cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tiina Räsänen
Tiina Räsänen oli naimisissa vuoden 1999 tangokuninkaan Petri Hervannon kanssa. Suhde päättyi avioeroon vuonna 2008, mutta vuoden erossa olon jälkeen he palasivat yhteen ja avioituivat uudestaan. Heillä on vuonna 2011 syntynyt poika, ja lisäksi Räsäsellä on jo täysi-ikäinen tytär edellisestä suhteestaan. Vuonna 2013 hän valmistui kosmetologiksi ja ryhtyi myös bikini fitness -kilpailemaan. Räsänen on esiintynyt myös kesäteattereissa ja tehnyt musiikkinäytelmäkiertueita. Hän esiintyy myös risteilylaivalla jazz-triossa laulajana sekä tekee yksityiskeikkoja.
Tomi Petrescu
Tomi Christian Petrescu (s. 24. heinäkuuta 1986 Jyväskylä) on suomalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä.
Petrescun isä on alkujaan romanialainen, sittemmin Jyväskylään muuttanut muusikko ja jalkapallovalmentaja Nellu Petrescu. Hänen veljensä Stefan Petrescu on myös jalkapalloilija.
Seurajoukkueura
Kausi 2007 oli Petresculle todellinen läpimurto Veikkausliigan eliittiin. Petrescu oli yksi Unitedin avainpelaajista joukkueen voittaessa Veikkausliigan toisen kerran peräkkäin. Euro-otteluissa hän teki maalin S.S. Murataa, Levski Sofiaa ja Bordeaux’ta vastaan. Vuoden päätteeksi Petrescu valittiin Pirkanmaan vuoden jalkapalloilijaksi.
Kauden 2007 jälkeen hänestä oli kiinnostunut sekä hollantilainen Ajax, että norjalainen Rosenborg, joiden leireillä Petrescun oli määrä käydä. Polvivamma kuitenkin esti Petresculta leireillä käynnin ja hän jatkoi kauden 2008 TamU:ssa.
Plastic Maailma
Plastic Maailma on suomalaismuusikko Paroni Paakkunaisen albumi vuodelta 1971. Se oli ensimmäinen Suomessa apurahan turvin toteutettu rocklevy. Levyn julkaisi Scandia-Musiikki. Ensimmäisen CD-painoksen levystä julkaisi Rocket Records 27. tammikuuta 2010.
Tomi Petrescu
Seurajoukkueura
Kauden 2008 päätteeksi Petrescu liittyi norjalaisen FC Lyn Oslon testattavaksi. Tammikuussa 2009 Italian toiseksi ylimmällä sarjatasolla pelannut Ascoli vuokrasi Petrescun kevääksi. Ascolissa Petrescu pääsi ensimmäistä kertaa tositoimiin 7. maaliskuuta 2009 seuran kohdattua Grosseto FC:n vieraskentällä. Tammikuussa 2011 Petrescu siirtyi Kreikkalaiseen Panthrakikosiin puolentoista vuoden sopimuksella. Kauden 2013 alkupuolen hän edusti Valkeakosken Hakaa. Petrescu siirtyi Tampereen Ilvekseen joulukuussa 2013 kolmivuotisella sopimuksella.
Kesäkuussa 2016 uutisoitiin Petrescun palaavan kasvattiseuraansa JJK:hon. Sopimus kattaa loppukauden 2016 sekä kaksi seuraavaa kautta. Hän oli kuitenkin edustuskelpoinen JJK:ssa vasta siirtoikkunan auettua 10. elokuuta pelatussa ottelussa Hakaa vastaan. Petrescu tuli vaihdosta kentälle ja ratkaisi ottelun tekemällä voittomaalin vapaapotkusta aivan lisäajan viime hetkillä.
Maajoukkueura
Suomen maajoukkueissa Petrescu on pelannut 25 poikien maaottelua ja hän oli mukana myös niin sanotussa Vintiöt-maajoukkueessa vuoden 2003 17-vuotiaiden MM-turnauksessa, joka pelattiin Suomessa. Hän kuului Suomen alle 21-vuotiaiden maajoukkueen vakiomiehistöön. 15. toukokuuta 2009 Suomen alle 21-vuotiaiden maajoukkueen päävalmentaja Markku Kanerva valitsi Petrescun 40:n pelaajan ehdokaslistalle, josta valittiin lopullinen alle 21-vuotiaiden joukkue 15. kesäkuuta – 29. kesäkuuta Ruotsissa pelattuun EM-lopputurnaukseen, mutta loukkaantui kuukausi ennen kisoja.
Urofilia
Urofilia (myös kultainen suihku, kultasuihku) on virtsan käyttämistä seksuaalisen mielihyvän tuottamiseen.
Mielihyvää voi saada esimerkiksi virtsaamalla ulkotiloissa, virtsaamalla tai saamalla virtsaa omalle keholleen, nähdessään virtsaamista tai juomalla virtsaa. Siihen voi liittyä myös vaatteisiin liittyvä fetissi, housujensa tai alushousujen kastelu.
Schmardenin taistelu
Schmardenin taistelu käytiin Smārdessa (aik. ), nykyisen Latvian alueella 25. heinäkuuta 1916 osana ensimmäistä maailmansotaa keisarillisen Saksan itärintamalla ja siihen osallistui suomalaisista miehistä kootun Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania osana saksalaisen reservijääkäripataljoona 1:n muodostamaa osastoa. Schmardenin taistelun vuosipäivä on myös suomalaisen pioneeriaselajin juhlapäivä.
Tehtävä
Hyökkäyksen tarkoituksena oli tuhota venäläisten eteentyönnetyt asemat Schmardenin kaistalla. Muodostetun hyökkäysosaston tehtävänä oli edetä kahtena portaana. Ensimmäinen porras valtaisi eteentyönnetyt asemat ja etenisi niiden taakse n. 500 metrin matkan pääaseman eteen. Toinen porras loisi venäläisten taisteluhaudat umpeen ja hävittäisi muutenkin asemia.
Ryhmittyminen
Schmardeniin komennetun osaston vahvuus oli 187 suomalaista ja 5 saksalaista upseeria luutnantti Bassen johdolla. Suomalaisesta päällystöstä olivat mukana hauptzugführer Torsten Erik Jernström, oberzugführer Karl Rainer Wolfgang Mandelin sekä zugführerit Helge Savonius, Knut Isak Solin ja Edvard Hanell. Suomalaiset pioneerikomppanian jääkärit jaettiin saksalaisen jääkäripataljoonan ryhmiin 2-3 pioneeria kuhunkin. Heidän tehtävänsä määräytyivät sen mukaan, mihin portaaseen heidän ryhmänsä kuului. Venäläisten etulinja oli hyökkäyskaistalla muodoltaan sisäänpäin kaartuva, joten myös hyökkäysosasto ryhmitettiin kaaren muotoon.
Peräytymisvaihe
Peräytymisvaihe omiin asemiin oli vaikea, sillä välimaasto oli sekä saksalaisen että venäläisen tykistötulen kohteena. Lauerma mainitsee perääntymisvaiheesta lääkintämiesten (hilfsgruppenführer Torsten Gabriel Lindroth, jääkärit Väinö Ilmari Pesonen ja Johan Ilmari Laakso) panoksen haavoittuneiden pelastamisessa.
Schmardenin taistelu merkitsi suomalaisille pioneerikomppanian jääkäreille taistelukokemusta, mutta myös sitä, että suomalaisten taisteluarvo huomattiin ja siihen kiinnitti huomiota myös 29. landwehrprikaatin komentaja, kenraaliluutnantti Wyneken. Pioneerikomppanian suoritus mainittiin 8. armeijan päiväkäskyssä.
