cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Demoskene
Merkitys
Jo 1980-luvulta alkaen monet menestyneet peliohjelmoijat, -graafikot ja -muusikot ovat saaneet oppinsa demoskeneltä. Esimerkiksi valtaosa kansainvälisesti menestyneistä suomalaisista tietokonepeliyrityksistä on demontekijöiden perustamia, kuten Remedy Entertainment, Housemarque ja Bugbear Entertainment. Pohjoismaalaisista peliyhtiöistä ennen kaikkea The Silentsin jäsenien perustama Digital Illusions CE on kerännyt mainetta 1990-luvun alusta lähtien. Demoskeneläisiä työskentelee paljon myös muissa IT-yrityksissä sekä esimerkiksi TV-yhtiöissä graafikkoina.
Toisinaan demoskenen ulkopuoliset pelikehittäjät ovat nimenneet demot vaikutteekseen, kuten SimCityistä tuttu Will Wright mainitsi uuden pelinsä Sporen saaneen suuresti ideoita demoskenen ohjelmointitavoista.
Demoskene on myös silloin tällöin noussut julkisuuteen erilaisten ohjelmoinnillisten taidonnäytteiden kuten saksalaisen Farbrausch-ryhmän julkaiseman 96 kilotavun kokoisen .kkrieger-räiskintäpelin kautta.
Suuren yleisön silmissä demoskenen tunnettavuutta karsii ennen kaikkea sen epäkaupallisuus, mutta esimerkiksi vuonna 2006 Intel järjesti valikoidulle määrälle demoryhmiä oman sponsorikilpailunsa.
EFGAMPin (European Federation of Game Archives Museums and Preservation Projects) Art of Coding -kampanja pyrkii nostamaan demoskenen digitaalisen taiteen Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Huhtikuussa 2020 Opetus- ja kulttuuriministeriö lisäsi suomalaista digitaalista kulttuuria edustavan demoskenen Elävän perinnön luetteloon.
Elämäni seinäruusuna (elokuva)
Elämäni seinäruusuna (The Perks of Being a Wallflower) on vuonna 2012 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen romanttinen draamaelokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Stephen Chbosky. Elokuva perustuu hänen samannimiseen romaaniinsa vuodelta 1999. Sen pääosissa esiintyvät Logan Lerman, Emma Watson ja Ezra Miller. Sivuhahmoja esittävät muun muassa Mae Whitman, Kate Walsh, Dylan McDermott, Melanie Lynskey, Nina Dobrev, Johnny Simmons, Joan Cusack ja Paul Rudd. Elokuvan tuotti Mr. Mudd -tuotantoyhtiön John Malkovich yhdessä Lianne Halfonin ja Russell Smithin kanssa.
Elämäni seinäruusuna sai ensi-iltansa Toronton elokuvajuhlilla 8. syyskuuta 2012. Yhdysvalloissa se saapui elokuvateattereihin 21. syyskuuta 2012. Suomessa elokuvaa ei esitetty teattereissa vaan se julkaistiin suoraan DVD:llä helmikuussa 2013.
I Feel Fine
I Feel Fine on The Beatlesin vuonna 1964 julkaistu single. Se julkaistiin ainoastaan singlenä ja vaikka se nauhoitettiin albumin Beatles for Sale (1964) sessioissa, se ei sisältynyt albumille. Kappaleen on tehnyt ja sen laulaa yhtyeen kitaristi John Lennon.
Suomalainen pop-yhtye The Esquires levytti kappaleen suomeksi nimellä ”Hyvin menee”.
Juho Nurmi
Juho Nurmi oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui talvi- ja jatkosotaan muun muassa pataljoonan komentajana.
Perhe ja koulutus
Hänen vanhempansa olivat rakennusmestari Johan Nurmi ja Eeva Maria Hakkarainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1926 Eeva Ester Miettisen kanssa. Hän kävi kansakoulun ja kansakoulun jatkokurssin sekä suoritti yksityisesti viidennen luokan Rovaniemen keskikoulussa vuonna 1921. Hän kävi jääkärialiupseereille järjestetyn aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921 ja Taktiikan soveltamiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1927 sekä sotilaspedagogisen kurssin vuonna 1925. Sotilashallinnollisten kurssien ensimmäisen jakson hän suoritti vuosina 1929 – 1930 ja toisen jakson vuonna 1931.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoonan 2. komppania. Nurmi työskenteli harjoittelijana sähköliikkeessä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 11. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Nurmi joutui jäämään Saksaan sairaalahoitoon, kun muut jääkärit lähtivät kotimatkalle helmikuussa vuonna 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika
Nurmi palasi takaisin Suomeen vasta sisällissodan jälkeen 10. kesäkuuta 1918 ja astui sen jälkeen armeijan palvelukseen 1. elokuuta 1918 alkaen. Hänet sijoitettiin varavääpeliksi ylennettynä koulutusupseeriksi Suomen valkoisen kaartin 4. komppaniaan, josta hän siirtyi 1. syyskuuta 1918 alkaen komppanianvääpeliksi. Nurmi erosi armeijasta 30. marraskuuta 1919 ja astui 1. tammikuuta 1920 koulutusaliupseeriksi Lapin rajavartioston palvelukseen. Lapin rajavartiostosta hänet määrättiin 15. kesäkuuta 1921 alkaen Savon jääkärirykmenttiin, mutta jäi määräyksestä huolimatta edelleen komennettuna Lapin rajavartiostoon 30. lokakuuta 1921 saakka, jolloin hän tuli nuoremmaksi upseeriksi Savon jääkärirykmentin (myöh. Savon prikaati) 4. komppaniaan. Savon prikaatissa hänet määrättiin 6. helmikuuta 1922 alkaen II pataljoonan adjutantiksi, mistä tehtävästä hän siirtyi 30. marraskuuta 1925 nuoremmaksi upseeriksi 2. konekiväärikomppaniaan ja 23. marraskuuta 1926 varapäälliköksi 6. komppaniaan. Savon prikaatista hänet siirrettiin 15. joulukuuta 1927 alkaen Ilmailukouluun, jossa hänet sijoitettiin toimituskomppanian päälliköksi ja 10. toukokuuta 1929 alkaen talouspäälliköksi.
Talvi- ja jatkosota
Nurmi osallistui talvisotaan Ilmasotakoulun talouspäällikkönä ja hoiti samalla huoltotaktiikan sekä yleisen huollon opettajan tehtäviä kadetti- ja reservin upseerikursseilla. Välirauhan aikana hän jatkoi tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin myöhemmin Sotilaspalopäällikkö kursseille Helsinkiin. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin aluksi Ilmasotakoulun talouspäälliköksi ja myöhemmin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 22:een. Myöhemmin hän toimi rykmentissä pataljoonan komentajana vuoteen 1942 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi rykmentin huoltopäälliköksi ja oli tehtävässä vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet siirrettiin Äänisen Huoltokeskuksen Intendentiksi Äänislinnaan. Äänislinnassa hän toimi myös Opetusosaston päällikkönä ja koulutusupseerina linnoitus- ja suunnittelu-upseereille sekä huoltopäällikkönä 20. prikaatissa vuosina 1943 – 1944. Nurmi osallistui jatkosodassa taisteluihin Säntämällä, Tuulosjoella, Syvärillä, Ohtalissa, Pirkinitsassa, Pitkäjärvellä, Shemenskissä, Viipurissa, Juustilankankaalla ja Tolvajärvellä. Ennen sodan loppumista hän oli komennettuna kursseille Tuusulaan.
