cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marttilan vaakuna
thumb|[[Arto Ali-Eskola, Pyhän Martin patsas Marttilan kunnantalon edustalla, betoni.]]
Marttilan kunnantalon edustalla on pystytettynä Arto Ali-Eskolan Marttilan vaakunaan perustuva veistos.
John Gribbin
John Gribbin (s. 19. maaliskuuta 1946) on englantilainen astrofyysikko ja kirjailija, joka on käsitellyt muun muassa elämän syntyä elottomasta. Gribbinin mukaan elämän syntyyn vaikuttavat yksinkertaiset luonnonlait kuten kaaos, itseorganisoituminen, kompleksisuus eli monimutkaisuus, systeemit sekä takaisinkytkentä.
Esimerkiksi sähkömagnetismi on Gribbinin mukaan viidennessä ulottuvuudessa toimiva gravitaatio.
Gribbin opiskeli astrofysiikkaa Cambridgen yliopistossa ja on opettanut tähtitiedettä Sussexin yliopistossa. Tieteellisen työnsä ohella Gribbin on kirjoittanut yleistajuisia tiedekirjoja, elämäkertoja, lasten tiedekirjoja ja scifiä. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluvat In Search of Schrödinger's Cat, Stardust sekä Science: A History and Deep Simplicity.
Suomalainen fantasiakirjallisuus
Suomalainen fantasiakirjallisuus on ollut osa Suomen kirjallisuutta alusta alkaen. Suomalainen kirjallisuus syntyi 1800-luvulla, joka oli kirjallisuudessa vahvasti realismin aikakautta. Kuitenkin esimerkiksi Aleksis Kiven Seitsemän veljestä (1870) sisältää fantasiatarinoita. Kalevalan tarusto on innoittanut useita fantasiakirjailijoita, kuten brittiläistä J. R. R. Tolkienia. Kansainvälisesti tunnettuja suomalaisia kirjailijoita, joiden tuotannosta merkittävä osa on ollut fantasiaa, ovat muun muassa Tove Jansson, Leena Krohn ja Johanna Sinisalo.
Suomalaisia fantasiakirjailijoita
Suomalaiset kirjailijat ovat hyödyntäneet Kalevalaa harvoin fantasiamaailmojen luonnissa. Eino Leino kirjoitti paljon Kalevalaan pohjautuvia tekstejä kuten Helkavirret.
1900-luvun alkupuolella fantasia kukoisti satukirjallisuudessa. Aili Somersalon vuonna 1919 ilmestynyt Mestaritontun seikkailut valittiin 2000-luvulla suosituimmaksi kotimaiseksi lastenkirjaksi Helsingin Sanomien äänestyksessä. Seikkailusatuja kirjoitti myös Mika Waltari, jonka myöhemmät historialliset romaanit kuten Turms, kuolematon (1955) sisältävät fantastisia aineksia.
Tove Jansson loi 1940-luvulta alkaen Muumi-kirjoissaan omaperäisen fantasiatodellisuuden. Esimerkiksi Juri Nummelin on maininnut Janssonin kirjoissa kiinnostavaksi myös sen, että kirjailija ei luo maailmaa aukottomaksi, vaan antaa sen jäädä ristiriitaiseksi ja epäselväksi. Hahmot myös muuttuvat sarjan edetessä. Vastaavanlaista satua ja fantasiaa kirjoitti myös toinen suomenruotsalainen kirjailija, Irmelin Sandman Lilius. Fantasiaa ovat käyttäneet teoksissaan muun muassa Satu Waltari, Juhani Peltonen, Jukka Pakkanen, Lumikki Tammi, Maarit Verronen, Pasi Ilmari Jääskeläinen, Helena Waris, Anne Leinonen ja Tiina Raevaara. Lasten- ja nuortenfantasiaa ovat kirjoittaneet muun muassa Aili Somersalo, Simo Puupponen eli Aapeli, Leena Laulajainen, Marja Luukkonen, Anu Holopainen, Sari Peltoniemi, Tomi Kontio, Ilkka Auer, Timo Parvela ja Päivi Honkapää.
Fantasiakirjallisuus 2000-luvulla
Filmatisointi Taru sormusten herrasta -trilogiasta (2001–2003) yhdessä Harry Potter -fantasiakirjojen (1997–2007) käännösten myötä on kasvattanut fantasian suosiota sekä kotimaisten kirjoittajien että lukijoiden keskuudessa. Suosion myötä lajin keskeiset elementit, kuten magia ja hirviöt, ovat yhä useammin yhdistyneet tieteiskirjallisuudelle ominaiseen miljööseen. Maailmalla suosittu ”urbaanin fantasian” suuntaus on sekin alkanut näkyä Suomessa, esimerkiksi Viivi Hyvösen ensimmäisessä aikuisromaanissa Apina ja uusikuu (2008), jossa yhdistellään eläinsatuja ja kiinalaista mytologiaa urbaaniin dekkarimiljööseen. Myös Emmi Itärannan palkittu esikoisromaani Teemestarin kirja (2012) sijoittaa urbaanin dystopian fantasialle ominaiseen maagiseen ympäristöön.
Käsitys fantasiasta omana lajinaan on muuttunut laveammaksi kuin tieteisfiktion osalta. Lasten- ja nuortenkirjallisuudessa fantasian on pelätty vievän huomion muulta ikäryhmälle julkaistulta kirjallisuudelta. Fantasiabuumin ollessa korkeimmillaan syksyllä 2005 päätti Finlandia Junior -kirjallisuuspalkinnon raati sulkea ehdokkuuksista pois kaikki fantasiateokset.
Suomen Tolkien-seura jakaa vuosittain Kuvastaja-palkintoa parhaalle suomalaiselle fantasiakirjalle. Ensimmäisenä sen sai Johanna Sinisalon Ennen päivänlaskua ei voi vuonna 2001. Palkinto jaetaan syksyisin Helsingin kirjamessujen yhteydessä.
William James
thumb|160px|William James.
William James (11. tammikuuta 1842 – 26. elokuuta 1910) oli yhdysvaltalainen psykologi ja filosofi sekä pragmatismin perustaja yhdessä C. S. Peircen kanssa. James toimi Harvardin yliopiston professorina vuodesta 1876 lähtien kuolemaansa saakka. William Jamesin veli Henry James oli eräs Yhdysvaltain tunnetuimpia kirjailijoita. William James Sidis oli hänen kummipoikansa.
James oli empiristi ja asetti perustaksi sen, mikä sisältyy välittömään kokemukseen. Filosofiassa jamesläinen ontologia oli pluralismia. Filosofisesti Jamesia pidetään idealismin ja Peirceä realismin kannattajana. Jamesin mukaan pragmatismi on panteistinen filosofia.
William Jamesin uskontotiede
Jamesia pidetään nykyaikaisen uskontopsykologian perustajana. James kirjoitti muun muassa amerikkalaisen psykologian perusteoksena pidetyn The Principles of Psychology, joka ilmestyi vuonna 1890. Teoksillaan The Will to Believe (1897), The Varieties of Religious Experience (1902, suom. Uskonnollinen kokemus), Pragmatism (1907, suom. Pragmatismi) ja The Meaning of Truth (1909) James loi maineen yhtenä aikansa merkittävimmistä filosofeista. William Jamesin vuonna 1896 pitämän esitelmän ”The Will to Believe” mukaan uskonnollinen usko on äärettömän riskin ottamista. Se on kuin vuorikiipeilijän hengenvaarallinen loikka, joka ei voi toteutua ilman vankkaa uskoa hypyn onnistumiseen.
