cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Toini Kalima
Toini Hildegard Kalima, o.s. Eriksson (26. elokuuta 1884 Pukkila – 20. kesäkuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuuden suomentaja. Hän oli naimisissa Jalo Kalima n kanssa.
Dilnarin Demirbag
Dee on esiintynyt monilla E-Typen videoilla ja keikoilla. Hän ei itse laula E-Typen kanssa, vaan esittää yleensä Nana Hedinin levylle laulamat lauluosuudet keikoilla playbackinä. Vuosina 2000-2001 Dee julkaisi sooloartistina singlet All The Way Up ja Want You to Go.
Myös Deen sisaret ovat menestyneet hyvin kotimaassaan. Nuorempi sisar Dilbahar "Dilba" Demirbag on myös menestynyt poptähti, ja isosisko Dilsa Demirbag-Sten on menestynyt toimittaja ja kirjailija.
Tietokone (lehti)
Tietokone oli vuonna 1981 aloittanut ja vuonna 2014 lopetettu, tietotekniikan alaa käsittelevä aikakauslehti. Sen levikki vuonna 2011 oli 33 828, ja sillä oli 142 000 lukijaa. Lehteä julkaisi alkuvuosina Tecnopress ja sittemmin vuoteen 2013 saakka Sanoma. Vuonna 2014 lehden osti mediatalo Talentum, ja kesäkuussa lehti yhdistettiin Tietoviikko-lehteen. Uuden lehden nimeksi tuli Tivi. Sittemmin Tivin julkaisijasta tuli Alma Talent.
Tietokone-lehdessä julkaistiin vuosina 1983–1984 Mikro 2000 -liitettä, jolla oli samoja tekijöitä kuin vuonna 1984 sisarlehdeksi perustetulla Mikrobitillä. Mikrobitin perustamisesta tiedotettiin Tietokone-lehdessä. Tietokone-lehti kertoi pysyttelevänsä ammattilinjalla, erotuksena nuorille harrastajille suunnatusta Mikrobitistä. Myös Tietokone-lehden seuraaja Tivi ja Mikrobitti ovat sisarlehtiä. Niillä on sekä yhteinen julkaisija että yhteisiä tekijöitä.
Tietokone-lehden logo ja ilme uudistuivat vuoden 2009 alussa. Lehden artikkelitoimitukseen kuuluivat Ari Karkimo, Sanna Leskinen ja Ari Saarelainen. Varsinaisten toimittajien lisäksi lehden toimituskuntaan kuului vuoden 2013 loppuun saakka Mikrobitin kanssa yhteinen testilaboratorio. Vuoden 2014 alusta toteutuneen Talentum-kaupan jälkeen lehti teki yhteistyötä muiden Talentumin (sittemmin Alma Talent) tekniikkalehtien kanssa.
Lehden vakituisina avustajina toimivat esimerkiksi tietokirjailija Petteri Järvinen sekä kansanedustaja Jyrki Kasvi (1964–2021), jotka jatkoivat myös uuden Tivi-lehden ilmestymisen alusta lehden avustajina. Tätä ennen lehden avustajakaartiin kuuluivat muun muassa professori Osmo A. Wiio (1928–2013) sekä valtiovarainministeriössä ValtIT-yksikön johtajana toiminut Yrjö Benson.
Sähköiset julkaisut
Tietokone-lehti aloitti uutistoiminnan Internetissä tammikuussa 1996. Uutisten lisäksi lehden sivuilla oli useita blogeja ja ohjelma-esittelyjä. Vakituisia bloggaajia olivat konsultit Ossi Mäntylähti ja Jarmo Pitkänen sekä Mac-asiantuntija Teemu Masalin. Myös vanhojen lehtien artikkelit olivat luettavissa ilmaisen rekisteröitymisen jälkeen.
Tietokone-lehdestä julkaistiin 1990-luvulla lisäksi Tietokone Plus CD -nimistä CD-ROM-levyä, jossa on muun muassa PDF-lehtiä.
Gluecifer
Gluecifer on Oslossa 1994 perustettu hard rock -yhtye. Kohtalaisen pian yhtyeen perustamisen jälkeen Glueciferin jäsenet julistivat olevansa "Kings of Rock", rockin kuninkaat. Vuoden 1997 albumi Ridin' the Tiger oli menestys. Neljäs albumi Basement Apes julkaistiin jo suuren Sonyn leivissä ja Automatic Thrillistä tuli Glueciferin eniten myynyt albumi. Heinäkuussa 2005 yhtye ilmoitti hajoavansa. Marraskuussa 2017 yhtye ilmoitti palaavansa lavoille ja soittavansa Azkena Rock Festivaaleilla kesäkuussa 2018.
Rolf Løvland
thumb|Rolf Løvland ja hänen [[Secret Garden -yhtyetoverinsa Fionnuala Sherry vuonna 2008.]] Rolf Løvland (s. 19. maaliskuuta 1955 Kristiansand) on norjalainen säveltäjä. Hän tuli tunnetuksi osana Secret Garden -duoa, jossa toimi pianistina ja säveltäjänä. Osana yhtyettä hän voitti vuoden 1995 Eurovision laulukilpailun kappaleella ”Nocturne”. Løvland oli myös vuoden 1985 euroviisujen voittokappaleen ”La det swinge” säveltäjä, sekä sävelsi Norjan euroviisukappaleet vuosina 1987 ja 1994. Løvland toimi myös Norjan kapellimestarina euroviisuissa vuosina 1992 ja 1993. Vuonna 2006 hän sävelsi musiikin televisio-elokuvaan Mermaid Chair.
Rauman Urheilijat
Rauman Urheilijat (lyh. RU) on vuonna 1893 perustettu Raumalla toimiva urheiluseura. Sen lajeihin kuuluvat nykyään yleisurheilu ja lentopallo. Aikaisemmin Rauman Urheilijoilla on ollut aktiivista toimintaa muun muassa jalkapallossa ja pesäpallossa.
Pesäpallo
Rauman Urheilijoiden miesten edustusjoukkue pelasi pesäpallon SM-sarjassa kaudella 1956, mutta jäi viimeiseksi ja putosi takaisin Suomensarjaan. Kaksi vuotta myöhemmin pesäpallojaosto erosi seurasta ja perusti Rauman Feran.
Itä-Turkestan
pienoiskuva|Itä-Turkestanissa puhuttujen kielten alueellinen jakauma. Itä-Turkestan on entisen Turkestanin itäinen osa, jota Itä-Turkestanin itsenäisyysliike vaatii itsenäiseksi valtioksi. Alueellisesti sen muodostaa Luoteis-Kiinassa sijaitseva Xinjiangin uiguurien autonominen alue. Suur-Turkestanin Länsi-Turkestaniin kuuluvat Etelä-Kazakstan, Turkmenistan, Uzbekistan ja Kirgisia, joiden käsittämä alue siirtyi Venäjän keisarikunnan haltuun 1800-luvun lopulla.
Kiinan tasavallan alkuvuosien vaikeudet sekä keskusvallan heikkeneminen saivat Itä-Turkestanin itsenäistymään vuosina 1933–1934. Sen kukistivat Neuvostoliitto ja Kuomintang. Toinen itsenäistymisyritys tapahtui vuosina 1944–1948. Sen tukahdutti Kiinan kansantasavalta pyrkiessään vakauttamaan itselleen läntisiä alueita.
