cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harold B. Lee
Elämäkerta
Vuonna 1930 Lee kutsuttiin vaarnan johtajaksi Salt Lake Cityn pioneerivaarnaan, joka oli kaupungin vanhin vaarna. Kyseessä oli haastava tehtävä, koska vuoden 1929 pörssiromahdus oli kääntänyt Yhdysvaltain talouden laskuun, ja yli puolet vaarnan pyhistä oli vailla työtä ja säännöllistä toimeentuloa. Lee järjesti vaarnan johtajana apuohjelman pulaa kärsivien kirkon jäsenten auttamiseksi. Vuonna 1932 hän järjesti ensimmäisen "piispan tavaratalon". Tämä oli kansanomainen nimitys seurakuntien piispojen ylläpitämille hätäapurahastoille, joista puutetta kärsivät kirkon jäsenet voivat saada apua rahan tai elintarvikkeiden muodossa. Kirkko pitää tämänkaltaisia avustusjärjestöjä yllä vieläkin. Vuonna 1936 Lee sai johdettavakseen koko kirkon avustusohjelman. Tämä tuli olemaan tärkeä laitos tulevan suursodan ahdinkoja ajatellen.
Elephanta
Luolat
Saarella olevat luolat on julistettu UNESCOn maailmanperintökohteeksi vuonna 1987. Luolissa on paljon hindulaisuuden jumalan, Shivan, palvontaan liittyvää kalliotaidetta. Etenkin pääluolan valtavat reliefit ovat Intian kivenveistotaidetta hienoimmillaan. Elephantassa on kuusi 700–900-luvuilla louhittua kalliotemppeliä. Suurimman temppelin pinta-ala on 40 neliömetriä ja sen kattoa kannattaa 40 reliefein ja maalauksin koristeltua pilaria. Kalliotemppelit ovat hindujen pyhiinvaellusten kohteita.
Jumalolento
Kulttuureittain
Jumaluuksien olemus on kulttuurisidonnaista.
Harold B. Lee
Elämäkerta
Vuonna 1941 Lee valittiin kahdentoista apostolin koorumiin. Hän oli apostoliksi harvinaisen nuori, vain 42 vuotta, ja lähes kaksikymmentä vuotta toisia apostoleita nuorempi. Koska kirkon presidentiksi noustaan apostolisen virkaiän perusteella, Leetä pidettiin jo alusta saakka tulevana kirkon profeettana ja presidenttinä. Presidentti David O. McKayn aikana Leestä tuli tavallaan MAP-kirkon hengellinen ja intellektuaalinen johtaja. Presidentti Mckay sairasteli, ja ensimmäisen presidenttikunnan ensimmäinen neuvonantaja Henry D. Moyle ei nauttinut tarvittavaa luottamusta kahdentoista apostolin koorumissa. Vuonna 1969 Lee esti kahdentoista apostolin koorumia muuttamasta oppia, jonka mukaan mustaihoisilla ei olisi mahdollisuutta ottaa vastaan pappeutta. Vastaava muutos oli jo mennyt läpi kahdentoista apostolin koorumissa, mutta matkoilla ollut Lee vaati asiasta uutta äänestystä ja kaatoi asian äänellään. Lee ei ilmeisesti sinällään vastustanut mustaihoisten pappeutta, mutta hänestä se oli mahdollinen vain ilmoituksen kautta - eikä hänen mielestään sellaista ollut tullut.
Jumalolento
Kulttuureittain
Arkaaisten metsästäjäkulttuurien monet jumaluudet ovat esi-isiä, taivaan ja tähtien jumalia sekä äitijumalattaria, mutta ennen kaikkea eläimiin liittyviä, kuten eläinhahmoisia sankareita tai eläinten valtiaita.
Harold B. Lee
Elämäkerta
Presidentti McKay kuoli 1970, ja Joseph Fielding Smith valittiin tämän seuraajaksi. Lee nousi nyt ensimmäisen presidenttikunnan ensimmäiseksi neuvonantajaksi. Presidentti Smith oli iäkäs ja sairaalloinen, ja kirkon käytännön johto jäi Leen käsiin. Hän valmistautui omaan presidenttiaikaansa, josta yleisesti arveltiin tulevan pitkä. Olihan Lee vuosikymmeniä nuorempi kuin presidentti Smith.
Jumalolento
Kulttuureittain
Paimenkulttuureissa ylimpiä jumaluuksia ovat usein taivaan ja sään jumalat. Myös eläinlaumoihin liittyviä jumalia kunnioitetaan.
Kehittyneemmät kulttuurit ovat luoneet hyvin monipuolisia ja hierarkkisia pantheoneja eli jumalten luetteloita, jotka heijastavat valtion erilaisia toimintoja.
Kosminen typologia
Kosmisessa typologiassa jumaluudet luokitellaan sijaintinsa mukaan. Esimerkiksi antiikin kreikkalaisten jumalat ja jumalattaret asuivat joko Olympiassa, tai maan pinnalla tai alla. Varhaiset šintolaiset myytit kertovat taivaan kameista eli jumalolennoista ja maan kameista. Indoeurooppalaisten kansojen jumalat asuvat joko taivaassa, ilmassa tai maassa. Mesopotamian muinaisissa kulttuureissa jumalilla oli luonnonvoimiin liittyviä tehtäviä, kuten taivaidenjumala Anilla, myrskynjumala Enlilillä, ja maan ja vesien herralla Enkillä.
Sosiaalinen typologia
Sosiaalisen funktionsa mukaisesti jumaluudet voidaan jakaa seuraaviin luokkiin:
Sharpen luku
Sharpen luku tai Sharpen mittari on rahoituksessa käytetty riskin suhdeluku, jolla mitataan salkunhoitajien ja portfolion suorituskykyä. Se vertaa sijoitukselta odotettua ylituottoa sen tuoton volatiliteettiin eli arvonvaihteluun, eli kuinka monta lisätuottoprosenttia on pystytty saavuttamaan kutakin riskiyksikköä kohden. Yksinkertainen sijoituksen onnistumisen arviointi pelkän voiton tai tappion perusteella ei kerro sitä kuinka hyvin salkunhoitaja on onnistunut työssään. Absoluuttisista tuotoista ei voida päätellä sitä miten salkunhoitaja on onnistunut suhteessa muihin sijoittajiin tai vertailuindeksiin, mutta Sharpen luku pyrkii edustamaan sijoitusten tuoton määrää suhteessa sen riskiin. Toisin sanoen, ammattimaiset salkunhoitajat pyrkivätkin hyödyntämään rahoitusmarkkinoiden epätäydellisyydet ja tehottomuudet (ks. markkinoiden tehokkuus) investoimalla alihinnoiteltuihin sijoituskohteisiin. Käytännössä Sharpen luku kuvaa siis sitä, kuinka paljon kyseessä olevan tuoton saamiseksi on jouduttu kantamaan riskiä. Esimerkiksi jos kaksi salkunhoitajaa on onnistunut saamaan 10% tuoton salkulleen, niin alhaisemman riskitason salkku on onnistunut suhteessa vielä paremmin. Mittarissa riskittömän koron ylittävää osuutta eli "ylituottoa" tai "epänormaalia tuottoa" (ks. CAP-malli) verrataan salkun sisältämään kokonaisriskiin, eli mitä suurempi Sharpen luku on, niin sitä suurempi on salkun tuotto suhteessa sen sisältämään riskitasoon.
Nobel-palkittu taloustieteilijä William F. Sharpe (1966, 1994) määritteli mittarinsa matemaattisen kaavan seuraavasti:
missä r_i kuvaa sijoituksen i tuottoa, r_f on riskittömän vertailusijoituksen tuotto (esimerkiksi S&P500 -indeksin riskitön tuotto tai 3 kk:n Euriborin arvo), E[r_i-r_f] on odotettu "ylituotto" eli riskittömän sijoituksen ylittävä tuotto ja \sigma_i kuvaa sijoituksen i volatiliteettia eli keskihajontaa.