Sotien jälkeen Nurmi toimi Suojeluskuntajärjestön selvittelyelimen ylimääräisenä esittelijänä Puolustusministeriössä vuoteen 1952 saakka, jonka jälkeen hän työskenteli lakiasiainajotoimisto Tolamaa & Sinervälän tarkastajana vuoteen 1963 saakka.
Luottamustoimet
Nurmi toimi Kauhavan kirkkovaltuuston jäsenenä vuosina 1932 – 1944 ja Kauhavan kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1934 – 1939 sekä Kauhavan seurakunnan tilintarkastajana vuosina 1932 – 1941. Hän toimi myös Kauhavan kunnan verotuslautakunnan jäsenenä vuosina 1935 – 1939 ja oli Ilmailukoulun kunnianeuvoston jäsenenä vuosina 1935, 1937 ja 1939 sekä oli Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä vuodesta 1968 alkaen. Hän toimi Jääkäriliiton edustaja Upseerijärjestöjen toimintaelimissä vuodesta 1963 alkaen ja Helsingin Upseeriyhdistysten Yhteistyötoimikunnassa vuodesta 1964 alkaen ja toimi lisäksi Vanhuksien Koti ry:n johtokunnan jäsenenä ja Upseerit ei vakinaisessa palveluksessa ry:n johtokunnan jäsenenä.
Feministin käsikirja
Feministin käsikirja on vuonna 2009 ilmestynyt Liisa Huhdan ja Rosa Meriläisen kirja feminismistä. Teoksen kustansi Ajatus Kirjat. Teos koostuu kymmenestä luvusta, jotka on muotoiltu feministin kymmenenä käskynä.
Hiiohoi!
Hiiohoi! on Kotkassa vuonna 2008 ilmestymisen aloittanut ilmaisjakelulehti, jonka toiminta keskeytettiin helmikuussa 2009 finanssikriisin aiheuttaman taloustaantuman vuoksi. Lehteä jaettiin Kotkan, Haminan, Pyhtään, Virolahden sekä Miehikkälän kotitalouksiin. Lisäksi Hiiohoi!:lla oli noutopisteitä Loviisassa. Hiiohoi! ilmestyi kerran viikossa keskiviikkoisin. Lehden verkkosivuilla on mahdollista lukea Hiiohoi!:n näköislehteä. Hiiohoi!:n lisäksi Kotkassa julkaistaan toista ilmaisjakelulehteä, Ankkuria. Lehti on poliittisesti sitoutumaton, mutta se kertoo olevansa toiminnallisesti sitoutunut Etelä-Kymenlaakson kehittämiseen.
Kotkalaiset kokoomuspoliitikot Jari Elomaa, Rauli Ylimäki ja kouvolalalainen toimittaja Asko Vatanen ovat Hiiohoi!:n perustajia ja omistajia. Vatanen toimii myös lehden päätoimittajana.
Luettelo Don Rosan Disney-sarjakuvista
Tämä on luettelo Don Rosan Disney-sarjakuvista.
Next Year
Next Year on yhdysvaltalaisen rockyhtyeen Foo Fightersin vuonna 2000 julkaistu single. Nimikappale julkaistiin alun perin albumilla There Is Nothing Left to Lose vuonna 1999. Kappaleesta on tehty myös musiikkivideo. Kappale oli amerikkalaisen Ed-televisiosarjan tunnusmusiikkina ensimmäisellä tuotantokaudella.
Kappaleet
CD1:
CD2:
Pick-up
Pick-up tarkoittaa muun muassa:
Tuomas Milonoff
Tuomas ”Tunna” Milonoff (s. 26. helmikuuta 1974 Helsinki) on suomalainen televisio-ohjaaja ja toinen matkailuohjelma Madventuresin tekijöistä. Hän on myös sarjan kuvaaja ja käsikirjoittaja. Lisäksi hän on kirjoittanut Riku Rantalan kanssa kirjat Mad Cook: Kulinaristinen seikkailukirja (2010), Mad World – Seikkailijan Atlas (2011) ja Mad Manners: Seikkailijan etiketti (2012) sekä Rantalan ja Ari Lahdenmäen kanssa kirjan Madventures: Kansainvälisen seikkailijan opas (2007). Milonoff ja Rantala juontavat myös yhdessä Ylen Docventures-sarjaa, jota on tehty seitsemän tuotantokautta. Keväällä 2020 Nelosella nähtiin Milonoffin ja Rantalan uusi sarja Madventures Suomi.
Rantala ja Milonoff juonsivat vuonna 2012 ja syksyllä 2014 Bassoradiossa perjantaisin kello 17–20 esitettyä Truths & Rights -ohjelmaa.
Matkailutoimittajien Kilta ry nimitti tammikuussa 2009 Milonoffin ja Rantalan Vuoden matkailuhenkilöiksi. Nimitys on jaettu vuodesta 1972 lähtien tunnustuksena parhaille matkailutuotteille ja ansioituneille henkilöille. Matkailulehti Mondo puolestaan valitsi Kansainvälisen seikkailijan oppaan vuoden matkakirjaksi 2008.
Vuonna 2012 Milonoff ja Rantala saivat valtion tiedonjulkistamispalkinnon ”maantieteen ja maailman tuntemuksen edistämisestä erityisesti nuorisoa kiinnostavalla tavalla”. Vuonna 2015 he saivat Suomen Kuvalehden journalistipalkinnon.
Milonoff on ohjannut yhdessä Jon Sundellin kanssa Punavuoresta kertovan lyhytelokuvan Monte Rosso.
Yksityiselämä
Milonoffin veljiä ovat näyttelijät Eero Milonoff ja Juho Milonoff (kaksosveli) sekä Aleksi Milonoff, joka työskentelee muun muassa näytelmien suomentajana. Heidän isänsä on ohjaaja ja näyttelijä Pekka Milonoff.
Milonoff on naimisissa, ja pariskunnalla on kaksi lasta.
11. huhtikuuta
11. huhtikuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 101. päivä (102. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 264 päivää.
Juhlapäiviä
Katso myös: kalenteri ~ 10. huhtikuuta, 12. huhtikuuta
Lava-auto
thumb|250px|Kuvassa vuoden 1972 GMC Sierra Custom Camper Lava-auto, myös avolava ja pikappi on tavarankuljetukseen tarkoitettu yleensä erillisrunkoinen ajoneuvotyyppi, jossa ohjaamon takana on avonainen kuormatila.
Rakenne
Lava-autoissa on tavallisia ohjaamoja (standard cab), joissa ohjaamon takaseinä on heti etupenkin selkänojan takana, mutta niitä saa myös pitkäohjaamoisina (extented cab), joissa on tavaratilaa etupenkkien takana. Saatavilla on myös miehistöohjaamo (crew cab), jolloin ohjaamo on neliovinen ja sisältää takapenkin.
Lavan päälle voidaan asentaa kuomu tai pressu suojaamaan kuljetettavia tavaroita.
Rasmus Ottesen
Virkailijaperheeseen syntynyt Ottesen aloitti teatteriuransa vuonna 1901 Kuninkaallisessa teatterissa, jossa hän työskenteli vuoteen 1930 saakka. Ottesen näytteli ensimmäisessä elokuvassaan vuonna 1910 ja työskenteli vuosina 1911–1915 Skandinavisk-Russisk Handelshusilla ja Filmfabriken Danmarkilla, jossa hän toimi myös ohjaajana. Ottesenin viimeinen elokuva oli For frihed og ret vuonna 1949.
Carl Axel Gottlund
thumb|Carl Axel Gottlund vuonna 1857, tuntemattoman tekijän piirros.
