cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Velvoitteen tehoste
Oikeussuojan toteuttamiseksi korvausten suuruuden tulee vastata velkojan todellista vahinkoa. Vastasuoritusvaikutukset pyrkivät palauttamaan sopimustasapainon molempia osapuolia velvoittavissa sopimuksissa. Vastasuoritusvaikutuksia ovat hinnanalennus, menettämisseuraamus, pidättämisoikeus ja sopimuksen purku. Velallisen oikeussuojan takaamiseksi tehosteiden edellytykset on porrastettu. Tiukimmat edellytykset asetetaan niille seuraamuksille, joilla eniten puututaan velallisen oikeushyviin. Tällaisia seuraamuksia ovat muun muassa sopimuksen purku ja vahingonkorvaus. Velkoja voi vapaasti valita eri tehosteiden välillä, mutta velalliseen kohdistettu seuraamus ei saa olla tarpeettoman ankara, jos lievempikin tehoste takaa oikeussuojan.
Velvoitteiden tehosteiden pakkotäytäntöönpano on viranomaisten asiana. Monessa tapauksessa velkoja pystyy toteuttamaan oikeussuojansa oma-apuisesti. Näin tapahtuu esimerkiksi realisoitaessa käteispantti, sovellettaessa kuittausta tai sopimuksen purussa ja hinnanalennuksessa, jos velkoja ei ole ehtinyt tehdä omaa suoritustaan.
Thatcher Demko
Thatcher Douglas Demko (s. 8. joulukuuta 1995) on yhdysvaltalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa Vancouver Canucksissa. Hän on toisen kierroksen varaus vuodelta 2014.
Demko ennustettiin varattavaksi ensimmäisenä pohjois-amerikkalaisena maalivahtina vuoden 2014 varaustilaisuudessa. Hän oli harjoitellut USA Hockey National Team Development Programin kanssa kaudella 2012–2013 ja oli Yhdysvaltain joukkueen mukana voittamassa hopeaa World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2012 sekä alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa 2013. Hän oli Yhdysvaltain joukkueessa myös vuoden 2014 nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa Jon Gilliesin varamaalivahtina, muttei pelannut minuuttiakaan turnauksen aikana. Maaliskuussa 2021 Demko teki viisivuotisen jatkosopimuksen Canucksin kanssa.
Natriumnitriitti
Natriumnitriitti (NaNO2) on kemiallisesti typpihapokkeen (HNO2) natriumsuola. Natriumnitriitti on valkoista tai kellertävää, hajutonta, rakeista, kiteistä tai jauhemaista kiinteää ainetta, joka absorboi ilmasta kosteutta. Sen moolimassa on 69,0 g/mol, suhteellinen tiheys 20 °C:ssa 2,17 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), liukoisuus veteen 82 g/100 ml 20 °C:ssa ja CAS-numero 7632-00-0.
Se on voimakas hapetin, joka hajoaa ilman kanssa hitaasti nitraatiksi. Sitä käytetään käytetään väri- ja lääketeollisuudessa, valokuvauksessa, elintarvikkeiden lisäaineena, tekstiiliteollisuudessa ja metallien pintakäsittelyssä. Natriumnitriittiä voidaan käyttää ruudin ainesosana - ruuti ei ime ilmasta kosteutta, eikä "pilaannu".
Natriumnitriittiä käytetään yhdessä natriumtiosulfaatin kanssa vastamyrkkynä syanidien aiheuttamissa myrkytyksissä.
Elintarvikekäyttö
Elintarvikkeissa säilöntäaineisiin lukeutuva natriumnitriitti merkitään E-koodilla E 250 ja sitä käytetään lähinnä liha- ja kalajalosteissa säilyvyyden parantamiseen sekä punaisen värin korostamiseen. Aikoinaan nitriitillä oli suuri merkitys Clostridium botulinum -bakteerin aiheuttamien ruokamyrkytysten ehkäisemisessä, mutta kylmäsäilytyksen ja elintarvikehygienian kehityttyä sen säilöntävaikutuksen merkitys on vähentynyt.
Natriumnitriittiä voidaan käyttää yhdessä muiden aineiden kanssa säilörehun valmistuksessa.
Kaisaniemen puisto
Puiston alueella on jalkapallokenttä, koripallokenttä sekä tenniskenttä. Puiston luoteiskulmassa toimii ravintola Kaisaniemi. Koko puisto on saanut nimensä ravintolan perustajan Cajsa Wahllundin mukaan.
Puisto on saanut kielteistä mainetta erityisesti seksuaalisen väkivallan ja tappelujen vuoksi. Tehokkaan valvonnan ansiosta puiston ilmapiiri on kuitenkin viime vuosina rauhoittunut.
thumb|center|700px|Kaisaniemen puistoa kesällä 2005
Julkinen taide
Kaisaniemen puistossa sijaitsee Helsingin vanhin julkinen muistomerkki: 1700-luvulta säilynyt niin sanottu Vapaamuurarin hauta. Kansallisteatterin pienen näyttämön edustalla on näyttelijä Ida Aalbergin kunniaksi pystytetty Esirippu-patsas, joka paljastettiin 15. lokakuuta 1972. Lähes seitsemän metriä korkean pronssipatsaan on suunnitellut kuvanveistäjä Raimo Utriainen. Sen vieressä on vesiallas, jonka pohjoispuolella on Emil Wikströmin tekemä säveltäjä Fredrik Paciuksen rintakuva vuodelta 1895. Altaan itä- ja länsisivuilla ovat Viktor Janssonin alastonta naishahmoa esittävä veistos Convolvulus vuodelta 1931 ja Jussi Mäntysen eläinveistos Nuori hirvi vuodelta 1929.
Puiston historiaa
Vuonna 1763 Maaherra Hans Henrik Boije vuokrasi kaupungilta tontin Hämeen maantien (nyk. Siltasaarenkatu) varrelta ja perusti sille puutarhan. Vuonna 1773 se siirtyi puutarhuri Erik Edbomin hallintaan. Helsingin saatua pääkaupungin aseman vuonna 1812 puutarha merkittiin kaupungin yleiseksi puutarhaksi. Myöhemmin vuonna 1827 alettiin sitä Carl Ludvig Engelin luonnostelmien mukaan muuttaa yleiseksi kävelypaikaksi. Engelin suunnitelmassa puisto jakaantui kahteen osaan: symmetriseen, puurivien halkomaan puistoon sekä kiemurtelevien polkujen muodostamaan maisemapuutarhaan. Vuonna 1829 kävelypaikkaa supistettiin, kun sen viereen muutti Turusta yliopiston kasvitieteellinen puutarha]].
thumb|[[Ravintola Kaisaniemi|Kajsaniemen ravintola vuonna 1862.]]
Vuonna 1839 Catharina ”Kajsa” Wahllund rakennutti Kaisaniemen kärkeen ravintolan, josta tuli varsinkin ylioppilaiden suosima paikka. Puistoon valmistui myös keilarata ja meripaviljonki. Kun ylioppilaat esittivät 1. toukokuuta lauluja Kajsalle, puisto sai nimekseen Kaisaniemenpuisto; siihen saakka se oli tunnettu Seurapuistona.
Tuohon aikaan Kaisaniemi oli vielä selvästi niemi, ja ravintola sijaitsi niemen kärjessä, mutta 1800-luvun loppupuolella sen länsipuolelle rakennettiin rautatien ratapiha. Sitä varten lohkaisiin alueita puistostakin, mutta suurimmaksi osaksi se rakennettiin täyttömaalle. Tällöin täytettiin paikalla ollut Töölönlahden eteläosa ja siitä etelään työntynyt Kluuvinlahti, jolloin myös Kaisaniemi lakkasi olemasta niemi, ja se rajoittuu mereen enää vain pohjoisessa.