Bixbiitti
pienoiskuva|Bixbiittikide
Bixbiitti eli beryllin punainen muoto. Se on jalokivi, jonka kovuus on Mohsin asteikolla 8. Sitä kutsutaankin toisinaan punaiseksi berylliksi. Sen nimi tulee amerikkalaiselta mineralogilta, nimeltään Maynard Bixby.
Esiintyminen
Varsinaisia jalokivilaatuisia bixbiittikiteitä on löydetty vain Wah Wah -vuorilta Utahista, Yhdysvalloista. Bixbiiteiksi kutsutut jalokivet, joita on löydetty Madagaskarilta, ovat toiselta Pezzottaiteja.
Eläimet RMS Titanicilla
RMS Titanicilla oli paljon lemmikkieläimiä laivan tuhoisalla neitsytmatkalla, joka päättyi jäävuoreen törmäämisen seurauksena uppoamiseen 14.–15. huhtikuuta 1912 välisenä yönä.
Mukana oli koiria, kissoja, kanoja, muita lintuja ja tuntematon määrä rottia. Titanicilla oli 12 koiraa, mutta vain kolme niistä selviytyi. Loput eläimet katosivat.
Eläinten inventointi
Aluksella oli oma virallinen maskotti, kissa nimeltä Jenny, joka työskenteli myös pitääkseen aluksen rottien ja hiirien määrän alhaisena. Se asui normaalisti keittiössä, jossa henkilökunta ruokki sitä. pienoiskuva|Koiria RMS Titanicin kannella. Matkustajat olivat tuoneet mukanaan koiria lemmikkeinä. Useimpia pidettiin kenneleissä aluksen F-kannella. Jotkut myös pitivät lemmikkejään omissa hyteissään ja usein luultavasti miehistön tietämättä. Koirat olivat aluksen puusepän John Hutchisonin vastuulla. Kennelikoiria vietiin päivittäin ”kakkakannelle” tekemään tarpeitaan.
Titanicin kyydissä olivat muiden muassa seuraavat koirat:
pienoiskuva|John Jacob Astor, hänen vaimonsa ja heidän koiransa Kitty.
Koirien ja kissojen lisäksi laivassa oli useita lintuja ja myös yksi sika. Ella Holmes White toi kyytiin neljä kanaa, joita luultavasti pidettiin F-kannella koirakenneleissä tai niiden lähellä.
Eläinten kohtalo
Harvat Titanicin eläimistä selviytyivät aluksen uppoamisesta. Kolme koiraa otettiin omistajiensa pelastusveneisiin. Margaret Haysin pomeranian otettiin turvallisesti pelastusveneeseen 7 ja se asui hänen kanssaan aina kesäkuuhun 1917 asti, kunnes se karkasi tai varastettiin. Elizabeth Rothschild kieltäytyi menemästä pelastusveneeseen 6, ellei hänen koiransakin sallittu tulla. Henry ja Myra Harper toivat kiinanpalatsikoiransa pelastusveneeseen 3. Helen Bishop joutui luopumaan Frou-Frousta hytissään sen ahdistuksen takia. Koira yritti estää häntä lähtemästä pitämällä kiinni hampailla hänen vaatteistaan, kunnes sauma ratkesi. Myöhemmin Bishop puhui surustaan: ”Pienen koiran menettäminen vahingoitti minua kovasti, en koskaan unohda sitä, kuinka se piti kiinni vaatteistani”.
Yksikään muista eläimistä ei selviytynyt. Jossain vaiheessa uppoamisen aikana joku päätti vapauttaa koiria kenneleistään, minkä jälkeen ne liikkuivat kansilla holtittomasti.
Uppoamisen jälkeen useat eloonjääneistä tekivät korvaushakemuksia kadonneista lemmikeistä ja siipikarjasta. Daniel vaati 750 dollaria menetetystä ranskanbulldoggista, kun taas Carter vaati 300 dollaria kahden koiransa menetyksestä. White vaati 207,87 dollaria menetetyistä kanoista ja Anderson vaati 50 dollaria menetetystä chow chowsta. Vain kolme 12 koirasta selviytyi uppoamisesta. pienoiskuva|250px|RMS Titanic
Laura Carmichael
Laura Carmichael (s. 1986) on englantilainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa Lady Edith Pelhamin (o.s. Crawley) roolistaan televisiosarjassa Downton Abbey. Hän näytteli myös vuoden 2011 elokuvassa Pappi, lukkari, talonpoika, vakooja. Vuonna 2019 Carmichael tähditti Starz-tuotantoyhtiön Prinsessa-trilogian kolmatta sarjaa Espanjalainen prinsessa, jossa hän esitti Margareth "Maggie" Polea.
Iso Kurkilampi (Soini)
Iso Kurkilampi on Etelä-Pohjanmaalla Soinissa Kuhmosperän kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,5 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Kolunjoen valuma-alueella (35.46), jonka Syväjoen alueeseen (35.463) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 186,6 metriä mpy.
Martti Raitio
Martti Ilmari Raitio (12. elokuuta 1885 Sortavala – 19. huhtikuuta 1931 Jyväskylä) oli suomalainen kustannusjohtaja ja kirjallisuuden suomentaja.
Raition vanhemmat olivat seminaarinjohtaja Konstantin Raitio (ent. Kåhlman) ja Elin Josefina Eriksson. Hän pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta vuonna 1904.
Raitio opiskeli jonkin aikaa yliopistossa ja siirtyi sitten WSOY:n palvelukseen. Vuonna 1916 hänestä tuli vastaperustetun Kustannus Oy Ahjon toimitusjohtaja ja kun tämä yhtiö lopetti toimintansa Raitio palasi WSOY:n palvelukseen. Viimeksi hän toimi vuodesta 1925 Oy Gummeruksen toimitusjohtajana ja Sisä-Suomi-lehden päätoimittajana.
Martti Raition veljiä olivat viulisti, viulunsoiton opettaja ja orkesterinjohtaja Eino Raitio ja säveltäjä Väinö Raitio.
Iittalan junaturma
pienoiskuva|Iittalan junaturman uhrien [[Aarre Aaltonen|Aarre Aaltosen suunnittelema muistomerkki Helsingissä Malmin hautausmaalla.]] Iittalan junaturma tapahtui talvisodan aikana 4. maaliskuuta 1940 puolenyön jälkeen noin kello 0.45, joidenkin lähteiden mukaan jo 3. maaliskuuta, kun pohjoisesta tulossa ollut pikajuna numero 50 ja etelästä tullut, lapsia evakkoon kuljettanut ylimääräinen juna numero 69 törmäsivät yhteen Riihimäki–Tampere-radalla Kalvolassa puolitoista kilometriä Iittalan aseman eteläpuolella. Turmassa kuoli 31 henkilöä, joista 15 oli Ruotsiin evakkoon sotalapsiksi matkalla olleita lapsia.
Pikajuna 50 oli myöhässä yli tunnin lähtiessään Tampereelta etelään. Pikajunan oli määrä kohdata ylimääräinen juna 69 Iittalan asemalla, mutta se ohitti aseman pysähtymättä, vaikka aseman henkilökunnan mukaan junalle näytettiin pysähtymismerkkiä. Asema ja junat oli sota-ajan määräysten vuoksi pimennetty. Junat törmäsivät yhteen niin rajusti, että molempien junien veturit ja alkupäässä olleet vaunut murskautuivat. Sotalapsia kuljettaneen ylimääräisen junan veturi ja ensimmäiset vaunut syttyivät palamaan, ja suurin osa turman uhreista menehtyi palon takia. Onnettomuuden uhreista 23 oli lapsia kuljettaneessa junassa ja kahdeksan pikajunan matkustajia. Pikajunan veturimiehistö loukkaantui pahoin törmäyksessä, ja lapsia kuljettaneen junan veturinkuljettaja ja kaksi lämmittäjää kuolivat.