Carl Axel Gottlund (24. helmikuuta 1796 Ruotsinpyhtää – 20. huhtikuuta 1875 Helsinki), suomalaisittain Kaarle Aksel Gottlund, oli kirjailija ja Helsingin yliopiston suomen kielen lehtori. Hän teki uraauurtavia tutkimusmatkoja Ruotsin metsäsuomalaisten pariin ja kannatti kirjakielen kehittämisessä itämurteita, erityisesti savolaismurteita.
Gottlundin syntymäpäivänä 24.2. vietetään Ruotsissa ruotsinsuomalaisten päivää. Kuopiossa on Kirkkokatu 25:n kerrostalon seinällä Gottlundin muistoreliefi.
Lapsuus ja nuoruus
thumb|[[Henrik Gabriel Porthan, jonka innoittama Turun romantiikka vaikutti myös Gottlundiin.]]
Carl Axel Gottlund syntyi vuonna 1796 Ruotsinpyhtäällä, missä hänen isänsä Matthias Gottlund oli kappalaisena. Ruotsinkielistä sivistyneistösukua oleva äiti Ulrika Sophia (o.s. Orraeus) oli kotoisin Porvoosta, jossa perhe asui vuosina 1798–1805. Gottlundin varsinaiseksi kotipitäjäksi tuli kuitenkin Juva, josta hänen isänsä sai tuottoisan kirkkoherranviran vuonna 1805.
Gottlundin isä oli valistushenkinen mies, joka oli saanut virkkeitä opiskeluaikoinaan muun muassa Henrik Gabriel Porthanilta. Hän kannusti poikaansa oppimaan suomea, ja tämä oppikin suomen kieltä Savon murteella, joka jäi hänen kielekseen koko elämän ajaksi. Gottlundin ensimmäinen kirjallinen harrastus oli päiväkirjan pitäminen. Hän tapasi lapsuudessaan tulevan kirjailijan Jaakko Juteinin, joka oli lähiseudulla kotiopettajana. Juteini kuunteli Gottlundin runoja ja kannusti häntä kirjoittamaan suomeksi.
Akatemiassa Gottlund sai kansallisromanttisia vaikutteita, jotka innostivat hänet vuosina 1815–1816 keräämään kotipitäjästään kansanperinneaineistoa: runoja, loitsuja, satuja, loruja ja leikkejä. Työssä häntä auttoivat jo lapsuudessa solmitut yhteydet ja kansan elämän tuntemus. Gottlund ei sensuroinut aineistoaan vaan otti mukaan myös seksuaalista materiaalia, mikä oli varsin poikkeuksellista.
Elämää Ruotsissa
Gottlundin opinnot eivät olleet Turun akatemiassa sujuneet toivotulla tavalla, joten hän siirtyi syksyllä 1816 jatkamaan opintoja Ruotsiin Uppsalan yliopistoon. Hän opiskeli siellä klassisia kieliä, luonnontieteitä, historiaa ja filosofiaa mutta varsin verkkaiseen tahtiin ja nauttien kaupungin huveista, myös tappeluista. Opiskellessaan Gottlund omaksui käsityksen Suomen kansan menneestä suuruudenajasta. Uppsalassa Gottlund sai ensimmäiset runonsa lehtiin ja kirjoitti myös suomalaisten mytologiasta. Siitä heräsi Gottlundin kiinnostus Ruotsin metsäsuomalaisiin.
Toisen tutkimusretkensä Gottlund aloitti kesällä 1821. Se suuntautui Värmlantiin ja kesti seuraavan vuoden tammikuuhun asti. Matkan jälkeen Gottlund oli kirjeenvaihdossa metsäsuomalaisten kanssa ja ryhtyi ajamaan näiden asioita. Poliittisen toiminnan vuoksi Gottlund oli vähällä tulla karkotetuksi Ruotsista, ja hän sai rettelöitsijän ja vehkeilijän maineen.
Gottlund asui edelleen Uppsalassa juuri opintoja suorittamatta. Sen sijaan hän ryhtyi valmistelemaan uutta julkaisua, josta hän aikoi suomen kielen kirjallista monumenttia. Siinä Gottlund joutui pettymään, sillä vain harvat suostuivat avustamaan häntä. Tuloksena oli kahdessa osassa vuosina 1828–1832 ilmestynyt Otava, joka sisälsi kielitieteellisiä, historiallisia, uskontotieteellisiä ja folkloristisia kirjoituksia sekä runoja. Teos ei saanut Suomessa kovin suosiollista vastaanottoa, vaan sitä moitittiin savolaisen kielen vuoksi. Sisältönsä puolestakaan se ei vastannut Suomessa noussutta romanttista suuntausta vaan oli enemmän valistushenkinen.
Gottlund meni 1831 naimisiin Charlotta Augusta Brinkin kanssa. Morsian oli kauppiaan tytär ja sulhastaan kymmenisen vuotta nuorempi. Suhde oli alkanut ennen avioliittoa, ja ensimmäinen lapsi syntyi jo maaliskuussa 1831. Kaikkiaan lapsia syntyi perheeseen kymmenen, joista kahdet oli kaksoset. Perheellä oli jatkuvasti taloudellisia vaikeuksia.
Paluu Suomeen
Elias Lönnrotin Kalevalan ilmestyminen vuonna 1835 oli Gottlundille katkera pala, sillä se syrjäytti Otavan ja vei Gottlundin omalle teokselleen suunnitteleman paikan kansallisena merkkiteoksena. Toisaalta myöskään Lönnrot ei antanut Gottlundille kirjoituksissaan tunnustusta kansanrunouden kerääjänä ja kansaneeposidean esittäjänä.
250px|thumb|Gottlundin toimittaman Suomalaisen ensimmäinen numero. Vuonna 1839 Gottlund sai yliopistosta suomen kielen lehtorin viran, jonka edellinen haltija C. N. Keckman oli kuollut edellisenä vuonna. Gottlundin muutti perheineen Helsinkiin ja hankki sieltä asunnon. Alkajaisluennossaan Gottlund esitti lainasanojen osoittavan, että kaikilla maailman kielillä on yhteinen alkuperä. Hän korosti myös sananlaskujen erityistä arvoa. Lehtorin päätehtävä oli kuitenkin opettaa suomea virkamiehiksi tai papeiksi pyrkiville opiskelijoille, mikä ei Gottlundia suuresti innostanut.
Gottlund anoi vuonna 1842 lupaa kirjapainon perustamiseksi ja sai sen. Rahoitusvaikeudet viivästyttivät painon alullepanoa useita vuosia. Gottlund perusti 1846 Suomalainen-lehden, joka oli ensimmäinen suomenkielinen sanomalehti Helsingissä. Lehti ehti ilmestyä vain kuusi kuukautta ennen kuin senaatti lakkautti sen erään poleemisen kirjoituksen vuoksi. Lyhyenä elinaikanaan Suomalainen kävi kaksi kiivasta sanasotaa toisia lehtiä – Kanavaa ja Helsingfors Tidningaria – vastaan. Vuosina 1847–1849 Gottlund julkaisi Suomi-lehteä, jota Suometar piikitteli ja joka loppui tilaajien puutteen vuoksi.