Positiivinen Sharpen luku kertoo kannattavasta riskinotosta ja negatiivinen luku kertoo riskitöntä korkoa huonommasta tuotosta.
Natalia Gemperle
Natalia Gemperle (o.s. Vinogradova, ven. Наталья Михайловна Виноградова, Natalja Mihailovna Vinogradova; s. 9. joulukuuta 1990 Moskova) on aiemmin Venäjää ja vuodesta 2023 Sveitsiä edustanut suunnistaja.
Hän on voittanut maailmanmestaruuden viestissä vuonna 2016 ja keskimatkalla vuonna 2018. Hän voitti Euroopan-mestaruuden sprinttiviestissä vuonna 2016. Hän voitti Venlojen viestin vuonna 2017 ruotsalaisen Alfta-Ösa OK -joukkueen jäsenenä.
Flims Flaaxin MM-kilpailuissa 2023 Gemperle saavutti hopeaa keskimatkalla ja viestissä.
Gemperle asuu Sveitsissä ja on naimisissa Sveitsin entisen maajoukkuevalmentajan Rolf Gemperlen kanssa.
Vuoden 2022 alussa Gemperle sai Sveitsin kansalaisuuden. Vuori- ja maantiejuoksukilpailuissa hän on edustanut Sveitsiä vuodesta 2022 ja suunnistuksessa vuodesta 2023.
Elsa Karppinen
Elsa Dagmar Karppinen (os. Korhonen, 21. toukokuuta 1901 Kemi – 30. huhtikuuta 1957 Kuopio) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SKDL:n kansanedustajana vuosina 1945–1948. Karppinen oli mukana kielletyn SKP:n toiminnassa jo 1920-luvun alusta lähtien. Karppista ja hänen puolisoaan Heikki Karppista luonnehdittiin Kemin seudun johtaviksi kommunisteiksi ja Karppista itseään pidettiin erittäin vaarallisena. Karppinen kärsi poliittisen toimintansa vuoksi kolme vankilatuomiota ja oli lisäksi pari vuotta turvasäilössä. Hän oli 1920–1940-luvuilla vankilassa yhteensä lähes 11 vuotta.
Elämä
Elsa Karppisen vanhemmat olivat olivat työnjohtaja Juho Korhonen ja Betty Miettunen. Kansakoulun käytyään hän työskenteli Kemin osuuskaupan myymäläapulaisena. Karppinen toimi jo 1920-luvun alussa sosialidemokraattisen nuorisoliiton Karihaaran osaston sihteerinä. Hän oli myös kielletyn SKP:n Kemin piirikomitean jäsen ja apulaisorganisaattori, joka hoiti maanalaiset etappi- ja viestiyhteydet. Karppinen pidätettiin ensimmäisen kerran vuonna 1922, jolloin häntä epäiltiin kielletyjen lentolehtisten jakamisesta. Marraskuussa 1927 Etsivä keskuspoliisi pidätti Karppisen Oulussa, kun hänen hallustaan tavattiin suuri määrä SKP:n painotuotteita. Karppinen sai kahden vuoden kuritushuonetuomion, josta hän vapautui helmikuussa 1930.
Karppinen pidätettiin seuraavan kerran vuonna 1931 Helsingissä. Nyt hän sai neljän vuoden kuritushuonetuomion, joka oli SKP:n toiminnalle kova isku, sillä se katkaisi puolueen yhteydet Pohjois-Suomeen. Vapauduttuaan Karppinen jatkoi edelleen maanalaista toimintaansa ja EK:n löydettyä uusia todisteita hänet pidätettiin jälleen vuonna 1939. Karppinen sai kaksi vuotta kuritushuonetta, jonka Korkein oikeus korotti 3,5 vuoteen. Rangaistus päättyi keväällä 1943, mutta Karppinen määrättiin turvasäilöön sotatilan loppumiseen saakka.
Jatkodan jälkeen Karppinen pääsi vankilasta ja lähti mukaan SKDL:n toimintaan. Kevään 1945 eduskuntavaaleissa hän jäi varasijalle, mutta nousi kansanedustajaksi heinäkuussa Reino Uusisalmen kuoltua. Ainoaksi jääneen kansanedustajakautensa päätyttyä Karppinen sai vielä vuonna 1950 viiden kuukauden ehdollisen tuomion Kemin veritorstain tapahtumien johdosta. Hän oli myös presidentin valitsijamies 1950 sekä Kemin kaupunginvaltuuston jäsen 1951–1953. Karppinen työskenteli Kemissä Kansan Tahdon aluetoimittajana ja Suomi–Neuvostoliitto-seuran toimistonhoitajana, kunnes siirtyi 1953 Kansan Sanan toimittajaksi Kuopioon. Hän kuoli 55-vuotiaana huhtikuussa 1957.
Yksityiselämä
Elsa Karppisen pitkäaikainen kumppani oli SKP:n Kemin alueen piiriorganisaattori Heikki Karppinen, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1938.
Päämääränä kuu
Juoni
Tintti ja kapteeni Haddock saavat professori Tuhatkaunolta kutsun Syldaviaan. Perillä erikoisturvayksikkö "ZEPO" saattaa heidät Sprodjin Atomitutkimuskeskukseen, jota johtaa herra Baxter. Tuhatkaunon avustajana oli toiminut keskuksessa työskentelevä Frank Wolff. Tuhatkaunon paljastaa, että Syldaviasta oli löydetty rikas uraaniesiintymä, ja tämän vuoksi eri tiedemiehiä Syldavian ulkopuolelta oli kutsuttu edesauttamaan sen hyödyntämistä. Hänen suunnittelemaansa ydinrakettimoottoria aiottiin käyttää avaruusraketissa, jolla voitaisiin lentää kuuhun.
Eräänä yönä alueelle lentää lentokone, josta hyppää laskuvarjoilla kolme miestä. Etsiväkaksikko Dupont ja Dupond sotketaan aluksi heihin. Tintti ja Haddock joutuvat keskuksen lähialuetta tutkiessaan hyökkäyksen kohteeksi ja laskuvarjohyppääjien kuulustelun myötä ilmenee, että nimetön ulkovalta pyrki varastamaan tietoja raketista. Kun raketin prototyyppi "X-FLR6" lähetetään kuvaamaan kuun Maahan näkymätöntä puolta, sen tullessa takaisin kohti Maata ulkovalta onnistuu kaappaamaan raketin radio-ohjauksen. Tintin neuvosta keskus päättää tuhota raketin. Mutta tämän myötä ilmenee, että joku keskuksen työntekijöistä on vakooja.
Kuumatkaa valmistellessa Haddock tulee avaruuspuvun testauksen aikana kutsuneeksi Tuhatkaunoa "haihattelijaksi", mistä raivostuneena Tuhatkauno turvallisuusmääräyksiä rikkoen näyttää hänelle ja Tintille itse varsinaisen kuuraketin. Pudotessaan tikkailta Tuhatkauno menettää muistinsa, mutta Haddockin kutsuttua häntä uudestaan "haihattelijaksi" hänen muistinsa palaa.
Kuuraketti saadaan valmiiksi, ja 3. kesäkuuta 1952 kello 1:34 raketti lähtee Kuuta kohti mukanaan Tintti, Milou, Haddock, Tuhatkauno ja Wolff. Kertomus jatkuu albumissa Tintti kuun kamaralla.
Volleyball Hall of Fame
Volleyball Hall of Fame on lentopallon historiaa ja kuuluisia pelaajia sekä vaikuttajia kunnioittava galleria. Se sijaitsee Holyokessa Massachusettsin osavaltiossa. Juuri siellä William G. Morgan aikoinaan keksi lentopallon.
