cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sergei Hatšatrjan
pienoiskuva|Sergei HatšatrjanSergei Hatšatrjan (, engl. translitterointi Sergey Khachatryan; s. Jerevan 5. toukokuuta 1985) on armenialaissyntyinen viulisti. Hän aloitti viuluopintonsa Josef Rissinin johdolla kolmen vuoden ikäisenä. Vuodesta 1993 lähtien hän on asunut Saksassa.
Vuonna 2000 hän voitti kansainvälisen Jean Sibelius -viulukilpailun historian nuorimpana voittajana. Lisäksi hän sai erikoispalkinnon parhaasta Sibeliuksen viulukonserton esityksestä. Vuonna 2005 hän voitti Brysselissä Kuningatar Elisabet -viulukilpailun.
Kalliojärvi (Juupajoki)
Kalliojärvi on Pirkanmaalla Juupajoen Lylyssä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 25 hehtaaria ja se on 1,3 kilometriä pitkä ja 400 metriä leveä. Se sijaitsee ojitetun Lylysuon pohjoispuolella. Sen rantaviivan muoto on länsirannastaan suora, mutta itärannoilla työntyy kaakkoon päin kolme kapeaa lahtea. Pohjoislahtea kutsutaan Mantanlahdeksi ja eteläisintä Kivikolunlahdeksi. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta, josta pohjoisin on suurempi. Se on 60 metriä pitkä ja sen pinta-ala on noin 9 aaria. Järven rantaviivan pituus on 4,0 kilometriä ja rannat ovat metsämaata. Järvi on autio, mutta sen länsipuolta seuraa metsäautotie, josta tulee rantaan yksi tienhaara. Mantanlahden lähelle tulee toinen tie kantatieltä 58. Järven länsipuolta seuraa Tampere–Haapamäki-rautatie, jonka ääni kuuluu järvelle.
Luontoarvoja
Järvestä on käytettävissä runsaasti tutkimustuloksia, sillä sitä on käytetty verrokkijärvenä metsälannoittamisen ja metsäojituksen seurauksien tutkimuksissa. Alueella on tehty metsänlannoituksia vuosina 1970–1988, jolloin käytettiin vesiliukoista lannoitefosforia. Järvellä on pieni valuma-alue, joka on metsämaata. Se on matala humusjärvi, jolla on korkea humuspitoisuus (väriluku on 80–120 mgPt/l). Järven pohjasedimenttiä on tutkittu vuosina 1989 ja 1990 ja tuloksien mukaan järvi oli luonnonmukainen 1930-luvulle saakka. Tämän jälkeen järvi muuttui hiemen rehevämmäksi ja sen vesi oli vähemmän hapan. 1060-luvulla järven humuspitoisuus kohosi luultavasti metsien ojitusten vuoksi ja 1970–1800-luvuilla sen rehevöisyys lisääntyi. Vuonna 1988 tehdyn metsälannoituksen jälkeen järven vesi muuttui reheväksi, mutta sen ravinnetasot asettuivat myöhemmin lievästi rehevöityneelle tasolle. Kalliojärven virkistyskäyttökelpoisuus on tyydyttävä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Sahajoen valuma-alueeseen (35.756) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 131,1 metriä mpy. Järveen on johdettu yhdeksän lyhyttä metsäojaa ja yksi pitempi oja ojiteltulta suolta. Näiden lisäksi järveen laskevat luontaisesti Onkilammi ja Aittolammi. Järven oma laskuoja on suoraksi kaivettu oja, joka yhtyy viereisen Pikku Kalliojärven laskuojaan, joka laskee Heinälammiin ja jonka vesireitti päätyy Ala-Lylyjärveen.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa järvellä oli jo tuolloin monia nykyisiä kuivatusojia ja nykyinen laskuoja. Kivikolunlahden länsirannassa on ollut rakennus vielä vuoden 1964 kartassa ja mainitut metsäautotiet on rakennettu sen jälkeen.
Näillä main
Näillä main on suomalaisen laulaja Esa Kaartamon kolmas ja viimeinen sooloalbumi. Se julkaistiin vuonna 2002.
7. SS-vapaaehtoisvuoristodivisioona Prinz Eugen
7. SS-vapaaehtoisvuoristodivisioona Prinz Eugen oli toisen maailmansodan aikana Saksan Waffen-SS:ään kuulunut sotilasyksikkö. Divisioonaan värvättiin etnisiä saksalaisia (Volksdeutsche) Baanaatista (Kroatia, Serbia) ja Transilvaniasta (Unkari, Romania). Vuonna 1942 muodostettu divisioona toimi poliisiyksikkönä Jugoslavian alueella.
Perustaminen
Divisioonaan kerättiin joulukuun 1942 loppuun mennessä 21 102 miestä. Se perustettiin 1. maaliskuuta 1942 ja nimettiin 1600–1700-lukujen taitteessa turkkilaisia vastaan taistelleen itävaltalaisen kenraali prinssi Eugen Savoijilaisen mukaan. Yksikkö koostui aluksi vapaaehtoisista etnisistä saksalaisista lähinnä Serbian ja Kroatian alueilta, mutta myös Romaniasta ja Unkarista. Kun alueilta alettiin värvätä miehiä, myös Prinz Eugen otti vastaan värvättyjä. Se varustettiin täysin vallatuilta alueilta sotasaaliiksi saadulla materiaalilla, kuten ranskalaisilla kevyillä panssarivaunuilla ja tšekkiläisillä konekivääreillä.
Sotatoimet
Divisioonan käyttötarkoitus oli turvata Saksan valtaamat alueet lähinnä Balkanilla. Se taistelikin toistuvasti Titon ja Draža Mihailovićin johtamia partisaaneja vastaan Jugoslaviassa syksyyn 1944 saakka. Puna-armeijan edettyä Balkanille Prinz Eugen siirtyi taistelemaan neuvostoliittolaisia ja bulgarialaisia yksiköitä vastaan. Tällöin divisioona suojasi 350 000 saksalaisen vetäytymistä Kreikasta.
Loppuvuoden 1944 puna-armeija ajoi divisioonaa länteen pitkin Jugoslaviaa aiheuttaen sille kovia tappioita. Toinen alueella ollut SS-divisioona Skanderbeg kärsi niin suuria tappioita, että sen jäännökset sulautettiin Prinz Eugenin 14. rykmenttiin, joka sai puolestaan sai kunnianimen Skanderbeg.
Tammikuussa 1945 divisioona taisteli jälleen Titon partisaaneja ja myös puna-armeijaa vastaan. Se joutui vetäytymään aina Kroatiaan, jossa se sai hetkellisesti pidettyä asemat huhtikuun lopulla. Toukokuun alussa Prinz Eugen vetäytyi Sloveniaan, jossa se antautui Jugoslavian joukoille 11. toukokuuta 1945.
Sotarikokset
Toukokuussa 1943 operaatio Mustan aikana divisioona valtasi Niksicin piirikunnan Montenegrossa. Divisioonan SS-miehet murhasivat aseettomia siviilejä, polttivat taloja ja ryöstivät koteja ja tuhosivat kokonaisia kyliä kiduttaen ja murhaten miehiä, naisia ja lapsia. Kokonaisia perheitä poltettiin talojensa mukana. 121 siviiliä, lähinnä naisia tapettiin. Mukana oli myös 29 6-14-vuotiasta lasta ja 30 60–92-vuotiasta.
