cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yleistynyt ahdistuneisuushäiriö
Yleistyneessä ahdistuneisuushäiriössä potilas on aina ylenmääräisen huolestunut ja murehtii erilaisia asioita. Huolenaiheita saattavat olla esimerkiksi terveydentila, ihmissuhteet tai taloudellinen tilanne. Ahdistuksen tunne on luonnollista vaikeissa elämänvaiheissa, ja yleistyneestä ahdistuneisuushäiriöstä onkin kyse vain, kun huolet ovat selvästi liioiteltuja. Sairauteen saattaa liittyä myös fyysisiä oireita, kuten takykardiaa, pistelyä, monenlaisia kipuja ja tihentynyt virtsaamisen tarve.
Pitkäaikaista ahdistuneisuutta saattaa seurata masennus, ja joillakin potilailla on sekä masennus että yleistynyt ahdistuneisuushäiriö samanaikaisesti. Jatkuva ja tasoltaan vaikea ahdistus saattaa altistaa paniikkihäiriökohtauksille. Useilla potilaista esiintyy yleistyneen ahdistuneisuushäiriön ohella sosiaalisten tilanteiden pelkoa. Yleistynyt ahdistuneisuushäiriö on verrattain tavallinen vaiva. Siitä kärsii arviolta noin 4–7 prosenttia väestöstä. Suurimpaan riskiryhmään kuuluvat naispuoliset ja alle 30-vuotiaat henkilöt. Yleistynyt ahdistuneisuushäiriö puhkeaa keskimäärin nuorempana kuin muut ahdistushäiriöt.
Lähes puolella yleistyneestä ahdistuneisuushäiriöstä kärsivistä esiintyy alkoholin ongelmakäyttöä. Sairautta hoidetaan terapialla ja oireita lievittävällä lääkityksellä. Myös masennuslääkkeiden on todettu auttavan joitakin potilaita.
Terapiahoidot
Eri psykoterapioilla voidaan pyrkiä ahdistuneisuusherkkyyden ja epävarmuuden tunteiden vähentämiseen sekä vaikeiden tilanteiden hallinnan parantamiseen. Varsinkin käyttäytymis- ja kognitiivisista terapioista on saatu myönteisiä tuloksia samoin kuin tukea antavista terapioista. Fisherin ja Durhamin kuusi tutkimusta sisältävässä meta-analyysissa yleistyneen ahdistuneisuushäiriön oireet lievittyivät noin 60 prosentilla, mutta toipuneita oli vain noin 40 prosenttia potilaista. Eri terapiamuodoista kognitiivis-behavioraalinen terapia oli tehokkain, mutta potilaat hyötyivät myös relaksaatioterapiasta, jossa potilaiden kyvyttömyyteen rentoutua voidaan vaikuttaa esimerkiksi biofeedbackin keinoin. Vaikka kognitiivis-behavioraalista terapiaa voidaan toteuttaa sekä yksilö- että ryhmäterapiana, oli yksilöterapia tehokkaampaa. Potilas tarvitsee usein pitkäkestoista terapiaa toimintakyvyn parantamiseksi.
Lääkehoito
Bentsodiatsepiineja on käytetty ahdistuslääkkeinä paljon jo 1960-luvulta lähtien. Niihin liittyy kuitenkin runsaasti epäkohtia, joita ovat muun muassa siedon kehittyminen ja fyysinen riippuvuus. Siedon kehittymisestä johtuen potilas joutuu jatkuvasti nostamaan lääkeannosta saadakseen saman tehon, ja siksi bentsodiatsepiineja suositellaan vain lyhytaikaiseen käyttöön.
Eräissä ahdistuneisuushäiriöissä käytetään myös pieniä annoksia neuroleptejä. Neurolepteillä on kuitenkin bentsodiatsepiinejä merkittävästi suurempi sivuvaikutusten riski.
Uudempia lääkkeitä ovat buspironi (kauppanimi Buspar), venlafaksiini (kauppanimi Efexor) ja duloksetiini (kauppanimi Cymbalta), joiden teho ahdistukseen tulee hitaasti noin kahden kolmen viikon kuluttua. Vuonna 2006 Euroopan unionissa käyttöaiheen "yleistynyt ahdistuneisuushäiriö" sai uusi lääkeaine pregabaliini (kauppanimi Lyrica), joka tehoaa yleistyneeseen tuskaisuuteen nopeasti.
Niin sanotut selektiiviset serotoniinin takaisinoton estäjät (SSRI) voivat tehota yleistyneen tuskaisuuden hoidossa. Hoitovasteen saavuttamiseen menee kuitenkin huomattavasti enemmän aikaa kuin esimerkiksi masennusta tai muita ahdistuneisuushäiriöitä hoidettaessa. Paroksetiini on ainoana SSRI-lääkkeenä saanut indikaation "yleistynyt ahdistuneisuushäiriö". Usein potilas kuitenkin joutuu käyttämään eri lääkkeitä oireiden hillitsemiseksi.
DSM-IV-TR:n kriteerit
DSM-IV-TR:n mukaan tulee seuraavien kriteereiden täyttyä, jotta potilaalla voidaan todeta olevan yleistynyt ahdistuneisuushäiriö.
ICD-10 F41.1:n kriteerit
Ahdistus on yleistynyttä ja pitkäaikaista, mutta se ei rajoitu mihinkään erityisiin ympäristön olosuhteisiin eikä edes pääasiallisesti liity sellaisiin (ts. se on ”vapaasti ajelehtivaa”). Hallitsevat oireet ovat vaihtelevia, mutta niihin kuuluu yleensä jatkuvaa hermostuneisuutta, vapinaa, lihasjännitystä, hikoilua, heikotusta, sydämentykytystä, huimausta ja ylävatsavaivoja. Myös lisääntynyt asioiden murehtiminen ja huolestuneisuus ovat tavallisia oireita. Henkilö ilmaisee usein pelkoja, että hän itse tai hänen omaisensa pian sairastuisivat tai joutuisivat onnettomuuteen. Häiriö on tavallisempi naisilla kuin miehillä, ja siihen liittyy usein pitkäaikaisia ulkoisia rasitustekijöitä. Oirekuva on pitkäaikainen ja muuttuva, ja oireiston kulku vaihtelee. Diagnostiset kriteerit: A. Vähintään kuuden kuukauden ajan on esiintynyt korostunutta jännittyneisyyttä, huolestuneisuutta ja pelokkuutta suhteessa arkipäivän tapahtumiin ja ongelmiin. B. Esiintyy vähintään neljä seuraavista oireista, joista yhden täytyy olla jokin oireista 1–4:
Autonomisen kiihotustilan oireet:
Rinnan ja vatsan alueen oireet:
Psyykkiset oireet:
Yleisoireet:
Jännitysoireet:
Muut oireet:
C. Häiriö ei täytä masennusjakson (F32), paniikkihäiriön (F41.0), pelko-oireisen häiriön (F40), pakko-oireisen häiriön (F42) tai hypokondrisen häiriön (F45.2) kriteerejä.