Onnettomuusjunien veturit olivat H8 563 (ylimääräinen juna 69) ja H9 784 (pikajuna 50). Veturit vietiin korjattavaksi Helsingin konepajalle.
Turman syyksi arveltiin sitä, ettei pikajunan kuljettaja lumipyryn takia huomannut Iittalan asemalla annettua pysähtymismerkkiä vaan jatkoi matkaa tuhoisin seurauksin.
Replika
Replika voidaan tehdä myös laitteesta, jota ei oikeasti koskaan tehty, esimerkkinä Charles Babbagen differenssikone. Kyseessä oli mekaanisen laskukoneen suunnitelma. Kone rakennettiin kokeilumielessä alkuperäisten piirustusten mukaan 1980-luvulla. Koeajossa kone toimi täydellisesti. Se on näytteillä Lontoon Science Museumissa.
Iittalan junaturma
Pikajunan kuljettajaa ja Iittalan aseman junanlähettäjää vastaan käynnistettiin oikeusjuttu. Oikeudenkäynnin aikana ei luotettavasti selvinnyt, oliko Iittalan asemalta näytetty pikajunalle pysähtymismerkkinä punaista valoa yöllä. Veturinkuljettajan mukaan hänelle oli näytetty vihreää valoa, joka salli matkan jatkamisen pysähtymättä. Sääksmäen ja Kalvolan pitäjien kihlakunnanoikeus tuomitsi elokuussa 1942 veturinkuljettajan 31 kuolemantuottamuksesta vuoden vankeusrangaistukseen ja maksamaan 1,3 miljoonan markan korvaukset rautatiehallitukselle ja uhrien omaisille, koska hänen katsottiin laiminlyöneen tähystysvelvollisuutensa. Iittalan aseman junanlähettäjä tuomittiin 100 päiväsakon rangaistukseen vaaran tuottamisesta rautatien käytössä. Marraskuussa 1943 Turun hovioikeus vapautti kuljettajan, koska hovioikeuden mukaan tähystysvelvollisuuden laiminlyönnistä ei ollut luotettavaa näyttöä. Junanlähettäjän tuomiota ei muutettu.
Onnettomuuden uhrit on haudattu Helsingin Malmin hautausmaalle, haudalla on vuonna 1944 paljastettu Aarre Aaltosen suunnittelema muistomerkki.
Maisemamaalaus
thumb|350px|John Constable, Wivenhoe Park, 1816. Maisemamaalaus on maalaustaiteen genre, jossa kuvataan tavallisesti laajaa näköalaa ympäristöstä. Maisemamaalauksella on vahva osuus länsimaiden ja Itä-Aasian maiden maalaustaiteen traditiossa. Myös muissa medioissa, kuten valokuvissa maisema on keskeinen aihe. Maisemamaalauksesta käytetään usein myös sanaa maisemataide.
Taide ja ympäristö
Taiteen ja ympäristön välillä on vuorovaikutus. Me hahmotamme taidetta ympäristökokemustemme kautta, mutta näemme ja käsitämme ympäristöämme myös maisemataiteen kautta. Maisema viittaa siten sekä fyysiseen ympäristöön että kuvaan siitä. Esimerkiksi Suomessa romanttinen ja isänmaallinen maisemataide johti siihen, että itse luontoakin alettiin kokea ylevänä, pittoreskina, idyllisenä tai arkadisena.
Vaikka maisema on visuaalinen käsite, eri tavoin kuvattuun maisemaan liittyy kiinteästi eri aikojen ja kulttuurien maisema- ja luontokäsitys. Maisemamaalaus alkoi Euroopassa antiikin Rooman seinämaalauksista. Johtavaksi eurooppalaisen maisemamaalauksen tunnelmaksi tuli ylevä eli subliimi maisema 1700-luvulta alkaen.
Kansallisromantiikan aikana maisemia paitsi maalattiin, myös kirjoitettiin runoiksi ja sävellettiin lauluiksi ja sävellyksiksi tai valokuvattiin kirjoiksi kansallismaiseman käsitteen puitteissa.
Hieman samalla tavalla maisema voi olla tänään osa luonnontieteellistä, mielikuvituksellista tai myyttistä kartoitusta, valokuvaa tai videotaidetta, tanssi-, musiikki- tai performanssiesitystä ympäristötaiteessa.
Itä-Aasian ja Euroopan maisemat
Kiinan taiteen traditiossa voi tavata ”puhtaan” maisemamaalauksen, jossa yksityiskohtaisen tarkat ihmishahmot houkuttelevat katsojaa osallistumaan maiseman tapahtuman kokemiseen. Itä-Aasian taiteen perinteessä maisema onkin haluttu ja kunnioitettu maalauksen aihe. Se edustaa sekä luonnon itsensä kuvausta, että koodattua kuvitusta siitä, miten ihminen tarkastelee luontoa ja maailmaa. Voimakkaan, kunnioitusta herättävän maiseman sisällä ihmisen hahmo esiintyy joko häviävän pienenä tai ei ollenkaan.
Itä-Aasian ja Euroopan maisemakuvaukset olivat vuorovaikutuksessa. Esimerkiksi japanilainen Katsuhika Hokusai tutki hollantilaisia ja ranskalaisia pastoraalimaisemamaalauksia ja muunsi niiden perspektiivin ja varjostuksen japanilaisiksi maisemiksi. Hän välitti luonnon rauhallisuuden sekä ajatuksen ihmisen ja hänen ympäristönsä yhteydestä japanilaiseen populaaritaiteeseen.
Maisema Itä-Aasian taiteessa
<gallery mode=packed heights=160px> Tiedosto:Wang Shih-min 001.jpg|Wang Shih-min, Maisema Chao Meng-fun tyyliin, 1670. Tiedosto:Wang Hui 001.jpg|Wang Hui, Tuhat peninkulmaa Jangtsea pitkin, 1700. Tiedosto:Hokusai-fuji9.png|Katsushika Hokusai (1760–1849), Matkustajat ylittämässä Oi-jokea. Tiedosto:Hiroshige matin clair d'hiver à Kameyama.jpg|Utagawa Hiroshige, Kirkas sää lumimyrskyn jälkeen Kameyamalla, n. 1831–34. </Gallery>
Euroopan perinne
Pompejissa ja Herculaneumissa on säilynyt roomalaisia freskoja, joissa kuvattiin maisemia. Ne koristivat ensimmäiseltä vuosisadalta peräisin olevia huoneita.
Maisemamaalaus alkoi taidemuotona Euroopassa 1400-luvulla. Renessanssin kylä- ja kaupunkimaisemissa maisema oli osa maalausta. Varhaisvaiheessa maalausten maisema oli juuri tausta, kulissi tai lavaste ihmisten toimille. Näitä olivat usein allegoriset tai uskonnolliset aiheet, kuten Lepo pakomatkalla Egyptiin, Itämaiden tietäjien matka tai Pyhä Yrjö erämaassa.
Tonavan koulukunta ( Donauschule tai Donaustil) oli 1500-luvun alussa Baijerissa ja Itävallassa (Tonavan laaksossa) toimineiden taidemaalarien piiri. Koulukunnan tärkeimpiä taiteilijoita olivat Albrecht Altdorfer, Wolf Huber, Lucas Cranach nuorempi, Jörg Breu vanhempi ja Rueland Frueauf nuorempi. Myös Lucas Cranach vanhempaa pidetään Tonavan koulukunnan taidemaalarina.