Maaliskuussa 1944 Prinz Eugen valtasi Otokin, Conjin, Rudan ja Dolac Dolnjin kylät. Kaikki 834 asukasta teurastettiin ja heidän ruumiinsa poltettiin, kuten myös yli 500 taloa.
George Sykes
thumb|George Sykes esikuntineen George Sykes (9. lokakuuta 1822 – 8. helmikuuta 1880) oli Yhdysvaltain armeijan ammattisotilas ja Unionin kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa.
Lapsuus ja nuoruus, sisällissodan aika
Sisällissodan syttyessä Sykes nimitettiin majuriksi 14. USA:n jalkaväkeen. Ensimmäisessä Bull Runin taistelussa hän komensi vakinaista jalkaväenpataljoonaa, kokoelmaa kahdeksaa vakinaista komppaniaa eri rykmenteistä, ainoina vakinaisen väen miehinä. Hän jatkoi palvelustaan vakinaisen väen kanssa varhaisissa puolustusasemissa Washingtonin ympärillä ja sitten vakinaisen väen divisioonankomentajana Virginian niemimaan sotaretkellä 2. divisioonassa V armeijakunnassa. Hänen miehensä, jotka usein nimittivät itseään ”Sykesin vakinaisiksi”, saavuttivat menestystä puolustamalla asemiaan Gaines' Millissä Seven Daysin taistelujen aikana, ennen kuin unionin linja murtui toisaalla.
Sykes jatkoi divisioonankomentajana toisen Bull Runin, Antietamin (reservissä) ja Fredericksburgin taisteluissa. Chancellorsvillessä hänen vakinaisensa johtivat hyökkäystä konfederaation joukkojen taakse taistelun alussa. Koska he kohtasivat voimakasta konfederaation vastarintaa, armeijan komentaja kenraalimajuri Joseph Hooker kutsui hermostuneena joukot takaisin puolustusasemiin eikä Sykesin joukkoja enää käytetty kampanjassa. Sykes ylennettiin kenraalimajuriksi Antietamin taistelun jälkeen 29. marraskuuta 1862. Ainutkaan näistä taisteluista ei osoittanut hänen olevan mitenkään erityisen taitava tai aggressiivinen taistelukentillä. Hänen kollegansa tunsivat hänet lempinimillä ”Verkkainen George” ja ”hidas ravaaja” Sykes. Kun armeijakunnan komentaja kenraalimajuri George Meade ylennettiin Potomacin armeijan komentajaksi 28. kesäkuuta 1863, Sykes otti V armeijakunnan komennon.
Gettysburgin taistelu
Gettysburgin taistelussa Sykesin joukot taistelivat vaikeuksissa olevan III armeijakunnan tukena unionin vasemmassa sivustassa. Hänen 1. divisioonastaan (prikaatinkenraali James Barnes) tarumaiset mittasuhteet saavuttanutta Little Round Topin taistelua johtivat prikaatinkomentaja eversti Strong Vincent ja 20. Mainen jalkaväkirykmentti eversti Joshua Chamberlainin alaisena. Hänen 3. divisioonansa ”Pennsylvanian reservit”, joita johti prikaatinkenraali Samuel W. Crawford, hyökkäsi Little Round Topista, ajoi konfederaation joukot ”Kuolemanlaakson” läpi ja päätti kuolettavan taistelun Wheatfieldissa. Mutta on vähän historiallista todistusaineistoa, joka osoittaisi Sykesin henkilökohtaisen työpanoksen.
Myöhemmät vaiheet
Mine Run -sotaretkellä syksyllä 1863 Meade valitti Sykesin latteasta esiintymisestä. Meade ja ylipäällikkö kenraali Ulysses S. Grant olivat yhtä mieltä, ettei Sykes ollut hyvä valinta tulevaan Overland-sotaretkeen toukokuussa 1864. Siispä kun Potomacin armeijakuntaa uudelleenjärjesteltiin sinä keväänä, Sykes menetti joukkonsa ja hänet lähetettiin tapahtumaköyhiin tehtäviin Kansasin puolustushallintoon. Pricen ryöstöretken aikaan 1864 hänen tilalleen nimitettiin James G. Blunt.
Sorradile
Sorradile on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Oristanon maakunnassa. Kunnassa on arviolta 379 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 26,34 neliökilometriä. Se sijaitsee 337 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
George Sykes
Myöhemmät vaiheet
Sodan jälkeen vuonna 1866 Sykes palasi everstiluutnattina. Hän palveli 5. USA:n jalkaväessä ja myöhemmin everstinä 20. jalkaväessä. Hän palveli useissa palveluspaikoissa Minnesotasta Texasiin kuolemaansa saaksa, joka tapahtui Fort Brownissa Teksasissa.
Hänet haudattiin West Pointin hautausmaahan New Yorkiin.
Aaro Airola
Aaro Airola on suomalainen laulaja-lauluntekijä ja näyttelijä. Muusikkona hän käyttää taiteilijanimenään kutsumanimeään Arppa. Näyttelijänä Airola on esiintynyt muun muassa Ylen vuonna 2020 esittämässä Kakarat-draamasarjassa, jossa hän esitti alikersantti Pohjolaa.
Arpan ensimmäinen albumi Laavalamppuja julkaistiin omakustanteisesti elokuussa 2020. Ensimmäisen levy-yhtiön kautta julkaistun singlen (”Laila”) julkaisi Johanna Kustannus helmikuussa 2021. Kappale oli ensimmäinen single syyskuussa 2021 julkaistulta toiselta albumilta Kinovalon alla.
Airolan äiti on toimittaja Outi Airola. Hänen siskojaan ovat näyttelijät Oona ja Anna Airola, toimittaja-musiikintekijä Laura Airola sekä sirkustaiteilija Sara Airola.
Garry Unger
Garry Douglas "Iron Man" Unger (s. 7. joulukuuta 1947 Edmonton, Alberta, Kanada) on uransa lopettanut kanadalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Unger pelasi NHL:ssä 16 kautta vuosina 1967-1983 pelaten Toronto Maple Leafsissa, Detroit Red Wingsissa, St. Louis Bluesissa, Atlanta Flamesissa, Los Angeles Kingsissa ja Edmonton Oilersissa.
Unger pelasi NHL:n runkosarjassa 1105 ottelua ja teki tehopisteet 413+391=804 ja sai 1075 jäähyminuuttia.
Unger pelasi 914 perättäistä ottelua NHL:ssä 24. helmikuuta 1968 ja 21. joulukuuta 1979 välisenä aikana.
Jääkiekkouran jälkeen Unger toimi vuosina 1989–2004 päävalmentaja IHL:ssä ja CHL:ssä. Hänen valmentamansa Tulsa Oilers voitti CHL:n mestaruuden vuonna 1993.
Fireball Ministry
pienoiskuva Fireball Ministry on yhdysvaltalainen stoner metal -yhtye.