Kailaan koulu
Kailaan koulu on vuoden 2018 alusta kolme aiempaa koulua yhdistämällä luotu uusi Heinolassa toimiva alakoulu (luokka-asteet 1–6). Siihen yhdistettiin entiset Niemelän, Seminaarin ja Tommolan koulut. Koulussa annetaan yleisen perusopetuksen ohella erityisopetusta. Kailaan koulussa annetaan myös valmistavaa opetusta maahanmuuttajalapsille. Syksyllä 2018 koulua kävi runsas 460 oppilasta.
Koulun päätoimipiste on uusi kailas-talon rakennus, jonka lisäksi Tommola-talossa annetaan 1. ja 2. luokka-asteen alkuopetusta (Hiidenhaudantie 2). Aiemman Seminaarin koulun rakennuksesta luovuttiin ennen 2010-luvun puoliväliä sisäilmaongelmien vuoksi. Myös Kailaan koulun viereisessä parakkikouluissa oli koulun opetustiloja. Lisäksi siellä on vuosina 2018 ja 2019 opiskellut hallinnollisesti Lyseonmäen kouluun liitetyjä yläkoulun 7. ja 8-9. luokan pienryhmiä. Parakit purettiin 2023
Koululle ja alueen päiväkodille on rakennettu uusi Kailas-talo, joka valmistui vuonna 2022. Koulun käyttö aloitettiin 2023. Koulun rehtorina toimii Reetta Rautiainen.
Davos
Davos (, retorom. Tavau, puhekielessä paikallisesti Tafaas) on runsaan 11 000 asukkaan kaupunki itäisessä Sveitsissä, Graubündenin kantonissa, Landwasserjoen laaksossa.
Maantiede ja väestö
Kaupunki sijaitsee noin 1 550 metriä merenpinnan yläpuolella. Davos onkin yksi korkeimmalla sijaitsevista Euroopan kaupungeista. Taajama koostuu viidestä kylästä: Davos-Dorf, Davos-Platz, Frauenkirch, Glaris ja Monstein. Davosin pinta-ala on 284 km², ja se on pinta-alaltaan Sveitsin toiseksi suurin kunta.
Davos on saksankielistä aluetta: vuonna 2000 tehdyn tutkimuksen mukaan 90 % davosilaisista oli saksankielisiä, ranskankielisiä oli 0,5 %, italiankielisiä 2 %, retoromaaninkielisiä 1 % ja muunkielisiä noin 7 %.
Talous
1960-luvulta lähtien Davosia on kehitetty konferenssikaupungiksi. Maailman johtavat talouspäättäjät kokoontuvat vuosittain tammikuussa Davosiin Maailman talousfoorumin vuosikokoukseen.
Urheilu
Talviurheilulla on Davosissa pitkät perinteet. Keskeisenä paikkana aina 1890-luvulta lähtien on ollut Davosin jäästadion. Siellä on järjestetty pikaluistelun MM-kisat seitsemän kertaa ja EM-kisoja 11 kertaa, Taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailut useasti vuosina 1899–1966, Jääpallon Euroopan-mestaruuskilpailut 1913, Jääkiekon Euroopan-mestaruuskilpailut 1926, Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1935 sekä Maastohiihdon maailmancupin kilpailuja vuosina 1982 ja 2007–2010. Kaupungissa on kymmeniä köysiratoja ja hiihtohissejä, jotka nousevat jopa lähes 3 kilometrin korkeuteen.
Jääkiekkojoukkue HC Davos pelaa korkeimmalla sarjatasolla. Jääkiekon Spengler Cup on järjestetty Davosissa vuodesta 1923.
Liikenne
Rhätische Bahnin rautatie kulkee Davosin läpi. Davosista on tunneittainen junayhteys Filisuriin ja edelleen muun muassa Sankt Moritziin. Puolen tunnin välein on junayhteys Landquartiin ja edelleen muun muassa Churiin ja Zürichiin.
Kaupungin sisäinen liikenne on järjestetty yhdeksällä linja-autoreitillä. Davosista on myös postiautoyhteys kesäisin Flüelasolan yli Suschiin ja Zerneziin.
Aiheesta muualla
520px|center|thumb|Kesäinen näkymä Davosin eteläpuolelta Sertiglaaksosta. 520px|center|thumb|Talvinen näkymän Davosin keskustaajaamaan [[Jakobshornilta.]]
Paola Pezzo
Paola Pezzo (s. 8. tammikuuta 1969, Bosco Chiesanuova) on italialainen maastopyöräilijä ja olympiavoittaja. Veronalainen Pezzo voitti maastopyöräilyn olympiakultaa Atlantassa 1996 ja Sydneyssä 2000. Maailmanmestaruuden Pezzo on voittanut 1993 ja 1997.
Tatuus N.T07
Tatuus N.T07 (tunnetaan myös nimillä Formula S2000, Tatuus IFM ja Formula N.T07) on italialaisen Tatuusin valmistama kilpa-auto, jolla kilpailtiin International Formula Master -sarjassa kaudet 2007–2010.
Porvoon rautatieasema
Porvoon rautatieasema (,, ratakm 62+287) on rautatieliikennepaikka, joka sijaitsee Porvoon radalla Porvoon vanhankaupungin vieressä joen toisella puolella.
Asemalla on vain museojunaliikennettä. Rautatieasema ja siihen liittyvät muut asema-alueen rakennukset muodostavat kohteen valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen luettelossa.
Historia
Junaliikenne alkoi 16. heinäkuuta 1874 yksityisen yhtiön voimin. Liikenteen aloittanut rautatieyhtiö teki konkurssin vuonna 1887, ja tilalle tuli toinen yhtiö. Valtionrautateille Porvoon rata siirtyi vuonna 1917. VR:n henkilöliikenne Porvoon asemalle päättyi 31. toukokuuta 1981 ja tavaraliikenne 1. joulukuuta 1990.
Liikenteen loppumisen jälkeen rata aiottiin purkaa. Vuodesta 1991 lähtien radalla on kuitenkin ollut museojunaliikennettä. Museojunat lähtevät aseman edestä. Ennen nykyisen rautatieaseman valmistumista raide meni tavaramakasiinin ohitse päättyen veturitallille. Tavaramakasiinin ja veturitallin välissä on ollut aiempi asema. Raidetta on jatkettu nykyisen aseman rakentamisen yhteydessä aseman eteen ja edelleen Porvoonjoen rannan teollisuusalueelle.
Asema joen varressa
Porvoossa on myös ollut toinen asema, Porvoon keskusta, joka sijaitsi etelämpänä joen varressa. Keskustan aseman voi nähdä toiminnassa myös elokuvassa Billion Dollar Brain vuodelta 1967. Asemalta rata jatkui Porvoon konepajalle, joka tunnetaan nykyään nimellä Taidetehdas. Rata keskustan asemalle ja konepajalle purettiin 2000-luvun alussa.
Pistoraide
Porvoon asemalta kulki pistoraide pohjoispuolella sijainneelle sahalle. Pistoraide oli käytössä ainakin 1960-luvulta alkaen ja se purettiin 1980-luvun lopulla.
Asemarakennus
pienoiskuva|Asemarakennuksen korjaustöitä vuonna 2012. Porvoon ensimmäisen aseman piirustukset ovat vuodelta 1872. Niiden suunnittelija ei ole tiedossa. Vuonna 1874 asemarakennus jouduttiin kuitenkin rakentamaan uudelleen, koska se todettiin kelvottomaksi. Vuonna 1897 valmistuneen nykyisen aseman on suunnitellut arkkitehtitoimisto Bjönberg-Aspelin. Aseman ulkoasussa on tapahtunut hieman muutoksia. Uusrenessanssityylisen asemarakennuksen omistaa nykyisin Itä-Uudenmaan Rakennussuojelusäätiö. Aseman tiloissa toimii rakennussuojelukeskus Salvus.