Länsimaisen maisemamaalauksen alkulähteillä
<gallery mode=packed heights=160px> Tiedosto:Pompejanischer Maler um 10 20 001.jpg|Maisema ja pyhä puu ennen vuotta 20, seinämaalaus, Pompeiji, Italia. Tiedosto:Hirschvogel Landscape2.jpg|Augustin Hirschvogel (1503–1553), Maisema, etsaus. Tiedosto:Albrecht Altdorfer 007.jpg|Albrecht Altdorfer, Tonavan maisema Regensburgin kohdalla, taustalla Scheuchenberg, n. 1528. Tiedosto:Pieter Bruegel d. Ä. 030.jpg|Pieter Brueghel vanhempi, Jokimaisema ja kylväjä, 1557. </Gallery>
Hollannin landschap ja pittoreskin alku
Hollanninkielen sana landschap tarkoittaa näkymää luontoon tai rakennettuun alueeseen. Sana siirtyi englanninkieleen maisemamaalausta tarkoittavana asiantuntijaterminä 1500-luvun lopulla ja laajeni sitten tästä nykyiseen näkymää tarkoittavaan merkitykseensä. Tämä käsite syntyi maassa, jossa suurin osa maisemaa oli ihmisen muokkaamaa. Muissa Germaanisissa kielissä kuin englannissa sana on tarkoittanut joko rajattua maa-aluetta tai (vanhimpana merkityksenä) itsehallinnollista alueyksikköä, missä merkityksessä sana vielä esiintyy esimerkiksi ruotsin kielen sanassa landskap.
Niin maisemamaalauksen kuin koko eurooppalaisen maisemakäsitteenkin kannalta pittoreskin ( picturesque=kuvauksellinen, maalauksellinen, värikäs) käsite tuli keskeiseksi 1700-luvulla, kun romanttinen herkkyys oli alkuasteellaan. Pittoreski oli aluksi esteettinen kategoria, jota sovellettiin niin rakennus- kuin maalaustaiteeseenkin. Myöhemmin Humphry Repton sovelsi pittoreskin käsitettä maisemasuunnitteluun. Tämä johti pittoreskin teoriaan, jonka mukaan maisemia pitäisi sommitella kuin maisemamaalauksia, joissa oli selkeä etuosa, keskikohta ja tausta.
Varhaiset maisemakuvat kirjoissa reunustettiin usein leveillä ja huolellisesti tehdyillä koristekehyksillä. Tällaisia olivat esimerkiksi englantilaisen Henry Pechamin maisemakuvat Minerva Britannia -kirjassa (1612). Niiden yhteyttä länsimaisen maiseman ja pittoreskin käsitteen syntyyn selostaa Simon Schama kirjansa Landscape and Memory johdannossa seuraavasti:
Topografinen maisema ja romantiikka
Topografinen maisemamaalaus syntyi, kun aatelisto tilasi maisemamaalauksia, joissa maiseman tunnistettavuus oli tärkeää. Osana topografista maisemamaalausta olikin usein mukana aatelislinna tai kesäkartano. Maisemamaalauksesta tuli 1800-luvun taiteen keskeisin genre.
Subliimin maiseman kuvaajana tunnetuimpia ovat saksalaisen romantiikan maisemamaalarit Philipp Otto Runge ja Caspar David Friedrich. Saksasta tulikin 1800-luvulla maisemamaalauksen johtava paikka. Düsseldorfin koulukunta kukoisti 1830-1870 -luvuilla ja sieltä saivat maisemakäsityksensä ja maalaustekniikkansa niin amerikkalaiset, aluksi Hudson-joen laaksossa New Yorkin osavaltiossa toimineet maisemamaalarit, jotka tunnetaan Hudson River -koulukuntana, kuin Pohjoismaiden maisemamaalaritkin.
Romanttinen maisemamaalaus
<gallery mode=packed heights=160px> Tiedosto:Philipp Otto Runge 004.jpg|Philipp Otto Runge, Lepohetki pakomatkalla Egyptiin, 1805. Tiedosto:Caspar David Friedrich - Abend (1824).jpg|Caspar David Friedrich, Ilta (Pilviä), 1824. Tiedosto:Caspar David Friedrich 014.jpg|Caspar David Friedrich, Yksinäinen puu, 1822. Tiedosto:Caspar David Friedrich 007.jpg|Caspar David Friedrich, Das Große Gehege, 1832. </Gallery>
Hudson River koulukunta, USA 1835–1870
<gallery mode=packed heights=160px> Tiedosto:Twilight_in_the_Wilderness_by_Frederic_Edwin_Church_(3).jpg|Frederic Edwin Church, Iltahämy erämaassa, 1860. Tiedosto:Pastoral Landscape-1861-Asher Brown Durand.jpg|Asher B. Durand, Pastoraalimaisema, 1861 Tiedosto:Albert Bierstadt - The Rocky Mountains, Lander's Peak.jpg|Albert Bierstadt, Lander's Peak 1863, Kalliovuoret, USA. Tiedosto:El Rio de Luz (The River of Light) Frederic Edwin Church.jpg|Frederic Edwin Church, Tropiikin aamu, 1877. </Gallery>
Merimaisemia
<gallery mode=packed heights=160px> Tiedosto:Turner, J. M. W. - The Fighting Téméraire tugged to her last Berth to be broken.jpg|William Turner, The Fighting Téméraire tugged to her last Berth to be broken, 1838. Tiedosto:Aivasovsky Ivan Constantinovich Moonlit Seascape With Shipwreck.jpg|Ivan Aivazovski, Kuun valaisema maisema ja laivanhylky. Tiedosto:Iwan Konstantinowitsch Aiwasowskij 003.jpg|Ivan Aivazovski, Pilviä meren yllä, tyyntä, 1889. Tiedosto:Aivazovsky,_Ivan_-_The_Ninth_Wave.jpg|Ivan Aivazovski, Yhdeksäs aalto, 1850. </Gallery>
Maiseman mestareita
<gallery mode=packed heights=160px> Tiedosto:The Mill-1645 1648-Rembrandt van Rijn.jpg|Rembrandt van Rijn, Mylly, 1645–1648. Tiedosto:Forest of Fontainebleau-1830-Jean-Baptiste-Camille Corot.jpg|Jean Baptiste Camille Corot, Fontainebleaun metsää, 1830. Tiedosto:Archip Iwanowitsch Kuindshi 005.jpg|Arhip Kuindzhi, Koivumetsikkö, 1879. Tiedosto:Adams The Tetons and the Snake River.jpg|Ansel Adams, Tetonit ja Snake River, 1942. </Gallery>
Suomalainen maisema
Nouseva kansallisuusaate liittyi kansallisen identiteettiin, jonka kasvattamisessa maisema oli keskeinen. Kansallisvaltion ihanteen mukaisesti näitä maalaustaiteen ja valokuvauksen keinoin tallennettuja maisemia alettiin kutsua kansallismaisemiksi. Näiden tallentajia Suomessa olivat muun muassa taidemaalarit Akseli Gallen-Kallela, Pekka Halonen tai valokuvaaja I. K. Inha.