D. Tavallisimmat poissulkudiagnoosit: Ahdistuneisuus ei aiheudu elimellisestä sairaudesta, kuten hypertyreoosista (E05), elimellisestä mielenterveyden häiriöstä (F00-F09) tai päihteiden käytöstä (F10-F19), esimerkiksi amfetamiinin käytöstä tai bentsodiatsepiinien vieroitusoireista.
Ohimenevät masennusoireet tai muuntyyppiset oireet eivät poissulje tätä diagnoosia. Lapsilla pääasialliset oireet voivat olla somaattisia tai ilmetä tarpeena kuulla asioita vakuuteltavan toistuvasti.
Royal Victorian asema
Royal Victoria on vuonna 1994 avattu Docklands Light Railwayn asema Newhamin alueella Lontoon itäosassa. Asema sijaitsee DLR:n Becktoniin johtavan haaran varrella Lontoon matkakortin maksualueella 3.
Royal Victorian asemalta on lyhyt matka Emirates Air Line -köysiradan itäiselle pääteasemalle Royal Docksille.
Wendy Holdener
Wendy Holdener (s. 12. toukokuuta 1993) on sveitsiläinen alppihiihtäjä. Hän on alppiyhdistetyn kaksinkertainen maailmanmestari sekä joukkuekilpailun olympiavoittaja ja maailmanmestari. Pujottelussa hänellä on arvokilpailuista kolme mitalia. Hän on maailmancupin osakilpailuissa yltänyt 48 kertaa kolmen parhaan joukkoon mutta voittanut vain viidesti.
Arvokilpailut
Vuoden 2011 nuorten MM-kilpailuissa Holdener voitti kultaa alppiyhdistetyssä, hopeaa syöksylaskussa ja pronssia suurpujottelussa. Ensimmäisissä aikuisten arvokisoissaan, Garmisch-Partenkirchenin MM-kilpailuissa 2011 hän oli suurpujottelussa 29:s. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän sijoittui pujottelussa 11:nneksi ja suurpujottelussa 26:nneksi. Vailin MM-kilpailuissa 2015 hän oli surpujottelussa 17:s. Sankt Moritzin MM-kilpailuissa 2017 hän voitti kultaa alppiyhdistetyssä ja hopeaa pujottelussa.
Holdener saavutti Pyeongchangin olympialaisissa 2018 kultaa joukkuekilpailussa. Pujottelussa hän sai hopeaa 0,05 sekuntia Frida Hansdotterille hävinneenä. Alppiyhdistetyssä hän saavutti pronssia. Lisäksi hän oli yhdeksäs suurpujottelussa, 15:s suurpujottelussa ja 17:s pujottelussa.
Åren MM-kilpailuissa 2019 Holdener voitti jälleen alppiyhdistetyn kultaa. Hän voitti myös Sveitsin joukkueessa joukkuekilpailun mestaruuden. Supersuurpujottelussa hän sijoittui 14:nneksi, suurpujottelussa 15:nneksi ja pujottelussa 17:nneksi. Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän oli pujottelussa ja joukkuekilpailussa neljäs, parisuurpujottelussa seitsemäs ja suurpujottelussa kahdeksas. Pekingin olympialaisissa 2022 hän saavutti alppiyhdistetyssä hopeaa ja pujottelussa pronssia sekä sijoittui suurpujottelussa yhdeksänneksi. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 Holdener saavutti alppiyhdistetyssä ja parisuurpujottelussa hopeaa. Pujottelussa hän oli toisena ensimmäisen kierroksen jälkeen, mutta keskeytti toisen kierroksen laskulla.
Maailmancup
Alppihiihdon maailmancupissa Holdener kilpaili ensimmäisen kerran 23. lokakuuta 2010 Söldenin suurpujottelussa. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti 28. marraskuuta 2010 oltuaan 18:s Aspenin pujottelussa. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran Åren pujottelussa 20. joulukuuta 2012 oltuaan kymmenes. Ensimmäisen palkintosijansa hän sai oltuaan toinen Ofterschwangin pujottelussa 10. maaliskuuta 2013. Joulukuussa 2014 Holdener sijoittui Kühtain pujottelussa kolmanneksi.
Joulukuussa 2015 Holdener oli toinen Lienzin pujottelussa. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Tukholman paripujottelussa 23. helmikuuta 2016. Hän oli samalla kaudella toinen Soldeun alppiyhdistetyssä ja Jasnán pujottelussa sekä voitti Lenzerheiden alppiyhdistetyn. Hän voitti alppiyhdistetyn cupin, sijoittui pujottelucupissa kolmanneksi ja maailmancupin kokonaiskilpailussa kuudenneksi kaudella 2015–2016.
Kaudella 2016–2017 Holdener sijoittui toiseksi Levin ja Mariborin sekä kolmanneksi Killingtonin, Sestrieren ja Semmeringin pujotteluissa. Pujottelun ja alppiyhdistetyn maailmancupeissa hän oli kolmas, maailmancupin kokonaiskilpailussa kahdeksas. Kaudella 2017–2018 hän pujotteli Levillä kolmanneksi ja Lienzissä toiseksi. Oslon kaupunkitapahtumassa ja Zagrebin pujottelussa hän oli toinen, Kranjska Goran pujottelussa kolmas. Lenzerheidessa hän voitti alppiyhdistetyn ja oli kolmas pujottelussa. Tukholman kaupunkitapahtumassa hän sijoittui toiseksi. Crans-Montanan supersuurpujottelussa hän oli kolmas sekä Ofterschwangin ja Åren pujotteluissa toinen. Hän voitti alppiyhdistetyn cupin sekä sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa ja pujottelucupissa toiseksi.
