cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
GP2 Unkarin Grand Prix 2013
GP2 Unkarin Grand Prix 2013 oli GP2-kauden 2013 seitsemäs osakilpailu, joka ajettiin 27.–28. heinäkuuta Hungaroringin moottoriradalla Unkarissa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Unkarin GP:n ohessa.
Lauantain kilpailun voittoon ajoi Carlin -tallin kuljettaja Jolyon Palmer. Sunnuntain kilpailun voitti Trident Racing -tallin Nathanaël Berthon.
Erityiskasvatus
Erityiskasvatus-termiä voidaan käyttää yläkäsitteenä puhuttaessa erityispedagogiikasta, erityisopetuksesta ja erityishuollosta.
Historiaa
Dianne ja Philip Fergusonin tutkimusten mukaan historian voi jakaa kolmeen osaan, joista ensimmäinen kuvataan perinteiden aikakaudeksi. Silloin käsitteet olivat paljon laajempia ja kaikkien ongelmien alku ja juuri tuntui olevan köyhyys. Köyhyyden katsottiin olevan väistämätön osa yhteiskuntaa ja varsinkin vammaisuuden katsottiin olevan Jumalan tahto. Varakkuuskaan ei suojellut perhettä jakamasta lapsen kohtaloa. Apua ei ollut tarjolla sillä yhteiskunta oli leimaava ja lääkärit eivät keskittyneet tämänkaltaiseen hoitoon, sillä sen uskottiin olevan enemmänkin kirkon työtä.
Kirkon valta
Kirkon valta oli 1700-luvun alussa horjumaton ja kirkko myös pyrki pappien kautta määrittelemään ja kirjaamaan alamaistensa epänormaalin käytöksen, kuten hulluuden ja vammaisuuden rajat. Tuolloin lääketiede ei nähnyt eroa tartuntataudin ja vammaisuuden välillä. Valistusaika toi mukanaan murroksen kirkon valtaan. Sitä alettiin enemmän kyseenalaistaa ja ”Jumalan rangaistusta” epäillä. Vaikka jo 1500-luvulla vammaisuus nähtiin biologisena ilmiönä, uskonnolliset selitykset kulkivat pitkään rinnalla.
Professionalismi eli ammattilaisuuden aika
Perinteitä seurasi Fergusonien mukaan professionalismin aikakausi, jolloin vaadittiin ”täydellisen lapsen” kasvatusta. Valistusajan jälkeen tiede sai uutta jalansijaa yhteiskunnassa. Ihmiset alkoivat vaatia valtion osallisuutta ja julkista vastuuta poikkeavien ja vammaisten lasten kasvatuksessa. Tiede sai kansan vakuuttuneeksi siitä, ettei köyhyyden ja poikkeavuuden tarvitse kulkea käsi kädessä. 1800-luvun yhteiskunnalliset muutokset merkitsivät käännettä vammaisten ihmisten perheiden elämässä. Tuolloin luotiin vammaisten koulutusta, työllistymistä ja sosiaalista osallistumista koskevat rakenteet, jotka ovat vieläkin perustuksina läsnä länsimaisissa yhteiskunnissa. Toisaalta lasten kasvatus nähtiin niin vaikeana, ettei lapsen omista vanhemmista ammattikasvattajien mielestä ollut siihen. Vanhemmat opetettiin riippuvaisiksi ammatti-ihmisten ohjeista, joka tuntuu heijastuvan tähän päivään asti.
Medikalisoituminen
Medikalisoitumisen aikakausi tuntui vievän pidemmälle vanhempien riippuvuutta. Professionalismin aikana tiedon määrä korostui siinä määrin, että tällöin jopa perinteet nähtiin hyvän kasvatuksen esteenä. Ammatti-ihmisten antamat kasvatusohjeet leimasivat vanhemmat kykenemättömiksi, jolloin ammattilaisten apuun tukeuduttiin entistä enemmän. Kasvatus ei ollut enää maalaisjärjen käyttämistä, vaan mysteeritiede. Tieto ei ollut tuolloin samalla tavalla saatavilla kuin nyt, jolloin ammattikasvattajilla oli enemmänkin oikeus ja velvollisuus astua vanhempien tilalle
Vammainen lapsi ja hänen vaikutuksensa perheeseen
Perhe sen ns. perinteisessä merkityksessä käsittää äidin, isän ja heidän terveet lapsensa. Sanalla ”vaivainen” kutsuttiin kaikkia henkilöitä, jotka putosivat perinteisen perheen ulkopuolelle.
Kasvatuksen ammatti-ihmiset luokittelivat lasten diagnoosia annettaessa vanhempien reaktion kahdella tavalla. Ensimmäinen määrittelee sen, mitä vanhemmat tuntevat lastaan kohtaan diagnoosin jälkeen eli miten diagnoosi vaikutti vanhempien tunne-elämään ja miten se vaikutti käyttäytymiseen lapsen kanssa. Reaktiossa olennaisinta oli se, miten vanhemmat toimivat ja tuntevat eri tavalla. Toinen kohta käsitteli syytä vanhempien reaktioon. Yleispätevä eli normatiivinen reaktio oli ammatti-ihmisille tutumpi, sillä oletettiin, että diagnoosi aina järkyttäisi perheen tasapainoa eli vammaisuuden katsottiin aina aiheuttavan tunne-elämän tai käyttäytymisen ongelmia perheen sisällä. Vieraampi reaktio ammattilaisille oli tilannekohtainen reagoiminen diagnoosiin. Reaktio vaihteli perheittäin tilanteen ja sosiaalisen ympäristön mukaan. Perhe jolla oli vahva sosiaalinen verkosto, saattoi reagoida tilanteeseen paljon rauhallisemmin kuin toinen perhe, eikä diagnoosi välttämättä aiheuttanut suuria tasapaino-ongelmia perheen sisällä.
Ammatti-ihmisten asenne
Ammatti-ihmisten suhtautumista kuvaa ehkä parhaiten kirjassa oleva lause: ”Vanhempien katsotaan tarvitsevan paljon tukea kyetäkseen näkemään lapsensa realistisesti”. Positiiviselta kantilta katsottuna tämä kuvaa ammatti-ihmisten omistautumista ja hyväsydämisyyttä vammautunutta lasta ja hänen perhettään kohtaan, jotta kaikki osapuolet saisivat tarvitsemansa tuen ja avun. Lausetta on kuitenkin helppoa katsoa myös negatiiviselta kannalta. Sinä on havaittavissa ylimielinen asenne ja professionalismista tuttu ajatus, että lapsen omat vanhemmat ovat kasvatuksen suhteen amatöörejä.
Jokainen perhe saa erilaista palvelua erilaisilta lääkäreiltä ja jokainen tulkitsee saamansa palvelun tavallaan. Monet vanhemmat ylistävät Suomea ja sen edistyksellisiä sosiaalipalveluja, mutta on myös monia jotka rasittuvat huonosta palvelusta ja näkevät esimerkiksi Kelalta tuen hakemisen hyvin raskaana prosessina, koska näkyvästi vammainen lapsi pitää todeta tukikelpoiseksi. Perheen vanhemmat voivat kokea stressiä, mikä ei johdu lapsen vammaisuudesta vaan elämästä ja sen realiteeteista. Diagnoosin jälkeen ei aina osata kuvitella elämää realistisesti, jolloin arki saattaa yllättää. Usein vanhempien stressin syynä on juuri huono tuki- ja palvelujärjestelmä
Määtän mukaan ammatti-ihmisten asenteet ja ammattikäytännöt ovat muuttuneet dramaattisesti. Vaikka menneiden aikojen ajattelutapoja on vielä huomattavissa, painotus on aivan toinen ja vanhemmat nähdään yhteistyökumppaneina. Kaikilla aloilla alkaa näkyä tämä sama ilmiö, jota Määttä sanoo kirjassaan palvelukulttuuriksi. Juuri palvelukulttuurin kehittymistä Määttä kutsuukin neljänneksi eli psykokulttuurin aikakaudeksi.