Toisen maailmansodan jälkeen osa itäsuomalaisista kansallismaisemista joutui Neuvostoliiton alueelle. Kaupungistuvan Suomen uusiksi kansallismaisemiksi tulivat 1940- ja 1950-luvuilla Lapin tunturi- ja erämaamaisemat, joista tuli uusi, suosittu arkadisen maisemamaalauksen ja valokuvauksen aihe.
Modernismin maisema
<gallery mode=packed heights=160px> Tiedosto:Edouard Manet 024.jpg|Édouard Manet, Aamiainen nurmikolla, 1863. Tiedosto:Alfred Sisley 008.jpg|Alfred Sisley, Silta Argenteuilissa, 1872. Tiedosto:Gustave_Caillebotte_-_Jour_de_pluie_à_Paris.jpg|Gustave Caillebotte, La Place de lÉurope, 1877. Tiedosto:Camille Pissarro 036.jpg|Camille Pissarro, Rouen, Rue de l'Épicerie, 1898. </Gallery>
Gustav Ludwig Hertz
Gustav Ludwig Hertz (22. heinäkuuta 1887 – 30. lokakuuta 1975) oli saksalainen fyysikko.
Hertz sai Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1925 yhdessä James Franckin kanssa. Heidän tutkimuksensa käsitteli kaasun läpi kulkevia elektroneja. Franckin ja Hertzin kokeena tunnettu koe tuki Bohrin atomimallia. Mallin mukaan elektronit kiertävät atomin ydintä tietyillä diskreeteillä energioilla eli elektronien radat ovat kvantittuneet.
Gustav oli Heinrich Rudolf Hertzin veljenpoika ja hänen poika oli Carl Hellmuth Hertz.
Kaizukan metroasema
thumb|250px|Kaizukan asema.
thumb|250px|Asemalaituri. Kaizukan metroasema on Fukuokan kaupungin Higashin suuralueella sijaitseva metroasema. Kaizukan asema on seitsemäs ja viimeinen asema Hakozaki-linjalla, sekä ensimmäinen asema Miyajidake-linjalla.
Asema on rakennettu paikalleen alun perin 4. helmikuuta 1935. Asema yhdistettiin Fukuokan metroon 12. marraskuuta 1986. Nykyisin Nishitetsun Miyajidake-linjaa käyttää päivässä noin 14 000 (2004) ihmistä ja Hakozaki-linjaa 8500 (2000) ihmistä.
Aseman lähellä sijaitsevat muun muassa:
Kanadan liberaalipuolue
Kanadan liberaalipuolue on Kanadassa toimiva liberaali puolue. Liberaalipuolue perustettiin 1. heinäkuuta 1867, mikä tekee siitä Kanadan vanhimman liittovaltion tasolla toimivan puolueen. Puolueen tunnusväri on punainen ja se kuuluu Liberal International -järjestöön.
Historia
Liberaalipuolue on ollut Kanadan pääasiallinen hallituspuolue koko ensimmäisen maailmansodan jälkeisen ajan lukuun ottamatta pieniä katkoja. Toisen maailmansodan jälkeen Liberaalipuolue siirtyi puoluekartalla kohti keskusta-vasemmistoa. Puheenjohtaja Lester B. Pearson toimi pääministerinä vuodesta 1963 alkaen. Liberaalipuolue voitti vuonna 1965 järjestetyt parlamenttivaalit, mutta Pearsonin toivoma liberaalinen enemmistö jäi neljän edustajapaikan päähän. Muutos tapahtui erityisesti liberaalien Pierre Trudeaun pääministerikaudella vuosina 1968–1984. Vielä 1990-luvulla puolue pysyi vaikutusvaltaisena pitäen hallussaan pääministerin salkkua, mutta 2000-luvulla Liberaalipuolue alkoi menettää kannatustaan.
Liberaalipuolue hävisi Kanadan vuoden 2006 vaalit 13 vuoden hallituskauden jälkeen. Vuoden 2011 vaaleissa puolue sai historiansa huonoimman tuloksen, 34 paikkaa, ja jäi kolmanneksi suurimmaksi. Pierre Trudeaun poika Justin valittiin liberaalien uudeksi johtajaksi vuonna 2013.
Lokakuun 2015 parlamenttivaalien alla Justin Trudeaun johtamat liberaalit olivat olleet mielipidemittauksissa lähes tasoissa yhdessä Konservatiivipuolueen ja Uuden demokraattisen puolueen kanssa. Vaaleissa Liberaalipuolue sai kuitenkin lopulta selvän vaalivoiton ja enemmistön parlamenttiin, minkä jälkeen Justin Trudeau nimitettiin Kanadan uudeksi pääministeriksi.
Iso Kaihijärvi
Iso Kaihijärvi on Etelä-Pohjanmaalla Soinissa Kuhmosperän kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 6,0 hehtaaria, se on 600 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Kolunjoen valuma-alueella (35.46), jonka Syväjoen alueeseen (35.463) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 186,5 metriä mpy.
Kultainen kivi
thumb|Kultainen kivi Kultainen kivi, Kyaiktiyo, on buddhalaisten pyhiinvaelluspaikka Myanmarissa 160 kilometrin päässä Yangonista. Se sijaitsee kallion reunalla 1 100 metrin korkeudella ja sinne kiipeäminen kestää noin tunnin. Tarinan mukaan henkilö joka kiipeää kivelle saa aina rikkauksia. Pyhiinvaelluskausi on lokakuusta toukokuuhun ja jokaisen buddhalaisen toive on käydä ainakin kerran kultaisella kivellä.
Vuohensaari
Vuohensaari on Salon edustalla oleva saari, joka on liitetty mantereeseen sillalla. Vuohensaari on yksi Salon kaupunginosista.
Vuohensaaressa kasvaa mänty-kuusimetsää, ja siellä sijaitsevat Salon kaupungin leirintäalue ja uimaranta. Siellä toimii myös kesäteatteri. Vuohensaaressa järjestettiin monena vuonna elokuussa Vuohisrock-tapahtuma, mutta se loppui ja tilalle tuli Vrock-tapahtuma, joka järjestetään Karjaskylässä. Saarella on vanha tanssilava. Linnusto on monimuotoinen, pikkulinnuista kyhmyjoutseniin asti.
Roo Ketvel
Roo Ketvel (s. 1970) on suomalainen runoilija, kriitikko ja musiikkitoimittaja. Ketvel on kirjoittanut muun muassa kirjallisuuslehti Parnassoon, Rumbaan, päivälehti Uuteen Suomeen, Kulttuurivihkoihin, Taide-lehteen, Nuoreen Voimaan, Imageen ja Suomi-lehteen. Hän on esiintynyt ja toiminut käsikirjoituskonsulttina Hannu Puttosen dokumenttielokuvassa Bring the Beat Back! (1992). Ketvel ja Henrik Laine voittivat vuoden 1994 Nuori Draama -kilpailun näytelmällään Kohtauspaikka.
Betania-talo
Betania-talo on Helsingin kaupungin Punavuoren asukastalosta käytetty nimi. Se sijaitsee Merimiehenkadun ja Perämiehenkadun kulmassa Telakkapuiston vierellä.
Historia
Talon suunnitteli arkkitehti K. A. Wrede, ja se valmistui vuonna 1904. Talon rakennutti Kaupunkilähetys, joka antoi sille nimen Betania-koti. Talossa toimi lastenseimi, kodittomien nuorukaisten turvakoti ja varattomille ruokaa jakanut kansankeittiö.
