cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vesinokkaeläin
Lisääntyminen
Vastakuoriutuneet poikaset ovat vain 15 millimetrin pituisia, haavoittuvaisia, sokeita ja karvattomia, ja ne saavat ravintonsa emon maidosta. Vaikka vesinokkaeläimellä on maitorauhaset, ei sillä kuitenkaan ole nisiä. Maito erittyy ihon huokosista. Emon vatsassa on uurteita, joista poikaset voivat latkia niihin kertynyttä maitoa. Kuoriutumisen jälkeen emo imettää poikasia 3–4 kuukautta. Hautomisen ja vieroituksen aikana emo poistuu aluksi pesästä vain hyvin lyhyiksi ajoiksi hakemaan syötävää. Poistuessaan se rakentaa koko pesän pituudelta useita ohuesta maakerroksesta koostuvia tulppia, joiden tarkoituksena saattaa olla poikasten suojelu saalistajilta. Emon työntyessä takaisin pesään tulpat kuivattavat emon turkin, ja näin pesä pysyy kuivana. Noin viiden viikon kuluttua emo alkaa viettää enemmän aikaa poissa poikastensa luota, ja poikaset poistuvat pesästä noin neljän kuukauden kuluttua.
Fossiilit ja evoluutio
pienoiskuva|300px|vasen|Vesinokkaeläimen luuranko [[Melbournen museossa.]]
Vesinokkaeläinten, kuten muidenkin nokkaeläinten heimon lajien, fossiilit ovat harvinaisia, joten niiden evoluutiohistorian tutkimisessa on jouduttu tukeutumaan lähinnä molekyylitodisteisiin. Muun muassa tästä syystä vesinokkaeläintä ja muita nokkaeläinlajeja tunnetaan kovin huonosti. William King Gregory esitti 1947 teorian, että istukkanisäkkäät ja pussieläimet olisivat ensin erkaantuneet toisistaan ja nokkaeläimet olisivat myöhemmän pussieläimistä haarautumisen tulosta. Tuoreemmat tutkimukset ja fossiililöydöt ovat kuitenkin viitanneet siihen, että oletus on väärä. Nykyisen näkemyksen mukaan nokkaeläimet ovat varhain nisäkäspuusta eriytyneen haaran edustajia. Myöhemmän haaroittumisen seurauksena katsotaan olevan pussieläimet ja istukkanisäkkäät. Vesinokkaeläin kuuluu siis aikaisimpaan tunnettuun nisäkkäiden haarautumaan. Molekyylikellotutkimuksilla saadut tulokset ovat viitanneet siihen, että nokkaeläinten jakautuminen useammaksi lajiksi olisi tapahtunut hyvin nopeasti kenotsooisella maailmankaudella. Viimeisin tunnettu vesinokkaeläimen ja ihmisen yhteinen esi-isä on peräisin 166 miljoonan vuoden takaa.
Vuonna 2005 Flat Rocksilta Victoriasta löytynyt fossiili on muuttanut useita vanhempia käsityksiä vesinokkaeläimen evoluutiosta. Löydetty leukaluu on peräisin dinosaurusten hallitsemalta varhaisliitukaudelta, ja sen on laskettu olevan 121–112,5 miljoonaa vuotta vanha. Fossiili kuuluu muinaiselle teinolophos-nokkaeläinlajille, jota pidetään ensimmäisenä olemassa olleena vesinokkaeläinlajina. Niinpä vesinokkaeläin on sen perusteella yksi maailman vanhimmista nisäkkäistä. Löytö viittaa siihen, että toisin kuin molekyylikellon perusteella on aikaisemmin päätelty, nokkaeläinten lahkon haarautuminen olisi tapahtunut huomattavasti hitaammin ja vesinokkaeläimet ja nokkasiilit olisivat erkaantuneet toisistaan jo varhaisliitukaudella. Toiseksi vanhin vesinokkaeläimen sukulainen on obdurodon, jonka fossiilit ovat peräisin myöhäiseltä oligoseenikaudelta. Ensimmäiset nykyiselle vesinokkaeläimelle kuuluneet fossiilit ovat peräisin noin 100 000 vuoden takaa.
Geenitutkimus
pienoiskuva|250px|Vesinokkaeläimen, nisäkkäiden, lintujen ja matelijoiden yhteiset piirteet eivät ole vain ulkoisia.
Pitkäjärvi (Sastamala)
Pitkäjärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kokemäenjoen alueen Kuloveden alueeseen. Järvi on osa Ekojoen valuma-alueesta, jonka laskujoki Ekojoki laskee Evonlahdessa Rautaveteen Ekossa.
Vesinokkaeläin
Merkitys ja tavoitteet
Vesinokkaeläimen lajinkehityksen aikainen eroaminen muiden nisäkkäiden kehityslinjasta tekee vesinokkaeläimestä tärkeän linkin nisäkkäiden sekä lintujen ja matelijoiden välille. Vertailemalla vesinokkaeläimen genomia muiden jo selvitettyjen genomien kanssa voidaan päätellä, mitkä geenit ovat periytyneet varhaisilta esi-isiltä ja mitkä puolestaan ovat kehittyneet myöhemmässä vaiheessa. Vertailun avulla voidaan löytää myös täysin uusia geenejä. Vesinokkaeläimen ja ihmisen genomeja vertailemalla tutkijat uskovat saavansa parempaa tietoa muun muassa ihmisen immuniteettijärjestelmän evoluutiosta, sukupuolikromosomien kehityksestä ja tarkoituksesta sekä X-kromosomin inaktivaatiosta. Nokkaeläimiä tutkimalla tutkijat toivovat selvittävänsä myös syyn siihen, miksi kehittyi leimautuminen eli geenin aktiivisuuden määräytyminen sen mukaan, kummalta vanhemmalta geeni on periytynyt.
Pitkäjärvi (Sastamala)
Maantiede
Järven pinta-ala on 25,3 hehtaaria ja sen pituus on 1,4 kilometriä ja leveys 250 metriä. Järveen laskee vain pari tulo-ojaa, joista Kiimajärvenoja tuo Kiimajärven ja Pikku Kiimajärven vedet. Järven luusua sijaitsee järven länsirannalla Kauppilahdessa, josta saa alkunsa 2,5 kilometriä pitkä Pitkäjärvenoja. Se laske Myllyojan nimellä Kotojärveen, joka yhtyy vuorostaa Ekojoen uomaan.
Järven rantaviiva on 3,6 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Järven länsiosassa on rannalla suota ja vesiheinikkoa. Järvellä on yksi saari, jonne johtaa silta.
Historia
Talollinen Wille Sorva haki vuonna 1896 lupaa kuivattaa Pitkäjärvi ja lupa myönnettiin samana vuonna. Kuitenkin Sorva haki vielä uudelleen samaa lupaa vuonna 1898, joka myönnettiin taas samana vuonna.
Vesinokkaeläin
Genomi
Vesinokkaeläimen genomin purkamista ehdotettiin vuonna 2003, ja sen luonnos julkaistiin Naturessa 8. toukokuuta 2008. Genomin luovuttanut vesinokkaeläinnaaras sai nimekseen Glennie. Genomi on noin 2,2 miljardin emäsparin kokoinen ja siinä on 18 527 geeniä. Genomia tutkimalla selvisi, että vesinokkaeläimen geeneistä on 82 prosenttia yhteisiä siihen verrattujen ihmisen, hiiren, koiran, opossumin ja kanan kanssa. Genomista löytyi myös matelijoiden kanssa yhteneviä piirteitä.
pienoiskuva|vasen|300px|Vesinokkaeläimen myrkyssä esiintyviä defensiiniä muistuttavia peptideitä (DLP).