Kaudella 2018–2019 Holdener sijoittui kolmanneksi Sankt Moritzin paripujottelussa, Semmeringin pujottelussa, Oslon kaupunkitapahtumassa, Zagrebin pujottelussa, Mariborin pujottelussa ja kauden ainoassa alppiyhdistetyssä Crans-Montanassa. Hän oli toinen Špindlerův Mlýnin ja Soldeun pujotteluissa. Hän sijoittui kolmanneksi maailmancupin kokonaiskilpailussa ja pujottelucupissa. Kaudella 2019–2020 Holdener oli toinen Levin pujottelussa ja Altenmarktin alppiyhdistetyssä sekä kolmas Courchevelin suurpujottelussa ja Garmisch-Partenkirchenin supersuurpujottelussa. Kranjska Gorassa hän sijoittui suurpujottelussa kolmanneksi ja pujottelussa toiseksi. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kuudes, yhdistetyn cupissa toinen ja pujottelucupissa neljäs.
Kaudella 2020–2021 Holdener sijoittui kolmanneksi Flachaun, Jasnan ja Åren pujotteluissa. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kymmenes ja pujottelucupissa viides. Kaudella 2021–2022 Holdener sijoittui kolmanneksi Killingtonin pujottelussa. Kranjska Goran pujottelussa hän sijoittui toiseksi. Pujottelucupissa hän oli viides. Kaudella 2022-2023 hän sijoittui Levin jälkimmäisessä pujottelussa toiseksi. Hän voitti Killingtonin pujottelun samalla ajalla Anna Swenn-Larssonin kanssa. Hän voitti Sestrieren pujottelun. Hän sijoittui Spindleruv Mlynin ensimmäisessä pujottelussa kolmanneksi. Åren pujottelussa hän sijoittui toiseksi. Hän oli maailmancupin kokonaiskilpailussa seitsemäs ja pujottelucupissa toinen.
Lentolaivue 30
Lentolaivue 30 oli Suomen ilmavoimien hävittäjälentolaivue, joka perustettiin 9. huhtikuuta 1940. Jatkosodan ilmasotatoimiin osallistunut laivue saavutti 36 ilmavoittoa menettäen sotatoimissa yhdeksän konetta ja kuusi ohjaajaa. Laivue lakkautettiin 4. joulukuuta 1944.
Perustaminen
thumb|right|250px|Laivueen kalustoksi suunniteltu konetyyppi, Caudron-Renault C.R. 714 -hävittäjä. thumb|right|250px|Fokker D.XXI, laivueen päähävittäjätyyppi vuosina 1941–1943. thumb|right|250px|Polikarpov I-153, laivueen kalustona vuosina 1943–1944. thumb|right|250px|Messerschmitt Bf 109, laivueen viimeinen päähävittäjätyyppi. Laivue perustettiin talvisodan jälkeen, ilmavoimiin perustettavan toisen hävittäjälentorykmentin, Lentorykmentti 3:n osaksi 9. huhtikuuta 1940. Etupäässä Lentorykmentti 1:n ja Täydennyslentorykmentti 2:n henkilöstöstä muodostettu, kapteeni Kaarlo Lejonin komentama laivue oli alun perin tarkoitus varustaa Ranskan lahjoittamalla Caudron-Renault C.R. 714 -kalustolla. Konetyypin osoittautuessa lentokelvottomaksi Suomen oloihin, muun muassa pitkän laskukiitonsa takia, laivueen kalustoksi tuli Hawker Hurricane ja Gloster Gauntlet -hävittäjät. Ennen jatkosotaa, kevään 1941 aikana, Siikakankaalle tukeutunut laivue sai kalustokseen Fokker D.XXI -hävittäjäkoneita. 26. huhtikuuta 1941 laivueen komentajaksi määrättiin kapteeni Lauri Bremer.
1941
Jatkosodan liikekannallepanon alkaessa laivue oli sijoittuneena Hollolan, Porin ja Turun lentokentille, tehtävänään liikekannallepanon keskityskuljetusten ja teollisuuslaitosten suojaus Turku-Lahti-Helsinki-Tammisaari-Turku -alueella.
Laivueen ryhmitys 25. kesäkuuta 1941:
Sodan alettua, 1. heinäkuuta 1941, kapteeni Kalajan komentama 1. lentue irrotettiin laivueesta, ja se siirtyi Lentolaivue 32:n yhteyteen Uttiin tukemaan Vuoksen lounaispuolella olevia kenttäarmeijan joukkoja, muodostaen Osasto Kalajan. Kaksi päivää myöhemmin, 3. heinäkuuta, laivueen esikunta ja 2. lentue siirtyivät Hyvinkään lentokentälle, tehtävänään torjuntalennot Suomenlahdella sekä hyökkäykset keveitä pinta-aluksia vastaan. 3. lentue jäi Turun kentälle tehtävänään Lounais-Suomen ilmapuolustus. Laivue saavutti ensimmäisen ilmavoittonsa Turun lähistöllä 6. heinäkuuta, kun torjuntalennolla olleen Fokker-parven johtaja, luutnantti Martti Kalima ampui tiedustelulennolla olleen venäläisen SB-2 -koneen alas. Kenttäarmeijan edettyä Karjalankannakselle, laivueen uudeksi tehtäväksi tuli suojata Kouvola-Kotka-Viipuri-Ylävuoksi -aluetta sekä Helsingin, Tammisaaren ja Turun alueita käytettävissä olevin voimin. Tehtävän suorittamista varten laivue siirtyi pääosiltaan Uttiin 3. syyskuuta mennessä.
1942
8. marraskuuta laivueen uudeksi komentajaksi määrättiin 1/LeLv 24:n päällikkö, majuri Eino Luukkanen. 15. marraskuuta mennessä laivue siirrettiin Römpöttiin ja alistettiin perustettavalle Lentorykmentti 5:lle. Laivueen tehtäväksi määrättiin sukellusveneiden etsintälennot sekä merialueiden tiedustelu Lavansaaren itäpuolella. Uutena kalustona laivue otti vastaan venäläisiä sotasaalishävittäjiä, tyypeiltään Polikarpov I-153 (IT) ja Polikarpov I-16 (IR).