James käsittelee teoksessaan The Varieties of Religious Experience uskonnollista kokemusta vertailevasta uskontopsykologisesta näkökulmasta. Hän esittää teoksessaan lukuisia tapauksia uskonnollisesta tai mystisestä kokemuksesta ja kuvailee niitä yleisellä tasolla. Hänen mukaansa kaikissa uskonnoissa tavattava pyhyyden idea käsittää seuraavat piirteet:
Jamesin mukaan nämä pyhyyden piirteet tulevat esiin erityisesti uskonnollisen kokemuksen tai kääntymyksen kokeneilla ja johtavat vielä a) jonkinasteiseen asketismiin b)sielun lujuuteen c) henkiseen puhtauteen ja d) lähimmäisenrakkauteen.
Mystistä kokemusta hän luonnehtii seuraavasti:
Jamesin mukaan uskonnolliset kokemukset liittyvät alitajunnan toimintaan ja alitajunnan tai alitajuisen minuuden ”ryntäämiseen tajuntaan”. Tästä huolimatta hän ei kuitenkaan pidä niitä vähävarvoisina, vaan kirjoittaa ”mystisten tilojen todellisuus ehdottomasti kumoaa sen kuvitelman, että epämystiset tilat olisivat ainoat uskottavat tilat ja määräisivät lopulta, mitä saamme uskoa” ja lisäksi ”Minusta tuntuu, ettei mikään filosofia anna meille oikeutta kutsua näkymätöntä eli mystistä maailmaa epätodelliseksi”.
Jamesin mukaan uskontokritiikissä on tehtävä tarkka ero henkilökohtaisen uskontoelämän ja järjestäytyneen laitostuneen (institutionaalisen) uskonnonharjoituksen välillä. Hän käsittelee muun muassa uskonnollisia vainoja ja toteaa, että ”kaikesta huolimatta emme voi pitää hurskautta enempää tämän kuin muidenkaan julmuuksien syynä”. Hänen mukaansa uskonnollisellakin ihmisellä voi olla ”epäpyhiä, häiritseviä ajatuksia ja mielleyhtymiä” ja lisäksi ”halpamaisuudet kuuluvat uskonnon turmeltuneelle seuralaiselle, hallitsevalle yhteiskuntahengelle”.
Olena Hrušyna
Grusina on ollut Hontšarovin parina vuodesta 1995 lähtien. Hänen muita saavutuksiaan ovat kaksi EM-hopeaa vuosilta 2005 ja 2006 ja yksi EM-pronssi 2004 ja MM-pronssi vuodelta 2005.
Dingyuan
Dingyuan oli Kiinan keisarillisen laivaston taistelulaiva, joka kuului keisarilliseen Beiyangin laivastoon. Sen sisaralus oli Zhenyuan.
Taustaa
Kiinan taloustilanne mahdollisti vuonna 1880 suunnitelman toteuttamisen. Li Hung halusi laivaston, johon kuuluisi neljä nopeaa panssarilaivaa ja kymmenen torpedovenettä. Stettiner Maschinenbau AG Vulcanin ja Kiinan edustaja Li Fong Pao allekirjoittivat 4.-8. tammikuuta 1881 Berliinissä tilauksen kahdesta parannellusta Sachsen-luokan taistelulaivasta, joista ensimmäinen luovutettaisiin puolessatoista vuodessa. Tilaukseen kuului lisäksi kymmenen torpedovenettä sekä muutama apulaiva. Epävirallinen tilaus oli kuitenkin jätetty jo muutamaa viikkoa aiemmin, koska panssari- ja terästilaukset Saarin alueen Dillinger Worksille oli tehty jo 9. joulukuuta 1880.
Kiinalaiset halusivat tilata lisää taistelulaivoja. Prinssi Tseng Chi Chai tilasi Kruppilta Essenistä viisi suurta panssaroitua alusta  ja kolme pienempää panssaroitua alusta. Rahoitusvaikeuksien vuoksi suurten alusten toimitukset eivät kuitenkaan toteutuneet ja pienistäkin vain kaksi ja kolmas korvattiin panssarikansiristeilijällä. Vuonna 1884 tilattiin Vulcanilta vielä kolme torpedovenettä.
Valmistus
Dingyuanin työt alkoivat helmikuun puolivälissä vuonna 1881 ja aluksen köli laskettiin 31. maaliskuuta telakkanumerolla 100 ja käyttäen tilapäisnimitystä Ti I Tieh Chien (numero 1 panssarilaiva). Alus laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla puoliltapäivin 28. joulukuuta nimellä Dingyuan. Tilaisuuteen osallistuivat muun muassa Li Fong Pao ja Saksan laivaston esikuntapäällikkö kenraali kreivi Leo von Caprivi. Alus aloitti 2. toukokuuta 1883 Swinemünden edustalla koeajot päällikkönään saksalainen von Nostitz.
Koeajot menivät suunnitellusti ja toukokuun puolivälissä alus aloitti Saksan lipun alla matkan Kiinaan saksalaisella miehistöllä, johon kuului kahdeksan upseeria ja 240 miestä. Aluksella oli lisäksi tuleva kiinalainen päällikkö sekä kahdeksan kiinalaista konemiestä. Matkalla alus suoritti asekokeita. Alus määrättiin palaamaan Saksaan 27. heinäkuuta ja se palasi Stettiniin elokuun puolivälissä. Syynä paluuseen oli Kiinan ja Ranskan välinen kiista, joka puhkesi sodaksi 23. elokuuta Ranskan aloitettua hyökkäyksen Foochowiin. Sota päättyi rauhaan 9. kesäkuuta 1885.
Dingyuan, Zhenyuan ja Chiyuan aloittivat 3. heinäkuuta saksalaisilla miehistöillä matkan Kielistä Kiinaan. Dingyuanin päällikkönä oli A. F. Votz. Osasto saapui 10. elokuuta Adeniin, 29. elokuuta Colomboon ja lokakuun lopulla Takuun, jossa ne nostivat Saksan kauppalipun tilalle Kiinan lipun ja liitettiin samalla Beiyangin laivastoon. Kiinalainen miehistö korvasi saksalaisen, joka palasi 8. marraskuuta Hampuriin William Melbourne and Company Linen höyrylaiva SS Huntingdonilla.
Suunnittelu
Dingyuan oli taistelulaiva. Sitä pidettiin yhtenä aikansa kehittyneimmistä laivoista. Sen arvioitiin olevan vähintään yhtä hyvä ellei parempikin kuin mikä tahansa Britannian tai Saksan sota-aluksista vastaavana ajankohtana. Alusta suojasi 30 senttimetrin paksuinen panssarointi ja asiantuntijat arvioivat sen pystyneen selviämään mistä tahansa tuon ajan tuliaseesta. Sen toimintamatka oli kymmenen solmun nopeudella noin 4500 meripeninkulmaa.
Aseistus
Aluksen pääaseistuksean oli neljä 305 millimetrin Kruppin valmistamaa kanuunaa, jotka oli sijoitettu kahdelle kasemattiin, yksi laivan kummallekin puolelle. Kanuunoiden kantama oli 7,8 kilometriä ja ammusten lähtönopeus oli 5000 metriä sekunnissa. Apuaseina oli kaksi 150 millimetrin Kruppin kanuunaa, jotka oli sijoitettu laivan keulaan ja perään. Näiden kantama oli 11 000 metriä. Aseistukseen kuului vielä kahdeksan 37 millimetrin tykkiä sekä kolme vesirajan yläpuolista torpedoa.
Alukseen kuului kaksi torpedovenettä, joiden avulla pystyttiin laajentamaan aluksen toimintasädettä. Alukseen asennettiin myös suolanpoistovälineistö, jonka avulla pystyttiin tuottamaan juomavettä vuorokaudessa 300 henkilön tarpeisiin.