Vuosina 2015–2018 asemalle tehtiin laaja kunnostus. Nykyisin talossa on 10 asuntoa. Koko asemarakennus ja piha-alue on yksityisessä käytössä.
Valmet Tuuli
Valmet Tuuli (myös VL Tuuli) oli suomalainen alkuun Valtion lentokonetehtaan ja myöhemmin Valmetin kehittämä ja valmistama koulukonesarja. Konetyypistä suunniteltiin ja valmistettiin kolme eri versiota vuosina 1941–1957. Ensimmäinen versio, VL Tuuli I kehitettiin toisen maailmansodan aikana vuosina 1941–1944. Konetyyppi oli peräkkäinistuttava yksimoottorinen koulukone, johon oli tarkoitus valmistaa kaksi erityyppistä siipeä alkeis- ja jatkokoulutusta varten. Toinen versio, Valmet Tuuli II kehitettiin sotien päätyttyä 1944–1951. Konetyyppi pohjautui saksalaiseen Bücker Bü 181 Bestmanniin, ja oli rinnakkainistuttava alkeiskoulukone. Kolmas ja viimeinen versio, Valmet Tuuli III kehitettiin vuosina 1954–1957, ja sen jatkokehitelmäksi kaavailtua Tuuli IV:ää esitettiin Saab 91 Safirin kilpailijaksi ilmavoimien uudeksi alkeiskoulukoneeksi.
Porvoon rautatieasema
Tallit ja makasiini
Asema-alueeseen liittyvät veturitallit ja tavaramakasiini ovat nykyisin yksityisomistuksessa. Veturitallien kääntöpöytä on käyttökuntoinen. Uudemmassa vuonna 1902 rakennetussa tallissa säilytetään Tk3-höyryveturia eli Pikku-Jumboa nro 1168. Kääntöpöydälle johtavalla raiteella on Suomen vanhimmat leveäraiteisen radan käytössä olevat kiskot vuodelta 1879.
Valmet Tuuli
Tuuli I
Tuuli I:n suunnittelutyö käynnistyi välirauhan aikana vuoden 1941 alulla. Ilmavoimien esikunta teki tarjouspyynnön uudesta alatasoisesta, avo-ohjaamolla varustetusta peräkkäinistuttavasta koulukoneesta helmikuussa 1941. Koneen vaatimukseksi asetettiin soveltuvuus sekä alkeis- että jatkokoulutukseen, mikä oli tarkoitus toteuttaa rakentamalla sille kaksi eri koulutusasteille tarkoitettua siipeä. Moottoriksi esitettiin VL Viimassa käytettyä seitsemänsylinteristä Siemens Halske Sh 14A -tähtimoottoria.
Lentokonetehdas lähetti toukokuussa 1941 tarjouksen konetyypin suunnittelusta 80 000 markan hintaan. Tilauksen kesäkuussa 1941 saaman vahvistuksen yhteydessä uuden konetyypin nimeksi tuli ”Tuuli”. Alkeis- ja jatkokoulutusvariantit erotettiin toisistaan tyyppinimikkeillä TLa ja TLj.
Tuulen jatkosuunnitteluun myönnettiin 100 000 markkaa joulukuussa 1941, sekä todettiin, että koulukoneiden uusiminen oli tarkoitus suorittaa vuoden 1944 joulukuuhun mennessä. Konetyypin suunnitteluun ja prototyypille tehtäviin kokeisiin jäi näin aikaa noin kaksi vuotta. Tammikuussa 1942 konetta lähdettiin suunnittelemaan Sh 14A -moottorilla, jota Tampellan oli tarkoitus lisenssivalmistaa vuoden 1944 alulta lähtien. Moottorien lisenssivalmistus tosin kariutui myöhemmin kampiakseleiden aihioiden upotessa niitä kuljettaneen laivan mukana.
Lentokonetehdas toimitti konetyypin kustannusarvion toukokuussa 1942. Siinä kaksilla siivillä ja vakaimilla varustettu prototyypin arvioitiin maksavan kaksi miljoonaa markkaa. Kirjelmän saatteessa todettiin kotimaisten prototyyppien hinnan olevan noin 3–5 kertainen tuotantokoneeseen nähden, kun ulkomaisilla prototyypeillä hinta oli VL:n lehdistä saamien tietojen mukaan jopa 5–7 kertainen tuotantokoneeseen nähden.
Tuuli I:n prototyyppi tilattiin elokuussa 1942. Konetyypin suunnittelu oli edelleen kesken vuoden 1942 lopulla, mutta siipikaarista ja siiven keskiosasta oli valmiina kuormituskokeissa käytetyt mallit, minkä lisäksi rungon keskiosasta oli saatu valmiiksi luonnollisen kokoinen malli. Kokonainen siipi kuormitettiin onnistuneesti huhtikuussa 1943, minkä jälkeen konetyypin kehitystyö keskeytyi lähes kokonaan. Ilmavoimien esikunta oli saanut saksalaisen Bücker Bü 181 Bestmann -koulukoneen esitteen, ja oli lähettänyt sen heinäkuussa 1943 VL:lle kehottaen kirjeen saatteessa tehdasta ottamaan vaikutteita Bestmannista kehitteillä olleeseen Tuuli-koulukoneeseen, mutta pidättäytymään peräkkäinistuttavassa ohjaamosijoittelussa. VL:n koelentäjän käskettiin lisäksi samassa saatekirjeessä liittyä johonkin Saksaan lentokoneita toimittavaan komennuskuntaan ja tutustumaan Bestmanniin.
Syyskuussa 1943 lentokonetehdas esitti oppilaan ohjaamon siirtoa eteen koneeseen lisätyn kuomun huonontaman näkyvyyden takia. Polttoainetankit esitettiin myös siirrettäväksi siipeen. Ilmavoimien esikunta hyväksyi ehdotukset lokakuussa 1943. Ilmavoimien komentajan käsky Bestmannin koelentämisestä toteutettiin saman kuun aikana lähettämällä suunnittelija Martti Vainio ja koelentäjä Pekka Kokko Rangsdorfiin kolmeksi päiväksi. Kokko pääsi koelentämään Bestmannia ja totesi sen olevan erittäin onnistunut koulukone. Matkan aikana saatiin herätys rinnakkainistuttavan ohjaamon paremmuudesta etenkin kuomullisten koneiden kohdalla.
Bestmannin edut ja niiden pohjalta tulleet muutostarpeet tiedostettiin, mutta niitä ei voitu alkaa tehdä Tuuleen VL:n kärsiessä sodanaikaisen hajasijoituksen tuomista hankaluuksista. Konetyyppi määrättiin myös maaliskuussa alempaan kiireellisyysluokkaan, jolloin työt sen parissa keskeytyivät lähes kokonaan. Rauhan tultua ilmavoimien komentaja antoi käskyn Tuulen suunnittelun ja prototyypin valmistamisen jatkamisesta täytetyönä, jotta tehtaan suunnitteluosastolle saatiin työkuormitusta. Konetyyppiä lähdettiin VL:n esityksestä muokkaamaan rinnakkainistuttavaksi lokakuussa 1944, ja erilaisilla siivillä varustetusta jatkokoulutusversiosta luovuttiin. Koneen rakenteisiin päätettiin käyttää mahdollisimman paljon muotoviilupuu-työmenetelmää, ja muutosten pohjalta kehittyi uusi Tuuli-konesarjan toinen tyyppi, Tuuli II.
Tuuli II
pienoiskuva|Valmet Tuuli II:n [[tuulitunnelimalli.]] Tuuli II:ta lähdettiin kehittelemään Tuuli I -suunnitelman pohjalta, joka oli tullut merkittävien muutostarpeiden alaiseksi ilmavoimien ja lentokonetehtaan tutustuttua saksalaiseen Bücker Bü 181 Bestmann -koulukoneeseen. Bestmannin rinnakkainistuttava ohjaamo havaittiin paremmaksi etenkin kuomukoneiden kohdalla. Suunnitelmaa oli sodan aikana työstetty välirauhasta lähtien. Töitä konetyypin parissa jatkettiin jälleen jatkosodan päätyttyä syyskuussa 1944. Lentokonetehdas yhdistyi valtion eri asetehtaista muodostettuihin Valtion metallitehtaisiin (VMT) lokakuussa 1945. Suuryrityksen nimeksi tuli myöhemmin Valmet.