1943
Laivueen ryhmitys 1. tammikuuta 1943:
Laivueen tehtävä pysyi vuoden alussa edelleen samana. 27. helmikuuta 1. lentue luovutti FR-koneensa Lentolaivue 12:lle jääden odottamaan Valtion lentokonetehtaalla peruskorjattua sotasaaliskalustoa. 27. maaliskuuta laivueen komentaja majuri Luukkanen siirrettiin Lentolaivue 34:n komentajaksi, ja hänen seuraajakseen määrättiin kapteeni Toivo Kivilahti. Kevään kuluessa venäläisten ilmatoiminta lisääntyi Suomenlahdella ja laivue kohtasi ilmassa venäläisiä yhä useammin. Kuitenkin samaan aikaan laivueen konekanta supistui lähinnä lento-onnettomuuksista johtuen niin, että määrättyjä lentoja oli ajoittain vaikeuksia suorittaa, esimerkiksi 1. heinäkuuta laivueella oli kunnossa vain 1 IT-kone. Tämän vuoksi Kymiin tukeutunut Lentolaivue 34 sai 1. elokuuta käskyn avustaa tarpeen vaatiessa Suomenlahdella tapahtuvaa lentotiedustelua. 25. lokakuuta kapteeni Arvo Hassinen määrättiin laivueen uudeksi komentajaksi. Laivueen konekanta parani hieman vuoden loppua kohden, esimerkiksi 31. joulukuuta koneita oli lentokunnossa viisi kappaletta.
1944
14. helmikuuta 1944 laivueen nimeen lisättiin sen toimintaa kuvaava etuliite, jolloin nimeksi tuli Hävittäjälentolaivue 30 (HLeLv 30). Laivueen uudelleenorganisointi alkoi 16. helmikuuta, jolloin laivueeseen perustettiin uudelleen 3. lentue, joka vastaanotti koneikseen 1. lentueen IT-kaluston. 1. lentue siirtyi tämän jälkeen Uttiin aloittaen tyyppikoulutuksen Fiat G.50 -koneeseen. Näiden muutosten jälkeen, 6. maaliskuuta, 2. lentue sulautettiin 3. lentueeseen. Samana päivänä Hävittäjälentolaivue 34:n Messerschmitt Bf 109 -koneilla varustettu 2. lentue siirrettiin henkilöstöineen Lentolaivue 30:n uudeksi 2. lentueeksi. Näiden muutosten lisäksi laivueessa aloitettiin yöhävittäjätoimintaan tarvittavan koulutuksen valmistelu Helsingin suurpommitusten johdosta. Laivue sai myös lisää kalustoa, ensin 26. maaliskuuta, kun sille luovutettiin viisi uutta Bf 109 G-6 -konetta, ja viikkoa myöhemmin vielä viisi lisää. Kevään aikana laivue kävi koulutuksen lomassa joitakin ilmataisteluja venäläisten tiedustelukoneita vastaan. 22. toukokuuta määrättiin laivueen komentajaksi kapteeni Veikko Karu. 24. syyskuuta laivue siirtyi Hyvinkäälle, jossa se alistettiin viisi päivää myöhemmin Lentorykmentti 3:lle.
Hävittäjälentolaivue 30 lakkautettiin 4. joulukuuta 1944 ja sen reserviläiset kotiutettiin ilmavoimien rauhanajan organisaatioon siirryttäessä.
Pelson luonnonpuisto
Pelson luonnonpuisto on Pohjois-Pohjanmaalla Siikalatvan kunnassa sijaitseva vuonna 1981 perustettu 1 813 ha:n suuruinen luonnonpuisto. Luonnonpuisto koostuu Tuulisuon ja Venenevan alueista, jotka ovat erittäin edustavia ja yhtenäisiä Pohjois-Pohjanmaan karujen aapasoiden kokonaisuuksia.
Venenevan pesimälinnustoon kuuluvat kaikki Pohjois-Pohjanmaan eteläosissa tavattavat suolintulajit.
Jouni Jalonen
Jouni Jalonen (15. syyskuuta 1942 Uusikaupunki – 8. huhtikuuta 2009 Turku) oli suomalainen jalkapalloilija.
Keskustukena pelannut Jalonen edusti Suomea kuudessa A-maaottelussa. Hän pelasi vuosina 1965–1976 Turun Palloseuran riveissä, vuodesta 1966 alkaen SM-sarjassa, jossa hän esiintyi 203 ottelussa tehden niissä kolme maalia. Hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1968, 1971, 1972 ja 1975.
Suomen Palloliitto valitsi Jalosen vuoden jalkapalloilijaksi Suomessa vuonna 1968.
Ilmoni
Ilmoni on ollut seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
Life (vuoden 1999 elokuva)
Life on Ted Demmen ohjaama komedia-/draama-elokuva, joka valmistui vuonna 1999. Elokuvan pääosissa esiintyvät Eddie Murphy ja Martin Lawrence, joiden lisäksi elokuvassa nähdään myös muun muassa Bernie Mac, Anthony Anderson, Miguel A. Núñez Jr. ja Bokeem Woodbine.
Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattinen Liitto
Työväen ja Pienviljelijäin Sosialidemokraattinen Liitto (TPSL, Sos.-Dem. Liitto) oli Suomen Sosialidemokraattisesta Puolueesta (SDP) erkaantuneen oppositioryhmän perustama suomalainen vasemmistolainen puolue, joka toimi vuosina 1959–1973. Vasemmistolaista sosiaalidemokratiaa edustanut TPSL sijoittui poliittisesti SDP:n ja Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) välimaastoon. Puolueen vaalikannatus jäi melko pieneksi suurten vasemmistopuolueiden varjossa. TPSL osallistui Karjalaisen I, Paasion I ja Koiviston I hallituksiin.
TPSL:n vahvinta kannatusaluetta oli ammattiyhdistysliike, jossa puolueen edustajia oli 1950- ja 1960-luvuilla näkyvästi johtopaikoilla. TPSL:n Vihtori Rantanen johti SAK:ta. TPSL:n kannattajat johtivat myös Työväen urheiluliittoa. TPSL:n nuorisojärjestö oli Suomen Sosialistinen Nuorisoliitto (SSNL) ja naisjärjestö Sos.-Dem. Naisliitto. Molemmat olivat aiemmin SDP:tä tukeneita järjestöjä. TPSL:n lehti oli Päivän Sanomat (1957–1973).