Palvelus
Qing dynastia solmi vuonna 1881 Britannian ja Saksan hallitusten kanssa käytyjen neuvottelujen päätteeksi sopimuksen sotalaivan rakentamisesta saksalaisella Stettiner Maschinenbau AG Vulcan telakalla. Aluksen hinnaksi sovittiin 1,7 miljoonaa taelia (6,2 miljoonaa Saksalaista kultarahaa). Alus laskettiin vesille 28. joulukuuta 1881 ja sen merikelpoisuustestit aloitettiin 2. toukokuuta 1883.
Ranskalaiset, jotka olivat sodassa Kiinan kanssa pysäyttivät aluksen, kun sitä vuonna 1884 oltiin kuljettamassa Saksasta Kiinaan. Lopulta vuonna 1886 alus lopulta saapui perille.
1890-luvun puolivälissä ehtyvä Qing dynastia menetti Japanin laivaston vahvistumisen myötä kiinnostuksensa pysytellä merisodankäynnin kehityksen kärjessä. Dingyuan toimi amiraali Ding Ruchangin lippulaivana Jalujoen taistelussa 17. syyskuuta 1894. 5. helmikuuta 1895 alus sai osuman japanilaisesta torpedosta, joka vaurioitti sitä pahoin. Lopulta kapteeni Liu Buchan määräsi laivan upotettavaksi.
Japanilainen siviili entinen Kagawan prefektuurin kuvernööri nostatti aluksen 1897. Alukselle valmistettiin muistotila Fukuokaan Kyushulle käyttäen osia aluksesta. Rakennus on edelleen olemassa Dazai Fu Tenmagun temppelin ylläpitämänä.
Uudelleenrakentaminen
Kunnioittaakseen aluksen historiaa Weihain satamaviranomaiset päättivät rakentaa aluksesta kopion. Projektin budjetiksi muodostui 50 miljoonaa yania (6 miljoonaa USAn dollaria) ja aluksen uudelleenrakentaminen aloitettiin 20. joulukuuta 2003. Nykyään kopio toimii museona.
Firefly (albumi)
Firefly on brittiläisen Uriah Heep -yhtyeen kymmenes studioalbumi, joka ilmestyi helmikuussa 1977. Levyllä laulaa yhtyeen uusi laulusolisti John Lawton, joka korvasi heinäkuussa 1976 erotetun David Byronin. Toinen uusi jäsen oli basisti Trevor Bolder, joka tuli John Wettonin tilalle.
Albumin materiaali on pääasiassa iskelmällistä poprockia, jossa on mukana raskaita kitarariffejä. Kappaleet nojaavatkin enemmän aikuisrockiin ja aikakauden viimeisimpiin muotivirtauksiin kuin Uriah Heepille aiemmin tyypilliseen musiikkiin. Kosketinsoittaja-kitaristi Ken Hensley sävelsi albumin kaikki kappaleet lukuun ottamatta rumpali Lee Kerslaken sävellystä ”Who Needs Me”. Avausraidan ”The Hanging Tree” Hensley sävelsi yhdessä yhdysvaltalaisen Jack Williamsin kanssa.
Työstö
Firefly äänitettiin Roundhouse-studioilla Lontoossa loka-marraskuussa 1976. Se oli Uriah Heepin viides albumi, joka nauhoitettiin 24-raitaisella nauhurilla. Albumin tuotti Gerry Bron.
Basisti Trevor Bolder on kertonut, että Firefly on yksi nopeimmin tehdyistä levyistä, joilla hän on ollut mukana. Lähes kaikki äänitykset tehtiin yhdellä tai kahdella otolla. Bolder oli David Bowien kanssa äänittäessään tottunut ensin hiomaan kappaletta vähintään kaksi tuntia, ja lopulta nauhoitushetkellä tunne oli kadonnut. Fireflyn tekemisestä Bolder on sanonut pitäneensä kovasti.
Albumilla laulaa yhtyeen uusi solisti John Lawton, jolla on albumin tekemisestä ristiriitaisia muistoja. Lawton oli liittynyt Uriah Heepiin vasta kolme viikkoa ennen äänityksiä, eikä hän ollut vielä ehtinyt edes tutustua kunnolla yhtyeen muihin jäseniin. Lawtonia myös häiritsi se, että hän oli uusi jäsen ja siksi hänen piti kuulostaa edellislaulaja David Byronilta.
Tyyli
Firefly-albumi on musiikillisesti pääasiassa iskelmällistä poprockia, jossa on mukana raskaampia kitarariffejä. Levy nojaa huomattavasti enemmän aikuisrockiin kuin Uriah Heepille perinteiseen tyyliin, ja etenkin singlekappaleet ”Wise Man” ja ”Sympathy” ovat radioystävällistä poprockia. Tuotannoltaan ja yleissoundiltaan Firefly oli yhtyeen siihen asti kevyin albumi ja sillä tavoiteltiin aikansa virtausten mukaista äänimaailmaa. Uriah Heepille tyypilliset Hammond B3 -urut ja Moog-syntetisaattori on monissa kappaleissa korvattu jousikonesyntetisaattorilla, jota tuolloin käyttivät monet diskoyhtyeet.
Albumia hallitsevat yhtyeen kosketinsoittaja-kitaristi Ken Hensleyn tekemät kappaleet. Albumin kahdeksasta laulusta hän on kirjoittanut yksin kuusi sekä yhden yhtyeen ulkopuolisen laulunkirjoittajan Jack Williamsin kanssa. Hensley oli tavannut Williamsin hiljattain hotellissa Atlantassa, jossa tämä oli tarjonnut Hensleylle C-kasetille äänittämiään raakileitaan. Kasetilla oli Hensleyn mieletä joitakin mielenkiintoisia ideoita, jotka hän hioi kokonaisiksi kappaleiksi. Williams oli aikaisemmin työskennellyt The Whon Pete Townshendin ja Roger Daltreyn omistamassa kustannusyhtiössä. Hensley haki Williamsin kasetilta ideoita vielä paljon myöhemminkin soittaessaan Blackfoot-yhtyeessä.
Tietoa kappaleista
Albumin aloittava Ken Hensleyn ja Jack Williamsin kirjoittama poprockappale ”The Hanging Tree” edustaa albumin yleislinjaa. Sitä seuraava ”Been Away Too Long” on edeltäjäänsä raskaampi, ja siinä on mukana Uriah Heepille ja Ken Hensleylle tyypillisiä tavaramerkkejä. Kappale käsittelee kaipuuta kotiin. Rumpali Lee Kerslaken kirjoittama ”Who Needs Me” on hyväntuulinen rock and roll -kappale. Kappaleessa on esillä erityisesti Trevor Bolderin bassonsoitto. Kerslake yllättyi kappaleen valitsemisesta levylle, sillä laulu perustui hänen kunnioituksen puutteeseen ja epäluottamukseen muun muassa yhtyeen manageri-tuottaja Gerry Bronia kohtaan. Kerslake on kertonut uskovansa, ettei Bron tajunnut kappaleen kertovan hänestä, koska Kerslake muutti hieman sanoitusta. ”Wise Man” on poprcktyylinen balladi ja Gerry Bronin mielestä yksi parhaista levytyksistä, jonka hän Uriah Heepin kanssa teki.
Levyn päättää Ken Hensleyn ”Firefly”, johon Hensley sai innoituksen nähtyään vaimonsa vanhempien luona New Jerseyssä kiiltomatoja. Tapahtuneesta syntyi levyn nimikappaleen lisäksi myös kansi-idea. Mick Box piti kappaletta loistavana heti sen kuultuaan. Uriah Heep – Easy Livin’ -kirjan kirjoittajan, muusikko Mika Järvisen mukaan ”Firefly” on albumin harvoja kappaleita, jossa on samaa dramatiikkaa sekä dynamiikan ja tempon vaihtelua, mistä Uriah Heep oli tullut tutuksi.