Tuuli II:stä tuli Bestmannin tapaan rinnakkainistuttava kuomukone. Tuuli I:n piirustuksia ja lujuuslaskelmia voitiin hyödyntää osittain, mutta monilta osin ne oli tehtävä uudelleen. Ensimmäinen suunnitteluvaihe ja jonkin verran koneen tarvittavista osista oli saatu valmiiksi huhtikuussa 1948, jolloin työt jouduttiin keskeyttämään voimaan tulleen Pariisin rauhansopimuksen takia. Sopimus kielsi saksalaista alkuperää olevien lentokoneosien käytön, ja Tuuli II:een valittu Siemens-Halske Sh 14 oli kiellettyjen osien listalla. Tehdas pohti vaihtoehtoja saksalaismoottorille, mutta niiden satavuus kariutui ulkomaisen valuutan puutteeseen.
Puolustusministeri Kustaa Tiitu ilmoitti toukokuussa 1950 suostuvansa ilmavoimien esitykseen prototyypin tilaamisesta, jos konetyyppi täyttäisi asetetut vaatimukset ja olisi sarjatuotantokelpoinen. Tiitu totesi kirjeessään myös Sh 14 -moottorin soveltuvan parhaiten Tuuli II:een.
VMT toimitti koneen rakenneselosteen ilmavoimille syyskuussa 1950, joka jälkeen tuotantoon tarvittavia osia ryhdyttiin haalimaan ilmavoimien varastoilta. Konetyypin prototyyppiin ei ilmeisesti hankittu yhtään osaa ulkomailta. Lentokonetehdas luovutti keskeneräisen koneen väliaikaisesti ilmavoimille varastoitavaksi. Konetyypissä oli alun perin tarkoitus käyttää muottiviilu-työmenetelmää, mutta menetelmän käyttö kariutui Kuorevedelle suunnitellun muotoviilulaitoksen peruuntuessa sotien päätyttyä. Lopulta vain koneen istuimet valmistettiin menetelmällä.
Tuuli II:n prototyyppi valmistui ja Esko Halme lensi sen ensilennon 26. syyskuuta 1951. Lennolla havaittiin puutteita koneen ohjattavuudessa, jota parannettiin tekemällä muutoksia ohjainpintojen niihin asennettuja painoja säätämällä.
Ohjauksen puutteiden lisäksi prototyyppi oli kahden hengen miehistöllä ja täydellä polttoainekuormalla hiukan takapainoinen, millä oli vaikutusta koneen pituusvakauteen. Ongelman korjaamiseksi moottoripukkia suunniteltiin pidennettäväksi 20 senttimetrillä. Sakkaus ja alkava syöksykierre eivät tuottaneet ongelmia, minkä lisäksi koneen saavutusarvot vastasivat melko hyvin laskettuja odotusarvoja.
Tuuli II:n kohtaloon vahvasti vaikuttanut onnettomuus sattui lennolla, jolle Esko Halme lähti iltapäivällä 26. lokakuuta 1951, noin kuukausi Tuuli II:n ensilennon jälkeen lentokonetehtaan teknikko Teuvo Aronniemen kanssa. Lento oli päivän viides ja sillä oli tarkoitus kokeilla koneen siivekkeitä. Koelennon alkuvaiheessa koneen korkeusperäsimen työntötanko irtosi, minkä jälkeen prototyyppi ei ollut enää ohjattavissa. Lentäjä Halme ja matkustaja Aronniemi hyppäsivät onnistuneesti laskuvarjoilla, koneen jatkaessa ohjaamatonta lentoa vielä jonkin aikaa ennen syöksymistään Kuoreveden lentoaseman halliin, jossa se oli aikaisemmin koottu.
Onnettomuuden syyksi selvisi työvirhe ja sitä seurannut puutteellinen laadunvarmistus. Lyhyeksi jäänyt 14 lennon koelento-ohjelma osoitti Tuuli II:n kehityskelpoiseksi. TL-1 -prototyypillä lennettiin lopulta vain 2 tuntia 18 minuuttia, mutta konetyypin tuotantoon oli varattu 180 000 työtuntia 30 yksilön sarjaa varten. , ja konetyyppi olisi todennäköisesti edennyt sarjatuotantoon hyvänä ja halpana koulukoneena. Tuuli II ei ehtinyt ilmavoimien käyttöön, mutta siihen oli tästä huolimatta maalattu ilmavoimien sinivalkoiset kokardit ja konetunnus.
Tuuli III ja peruuntunut Tuuli IV
pienoiskuva|Tuuli III vuonna 1957 Valmet jatkoi uuden koulukoneen hankinnan ajamista Tuuli II:lle lokakuussa 1951 sattuneen onnettomuuden jälkeen. Yhtiö tarjosi ensimmäisen prototyypin pohjalta paranneltua toista prototyyppiä 7,8 miljoonan markan hintaan. Valmet lähestyi ilmavoimien esikuntaa uudelleen tammikuussa 1952 pyytäen alkeiskoulukoneasian eteenpäin viemistä. Esikunta ilmoitti vastauksessaan tehtaalle, että koulukoneen vaatimukset olivat muuttuneet, eikä vanha Sh 14 -tähtimoottori tullut enää kyseeseen, minkä lisäksi koneesta haluttiin kolmipaikkainen kaksipaikkaisen sijasta. Moottoriksi haluttiin tehokkaampi rivimoottori ja laskutelineen tuli olla sisäänvedettävä. Vaatimuksiin oli saatu vaikutteita ilmeisesti Saab 91B Safirista. Koulukoneen hankinta juuttui jälleen vuoden 1952 jälkeen, ja Valmet uhkasi lopulta lopettaa lentokonetoimintonsa maaliskuussa 1954, jollei valtio tilaisi siltä alan töitä. Ilmavoimien esikunta julkaisi kesäkuussa 1954 kuukautta aiemmin ilmasotakoulun edustajien kanssa järjestetyssä tilaisuudessa määritetyt koulukoneen vaatimukset.
Tuuli III:a varten selvitettiin kaikki saatavilla olevat sopivantehoiset voimalaitteet, joista lopulta parhaana valittiin Continental O-470-A. Kiinteälaskutelineisen prototyypin hinnaksi arvioitiin 33,4 miljoonaa markkaa, johon sisäänvedettävät kannuspyörätelineet olisivat tuoneet miljoonan lisäkulut ja sisäänvedettävät nokkapyörätelineet kaksi miljoonaa. 20 koneen sarjassa koneyksilön hinnaksi arvioitiin 7,5 miljoonaa markkaa. Prototyypin rakentamisesta hintaan 34 miljoonaa markka päästiin sopimukseen 17. kesäkuuta 1955, jolloin koneen toimitusajaksi arvioitiin 18 kuukautta.
Tuuli III valmistui noin puoli vuotta myöhässä osittain vuoden 1956 yleis- ja toimihenkilölakkojen, sekä virheellisten raaka-ainetoimitusten takia. Esko Halme lensi konetyypin 15 minuuttia kestäneen ensilennon 31. toukokuuta 1957. Lento-ominaisuudet vastasivat yleisesti odotettuja, mutta moottorin öljynlämpö nousi sallitun lämpötila-alueen ylärajalle. Potkurin säätö oli epämääräinen, mikä aiheutti värinää tietyillä kierroslukualueilla. Lennot jatkuivat parannusten jälkeen pääasiallisen kehityskohteen ollessa öljynlämpötila.