Aittolammi (Mänttä-Vilppula)
Aittolammi on Pirkanmaalla Mänttä-Vilppulan Suluslahdella sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,2 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee mäkien välisessä soistuvassa painaumassa. Sen länsipuolella kohoaa Pihlajavuori, pohjoispuolella Saarivuori ja sen eteläpuolella muita mäkiä matalampi kohouma. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä ja sen rannat ovat metsämaata. Sen itärantaan tulee metsäautotie Suluslahden suunnalta ja sen itäpuolelta kulkee laskuojan yli Tampere–Haapamäki-rautatie, jonka äänet kuuluvat lammelle asti.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Sahajoen valuma-alueeseen (35.756) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 140,5 metriä mpy. Järveä ympäröivältä suolta on johdettu lyhyet ojat lampeen. Lammelta laskee Kalliojärveen lyhyt yläjuoksulta perattu luontainen oja, jolle tulee pudotusta 9,4 metriä. Vesireitti päättyy lopuksi Ala-Lylyjärveen.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa lampi oli ojittamattomalla ja autiolla suolla, josta laski puro junaradan ali Kalliojärveen. Suo-ojat on kaivettu vuosien 1964–1979 aikana. Vuoden 1988 karttaan on piirretty metsäautotielle varaumat.
Päiväys
Päiväys eli päivämäärä (lyhenne pvm. ) on vakiintunut tapa ilmaista tietty päivä jonkin ajanlaskukäytännön mukaisesti. Päiväyksellä viitataan käytetyn kielen tai kulttuuripiirin valta-ajanlaskuun, länsimaissa gregoriaaniseen kalenteriin.
Gregoriaanisen ajanlaskun päiväys
Gregoriaanisessa ja juliaanisessa kalenterissa päiväyksessä ilmoitetaan yleensä päivä, kuukausi ja vuosi. Seuraavassa on lueteltu erilaisia päiväyksen merkitsemistapoja (p = kuukauden päivän järjestysnumero, k = vuoden kuukauden järjestysnumero, v = kuluva vuosi):
Suomessa päiväyksen muotoja ovat:
Numeroin ilmaistu päivämäärä kirjoitetaan koodinluonteisuutensa takia kokonaan ilman välilyöntejä (ei: ”23.5. 2004” eikä: "23. 5. 2004"). Päiväyksissä ei käytetä etunollia: ”04.08.2013” (pitää olla: 4.8.2013).
Päivämäärän numeerisessa muodossa piste on tulkittava järjestysluvun osoittavaksi merkiksi, ei lukuerottimeksi. Nykyään näkee varsin usein käytettävän väärää merkintätapaa, esimerkiksi "23.5" ilman kuukauden jäljessä olevaa pistettä. Tämä lienee omaksuttu amerikkalaisten tietokoneohjelmien tavasta merkitä päivämääriä ottamatta huomioon kansallisia standardeja.
Kansainvälinen ISO 8601 -standardi määrittelee päiväyksen muotoon:
Alaska Airlinesin lento 261
Alaska Airlinesin lento 261 oli reittilento Meksikon Puerto Vallartasta San Franciscon kautta Seattle-Tacoman kansainväliselle lentoasemalle. 31. tammikuuta 2000 Alaska Airlinesin lento 261 päättyi onnettomuuteen, jossa kone syöksyi Tyyneen valtamereen. Kaikki koneessa olleet saivat surmansa.
Tapahtumien kulku
thumb|left|Alaska Airlinesin lennon 261 reitti. Lento 261 lähti Puerto Vallartan kentältä Meksikosta normaalisti. Nousun aikana lentäjät totesivat koneen ohjauksen toimivan epänormaalisti ja korkeusvakaimen jumittuneen. Koneella saattoi lentää, mutta korkeusvakaimen asennon säätäminen (trimmaus) oli mahdotonta. Näin ollen koneen pitäminen vaakalennossa oli erittäin hankalaa. Lentäjät kokeilivat ensin tuloksetta eri pää- ja varajärjestelmien yhdistelmiä saadakseen trimmin toimimaan. Keskusteltuaan asiasta maahenkilökunnan kanssa pilotit päättivät poiketa reitiltä ja laskeutua Los Angelesin kansainväliselle lentoasemalle.
Lentäjät jatkoivat kokeiluja noin seitsemän minuutin ajan suunnanmuutoksen jälkeen. Tällöin he kokeilivat vielä kerran juuttuneen korkeusvakaimen säätöä ns. trimmimoottoreilla. Lentäjien tietämättä tämä viimeinen kokeilu ilmeisesti koitui kohtalokkaaksi, sillä trimmin käyttömoottori onnistui muuttamaan korkeusvakaimen asentoa nostaen vakaimen johtoreunan täysin ylös -asentoon, mistä seurasi välittömästi koneen lähtö syöksyyn.
Suuria ohjausvoimia käyttäen lentäjien onnistui saada kone jotenkuten hallintaansa, ja kone jatkoi matkaa kohti Los Angelesia. Lentäjät päättivät, etteivät enää yrittäisi käyttää korkeusvakaimen trimmiä. Viimeinen radioyhteys lentokoneeseen saatiin koneen ollessa 17 000 jalan korkeudessa.
Noin kymmenen minuuttia ensimmäisen syöksyn jälkeen koneessa kuultiin erittäin voimakas ääni, jonka jälkeen kone lähti välittömästi uuteen syöksyyn. Kone oli hallitsemattomassa lentotilassa ja 81 sekuntia kestäneen syöksyn jälkeen se iskeytyi mereen näköetäisyydellä olleiden muiden koneiden lentäjien seuratessa tapahtumaa. Tapahtumapaikka oli 32 kilometriä luoteeseen Los Angelesista lähellä Point Mugun niemeä Kalifornian rannikolla.
Kone pirstoutui törmäyksessä kappaleiksi, ja kaikki siinä olleet 83 matkustajaa ja viisi miehistön jäsentä saivat surmansa välittömästi.
Onnettomuuden syy
Yhdysvaltain onnettomuustutkintakeskuksen National Transportation Safety Boardin (NTSB) raportissa todetaan onnettomuuden aiheutuneen trimmin moottoriin liittyvän kierukkaruuvin riittämättömästä voitelusta, minkä johdosta ruuvi jumittui. Kun lentäjät suorittivat kokeiluja saadakseen trimmin toimimaan, kierukkaruuvi petti ja vakaimen johtoreuna nousi ääriasentoonsa, jolloin vakaimen ja sen kautta trimmimekanismiin kohdistui suuri aerodynaaminen voima. Tämän seurauksena trimmin rajoittimet ja kiinnikkeet pettivät kymmenen minuuttia myöhemmin, jolloin vakaimen johtoreuna nousi suunnitellun ääriasentonsa yläpuolelle aiheuttaen syöksyn, josta konetta oli mahdotonta oikaista.
Raportissa todetaan myös, että korkeusvakaimen trimmijärjestelmän suunnittelussa ei ollut varauduttu mekaaniseen rikkoutumiseen. Ilmeisesti suunnittelijat eivät olleet kehittäneet vikaturvallista järjestelmää sen vuoksi, että trimmimoottorin käyttöikä oli suunniteltu niin lyhyeksi, ettei ongelmia ehtisi esiintyä. Ratkaisevaa oli myös se, että tällaisen vian ilmetessä lentäjillä ei ollut ohjeita ongelman lennonaikaiseen korjaamiseen. Turmassa menehtyneet lentäjät katsottiin syyttömiksi onnettomuuteen, ja he tekivät kaikkensa pitääkseen koneen lennossa jopa sen ollessa ylösalaisin viimeisen syöksyn aikana.
