cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Penna Tervo
Penna Tervo oli koulutukseltaan ylioppilas. Hänet valittiin eduskuntaan sosiaalidemokraattien edustajana Kymen läänin läntisestä vaalipiiristä vuosiksi 1945–1947 ja Kymen läänin vaalipiiristä vuonna 1948. Hän toimi kauppa- ja teollisuusministerinä Kekkosen II ja III hallituksessa vuosina 1951–1953 sekä Törngrenin hallituksessa vuonna 1954. Hän oli valtiovarainministerinä Kekkosen V hallituksessa vuosina 1954–1956.
Niin kutsuttuihin asevelisosialidemokraatteihin kuuluneen Tervon välit hänen pitkäaikaisen ystävänsä, SDP:n puoluesihteerin Väinö Leskisen kanssa katkesivat syksyllä 1952. Sotakorvausten päättymisen kunniaksi Helsingin messuhallissa järjestetyssä juhlassa syyskuussa 1952 Tervo piti puheensa humaltuneena, mitä Leskinen piti skandaalina. Leskinen määräsi Tervon pyytämään tapaamista presidentti J. K. Paasikiveltä ja esittämään tälle eroanomuksensa. Paasikivi ei kuitenkaan myöntänyt Tervolle eroa. Jupakalla oli kauaskantoiset seuraukset, sillä se edesauttoi osaltaan sisäistä hajaannusta SDP:ssä, ammattiyhdistysliikkeessä ja Työväen Urheiluliitossa.
Tervon tapauksesta oli presidentti Paasikiven kanssa käynyt puhumassa myös asian moraalisesta puolesta huolestunut kunnallisneuvos Artturi Hiidenheimo. Paasikivi sanoi, ettei hän voinut erottaa Tervoa, koska hallituksen ja ministerien tulee lain mukaan nauttia eduskunnan eikä tasavallan presidentin luottamusta ja koska Tervolla oli edelleen eduskunnan luottamus.
Tervo kuoli auto-onnettomuudessa Tuusulassa kesken ministeri- ja kansanedustajakautensa. Ministeriä Riihimäeltä Helsinkiin kovalla vauhdilla kuljettanut valtioneuvoston suuri Chevrolet-henkilöauto alkoi heittelehtiä jäisellä tiellä, jolloin vastaan tullut auto törmäsi sen vasempaan takakulmaan. Kaikki autossa olleet putosivat auki sinkoutuneista ovista maantielle, ja pahimmat vammat saanut Tervo kuoli tajuihinsa tulematta matkalla sairaalaan. Onnettomuus oli eräiden salaliittoteorioiden mukaan Neuvostoliiton salaisen poliisin KGB:n järjestämä, ja sen toteuttajaksi on väitetty muun muassa Bodominjärven murhiin liitettyä Hans Assmannia. Onnettomuutta koskeneen arkiston avautuminen alkuvuodesta 2006 ei millään tavalla tukenut murhateorioita.
Tervon on väitetty loikanneen Fagerholmin joukoista Kekkosen leiriin vuoden 1956 presidentinvaalin viimeisellä kierroksella toimiessaan valitsijamiehenä. Muun muassa kauppaneuvos Kalle Kaihari sanoi juuri Tervon antaneen ratkaisevan viimeisen äänen, joka käänsi asetelman Kekkosen hyväksi, ja Tampereen silloisen apulaiskaupunginjohtajan Erkki Lindforsin suostuttelua tärkeimpänä vaikuttimena Tervon äänestyspäätökseen. Kuitenkin esimerkiksi Tervon läheiset kiistävät väitteen.
Hän oli vuodesta 1948 lähes ministeriaikaansa Suomen Sosialidemokraatti -lehden päätoimittaja ja järjestötoiminnassa Suomen Työväen Urheiluliiton (TUL) puheenjohtaja vuosina 1955–1956.
Sulo Seteri
Sulo Eelis Seteri (loppuvuoteen 1936 saakka Sulo Elis Cederström, 11. helmikuuta 1903 Valkeala – 26. kesäkuuta 1944 Karisalmi, Viipurin maalaiskunta) oli suomalainen ampuja. Hän kilpaili vuoden 1936 kesäolympialaisissa 25 metrin kaksintaisteluammunnassa, lajissa, joka myöhemmin sai nimekseen olympiapistooli, ja sijoittui 26:nneksi. Seteri oli ammatiltaan sotilasohjaaja ja hänen sotilasarvonsa oli kapteeni. Hän kaatui Karjalankankaalla jatkosodassa, ja hänet haudattiin Kouvolan vanhalle hautausmaalle.
Seteri voitti Helsingin MM-kilpailuissa 1937 kultaa kaksintaisteluammunnan joukkuekilpailussa ja sijoittui seitsemänneksi henkilökohtaisessa kilpailussa. Luzernin MM-kilpailuissa 1939 hän sijoittui joukkuekilpailussa seitsemänneksi ja henkilökohtaisessa kilpailussa 21:nneksi. Hän voitti isopistoolin kuvioammunnan Suomen-mestaruuden vuonna 1943.
Sepät
Sepät (Elateridae) on kovakuoriaisheimo. Sepät ovat soikean sukkulamaisia, pitkähköjä ja suhteellisen lyhytjalkaisia kovakuoriaisia. Ne ovat muutamasta millimetristä aina kahteen senttimetriin pitkiä, useat mattapintaisia, mutta jotkut voivat olla värikkäitä. Ne elävät maassa tai lahossa puussa ja ovat aktiivisia yöllä.
Seppälajeja tunnetaan maailmasta noin 10 000, joista Pohjoismaissa ja Baltiassa tavataan 117 lajia. Lajirunsaus on suurin Maapallon trooppisilla alueilla, mutta moniin muihin kovakuoriaisryhmiin verrattuna heimossa on melko runsaasti vuoristoihin ja arktisille alueille erikoistunutta lajistoa. Suomessa seppälajeja elää 64, esimerkiksi pikiseppä, punaseppä, metalliseppä ja kupariseppä.
Piirteitä
Seppien, kuten myös sepiköiden ja rikkaseppien, tunnusomainen piirre on kyky selälleen joutuessaan napsauttaa itsensä takaisin ilmaan taivuttamalla ruumistaan, jolloin niiden keskiruumiin takaosassa oleva koukkumainen uloke pingottuu takaruumiin etuosaa vasten. Jännitteen lauetessa kuuluu napsahtava ääni, ja kuoriainen lennähtää takaisin vatsalleen. Hypyn suunta on aina kuoriaisen pituusakselin suuntainen ja alustan kovuudesta riippuen hyppy voi kantaa useita kymmeniä senttimetrejä. Kuoriainen voi toistaa hypyn useita kertoja peräkkäin. Ollessaan jaloillaan ne pystyvät tätä tekniikkaa käyttäen myös heittämään selästään kimppuunsa hyökänneitä muurahaisia tai irrottautumaan linnun nokasta.
Aikuiset kuoriaiset ovat pitkänomaisia, hoikkaraajaisia ja niiden tuntosarvet ovat rihmamaiset, sahamaiset tai joillakin lajeilla kampamaiset. Peitinsiivet ovat yleensä selvästi pitkittäisuurteiset. Etuselän ja takaruumiin välinen nivel on taipuisa. Eurooppalaisten lajien pituus aikuisena vaihtelee 5–30 mm, mutta maailmalla kokohaarukka on paljon suurempi pituuden vaihdellessa Quasimus lilliputanus-lajin 1,5 millimetristä Tetralobus gigas ja Tetralobus flabellicornis -lajien kymmeneen senttimetriin.