Historia
Vuonna 1971 Holyoken kaupungin pormestari sai idean perustaa kaupunkiin lentopallon Hall of Fame -gallerian. Ideasta innostui myös Kansainvälinen lentopalloliitto, sillä olihan lentopallo saanut alkunsa juuri Holyokessa. Ensimmäiseksi galleriaan valittiin lentopallon kehittänyt William G. Morgan. Vuonna 1987 galleria siirrettiin kaupungissa isompaan tilaan, ja vuonna 1997 gallerialle valmistui uusi museo.
Saab 9-7X
pienoiskuva|Saab 9-7X takaa
Saab 9-7X on GM:n T-alustaan perustuva maastoauto, joka tuli markkinoille kesällä 2005. Se on saanut lempinimen Trollblazer, joka tulee samaan alustaan perustuvasta Chevrolet TrailBlazerista ja Trollhättanin kaupungista, jossa Saabeja tehdään. 9-7X ei kuitenkaan ole Trollhättanissa tehty, vaan Morainessa, Ohiossa samalla linjalla rinnakkaismalliensa GMC Envoyn, Buick Rainierin ja Isuzu Ascenderin kanssa.
Yleistä
9-7X:n valmistus aloitettiin vuonna 2005. Se eroaa muista samaan alustaan perustuvista autoista jonkin verran, siinä on yhden tuuman (25,4 mm) matalampi maavara ja erilaiset puskurit. Sisustan muotoiluun on otettu mallia vanhan Saab 900:n sisustasta, myös käynnistyskytkin on sijoitettu keskikonsoliin 900:n tyyliin. Kesään 2007 mennessä autoa on myyty reilut 12.000 kpl.
Mallivuodelle 2007 auton varustusta parannettiin. Vakiovarusteisiin kuuluu mm. rengaspaineiden tarkkailujärjestelmä ja tarjolle tuli myös uusi värivaihtoehto. Kesällä 2007 esiteltiin mallivuodelle 2008 uusi Aero-malli, jossa on 6-litrainen LS2 V8. Samaa pikkulohkoa käytetään mm. Chevrolet Corvetessa, Cadillac CTS-V:ssä ja Trailblazer SS:ssä. Varustukseen kuuluu mm. 20-tuumainen rengastus sekä erikoisulkoväri. Aero tulee Yhdysvalloissa markkinoille syksyllä 2007.
9-7X:n faceliftiä odotettiin vuonna 2007. Alun perin se oli tarkoitus korvata Subaru B9 Tribecaan perustuvalla Saab 9-6X -mallilla, mutta GM:n myytyä Subarun osakkeet projekti peruttiin. Seuraajan odotetaan olevan Theta-alustaan perustuva Saab 9-4X ja esittely tulee tapahtumaan aikaisintaan vuonna 2008.
Versiot
pienoiskuva|left|Saab 9-7x sisusta
Varustetasot
Linear-varustelutasossa, joka on perusmalli, on neliveto, nahkapenkit, 18" kevytmetallivanteet, sivuturvatyynyt. Viihdelaitteistoon kuuluu OnStar-järjestelmä, XM-satelliittiradio ja 6 CD:n vaihtaja (Bose). Jos autoa ei ole varustettu aukeavalla katolla, siinä on takamatkustajille DVD-viihdejärjestelmä.
Arc-varustelutaso tuo lisäksi mukanaan paremmat vanteet, Xenon-etuvalot, korkeapaineella toimivat valonpesurit ja säädettävät polkimet.
Altitude Edition
Syksyllä 2006 esiteltiin mallivuodelle 2007 Altitude Edition -erikoismalli, jota valmistetaan vain rajoitettu 500 kappaleen erä. Varusteisiin kuuluu mm. 18-tuumaiset vanteet, astinlaudat korin sivuilla, DVD-soitin takapenkkiläisille sekä harmaan hiilikuidun sävyinen metalliväri. Varustus on tarjolla molempien moottorivaihtoehtojen yhteydessä.
Markkina-alue
Vaikka 9-7X on suunniteltu ensisijaisesti vain Yhdysvaltojen markkinoille, sitä kuitenkin myytiin myös Bahrainissa, Belgiassa, Englannissa, Kanadassa, Tšekissä, Unkarissa, Jordanissa, Kuwaitissa, Latviassa, Libanonissa, Luxemburgissa, Hollannissa, Omanissa, Qatarissa, Saudi Arabiassa, Syyriassa, Sveitsissä, Virossa ja Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa.
Luettelo kenraaleista
Espanja
thumb|Generalissimus Francisco Franco Bahamonde
Israel
thumb|Kenraali Moshe Dayan
Itävalta
Toisen maailmansodan aikana palvelleita itävaltalaiskenraaleja löytyy luettelosta natsi-Saksan kenraaleista.
Japani
thumb|180px|[[Isoroku Yamamoto oli Japanin keisarillisen laivaston komentaja toisessa maailmansodassa]]
Ranska
thumb|Kenraali [[Charles de Gaulle]]
Suomi
thumb|Marsalkka [[Carl Gustaf Emil Mannerheim|C. G. E. Mannerheim]]
Ennen itsenäisyyttä kenraaliksi ylennetyt
.Katso myös
Keisarillinen Venäjä
thumb|180px|[[Mihail Kutuzov pysäytti Napoleon I:n etenemisen Venäjällä.]]
Sisällissodan etelävaltiot
thumb|180px|[[Robert E. Lee, Etelävaltioiden maineikas sotapäällikkö.]]
Aiheesta muualla
Lista över generaler
Cs
Cs tarkoittaa seuraavia:
Sara Lidman
Sara Lidman (30. joulukuuta 1923 Missenträsk, Västerbotten – 17. kesäkuuta 2004 Uumaja) oli ruotsalainen kirjailija. Hänen esikoisromaaninsa Tjärdalen ilmestyi vuonna 1953 ja loi pohjaa Lidmanin maineelle yhtenä 1900-luvun merkittävimmistä ruotsalaisista työväenkirjailijoista. Vuosina 1955–1963 Lidman oli kirjallisuusakatemia Samfundet De Nion jäsen. Häneltä on suomennettu yhdeksän teosta.
Elämä ja ura
Sara Lidman syntyi pienviljelijäperheeseen noin 300 asukkaan Missenträskin kylässä, joka nykyisin kuuluu Skellefteån kuntaan Västerbottenissa. Kylän elämästä tuli keskeinen osa hänen kirjojensa materiaalia. Kuuden kouluvuoden jälkeen Lidman joutui parantolaan, jossa hän sai kosketuksen kirjallisuuteen ja radio-ohjelmiin. Hän jatkoi koulunkäyntiä kirjekurssina ja työskenteli ajoittain tarjoilijana, postivirkailijana ja teatteriharjoittelijana. Hän aloitti opinnot Uppsalan yliopistossa, mutta joutui usein palaamaan parantolaan, lopulta eurooppalaisia opiskelijoita varten perustettuun yhteisparantolaan Ranskaan.
Uppsalan yliopiston kirjallisuuspiireissä Lidman tutustui muiden muassa Stina Aronsoniin ja Folke Fridelliin, joista tuli myös kirjailijoita. Lidman kiinnostui noihin aikoihin myös muun muassa Marcel Proustin tuotannosta. Valmistuttuaan hän toimi 1950-luvun alussa opettajana Smoolannissa.
Esikoisromaani Tjärdalen (1953) esitteli Lidmanin tuotannon jatkuvan teeman, vastuun toisista ihmisistä. Hänen modernistisen tyylinsä osia ovat kotiseudun murre ja luterilaiset uskonnolliset tekstit. Ensimmäisten romaanien suuri suosio oli Lidmanille pikemminkin kahlitsevaa kuin innostavaa, ja hän piti taukoja muun muassa pitkien ulkomaanmatkojen avulla.