Puistossa alkoivat sen historian suurimmat kunnostus- ja muutostyöt vuonna 2022. Puistoon asfaltoidaan pyöräväylä, jolle ohjataan liikennettä vuonna 2023 valmistuvasta Kaisantunnelista.
Aiheesta muualla
60.17472°N, 24.94583°W
Long Melfordin rautatieasema
Long Melfordin rautatieasema oli rautatieasema Long Melfordissa, Suffolkissa. Se oli Stour Valley Railwayn varrella ja toimi lisäksi Long Melford–Bury St. Edmonds-radan toisena pääteasemana. Se oli käytössä vuosina 1865–1967.
Stour Valley Railwayta ehdotettiin suljettavaksi vuoden 1963 Beechingin leikkauksissa. Lopullinen sulkemispäätös tehtiin vuonna 1965, joskin sulkeminen viivästyi paikallisneuvostojen harkitessa taloudellisen tuen myöntämistä, jotta liikenne jatkuisi. Kustannukset olisivat kuitenkin olleet liian suuret, ja niinpä liikenne linjalla lakkasi 6. maaliskuuta 1967. Long Melfordin asema suljettiin samana päivänä.
Asemasta ovat jäljellä asemarakennukset ja laiturien keskimmäiset osat, jotka kuuluvat yksityisasumukseen.
Arthur Travers-Borgström
Arthur Hjalmar Travers-Borgstroem (sukunimi vuoteen 1915 Borgström; 14. syyskuuta 1859 Helsinki – 3. helmikuuta 1927 Helsingin maalaiskunta) oli suomenruotsalainen liikemies joka kirjoitti myös runoja nimimerkillä Vagabond.
Juan Carlos Varela
Juan Carlos Varela Rodríguez (s. 12. joulukuuta 1963) on panamalainen poliitikko, joka toimi maansa presidenttinä vuodesta 2014 viisi vuotta vuoteen 2019. Ennen valintaansa hän toimi varapresidenttinä, mutta otti etäisyyttä edeltäjäänsä Ricardo Martinelliin.
Arthur Travers-Borgström
Travers-Borgströmin vanhemmat olivat kauppaneuvos Johan Leonard Borgström (1832–1907) ja Alice Travers. Isä Leonard Borgström toimi helsinkiläisen kauppahuone Henrik Borgström & Co:n johtajana sekä Forssa Ab:n toimitusjohtajana, äiti Alice kuului taas englantilaiseen Traversin pankkiirisukuun. Arthur H. Borgström asui vuodesta 1888 Hangossa jossa hänellä oli pääasiassa voinvientiä harjoittanut yritys Smörexportfirman Arthur H. Borgström sekä oma meijeri. Vuonna 1892 yrityksen tuontiliiketoiminta, joka koostui rehujen, lannoitteiden ja siementen tuonnista, siirtyi uudelle Osakeyhtiö Agros -nimiselle yhtiölle, jonka suurin omistaja Arthur H. Borgström oli. Tämä yhtiö valmisti myös voiastioita ja sillä oli oma voiastiatehdas Hangossa. Kirjailija Karl August Tavaststjerna vietti 1890-luvulla pitkiä aikoja Hangossa Borgströmin vieraana.
Vuonna 1903 Arthur H. Borgström sai isältään tämän osuuden Borgströmin kauppahuoneessa sekä H. Borgström J:orin tupakkatehtaan. Vuonna 1919 tupakkatehdas yhdistyi pietarsaarelaisen Ph. U. Strengberg & Co:n tupakkatehtaan kanssa. Myöhemmin hän oleskeli pääasiassa ulkomailla.
Travers-Borgströmin puoliso oli vuoteen 1919 Maria von Heiroth. Travers-Borgström jätti testamentissaan suurimman osan omaisuudestaan Leonard ja Alice Borgströmin muistosäätiölle.
Teoksia
Nimellä Arthur H. Borgström: Nimellä Arthur Travers-Borgström: Nimimerkillä Vagabond:
Orytsaliini
Orytsaliini (C12H18SN4O6) on nitrattuihin sulfonamideihin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään maataloudessa rikkaruohomyrkkynä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
Huoneenlämpötilassa orytsaliini on kellanoranssia kiteistä ainetta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, mutta liukenee moniin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, asetoniin, asetonitriiliin ja dikloorimetaaniin. Orytsaliinin herbisidiset ominaisuudet perustuvat siihen, että se estää mikrotubulusten muodostumisen ja tällöin myös kasvien solunjakautuminen estyy. Yhdiste myös estää oksidatiivista fosforylaatiota. Ihmisille se on akuutisti vain hieman ärsyttävä ja myrkyllinen, mutta on todennäköisesti karsinogeeninen eli syöpää aiheuttava yhdiste.
Ahvenkosken voimalaitos
Ahvenkosken voimalaitos on vesivoimalaitos Kymijoen läntisimmän suuhaaran suulla Merikoskessa Pyhtään ja Loviisan rajalla Ahvenkoskella. Voimalarakennuksen suunnittelija on arkkitehti Karl Lindahl.
Orytsaliini
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö
Orytsaliinia valmistetaan 4-dipropyyliamino-3,5-dinitrobentseenisulfonyylikloridin ja ammoniakin vesiliuoksen välisellä reaktiolla. Sitä käytetään rikkaruohomyrkkynä muun muassa auringonkukka-, rypsi-, maapähkinä-, soija-, puuvilla sekä hedelmä- ja viiniviljelmillä. Tämän lisäksi sitä voidaan myös käyttää ei-viljelysmailla kuten nurmilla ja ruohokentillä. Orytsaliini on hyväksytty käytettäväksi muun muassa Yhdysvaltojen, Australian ja eräiden EU-maiden alueella.
Ahvenkosken voimalaitos
Kosken putouskorkeus on 11,5 metriä ja voimalan teho 26 MW. Helsingin kaupunki osti voimalan Fortum Power and Heat Oy:ltä vuonna 2000. Vuonna 2002 Oy Abborfors Ab fuusioitiin Oy Mankala Ab:hen, joka on Helsingin Energian tytäryhtiö. Voimalaa ohjataan nykyään kaukokäytöllä Helsingin Energian keskusvalvomosta. Sen modernisointi valmistui vuoden 2012 syksyllä.
Muut Oy Mankala Ab:n omistamat vesivoimalaitokset Kymijoessa ovat Mankalan voimalaitos Iitissä, Ediskosken voimalaitos ja Klåsarön vesivoimalaitos Pyhtäällä.
Luettelo Sierra Leonen kansallismonumenteista
Tämä on luettelo Sierra Leonen kansallismonumenteista. Listaan on valittu 18 kohdetta, joista suurin osa valittiin jo Sierra Leonen siirtomaakaudella. Alle olevassa listauksessa on lueteltu 16 vielä olemassaolevaa kansallismonumentiksi valittua kohdetta. Kaksi Freetownissa ollutta kohdetta on sittemmin tuhoutunut.
Kelantan
Kelantan (كلنتن jawiksi, กลันตัน thaiksi) on Malesian osavaltio Länsi-Malesian pohjoisosassa. Osavaltion pinta-ala on 15 099 neliökilometriä ja asukasluku noin 1,5 miljoonaa (vuonna 2010). Osavaltion alueesta suuri osa on koskematonta sademetsää. Osavaltion pääkaupunki on Kota Bharu.
Kelantan sijaitsee Etelä-Kiinan meren rannalla ja sen naapuriosavaltiot ovat Terengganu, Pahang ja Perak. Pohjoisessa alue rajoittuu Thaimaan Narathiwatin provinssiin.