Elinympäristö ja elintavat
Useimmat seppälajit talvehtivat aikuisina kotelokoppansa sisällä ja keväällä ilmojen lämmettyä ne lähtevät liikkeelle. Suomessa aikuisten kuoriaisten lajimäärä on suurin kesäkuussa. Heinäkuun aikana lajimäärä vähenee ja elokuussa useimmat lajit ovat jo aikuisvaiheensa eläneet. Monet lajit ovat aktiivisimmillaan öisin ja jotkin lajit lentävät kirkkaiden valojen luokse. Kuumalla säällä ne tulevat mieluusti sisään taloihin, mikäli ikkuna tai ovi on jätetty raolleen.
Aikuisten seppien ravintoa ovat kasvien lehdet sekä valkuaisainepitoinen siitepöly.
Seppien parittelua pääsee näkemään erittäin harvoin eikä munimisestakaan ole kovin runsaasti havaintoja. Naaras munii jopa useita satoja munia yksitellen tai pieniin ryhmiin. Munat kuoriutuvat 2–4 viikon kuluttua. Seppien lieriömaisia ja kovan kitiinikuoren peittämiä toukkia kutsutaan usein juurimadoiksi. Sepäntoukkien takaruumiin takimmaisessa jaokkeessa on yleensä joko parilliset perälisäkkeet tai piikkimäiseksi kaventunut kärki. Toukan suuosiin ei kuulu ylähuulta vaan nokkamainen uloke, nasale. Toukat elävät maaperässä tai lahoavassa puuaineksessa ja käyttävät ravinnokseen kasvien juuria ja sienirihmastoja tai ne saalistavat muiden hyönteisten toukkia. Ruokavalio on paitsi lajikohtainen, myös vaihtelee mehdollisesti elinolosuhteiden mukaan. Toukkien kehitys on verraten hidasta ja toukkavaihe kestää 2–4 vuotta. Toukka-asteita on lajista riippuen 7–18. Viimeisenä syksynään toukka koteloituu rakentamansa kotelokopan sisään ja aikuinen kuoriainen kuoriutuu kotelosta noin kuukautta myöhemmin. Useimmiten se jää kuitenkin talvehtimaan kotelokopan sisään ja lähtee liikkeelle vasta keväällä.
Toukkavaiheessaan merkittäviä petoja ovat ainakin ketoseppä, puikkoseppä, hietaseppä ja piennarseppä. Ampedus-suvun punaseppien toukkia löytyy etenkin sellaisesta lahopuusta, jossa on runsaasti muiden kovakuoriaisten toukkia ravinnoksi. Mikään Suomen kuolleissa puissa elävistä seppälajeista ei ole sidoksissa tiettyyn puulajiin, mutta osa lajeista suosii tietyjä puulajeja muita enemmän. Sen sijaan jo Keski-Euroopassa esiintyy isäntäpuiden suhteen vaateliaampia lajeja.
Viljaseppien (suku Agriotes) toukat syövät viljelyskasvien juuria, maavarsia ja siemeniä, mutta myös jonkin verran eläinravintoa. Havaintojen mukaan viljaseppien toukat syövät myös vasta nahkansa luoneita lajitovereitaan. Niillä on joskus huomattavaakin merkitystä viljelyskasvien tuholaisina. Tässä suhteessa erityisen merkittävä on tummaviljaseppä (Agriotes obscurus).
Sepistä, sepiköistä ja jalokuoriaisista on valmistunut kirjahanke.
Osittainen luettelo suvuista
pienoiskuva|oikea|Adelocera murina selällään. Kuvasta voi nähdä napsautusmekanismin. pienoiskuva|oikea|Adelocera murina
Lajit Suomessa
Suomesta on tavattu 64 seppälajia, joista uhanalaisia ovat yksi äärimmäisen uhanalainen (CR) ja neljä erittäin uhanalaiseksi (EN) ja viisi vaarantuneeksi (VU) luokiteltua lajia. Lisäksi kaksi lajia on luokiteltu silmälläpidettäviksi (NT) ja kahden uhanalaisuus on jätetty puutteellisten tietojen vuoksi arvioimatta (NE).
Varjakansaari
Saari on Oulunsalon kunnan tapaan muodostunut maannousun myötä, ja sen korkeimmat osat nousivat vedenpinnan yläpuolelle 1400-luvun alussa. Saaren nimi viittaisi varjaageihin eli viikinkeihin, mutta todisteita heidän vierailuistaan ei ole.
Saaren pituus on itä-länsisuunnassa noin 2 200 metriä ja suurin leveys noin 700 metriä. Saaren korkein kohta kohoaa hieman yli viiden metrin korkeuteen vedenpinnan yläpuolelle. Länsipuolinen Pyydyskari on maannousun myötä kasvanut kiinni Varjakansaareen. Saaria yhdistävä kannas on pääosin ruoikkorantainen.
Saarella on Varjakan sahan käytössä ollut satama Pyydyskarin etelärannalla. Sahalta satamaan on johtanut noin kahden kilometrin pituinen kapearaiteinen rautatie. Sahan toiminta-aikana saarella oli työntekijöiden muodostama suuri yhdyskunta. Saarella oli tuolloin muun muassa kaksi kauppaa, oma palokunta, ruokala sekä elokuvateatteri. Sahayhdyskunnan uusklassiset rakennukset suunnitteli arkkitehti Harald Andersin. Osa rakennuksista on siirretty Pateniemen sahan työntekijöiden asunnoiksi. Varjakan sahayhdyskunta kuuluu Museoviraston valtakunnallisesti merkittävien rakennettujen kulttuuriympäristöjen luetteloon.
Saarella on myös taiteilija Anni Rapinojan maaveistos Maa-aurinko vuodelta 1998.
REM
REM eri kirjoitusmuodoissaan viittaa esimerkiksi seuraaviin asioihin:
Formula Academy Finland
Formula Academy Finland oli suomalainen rata-autoilusarja. Sarja oli Formula 4 -luokan sarja. Sarja alkoi loppukeväästä 2018 ja päättyi syksyllä 2022. Sarjan promoottorina toimi pitkän linjan moottoriurheilumies Marko Koiranen. Kauteen kuului yhteensä 5 osakilpailua, jotka ajettiin pääasiassa AKK-Motorsportin Rata-SM -sarjan yhteydessä yhtenä lisäluokkana. Sarjan oli tarkoitus olla suomalaisten juniorikuljettajien ponnahduslautana kartingista kohti suurempia formulasarjoja ja lopulta kuninkuusluokkana pidettyä Formula 1 -luokkaa.
Sarjan kuljettajien oli oltava vähintään 15-vuotiaita. Säännöt mukailevat Pohjois-Euroopan Formula 4 -mestaruussarjaa. Tavoite oli mitata nimenomaan kuljettajan ajotaitoa, joten kaikki osallistujat ajoivat samanlaisilla autoilla ja samoilla säädöillä. Formula Academy Finland ajetaan Tatuus F4-T014 / Fiat Abarth -kalustolla.
Sarjan ensimmäisen kauden voittajaksi ajoi venäläinen kuljettajanuori Michael Belov. Kauden 2019 mestaruuden voitti Markus Laitala.
Matka kuuhun (vuoden 1902 elokuva)
Matka kuuhun (Le Voyage dans la lune) on Georges Mélièsin ohjaama, tuottama ja käsikirjoittama ranskalainen lyhyt mustavalkoinen mykkä tieteiselokuva vuodelta 1902. Elokuva perustuu Jules Vernen romaanin Maasta Kuuhun ideoihin. Elokuvan tunnetuimmassa kohtauksessa avaruusalus osuu kuu-ukkoa silmään.
Matka kuuhun on Mélièsin kuuluisimpia teoksia ja tieteiselokuvan varhainen klassikko. Elokuvalla on ollut merkittävä vaikutus koko lajityyppiin aina nykypäiviin asti.
