cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saksan demokraattinen tasavalta
Historia
Ennen 1970-lukua Saksan liittotasavallan virallinen linja seurasi niin sanottua Hallsteinin doktriinia, jonka mukaan DDR:ää ei tunnustettu, eikä liittotasavalta solminut diplomaattisuhteita sellaisten valtioiden kanssa, jotka olivat tunnustaneet DDR:n, Neuvostoliittoa lukuun ottamatta. Willy Brandtin uusi idänpolitiikka Ostpolitik johti kuitenkin lopulta siihen, että molemmat maat solmivat vuonna 1972 perussopimuksen, jolla ne tunnustivat toisensa.
Saksan liittokansleri Helmut Kohl kutsui DDR:n johtajan Erich Honeckerin vierailemaan liittotasavallassa 1982. Vierailu oli lähellä toteutua 1984, mutta neuvostoliittolaiset eivät antaneet silloin lupaa. Mihail Gorbatšovin tultua NL:n johtajaksi Saksojen johtajien ainoa tapaaminen toteutui elokuussa 1987 Bonnissa, tosin työvierailuna. Kansallislauluja ei soitettu eikä virallinen protokolla noudattanut valtiojohtajien muotoa. Honecker kävi myös sekä synnyinseudullaan Saarlandissa että Essenissä ja Münchenissä. Vierailua televisioitiin suorana myös DDR:ssä.
Takaisin yhdeksi Saksaksi
Elokuussa 1989 Unkari poisti rajoitukset maahan tulolta ja maasta poistumiselta, jolloin monet itäsaksalaiset pääsivät pakenemaan länteen ylittämällä niin sanotun vihreän rajan Unkariin ja sieltä eteenpäin Saksan liittotasavaltaan. Monet muut taas osoittivat rauhanomaisesti mieltään valtaa pitänyttä Sosialistista yhtenäisyyspuoluetta vastaan. Nämä mielenosoitukset johtivat lopulta Honeckerin eroon ja hänet korvasi lyhyen aikaa hallinnut DDR:n viimeiseksi varsinaiseksi johtajaksi jäänyt Egon Krenz.
Berliinin muuri murtui 9. marraskuuta 1989 Günter Schabowskin ilmoitettua televisiossa, että rajan voi vapaasti ylittää. Sen jälkeen mureni nopeasti myös koko DDR:n yhteiskuntajärjestelmä. Saksojen yhdistymisen ajatus voitti yritykset luoda demokraattinen DDR. Neuvotteluja käytiin Saksojen ja vanhojen toisen maailmansodan voittajavaltioiden kesken, ja yhdistymisen pelisäännöt sovittiin. DDR:ssä pidettiin 25. maaliskuuta 1990 monipuoluevaalit, joissa kysymys Saksojen yhdistymisestä nousi tärkeimmäksi vaaliteemaksi. Vaaleissa valittu parlamentti hyväksyi ensin Saksojen välisen valuuttaunionin ja sitten Saksan yhdistymisen. Se päätti myös, että Saksan liittotasavallan lainsäädäntö tuli voimaan myös DDR:ssä. Sopimus maiden yhdistymisestä tuli voimaan 3. lokakuuta 1990, jolloin DDR:n alue tuli osaksi Saksan liittotasavaltaa ja samalla myös Euroopan unionia.
Pitkään yhdistymisen jälkeenkin itäisten ja läntisten osien välillä on vallinnut monenlaisia eroja – elämäntyyli, poliittiset aatteet ja varallisuus ovat vieläkin erilaisia Saksan eri osissa ja yleisesti on puhuttu osseista ja wesseistä. Toisaalta myös pohjois- ja eteläsaksalaisten välillä on merkittäviä eroja. Uusissa osavaltioissa taloudellinen eriarvoisuus on ollut vanhaa länsipuolta suurempaa. Työttömyys, köyhyys ja muut sosiaaliset ongelmat ovat luoneet pohjaa ääriliikkeiden läntisiä alueita vahvemmalle jalansijalle. Lisäksi Saksojen yhdentyminen heikensi Saksan talouskasvua, koska entisen DDR:n jälleenrakennus vei niin paljon varoja. Uudelleenperustettu Treuhand-organisaatio yksityisti suurimman osan entisen DDR:n teollisuudesta ja tuotantolaitoksista, minkä jälkeen monet niistä lakkautettiin.
Politiikka
Vuonna 1946 itäisessä Saksassa yhdistyivät Saksan kommunistinen puolue (KPD) ja Sosiaalidemokraattinen puolue (SPD), jotka muodostivat Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen (Sozialistische Einheitspartei Deutschlands, SED). Puolue päätti 8. tammikuuta 1950 yhdessä muiden puolueiden kanssa muodostaa Demokraattisen Saksan kansanrintaman. Saksojen yhdistyttyä SED nimettiin uudelleen Demokraattisen sosialismin puolueeksi (Partei des demokratischen Sozialismus, PDS).
Ei-parlamentaariset joukko-organisaatiot olivat keskeisessä asemassa DDR:n yhteiskunnassa. Näitä olivat esimerkiksi Urheilu- ja voimisteluliitto ja Kansan solidaarisuus (Volkssolidarität, vanhusten organisaatio). Yksi erittäin suosittu organisaatio oli Saksa–Neuvostoliitto-ystävyysseura.
Talous
DDR:n merkittävimpiä perustuotteita olivat vehnä, ruis, ohra, kaura, sokerijuurikas, peruna, ruskohiili, rauta, kupari, tina ja kaliumsuolat. Maan pääelinkeinoja ja merkittävimpiä vientituotteita olivat koneenrakennus, sähköteknisten ja optisten laitteiden valmistus sekä tekstiili-, kemian- ja paperiteollisuus. . Maassa korostettiin joka käänteessä sen sosialistista luonnetta. Valtio ohjaili kaikkea tuotantoa ja kauppaa sekä omisti suurimman osan kaupunkiasunnoista.
Stalinin kuoltua ja Hruštšovin noustua valtaan 1959 Neuvostoliitossa päätettiin talouspolitiikasta, jonka mukaan itäblokin maiden tuli olla omavaraisia. DDR:ssä piti erikoistua tietylle teollisuudenalalle tuotantoon sosialistimaiden markkinoille. Ruskohiilen tuotanto kasvoi nopeasti ja sähköistäminen edistyi merkittävästi. Kemianteollisuus tuotti laajamittaisesti erilaisia tuotteita ja etenkin Stassfurtin lähistölle syntyi kaliumteollisuutta. Kaupunkeihin perustettiin suuria valtion omistamia kone-, työkalu-, optiikka-, laite-, sähkötarvike- ja elektroniikkateollisuuslaitoksia. Yhteinen kieli Saksan liittotasavallan kanssa helpotti tutkimus- ja kehitystoimintaa.
1980-luvun puolivälissä Itä-Saksassa oli yksityisautoja 41 prosentilla kotitalouksista eli yhtä paljon kuin Länsi-Saksassa 1960-luvun päättyessä. Televisioita ja pesukoneita molemmissa Saksoissa oli suunnilleen yhtä paljon. Pulaa oli sen sijaan astianpesukoneista, mikroaaltouuneista ja pyykinkuivauskoneista. Elintarvikkeiden monipuolisuudessa ja laadussa oli merkittäviä puutteita, samoin kuluttajahyödykkeiden tarjonnassa. Myöskään asunnot eivät olleet Länsi-Saksan tasolla, vaikka tilannetta oli parannettu. Osin yksityishenkilöiden käsityöläistoiminta sekä erilaiset diilerit nousivat kompensoimaan hyödykkeiden puutteita. Itä-Saksan elintaso oli huomattavasti korkeampi kuin muissa kommunistimaissa. Ihmiset olivat kuitenkin tyytymättömiä, koska he vertasivat elintasoaan Länsi-Saksaan. Tämä tyytymättömyys vahvisti hallinnon vastaisia mielialoja 1980-luvulla.