1980-luvulla, jolloin psykologia oli todella popularisoitu, itsensäkehittämiskurssit ja ihmissuhdeohjelmat alkoivat pyöriä TV-ruudussa. 1990-luvulle tultaessa alkoivat erilaiset kokeilu- ja kehittämishankkeet värittämään sosiaalipalveluiden kenttää ja vanhemmat toimivat myös niiden suunnittelussa ja toteutuksessa aktiivisesti mukana tuoden moniammatillisuuden tavallisten ihmisten sanavarastoon. Tämän päivän lapsena on hyväksyttävämpää, että perheessä on vammainen lapsi tai että joku perheestä tarvitsee psykologista tukea. Vanhempien saama tuki on 2000-luvun Suomessa laajaa ja laadukasta.
Martti Nurmi
Martti August Nurmi (10. helmikuuta 1912 Kalvola – 4. syyskuuta 1985 Kalvola) oli Mannerheim-ristin ritari numero 150. 5. divisioonan 24. tykkikomppaniassa panssarintorjuntatykkijoukkueen varajohtajana toiminut Nurmi nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 23. heinäkuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli nimityshetkellä ylikersantti. Sotien jälkeen Nurmi työskenteli omistamassaan kiviveistämössä.
John C. Robinson
right|thumb|John Robinson Etiopiassa 1930-luvulla John Charles Robinson (24. helmikuuta 1903 – 8. huhtikuuta 1954) oli yhdysvaltalainen afroamerikkalainen lentäjä. Hän toimi myös Etiopian ilmavoimien päällikkönä 1930- ja 1940-luvuilla.
Robinson syntyi Carrabellessä Floridassa. Hänen isänsä kuoltua perhe muutti hänen äitinsä Celesten johdolla Gulfportiin Mississippiin. Celeste Robinson avioitui pian Charles Cobbin kanssa, ja John piti tätä isänään.
Robinson kiinnostui jo nuorena mekaniikasta ja muutti vuonna 1921 Alabamaan opiskellakseen Tuskegee Institutessa, mistä valmistuttuaan hän siirtyi ensin Detroitiin toimimaan autokorjaamon työntekijänä ja sitten opiskelemaan ilmailua Illinois'n osavaltioon.
Alkuvuonna 1935 Robinson ilmoitti haluavansa puolustaa Etiopiaa, jonka suhteen Italialla oli valloitussuunnitelmia. Etiopia oli viimeinen eurooppalaisten suurvaltojen piiriin kuulumaton valtio Afrikassa, joten sillä oli Robinsonin mielestä myös symbolinen merkitys mantereen itsenäisyysaatteille. Robinson matkusti toukokuussa 1935 Etiopiaan keisari Haile Selassien kutsusta, ja hänen nimitettiin elokuussa 1935 Hubert Julianin seuraajaksi Etiopian ilmavoimien komentajana everstin sotilasarvolla. Noin 20 lentokoneen vahvuisten ilmavoimien komentajana Robinson johti tiedustelu- ja käskynjakolentoja, kunnes Italia valloitti Etiopian kokonaisuudessaan vuonna 1936. Robinson palasi Yhdysvaltoihin, missä hän oli tärkeässä roolissa organisoitaessa afroamerikkalaisista koostuvaa Tuskegee Airmen -lentoyksikköä.
Etiopian vapauduttua italialaismiehityksestä Robinson palasi maahan ja toimi lennonopettajana Hararin herttuan tukemassa lentokoulussa. Vuonna 1948 Robinson perusti Sultan Airlines -lentoyhtiön, joka kuljetti sekä matkustajia että rahtia.
Maaliskuussa 1954 Robinson joutui vakavaan lento-onnettomuuteen Addis Abeban lentoasemalla ollessaan kuljettamassa ilmateitse verta Nazretiin verensiirtoa varten. Hän kuoli onnettomuudessa saamiinsa palovammoihin sairaalahoidosta huolimatta 8. huhtikuuta 1954. Hänet on haudattu Gulelen hautausmaalle Addis Abebaan.
Essi Ruuskanen
pienoiskuva|Essi Ruuskasen seinämaalaus Alkuja on Seinäjoella. Essi Ruuskanen (s. 1989) on suomalainen kuvataiteilija ja muraalimaalari. Hän on Helsinki Urban Art ry:n perustajajäsen, sekä osa SAV Taidekollektiivia sekä G-Rex -katutaidekollektiivia. Hänen muraalejaan on ollut näkyvillä Helsingissä, Vantaalla, Mäntyharjulla ja Kuopiossa sekä julkisissa asemarakennuksissa että yksityisissä taloyhtiöiden rakennuksissa. Ruuskanen on toteuttanut myös julkisia installaatioita esimerkiksi Espoon kaupungille ja Helsinki Design Week-tapahtumaan, ja hänen näyttelyitään on ollut pääkaupunkiseudun lisäksi myös Tallinnassa.
Ruuskanen valmistui Aalto yliopistosta visuaalisen kulttuurin ja nykytaiteen maisteriksi vuonna 2021.
König (ravintola)
Ravintola König oli Helsingin keskustassa Mikonkatu 4:ssä sijainnut ravintola, jonka perusti Karl König vuonna 1892. Ravintola oli 1900-luvun alussa taiteilijoiden suosima ja sen asiakkaisiin kuuluivat muun muassa Jean Sibelius, Akseli Gallen-Kallela, Eliel Saarinen, Eino Leino, V. A. Koskenniemi ja Toivo Kuula. Myöhemmin Suomen hallitukset pitivät ravintolan tiloissa epävirallisia iltakokouksiaan ja marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimillä oli ravintolassa oma kantakabinetti.
Vuonna 2013 ravintolan omistajaksi tuli HOK-Elanto. Königin yökerho muuttui katuruokaravintola Shanghai Cowboyksi syksyllä 2014 ja keväällä 2015 ravintola König sulki ovensa avautuakseen sitten uudella nimellä ja toiminta-ajatuksella. Uudistettu ravintola Michel toimi kevääseen 2017 saakka kunnes 25. huhtikuuta 2017 samoissa tiloissa avauttiin uusi ravintola VENN. Meksikolaistyylinen katuruokapaikka Shanghai Cowboy jatkoi edelleen samalla nimellä ravintolan alakerrassa.
Passiivitalo
thumb|400px|Passiivitalon periaateleikkaus. Sinisellä merkitty ilmanvaihdon tuloilma esilämmitetään maaputkistossa kiertävän nesteen avulla (kysymyksessä ei ole maalämpöpumppu) thumb|300px| Passiivitalo Darmstadtissa Saksassa thumb|300px|Lämpökamerakuva, jossa etualalla oikealla näkyy passiivitalo, taustalla normaalirakenteinen rakennus. Värit kuvaavat säteilevää lämpöä: punainen säteilee paljon, sininen vähän. Passiivitalo on rakennus, jonka lämmitysenergian kulutus on tavanomaista pienempi. Kaikki tai lähes kaikki tarvittava lämpöenergia saadaan aikaan aurinkoenergiaa sekä rakennuksen käytön aiheuttamaa lämpöä hyödyntämällä. Passiivitalossa ei ole varsinaista lämmitysjärjestelmää. Rakennuksen vaipan on oltava hyvin eristetty ja tiivis.