Sara Lidman oli ensimmäisiä, jotka kiinnittivät ruotsalaisten huomiota Etelä-Afrikan ihmisoikeustilanteeseen ja Vietnamin sotaan. Kotimaan aiheista häntä kiinnosti muun muassa kaivostyöntekijöiden asema, josta hän kirjoitti haastattelukirjan Kaivos.
1970-luvulla Lidman aloitti viisiosaiseksi kasvaneen romaanisarjan Jernbanesviten (1977–1985), joka kuvaa uuden ajan tuloa Pohjois-Ruotsiin rautateiden myötä. Sarjasta on suomennettu kolme ensimmäistä osaa, Palvelijasi kuulee, Vihan lapset ja Nabotin kivi.
Lidman on saanut useita kirjallisuuspalkintoja, ja hänen teoksiaan on käännetty monelle kielelle. Vuonna 1978 hänet nimitettiin Uumajan yliopiston kunniatohtoriksi, ja vuonna 1999 hän sai professorin arvonimen.
Uumajan keskusrautatieaseman kevyen liikenteen tunnelissa on Lidmanille omistettu 170 metrin pituinen lasitaideteos Lev!, jonka on tehnyt taiteilijaduo FA+ (Ingrid Falk ja Gustavo Aguerre). Tunnelin lasiseen seinään on valittu kolmisenkymmentä sitaattia Lidmanin tuotannosta. Vuonna 2014 teki Västerbottenteatern Skellefteåssa kantaesityksen Lidmanista kertovasta näytelmästä  Sara Sara Sara – Starka kvinnor pinkar stående, jota esitettiin myös Tukholman kaupunginteatterissa 2015. Syksyllä 2016 Riksteatern kiersi eri puolilla Ruotsia esittämässä Lidmanin esikoisteokseen Tjärdalen perustuvaa musiikkinäytelmää.
Vuonna 2009 Lidmanin romaani Palvelijasi kuulee pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Yksityiselämä
1950-luvulla Sara Lidmanilla oli useita vuosia kestänyt suhde kirjailijakollega Ivar Lo-Johanssoniin.
Kvanttimystiikka
Kvanttimystiikka tarkoittaa kvanttimekaniikan uskonnolliseen tulkintaan perustuvia uskomuksellisia, uskonnollisia ja usein näennäistieteellisiksi tulkittuja oppijärjestelmiä. Kvanttimystiikka yhdistää kvanttimekaniikan ilmiöitä yleensä uskonnollisiin näkemyksiin tai yliluonnollisiin olioihin. Esimerkiksi teoriat tyhjiöstä, joka ei todellisuudesta ole tyhjä, on tulkittu kaikkialla olevaksi maailmansieluksi.
Kvanttimystiikan isänä pidetään fyysikko Fritjof Capraa, joka esitteli näkemyksiään kirjassaan Fysiikka ja tao (1975, suom. 1983). Hän yhdisteli itämaisia ja mayojen uskonnollisia näkemyksiä kuten kohtalonyhteyden kvanttimekaniikkaan. Hän pohjasi käsityksiään muun muassa nykyään hylättyyn teoriaan siitä, että alkeishiukkaset koostuisivat aina muista alkeishiukkasista ikään kuin loputtomana jatkumona.
Tunnetuimpia kvanttimystiikan teoksia on Danah Zoharin The quantum self. Kirjassaan Zohar väittää tietoisuutta Bose-Einstein-kondensaatiksi.
Räjähtävä valas
Räjähtävä valas on valas, yleensä valmiiksi kuollut, joka räjähtää joko itsestään, luonnon tai ihmisen toimien takia. Räjähtäviä valaita on todistettavasti huomattu ainakin kaksi merkittävää tapausta, mutta myös muutaman vähemmän tunnetun kerran tiedetään valaan räjähtäneen. Kaikkein kuuluisin räjähdys tapahtui Florencessa, Oregonissa vuonna 1970, kun Oregon Department of Transportation räjäytti kuolleen kaskelotin tarkoituksenaan hävittää sen mätänevä ruumis. Tapauksesta tuli kuuluisa, kun yhdysvaltalainen humoristi Dave Barry kirjoitti siitä sanomalehden kolumnissa nähtyään räjähdyksestä otetun videomateriaalin. Tapauksen maine kasvoi myöhemmin videon levittyä ympäri Internetiä.
Tunnetaan myös kuolleiden valaanraatojen spontaaneja räjähdyksiä. Kaikkien laajimmin raportoitu räjähdys tapahtui Taiwanissa 26. tammikuuta 2004, kun kuolleen kaskelotin mädäntyvän ruumiin sisälle muodostunut kaasutasku aiheutti eläimen räjähdyksen, kun sitä oltiin viemässä tutkimuksiin.
Räjähdykset
Räjähtäviä eläimiä dokumentoidaan harvoin. Valaiden räjähtämiset Yhdysvalloissa ja Taiwanissa saivat kuitenkin huomattavaa huomiota tiedotusvälineissä.
Florencen tapaus Yhdysvaltain Oregonissa
right|250px 12. marraskuuta 1970 14-metrinen kahdeksan tonnia painava kaskelotti kuoli rantauduttuaan Florencen lähellä sijaitsevalle hiekkarannalle. Oregon Parks and Recreation Department hoitaa kaikkia osavaltion hiekkarantoja,  minkä takia vastuu ruhon siivoamisesta jäi Oregon Department of Transportationille. Virasto neuvotteli Yhdysvaltain laivaston kanssa ja tuli siihen tulokseen, että räjäyttäminen olisi paras tapa päästä ruhosta eroon. Siksi se marraskuun kahdentenatoista päivänä käytti puoli tonnia dynamiittia räjäytykseen. Virastossa ajateltiin, ettei valaan hautaaminen olisi tehokasta, koska se paljastuisi pian hiekan alta. Räjähdyksen ajateltiin hajottavan eläimen niin pieniin osiin, että raadonsyöjät puhdistaisivat alueen jäänteistä. Operaatiosta oli vastuussa insinööri George Thornton, joka sanoi eräässä vaiheessa, että puoli tonnia dynamiittia ei välttämättä riittäisi ja tarvittaisiin mahdollisesti enemmän. Thornton sanoi myöhemmin tulleensa valituksi tehtävään, koska toimeen alun perin valittu Dale Allen oli metsästysreissulla.
Räjähdyksen sai nauhalle televisiokuvaaja Doug Brazil Paul Linnmanin selostamaa KATU:n uutislähetystä varten. Räjähdys levitti suuria määriä valaanrasvaa ympäriinsä, jopa rannan ulkopuolelle. Läheinen auto kärsi suuria vahinkoja lentävistä valaankappaleista. Räjähdys hajotti vain osan valaasta, joten Oregon Department of Transportationin työntekijät joutuivat puhdistamaan loput valaasta.
Valaan räjäytystä koskevan uutislähetyksen lopussa Linnman sanoi, että ”Voidaan pitää mielessä, että jos vielä joskus valas rantautuu Lane Countyssä uudelleen, toimenpiteistä päättävät eivät muista ainoastaan, mitä pitää, vaan myös varmasti, mitä ei pidä tehdä.” TranScriptissa uutisoitiin myöhemmin, että kun 41 kaskelottia rantautui lähistöllä vuonna 1979, osavaltio poltti ja hautasi ruhot. Nykyään rantavastaavat hinaavat kuolleet valaat avomerelle. Tämä tehdään pääasiassa turvallisuussyistä, sillä mätänevät ruhot houkuttavat paikalle haita ja saattavat siten rannan käyttäjät vaaraan.
Videomateriaalin lähti myöhemmin kiertämään internetissä ja siitä muodostui tunnettu internet-meemi.