Historia
Toisen maailmansodan aikana Malaijan taistelu alkoi Kelantanista, kun japanilaisjoukot nousivat maihin lähellä pääkaupunki Kota Bharua joulukuussa 1941. Japanilaiset valloittivat muutamassa kuukaudessa koko Malaijan ja sodan aikana Kelantaniin palasi väliaikaisesti thaimaalaisten hallinto, kun Japani luovutti pohjoisten malaijivaltioiden hallintoa akselivaltohin kuuluneelle Thaimaalle. Sodan jälkeen Kelantan itsenäistyi Britanniasta osana Malaijan federaatiota vuonna 1957.
Politiikka
Kelantan on hyvin vahvasti islamilanen osavaltio ja osavaltiota hallitsee Malesian islamilainen puolue Parti Islam Se-Malaysia, (PAS). Kelantanin islamilainen osavaltiohallitus on aiheuttanut päänvaivaa Malesian liittovaltion hallinnolle. Entinen pääministeri Mahathir arvosteli valtakaudellaan Malaijivaltioiden feodaalisuutta ja Malesian parlamentti ei anna liittovaltion apua Kelantanille, koska oikeusjärjestelmän ja viranomaisten puolueettomuutta ei voida taata.
Kelantan on sulttaanin johtama osavaltio ja Kelantanin sulttaani toimii myös vuorollaan Malesian kuninkaana.
Väestö
Kelantanin väestö on muiden Länsi-Malesian itärannikon osavaltioiden tapaan malaijienemmistöistä ja kiinalaisväestön osuus on merkittävästi pienempi kuin maan mantereisen osan itärannikon osavaltioissa. Väestöstä 93 % on malaijeja ja 5 % kiinalaisia. Myös thait muodostavat pienen vähemmistön.
Kelantanissa puhuttava malaijin kieli poikkeaa murteeltaan Kuala Lumpurissa puhuttavasta murteesta. Kelantanissa on runsaasti maaseutumaista aluetta, eikä alueella puhuttava murre ole saanut yhtä paljon vaikutteita kiinalais- ja intialaisväestöjen kielistä, kuin kansainvälistyneessä Kuala Lumpurissa puhuttava murre. Kelantanin osavaltiossa on myös edelleen vahva tunne itsenäisyydestä.
Jee-jee 30-vee
Jee-jee 30-vee on lastenmusiikkiyhtye Fröbelin Palikoiden 29. syyskuuta 2017 julkaistu albumi. Levy juhlisti yhtyeen kolmekymmentävuotista uraa ja sillä on uusien laulujen ohella vanhoja Fröbelin Palikoiden kappaleita uusina versioina, sekä ennen julkaisemattomia kappaleita.
Poliisijohtaja
150px|pienoiskuva|Poliisijohtajan arvomerkki Poliisijohtaja on Suomen poliisin korkea poliisivirka. Sen yläpuolella on poliisiylijohtajan virka.
Þorsteinn Tutinan tarina
Þorsteinn Tutinan tarina (isl. Þorsteins þáttr skelks) on keskiaikaista islantilaista saagakirjallisuutta edustava tarina, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se on kirjoitettu alkujaan todennäköisesti noin vuonna 1300. Se luetaan niin kutsuttuihin islantilaissaagoihin ja -tarinoihin, sillä se kertoo Norjassa kuningas Olavi Tryggvenpojan luona oleskelevasta islantilaismiehestä. Tarinassa kuvataan, miten Þorsteinn tapaa eräänä yönä tarpeilla käydessään paholaisen. Tarina on säilynyt vain 1300-luvun lopulla kirjoitetussa Flateyjarbók-käsikirjoituksessa, missä toinen sen kirjoittajista, Jón Þórðarson, lisäsi tarinan osaksi Olavi Tryggvenpojasta kertovaa saagaa. Þorsteinn Tutinan tarinaa ei ole suomennettu.
Tarinan juoni
þorsteinn Tutinan tarinassa kuningas Olavi Tryggvenpojan luona oleskeleva þorsteinn lähtee yöllä yksin tarpeilleen vastoin kuninkaan varoitusta. Käymälä on suuri: sinne mahtuisi yksitoista miestä. þorsteinnin istuessa tarpeillaan ilmestyy paikalle piru (púki), jota tarinan kuluessa kutsutaan myös kummitukseksi (isl. draugr). Tämä tulee esiin yhdestä käymäläaukosta ja sanoo tulevansa helvetistä (úr helvíti) ja olevansa legendaarisen Tanskanmaan kuninkaan Haraldr Sotahampaan (isl. hilditönn) joukoissa taistellut Þorkell hinn þunni. Þorsteinn kyselee paholaiselta helvettiin joutuneista muinaisista saagasankareista ja siitä, miten nämä kestävät helvetin piinat. Useita muinaissaagoista tuttuja sankareita, kuten Sigurðr Fáfnirinsurma (isl. Fáfnisbani) ja Starkaðr mainitaan. Sitten þorsteinn pyytää paholaista imitoimaan heistä sen muinaisen sankarin huutoja, joka kärsii helvetissä eniten. Paholainen tekee näin, ja Þorsteinn toistaa pyyntönsä, vaikka häneltä menee lopulta huutojen karmeuden vuoksi taju. Joka kerta, kun paholainen imitoi huutoja, se siirtyy kolme istuinreikää lähemmäs þorsteinnia. Kun paholainen parkaisee kolmannen kerran, soivat kirkonkellot. Niiden ääni saa paholaisen vajoamaan takaisin alas, ja Þorsteinn pelastuu tilanteesta ja palaa vuoteeseensa. Aamulla Þorsteinn saa tietää, että kuningas on käskenyt soittaa kelloja kuultuaan paholaisen huudot, mikä on ollut myös Þorsteinnin tarkoitus, kun hän pyysi pirua imitoimaan kärsivien huutoja. Kuningas kysyy, oliko Þorsteinn pelännyt huutojen aikana, mihin Þorsteinn vastaa, ettei tiennyt, mitä pelko on. Hän myöntää kuitenkin melkein tutisseensa, kun oli kuullut parkaisuista viimeisimmän. Kuningas antaa hänelle siitä hyvästä lisänimen ”tutina” (isl. skelkr). Þorsteinnista tulee kuningas Olavin hirdimies, ja hän kaatuu myöhemmin yhdessä kuninkaan kanssa tämän viimeisessä taistelussa.
Tulkintoja
Þorsteinn Tutinan tarina edustaa niitä islantilaistarinoita, joissa kuvataan kristityn Norjan kuninkaan kohtaamista jonkin pakanallisen ajan ilmiön kanssa. Flateyjarbókissa tarinan tarkoituksena näyttää olleen kuvata sitä, miten siirryttäessä pakanallisesta ajasta kristittyyn aikakauteen keskiajan skandinaavinen todellisuus muuttui suuressa määrin. Tarinassa islantilaiset kristillistänyt kuningas Olavi Tryggvenpoika suojaa paholaiselta ja kummituksilta niitä, jotka luottavat häneen ja hänen levittämäänsä uskoon. Tarinaa on myös tarkasteltu folkloristisesta näkökulmasta memoraattina eli yliluonnollista koskevana kokemuskertomuksena. Yliluonnollisen kohtaamisen syynä on Þorsteinn Tutinan tarinassa kiellon rikkominen: Þorsteinn on lähtenyt yöllä yksin käymälään vastoin kuninkaan nimenomaista kieltoa.