Professuurikamppailuja
Vuonna 1850 perustettiin yliopistoon suomen kielen professorin virka. Gottlund haki sitä, mutta hänet todettiin virkaan epäpäteväksi, kun hänen ilman sensuurin lupaa julkaisema väitöskirjansa takavarikoitiin. Lopulta virkaan valittiin Lönnrotin painostuksesta vastahakoisesti virkaa hakenut M. A. Castrén. Gottlundin valituksia ei hyväksytty, sillä häntä ei haluttu virkaan alun perinkään. Gottlundin asemaa kuvaa hyvin myös se, että Lönnrotin suomentamasta norjalaisen Eiler Sundtin metsäsuomalaiskirjoituksesta oli jätetty pois kaikki maininnat Gottlundin roolista metsäsuomalaisten keskuudessa.
Castrén ei ehtinyt hoitaa professuuria kuin vuoden, ja hänen kuolemansa takia virka tuli uudelleen avoimeksi. Gottlund asettui jälleen hakijaksi, mutta hän sai tällä kertaa vastaansa toiseksi hakijaksi ilmoittautuneen Lönnrotin. Gottlundin väitöskirja – tällä kertaa ruotsinkielinen – hylättiin epäpätevänä, ja Lönnrot sai viran. Hyvityksenä Gottlund sai palkankorotuksen. Rahat olivatkin tarpeen, sillä Gottlundin taloudellinen asema oli heikko, ja hän joutui myymään kirjapainonsa.
Muinaistutkimus oli yksi Gottlundin harrastuksista, ja jo Otavassa hän oli julkaissut myös siihen liittyviä kirjoituksia. Gottlund onnistui 1859 saamaan senaatilta 1000 ruplaa Suomessa suoritettavia muinaistutkimuksia varten. Kesällä hän teki kaksi matkaa, toisen länteen Satakuntaan asti ja toisen Savoon ja sieltä Pohjanmaalle. Seuraavan vuoden kesällä Gottlund teki tutkimuksia Porvoon ja Sipoon saaristossa, tällä kertaa perhe mukanaan. Loppukesästä hän jatkoi samojen seutujen tutkimista omilla varoillaan, kun hänen tutkimustuloksensa oli asetettu kyseenalaisiksi. Gottlundin puuhien taustalla olivat ajatukset arkeologian professuurin perustamisesta. Hanke ei kuitenkaan toteutunut.
Elias Lönnrot jäi 1862 eläkkeelle suomen kielen professorin virasta. Gottlund oli jälleen hakemassa virkaa ja laati ruotsinkielisen väitöskirjan, joka tosin oli vain laajennettu versio lehtorinväitöskirjasta. Gottlundin kilpakumppanina oli tällä kertaa August Ahlqvist, ja virallisena lausunnonantajana toimi Lönnrot. Molempien väitöskirjat hyväksyttiin, mutta Gottlundia pidettiin jälleen epäpätevänä. Niinpä viran sai Ahlqvist, joka kieliopillis-puristina edusti aivan erilaista kielipoliittista kantaa kuin murteita suosiva Gottlund. Gottlundin valituskirjeistä ei ollut apua.
Poleemisten kirjoitustensa ohella Gottlund suomensi 1860-luvulla Carl Michael Bellmanin runoja. Lisäksi hän yritti menestyksettä saada julkaistuksi metsäsuomalaisia koskevia tutkimuksiaan. Gottlund haki 1870-luvun alussa hankkeelleen tukea myös Ruotsista ja Norjasta, mutta taas tuloksetta. Hän oli vielä mukana Työmiehen Ystävä -lehdessä, jossa julkaistiin muutamia hänen kirjoituksiaan, mutta Gottlundin täsmällinen rooli siinä on epäselvä.
Gottlund pysyi vanhanakin varsin hyväkuntoisena. Vasta vuonna 1874 hänellä alkoi olla pahoja rintakipuja, jotka pakottivat hänet vuoteeseen mutta eivät kuitenkaan estäneet häntä kirjoittamasta. Gottlundia ehti vielä masentaa se, että hänet sivuutettiin yliopistolehtorien yleisessä palkankorotuksessa. Lopulta 20. huhtikuuta 1875 Gottlund kuoli sydäntautiin. Hänet haudattiin 27. huhtikuuta.
Gottlundin kuolema pantiin merkille Helsingin kaikissa neljässä päälehdessä ja useissa muissakin. Hänen nuoruudensaavutuksiaan korostettiin, samoin asemaa Helsingin värikkäänä kulttuuripersoonana. Yleisesti sävy oli nyt suopeampi kuin Gottlundin eläessä.
Seksuaalinen materiaali
Gottlund keräsi myös seksuaalisia kansanrunoja, joita osa runonkerääjistä siihen aikaan vältti, tai keräsi jättämällä "tuhmat" sanat pois. Jotkut katsoivat seksuaalisten kansanrunojen pilaavan suomalaisten siveää mainetta. Gottlund myös kirjoitti itse seksuaalisia ja seksuaalis-sävyisiä runoja ja kertomuksia. Seksuaalisen materiaalinsa vuoksi Gottlundia jonkin verran paheksuttiin. Hän saikin mainetta seksuaalisena hurjastelijana.
Joka tapauksessa myöhemmät runonkerääjät ja tutkijat ovat harmitelleet aikaisempien kerääjien torjuvaa asennetta seksuaalisia runoja kohtaan, ja Gottlundin ansiosta tiedetään hieman enemmän siitä, millaisia uskomuksia ja tapoja liittyi sukupuolisuhteisiin entisajan Suomessa. Jotkut aiemmin arkistojen piiloihin kätketyt seksuaaliset runot liitettiin vasta vuonna 1997 Suomen kansan vanhat runot -teokseen.
Uudissanojen sepittäjä
Gottlund sepitti myös uudissanoja, esimerkiksi sepittää-sanan. Muita hänen elämään jääneitä sepitteitään ovat muun muassa aatos, ajanlasku, huutokauppa, kansalainen, kirjasto, opisto, papisto, puhekieli, puistikko, rahasto, toimittaja, uskomus ja veruke. Monet sanat eivät kuitenkaan vakiintuneet, kuten erkaus (poikkeus), lukisto (lukio), vaikuttamus (syy, motiivi) ja oppiva (substantiivina: opiskelija).
Suosukset
pienoiskuva|oikea|Suosukset, Maalahti, Seurasaaren ulkomuseon kokoelmat.
Suosukset ovat suksia muistuttava suolla ja märällä maalla kulkemista helpottava liikkumisväline. Niitä on perinteisesti käytetty etenkin niitettäessä heinää soilta.
Suosukset ovat tavallisesti keskeltä avoimet, jotta ne eivät juutu suohon kiinni. Suosukset voidaan tehdä taivutetuista ohuista rinnakkain asetetuista kuusista tai juurineen kaadetusta suuremmasta kuusesta yksipuisina.
Presidenttijohtoinen järjestelmä
Presidenttijohtoinen järjestelmä (muita nimityksiä presidentialismi, presidentillinen järjestelmä, presidenttivaltainen järjestelmä, presidenttijohtoinen tasavalta, presidenttivaltainen tasavalta, presidenttijärjestelmä ) on yleisin tasavaltalaisen valtiomuodon järjestelmistä.
Presidenttijohtoisessa järjestelmässä on valtionpäämiehenä presidentti. Ylin toimeenpanovalta kuuluu periaatteessa yksin presidentille, mutta osan siitä hän yleensä delegoi ministereille. Ministerit ovat hänen neuvonantajiaan, jotka hän voi nimittää puoluepoliittisista aspekteista välittämättä. Usein hallitukseen kuuluu myös varapresidentti, joka astuu presidentiksi loppukaudeksi, jos siihenastinen presidentti kuolee kesken kautensa tai muuten tulee loppukaudeksi kykenemättömäksi hoitamaan siihenastista virkaansa. Pääministerin virkaa ei tavallisesti ole; harvemmin sekin saattaa olla olemassa, mutta myös pääministeriin pätee se, että toisin kuin parlamentarismissa, ministerin tulee nauttia presidentin, ei parlamentin luottamusta.