Valuutta
pienoiskuva|[[Friedrich Engels vuoden 1971 50 markan setelissä.]] Saksan demokraattisen tasavallan rahayksikkö oli markka (Mark der Deutschen Demokratischen Republik), joka otettiin käyttöön Neuvostoliiton Saksan-miehitysvyöhykkeellä vuonna 1948. Vuoteen 1964 se tunnettiin nimellä Deutsche Mark, Saksan markka, vuoteen 1967 Mark der Deutschen Notenbank ja siitä eteenpäin Mark der DDR. Arkikielessä se tunnettiin vain markkana ja lännessä nimellä Ostmark (itämarkka). Markka jakaantui sataan penniin (Pfennig). Sen valuuttakoodi oli DDM.
1970-luvulla DDR ja Saksan liittotasavallan suhteet paranivat ja liittotasavalta ja Euroopan yhteisö avautuivat DDR:n viennille. 1980-luvulle tultaessa DDR oli SEV:n johtava maa teknologian osalta.
Saksan demokraattisen tasavallan markka oli ei-vaihdettava valuutta: sen vieminen ulos maasta oli kiellettyä, eikä sillä sen takia ollut olemassa virallista vaihtokurssia. 1. heinäkuuta 1990, noin kolme kuukautta ennen Saksojen yhdistymistä, perustettiin valuuttaliitto Saksan liittotasavallan kanssa, ja Saksan markasta tuli DDR:n rahayksikkö sen loppukuukausien ajaksi. Rahat vaihdettiin niin, että yksi DDR:n markka vastasi yhtä Saksan markkaa (velat, vuokrat, palkat ynnä muut). DDR-kansalaisten säästötilit vaihdettiin 1:1 lapsille (0–14-vuotiaille) 2 000 markkaan saakka, aikuisille (15–59-vuotiaille): 4 000 markkaan saakka ja vanhuksille (yli 60-vuotiaille) 6 000 markkaan saakka. Ylimenevät DDR-markat vaihdettiin 2:1. Käteisvaihtoa ei ollut.
Maantiede
pienoiskuva|DDR:n ja naapurivaltioiden pinnanmuodot. Saksan demokraattiseen tasavaltaan kuulunut alue on suurelta osin tasaisella maaperällä. Pohjoisen viljavat alangot vaihtuvat alueen länsiosassa metsien ja peltojen täplittämäksi kumpuilevaksi ylängöksi. Etelässä on vuoristoa.
Ilmasto entisen DDR:n alueella on leuto ja merellinen. Talvet ovat lyhyitä ja leutoja, kesät lämpimiä ja kosteita. Koko maan vuotuinen keskilämpötila on noin 9 °C (Suomessa noin 2 °C). Kylmän kauden lämpötiloille on tyypillistä voimakas vaihtelu; Föhn-tuulet.
Saksan demokraattisen tasavallan merkittävimmät luonnonvarat olivat kivihiili, kupari, ligniitti, maakaasu, nikkeli, potaska, puu, rautamalmi, suola ja uraani.
Hallinnollinen jako
pienoiskuva|Saksan demokraattisen tasavallan hallinnollinen jako. Saksan demokraattinen tasavalta käsitti Saksan nykyisten Brandenburgin, Mecklenburg-Etu-Pommerin, Saksin, Saksi-Anhaltin ja Thüringenin osavaltioiden alueet sekä Itä-Berliinin. Vastaavat osavaltiot olivat olemassa myös Saksan demokraattisen tasavallan alkuvuosina, mutta vuonna 1952 ne lakkautettiin ja maa jaettiin viiteentoista hallinnolliseen piirikuntaan. Ne saivat nimensä pääkaupunkiensa mukaan. Uudelleen Saksan itäiset osavaltiot perustettiin vasta Saksan yhdistymisen yhteydessä vuonna 1990.
Vuosina 1952–1990 Saksan nykyisten osavaltioiden alueella olivat seuraavat piirikunnat:
Väestö
Suurin osa Saksan demokraattisen tasavallan väestöstä oli saksalaisia. Maan tärkein kansallinen vähemmistö oli slaavilaiset sorbit eli vendit Puolan rajan läheisyydessä.
DDR:n kansalaisten lisäksi maassa asui venäläisiä ja muita Neuvostoliiton väestöryhmiä.
Volkspolizei
DDR:n poliisi oli Volkspolizei. Neuvostoliiton sotilashallinto perusti omalla miehitysalueellaan poliisivoimat jo 1945 entisistä Wehrmachtin upseereista, jotka olivat kääntyneet tukemaan kommunismia. Keväällä 1949 poliisista puhdistettiin kaikki epätoivottu henkilöstö, entiset sotilaat, sotavangit ja lännestä tulleet. 1950-luvulle mennessä DDR:ssä oli jo tehokkaat turvajoukot, vaikkei Saksoilla ollutkaan armeijoita.
Poliisilla oli sotilaskoulutus ja sotilasarvot ja he toimivat lisäksi rajavartijoina Saksojen välisellä rajalla. Poliisi oli suoraan sisäministeriön alainen ja toimi yhteistyössä tiedustelupalvelu Stasin kanssa. Poliisilla oli omat ilmiantajansa, joiden tietoja tarkistettiin Stasin kanssa. Poliisin jäsenet pääsivät erikoiskauppoihin, jotka olivat tavalliselta kansalta suljetut ja saivat useimpia muita kansalaisia paremman asunnon.
Ensimmäinen Volkspolizein voimannäyte oli kesäkuun 1953 mellakoiden kukistaminen Itä-Berliinissä. Neuvostoarmeijan panssareiden tukemana 50 ihmistä surmattiin työläisten mielenosoitusta tukahdutettaessa. Berliinin muurin rakentamisen jälkeen poliisi valvoi rajaa Berliinissä ja pyrki estämään loikkaukset länteen. Ensimmäinen loikkausta yrittänyt ammuttiin Berliinin muurille 24. elokuuta 1961. Poliisin valtuuksia laajennettiin 1968, jolloin poliisin tehtäväksi annettiin myös ”sosialististen saavutusten, vapaan elämän ja luovan työn suojelu”. Tämän jälkeen poliisi saattoi perustella kaikkia tekemisiään lain avulla.
On arvioitu, että vuosien 1949 ja 1989 välillä vangittiin 200 000 – 250 000 ihmistä poliittisista syistä. Kuolemantuomioita julistettiin yhteensä 372, joista osa laitettiin täytäntöön. Henkensä menettäneistä kuolemaantuomituista 88:a syytettiin natsien ajan rikoksista ja 52:a muista poliittisista syistä.
Saksan yhdistymisen jälkeen suuri osa Volkspolizein jäsenistä koulutettiin uudelleen Saksan poliisivoimiin.
Kansanarmeija
pienoiskuva|Trabant 601 Kübelwagen, NVA:n sotilasversio. Saksan demokraattisen tasavallan kansanarmeija (Nationale Volksarmee, NVA) perustettiin 1. maaliskuuta 1956. Sen edeltäjä oli vuonna 1952 perustettu Kasernierte Volkspolizei (KVP).