Julkaisu ja vastaanotto
Firefly ilmestyi helmikuussa 1977. Albumi oli yhtyeen ensimmäinen sitten vuoden 1971, joka ei noussut Britanniassa listalle. Ahkera keikkailu Yhdysvalloissa ei auttanut levyä Billboard 200 -listan sijaa 166 korkeammalle. Uriah Heep oli ollut viimeisinä vuosina kaikkein suosituin Norjassa, ja nytkin albumi ylsi siellä kuudenneksi. Myös Länsi-Saksassa, Alankomaissa ja Tanskassa Firefly pääsi 20 myydyimmän joukkoon. Suomessa sijoitus oli 21.
Alun perin albumi julkaistiin vinyylilevynä, C-kasettina ja 8-raitana. Ensimmäisen CD-version julkaisi Castle Communications Britanniassa vuonna 1991, ja vuonna 1997 ilmestyi Essential-levy-yhtiön julkaisema remasteroitu versio, jolla oli bonuskappaleita. Vuonna 2004 julkaistiin Sanctuary Recordsin remasteroitu Expanded De-Luxe Edition, joka niin ikään sisälsi bonuskappaleita. Lisäksi vuonna 1992 Castle julkaisi Three Classic Albums -nimisen kolme CD:tä sisältävän erikoisalbumin, joka sisälsi studioalbumit Firefly, Demons and Wizards ja Head First. Vuonna 1998 ilmestyi Essential-yhtiön julkaisema Three Classic Albums Vol. 2, joka sisälsi Fireflyn lisäksi studiolevyt Innocent Victim ja Fallen Angel. Vuonna 2010 Universal julkaisi vielä 2 for 1 -nimisen tupla-CD:n, jolla oli albumit Firefly ja Abominog.
Marianna Debes Dahl
Marianna Debes Dahl (s. 24. marraskuuta 1947 Vestmanna, Färsaaret) on färsaarelainen kirjailija.
Dahl asui lapsena Tórshavnissa mutta muutti 12-vuotiaana Tanskaan Hillerødiin Marie Mørk Skolenin kouluun. Myöhemmin hän oli vaihto-oppilaana Yhdysvalloissa. Hän suoritti tutkinnon Toftegård Studenterkursuksella 1967 ja opiskeli sitten kirjallisuutta Kööpenhaminan yliopistossa. Hän palasi Tórshavniin 1971, jossa hän opiskeli opettajaksi Føroya Læraraskúliissa ja valmistui 1975. Siellä hän alkoi kirjoittaa. Hän työskenteli monta vuotta opettajana, mutta sen jälkeen hän on työskennellyt eri aloilla. Hänen esikoisteoksensa on lastenkirja, 1975 ilmestynyt Burtur á heiði, ja sittemmin hän on kirjoittanut kaunokirjallisia teoksia lapsille ja aikuisille. Hän on ollut Färsaarten kirjailijayhdistyksen (Rithøvundafelag Føroya) puheenjohtaja 1980–1981 ja oli tehtävässä ensimmäinen nainen.
Dahlin isä oli Hanus Debes Joensen, joka oli virkalääkäri Färsaarilla 1949–1979.
Dahlin teoksia ei ole suomennettu.
Syyrian lippu
thumb|290px|Syyrian lippu. Syyrian lippu on Syyrian tunnus. Malliltaan se on horisontaalinen trikolori ja sen värit ovat ylhäältä alas punainen-valkoinen-musta. Valkoisen raidan keskellä on kaksi vihreää viisisakaraista tähteä. Tähdet viittaavat Yhdistyneen arabitasavallan kahteen valtioon, Egyptiin ja Syyriaan.
Nykyinen lippu oli Syyrian käytössä aiemmin vuosina 1958–1961 maan ollessa osa Yhdistynyttä arabitasavaltaa. Se otettiin uudelleen käyttöön vuonna 1980.
Lipussa on panarabialaiset värit: musta, valkoinen, punainen ja vihreä. Punavalkomusta trikolori puolestaan on Egyptin vuoden 1952 vallankumouksen yhteydessä käyttöön otettu arabialaisen vapautuksen lippu. Syyrian lippu muistuttaakin väreiltään Jemenin lippua, Egyptin lippua, Sudanin lippua ja Irakin lippua.
thumb|right|125px|Syyrian lippuja vuosilta 1932, 1958, 1961, 1963, 1971 ja 1980.
Mamy Blue (Kirkan albumi)
Mamy on kokoelma-albumi suomalaisen laulajan Kirkan tuotannosta vuosilta 1968–1978. Levyn on julkaissut vuonna 1998 Warner Music Finlandiin kuuluva Fazer Records. Albumi on osa laajaa 20 suosikkia -sarjaa. Levyjä on valmistanut Saksassa Warner Music Manufacturing Europe. CD-masteroinnin on tehnyt Minerva Pappi Finnvox Studioilla.
Kappaleet
1. Mamy Blue – 3:50
2. Ehkä suukon antaa saan – Happy Birthday Sweet Sixteen – 2:31
4. Lady Madonna – 2:10
5. Olen syytön – It's Alright – 2:35
6. Mr. Wonderful (Elokuvasta 69) – 2:46
7. Ilon laulu – A Song of Joy – 3:57
9. Maggie May – 4:17
11. Kulman kundit – Down on the Corner – 2:45
12. Sä tiedät yksin, mistä aloittaa – Don't Let Me Be Misunderstood – 3:18
13. Pikkuveli – Little Willy – 3:10
14. Kaikki nyt ohi on – It's All Over Now – 2:37
15. En saa mistään tyydytystä – (I Can’t Get No) Satisfaction – 3:25
17. Desperado – 3:28
18. Noitanainen – Devil Woman – 3:20
19. Huonot naiset – Honky Tonk Women – 3:18
20. Tänään niin yksin oon – 3:00
Espoo Ciné
pienoiskuva|Espoo Cinén logo. Espoo Ciné International Film Festival on eurooppalaisen elokuvan festivaali, jota on järjestetty jo vuodesta 1990 Espoossa. Alun perin festivaali oli kuusipäiväinen tapahtuma elokuun loppupuolella, mutta vuonna 2017 festivaalin ajankohta siirtyi toukokuun alkuun ja 2019 se muuttui seitsenpäiväiseksi. Koronapandemian takia Espoo Cinén vuosien 2020 ja 2021 festivaalit järjestettiin poikkeuksellisesti elokuun lopussa. Vuonna 2022 festivaali siirrettiin pysyvästi takaisin elokuuhun. Elokuvafestivaalin järjestämisestä vastaa Espoon elokuvajuhlat ry (Esbo filmfestival rf), joka perustettiin 1989.
Espoo Cinéssä esitetään 70–100 pitkää uutta eurooppalaista elokuvaa sekä juhlistetaan kotimaista elokuvaa Kotimainen juhlaelokuva - ja Pohjoismaiset lyhytelokuvat -näytöksien muodossa (Nordic shorts). Lisäksi Espoo Ciné on ensimmäisenä suomalaisista elokuvafestivaaleista nostanut esille LGBT-elokuvia koostaen oman näytöskokonaisuuden niille vuodesta 2001 alkaen.
Ohjelmistoon on myös kuulunut ulkoilmanäytös aina vuoden 2017 ajankohdan muutokseen asti. Ulkoilmanäytökset tulivat takaisin ohjelmistoon vuonna 2021.