Kaikkien käsin ruutu ruudulta väritettyjen kopioiden luultiin kadonneen, mutta vuonna 1993 Barcelonasta löytyi huonokuntoinen kela, joka entisöitiin ja esitettiin toukokuussa 2011.
Elokuva
Elokuva on vapautunut tekijänoikeuksien suojasta ja 12 min 52 s pituinen kopio on tässä vapaasti katsottavissa: vasen|pienoiskuva|600x600px|Matka kuuhun (Le Voyage dans la lune), Georges Mélièsin ohjaama elokuva vuodelta 1902
Tarina
Elokuva alkaa kun Mélièsin itsensä esittämä professori Barbenfouillis yrittää saada kollegansa vakuuttuneeksi ja lähtemään matkalle Kuuhun. Matka alkaa ja ohjusmainen avaruusalus osuu ja uppoaa ihmismäisesti kuvatun kuu-ukon silmään. Kuussa tiedemiehet törmäävät pian paikallisiin asukkaisiin (”Selene”), jotka johdattavat vierailijat kuninkaansa luokse. Tiedemiehet kuitenkin huomaavat, että kuun asukkaat katoavat muuttuen pölypilveksi, kun heitä koskettaa sateenvarjolla. Niinpä vierailijat onnistuvat karkaamaan ja palaavat sankareina Maahan, Pariisiin.
Duncan Hunter
220px|thumb|Duncan Hunter Duncan Lee Hunter (s. 31. toukokuuta 1948) on yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko. Hän on edustanut Kaliforniaa edustajainhuoneen jäsenenä vuodesta 1981. Hän on toistuvasti äänestänyt NAFTAn kansainvälisiä vapaakauppasopimuksia vastaan. Hänen vaikutuksestaan Yhdysvaltain-Meksikon rajalle on alettu rakentaa turva-aitaa laittoman maahanmuuton rajoittamiseksi.
Elämä
Hunter osallistui Vietnamin sotaan vuosina 1969–1971. Hän valmistui lakimieheksi 1976. Hunterin jäätyä eläkkeelle hänen poikansa, Duncan D. Hunter, joka palveli Yhdysvaltain merijalkaväen upseerina Irakin sodassa, asettui ehdolle samasta vaalipiiristä 2008 kongressivaaleissa ja tuli valituksi.
Poliittinen ura
Hunter vastustaa aborttia ja alkion kantasolujen käyttöä lääketieteessä. Hän vastustaa aikataulun asettamista joukkojen vetämiselle Irakista. Hän on ilmoittanut kannattavansa taktisten ydinaseiden käyttöä Iranin ydinkriisin ratkaisemiseksi, mikäli muut vaihtoehdot ovat käytetyt.
Hunter ilmoitti 30. lokakuuta 2006 hakevansa republikaanien presidenttiehdokkuutta 2008 presidentinvaaleissa. Hän sai kannatusta joissakin piirikunnissa eri puolilla maata, mutta jäi valtakunnallisesti suhteellisen tuntemattomaksi ja lopetti kampanjoinnin tammikuussa 2008.
Hsinchun piirikunta
Hsinchun piirikunta (Pha̍k-fa-sṳ: Sîn-chuk-yen) on Taiwaniin, eli Kiinan tasavaltaan, kuuluva piirikunta. Piirikunnan hallinnollinen keskus on Zhubei.
Piirikunnan alueella on runsaasti öljyntuotantoa. Muita teollisuuden aloja ovat mm. säilykehedelmät, lannoitteiden valmistus ja kaivostoiminta, joka tuottaa rautaa, hopeaa ja kultaa.
Historia
Qing-dynastian viranomaiset perustivat Hsinchun piirikunnan vuonna 1875. Kun Taiwanin saari siirtyi Japanin imperiumin alaisuuteen vuonna 1895, piirikunta yhdistettiin Taipeihin, mutta jo vuonna 1901 piirikuntien rajat piirrettiin uudestaan ja Hsinchu yhdistettiin Taoyuanin kanssa. Kiinan tasavallan palattua saarella valtaan Hsichun piirikunta perustettiin uudelleen vuonna 1950. Hsinchun piirikunta ja kaupunki erotettiin toisistaan vuonna 1988.
Maantiede ja ilmasto
Piirikunta on pinta-alaltaan 1 427,6 km2. Piirikunta rajoittuu lännessä Taiwaninsalmeen ja kaikkialla muualla vuoristoihin kuten Xueshan ja Dabajian. Pisimmät joet ovat Fongshan ja Toucian. Etelässä Hsinchun rajanaapuri on Miaolin ja idässä Yilanin piirikunta kun taas pohjoisessa Taoyuanin kaupunki.
Ilmasto on piirikunnassa leuto ja sateinen (Köppen-asteikolla Cfa). Vuoden keskiläpötila on Zhubeissa mitattuna 29,1 °C ja vuotuinen keskisademäärä on 1620 mm. Sateet painottuvat elokuulle. Lämpimin kuukausi on heinäkuu. Ilmastonsa vuoksi piirikunnan alueella viljellään mm. riisiä, bataatteja ja appelsiineja.
Väestö ja kulttuuri
Vuonna 2020 piirikunnan väkiluvuksi ilmoitettiin 570 775. Ylivoimaisesti suurin osuus väestöstä on hakka-kiinalaisia, joita on noin 73 % väestöstä. Hsichussa on Taiwanin suurin hakka-kiinalaisten keskittymä. Taiwanin aboriginaaleja, joita edustavat pääsääntöisesti atayalit ja saisiyatit, on noin 20 000. Piirikunnan suurin kaupunki on Zhubei (noin 200 700 asukasta).
Piirikunnan ja Hsinchun kaupungin puoliksi hallinnoima Hsinchun tiedepuisto on kehittynyt Taiwanin silikonilaaksoksi. Vuoden 2019 verotietojen mukaan alueen keskiverto tulotaso oli reilusti muuta maata korkeampi ja alue on Taiwanin rikkain.
Hallinto
Toimeenpanevan vallan korkeimpana edustajana, eli maistraattina, toimii Yang Wen-ke, joka edustaa Kuomintangia.
Piirikunnan paikallisen hallinnon muodostaa valtuusto, joka koostuu 36 vaaleilla valitusta edustajasta.
Piirikunta jakautuu kolmeentoista kuntaan, joista yksi, Zhubei, on kaupunki. Tavallisia kuntia ovat Zhudong, Xinpu ja Guanxi. Loput ovat maalaiskuntia.
Aika hyvä ihmiseksi
Aika hyvä ihmiseksi on vuonna 1977 ensi-iltansa saanut Rauni Mollbergin elokuva, joka perustuu Simo Puupposen eli Aapelin romaaneihin Pikku Pietarin piha, Meidän herramme muurahaisia ja Pekko, runoilijan poika. Ohjaaja Rauni Mollberg ja näyttelijät Raili Veivo, Irma Seikkula ja Toivo Mäkelä palkittiin Jussi-palkinnoilla elokuvasta.
Elokuvassa hyödynnettiin myös Toivo Pekkasen ja Olavi Siippaisen novelleja. Idyllisen tarinan sävy on humoristinen ja ymmärtävä, mutta toisaalta osin vakava, kun siinä käsitellään myös luokkasodan tuntoja ja kohdataan liian alkoholin seurauksia.
Saros (kaupunki)
Saros oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) samannimisellä saarella (nyk. Saría) Kreikassa. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta.