Synty
TPSL syntyi 1950-luvun lopulla Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen kekkosmyönteisestä siivestä, joka hermostui, kun Neuvostoliiton jyrkästi vastustama ja sotasyyllisenäkin tuomittu Väinö Tanner valittiin SDP:n puheenjohtajaksi 1957. Taustalla olivat myös SDP:n kahden vahvan miehen Väinö Leskisen ja Aarre Simosen välille syntyneet erimielisyydet, kun Simonen arvosteli Leskistä siirtymisestä poliittisesti liian oikealle. SDP:tä edelliset kymmenen vuotta johtaneen Emil Skogin johtama oppositio, johon myös Simonen liittyi, tunnettiin aluksi nimellä Ryhmä 94, arkisemmin skogilaisina. Puolueen hajaannusta pahensi se, että syksyllä 1957 Sukselaisen I hallitukseen valittiin oppositiota edustaneita ministereitä (ns. ottopojat) kuulematta SDP:n eduskuntaryhmää. SDP:n johto erotutti ”ottopoikaministerit” puolueen eduskuntaryhmästä eikä kelpuuttanut heitä puolueen ehdokkaiksi eduskuntavaaleissa. Vuoden 1958 eduskuntavaaleissa puolueopposition erillisiltä ehdokaslistoilta valittiin kolme kansanedustajaa, mutta pian vaalien jälkeen 11 SDP:n listoilta valittua edustajaa loikkasi opposition ryhmään. Ryhmää vaihtaneet olivat kieltäytyneet allekirjoittamasta SDP:n puoluetoimikunnan vaatimaa erillistä sitoumusta puoluetoimikunnan päätösten ja ryhmäkurin noudattamisesta, koska sellainen ei heidän mielestään perustunut puolueen sääntöihin. Virallisesti TPSL perustettiin Helsingissä 6.–7. toukokuuta 1959 pidetyssä kokouksessa. Sen ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Skog, joka jatkoi tehtävässä vuoteen 1964. Vuoden 1962 valitsijamiesvaaleissa Skog oli TPSL:n presidenttiehdokas. Vaaliliitto sai vain 3,0 prosenttia äänistä ja kaksi valitsijamiestä.
TPSL hallituspuolueena
Vuoden 1962 eduskuntavaaleihin TPSL lähti ilman vaaliliittoja muiden puolueiden kanssa. Ennen vaaleja TPSL:n toimihenkilöt olivat käyneet neuvotteluja vaaliliitosta Suomen Pientalonpoikien Puolueen puheenjohtajan Veikko Vennamon ja puoluesihteerin Eino Poutiaisen kanssa. Aloitteen neuvotteluista oli tehnyt Vennamo. TPSL:n virkaatekevänä puheenjohtajana toiminut Aarre Simonen kuitenkin torjui sopimusluonnoksen, koska hän halusi pitää puolueen erossa nousevasta vennamolaisuudesta. Toisaalta sopimuksen hylkääminen merkitsi TPSL:lle 6–8 kansanedustajan paikan menetystä.
1960-luvun alussa käytiin tuloksettomiksi jääneitä neuvotteluita SDP:n ja TPSL:n uudelleenyhdistymisestä. Vuoden 1964 puoluekokouksessa Hämeenlinnan Aulangolla Aarre Simonen valittiin puheenjohtajaksi. TPSL:n linja vasemmistolaistui jonkin verran Simosen johdolla samalla kun osa jäsenistöstä liittyi Emil Skogin johdolla takaisin SDP:hen. Puolueen jäsenten ja kannattajien kutsumanimeksi vaihtui aiemman skogilaisten tilalle simoslaiset tai simonistit. Vaaleissa puolue alkoi tehdä yhteistyötä SKDL:n kanssa ("kolmen vartin kommunistit") ja esimerkiksi eduskuntavaalien 1966 ennätykselliset 7 kansanedustajaa 2,6 prosentin kannatuksella olivat onnistuneiden vaaliliittojen ansiota. Puheenjohtaja Aarre Simonen kuitenkin epäonnistui yrityksessään palata eduskuntaan. Eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi vaalikaudelle 1966–1970 valittiin entinen ministeri ja suurlähettiläs Tyyne Leivo-Larsson. TPSL lähti yhdellä ministerillä mukaan vuonna 1966 Rafael Paasion johdolla perustettuun vasemmiston ja keskustan kansanrintamahallitukseen, jota 1968–1970 johti Mauno Koivisto. Oikeusministerinä toimi 1966–1970 puolueen puheenjohtaja Aarre Simonen. Oppositio teki Kokoomuksen johdolla välikysymyksen Simosen kelpoisuudesta oikeusministeriksi, koska valtakunnanoikeus oli vuonna 1961 tuominnut hänet sakkoihin Kätilöopiston jutussa, mutta välikysymys kaatui selvin luvuin 144–45. Vuosikymmenen lopussa TPSL:kin sai osansa nuorisoradikalismista, jota puolueessa katsottiin varsin myötämielisesti.
Lakkauttaminen
Vuoden 1970 eduskuntavaaleissa TPSL sai vain 1,4 prosentin kannatuksen ja menetti kaikki eduskuntapaikkansa. Nurmijärven Kiljavalla 30. toukokuuta 1970 pidetyssä puoluekokouksessa puolueen puheenjohtajaksi valittiin Uuno Nokelainen. Puheenjohtajan paikan jättänyt Aarre Simonen valittiin puoluevaltuuston johtoon. Vuoden 1972 eduskuntavaaleissa kannatus oli 1,0 prosenttia, millä ei taaskaan noustu eduskuntaan. Tämän jälkeen TPSL poistettiin puoluerekisteristä mutta hyväksyttiin siihen pian takaisin puolueen saatua kerätyksi tarvittavat 5000 kannattajakorttia. Vuonna 1972 puolueen nimi muutettiin muotoon Työväen ja Pienviljelijäin Sosialistinen Liitto.
1970-luvun alussa puolueeseen syntyi enemmistö, joka oli valmis yhdistymään takaisin SDP:hen. Tämä toteutuikin ja TPSL poistettiin puoluerekisteristä järjestön omasta toivomuksesta 2. tammikuuta 1973. Päätös palaamisesta tehtiin TPSL:n hallituksessa 2. joulukuuta äänin 10–3. Vähemmistöön jäänyt vasemmistosiipi ei tätä niellyt vaan perusti uuden Sosialistisen Työväenpuolueen alkuvuonna 1973.
TPSL purettiin lopullisesti Lilla Teaternissa Helsingissä pidetyssä ylimääräisessä puoluekokouksessa 3. kesäkuuta 1973.
Eduskuntaryhmä
Puoluetta perustettaessa vuonna 1959 sen eduskuntaryhmään kuului 13 jäsentä: Vappu Heinonen, Mikko Hult, Armas Härkönen, Urho Kulovaara, Valdemar Liljeström, Impi Lukkarinen, Martta Salmela-Järvinen, Aili Siiskonen, Aarre Simonen, Arvo Sävelä, Arvi Turkka, Vilho Turunen, ja Olli J. Uoti. Syksyllä 1959 ryhmään liittyi vielä yksi SDP:n kansanedustaja, Heikki Törmä. 11. marraskuuta 1960 kuolleen Liljeströmin tilalle tuli 18. marraskuuta 1960 Aino Malkamäki, joka puolestaan kuoli 17. lokakuuta 1961. Malkamäen tilalle nousi 20. lokakuuta 1961 Eeno Pusa. 7. helmikuuta 1962 kuolleen SDP:n Pentti Niemen tilalle eduskuntaan nousi 9. helmikuuta 1962 alkaen TPSL:n Laura Brander-Wallin, jolloin TPSL:n eduskuntaryhmä kasvoi lyhyeksi aikaa viisitoistajäseniseksi.