Ryhmä Australian kansallisen yliopiston tutkijoita sai vuonna 2004 selville, että vesinokkaeläimellä on kymmenen sukupuolikromosomia. Myöhemmin nokkasiilillä vahvistettiin olevan samantapainen sukupuolikromosomisto. Valtaosalla nisäkkäistä on kaksi sukupuolikromosomia (XX/XY). Vesinokkaeläinuroksen kromosomit ovat aina XYXYXYXYXY. Vesinokkaeläimellä ei ole useimpien muiden nisäkkäiden sukupuolen määräävää geeniä SRY, mutta nisäkkäillä tyypillisesti autosomaalisena esiintyvä geeni Dmrt1 on vesinokkaeläimellä X1-sukupuolikromosomissa. Linnuilla sama geeni sijaitsee Z-sukupuolikromosomissa ja vaikuttaa sukupuolen kehitykseen. Epäselvää on, vaikuttaako Dmrt1 vesinokkaeläimen sukupuolikehitykseen, sillä normaalistikin nisäkkäiden sukupuolikromosomien geeneistä valtaosa on sukupuolineutraaleja. Toisaalta myös yksi vesinokkaeläimen Y-kromosomeista sisältää samoja geenejä kuin lintujen ZZ/ZW sukupuolikromosomit.
Vesinokkaeläimen karyotyyppi on sukupuolesta riippumatta 52 ja poikkeaa ominaisuuksiltaan muiden nisäkkäiden karyotyypeistä useammalla tavalla. Vesinokkaeläimen geeneissä on, kuten eläimen ulkomuodossakin, nisäkkään piirteiden lisäksi piirteitä sekä linnuista että matelijoista. Karyotyyppi muodostuu muutamasta isohkosta ja useasta pienemmästä kromosomista. Poikkeuksellisesti karyotyyppiin kuuluu useita parittomia kromosomeja. Nämä kromosomit muodostavat meioosissa ketjun, johon kuuluu myös 17 pientä vaikeasti erotettavaa kromosomiparia.
Nykytila ja suojelutoimet
pienoiskuva|250px|Vesinokkaeläin ei lisäänny vankeudessa kovin helposti.
Lukuun ottamatta Etelä-Australiaa vesinokkaeläin asuttaa samoja alueita kuin se asutti ennen eurooppalaisten uudisasukkaiden saapumista. Ihmisen aiheuttamien vesinokkaeläimen elinympäristön muutosten on kuitenkin todettu aiheuttaneen paikallisia muutoksia ja pirstaloitumista lajin levinneisyyteen. Lajin nykyinen tilanne ja muutokset siinä tunnetaan heikosti, mutta vapaana elävien yksilöiden lukumäärä on todennäköisesti pienentynyt. Lajia pidetään kuitenkin edelleen yleisenä lähes koko esiintymisalueellaan. Lajia metsästettiin laajasti sen turkin takia aina 1900-luvulle asti, ja noin vuoteen 1950 saakka vesinokkaeläimet olivat vaarassa hukkua sisävesien kalastajien verkkoihin.
Laji suojeltiin koko Australiassa 1905. Suojelutoimien ansiosta vesinokkaeläin ei vaikuta olevan välittömässä vaarassa kuolla sukupuuttoon, mutta siihen saattavat vaikuttaa sen elinpiirissä tapahtuvat patojen, kastelun, saasteiden, verkkojen ja ansojen aiheuttamat häiriöt. Vuonna 2011 julkaistun tutkimuksen mukaan myös ilmaston lämpeneminen voi vaikuttaa vesinokkaeläimen nykyiseen elinalueeseen. Vesinokkaeläin kokee lämpöstressiä, kun veden lämpötila kohoaa 25 °C:seen, ja veden lämpötilan nouseminen saattaa tulevaisuudessa pienentää vesinokkaeläimen elinaluetta jopa 30 prosenttia. Maailman luonnonsuojeluliitto on määritellyt vesinokkaeläimen silmälläpidettäväksi. Australiassa vesinokkaeläin on luokiteltu yleiseksi, mutta haavoittuvaiseksi lajiksi, ja lupa sen vankeudessa pitämiseen on rajattu vain harvoille eläintarhoille ja yliopistoille. Vesinokkaeläimen ottaminen lemmikiksi ja sen maasta vienti ovat ehdottomasti kiellettyjä.
Vaikka vesinokkaeläimillä on luonnostaan vain vähän sairauksia, on Tasmaniassa viime aikoina laajalti huolestuttu mucor amphibiorum -sienitaudin vesinokkaeläinkannalle aiheuttamasta uhasta. Tauti, jota kutsutaan nimellä mukormykoosi vaikuttaa ainoastaan Tasmanian vesinokkaeläimiin, eikä sitä ole löydetty Manner-Australian kannasta. Sieni voi aiheuttaa tartunnan saaneille yksilöille vakavia ihovammoja tai haavaumia esimerkiksi selkään, häntään ja jalkoihin. Mukormykoosin aiheuttama ruumiinlämpötilan ylläpitokyvyn ja ravinnonhankinnan tehokkuuden heikkeneminen ja siitä aiheutuvat toissijaiset tartunnat voivat olla eläimelle kohtalokkaita. Tasmanian ministeriöt tekevät yhteistyötä kahden australialaisen yliopiston tutkijoiden kanssa selvittääkseen taudin vaikutuksen Tasmanian vesinokkaeläimiin sekä taudin tarttumistavan ja nykyisen levinneisyyden. Maahan tuodun ketun levinneisyys on rajoittunut viime aikoihin asti Manner-Australiaan, mutta yhä lisääntyvät todisteet viittaavat sitä elävän pieninä määrinä myös Tasmaniassa. Tätä tehokasta, mukautuvaa saalistajaa pidetään Australian suurimpana yksittäisenä tuhoisana maahan tuotuna saalistajana ja uhkana Australian alkuperäisille maaeläimille. Alkuperäisen biodiversiteetin kannalta olisi katastrofi, jos kettu pääsisi asettumaan Tasmaniaan pysyvästi. Tasmania edustaa todennäköisesti parasta mahdollista vesinokkaeläimen elinympäristöä Australiassa, ja sen vesinokkaeläinkanta on luultavasti Australian suurin. Sienitauti ja kettu voivat aiheuttaa lajille huomattavia ongelmia.
Vesinokkaeläin esiteltiin suurelle osalle maailmaa 1939, kun National Geographic julkaisi artikkelin vesinokkaeläimestä sekä työstä, jota oli tehty sen tutkimiseksi ja yrityksistä kasvattaa lajia vankeudessa. Kasvatus vankeudessa on hankala tehtävä, ja vain joidenkin poikasten kohdalla tässä on onnistuttu – eritoten Healesville Sanctuaryssa, Victoriassa. Näiden tutkimusten johtava hahmo on David Fleay, joka perusti simuloidun jokitankin ”platypusaryn” Healesville Sanctuaryyn ja jonka onnistui saada vesinokkaeläimet lisääntymään vankeudessa 1943. Healesvillessa onnistuttiin samanlaisessa jokitankissa 1998 ja uudestaan 2000. Sydneyssä sijaitseva Taronga Zoossa syntyi kaksoset 2003 ja uudestaan 2006.
Esiintyminen kulttuurissa
pienoiskuva|250px|Vesinokkaeläin kertoo tarinaa Dotille ja kengurulle lastenkirjassa [[Dot and the Kangaroo.]]
Telkkä
Lisääntyminen
Telkkä ei ruoki poikasiaan, vaan poikaset joutuvat etsimään alusta lähtien ravintonsa itse. Poikaset itsenäistyvät hyvin varhain, telkkäemo jättää pesueensa oman onnensa nojaan poikasten vielä ollessa lentokyvyttömiä. Yleensä poikaset saavat toimia omillaan 5-6 viikon ikäisinä, mutta joskus naarastelkkä jättää poikasensa jo viikko kuoriutumisen jälkeen. Lentokykyisiä poikaset ovat kahden kuukauden ikäisinä. Telkkä tekee vuodessa yhden pesueen, mutta toisinaan se saattaa tehdä uusintapesueen. Telkän pesimäkausi kestää kokonaisuudessaan kolme kuukautta. Joskus lentokyvyttömiä poikasia saatetaan tavata vielä elokuun lopulla. Nämä ovat myöhemmin pesineiden nuorempien naaraiden poikasia.