Turman takana on myös paljon ristiriitoja. Alaska Airlinesin teknikko oli erotettu virastaan ennen onnettomuutta, koska hän kertoi NTSB:lle yhtiön leikkaavan rajusti lentokoneiden lähtötarkistuksia tiukempien ja tiheämpien aikataulujen hyväksi. Eräs hänen huolenaiheistaan oli nimenomaan trimmin moottorin ja käyttöruuvin voitelun puutteet.
Turman jälkeen Alaska Airlines lakkautti reitin 261 ja korvasi sen samankaltaisella reitillä 289.
Siuron junaonnettomuus 1926
Siuron junaonnettomuus tapahtui Siuron rautatieasemalla Tampere-Pori-radan varrella 6. heinäkuuta 1926 kun soraa kuljettanut työjuna törmäsi pysähtyneen tavarajunan perään. Onnettomuudessa kuoli sorajunan veturinkuljettaja ja lämmittäjä loukkaantui. Sorajunan veturin tenderi ja tavarajunan konduktöörinvaunu pirstoutuivat täysin ja kahdeksan tavaravaunua vaurioitui pahoin.
Aamulla kello 6 aikaan Siuroon pysähtyi aseman vesitornin luokse vettä ja puita ottamaan kaksi puutavaralastissa ollutta tavarajunaa, jotka olivat matkalla Poriin ja Raumalle. Näiden junien perässä tuli 20 vaunussa soraa Lielahdesta Siuroon kuljettanut työjuna, joka törmäsi takimmaisen tavarajunan numero 1405 perään niin että työjunan veturin tenderi ja tavarajunan konduktöörinvaunu pirstouutivat ja suistuivat radan viereen, kolme tavarajunan vaunua painui toistensa sisään ja hiekkajunasta rikkoutui viisi soralastissa ollutta vaunua. Onnettomuudessa kuoli työjunan veturinkuljettaja Emil Edvard Virta tenderin rikottua veturin hytin ja junan lämmittäjä loukkaantui. Onnettomuushetkellä vallitsi vahva sumu, joka haittasi pahoin näkyvyyttä. Hiekkajunan nopeus oli varsin suuri alamäen johdosta ja koska työjunassa ei ollut ilmajarruja, sitä ei saatu pysähtymään ajoissa pelkkien käsijarrujen avulla. Lisäksi kiskot olivat sumun vuoksi kosteat ja liukkaat, mikä edelleen haittasi jarrutusta.
Irlanninmuratti
Irlanninmuratti eli irlanninvarjomuratti (Hedera hibernica) on Länsi-Euroopassa kasvava euroopanmuratin (Hedera helix) lähisukuinen köynnös. Se on luokiteltu aiemmin vaihtoehtoisesti myös laajasti rajatun muratin alalajiksi. Irlanninmuratti on euroopanmuratin tavoin ainavihanta puuvartinen kiipeilevä köynnöskasvi, mutta eroaa jonkin verran lehtituntomerkeissä. Sen lehtilavat ovat paksut ja leveät. Lehtiruoti on kaksi kertaa lehtilavan pituinen.
Furl
Furl (File Uniform Resource Locators) oli tutkijoiden suosima linkkien jakopalvelu, joka sittemmin lakkautettiin ja yhdistettiin Diigoon. Se perustettiin vuonna 2003. Furl tarjosi ryhmät, linkkien arvioinnin, sekä linkitettyjen sivujen tallentamisen muistiin (ei kuvista eikä linkitetyistä resorsseista), joten linkittämäsi sisältö pysyi tallessa pysyvästi, vaikka sisältö hävisikin alkuperäisestä paikastaa, näin ollen vanhentuvat ja muuttuvat linkit olivat pienempi ongelma.
Lyö tahtia
Lyö tahtia on Siiri Nordinin ensimmäinen suomenkielinen sooloalbumi. Se julkaistiin 12. maaliskuuta 2008. Ennen kokonaista albumia julkaistiin singlet Viimeinen palanen ja Sano vain, joista varsinkin ensimmäinen sai paljon radiosoittoa.
Albumi ylsi Suomen virallisen listan sijalle 15.
Natalia Makarova
Natalia Romanovna Makarova (s. 21. marraskuuta 1940 Leningrad, Neuvostoliitto) on venäläinen balettitanssija, koreografi ja näyttelijä. Hän oli Kirovin baletin vakituinen tähti vuosina 1956–1970.
Makarova loikkasi länteen 1970, ja kansainvälisellä urallaan hän menestyi American Ballet Theatren ja Lontoon Royal Balletin tähtenä. Hän on tunnetuin rooleistaan Gisellen ja Joutsenlammen kaltaisissa baleteissa, vaikka oli alun perin kiinnostunut nykyaikaisten koreografien teoksista.
Makarova sai 1983 Tony-palkinnon. Hän palasi 1989 Neuvostoliittoon, ja hänen paluunsa dokumentoitiin elokuvassa. Makarova vetäytyi lopulta Kirovin baletista. Hänellä on liikemies Edward Karkarin kanssa poika Andre Michael (s. 1978). Hänen omaelämäkertansa ilmestyi vuonna 1979.
Deno
Deno on avoimen lähdekoodin ajoympäristö JavaScript ja TypeScript-ohjelmointikielille. Se pohjautuu Googlen V8 JavaScript-moottoriin ja on kehitetty Rust-ohjelmointikielellä. Sen kehitti Ryan Dahl, joka on myös Node.js-ajoympäristön alkuperäinen kehittäjä.
Deno julkistettiin vuonna 2018 Ryan Dahlin puheessa "10 Things I Regret About Node.js" (suom. 10 asiaa joita kadun Node.js liittyen).
Historia
Deno julkistettiin JSConf EU 2018-konferenssissä, Ryan Dahlin pitäessä puhetta aiheesta "10 Things I Regret About Node.js" (suom. 10 asiaa joita kadun Node.js liittyen).
Denon virallinen 1.0-versio julkaistiin 13.5.2020.
Ilmari Salminen (kansantaiteilija)
Ilmari ”Imppu” Salminen (1929 Helsinki – 2008) oli suomalainen Petäjävedellä asunut kansantaiteilija jolla oli oma ITE-taiteen museo Petäjäveden Metsäkulmalla sijainneessa kotimökissään.
Salminen vietti lapsuusvuotensa Helsingin Eirassa mutta sota-aikana hän muutti pakoon Helsingin pommituksia Paavo-setänsä maatilalle Petäjävedelle ja asui siellä siitä lähtien maata viljellen ja hevosia hoitaen. Sedän kuoltua 1986 tila siirtyi Impulle ja hän alkoi pian rakentaa mökkiinsä omaa ”Imppulandiaa”. Mökin seinillä oli Salmisen tekemiä kuvia joissa keskellä olevan tavallisesti lehdestä leikatun valokuvan ympärille oli piirretty itämaista mandalaa muistuttava monimutkainen pisteistä ja viivoista koostuva symmetrinen kuvio. Valokuvat saattoivat esittää julkisuuden henkilöitä tai ne olivat esimerkiksi auto-, eläin- tai tyttökuvia.
Salmisella oli myös kotiseutumuseo jossa oli esillä omatekoisia pyssyjä ja rahaa sekä erilaisia Salmisen keräämiä vanhoja esineitä. ”Mediapajassa” oli Impun koristelemia vanhoja televisioita ja radioita sekä omatekoisia satelliittikännyköitä joilla Imppu otti yhteyttä maailman johtajiin. Museon kokoelmiin kuuluivat myös UFO-asemat ja pulloista sekä hehkulampuista kootut tutkaukot. Museon vieraita Imppu viihdytti kaksirivisellä haitarillaan soittaen omia ITE-sovituksiaan.