Presidentille on presidentillisissa maissa alistettu tyypillisesti sekä virkamiehistö että poliisivoimat (esim. Yhdysvalloissa liittovaltion poliisi FBI), jotka kaikki siis tavallaan suorittavat lakien täytäntöönpanoa presidentin puolesta.
Richard Sennett
Richard Sennett (s. 1. tammikuuta 1943, Chicago, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen sosiologi. Hän toimii sosiologian professorina London School of Economicsissa ja Massachusetts Institute of Technologyssa.
Presidenttijohtoinen järjestelmä
Presidenttijohtoisen järjestelmän ja parlamentarismin vertailua
Parlamentarismissa valtionpäämiehen ja hallituksen päämiehen asemat on yleensä erotettu toisistaan ja valtionpäämiehenä voi olla monarkki tai presidentti, mutta hallituksen päämiehenä pääministeri.
Richard Sennett
Sennett tunnetaan tutkimuksista, jotka koskevat sosiaalisia siteitä kaupungeissa ja urbaanin elämän vaikutuksia yksilöön nykymaailmassa.
Vuonna 2006 hänelle myönnettiin Hegel-palkinto Stuttgartissa.
Presidenttijohtoinen järjestelmä
Presidenttijohtoisen järjestelmän ja parlamentarismin vertailua
Parlamentarismissa parlamentti kontrolloi hallitusta siten, että tämä tarvitsee parlamentin luottamuksen. Presidenttijohtoisessa järjestelmässä hallitus on riippumaton parlamentista, tosin osassa presidenttijohtoista järjestelmää soveltavista maista presidentti tarvitsee ministerinimityksilleen parlamentin hyväksynnän.
Presidenttijohtoisessa järjestelmässä huolimatta siitä, että presidentillä on laajat valtaoikeudet, ei presidentille yleensä ole myönnetty parlamentin hajotusoikeutta, kun parlamentarismissa presidentillä tai monarkilla voi olla myös parlamentin hajotusoikeus, vaikka hän yleisesti ottaen ei käyttäisikään laajaa poliittista valtaa.
Olennaista on myös se, että presidenttijohtoisessa järjestelmässä toimeenpanovaltaa käyttävän elimen hallituksen jäsenet (presidentti, ministerit ja suuressa osassa tapauksista myös varapresidentti) eivät voi olla samalla lainsäädäntövaltaa käyttävän elimen parlamentin jäseniä eli kansanedustajia, kun taas parlamentarismissa ministerit ovat tavallisesti kansanedustajia.
Toisin kuin tavallisesti parlamentarismissa, presidenttijohtoisessa järjestelmässä ei tavallisesti ole pääministerin virkaa. Harvoissa presidenttijohtoisen järjestelmän maissa on myös pääministerin virka mutta myös pääministeriä koskee se, että toisin kuin parlamentarismissa, ministeri ei ole vastuussa parlamentille vaan vain presidentille.
Presidenttijohtoisen järjestelmän toimeenpanovalta ja lainsäädäntövalta on valittu kumpikin kokonaan eri vaalilla (toimeenpanovalta presidentinvaalilla ja lainsäädäntövalta parlamenttivaalilla), kun taas parlamentarismissa parlamentti valitsee hallituksen yleensä ainakin pääosin omasta keskuudestaan.
Näin ollen presidenttijohtoisessa järjestelmässä vallan kolmijako-oppi on viety pidemmälle kuin parlamentarismissa, lainsäädäntövalta ja toimeenpanovalta ovat toisistaan tiukemmin erilliset kuin parlamentarismissa.
Levinneisyys
Presidenttijohtoinen järjestelmä syntyi Yhdysvalloissa vuonna 1787 järjestetyn perustuslaillisen konventin myötä, jossa säädettiin Yhdysvaltain perustuslaki. Useimmat muut Amerikan maat itsenäistyessään perustivat perustuslakinsa Yhdysvaltain perustuslakiin. Edelleen presidentillinen järjestelmä on ominainen varsinkin Amerikan mantereelle, poikkeuksina Kansainyhteisön sisäpiiriin kuuluvat monarkiat Kanada ja Belize sekä semipresidentiaalinen tasavalta Guyana. Presidenttijohtoinen järjestelmä on käytössä myös monissa Afrikan ja Aasian maissa.
Muunnokset
Esimerkiksi Ranskassa, Venäjällä ja Ukrainassa on käytössä semipresidentialismi (puolipresidentillinen järjestelmä), tasavaltalainen valtiomuoto, jossa on vaikutteita sekä parlamentarismista että presidenttijohtoisesta järjestelmästä. Myös Suomen järjestelmän katsotaan olleen semipresidentillisen vanhan valtiosäännön voimassaolon aikana (1919–2000). Semipresidentialismi eroaa laajemmasta parlamentarismista siinä, että presidentti on maan todellinen johtaja eikä pelkästään edustuksellinen valtionpäämies, presidenttijohtoisesta järjestelmästä siinä, että pääministerijohtoisen hallituksen on nautittava parlamentin luottamusta ja sen jäsenet (ministerit) ovat tavallisesti kansanedustajia. Semipresidentialismissa toimeenpanovalta on jaettu parlamentista riippumattoman presidentin sekä pääministerijohtoisen parlamentaarisen hallituksen kesken, kun se presidenttijohtoisessa järjestelmässä kuuluu yksin presidentille. Toisaalta semipresidentialismissa presidentillä voi olla myös oikeus hajottaa parlamentti.
Eräissä maissa, kuten Etelä-Afrikassa ja Botswanassa on käytössä presidenttijohtoinen puhdas parlamentarismi: samoin kuin yleensä presidenttijohtoisessa järjestelmässä presidentti on sekä valtionpäämies että hallituksen johtaja eikä pääministerin virkaa ole, mutta toisin kuin presidentillisessä järjestelmässä, hallituksen (presidentin ja ministereiden) on nautittava parlamentin luottamusta.
Oscar Ortiz
thumb|right|Oscar Ortiz Oscar Alberto Ortiz (s. 8. huhtikuuta 1953 Chacabuco, Buenos Aires) on argentiinalainen jalkapalloilija. Maajoukkueurallaan (1975–1979) hän edusti Argentiinaa 23 ottelussa ja teki näissä peleissä kolme maalia. Argentiinan pääsarjassa hän pelasi 317 ottelua ja onnistui 32 kertaa maalinteossa.
Ortiz kuului Argentiinan joukkueeseen, joka voitti maailmanmestaruuden 1978. Hän pelasi MM-lopputurnauksessa kuudessa Argentiinan seitsemästä ottelusta. Loppuottelussa hänet vaihdettiin pois kentältä 74. minuutilla Argentiinan johtaessa Alankomaita 1–0 (Argentiina voitti lopulta jatkoajalla 3–1).
Ortiz aloitti uransa San Lorenzossa. Vuonna 1976 San Lorenzo myi hänet Brasiliaan Grêmioon, mutta hän palasi pian Argentiinaan River Plateen.
The Needles
The Needles oli 1960-luvulla toiminut helsinkiläinen yhtye, joka teki vuonna 1965 singlet ”A Dying Man / Hang Around Girl” ja ”You Turned Me Down / Where Can She Be”. Yhtyeen tunnetuimmat jäsenet olivat Eero Lupari ja Nono Söderberg. The Needles hajosi Luparin liityttyä Topmostiin ja Söderbergin The Boysiin.