Passiivitalon periaatteet
Euroopassa passiivitalon määritelmä on jokseenkin vakiintunut. Esimerkiksi Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa passiivitalo saa kuluttaa maksimissaan 20-30 kWh/m² lämmitysenergiaa vuodessa, eli noin neljänneksen vuoden 2008 suomalaiset määräykset täyttävän omakotitalon kulutuksesta. Lisäksi ilmanvuotoluku q50 saa olla korkeintaan 0,6 m³/(h*m²), mikä tarkoittaa, että rakennuksesta saa vuotaa ilmaa 0,6 kuutiota tunnissa rakennuksen ulkovaipan neliötä kohti, kun rakennuksessa on 50 Pa alipaine. Rakennusosista ovien lämmönläpäisykerroin saa olla korkeintaan 0,40 W/(m²K) ja ikkunoiden 0,80 W/(m²K). Passiivitalon tulo-poisto-tyyppisessä ilmanvaihtojärjestelmässä tulisi olla 70 prosentin vuosihyötysuhde.
Passiivitalon lämmitys perustuu muun muassa maksimaaliseen aurinkoenergian hyödyntämiseen, ikkunoita ja esimerkiksi aurinkokeräimiä ja varaavia rakenteita käyttäen. Lämpöenergian tuotoksi lasketaan myös rakennuksen käytön aiheuttama lämpö: valaistuksen, laitteistojen ja koneiden hukkalämpö, sekä ihmisten aiheuttama lämpö. Hukkalämmön hyödyntäminen on talokonseptin nimen mukaista passiivista lämmitystä- siis ilman aktiivista lisälämmöntuotantoa. Passiivitalossa voi olla pienitehoinen varalämmitysjärjestelmä huipputarvetta varten, tyypillisesti kevyellä tekniikalla ilmanvaihdon yhteyteen toteutettu ilmalämmitys. Passiivitalon tiiviit rakenteet mahdollistavat tarkasti säädellyn ilmanvaihdon, jonka avulla on helppo toteuttaa myös lämmönjako. Itse asiassa yksi keskeisimmistä passiivitalon suunnittelun periaatteista juontaa juurensa ilmanvaihtotekniikkaan: vain pieni lämmitysteho voidaan saavuttaa lämmitettyä ilmaa huonetiloihin jakelemalla, joten talon lämmöneristävyydelle asetetaan tämänkin takia erityisen tiukat vaatimukset. Passivhaus Projektierungs Paket 2007 eli lyhyemmin PHPP2007- suunnitteluoppaan mukaan ilman avulla voidaan odottaa saavutettavan korkeintaan 10 W/m2- lämmitysteho.
Keskeinen osa passiivitalon periaatteita on pyrkimys mahdollisimman suureen uusiutuvan energian osuuteen rakennuksen kokonaisenergiankulutuksesta. Suomalaiseenkin energiatodistuksen laskentamalliin ennakoidaan tulevan keskeiseksi osaksi ns. primäärienergiatarkastelun, joka tarkoittaa juuri samaa. Energiankulutuksen lisäksi ryhdytään siis tarkastelemaan sitä, millaista energiaa kulutetaan: auringolla, tuulella, kivihiilellä, vesivoimalla vai esimerkiksi ydinvoimalla tuotettua energiaa. Ympäristön kannalta epäedullisiksi tulkituilla fossiilisilla polttoaineilla tuotettua energiaa rangaistaan asettamalle sille korjauskerroin, jossa rakennuksen kokonaiskulutusta korotetaan jollakin kertoimella.
Passiivitalon määritelmä
Passiivitalo voidaan määritellä esimerkiksi energiankulutuksen mukaan. Erään määritelmän mukaan passiiviseksi taloksi voidaan sanoa rakennusta, jonka lämmitysenergian tarve on alle 15 % saman kokoisten rakennusten keskiarvoisesta tarpeesta.
Yleiseurooppalaisessa PEP-projektissa taas määritettiin maksimiarvot passiivitalon vuosittaiselle energiankulutuksella. Raja-arvot poikkeavat rakennuspaikan mukaan.
Etelä-Eurooppa, Välimeren lämmin ilmasto: Keski-, Länsi- ja Itä-Eurooppa: Pohjoismaat 60 leveysasteen pohjoispuolella:
Suomessa käytettävät raja-arvot
Projektin esittämät vaatimukset johtaisivat Suomessa epätarkoituksenmukaisiin rakenteisiin. VTT on esittänyt Suomeen kaksi määritelmää:
Lämmitysenergian vuosittainen maksimitarve Suomessa:
TAI toisen määritelmän mukaan:
Kaikissa yllä mainituissa vaihtoehdoissa rakennuksen ilmavuotoluku q50 tulee olla pienempi kuin 0,6 (m³/(h*m²). Suomessa Valtion teknillinen tutkimuskeskus on laskenut, että 150 neliön talo selviäisi vuoden noin 4000 kilowattitunnin ostoenergialla.
Rakenteet
Suomessa määritelmien mukaiset passiivitalot voidaan toteuttaa lähes tavanomaisin rakenneratkaisuin. Passiivitalon rakenteiden perusvaatimuksia ovat vuoden 2007 vaatimuksilla:
Ulkovaipan hyvä lämmöneristyskyky (alla maksimilämmönläpäisyarvot)
Lämmön talteenotto, sisäilmasto
Lämpötehokkuus
Ilmaisenergian hyödyntäminen
Kulutuksen minimoiminen
Lämmöntuotanto passiivitalossa
Forsand
Forsand on Norjan kunta Rogalandin läänissä. Sen rajanaapureita pohjoisessa ovat Hjelmeland ja Strand, lännessä Sandnes Høgsfjordenin toisella puolella, etelässä Gjesdal ja idässä Bykle Itä-Agderin läänissä sekä Sirdal Länsi-Agderin läänissä.
Pinnanmuodostus
Kunta on pitkulainen ja sen alueella on runsaasti vuoria, laaksoja ja vuonomaisemaa. Lysefjordenin reunamilla ovat sekä Preikestolenin että Kjeragin kalliokielekkeet. Preikestolen kohoaa 600 m vuonosta ja Kjerag puolestaan 1 000 m.
Historia
Fossanmoenin alueella on tehty laajoja arkeologisia kaivauksia. Sieltä on löydetty esineistöä sekä pronssikaudelta noin 1800 eaa., rautakaudelta että kansainvaellusajalta noin 600-luvulta. Löytöjen perustalta paikalle on restauroitu muinaiskylä nimeltä Landa, jossa on kolme rakennusta: yksi pronssikaudelta, yksi rautakaudelta ja yksi kansainvaellusten ajoilta. Suurimman asutuskeskittymän paikalla arvioidaan olleen kansainvaellusten aikaan, jolloin paikalla on arveltu asuneen 250 ihmistä ja noin 400 eläintä.
Elinkeinoelämä ja matkailu
Perinteisesti kalastus, metsästys, maatalous ja sisävesikalastus ovat olleet pääelinkeinoja. Nykyisin maatalous, hiekanotto, kalankasvatus ja matkailu muodostavat elinkeinoelämän selkärangan, minkä lisäksi kunnassa on joitakin pienyrityksiä.
Kjerag on suosittu base-hyppypaikka. Alueella on myös paljon merkittyjä retkeilyreittejä.