Tuuli III:n moottori vaihdettiin koelento-ohjelman kesken, mikä oli melko harvinainen menettely. Tuuli IV -työnimellä tunnettuun kevyempään sarjavalmistusmalliin oli tarkoitus hankkia tehokkaampi 260 hevosvoiman Lycoming-moottori.
Prototyyppi luovutettiin lokakuussa 1957 ilmavoimien koelentueen käyttöön, ja se kiersi lennostoissa lausunnoilla. Tuuli sai positiivista palautetta lennostoissa ja ilmavoimien esikunta ehdotti sen hankintaa korkeasta hinnasta huolimatta. Konetyypin kohtalo oli jo tosin sinetöity, sillä puolustusvoimat oli päättänyt hankkia koulukoneet ulkomailta. Puolustusvoimien komentaja antoi salaisen käskyn tammikuussa 1958 ilmavoimille kokeilla ulkomaisia koulukonetyyppejä.
Prototyyppi lensi ilmavoimien käytössä elokuulle 1959, jolloin se vaurioitui pakkolaskussa Aitolahdella. Kone poistui tämän jälkeen ilmavoimien käytöstä, mutta se entisöitiin, ja lensi kunnostettuna vuosina 1983–1989 tunnuksella OH-XTL. Lentokäytön päätyttyä Tuuli III päätyi vuonna 1989 Suomen ilmailumuseon varastoon Vantaalle.
Series 80
Nokia 9300i vuonna 2005 on viimeinen Series 80 puhelin. Nokia E90 käyttää Series 60:tä Series 80:n sijaan.
Laitteet
Series 80 laitteet versioineen:
Ateenan valtiomuoto (Aristoteles)
Ateenan valtiomuoto on Aristoteleen nimiin laitettu ja joko Aristoteleen tai jonkun hänen oppilaansa kirjoittama tutkielma, joka käsittelee antiikin Ateenan valtiomuotoa ja sen historiaa.
Historia
Aristoteleen teos oli todennäköisesti osa hänen peripateettisen koulunsa kokoelmaa 158 kaupungin kansanvaltaiset, harvainvaltaiset, parhaidenvaltaiset ja tyranninvaltaiset valtiomuodot lajeittain. Kokoelma käsitti laajan aineiston antiikin aikaisten kaupunkivaltioiden valtiomuodoista. Se mainitaan muun muassa Diogenes Laertioksen antamassa Aristoteleen teosluettelossa.
Teoksen on kirjoittanut joko Aristoteles tai joku peripateettisen koulukunnan oppilas hänen ohjauksessaan. Tutkielma on sisältönsä perusteella ajoitettu vuosien 328 ja 325 eaa. välille.
Aristoteleen teos on ainutkertainen sikäli, että se ei ole osa alkuperäistä Aristoteleen teosten kokoelmaa Corpus Aristotelicumia. Teos oli kateissa, kunnes amerikkalainen lähetyssaarnaaja löysi sen Egyptistä vuonna 1890. Myöhemmin samana vuonna British Museum hankki teoksen.
Sisältö
Teoksen alkuosa on kadonnut. Siitä tunnetaan joitakin katkelmia ennen kaikkea Herakleides Pontoslaisen teoksesta tekemästä lyhennelmästä.
Säilynyt osa on jaettu 69 lukuun. Se voidaan jakaa kahteen osaan. Ensimmäisessä esitetään Ateenan perustuslain historia vuoteen 403 eaa. saakka. Toisessa osassa esitetään Ateenan perustuslaki sellaisena, kuin se oli tutkielman kirjoitusajankohtana.
Ensimmäinen osa alkaa Kylonin ajoista ja etenee tämän jälkeen Soloniin sekä Peisistratoksen suvun tyranniaan. Tämän jälkeen selvitetään Kleistheneen tekemiä uudistuksia, Ateenan demokratiaa sekä sen välillä tapahtuneita syrjäyttämisiä (nk. neljänsadan oligarkian, viidentuhannen oligarkian, kolmenkymmenen tyrannin sekä kymmenen tyrannin ajat). Osa päättyy yhteenvetoon valtiomuodon historiallisesta kehityksestä.
Erkki Rankaviita
Erkki Rankaviita (20. helmikuuta 1927 Karijoki – 23. helmikuuta 2009 Karijoki) oli suomalainen kansanlaulaja. Hänelle myönnettiin vuonna 1989 Kaustisen kansanmusiikkijuhlilla mestaripelimannin arvo. Elävän arkiston esittelyssä toimittaja Jukka Lindfors luonnehti Rankaviidan jatkaneen humoristisen rekilaulun ja kansanomaisen kupletin perinnettä.
Rankaviidan esityksiä on taltioitu vähän. Vuonna 1987 hän levytti yhdessä Tallarin kanssa LP:n. Vuonna 1996 oli vuorossa yhteistyö uuden aallon folktähtien Kimmo Pohjosen ja Arto Järvelän kanssa, levyn nimi on Erkki Rankaviita & Pinnin Pojat.
Hanna-Leena Hemming
pienoiskuva|right|230px|Hemming Kööpenhaminassa vuonna 2006 Katri Hanna-Leena Hemming (o.s. Hietanen, s. 2. kesäkuuta 1961 Helsinki) on suomalainen poliitikko. Hän oli kokoomuksen kansanedustaja kaksi kautta vuosina 2003–2011. Hemming oli Espoon kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 2001–2012.
Elämä ja ura
Hemming valmistui ylioppilaaksi vuonna 1981 Lahden yhteiskoulusta ja filosofian maisteriksi vuonna 1990 Tampereen yliopistosta. Opettajankoulutuksen hän suoritti vuonna 1992 Suomen Liikemiesten Kauppaopistossa. Vuonna 2000 Hemming suoritti englantilaisen filologian syventävät opinnot Helsingin yliopistossa ja vuonna 2009 MBA-tutkinnon Helsingin kauppakorkeakoulussa.
Ennen eduskuntaa Hemming työskenteli muun muassa lukion englannin ja saksan kielen opettajana Espoossa (1991–1994), hallintoassistenttina Hemming Marine Oy:ssä (1994–2003), koulutusalan yrittäjänä (1996–2000) ja englannin ja saksan lehtorina Heliassa.
Politiikasta Hemming kiinnostui varsin myöhään. Hän liittyi kokoomuksen jäseneksi vuonna 1999 ja hänet valittiin vuoden 2000 kunnallisvaaleissa Espoon valtuustoon. Hemming toimi Uudenmaan liiton maakuntavaltuuston ja -hallituksen jäsenenä vuosina 2001–2009.
Kansanedustajaksi Hemming valittiin ensimmäisen kerran vuoden 2003 vaaleissa ja jatkokaudelle vuoden 2007 vaaleissa. Toukokuussa 2010 Hemming ilmoitti jättävänsä eduskunnan toisen kautensa jälkeen ja keskittyvänsä elinkeinoelämään. Hän on sittemmin toiminut yhteiskuntasuhdekonsulttina. Marraskuussa 2014 Hemming aloitti Suomen Ekonomien toiminnanjohtajana, mitä ennen hän työskenteli lääkeyhtiö AbbVie Oy:n yhteiskuntasuhteista vastaavana johtajana. Hemming on kertonut avoimesti poliittisen uran vaikeuttaneen hänen työnhakuaan.
Luottamustehtävät
Hemming oli Tapiolan lukion johtokunnan puheenjohtajana vuosina 2005–2008. Hän on toiminut Espoon taidemuseosäätiön hallituksen puheenjohtajana ja vuosina 2010–2013 Suomen Kansallisoopperan säätiön hallituksessa. Hän on istunut Suomi-yhtiön edustajistossa vuodesta 2003.