Montenegron historia
pienoiskuva|Pronssikauden keihäiden jäänteitä. Historisk Museum, Cetinje. pienoiskuva|Illyriainen korkokuva. pienoiskuva|Pyhä [[Jovan Vladimir oli Dukian ruhtinas, 990–1016.]] Montenegron historia on kehittynyt useiden voimakkaiden naapurien vaikutuksen alaisena. Aluetta ovat hallinneet monet kansat ja valtiot, mutta jonkinlainen itsenäinen valtio se on ollut vuosina 1356–1918 ja uudelleen vuodesta 2006.
Varhaiset vaiheet
Montenegron alueelta tiedetään useita kohteita kivi- ja pronssikaudelta, mutta niitä on tutkittu varsin vähän.
Illyrialaiset saapuivat alueelle rautakaudella, vuoteen 1000 eaa. mennessä. He rakensivat kukkuloille linnoituksia. Kreikkalaiset asettuivat joihinkin illyrialaisten rannikkokaupunkeihin vuoden 400 eaa. paikkeilla. Illyrialaisten harjoittama merirosvous sai Rooman valtakunnan liittämään alueen provinssikseen ajanlaskumme alun aikoihin. He rakensivat linnoituksia ja kauppareittejä. Alueen tärkein roomalainen kaupunki oli nimeltään Doklea. Maaseudulla vallitsi edelleen illyrialainen kulttuuri. Kun Rooma jakautui vuonna 395, raja kulki nykyisen Montenegron poikki. Rannikko kuului Länsi-Roomaan, maan sisäosat Bysanttiin.
Slaavit asuttivat nykyisen Montenegron alueen 600-luvulla. 900-luvulla alueelle muodostui Zetan valtio Ceslav-nimisen päällikön (zupan) yhdistettyä alueen. Alue oli vuosisatoja nimellisesti Serbian maakunta, mutta osmanien kukistaessa Serbian vuonna 1389 alueesta tuli täysin itsenäinen.
Aluksi maata hallitsi Balsan ruhtinassuku, jota seurasi vuonna 1421 Crnojevićin dynastia perustajanaan Stefan Crnojević. Heidän aikanaan maa sai nimen Montenegro. Se oli osmanien vallan alla mutta kuitenkin varsin autonominen. Hänen seuraajiensa aikana Montenegron hovi saavutti maan pienuuteen ja karuuteen nähden varsin korkean kulttuuritason. Balkanin ensimmäinen kirjapaino alkoi toimia vuonna 1493, vain 38 vuotta Gutenbergin jälkeen.
Vuodesta 1516 Montenegroa hallitsi Cetinjen ruhtinaspiispa (vladika) viimeisen Crnojević-sukuisen ruhtinaan Đurađ V Crnojevićin luovuttua vallasta ja lähdettyä Venetsiaan. Tämä hallintomuoto oli tehokas tapa pitää ortodoksiset montenegrolaisylimykset yhtenä miehenä islamilaisia turkkilaisia vastassa. Vuonna 1696 vladika Danilo I Petrović teki virasta perinnöllisen (tosin piispat eivät saaneet olla naimisissa, joten virka periytyi aina veljenpojan kautta), minkä jälkeen se periytyi Petrović-Njegošin suvussa. Teokratiasta siirryttiin maalliseen valtaan vuonna 1852, kun Danilo II luopui pappisvirasta, meni naimisiin ja otti ruhtinaan tittelin.
Turkkilaisten kärsittyä vuosien 1876–1878 sodassa tappion Montenegro saavutti 1. heinäkuuta 1878 itsenäisyyden, joka myöhemmin tunnustettiin Berliinin kongressissa.
Montenegron hallitsija Nikola I julistautui kuninkaaksi vuonna 1910 ja saavutti merkittävää menestystä Balkanin sodassa 1912–1913, mutta itävaltalaiset häätivät hänet maasta 1916 miehittäessään maan ensimmäisen maailmansodan yhteydessä.
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä maa liittyi Serbian myötä Jugoslavian kuningaskuntaan kansanäänestyksen tuloksena. Itsenäisyyden kannattajat aloittivat kuitenkin vuonna 1919 kapinan, joka jatkui aina vuoteen 1924.
Toisessa maailmansodassa akselivallat valtasivat Jugoslavian vuonna 1941, ja italialaiset hallitsivat Montenegroa. Montenegrolaiset taistelivat Titon partisaanien rinnalla. Tämän jälkeen Montenegro oli osa Jugoslavian sosialistista liittotasavaltaa (1943–1992).
Liitto Serbian kanssa
Jugoslavian hajottua 1990-luvun alussa jäljelle jääneessä sosialistisessa Jugoslaviassa vuonna 1992 järjestetyssä kansanäänestyksessä 95,96 prosenttia Montenegron asukkaista kannatti liittoa Serbian kanssa eli liittymistä uuteen Jugoslavian liittotasavaltaan ("Serbia ja Montenegro", "tynkä-Jugoslavia"). Muslimit, katolilaiset ja itsenäisyyttä kannattavat montenegrolaiset boikotoivat äänestystä. Itsenäisyyden kannattajat väittivät, etteivät vaalit olleet demokraattiset ja että valtio-omisteinen media oli lähettänyt federaatiota kannattavaa propagandaa.
Uuden itsenäisyyden aika
21. toukokuuta 2006 järjestetyssä kansanäänestyksessä 55,4 % (tarvittava määrä 55 %) kannatti Montenegron itsenäistymistä. Valtio julistautui itsenäiseksi 3. kesäkuuta 2006 ja erosi sen ja Serbian valtioliitosta. Montenegrosta tuli näin viides entisen Jugoslavian osa, joka irrottautui Belgradin alaisuudesta. Montenegro joutui liitosta eronneena osapuolena hakemaan itselleen kansainvälisen tunnustuksen sekä kansainvälisten järjestöjen jäsenyyttä. Euroopan unioni tunnusti Montenegron 12. ja Serbia 15. kesäkuuta. Maasta tuli Yhdistyneiden kansakuntien 192. jäsen 28. kesäkuuta.
Joulukuussa 2006 siitä tuli Naton rauhankumppani ja ehdokasjäsen. Venäjä vastusti Montenegron jäsenyyttä jyrkästi. Montenegrosta tuli kuitenkin Naton jäsen vuonna 2017. Sitä ennen, vuonna 2016, Montenegro koki viranomaisten mukaan epäonnistuneen vallankaappausyrityksen, jossa venäläiset agentit suunnittelivat kaappaavansa Montenegron parlamenttirakennuksen, murhaavansa pääministerin ja asettavansa tilalle uuden hallituksen, joka olisi vihamielinen Natoa kohtaan.
Montenegro jätti EU:n jäsenhakemuksen 2008 ja Euroopan komissio suositteli sitä ehdokasjäseneksi marraskuussa 2010. Viralliset EU-jäsenyysneuvottelut Montenegron kanssa aloitettiin kesäkuussa 2012.
Huhtikuussa 2018 Montenegron presidentinvaalit voitti Milo Djukanovic, joka oli moninkertainen entinen pääministeri ja ex-presidentti. Vuosina 1998-2002 presidenttnä ollut Djukanovic sai enemmistön annetuista äänistä jo ensimmäisellä kierroksella. Hänen edustamansa Sosialistien demokraattinen puolue DPS oli johtanut maata jo lähes 30 vuotta.