Dioraama
Ensimmäisen dioraaman rakensi valokuvauksen pioneeri Louis Daguerre vuonna 1822. Daguerren dioraamassa vaihtuivat näkymät 15 minuutin välein. Vaihtelut toteutettiin erilaisten mekaanisten kojeiden, valon ja peilien avulla. Nykyajan tunnetuimpia dioraamoja ovat New Yorkin luonnontieteellisen museon (American Museum of Natural History) suuret dioraamat, jotka valmistettiin museon kuraattorin Frank M. Chapmanin johdolla. Nämä dioraamat ovat olleet useiden muiden museoiden dioraamojen esikuvina.
Dioraamat ovat ikään kuin ikkunoita toiseen todellisuuteen. Niissä käytetään tavallisesti kaltevia tai kaarevia pintoja ja taustamaalauksia, jotta voidaan antaa katsojille vaikutelma todellista suuremmasta tilasta. Taemmas sijoitetut esineet voidaan myös tehdä normaalia pienemmiksi, jolloin vahvistetaan syvyysvaikutelman illuusiota.
Tyypillisimpiä dioraamoja ovat luonnontieteellisten museoiden asetelmat, joissa käytetään täytettyjä eläimiä. Tällaisia dioraamoja on esillä esimerkiksi Helsingin luonnontieteellisessä museossa (entinen Eläinmuseo). Historiaan keskittyvissä museoissa saatetaan käyttää myös pienoiskokoisia dioraamoja, jossa pienoissotilaat on ryhmitelty pienoiskokoiseen maastoon jäljittelemään jotakin kuuluisaa taistelua.
Pienoismallien rakentamisen yksi alalaji on mallisarjasta rakennetun pienoismallin tai figuurien sijoittaminen osaksi pienoiskokoista dioraamaa. Yksinkertaisimmillaan dioraama voi olla esimerkiksi lentokonedioraamassa sopivalla värillä maalattu tasainen alusta, simuloimassa lentokentän pintaa.
Dioraamoja eri puolilla maailmaa
<Gallery> Kuva:Plevna diorama 1.jpg|Dioraama Plevnan taistelusta 1877 Bukarestin sotahistorian museossa Image:Building of Diorama Storm of Sapun Mountain on May 7, 1944 in Sevastopol.jpg|Sevastopolin taistelun dioraamarakennus Ukrainassa. Image:Battle of Midway.jpg|Midwayn taistelun dioraamakuva. Image:Hyogo Prefectural Museum of Archaeology07s3872.jpg|Hariman arkeologisen museon dioraama Japanissa. </Gallery>
Lubjankan metroasema
Lubjanka on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 15. toukokuuta 1935. 29. maaliskuuta 2010 tapahtui terrori-isku.
Stadio Giorgio Ascarelli
Stadio Giorgio Ascarelli oli Napolissa sijainnut jalkapallostadion ja napolilaisen SSC Napolin kotikenttä. Stadion tuhoutui toisen maailmansodan pommituksissa.
Maroun Khoury Sader
Maroun Khoury Sader (25. joulukuuta 1926 Ain-Ebel – 26. elokuuta 2015) oli libanonilainen maroniitteihin kuuluva katolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Tyrin arkkieparkiaan 11. toukokuuta 1952 ja nimitettiin sen arkkipiispaksi 1. kesäkuuta 1992. Piispaksi vihkiminen seurasi 18. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Nasrallah Pierre Sfeir, jota avustivat Roland Aboujaoudé ja Joseph Merhi.
Khoury Sader jäi eläkkeelle 25. syyskuuta 2003.
Theo Bell
Theopolis Bell nuorempi (21. joulukuuta 1953 – 21. kesäkuuta 2006) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja (laitahyökkääjä). Hän syntyi Kalifornian Bakersfieldissä ja pelasi yliopistotasolla Arizonan yliopistossa. NFL-varauksensa hän sai vuonna 1976. Hänen NFL-seuroinaan olivat Pittsburgh Steelers (1976–1980) ja Tampa Bay Buccaneers (1981–1985).
Bell voitti kahdesti Pittsburgh Steelersin kanssa Super Bowl -mestaruuden. Hän kuoli 52-vuotiaana Tampassa kärsittyään pitkään munuaistaudista ja sklerodermasta.
Husgafvel
Husgafvel on vehkalahtelainen knaappisuku (uradel), jonka yksi haara on introdusoitu Ruotsin ritarihuoneeseen aatelisena sukuna numero 2102 nimellä Huusgavel. Jotkut suvun jäsenet ovat suomentaneet sukunimen muotoon Aalto, Haanjoki, Haantio, Harjanne, Hirvassalo, Honkio, Huurremäki, Salmenkylä ja Välisalmi.
Keskiaikaisella suvulla, joka perimätiedon mukaan polveutuu vuosina 1383 ja 1396 maatiloja Vehkalahden Reitkallissa ja Hietakylässä hankkineesta Erik Larssonista, oli 1500- ja 1600 luvulla useita haaroja, muun muassa Junkar- ja Vilken- lisänimiä käyttäneet sukuhaarat.
Suvun jäsenistä 1500-luvulla Sigfrid (Siffred) Jönsson Vilken oli amiraali, Öölannin saaren maaherra, 1600-luvulla Henrik Persson Junkar-Husgafvel oli Vehkalahden nimismies, 1600-luvun alussa Tavastilan kartanon herra Sigfrid Jönsson nuorempi oli alilaamanni, 1500–1600-lukujen taitteessa Olof Erksson oli Kaprion linnan päällikkönä Inkerinmaalla, Jöns (Johannes) Vilken oli 1560–1580-luvuilla Vehkalahden viides tunnettu ja ensimmäinen luterilainen kirkkoherra. Hänen pojastaan, Kymenkartanon voudin toimesta Kaprion linnan voudiksi siirtyneestä Erik Vilkenistä (Husgafvel) polveutuvat nykyiset Husgafvelit.