Tarina Oregonin räjähtävästä valaasta oli laajalti tunnettu Usenetissä ja siitä oli laajaa keskustelua alt.folklore.urbanissa, joka oli urbaanilegendoihin keskittynyt newsgroup. Tapaus, mukaan lukien kopio Barryn artikkelista, oli siellä vuonna 1991 merkittynä ”Tb”:ksi, eli tarinaksi, jonka uskotaan olevan totta, mutta jota ei ole varmistettu todeksi. Vuonna 1992 Snopes varmistui tarinan todenperäisyydestä ja merkitsi sen todeksi.
Aiheesta muualla
Balaena Explosa
Bill Hougland
William Marion ”Bill” Hougland (20. kesäkuuta 1930 Caldwell, Kansas – 6. maaliskuuta 2017 Lawrence, Kansas ) oli yhdysvaltalainen koripalloilija ja kaksinkertainen olympiavoittaja. Hän kuului Yhdysvaltain maajoukkueeseen, joka voitti olympiakultaa Helsingissä 1952 ja Melbournessa 1956. Hougland pelasi sekä Helsingissä että Melbournessa kaikki kahdeksan ottelua. Hän teki kummassakin turnauksessa yhteensä 46 pistettä.
Ovaro Kiinteistösijoitus
Ovaro Kiinteistösijoitus Oyj (vuoteen 2018 Orava Asuntorahasto Oyj ) on suomalainen Helsingin pörssiin listattu kiinteistösijoitusyhtiö. Yhtiö sijoittaa vuokra-asuntoihin ja toimitiloihin Suomessa.
Yhtiö oli ensimmäinen suomalainen veroetua nauttiva kiinteistörahasto (ns. REIT). Yhtiö kuitenkin muuttui 1.10.2018 Ovaro Kiinteistösijoitukseksi ja samalla tavalliseksi sijoitusyhtiöksi ilman veroetua.
Orava Asuntorahasto (2010–2018)
thumb|250px|Orava Asuntorahaston vanha logo. Yhtiö perustettiin 30. joulukuuta 2010 lähes heti osakeyhtiömuotoiset asuntorahastot mahdollistavan veronhuojennuslain tultua voimaan. Perustettaessa yhtiön omistukseen tuli kaksi Lahdessa sijaitsevaa asunto-osakeyhtiötä.
Yhtiö järjesti listautumisannin ja listautui Helsingin pörssiin syksyllä 2013.
Yhtiön virallinen nimi oli Orava Asuinkiinteistörahasto Oyj vuoteen 2015 asti, jolloin nimeksi vaihdettiin Orava Asuntorahasto Oyj.
Yhtiö pyrki hankkimaan kokonaisia asuinkiinteistöjä alhaiseen hintaan ja myymään hankkimiaan asuntoja yksitellen korkeammalla hinnalla. Omistusaikana yhtiö vuokrasi asuntojaan. REIT-yhtiönä Orava oli vapautettu tuloverosta. Sen tuli kuitenkin jakaa lähes koko tuloksensa osinkona, jota verotettiin täysimääräisesti osakkeenomistajien tulona.
Alussa yhtiö menestyi ja se pystyi näyttämään voittoa sekä jakamaan osinkoa. Menestys kuitenkin heikkeni ja yhtiö kääntyi tappiolliseksi vuonna 2017. Tällöin myös osingonmaksu jouduttiin lopettamaan. Tappioon johti yhtiön omistamien asuntojen arvon lasku.
Yritysvaltaus ja muutos rahastosta sijoitusyhtiöksi
Investors House hankki syksyllä 25,2 % omistusosuuden Orava Asuntorahastosta vaihtotarjouksella ja nousi yhtiön suurimmaksi omistajaksi. Vaihtotarjouksessa 1800 Oravan osakkeenomistajaa vaihtoi osakkeensa Investors Housen osakkeisiin. Tarjouksen toteuduttua Oravan vanha hallitus erotettiin ja vaihdettiin kokonaan uusiin jäseniin. Sopimus hallinnointiyhtiön kanssa irtisanottiin päättymään joulukuussa 2018.
Orava vaihtoi nimekseen Ovaro Kiinteistösijoitus Oyj 1.10.2018 lukien. Samalla yhtiö muuttui asuntorahastosta kiinteistösijoitusyhtiöksi. Muutoksen taustalla oli Oravan huono menestys. Muutoksen myötä yritys luopui verovapaudestaan ja vaihtoi sekä strategiaansa että hallintomallia. Muutoksen tavoitteena oli kannattavuuden parantaminen ja omistaja-arvon kasvattaminen. Tähän yhtiö ilmoitti pyrkivänsä myymällä pois uudehkoja isoja perheasuntoja, joiden tuotto oli vaatimaton ja jotka eivät sopineet vuokrauskäyttöön. Uuden strategian mukaan yhtiö laajensi sijoitusaluettaan asunnoista myös toimitilakiinteistöihin.
Välittömästi ennen muutosta 30.9.2018 yhtiö omisti 1586 huoneistoa 127 eri kohteessa. Huoneistoista 24 oli toimitiloja ja loput asuntoja. Huoneistot sijaitsivat eri puolilla Suomea. Sijoitukset huoneistoihin jakautuivat kolmeen osaan siten, että 40 % varallisuudesta oli Helsingin seudulla, vajaa kolmannes muissa suurissa kaupungeissa sekä loput vajaa kolmannes keskisuurissa kaupungeissa. Sijoituksista 70 % oli vuonna 1990 ja sen jälkeen valmistuneissa taloissa. Huoneistojen arvo oli yhtiön käyttämän laskentatavan mukaan 192 miljoonaa euroa ja ulkopuolisen arvioitsijan mukaan 187 miljoonaa euroa. Yhtiö ilmoitti pyrkivänsä myymään näistä huoneistoista noin 40 % osana saneerausta, jolla yhtiö tavoittelee tuloksen parantamista.
Yhtiön toiminta
Orava Asuntorahastolla ei ollut omaa henkilökuntaa, mutta Ovaro Kiinteistösijoituksella on. Toimitusjohtaja on Kari Sainio ja neljän hengen johtoryhmä aloitti 1.10.2018.
Pörssihistoria
Orava listautui Helsingin pörssiin syksyllä 2013. Se oli Suomen ensimmäinen pörssilistattu verovapaa REIT-yhtiö. Listautumisannissa osakkeen hinta oli 10,30 euroa. Yhtiön osakekurssi nousi listautumisen jälkeen. Korkeimmillaan vuonna 2014 kurssi oli 15,88 euroa. Kurssikehitys oli kuitenkin sen jälkeen dramaattinen. Vuoden 2017 keväällä kurssi laski jo selvästi alle 5 euron. Tästä se hieman nousi sen jälkeen, kun Investors House teki vaihtotarjouksen yhtiön osakkeista.
Orava maksoi aiemmin osinkoa neljä kertaa vuodessa. Yhteensä osinkoa ehditiin vuosina 2014–2017 maksaa 3,49 euroa osakkeelta. Vuoden 2017 lopussa osingonmaksu kuitenkin keskeytettiin sen jälkeen, kun Investors House oli noussut yhtiön suurimmaksi omistajaksi ja yhtiön hallitus oli vaihdettu.
Yhtiön osakkeenomistajien lukumäärä vuoden 2017 lopussa oli noin 4 900. Yli puolet osakkeista oli kotimaisten kotitalouksien hallussa. Toiseksi suurin omistajaryhmä oli kotimaiset yksityiset yritykset. Yhdessä nämä ryhmät omistivat 88 % osakkeista. Suurin omistaja Investors House omisti osakkeista 25,2 %, kun muiden yksittäisten osakkaiden osuus jäi alle 3 prosentin.