Thit Jensen
{{Kirjailija | nimi           = Thit Jensen | alkuperäinen nimi = | kuva           = Thit Jensen.jpg | kuvankoko      = 200px | kuvateksti     = Thit Jensen | koko nimi      = | salanimi       = | syntymäaika    ={ 1876 | syntymäpaikka  = Farsø, Jyllanti, Tanska | kuolinaika     = {{Kuolinvuosi ja ikä|1876|1957}} | kuolinpaikka   = - | ammatit        = kirjailija | arvonimi       = - | äidinkieli     = tanska | kansalaisuus   = Tanska | aikakausi      = | tyylilajit     = | aiheet         = | suuntaus       = | tuotannon kieli = tanska | debyyttiteokset = | pääteokset     = | puoliso        = | lapset         = | vanhemmat      = | palkinnot      = | ehdokkuudet    = | uskonto        = | huomioita      = | allekirjoitus  = | sivusto        = }} Thit (Marie Dorothea) Jensen (1876 Farsø, Jyllanti, Tanska – 1957 Kööpenhamina, Tanska) oli tanskalainen kirjailija. Jensen käsittelee naisen perinteistä asemaa ja sen rinnalla kamppailua oikeudesta yhteiskunnalliseen elämään. Kaksiosainen historiallinen romaani Jörgen Lykke – Jumalan uhmaaja ilmestyi 1931.
Jensenin veli oli kirjailija Johannes V. Jensen.
Motti (ravintola)
Ravintola Motti oli Helsingissä Taka-Töölössä vuosina 1941–1987, 1997–2007 ja 2011–2012 toiminut ravintola.
Ravintola Motti avattiin ruokaravintolana 26. huhtikuuta 1941 silloisen Helsingin suojeluskuntatalon tiloissa osoitteessa Töölöntorinkatu 2 - Pohjoinen Hesperiankatu 15. Funkkistyylisen ravintolan pinta-ala oli 300 neliömetriä, ja siellä oli 300 paikkaa. Ravintolan perustaja ja toimitusjohtaja oli Oy Skoha Ab:n toimitusjohtaja, majuri Aarne Wilhelm Jusu. Myöhemmin ravintolan toimitusjohtajana oli muun muassa Pauli Velanko (1912–1997) vuosina 1954–1977. Ravintolayhtiön Oy Motti omistajina olivat Jusun lisäksi muun muassa Antti Wihuri, Rakel Wihuri ja Oy Skoha Ab:n toimitusjohtaja Hannes Vartama (1901–1973). 1980-luvulla ravintolan omisti ensin tukholmalainen Holger Eklund ja sitten Tapio Seeste. Ravintolayhtiö asetettiin konkurssiin 1994, mutta konkurssi raukesi varojen puutteeseen. Oy Motti lopetettiin 1997, mutta ravintola toimi vielä samalla nimellä pariin otteeseen.
Ravintola Motti tuli suosituksi jo jatkosodan aikana, ja sen kanta-asiakkaisiin kuuluivat muun muassa marsalkka Carl Gustaf Mannerheim, presidentti Urho Kekkonen, kansanedustaja Hertta Kuusinen ja kirjailija Mika Waltari. Ravintolan erikoisuuksiin kuuluivat liekitetyt Pässin kivekset sekä vasikan Palavat munuaiset, ja ruokalistalla oli myös muun muassa karhua, majavaa, oravaa, piisamia, riekkoa, sorsaa ja pyytä. Tunnetuimpia ruokalajeja kehitti muun muassa keittiömestari Leo Salonen, joka oli Motin ravintolapäällikkö vuosina 1959–1967, ja joka kuului myös Suomen ensimmäisiin tv-kokkeihin tänä aikana. Salonen sai vastuulleen paljolti Motissa toteutetut presidentti Kekkosta tapaamaan tulleiden valtiovierailujen ruokatarjoilujen hoitamisen vuosina 1961-1966; sittemmin valtiovierailujen tarjoilut siirtyivät Marskiin ja Smolnaan.
Alkuperäinen ravintola Motti toimi vuoteen 1987 saakka. Tämän jälkeen samoissa tiloissa toimi erinimisiä ja -tasoisia ravintoloita. Motti-nimellä ravintola toimi taas vuosina 1997–2007. Sen jälkeen tiloissa toimi marokkolaista ruokaa tarjonnut ravintola Fez vuoteen 2010 saakka. Uusien omistajien omistama ravintola Motti avattiin 2011, mutta ravintola teki konkurssin jo 2012. Sen jälkeen tiloissa on toiminut italialaisravintola Trattoria Sogno.
Piispajärvi (järvi)
Piispajärvi on Kainuussa Suomussalmella Piispajärven kylässä sijaitseva järvi. Järvi voidaan tulkita olevan osa suuremman järven järviallasta, koska se on salmien kautta yhteydessä Vellijärveen ja Haapolampeen, joiden vedenpinnan korkeudet ovat samat.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1 300 hehtaaria eli 13 km². Se on 7,8 kilometriä pitkä ja 6,1 kilometriä leveä. Järvi on kuitenkin L-kirjaimen muotoinen ja järven pituus keskilinjaa seuraten on 11 kilometriä ja sen suurin poikittainen leveys on silloin 2,3 kilometriä. Kapeudestaan johtuen järvi on suojainen, jota lisäävät vielä monet saaret ja niemet.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 31 miljoonaa m³ eli 0,031 km³. Järven keskisyvyys on 2,4 metriä ja suurin syvyys on 12,8 metriä. Syvin kohta sijaitsee Piispajärven kylän puoleisessa päässä järveä aivan Kalliosaaren edustalla. Järven keskikohdassa sijaitsee vielä kaksi noin 10 metristä syvännettä.
Järvessä on laskettu olevan 65 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 80 ha, mikä on noin 5,9 % järven kokonaispinta-alasta. Saarista 9 on yli hehtaarin suuruisia, 55 yli aarin ja yksi on alle aarin kokoinen. Yksikään saari ei ylitä neliökilometriä. Järven pohjoispäässä sijaitsevat Lehtosaari ja Tulisaari, jotka ovat yli 800 metriä pitkät. Järven keskivaiheilla sijaitsee pyöreä ja halkaisijaltaan lähes 700 metrinen Honkisaari. Muut saaret ovat pienempiä. Esimerkiksi eteläosassa Hilskon saaren luona sijaitsee kaksi pientä saarta, joista on löydetty hautapaikkoja.
Järven itäpään salmen, joka laskee Vellijärveen, ylittää valtatie 5. Siitä haarautuu Haapovaaralla kylätie länteen, joka johtaa Kaihlaperään. Myös Piispajärven kylän pohjoispuolella haarautuu länteen yhdystie 19371, joka kiertää järven pohjoisrantoja. Länsirannoille ei johda teitä. Järvellä on kiinteää asutusta vähän ja vapaa-ajan asuntoja on niukasti.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Oulujoen vesistössä (vesistöaluetunnus 59) Kiantajärven reitin valuma-alueen (59.5) Piispajoen valuma-alueella (59.57), jonka Piispajärven–Vellijärven lähialueeseen (59.572) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 247,8 metriä mpy.
Valuma-alue saa pääosan vedestänsä neljää reittiä myöten. Antinjoki purkaa Runttijärven läpi Runttisalmesta pienen Runttijärven valuma-alueen (59.575) vedet. Rakkulaisenpuron valuma-alueen (59.573) laskuoja syntyy Kaupinjoen ja Rakkulaisenpuron alajuoksun uomasta ja Käärmejoen valuma-alueen laskuoja (59.574) on Käärmejoki. Ne laskevat molemmat Kaihlaperään. Edellisiä suurempi Lounajoen valuma-alue (59.58) laskee järven pohjoisosaan Alimmaisen Kellojärven lasku-uomaa myöten, jonka luusuassa sijaitsee pohjapato. Piispajärven vedet jatkavat Vellijärveen ja siitä eteenpäin Piispajokea myöten Kiantajärveen.