Yksityiselämä
Vuonna 2007 Hanna-Leena Hemming erosi miehestään Laurista. Heillä on viisi tytärtä. Hemmingin isä oli taidemaalari Reino Hietanen.
The Marker
The Marker on yhdysvaltalainen Roel Reinén ohjaama toimintalokuva, joka julkaistiin suoraan DVD:lle 4. maaliskuuta 2008. Elokuva julkaistiin Suomessa 12. maaliskuuta 2008 nimellä The Marker. Pääosassa näyttelevät muun muassa Steven Seagal, Renée Elise Goldsberry ja Lance Henriksen.
Juoni
Matt Conner (Seagal) on entinen poliisi, jonka elämä alkoi vajota siitä lähtien, kun hänet potkaistiin virastaan todisteena olleiden rahojen kadottua. Salamyhkäisen miehen lunastaessa Mattin velat pois hän pakottaa Mattin henkilökohtaiseksi salamurhaajakseen. Nyt hänen on tapettava rikollisia, mutta tunnistaako Matt enää rikollisia hyvistä kansalaisista liiallisen alkoholin käytön seurauksena.
Mikko Vilmunen
Mikko Vilmunen (s. 23. elokuuta 1980 Lempäälä) on suomalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan maalivahti.
Strabon
pienoiskuva|pysty|Strabon Strabon (, ; n. 63 eaa. – 24 jaa.) oli antiikin kreikkalainen maantieteilijä, historioitsija ja filosofi. Hänen tunnetuin teoksensa on Geografika, 17 kirjaa käsittävä teos, joka sisältää historian ja kuvauksia kaikista kansoista ja paikoista ympäri maailmaa, jotka hän tunsi.
Mikko Vilmunen
Vilmunen on valkeakoskelaisen FC Hakan kasvatti. Hän debytoi Veikkausliigassa kaudella 2002. Hän voitti Hakassa vuonna 2004 Suomen mestaruuden ollen joukkueen ykkösmaalivahti. Vuosina 2002 ja 2005 Vilmunen on voittanut Suomen Cupin.
Strabon
Elämä
Strabon syntyi varakkaaseen perheeseen Amaseiassa, Pontoksessa, joka tuli osaksi Rooman valtakuntaa juuri hänen syntymänsä aikoihin. Hän opiskeli useiden maantieteilijöiden ja filosofien alaisuudessa, ensin omalla alueellaan, myöhemmin Roomassa. Filosofiassaan hän oli stoalainen, politiikassa Rooman imperialismin puolestapuhuja. Myöhemmin hän teki laajoja matkoja muun muassa Egyptiin ja Etiopiaan.
Mikko Vilmunen
Kaudeksi 2007 Vilmunen siirtyi irlantilaiseen Drogheda Unitediin, jossa hän voitti Irlannin mestaruuden. Toisella kaudella vähäiseksi jääneen peliajan vuoksi Vilmusen sopimus purettiin syyskuussa 2008 ja hän siirtyi Norjan 1. divisioonan Alta IF:ään.
Strabon
Elämä
Ei tiedetä, mihin aikaan Strabon kirjoitti Geografikan, mutta siinä olevat viitteet antavat olettaa, että se olisi kirjoitettu keisari Tiberiuksen aikana; jotkut ajoittavat sen ensimmäiset versiot noin vuoden 7 paikkeille, toiset noin vuoteen 18. Teoksessa mainitaan kuitenkin myös Juban, Numidian kuninkaan, kuolema, joka tapahtui vuonna 23.
Mikko Vilmunen
Kaudeksi 2010 Vilmunen siirtyi Kuopion Palloseuraan, jossa hän voitti SM-hopeaa kaudella 2010. Kaudella 2011 Vilmunen oli lähellä saavuttaa toisen Suomen Cupin voittonsa, mutta KuPS taipui finaalin jatkoajalla HJK:lle. Loukkaantumiset sotkivat Vilmusen kauden 2011. Toivuttuaan hän ei pystynyt enää valtaamaan takaisin ykkösmaalivahdin paikkaa Mika Hilanderilta. Kauden 2011 jälkeen ilmoitettiin, että Vilmunen ei enää jatka KuPSissa. Hän siirtyi Rovaniemen Palloseuraan kaudeksi 2012. Vilmunen johdatti RoPS:n Ykkösestä Veikkausliigaan, mutta hän purki helmikuussa 2013 sopimuksensa RoPS:n kanssa ja siirtyi Kakkosessa pelaavaan PS Kemi Kingsiin.
Strabon
Elämä
Strabonin kuolemalle on ehdotettu useita eri ajankohtia, useimmat ajoittavat sen pian vuoden 23 jälkeen.
Mikko Vilmunen
Miko on pelannut Veikkausliigaa kaikkiaan 10 kautta ja 157 ottelua FC Hakan, KuPS:n ja PS Kemin riveissä.
Strabon
Teokset
pienoiskuva|pysty|Strabonin Rerum geographicarum libri XVII. I.Casaubonius recensuit. G. Xylandri recognita. Acc. E Morelli observatiunculae. Pariisi, Typis Reglis 1620.
Geografika on laaja, 17 kirjaa käsittävä kreikankielinen teos. Sitä voidaan pitää Strabonin ajan maantieteellisen tiedon täydellisenä tietosanakirjana. Teos on säilynyt kirjaa 7 lukuun ottamatta kokonaisuudessaan. Vaikka teos kattaakin koko maailman sellaisena kuin kreikkalaiset ja roomalaiset sen tunsivat, se kärsii joistakin vakavista puutteista. Se puolustaa tiukasti Homerosta maantieteellisen tiedon lähteenä, minkä johdosta hänen kirjoittamansa legendat syrjäyttävät uudempien ja silminnäkijöinä toimineiden kirjoittajien, kuten Herodotoksen, töitä. Teos myös keskittyy liikaa pieniin yksityiskohtiin, sen argumentointi on saivartelevaa, se arvostelee muita kirjoittajia suoraan, ja sen suhtautuminen faktoihin on kreikkalaisille tyypillisesti apriorista, jolloin faktat yritetään johtaa toisista pelkällä järkeilyllä. Kaiken kaikkiaan teos olisi siis hyödyllisempi, jos se keskittyisi enemmän maantieteeseen argumentoinnin sijaan. Sellaisenaankin se antaa nykyajan tutkijoille kuitenkin arvokasta historiallista tietoa muinaisen maantieteen käyttämistä menetelmistä, sekä varhaisemmista maantieteilijöistä, joiden teoksia ei ole säilynyt nykyaikaan.
Teoksesta on säilynyt noin 30 käsikirjoitusta tai sen osaa, niistä lähes kaikki ovat keskiajalta peräisin olevia kopioiden kopioita. Osa kopioista on kuitenkin vuosilta 100-300 peräisin olevia papyruskääröjä. Tutkijat ovat yli 150 vuotta yrittäneet muodostaa täsmällistä versiota siitä, mitä Strabon kirjoitti.
Suuri moraalioppi
Suuri moraalioppi on etiikkaa käsittelevä teos, joka on yleisesti pantu Aristoteleen nimiin. Jotkut tutkijat epäilevät, ettei Aristoteles ole teoksen kirjoittaja, vaan että sen kirjoittivat hänen oppilaansa. Muun muassa J. L. Ackrill on kuitenkin vakuuttunut siitä, että teos on Aristoteleen.
Joka tapauksessa teosta pidetään selvästi epäkypsempänä kuin Aristoteleen Nikomakhoksen etiikkaa. Teoksessa selvitetään erityisesti oikeudenmukaisen käsitettä ja siihen liittyviä seikkoja. Kirjoittaja jakaa asiat oikeudenmukaisiin joko luonnon mukaan tai lain mukaan. Luonnollisetkin asiat voivat kuitenkin muuttua, joten samoin luonnollinen oikeudenmukaisuus voi muuttua ajan myötä.