Suvun jäseniä
Avioliiton kautta sukuun liittyy myös:
Filippiinien provinssit
Filippiinien provinssit ovat Filippiinien aluehallinnon tärkein osa. Jokaista provinssia hallitsee vaaleilla valittu parlamentti nimeltään Sangguniang Panlalawigan sekä vaaleilla valittu kuvernööri. Provinsseja on 81 kappaletta. Pääkaupunkiseutu sekä 38 suurkaupunkia ovat provinssihallinnon ulkopuolella. Provinssit muodostavat 18 hallinnollista suuraluetta.
Miyuki Yanagita
Miyuki Yanagita (s. 11. huhtikuuta 1981 Chigasaki) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Yanagita debytoi Japanin maajoukkueessa joulukuussa 1997. Hän kuului Japanin joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 1999, 2003, 2007, kesäolympialaisissa 2004 ja 2008. Hän on pelannut 91 maaottelua ja tehnyt niissä 11 maalia.
Jon Lee Anderson
thumb|John Lee Anderson Jon Lee Anderson (s. 15. tammikuuta 1957) on yhdysvaltalainen tietokirjailija ja The New Yorker -lehden toimittaja. Hänen tunnetuin kirjansa on Che Guevara -elämäkerta Che (1997, suom. 1998 Otava).
Anderson on saanut koulutuksensa eri puolilla maailmaa: Etelä-Koreassa, Kolumbiassa, Taiwanissa, Liberiassa ja Englannissa. Hän aloitti toimittajan työt Perussa. Myöhemmin hän toimi sotakirjeenvaihtajana maailman kriisipesäkkeissä ja kirjoitti Etelä-Amerikan sosiaalisista ongelmista. Hänen juttujaan on julkaistu monissa lehdissä. Vuodesta 1998 alkaen Anderson on kuulunut New Yorkerin henkilökuntaan.
Princeton (New Jersey)
Princeton on kunta (borough) Yhdysvaltojen New Jerseyn osavaltiossa Mercerin piirikunnassa. Kunta tunnetaan Yhdysvaltojen neljänneksi vanhimman korkeamman asteen oppilaitoksen Princetonin yliopiston kotipaikkana. Sen asukasluku oli vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan 30 681.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Princetonin yliopiston [[Princeton University Graduate College|Graduate College.]] Princeton sijaitsee New Jerseyn osavaltion länsiosassa Mercerin piirikunnassa Millstonejoen varrella. Trenton sijaitsee Princetonin lounaispuolella.
Historia
pienoiskuva|vasen|[[Nassau Hall.]] Nykyisen Princetonin pääkatu on Nassau Street, joka kulkee mahdollisesti myötäillen vanhaa intiaanien Delaware- ja Raritanjokien välillä käyttämää kulkureittiä. Alueella on ollut siirtolaisasutusta 1680-luvulta lähtien. Kapteeni Henry Greenland perusti tilan paikalle vuonna 1681 ja vuonna 1696 paikalle muutti kveekareita. Paikka tunnettiin vielä tuolloin nimellä Stony Brook. Nykyisen nimen kaltainen nimi Prince Town esiintyy historiallisissa lähteissä ensimmäistä kertaa vuonna 1724. Nimi on mahdollisesti otettu läheisen Kings Townin eli nykyisen Kingstonin innoittamana tai Englannin kuningas ja Oranian ruhtinas (ruhtinas eli eng. prince) Vilhelm III:n mukaan.
Siirtomaa-ajalla Princeton oli pysähdyspaikka matkalla New Yorkista Philadelphiaan. Vuonna 1756 tuolloinen College of New Jersey eli nykyinen Princetonin yliopisto siirrettiin Princetoniin Newarkista. Oppilaitoksen myötä paikkakunnasta alkoi muodostua kulttuurin ja hallinnon keskus. Yhdysvaltain vapaussodan aikana vuonna 1777 Princetonissa käytiin Princetonin taistelu ja kesällä 1778 kesäkuusta marraskuuhun 1783 Princeton oli de facto Yhdysvaltojen pääkaupunki. Yhdysvaltain kongressi kokoontui Kingston Hallin tiloissa palkanmaksujen takia kapinoivien sotilaiden uhkaaman Philadephian sijaan.
Princetonin borough perustettiin 11. helmikuuta 1813 ja nykyinen Mercerin piirikunta perustettiin vuonna 1838. Samana vuonna perustettiin borough'ta ympäröinyt Princeton Township. Albert Einstein muutti Princetoniin vuonna 1933 ja George Gallup perusti mielipidetiedusteluja eli "galluppeja" tekevän yrityksensä Princetonissa vuonna 1935. Princetonin yliopisto kasvoi toisen maailmansodan jälkeisenä aikana ja samalla kasvoi myös Princetonin väliluku. Entiset Princeton borough ja Princeton Township yhdistyivät nykyiseksi Princetoniksi 1. tammikuuta 2013.
Talous
pienoiskuva|Nassau Street. Princetonissa on useiden ulkomaalaisten ja kotimaisten yritysten konttoreita ja tutkimuslaitoksia. Muita tärkeitä talouden aloja ovat julkaisutoiminta, lääketeollisuus ja kemikaaliteollisuus.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Princetonissa aikavälillä 2014–2018 olivat 138 194 USD ja henkilöä kohden 76 697 USD. 5,8 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö
Vuonna 2020 Princetonin 30 681 asukkaasta valkoisia oli 59,2 %, aasialaisia 22,0 %, mustia 6,0 % ja alkuperäisasukkaita 0,3 %. Asukkaista 3,9 % kuului johonkin muuhun rotuun ja 8,5 % asukkaista kuului kahteen tai useampaan rotuun. 9,8 % asukkaista oli hispaanoja tai latinoja. Asukkaista 34,5 % puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 28,8 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Koulutus
Princetonissa sijaitseva alun perin vuonna 1746 perustettu Princetonin yliopisto on New Jerseyn vanhin ja Yhdysvaltojen neljänneksi korkeamman asteen oppilaitos. Kaupungin muita oppilaitoksia ovat Institute for Advanced Study, Princeton Theological Seminary, Westminster Choir College of Rider University ja American Boychoir School.
Sankarani (kunta)
Sankarani on maalaiskunta Sikasson alueen Yanfolilan piirissä Malissa. Sen keskuskylä Bambala sijaitsee Sélinguéjärven rannalla 30 kilometriä Yanfolilasta linnuntietä luoteeseen. Kunnassa on 7 600 ja keskuskylässä 800 asukasta (vuonna 2009, väestönlaskenta).