Ari Toikka
thumb|250x250px|Ari Toikka. Ari ”Kreivi” Toikka (s. 22. helmikuuta 1968 Tampere ) on suomalainen rumpali ja sessiomuusikko, joka on soittanut monissa suomalaisissa yhtyeissä kuten Horsepower, Bastards, Bomfunk MC’s, Popeda, Yö, Dingo, Nuket ja The Body. Hän on soittanut monien suomalaisten muusikkojen, kuten Jarkko Even, Olli Lindholmin ja Pate Mustajärven, taustayhtyeissä. Toikka on työskennellyt myös studioäänittäjänä ja tuottajana.
Päivätyökseen Toikka toimii kiinteistövälittäjänä.
The Kids
The Kids oli suomalainen lapsiyhtye. He ovat julkaisseet albumin The Kids vuonna 2000.
Anita Erämies
Anita Erämies (s. 23. maaliskuuta 1964) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen korkeushyppääjä, joka edusti Multian Jyskettä.
The Kids
The Kids syntyi, kun eräiden muusikkoperheiden lapset seurasivat vanhempiensa laulamista ja halusivat itsekin mukaan laulamaan. Alun perin yhtyeeseen kuului 12 lasta, muun muassa Vicky Rostin tytär Ella Tukia, mutta lasten kasvaessa vain nuorimmat heistä jatkoivat yhtyeessä. Lopulta yhtyeessä olivat vain Joanna ja Ida Kupiainen sekä Anniina Merisalo, jotka alkoivat tehdä levyä.
Anita Erämies
Kalevan kisoista Erämies saavutti korkeushypyn hopeaa vuonna 1980 sekä jaetun pronssin vuonna 1981. Lisäksi hän voitti sisäratojen SM-kilpailuista kultaa vuosina 1980 ja 1985, hopeaa vuonna 1982 sekä pronssia vuonna 1981. Ennätyksikseen Erämies hyppäsi ulkoradoilla tuloksen 1,82 metriä (1982) ja hallissa 1,85 metriä (1985). Virallisiin kilpailuihin hän ei ole osallistunut vuoden 1989 jälkeen.
The Kids
Levyä tehtiin tuttavapiirissä ja pienellä rahalla. Kaikki tekijät laulujen sanoituksista ja sävellyksistä kansikuvien valokuvaajiin löytyivät lähipiiristä. Tyttöjen vaatimuksesta levyä hiottiin puolentoista vuoden ajan ja albumi The Kids julkaistiin vuonna 2000. Levyn julkaisi Allstar Music Oy. Levy sai tiedotusvälineissä huomiota koska sen aiheita pidettiin aikuismaisina. Yhtyeen jäsenten mielestä levyn aiheet ovat kuitenkin osa myös lasten maailmaa.
Suelli
Suelli on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Etelä-Sardinian maakunnassa. Kunnassa on arviolta 1 103 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 19,20 neliökilometriä. Se sijaitsee 256 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Mikko Oinonen
Mikko Oskar Oinonen (30. kesäkuuta 1883 Pielisjärvi – 30. joulukuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Oinonen opiskeli Taideteollisen Keskuskoulun iltakursseilla 1903 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1905–1907 sekä Pariisissa Académie Julianissa 1908–1910. Hän liittyi Septem-taiteilijaryhmään tavattuaan taidemaalari Magnus Enckellin Pariisissa 1914.
Oinonen toimi opettajana Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja Taideteollisessa keskuskoulussa 1930–1936 sekä Vapaassa taidekoulussa 1937 ja 1938. Oinonen sai professorin arvonimen 1953 ja hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke.
Mikko Oinosen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Oinonen ja Loviisa Nevalainen. Hän oli naimisissa Elli Irene Oinosen (ent. Karlsson) kanssa.
Yrjö Weilin
Henkilötietoja ja ammattiura
Weilinin vanhemmat olivat liikemies (kirjankustantamo Weilin+Göös) ja koulunopettaja Alexander Georg Weilin ja Hanna Elisabet Dorothea von Brandenburg. Hänen puolisonsa vuodesta 1900 oli Helmi Matilda Wilhelmina Mäkelä. Yrjö Weilin kävi Jyväskylän ala-alkeiskoulua vuodesta 1883 alkaen ja muutti vanhempiensa mukana Helsinkiin, jossa pääsi ylioppilaaksi Suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1893. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1899 ja maisteriksi 1900.
Weilin oli Helsingin Sanomien avustaja 1912–1915 ja Kaunokirjailijaliiton sihteeri 1901–1906. Hän toimi Minervan kirjakaupan ja kustannusliikkeen johtajana 1901–1911 sekä autoliike Yrjö Weilin & Kumpp. Oy:n johtajana 1911–1929.
Weilin sai ensimmäinenä ajokortin Suomessa sen jälkeen, kun autoilijoiden järjestyssäännöt olivat valmistuneet. Eri lähteissä 1980-luvulta lähtien sanotaan, että hän olisi tilannut autoliikettään varten vuoden 1907 Tukholman autonäyttelyyn Akseli Gallen-Kallelalta julisteen Bil-Bol, josta tuli myöhemmin yksi suomalaisen julistetaiteen kulmakiviä, mutta nämä tiedot ovat kiistanalaisia. Tilaaja ei välttämättä ollut Weilin, tai jos olikin, hän mahdollisesti vain välitti ruotsalaisen autokauppiaan tilauksen.
Kirjallinen tuotanto
Weilin julkaisi runoja ja huvinäytelmiä. Hänen näytelmätuotantonsa koostuu lähinnä komedioista ja kansannäytelmistä. Näytelmästä Nuori luotsi (1904) tehtiin kaksi mykkäelokuvaa, joista ensimmäisen ohjasi Kaarle Halme vuonna 1913 ja toisen Erkki Karu 1927. Hänen runosuomennoksinaan tunnetaan myös J. L. Runebergin runoja sekä Jean Sibeliuksen säveltämä Viktor Rydbergin Ateenalaisten laulu ja hän suomensi myös muun muassa Lars Stenbäckin, Gustaf Frödingin ja Oscar Levertinin runoja. Weijolan tunnetuin suomennos lienee Émile Zolan prostituutiota käsittelevä romaani Nana (1930).
Heinälammi (Juupajoki)
Heinälammi on Pirkanmaalla Juupajoen Lylyssä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,4 hehtaaria ja se on 150 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee Lylysuon pohjoisosissa. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä ja sen rannat ovat suota. Lammen lähellä kulkee kantatieltä 58 haarautuva tie, josta haarautuu Lylyyn menevä metsäautotie.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Sahajoen valuma-alueeseen (35.756) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 130,1 metriä mpy. Lammen läpi virtaa Kalliojärvestä Ala-Lylyjärveen virtaava luontainen puro. Lampeen on johdettu suolta muutama suo-oja.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa lammen läpi virtasi Kalliojärvestä alkava puro, johon oli ehditty kaivamaan Lylysuon pohjoisosissa muutama suo-oja. Myöhemmin koko Lylysuo tuli ojitettua.