NVA oli ammattilaisarmeija vuoteen 1962, jolloin asevelvollisuus otettiin jälleen käytäntöön. Asepalvelus kesti 18 kuukautta ja siihen olivat velvoitettuja 18–26-vuotiaat miehet. Aseettomaan palvelukseen luotiin 1964 mahdollisuus rakennussotilaana (Bausoldat). Nämä joukot erotettiin normaaleista yksiköistä, jotta idealismi ei leviäisi. Aseistakieltäytyjiä vainottiin ja heiltä evättiin usein opiskelupaikka palveluksen jälkeen. Totaalikieltäytyjät olivat valtion vihollisia ja heidät tuomittiin vankeuteen, jonka jälkeen seurasi usein karkotus.
NVA oli Varsovan liiton toiseksi suurin armeija. Se oli aseistettu pääasiassa neuvostokalustolla ja muodosti Neuvostoliiton etulinjan joukkojen kanssa ensimmäisen aallon mahdollisessa hyökkäyksessä Natoa vastaan.
NVA liitettiin Bundeswehriin 1990. Suurin osa entisistä DDR:n upseereista vapautettiin kuitenkin palveluksesta ja muut alennettiin. Neuvostokalusto poistettiin pääosin käytöstä ja myytiin ulkomaille, esimerkiksi Suomeen.
Stasi
Stasi, Ministerium für Staatssicherheit oli DDR:n turvallisuus- ja tiedusteluorganisaatio, ja sitä pidettiin yhtenä maailman tehokkaimmista tiedustelupalveluista. Stasi perustettiin 1950 ja se järjestettiin Neuvostoliiton KGB:n mukaan, historiallisen esikuvan ollessa Neuvostoliiton ensimmäinen salainen poliisi, vuonna 1917 perustettu Tšeka. Stasin tehtävänä DDR:n rajojen sisällä oli ulkomaalaisvalvonnan lisäksi erittäin laajalle ulottunut omien kansalaisten seuraaminen. Tällä pyrittiin ensisijaisesti kontrolloimaan kansalaisten epäsopivaa poliittista käyttäytymistä, mutta Stasin huomio kiinnittyi myös usein ihmisten arkipäiväiseen kanssakäymiseen.
Stasin vaikutus ulottui lähes jokaiseen DDR:n yhteiskunnan alueeseen. 1989 DDR:n romahtaessa sillä oli 91 000 kokopäiväistä työntekijää ja 300 000 ilmiantajaa. Tämä tarkoitti, että joka viideskymmenes itäsaksalainen oli tekemisissä Stasin kanssa. Vuoden 1989 vallankumouksen yhteydessä kansalaiset tunkeutuivat Stasin toimistoihin, mutta viranomaiset ehtivät tuhota suuria määriä arkistoista. Nykyisin arkistot on avattu ja valvotut ovat saaneet huomata ystäviensä, perheenjäsentensä ja kollegoidensa jättäneen säännöllisesti raportteja Stasille. Stasi tuki myös salaa lännessä toimivia terroristeja, kuten Punaista armeijakuntaa. Nämä terroristiryhmittymät eivät tosin olleet todellisuudessa mitään Stasin luomia kulisseja – pääasiassa ideologisen kuilun takia tuki ei ollut läheskään suoraa ja esimerkiksi Stasin Punaiselle Armeijakunnalle antama tuki ajoittuu lähinnä 1980-luvulle, jolloin varsinaiset opiskelijaradikalismille pohjanneet ensimmäisen sukupolven terroristit eivät olleet enää mukana kuvioissa.
Koulutus
DDR:n perusopetuksesta huolehti 10-vuotinen yläkoulu (Polytechnische Oberschule, POS). Sen nelivuotinen ala-aste vastasi Saksan liittotasavallan nelivuotista peruskoulua (Grundschule). Vuonna 1959 aloitettu peruskoulu-uudistus saatiin päätökseen 1975, jolloin DDR:n peruskoulu korvasi vanhat perus- ja yläkoulut.
Varhaiskasvatusta antoivat jokaiselle maan lapselle avoimet seimi (Grippe, 0–3-vuotiaille) ja lastentarha (Kindergarten, 3–6-vuotiaille), joissa 1980-luvun puolivälissä kävi noin 95 prosenttia lapsista. Oppivelvollisuus alkoi kuuden vuoden iässä ja jatkui läpi kymmenvuotisen yläkoulun. Luonnontieteellisten aineiden ja liikunnan ohella tärkeitä oppiaineita olivat tekninen käsityö, tekninen piirustus, tuotannollinen työ ja sosialistinen tuotanto. Sosialismin teemoja käsiteltiin myös ala-asteella kotiseutuopissa ja yläasteella yhteiskuntaopissa: sosialismin ylivoimaisuus, dekadentin imperialismin vaarat ja propaganda sekä sosialistisen kotimaan puolustuksen välttämättömyys. Yhdeksänneltä luokalta alkaen luettiin myös Marxin, Engelsin ja Leninin tekstejä. Kahdeksannen luokan jälkeen, noin 14 vuoden iässä, koululaisten kuului osallistua nuorisovihkimykseen, eräänlaiseen yhteiskunnan aikuistumisriittiin, jonka jälkeen nuoria alettiin teititellä. Nuorisovihkimyksestä tuli niin suosittu, että sitä olisi haluttu jatkaa vielä Saksojen yhdistyttyä.
Erikoislahjakkuuksia alettiin testata jo lastentarhoissa ja ohjata sitten erikoiskouluihin urheilun, kielten ja matematiikan aloille. Maa kärsi työvoimapulasta, ja monet nuoret opiskelivat ammattiin työn ohessa. Pojat saattoivat myös suorittaa pitkää asevelvollisuuttaan ammattikoulun tai lukion ohessa.
Valtaosa, noin 80–90 prosenttia DDR:n koululaisista suoritti kaksivuotisen ammattitutkinnon ja vain harva lukiota vastaavan peruskoulun jatkeen (Erweiterte Oberschule), joka oli edellytys korkeakouluopinnoille. Niinpä korkeakouluopiskelijoiden määrä ei lisääntynyt merkittävästi kuten Saksan Liittotasavallassa. Korkeakouluopintoihin hakevalta mieheltä edellytettiin sitoutumista vähintään kolmeksi vuodeksi armeijan palvelukseen. Korkeakouluopiskelun alussa yliopisto ehdotti tulevaa työskentelypaikkakuntaa, jonne opiskelija sitoutui valmistuttuaan asettumaan. Kilpaurheilijoita koulutettiin Leipzigin liikuntatieteellisessä korkeakoulussa (Deutsche Hochschule für Sport und Körperkultur, DHFK), hallintovirkamiehiä Karl Marxin puolueakatemiassa.
Muiden sosialistimaiden tavoin Neuvostoliiton Komsomolin kaltaisella nuorisojärjestöllä oli vahva asema koulumaailmassa: pian koulunsa aloitettuaan jokainen lapsi liittyi Ernst Thälmannin mukaan nimettyyn pioneerijärjestöön. Paikkakunnan teollisuustyöntekijöistä kootut ”kummiryhmät” (Arbeitsgemeinschaft) tutustuttivat koululaisia työelämään. Myös kansanarmeijan edustajat harjoittivat kouluissa kummitoimintaa. 1980-luvulla DDR:ssä, Unkarissa ja Tšekkoslovakiassa lasten vanhempia alettiin osallistaa lastensa koulunkäyntiin. Saksan demokraattisessa tasavallassa joka neljäs koululaisten äiti oli jotenkin mukana koulun työssä. Maassa toimi myös Neuvostoliiton mallin mukaisia vanhempien yliopistoja, jotka tarjosivat lapsiperheille tietoa kasvatusasioista muun muassa luentojen ja kirjallisuuden muodossa.