Kaupunkilähetys rakennutti myöhemmin uuden talon Kallioon, mutta jatkoi toimintaansa myös Betania-talossa sen jälkeenkin, kun talo vuonna 1949 siirtyi Helsingin kaupungin omistukseen. Talossa toimi 1970-luvulla myös lasten päiväkoti ja Helsingin kaupunginkirjaston eteläinen sivukirjasto.
Nykykäyttö
Nykyään talossa toimii päiväkoti ja taiteilijaseura sekä vuodesta 2001 asti teatteriyhteenliittymä Universum, johon kuuluvat Aurinkoteatteri, Teater Mars, Sirius Teatern ja Teatteri Venus. Teatterisali sijaitsee Betania-salissa, joka on talon vanha kirkkosali. Talo on tarkoitus tyhjentää remontin vuoksi vuonna 2024, ja vuonna 2026 Betania-talo muuttuu kokonaan päiväkodiksi.
Joensuu–Kontiomäki-rata
Joensuu–Kontiomäki-radalla tarkoitetaan Suomen rataverkon osuutta Joensuusta Pielisen itäpuolitse Lieksan, Nurmeksen ja Vuokatin kautta Paltamon kunnan Kontiomäen risteysasemalle. Joensuu–Kontiomäki-rata on Karjalan radan pohjoinen jatke, joka yhdistää Karjalan Kontiomäen kautta Ouluun. Rataosan pituus on 268,8 km. Rataosa käsitetään joissakin yhteyksissä myös Karjalan radan osaksi.
Pieni Kaihijärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,5 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Kolunjoen valuma-alueella (35.46), jonka Syväjoen alueeseen (35.463) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 186,8 metriä mpy.
Joensuu–Kontiomäki-rata
Rakentaminen
Alkuperäinen Karjalan rata Viipurista Sortavalan ja Niiralan kautta Joensuuhun valmistui jo vuonna 1894. Sen jatkeena olevan Joensuun–Kontiomäen radan eri osat valmistuivat seuraavina vuosina :
Lieksan ensimmäinen rautatie oli yksityisrata Lieksan ja Pankakosken välillä, joka on rakennettiin 1890-luvulla. Savon rataan kuuluvan, Pohjois-Karjalan Joensuu–Lieksa–Nurmes-ratatyöt aloitettiin Joensuussa 16. tammikuuta 1907. Aluksi rataa rakennettiin vain Vuonislahteen asti. Töissä oli alkuaikoina 700 henkeä, joista suuri osa oli tullut Savonlinnan–Elisenvaaran ratatyömaalta. Töitä riitti parhaimpina aikoina yli 2 000 hengelle. ”Rautaroikka” saapui Lieksan rautatieasemalle 25. syyskuuta 1909. Vaikka Uimaharjun–Lieksan rataosa oli vielä kunnolla sorastamatta, voitiin rata luovuttaa 8. marraskuuta 1909 väliaikaiselle liikenteelle ja töitä jatkettiin Nurmekseen. Seuraavana vuonna rataosa avattiin viralliselle liikenteelle 10. syyskuuta 1910.
Ennen kuin Nurmeksen-Oulun rata rakennettiin, oli Savon rataa vuonna 1924 jo jatkettu Kajaanista Kontiomäelle, tulevalle risteysasemalle.
Sotkamon rata
Sotkamon rata oli Sotkamon kunnassa sivurata Vuokatin rautatieasemalta Sotkamon rautatieasemalle. Rataosan pituus oli noin kuusi kilometriä. Rata seuraili koko matkaltaan Tenetin ja Pirttijärven etelärantoja, päättyen Sotkamon sahalle. Rataosuudelle oli yhteys Vuokatin liikennepaikalla sijainneen kolmioraiteen kautta. Rata avattiin liikenteelle 16. lokakuuta 1926, ja radalla oli henkilöliikennettä vuoteen 1938 saakka.
Sotkamon radasta on jäljellä vain lyhyt osuus entisestä Vuokatin kolmioraiteesta.
Pankakosken rata
Pankakosken rata on Lieksan kaupungissa sijaitseva sivurataosuus. Rata erkanee Joensuun–Kontiomäen radalta Lieksan keskustan eteläpuolella Sokojoella ja loppuu Pankakosken kartonkitehtaalle noin viisi kilometriä Lieksan keskustasta itään. Rata palvelee Pankakosken tehtaan tavaraliikennettä. Radalla on nykyisin vain tavaraliikennettä, mutta aikaisemmin radalla on ollut myös jonkinlaista henkilöliikennettä. Ennen nykyistä rataa paikalla oli kapearaiteinen Pankakosken–Sokojoen rautatie vuosina 1897–1952.
Lahnaslammin rata
Sivurata Vuokatista Lahnaslammelle rakennettiin vuonna 1974. Sen pituus on noin 12 kilometriä, ja sillä on vain Lahnaslammen kaivokseen liittyvää tavaraliikennettä.
Varsovan geton kansannousu
Varsovan geton kansannousu oli juutalaisten reaktio Saksan aikeille tuhota Varsovan geton loputkin juutalaiset toisen maailmansodan aikana. Se oli suurin ja symbolisesti merkittävin juutalaisten kansannousu Saksan miehittämässä Euroopassa. Taistelu getossa kesti huhtikuun 19. päivästä toukokuun 16. päivään asti vuonna 1943, jolloin Jürgen Stroopin johtamat SS-joukot kukistivat vastarinnan lopullisesti. Getto tuhottiin raunioiksi ja eloonjääneet vietiin keskitys- tai tuhoamisleireille. Kansannousun ennusmerkkejä oli havaittavissa jo alkuvuodesta 1943, kun saksalaisia joukkoja vastaan hyökättiin aseellisesti 18. tammikuuta.
Taustaa
Kansallissosialistit aloittivat 1940 Puolan yli kolmen miljoonan juutalaisen keskittämisen gettoihin tiettyihin puolalaisiin kaupunkeihin. Näistä oli suurin Varsovan getto, jossa oli 380 000 juutalaista. Varsovan getosta juutalaisia siirrettiin pääosin Treblinkan keskitysleirille. Syksyyn 1942 mennessä noin 300 000 Varsovan juutalaista oli lähetetty kuolemaansa tuhoamisleireille. Jo kuljetusten alussa vastarintaliikkeet (muun muassa ZZW ja ZOB) harkitsivat pakkosiirtojen takia vastatoimia, joista kuitenkin pidättäytyivät uskoessaan kuljetusten vievän vain työleireille. Loppuvuodesta 1942 oli kuitenkin jo selvää, mihin siirretyt juutalaiset päätyivät, jolloin jäljelle jääneet 40 000–50 000 päättivät järjestäytyä taistelemaan. Näistä vain 750–1 000 tosiasiassa otti taisteluihin osaa.
Taistelu
pienoiskuva|vasen|Saksalaiset johdattavat kiinniotettuja juutalaisia karkotettavaksi. 18. tammikuuta 1943 alkanut juutalaissiirtojen ”toinen” aalto johti saksalaisten ja juutalaisten välillä aseelliseen yhteenottoon. Getosta kuljetettiin pois 5000-6500 juutalaista ZZW:n ja ZOB:n organisaatiot tulkitsivat tämän torjuntavoitoksi. Ne ottivat johdon getossa; ne rakennuttivat useita taisteluasemia ja teloittivat ilmiantajiksi epäilemiään juutalaisia.