Vitele
thumb|175px|Vitelen kunta Aunuksen piirin kartalla. thumb|175px|Vitelen ortodoksinen kirkko kesällä 2007. Vitele on maalaiskunta ja sen keskuskylä Karjalan tasavallan Aunuksen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Vitelenjoen varrella 40 kilometriä Aunuksesta luoteeseen. Kylässä on 2 000 asukasta ja kunnassa 3 000 (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus
Vitelen kunnan pinta-ala on 1 226 neliökilometriä tai ilman Laatokan vesialuetta 496 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Prääsän piirin Vieljärven kuntaan, idässä Aunuksen piirin Koveran ja kaakossa Alavoisen kuntiin, lännessä Pitkärannan piirin Salmin kuntaan ja etelässä Laatokkaan ja Leningradin alueeseen. Maapinta-alasta valtaosa on metsää.
Kunta sijaitsee Aunuksen tasangon luoteisosassa. Sen alueella virtaavat Änä- eli Miinalanjoki, Tuuloksenjoki, Vitelenjoki, Nousemajoki (ven. Novzema), Keidoja, Lepista, Kanabro-oja, Karoja, Samotuz ja Ylijoki (Julijegi). Järviä ovat Laatokan lisäksi Sinemuksa, Perttijärvi (Pertjarvi), Nousemajärvi (Novzemskoje), Kedjärvi ja Kalijärvi. Hyötykaivannaisiin kuuluu turve. Kunnan alueella sijaitsee lääkekasvina käytetyn sianpuolukan rauhoitusalue.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Zavodan eli Joensuun (ven. Ustje Vidlitsy) taajama ja kolme kylää: Gaulisto (Gavrilovka), Mägöveh (Verhnjaja Vidlitsa) ja Suurimäki. Toiseksi suurin asutuskeskus on yli 700 asukkaan Joensuu. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 52 % on karjalaisia, 41 % venäläisiä, 3 % valkovenäläisiä ja 2 % ukrainalaisia.
Historia
Vitelen asutus on ikivanhaa. Seudulla on paljon rautakauden loppuun ajoittuvia vepsäläistyyppisiä itäisiä kalmistoja, jotka osoittavat sen asukkaiden kuuluneen selvästi erilaiseen kulttuuripiiriin kuin heidän länsipuolellaan asuneet muinaiskarjalaiset.
Vitelen pogosta tunnetaan 1500-luvulta lähtien. 1600-luvulla sen länsipuolelta meni Venäjän ja Ruotsin välinen raja ja vuosina 1917–1940 Neuvostoliiton ja Suomen välinen raja. Vitelen kunta eli volosti kuului Venäjän keisarikunnan aikana Aunuksen kuvernementin Aunuksen kihlakuntaan. Se rajoittui pohjoisessa Tulemajärven ja Vieljärven, koillisessa Kotkatjärven ja kaakossa Riipuskalan kuntiin, etelässä Laatokkaan sekä lännessä Suomen puolella sijainneeseen Salmin kuntaan. Volostiin kuuluivat Ala- ja Ylämäen, Kinalahden, Knjassinän, Kuksumäen, Rajakonnun, Tuuloksen ja Ylä-Vitelen kyläkunnat, joissa vuonna 1905 oli yhteensä 5 700 asukasta. Kunnan eteläosassa sijaitsi pieni Säntämän luostari. Vitelen kylässä toimi vuosina 1897–1901 ja 1904–1909 Putilovin tehtaan rautatehdas. Seudulla käytiin taisteluita heimosotien aikana.
Vitelen, Tulemajärven ja Vieljärven volostit yhdistettiin vuonna 1927 Vitelen piiriksi, joka käsitti Kinalahden, Kolatselän, Nälmäjärven, Palalahden, Pultsoilan, Rajakonnun, Suurimäen, Tuuloksen, Vieljärven ja Vitelen kyläneuvostot. Vitelen kyläneuvostoon kuului 14 kylää: Ahponmäki, Härminiemi, Kaapankylä, Maksinanmäki, Männistö, Pikkoila, Pirtoila, Semänniemi, Sepänkylä, Sorpala, Tsutsunmäki, Tsimoinmäki, Vitele (kylän osat Suuripuoli, Tehdas, Papinniemi, Knässinä, Pienipuoli ja Tykkylä) ja Ylä-Vitele (Alanko, Niikoinmäki, Siemenniemi), joissa asui 1 609 karjalaista, 52 venäläistä ja 22 suomalaista. Piiri lakkautettiin vuonna 1930, jolloin sen eteläosa (suunnilleen entinen Vitelen kunnan alue) liitettiin Aunuksen piiriin. Alue oli Suomen miehittämä jatkosodan aikana 1941–1944. Knässinä (ven. Knjaštšina), Papinniemi (Djatškova Gora), Pienipuoli (Malyi Lisi Bereg), Pikkoila, Pirtoila (Pirdoila), Suuripuoli (Bolšoi Lisi Bereg), Tsimoinmäki (Tšimojeva Gora), Tykkylä (Tjukkula) ja Vitelen kone- ja traktoriaseman asutus yhdistettiin virallisesti Vitelen kyläksi vuonna 1957.
Liikenne, talous ja palvelut
Vitelen kautta kulkee Aunuksen ja Sortavalan välinen maantie A130 sekä Lotinapellon ja Jänisjärven välinen rautatie. Kunnasta on linja-autoyhteydet Aunukseen, Pitkärantaan ja Petroskoihin. Vitelen kylässä on huoltoasema ja Joensuussa laivalaituri.
Kunnassa toimii puunhankintayritys, metsänhoitoalueen konttori ja lihajalostamo. Maatalous on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon. Joensuussa harjoitetaan kalastusta.
Vitelen palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, lasten musiikkikoulu, kirjasto, poliklinikka, paikallissairaala, vanhainkoti, posti ja muutama kauppa. Kylässä on ortodoksinen kirkko. Lisäksi Vitelessä toimii luterilaisen Inkerin kirkon Aunuksen Pyhän Ristin seurakunnan kappeliseurakunta.
Matkailu ja nähtävyydet
Kunnan alueella sijaitsevat Nousemajärven kivikautiset asuinpaikat ja Simonniemen Kalmoniemen keskiaikainen hautausmaa. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Gauliston ja Mägöven tsasounat sekä Fadejevin talo Gaulistossa. Historiallisia kohteita ovat Venäjän kansalaissodan ja toisen maailmansodan muistomerkit sekä runonlaulaja Je. G. Gavrilovan hauta Vitelen hautausmaalla. Vitelen kylässä on vuoden 1919 Vitelen operaation muistomerkki. Kylässä toimii hotelli Stivi.
Habibullo Abdusamatov
Habibullo Ismailovitš Abdusamatov (s. 27. lokakuuta 1940 Samarkand Uzbekistanin SNL) on venäläinen uzbekkitaustainen astrofyysikko. Hän on kansainvälisen avaruusaseman venäläisen puolen Astrometria-projektin valvoja ja Venäjän tiedeakatemian Pietarissa sijaitsevan Pulkovon observatorion avaruustutkimuslaboratorion johtaja. Hän on todennut vuonna 2007 uskovansa että ilmaston lämpeneminen johtuu ensisijaisesti luonnollisista prosesseista.
Pontifex maximus
Pontifex maximus oli Rooman valtakunnan pontifex-papiston johtaja eli pontifex-kollegion esimies. Hänellä oli niin uskonnollista kuin poliittistakin valtaa. Pontifex tarkoittaa sillanrakentajaa ja viittaa papin välitystehtävään tämän ja tuonpuoleisen maailman välillä.