Vuonna 2017 kuitenkin perustettiin Ciné kylässä -näytöskokonaisuus, jossa festivaalivieraat pääsevät ennakkoon näkemään festivaalin elokuvatarjontaa kotimaisten lyhytelokuvien muodossa espoolaisten omissa kodeissa. Vuosina 1999–2013 Espoo Ciné oli mukana eurooppalaisessa Méliès International Festivals Federation -festivaaliverkostossa jakamassa Méliès d’Argent -palkintoa parhaalle eurooppalaiselle fantasiaelokuvalle.
Lisäksi osana festivaalia on järjestetty koululaisnäytöksiä, joista vuonna 2017 muodostui Junior Ciné näytöskokonaisuuden kasvettua. Nykyään Junior Ciné tarjoaa näytöksien lisäksi opetusmateriaalia sekä työpajoja opettajille ja päiväkoti- ja koululaisryhmille viiden päivän ajan Espoo Cinén festivaaliviikolla.
Espoo Cinén pääasiallisina esityspaikkoina ovat Espoon Tapiolassa sijaitsevat festivaalin oma elokuvateatteri Kino Tapiola sekä Espoon kulttuurikeskuksen Tapiola- ja Louhisali. Vuodesta 2010 alkaen festivaali laajeni järjestäen näytöksiä myös Leppävaaran Finnkino Sellossa (entinen Bio Rex Sello) ja Matinkylän Finnkino Omenassa. Vuosittain elokuvafestivaalilla käy noin 20 000 elokuvan ystävää ja vierailijaa. Espoo Ciné onkin yksi Suomen suurimmista elokuva-alan tapahtumista.
PKI
Public Key Infrastructure (PKI) (julkisen avaimen järjestelmä, julkisen avaimen infrastruktuuri, kuvaavammin julkisten avainten hallintajärjestelmä) on järjestely, joka vastaa julkisen avaimen salausjärjestelmien yhteen perushaasteeseen: miten luottaa vapaasti levitetyn julkisen avaimen aitouteen. Julkisen avaimen menetelmiä voi kyllä käyttää ilmankin PKI-järjestelyä. PKI on terminä peräisin X.509-standardista. PKI-järjestelmissä luotettava taho ("varmentaja") allekirjoittaa digitaalisesti julkisen avaimen tunnistetietoineen, jolloin allekirjoitettua avainta lisätietoineen ("varmenne") voidaan jakaa, ja sen vastaanottajat voivat teoriassa varmistua allekirjoituksen teknisen oikeellisuuden ja allekirjoittavan tahon luotettavuuden perusteella, että vastaanotetun avaimen tunnistetiedot ovat oikeat.
PKI-kritiikkiä
Valtiontalouden tarkastusvirasto arvostelee Suomen valtion varmennehankkeita:
Vastaava tarkastusvirasto GAO sanoo Yhdysvalloissa:
Uudessa-Seelannissa:
Rock Cadillac
Rock Cadillac on suomalainen rockyhtye, joka perustettiin 1974 Vaajakoskella. Ensimmäiseen kokoonpanoon kuuluivat Tapani Häkkinen (basso ja laulu), Jussi Ikonen (rummut) sekä Jouko Mäenpää (kitarat ja laulu). Rock Cadillac on levyttänyt kaksi LP-levyä ja kaksi singleä.
Ensimmäinen LP
Rock Cadillacin ensimmäinen LP Fly (Fonovox Records, DCLP 127) julkaistiin 1977. Levy koostuu rock-covereista. Levyllä on myös yksi yhtyeen oma kappale – Tapani Häkkisen säveltämä ja Bobby Boulterin sanoittama "Lady". Fly äänitettiin Microvox Studiolla Lahdessa.
Levyn kannet on suunnitellut Tapani Häkkinen, joka on myös maalannut Rock Cadillac taustakankaan. Rock Cadillacin keikka on mukana kohtauksena Mikko Niskasen elokuvassa Syksyllä kaikki on toisin. Elonet-Syksyllä kaikki on toisin
Uusi nimi ja hajoaminen
Yhtye lyhensi nimensä Cadillaciksi ennen toista julkaisuaan, joka oli 1978 ilmestynyt single Sweat Brains (Fonovox Records Titan, TTS 002). Yhtyeen kokoonpano kasvoi yhdellä jäsenellä, kun mukaan tuli Jarmo Hokkanen (kitara). Jussi Ikonen esiintyi myös laulajana. Rumpuihin biiseissä tuli yhtyeen roudari Pertti Leppälä, joka on myös kuvattuna singlen kanteen.
Samana vuonna julkaistiin myös Cadillacin seuraava LP, Sweat´Shit (Fonovox Records, TTLP 510). Albumi koostui lähes täysin Häkkisen, Ikosen ja Mäenpään omista kappaleista, mukana oli vain yksi vierailija. LP äänitettiin Finnvoxin studiossa.
Cadillac esiintyi myös Yle TV2:n Iltatähti-ohjelmassa ja The Runaways -yhtyeen Suomen kiertuella Seinäjoen raviradalla.
Rock Cadillac kasataan uudelleen
Rock Cadillac esiintyi Eräjärven Rönnillä 04.08.2001 lähes alkuperäisessä trio-kokoonpanossa: Jouko Mäenpää (kitara ja laulu), Jussi Ikonen (rummut) ja YUP:ssa vaikuttanut Valtteri Tynkkynen, joka tuli alkuperäisen basistin Tapani Häkkinen tilalle.
Various Artists; THE BLACK LEAGUE, HAVANA BLACK, GREEDY PIG, FREE RIDE, AIKKA HAKALA JACKRABBIT, LOS BASTARDOS FINLANDESES, MELROSE, THE MILESTONES, PEER GYNT, GANGSTER OF LOVE, ROCK CADILLAC, SCREAMIN NIGHTHOGS.
Lähteet
Elonet - Syksyllä kaikki on toisin
Kalininin rintama
Kalininin rintama oli toisessa maailmansodassa Neuvostoliiton puna-armeijan rintama, joka muodostettiin puna-armeijan pääesikunnan, Stavkan määräyksellä Lännen rintaman joukoista lokakuussa 1941 puolustusryhmitykseksi Moskovan taistelussa. Lännen rintaman tehtäväksi jäi Moskovan puolustaminen lännen suunnasta.
Kalininin rintamaan kuului perustamishetkellä 22., 29., 30. ja 31. armeija sekä kolme kivääri-, kaksi ratsuväki- ja yksi moottoroitu divisioona ja 8. panssariprikaati. Rintaman sitkeä vastarinta pakotti kansallissosialistisen Saksan asevoimia siirtämään kyseiselle rintamanosalle merkittävästi joukkoja.
Kalininin rintama nimettiin 1. Baltian rintamaksi lokakuussa 1943.
Ford Transit (1965)
Ensimmäisen sukupolven Ford Transitia valmistettiin vuosina 1965–1978.
Nimen alkuperä
Ensimmäinen Transit-nimeä kantanut pakettiauto oli Fordin Saksassa Kölnin tehtaalla vuosina 1961–1965 valmistama Ford Taunus Transit. Tätä mallia ei kuitenkaan suuressa määrin viety ulkomaille, joten Saksan ulkopuolella ensimmäisellä sukupolvella tarkoitetaan vuonna 1965 esiteltyä mallia.