Muutto ja talvehdinta
Ensimmäiset telkät ilmestyvät sulapaikoille maaliskuun alussa. Päämuutto tapahtuu huhti-toukokuun vaihteessa. Pohjoisimpaan Lappiin ne ovat saapuneet toukokuun puoliväliin mennessä. Syysmuutto alkaa jo alkukesällä, jolloin koiraat kerääntyvät pieniksi parviksi sisämaan järville. Keski-Suomen korkeudella on harvinaista nähdä koirastelkkää enää juhannuksen aikoihin. Koiraat suuntaavat merelle sulkimaan vietettyään sisämaassa pari kuukautta.
Naaraista syysmuuton aloittavat ensin vanhat pesineet linnut. Ensimmäiset jättävät poikasensa kesäkuun lopulla ja suuntaavat sisämaasta kohti merialueita. Myöhäisemmätkään ensipesijät tai pesinnässään epäonnistuneet naaraat eivät ole enää sisämaassa elokuun lopulla.
Pohjois-Euroopan telkkien talvehtimisalueet ovat Itämeren eteläosissa ja Pohjanlahden rannikolla. Telkkä myös saattaa jäädä pohjoisille seuduille sulapaikoille talvehtimaan. Venäjän kanta muuttaa Keski-Eurooppaan ja Välimeren ja Mustanmeren rannikolle. Pohjois-Amerikassa useimmat linnut talvehtivat Tyynenmeren ja Atlantin rannikolla, mutta myös sisämaassa Etelä-Kanadasta Meksikoon.
Kilpailu pesäkoloista
Telkkänaaraat ovat kotipaikkauskollisia, ja ne palaavat samalle pesäpöntölle vuodesta toiseen, mikäli se säilyy pesintään kelvollisena. Koirastelkät eivät ole kotipaikkauskollisia, vaan ne vaeltavat tapaamiensa naaraiden perässä. Alku- ja keskikesällä esiintyy kahden, kolmen tai useamman naarastelkän parvia. Nämä ovat nuoria telkkänaaraita, jotka eivät vielä pesi, vaan ne etsivät pesäkoloja tuleviksi pesäpaikoiksi. Naarastelkkä valitsee ensimmäisen pesintänsä pesäkolon reilun vuoden ikäisenä, mutta munii siihen vasta seuraavana tai sitä seuraavana kesänä. Nuoret telkkänaaraat suhtatuvat toisiinsa sopuisasti, mutta käytös muuttuu seuraavana kesänä, jolloin ne joutuvat puolustamaan pesäkoloaan.
Kilpailu pesäpaikoista on kovaa varsinkin suosituimpien sulapaikkojen äärellä, sillä samasta pesäpaikasta ovat kiinnostuneita muiden telkkien lisäksi muut lajit. Merkittävin samoista pesäkoloista kilpailija on isokoskelo, sillä se esiintyy lähes kaikkialla missä telkkäkin. Yleensä kookkaampi isokoskelo päihittää telkän kilpailussa pesäkolosta. Tällöin isokoskelonaaras saattaa ryhtyä hautomaan omien muniensa lisäksi telkän munia. Mikäli munia on alettu hautoa samanaikaisesti, telkän munat kuoriutuvat aiemmin ja isokoskelonaaras saattaa lähteä pesästä telkänpoikasten kanssa, jolloin isokoskelon omat munat jäävät kylmettymään pesään. Mikäli telkänpoikasia kuoriutuu vain yksi tai kaksi, isokoskelonaaras ei ole yhtä altis seuraamaan niitä pois pesäkolosta, vaan telkänpoikaset saavat lähteä pesästä ja selviytyä omillaan. Telkän pesintä katsotaan kuitenkin onnistuneeksi, mikäli yksikin poikanen selviytyy. Telkän ja isokoskelon yhteispesistä, on jo varhain omillaan toimeen tulevilla telkänpoikasella paremmat mahdollisuudet selviytyä. Loispesinnästä ei telkän kohdalla voida puhua, sillä telkkä vain häviää kilpailun pesäkolosta isommalle linnulle, tai lajitoverilleen.
Ravinto
Telkkä on kokosukeltaja, ja se hakee ravintonsa pohjasta sukeltamalla. Sen ravinto vaihtelee vuodenajan mukaan. Ne syövät pääasiassa toukkia ja vesihyönteisiä pohjoisilla pesimäalueillaan. Talvehtimisalueilla pääravintoa ovat kalat, äyriäiset ja nilviäiset, erityisesti kotilot. Myös kasvien juuret, mukulat ja siemenet kelpaavat ravinnoksi. Alueellisia eroja esiintyy ja toisinaan kala voi olla merkittävässä roolissa telkän ravintona. Brittiläisessä Kolumbiassa lohi ja niiden munat ovat tärkeässä asemassa.
Luonnolliset saalistajat
Kokosukeltajana telkkä on pedoille vaikea saalis. Pesimäaikana aikuiset telkät joutuvat harvoin petojen saaliiksi, mutta pesäkolossaan hautova naaras saattaa joutua näädän, minkin tai kärpän yllättämäksi. Telkän poikasten tyypillisiä saalistajia ovat minkki ja lokit. Suurimman uhan telkänpoikasille muodostaa hauki. Vesistöstä toiseen siirryttäessä telkänpoikaset ovat alttiina mille tahansa petolinnulle tai maapedolle. Myös vahvanokkainen isokoskelo saattaa tappaa telkkänaaraan, mikäli tämä erehtyy kurkistamaan pesäkoloon isokoskelonaaraan ollessa hautomassa.
Ihmisen muodostamat uhat
Telkkä on yksi Suomen yleisimmistä riistalinnuista. Telkkä on Suomen kolmanneksi yleisin vesilintusaalis sinisorsan ja tavin jälkeen. Telkkäsaalis koostuu lähes kokonaan nuorista saman kesän poikasista. Metsästysajan alkaessa vanhat linnut ovat jo siirtyneet kohti talvehtimisalueitaan. Metsästyksen vaikutusta lajin maailmanlaajuiseen kantaan ei tunneta. Ihmisen telkälle muodostamista uhista merkittävin on sen elinympäristöjen tuhoutuminen. Telkkiä myös menehtyy kalaverkkoihin ja poikasten kohtaloksi voivat koitua katiskat.
Ihminen ja telkkä
Ihminen on jo pitkään valmistanut telkkää varten keinotekoisia pesäkoloja. Alkujaan keinotekoisia pesiä hakattiin ydinlahoon puuhun. Tästä seuraava vaihe oli tehdä pesäpönttö kovertamalla valmiiksi lahonnut puu ontoksi, ja tekemällä tähän katto, pohja ja lentoaukko. On arvioitu, että ensimmäisiä keinopesiä rakennettiin jo tuhansia vuosia sitten. Niiden tarkoitus ei suinkaan ollut helpottaa kolopesijöiden pesäpaikkapulaa, vaan keinokoloja, uuttuja, tehtiin munasaaliin toivossa. Telkän, isokoskelon ja uivelon munat olivat arvokasta ravintoa ankaran talven jälkeen. Munitus perustui siihen että telkkä munii uuden munan varastetun munan tilalle. Parhaimmillaan yhdestä uutusta saattoi saada parikymmentä munaa. Suomessa munitus kiellettiin vuonna 1868, mutta siitä huolimatta munitusta jatkettiin Lapissa ja saaristossa vielä pitkälle 1900-luvulla.