Piispajärven alueella on vielä seitsemän yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Niistä huomattavimpia ovat edellä mainittu Haapolampi (61 ha), Kaihlaperään laskeva Suolampi (16 ha) ja pohjoispään Hoikanlahteen Hoikkajokea myöten laskeva Hoikka (13 ha).
Maija Kovaļevska
Maija Kovaļevska (s. 21. syyskuuta 1979 Riika) on latvialainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hän valmistui Latvian Jāzeps Vītols -musiikkiakatemiasta ja debytoi Don Giovannin esityksessä Donna Elviran roolissa Latvian kansallisoopperassa Riiassa vuonna 2003. Myöhemmin samana vuonna Kovaļevska esiintyi myös Siguldan kansainvälisillä oopperajuhlilla. Hän pääsi stipendin turvin Italiaan opiskelemaan Mirella Frenin johdolla. Vuonna 2004 hän voitti Latvian suuren musiikkipalkinnon.
Aiemmin mainittujen roolien lisäksi Kovaļevskan ohjelmistoon on kuulunut osia esimerkiksi oopperoissa Figaron häät, Carmen, Turandot ja Jevgeni Onegin.
Minttu Tamski
Minttu Annica Tamski (s. 31. joulukuuta 1990) on suomalainen esiintyjä ja tuottaja. Hän on valmistunut Humanistisesta ammattikorkeakoulusta kulttuurituottajaksi keväällä 2019. Tämän lisäksi hän on opiskellut näyttelijäntyötä Taideyliopiston Teatterikorkeakoulun avoimessa yliopistossa, Työväen Akatemiassa ja Jyväskylän kristillisellä opistolla.
Tamski on tuottanut Mikkelissä mm. Hulivilikarnevaali, Museoiden yö tapahtumia, sekä Työväen Näyttämöpäiviä (2019). Tamski on Esittävän taiteen osuuskunta Kaukasuksen perustajajäsen. Kaukasuksen lisäksi Tamski on esiintynyt mm. Mikkelin Teatterissa ja Teatteriosuuskunta EStatessa, sekä elokuvassa Rendel (2016) ja Teemu Nikin lyhytelokuvassa Pilkkihiihto (2017). Lisäksi Tamski on toiminut näyttelijänä mainostuotannoissa ja ääninäyttelijänä.
Tamski on kotoisin ja asuu Mikkelissä. Hän on naimisissa näyttelijä, muusikko Aapo Orasen kanssa.
Burgersdorp
Ilmasto
Burgersdorpissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan keskileveysasteiden aroilmasto. Kesäisin on lämmintä ja sateista, talvisin on leutoa ja kuivempaa. Vuoden keskilämpötila on noin 15 °C ja keskimääräinen sademäärä 480 millimetriä. Tammikuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 22 °C. Viilein kuukausi on heinäkuu, jolloin keskilämpötila on noin 7 °C. Sateisin kuukausi on maaliskuu, jolloin sataa keskimäärin noin 80 millimetriä. Heinäkuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 13 millimetriä.
Toivo Honkaniemi
thumb|Toivo Honkaniemi Toivo Nikolai Honkaniemi (7. kesäkuuta 1908 Alahärmä – 14. tammikuuta 1995 Lahti) oli Mannerheim-ristin ritari numero 149. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 20. heinäkuuta 1944. Sotilasarvoltaan hän oli kapteeni. Honkaniemi on haudattu Lahteen, Levon hautausmaalle.
Hermann von Helmholtz
Hermann Ludwig Ferdinand von Helmholtz (31. elokuuta 1821 – 8. syyskuuta 1894) oli saksalainen lääkäri ja fyysikko.
Elämä
Helmholtzin isä oli Potsdamin lukion rehtori, joka oli opiskellut klassista filologiaa ja filosofiaa. Helmholtzin isä oli filosofi Immanuel Herman Fichten läheinen ystävä. Helmholtzin työssä näkyy Fichten ja Immanuel Kantin vaikutusta. Nuorena miehenä Helmholtz oli kiinnostunut luonnontieteestä, mutta hänen isänsä halusi hänen opiskelevan lääketiedettä.
Energian säilyminen
Helmholtzin ensimmäinen merkittävä tieteellinen saavutus oli energian säilymistä käsittelevä tutkielma vuodelta 1847. Tutkielman taustalla oli hänen lääketieteelliset opintonsa ja filosofinen tausta. Hän löysi energian säilymisen periaatteen tutkiessaan lihaksen aineenvaihduntaa.
Helmholtz esitti vuonna 1854 ensimmäisenä ajatuksen kaikkeuden lämpökuoleman mahdollisuudesta.
Yhteistyö Willard Gibbsin kanssa poiki Gibbs-Helmholtzin yhtälön.
Aistien fysiologia
Helmholzin aisteja koskeva fysiologia oli Wilhelm Wundtin työn perustana. Wundt oli Helmholzin oppilas ja häntä pidetään kokeellisen psykologian perustajana.
Silmäoptiikka
Vuonna 1851 Helmholtz mullisti silmäntutkimuksen silmän tähystämiseen soveltuvalla keksinnöllä; instrumentilla pystytään tutkimaan ihmisen silmää sisäpuolelta. Helmholtz keskittyi muutenkin aistien fysiologiaan. Hänen pääjulkaisussaan, nimeltään Handbuch der Physiologischen Optik käsitellään empiirisiä teorioita tila- ja värinäöstä sekä liikkeen havaitsemisesta. Teoksesta tuli alansa perusteos 1800-luvun puolivälissä. Helmholtz jatkoi työtä kirjansa uusien painosten kanssa useita vuosikymmeniä. Erityisesti kiistely Ewald Heringin kanssa tila ja värinäöstä aiheutti taajaa päivittämistä.
Akustiikka ja estetiikka
Vuonna 1863 Helmholtz julkaisi kirjan Die Lehre von den Tonempfindungen als physiologische Grundlage für die Theorie der Musik. Siinä käsitellään ääniaistimusten fysiologista perustaa musiikin teoriassa. Hän kehitti Helmholtzin resonaattorin, jolla voidaan selvittää eri äänien korkeuksia.
Helmholtzin mukaan on nimetty myös Helmholtzin merkintätapa, jota yleisesti käytetään eri oktaavialoissa olevien, samannimisten sävelten erottamiseksi toisistaan. . Sen mukaan esimerkiksi yksiviivainen c merkitään c', kaksiviivainen c″ ja kontraoktaavin C muodossa CI. Helmholtz itse käytti tätä merkintätapaa edellä mainitussa teoksessaan. Kaikkein alimpia oktaavialoja lukuun ottamatta se oli kuitenkin ollut ainakin Saksassa yleisessä käytössä jo ennen Helmholtzin aikaa.
Sähkömagnetismi
Vuonna 1874 Helmholtz muutti Bonnista Berliiniin vastaanottamaan fysiikan professorin viran. Siellä hän kiinnostui sähkömagnetismista. Vaikka hän itse ei tehnyt merkittäviä tutkimustuloksia alalta, hänen oppilaansa Heinrich Rudolf Hertz tuli kuuluisaksi havainnollistamalla ensimmäisenä sähkömagneettisen säteilyn.
Jari Saarman
Jari Saarman on suomalainen bassobaritoni, joka aloitti musiikin maisterin opinnot Sibelius-Akatemiassa alkaen 1989 Anssi Hirvosen oppilaana. Diplomin hän sai valmiiksi 1995. Lisäoppia hän on hankkinut mm. Jorma Hynnisen ja Herbert Brauerin kursseilta.
Saarman oli kiinnitettynä Suomen Kansallisoopperaan vuosina 1991–2011. Sieltä hän oli virkavapaalla vuosina 1995–1997, jolloin hän lauloi Münsterin oopperan solistikunnassa Saksassa.
Hän on esiintynyt Suomessa, Ruotsissa, Italiassa, Unkarissa, Venäjällä, Yhdysvalloissa ja Saksassa. Jari Saarman on kuulunut Suomen oopperaliiton solistipankkiin 1999–2000 sekä esiintynyt oratorio- ja passiokonserttien solistina Suomessa, Saksassa, Unkarissa ja Italiassa.
Hän on levyttänyt Muistojeni Georg Ots -levyn vuonna 2002. Hänen veljensä Risto Saarman ja Jukka Saarman ovat myös oopperalaulajia.
Letov Š-28
thumb|right|Letov Š-328. Se oli merkittävin muunnos tästä konetyypistä. Letov Š-28 on tšekkoslovakialainen Letov-lentokonetehtaan valmistama sotilaslentokone. Se kehiteltiin vuonna 1934. Alois Šmolíkin suunnittelema kone oli kaksitaso, jonka siipi- ja peräsinrakenteet olivat tuetut ja ohjaamo avonainen. Laskeutumisteline oli kiinteä ja muotosuojaton päätyypin (Š-328) osalta. Moottori oli lisenssivalmisteinen Bristol Pegasus IIM-2, jota valmisti Walter-tehdas. Moottorin lentoonlähtöteho oli 635 hv. Avia Vr-36 moottorilla olevia Š-428 -koneita valmistui vähäisessä määrin. Moottori oli lisensoitu Hispano-Suiza 12Nbr ja 650 hv tehoinen. Hyvin pieni määrä tehokkaammalla Gnome-Rhône Mistral Major-moottorilla (teho 800 hv) olevia lentokoneita rakennettiin. Nämä olivat muunnosta Š-528.
Konetyypistä kehiteltiin useita eri variantteja, joista merkittävämpänä Š-328. Sen valmistusmäärä ylitti 400 koneyksilöä. Konetyyppiä käytettiin tiedustelutehtävissä ja kevyenä pommituskoneena sekä vähäisessä määrin yöhävittäjänä. Aseistus käsitti 4x 7,7 mm konekiväärejä, näistä 2x yläsiivissä ja kiinteästi eteenpäin ampuvina. Lisäksi taka-ampumossa oli 2x 7,7 mm kk:t liikuteltavina. Suurin pommikuorma oli 500 kg. Tšekkoslovakian ohella konetta käytti Bulgaria, Natsi-Saksa sekä Neuvostoliitto. Koneen huippunopeus oli 280 km/h.
Tesmasaniaiset
Tesmasaniaiset (Dennstaedtia) on tesmasaniaiskasvien (Dennstaedtiaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu ainakin noin 40 lajia, mahdollisesti jopa noin 90 lajia.
Tesmasaniaisia ei kasva Suomessa luonnonvaraisina.
Espanjan sisällissota
Espanjan sisällissota käytiin vuosina 1936–1939 vapailla vaaleilla valitun Espanjan toisen tasavallan hallituksen (republicanos) ja kenraali Francisco Francon johtamien kansallismielisten (nacionalistas) kapinallisten välillä. Sitä voidaan pitää toisen maailmansodan esinäytöksenä. Vastakkain olivat osaksi samat ideologiat, ja sotaan osallistuivat maailmansodan tulevat vastapuolet Saksa ja Neuvostoliitto kokeillen samalla omaa aseistustaan.
Espanjan sisällissodan uhrien lukumäärästä on esitetty erilaisia arvioita. Paul Preston on koonnut tutkimustuloksia teokseen The Spanish Holocaust (2012). Tasavaltalaisen terrorin uhrien määräksi arvioidaan 52 000–58 000. Kansallismielisen terrorin määräksi arvioidaan sen sijaan selvästi yli 100 000, kenties jopa 150 000 kuollutta (tai sitäkin enemmän). Sodan jälkeisen väkivaltaisen repression eli sorron, uhrien määrän arvioidaan nousevan ainakin 35 000:een. Taisteluissa arvioidaan kuolleiden määräksi noin 140 000. Siihen on vielä lisättävä ainakin 20 000 pommituksissa kuollutta siviiliä. Lisäksi kansallismielisten perustamilla vanki- ja työleireillä kuoli yli 150 000 henkeä ja paljon enemmänkin, jos tarkastelun aikaväliä pidennetään sodan jälkeiseen aikaan. Lopullisia tai edes kovin tarkkoja lukemia ei ehkä koskaan voida selvittää.
Tasavaltalaisten puolella taistelleiden kansainvälisten prikaatien sotilaista kaatui noin 4 900, kansallismielisten puolella olleiden ulkomaalaisten tappiot olivat noin 5 300 sotilasta.
thumb|Rintamalinjat sodan alkuvaiheessa elo-syyskuussa 1936.
Sodan taustaa
Espanjan sisällissota alkoi 18. heinäkuuta 1936 Espanjan armeijan oikeistolaisten upseerien epäonnistuneen vallankaappausyrityksen johdosta. Sotilasvallankaappauksen suunnittelu oli aloitettu jo saman vuoden helmikuussa pidettyjen parlamenttivaalien jälkeen, jotka päättyivät vasemmistopuolueiden muodostaman kansanrintaman niukkaan voittoon. Vaaleja seuranneen kevään aikana Espanjassa syntyi poliittisen väkivallan kierre, jossa radikaalien vasemmistolaisten ja oikeistolaisten falangistien veriteot seurasivat toisiaan. Heinäkuun alkuun mennessä oli henkensä menettänyt lähes 300 ihmistä. Vasemmistolaisten radikalisoitumisen taustalla oli jo vuosikymmeniä jatkunut painostus ja väkivalta valtiovallan, työnantajien ja kirkon taholta, joka kohdistui erityisesti ammattiyhdistysliikkeeseen. Esimerkiksi myöhemmin murhatun pääministerin Eduardo Daton 1910-luvulla ammattiliittoja vastaan käymä niin sanottu "likainen sota" vaati lukuisten ay-toimujoiden hengen. Heitä kuoli joko salamurhaajien uhreina tai epämääräisissä olosuhteissa pidätettyinä. Väkivalta jatkui edelleen 1920-luvulla kenraali Miguel Primo de Riveran diktatuurin aikana. Myös hänen kukistumisensa jälkeen nähtiin voimakeinoin murskattuja työtaisteluja, kuten vuoden 1934 Asturian kaivoslakko, joka vaati yli 3 000 kaivosmiehen hengen.
Helmikuun 1936 parlamenttivaalien jälkeen kiihtyneen väkivallan vuoksi hallitus ryhtyi maaliskuun puolivälissä toimiin falangisteja vastaan. Presidentti Manuel Azaña ei kuitenkaan suuremmin puuttunut vasemmiston toimintaan, joka sekin lisäsi väkivaltaa. Hallitus oli tietoinen oikeistoupseerien vallankaappaussuunnitelmista ja yritti estää niitä sijoittamalla heitä uusiin tehtäviin. Esimerkiksi kenraali Franco siirrettiin Kanariansaarille, Manuel Goded Llopis Baleaareille ja Afrikan armeijan komentajasta Emilio Molasta tehtiin prikaatinpäällikkö pohjoiseen Pamplonan kaupunkiin.
Vallankaappausyritys
Heinäkuun 12. päivänä 1936 falangistit murhasivat hallituksen poliisivoimien luutnantin José Castillon, joka kuului sosialistiseen työväenpuolueeseen. Hän oli jo toinen muutaman viikon sisään surmattu vasemmistolainen Guardia de Asalton upseeri. Vuorokautta myöhemmin poliisit kostivat Castillon murhan sieppaamalla ja ampumalla monarkistisen konservatiivipoliitikon José Calvo Sotelon. Kansallismieliset upseerit käyttivät Sotelon murhaa tekosyynä kapinalle, vaikka sitä oli suunniteltu jo keväästä lähtien.
Francisco Francon ja Emilio Molan johtama sotilaskapina alkoi lopulta 17. heinäkuuta Espanjan Marokosta, jossa palvelleista sotilaista suurin osa oli ulkomaisia palkkasotureita eli legioonalaisia. Lisäksi Marokossa toimineeseen Afrikan armeijaan kuului paikallisesta väestöstä värvätyt Regulares-joukot, joita tasavaltalaiset myöhemmin kutsuivat maureiksi. Espanjan Marokossa kapinalliset eivät juurikaan kohdanneet vastarintaa. He kuitenkin surmasivat lähes 200 tasavaltalaisten kannattajaa ja heille uskollista upseeria. Seuraavana päivänä kapina levisi suunnitellusti myös emämaan puolelle, mutta kansallismieliset eivät kuitenkaan saaneet haltuunsa maihinnousupaikkanaan pitämää Sevillaa lukuun ottamatta yhtään suurkaupunkia. He onnistuivat aluksi valtaamaan ainoastaan vanhoilliset Vanhan-Kastilian, Leónin ja Navarran alueet, jotka olivat myötämielisiä kansaliasmielisille. Portugalissa maanpaossa olleen kenraali José Sanjurjon oli tarkoitus lentää Espanjan Burgosiin ottaakseen kapinalliset joukot johtoonsa, mutta hän kuoli lentokoneensa törmättyä puihin nousukiidon yhteydessä Portugalin Estorilissa 20. heinäkuuta. Kapinan johto jäi tämän jälkeen Molan ja Francon käsiin.
Voimasuhteet taistelujen alkaessa
Sodan alkaessa kansallismielisten – siis kapinallisten – hallussa olevilla alueilla oli noin 11 miljoonaa Espanjan kaikkiaan 25 miljoonasta asukkaasta. Noin puolet maan 120 000 sotilaan armeijasta oli kapinallisten puolella, upseereista kansallismielisten riveihin siirtyi jopa 90 prosenttia. Lisäksi heidän joukkoihinsa kuului 35 000 sotilaan vahvuinen Afrikan armeija. Espanjan laivaston aluksista suurin osa jäi tasavaltalaisten haltuun, mutta ongelmaksi muodostui upseeriston puute. Ilmavoimista suurin osa jäi niin ikään tasavaltalaisille. Sen lentokalusto oli kuitenkin pahasti vanhentunutta.
Tasavaltalaiset
Tasavaltalaisten (lojalistien) joukkojen pääosan muodosti vuonna 1931 perustettu Espanjan tasavaltaisarmeija, joka sisällissodan aikana tunnettiin nimellä Kansan tasavaltalaisarmeija (Ejército Popular de la República). Sen vahvuus oli enimmillään 750 000 miestä, joista 60 000 oli kuulunut tasavaltalaisarmeijaan jo ennen heinäkuun 1936 vallankaappausyritystä. Saman vuoden lokakuussa aloitettiin kutsunnat, jotka koskivat kaikkia 20–45-vuotiaita miehiä. Tasavaltalaisten puolella oli myös osa Espanjan laivastoa ja ilmavoimia sekä osa puolisotilaallisista Guardia Civil- ja Guardia de Asalto -poliisijoukoista. Lisäksi tasavaltalaisten rinnalla taistelivat vuodet 1936–1937 Baskimaan hallituksen alainen armeija Euzko Gudarostea ja Baskimaan laivasto.
Varsinaisen armeijan ohella sodassa oli mukana lukuisia eri poliittisten ryhmittymien, itsenäisyysliikkeiden ja ammattiliittojen jäsenistä muodostettuja joukkoja. Sodan alkuvaiheessa ne toimivat lähinnä miliisiyksiköinä ja järjestyskaarteina, armeijan muotoon ryhmät organisoitiin vasta myöhemmin. Taisteluihin osallistuivat kaikki Espanjan kansanrintamassa mukana olleet puolueet, Baskimaan ja Katalonian itsenäisyyttä ajavat ryhmät sekä sosialistinen UGT-ammattiliitto, anarkosyndikalistinen CNT-ammattiliitto ja anarkistinen FAI-järjestö. Näihin ryhmiin kuului yhteensä useita kymmeniä tuhansia taistelijoita, joista osa oli myös naisia. Heitä oli erityisesti anarkistien riveissä.
Tasavaltalaisten ongelma oli poliittinen epäyhtenäisyys. He pystyivät yhdessä vielä estämään fasistien sotilasvallankaappausyrityksen, mutta pian tämän jälkeen rivit alkoivat hajota. Tasavaltalaiset jakautuivat usein keskenään eripuraisiin liberaalisiin, anarkistisiin, sosialistisiin ja kommunistisiin ryhmiin, joilla ei ollut kunnollista sisäistä keskusjohtoa. Pääasiallinen yhdistävä tekijä eri tasavaltaisryhmittymien välillä oli fasismin vastainen taistelu, mutta muutoin päämäärät ja keinot olivat hyvinkin erilaiset. Lisäksi mukana oli vähemmistökansallisuuksia, jotka toivoivat saavansa tasavallalta itsenäisyyden. Oman lisänsä toi myös Stalinin Neuvostoliiton tukeman Espanjan kommunistisen puolueen PCE:n omat valtapyrkimykset. Se esimerkiksi syytti toista kommunistipuoluetta, trotskilaista POUM:ia, yhteistyöstä fasistien kanssa. Väitteet kuitenkin olivat pelkkää valheellista propagandaa.
thumb|Tasavaltalaisten naissotilaita. Maltilliset sosialistit ja kommunistit halusivat säilyttää tasavallan ja yksityisomistuksen, mutta anarkistit puolestaan olivat valmiit hyödyntämään sotaa teollisuuden, palvelujen ja maatalouden kollektivisoimiseksi työläisten haltuun. POUM asettui tukemaan anarkistien Kataloniassa aloittamaa niin sanottua Espanjan vallankumousta, vaatien lisäksi proletariaatin diktatuuria. Sosialistien ja erityisesti kommunistisen PCE:n johto katsoi kuitenkin tärkeämmäksi ylläpitää kansanrintamaa liberaalien kanssa ja asettui jarruttamaan vallankumouksellisia vaatimuksia. PCE:n suhtautumisen taustalla tosin oli lähinnä se, että anarkistit ja POUM vastustivat Stalinia ja lisäksi anarkistit suhtautuivat kielteisesti koko Neuvostoliittoon. Eri ryhmien väliset ristiriidat kärjistyivät toukokuussa 1937 avoimeksi katutaisteluksi, jota kutsutaan Barcelonan toukokuuksi. Hallitusta ja kommunisteja olivat vastassa eri anarkistiryhmittymät ja POUM. Kuusi päivää kestäneet taistelut päättyivät aselepoon ja sovitteluun. Niiden seurauksena anarkistien vaikutusvalta väheni Kataloniassa ja kommunistien puolestaan kasvoi. PCE aloitti Stalinin vaatimuksesta Neuvostoliiton turvallisuuspalvelun NKVD:n johdolla puhdistukset, jotka johtivat useiden POUM:n jäsenten murhiin sekä lopulta koko puolueen kieltämiseen. Barcelonan toukokuun jälkeen kansanrintamahallitus myös osittain purki anarkistien toimeenpanemia kollektivisointeja, ja yhtiöt pyrittiin ottamaan valtion kontrolliin.
Neuvostoliiton tukemien kommunistien tasavaltalaisten rintamaa hajottanut masinointi edisti omalta osaltaan tasavaltalaisten tappiota. Kun Neuvostoliitto katsoi sodan hävityksi, se käski puoluetta lopettamaan taistelun. Jotkut kommunistit kuitenkin jatkoivat muiden ryhmittymien rinnalla ilman puolueen tukea. Stalin syytti tappiosta trotskilaisia ja "viidettä kolonnaa", vaikka sodan loppuvaiheessa Neuvostoliitto kontrolloi suurta osaa armeijasta ja myös osaa hallituksesta. Professori Stanley G. Paynen mukaan Stalinin päätavoite oli pitää sota käynnissä, kunnes hän saisi Ranskan ja Britannian rinnalleen Saksaa vastaan. Samaan aikaan Stalin pohjusti Hitlerin kanssa tekemäänsä Molotov–Ribbentrop-sopimusta.
Kansallismieliset
thumb|Kansallismielisiä marssimassa [[Sevillan lähistöllä sijaitsevaan kylään.]] Kansallismielisten kapinallisten joukot koostuivat alun perin neljästä poliittisesta ryhmittymästä, joihin kuuluivat fasistinen falangistipuolue, useasta oikeistolaisesta puolueesta muodostunut liitto CEDA sekä monarkiaa kannattavat karlistit ja alfonsistit. Kenraali Franco ei kuitenkaan hyväksynyt kilpailevia oikeistoryhmittymiä, vaan yhdisti kaikki omaan falangistipuolueeseensa huhtikuussa 1937. "Kansallismieliset" oli nimitys, jota käyttivät vain ryhmittymän omat jäsenet ja kannattajat. Vastustajat kutsuivat heitä yleensä fasisteiksi. Kansallismielisten tukijoihin kuuluivat lähinnä liikemiehet, suurmaanomistajat, katolinen kirkko ja maan keskiluokka.
Nationalistien puolella taisteli myös Espanjan Afrikan armeija, osa maan ilmavoimista ja laivastosta sekä osa puolisotilaallisista Guardia Civil ja Guardia de Asalto -poliisivoimista. Afrikan armeija koostui pohjoisafrikkalaisista värvättyjen Regulares-joukkojen lisäksi Espanjan muukalaislegioonasta. Yhteensä nationalistien vahvuus oli noin 600 000 miestä. Espanjan tasavaltalaisarmeijan 120 000 sotilaasta noin puolet siirtyi vallankaappausyrityksen yhteydessä heidän riveihinsä, mutta upseerien kohdalla osuus oli jopa 90 prosenttia.
Kansallismielisiin kuuluneista ryhmistä falangistit oli fasistinen puolue, jonka perusti vuonna 1933 Espanjan syrjäytetyn diktaattorin Miguel Primo de Riveran poika José Antonio Primo de Rivera. Vuonna 1934 siihen liittyi natsimielinen JONS-ryhmittymä. Falangistit aloittivat poliittisen väkivallan vastustajiaan kohtaan jo ennen sisällissodan alkamista. Heidän provosointinsa tarkoituksena oli luoda maahan pelon ja sekasorron ilmapiiri, joka olisi oikeuttanut järjestyksen palauttamiseksi kansanrintamahallituksen syrjäyttämisen ja fasistisen hallinnon perustamisen. Sisällissodan alkuvaiheessa falangistien riveissä oli noin 35 000 vapaaehtoista.
CEDA oli vajaan kahdenkymmenen oikeistolaisen, monarkistisen ja katolilaisen puolueen muodostama liitto, jonka pääryhmittymänä oli vuonna 1931 perustettu Acción Popular. Se julisti puolustavansa Espanjaa ja kristinuskoa marxilaisuutta vastaan. CEDA otti toimintaansa vaikutteita sekä natsismista että fasismista. Sen puheenjohtaja José María Gil-Robles vieraili natsien puoluekokouksessa Nürnbergissä ja CEDA järjesti myös itse vastaavia pienimuotoisempia kokoontumisia. Hävittyään vuoden 1936 parlamenttivaalit ryhmittymä hylkäsi maltillisen linjansa ja alkoi tukemaan falangistien väkivaltaa sekä rahoitti myöhemmin kesällä yritettyä sotilasvallankaappausta.
Karlistit ja alfonsistit halusivat palauttaa Espanjaan monarkian. Karlistien päämääränä oli saada maan hallitsijaksi Bourbonin suvun Don Carlosista periytyvä sukuhaara, alfonsistit puolestaan halusivat takaisin valtaistuimelle vuonna 1931 syrjäytetyn kuningas Alfonso XIII:n. Karlistit olivat sekä demokratian että sosialismin vastaisia. Heidän antisosialisminsa meni jopa niin pitkälle, että karlistit vastustivat Hitleriä ja Mussolinia näiden politiikan sisältämän kansallissosialismin vuoksi.
Puuttumattomuussopimus ja Kansainliiton suhtautuminen
Pian sodan syttymisen jälkeen elokuussa 1936 yhteensä 27 maata allekirjoitti niin sanotun puuttumattomuussopimuksen, jolla ne sitoutuivat olemaan sekaantumatta sisällissotaan. Etupäässä Ranskan ja Ison-Britannian puuhaaman sopimuksen tarkoituksena oli estää sodan laajeneminen yleiseurooppalaiseksi suursodaksi. Siihen liittyneistä maista Saksa, Italia ja Neuvostoliitto rikkoivat kuitenkin sopimusta lähettäen omia sotilaitaan ja aseistusta eri osapuolille. Myös Ranskaa syytettiin sen rikkomisesta, koska maan kautta kulki miehiä ja aseita tasavaltalaisille. Syyskuussa sopimuksen allekirjoittaneet maat perustivat komitean, jonka tarkoituksena oli estää aseiden ja ulkomaisten taistelijoiden pääsy Espanjaan. Maata ympäröivät merialueet jaettiin Britannian, Ranskan, Saksan ja Italian valvottaviksi, mutta kaksi jälkimmäistä valtiota kuitenkin vetäytyivät nopeasti toiminnasta.
Erityisesti Iso-Britannia ja Ranska joutuivat vaikeaan tilanteeseen suhtautumisessaan Espanjan sisällissotaan. Ne eivät halunneet kansallismielisten voittoa, koska se olisi tiennyt maan joutumista Francon johtamien fasistien käsiin, mistä taas olisi seurannut natsi-Saksan ja Italian vaikutusvallan kasvu uuden kumppanin johdosta. Toisaalta maat eivät myöskään kommunismin pelossaan halunneet tasavaltalaisten voittoa erityisesti sen jälkeen, kun Neuvostoliitto oli noussut heidän tärkeimmäksi tukijakseen ja lähettänyt maahan omia neuvonantajiaan.