Valmet 20
Valmet 20 oli Valmet 15:n jälkeen toinen Valmetin valmistama traktorimalli. Siitä on käytetty vähäisen tehonsa vuoksi puhekielessä nimitystä ”piikkilangankiristäjä”. Valmet 20:n edeltäjämallin Valmet 15:n perustana on Pikku-jehuksi kutsuttu prototyyppi. Suunnitteluperusteena oli se, että Suomessa oli 1950-luvun alussa vielä 250 000 maatilaa, joiden suurin viljelyspinta-ala yleensä oli 25 hehtaaria. Tarkoituksena oli, ettei traktorista olisi tullut liian raskas suomaille, ja että se kykenisi vetämään 14–16 tuuman yksisiipistä auraa pellolla kynnettäessä.
Vuonna 1953 Valmet järjesti traktorimallin myynnin Hankkijan, Laborin ja OTK:n kanssa. Vuoteen 1954 mennessä oli valmistettu yhteensä 2 000 Valmet 15- ja Valmet 20 -traktoria. Vuoden 1955 aikana Valmet 20:ta valmistettiin 2 082 kappaletta, joista 55 vietiin Turkkiin. Valmet 15- ja Valmet 20 -traktoreita valmistettiin yhteensä 9 800 kappaletta. Niiden valmistus päättyi 1963, tosin vuoden 1963 traktorit oli valmistettu jo 1962.
Valmetin traktorin valmistajana oli Valtion Kivääritehdas Oy, sittemmin nimeltään Valmetin Tourulan tehdas. Ensimmäisinä valmistusvuosina Valtion maatalouskoneiden tutkimuslaitos osoitti kritiikkiä Valmetin ominaisuuksia kohtaan verrattuna pohjoisamerikkalaisiin traktoreihin. Esimerkiksi moottorin teho ei ollut kilpailijoiden tasolla, mutta kone oli kuuluisa keveydestään ja ketteryydestään.
Eroavaisuudet
Valmet 15 ja Valmet 20 ovat lähes samannäköisiä. Ne erottaa toisistaan muun muassa raidetangosta, joka 15-mallissa kulkee etuakselin etupuolella ja 20-mallissa takapuolella. Etuakseli muutettiin 20-malliin palkkirakenteiseksi. Moottorin kiinnityspultteja etukehtoon on 20-mallissa 3 kpl per puoli, kun 15-mallissa niitä on 2 kpl per puoli. Valmet 20 on reilut 100 kg edeltäjäänsä painavampi. Väritykseltään kummatkin ovat kirkkaan punaisia (värikoodi MIRANOL0273).
Teollisuusmalli Valmet 20 MT
Valmet 20 -mallista valmistettiin myös yhteensä 20 kappaleen piensarja traktoreita teollisuuden käyttöön. Ensimmäinen valmistettiin 1955 ja viimeinen 1963. Teollisuusmalli erotettiin muista MT-lisäkirjaimilla ja ulkoisesti malli erottui tyypillisen punaisen värin sijasta kellertävällä värityksellä. Valmet 20 MT oli huomattavasti matalampi kuin tavallinen maatalousmalli. Nykyään aitoja MT-malleja on tiettävästi jäljellä ainakin neljä kappaletta, joista yksi on Valmetin Linnavuoren tehtaalla näytteillä.
Mount Pearl
Mount Pearl on noin 24 000 asukkaan kaupunki Newfoundland ja Labradorin provinssissa, Kanadassa. Se sijaitsee Avalonin niemimaan pohjoisosassa, sekä eteläisessä Newfoundlandin saaren eteläosassa. Kaupunki on provinssinsa toiseksi suurin. Vuonna 2016 siellä asui lähes 23 000 ihmistä.
Mount Pearlin perustivat vuonna 1829 komentaja James Pearl ja hänen vaimonsa Lady Anne Pearl.
Eriikka Magnusson
Laura Eriikka Magnusson (s. 7. syyskuuta 1946 Helsinki) on suomalainen näyttelijä ja ohjaaja. Magnusson kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1965 ja opiskeli Suomen teatterikoulussa vuosina 1966–1969. Hän on KOM-teatterin perustajajäsen, ja oli mukana jo KOM-näyttämöllä Ruotsalaisessa Teatterissa 1969. KOM-teatterin jälkeen hän työskenteli Yleisradiossa sekä Radioteatterin Tampereen pisteessä. Eriikka Magnusson on kenraalimajuri ja Mannerheim-ristin ritari Gustaf Magnussonin nuorempi tytär.
Alexandre Lacazette
Alexandre Lacazette (s. 28. toukokuuta 1991 Lyon) on ranskalainen jalkapalloilija. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Arsenalia, ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seurajoukkueura
Lacazette siirtyi Olympique Lyonnaisin junioriakatemiaan vuonna 2003. Hänet nostettiin kaudella 2009–2010 seuran edustusjoukkueeseen, jossa hän teki ensiesiintymisensä 5. toukokuuta 2010 ottelussa Auxerrea vastaan.
Ensimmäisen maalinsa ammattilaisurallaan Lacazette teki 30. lokakuuta 2010 ottelussa Sochauxia vastaan. Hän pelasi Ligue 1:ssä 203 ottelua ja teki niissä 100 maalia. Kaudella 2014–2015 hän teki 27 maalia ja oli liigan paras maalintekijä. Kaudella 2016–2017 hän teki 28 maalia ja oli liigan toiseksi paras maalintekijä PSG:n Edinson Cavanin jälkeen. Hän voitti Ranskan cupin ja supercupin 2012.
5. heinäkuuta 2017 Lacazette siirtyi Arsenaliin 52 miljoonan euron siirtosummalla. Hän voitti FA Community Shieldin 2017. Ensimmäisellä valioliigakaudellaan hän pelasi 32 ottelua ja teki 14 maalia. Kaudella 2018–2019 hän pelasi Valioliigassa 35 ottelua ja teki 13 maalia. Finaalitappioon päättyneessä Eurooppa-liigassa hän teki samalla kaudella kymmenessä ottelussa viisi maalia. Kaudella 2019–2020 hän viimeisteli 30 valioliigaottelussa kymmenen maalia. Hän pelasi samalla kaudella neljä ottelua Arsenalin voittamassa FA Cupissa. Seuraavalla kaudella hän pelasi Valioliigassa 31 ottelua ja teki 13 maalia.
Maajoukkueura
Lacazette pelasi neljä ottelua Ranskan saadessa hopeaa alle 17-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2008. Hän teki loppuottelun voittomaalin Ranskan voittaessa alle 19-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 2010. Hän pelasi turnauksen kaikissa viidessa ottelussa. Hän pelasi kaikissa seitsemässä ottelussa Ranskan sijoittuessa neljänneksi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2011.
Lacazette debytoi Ranskan jalkapallomaajoukkueessa maaottelussa Uruguayta vastaan kesäkuussa 2013. Ensimmäisen maajoukkuemaalinsa hän viimeisteli Tanskaa vastaan maaliskuussa 2015. Ensimmäisen arvokilpailujen karsintaottelunsa hän pelasi MM-karsintapelissä Alankomaita vastaan elokuussa 2017. Aikuisten arvokilpailujen lopputurnausjoukkueisiin hän ei ole toistaiseksi kuulunut.
Punakaartin marssi
Punakaartin marssi tai Punakaartilaisten marssi on marssimuotoinen työväenlaulu, joka oli Suomen sisällissodan aikana yksi tunnetuimmista punaisten lauluista. Sitä tosin laulettiin jo ennen sisällissotaa. Laulun suomenkielistä sanoittajaa ei tunneta. Taustalla on kaksi eri laulua, joista toinen on saksalainen nuorisolaulu ja toinen ruotsalainen kansansävelmä Ja må' han leva.