Luonnonsuojeluaatteen yleistyessä 1900-luvulla, telkänpönttöjen rakennusta on jatkettu harrastus- ja luonnonsuojelumielessä. Luontaisesti telkkä pesii palokärjen hakkaamaan pesäonteloon, ja paras pönttö syntyy kovertamalla pöllin pätkä ontoksi. Telkälle sopivan lentoaukon halkaisijan tulee olla vähintään 10 senttiä. Pönttö tulee ripustaa puuhun siten, että telkällä on esteetön lentoreitti pesään. Olennaista on myös, että pohjalle laitetaan pehmikkeeksi lahopuuta, sahanpurua tai turvetta.
Telkkää on toiselta nimeltään kutsuttu myös sotkaksi. Suomen kansalliseepos Kalevala kuvaa ensimmäisessä runossaan, kuinka maailma syntyi sotkan munista. Kalevalan sotka ei kuitenkaan välttämättä ollut telkkä, sillä eepoksen lintu pesi maan kamaralle. Ihmisen ja telkän rinnakkaiselo on kuitenkin jo kestänyt jo vähintään 5000 vuotta, jolloin ihminen keksi ripustaa telkille uuttuja, jolloin munien keruu tehostui.
Lasse Norman Leth
Lasse Norman Leth (aiemmin  Lasse Norman Hansen, s. 11. helmikuuta 1992 Fåborg) on tanskalainen rata- ja maantiepyöräilijä. Hän on ratapyöräilyn kaksinkertainen olympiavoittaja, nelinkertainen maailmanmestari ja kaksinkertainen Euroopan-mestari. Hän avioitui ratapyöräilyn olympiamitalisti Julie Lethin kanssa vuonna 2022 ja he ottivat käyttöön yhteisen sukunimen Norman Leth.
Suvivirsi
Suvilaulu
2. Taas niityt vihannoivat ja laiho laaksossa, puut metsän huminoivat jo lehtiverhossa. Nyt linnut sinitaivaan kauniisti visertää, ja aallon kaarnalaivaan käy reima tuulispää.
Lasse Norman Leth
Ratapyöräily
Norman Leth voitti Lontoon olympialaisissa 2012 kultaa omniumista, Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 pronssia joukkuetakaa-ajosta sekä omniumista ja Tokion olympialaisissa 2020 kultaa pariajosta sekä hopeaa joukkuetakaa-ajosta. Hän on myös saavuttanut kaksitoista MM-mitalia, joista neljä on kultaista, kolme hopeista ja viisi pronssista. Pariajosta hänellä on kaksi kultaa ja hopea, joukkuetakaa-ajosta kaksi kultaa, yksi hopea ja neljä pronssia sekä omniumista yksi MM-hopea ja yksi pronssi. EM-kilpailuista hänellä on kaksi kultaa, kolme hopeaa ja yksi pronssi. Hän voitti junioreiden takaa-ajon maailmanmestaruuden 2010.
Suvivirsi
Suvilaulu
3. Jo joutui armas aika ja suven ihanuus, tää vehreys, sen taika on aina ihan uus. Se vuosi vuoden jälkeen mun valtahansa saa, oot vehmastoista kaunein, sä kesäöiden maa!
Lasse Norman Leth
Maantiepyöräily
Maantiepyöräilyssä Norman Leth kilpaili 2011 Team Concordia Forsinkring - Himmerland -joukkueessa. Vuosina 2012–2013 hän edusti Blue Water Cycling -tallia, 2014–2015 Garmin-Sharpia / Cannondale-Garminia, vuonna 2016 Stölting Service Groupia, vuosina 2017−2018 Aqua Blue Sportia, 2019–2020 Corendon-Circus / Alpecin–Fenix -joukkuetta, 2021 Team Qhubeka Assosia ja vuodesta 2022 Uno-X Pro Cycling Teamia.
Norman Leth saavutti junioreiden aika-ajon MM-pronssia 2009. Hän voitti seitsemännen etapin Rás Tailteann -kilpailussa 2012. Seuraavana vuonna hän voitti GP Herning -ajon, alle 23-vuotiaiden Eschborn-Frankfurt City Loop -kilpailun sekä Tour de Berlinin toisena etappina käydyn aika-ajon. Hän saavutti lisäksi MM-pronssia alle 23-vuotiaiden aika-ajossa. Vuonna 2015 hän voitti viidennen etapin Tour of Albertassa. Hän voitti 2017 Sveitsin ympäriajon mäkikirikilpailun. Seuraavana vuonna hän voitti Herald Sun Tourin ensimmäisen etapin. Saman vuoden Tanskan ympäriajossa hän voitti avausetapin ja sijoittui kokonaiskilpailussa kolmanneksi. Vuoden 2019 Tanskan ympäriajossa hän voitti kolmannen etapin.
Jukka Raitala
Maajoukkue
Jukka Raitala debytoi ikäluokkansa (1988) maajoukkueessa 14-vuotiaana 8. huhtikuuta 2003 Dublinissa pelatussa ottelussa Irlanti–Suomi. Raitala pelasi oman ikäluokkansa maajoukkueessa 19 maaottelua ja vuotta vanhempien (1987) maajoukkueessa yhdeksän maaottelua.
Harmonikka
Harmonikan historia Suomessa
pienoiskuva|vasen|Kouvolan 6-rivinen Casotto-harmonikka vuodelta 1983. Harmonikkoja alettiin valmistaa 1930-luvulla myös Suomessa, kun siihen asti oli käytetty lähinnä saksalaisia ja italialaisia tuontisoittimia. Kouvolan harmonikkatehdas toimi vuosina 1932–1995. Viipurissa puolestaan aloitti Nestori Kukkolan omistama harmonikkatehdas, joka toimi 1930-luvun alusta vuoteen 1939. Sotien jälkeen se jatkoi toimintaansa Lahdessa 1950-luvun puoliväliin. Kurikassa toimi Sameli Elomaan omistama Kurikan soitintupa samaten 1930-luvulta pitkälti 1960-luvulle saakka. Kouvolan Harmonikka Oy:n lopetettua toimintansa ei Suomessa eikä koko Pohjoismaissa ole enää vuoden 1995 jälkeen ollut teollista harmonikanvalmistusta. Käsityönä vähärivisiä harmonikkoja Suomessa tekevät edelleen muun muassa cajun-harmonikkoihin erikoistunut Jarkko Helin Tampereella sekä Matti Luukisen työtä jatkava kaksirivisten tekijä Aaro Luukinen Porissa. Ikaalisten käsi- ja taideteollisuusoppilaitoksessa voi harmonikanrakennuksessa suorittaa jopa kolmivuotisen artesaanitutkinnon.
Vesinokkaeläin
Esiintyminen kulttuurissa
Australian alkuperäiskansoilla on tarinoita vesinokkaeläimen synnystä. Usein niissä vesinokkaeläimen kerrotaan syntyneen sorsan ja vesirotan jälkeläisenä. Erään tarinan mukaan kyseessä oli kahden sielun kielletty liitto, josta rangaistuksena pari muutettiin sorsaksi ja vesirotaksi ja heidän jälkeläisistään tuli vesinokkaeläimiä. Toisen tarinan mukaan yksinäinen vesirotta Biggoon pakotti nuoren kauniin yksin uimassa olleen sorsan vaimokseen. Sorsa eli vesirotan vankina, kunnes lopulta pääsi pakenemaan ja palaamaan heimonsa luo. Sorsan munista ei kuitenkaan kuoriutunut lintuja vaan vesinokkaeläimiä. Sorsa ajettiin pois heimonsa luota, mutta sen poikaset asettuivat asumaan omilleen ja lisääntyivät.
