyohjaajista.
Vuoden 1999 Kikujiron kesä -elokuvassa Kitano esittää tyhjäntoimittajaa, joka päätyy saattamaan nuorta poikaa, joka etsii äitiään. Kitanon seuraava elokuva Veli (2001) kuvattiin Los Angelesissä, ja se oli Kitanon ensimmäinen ja tähän asti ainoa englanninkielinen elokuva. Siinä Kitano esittää gangsteria, joka joutuu pakenemaan Japanista Yhdysvaltoihin, ja ystävystyy paikallisen gansterin kanssa. Seuraava elokuva Dolls (2002) taas kertoo kolme erillistä tarinaa kuolemattomasta rakkaudesta.
Zatoichi – sokea samurai (2003) on uusintaversio Shintarō Katsun 1970-luvun samannimisestä elokuvasarjasta. Se oli Kitanon uran suurin yleisömenestys Japanissa ja sai lukuisia palkintoja elokuvafestivaaleilla ympäri maailman.
Kitanon uusimmat elokuvat ovat trilogian muodostavat komediat Takeshis' (2005), Kantoku · Banzai! (2007) ja Akiresu to kame (2008).
Kitano on myös säännöllisesti näytellyt muiden ohjaajien elokuvissa. Näistä tunnetuimpia ovat Kinji Fukasakun Battle Royale (2000) ja Nagisa Ōshiman Tabu (1999). Kitano esiintyy myös Robert Longon amerikkalaisessa elokuvassa Johnny Mnemonic – kuoleman kuriiri (1995).
Muita töitä
Kitano on kirjoittanut yli viisikymmentä kirjaa runoutta, romaaneja ja elokuvakritiikkiä.
Hän loi NES-pelin Takeshi no Chōsenjou vuonna 1986.
Kitano on myös juontanut lukuisia tekevisio-ohjelmia, muun muassa ohjelmat Takeshi’s Castle (Hullut japanilaiset), Sekai Marumie ja Oko ga hen da yo, nihonjin.
Pioneerikoulu
thumb|300px|right|Koulun lipun päätunnuksessa on vanhan Suojelukoulun kilpeä kantava leijona, sivutunnuksena puolestaan pioneerien [[lapio, miekka, hakku ja kirves]]
Pioneerikoulu toimii Lappeenrannassa osana Maasotakoulun koulutuskeskusta, ja sen tehtävänä on kouluttaa pioneeri- ja suojeluaselajin henkilöstöä sodan ja rauhan ajan tarpeisiin. Pioneerikoulu vastaa aselajin upseerien perus, jatko- ja täydennyskoulutuksesta osana Maanpuolustuskorkeakoulun antamaa koulutusta sekä aselajin reservin upseereiden koulutuksesta kertausharjoitusten yhteydessä. Aselajin tutkimus- ja kehittämistoiminnasta vastaa Maavoimien tutkimuskeskus Haminassa.
Organisaatio
Koulun johtajana on vuodesta 2012 alkaen toiminut everstiluutnantti Timo Iltanen.
Pioneerikoulu toimii Lappeenrannan varuskunnan Leirikentällä, jonne sille valmistui uudisrakennus Sapööri marraskuussa 2014.
Historiaa
Koulun edeltäjiä ovat Suojelukoulu ja aiempi Pioneerikoulu. Suojelukoulu toimi Kirkkonummen Upinniemessä vuoteen 1985 ja Keskussääasemaan yhdistämisen jälkeen nimellä Suojelu- ja Sääkoulu Tikkakosken Luonetjärvellä vuoteen 1992, jolloin se siirrettiin Keuruulle. Pioneerikoulu puolestaan siirrettiin Kouvolasta Keuruulle vuonna 1998. Keuruulla koulut yhdistettiin vuonna 2004 Pioneeri- ja Suojelukouluksi, joka oli yksi Pioneerirykmentin joukkoyksiköistä.
Pioneerirykmentti lakkautettiin joulukuussa 2014 osana puolustusvoimauudistusta. Tämän myötä Pioneeri- ja Suojelukoulu muutti Lappeenrantaan elokuussa 2014 ja liitettiin Maasotakouluun nimellä Pioneerikoulu tammikuussa 2015. Pioneeri- ja Suojelukoulun tutkimus- ja kehittämisosaston tutkijat siirtyivät Haminaan perustettuun Maavoimien tutkimuskeskukseen.
BamBam
BamBam (oik. Kunpimook Bhuwakul, thaiksi กันต์พิมุกต์ ภูวกุล; s. 2. toukokuuta 1997) on thaimaalainen rap-artisti ja laulaja. Hän on myös eteläkorealaisen k-pop yhtye Got7:n jäsen. Hän on myös esiintynyt muutamissa eteläkorealaisissa ja thaimaalaisissa tosi-tv- ja viihdeohjelmissa. Hänellä on myös oma youtube-kanava BamHome tai BamBam’s House (koreaksi 뱀집), jossa hän kutsuu ystäviään ja tuttaviaan luokseen juttelemaan ja juomaan hänen itsetekemäänsä olutta.
Varhaiset vaiheet
BamBam syntyi 2. toukokuuta 1997 Bangkokissa, Thaimaassa. Hänen perheeseensä kuuluu hänen lisäkseen äiti, kaksi vanhempaa veljeä ja nuorempi sisko. Hänen isänsä menehtyi, kun BamBam oli vain kolmevuotias. BamBam kiinnostui korealaisesta ruoka- ja musiikkikulttuurista osittain äitinsä takia, joka oli korealaisen artistin ja näyttelijän Rainin fani ja joka siksi onnistui vaikuttamaan poikansa mielenkiintoon. BamBam oli samassa tanssiryhmässä kuin Blackpinkin Lisa nuoruudessaan ennen kuin läpäisi JYP-yhtiön koe-esiintymisen ja aloitti sitten yhtiössä harjoittelijana. Hän muutti Etelä-Koreaan 13-vuotiaana.
Got7
BamBam debytoi yhtyeessä Got7 16. tammikuuta 2014 JYP Entertainment -yhtiössä. Yhtyeeseen kuuluu yhteensä 7 jäsentä, jotka ovat BamBamin lisäksi Mark, JAY B, Jackson, Jinyoung, Youngjae ja Yugyeom. Sitä ennen BamBam esiintyi ensimmäisen kerran julkisuudessa Mnetin tositelevisio-ohjelmassa WIN: Who Is Next 6. syyskuuta 2013. Hän esiintyi selviytymisohjelman yhdessä jaksossa jäseniensä Markin, Jacksonin ja Yugyeomin kanssa ennen virallista debyyttiään. Heidän lisäkseen Day6 -yhtyeen jäsenet Young K, Jae Park, Wonpil, Sungjin ja Junhyeok kilpailivat YG Entertainment levy-yhtiön tiimejä vastaan. YG Entertainmentin perustaja Yang Hyun Suk kehui BamBamia heidän esityksensä jälkeen, sanoen että BamBam pisti silmään positiivisessa mielessä ja erottui joukosta. Got7:n depyyttikappale “Girls Girls Girls” julkaistiin neljä kuukautta myöhemmin ja ryhmä alkoi saavuttaa suosiota. BamBam on yhtyeen yksi rap-artisteista ja päätanssijoista.