Näkemys pakana-ajasta
Þorsteinn Tutinan tarina mainitsee mm. Runo-Eddassa ja Völsungain saagassa kuvatun Sigurðr Fáfnirinsurman yhtenä niistä muinaisista saagasankareista, jotka viettävät tuonpuoleista aikaansa kristillisessä helvetissä. Tarinassa Sigurðr kuitenkin esitetään jaloimpana kaikista pakanallisen ajan sotureista, ”hyvänä sankarina”, joka kestää myös helvetin piinat lujana ja kaikkia muita paremmin. Hänen vastakohtanaan esitetään ”pahana sankarina” Starkaðr, jonka lukuisia pahoina pidettyjä tekoja on kuvattu muissa saagoissa, kuten Gautrekrin saagassa. Þorsteinn Tutinan tarinassa Starkaðrin kerrotaan kestävän helvetin piinoja kaikkein huonoimmin. Tarinan on katsottu seuraavan augustinolaista käsitystä, jonka mukaan kaikki menneisyyden pakanat, sekä hyvät että pahat, olivat joutuneet helvettiin.
Roberto Carlos
Roberto Carlos da Silva Rocha (s. 10. huhtikuuta 1973 Garça, São Paulon osavaltio, Brasilia) on brasilialainen entinen jalkapalloilija.
Vasempana laitapuolustajana pelanneen Roberto Carlosin vahvuus oli erittäin voimakas vasemman jalan potku. The Guardian -lehden mukaan Roberto Carlos laukoi rutiininomaisesti noin 169 km/h.
Hän oli myös erittäin nopea, sillä hän on juossut sata metriä aikaan 10,6 sekuntia. Roberto Carlos on 168-senttinen ja peliuran aikainen paino 70 kilogrammaa, mutta hänen vasemman reitensä ympärysmitta oli jopa 63 senttimetriä.
Ura
Pelattuaan kolme kautta Palmeirasissa hän siirtyi Euroopan kentille. Roberto Carlosin ensimmäinen seura Euroopassa oli Italian Serie A:n Internazionale, jonne hän siirtyi 6,7 miljoonan euron siirtosummalla vuonna 1995. Vuotta myöhemmin 1996 Roberto Carlos siirtyi Espanjan Primera Divisiónin Real Madridiin, jossa hän pelasi seuraavat 11 kautta. Tuona aikana hän voitti Espanjan pääsarjamestaruuden neljästi ja Mestarien liigan kolmesti, ja hän on lisäksi eniten otteluita valkopaidassa pelannut ulkomaalaispelaaja.
Kesällä 2007 Roberto Carlos siirtyi turkkilaiseen Fenerbahçeen, jonka kanssa hänellä oli kolme kautta kattava sopimus.
15. joulukuuta 2009 Corinthians ilmoitti kotisivuillaan Roberto Carlosin pelaavan joukkueessa vuodesta 2010 alkaen.
Maajoukkueura
Roberto Carlos on kuulunut myös Brasilian maajoukkueeseen, jossa hän oli kauan puolustuksen vakiojäsen. Hänen ensimmäinen maaottelunsa oli Yhdysvaltoja vastaan 26. helmikuuta 1992.
Roberto Carlos oli hopeajoukkueessa nuorten MM-kilpailuissa 1991. Vuonna 1994 hän ei vielä päässyt MM-kokoonpanoon, mutta vuosien 1998, 2002 ja 2006 kisoissa hän oli pelipaikkansa ykkösvalinta Brasilian joukkueessa. Vuoden 1996 olympialaisissa Roberto Carlos oli mukana pronssimitalin voittaneessa joukkueessa. Brasilian pudottua jatkosta vuoden 2006 MM-kilpailuissa hän ilmoitti lopettavansa maajoukkueuransa. Hän pelasi maajoukkueurallaan 125 maaottelua, joissa teki 11 maalia.
Håvard Klemetsen
Arvokilpailut
Oslon MM-kilpailuissa 2011 hän oli suurmäen kilpailussa neljäs, normaalimäen kilpailussa kymmenes ja oli mukana pronssia voittaneessa Norjan normaalimäen sekä suurmäen joukkueessa. Val di Fiemmen MM-kisoissa 2013 hän oli normaalimäen Gundersen-kilpailussa viides ja suurmäessä yhdeksäs. Normaalimäen joukkuekilpailusta Klemetsen voitti hopeaa Norjan joukkueen kanssa. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän sai joukkuekilpailussa hopeaa, parisprintissä pronssia parinaan Magnus Moan sekä sijoittui normaalimäen Gundersen-kilpailussa viidenneksi ja suurmäen vastaavassa kilpailussa 11:nneksi.
Torinon talviolympialaisissa 2006 Klemetsen sijoittui normaalikilpailussa 20:nneksi ja sprintissä 40:nneksi. Sotšissa vuonna 2014 hän oli normaalimäen Gundersen-kilpailussa kymmenes, suurmäessä yhdeksäs ja voitti joukkuekilpailussa kultaa.
Maailmancup
Klemetsen voitti maailmancupin normaalimäen Gundersen-kilpailun Lillehammerissa joulukuussa 2011. Aiemmin hän oli maailmancupissa sijoittunut parhaimmillaan kaksi kertaa neljänneksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kaudella 2011–2012 kymmenes. Hän sijoittui toiseksi sakkokierroskilpailussa Lillehammerissa marraskuussa 2012. Joulukuussa 2013 Klemetsen sijoittui toiseksi sekä Ramsaun että Schonachin kilpailussa. Tammikuussa 2014 hän oli toinen Seefeldin kolmannessa kilpailussa. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa viidenneksi kaudella 2013–2014. Tammikuussa 2015 hän oli toinen Seefeldissä ja kolmas Sapporossa. Kauden 2014–2015 kokonaiskilpailussa hän oli kuudes.
Eleusiin mysteerit
Eleusiin mysteerit olivat antiikin kreikkalaisen Demeterin ja Persefonen (mysteereissä nimellä Korē) kultin initiaatio- eli vihkiytymisriittien nimitys. Riitit suoritettiin Eleusiin kaupungissa, joka kuului pitkään Ateenan alaisuuteen. Eleusiin mysteerit olivat koko antiikin kreikkalaisen maailman kuuluisin uskonnollinen juhla, ja niitä pidettiin merkittävimpinä kaikista antiikin ajan mysteerikulteista. Niitä vietettiin lähes tuhannen vuoden ajan, ja lopulta ne keräsivät paljon osanottajia koko antiikin maailmasta.
Historia
Demeterin kultti Eleusiissa oli peräisin mykeneläiseltä ajalta, mahdollisesti 1400-luvulta eaa. Se oli alkuperältään maanviljelyskultti. Kreikkalaisen mytologian mukaan Demeter itse perusti kultin Eleusiissa käydessään. Kertomus tunnetaan ennen kaikkea Homeerisesta hymnistä Demeterille. Sen mukaan sureva Demeter saapui Eleusiihin vanhan naisen hahmossa sen jälkeen, kun Haades oli siepannut hänen tyttärensä Persefonen. Eleusiin mysteereissä Persefonesta käytettiin nimitystä Korē (”Tytär”). Eleusiin kuningas Keleoksen tyttäret tarjosivat Demeterille suojan. Kiitokseksi Demeter tarjosi kuninkaan pojalle Demofonille (joissakin versioissa Triptolemokselle) ambrosiaa ja piti tätä yöllä salaa tulen päällä tehdäkseen tästä kuolemattoman. Kuningatar näki tämän kerran, käsitti tapahtuman väärin ja ajoi Demeterin pois palatsista.