Kulttuuri
pienoiskuva|Itäsaksalaista arkkitehtuuria 1970-luvulla. DDR:ssä kulttuuria ja koulutusta edistettiin intensiivisesti ja säänneltiin voimakkaasti valtio-opin hengessä. Vuoden 1968 perustuslaki edisti sosialistista kulttuuria, työväestön kulttuurielämää ja kulttuurialan luojien tiivistä yhteyttä kansan elämään. "Ruumiinkulttuuri, urheilu ja turismi sosialistisen kulttuurin elementteinä palvelevat kansalaisten kaikinpuolista ruumiillista ja henkistä kehitystä."
Teatteri ja kabaree olivat erittäin tärkeitä ihmisille DDR:ssä, ja toiminta oli erittäin aktiivista ja dynaamista varsinkin Berliinissä. Tunnettu, toisessa maailmansodassa tuhoutunut Dresdenin Semperoper avattiin uudelleen vuonna 1985. Friedrichstadt-Palast Berlin oli viimeinen suuri loistorakennus, joka rakennettiin DDR:ssä.
DDR-kulttuurin erityispiirteenä pidetään saksankielisten rockyhtyeiden laajaa kirjoa. Skaala vaihteli "valtion rokkareista", kuten Puhdys, kriittisiin yhtyeisiin, kuten Silly ja Renft. Osa yhtyeistä, kuten Karat ja City, menestyi myös kansainvälisesti.
Musiikki
Yhtyeiden oletettiin laulavan saksaksi. Sanoitukset tarkastettiin vahingollisen materiaalin varalta ja epäsuotavat sanoitukset saattoivat johtaa yhtyeen kieltämiseen. Vuonna 1980 ensimmäisenä merkittävänä läntisenä rockyhtyeenä Itä-Berliinissä soitti länsisaksalainen Tangerine Dream -yhtye, jonka instrumentaalimusiikkia ei pidetty "vaarallisena". Länsivaikutteet olivat helposti tavoitettavissa, koska länsisaksalaisten radio- ja televisiolähetykset olivat kuultavissa itäisessä Saksassa. Tämä johti siihen, että underground-yhtyeet muistuttivat tyyliltään läntisiä yhtyeitä.
Itä-Saksassa suosittuihin artisteihin ja yhtyeisiin kuuluivat Karatin ja Puhdysin lisäksi Stern-Combo Meißen sekä Veronika Fischer.
Nostalgia
Osittain ilmiöön liittyviä tunteita voi havainnoida Wolfgang Beckerin vuonna 2003 ensi-iltansa saaneessa elokuvassa Goodbye Lenin.
Urheilu
pienoiskuva|Taitoluistelija [[Katarina Witt tunnettiin myös nimellä ”sosialismin kauneimmat kasvot”.]] Urheilussa oli ideologisesti tärkeää osoittaa sosialistinen paremmuus kansainvälisessä kilpailutoiminnassa. DDR verraten pienenä maana menestyi hyvin olympia- ja maailmanmestaruustasolla erityisesti pyöräilyssä, painonnostossa, uinnissa, nyrkkeilyssä, luistelussa, yleisurheilussa ja useissa talviurheilulajeissa kuten taitoluistelussa muiden muassa Katarina Witt. Käsipallo oli suosituin palloilulaji ja sitä seurasi jalkapallo. Menestyneimpiä jalkapalloseuroja olivat Berliner FC Dynamo, Dynamo Dresden, 1. FC Magdeburg, FC Carl Zeiss Jena, FC Hansa Rostock ja 1. FC Lokomotive Leipzig. Tunnetuimpiin jalkapalloilijoihin kuuluivat muiden muassa Thomas Doll sekä myöhemmin yhdistyneen Saksan riveissä Euroopan mestaruuden voittanut Matthias Sammer. DDR menestyi vuoden 1974 jalkapallon MM-kisoissa sijoittumalla kuudenneksi voittamalla muiden muassa maailmanmestariksi nousseen isännän Saksan liittotasavallan 1-0 alkulohkossa.
DDR tuli tunnetuksi erilaisten doping-aineiden valtaisasta ja organisoidusta käytöstä urheilutulosten parantamiseksi. DDR:n valtio tuki urheilua ja doping-tutkimusta avokätisesti eräänlaisena propagandan keinona, siitä alkaen kun DDR hyväksyttiin myös Kansainvälisen olympiakomitean jäseneksi 1965 (jäsenyys päättyi 1990). DDR:n luhistumisen jälkeen entiset urheilijat ovat myös nostaneet oikeusjuttuja hormoneiden heille aiheuttamista ongelmista. Muiden muassa eräät itäsaksalaiset naiskuulantyöntäjät ovat tulleet tunnetuiksi mieheksi vaihtuneesta sukupuolestaan.
Theodor Lilius
Theodor Verner Lilius (19. toukokuuta 1864 Toholampi – 20. marraskuuta 1924 Helsinki) oli suomalainen juristi, kruununvouti ja Jyväskylän pormestari.
Theodor Liliuksen vanhemmat olivat kappalainen, varapastori Viktor Fredrik Lilius ja Fredrika Matilda Stoore. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan ruotsalaisesta lyseosta 1884 ja suoritti Helsingin yliopistossa yleisen oikeustutkinnon vuonna 1889. Lilius sai varatuomarin arvon 1892.
Lilius oli Jyväskylän piirin nimismiehenä 1894–1902, Jyväskylän pormestarina 1902–1914 ja sen jälkeen Laukaan kihlakunnan kruununvoutina vuodesta 1914 alkaen. Hän kuoli marraskuussa 1924 Helsingin kirurgisessa sairaalassa.
Theodor Lilius oli naimisissa vuodesta 1909 Amanda (Ada) Otteliana Mansneruksen kanssa.
Ky
Ky tai KY voi tarkoittaa seuraavia:
Henkilöt
Ky on seuraavan henkilön nimi:
Fredrik Lagerstam
Gabriel Fredrik Lagerstam (13. helmikuuta 1833 Kaavi – 15. joulukuuta 1874 Savonlinna) oli suomalainen juristi ja Savonlinnan pormestari.
Lagerstamin vanhemmat olivat nimismies, kuvernementinsihteeri Erik Fabian Lagerstam ja Johanna Margareta Gustafsson. Hän pääsi ylioppilaaksi yksityistodistuksella 1855 ja suoritti Helsingin yliopistossa tuomarintutkinnon vuonna 1863. Lagerstam sai varatuomarin arvon 1868.
Lagerstam oli Savonlinnan pormestarina vuodesta 1871 alkaen.
Lagerstam oli naimisissa vuodesta 1871 Linda Maria Kiurun kanssa.
Hyväntekeväisyyskaupat
Hyväntekeväisyyskaupat olivat Suomessa toisen maailmansodan jälkeen 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alussa käytössä ollut järjestely, jolla eri järjestöt ja poliittiset puolueet saivat maahan ulkomailta tullitta ja verottomasti erilaisia kulutustavaroita kuten kahvia, sokeria, nailonsukkia ja jopa henkilöautoja sekä myydä ne sitten Suomessa. Myynnistä saadut tulot piti käyttää kotimaiseen hyväntekeväisyyteen. Viranomaiset hyväksyivät toiminnan koska sen avulla Suomeen saatiin tuotteita joista täällä oli pulaa. Toimintaan liittyi kuitenkin myös väärinkäytöksiä kuten virkamiesten lahjontaa ja sen avulla peitettiin eri järjestöille ja puolueille lännestä tullutta taloudellista tukea.