Lähtötilanne
1960-luvun alussa Euroopan Fordin eri maiden tehtailla ei ollut juuri minkäänlaista yhteistyötoimintaa, ja tuntuikin kuin ne kilpaisivat toisiaan vastaan – vaikkakin automalleja myytiin samalla merkillä. Tuohon aikaan Ford valmisti Euroopan markkinoille kahta pakettiautoa: Länsi-Saksassa Taunus Transitia ja Englannissa Thames 400E:tä. Kumpikin malli menestyi hyvin kotimarkkinoillaan, muttei kuitenkaan ulkomailla. Fordin pääkonttorissa Yhdysvalloissa tilanteesta oltiin tietoisia, ja kilpailua jopa rohkaistiin, sillä sen arveltiin pitävän yllä kehitystä. Henry Ford II alkoi kuitenkin tuntea kilpailutilanteen epätoivottuna ja toi mielipiteensä selvästi esille. Hän halusi panna pisteen eri tehtaiden väliselle kilpailulle, kun Englannin ja Saksan tehtaat alkoivat kumpikin suunnitella itsenäisesti korvaajaa pakettiautoilleen. Tässä vaiheessa Englannissa Thames 400E:n korvaavan 800E:n kehitys oli jo pitkällä, samoin kuin Saksassa Taunus Transitin seuraajamallin.
Kehitys
Uuden yhtenäisen pakettiautomalliston työnimeksi tuli ”Project Redcap”, eikä Transit-nimeä ollut alun perin tarkoitus käyttää uudesta mallista. Saksalais-englantilainen yhteistyöprojekti käynnistyi kuitenkin nihkeästi, ja amerikkalainen suunnitteluosastolla työskennellyt Ed Baumgartner totesikin, että ”olisi varmasti ollut helpompaa lähettää miehet Kuuhun kuin yhdistää Englannin ja Saksan Fordit.” Alkukankeudesta huolimatta yhteistyö alkoi kuitenkin pikkuhiljaa sujua. Suunnittelun edetessä ”Project Redcap” -nimestä alettiin hiljalleen luopua, ja erityisesti Englannissa alettiin käyttää nimitystä ”V-Series” tai ”V-Class”. V-kirjaimen siirsi syrjään Englannin Fordin johtaja Bill Batty, keksittyään lyhentää Taunus Transit muotoon Transit. Kirjaimen V alkuperästä on useita teorioita. Sen arvaillaan johtuvan sanasta van (engl. pakettiauto) tai voimanlähteeksi suunnitellusta V-moottorista.
Harvinaislaatuinen seikka Transitin kehitysprojektissa oli se, että suunnittelu aloitettiin kokonaan puhtaalta pöydältä. Tavallisesti uuden mallin kehityksessä lainataan komponentteja ja teknisiä ratkaisuja joko edeltäjästä tai jostain rinnakkaismallista. Ennen prototyyppimallien valmistumista suunnitteluryhmä rakensi Bedford CA:n pohjalta koekappaleen, jonka avulla kehitettiin muun muassa alustaratkaisuja. Sen lisäksi kaksi autoa rakennettiin edeltävän Thames 400E -mallin pohjalta. vasen|pienoiskuva|Avolavallinen bensiinikäyttöinen Ford Transit. Transitin ensimmäinen savimalli valmistui Yhdysvalloissa vuonna 1963, minkä jälkeen se lähetettiin Atlantin yli Englantiin. Lopputulokseen ei kuitenkaan oltu Euroopassa tyytyväisiä, sillä Transitin haluttiin nimenomaan näyttävän eurooppalaiselta autolta. Tämän vuoksi keulan muotoja, muun muassa ajovaloja ja etusäleikköä, muutettiin. Ensimmäinen valmis prototyyppi saatiin valmiiksi tammikuussa 1964. Seuraavan 18 kuukauden aikana rakennettiin yhteensä 17 prototyyppiä, jotka lähetettiin testattaviksi ympäri Eurooppaa. Transitin talviominaisuuksia testattiin Suomessa 30 asteen pakkasessa.
Transitin pakettiauto- ja bussimalleissa päädyttiin käyttämään itsekantavaa kokoteräksistä koria. Erilliset ohjaamo- ja alustarakenteet valmistettiin erillisellä tikapuurungolla, jotta korirakenteiden asentaminen rungon päälle olisi mahdollisimman yksinkertaista. Eripuraa suunnittelijoiden välillä oli siitä, pitäisikö edessä olla jäykkä etuakseli vai pyörien erillistuenta. Lopulta päädyttiin rakenteeltaan yksinkertaiseen jäykkään etuakseliin, koska Thames 400E -mallin erillistuenta ei ollut tehnyt ajo-ominaisuuksia kehuttaviksi. Jousitusratkaisuksi valittiin metalliset lehtijouset niin eteen kuin taakse. Myös takana käytettiin jäykkää akselia. Sekä etu- että takapyöriin tuli rumpujarrut, joissa ei ollut jarrutehostinta vakiona. Lisävarusteena sellaisen sen sijaan sai, ja jarrutehostimesta tulikin hittivaruste. Ohjauksen katsottiin olevan riittävän hyvä ilman ohjaustehostinta, joten sitä ei tullut vakiovarusteeksi.
Korivaihtoehdot
Ensimmäisen sukupolven Transitia valmistettiin kahdella akselivälillä. Lyhyempi (LCX) oli 2 692 millimetriä ja pidempi (LCY) 2 997 millimetriä pitkä. Pidempiakselivälisessä mallissa takana oli aina paripyörät. Suunnitteilla oli myös ekstrapitkällä akselivälillä varustettu versio (LCZ), mutta se ei kuitenkaan koskaan päätynyt tuotantoon. Kirjaimet L ja C tulivat englannin kielen sanoista Light Commercial, ja viimeinen kirjain viittaa akselivälin pituuteen.
Moottorit
pienoiskuva|Dieselkäyttöinen Ford Transit. Transitin voimanlähteiksi ei edes harkittu otettavan edeltäjien tehottomia ja raskaita moottoreita. Suunnitteluohjeeksi Yhdysvaltoihin annettiin, että moottorin olisi oltava mahdollisimman pienikokoinen. Moottoritilan leveys ei ollut ongelma, mutta pituutta sen sijaan oli rajallisesti. Tämän vuosi päädyttiin V-moottoriin, joka täyttäisi kokovaatimukset. Sekä Saksassa että Englannissa alettiin suunnitella itsenäisesti uusia moottoreita, jotka olisivat neli- ja kuusisylinterisiä. Kummassakin tapauksessa sylinterien kulma olisi 60 astetta. Ajatuksena oli, että molemmissa maissa syntyviä moottoreita valmistettaisiin samalla tehtaalla, ja niistä voisi luoda eri iskutilavuuksisia vaihtoehtoja muuttamalla iskunpituuksia ja sylinterien halkaisijoita. Näin voitaisiin kehittää moottoriperhe, joka soveltuisi erilaisiin käyttötarkoituksiin ja erikokoisiin autoihin. Saksassa V4-moottori Hummer saatiin valmiiksi jo vuonna 1962, ja se otettiin käyttöön Taunus 12M -henkilöautomallissa. Kaksi vuotta myöhemmin valmistui myös V6-versio. Englannissa puolestaan V4-moottori Essex esiteltiin lokakuussa 1965, samaan aikaan kuin itse Transit. Sama moottori tuli myös Ford Corsair -henkilöautoon. Englantilainen V6 tuli markkinoille keväällä 1966. Englantilaisten kehittämien moottorien iskutilavuudet olivat 1,7–3,4 litran välillä, kun taas saksalaisten iskutilavuudet ulottuivat 1,2 litrasta aina 4,0 litraan saakka. Uudet moottorit varustettiin niin ikään uudella vaihteistolla, joka pysyi käytössä aina 1990-luvulle saakka. Kokonaisuutena voidaan sanoa, että Transitin moottorit eivät olleet teknisesti edistyksellisiä, mutta ajoivat asiansa yksinkertaisina, kestävinä ja hyvin vääntävinä.