Maantiede
Saroksen poliksen kaupunkikeskuksen paikkaa ei tunneta varmuudella. Sen akropoliina eli yläkaupunkina ja linnavuorena on mahdollisesti toiminut saaren koillisosan nykyinen Kástelloksen kukkula, josta on tehty johonkin kaupunkiin kuuluvia löytöjä. Saaren pohjoisosassa esiintyy nykyinen paikannimi Árgos, mikä on oletettavasti peräisin antiikin ajalta ja kertoo yhteyksistä Argokseen, mutta sen alueelta ei kuitenkaan ole tehty antiikin aikaisia löydöksiä.
pienoiskuva|vasen|Sarían Palátianlahti, jonka ympäristöstä on tehty saaren merkittävimmät antiikin aikaiset löydökset. Saroksen kaupunkivaltion alueeseen oletetaan kuuluneen koko saari, toisin sanoen noin 21 neliökilometriä, koska sillä ei tiedetä olleen muita poliksia. Strabon kuitenkin mainitsee Karpathoksen eli Krapathoksen kaupunkien joukossa mahdollisesti Saroksen saarella sijainneen kaupungin nimeltä Nisyros, joka saattoi olla sama tai eri kaupunki; joka tapauksessa sitä ei ole luetteloitu polisten joukkoon.
Historia
Saroksen on joskus tulkittu muodostaneen poliittisen kokonaisuuden Karpathoksen tripoliin eli kolmen poliksen, Arkesseian, Brykuksen ja Karpathoksen, kanssa. Tällainen Karpathoksen tetrapolis esiintyy Strabonilla, mutta hänellä Karpathoksen neljäs kaupunki on nimeltään Nisyros. Tällä perusteella Saros on joskus samastettu kyseiseen Nisyrokseen. Toisaalta on ehdotettu, että Saros olisi voinut olla osa Brykusta, sillä nimet eivät esiinny verotusluetteloissa yhtaikaisesti. Tämä vaatisi kuitenkin sitä, että kaupungit olisivat erkaantuneet Rhodoksen vallan aikana, koska myös Brykus esiintyy yhtenä Rhodoksen demoksista.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Sarios. Kaupungin nimi ei esiinny sellaisenaan antiikin lähteissä, vaan on päätelty etnonyymistä.
Rakennukset ja löydökset
Sarían saarelta on tehty lukuisia löytöjä esihistorialliselta ja antiikin ajalta sekä edelleen varhaiselta kristilliseltä kaudelta. Niitä ei ole kuitenkaan pystytty yhdistämään selkeästi mainittuihin Saroksen ja Nisyroksen kaupunkeihin.
Palátianlahden rannalta saaren koillisrannikolta on tehty keramiikan ja muiden esineiden löytöjä neoliittiselta ja pronssikaudelta. Myöhemmältä ajalta on löydetty hautoja sekä varhaiselta kristilliseltä kaudelta neljän basilikakirkon rauniot. Kástelloksen kukkulalta Palátian läheltä on löydetty akropolis, jossa on muurien jäänteitä. Ainakin osa niistä on hellenistiseltä kaudelta. Kukkulan huipulla on ollut varhaiskristillinen basilikakirkko. Rinteestä on löydetty kallioon kaiverrettu hauta. Löydöt yhdistetään yleensä Saroksen kaupunkiin, mutta niitä on ehdotettu myös Nisyroksen kaupungin raunioiksi.
Árgoksessa saaren pohjoisosassa on keskiaikaisen asutuksen jäänteitä, mutta nimestä huolimatta sieltä ei ole tehty löytöjä antiikin ajalta. Saaren vanhoissa kirkoissa on uudelleenkäytetty antiikin aikaisten rakennusten osia. Esimerkiksi Pyhän Viisauden (Agía Sofía) kirkon alttari on tehty antiikin aikaisesta pylväänosasta.
Toby Fox
Toby Fox on videopelien suunnittelija ja ohjelmoija, joka on tullut tunnetuksi Undertalesta. Fox kehitti Undertalen paljolti itse, vaikka käytti siinä useita henkilöitä apuna. Deltarunen kehitykseen Fox rekrytoi lisäapua.
Kari Haakana
Kari Haakana (s. 8. marraskuuta 1973 Outokumpu) on suomalainen pelaajauransa lopettanut jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Uransa jälkeen hän on valmentanut muun muassa Jokereiden ja Bluesin juniorijoukkueita.
L’Innovation-tavaratalon tulipalo
pienoiskuva|L’Innovationin julkisivu 1900-luvun alussa. L’Innovation-tavaratalon tulipalo 22. toukokuuta 1967 on Belgian historian tuhoisin tulipalo. Siinä kuoli 251 ihmistä ja 62 loukkaantui. Tulipalo tapahtui Brysselissä Rue Neuve -kadun varrella sijainneessa tavaratalossa, joka tuhoutui. Rakennus oli Victor Hortan suunnittelema ja peräisin vuodelta 1902. Sen paikalla on nykyisin Galeria Inno -tavaratalo.
Palon syttymissyytä ei tiedetä. Tavaratalossa oli meneillään yhdysvaltalaisten tuotteiden markkinointikampanja, ja kadulla oli pieni ryhmä mielenosoittajia, jotka vastustivat Vietnamin sotaa, mutta heidän osuudestaan tulipalon syttymiseen ei ole näyttöä.
Kuningas Baudouin I ja kuningatar Fabiola osallistuivat uhrien hautajaismessuun Sacré-Cœurin basilikassa. L’Innovationin tulipalo oli maailman tuhoisin yksittäisen rakennuksen tulipalo vuoden 1961 jälkeen, jolloin oli ollut Niteróin sirkuksen tulipalo Brasiliassa.
Oni (Georgia)
Oni on kaupunki Onin piirikunnassa Ratša-Letškhumi ja Kvemo Svanetin hallintoalueella Georgiassa. Kaupungissa on vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan 2 656 asukasta ja se on piirikuntansa keskus. Kaupunki sijaitsee Rioni-joen vasemmalla rannalla syvässä laaksossa yli 800 metriä merenpinnan yläpuolella.
Historia
thumb|240px|Onin synagoga sisältä. Nykyisen Onin alueella on ollut asutusta jo pronssikaudelta saakka. Arkeologia on paljastanut esineistöä Kolkhiin kulttuurin ajalta, erityisesti kokoelman kolkhislaisia kolikoita 500–200-luvuilta ennen ajanlaskun alkua. Oni esiintyy kirjoituksissa ensimmäisen kerran 1400-luvulla, vaikka legendan mukaan kaupungin perusti myyttinen 100-luvulla eaa. hallinnut kuningas Parnadžom. Oni sijaitsee Pohjois-Kaukasukselta, Kartlista ja Imeretistä sekä eteläisestä Ratšasta tulevien kulkureittien risteyskohdassa, ja se kehittyi tyypilliseksi myöhäiskeskiaikaiseksi kauppakaupungiksi, josta Imeretin kuninkaat ja Ratšan prinssit kiistelivät. Kaupunki liitettiin Venäjän keisarikuntaan vuonna 1801, ja vuonna 1846 siitä tehtiin Ratšan piirikunnan keskus. Neuvostoliiton aikana kaupunki liitettiin ympäröivien kylien kanssa Onin piirikunnaksi, jota hallitaan nykyisin osana Ratša-Letškhumi ja Kvemo Svanetin aluetta.
Viime vuosikymmeninä Oni on kärsinyt maanjäristyksistä ja sarjasta lumivyöryjä. Erityisen raju maanjäristys iski alueelle 29. huhtikuuta 1991. Maanjäristyksen voimakkuus oli 6,9 Richterin asteikolla, joten se oli voimakkain Kaukasuksella koskaan mitattu maanjäristys, ja se aiheutti merkittäviä vahinkoja Onin infrastruktuurille.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeisestä muuttoliikkeestä huolimatta Onissa elää yhä historiallinen georgianjuutalainen yhteisö, Georgian kolmanneksi suurin Tbilisin ja Kutaisin jälkeen. Onin kaupungissa on 1880-luvulla rakennettu synagoga.