Järjestely syntyi talvisodan jälkeen helpottamaan ulkomailta tulevia lahjoitusten saamista. Aluksi ainoastaan yleishyödylliset avustusjärjestöt, seurakunnat, säätiöt ja korkeakoulut saivat harjoittaa hyväntekeväisyyskauppaa mutta Mauno Pekkalan hallituksen päätöksellä myös poliittiset puolueet saivat tämän oikeuden.
Hyväntekeväisyyskauppoja harjoittivat muun muassa Suomen evankelis-luterilainen kirkko, Mannerheimin lastensuojeluliitto, Suomen Punainen Risti ja lopulta jopa poliittiset puolueetkin. Säännöstelyajan Suomessa tavaroiden myynnistä sai hyvät tulot. Esimerkiksi Suomen evankelis-luterilainen kirkko hankki Luterilaisen maailmanliiton Amerikan-osaston lahjoittamilla dollareilla ulkomailta elintarvikkeita (pääasiassa kahvia) ja toi niitä Suomeen myytäväksi. Dollareita ei kannattanut tuoda suoraan Suomeen markoiksi vaihdettaviksi koska markan vaihtokurssi oli Suomessa ylihinnoiteltu.
Poliittisista puolueista sosialidemokraatit saivat kylmän sodan aikana tukea lännestä CIA:han kytköksissä olleilta järjestöiltä, muiden pohjoismaiden ammattiyhdistysliikkeiltä ja Oskari Tokoin välityksellä amerikansuomalaiselta työväenliikkeeltä. Avustuksina saaduilla dollareilla hankittiin sellaisia kulutushyödykkeitä joista Suomessa oli pulaa ja ne tuotiin vero- ja tullivapaasti Suomessa myytäviksi. Myyntituloilla rahoitettiin sitten puolueen toimintaa. Lännestä tullut taloudellinen tuki oli vastapainona sille tuelle jota Neuvostoliitto antoi Suomen kommunistiselle puolueelle, Maalaisliiton K-linjalle ja SDP:n skogilaiselle oppositiolle.
Syksyllä 1952 Suomen hallitus kielsi hyväntekeväisyyskaupan, kun se oli alkanut saada usein rikollisia piirteitä ja häiritä markkinoiden toimintaa.
Semakhidai
Semakhidai oli antiikin aikainen Antiokhis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen mesogeios-trittykseen eli Attikan sisämaa-alueen demoksiin.
Semakhidain oletetaan sijainneen Epakriaksi kutsutulla seudulla Attikan pohjoisosan vuoristoisella alueella. Demoksen tarkempaa sijaintipaikkaa ei kuitenkaan tunneta, koska sitä ei kuvata antiikin säilyneessä kirjallisuudessa, eikä siitä ole tehty arkeologisia löytöjä.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli yksi edustaja Ateenan bulessa eli neuvostossa. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Sēmakhidēs.
Gary Oldman
Oldman aloitti näyttelijänuransa koulujen jälkeen teatterissa. Elokuvadebyyttinsä hän teki elokuvassa Remembrance vuonna 1982. Hän näytteli basisti Sid Viciousta elämäkertaelokuvassa Sid & Nancy, jonka ansiosta hänestä tuli tähti Iso-Britanniassa. Hän sai Bafta-ehdokkuuden elokuvastaan Prick Up Your Ears. Oldman teki kansainvälisen läpimurtonsa elokuvissa JFK – avoin tapaus (1991) Lee Harvey Oswaldina ja Bram Stokerin Dracula (1992) kreivi Draculana. Dracula toi hänelle Saturn-palkinnon. Oldman myös herätti huomiota mediassa avioliitostaan näyttelijä Uma Thurmanin kanssa, jonka kanssa hän oli naimisissa vuodet 1990–1992. 1990-luvulla Oldman näytteli roistojen rooleja menestyneissä elokuvissa True Romance (1993), Leon (1994), The Fifth Element – puuttuva tekijä (1997) ja Air Force One (1997). Elokuva Kandidaatti (2000) toi Oldmanille suorituksestaan Screen Actors Guild Awards -ehdokkuuden. Vuonna 1997 Oldman ohjasi, tuotti ja käsikirjoitti Erään perheen elämästä, joka perustuu osaksi hänen omaan lapsuuteensa; elokuvasta Oldman oli ehdolla Kultaisen palmun saajaksi ja voitti kaksi Bafta-palkintoa.
2000-luvulle tultaessa Oldman näytteli sankarillisia rooleja kuten Harry Potterin kummisetää Sirius Mustaa Harry Potter -elokuvasarjan neljässä elokuvassa (2004–2011) ja James Gordonia Christopher Nolanin Batman Begins (2005) ja sen jatko-osissa Yön ritari (2008) ja Yön ritarin paluu (2012). Oldman vieraili Frendit-sarjassa kaksiosaisessa jaksossa, josta hän sai Emmy-palkintoehdokkuuden vuonna 2001. Vuonna 2011 Empire-aikakauslehden lukijat äänestivät Oldmanin "elokuvan ikoniksi", tunnustuksena hänen myötävaikutuksestaan elokuvateollisuudelle.
Vuonna 2018 Oldman palkittiin parhaan miespääosan Oscarilla, Golden Globella ja Baftalla Winston Churchillin roolistaan elokuvassa Synkin hetki (2017). Vuonna 2020 hän sai parhaan miespääosan Oscar-ehdokkuuden elokuvasta Mank.
Nuoruus
Gary Leonard Oldman syntyi Englannissa, New Crossin kaupunginosassa Lewishamissä, Lontoossa 21. maaliskuuta 1958. Hänen isänsä oli entinen merimies Leonard Bertram Oldman (1921–1985), joka toimi hitsaajana ja äitinsä on Irlannista kotoisin oleva kotiäiti Kathleen Oldman (omaa sukua Cheriton, s. 1919). Oldman ja Cheriton olivat tavanneet toisensa Cardiffissa, Walesissä toisen maailmansodan aikana. Garyllä on kaksi siskoa, joista toinen on Maureen Oldman (tunnetaan nimellä Laila Morse), joka oli syntynyt 1. elokuuta 1945. Maureenista tuli myöhemmin myös näyttelijä; hänet tunnetaan parhaiten Mo Harrisin roolistaan saippuadraamasarjassa EastEnders. Oldman kertoi isänsä olleen alkoholisti, joka jätti perheensä Garyn ollessa seitsemänvuotias. Len-isä kuoli alkoholismiin vuonna 1985.
Lapsuudessaan Oldman oli taitava laulaja ja pianisti, mutta jätti musiikin maailman luodakseen näyttelijänuraa. Gary sai inspiraationsa Malcolm McDowellin suorituksesta elokuvassaan Huomenna oli ennen (1971). Näyttelemisen ohella Oldman kuitenkin säilytti rakkautensa musiikkia kohtaan. Oldman kävi Kaakkois-Lontoon poikakoulua Creek Roadilla, Deptfordissa. Oldman jätti koulun 16-vuotiaana vuonna 1974 ja ryhtyi myyjäksi.