Tämän jälkeen Demeter määräsi Keleosta rakentamaan itselleen temppelin ja muutti asumaan sinne. Surressaan hän aiheutti luonnon kuihtumisen ja nälänhädän, kunnes muut jumalat paljastivat Persefonen olinpaikan ja sallivat tämän tulla Demeterin luokse joka vuosi osaksi vuotta. Persefone palasi Demeterin luokse juuri Eleusiissa. Tämän jälkeen Demeter siunasi maan, sekä antoi Triptolemokselle ensimmäisenä ihmisenä viljanjyviä ja opetti tämän kylvämään ne. Hän myös opetti Eleusiin asukkaille pyhät riitit, jotka toivat kansalle sekä henkistä että aineellista kukoistusta, ja määräsi viettämään mysteereitä:
Triptolemoksen lisäksi myyttiin ja kulttiin liittyi myös toinen heeros, Eubuleus. Hän oli sikopaimen, jonka siat maa oli nielaissut samalla kun se oli nielaissut Persefonen. Myyteissä ensimmäisinä Demeterin kultin järjestäjinä ja pappeina Keleoksen tytärten ohella esiintyvät Eumolpos ja Keryks. Todellisuudessakin mykeneläiselle ajalle palautuva Eleusiin kultti oli mahdollisesti alun perin juuri paikan kuninkaallisen perheen perhekultti, johon otettiin mukaan ne, jotka suku halusi. Tämä saattaa selittää sen, että mysteereitä vietettiin aina juuri vanhan palatsin megaronin paikalla; sekä sen, että mysteereihin otettiin myöhemmin mukaan paitsi kansalaisia myös orjia ja muukalaisia.
pienoiskuva|vasen|upright=1.05|[[Eleusis|Eleusiin arkeologinen alue, taustalla nykyistä Elefsínan kaupunkia.]] Ensimmäinen historiallisesti tunnettu Demeterin pyhäkkö eli Telesterion rakennettiin paikalle geometrisella kaudella noin vuonna 750 eaa. Noin vuonna 600 eaa. mysteereistä kehittyi panhelleeninen eli yleiskreikkalainen kultti. Samaan aikaan, Solonin ajalla, mysteereistä tuli yksi ateenalaisen juhlakalenterin keskeisimmistä juhlista Ateenan liitettyä Eleusiin itseensä. Viimeistään 400-luvulla eaa. Eleusiin mysteerit alkoivat saada mainetta myös Kreikan ulkopuolella.
Sodan aikana mysteerien ajaksi pyrittiin järjestämään aselepo. Juhlallisuudet jätettiin vain harvoin viettämättä niiden pitkän historian aikana. Persialaissotien aikaan vuonna 480 eaa. mysteerien viettäminen sattui Salamiin meritaistelua edeltäneisiin päiviin, kun persialaiset olivat juuri tuhonneet Ateenan ja koko Attikan väestö oli vetäytynyt Salamiin saarelle ja muille saarille. Tämän vuoksi mysteereitä ei voitu viettää. Herodotos kertoo kuitenkin tuolloin sattuneesta ihmeestä, jossa mysteerit viettivät itse itseään: näytti siltä, kuin 30 000 ihmistä olisi kulkenut Eleusiissa päin ja kajautellut mysteerien Iakkhos-huutoja. Tätä pidettiin jumalallisena toimintana ja huonona enteenä Persian armeijalle. Ennen Persian häviötä sen armeija tuhosi kuitenkin myös Eleusiin. Myöhemmin 300-luvulla eaa. mysteerien juhlakulkue, joka oli jo alkanut, keskeytettiin sen jälkeen kun ateenalaiset kuulivat Aleksanteri Suuren armeijan tuhonneen Theban.
Peloponnesolaissodan aikaan mysteereitä vietettiin häiriöttä, sillä kumpikin osapuoli kunnioitti niitä. Sodan aikana vuonna 420/419 eaa. Epidauroksesta tuotiin Ateenaan Asklepioksen kultti pitkälti poliittisista syistä sodanaikaisten liittoutumien seurauksena. Tämä tapahtui juuri kesken Eleusiin mysteerien, minkä seurauksena nämä kaksi kulttia kytkeytyivät osaksi yhteen. Tästä lähtien Asklepiosta muistettiin yhtenä mysteerien päivänä.
Mysteerit, joihin osallistui suuri määrä ihmisiä joka vuosi satojen vuosien ajan, häväistiin ja paljastettiin niiden historian aikana usein. Tunnetuimmassa tapauksessa vuonna 415 eaa. mysteerien vietosta tehtiin parodiaversio, mistä syytettiin erityisesti ylipappina esiintynyttä Alkibiadesta. Osallisia oli kuitenkin muitakin, eikä kyse ollut vain yhdestä kerrasta, mikä antaa ymmärtää, että vastaava pilailu oli symposioneissa yleistä. Vaikkakin esitys oli tarkoitettu yksityiseksi, asiasta syntyi Ateenassa lopulta suuri skandaali, vieläpä samoihin aikoihin toisen vastaavan uskonnollis-poliittisen skandaalin, hermien turmelemisen tapauksen, kanssa. Vaikka mysteerit paljastettiinkin ajoittain, ainakin säilyneessä kirjallisuudessa on kuitenkin noudatettu tapaa, että mysteerien sisältöön saa ainoastaan viitata.
Roomalaisella ajalla mysteerit saivat suosiota ympäri valtakuntaa. Keisareista ainakin Hadrianus (125 jaa.) ja Marcus Aurelius vihittiin mysteereihin. Mysteerien viettäminen päättyi Theodosius I:n asetuksen myötä 390-luvulla, kun pakanalliset kultit lopetettiin koko valtakunnassa.
Mysteerien viettäminen
Mysteerit perustuivat siihen, että ne esittivät Demeterin ja Persefonen myytin hyvin konkreettisessa muodossa. Keväällä, kreikkalaisen maanviljelyksen sadonkorjuuajan jälkeen, Persefonen nähtiin joutuvan maan alle eli manalaan, Haadeen luokse. Siksi seurasi kesän kuumat neljä kuukautta, jolloin maa oli kuiva, auringon polttama ja kuollut. Koko tuon ajan keväällä korjattu sato oli viljana siiloissa ja laareissa eli samalla tavalla maan alla. Syys-lokakuussa, kylvöaikaan, siilot avattiin ja niistä otettiin siemenvilja. Se kylvettiin pelloille: Persefone palasi äitinsä luo. Seurasi syksyn, talven ja kevään kahdeksan kuukautta, jolloin kasvit kasvoivat ja viheriöivät aivan ydintalven lyhyttä lepojaksoa lukuun ottamatta. Keväällä sato korjattiin jälleen, ja näin kaikki toistui joka vuosi uudelleen.
pienoiskuva|upright=1.05|Eleusiin mysteerien viettoa kuvaava votiiviilaatta Eleusiista, noin 350 eaa. Kansallinen arkeologinen museo. Tämän vuoksi mysteereitä vietettiin juuri syksyllä kylvöaikaan. Myöhemmin mysteereihin liitettiin keväällä vietetyt niin kutsutut pienet mysteerit, jotka sisälsivät ensimmäisen tason vihkiytymisen. Merkittävämmät niin kutsutut suuret mysteerit, jotka sisälsivät varsinaisen vihkiytymisen, tapahtuivat edelleen syksyllä. Mysteerirituaalien alkuvaiheet kuvasivat paastoineen ja vaelluksineen surevaa ja tytärtään etsivää Demeteriä. Varsinaiset mysteerit esittivät ennen kaikkea Demeterin ja Persefonen iloisen jälleennäkemisen.
Mysteereihin ei kuulunut mitään erityisiä dogmeja, vaan lähinnä tietynlainen ajatus elämästä ja kuolemasta, jota uuden viljan kasvaminen vanhasta symboloi. Toistuvien satovuosien ja luonnon kiertokulun lailla myös mysteereihin vihittävä sai toivoa elämänsä jatkuvuudesta tuonpuoleisessa. Ennen kaikkea mysteerit lupasivat niihin osallistuville onnellisempaa osaa kuoleman jälkeen. Isokrateen mukaan vihityillä oli enemmän toiveita elämänsä lopun ja ikuisuuden suhteen. Sofokleen erään näytelmän mukaan mysteereihin vihityt ovat kuoltuaan kolme kertaa onnellisempia, ja ainoastaan he saavat todella elää tuonpuoleisessa, kun taas muille kuolema on pelkkää pahaa. Aristofaneen Sammakoissa vihityt iloitsevat manalassa. Kuvausten mukaan mysteerien vietto jatkui vihityille myös kuoleman jälkeen.