Gustav Adolf Fischer
pienoiskuva|Gustav Adolf Fischer Gustav Adolf Fischer (3. maaliskuuta 1848 Barmen – 11. marraskuuta 1886 Berliini) oli saksalainen tutkimusmatkailija ja luonnontieteilijä.
Fischer oli sotilaslääkäri. 1876 hän liittyi Clemens Denhardtin Itä-Afrikan tutkimusretkelle Sansibariin ja nykyiseen Keniaan. Hän asettui Sansibariin hoitamaan ammattiaan mutta lähti jo seuraavana vuonna tutkimusmatkalle Witumaahan ja eteläisen Oromokansan luo Keniaan. 1878 hän jatkoi matkaansa Wapokomolandiin ja Tanajokea Massaan. Matkan jälkeen hän palasi Sansibariin jatkamaan lääkärintointaan. Hampurin maantieteellisen seuran avustamana hän vieraili Maasaimaassa 1882 ja tunkeutui Paganijoen suulta Naivashajärvelle. Maasait estivät häntä tunkeutumasta pitemmälle.
Fischer palasi Saksaan marraskuussa 1883. 1885 hän osallistui tutkimusmatkailija Wilhelm Junkerin veljen rahoittamalle ja varustamalle retkelle etsimään kadonnutta Junkeria ja hänen matkaseuralaisiaan Emin Pashaa ja Gaetano Casatia, muuta retkikunta joutui palaamaan tyhjin käsin päästyään Victoriajärven rantaan. Hän palasi Sansibariin kesäkuussa 1886 ja matkusti sitten Berliiniin, missä hän kuoli sairastamaansa trooppiseen kuumetautiin.
Fischerin kunniaksi on nimetty useita eläimiä, muun muassa viktoriankaijanen (Agapornis fischeri). Fischer nimesi yhdessä ystävänsä Anton Reichenowin kanssa kenianturakon 1884.
Eudemoksen etiikka
Eudemoksen etiikka on yksi Aristoteleen etiikan alan teoksista. Se keskittyy sellaiseen etiikkaan, joka perustuu onnellisuudesta nauttimiseen ihmisen lopullisena päämääränä. Teosta on muokannut Aristoteleen oppilas Eudemos, ja se on siksi nimetty hänen mukaansa.
Eudemoksen etiikan kirjat IV–VI muodostavat myös Nikomakhoksen etiikan kirjat V–VII.
Don’t Smile at Me
Don’t Smile at Me (tyyliteltynä dont smile at me) on yhdysvaltalaisen laulajan Billie Eilishin esikois-EP. Se julkaistiin 11. elokuuta 2017 Interscope Recordsin kautta. EP sisältää muun muassa kappaleet ”Ocean Eyes”, ”Bellyache”, ”Watch” ja ”Copycat”.
Suomessa se oli parhaimmillaan albumilistan sijalla neljä.
Kappaleet
Kaikki kappaleet säv. ja san. Billie Eilish O’Connell ja Finneas O’Connell, ellei toisin mainita.
Vic Wilson
Victor ”Vic” A. Wilson (14. huhtikuuta 1931 – 14. tammikuuta 2001 ) oli brittiläinen Formula 1 -kuljettaja.
Wilson vietti varhaisvuotensa Etelä-Afrikassa ja Rhodesiassa, joissa kilpaili katuautokilpailuissa 1950-luvun loppupuolella. Euroopassa hän pääsi ajamaan formulasarjoissa 1960-luvun alussa, kun hän korjasi kilpa-autoilija Dick Gibsonin Cooper T43-auton ja ajoi sillä kolarissa loukkaantuneen Gibsonin tilalla pienemmissä kilpasarjoissa.
Wilson osallistui kahteen Formula 1 -sarjan osakilpailuun keräämättä yhtään MM-pistettä vuosina ja. Vuoden 1960 Italian osakilpailussa hän pääsi yksityisenä osallistujana kilpailuun mukaan, koska monet brittiläiset tallit boikotoivat kilpailua sen ratajärjestelyjen vuoksi. Hänen kilpailunsa päättyi moottoririkon vuoksi keskeytykseen. Vuoden 1966 Belgian osakilpailussa hän ajoi vain harjoituksissa BRM:n autolla, koska se luovutettiin Bob Bondurantin käyttöön.
Guadalupe Larriva
Teresa Guadalupe Larriva González (28. heinäkuuta 1956 – 24. tammikuuta 2007) oli ecuadorilainen poliitikko, joka oli Azuayn entinen edustaja (2003–2007) ja maan ensimmäinen puolustusministeriksi nimitetty nainen. Hän johti Ecuadorin sosialistista puoluetta.
24. tammikuuta 2007 Larriva kuoli kahden helikopterin törmäyksessä Mantan satamakaupungissa vain 9 päivää sen jälkeen, kun hänet oli valittu puolustusministeriksi. Samassa onnettomuudessa kuoli myös Larrivan 17-vuotias tytär ja viisi sotilashenkilöä.
Volvo V90
Volvo V90 viittaa seuraaviin Volvo-malleihin:
Gloggnitz
Gloggnitz on 6 022 asukkaan kaupunki Ala-Itävallan osavaltiossa Itävallassa.
Gloggnitz sijaitsee Wienin laakson lounaisessa osassa. Sitä ympäröivät Ala-Itävallan suurimmat vuoret: Rax (2 007 m) ja Schneeberg (2 076). Kaupunki on merkittävä liikenneristeys. Se sijaitsee tärkeällä rautatiellä Wienistä Italian Triesteen ja S6-moottoritiellä.
Kaupunki tunnetaan kahden merkittävän poliitikon kotipaikkana. Sekä entinen liittopresidentti Michael Hainisch että maan ensimmäinen liittokansleri ja liittopresidenttinäkin toiminut Karl Renner ovat asuneet Gloggnitzissä.
Gloggnitz on myös Unescon maailmanperintöluetteloon listatun Semmeringin rautatien lähtöpaikka.
Laulu punaisesta rubiinista
Laulu punaisesta rubiinista on Agnar Myklen kirjoittama ja Caius Kajantin kustantama eroottinen kirja, jonka koko suomenkielinen painos määrättiin tuhottavaksi vuonna 1959. Kirjoja poltettiin Rauma-Repolan höyryvoimalaitoksen uunissa 5 002 kappaletta. Teoksia kuitenkin säästyi 800 kappaletta, jotka sotainvalidien yhdistys myi eteenpäin ovelta ovelle.
Kohu Norjassa
Norjalainen Agnar Mykle kirjoitti Laulu punaisesta rubiinista (Sangen om den røde rubin) -teoksen vuonna 1956. Kirja käsittelee 1930-luvun opiskelijanuorisoa, ja päähenkilö on Ask Burlefot. Sen julkaisi Norjassa Gyldendal, joka on Pohjoismaiden suurin ja vanhin kustannusliike. Kirja takavarikoitiin maassa, koska Myklen väitettiin kirjoittavan kauppakorkeakoulun kollegoiden seksisuhteista.
Oslon raastuvanoikeudessa kirjailija ja julkaisija saivat vapauttavan päätöksen 11. lokakuuta 1957, mutta takavarikko pysyi voimassa. Asia eteni Norjan korkeimpaan oikeuteen, jossa myös takavarikko kumottiin maaliskuussa 1958.