Uran alku ja nousu
Oldman valmistui näyttelijäksi Rose Bruford Collegesta Sidcupista, Kentistä vuonna 1978 ja sai stipendin. Collegen jälkeen hän haki arvostettuun Royal Academy of Dramatic Artiin, mutta ei päässyt sisään. Sen jälkeen Oldman vietti melkein kahdeksan vuotta teatterissa. Hän opiskeli sen sijaan Greenwich Young People's Theatressa ja näytteli näytelmissä, kuten The Pope's Wedding, josta hän sai Time Outin Fringe-palkinnon vuosien 1985–1986 parhaasta tulokkaasta ja British Theatre Associationin Drama Magazine -palkinnon vuoden 1985 parhaasta miesnäyttelijästä. Oldman oli Royal Shakespeare Companyn jäsen vuosina 1985–1986 ja esiintyi pienimuotoisissa teatterituotannoissa Barbican Centressä ja Almeida Theatressa. Tällöin Oldman myös näytteli elokuvatuotannoissa, kuten debyyttielokuvassaan Remembrance (1982) ja televisioelokuvassa Meantime (1984). Alkuperäisen elokuvadebyyttinsä Oldman olisi tehnyt Don Boydin draamaelokuvassa Gossip (1982), jos elokuvan tuotanto ei olisi kaatunut.
pienoiskuva|vasen|upright|Gary Oldman vuonna 2000. Vuonna 1986 Oldman sai ensimmäisen pääosansa Sex Pistolsin kovaonnisena basistina Sid Viciouksena. Elokuva ilmestyi vuonna 1986 nimellä Sid & Nancy. Rooli käynnisti Oldmanin uran ja roolin kautta hänelle avautui tie Hollywoodiin. Oldmanin suoritus sai katsojilta paljon kiitettävää palautetta; varsinkin myös entiseltä Sex Pistolsin vokalisti John Lydonilta, joka kuitenkin kyseenalaisti elokuvan joidenkin kohtauksien aitoutta. Lydon sanoi Oldmanistä omaelämäkerrassaan: "Kaveri joka näytteli Sidiä, Gary Oldman, ajattelin että hän oli melko hyvä", ja myöhemmin kutsui häntä "hemmetin hyväksi näyttelijäksi". Oldman kuulemma menetti huomattavasti painoa roolin takia ja joutui lyhyeksi aikaa sairaalaan. Hänen suorituksensa sijoittui sijalle 62 Premiere-aikakauslehden listassa sadasta kaikkien aikojen loistavimmista näyttelijäsuorituksista ja sijalle kahdeksan Uncut-aikakauslehden listassa kymmenestä parhaasta näyttelijästä rokkirooleissa.
Sid & Nancyn ansiosta Oldman pääsi merkittävään asemaan ja 1980-luvun lopun ja 1990-luvun alun Oldman näytteli pääosissa monissa kulttielokuvissa kuten Prick Up Your Earsissä (1987), jossa hän näytteli toista todellista henkilöä, ongelmaista näytelmäkirjailijaa Joe Ortonia. Elokuvassa Lain kahdet kasvot Oldman käytti ensimmäistä kertaa roolissaan amerikkalaista aksenttia. Lisäksi hän näytteli elokuvissa Rosencrantz ja Guildenstern ovat kuolleet sekä Koston hetki. Kriitikko Janet Maslin kehui Oldmanin suoritusta "ilmiömäiseksi" ja Roger Ebert kutsui häntä "sen ajan parhaaksi brittiläiseksi nuoreksi näyttelijäksi". Myöhemmin vuonna 1988 Oldman näytteli Alan Batesin kanssa elokuvassa We Think the World of You sekä Dennis Hopperin ja Frances McDormandin kanssa elokuvassa Sodan kahleet (1989). Oldman muutti Yhdysvaltoihin 1990-luvun alussa, missä hän on siitä asti asunut. Oldmania ja muita 1980-luvun nuoria brittinäyttelijöitä joista on tullut vakinaisia Hollywood-näyttelijöitä, kuten Tim Rothia, Bruce Payneä, Colin Firthiä ja Paul McGanniä, kutsutaan "Brit Packiksi".
1991–1999
Vuonna 1991 Oldman näytteli koko uransa merkittävintä roolia Lee Harvey Oswaldina Oliver Stonen elokuvassa JFK – avoin tapaus (1991). JFK voitti kaksi Oscar-palkintoa kahdeksasta ehdokkuudesta. Seuraavana vuonna Oldman näytteli Kreivi Draculaa Francis Ford Coppolan romanttisessa kauhuelokuvassa Bram Stokerin Dracula. Dracula perustuu Bram Stokerin vuonna 1897 ilmestyneeseen romaaniin. Bram Stokerin Draculasta tuli ilmestyessään maailmanlaajuisesti suuri kassamenestys. Oldmanin suoritus sai paljon positiivista palautetta ja rooli huomioitiin parhaan miespääosan Saturn-palkintoehdokkuudella, jonka Oldman myös voitti vuonna 1993. Oldmanistä tuli myöhemmin suosittu roistojen esittäjä; hän näytteli väkivaltaista sutenööriä elokuvassa True Romance (1993), korruptoitunutta DEA-kostaapeli Norman Stansfieldiä elokuvassa Leon (1994), joka sijoittui sijalle 43 Online Film Critics Societyn listassa sadasta kaikkien aikojen parhaimmasta roistosta vuonna 2002, sadistista vankilan vartijaa elokuvassa Alcatraz – kohtaloni (1995) ja futuristista yritystyrannia elokuvassa The Fifth Element – puuttuva tekijä (1997). Oldman myös näytteli saksalaissyntyistä wieniläissäveltäjää Ludwig van Beethovenia elokuvassa Ikuinen rakkaus ja venäläistä terroristia Ivan Korshunovia vuoden 1997 jymymenestyksessä Air Force One. Oldman myös esiintyi Paholaisena Guns N' Rosesin singlen promovideossa "Since I Don't Have You" vuonna 1993. Oldman toimi myös tuomariston jäsenenä vuoden 1993 Cannesin elokuvajuhlilla.
Vuonna 1997 Oldman ohjasi, tuotti ja käsikirjoitti palkitun elokuvan Erään perheen elämästä, joka osittain perustui hänen omaan lapsuuteensa. Erään perheen elämästä sai Bafta Alexander Korda -palkinnon parhaasta brittiläisestä elokuvasta, Bafta-palkinnon parhaasta käsikirjoituksesta, Channel 4 Director's -palkinnon ja Empire Awardin. British Academy of Film and Television Arts myös julisti elokuvan olevan kaikkien aikojen sadan parhaimman elokuvan joukossa. Äskettäin Time Out listasi Erään perheen elämästä 50 kaikkien aikojen parhaimpien brittiläisien elokuvien listaan toiseksi parhaimmaksi. Oldmanin sisar Laila Morse näytteli elokuvassa Janetia.
Oldman esiintyi Reeves Gabrelsin albumilla The Sacred Squall of Now (1995), jossa hän teki vokaalidueton David Bowien kanssa kappaleessa "You've Been Around".
2000–nykyaika
pienoiskuva|upright|Gary Oldman jakaa nimi­kirjoituksia [[Harry Potter ja Feeniksin kilta (elokuva)|Harry Potter ja Feeniksin killan ensi-illassa vuonna 2007.]] Oldman näytteli Jeff Bridgesin kanssa elokuvassa Kandidaatti (2000), jossa Oldman näytteli intohimoista republikaanin kongressimiestä Sheldon Runyonia. Oldman oli myös yksi elokuvan tuottajista. Oldman sai suorituksestaan Screen Actors Guild -palkintoehdokkuuden. Vuonna 2001 Oldman näytteli Mason Vergeriä Anthony Hopkinsin kanssa elokuvassa Hannibal. Elokuvassa Verger on ainoa eloonjäänyt Hannibal Lecterin uhreista. Oldman kertoman mukaan vietti kuusi tuntia päivässä pukuhuoneessa saavuttaakseen roolin kammottavasti häiriintyneen ulkonäön. Hannibal oli toinen Oldmanin ja Hopkinsin yhteistyö; Hopkins oli edellisen kerran näytellyt Oldmanin kanssa elokuvassa Bram Stokerin Dracula, jossa hän oli ollut sivuroolissa. Oldman ja Hopkins ovat ystäviä keskenään. Oldman sai Emmy-palkintoehdokkuuden vierailuroolistaan kahdessa jaksossa tilannekomediasarjassa Frendit vuonna 2001, jossa Oldman oli vieraillut Richard Crosbynä kaksiosaisessa jaksossa "Monican ja Chandlerin häät". Frendeissä Richard Crosby oli pikkutarkka näyttelijä, joka väittää "oikeiden" näyttelijöiden sylkevän puhuessaan. Väite johti kuuluisaan sylkemiskohtaukseen Joey Tribbianin (Matt LeBlanc) kanssa. Oldman oli suostunut vierailemaan sarjassa, kun he olivat LeBlancin kanssa tavanneet elokuvan Lost in Space – matkalla avaruuteen kuvauspaikalla vuonna 1998.