Harmonikka
Harmonikan historia Suomessa
pienoiskuva|Sibelius-Akatemian ensimmäinen harmonikansoiton lehtori Matti Rantanen (s. 1952) Harmonikka alkoi profiloitua taidesoittimena myös Suomessa 1960-luvulta alkaen. Hämmästyttävää onkin, että juuri samaan aikaan kuin yleinen kiinnostus harmonikkamusiikkia kohtaan väheni, esiin nousi useita nuoria ja erittäin lahjakkaita soittajia, joiden käsissä harmonikasta tuli täysipainoinen konsertti-instrumentti. Suomen ensimmäinen melodiabassoharmonikalle erityisesti sävelletty teos oli Matti Murron Meditaatio (1975). Suomalaista nykymusiikkia harmonikalle ovat säveltäneet myös muun muassa Kalevi Aho, Pehr Henrik Nordgren, Jukka Tiensuu ja Heikki Valpola. Musiikkiopistotasolla Imatran musiikki-instituutti aloitti ensimmäisenä Suomessa harmonikansoittajien koulutuksen. Harmonikan korkeakoulutus alkoi ensimmäisenä Jyväskylän Konservatoriossa 1974 Alpo Pohjan johdolla. Vuonna 1977 soittimen opetus aloitettiin myös Sibelius-Akatemiassa, jolloin harmonikkaluokan johtajaksi tuli Matti Rantanen. Vuosisadan lopun tärkeimpinä suomalaisina harmonikkataiteilijoina on mainittu yllä olevien nimien lisäksi muun muassa Aaro Kurkela, Taito Vainio, Merja Ikkelä, Maria Kalaniemi, Mika Väyrynen, Heidi Velamo ja Marjut Tynkkynen. . Ikaalisista on vuodesta 1972 lähtien pidetyn Sata-Häme Soi -tapahtuman – jossa musiikkineuvoksen arvonimen saaneen Lasse Pihlajamaan panos on ollut ratkaiseva – ja sen yhteydessä vuodesta 1983 lähtien järjestetyn Kultainen harmonikka -kilpailun ja myöhemmin myös lasten Hopeinen harmonikka -kilpailun ansiosta muodostunut suomalaisen harmonikkamusiikin keskus. Taito Vainion albumi Kultainen harmonikka vuodelta 1981 oli Suomen ensimmäinen kultalevyrajan ylittänyt harmonikkalevy.
Vesinokkaeläin
Esiintyminen kulttuurissa
Uudesta Etelä-Walesista peräisin oleva tarina kuvaa vesinokkaeläimen outoa asemaa eläinkunnassa. Tilanpuutteen piinaamat eläimet kokoontuivat keskustelemaan siitä, kuinka ongelma voitaisiin ratkaista. Kokoukseen kyllästynyt kauluslisko aiheutti valtavan tulvan, joka tuhosi kaikkein runsaslukuisimman lajin, vesinokkaeläimet. Myöhemmin kävi ilmi, että yksi vesinokkaeläin selvisi tulvasta. Muut eläimet päättivät selvittää, ketkä olivat vesinokkaeläimelle lähintä sukua ja siten auttaisivat sitä. Kaikki kuitenkin löysivät yhteneviä piirteitä itsensä ja vesinokkaeläimen välillä, linnut muita enemmän. Lopulta ongelman ratkaisemiseksi vesinokkaeläimelle tarjottiin morsianta sen itse valitsemasta heimosta. Halutessaan päästä eroon lintujen heimosta vesinokkaeläin valitsi vaimokseen pussimäyrän. Vesinokkaeläimen onnistui päästä eroon höyhenistään, mutta sille jäi edelleen nokka ja räpylät ja sen vaimo muni edelleen munia. Lopulta vesinokkaeläin antoi periksi yrityksissään erota muista eläinheimoista ja vetäytyi omiin oloihinsa haluamatta olla sen suuremmin tekemisissä muiden lajien kanssa.
Cape Yorkin niemimaalta, josta vesinokkaeläin on kuollut sukupuuttoon, on löydetty eläintä kuvaava luolamaalaus. Syntytarinansa lisäksi vesinokkaeläin esiintyy myös monissa muissa alkuperäisväestön tarinoissa. Sen kerrotaan muun muassa olleen osallisena Snowyjoen syntyyn. Vuonna 1899 julkaistu australialainen lastenkirja Dot and the Kangaroo kertoo vesinokkaeläimen vetäytyneen omiin oloihinsa, koska sitä ei moninaisen ulkomuotonsa vuoksi päästetty Nooan arkkiin.
Harmonikka
Harmonikan historia Suomessa
Harmonikansoitto Suomessa on monipuolistunut entisestään 2000-luvulla ja Suomi saanut myös kansainvälistä tunnustusta harmonikkamaailmassa. Kimmo Mattila valittiin 2006 Kansainvälisen harmonikkaliiton pääsihteeriksi, ja Ikaalisista tuli liiton kansainvälinen päämaja Wienin jälkeen. Näkyviä harmonikkataiteilijoita 2000-luvun alussa ovat olleet muun muassa Eurovision laulukilpailulähetyksen show’ssa Helsingissä 2007 esiin nostettu Johanna Juhola, kansainvälistä uraa luonut Kimmo Pohjonen , sekä Veli Kujala, joka kehitti neljäsosasävelaskelille viritetyn harmonikan ja kantaesitti sille tehdyn konserton syyskuussa 2008. Vuonna 2009 Suomen harmonikkaliittoon kuului noin 4 500 henkilöjäsentä.
Osat
Harmonikka koostuu sadoista puusta, metallista, muovista ja muista materiaaleista tehdyistä osista. Soittimen kehys, tukirakenteet ja kielipenkit tehdään yleensä kevyestä lehtipuusta, esimerkiksi haavasta. Palkeet tehdään vankasta manillapahvista. Palkeiden kääntökohtiin käytetään nahkaa, ja niiden ulkokulmat vahvistetaan metallilla. Soittimelle ulkonäön antava häkki voidaan tehdä metallista tai muovista. Siihen kiinnitetään yleensä valmistajan logo, ja se on rei'itetty äänenkulun maksimoimiseksi. Harmonikka on myös varustettu ilmaventtiilillä, jolla palje voidaan avata ja sulkea hiljaisesti tarvittaessa. Harmonikan kotelon ja tukirakenteiden materiaalivalinnoilla on vähän, jos lainkaan, vaikutusta äänenlaatuun. Näiden osien materiaalia valittaessa painotetaankin materiaalien vakautta, kestävyyttä ja keveyttä.
Vesinokkaeläin
Esiintyminen kulttuurissa
Vesinokkaeläintä sanotaan joskus todisteeksi siitä, että Jumalalla on huumorintajua. Lausahdus on esimerkiksi Dogma-elokuvassa. Vesinokkaeläimen nähtyään Charles Darwin kirjoitti 1836 päiväkirjaansa, että epäuskoinen voisi epäillä Maan eliöiden olevan kahden eri Luojan luomuksia. Vesinokkaeläin on ainutlaatuisuutensa vuoksi suosittu monien etenkin australialaisten yritysten, järjestöjen ja tapahtumien tunnuksena. Se on Australian Uuden Etelä-Walesin osavaltion kansalliseläin. Vesinokkaeläin ″Syd” oli yksi Sydneyn kesäolympialaisten 2000 kolmesta maskotista. Applen Darwin BSD -käyttöjärjestelmän maskotti on vesinokkaeläin Hexley. Kuvitteellisia vesinokkaeläimiä esiintyy myös television piirrossarjoissa, kuten Väpä Vili Vilperissä ja Nokkaeläin Perry Finias ja Ferbissä.
Jukka Raitala
Maajoukkue
Alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa Raitala debytoi 18-vuotiaana 6. helmikuuta 2007 Corradinossa pelatussa ottelussa Malta–Suomi. Raitala kuului Suomen vakiomiehistöön vuoden 2009 alle 21-vuotiaiden EM-kisojen karsintaotteluissa. Raitala valittiin myös Suomen joukkueeseen EM-kisojen lopputurnaukseen, ja hän pelasi täydet minuutit kaikissa Suomen kolmessa ottelussa. Raitala kuului Suomen vakiomiehistöön myös vuoden 2011 alle 21-vuotiaiden EM-kisojen karsintaotteluissa. Raitala pelasi yhteensä 26 nuorten maaottelua.