Nancy Evansin mukaan on toisaalta mahdollista nähdä, että mysteerit kuvaavat ihmisen vaellusta sekä tämän eroa jumalista ja jälleenyhdistymistä näihin Haadeessa ja kuolemassa; tällöin autuuden saavuttamisessa olisi kyse enemmänkin kuolevaisuuden hyväksymisestä kuin ikuisen elämän toivosta. Muun muassa Pindaros kirjoitti, että mysteerit nähneet olivat onnellisia, koska tunsivat elämän lopun ja Zeuksen antaman alun. Erään antiikin aikaisen hautakirjoituksen mukaan mysteerit osoittivat, ettei kuolema ollut mitään pahaa vaan jotakin hyvää.
Mysteereihin vihkiytymisestä käytettiin sanaa myēsis, mikä samoin kuin kreikan sana mystērion pohjautuu verbiin myein, 'sulkea', erityisesti suun ja silmien sulkemisen merkityksessä. Näin se viittasi vihkiytymiseen liittyvien asioiden pitämiseen salassa. Säilyneiden tietojen perusteella mysteereihin kuului, että jotakin sanottiin, jotakin tehtiin ja jotakin nähtiin. Ydin vaikuttaa olleen siinä, että osallistujille näytettiin jotakin salaista. Näistä asiosta voidaan kuitenkin esittää vain arvailuita säilyneiden vähäisten tietojen perusteella. Merkittävimmät tiedot itse mysteerien ytimestä ovat peräisin myöhäisantiikin varhaiskristillisiltä kirjailijoilta, joita vaitiololupaus ei enää sitonut, mutta heidän tietonsa eivät välttämättä ole ensi käden tietoja.
Aristoteleen mukaan mysteereissä ei kuitenkaan ollut tarkoitus saada mitään uutta tietoa, vaan ennen kaikkea kokea ja jopa kärsiä (pathein) ja tulla tätä kautta oikeaan mielentilaan toimituksen kautta. Antiikin aikaisten kuvausten perusteella ihmiset palasivat Eleusiista iloisina ja onnellisina, ja heidän kuolemanpelkonsa oli hävinnyt.
Papisto ja osallistujat
pienoiskuva|upright=0.62|Porsasta kantava Demeterin ja Persefonen palvontaan osallistuva nainen. [[Tanagralainen terrakottapatsas, noin 400–350 eaa. Louvre.]] pienoiskuva|upright=0.62|Poika ja soihtu. Roomalainen kopio (100-luku jaa.) kreikkalaisesta Eleusiin mysteereihin liittyvästä patsaasta 400-luvulta eaa. [[Musei Capitolini.]]
Eleusiin kultti oli tiettyjen sukujen vastuulla. Demeterin papitar kuului yleensä Filleidai-sukuun. Hän asui pysyvästi pyhäkköalueella. Hänen lisäkseen mysteerien ja juhlakulkueen järjestäminen oli kahden suvun vastuulla: Eumolpidai eli Eumolpoksen jälkeläiset järjestivät hierofantin (hierofantēs) eli ylipapin, ja Kerykes eli Keryksin jälkeläiset järjestivät soihdunkantajan (dadūkhos) sekä pyhän airuen (hierokēryks).
Juhliin osallistui joka vuosi suuri määrä ihmisiä. Herodotos mainitsee luvun 30 000, mutta hänen lukunsa eivät useinkaan ole luotettavia. Mysteereihin ensimmäistä kertaa osallistuvien nimitys oli mystēs, ”vihkiytynyt”, monikossa mystai. Mysteerit olivat avoimet kaikille, niin miehille kuin naisille, vapaille kuin orjille, ja myös ulkomaalaisille, jotka osasivat puhua kreikkaa. Osallistuminen oli kielletty vain murhaajilta ja barbaareilta. On arveltu, että suurin osa ateenalaisista, mutta ei kuitenkaan kaikki, oli vihitty mysteereihin. Osallistujien tuli antaa vaitiololupaus, jonka rikkomisesta rangaistiin kuolemalla, sekä maksaa toimituksesta. 400-luvulla eaa. osallistuminen maksoi 15 drakhmaa.
Osallistujia saattoi Eleusis-matkan ja kaikkien rituaalien aikana kokeneempi opas, mystagōgos, joka oli vihkiytynyt aiemmin. Näiden lisäksi mysteereihin osallistui muita aiemmin vihkiytyneitä, epoptai, jotka seurasivat tapahtumia katsojina. Tavan mukaan Demeterin siunauksen saamiseksi kuitenkin riitti, että ihminen osallistui mysteereihin kerran elämässään.
Pienet mysteerit
Pieniä mysteereitä vietettiin keväällä Anthesterion-kuun 20.–26. päivä eli nykyisen helmi-maaliskuun aikoihin. Joskus, jos osallistujia oli paljon, pienet mysteerit järjestettiin useammin vuoden aikana. Pienet mysteerit tapahtuivat yleensä Ateenassa, jossa eräs keskeinen paikka oli Agoralla sijainnut, Eleusiin pyhäkköä vastannut pyhäkkö nimeltä Eleusinion. Mysteereihin kuului muun muassa rituaalinen puhdistautuminen Ilissos-joessa sekä porsaan uhraaminen. Pienet mysteerit suoritettuaan vihkiytyneet saivat nimityksen mystai, ja he olivat arvollisia osallistumaan syksyn suuriin mysteereihin.
Myytin mukaan pienet mysteerit perustettiin alun perin, jotta Herakles voitiin vihkiä mysteereihin eräänlaisella poikkeusjärjestelyllä. Porsaan kuolema yhdistyi myyttiin Persefonen joutumisesta Haadeeseen tämän puolisoksi, ja siksi pieniä mysteereitä kutsuttiin myös ”Persefonen mysteereiksi”. Toisaalta tapahtumat yhdistettiin myös Dionysokseen ja tämän pyhään avioliittoon (hieros gamos) Ateenan kuningasarkontin puolison (basilinna) kanssa. Kultti siis samaisti Haadeen ja Dionysoksen ainakin jollakin tasolla.
Suuret mysteerit
Suuria mysteereitä vietettiin kerran vuodessa syksyllä kylvöaikaan Boedromion-kuun 15.–23. päivä eli nykyisen syys-lokakuun aikoihin. Mysteerit alkoivat kuukauden puolessa välissä ja kestivät yhdeksän päivää, ja ne olivat osa Ateenan juhlakalenteria. Joka neljäs vuosi suuria mysteereitä vietettiin erityisen suurina. Noin kuukausi myöhemmin järjestettiin naisten Thesmoforia-juhla, joka liittyi myös Demeterin kulttiin.
Jokainen juhlan yhdeksästä päivästä oli omistettu jollekin tietylle asialle, kuten pyhien esineiden kuljettaminen Eleusiista Ateenaan ja takaisin; puhdistautuminen kylpemällä; eläinuhri; Iakkhos-Dionysoksen ja Asklepioksen kunnioittaminen; paastoaminen; rukous; sekä rituaalinen leikki ja pilailu. Mysteerien tapahtumat sijoittuivat Boedromion-kuun päiville seuraavalla tavalla:
Valmistelut Ateenassa
Juhlien toisena päivänä eli Boedromion-kuun 16. päivänä osallistujat kävivät puhdistautuakseen peseytymässä meressä Faleroninlahdella. He pesivät samalla myös porsaan, joka uhrattiin Ateenaan palattua. Kolmantena eli Boedromion-kuun 17. päivänä järjestettiin mahdollisesti suuri uhrijuhla sekä rukoiltiin, mutta päivän ohjelmasta tiedetään suhteellisen vähän. Neljäntenä eli Boedromion-kuun 18. päivänä puhdistautuivat ne, jotka olivat saapuneet myöhässä. Näin muistettiin Asklepiosta, joka myytin mukaan oli saapunut päivän myöhässä osallistuakseen puhdistautumisseremoniaan, minkä seurauksena seremonia uusittiin, jotta hän voisi osallistua mysteereihin asianmukaisella tavalla. Jo aiemmin puhdistautuneet pysyivät kotona ja valmistautuivat mysteereihin muutoin. Näinä päivinä alkoi muun muassa paasto.