Onissa ja sen ympäristössä on useita historiallisia monumentteja, mukaan lukien keskiaikaisten linnoitusten raunioita ja kirkkoja. Suosittu kylpylä, Šovi, sijaitsee noin 30 kilometrin päässä Onista Suuren Kaukasuksen etelärinteillä. Ratšan alueellisessa museossa Onin kaupungissa on 14 000 esineen kokoelma, johon kuuluu arkeologista, etnografista, numismaattista ja luonnonhistoriallista esineistöä, kuvataidetta, historiallisia dokumentteja, käsikirjoituksia ja kirjoja.
Antiikin Elis
Eliin tärkeimmät kaupungit olivat Elis ja varhaisina aikoina myös Pisa. Seutu tunnettiin Olympian kisoista. Eliin asukkaasta eli elisläisestä käytettiin etnonyymejä Eleios, Aleios ja Eliades , myöhemmin latinaksi Elius, Eleus ja Alius.
Maantiede
Elis tarkoitti laajimmassa merkityksessään koko Peloponnesoksen länsirannikkoa, joka ulottui pohjoisesta Akhaian rajalta etelään Messenian rajalle. Pohjoisessa Akhaian ja Eliin rajana toimivat Araksoksen niemi ja Larissos-joki, ja etelässä Eliin ja Messenian rajana Neda-joki. Eliin itäpuolella sijaitsi Arkadia, josta sen erottivat Erymanthos-vuori ja muut vuoret sekä Erymanthos-joki. Lännessä Elis rajautui Joonianmereen.
Luonnonmaantiede
Jotkut antiikin ajan maantieteilijät katsoivat Peloponnesoksen koostuneen vain viidestä maakunnasta, ja lukivat Eliin ja Arkadian yhdeksi maakunnaksi. Maantieteellisesti Elis voidaankin nähdä eräänlaisena Arkadian jatkeena, sillä se käsittää Erymanthos-vuoren alarinteet, Foloin ylätasangon ja Lykaion-vuoren, jotka laskevat vähitellen kohti Joonianmerta. Eliin alueella ei ole merkittäviä omia vuorijonoja, pelkästään kukkuloita ja tasankoja. Siihen kuuluu enemmän viljelymaaksi sopivaa aluetta kuin Peloponnesoksen muihin maakuntiin. Peneioksen hedelmälliset niityt mainitaan antiikin lähteissä usein, ja jopa sen tasankoja erottaneet hiekkaiset kukkulat olivat vehreitä, sillä ne saivat kosteutta mereltä länsituulten myötä. Näin Eliin kukkuloiden ja tasankojen vehreys muodosti jyrkän kontrastin verrattaessa sitä niemimaan itärannikon karuihin ja kuiviin kallioihin.
Eliin rannikko on pitkää hiekkaista tasankoa, ja näin se olisi ollut kokonaan vailla hyviä luonnonsatamia, elleivät alluviaalit olisi yhdistäneet rannikon läheisiä kallioita mantereeseen muutamissa kohdissa. Näin oli syntynyt kolme niemeä, Araksos, Khelonatas ja Ikhthys, jotka rikkoivat rannikon suoraviivaisuuden ja tarjosivat samalla suojaa laivoille. Näistä niemistä suurin oli Khelonatas, joka työntyi pitkälle mereen ja muodosti koko Peloponnesoksen läntisimmän kärjen, ja jonka kummallekin rannalle muodostui lahti. Pohjoispuolelle muodostunut oli Kyllenen lahti, ja se päättyi pohjoispäässään Araksoksen niemelle. Eteläisempi oli Khelonatiin lahti, ja se päättyi eteläpäässään Ikhthyksen niemelle, joka puolestaan toimi Kyparissianlahden alkupisteenä.
Eliin hiekkainen rannikko imee monien vuorilta tulevien pienempien virtojen vedet jo ennen kuin ne ehtivät laskea mereen. Meri myös työntyy useissa kohdissa rantaviivan yli muodostaen laguuneja, jotka vain kapeat hiekkakannakset erottavat merestä. Näitä laguuneja oli antiikin aikana nykyistäkin laajemmin. Ne ovat vielä 1800-luvulle saakka tehneet seudusta soisen ja hyönteisten vaivaaman, ja jo antiikin aikana tämä näkyy siinä, että elisläiset rukoilivat Zeukselta ja Herakleelta suojaa tätä vitsausta vastaan. Toisaalta laguunit ovat tarjonneet seudun asukkaille paljon kalaa, ja näin oli ilmeisesti jo antiikin aikana, sillä mainitaan, että elisläiset palvoivat Apollonia epiteetillä Opsofagos, ”Kalansyöjä”.
Luontonsa puolesta Elis oli Kreikan haavoittuvimpia alueita ulkopuolelta tuleville hyökkäyksille. Alfeioksen leveä laakso johtaa suoraan Eliin keskelle, eivätkä Eliin itärajalla olleet vuoret muodostaneet kunnollista suojaa, koska ne olivat vain korkeampien vuorten sivuhaaroja. Tasaisella rannikolla sijainneet kaupungit olivat puolestaan suoraan alttiita mereltä tuleville hyökkäyksille. Tätä korvasi jonkin verran se, että Elistä pidettiin pyhänä alueena sen Olympian pyhäkköalueen vuoksi. Sen aluetta pidettiin koskemattomana, ja vaikka tätä ei aina kunnioitettukaan, Elis pysyi silti suhteellisen pitkään sotien ja hävityksen ulkopuolella. Tästä syystä Eliin kaupungit olivat pitkään linnoittamattomia. Erityisesti Alfeioksen laaksossa oli lukuisia pyhäkköjä, jotka lisäsivät maan pyhitettyä vaikutelmaa.
Varsinainen Elis
pienoiskuva|[[Erýmanthos|Erymanthos-vuorta Eliin alueella.]] pienoiskuva|[[Olympia (Kreikka)|Olympian arkeologinen alue ilmasta.]]
Yhdistynyt virta kulki sen jälkeen laakson läpi, kunnes Eliin kaupungin kohdalla saapui laajalle tasangolle. Nykyisin joki laskee mereen Khelonataksen niemenkärjen eteläpuolella, mutta antiikin aikana sen päähaara on ilmeisesti laskenut mereen niemenkärjen pohjoispuolella. Tämä tulee ilmi Klaudios Ptolemaiokselta, jonka mukaan pohjoisesta päin lueteltuna järjestyksessä olivat Araksoksen niemi, Kyllene, Peneioksen suut ja Khelonatas; sekä Strabonilta, jonka mukaan Peneios laski mereen Khelonataksen ja Kyllenen välillä. On arveltu, että myytti Herakleesta, joka siivosi Augeiaan tallit kääntämällä Peneioksen uoman, saattaisi kertoa myyttikielellä siitä, että joki olisi vaihtanut uomaansa jo antiikin aikana joko keinotekoisesti tai luonnollisesti. Kyllenen lahden lähellä on edelleen jäänteitä antiikin aikaisista kanavoinneista.
Pausaniaan mukaan Eliin tasanko oli ainoa paikka Kreikassa, jossa kasvoi byssos, eräs hienon pellavan lajike. Hänen mukaansa se oli yhtä hienoa kuin heprealaisten pellava, mutta ei yhtä keltaista. Alueella kasvatettiin menestyksellisesti viiniä, mikä näkyy myös siinä, että Eliin kaupungin asukkaat kunnioittivat suuresti Dionysosta, sekä viiniin liittyneestä Thyia-juhlasta. Peneioksen laakso oli myös hyvää laidunaluetta hevosille ja karjalle.