Takavarikko Suomessa
Oikeusministeri J. O. Söderhjelmin luona kävi lähetystöjä vaatimassa kirjan takavarikoimista. Söderhjelm kutsui koolle vuonna 1957 perustetun ”Epäsiveellisen kirjallisuuden vastustamisen valvontalautakunnan”. Lautakunnan jäseninä oli neljä juristia ja yksi journalisti. Päätoimittaja Gunnar Henriksson ei hyväksynyt kaunokirjallisen teoksen takavarikkoa. Koska päätös ei ollut yksimielinen, ei Söderhjelm katsonut sen sitovan häntä eikä pannut takavarikkoa täytäntöön. Söderhjelmin päätöksestä tiedotettiin suurimmissa sanomalehdissä 8. lokakuuta 1957. Silloinen opetusministeri Kerttu Saalasti lausui voimakkaan paheksuntansa valvontalautakunnan päätöksestä ja kääntyi oikeuskansleri Olavi Hongan puoleen, joka luki teoksen ja vakuuttui siitä, että kirja oli takavarikoitava. Oikeusministeriön silloinen hallitussihteeri Kai Korte kertoi muistelmissaan Hongan vaatineen varsin kiihtyneenä Söderhjelmiä tekemään takavarikkopäätöksen ja uhanneen tätä muussa tapauksessa jopa valtakunnanoikeudella. Söderhjelm ei kuitenkaan muuttanut kantaansa.
Takavarikkopäätös saatiin kuitenkin aikaan hallituksen iltakoulussa 15. lokakuuta 1957, kun oikeusministeri Söderhjelm oli matkustanut Kansainvälisen työjärjestön (ILO) konferenssiin Geneveen. Oikeuskansleri Honka, joka virkansa puolesta osallistui hallituksen iltakouluun, järjesti Myklen romaanin takavarikoimisen hallituksen tärkeimmäksi käsiteltäväksi asiaksi. Virkaatekevänä oikeusministerinä toiminut sisäministeri Teuvo Aura teki päätöksen takavarikoinnista. Poliisit lähetettiin takavarikoimaan kirjat kaupoista ja kirjapainosta. Kajantille jäi kuitenkin 800 kirjaa. Hän myi ne myöhemmin Helsingin Sotainvalidipiirille, joka myi ne eteenpäin ovelta ovelle.
Oikeudenkäynti
Samana päivänä kun oikeudenistunto alkoi, Helsingin Sanomissa julkaistiin 21 henkilön allekirjoittama julkilausuma, jossa puollettiin takavarikkoa. Allekirjoittaneissa oli muun muassa kolme silloista tai tulevaa piispaa: Ilmari Salomies, Martti Simojoki ja Mikko Juva. Helsingin Raastuvanoikeus vahvisti takavarikon kahdella äänellä yhtä vastaan. Korkein oikeus vahvisti takavarikon äänestyksen jälkeen vuonna 1959. Kustantaja tuomittiin myös joko kolmeksi kuukaudeksi vankeuteen tai 50 000 markan sakkoihin sekä maksamaan valtiolle korvausta rikollisen toiminnan tuottamasta hyödystä 949 000 markkaa. Myklen toinen suomennettu teos Silmukka kuun sirppiin (Lasso rundt fru Luna, 1954) tuomittiin myös takavarikoitavaksi, mutta teoksia ei jäänyt jäljelle takavarikoitavaksi, koska painos oli pieni.
Kirjat poltettiin Rauma-Repolan höyryvoimalaitoksen uunissa poliisivalvonnan alla. Kaiken kaikkiaan 5 002 jäljellä ollutta kirjaa tuhottiin polttamalla. Polttamiseen meni aikaa yhdeksän tuntia.
Caius Kajantin kustantamo Ammattikirjat Oy, joka toimi vuosina 1955–1959, meni konkurssiin, koska hän kieltäytyi maksamasta hänelle määrättyjä korvauksia. Kustantamo ehti toimintansa aikana kustantaa 70–80 kirjaa. Hänellä oli muun muassa oikeudet Henry Millerin teoksiin Suomessa. Hän joutui luopumaan niiden julkaisusta uuden oikeudenkäynnin pelossa, koska niissä oli epäsiveellistä sisältöä. Kajanti julkaisi Myklen kirjan Laulu punaisesta rubiinista myöhemmin uudestaan. Hän kävi ennen sitä kysymässä varmistuksen oikeusministeri Aarre Simoselta, joka sanoi: ”Niin kauan kuin minä olen tässä maassa oikeusministerinä, kirjoja ei takavarikoida, sen kun otatte.” Oikeuden päätöstä ei kuitenkaan ole koskaan kumottu.
Volvo V40 (2012)
Volvo V40 on Volvon vuosina 2012–2019 valmistama keskiluokan automalli, joka korvasi edeltäneet Volvo C30-, S40- ja V50-mallit. Auto on korimalliltaan viisiovinen hatchback, eikä sillä ole nimen lisäksi mitään yhteistä vuosina 1995–2004 valmistetun V40:n kanssa.
Volvo V40 (2012–2019)
Volvo V40 esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2012. Siinä oli ensimmäisenä autona maailmassa jalankulkijan turvatyyny, joka tulee onnettomuuden sattuessa esiin konepellin alta. Vuoden 2012 Euro NCAP -kolaritestistä V40 sai tulokseksi täydet viisi tähteä ja oli turvallisin siihen asti koskaan testattu keskiluokan henkilöautomalli.
V40:n moottorivalikoima koostui aluksi kahdesta bensiini- ja kolmesta dieselmoottorivaihtoehdosta. Bensiinimoottorit olivat Fordin 1,6-litrainen (150/180 hv) EcoBoost ja Volvon oma 2,5-litrainen (254 hv) T5. Dieselit olivat Fordin 1,6-litrainen (115 hv) Duratorq ja Volvon 2,0-litraiset D3 (150 hv) sekä D4 (177 hv).vasen|pienoiskuva|Volvo V40 Cross CountryMallivuodelle 2014 Volvo esitteli uudet nelisylinteriset Drive-E-moottorit, joiden päästöt ja polttoaineenkulutus olivat paljon aikaisempaa pienemmät. Bensiinivaihtoehdot olivat nyt 1,5-litraiset T2 (122 hv) ja T3 (152 hv) sekä 2,0-litrainen T5 (245 hv). Dieselmoottorit puolestaan olivat 2,0-litraiset D2 (120 hv), D3 (150 hv) ja D4 (190 hv). D4:ään sai kuusivaihteisen manuaalivaihteiston lisäksi myös kahdeksanportaisen automaattivaihteiston, joka oli vakiona T5-malleissa. Muihin moottoreihin sai kuusivaihteisen manuaali- tai automaattivaihteiston. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Volvo V40. V40:stä esiteltiin myös maastokelpoisempi Cross Country -versio. Sen erottaa korotetusta alustasta, 19 tuuman vanteista ja puskurien suojalistoista. Cross Countryn moottorivaihtoehdot olivat T3 (152 hv), T4 (190 hv), T5 (245 hv), D2 (120 hv), D3 (150 hv) ja D4 (190 hv). T4 sekä T5 ovat nelivetoisia ja automaattivaihteisia. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Volvo V40 Cross Country. Geneven autonäyttelyssä keväällä 2016 esiteltiin kevyesti uudistettu Volvo V40. Ajovaloja muutettiin muun malliston tyyliseksi, samoin kuin etusäleikköä. Saataville tuli viisi uutta ulkoväriä ja myös verhoiluvaihtoehtoja uusittiin.
Fredrik Ulrik von Rosen
Fredrik Ulrik von Rosen (1731 Tukholma – 23. huhtikuuta 1793 Tukholma) oli ruotsalainen kreivi, valtaneuvos ja maaherra. Hänen isänsä oli Suomen kenraalikuvernööri Gustaf Fredrik von Rosen.
Volvo S90
Volvo S90 viittaa seuraaviin Volvo-malleihin:
A. Suojärvi & Kumpp.
'''A. Suojärvi & Kumpp. Ky eli Suojärvi''' oli vuosina 1925–1985 Pirkkalan, Tampereen ja osittain Lempäälän alueella toiminut linja-autoyritys. Suojärvelle kuuluivat Tampereen lähiliikennereitit 60-69. Vuonna 1985 Suojärvi siirtyi Väinö Paunun omistukseen.