Seuraavat kolme kuukautta molemmat osapuolet valmistautuivat lopulliseen yhteenottoon: turhautuneet saksalaiset varasivat lisäjoukkoja lopettaakseen kapinoinnin, ja juutalaiset linnoittivat gettoa. Sadat bunkkerit, joita rakennettiin talojen alle, yhdistettiin toisiinsa pääosin viemäriverkostoa hyväksikäyttäen. Niissä oli usein sähkö ja juokseva vesi. Jotkin tunnelit johtivat jopa geton ulkopuolelle Varsovan turvallisemmille alueille. Saksalaiset kokosivat geton taisteluun 2 054 sotilasta, joista 821 oli Waffen-SS-valiosotilaita.
Ulkopuolisen tuen toimittaminen geton juutalaisille oli vaikeaa, mutta Puolan vastarintaliikkeet onnistuivat iskuillaan häiritsemään saksalaisten toimintaa ja saivat salakuljetetuksi asetarvikkeita geton muurien sisäpuolelle.
Lopullinen taistelu alkoi 19. huhtikuuta. Juutalaiset iskivät saksalaisiin kranaatein ja ampuivat kujilta, viemäreistä, ikkunoista, jopa palavista taloista. Saksalaiset vastasivat etsien ja teloittaen juutalaisia talo talolta ja polttamalla sitten kortteleita maan tasalle. Suurimmat taistelutoimenpiteet olivat ohi jo 23. huhtikuuta, ja lopullisesti kansannousu päättyi 16. toukokuuta 1943. Yksittäiset raunioissa piileskelevät entiset asukkaat jatkoivat pientä vastarintaa pidempään.
Seuraukset
Taisteluissa kuoli noin 7 000 juutalaista, kaasuihin tukehtuneita ja tulipaloihin kuolleita oli noin 6 000 lisää. Selvinneistä kymmenistä tuhansista lähes kaikki lähetettiin keskitysleireille, suurin osa edelleen Treblinkaan. Saksalaisten menetyksistä ei ole varmaa tietoa, mutta juutalaisten omien arvioiden mukaan heitä kaatui yhteensä noin tuhat henkeä vastarinnan seurauksena, lisäksi yli 300 haavoittui. Sekä saksalaiset että juutalaiset teloittivat itse noin 300 ilmiantajiksi paljastunutta omaansa.
Kansannousu kirjallisuudessa
Juutalainen kirjailija Leon Uris kirjoitti vuonna 1959 kansannoususta romaanin Mila 18 (suom. Tapio Hiisivaara 1989). Se kuvaa tapahtumia kärjistäen, joskin äärimmäisen todenmukaisesti. Hänen mukaansa sionistien sinivalkoinen Hatikva-lippu, sittemmin Israelin lippu, liehui kirjalle nimen antaneessa Miłakatu 18:n talossa aivan loppuun asti.
Puolalaisen kirjailijan Hanna Krallin kirja Kilpajuoksu Isä Jumalan kanssa (1977, suom. Liisa Ryömä 1983) perustuu geton kansannousun johdossa olleen Marek Edelmanin haastatteluun.
Yhdysvaltalainen kirjailija Gerald Green kuvailee samoja tapahtumia huomattavasti kaunokirjallisemmin romaanissaan Polttouhrit (1978, suom. Leena Tamminen 1979).
Taivaan syvyydet
Taivaan syvyydet on Vernor Vingen kirjoittama tieteiskirja, joka on voittanut Hugo, Prometheus ja Campbell -palkinnot. Kirjassa hän kertoo enemmän Qeng Ho -kauppajärjestöstä ja Pham Nuvenista, jotka hän esitteli kirjassaan Linnunradan ääret.
Gentin rauha
pienois|Gentin rauhan allekirjoittaminen vuonna 1814. Etualalla kättelevät Britannian edustaja [[James Gambier ja Yhdysvaltain John Quincy Adams.]] Gentin rauha solmittiin vuoden 1812 sodan päätteeksi 24. joulukuuta 1814 Yhdysvaltain ja Ison-Britannian välille. Rauhansopimus allekirjoitettiin Gentissä, Belgiassa.
Neuvottelut rauhansopimuksesta aloitettiin Gentissä elokuussa 1814. Taistelut jatkuivat vielä joitakin viikkoja rauhansopimuksen allekirjoittamisen jälkeen, koska uutinen rauhasta ei heti tavoittanut Pohjois-Amerikkaa. Yhdysvaltain senaatti ratifioi sopimuksen yksimielisesti 16. joulukuuta 1815.
Rauhansopimusta allekirjoitettaessa Britanniaa edusti Henry Goulburn sekä Yhdysvaltoja Albert Gallatin, Henry Clay, John Quincy Adams ja John Holmes.
Rauhansopimus ei juurikaan tuonut muutosta sodan pääasialliseen syyhyn, joka oli Kuninkaallisen laivaston tapa kaapata amerikkalaislaivojen miehistöä omaan vahvuuteensa; siitä luovuttiin vasta Napoleonin sotien päätyttyä.
SVGAlib
SVGAlib on 2000-luvun alussa Linuxissa ja FreeBSD:ssa käytetty kirjasto, joka mahdollisti ohjelmien vaihtaa näyttötilaa ja käyttää VGA-grafiikkaa ilman ikkunointijärjestelmää.
Jotkut suositut pelit, kuten Quake ja Doom siirrettiin Linuxille käyttäen SVGAlib:iä. Sille tehtiin myös muutamia omia pelejä kuten Sasteroids, Punch Bill Gates, zblast ja zgv-kuvannäyttöohjelma.
2000-luvulla sovellukset siirtyivät käyttämään X11:ta ja SDL:ää. Myös Linux-konsoli sai myöhemmin grafiikkatuen ilman root-oikeuksia vaativaa SVGAlibia.
Mieletön juttu
Mieletön juttu on vuonna 1998 ensi-iltansa saanut rikoselokuva, joka perustuu Elmore Leonardin romaaniin. Elokuvan pääosia näyttelevät George Clooney, Jennifer Lopez, Ving Rhames, Don Cheadle, Dennis Farina ja Albert Brooks. Michael Keaton ja Samuel L. Jackson tekevät elokuvassa cameoroolin. Elokuvan on ohjannut Steven Soderbergh. Elokuvasta tehtiin myöhemmin spin-off-sarja Karen Sisco.
Hullujussi
thumb|right|Hullujussi esiintymässä [[Vanha Ylioppilastalo|Vanhalla Ylioppilas­talolla Helsingissä ”imperialismin vastaisen solidaarisuuden, rauhan ja ystävyyden puolesta” vuonna 1973 (Tapsa Niemelä, urut; Holle Holopainen, basso).]] Hullujussi oli vuosina 1973–1976 toiminut suomalainen huumoripopyhtye. Yhtye otti vahvasti musiikkivaikutteita yhdysvaltalaiselta show-muusikolta Louis Primalta, esimerkiksi suurimpiin hitteihin kuulunut "Tyttö lilla nakkikioskilla" on käännetty häneltä.
Yhtyeen vaiheet
Yhtye syntyi Arto Sotavallan taustayhtyeestä ja idea kasattiin Eeki Mantereen esittämän eksoottisen laulajan Viktor Kalborrekin ympärille. Muut jäsenet olivat Heimo "Holle" Holopainen (basso), Tapio "Tapsa" Niemelä (kosketinsoittimet) ja Yrjö "Ykä" Fonselius (rummut). Yhtye esiintyi television Merirosvoradio-ohjelmassa ja tuli sitä kautta tutuksi Suomessa.
Sotavallan säestäjänä yhtye käytti hetken nimeä Hullut Jussit mutta irtautui tästä ja merkkinä vaihtoi nimen yksikkömuotoon.