Pisatis
Pisatis muodostui Alfeios-joen alemmasta laaksosta. Kyseinen joki saapui pitkään Arkadian läpi virrattuaan Pisatiksessa hedelmälliseen laaksoon, jota rajasivat kummallakin puolella vehrät kukkulat. Lopulta se laski mereen hiekkaisella tasangolla kahden laguunin välissä. Foloe -vuori, joka oli Erymanthoksen sivuhaara, kulki Pisatiin läpi itä-länsisuunnassa Alfeioksen pohjoispuolella, ja erotti Peneioksen ja Ladonin vedet Alfeioksen vesistä. Alfeios päättyi Ikhthys -niemeen, joka työntyi Joonianmereen vastapäätä Zakynthoksen saarta. Niemi sai kalaa tarkoittavan nimensä muodostaan. Se toimi Pisatiin luonnollisena rajana, ja siksi Strabon sanoo joidenkin pitäneen Pisatiin rajana Ikhthyksellä sijainnutta Feian kaupunkia, vaikka hän itse ulottikin alueen aina Khelonataksen niemelle saakka. Foloe-vuori nousi Peneioksen puoleisella pohjoispuolellaan varsin jyrkästi, mutta avautui etelärinteellään lukuisiksi laaksoiksi, joiden virrat laskivat Alfeiokseen.
Trifylia
Trifylia oli pienin Eliin osista ja käsitti vain vähän tasaisempaa maata, sillä Arkadian vuoret ulottuivat sen alueella lähelle merta. Trifylian rannikolla oli useita jo aiemmin mainituista laguuneista. Myöhempinä aikoina Alfeios muodosti Trifylian pohjoisrajan, mutta varhaisempina aikoina Pisatiin alue ulottui Alfeioksen eteläpuolelle, vaikkakin kaikki sen tärkeimmät kaupungit sijaitsivat joen pohjoispuolella. Alfeioksen eteläpuolella ollut vuori suoraan vastapäätä Olympiaa tunnettiin alun perin nimellä Ossa ja myöhemmin nimellä Fellon. Vielä etelämpänä sijaitsi kaksi vuorijonoa, joiden välistä Anigros-joki virtasi mereen. Näistä pohjoisempi tunnettiin nimellä Lapithas (, nyk. Lapíthas) ja eteläisempi nimellä Minthe (, nyk. Mínthi). Minthe oli koko Eliin korkein vuori ja yksi Haadeen kulttipaikoista. Minttu, josta vuori sai nimensä, oli puolestaan pyhitetty Persefonelle. Neda-joki erotti Trifylian Messeniasta.
Polikset
Eliin polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Muut kaupungit
Eliin muita kaupunkeja (tai kyliä) olivat:
Esihistoria ja mytologia
Eliin kaikkein varhaisimpina asukkaina pidettiin antiikin aikana pelasgeja, jotka olivat samaa alkuperää kuin arkadialaiset. Heitä kutsuttiin nimellä kaukonit, ja myös koko maan kerrottiin olleen alun perin nimetty heidän mukaansa. Myöhempinä aikoina kaukoneita asui vain Eliin pohjoisrajoilla lähellä Dymeä sekä etelässä Trifylian vuorilla. Koska Eliiseen oli helppo tulla sekä maalta että mereltä, sinne asettui jo varhain myös muita heimoja. Eliin rannikolla toimi foinikialaisia, joilta elisläiset oletettavasti saivat pellavan sekä Eliin kaupungissa tunnetun Afrodite Uranian palvonnan. Joskus on lähinnä nimen perusteella ehdotettu, että Vanhassa testamentissa mainittu paikka Elisa (Elishah), josta saatiin purppurakankaita, viittaisi Kreikan Eliihin, mutta sen on tulkittu myös viittaavan Kyprokseen tai kreikkalaisiin saariin laajemmin.
pienoiskuva|vasen|upright|[[Augeias. Reliefi 200-luvulta, Musée Saint-Raymond.]] Eliin varhaisina asukkaina mainitaan myös epeioslaiset, jotka liittyivät läheisesti aitolialaisiin. Kreikkalaisessa mytologiassa, jossa kaikki heimot johdettiin niiden eponyymeihin esi-isiin, Endymionin pojat Epeios ja Aitolos asuttivat maata, joka myöhemmin sai nimen Elis. Aitolos siirtyi pohjoisemmaksi, ja niin hänestä tuli aitolialaisten kantaisä. Elisläiset saivat nimensä Eleioksesta, Poseidonin ja Endymionin tyttären Eurykydan pojasta. Epeioslaiset olivat levittäytyneet laajemmalle alueelle kuin elisläiset. Epeioslaisia tavataan paitsi varsinaisen Eliin alueella myös Trifyliassa ja Ekhinadien saarilla Akheloos-joen suussa, siinä missä eliläisiä asui vain varsinaisen Eliin alueella. Homeroksella elisläisten nimi ei esiinny; vaikka maa itsessään esiintyy nimellä Elis, sen asukkaat ovat aina epeioslaisia.
Polyksenos oli neljästä päälliköstä ainoa, joka palasi Troijasta. Doorilaisten kerrotaan valloittaneen Peloponnesoksen hänen pojanpoikansa aikana. Tuolloin Oksylos ja hänen aitolialaiset joukkonsa ottivat Eliin saaliina itselleen. Kerrotaan, että Oksylos olisi ohjannut doorilaiset tarkoituksella vaikeampaa tietä Arkadian kautta, jotta nämä eivät olisi nähneet hedelmällistä Elistä, jonka oli suunnitellut ottavansa itselleen ja aitolialaisilleen.
Koska epeioslaiset ja aitolialaiset olivat samaa sukua, he sulautuivat helposti yhdeksi kansaksi, ja esiintyvät tästä lähtien elisläisten nimellä. He muodostivat voimakkaan kuningaskunnan Eliin pohjoisosaan Peneioksen tasangolle. Jotkut tutkijat ovat katsoneet, että aitolialaiset olisivat perustaneet siirtokunnan myös Pisaan. Se esiintyy varhaisina aikoina Oinomaoksen ja Pelopsin kotipaikkana. Myöhemmin se kuitenkin katoaa myyttihistoriasta, eikä sitä mainita Homeroksen eepoksissa. On mahdollista, että se sulautettiin Pylokseen, ja sai itsenäisyyden jälleen Pyloksen kukistuttua. Avoimeksi kuitenkin jää, tuliko sinne aitolialaisia asuttajia. Tämän jälkeen Pisa esiintyy kahdeksan kaupunkivaltion liiton johdossa.
Samoihin aikoihin Trifyliassa tapahtui väestönvaihdos. Se oli kuulunut tähän saakka Pyloksen alueisiin. Minyalaiset, jotka doorilaiset valloittajat olivat karkottaneet Lakoniasta, ottivat Trifylian haltuunsa ja ajoivat sen alkuperäiset asukkaat paroreatait ja kaukonit maasta. Minyalaiset perustivat Trifyliaan valtakunnan, joka koostui kuudesta kaupungista, ja joka oli tarpeeksi vahva säilyttämään itsenäisyytensä doorilaisia messenialaisia vastaan. Nimi Trifylia johdettiin joskus eponyymistä arkadialaisesta päälliköstä Trifyloksesta. Todellisuudessa nimi kertoo, että maata asutti kolme eri heimoa (tri + fylē), mikä tämäkin selitys on peräisin jo antiikin ajalta. Strabonin mukaan nämä kolme heimoa olivat epeioslaiset, minyalaiset ja elisläiset.