The Needles palasi esiintymislavoille 1990- ja 2000-lukujen taitteessa. Yhtye julkaisi myös vuonna 1999 rautalankavaikutteista materiaalia sisältäneen EP:n Instrumental Case #1.
Lidskoje pivo
Lidskoje pivo on Valko-Venäjän Lidassa toimiva perinteikäs panimoyritys. Yritysrakenteeltaan tämä Lidan olutpanimo on suomalaisen pörssiyhtiö Olvin konserniin kuuluva avoin osakeyhtiö (OAO), jonka vähemmistöomistajina on myös yhtiön nykyisiä ja entisiä työntekijöitä.
thumb|210px|left| Lidskoje pivon tummaa keskiolutta. Lidan olutpanimon toiminta on kasvanut voimakkaasti sen jälkeen, kun Olvi hankki enemmistön yhtiöstä vuonna 2008. Lidskoje-panimon toiminta jatkui hyvin kannattavana myös vuonna 2013, sillä yhtiö raportoi tammi-syyskuun voiton nousseen 11,38 miljoonaan Yhdysvaltain dollariin, mikä oli 93,8 prosenttia edellisvuotta korkeampi lukema. Toimitusjohtajan mukaan kaikki tuotanto, minkä yhtiö ehti tehdä, kävi hyvin kaupaksi. Venäjälläkin olisi ostajia, mutta yhtiöllä ei riittänyt myytävää niille markkinoille.
Väinö Malmivaara
Väinö Rafael Malmivaara (vuoteen 1906 Malmberg, 7. marraskuuta 1879 Kiuruvesi – 13. marraskuuta 1958 Kiuruvesi) oli suomalainen pappi, uskonnonopettaja, kansanopiston johtaja, kirkkoherra, piispa, kansanedustaja, runoilija ja kirjailija. Malmivaara toimi Oulun hiippakunnan piispana 1943–1954.
Varhainen elämä ja koulutus
Väinö Malmivaara kirjoitti ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1899, valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1907, suoritti teologisen erotutkinnon 1912, ja hänet vihittiin papiksi 1913. Aluksi Väinö Malmivaara toimi Lapuan yhteiskoulun uskonnonopettajana vuosina 1904–1908 ja vt. uskonnonlehtorina Oulun klassillisessa lyseossa 1908–1909.
Kansanopistotyö
Malmivaara aloitti kansanopistotyön vuonna 1909. Hän oli Kainuun kansanopiston johtajana Paltamossa vuosina 1909–1913 ja Karhunmäen kristillisen kansanopiston johtajana Lapualla 1914–1926.
Seurakuntapappina
Papin tehtäviä hän hoiti 1913–1914 ylimääräisenä pappina Paltamossa, Ristijärvellä ja Kiuruvedellä. Karhunmäen aikana Malmivaara toimi ylimääräisenä pappina Ylistarossa ja kenttäpappina valkoisessa armeijassa 1918. Kirkkoherraksi hänet valittiin Kiuruvedelle, jossa työkaudeksi tuli 1926–1943.
Iisalmen lääninrovastiksi Malmivaara valittiin 1933, ja hän hoiti tehtävää, kunnes siirtyi Lapualle vuonna 1943. Kirkolliskokouksen jäsenenä hän oli 1927–1954. Vuosina 1937–1938 hän kuului virsikirjan tarkastuskomiteaan varajäsenenä. Kirkkokäsikirjakomitean jäsenenä hän myös oli sekä kotielämän ongelmia pohtivan komitean puheenjohtajana 1949–1951.
Oulun piispa (1943–1954)
Lapualle hänet valittiin kirkkoherraksi 1943, mutta ehti hoitaa virkaa puoli vuotta. Oulun hiippakunnan piispa Yrjö Wallinmaa oli 1943 tutustumismatkallaan pohjoisen Lapin seurakuntiin. Neuvostopartisaanien hyökkäyksessä tämä sai surmansa. Väinö Malmivaara valittiin Wallinmaan tilalle piispaksi. Oulun piispanvaalissa 1943 presidentti Risto Ryti nimitti Malmivaaran Oulun piispaksi aiemmin vastaavassa tilanteessa syrjäytetyn Malmivaaran ohi Olavi Heliövaaran.
Malmivaaran piispankausi osui sotien jälkeiseen aikaan, ja hän osallistui keskeisesti seurakuntien jälleenrakennustyöhön. Vuonna 1954 Malmivaara jäi eläkkeelle.
Kansanedustaja
Malmivaaran tehtäväalue ulottui myös kunnallisiin ja yleisiin tehtäviin. Eduskunnan jäsenenä hän oli 1927–1933 Kuopion vaalipiiristä. Hän edusti Kansallista Kokoomusta ja kuului kulkulaitos-, perustuslaki- ja sivistysvaliokuntiin.
Yksityiselämä
Väinö Malmivaara syntyi rovasti Wilhelmi ja Karin Malmivaaran (o.s. Rajander) perheeseen. Wilhelmi Malmivaara oli silloin Kiuruveden pitäjänapulaisena, ja hän oli herännäisyyden eli körttiläisyyden johtohahmoja 1900-luvun alussa. Malmivaara avioitui Ellen Maria Gummeruksen kanssa. Perheeseen syntyi viisi lasta: Paavo Vilho (1906), Arvi Taneli ”Tatu” (1908), Heikki Tapani (1912), Kaisa Salome (1914) ja Väinö Juhani ”Jukka” (1916).
Huomionosoituksia
thumb|right| Väinö ja Ellen Malmivaaran perhe Kiuruvedellä 1920-luvulla. Vasemmalta: tuleva kouluneuvos [[Tatu Malmivaara|Tatu, Kaisa, isä Väinö, tuleva piispa Jukka, äiti Ellen, Heikki ja Paavo.]] Malmivaara sai rovastin arvon 1929 ja jumaluusopin kunniatohtorin arvon 1945. Hän sai Kansanopistoyhdistyksen kunniajäsenyyden 1952, Suomen Pyhäkouluyhdistyksen 1954 ja Oulun Diakonissalaitoksen 1956. Hänelle myönnettiin kunnia- ja ansiomerkit K.SVR 1 ja VR 4, Vapaussodan muistomitali sekä Suojeluskuntain ansioristi.
Jari Hirsimäki
Jari Hirsimäki (s. 1. lokakuuta 1961 Valkeakoski) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-liigassa vuosina 1979–1996 ja voitti neljä Suomen-mestaruutta. Kaudella 1990–1991 hänet valittiin Kultaleijona-palkinnon saajaksi. Pääasiassa vasempana laitahyökkääjänä pelannut "Lätty" Hirsimäki on 178 cm pitkä ja painoi pelivuosinaan 78 kg.
Väinö Malmivaara
Kirjallisuudesta
Väinö Malmivaara kirjoitti runoja, virsiä ja tietokirjallisuutta muiden tehtäviensä ohessa.
Jari Hirsimäki
Hirsimäki edusti SM-liigassa Tampereen Koo-Vee:ta, Turun Palloseuraa ja Turun Tovereita. Hän pelasi SM-liigassa yhteensä 305 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 101 + 153 = 254 ja jäähymääränsä 231 minuuttia. SM-liigan pudotuspeleissä hän pelasi 41 ottelua, joissa tehopisteitä kertyi 18 + 19 = 37 ja jäähyminuutteja 20. Hän voitti TPS:n joukkueessa neljä Suomen-mestaruutta.