Yksi pontifex maximuksen tehtävistä oli tarvittaessa lisätä karkauspäiviä roomalaiseen kalenteriin. Ollessaan pontifex maximus Julius Caesar loi uuden Juliaanisen kalenterin.
Caesarin murhan jälkeen Marcus Aemilius Lepidus valittiin pontifex maximukseksi. Hän sai pitää virkansa sen jälkeenkin kun Augustus ajoi hänet maanpakoon. Lepiduksen kuoltua Augustus valittiin uudeksi pontifex maximukseksi ja tämän jälkeen uudet keisarit saivat myös tämän viran.
Nykyään paavit kantavat tätä nimikettä. Arvonimi otettiin ilmeisesti käyttöön keskiajalla takautuvasti.
Annales maximi olivat pontifex maximuksen pitämiä aikakirjoja.
Zt
Zt tarkoittaa seuraavia:
Teiskolan kartano
Lähteet
61.67417°N, 23.82722°W
Kjetil Rekdal
Kjetil Rekdal (s. 6. marraskuuta 1968 Molde) on norjalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja ja puolustaja. Tammikuusta 2022 lähtien hän on toiminut Rosenborgin päävalmentajana.
Ura pelaajana
Rekdal pelasi urallaan kotimaansa Norjan lisäksi Saksassa, Ranskassa ja Belgiassa. Seurajoukkueuralla Rekdalin palkintokaappiin ei pokaaleja kertynyt, suurimpina saavutuksina Norjan mestaruushopea kausina 1987 ja 2004.
Norjan maajoukkueessa Rekdal pelasi 83 A-maaottelua debytoituaan Italiaa vastaan vuonna 1987. Hän teki maajoukkuepaidassa 17 maalia ja oli mukana kaksissa MM-kisoissa 1994 ja 1998. Rekdal on kahdella MM-kisoissa tekemällään maalilla Norjan paras MM-kisojen maalintekijä.
Ura valmentajana
Rekdal aloitti valmennusuransa Vålerenga IF:n pelaajavalmentajana kaudella 2001. Rekdalin johdolla joukkue nousi Tippeligaeniin 1.divisioonan voittajana kauden päätteeksi.
Vålerenga taisteli kausina 2002 ja 2003 alemmassa keskikastissa ja säilytti sarjapaikkansa 2003 karsinnoissa Sandefjordia vastaan. Kausi 2004 antoi jo merkkejä paremmasta Vålerengan taistellessa mestaruudesta Rosenborgia vastaan. Mestaruus karkasi Trondheimiin maalieron turvin.
Kaudella 2005 Rekdal palautti Vålerengan mestaruuskantaan 21 vuoden tauon jälkeen seuran vietyä mestaruuden pisteen erolla IK Startiin. Kausi 2006 lähti puolustavien mestarien osalta kehnosti käyntiin ja joukkue laahasi sarjan häntäpäässä. Kun eurokarsinnatkin menivät poskelleen, Rekdal erosi tehtävistään elokuussa 2006.
Marraskuussa 2006 Rekdal palasi Belgiaan entiseen seuraansa Lierseen. Seura oli tuolloin Belgian liigan viimeisenä kerättyään vain kaksi pistettä 15 ottelusta. Rekdalin johdolla Lierse onnistui nousemaan sarjakarsijan paikalle ja vältti suoran putoamisen. Karsinnoissa kuitenkin voittoja ei tullut riittävästi ja loppujen lopuksi Lierse putosi Belgian 2. divisioonaan.
Kesällä 2007 Rekdal siirtyi Saksan 2. Bundesliigassa pelanneen 1. FC Kaiserslauternin peräsimeen. Pesti päättyi kuitenkin potkuihin jo helmikuussa 2008, kun Kaiserslautern oli sarjan hännillä kerättyään vain kolme voittoa 19 ottelussa.
Rekdal pelasti Aalesundin putoamiselta kaudella 2008 ja sai jatkaa seuran päävalmentajana. Menestys ei kuitenkaan ole ollut liigassa päätähuimaavaa, ja putoamispeikko on vainonnut seuraa koko kauden. Cupissa seura teki kuitenkin tulosta ja eteni aina finaaliin saakka kaataen välierissä Odd Grenlandin 1–0. Marraskuussa pelattavassa finaalissa seura kohtasi Molden. Loppuottelu oli tasainen ja tiukka paikalliskamppailu, joka ratkesi vasta rangaistuspotkukilpailun jälkeen Aalesundin seurahistorian ensimmäiseen cupin mestaruuteen. Kaudella 2010 Aalesund pelasi huomattavasti vahvemman liigakauden ja sijoittui lopulta neljänneksi, vaikka cupissa mestaruutta puolustanut joukkue putosikin jo kolmannella kierroksella. Kaudella 2011 Rekdal jatkoi hyvää työtään Aalesundin peräsimessä ja johdatti joukkueensa jälleen cupin loppuotteluun. Rekdalin ja seuran toinen mestaruus sinetöityivät, kun SK Brann kaatui loppuottelussa 2–1. Kauden 2012 jälkeen seurajohto päätti lopettaa valmennusyhteistyön Rekdalin kanssa.
Tammikuussa 2013 Rekdal palasi kaksivuotisella sopimuksella Vålerengan päävalmentajaksi. Rekdalin johdolla Vålerenga on yrittänyt palata takaisin Norjan huipulle, mutta seura on joutunut tyytymään keskikastin sijoituksiin Tippeligaenissa. Parhaimmillaan Rekdal on luotsannut seuran kuudenneksi kaudella 2014. Kaudella 2016 Vålerenga juuttui sarjan alempaan keskikastiin. Lokakuussa 2016 Rekdal ja seura purkivat sopimuksensa.
Toukokuun lopulla 2018 Rekdalista tuli Norjan liigan hännille juuttuneen IK Startin päävalmentaja. Rekdal ei onnistunut nostamaan Startia pois putoamiskamppailusta, vaan seura putosi liigasta kauden päätteeksi. Hän sai potkut seurasta huhtikuussa 2019.
Elokuussa 2020 Rekdalista tuli HamKamin päävalmentaja. Hän lutosasi seuran kauden päätteeksi 1. divisioonassa yhdeksänneksi. Kaudella 2021 HamKam voitti divisioonamestaruuden ja nousi pääsarjaan ensimmäistä kertaa sitten kauden 2008.
Joulukuussa 2021 Rekdal allekirjoitti kolmivuotisen sopimuksen Rosenborgin kanssa.
Adolfin linna
Adolfin linna on Norman Mailerin kirjoittama romaani, joka seuraa Adolf Hitlerin lapsuutta sekä hänen vanhempiensa ja sisarustensa elämää 1800-luvun lopun Itävallassa. Romaani on pääosin kuvitteellinen, mutta se sisältää myös historiallisia hahmoja ja todellisina pidettyjen tapahtumien kuvauksia sekä kohtia, jotka perustuivat Hitlerin omiin muisteloihin lapsuudestaan ja onkin osittain uskollinen Mailerille tyypilliselle lajityypille dokumenttiromaanille. Romaani julkaistiin englanniksi vuonna 2007, ja kirjan suomensivat Kalevi Nyytäjä ja Tommi Uschanov samana vuonna. Kirjan suomalainen kustantaja on Gummerus.