Keimolan moottorirata
thumb|Maalisuora Nesteen kaarelta etelään päin syksyllä 2005 Keimolan moottorirata oli Vantaan Keimolassa sijainnut moottorirata ja -stadion. Radan perusti kilpa-autolegenda Curt Lincoln vuonna 1965 ja se avattiin 12. kesäkuuta 1966. Radan pituus oli noin 3,3 kilometriä ja pelkkä pääsuora oli kilometrin mittainen. Radan leveys oli vaihdellen 9–15 metriä. Keimolassa järjestettiin usein F2-kilpailuja. Keimolassa on ajanut monia F1-legendoja, kuten Jim Clark, Graham Hill, Jack Brabham, Jochen Rindt ja Denny Hulme. Radalla aloittelivat uraansa myös myöhemmät suomalaiset F1-kuljettajat Keke Rosberg, Jyrki Järvilehto, Mika Häkkinen ja Mika Salo, kolme viimeksi mainittua mikroautoilla, Rosberg myös suuremmilla ajokeilla.
Punakaartin marssi
Kappale on sepitetty vuonna 1917 ja alkuaan sen aiheena oli "Suuri idän kansa" eli vallankumous Venäjällä. Sanat muutettiin sisällissodan alettua kevättalvella 1918 tilanteeseen sopiviksi. Laulua käytettiin muun muassa punakaartien marssiharjoituksissa.
Keimolan moottorirata
Keimolan moottoriradan omisti aluksi Curt Lincolnin oma yhtiö. Vuonna 1968 sen osti Wihuri-yhtymä, jonka toimitusjohtaja Antti Aarnio-Wihuri oli innokas autourheilun harrastaja. Wihuri perusti radan toiminnan pyörittämistä varten tytäryhtiön, jonka toimitusjohtajana oli Wihuri-yhtymän Volkswagen-osaston markkinointipäällikkö Lasse Laakso. Jouduttuaan talousvaikeuksiin Wihuri myi radan vuonna 1982 Sanoma Oy:lle, jonka omistuksessa rata oli 2010-luvulle asti. Rata joutui vaikeuksiin 1970-luvulla ympäristökriisin, rata-autoilun saaman vähäisen arvostuksen, lähistön asukkaiden valitusten sekä kunnostamattomuuden vuoksi. Keimolan moottoristadion suljettiin lopulta syksyllä 1978. Rata hylättiin ja se sai rapistua sekä hautautua metsän sisään. 1980-luvun lopulla se tuhottiin ajokelvottomaksi.
Punakaartin marssi
Eri versiot
Punakaartin marssia on laulettu jonkin verran toisistaan eroavin sanoin. Tämä selittyy osittain siten, että laulua on laulettu ulkoa ja muistinvaraisesti. Esimerkiksi ensimmäisessä säkeistössä lauletaan toisinaan pieni Suomen kansa-sanojen sijasta köyhä Suomen kansa. "Köyhä Suomen kansa" yleistyi sisällissodan aikana ja sitä hiukan aikaisemmin korvaamaan alkuperäistä muotoa.
Keimolan moottorirata
Radan paikalle alettiin rakentaa vuonna 2015 Keimolanmäen asuntoaluetta. Asuinalueen kadut tulevat noudattamaan moottoriradan ratalinjauksia. Edelleen pystyssä oleva radan valvontatorni sisällytetään osaksi asuinalueelle rakennettavaa aukiota. Torni sisältyy vuoden 2002 Vantaan kaupunginmuseon laatimaan suojeltavien kohteiden luetteloon. Muut ratarakennelmat ovat purettu jo kauan sitten.
Punakaartin marssi
Eri versiot
Laulu esiintyy Väinö Linnan romaanissa Tuntematon sotilas, jossa sotamies Vanhala laulaa sitä toistuvasti huumoritarkoituksessa, mutta toisessa muodossa kuin yleisesti tunnetut sanat. Siinä kolmannessa säkeistössä lauletaan byrokraatit kuolevat, vankilat ja tuonela, kuolonportit aukeaa yli onnettoman maan. Edvin Laineen romaanin pohjalta ohjaamassa elokuvassa Tuntematon sotilas Punakaartin marssin melodia soi instrumentaalisena muun muassa alkutekstien taustalla, sovitettuna osaksi Ahti Sonnisen säveltämää elokuvamusiikkia.
Keimolan moottorirata
Ensimmäiset vuodet
Ratkaiseva tekijä Keimolan moottoriradan perustamiseen oli suomalaisten tuolloin suuri kiinnostus autourheilua kohtaan. Helsingissä Eläintarhanajoja ei vuonna 1963 tapahtuneen onnettomuuden jälkeen enää voitu järjestää. Eläintarhan radan korvaajaa suunniteltiin Tikkurilaan, Tattarisuolle ja Seutulaan. Hankkeen puuhamiehenä toimi Curt Lincoln, joka oli aikansa tunnetuin kilpa-autoilija. Lincoln löysi ratahankkeelle tukijoiksi Yleisradion, Nesteen ja Sanoma Oyn. Radan rakentaminen maksoi noin kolme miljoonaa markkaa. Rataa alettiin rakentaa metsäiseen maastoon, silloiseen Helsingin maalaiskuntaan syyskuun alussa 1965. Rakennustöitä viivästyttivät ankara talvi ja useat vastoinkäymiset. Terveystarkastaja uhkasi kieltää avajaiset, koska radalle ei ollut rakennettu tarpeeksi vessoja. Rakennusmiehet paiskivat töitä koko avajaisia edeltävän yön saadakseen puutteet täytettyä.
Radan maamerkiksi ja tunnetuimmaksi rakennukseksi kohosi 16 metriä korkea valvontatorni. Kolmekerroksisesta tornista oli esteetön näköala kaikkialle radalle. Radan tietyt osat nimettiin mainostajien mukaan. Tunnetuimmat mutkat olivat Currenkurvat, VW- ja BP-kaarteet sekä makkaramainoksen mukaan nimetty Saunalenkki. Osa radanvarrella sijainneista mainoksista tulivat myös tunnetuiksi, kuten suuri North State -tupakkaa mainostanut tupakka-aski sekä Nestettä mainostanut radan yli kulkenut kaari. Radalla oli kahdeksan kaarretta ja selviä korkeuseroja. Rata-alueen kokonaispinta-ala oli 52 hehtaaria. Se voitiin tarvittaessa jakaa valvontatornin kohdalta kahteen osaan. Radan reunoilla oli alun perin 15 metrin levyiset tasoitetut turva-alueet ja katsomot oli eristetty radasta panssariverkkoaidoin.
Keimolan moottoriradan avajaispäivä oli 12. kesäkuuta 1966. Radalla järjestettiin kisoja viritetyillä vakioautoilla, moottoripyörillä, ja ajettiin myös 500 kilometrin kestävyysajoja. Avajaiskisojen kohokohta oli F3-luokan lähtö, jonka voittivat englantilaiset Fenning ja Davis. Rata oli vielä hieman keskeneräinen avajaisissa. 1960-luvulla radalla järjestettiin kisoja enimmäkseen talkootöillä. Järjestelyt olivat sen mukaiset. Liikenne radalle ruuhkautui aina. Järjestyksenvalvojiksi pestattiin varusmiehiä.
Kulta-aika
Formula 1 -kisaa radalla ei koskaan nähty, vaikka radan profiili soveltui sellaiseen käyttöön hyvin, mutta F2-kilpailuja Keimolassa järjestettiin usein. Keimola sai huomiota siellä järjestetyistä Formula Vee-kilpailuista. Rata ikuistettiin loiston päivinään Risto Jarvan elokuvaan Bensaa suonissa, jonka kohtauksista osa kuvattiin Keimolassa vuonna 1969. Radan historian kohokohta oli prototyyppien EM-sarja, Interserien osakilpailu. Ne ajettiin Keimolassa vuosina 1970-1972. AAW-tallin Leo Kinnunen ajoi täyden sarjan kausina 1971-1973 ja voitti mestaruuden joka vuosi. Leo Kinnusella on hallussaan myös Keimolan moottoriradan kierrosennätys, jonka hän ajoi viimeisessä Keimolan Interserie-osakilpailussa 1972 Porsche 917/10 TC:lla. Kinnusen kierrosaika oli 1 min ja 11,74 sek. Se vastaa keskinopeutta 165,4 km/h.