Näin Eliin alue jakautui kolmeen valtakuntaan, varsinaiseen Eliiseen, Pisatikseen ja Trifyliaan. Siitä, kuinka kauan tämä jatkui, ei ole tietoa, mutta jo 700-luvulle eaa. tultaessa eliläiset olivat saaneet Pisan ja Trifylian valtaansa. Historiallisella kaudella seudun asukkaina esiintyvät vain elisläiset ja heidän perioikinsa, kun taas kaukonit, pisalaiset ja trifylialaiset katoavat historiasta itsenäisinä kansoina.
Arkaainen kausi
Olympian kisat olivat alun perin kuuluneet pisalaisille, joiden naapurustossa Olympia sijaitsi. Eliin valloitettua Pisan kisojen järjestäminen siirtyi elisläisille. Pisalaiset eivät kuitenkaan koskaan unohtaneet muinaista oikeuttaan, vaan tekivät useita yrityksiä kisojen saamiseksi takaisin. Kahdeksannen olympiadin aikaan vuonna 747 eaa. pisalaiset onnistuivat saamaan Olympian takaisin elisläisiltä Argoksen tyrannin Feidonin avulla. Spartalaiset kuitenkin kukistivat Feidonin hyvin pian tämän jälkeen, ja paitsi palauttivat kisat elisläisille myös antoivat näille Pisatiin ja Trifylian.
pienoiskuva|[[Samikonin akropoliin raunioita.]] Toisessa messenialaissodassa pisalaiset ja trifylialaiset kapinoivat Elistä vastaan ja auttoivat messenialaisia, kun taas elisläiset olivat spartalaisten puolella. Tässä sodassa pisalaisia johti heidän kuninkaansa Pantaleon, joka onnistui saamaan myös Olympian haltuunsa 34. olympiadin aikaan eli vuonna 644 eaa. Kerrotaan, että Olympian kisat vietettiin tuolloin niin, että elisläiset oli suljettu pois. Kun spartalaiset voittivat messenialaiset, myös pisalaisten täytyi alistua uudelleen elisläisten valtaan.
48. olympiadin aikaan eli vuonna 588 eaa. elisläiset epäilivät Panteleonin pojan Damofonin uskollisuutta ja hyökkäsivät Pisaan, mutta Damofon sai puhuttua heidät palaamaan kotiin ilman enempiä vihollisuuksia. 52. olympiadin aikaan eli vuonna 572 eaa. Pyrrhos, joka oli seurannut veljeään Damofonia valtaan, valtasi Eliin. Häntä avustivat Pisatiksessa dyspontionlaiset ja Trifyliassa makistoslaiset ja skilluslaiset. Tämä yritys päättyi siihen, että elisläiset tuhosivat kaikki nämä kaupungit. Tämän jälkeen Pisan kaupunki katoaa historiasta, ja sen tuho oli niinkin täydellinen, että myöhempinä aikoina oli jopa erimielisyyttä siitä, oliko sitä koskaan ollut olemassa. Mainittujen kaupunkien tuhon jälkeen Eliissä ei mainita muita kapinayrityksiä ennen 400-luvun eaa. jälkimmäisen puolen peloponnesolaissotaa. Samalla tämä tarkoitti sitä, että elisläiset saivat nauttia pitkästä rauhan ja kukoistuksen kaudesta.
Klassinen kausi
Peloponnesolaissodassa elisläiset olivat Spartan uskollisia liittolaisia aina vuoden 421 eaa. Nikiaan rauhaan saakka. Tuolloin liittolaisten välille syntyi suuria erimielisyyksiä. Spartalaisten pitkäaikaisena päämääränä oli estää minkään muun, heitä mahdollisesti uhkaavan valtakeskuksen syntyminen Peloponnesokselle. Tämän vuoksi he olivat aina valmiita tukemaan niemimaan pieniä kaupunkeja suurempia vastaan. Kun Trifylian Lepreon sitten kapinoi elisläisiä vastaan ja pyysi apua Spartasta, spartalaiset paitsi tunnustivat kaupungin itsenäisyyden myös lähettivät sinne sotilaallista apua. Seurauksena elisläiset sanoutuivat irti liitosta Spartan kanssa ja muodostivat uuden liiton Argoksen, Korintin ja Mantineian kanssa.
Elisläisten kieltäydyttyä spartalaiset valtasivat Eliin kuninkaansa Agis II:n johdolla vuonna 402 eaa. Sotaa kesti lähes kolme vuotta. Lopulta elisläiset joutuivat tekemään rauhan vuonna 400 eaa. ja luopumaan Trifylian kaupungeista sekä Lasionista, jota arkadialaiset vaativat itselleen, ja muista Akroreian ylänköalueen kaupungeista. Heidän tuli luopua myös satamastaan Kyllenestä ja sen sotalaivoista. Rauhansopimuksen seurauksena elisläisiltä oli viety kaikki poliittinen valta. Pisalaiset käyttivät heidän heikkouttaan hyväkseen ja pyysivät spartalaisia antamaan Olympian kisojen järjestämisen heille. Spartalaiset kieltäytyivät pyynnöstä, koska pisalaisilla ei ollut enää kaupunkia, vaan he asuttivat vain maaseudun kyliä, eivätkä he näin olisi kyenneet järjestämään kisoja tarpeeksi suurina. Niin kisat pysyivät edelleen elisläisillä.
Pian Spartan vallan tuhonneen vuoden 371 eaa. Leuktran taistelun jälkeen eliläiset yrittivät saada takaisin entisen valtansa Trifyliassa. Trifylialaiset vetosivat kuitenkin arkadialaiseen alkuperäänsä ja hakivat jäsenyyttä Epameinondaan vähää aiemmin perustamassa Arkadian liitossa. Arkadialaiset hyväksyivät pyynnön vuonna 368 eaa., minkä seurauksena elisläisistä tuli arkadialaisten katkeria vihollisia. Saadakseen takaisin entiset alueensa elisläiset liittoutuivat jälleen Spartan kanssa, sillä nämä olivat yhtä halukkaita saamaan takaisin Messenian.
Sota elisläisten ja arkadialaisten välillä puhkesi vuonna 366 eaa. Elisläiset valtasivat Lasionin ja muut Akroreian kaupungit, jotka myös kuuluivat Arkadian liittoon, ja josta spartalaiset olivat pakottaneet heidät luopumaan vuonna 400 eaa. Arkadialaiset saivat vallattua nämä kaupungit pian takaisin. Lisäksi he perustivat varuskunnan Kronionin kukkulalle Olympiaan ja etenivät kohti Eliin kaupunkia, joka oli linnoittamaton. Eliin demokraattinen puolue nousi hallitsevaa oligarkiaa vastaan ja valtasi kaupungin akropoliin. Heidät kuitenkin voitettiin ja he joutuivat jättämään kaupungin. Tämän jälkeen he valtasivat arkadialaisten avulla Eliin Pyloksen, joka sijaitsi Peneioksen varrella vajaan 15 kilometrin päässä Eliin kaupungista. Sieltä he jatkoivat vihollisuuksiaan kaupunkia hallinnutta puoluetta vastaan.
Seuraavana vuonna eli 365 eaa. arkadialaiset hyökkäsivät jälleen Eliihin ja saivat voiton elisläisistä. Elisläiset pyysivät apua spartalaisilta, jotka hyökkäsivät Arkadian lounaisosaan. Arkadialaisten oli näin poistuttava Eliistä puolustamaan kotimaataan. Elisläiset saivat takaisin Pyloksen ja surmauttivat kaikki siellä olleet demokraatit. Seuraavana vuonna eli 364 eaa. vietettiin 104. olympiadin kisoja. Arkadialaiset, jotka olivat nyt ajaneet spartalaiset maastaan ja saaneet takaisin Olympiassa olleen varuskuntansa, palauttivat kisat pisalaisille. Elisläiset eivät alistuneet tähän vaan marssivat joukkoineen pyhäkköalueelle kesken kisojen. Tämä johti taisteluun, jossa arkadialaiset lopulta ajoivat elisläiset pois. Myöhemmin elisläiset kostivat poistamalla tämän olympiadin kuten myös 8. ja 34. olympiadin kisat kisahistoriasta. Arkadialaiset veivät nyt Olympiassa olleet aarteet, mutta tämä pyhäinhäväistys kohtasi niin paljon vastustusta monista Arkadian liiton kaupungeista, erityisesti Mantineiasta, että arkadialaisten kokous paitsi sanoutui irti rikoksesta myös teki rauhan elisläisten kanssa ja palautti Olympian ja kisat näille vuonna 362 eaa.