Suosio alkoi kuitenkin jo hiipua ja keväällä 1976 Fonselius ja Niemelä lähtivät yhtyeestä (ja perustivat uuden yhtyeen "Maahinen"). Uutta kokoonpanoa markkinoitiin eräissä yhteyksissä myös nimellä "Uusi Hullujussi". Eräiden tietojen mukaan tämä kokoonpano oli alun perinkin tarkoitettu vain hoitamaan kesäkaudelle 1976 jo sovitut konsertit. Viimeistä Olympia-albumia myytiin enää noin 3 000 kappaletta. Viimeinen esiintyminen ennen keväällä 1993 suoritettua yksittäistä 20-vuotisjuhlakeikkaa tapahtui syyskuussa 1976.
Yhtyeen hajottua
Mantere konsertoi vuoden 1976 jälkeen vaihtelevalla tiheydellä Viktor Kalborrek -hahmonsa kanssa lähinnä ravintoloissa aina 2000-luvulle asti. Hahmo nähtiin myös Visa Mäkisen elokuvassa Ruuvit löysällä (1989).
Hullujussi teki 30-vuotisjuhlakiertueen vuonna 2003. Tässä yhteydessä yhtyeeltä julkaistiin myös kokoelma Bingo Bulvania, joka TV-mainonnasta huolimatta ei myynyt toivotulla tavalla. Vuonna 2002 Warner Music oli painattanut CD-painokset kaikista Hullujussin 70-luvun albumeista, mutta näiden julkaisua siirrettiin aina vuoteen 2004 saakka.
Eeki Mantere kuoli 30. huhtikuuta 2007 keuhkokuumeeseen 58 vuoden ikäisenä Jorvin sairaalassa.
Aïoun
Aïoun (, myös Aïoun El Atrouss, Ayoun el-Atrouss ja muita kirjoitusasuja) on kaupunkikunta sekä Hodh El Gharbin alueen ja Aïounin departementin hallinnollinen keskus Mauritaniassa. Se sijaitsee 805 kilometriä Nouakchottista itään. Kunnassa on 24 200 asukasta (vuonna 2013, väestönlaskenta).
Maantiede ja asutus
Aïounin kunnan pinta-ala on 110 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Nsavennin, idässä Egjertin, etelässä Beneamanen ja Tin Hamadin sekä lännessä Dweiraran kuntiin. Maisemaa leimaavat pohjoisen ja lännen kalliorinteet sekä tasankoa halkovat vadit.
Seutu kuuluu Sahelin ja Saharan siirtymävyöhykkeeseen. Vuotuinen sademäärä on noin 250 millimetriä. Pysyviä vesistöjä ei ole. Pohjavesi on keskimäärin 25 metrin syvyydessä.
Kuntaan kuuluu 27 kaupunginosaa ja kuusi kylää.
Historia
Aïoun oli 1600-luvulta lähtien karavaanien pysähdyspaikka, jonka kautta kuljetettiin Tichitin suolaa ja etelän viljaa. Ranskan siirtomaa-aikana siitä tuli paikallinen hallintokeskus, joka kuului vuoteen 1944 saakka Ranskan Sudaniin. Mauritanian itsenäistyttyä Aïounista tuli Hodh El Gharbin alueen pääkaupunki. Sen väestö kasvoi varsinkin 1970- ja 1980-lukujen kuivuusjakson aikana. Nykyinen kunta on perustettu vuonna 1986. Sen kehitys perustuu hyviin liikenneyhteyksiin ja vilkkaaseen kaupankäyntiin.
Liikenne, talous ja palvelut
Aïounin kautta kulkee Nouakchottista Némaan johtava maantie RN3, josta haarautuu päällystetty tie Malin Nioroon. Liikenneasema sijaitsee kaupungin länsilaidalla. Aïounissa on myös lentokenttä, jolla ei ole säännöllistä liikennettä.
Paikallisia elinkeinoja ovat karjanhoito, maanviljely, käsityöammatit sekä kaupankäynti, joka suuntautuu voimakkaasti myös Maliin. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, lehmänpapu, vesimeloni ja vihannekset. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, kamelit, hevoset, aasit ja siipikarja. Kaupungissa on laaja keskustori, eläintori ja teurastamo, mutta ei lainkaan teollisuutta.
Palveluihin kuuluvat ala- ja yläkoulut, lyseo, ammattikoulu, islamilainen yliopisto, terveyskeskus ja sairaala. Kaupungissa on vesijohto-, sähkö- ja puhelinverkot, mutta ei viemäröintiä tai jätehuoltoa.
Matkailu
Aïounin matkailupotentiaali perustuu seudun kauniisiin maisemiin varsinkin sadekauden jälkeen. Kaupungissa on pieni hotelli ja muita majoituspalveluja. Sadekaudella järjestetään kaksi kulttuurifestivaalia.
Zaman taistelu
Zaman taistelu käytiin 19. lokakuuta 202 eaa. Se oli toisen puunilaissodan viimeinen ja ratkaiseva taistelu. Taistelussa, joka käytiin Karthagon lähellä, Scipion johtama roomalainen armeija kukisti Hannibalin johtamat karthagolaiset. Zaman taistelu oli eräänlainen Cannaen taistelun toisinto: tällä kertaa voittajana oli Rooman armeija.
Taustaa
Palattuaan voitokkaasti Hispaniasta Roomaan 206 eaa. Scipio Africanus valittiin konsuliksi. Tämän jälkeen hän lähti 204 eaa. armeijoineen senaatin suostumuksella Pohjois-Afrikkaan, missä hän hankki liittolaisekseen Numidian kuninkaan Masinissan, jolla oli ensiluokkaista ratsuväkeä. Voitettuaan Masaesylin kuninkaan Syfaxin Karthago pyysi rauhaa ja kutsui Hannibalin takaisin Italiasta. Karthagolaiset päättivät kuitenkin jatkaa taistelua ja alkoivat järjestää armeijaansa. Scipio taas havitteli rikasta Bagradasin laaksoa. Armeijat kohtasivat toisensa Zaman luona, viiden päivämarssin päässä Karthagosta lounaaseen. Scipio ja Hannibal tiesivät kummatkin taistelun merkityksen.
Roomalaiset
Roomalaisilla oli n. 23 000 miehen armeija, josta 1 500 oli ratsuväkeä ja 6 000 Masinissan johtamaa jalkaväkisotilasta sekä 4 000 ratsuväkisotilasta. Suurin osa roomalaisista oli saanut paremman koulutuksen kuin karthagolaiset, ja sen lisäksi heillä oli ensimmäistä kertaa Hannibaliin nähden enemmän ratsuväkeä, jota oli yli kaksi kertaa enemmän karthagolaisiin nähden. Scipio muodosti manipuleista kolonnia ja jätti niiden väliin aukkoja, jotta Hannibalin norsut ryntäisivät niistä läpi ja joutuisivat veliittien käsiteltäviksi. Hastaattien ja prinkiippien linjat sijoitettiin tavallista kauemmaksi, jotta veliiteillä olisi tarpeen tulleen tilaa vetäytyä. Triaarit olivat erityisen kaukana. Numidialaiset ratsumiehet asetettiin oikealle siivelle ja roomalaiset ratsumiehet vasemmalle.
Taistelu
Liviuksen mukaan Hannibal kutsui taistelun aattona Scipion neuvottelemaan. Hän ehdotti todennäköisesti rauhanehtoja, joita Scipio ei hyväksynyt. Kumpikin palasi sitten omiensa luokse.