Juhlakulkue
Juhlan viidenteen päivään (Pompē) eli Boedromion-kuun 19. päivään sijoittui suuri kulkue Ateenan Eleusinionilta Eleusiihin Pyhää tietä pitkin. Matka oli noin 22 kilometriä ja se kuljettiin jalan, tosin myöhemmin varakkaat käyttivät vaunuja papiston tavoin. Kulkueessa marssi aiemmin vihkiytyneitä, vihittäviä sekä muun muassa efebejä. Papisto kantoi jälleen kirstuissa mysteerien pyhiä esineitä. Kulkueessa kannettiin myös Iakkhoksen, eräänlaisen Dionysos-Bakkhoksen kaksoiskappaleen, kuvaa ja sen aikana huudettiin ”Iakkhos!”-huutoja.
Eleusiissa
Eleusiissa mysteerit kestivät kolme kokonaista päivää, Boedromion-kuun päivät 20–22. Niiden ohjelmaa ei kuitenkaan enää tiedetä varmuudella päivän tarkkuudella. Alussa osallistujat puhdistautuivat ja rukoilivat. Myös paasto päättyi. Juhliin on liittynyt todennäköisesti musiikkia, tanssimista ja tanssien seuraamista, syömistä ja juomista, sekä mahdollisesti myös orgiastisia piirteitä. Ainakin naiset nauttivat puolanminttua sisältänyttä kykeon-juomaa. Sen on esitetty olleen jonkinlainen enteogeeninen päihde, sillä joidenkin tutkijoiden mukaan siinä on mahdollisesti käytetty myös torajyvää.
Klemens Aleksandrialainen paljasti kirjoituksissaan tunnuslauseen (synthema), jota vaadittiin ilmeisesti sisäänpääsyyn joko Telesterioniin tai koko pyhäkköalueelle sen propylaioista eli porttirakennuksista. Tunnuslauseen tehtävänä oli ilmaista, että henkilö oli suorittanut alustavat riitit ja näin kelvollinen ja valmis osallistumaan mysteerien loppuvaiheeseen. Alustavista riiteistä tunnuslause sisältää jo mainitut paaston ja kykeonin juomisen. Lisäksi tunnuslause viittaa salaisiin esineisiin, joiden luonne ei käy tarkemmin ilmi:
Klemens antaa ymmärtää, että esineissä oli jotakin häpeällistä, toisin sanoen ne olisivat saattaneet olla sukupuolielimiin viittaavia symboleita. Tällaisiksi on arveltu esimerkiksi käärmeitä Dionysoksen symbolina, pyramidinmuotoisia tai reiällä varustettuja kakkuja, fenkolin varsia ja naisten kampoja. Toisaalta Theofrastos viittaa maanviljelykseen liittyviin työkaluihin, kuten petkel ja huhmar, joita pidettiin mysteereissä pyhinä. Nämä taas saattoivat liittyä kykeonin valmistamiseen.
pienoiskuva|[[Telesterionin eli mysteerien keskeisimmän tapahtumapaikan rauniot Eleusiin arkeologisella alueella.]] Sisällä Telesterionissa vihittävät saivat katsella ja kuunnella jotakin, mahdollisesti Demeterin ja Persefonen myyttiin liittyviä esityksiä tai rituaalisten kaavojen luentaa tai laulamista. Eräs keskeinen kohta saattoi olla Persefonen ”paluu manalasta” eli ilmestyminen Anaktoronin ovesta. Hierofantti myös ilmoitti ilouutisena, että Brimolle oli syntynyt Brimos-niminen poika. On kuitenkin epäselvää, mihin nimet viittasivat; Brimo saattoi olla sekä Demeteriin että Persefonen nimi. Usein on ajateltu, että Persefone olisi synnyttänyt Iakkhoksen. Poika saattoi kuitenkin olla myös Demeterin poika Plutos eli ”Rikkaus”. On ehdotettu myös, että mysteereihin olisi kuulunut jonkinlainen seremoniallinen pyhä avioliitto (hieros gamos) hierofantin ja papittaren välillä. Lisäksi tiedetään, että yksi mysteereihin vihittävistä lapsista valittiin joka vuosi hestia-tulen lapseksi, mikä oli suuri kunnianosoitus. Tämä oli mahdollisesti muistuma siitä, että Demeter oli pitänyt Demofonia tulessa tehdäkseen tästä kuolemattoman.
Sakai
Sakai on kaupunki Osakan prefektuurissa Japanissa. Se sijaitsee prefektuurin keskiosassa Osakanlahden rannalla aivan Osakan kaupungin eteläpuolella. Sakain pinta-ala on 149,99 neliökilometriä ja siellä on 841 012 asukasta (vuonna 2014). Kaupunki on tärkeä talous- ja kulttuurikeskus, josta tehtiin yksi Japanin virallisista suurkaupungeista vuonna 2006.
Eleusiin mysteerit
Eleusiissa
Hierofantti myös näytti vihittäville yksi kerrallaan lisää pyhiä esineitä, joista ei ole sen enempää tietoa. Niihin kuului mahdollisesti ainakin viljantähkä, Demeterin lahja ihmiskunnalle, sillä ateenalaiset uhrasivat aina osan vuosittaisesta viljasadostaan Demeterin kunniaksi. Erään todistuksen mukaan viljantähkä olisi leikattu hiljaisuuden vallitessa.
Sakai
Sakai oli merkittävä keskus jo varhain. Kaupungin alueella on useita suuria kofun-hautakumpuja (Mozun kofun-ryhmä), joista merkittävin on 486 metriä pitkä keisari Nintokun kofun, Japanin suurin. Keskiajalla Sakaista tuli satamansa ansiosta ulkomaankaupan keskus, joka tunnettiin vapaasta ilmapiiristään. Meiji-restauraation jälkeen se kuului lyhytikäiseen Sakain prefektuuriin, ja siitä tehtiin virallisesti kaupunki vuonna 1889. Toisen maailmansodan jälkeen kaupungin kehitykselle merkittäviä hankkeita olivat Osakanlahden rannan teollisuusalueiden ja suuren Senboku New Town -lähiön rakentaminen. Sakai jaetaan seitsemään suuralueeseen.
Eleusiin mysteerit
Eleusiissa
Myös Telesterionin arkkitehtuurista voidaan päätellä, että se oli suunniteltu niin, että kaikki paikallaolijat saattoivat seurata jotakin, mikä tapahtui salin keskellä. Aiemmin vihityt eli epoptai pystyivät ilmeisesti näkemään sellaista, mitä ensimmäistä kertaa vihittävät eivät vielä nähneet; tämä oli toteutettu mahdollisesti niin, että ensimmäistä kertaa vihittävien tuli peittää itsensä jossakin vaiheessa.