1960-luvulla pienissä ja keskikokoisissa hyötyajoneuvoissa ei tavallisesti käytetty dieselmoottoreita. Ford halusi kuitenkin suoda asiakkailleen mahdollisuuden valita halutessaan Transitiin dieselmoottori. Tästä aiheutui suuri ongelma, sillä nelisylinterinen dieselmoottori ei yksinkertaisesti mahtunut lyhyeen moottoritilaan. Englannissa käynnistettiin projekti V4-dieselistä, mutta hanke keskeytettiin. Ford päätyi käyttämään Perkinsin dieselmoottoria, sillä kyseisen yrityksen moottoreita oli aiemminkin käytetty Ford-autoissa. Perkinsillä oli tuotannossa käyttötarkoitukseen sopiva 1,76-litrainen Type 4/99 -moottori, mutta sekään ei sopinut Transitin moottoritilaan. Asiaan päätettiin kuitenkin keksiä jonkinlainen ratkaisu. Aluksi pohdittiin moottorin sijoittamista taaemmas, mutta se olisi verottanut jalkatiloja. Ford päätyi lopulta pidentämään keulaa sen verran, että rivimoottori mahtuisi moottoritilaan. Tästä aiheutui tietysti suuria kustannuksia, mutta siihen oli pakko ryhtyä – muuten dieselmoottorit olisivat jääneet pois valikoimasta. Sama pidennetty keula oli myös Transitin V6-moottorilla varustetuissa versioissa.
Perkinsin dieselmoottori osoittautui kuitenkin Transitiin alitehoiseksi, minkä vuoksi jo ensimmäisen vuoden aikana se korvattiin tehokkaammalla Type 4/108 -versiolla. Tämäkään moottori ei kuitenkaan vastannut bensiinimallien suorituskykyä. Vuoden 1967 puolivälistä lähtien Transitiin sai lisävarusteena Borg-Warnerin automaattivaihteiston, joka kuitenkin jäi melko harvinaiseksi. Sama V4-moottorin ja automaatin yhdistelmä oli ollut tarjolla jo aiemmin Corsair- ja Zephyr-henkilöautomalleihin, joten automaattivaihteiston tarjoaminen Transitiin ei aiheuttanut valmistajalle merkittäviä kustannuksia.
Vuonna 1972 Ford esitteli Perkinsin dieselmoottorin korvaajaksi oman 2,4-litraisen York-dieselinsä, joka oli suuri edistysaskel vanhaan moottoriin verrattuna. Kyseisestä moottorista valmistettiin sekä neli- että kuusisylinterisiä versioita. York-moottoritkaan eivät olleet teknisesti mullistavia. Sylinterilohko oli valurautainen, kuten myös läpihengittävä sylinterikansi. Venttiileitä käytettiin työntötankojen välityksellä. Myös uudet York-dieselit oli suunniteltu siten, että niitä voitaisiin käyttää muissakin Fordin malleissa. Moottorin suosio tuli yllätyksenä, sillä dieselkäyttöisiä Transiteja odotettiin menevän vuodessa kaupaksi noin 30 tuhatta kappaletta, mutta kävi kuitenkin niin, että näitä malleja myytiin noin 50–60 tuhannen kappaleen vuositahdilla.
Vuosien 1973–1974 öljykriisi ei Transitin valmistukseen suuremmin vaikuttanut. Ford päätti korvata edullisimman 1,7-litraisen V4-moottorinsa 1,6-litraisella nelisylinterisellä Kent-rivimoottorilla, joka oli aiempaa taloudellisempi ja kevyempi. Sama moottori oli myös laajasti käytössä Fordin henkilöautomallistossa, muiden muassa Escortissa ja Cortinassa. Fordin itse valmistama C3-automaattivaihteisto tuli lisävarusteeksi vuonna 1977.
Muutokset
pienoiskuva|Ford Transit -matkailuauto vuodelta 1975. Vuonna 1968 Transitiin tuli uudentyyppinen matkustajien turvallisuutta parantava kojelauta, johon oli myös lisätty monien asiakkaiden kaipaamia säilytyslokeroita. Vuonna 1970 puolestaan tehtiin parannuksia auton tuuletusjärjestelmään, ja halutessaan myös kasvojen kohdalle pystyi nyt puhaltamaan ilmaa. Seuraavana vuonna etupään monilehtijousitus vaihdettiin yksilehtiseen elliptiseen lehtijousitukseen. Vuonna 1971 Transitin ulkonäköön tehtiin pieniä uudistuksia erityisesti keulan alueella. Vuoteen 1973 mennessä kaikissa Transiteissa oli edessä levyjarrut, ja vakiovarustukseen sisältyi myös jarrutehostin.
Transit 4×4
Fordin SVO-osasto (Special Vehicle Option) oli kehitellyt nelivetoista Transitia. Etuakselisto oli rakennettava vetäväksi, vaihteisto uusittava kokonaan, ja autoon oli asennettava keskitasauspyörästö. Muutoksien vuoksi Transitin alustaa oli nostettava ylemmäs, jotta nelivetotekniikka mahtuisi auton alle. Transit 4×4 kiinnosti Fordia, mutta loppupäätös oli, ettei valmistaminen Fordin omassa tehtaassa olisi taloudellisesti kannattavaa. Nelivetomallin valmistus annettiin Country Tractors Ltd -nimiselle yritykselle, joka valmisti autoa Fordin valvonnan alaisena.
Simon Kulli
thumb|Simon Kullin vaakuna. Simon Kulli (s. 14. helmikuuta 1973 Pistull, Albania) on albanialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi vuonna 2000 ja nimitettiin Sapën hiippakunnan piispaksi 2017.
Ford Transit (1986)
Kolmannen sukupolven Ford Transitia valmistettiin vuosina 1986–1994.
Ford Transit III (1986–1994)
Täysin uuden Transitin suunnitteluprojekti käynnistettiin 1980-luvun alussa koodimerkinnällä VE6. Tarkoituksena oli luoda edeltäjäänsä sekä suurikokoisempi että monikäyttöisempi auto, jonka paino ei kuitenkaan kohoaisi ratkaisevasti aikaisempaa suuremmaksi. Muotoilu muuttui vanhaan malliin verrattuna radikaalisti; se oli huomattavasti aiempaa pyöreämpää ja linjakkaampaa. Fordin ilmoittama ilmanvastuskerroin 0,37 edusti pakettiautomarkkinoilla aikakauden huippua. Kehittyneemmän teknologian ja alhaisemman ilmanvastuksesen ansiosta polttoaineenkulutusta saatiin pudotettua noin kahdeksalla prosentilla.
Vastaanotto
Koska suuren suosion saavuttaneen automallin täydellinen uudistaminen on aina riskialtista, ottivat autolehdet uutuusmallin heti suurennuslasin alle. Ford oli käyttänyt valtavasti rahaa, vaivaa ja aikaa uuden Transitin kehitykseen, ja siksi sopi myös odottaa lopputuloksen olevan onnistunut suoritus. Sekä asiakaskunta että lehditö ottivat kolmannen sukupolven Transitin vastaan innolla, ja mallin myynti alkoi toivotulla tavalla.
Suuria uudistuksia
1980-luvun puoliväliin tultaessa autonvalmistajat yksi toisensa jälkeen alkoivat siirtyä erilliseen etupyöräntuentaan pakettiautoissaan. Näin päätettiin tehdä myös Transitin tapauksessa. Kuitenkin pitkäakselivälisessä mallissa säilytettiin yksinkertaisempi jäykkä akselirakenne. Lyhytakselivälisten Transitien erillistuennan suunnittelussa kiinnitettiin erityistä huomiota ajo-ominaisuuksiin ja mukavuuteen. Aluksi tarkoituksena oli käyttää pyöräntuennassa tavanomaisia MacPherson-joustintukia, mutta jalkatilojen maksimoimiseksi päädyttiin vähemmän tilaa vievään ratkaisuun.