Hirsimäki pelasi Suomen maajoukkueessa viisi maaottelua, joissa hän teki yhden maalin ja sai yhden syöttöpisteen.
Väinö Malmivaara
Kirjallisuudesta
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on viisi Malmivaaran kirjoittamaa virttäː 174 "Vielä, Herra, kutsut meitä"; 244 "Te murheelliset"; 467 "Oi Jeesus, siunaa äitiä"; 496 "Oi Jeesus, ota syliisi" sekä 504 "Ah vuodata, Herra, jo Henkesi". Siionin virret -kokoelmassa on kuusi hänen kirjoittamaansa virttä sekä Hengellisiä lauluja ja virsiä -kirjassa kaksi.
Preeriamaarikki
Preeriamaarikki (Machaeranthera tanacetifolia) on asterikasvien (Asteraceae) heimoon ja maarikkien (Machaeranthera) sukuun kuuluva yksivuotinen kasvilaji. Sitä tavataan Yhdysvalloissa alueella Utahista etelään Arizonaan, New Mexicoon, Teksasiin ja Meksikoon. Se kukkii toukokuusta lokakuuhun.
Viktor Igumenov
Viktor Mihailovitš Igumenov (s. 10. maaliskuuta 1943 Omsk) on neuvostoliittolainen kreikkalais-roomalaisen tyylin painija.
Igumenov voitti urallaan kaikkiaan viisi maailmanmestaruutta. 78 kilogramman painoluokassa hän voitti MM-kultaa 1966 Toledossa, missä loppuottelussa oli vastassa romanialainen Florea Ciorcila, ja 1967 Bukarestissa (loppuotteluvastustaja DDR:n Rudolf Vesper). 74 kilogramman painoluokassa Igumenov voitti maailmanmestaruuden 1969 Mar del Platassa kukistettuaan loppuottelussa Suomen Eero Tapion, 1970 Edmontonissa, finaalissa vastassa oli Saksan liittotasavallan Werner Schröter, ja 1971 Sofiassa, missä finaalissa oli vastassa Jugoslavian Momir Kecman. Euroopan-mestaruuden Igumenov voitti 1970 Berliinissä. Igumenovin kaikki kuusi arvokisamitalia ovat kultaisia.
Aktiiviuransa jälkeen Igumenov jatkoi toimintaa painin parissa. Hän julkaisi lukuisia painiin ja kamppailu-urheiluun liittyviä teoksia ja toimi valmennustehtävissä. Vuonna 1992 Igumenov suoritti tohtorintutkinnon pedagogiikan alalta.
Jeffersonin piirikunta (Kansas)
Jeffersonin piirikunta on piirikunta Kansasin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen hallintokeskus on Oskaloosa ja se kuuluu Topekan metropolialueeseen. Se on pinta-alaltaan 1 442 neliökilometriä ja siellä oli arviolta 18 421 asukasta vuonna 2008.
Maloleska
Maloleska tai Notševskoje on järvi Luoteis-Venäjällä Pihkovan alueen Krasnogorodskin piirissä.
Maantietoa
Järvi on 1,2 kilometriä pitkä, 0,9 kilometriä leveä ja sen pinta-ala on 1,05 neliökilometriä eli 105 hehtaaria. Se sijaitsee noin viisi kilometriä Krasnogorodskin lounaispuolella suoalueen pohjoisosassa. Järvi on suojärvi, jonka rannat ovat laajaa avosuota. Järven syvyys on 2,2 metriä ja sen keskisyvyys on 1,5 metriä. Järvi on saareton ja autio, mutta kaupungin suunnassa sijaitsee noin kilometrin päässä Novotševon (Ночево) kylä.
Luontoarvoja
Suojärven pohja on mutaa ja sen rannat kasvavat turvetta muodostaen hyllyviä hetteikköjä. Järven kalalajeja ovat ainakin ahven ja mutakala.
Vesistösuhteita
Maloleska sijaitsee Sinjajan valuma-alueella. Sinjaja on Velikajan sivujoki ja kuuluu Velikajan valuma-alueeseen, joka on Narvanjoen vesistöalueen eteläisin osa. Velikaja laskee Peipsijärveen, mistä Narvanjoki jatkaa pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Itämerellä Suomenlahteen. Järven laskuoja Smorodninka (Смородинка) kiertää Novotševon kylän eteläpuolelta ja yhtyy Sinjajaan Krasnogorodskin keskustassa. Järven valuma-alueen koko on 38 neliökilometriä.
Oldsmobile Achieva
Oldsmobile Achieva on etuvetoinen henkilöauto, jota yhdysvaltalainen Oldsmobile valmisti vuosina 1991–1997. Ensimmäinen mallivuosi oli 1992.
Historia
left|thumb|200px|Oldsmobile Achieva Coupe Achieva Concept -konseptiauto esiteltiin Chicagon autonäyttelyssä vuonna 1991. Oldsmobile esitteli Achievan tuotantomallin vuonna 1992 korvaamaan Oldsmobile Calaisin. Autosta valmistettiin sedan- ja coupe-korisina. Vuonna 1994 Achieva oli Oldsmobilen halvin malli. Viimeiset autot lähetettiin myymälöihin 1997. Oldsmobile Alero korvasi Achievan vuonna 1999.
Karin Wolff
thumb|Karin Wolff Karin Wolff (s. 23. helmikuuta 1959 Darmstadt) on saksalainen kristillisdemokraattisen unionin poliitikko. Hän opiskeli Mainzin Johannes Gutenberg -yliopistossa ja Marburgin yliopistossa historiaa, evankelista teologiaa, filosofiaa ja etnologiaa. Hän on työskennellyt opettajana. Hän elää avoimesti lesbosuhteessa.
Wolff liittyi puolueeseensa vuonna 1976, ja hänestä tuli Hessenin Landtagin jäsen vuonna 1995. Hän toimi vuosina 1999–2008 Hessenin kulttuuriministerinä ja vuosina 2003–2008 Hessen varaministeripresidenttinä. Vuodesta 2000 vuoteen 2008 hän kuului puolueensa kansalliseen johtokuntaan.
Wolff on aktiivinen Saksan evankelisessa kirkossa. Hän on saanut kritiikkiä esitettyään raamatullisen luomisopin opettamista biologian oppitunneilla evoluutioteorian tapaan. Hän ei näe ristiriitaa luomisuskon ja evoluutioteorian välillä.
Aarne Tenkanen
thumb|Aarne Tenkanen Rakuunarockissa Lappeenrannassa heinäkuussa 2013.
Järvisen ja myös Tenkasen ura alkoi Gösta Sundqvistin kanssa tehdyistä radio-ohjelmista 1990-luvun alussa. Näitä olivat muun muassa Aamusumpilla, Tenkasen pohjat, Tietokoneenkorjauskurssi, Belgialaisia kirjaharvinaisuuksia, Koe-eläinpuisto ja Teinitalo. Sundqvist loi Tenkasen hahmon yhdessä Järvisen kanssa. Tenkanen esiteltiin stadin slangia puhuvana helsinkiläisenä raitiovaununkuljettajana, jonka kiinnostuksen kohteisiin kuuluvat pääasiassa naiset ja alkoholi.
Muusikkona
Vuonna 1995 julkaistiin ”Hemaisevan seksikäs pörröpää” -kappale, josta Tenkasen varsinainen laulajaura alkoi Aarne Tenkanen & Tempuntekijät -yhtyeessä. Gösta Sundqvist sävelsi ja sanoitti suurimman osan Tenkasen kappaleista useilla eri salanimillä, joita olivat muun muassa L. Samarialainen ja Pentti Jormanainen.