Mysteerien seitsemäntenä ja kahdeksantena päivänä eli Boedromion kuun 21. ja 22. päivinä juhlittiin jälleen ilmeisesti uhraamalla härkä sekä syömällä, juomalla ja tanssimalla. Mysteerien yhdeksäntenä päivänä eli Boedromion-kuun 23. päivänä vietettiin Plēmokhoai-rituaali, jossa annettiin juomauhri plēmokhoē-astioista, toinen länteen ja toinen itään. Samalla ihmiset katsoivat vuoroin taivaaseen huutaen ”hye!” (”sada!”) ja vuoroin maahan huutaen ”kye!” (”hedelmöity!”). Lopuksi palattiin kulkueessa Ateenaan. Seuraavana päivänä Ateenan bule eli neuvosto kokoontui Eleusinionissa Solonin säätämien lakien mukaisesti ja tarkasti, miten mysteerien vietto oli sujunut ja oliko kukaan käyttäytynyt epäkunnioittavasti niitä kohtaan.
Sakai
Yleistä
Sakai sijaitsee Honshūn saaren eteläosassa Kansain alueella Osakan prefektuurissa Tyynen valtameren rannalla. Lännessä kaupunki rajoittuu Osakanlahteen, pohjoisessa Yamatogawa-joen takana Osakan kaupunkiin ja idässä ja etelässä useisiin muihin Osakan prefektuurin pienempiin kaupunkeihin. Niihin kuuluvat Matsubara, Habikino, Tondabayashi, Ōsakasayama, Kawachinagano, Izumi ja Takaishi.
Kaupungin tiheimmin asutettu keskusta-alue sijaitsee sen luoteisosassa Osakan rajalla. Osakanlahden rannikkoa hallitsevat laajat teollisuus- ja satama-alueet, etelässä on enemmän maatalous- ja viheralueita. Ishizugawa-joki virtaa Sakain halki Osakanlahteen kaakosta luoteeseen. Pohjois- ja länsiosistaan Sakai liittyy saumattomasti valtavaan, Suur-Tokion jälkeen maan toiseksi suurimpaan Keihanshin-suurkaupunkialueeseen, johon kuuluvat Sakain ja Osakan lisäksi Kioto ja Kōbe.
Ilmasto
240px|pienoiskuva|vasen|[[Nanshū-jin temppeli helmikuun puolivälissä]]
Sakaissa sataa keskimäärin lähes 1 200 mm vuodessa. Eniten sataa sadekaudella (tsuyu) kesäkuussa ja syksyn taifuunikaudella, vähiten talvella joulu- ja tammikuussa.
Historia
260px|pienoiskuva|oikea|Stereokuva Nintoku-ryōn [[kofun-hautakummusta Sakaissa]] 260px|pienoiskuva|oikea|[[Sen no Rikyūn asuintalon sijaintipaikka Sakaissa]] 260px|pienoiskuva|oikea|Aseiden valmistusta Sakaissa Edo-kaudella teoksessa Izumi meishozue
Sakain kaupungin nimi tarkoittaa kirjaimellisesti ”rajaa”; nimen sanotaan olevan peräisin siitä, että kaupunki sijaitsi kolmen Japanin entisen provinssin, Settsun, Izumin ja Kawachin rajalla. Kaupungin 1800-luvun lopulla käyttöön ottama symboli, johon on yhdistetty kolme tyyliteltyä kaupunkia tarkoittavaa kanjimerkkiä (市), heijastelee tätä seikkaa.
Vanhimmat Sakain alueelta löydetyt jäljet ihmisasutuksesta ovat noin 20 000 vuoden takaa. Kofun-kaudella 300–400-luvuilla jaa. alueelle rakennettiin lukuisia erikokoisia kofun-hautakumpuja (Mozu-Furuichin kofun-ryhmä), jotka lienevät kuuluneet muinaisille hallitsijoille. Monet niistä on liitetty puolihistoriallisissa kronikoissa, Kojikissa ja Nihonshokissa, mainittuihin keisarillisiin hautoihin ja siten yhdistetty tiettyihin legendaarisiin keisareihin. Sakain kofuneista suurimpiin (Mozun alue) kuuluvat keisari Nintokun hautana pidetty 486 metriä pitkä kofun eli Daisenryō-kofun, keisari Richūn kofun (365 metriä) ja Nisanzai-kofun (290 metriä). Suurimpia hautakumpuja ympäröi kaksin- tai kolminkertainen vallihauta ja niiden ympärille on rakennettu pienempiä kofuneita.
Buddhalainen munkki Gyōki perusti Sakain alueella sijaitsevan Ebara-jin temppelin vuonna 704. Tähän aikaan alue sijaitsi jo Settsun, Izumin ja Kawachin provinssien rajamaastossa. Nimi ”Sakai” esiintyi ensi kerran Fujiwara Sadayorin runokokoelmassa vuonna 1045, ”Sakain kartano” (堺荘, Sakai-sō) mainitaan kirjallisuudessa vuonna 1320 tai 1325. Kiinteästi nykyisen Osakan eteläosassa sijaitsevaan Sumiyoshin pyhäkköön kytköksissä ollut kartano tuotti suolaa, ja kiotolaiset aateliset tunsivat paikan suolakylvyistään. Paikkakunta toimi myös kalastussatamana ja pysähdyspaikkana Kumanoon matkaaville pyhiinvaeltajille. Eteläisen ja pohjoisen hovin aikakaudella eteläisen hovin keisari Go-Daigo oli Sakain kautta yhteydessä tukijoihinsa Shikokulla ja Kyūshūlla, mutta sisällissodassa pohjoisen hovin joukot valtasivat kaupungin nopeasti vuonna 1338. Sen jälkeen sitä hallitsivat Ashikaga-shōgunaatin vasallit ja etenkin Ōuchi-klaani, jonka hallinnassa se alkoi kukoistaa satamakaupunkina. Vuonna 1399 Ashikaga Yoshimitsun armeija hyökkäsi kaupunkiin, ja se tuhoutui lähes kokonaan tulipalossa; legendan mukaan yli 10 000 asuintaloa tuhoutui, mutta luku lienee liioiteltu.
Ōnin-sodan jälkeen kaupunki nousi erityisen tärkeään asemaan kauppasatamana, ja sille myönnettiin joitakin erioikeuksia. Voimakas Hosokawa-klaani suosi kaupunkia Kiotoon suuntautuneen kaupan satamana; kaupungin nousua avittivat myös aiemmin tärkeää satamakaupunkia Hyōgoa edullisempi sijainti ja se, että monet kiotolaiset olivat paenneet sodan taisteluita Sakaihin ja toivat mukanaan tietotaitonsa. Vuoden 1500 jälkeen sakailaiset kauppiaat rahoittivat valtaosan Japanista Ming-dynastian Kiinaan suuntautuneista virallisista kauppamatkoista. Ensimmäinen tähän kauppaan tarkoitettu kenminsen-alus saapui Sakaihin vuonna 1469. Sakailaiset kauppiaat nauttivat harvinaisen laajasta itsenäisyydestä, ja kaupunkiin kehittyi vauras chōnin-kaupunkilaisväestö. Rikkaat kauppiaat tukivat myös kulttuurin kehitystä: Sen no Rikyū, teeseremonian taidemuodoksi kohottanut kaikkein kuuluisin teemestari, oli sakailainen kauppias. Rikyūn kotitalon paikka on edelleen jäljellä kaupungissa. Rikyū riitautui lopulta Toyotomi Hideyoshin kanssa, ja hänet määrättiin tekemään seppuku vuonna 1591. 1500-luvulla Sakaihin saapuivat ensimmäiset eurooppalaiset, kuten Francis Xavier ja vuonna 1564 kaupunkiin rantautunut portugalilainen jesuiittalähetyssaarnaaja Gaspar Vilela, joka kuvaili kanavin ympäröityä kaupunkia ”Venetsian kaltaiseksi”. Oda Nobunaga kuitenkin täytätti kaupungin vallihaudat vuonna 1586.