Harmonikka
Osat
pienoiskuva|Tekeillä oleva palje Kielet ovat yleensä lämpökäsiteltyä terästä, ja ne on kiinnitetty alumiinisiin kielilaattoihin. Ilmankulutuksen minimoimiseksi kielissä on myös nahkaisia tai muovisia läppiä. Bassokoskettimiston varret ja rekisterien ohjausmekanismit ovat myös metallisia. Harmonikan remmit, jotka soittaja pujottaa olkapäilleen, ovat yleensä vahvaa nahkaa, kuten myös vasemman käden remmi, joka mahdollistaa palkeen liikuttelun. Nahkaiset tai muoviset tiivisteet ja vaha minimoivat ilmankulutusta myös liitoskohdissa. Näppäimet ja rekisterien kosketusosat ovat yleensä muovisia.
Jukka Raitala
Maajoukkue
A-maajoukkueessa Raitala debytoi 20-vuotiaana, kun Stuart Baxter vaihtoi hänet kentälle 4. helmikuuta 2009 Tokiossa pelatussa maaottelussa Japani–Suomi. Ensimmäisen arvokisojen karsintaottelun Raitala pelasi 3. kesäkuuta 2011, kun Mixu Paatelainen valitsi hänet avauskokoonpanoon Serravallessa pelatussa vuoden 2012 EM-kisojen karsintojen ottelussa San Marino–Suomi. Raitala vakiinnutti paikkansa A-maajoukkueessa kesän 2011 aikana. Raitala on ollut mukana Suomen joukkueessa EM-karsinnoissa 2010–11, MM-karsinnoissa 2012–13, EM-karsinnoissa 2014–15, MM-karsinnoissa 2016–17, Kansojen liigassa 2018, EM-karsinnoissa 2019, Kansojen liigassa 2020 ja MM-karsinnoissa 2021. EM-kisoissa 2021 Raitala oli oikeana puolustajana avauskokoonpanossa jokaisessa Suomen kolmessa alkulohko-ottelussa.
Syyskuussa 2022 Raitala ilmoitti päättävänsä maajoukkueuransa. Hän ehti pelata yhteensä 64 A-maaottelua.
Harmonikka
Valmistusprosessi
Harmonikan vaatimien monien erityyppisten osien ja materiaalien vuoksi sen valmistusprosessia ei voitane koskaan täysin automatisoida. Kaikkien harmonikkojen kokoaminen vaatii aina suuren määrän käsityötä. Prosessi koostuu yksittäisten osien valmistamisesta, suurempien osakokonaisuuksien kokoamisesta, koko harmonikan kokoamisesta ja lopullisesta koristelusta ja pakkaamisesta.
Jukka Raitala
Seurat
HJK
Harmonikka
Valmistusprosessi
Eri valmistajat ostavat yksittäiset osat niihin erikoistuneilta valmistajilta tai tekevät ne itse. Puuosien valmistus on pitkälle koneistettua, ja erilaisten puutyökoneiden käyttö mahdollistaa osien tarkat mitat ja tehokkaan tuotannon. Muoviosat on perinteisesti valmistettu selluloidista joka on yksi ensimmäisistä muovilaaduista. Selluloidi valmistetaan selluloosasta nitraamalla ja se on erittäin tulenarkaa. Paksuja selluloidilevyjä keitetään vesihauteessa, jolloin ne notkistuvat nahkamaisiksi ja ovat helposti muovattavissa soittimen monimutkaisiin muotoihin muottien päällä. Selluloidin kutistuminen ja asettuminen haluttuun muotoon vie aikaa kolmisen kuukautta. Selluloidi on erittäin kestävä materiaali, satakin vuotta vanhoissa soitimissa saattaa olla alkuperäinen pinnoite. Lisäksi sen muovattavuus on omaa luokkaansa, pintavauriot voidaan korjata vaihtamalla vaurioitunut alue ja sillä saadaan aikaan harmonikoille tyypillinen kaunis loimukuviointi. Metalliosien valmistus vaatii useita vaiheita. Metalli pitää sulattaa, ja osat saavat muotonsa erilaisissa muoteissa jäähtyessään. Metalliset kielten vapaalehdykkäosat lämpökäsitellään, jotta ne tulevat joustavammiksi ja lujemmiksi eivätkä murru helposti.
Jukka Raitala
Seurat
Montreal
Harmonikka
Valmistusprosessi
pienoiskuva|vasen|Harmonikkakäsityöläisen työpöytä 1800-luvulta. Castelfidardon harmonikkamuseo. Kieliä koottaessa vapaalehdykät ruuvataan tai vahataan kielilaattoihin, joissa on kaksi aukkoa. Vapaalehdykkä kiinnitetään aukon molemmille puolille, ja aukko varustetaan nahkaisella tai muovisella venttiilillä. Kielilaatat kiinnitetään edelleen puisiin kielipenkkeihin, jotka asennetaan instrumentin diskantti- ja bassopuolille. Näppäin- ja rekisterimekanismit, joilla ilmankulkua kielipenkkeihin ja kieliin ohjataan, kiinnitetään soittimen tukirakenteisiin.
Jukka Raitala
Kausi kaudelta
''Tilanne 2. marraskuuta 2020.''
(2) Toinen sarjataso.
Harmonikka
Valmistusprosessi
Palkeiden tuotanto on tavallisesti ulkoistettu siihen erikoistuneille valmistajille. Palkeet taivutellaan vahvasta pahvista ja varustetaan kulmistaan nahka- ja metalliosilla. Diskantti- ja bassopuolet kiinnitetään palkeeseen ja tiivistetään yleensä vahalla ilmavuotojen ehkäisemiseksi.
Soitinta kokoavat käsityöläiset toimivat koko ajan myös laadunvalvojina. He erottavat yleensä silmämääräisesti työn kuluessa heikkolaatuiset osat. Osia tuottavilla alihankkijoilla on tavallisesti omat laadunvarmistusmenetelmänsä.
Tulevaisuudessa odotetaan yhä keveämpiä harmonikkamalleja, joissa soittaja kykenee entistä yksinkertaisemmin jopa itse vaikuttamaan kunkin kielen äänen korkeuteen. Soittimen käsittelyominaisuudet paranevat myös jatkuvasti osien ja tekniikan kehittyessä.
Harmonikanvalmistajat
pienoiskuva|Kaksi melodiabassoharmonikkaa: italialainen Victoria, jossa diskanttipuolella pianokoskettimisto, sekä venäläinen Jupiter-bajan. (A World of Accordions Museumin kokoelma, Superior, Wisconsin, USA.) Harmonikkoja valmistetaan nykyisin eri puolella maailmaa eri muodoissaan useissa kymmenissä harmonikkatehtaissa. Useampia teollisia harmonikanvalmistajia toimii ainakin Italiassa, Saksassa, Venäjällä, Ranskassa ja Kiinassa. Näiden Lisäksi soittimia valmistetaan ainakin myös Alankomaissa, Belgiassa, Britanniassa, Irlannissa, Itävallassa, Sveitsissä ja Tšekissä. Myös muissa maissa, kuten Suomessa, on pieniä määriä erityyppisiä harmonikkoja käsityönä valmistavia ja korjaavia käsityöammattilaisia. Työvoima- ja materiaalikustannusten kasvu on heikentänyt monen perinteisen harmonikanvalmistajan kannattavuutta ja teollinen harmonikanvalmistus on alkanut keskittyä viime vuosikymmeninä. Huomattavimpana tapahtumana voidaan mainita saksalaisen Hohnerin myynti ulkopuolisille investoijille. Entisen DDR:n alueella Klingenthalissa toiminut Weltmeister yksityistettiin ja tunnetaan nykyisin nimellä Harmona.