Oldman sai myöhemmin merkittävän roolin Harry Potter -elokuvasarjasta. Elokuvasarjassa hän näytteli Harry Potterin (Daniel Radcliffe) kummisetää Sirius Mustaa; elokuvissa Harry Potter ja Azkabanin vanki (2004), Harry Potter ja liekehtivä pikari (2005), Harry Potter ja Feeniksin kilta (2007) ja Harry Potter ja kuoleman varjelukset, osa 2 (2011). Oldmanistä ja Radcliffestä tuli hyvin läheiset elokuvasarjan kuvauksien aikana ja hän opetti Radcliffeä soittamaan bassoa. Vuonna 2005 Oldman näytteli James Gordonia Christopher Nolanin sekä tuotto- että arvostelumenestystä saaneessa elokuvassa Batman Begins. James Gordonin roolin Oldman uusi elokuvan jatko-osassa Yön ritari (2008), joka saavutti vielä suuremman menestyksen. Oldman lainasi ääntään Jim Carreyn kanssa animaatioelokuva Saiturin joulun vuoden 2009 versioon. Oldman ääninäytteli elokuvassa kolmea eri roolia. Oldman myös näytteli pääosaa David S. Goyerin trillerissä The Unborn (2009). Vuonna 2010 Oldman näytteli Denzel Washington vastanäyttelijänään elokuvassa The Book of Eli. Hän myös näytteli pääosaa Isä Solomonia Catherine Hardwicken ohjaamassa elokuvassa Red Riding Hood – Punahilkka. Oldman ääninäytteli Lordi Shen -nimistä roistoa animaatiossa Kung Fu Panda 2 (2011). Vuonna 2011 Oldman ohjasi Alex Edenin ensimmäisen singlen, nimeltään Kiss Me Like the Woman You Loved, musiikkivideon.
Oldman näyttelee George Smileytä vuoden 2011 John le Carrén romaanisovituksessa (romaani Pappi, lukkari, talonpoika, vakooja vuodelta 1974) Pappi, lukkari, talonpoika, vakooja, jonka on ohjannut Tomas Alfredson. Elokuvassa näyttelee myös rooleja Colin Firth, Mark Strong ja Tom Hardy. Oldman vastaanotti roolistaan parhaan miespääosan Oscar-palkintoehdokkuuden tammikuussa 2012.
Oldman on myös osallistunut Sierra Entertainmentin Spyro-pelien luomiseen. Oldman lainaa ääntään Tulisuojelija Ignitukselle pelisarjassa. Oldman on myös ääninäytellyt kersantti Reznovia palkituissa videopeleissä Call of Duty: World at War (2008) ja Call of Duty: Black Ops (2010); jälkimmäisessä Oldman myös ääninäytteli brittiläistä tiedemies Daniel Clarkea. Vuonna 2007 Empire-aikakauslehti listasi Oldmanin sijalle 72 "100 seksikkäintä elokuvatähteä elokuvan historiassa" -listaan.
Vuonna 2017 Oldman näytteli Winston Churchilliä Joe Wrightin ohjaamassa draamaelokuvassa Synkin hetki. Hänet palkittiin roolistaan parhaan miespääosan Golden Globella, Baftalla ja Oscarilla.
Yksityiselämä
Gary Oldman on ollut naimisissa neljä kertaa. Hän avioitui ensimmäisen kerran vuonna 1987 näyttelijä Lesley Manvillen kanssa. He tapasivat Royal Court Theatressa. Heille syntyi poika vuonna 1988. Oldman ja Manville erosivat vuonna 1990.
Seuraavan kerran Oldman meni naimisiin vuonna 1990 näyttelijä Uma Thurmanin kanssa, jonka hän oli tavannut elokuvan Henry ja June kuvauksissa. Oldman ja Thurman erosivat vuonna 1992.
Oldman seurusteli Isabella Rossellinin kanssa, jonka hän tapasi elokuvan Ikuinen rakkaus kuvauksissa vuonna 1994. He adoptoivat vuonna 1993 syntyneen pojan. Pari erosi vuonna 1996.
Kolmannen avioliittonsa Oldman solmi Donya Fiorentinon (s. 1967) kanssa vuonna 1997. Pari sai kaksi poikaa (s. 1997 ja 1999). Oldmanilla oli lisäksi vuonna 1994 syntynyt tytärpuoli Fiorentinon edellisestä avioliitosta David Fincherin kanssa. Oldman ja Fiorentino erosivat vuonna 2001. Oldman seurusteli näyttelijä-malli Ailsa Marshallin (s. 1978) kanssa vuodet 2002–2005.
Oldman vihittiin neljännen kerran laulaja Alexandra Edenboroughin kanssa vuonna 2008 Santa Barbarassa, Kaliforniassa. Oldman asuu vaimonsa ja lastensa kanssa Los Angelesissa Kaliforniassa. Oldmanilla on ollut ongelmia alkoholin kanssa 1990-luvun alusta lähtien 2000-luvulle asti. Hänet pidätettiin elokuussa 1991 rattijuopumuksesta Los Angelesissa ja vapautettiin takuita vastaan seuraavana aamuna. Oldmanin kyydissä oli hänen kaverinsa, näyttelijä Kiefer Sutherland. Charlie Rosen haastattelussa vuonna 2001 hän kertoi toipuneensa alkoholismista.
Maxima Caesariensis
Maxima Caesariensis oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Ison-Britannian saarella ja käsitti alueen nykyisessä Etelä-Englannissa.
Maantiede
Maxima Caesariensiksen provinssi sijoitetaan nykyisen Englannin etelä- ja kaakkoisosiin. Sen pohjoispuolella sijaitsi oletettavasti Flavia Caesariensiksen provinssi ja länsipuolella Britannia priman provinssi. Sen ja muiden saman ajan Britannian provinssien rajoja ei kuitenkaan tunneta kovin hyvin, ja myös niiden sijainnista on ollut erilaisia teorioita.
Provinssin hallinnollisena keskuksena pidetään yleensä Londiniumia (nyk. Lontoo).
Historia
Maxima Caesariensiksen provinssi muodostettiin jakamalla aiempi Britannia superiorin provinssi kahdeksi provinssiksi, joista toinen oli Britannia prima. Tämä sijoitetaan keisari Diocletianuksen aikaan noin vuonna 293. Viimeistään muutos on ollut voimassa vuonna 312.
Provinssi kuului Britannian diokeesiin. 300-luvulta lähtien se oli osa Gallian prefektuuria. Rooman valtakunnan jaon jälkeen vuodesta 395 provinssi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului edelleen samoihin prefektuuriin ja diokeesiin. Provinssi lakkasi olemasta, kun roomalaiset vetäytyivät Britanniasta lopullisesti vuonna 410.
Tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset koko Britanniassa olivat:
TUL:n pesäpallomestaruus 1945
Pesäpallon TUL:n mestaruussarja 1945 toimi samalla karsintana PPL:n ja TUL:n yhteiseen, PEVA:n järjestämään SM-sarjaan. TUL:n mestaruuden voitti Työväen Mailapojat.
Georgialainen tee
thumb|Teenkeräystä Georgian Tšakvan seudulla 1900-luvun alussa. [[Sergei Prokudin-Gorskin valokuva aikaväliltä 1905-1915.]] Georgialainen tee, aiemmin venäläisperäisesti gruusialainen tee eli Gruusian tee  on Georgiassa tuotettua teetä. Erityisen laajalti on tunnettu georgialainen musta tee. Teetä on Georgiassa kasvatettu vuodesta 1847 lähtien.
Teenviljelyn alku ja kehitys 1920-luvulle asti
Ensimmäiset teepensaat teenvalmistusta varten istutettiin Gurian alueen Ozurgetiin vuonna 1847. Ensimmäiset istutukset eivät kuitenkaan menestyneet. Myös Batumin seudulle istutettiin pieni ala teetä. thumb|Teemestari Lao Dzhen Dzhao. [[Sergei Prokudin-Gorskin valokuva aikaväliltä 1905-1915.]] thumb|Tšakvan teetehtaan tiloja. [[Sergei Prokudin-Gorskin valokuva aikaväliltä 1905-1915.]] Tieteentekijöitä asetettiin kehittämään Georgian teenviljelyä. Lajikkeita tuotiin erityisesti Kiinasta. Myös Intiasta ja Japanista saatiin teepensaita, mutta ne eivät kasvaneet yhtä hyvin eivätkä kestäneet kylmiä talvia. Laajempi tuotannollinen teenviljely alkoi venäläisen teekauppias Alexander Popovin toimesta. Aasian teealueille tehtiin opintomatka. 1890-luvun alkupuolella 23-vuotias kiinalainen teemestari Lao Jin Jao kutsuttiin Georgiaan auttamaan teenviljelyssä. Teetä istutettiin Tšakvajoen valuma-alueelle (Batumin koillis- ja itäpuolelle) Guriaan useiden satojen aarien pinta-ala. Tämän esimerkin seurauksena joukko yksityishenkilöitä perusti myös pieniä teeviljelmiä.
Gurian tasankojen ohella viereisten Adžarian ja Samegrelon alueet havaittiin soveltuvan mainiosti teenviljelyyn. Tämä havainto mahdollisti, että Venäjän imperiumin - jonka osa Georgia silloin oli - kykeni vähentämään kallista teentuontia Siperian kautta. Georgiasta kehittyi Venäjän imperiumin teenviljelyn keskus. Georgialaisen teen maine sai pontta myös kansainvälisesti, kun teemestari Lao Jin Jaon teelle myönnettiin Pariisin maailmannäyttelyn kultamitali (1900). Georgialainen teenviljely laajeni, mutta ensimmäisen maailmansodan aikana monet viljelykset tuhoutuivat rintamalinjojen alle ja hoitamattomaksi jäätyään.
Gruusialainen tee Neuvostoliiton aikana
thumb|left|Gruusialaista teentuotantoa juhlistava postimerkki Neuvostoliitossa (1951). Toinen maailmansota aiheutti uuden notkahduksen tuotantoon. Siitä toivuttiin verraten nopeasti. Käsinpoimintaan pohjautuva teenvalmistus korvattiin mekaanisella, koneiden avulla tehdyllä teelehtien korjuulla. Myös tuotannossa oiottiin, satoa keräättiin myös sateella. Tehokkuutta vaalittiin laadun kustannuksella. 1950-luvulle tultaessa teetä viljeltiin noin 160 000 hehtaarin (1 600 neliökilometrin) alalla. Georgia oli yhä maailman neljänneksi suurin teenviejä.
Georgialainen tee oli erityisen tunnettu ja yleisesti juotu tee kaikkialla Neuvostoliitossa, sillä 95% myydystä teestä oli georgialaista. Mustan teen ohella tuotettiin vihreää teetä. Vuonna 1985 Georgia tuotti 150 000 tonnia teetä. Teetä viljeltiin yhteensä 70 000 hehtaarin alalla.
Georgia ja georgialainen tee
thumb|Georgialainen "teetiili" [[Adžarian alueelta (2017).]] Neuvostoliiton hajottua Georgian teentuotanto romahti viidessä vuodessa muutamaan prosenttiin neuvostovuosien lukemista. Sittemmin teentuotantoa on elvytetty. Georgialaisen teen laatu on kehittynyt ja valikoima monipuolistunut. Vuonna 2020 Georgiassa tuotettiin kansainvälisen maatalousjärjestö FAO:n mukaan yhteensä 2 400 tonnia teetä.
Öljypoltin
Öljypoltin on höyry- tai lämpökattilassa käytettävä polttoöljyllä toimiva lämmityslaite. Kattilan säätötekniikka käynnistää ja pysäyttää öljypolttimen automaattisesti, jotta haluttu veden lämpötila tai höyrynpaine saavutetaan.
Poltintyypit
Öljypolttimet voidaan jakaa niissä poltettavan öljyn mukaan kevytöljypolttimiin ja raskasöljypolttimiin, joista ensimmäinen on useimmiten pienissä kiinteistöissä käytettävä malli. Raskasta polttoöljyä taas käytetään paljon suuremmissa laitospolttimissa, raskas polttoöljy nimittäin on niin paksua ja sitkeää että vaatii itsessään lämmitystä että sitä voidaan siirtää putkistoissa polttimelle.
Toimintaperiaate
thumb|right|Suuttimen suodatin ja suutin. Nuoli osoittaa suuttimen kärkeä jossa olevasta pienestä reiästä puristettu paineistettu öljy muuttuu sumuksi ja sekoittuu paloilmaan.
Öljyn virtaus
Öljy pumpataan ensin säiliöstä suodattimen läpi polttimeen kiinteästi asennetulla pumpulla (toimintakaavio kuvassa), joka saa käyttövoimansa ratasvälitysten kautta samalta akselilta kuin polttimen puhallin. Öljyn virtaus on näin ollen vakio ja optimoitu, joten liekin optimointi tapahtuu puhaltimen ilmamäärää säätämällä.
Sytytys
Puhallin tuo tulipesään paloilman, ja öljy johdetaan suuttimen pitimessä olevan esilämmityspatruunan läpi suuttimeen joka muuttaa öljyn suurpaineiseksi sumuksi. Öljysumu ja puhallettu ilma sekoittuvat palopään jälkeen keskenään, ja sytytysmuuntajan kautta tuleva korkeajännitteinen, yleensä useiden kilovolttien suuruinen sähkövirta johdetaan suuttimelle ja sytytyskärjelle, joiden välille muodostunut valokaari sytyttää öljysumun.
Liekin optimointi
Liekin optimointi tapahtuu tarkastelemalla sitä palotilan kyljessä olevasta pienestä tarkastusikkunasta ja säätämällä samanaikaisesti puhaltimen ilmamäärää sopivan liekin ja ilmamäärän saavuttamiseksi. Jos ilmamäärä on liian pieni, liekki on lepattava, punahehkuinen ja tuottaa paksua noki- ja öljypitoista savua. Jos ilmamäärä taas on liian suuri, kaikki öljy ei ehdi palaa, liekki on pieni ja säkenöivä. Optimaalinen liekki taas palaa täyteläisellä, tasaisella kirkkaankeltaisella liekillä.
Öljylämmitysjärjestelmä
Öljylämmitysjärjestelmän pääkomponentit ovat:
Aiheesta muualla
Brenner (Gerät)