Keimolan moottoriradan osti Wihuri-yhtymä vuonna 1968. Curt Lincolnille radan pyörittäminen oli käynyt taloudellisesti liian raskaaksi. Wihuri laajensi radan toimintaa, ja siellä alettiin järjestää juhlia sekä festivaaleja. Vuonna 1969 järjestettiin juhannusjuhlat, joilla esiintyi The Beach Boys. Toiminta tuotti tappiota joka vuosi 1968–1978.
Suomalainen kilpa-autoilija Kauko Eriksson, 30, kuoli onnettomuudessa Keimolan moottoriradalla 19. kesäkuuta 1971. Harjoitusajojen aikana Eriksson nousi autostaan tutkimaan puhjennutta rengastaan ja jäi tällöin Kalle Mäkelän ohjaaman auton alle.
Keimola Rock
Vuosina 1972 ja 1973 Keimolassa järjestettiin rockfestivaalit Keimola Rock, mutta niiden menestys jäi odotettua huonommaksi. Syynä tähän oli sääolosuhteet sekä järjestäjän luomat huonot puitteet. Myös lipun hintaa suhteessa ohjelmaan ja tapahtumajärjestelyihin pidettiin kalliina. Vuoden 1972 esiintyjiä olivat muiden muassa Supertramp, Juicy Lucy, Chicken Shack ja irlantilainen Tír na nÓg sekä suomalaiset Tasavallan Presidentti, Wigwam ja Jussi Raittisen yhtye. Vuonna 1973 lavalle nousivat Fairport Convention, Edgar Broughton Band, Hookfoot ja The Pretty Things sekä kotimaisista muun muassa Pepe & Paradise. Hurriganes esiintyi molemmissa Keimola-Rockeissa. Keimolassa nähty yhtyeen hurja lavashow teki vaikutuksen Love Recordsin tuotantopäällikköön, ja syntyi levytysopimus ja yhtye nousi Suomen rockin eturiviin. Tapahtuman järjestäjät vedättivät alihankkijoita vuonna 1973 niin, että äänentoistosta vastannut Matti Sarapaltio on kertonut jääneensä MS-Audiotron-yhtiöineen ilman sovittua 4 000 markan palkkiota. 1960-luvun lopulla Keimolassa kokeiltiin myös drive-in-elokuvateatteria, mutta sen toiminta loppui lyhyeen syysmyrskyn tuhottua valkokankaan.
Moottoristadionin yhteyteen rakennettiin mikroautorata. Se oli Mika Häkkisen ja Mika Salon kotirata, jossa tulevat autourheilun mestarit aloittelivat uraansa. Radan viimeisinä vuosina Keimolassa ajettiin myös uudenlaisia kisoja, kuten kiihdytysajoja sekä rallicrossia. Ensimmäinen rallicross-osakilpailu, Keimolan RC, ajettiin 9. kesäkuuta 1974. Kyseessä oli EM-osakilpailu. Seuraavana kisana EM-osakilpailun lisäksi ajettiin myös suomalainen Teboil-cross-kilpailu. Vuonna 1974 ajettiin täysimittaisella radalla, mutta jo vuodeksi 1975 rataa oli lyhennetty.
Viimeiset vuodet
thumb|Nesteen kaaren palasia radan reunassa syksyllä 2005
Kesäkuussa 1978 Keimolassa järjestetyt Autourheiluliiton Vauhtikisat olivat viimeiset viralliset Keimolassa ajetut kisat. Radan kunto oli huonontunut. Alun perin radan ympäristö oli soraa, jota ei siistitty avajaisiin vaan jätettiin viimeistelemättä. 1970-luvulla alueella alkoi kasvaa heinää ja pajukkoa. Katsomoita purettiin yleisökadon ja niiden huonon kunnon vuoksi.
Wihuri-yhtymä joutui lopettamaan investoinnit Keimolaan, koska autokilpailutoiminnalla ei saatu tarpeeksi tuottoja radan ylläpitoon eikä kunnostamiseen. Sittemmin ilmoitettiin ratatoiminnan painopisteen siirtyvän pois autourheilusta mm. koeajotoimintaan, ajoharjoitteluun sekä esittelyihin. Tupakkamainonnan kieltäminen kadotti monta sponsoria. Uusi Hämeenlinnaan rakennettu Ahveniston moottorirata menestyi Keimolaa paremmin.
Keimolan viimeinen tapahtuma oli peruuttamisen maailmanennätys lokakuussa 1978. Tekniikan Maailma- ja Vauhdin Maailma -lehtien toimittajat päättivät rikkoa silloin tanskalaisten hallussa olleen yhtäjaksoisen peruuttamisen maailmanennätyksen, joka oli 386 kilometriä. Keimolaan tuotiin 20. lokakuuta neljä kuljettajaa, mekaanikot ja Volvo 343 -henkilöauto, jossa oli Variomatic-automaattivaihteisto. Sen ansiosta autolla pystyi ajamaan yhtä kovaa etu- ja takaperin. Rataa kierrettiin yhden vuorokauden aikana 533 kertaa ja kilometrejä kertyi miltei 1770, mikä ylitti aikaisemman ennätyksen yli nelinkertaisesti. Keimolan moottoriradan toiminta päättyi tämän ennätyksen tekoon.
Tekniikan Maailma- ja Tuulilasi-lehdet suorittivat Keimolan radalla sen toiminta-aikana runsaasti uusien auto- ja moottoripyörämallien koeajoja.
Sulkemisen jälkeen
thumb|Valvontatorni syksyllä 2005 Keimolan moottoristadion hylättiin sulkemisensa jälkeen. Kasvillisuus valtasi ensin sen reuna-alueet ja myöhemmin itse radankin. Mikroautorata ja varikkoalue vuokrattiin varastoalueeksi ja autokorjaamon käyttöön vuonna 1982. Samana vuonna Sanoma Oy osti moottoriradan, jonka paikalle suunniteltiin painotaloa, jota ei kuitenkaan lopulta rakennettu Keimolaan. Nuoriso yritti 1980-luvun puolivälissä saada rataa käyttöönsä, mutta kaikki pyynnöt tyrmättiin. Lopulta he mursivat radan portin ja puhdistivat sen asfaltin. He alkoivat järjestää luvatta "kuutamoajeluja". Poliisi ja mikroautoradalla toimineen autokorjaamon henkilökunta yrittivät välillä estää ajeluja, mutta tuloksetta.
Kuutamoajelut loppuivat toukokuussa 1988, kun 16-vuotias harrastaja törmäsi Keimolassa hirveen ja loukkaantui vakavasti. Radan omistaja katkaisi radan kaivamalla sen poikki ojia. Harrastajat kuitenkin täyttivät ojat läheisen Hämeenlinnanväylän työmaalta lainatulla työkoneella. Keväällä 1989 radalle ilmestyi auraa vetänyt traktori, joka jyrsi radan asfaltin rikki. Tämän jälkeen Keimolassa ei ole enää ajettu. Rata sijaitsi pitkään metsän sisään hautautuneena Hämeenlinnanväylän länsipuolella runsaat kaksi kilometriä Kehä III:lta pohjoiseen vastapäätä Kivistön omakotialuetta. Moottoriradasta tuli ulkoilumaastoa. Nuoriso oleskeli valvontatornissa ja maalasi sen täyteen graffiteja. Vanhempi väestö lenkkeili ja ulkoilutti koiriaan Keimolassa, sekä keräsivät sieltä sieniä ja marjoja.