Pausanias kertoo, että kun Makedonian Filippos II sai yliotteen Kreikasta, elisläiset liittoutuivat Makedonian kanssa, mutta eivät sotineet ateenalaisia ja thebalaisia vastaan vuoden 338 eaa. Khaironeian taistelussa.
Hellenistinen ja roomalainen kausi
Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen elisläiset irtautuivat liitosta Makedonian kanssa ja taistelivat yhdessä Kreikan muiden kaupunkien kanssa Antipatrosta vastaan vuosien 323–322 eaa. Lamian sodassa. Vuonna 312 eaa. Telesforos, eräs Antigonoksen sotapäälliköistä, valtasi Eliin kaupungin ja linnoitti sen akropoliin tavoitteena perustaa Peloponnesokselle itsenäinen valtakunta. Ptolemaios valtasi kaupungin kuitenkin Antigonokselle jo pian tämän jälkeen ja tuhosi sen linnoitteet.
Elisläiset liittoutuivat aitolialaisten kanssa ja liittyivät Aitolian liittoon. Heistä tuli liiton uskollisimpia tukijoita Peloponnesoksella. He kieltäytyivät eroamasta tästä liitosta ja liittymästä Akhaian liittoon, ja siksi akhaialaiset tuhosivat Eliin aluetta usein. Trifylialaiset, jotka vastustivat koko historiansa ajan elisläisten ylivaltaa, liittyivät Akhaian liittoon. Elisläisiä ei mainita Rooman ja Akhaian liiton viimeisen sodan yhteydessä, mutta vuonna 146 eaa. tapahtuneen Korintin valtauksen ja tuhon jälkeen Eliistä samoin kuin muustakin Peloponnesoksesta tuli Rooman alaisia. Vuodesta 27 eaa. se kuului muun Peloponnesoksen tavoin Rooman Achaean provinssiin.
Olympian kisat takasivat elisläisille merkittävän aseman ja vaurautta myös roomalaisella kaudella. Keisari Julianus vapautti koko Eliin veroista. Theodosius I lakkautti Olympian kisat vuonna 394. Kaksi vuotta myöhemmin Alarikin johtamat visigootit hävittivät Elistä.
Kana
Kana on maailman yleisin lintu, sillä tarhattuja kanoja elää maailmassa yli 30 miljardia yksilöä. Toiseksi yleisin lintu on luonnonvarainen miljoonakutoja, jonka kanta on noin 1,5 miljardia yksilöä.
Kanan historia
Kesykanat polveutuvat Kaakkois-Aasian viidakkokanoista, joista punaviidakkokana (Gallus gallus), srilankanviidakkokana (Gallus lafayettii), harmaaviidakkokana (Gallus sonneratii) ja viherviidakkokana (Gallus varius) ovat yhä olemassa. Nykyiset kesykanat ovat edellisistä lähinnä punaviidakkokanaa. Kesykanan ja viherviidakkokanan koirasjälkeläiset (Bekisar) ovat pelkästään suvunjatkamiskykyisiä. Uskotaan että kana kesytettiin aluksi kukkotappeluja varten ja myöhemmin uskonnolliseen käyttöön, jotta saataisiin riittävä määrä lintuja uhrattavaksi ja ennustamista varten, ja vasta myöhemmin lihaa ja munia alettiin hyödyntää. Vuonna 500 eaa. persialaiset toivat sotasaaliinaan taistelukukkoja kotimaahansa. Persiasta kana levisi Turkkiin ja Egyptiin.
Vuoden 100 jaa. tienoilla kana oli kotieläimenä jo levinnyt Eurooppaan Kreikan ja eteläisen Venäjän kautta. Rooman valtakunnan aikoihin kanankasvatus lisääntyi voimakkaasti. Vanhojen käyttömuotojen lisäksi kananlihan syöminen yleistyi, kanojen avulla alettiin myös ennustaa ja niihin liitettiin erilaisia uskomuksia. Suomeen kana tuli rautakaudella 300 eaa. – 1300 jaa. Sitä kasvatettiin aluksi kartanoissa. Talonpoikaisväestön keskuuteen kana alkoi levitä 1800-luvun lopulla.
Useimmat kanarodut on jalostettu 1800-luvulla, mutta vasta 1900-luvun puolella alettiin kanoja pitää lihan- ja munantuotannossa teollisessa mitassa. Koneellinen haudonta mahdollisti suurien eläinmäärien tuottamisen, ja sukupuolilajittelu puolitti alkukasvatettavien poikasten lukumäärän. Kananmunien kysyntä kasvoi kansan opittua syömään niitä, joten tuotantoa tehostettiin.
Lattiakanaloiden eläinmäärät kasvoivat, samaten lintujen sairaudet ja hoitajien työmäärä lisääntyivät. Britanniassa 1950-luvulla kehitetyt häkkikanalat yleistyivät 1970-luvulla ja mahdollistivat tilojen eläinmäärien valtavan kasvun.
Laitilan vaakunassa on valkoinen kukko punaisessa kentässä. Laitilassa tuotetaan noin 30% kaikista Suomen kananmunista.
Kanojen käyttäytyminen
Kanojen lajityypillistä käytöstä on tarve päästä nukkumaan korkealle oksalle, jonka kotitarvekanalassa korvaa orsi. Kanat pyrkivät munimaan hämärään pesään, ja ne ottavat hiekkakylpyjä irtonaisessa maa-aineksessa. Kanoilla on hyvin voimakas tarve nokkia ja kuopsutella maata. Kanat etsivät ruokaa ja tutkivat nokallaan onko ruoka syötäväksi kelpaavaa; nokan kärki on erityisen herkkä. Stressi ja tekemisen puute voivat aiheuttaa sen, että kana suuntaa nokkimiskäyttäytymisen lajitovereihinsa, esimerkiksi toisten kanojen höyheniin. Näin käy helposti silloin, jos kana elää tuotanto-olosuhteissa, eikä sillä ole mahdollisuutta tutkia ja kuopia vaikkapa kuivikkeita.
Kanat ovat sosiaalisia eläimiä, jotka pystyvät tunnistamaan joitain kymmeniä lajitovereitaan. Kanojen käyttäytymiseen on usein liitetty nokkimisjärjestys eli pyrkimys hierarkkiseen toimintaan. Tällainen käytös ei juuri tule ilmi pienissä parvissa ja väljissä olosuhteissa: kanoilla ei ole tarvetta kiistellä, kun niillä on riittävästi resursseja. Ne myös pyrkivät toimimaan laumassa niin, että ne tekevät asioita yhtä aikaa. Käsitys kanojen nokkimisjärjestyksestä on muodostettu tarkkailemalla kanoja, kun ne on laitettu ahtaisiin oloihin ja niillä on niukat resurssit, mikä johtaa korostetun aggressiiviseen käytökseen kanojen kesken. Jos kana joutuu elämään liian suuressa laumassa, kuten lattiakanalassa, kanat pyrkivät muodostamaan tuttujen yksilöiden välisiä pieniä alalaumoja. Siitä huolimatta lintujen hyvin suuri määrä aiheuttaa helposti konflikteja.