Tärkein harmonikantuotantomaa on yhä Italia ja siellä etenkin Castelfidardon kaupunki, jossa toimii kymmenittäin isoja ja pienempiä harmonikkojen ja niiden osien valmistajia, kuten Borsini, Bugari, Castagnari, Excelsior, Menghini, Pigini, Scandalli, Victoria ja Zero Sette. Monet valmistajat tekevät harmonikkoja ja harmonikanosia eri nimillä eri maiden maahantuojien omille tuotemerkeille. Esimerkiksi Suomessa myytävät Lasse Pihlajamaa -harmonikat valmistaa Pigini. Yhdysvaltalaisomistuksessa olevista nykyisistä ja entisistä harmonikkamerkeistä ainakin Bell, Castiglione, Colombo, Excelsior, Gabanelli, Giulietti, Imperial, Iorio, Kuchar, Lo Duca, Mervar, Modern, Monarch, Nobe, Pancordion, Petosa, Silvertone, Titano, Video ja Wurlitzer on valmistettu Italiassa. Monet amerikkalaisetkin valmistajat, kuten Christy Hengel, käyttävät italialaisia kielisarjoja.
Pisimmälle kehitetyiksi länsimaisiksi näppäinharmonikoiksi on mainittu Piginin Mythos- ja Super Bayan -mallit ja Hohnerin Gola- ja Morino-merkit. Viimeksi mainituista jopa 1950- ja 1960-luvuilla valmistetut soittimet ovat säilyttäneet arvonsa keräilijöiden ja soittajien suosimina. Arvostetuin venäläinen bajan-harmonikkamalli ja -valmistaja lienee Jupiter, joka on tehnyt viime aikoina myös yhteistyötä Piginin kanssa juuri Mythos-mallin kehittämiseksi. .
Kiinalaiset ja muut Itä-Aasian harmonikanvalmistajat tulivat tunnetuksi 1900-luvun loppupuolella halvoista opiskelijoille suunnatuista harmonikkamalleistaan. Tuotannon alkuaikoina 1950-luvulla kiinalaisten soitinten laatu oli varsin heikko, mutta alkoi parantua valtion otettua tehtaita valvontaansa. Esimerkiksi valtio-omisteinen Tianjinin harmonikkatehdas alkoi valmistaa melodiabassoharmonikkoja vuodesta 1985 lähtien. Muita harmonikanvalmistajia on sijainnut ainakin Chongqingissa ja Shanghaissa.
Harmonikkayhtyeet ja -kerhot
Sen lisäksi, että harmonikka on soolosoitin, säestävä soitin ja yksi orkesterisoitin muiden joukossa aina tanssimusiikista kamarimusiikkiin, on myös erityisiä harmonikkayhtyeitä tai -orkestereita, joille on sävelletty musiikkia. Harmonikkayhtye voi tarkoittaa pelkästään harmonikoista koostuvaa kokoonpanoa tai kokoonpanoa, jossa on harmonikkojen lisäksi muitakin soittimia tukemassa harmoniaa tai rytmiä.
pienoiskuva|[[Salon Seudun Harmonikkakerhon Ykkösharmonikat esiintymässä lokakuussa 2008.]] Harmonikkayhtyetoiminta keskittyy usein harrastusluonteisiin harmonikkakerhoihin, joiden jäsenet kokoontuvat soittamaan motiivinaan innostus harmonikkamusiikkiin sekä rakkaus instrumenttia kohtaan. Harmonikkakerhot voivat soittaa erityyppistä musiikkia, kevyestä klassisesta folkiin, ja käyttää erityyppisiä harmonikkojakin. Yhteistä on, että ne eivät kumartele sivistyneistön määrittelemiä korkeakulttuurin standardeja vaan organisoivat itse oman musiikillisen yhteisönsä, jonka kilpailuja, konsertteja, kiertueita, uutislehtiä, verkkosivustoja, kansainvälisiä kontakteja jne. pidetään yllä vapaaehtoisvoimin.
Erityinen poliittisen toiminnan ympärille kehittynyt harmonikkayhtyeen muoto on Pohjois-Irlannin protestanttien keskuudessa esiintynyt marssiva, jopa 30-henkinen harmonikkakulkue. Harmonikkakulkueet marssivat kaduilla esittäen kansallismielisiä lauluja ja hymnejä poliittisen kannan ilmaisemiseksi. Irlannissa puolestaan on esiintynyt vastaavia kansanmusiikkiyhtyekulkueita ilman erityistä poliittista sanomaakin. Harmonikkayhtyeitä on käytetty poliittisen viestinnän välineenä muuallakin, esimerkiksi 1960-luvun kommunistisessa Kiinassa. Uskonnollisen sanoman levittäjänä eräs tunnetuimmista harmonikkayhtyemuodoista on Pelastusarmeijan etenkin Britanniassa 1930-luvulta lähtien paljon käyttämä concertinayhtye.
Suomen harmonikkaliittoon kuuluu noin sata alueellista harmonikkakerhoa ja -yhdistystä (2009).
Channel 7 Stadium
Channel 7 Stadium on Thaimaan Bangkokissa sijaitseva nyrkkeilystadion ja televisiostudio. Se on Thaimaan kolmanneksi tärkein thainyrkkeilyareena, Rajadamnern ja Lumpinee stadioneiden jälkeen. Stadionilla on oma rankingsysteeminsä ja omat mestarit 13 eri painoluokassa. Stadion on televisiostudio, jonka keskellä on nyrkkeilykehä. Studioyleisö päästetään seisomakatsomoon ilmaiseksi ja ottelut televisioidaan kansallisesti. Stadionilla on myös maksullisia istumapaikkoja.
Tipasoja
Tipasoja on Sotkamon kunnan itäosassa sijaitseva kylä. Karttaan merkitty kyläkeskus sijaitsee kuntataajamasta noin 22 km itä-kaakkoon. Kyläkeskuksessa sijaitsee entinen Tipasojan koulu, kylätalo Tipsakka sekä pesäpallokenttä.
Tipasojen merkittävin yksityinen työnantaja on Sotkamo Silver Oy:n hopeakaivos, joka sijaitsee Tipasjärven eteläpuolella. Aiemmin pääasiallinen elinkeino kylällä on ollut maa- ja metsätalous, mutta maaseudun rakenemuutoksen johdosta maatalouselinkeinon merkitys on vähentynyt merkittävästi.
Tipasojan tunnetuin nähtävyys on Hiidenportin hautavajoama, joka sijaitsee samannimisen kansallispuiston alueella.
Piiroinen Yhtiöt
Piiroinen Yhtiöt on vuonna 1949 perustettu salolainen valmistavan teollisuuden perheyritys, joka muodostuu kahdesta yrityksestä: Arvo Piiroinen oy:stä ja Metalli-Piiroinen oy:stä. Konserni valmistaa irtokalusteita, auditorioita, urheiluareenoiden katsomoita sekä metallikomponentteja pintakäsittelyin.
Tehdas sijaitsee Salossa, Meriniityn kaupunginosassa. Toimitusjohtajana toimii Risto Piiroinen.
Arvo Piiroinen oy
Arvo Piiroinen oy on perustettu vuonna 1978, ja sen toimialana on Kaupparekisterissä metallien käsittely ja päällystäminen. Yhtiön toimialana on kalusteiden ja metallituotteiden valmistus, tuonti ja vienti sekä tukku- ja vähittäiskauppa. .
Metalli Piiroinen oy
Metalli Piiroinen oy on perustettu vuonna 1988, ja sen toimialana on Kaupparekisteri metallien käsittely ja päällystäminen. Yhtiön toimialana on metallituotteiden valmistus ja myynti. .