Sundqvistin kuolema vuonna 2003 keskeytti käytännössä uusien laulujen tekemisen, kunnes vuonna 2007 julkaistiin kuuden vuoden tauon jälkeen uusi albumi nimeltä Viimeinen ratikkamatka. Tällä levyllä kaikista kappaleista vastasi Tommy Huovinen pseudonyymillä Taisto Piipponen.
Tenkasen viides studioalbumi Ajan platinaa julkaistiin 26. toukokuuta 2010. Myös sen kappaleet oli tehnyt Huovinen. Levyn tuotti Jani Viitanen.
Kuudes pitkäsoitto Ymmärrät varmaan ilmestyi 2014. Levyn kappaleet ovat pääosin Huovisen tekemiä, mutta mukana on myös Järvisen sanoituksia salanimellä Aatos Jalo. Levyn kannen suunnitteli ja piirsi Juho Juntunen.
Aarne Tenkasen oma verkkosivu ei enää ole aktiivinen. Aarne Tenkanen & Tempuntekijät keikoille välittää Dexviihde.
Tempuntekijät
Taustayhtye Tempuntekijät on kiertänyt Tenkasen mukana keikoilla alusta lähtien. Alkuperäiseen kokoonpanoon kuuluivat Risto Paananen, Janne Teuronen, Jukka Teuronen ja Matti Seppälä. Myöhemmin mukaan tuli myös Juha Hietala.
Vlastimil Bubník
Vlastimil Bubník (18. maaliskuuta 1931 Kelč – 6. tammikuuta 2015 Brno ) oli Tšekkoslovakiaa edustanut tšekkiläinen jääkiekkoilija ja jalkapalloilija.
Jääkiekkoura
Bubník pelasi jääkiekkoa HC Brnossa ja Královo Polessa. Maajoukkueessa hän saavutti pronssia Innsbruckin talviolympialaisissa 1964. Hän teki olympiajääkiekossa 1952–1964 kaikkiaan 36 tehopistettä ja jakoi kaikkien aikojen pistepörssin kärkitilaa ennen kuin Teemu Selänne otti kärkipaikan vuoden 2010 kisoissa Vancouverissa. Bubnik valittiin IIHF Hall of Fameen vuonna 1997.
Jalkapalloura
Bubníkin jalkapalloseura oli RH Brno. Hän edusti maataan 11 kertaa ja teki maaotteluissa 4 maalia vuosien 1957 ja 1960 välillä. Bubník pelasi EM-turnauksessa 1960 voittaen maalleen pronssia.
Frédéric Hantz
Frédéric Hantz (s. 30. toukokuuta 1966) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja.
Ura pelaajana
Hantz pelasi urallaan useissa ranskalaisseuroissa, pääasiassa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Pelaajuran suurimmaksi saavutukseksi jäi Ligue 2:n voitto kaudelta 1993/94 OGC Nicen riveissä. Hän pelasi pääsarjatasolla myös FC Metzissä kaudella 1992/93.
Ura valmentajana
Hantz aloitti valmennusuransa nuoruusvuosiensa seurassa, Rodez AF:ssä 1998. Hän luotsasi seuraa neljänneksi korkeimmalla kolmen kauden ajan. Vuonna 2002 hän siirtyi ESA Briven päävalmentajaksi, joka pelasi myös neljännellä sarjatasolla. Briven kanssa Hantz eteni kaudella 2003/04 sensaatiomaisesti Coupe de Francen puolivälieriin, joissa Paris Saint-Germain oli kuitenkin vahvempi.
Joulukuussa 2004 hän siirtyi kakkosliigassa pelanneen Le Mansin päävalmentajaksi. Hantzin johdolla Le Mans sijoittui 2005 Ligue 2:dessa toiseksi ja nousi Ligue 1:een.
Kauden 2006–2007 jälkeen Hantz nousi Alain Perrinin seuraajaksi FC Sochaux'n päävalmentajaksi. Seura oli voittanut Perrinin alaisuudessa Coupe de Francen ja pääsi kaudeksi 2007–2008 UEFA Cupissa. Hantzin alaisuudessa Sochaux pelasi kuitenkin kehnosti ja 17 liigakierroksen jälkeen seura oli vajonnut sijalle 19 voitettuaan vain kaksi ottelua. 12. joulukuuta 2007 Hantz sai odotetusti potkut seuran peräsimestä.
Hantz palasi valmennustehtäviin vuoden tauon jälkeen joulukuussa 2008, kun liigan hännille juuttunut Le Havre AC palkkasi hänet uudeksi päävalmentajakseen. Hantz ei kuitenkaan onnistunut pelastamaan Le Havrea putoamiselta, vaan seura jäi Liguen jumboksi kaudella 2008/09. Kauden jälkeen seura antoi hänelle potkut.
Helmikuussa 2010 Hantz oli tyrkyllä Kreikan Superliigassa kymmenentenä majailevan Panioniosin päävalmentajaksi, mutta ei tullut valituksi.
Toukokuun lopussa 2010 Hantzista tuli Nationaliin pudonneen SC Bastian uusi päävalmentaja. Hantzin johdolla seura voitti kaudella 2010/11 Nationalin mestaruuden ja palasi yhden kauden jälkeen takaisin Ligue 2:een. Kaudella 2011/12 Hantz jatkoi loistavaa työtään Bastian peräsimessä ja huipensi kauden Ligue 2:n mestaruusjuhliin kolme kierrosta ennen sarjan päätöstä. Hantzin johdolla Bastia palasi pääsarjatasolle kuuden kauden tauon jälkeen. Toukokuussa Hantz valittiin Ligue 2:n kauden parhaaksi valmentajaksi.
Liigassa Hantz piiskasi altavastaajana kauteen 2012/13 lähteneen Bastian hyvään menoon ja joukkue varmisti lopulta helposti sarjapaikkansa ollen 12:ta. Hantz onnistui rekrytoimaan Bastiaan nimekkäitä vahvistuksia ja muun muassa Mickaël Landreau, Ryan Boudebouz ja Gianni Bruno olivat tärkeässä roolissa, kun Bastia sijoittui keskikastiin myös kaudella 2013/14. Toukokuussa 2014, ennen kauden viimeistä kierrosta, Hantz ilmoitti jättävänsä Bastian, vaikka seura oli tarjonnut hänelle kaksivuotista jatkosopimusta.
Tammikuun lopulla 2016 Hantz siirtyi Ligue 1:n putoamiskamppailuun juuttuneen Montpellier’n päävalmentajaksi. Hantzin johdolla Montpellier kipusi putoamisviivan tuntumasta alempaan keskikastiin ja sijoittui lopulta kahdenneksitoista. Hantz jatkoi seuran peräsimessä kaudella 2016/17, muttei onnistunut luotsaamaan seuraa suureen menestykseen. Montpellier vajosi liigan häntäpäähän ja putoamiskamppailuun. Lopulta Hantz sai potkut tammikuun lopussa 2017, kun Montpellier oli liigassa sijalla 15.
Lokakuun lopussa 2017 Hantzista tuli Ligue 1:n viimeiseksi juuttuneen FC Metzin päävalmentaja. Metz voitti Hantzin alaisuudessa vain neljä liigaottelua, eikä kyennyt nousemaan sarjajumbon paikalta pois. Metzin putoaminen pääsarjasta varmistui toukokuun alussa, kun joukkue hävisi SCO Angersille 2-1. Metzin seurajohto ilmoitti ennen kauden 2017/18 viimeistä ottelua, ettei Hantz jatka seuran päävalmentajana kauden jälkeen.