Toinen merkittävä uudistus oli kiertokuulatyyppisen ohjausvaihteen korvaaminen hammastanko-ohjauksella lyhytakselivälisissä versioissa. Pitkäakselivälisissä Transiteissa vanha ohjausvaihde säilyi.
Moottorit
Moottorivalikoima säilyi pitkälti ennallaan siirryttäessä kolmanteen sukupolveen. Tuohon aikaan dieselmoottorit hallitsivat jo pakettiautomarkkinoita, mutta saatavilla tietenkin oli myös bensiinimoottoreita. Transitiin oli tarjolla 1,6- ja 2,0-litraiset Pinto-moottorit, jotka ovat OHC-tyyppisiä, eli nokka-akseli sijaitsee sylinterikannen yhteydessä, eikä työntötankoja siten tarvita. Myös englantilaisperäisiä 3,0-litraisia Essex-V6-moottoreita asennettiin jonkin verran Transiteihin, mutta nämä valmistuivat ainoastaan Etelä-Afrikassa, josta ne kuljetettiin kokoonpanotehtaille Eurooppaan. Vaihteistona tarjottiin ensi kertaa viisivaihteista manuaalia, joka perustui Sierra- ja Granada-malleissa käytettyyn vaihteistoon. Se oli saatavilla kaikkien moottorien yhteyteen lukuun ottamatta 1,6-litraista bensiinimoottoria. Vakiona kuitenkin oli edelleen neliportainen vaihteisto.
Ford esitteli vuonna 1988 täysin uuden suorasuihkutusdieselin, joka oli 2,5-litrainen. Erityistä huomiota moottorin kehityksessä oli kiinnitetty pakokaasupäästöjen vähentämiseen.
Vuoden 1991 kasvojenkohotus
vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Ford Transit. Lokakuussa 1991 tuotiin markkinoille kasvojenkohotuksen läpikäynyt Transit, jonka koodimerkinnäksi tuli VE64. Ulkonäköä enemmän keskityttiin uudistamaan tekniikkaa aina akselivälejä myöten. Alkuperäisessä kolmannen sukupolven mallissa pisin akseliväli oli ollut 3 020 millimetriä, mutta uudistuksen myötä se kasvoi melkoisesti, jopa 3 570 millimetriin asti. Lyhyt akseliväli puolestaan piteni 2 815 millimetristä 2 835 millimetriin. Merkittävää oli myös se, että pitkäakselivälisissäkin versioissa siirryttiin nyt etupyörien erillistuentaan ja hammastanko-ohjaukseen. Samoin paripyöristä luovuttiin pitkäakselivälisissä malleissa. Huomiota kiinnitettiin lisäksi kolariturvallisuuteen jäykistämällä korirakennetta, uudistamalla etupään rakenne ja suunnittelemalla istuinten ja turvavöiden kiinnityspisteet uudelleen. Etupyöriin asennettiin tuuletetut jarrulevyt, ja takana rumpujarrujen kokoa kasvatettiin paremman jarrutustehon takaamiseksi. Lisävarusteena sai myös ABS-jarrut.
Moottoriuudistuksista merkittävin oli 100-hevosvoimainen turboahdettu suorasuihkutusdiesel. Myös vanhempaan vapaasti hengittävään versioon tehtiin useita parannuksia. Kyseistä moottoria sai joko 70 tai 80 hevosvoiman versiona. Essex-moottoreista luovuttiin tässä vaiheessa, mutta saksalaisperäisiä V6-moottoreita sai yhä Transitiin halutessaan. Niiden valmistus oli kuitenkin melko vähäistä, sillä V6 vaati erilaiset välityssuhteet ja joitain alustamuutoksia. Bensiinimoottorien osuus myynnistä oli kääntynyt laskuun, mutta toki nekin oli edelleen pidettävä ajan tasalla. Esimerkiksi kaasuttimesta luovuttiin, ja siirryttiin käyttämään elektronisesti ohjattua polttoaineen suihkutusta. Transitiin tarjottuja 2,0 litran 87- ja 96-hevosvoimaisia Pinto-moottoreita käytettiin myös Sierran, Granadan ja Scorpion voimanlähteinä.
Kateenkorva
thumb|Kateenkorva Kateenkorva eli tyymus on rintaontelossa välikarsinassa sydämen etuyläpuolella sijaitseva parillinen imukudoselin. Se on selkärankaisten immuunijärjestelmän elin, jossa sikiöaikana T-imusolut kypsyvät.
Rakenne
Kateenkorva on muodostunut kuorikerroksesta ja ytimestä. Se on jakautunut epätäydellisiksi lohkoiksi eli kortekseiksi, joilla on kuitenkin yhteinen ydin eli medulla. Sitä ympäröi sidekudoksesta muodostunut kotelo.
Medullassa on ikääntyneiden epiteeliretikulaarisolujen keräytymiä, joita kutsutaan Hassallin kappaleiksi.
Vastasyntyneen kateenkorva on ruumiin kokoon nähden suuri (10–20 g). Puberteetin jälkeen se jälleen kehittyy (30–40 g). Aikuisena se on pienimmillään kehonpainoon nähden, ja se surkastuukin aikuisiän aikana.
Tehtävä
Histologisesti kateenkorva muistuttaa imusolmuketta. Kateenkorva toimii sikiöllä T-imusolujen kypsymispaikkana. Luuytimestä erilaistumattomat imusolut siirtyvät veren mukana kateenkorvaan. Korteksin alueella ne kypsyvät T-imusoluiksi. Korteksista ne siirtyvät medullaan ja poistuvat sieltä verenkiertoon, jota pitkin ne kulkevat imusolmukkeisiin, pernaan ja muihin imukudoksiin.
Kateenkorvan tehtävänä on estää autoimmuniteetin syntyminen. Kateenkorvan solut ekspressoivat kaikkia ihmisen solujen pintaproteiineja. Jos kehittyvä T-solun T-solureseptori tarttuu kateenkorvan soluun, seuraa apoptoosi, eli T-solun kuolema. Pintaproteiinien ekspressiota säätelee autoimmuniregulaattori eli AIRE-geeni. Geenivirheestä seuraa APECED-tauti.
Kateenkorvan erittämä hormoni on tymosiini.
Lääketiede
Tymooma on kateenkorvakasvain.
Ruoanlaitto
Eläinten kateenkorvaa voidaan käyttää myös ruoanlaitossa. Yleisimmin valmistetaan vasikan kateenkorvaa, mutta myös esimerkiksi karitsan kateenkorvaa voidaan käyttää. Koska kateenkorva surkastuu myös eläimillä, ruoanlaittoon soveltuvat nuorten yksilöiden kateenkorvat. Maultaan kateenkorva on mieto ja koostumukseltaan pehmeä.
Trisomia
Osittainen trisomia tulee, kun osa ylimääräisestä kromosomista kiinnittyy toiseen tai kun yhdestä kromosomista on kaksi kopioita osasta kromosomiaan. Yleisin trisomia ihmisellä on kromosomiparin 16 trisomia, jota esiintyy yli prosentissa raskauksista. Tämä kuitenkin yleensä aiheuttaa keskenmenon raskauden ensimmäisen kolmanneksen aikana. Yleisin trisomia syntyvillä lapsilla on trisomia 21, joka tunnetaan yleisemmin Downin oireyhtymänä.
Trisomia voi esiintyä missä tahansa kromosomiparissa. Yleisimmät ihmisen trisomiatyypit, jotka eivät aiheuta keskenmenoa ovat autosomeissa: