cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hemming Åström
Hemming Åström (30. joulukuuta 1844 Tornio – 19. joulukuuta 1895 Bonn, Saksa) oli suomalainen kauppaneuvos (1886), joka tuli veljensä Karl Robert Åströmin Oulun kaupunkiin perustaman nahkatehtaan osakkaaksi 1860-luvun lopulla.
Kapverdenviistäjä
Äänet
Koloniasta kuuluu valittavia venytettyjä ääniä, jotka joskus päättyvät nikotukseen.
Hemming Åström
Hemming Åström harjoitti myös muuta teollisuustoimintaa Pohjois-Pohjanmaalla. Åströmin veljekset olivat aktiivisia kunnallisia ja alueellisia toimijoita 1800-luvun loppupuolella suunnitellen muun muassa rautatietä Jäämereltä Pietariin. Hemming Åström toimi Oulun kaupunginvaltuutettuna vuosina 1882–1894.
Åström oli Oulun edustaja porvarissäädyssä valtiopäivillä 1891.
Kapverdenviistäjä
Levinneisyys ja lisääntyminen
Laji pesii Madeiralla Bugion saarella ja Kap Verdellä, sekä on mahdollisesti pesinyt Kanariansaarten La Palmalla 1998. Lajia tavataan harvinaisena Länsi-Euroopassa, ainakin Britteinsaarilla.
Kap Verden kannaksi on arvioitu vähintään 500–1 000 paria, sillä luultavasti muilla saarilla ja vuoristossa on lisää pesimäyhteisöjä. Madeiralla kanta on vakaa ja pesiviä pareja on vähintään 150–180. Koko maailman kannaksi on esitetty noin 3 000 lintua. Azoreilla lintua on metsästetty, mutta pesintää ei ole koskaan vahvistettu. Lintuja voi esiintyä pesimisaikanakin kaukana Cap Verden saarilta, jotkut linnut siirtyvät etelämmäs pesimisen jälkeen, kun toiset jäävät alueelle ympärivuotisesti.
Lisääntyminen
Pesii 80–300 metrin korkeudessa. Tavallisesti se kaivaa pesäkuopan maahan, mutta viime aikoina on löydetty pesiä kivienkin välistä, jossa maata ei voi kaivaa. Pesiminen ajoittuu loppukesään ja syksyyn. Käy öisin pesällään ja päivällä ruokailee merellä. Naaras munii yhden munan.
Uhat
Kapverdenviistäjän ja sen pesimisalueiden heikentymisen syiksi on esitetty vuohta, jänistä ja hiiriä. Vuodesta 2006 lähtien jänisten ja hiirien määrää on kontrolloitu. Madeiralla uhkana on aroharmaalokin (Larus cachinnans) aiheuttama häirintä ja poikasten saalistus. Kap Verdellä uhkana ovat lintuja saalistavat kissat ja rotat; ihmiset pyydystävät lintuja ravinnoksi ja lääkinnällisiin tarkoituksiin; sekä pesimisalueilla vuohien aiheuttama ylilaidunnus.
Tšernjahovsk
Kaupunki on perustettu vuonna 1336. Vuoteen 1945 saakka se kuului Saksan Itä-Preussiin nimellä Insterburg. Nykyisen nimensä se sai vuonna 1946 Neuvostoliiton sankarin, kenraali Ivan Tšernjahovskin mukaan. Kaupungissa toimii mm. huonekalu- ja elintarviketeollisuutta.
Klovaharun
thumb|250px|right|[[Tuulikki Pietilä, Tove Jansson ja Signe Hammarsten-Jansson Klovharun saarella vuonna 1958.]] thumb|250px|Klovharu mereltä nähtynä vuonna 2010. Klovaharun (myös Klovharu tai Haru ) on saari ulkosaaristossa Pellingin edustalla Porvoossa.
Pieni, kallioinen luoto oli kolmekymmentä vuotta kirjailija Tove Janssonin ja hänen kumppaninsa graafikko Tuulikki Pietilän kesäpaikkana. Aiemmin Jansson ja hänen perheensä olivat viettäneet kesiään läheisellä Bredskärillä, mutta kesäasutuksen lisääntyessä ympärillä syntyi tarve löytää rauhallisempi paikka. Saareen rakennettiin vuonna 1964 mökki, jossa Jansson ja Pietilä viettivät kesiään aina vuoteen 1992. Mökin suunnittelivat Tuulikki Pietilän veli Reima Pietilä ja tämän puoliso Raili Pietilä, jotka olivat kuuluisa arkkitehtipariskunta. Mökin alla sijaitsee pieni sauna. Tove Jansson lahjoitti mökin vuonna 1995 Pellingin kotiseutuyhdistykselle, joka vuokraa sitä kesäisin ylläpitokustannusten kattamiseksi. Itse Klovaharunin saari ei ollut Janssonin omistuksessa, vaan se kuuluu Österbyn ja Söderbyn kylien yhteismaihin.
Saaresta kerrotaan Janssonin ja Pietilän vuonna 1996 ilmestyneessä kirjassa Haru, eräs saari.
Pellingin kotiseutuyhdistys jäjrestää joka vuosi Klovharunilla avoimien ovien viikon, jolloin yksityishenkilöillä on mahdollisuus vieralla saarella omilla venelillään. Saarella he voivat osallistua päivittäin järjestettäviin opastettuihin retkiin. Saarella on koko viikon ajan yhdistyksen edustaja, joka voi kertoa vierailijoille pyydettäessä Pellingistä, Tove Janssonista ja Klovharusta suomeksi, ruotsiksi tai englanniksi.
Ron Tugnutt
Ron Tugnutt (synt. 22. lokakuuta 1967 Scarborough, Ontario) on kanadalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkomaalivahti. Tugnutt pelasi aktiiviurallaan 16 kautta NHL:ssä, minkä jälkeen hän siirtyi valmentajaksi.
Pelaajaura
Tugnutt pelasi junioriuransa aikana ensin Toronton alueen MTHL-junnuliigan joukkueessa Toronto Red Wings, OJHL-liigan joukkueessa Weston Dukes ja kolme vuotta junioroiden pääsarjan OHL-liigan Petersborough Petesissä. Toisen OHL-kautensa päätteeksi Quebec Nordiques varasi hänet NHL:n varaustilaisuuden neljännellä kierroksella.
Tugnutt siirtyi Quebecin organisaatioon kaudeksi. Ensimmäisenä kahtena kautena Tugnutt pelasi suurilta osin Quebecin farmijoukkueessa AHL-liigassa. Hän vakiinnutti paikkansa Quebecissa kaudella ja seuraavana vuonna hänestä tuli seuran aloittava maalivahti. Quebec myi Tugnuttin kaudella farmipelaaja Brad Zavishan kanssa Edmonton Oilersiin vaihdossa Martin Ručínskýyn.
Edmontonissa Tugnutt pelasi Bill Ranfordin varamaalivahtina kaksi kautta. Kauden alussa tehdyssä laajennusvarauksessa Tugnutt siirtyi Mighty Ducks of Anaheimiin, jossa hän ehti pelata 28 ottelua ennen kuin Montreal Canadiens hankki hänet pelaajakaupassa, jossa Stéphan Lebeau matkasi Anaheimiin.
Montrealissa Tugnutt ei saanut paljoa peliaikaa Patrick Roy'n varamaalivahtina, eikä hän jatkanut Montrealissa hänen sopimuksensa päätyttyä. Kaudeksi Tugnutt teki vuoden mittaisen sopimuksen Washington Capitalsin kanssa, mutta vietti koko kauden farmijoukkueessa Portland Piratesissa.
Kaudeksi Tugnutt teki sopimuksen Ottawa Senatorsin kanssa ja hän jakoi peliajan Damian Rhodesin kanssa. Ottawa saavutti pudotuspelit kahtena seuraavana vuonna ja kaudella Tugnutt valittiin NHL:n tähdistöotteluun liigan pienimmän päästettyjen maalien keskiarvon ansiosta. Kesken kauden otteitaan heikentänyt Tugnutt myytiin Pittsburgh Penguinsiin vaihdossa Tom Barrassoon.
Tugnutt ei kuitenkaan jäänyt Pittsburghiin vaan hän siirtyi urallaan toistamiseen laajennusvarauksessa uuteen joukkueeseen ja aloitti kauden Columbus Blue Jacketsissa. Hän oli joukkueen selvä ykkösmaalivahti kahden seuraavan kauden ajan.
Dénes Pócsik
Dénes Pócsik (9. maaliskuuta 1940 Kunágota – 20. marraskuuta 2004 Eger) oli unkarilainen vesipalloilija. Hän voitti vuoden 1964 kesäolympialaisissa Tokiossa kultaa joukkueensa kanssa. Lisäksi hän kuului joukkueisiin, jotka saivat pronssia kesäolympialaisissa 1968 Méxicossa ja hopeaa kesäolympialaisissa 1972 Münchenissä.
Venetsian–Turkin sota (1463–1479)
Toinen Venetsian–Turkin sota käytiin Venetsian tasavallan ja sen liittolaisten sekä Osmanien valtakunnan välillä 1463–1479. Sota käytiin kymmenen vuotta sen jälkeen, kun osmanit olivat vallanneet Konstantinopolin ja loput Bysantin valtakunnasta ja se merkitsi Venetsialle useita aluemenetyksiä Albaniassa ja Kreikassa. Tärkeimpiä näistä oli Euboian saari, joka oli kuulunut Venetsian alueisiin vuosisatojen ajan. Sodan aikana osmanit kasvattivat ja kehittivät laivastoaan, josta tuli kilpailukykyinen haastaja Aigeianmerellä sekä venetsialaisille että Johanniittain ritarikunnalle. Sodan lopulla Venetsia onnistui kuitenkin paikkaamaan tappioitaan hankkimalla valta-aseman Kyproksen kuningaskunnassa. thumb|left|360px|Itäinen Välimeri 1450-luvulla
Zelenogradsk
thumb|125px|Zelenogradskin vaakuna. Zelenogradsk on kylpyläkaupunki Kaliningradin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Itämeren rannalla Kuurinkynnään eteläreunassa 34 kilometriä Kaliningradista pohjoiseen. Kaupunki on osa Zelenogradskin piiriä ja toimii piirin hallintokeskuksena.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Zelenogradskin piirissä asui yhteensä 32 271 henkeä; heistä 13 026 asui Zelenogradskin kaupungissa.
Kaupungin kautta kulkee Kaliningradin ja Svetlogorskin Primorjen välinen rautatie.
Paikkakunta on perustettu vuonna 1252. Vuoteen 1945 saakka se kuului Saksan Itä-Preussiin nimellä Cranz. Nykyisen nimensä se sai vuonna 1946. Kaupunki ympäröivine hiekkadyyneineen on suosittua lomanviettoseutua. Piirin alueella kuuluvalla, Unescon maailmanperintoluetteloon kuuluvalla Kuurinkyntäällä on kansallispuisto.
Adnen Rhimi
Adnen Rhimi (, s. 9. huhtikuuta 1988) on tunisialainen vapaapainija, joka on kolminkertainen Afrikan-mestari ja voitti myös kultaa Pan Arab kisoissa 2011. Hän voitti loppuottelussa egyptiläisen Ahmed Aboumansour. Rhimi oli kilpailemassa myös 2008 kesäolympialaisissa, jossa hän eteni toiselle kierrokselle. Lopullinen sijoitus oli 18:s.
Diatsoyhdisteet
thumb|250px|Diatsoyhdisteiden yleinen rakenne Diatsoyhdisteet ovat orgaanisia yhdisteitä, joiden rakenne sisältää diatsoryhmän. Diatsoyhdisteiden rakennetta voidaan kuvata yleisellä kaavalla R=N+=N-. Hiileen sitoutumaton typpiatomi voi olla sitoutuneena esimerkiksi nitro-, amino-, hydroksyyli-, sulfonyyli- tai halogeeniryhmään. Diatsoyhdisteet ovat usein melko pysymättömiä ja hyvin reaktiivisia. Niitä käytetään muun muassa väriaineteollisuuden välituotteina.
Alifaattiset diatsoyhdisteet
thumb|250px|left|Diatsoyhdisteiden resonanssimuotoja Alifaattiset diatsoyhdisteet ovat suhteellisen pysymättömiä ja saattavat reagoida hyvin voimakkaasti jopa räjähdysmäisesti. Tunnetuin ja käytetyin ryhmän yhdisteistä on diatsometaani. Diatsokarbonyyliyhdisteet ovat hieman pysyvämpiä. Alifaattisten diatsoyhdisteiden rakenteesta oli epäselvyyttä 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Epäselvyys koski sitä sisältävätkö diatsoyhdisteet syklisen diatsiriinirakenteen vai ovatko ne avoketjuisia. Vuonna 1911 Johannes Thiele esitti, että alifaattiset diatsoyhdisteet ovat avoketjuisia. Alifaattisilla diatsoyhdisteillä on useita resonanssimuotoja. Tyypillisin tapa valmistaa alifaattisia diatsoyhdisteitä on niin kutsuttu diatsoryhmän siirtoreaktio, jossa areenisulfonyyliatsidit reagoivat happamia vetyjä sisältävien orgaanisten yhdisteiden kanssa.
Aromaattiset diatsoyhdisteet
Aromaattisista diatsoyhdisteistä tärkeimmät ovat diatsoniumsuolat, jotka reagoivat muun muassa atsokykennällä, joka on tärkeä reaktio valmistettaessa atsoväriaineita. Diatsoniumryhmä irtoaa helposti muodostaen typpikaasua ja muodostuva fenyylikationi reagoi helposti nukleofiilien kanssa nukleofiilisella aromaattisella substituutiolla. Tällainen on esimerkiksi Sandmeyer-reaktio. Aromaattisia diatsoyhdisteitä valmistetaan aniliinijohdannaisten ja typpihapokkeen välisellä reaktiolla.
Mut hei
Mut hei on suomalaisen heavy metal -yhtyeen Waltarin toinen EP-levy. Se on julkaistu vuonna 1990 levymerkillä Stupido Records.
Luettelo Coloradon kuvernööreistä
Tämä on luettelo Coloradon kuvernööreistä.
Coloradon kuvernööri on Coloradon hallinnon päämies ja asevoimien ylipäällikkö. Kuvernöörillä on velvollisuus valvoa osavaltion lakeja ja valta vahvistaa uudet lait. Lisäksi kuvernöörillä on veto-oikeus osavaltion uusiin lakiesityksiin.
Luettelo
thumb|230px|Coloradon kuvernöörin kartano [[Denverissä.]]
Antiautoritarismi
Antiautoritarismi on autoritarismin vastakohta: haluttomuus alistua auktoriteettien valtaan. Siihen liittyvät myös ajatukset ihmisten täydellisestä tasavertaisuudesta lain edessä ja vahvat kansalaisoikeudet. Usein termiä käytetään liki synonyymina anarkismille, joka kieltää valtion ja muiden hierarkkisten valtarakenteiden oikeuden olemassaoloon.
Toisen maailmansodan jälkeen Euroopassa vallitsi voimakas antiautoritaarinen mieliala, joka oli sidoksissa antifasismin ja antinatsimin suosioon sekä suurvaltojen välisen kylmän sodan nousuun. Antiautoritarismia on esiintynyt usein nuorisoliikkeissä: muun muassa 1960- ja 70-luvuilla osana hippiliikkeen aatteellista perustaa; 1970-luvun puolivälistä alkaen sen nimeen vannoi myös punk-liike.
Wolofit
thumb|Wolofien asuinalueet Senegalissa. Wolofit ovat wolofin kieltä puhuva kansa Senegalissa, Gambiassa, Mauritaniassa ja naapurimaissa. He ovat Senegalin suurin etninen ryhmä. Wolofien pääelinkeino on maanviljely. Uskonnoltaan he ovat muslimeja.
Asuinalue ja kieli
Suurin osa kansasta asuu Senegambian luoteisosassa Senegal- ja Gambiajokien välisellä alueella. Wolofit ovat Senegalin suurin ja vaikutusvaltaisin etninen ryhmä, johon sulautuu myös muiden kansojen edustajia. He muodostavat 43,3 prosenttia maan väestöstä.
Gambiassa wolofit ovat mandinkojen ja fulbejen jälkeen maan kolmanneksi suurin etninen ryhmä. Vuoden 2003 väestönlaskennan mukaan heitä oli lähes 180 000 henkeä eli 14,5 prosenttia maan väestöstä.
Mauritaniassa wolofin puhujia on noin seitsemän prosenttia. He asuvat etupäässä Trarzan alueella ja Rosson rajakaupungissa. Pieniä wolofiryhmiä on myös Malissa, Guineassa ja Guinea-Bissaussa.
Wolofin kieli kuuluu nigeriläis-kongolaisten kielten maantieteellisin perustein erotettuun atlanttiseen ryhmään. Sen sukukieliä ovat serer ja fulani. Wolofia on kirjoitettu arabialaisella ja 1970-luvun alusta lähtien latinalaisella kirjaimistolla. Wolof toimii Senegalin kansojen yhteisenä kielenä. Sitä puhuu äidinkielenään noin puolet maan väestöstä ja toisena kielenään 20–30 prosenttia.
Wolofien alaryhmänä voidaan pitää lebuja, jotka asuvat Kap Verden niemellä ja sen eteläpuolisella rannikolla. Heidän pääelinkeinonsa on kalastus.
Etninen historia
Kansa on muodostunut Senegaljoen keskijuoksulla eri etnisten ryhmien sulautumisen tuloksena. 1100-luvun lopusta lähtien wolofit muodostivat Jolofin valtakunnan, joka hajosi 1500-luvun puolivälissä pieniksi osiksi.
Ranskalaiset alkoivat valloittaa wolofien kuningaskuntia 1800-luvun puolivälissä. Sitkeästä vastarinnasta huolimatta he onnistuivat alistamaan ne vuosisadan loppuun mennessä. Siirtomaa-aikana wolofien keskuuteen levisi islaminusko ja kaupungistuminen ja länsimaistuminen saivat alkunsa.
Elinkeinot ja aineellinen kulttuuri
Perinteinen elinkeino on kaskeamiseen perustuva kuokkaviljely, joka on muuttumassa kyntöviljelyksi. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, pavut ja puuvilla sekä kasvimailla maissi, vihannekset, tupakka, kurpitsa, mukulakasvit ja hedelmät. Maapähkinästä tuli 1900-luvun alussa tärkein rahakasvi. Tuotantoeläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet ja siipikarja. Wolofien naudat annetaan yleensä fulbejen laidunnettavaksi. Lisäksi harjoitetaan kalastusta, metsästystä ja keräilyä. Käsityöammatteja ovat metallin, puun ja nahkan käsittely sekä kultasepäntyöt. Naiset tekevät saviastioita ja kehräävät, miehet kutovat kankaita. Wolofit muodostavat suurimman osan Senegalin teollisuustyöväestä, virkamiehistä ja kauppiaista.
Wolofien hajanaiset tai moskeijan ympärille tiiviisti rakennetut kylät ovat yleensä pieniä. Perinteinen asumus on hirssinvarsista tai savesta pystytetty pieni pyöreä maja, jossa on maalattia ja kartiomainen olkikatto. Nykyään yleisempiä ovat neliskulmaiset talot, jotka varakkaammalla väellä on rakennettu sementistä ja varustettu tiili- tai peltikatolla. Taloja, eläinsuojia ja talousrakennuksia ympäröi hirssinvarsista tehty aita. Maaseudulla miehet pitävät leveitä housuja ja pitkiä paitoja, naiset hameita, puseroita ja leninkejä. Ruokavalio koostuu puuroista, keitoista ja kakkaroista, joita syödään maidon, lihan tai kalan kanssa. Hirssin ohella toinen peruselintarvike on riisi, joka yleensä ostetaan muualta.
Yhteiskunta ja henkinen kulttuuri
Perinteinen yhteiskunta perustuu patrilokaalisiin suurperheisiin. Sukujärjestelmä on patrilineaarinen, mutta siinä on myös matrilineaarisia piirteitä. Polygynia ja serkusaviolitot ovat yleisiä, ja myös sororaattia ja leviraattia esiintyy.
Wolofien yhteiskuntajärjestys on hierarkkinen. Sen huipulla ovat ”jalosukuiset” ja talonpojat, heidän alapuolellaan käsityöläiset ja griotit ja alimpana orjien jälkeläiset. Kastijakoa muistuttava järjestelmä on olennainen osa maaseudun elämää ja sillä on merkitystä myös kaupungeissa.
Lähes kaikki wolofit ovat muslimeja. He kuuluvat etupäässä suufilaisiin Tidjaniyya ja Muridiyya -veljeskuntiin. Islamin rinnalla elävät perinteiset uskomukset ja tavat. Kaupungeissa on jonkin verran katolisia.
Hyökkäys Irakin suurlähetystöön 2019
pienoiskuva| Protestoijat tunkeutumassa [[Yhdysvallat|Yhdysvaltain Bagdadin suurlähetystöön.]]
Wolofit
Yhteiskunta ja henkinen kulttuuri
Monista muista Länsi-Afrikan kansoista poiketen wolofeilla ei ole puuveistoksia tai naamioita. Naiset esittävät tansseja ja kiertävät näyttelijät järjestävät satiirisia esityksiä. Soittimia ovat rummut, kitaran kaltainen kielisoitin xalam, huilut ja ksylofonit. Suulliseen kansanperinteeseen kuuluu historiallisia kertomuksia, sananlaskuja ja eläinsatuja.
Hyökkäys Irakin suurlähetystöön 2019
Hyökkäys Irakin suurlähetystöön 2019 oli 31. joulukuuta 2019 tapahtunut hyökkäys, jossa Kata'ib Hezbollahin ja Kansan mobilisointiyksiköiden kannattajien muodostama väkijoukko tunkeutui osaan Yhdysvaltain Irakin Bagdadissa sijaitsevaan suurlähetystöön. Hyökkäyksessä ei tiedettevästi loukkaantunut tai kuollut ketään. Yhdysvallat syytti iskusta Irania.
Välikohtaus saattoi myöhemmin vaikuttaa päätökseen Bagdadin kansainvälisen lentoaseman ilmaiskujen toteuttamisesta, joissa iranilainen Quds-joukkojen komentaja Qassem Suleimani sai surmansa.
Tausta
Yhdysvaltain ja Iranin välit heikkenivät huomattavasti sen jälkeen, kun maiden välinen Joint Comprehensive Plan of Action- ydinsopimus purettiin Yhdysvaltojen toimesta vuonna 2018. Lisäksi ennen hyökkäystä sunnit olivat järjestäneet laajoja protesteja Irakissa.
Tapahtumat saivat alkunsa 27. joulukuuta, kun Kata'ib Hezbollah ampui raketteja Irakissa olevaan yhdysvaltalaistukikohtaan nimeltä K-1. Järjestö kiisti väitteet ohjusten ampumisesta, mutta Yhdysvallat vakuutti, että iskujen takana on nimenomaan Kata'ib Hezbollah. Iskuissa kuoli yhdysvaltalainen urakoitsija – lisäksi iskuissa loukkaantui neljä yhdysvaltalaisia ja kaksi irakilaisia sotilasta. Kataib al Hezbollah oli tehnyt myös muita iskuja yhdysvaltalaisia vastaan. Yhdysvallat kosti ne useilla ilmaiskuilla järjestöä vastaan 29. joulukuuta 2019, ja näiden iskujen seurauksena šiiamilitojen kannattajat päättivät vallata suurlähetystön kostona ilmaiskuista.
Lähetystöprotesti
Kostoksi Yhdysvaltain ilmaiskuista Irania ja shiioja tukevat militantit ja muut protestoijat hyökkäsivät Yhdysvaltain Irakin lähetystöä vastaan. Väkijoukko lähti militanttien hautajaisista kohti Yhdysvaltain suurlähetystöä. Protestoijia oli paikalla arvioiden mukaan tuhansia, ja he vaativat Yhdysvaltain suurlähetystön sulkemista. Lisäksi väkijoukko huusi kuolemaa Yhdysvalloille ja Israelille. Päästyään suurlähetystön lähettyville väkijoukko sytytti tulipaloja ja piirsi graffiteja. Suurlähetystön puolustus pysäytti kyynelkaasulla hyökkääjät 200 metrin päähän lähetystön päärakennuksesta, ja protestoijat onnistuivat valtaamaan vain pienen osan lähetystöä.
Seuraukset
Yhdysvallat syytti välikohtauksesta Irania uhaten vastatoimilla. Iskujen jälkeen Yhdysvallat siirsi 750 sotilasta Kuwaitiin. Myöhemmin Yhdysvaltain ulkoministeri Mike Pompeo nimesi šiiamilitioiden johtajat syyllisiksi lähetystöprotestiin.
3. tammikuuta 2020 Ilmaiskuissa Bagdadin kansainväliseen lentoasemaan Quds-joukkojen komentaja Qassem Suleimani murhattiin mahdollisesti kostona protesteista suurlähetystöön. Iskuissa kuoli myös Kansan mobilisointiyksikön komentaja Abu Mahdi al-Muhandis. Suleimani oli pitkään ollut Yhdysvaltojen vihollinen. Hänellä ja Quds-joukoilla oli merkittävä asema Iranin Lähi-idän ulkopolitiikassa, kun Iran on tukenut muun muassa Syyrian hallitusta Syyrian sisällissodassa. . Yhdysvallat perusteli iskuaan sillä, että iranilaiskenraalin joukot tappoivat vuonna 2003 satoja yhdysvaltalaissotilaita Irakin sodassa, ja hänen väitettiin olevan suunnittelemassa uusia iskuja Yhdysvaltoja vastaan. Yhdysvallat siirsi 3. tammikuuta Lähi-itään 2000–3000 sotilasta lisää.
Arija
Arija on venäläinen vuonna 1985 Moskovassa perustettu heavy metal -yhtye. Arija on yksi ensimmäisiä suurempaa suosiota keränneitä venäläisiä metalliyhtyeitä, jotka aloittivat uransa 1980-luvun Neuvostoliitossa. Yhtyettä on kutsuttu ”Venäjän Iron Maideniksi”. Lyriikoita yhtyeelle ovat kirjoittaneet muun muassa ammattirunoilijat Margarita Puškina ja Aleksandr Jelin.
Itäveri
Itäveri on Ilkka Remeksen kirjoittama romaani, joka julkaistiin vuonna 2002. Se oli vuoden 2002 kolmanneksi myydyin romaani, 72900 kappaletta.
Craig Lincoln
Craig Howard Lincoln (s. 7. lokakuuta 1950 Minneapolis, Minnesota) on yhdysvaltalainen entinen uimahyppääjä. Hän sai vuoden 1972 kesäolympialaisissa Münchenissä pronssia kolmen metrin ponnahduslaudalla. Hän opiskeli psykologiaa Minnesotan yliopistossa.
Itäveri
Juoni
Juho lähtee matkalle Venäjälle lapsuudenystävänsä Veran kanssa, johon hän myös lopussa rakastuu. Pitkän etsinnän jälkeen Juho löytää isänsä, entisen kommunistibyrokraatin, öljypohatta Maksim Perakhin. Juho saa selville, ettei hänen isästään pidetä kovin paljoa Venäjällä, koska hän on rikas ja pitää kaiken öljynporauksesta saadut rahat itsellään, vaikka kansa haluaisi kyseessä olevat rahat.
Puusepänteollisuus
Puusepänteollisuus jalostaa saha- ja levyteollisuuden tuotteita, ja sen keskeisimpiä teollisuuden aloja ovat rakennuspuusepänteollisuus ja huonekaluteollisuus. Toimiala käsittää huonekalujen, keittiökalusteiden ja tilauskalusteiden valmistuksen sekä puulattia-, ovi- ja ikkunateollisuuden. Ala on merkittävä työllistäjä Suomessa.
Puusepänteollisuus eroaa sekä perinteisestä puusepän ammatista että puuseppäartenomin tai -artesaanin työstä. Siinä missä perinteinen puuseppä, artenomi ja artesaani ovat tyypillisesti käsityöläisiä, teollisuuspuuseppä on nimensä mukaisesti teollinen ammatti, ja työ saattaa olla liukuhihnamaista rakennusteollisuuden alihankintaa. Lisäksi työskentelyssä hyödynnetään automaatiota ja tietotekniikkaa.
Alalla toimii tuottajaliittona Puuteollisuusyrittäjät ry, jonka jäseninä on noin 450 yritystä. Se valitsee vuosittain Vuoden Puuteollisuusyritys-palkinnon, jonka 2018 sai Hollolan Viilu ja Laminaatti. Toinen keskusjärjestö on Puusepänteollisuus ry.
Valfrid
Valfrid tai Walfrid on alun perin saksalainen miehen etunimi. Nimen muinaissaksalainen alkumuoto Walefried merkitsee taistelutantereen turvaa.
Suomessa nimi Valfrid on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2009 loppuun mennessä noin 4260 henkilölle. Nimen muunnoksina ovat Suomessa käytössä Vallu ja Valle, Pohjanmaalla myös Valfriiti ja Friiti. Nimeä tai mitään sen muunnosta ei ole suomenkielisessä kalenterissa, mutta suomenruotsalaisen kalenterin mukaan Valfridin nimipäivä on 12. lokakuuta.
Mannerheimintie (Helsinki)
Mannerheimintie (ent. Heikinkatu, Läntinen ja Itäinen Henrikinkatu, Turuntie, Läntinen Viertotie) on Helsingin pääkatu. Samalla se muodostaa osan Eurooppatietä E12 ja on valtatie 3:n jatke.
5,5 kilometriä pitkä Mannerheimintie alkaa Erottajalta Helsingin kantakaupungin ytimestä ja loppuu Vihdintien ja Hakamäentien risteykseen, jossa se muuttuu Hämeenlinnanväyläksi. Mannerheimintie on yksi Helsingin kantakaupungin sisääntuloteistä, jonka kautta Turunväylän, Vihdintien ja Hämeenlinnanväylän liikenne ohjataan kaupunkiin.
Historia
thumb|Autot ja raitiovaunut seisovat Mannerheimintien aamuruuhkassa [[Forum (kauppakeskus Helsingissä)|Forumin risteyksessä.]] Nykyisen Mannerheimintien alkuna oli 1600-luvulla syntynyt maantie, joka oli läntisempi kahdesta Helsingin kaupunkiin johtaneesta päätiestä. Tie johti kaupungista luoteeseen, Haagan ja Pitäjänmäen kautta kohti Espoota, jossa se alun perin liittyi suureen Turku–Viipuri-rantatiehen eli Kuninkaantiehen. Kartoissa tien nimi oli Landsvägen till Åbo (Turun maantie) tai Landsvägen till Esbo (Espoon maantie), yleiseksi nimeksi vakiintui myöhemmin Turuntie. Itäisempi kahdesta tiestä oli koilliseen kohti Vanhaakaupunkia kulkenut Hämeentie.
Kun Johan Albrecht Ehrenström laati 1812 pääkaupungiksi korotetulle Helsingille uuden asemakaavan, kaupunki levisi yli Turuntien Kampin ja Punavuoren alueille. Turuntien alkupää Erottajalta Turun kasarmille (nykyisen Lasipalatsin kohdalle) kaavoitettiin kaduksi ja sai nimen Henrikinkatu ministerivaltiosihteeri Robert Henrik Rehbinderin mukaan. 1830-luvulla Henrikinkadusta muokattiin leveä kaksiosainen puistokatu. Kadunpuolikkaat saivat nimet Itäinen ja Läntinen Henrikinkatu, ja niiden väliin jäi kolminkertaisten lehmusrivien reunustama puistokujanne, Henrikin esplandi, myöhemmin Heikinpuisto. Vuonna 1928 kadunpuoliskot saivat virallisiksi suomenkielisiksi nimikseen Läntinen ja Itäinen Heikinkatu ja puisto nimettiin Heikinpuistoksi (Henriksallén).
Henrikin esplanadi muuttui hieman Turun kasarmin pohjoispuolella Turuntieksi, joka nimensä mukaisesti oli alkuosa Turkuun johtaneesta maantiestä. 1850-luvulla Turuntien alkuosa Turun kasarmilta Töölön tullille saakka sekä Hämeentien alkuosa Pitkältäsillalta nykyisen Paavalinkirkon kohdalle saakka päällystettiin sepelillä ja muutettiin entistä huomattavasti leveämmiksi viertoteiksi. Samalla Turuntie sai uuden nimen Västra Chaussén, suomennettuna Läntinen Viertotie; vastaavasti Hämeentiestä tuli Itäinen Viertotie (Östra Chaussén). Vuonna 1928 nimet Turuntie ja Hämeentie kuitenkin palautettiin takaisin käyttöön.
Maailmansotien välisenä aikana Henrikin esplanadi alkoi muodostua tulpaksi kasvavalle autoliikenteelle. Kaupunki päätti vuonna 1935 kaataa esplanadin satavuotiaat lehmukset ja yhdistää Läntisen ja Itäisen Heikinkadun toisiinsa. Raitiovaunut, jotka olivat aiemmin kulkeneet muun liikenteen seassa, saivat oman kaistansa uuden leveän kadun keskelle entisen lehmuskujanteen paikalle. Hävinneen lehmuskujan korvaukseksi kadun reunoille istutettiin puurivit. Paljon myöhemmin myös kadun keskellä kulkeva raitiovaunukaista reunustettiin puilla. Vuonna 1942 Heikinkatu ja Turuntien kantakaupungissa oleva osuus yhdistettiin, ja ne saivat nimen Mannerheimintie marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimin 75-vuotispäivän kunniaksi.
Helsingin ensimmäiset liikennevalot eivät tulleet Mannerheimintielle vaan Aleksanterinkadulle vuonna 1951, mutta Mannerheimintielle asennettiin kaupungin ensimmäiset joukkoliikenne-ohjatut liikennevalot (1958 Tilkanmäkeen) risteävän raitiovaunuliikenteen takia ja ensimmäiset polkupyörävalot (1981 Tilkanmäkeen poikkeusluvalla).
Liikenne
thumb|Mannerheimintie yöllä, kuvattu [[Uusi ylioppilastalo|Uuden ylioppilastalon parvekkeelta.]] Mannerheimintie on nelikaistainen ja niiden keskellä kulkee kaksi raitiovaunukaistaa, kadun leveys on 47 metriä. Mannerheimintietä pitkin kulkevat monet Helsingin raitiovaunuista. Lisäksi bussiliikenteen määrä on suuri: HKL:n sisäisen liikenteen lisäksi monet Espooseen ja Vantaalle menevät seutulinjat sekä muualle Suomeen kulkevat kaukoliikenteen bussit kulkevat katua pitkin. Katu on ollut Esplanadien ja Arkadiankadun välillä kuusikaistainen, mutta kavennettiin vuosituhannen vaihteessa nelikaistaiseksi rakentamalla pysäköintitaskut ja suojatieulokkeet.
Helsingin kaupungin tekemien laskelmien mukaan Mannerheimintien alkupäässä keskustassa liikkuu päivittäin 12 400 ajoneuvoa ja loppupäässä 42 900, lukeman ollessa korkeimmillaan Meilahden kohdalla 51 300. Jalankulkijoita liikkuu keskustassa 50 000 henkilöä vuorokaudessa. Keskustassa katu on nupukivipäällysteinen.
Vaikka Mannerheimintie on varsin pitkä, liikenteen sujuvuuden takia vain harvasta risteyksestä saa kääntyä vasemmalle, mikä pätee molempiin suuntiin kuljettaessa. Mannerheimintien kanssa risteävät kadut jatkuvat aina eri nimisinä sen toisella puolella, ainoat poikkeukset ovat Nordenskiöldinkatu ja kadun alittava Tilkanvierto.
Julkinen liikenne
Raitiolinja 10 kulkee Mannerheimintiellä Erottajalta Korppaanmäentien risteykseen asti. Muut raitiovaunulinjat ovat 1 (Erottaja–Arkadiankatu), 2 (Aleksanterinkatu–Arkadiankatu), 3 (Erottaja–Kaivokatu ja Reijolankatu–Kuusitie), 4 (Aleksanterinkatu–Tukholmankatu), 5 (Aleksanterinkatu–Kaivokatu) ja 6 (Erottaja–Kaivokatu). Monet Kampista tai Elielinaukiolta lähtevät bussilinjat, mukaan lukien runkolinjat 40 ja 200 kulkevat kadulla Pohjoisen rautatiekadun tai Töölönlahdenkadun risteyksestä Tukholmankadulle tai kadun pohjoispäähän asti. Myös runkolinjat 500 ja 510 kulkevat kadulla lyhyen matkan Reijolankadulta Tukholmankadulle ja linja 506 Reijolankadulta Ruskeasuolle. Kadulla sijaitsevat raitiovaunupysäkit Ylioppilastalo, Lasipalatsi, Kansallismuseo, Hesperian puisto, Ooppera, Töölön halli, Kansaneläkelaitos, Töölöntulli, Jalavatie, Kuusitie ja Tilkka. Kadulla sijaitsevat myös seuraavat bussipysäkit: Erottaja, Lasipalatsi, Kansallismuseo, Hesperian puisto, Ooppera, Töölön kisahalli, Kansaneläkelaitos, Töölöntulli, Kuusitie, Tilkka, Ruskeasuo ja Ruskeasuon varikko. Näistä kaksi ensimmäistä on kuitenkin poistettu käytöstä vuonna 2021.
Jääkiekko talviolympialaisissa 1972
Jääkiekko oli yksi vuoden 1972 talviolympialaisiten lajeista. Ottelut pelattiin 3.–12. helmikuuta. Turnaus järjestettiin 12 maan kesken Sapporossa. Vuoden 1972 talviolympialaisten turnauksessa olivat mukana kaikki kuusi maailmanmestaruuskisojen A-sarjan joukkuetta, viisi B-sarjan parasta joukkuetta ja isäntämaa Japani. DDR kuitenkin luopui paikastaan, joten turnaukseen osallistui lopulta 11 joukkuetta. Kanada boikotoi kisoja, koska maan ammattilaispelaajat eivät saaneet osallistua turnaukseen, toisin kuin Neuvostoliiton ammattilaistasoiset pelaajat, jotka olivat virallisesti amatöörejä.
Turnauksessa järjestettiin ensin Innsbruckissa ja Grenoblessa yksiosainen karsinta, jossa määritettiin A-ryhmään (sijat 1.–6.) ja B-ryhmään (sijat 7.–11.) kuuluvat joukkueet. Karsintaottelun hävinnyt joukkue joutui B-ryhmään, ja voittaja pääsi A-ryhmään.
Koska osallistujia oli pariton määrä, edellisten olympialaisten voittaja ja hallitseva maailmanmestari Neuvostoliitto päätettiin päästää A-sarjaan ilman karsintaottelua. Muut karsintaparit määräytyivät edellisvuoden maailmanmestaruuskilpailujen sijoitusten perusteella. Neuvostoliitto voitti turnauksen ja saavuttaen neljännen olympiakultansa. Kisojen suurin yllätys oli edellisenä vuonna maailmanmestaruuskilpailussa B-sarjaan pudonneen Yhdysvaltojen yltäminen hopeamitaleille.
Mannerheimintie (Helsinki)
Aukioita, patsaita ja rakennuksia etelästä pohjoiseen
Mannerheimintie on pitkä, lähes koko Helsingin kantakaupungin läpäisevä katu. Tämän ansiosta sen varrella on lukuisia eri aikaan rakennettuja kaupunginosia ja paljon erityyppistä kaupunkirakentamista. Lisäksi sillä sijaitsevat monet Helsingin nähtävyydet ja historialliset rakennukset.
Jääkiekko talviolympialaisissa 1972
Suomi turnauksessa
Suomi lähti turnaukseen korkein ennakko-odotuksin, sillä ennen kisoja joukkue oli voittanut Lužniki-hallissa Moskovassa Izvestija-turnauksessa Neuvostoliiton. Suomi voitti ottelun Puolaa vastaan, mutta pelissä Puolan Marian Feter löi Suomen Juha Rantasilaa mailalla kasvoihin niin, että Rantasilan nenä murtui. Vaikka Suomi oli voittanut Yhdysvallat edellisen kevään maailmanmestaruuskilpailuissa kahdesti, hävisi Suomi olympialaisissa hyvin pelanneelle joukkueelle maalein 1–4. Lopulta Suomi sijoittui turnauksessa viidenneksi.
Mannerheimintie (Helsinki)
Aukioita, patsaita ja rakennuksia etelästä pohjoiseen
Mannerheimintien länsipuoli on suurelta osin rakennettu paljon tiiviimmin kuin itäpuoli, jossa sen varrella on muun muassa Hesperian puisto. Tämän vuoksi parilliset talonnumerot ovat läpi koko tien suurempia kuin vastapäätä olevat parittomat, ja ero kasvaa sitä suuremmaksi, mitä pohjoisemmaksi mennään: länsipuolen viimeinen talonnumero on Mannerheimintie 172 ja itäpuolen vain Mannerheimintie 117.
Jääkiekko talviolympialaisissa 1972
Alkukarsinta
Neuvostoliitto pääsi A-ryhmään ilman karsintaottelua.
Lopputulokset
thumb|right|Vuoden 1972 talviolympialaisten jääkiekkoturnauksen kultamitali
Mannerheimintie (Helsinki)
Erottajalta Kiasmalle
thumb|250px|Mannerheimintien eteläpäätä Sokos-tavaratalon katolta kuvattuna. Taustalla oikealla [[Forum (kauppakeskus Helsingissä)|Kauppakeskus Forum.]]
Psarantónis
Psarantónis (, oik. Antónis Xyloúris,, s. 6. syyskuuta 1942 Anógeia, Kreikka) on Kreetan saarella syntynyt kreikkalainen säveltäjä, laulaja ja kreetalaisen lyyran soittaja. Psarantónis on laulaja–säveltäjä Níkos Xyloúriksen (1936–1980) sekä Giánnis Xyloúriksen (s. 1943) veli. Veljesten isä soitti myös lyyraa.
Mannerheimintie (Helsinki)
Erottajalta Kiasmalle
Mannerheimintien eteläisin osa Erottajalta Kiasman kohdalle on Helsingin vilkkaimpia liikekatuja ja edustaa tiiviisti rakennettua korttelikaupunkia. Tämä katuosuus on entinen Heikinkatu eli Henrikin esplanadi, joka sai kaupunkimaisen ilmeen jo 1800-luvulla. Kadun länsipuolta reunusti alun perin 1800-luvun lopulla rakennettujen uusrenessanssityylisten liikerakennusten sarja, mutta 1960- ja 1970-luvuilla useimmat näistä purettiin ja tilalle nousi moderneja liiketaloja. Tähän rakennusrivistöön kuuluvat muun muassa sanomalehti Hufvudstadsbladetin toimitalo (1923) ja Kauppakeskus Forum (1985) sekä sisällissodassa tuhoutuneen Turun kasarmin paikalle rakennettu Lasipalatsi (1935).
Psarantónis
thumb|left|240px|Psarantónis tyttärineen esiintymässä.
Albert Heikinheimo
Albert Immanuel (Ape) Heikinheimo, vuoteen 1921 Heikel (22. helmikuuta 1899 Haapajärvi – 20. syyskuuta 1976 Oulu ) oli suomalainen pappi, Oulun Diakonissakodin johtaja, kirkkoherra, tuomiokapitulin notaari ja tietokirjailija.
Henkilöhistoria
Heikinheimon vanhemmat olivat rovasti Oskar Immanuel Heikel ja Maria Utterström. Hänen ensimmäinen puolisonsa 1922–1968 oli Fanny Emilia Soriola (ent. Schöneman) ja toinen vuodesta 1969 Eila Tiina-Maria Hakoköngäs (ent. Holck). Heikinheimo tuli ylioppilaaksi 1918 ja vihittiin papiksi 1921. Hän työskenteli ensin ylimääräisenä pappina Kittilässä ja Alatorniolla 1921–1925, sitten Oulun Diakonissakodin johtajana 1925–1945, Muhoksen kirkkoherrana 1945–1962 ja Oulun tuomiokapitulin notaarina 1962–1966. Heikinheimo toimi myös aktiivisesti saamelaisten kristillisen kansanopiston perustamiseksi ja oli opiston johtokunnan puheenjohtaja. Rovastin arvon hän sai 1945.
Psarantónis
Ura
Psarantónis on esiintynyt Ukrainassa, Itävallassa, Luxemburgissa, Saksassa, Sveitsissä, Ranskassa, Australiassa, Kanadassa sekä Yhdysvalloissa.
Mustaturpiaali
Mustaturpiaali, aikaisemmalta nimeltään eteläntrupiaali (Curaeus curaeus) on Etelä-Amerikassa tavattava turpiaaleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Pituudeltaan mustaturpiaali on 23–27 senttiä ja koiraat ovat naaraita kookkaampia. Koiraan höyhenpuku on kauttaaltaan musta. Ulkonäöltään se muistuttaa hohtoturpiaalia (Molothrus bonariensis), mutta höyhenet eivät ole yhtä kiiltäviä. Naarailla ja nuorilla linnuilla on myös ruskeampia höyheniä erityisesti siivissä. Mustaturpiaalin nokka on pitkähkö ja muodoltaan kartiomainen.
Levinneisyys ja elintavat
Mustaturpiaali on turpiaalien eteläisin laji. Sitä tavataan Argentiinan eteläosissa ja keskisessä ja eteläisessä Chilessä. Linnun elinympäristöä ovat metsät ja metsien reunamaat sekä avoimemmat maanviljelysmaat, joiden lähettyvillä kasvaa pensaikkoa ja puita. Mustaturpiaalin elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 500 metrin korkeudella merenpinnasta.
RN Armando Diaz (1932)
RN Armando Diaz oli Regia Marinan eli Italian kuningaskunnan laivaston toisessa maailmansodassa palvellut Cadorna-luokan kevyt risteilijä. Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusvene HMS Upright upotti risteilijän torpedoimalla 25. helmikuuta 1941 Kerkenna-saarten edustalla.
Valmistus
Alus tilattiin Odero Terni Orlandolta La Speziasta, missä köli laskettiin 28. heinäkuuta 1930. Alus laskettiin vesille 10. heinäkuuta 1932 ja valmistui 29. huhtikuuta 1933. Nimensä risteilijä sai Italian entisen yleisesikunnan päällikön ja puolustusministerin Armando Diazin mukaan.
Mannerheimintie (Helsinki)
Erottajalta Kiasmalle
Kadun itäpuolella on sarja historiallisia rakennuksia:
Mustaturpiaali
Levinneisyys ja elintavat
Mustaturpiaalit elävät pesimäajan ulkopuolella pieninä ryhminä. Pesimäkaudella linnut elävät pareittain.
Mannerheimintie (Helsinki)
Kiasmalta Finlandia-talolle
thumb|600px|Sokos ja Postitalo Mannerheimintien toiselta puolelta katsottuina
Finlandia-talolta Töölön tulliin
thumb|Mannerheimintietä [[Taka-Töölön kohdalla. Raitiovaunu 4 on matkalla Munkkiniemeen.]] thumb|Hotellit Scandic Park ja Crowne Plaza Mannerheimintien varrella
Finlandia-talon jälkeen Mannerheimintien luonne muuttuu jälleen. Länsipuolella alkaa 1920-ja 1930-luvuilla rakennettu Töölön kaupunginosa, joka on tiheää korttelirakentamista. Mannerheimintieltä länteen johtava puistovyöhyke Hesperian esplanadi, jota reunustavat Eteläinen ja Pohjoinen Hesperiankatu, erottaa toisistaan Etu-Töölön ja Taka-Töölön. Itäpuolella ovat Töölönlahden rannalla Hakasalmen puisto ja Hesperian puisto. Hesperian puistossa aivan Mannerheimintien varressa on Larin Parasken patsas.
Hieman Hesperiankaduista pohjoiseen Mannerheimintien varressa länsipuolella ovat hotellit Scandic Park ja Crowne Plaza (ent. InterContinental ja Hesperia). Kadun itäpuolella sijaitsee Oopperatalo. Tällä kohdalla Mannerheimintien eri puolilla vastakkaisten talojen osoite­numeroissa on noin 40 numeron ero. Esimerkiksi Kansallis­oopperan katunumero on 15 ja vastapäisen talon 56. Suuremmat numerot kuuluvat läntisille taloille.
Helsinginkadun pohjoispuolella Mannerheimintiestä oikealle sijaitsee Töölön kisahalli, entinen Messuhalli, joka valmistui 1935 monikäyttöhalliksi. Siellä pidettiin konsertteja, juhlia ja urheilutilaisuuksia. Vuoden 1952 olympialaisia varten sitä laajennettiin niin sanotulla pikkumessuhallilla. Näissä suoritettiin kisojen voimistelu-, paini-, nyrkkeily- ja painonnostokilpailut sekä koripallon loppuottelut. Hallit palvelivat alkuperäisessä tarkoituksessaan vuoteen 1975, minkä jälkeen ne siirtyivät Helsingin kaupungin omistukseen ja liikuntatoimen hallintaan. Vasta Kisahallin jälkeen Mannerheimintien varrella on rivi asuinkortteleita myös itäpuolella.
Humaliston- ja Linnankoskenkadun rajaamassa korttelissa sijaitsi Esson huoltoasema, joka avattiin vuonna 1936 Helsingin vuoden 1940 suunniteltuja olympialaisia varten. funkistyylinen huoltoasemarakennus purettiin vuonna 1977 tontin avartamiseksi. Myöhemmin paikalla toimi ABC:n huoltoasema vuoteen 2020 asti.
Huoltoasemaa vastapäätä sijaitsee niin kutsuttu Gripenbergin kortteli eli kymmenestä yksityisestä taloyhtiöstä koostuva umpikortteli (1925–1929), joka on kokonaisuudessaan arkkitehti Ole Gripenbergin kädenjälkeä ; talot on helppo tunnistaa saman arkkitehdin työksi. Klassismia henkivät kuusikerroksiset kerrostalot ympäröivät avointa, symmetristä korttelipihaa, joka on taloyhtiöiden yhteisessä käytössä. Korttelin paraatijulkisivu on Urheilukadun puolella, ja kokonaisuuden kruunaa kattospiira, joka on sijoitettu Urheilukatu 20:n katolle.
Stenbäckinkadun–Reijolankadun ja Tukholmankadun–Lääkärinkadun risteysten väliselle katuosuudelle, molemmin puolin ajorataa, on historialliseksi muistomerkiksi jätetty vanhan Töölön tullin puomin kivipylväät.
Töölön tullista Tilkkaan
Töölön tullin pohjoispuolella Mannerheimintien varressa on pitkä rivi Laakson kaupunginosaan kuuluvia, vuosina 1949–1952 rakennettuja kahdeksankerroksisia aravataloja, joiden tontit toisella puolella rajoittuvat suoraan Keskus­puistoon. Vuonna 1949 valmistunut Mannerheimintie 81:n talo oli tiettävästi Suomen ensimmäinen aravatalo.
Mannerheimintien pohjoispäätä hallitsi pitkään Tilkan sotilassairaalan ylväs funkkistalo. Nyt se on menettänyt näkyvyytensä, kun viimeisten vuosikymmenten aikana sen pohjoispuolelle on kohonnut monia korkeita rakennuksia, muun muassa Pikku Huopalahden tornitalo ja sitä vastapäätä VVO:n pääkonttori sekä 2005 rakennusliike NCC:n pääkonttori vanhalle raitiovaunun kääntöpaikalle Mannerheimintie 103:een. Myös Tilkan pohjoispuolelle suunnitellaan monumentaalisia toimistotaloja.
thumb|Mannerheimintien alkupäätä ilmasta katsottuna
Kulttuuriviittauksia
Kadusta on vain harvoja lauluja. Juliet Jonesin Sydän on nimennyt erään kappaleensa kadun mukaan. Hector laulaa Asfalttiprinssissä: ”Luona Sipoon kirkon seison ja katsomaan jään...”. Sipoon kirkko ei ollut kirkko, vaan komealla tornilla varustettu jugendkerrostalo Mannerheimintie 76:ssa. Hectorin lapsuudenkoti oli parin korttelin päässä Mannerheimintien toisella puolella, Mannerheimintie 45:ssä, jonka naapurikortteliin sijoittuvat Ake, Make, Pera ja mä -laulun vauhdikkaat tapahtumat. Hector mainitsee Mannerheimintien myös kappaleessaan Cocktail-sukupolven Satyricon. Myös esimerkiksi Ultra Bran laulussa Helsinki mainitaan Mannerheimintie raitiovaunuineen. Mainittakoon myös kappale Mä vielä palaan Helsinkiin (levyttäneet mm. Maarit Hurmerinta ja Eino Grön), jossa on tekstinpätkä "...Espa, Freda, Mannerheimintie/on siellä tunnelmaa...".
RN Armando Diaz (1932)
Palvelus
Armando Diaz palveli aluksi Välimerellä lukuun ottamatta purjehdusta Australiaan ja Uuteen-Seelantiin 1. syyskuuta 1934 - helmikuu 1935. Alus oli läntisellä Välimerellä Espanjan sisällissodan ajan tukikohtanaan Palma ja Melilla.
Mannerheimintie (Helsinki)
Kulttuuriviittauksia
Mannerheimintie on toiseksi kallein tonttiruutu Monopoly-lautapelin suomenkielisessä painoksessa. Kallein on Erottaja. Disneyn sarjakuvien suomennoksissa esimerkiksi Ankkerheimintie tai Ankenheimintie viittaavat Mannerheimintiehen.
RN Armando Diaz (1932)
Palvelus
Toisessa maailmansodassa alus osallistui kesäkuussa 1940 4. risteilijäviirikön mukana Calabrian taisteluun. Lokakuussa se osallistui tehtävään Albanian rannikolla. Alus siirrettiin joulukuussa suoraan laivaston esikunnan alaisuuteen ja se määrättiin tammikuusta 1941 alkaen suojaamaan Albaniaan meneviä saattueita.
Kuitenkin jo helmikuussa Tripoliin matkaavan saattueen suojaa piti vahvistaa ja alus siirrettiin uuteen tehtävään. Alus suojasi saattuetta risteilijä Giovanni della Bande Neren ja kahden hävittäjän kanssa. Helmikuun 25. päivän ensimmäisinä tunteina saattue suojueineen purjehti Tunisian edustalla Kerkenna-saarten itäpuolella. Tällöin Britannian kuninkaallisen laivaston sukellusvene Upright aloitti hyökkäyksen Armando Diazia vastaan ampuen neljä torpedoa. Ainakin yksi torpedoista osui Armando Diaziin, jonka ampumatarvikevarasto räjähti. Tämän jälkeen alus upposi vain kuudessa minuutissa vieden mukanaan lähes 500 miestä.
Toinen Englannin–Hollannin sota
Toinen Englannin–Hollannin sota käytiin vuosina 1665–1667 Englannin kuningaskunnan ja Alankomaiden tasavallan, kahden maailman suurimman merivallan välillä. Englannin tarkoituksena oli lyödä Alankomaiden ylivoima merellä. Aluksi Englanti näytti voittavan sodan valtaamalla Alankomaiden siirtokunnat Pohjois-Amerikassa, mutta hollantilaisen amiraalin Michiel de Ruyterin johtama hyökkäys Thames-joelle sai englantilaiset allekirjoittamaan sodan lopettaneen Bredan sopimuksen 31. heinäkuuta 1667. Englanti ei onnistunut lyömään hollantilaista merimahtia ennen neljättä Englannin–Hollannin sotaa, joka käytiin vuosina 1781–1784.
Taustaa
Ensimmäisen Englannin–Hollannin sodan (1652–1654) häviöstä huolimatta Alankomaiden tasavalta oli maailman mahtavin merivalta. Sillä oli siirtomaita Itä-Intian saaristossa (nyk. Indonesia), Afrikassa, Länsi-Intian saaristossa, sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Neljäsosa maailman aluksista purjehti Alankomaiden lipun alla eli noin 16 000 alusta. Pääkaupunki Amsterdam oli yksi Euroopan rikkaimmista kaupungeista ja sen satamassa kävi runsaasti kauppalaivoja, jotka toivat mausteita ja muita tuotteita kaikkialta maailmasta.
Myös Englanti oli 1600-luvulla suuri merimahti. Sen sotalaivasto oli maailman voimakkain ja silläkin oli laajat siirtomaat Pohjois-Amerikassa. Englanti kadehti Alankomaiden vaurautta, ja siksi se julisti sodan Alankomaille vuonna 1652. Voitostaan huolimatta Englanti ei onnistunut lyömään Alankomaita. Toisena ongelmana oli se, että Englannin kuningas Kaarle II halusi vaalia hyviä suhteita Alankomaihin, sillä hän kannatti Alankomaiden kuningasmielisiä Orania-Nassau-suvun jäseniä.
Englannissa oli kuitenkin niitäkin, jotka halusivat sotaa kuten kuninkaan suosikki lordi Arlington. Arlington suostutteli kuninkaan veljen Yorkin herttua Jaakon hyökkäämään hollantilaisten siirtomaihin Länsi-Intiassa. Operaation rahoitti Haagissa oleva Englannin lähettiläs George Downing, joka vihasi Hollannin hallitusta ja ilmoitti Jaakolle Alankomaiden hallituksen jakautuneen kuningasmielisiin sotaa haluaviin Oranialaisiin. Arlington suunnitteli kaikkien tärkeiden hollantilaisten kauppakaupunkien valtaamista.
Englantilaiset valtasivat noin 200 hollantilaista Englannin kanaalissa matkannutta kauppa-alusta. Myöhemmin Jaakko lähetti Englannin Royal Africa Companyn palveluksessa olevan kapteeni Robert Holmesin valtaamaan hollantilaisten siirtomaita Länsi-Afrikassa. Samaan aikaan englantilaiset hyökkäsivät hollantilaisten Pohjois-Amerikan siirtomaahan, Uusiin-Alankomaihin ja valtasivat sen lokakuussa 1664. Hollantilaiset vastasivat samalla mitalla lähettämällä parhaan kapteeninsa Michiel De Ruyterin valtaamaan takaisin siirtomaita Länsi-Afrikassa ja sen kautta Pohjois-Amerikkaan. Joulukuussa 1664 heidän kimppuunsa hyökkäsi englantilainen laivasto. Vaikka englantilaisten hyökkäys epäonnistui, hollantilaiset antoivat luvan sota-aluksille tulittaa mitä tahansa englantilaista alusta, joka sattui tulemaan tielle. Kaarle II käytti tätä tekosyynä sotaan julistaessaan sodan Alankomaille 4. maaliskuuta 1665.
Pääsyy sodan alkuun oli kilpailu kaupankäynnistä merellä. Englantilaiset olivat kateellisia hollantilaisten vauraudelle ja päättivät lyödä hollantilaiset merentakaisessa kaupassa. Englantilaiset olivat keskittyneet sotalaivojen rakentamiseen, kun taas hollantilaiset kauppa-aluksiin eli flöitteihin (hollanniksi fluyt, tarkoittaa huilua). Flöitteihin mahtui paljon enemmän tavaraa kuin esimerkiksi englantilaisten kauppa-aluksiin. Näin Alankomaista oli tullut maailman rikkain valtio. Vaikka Hollantilaiset uskoivat mare liberiumiin, heillä oli oma monopoli Itä-Intiassa ja uhkasivat levitä englantilaisten Intiaan vallattuaan portugalilaisten kauppa-asemat Kaakkois-Aasiassa.
Ensimmäisen Englannin-Hollannin sodan jälkeen Alankomaat uudisti sotalaivastonsa. Laivoista tehtiin raskaammin aseistettuja sekä uusia kapteeneja palkattiin. Mutta kuitenkin sodan puhjettua 1665 Alankomaiden laivat olivat kevyemmin aseistautuneita kuin englantilaisten laivat. Ennen sotaa Alankomaat valmisti tai uudisti yli 20 laivaa, mutta talousvaikeuksien takia Englanti pystyi valmistamaan vain muutaman uuden laivan.
Sota
500px|center|Sodan tapahtumat