Vastuuhenkilöt
Toimitusjohtaja
Risto Piiroinen, toimitusjohtaja (3/2014), hallituksen puheenjohtaja (12/2017)
Hallitus
Pentti Bruun, hallituksen jäsen (12/2017)
Antti Linna, hallituksen jäsen (12/2017)
Timo Kaivonen, hallituksen varajäsen (12/2017)
Muut
Leena Häkkinen, prokuristi (10/2013)
Anna Kaivonen, prokuristi (10/2013)
2000-luku
Piiroinen toimitti musiikkitalon yli 1 200 istumapaikan katsomon, jossa käytettiin AUC40-tuolimallia.
2010-luku
Mežaparksin suuri laululava (Mežaparks Great Bandstand) sijaitsee Latvian pääkaupungissa Riiassa. Laululavalla järjestetään viiden vuoden välein Latvian musiikki- ja tanssifestivaalit (Latvian Song and Dance Festival ), joka on yksi maailman suurimpia festivaalitapahtumia. Unescon aineettoman kulttuuriperinnön listalle kuuluva tapahtuma järjestettiin ensimmäisen kerran 1873, ja Mežaparksiin se muutti 1955. Piiroinen toimitti yli 30 000 istuinpaikkaa, jonka suunnittelussa huomio kiinnitettiin siirreltävyyden ja varastoinnin helppouteen sekä materiaalivalintoihin. Kaikki penkit on varustettu viivakoodein, ”älyä” lisäämällä penkit on yksilöity huollon, varastoinnin ja sijoittelun helpottamiseksi. Penkkien runko on kuumasinkittyä terästä ja istuinlankut alipaineessa erikoiskäsiteltyä, kovatkin sääolosuhteet kestävää mäntyä. Bolshoy Ice Dome on vuonna 2012 valmistunut monikäyttöareena, joka toimi Sotšin vuoden 2014 talvilolympialaisten jääkiekkoareenana. Areenalla pelaa KHL-joukkue HC Sotshi. Piiroinen toimitti areenan 12 000 istuinta.
2020-luku
13 000 istuimen katsomo monitoimiareenalle. Maailman kauneimmaksi kuvattu Olympiastadion syntyi 1930-luvulla arkkitehtikilpailun tuloksena ja edustaa edelleen suomalaisen funktionalismin kirkkainta kärkeä. Uudistetun stadionin arkkitehtisuunnittelusta on vastannut työyhteenliittymä K2S ja NRT yhteistyössä ruotsalaisen arkkitehtitoimisto White Arkitekten ja alankomaalaisen Wessel de Jongen kanssa. Istuimien määrä on yli 36 000 kpl, materiaalina puukomposiitti.
Aleksandra Lisowska (juoksija)
Aleksandra Lisowska (s. 12. joulukuuta 1990) on puolalainen kestävyysjuoksija. Hän voitti maratonin Euroopan-mestaruuden vuonna 2022.
Lisowska sijoittui vuonna 2020 puolimaratonin maailmanmestaruuskilpailuissa 51:nneksi. Seuraavana vuonna hän oli Tokion olympialaisissa maratonilla 35:s ajalla 2.35.33. Vuonna 2022 hän voitti Münchenin EM-kilpailuissa maratonilla kultaa ajalla 2.28.36.
Lisowska juoksi maratonilla ennätyksensä 2.26.08 Dębnossa huhtikuussa 2021. Puolimaratonilla hänen ennätyksensä on 1.12.16 lokakuulta 2020. Hän voitti 10 000 metrin juoksun Puolan-mestaruuden vuonna 2022.
Tiikerin raidat
Tiikerin raidat on suomalaisen laulajan ja lauluntekijän Jonne Aaronin kolmas sooloalbumi, joka julkaistiin 10. toukokuuta 2019. Levyn on tuottanut Jimmy Westerlund. Albumin alkuperäinen työnimi oli Rooma.
Jonne Aaron on sanonut, että Tiikerin raidat on hänen uransa ”vahvimpia kokonaisuuksia niin tekstillisesti kuin musiikillisestikin”. Hän on kuvaillut levyä monipuoliseksi ja arvellut joidenkin sen kappaleiden herättävän "puolesta ja vastaan -reaktioita”. Albumi on ”soundillisesti lähempänä” Jonne Aaronin Negative-yhtyettä, ja sanoitukset käsittelevät hänen yksityiselämänsä käänteitä, ”ennen kaikkea eroa”.
Levy sai vaisun vastaanoton kriitikoilta. Soundin arviossa todettiin: ”Muutamista hyvistä hetkistä huolimatta on kokonaisuus musiikillisesti varsin keskiverto. Sanoituksetkaan eivät pääse säväyttämään.” Keskisuomalaisessa sanottiin, että levy on ”niin yhteinäinen jööti, että ulkopuolinen rupeaa väkisinkin kyseenalaistamaan Aaronin ja luottotuottaja Jimmy Westerlundin mielikuvituksen”.
Tiikerin raidat nousi julkaisuviikollaan Suomen virallisen albumilistan viidennelle sijalle. Fyysisellä albumilistalla levy nousi sijalle kolme. Listaviikkoja levylle kertyi albumilistalla yhteensä kaksi.
Albumilta on julkaistu viisi singleä vuosina 2015–2019. Niistä neljä nousi Suomen radiokanavien soitetuimpien listalle. Levyn ensimmäinen single ”Mitä sä ajattelet (anna sun äänesi kuulua)” julkaistiin alun perin osana vuoden 2015 Nenäpäivä-kampanjaa.
Kappaleet
Kaikki san. ja säv. Jonne Aaron, ellei muuta mainittu.
Punasotka
Punasotka (Aythya ferina) on keskikokoinen sorsalintu.
Koko ja ulkonäkö
Punasotka on yleensä noin 42–49 cm pitkä ja painaa noin 700–970 g. Varsinkin naaraan ja nuoren koiraan tunnistaa matalasta otsasta ja isosta nokasta. Lento on muiden sotkien tapaan suoraviivaista ja nopeaa, mutta siipijuova ei erotu yhtä selvästi kuin tukka- tai lapasotkalla. Koiraan pää on punaruskea, mustassa nokassa on harmaa kärki ja punainen silmä. Sen vartalo on vaaleanharmaa. Naaraalla on vaalea silmärengas ja vaihtelevan vaalea naama. Nuoret urokset muistuttavat loppukesästä naarasta, mutta silmärengas puuttuu.
Vanhin suomalainen rengastettu punasotka on ollut 11 vuotta 1 kuukautta ja 16 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen 23 vuotta ja 2 kuukautta vanha sotka.
Levinneisyys
Punasotkan pesimäalue ulottuu Euroopasta Pohjois-Aasian itäosiin. Se on muuttolintu, ja sen talvehtimisalue ulottuu Länsi- ja Etelä-Euroopasta sekä Pohjois-Afrikasta Kaakkois-Aasiaan ja Japaniin. Euroopan pesimäkanta on kooltaan 200 000–250 000 paria, joista noin 280 paria Britteinsaarilla. Venäjän kanta on 90 000–100 000 ja Turkin 500–1 000 paria. Vuonna 2012 koko maailman kannan kooksi arvioitiin 2 000 000–2 200 000 lintua.
Suomessa punasotkaa tavataan enimmäkseen eteläisessä Suomessa, mutta jossain määrin myös pohjoisempana. Vuonna 2010 Suomen pesimäkannaksi arvioitiin 10 000–13 000 paria.
Suomen kanta on pienentynyt ja vuonna 2010 laji luokiteltiin Suomessa vaarantuneeksi. Sitä ennen se oli elinvoimainen. Vuonna 2015 punasotka luokiteltiin erittäin uhanalaiseksi ja vuodesta 2019 lähtien se on ollut äärimmäisen uhanalainen.
IUCN on luokitellut lajin maailmanlaajuisesti vaarantuneeksi vuodesta 2012 lähtien. Sitä ennen laji luokiteltiin elinvoimaiseksi.
pienoiskuva|vasen|Punasotkapari, naaras etualalla.