Sankaranin kunta rajoittuu pohjoisessa Yanfolilan piirin Tagandougoun, idässä Séré Moussa Ani Samou De Siékorolén ja lännessä Koulikoron alueen Kangaban piirin Nougan kuntiin sekä etelässä Guineaan. Maisemaa leimaavat mäet, laaksot ja tasangot. Kunnan itäpuolella on Sankaranijoen muodostama Sélinguén tekojärvi ja länsirajalla Nigerin sivujoki Fié. Seutu kuuluu Sudanin ilmastovyöhykkeeseen. Vuotuinen sademäärä on 1000–1200 millimetriä.
Kuntaan kuuluu seitsemän kylää. Asukkaat ovat etupäässä fulbeja. Lisäksi on mandinkoja, bozoja, somonoja ja bambaroita.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, metsien hyödyntäminen, kaupankäynti, käsityöammatit ja kullankaivuu. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, riisi, durra ja hirssi. Myytäväksi kasvatetaan puuvillaa, banaaneja, appelsiineja ja bataattia. .
PAS Macau Racing Team
PAS Macau Racing Team on macaolainen autourheilutalli, joka kilpailee TCR Asia Series -sarjassa. Aiemmin talli on kilpaillu World Touring Car Championship -sarjassa vuonna 2013.
Leo II (paavi)
Leo II (611–3. heinäkuuta 683) oli syntyjään sisilialainen ja toimi paavina tammikuusta 681 – 3. heinäkuuta 683. Hänet valittiin melko pian edeltäjänsä kuoleman jälkeen, mutta paaviksi nimittämiseen meni yli vuosi, lähinnä koska hän irtisanoutui paavi Honorius I:n aikakaudella käyttöönotetusta monoteletismista. Leon lyhyen virkakauden tärkein saavutus oli kuudennen ekumeenisen kirkolliskokouksen päätösten käytäntöön saattaminen. Katolinen kirkko on julistanut hänet pyhimykseksi, ja hänen päiväänsä vietetään 3. heinäkuuta.
Hänet tunnettiin muusikkona, ja hänen aikanaan restauroitiin useita kirkkoja.
Chucrallah-Nabil El-Hage
pienoiskuva|El-Hage, 2019 Chucrallah-Nabil El-Hage (s. 26. helmikuuta 1943) on libanonilainen maroniitteihin kuuluva katolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 13. kesäkuuta 1970 ja valittiin kesäkuussa 2003 Tyrin arkkieparkian arkkipiispaksi. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Nasrallah Pierre Sfeir, jota avustivat Roland Aboujaoudé ja Maroun Khoury Sader.
Aurinkolentokone
Aurinkolentokone on lentokone, joka käyttää voimanlähteenään aurinkoenergiaa.
Aurinkoenergian avulla maapallon ympäri aikova ryhmä teki lentokoneensa ensimmäisen koelennon torstaina 3. joulukuuta 2009 Sveitsissä Dübendorfin kentällä. Sveitsiläisen seikkailijan Bertrand Piccardin johtama ryhmä pyrkii lentämään Maan ympäri auringon voimalla vuonna 2012.
Jo vuonna 2007 brittiläinen aurinkovoimalla toimiva ultrakevyt lentokone teki aurinkoenergialla tehtyjen lentojen pituusennätyksen. Ase- ja turvatekniikkayritys Qinetiqin Zephyrin miehittämätön kone lensi yhtämittaisesti 54 tuntia. Myöhemmin se teki vajaan 34 tunnin lennon. Lennon aikana kone nousi noin 18 kilometrin korkeuteen. Kokeet tehtiin elokuussa 2007 New Mexicossa Yhdysvalloissa.
Barents AirLink
Barents AirLink (aikaisemmin Nordkalottflyg) on vuonna 1974 perustettu ruotsalainen lentoyhtiö. Se operoi säännöllistä liikennettä Luulajasta mm. Kiirunaan ja Murmanskiin. Yhtiön kotikenttänä toimii Luulajan lentoasema.
Reittikohteet
Barents AirLink lentää säännöllisesti Luulajan lentoasemalta seuraaviin kohteisiin:
Emily Hahn
pienoiskuva|Emily Hahn Emily Hahn (14. tammikuuta 1905 – 18. helmikuuta 1997) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja journalisti.
Elämä
Hahn syntyi St. Louisissa, Missourissa, ja muutti 15-vuotiaana perheineen Chicagoon. Valmistuttuaan Wisconsin-Madisonin yliopistosta hän aloitti insinöörintyöt, mutta ei tahtonut pysyä aloillaan, vaan lähti matkaoppaaksi Uuteen Meksikoon. Myöhemmin hän matkusti Belgian Kongoon työskentelemään Punaisen Ristin hyväksi; hän asui kaksi vuotta pygmien parissa ja kulki jalan läpi Keski-Afrikan.
Shanghaissa vietetyt vuodet 1935–1941 jättivät kirjailijaan lähtemättömän vaikutuksen. Hän muutti kuitenkin Hongkongiin ja meni vuonna 1945 naimisiin historioitsija C. R. Boxerin kanssa. Parille syntyi kaksi tytärtä. Perhe asettui Dorsetiin, Englantiin, mutta jo 1950 Emily Hahn muutti yksin New Yorkiin. Hän vieraili säännöllisesti perheensä luona Isossa-Britanniassa.
Hahn kirjoitti lähes elämänsä loppuun saakka The New Yorker -lehteen. Hän kuoli reisiluun murtuman johdosta tehdyn leikkauksen komplikaatioihin 92-vuotiaana 18. helmikuuta 1997.
Tuotanto
Emily Hahn oli monipuolinen ja tuottelias kirjoittaja. Hänen teoksiinsa kuuluu niin romaaneja, novelleja, varsinkin Itä-Aasiaa käsitteleviä matkakirjoja sekä elämäkertoja ja muita tietoteoksia:
Walsinghamin Neitsyt Marian personaaliordinariaatti
Walsinghamin Neitsyt Marian personaaliordinariaatti on katolinen hiippakunta Isossa-Britanniassa. Se on katolisen kirkon sisällä toimiva erillinen rakenne entisille anglikaanisen kirkon jäsenille, jotka haluavat säilyttää osan aiemmista traditioistaan ja käytänteistään.
Historia
Vuonna 2009 paavi Benedictus XVI päätti vastata sellaisten anglikaanien pyyntöihin, jotka halusivat liittyä katolisen kirkon yhteyteen samalla säilyttäen osan anglikaanisesta traditiosta. Jo 30 vuotta aiemmin oli suuri joukko anglikaanisia pastoreita ja maallikoita liittynyt katoliseen kirkkoon anglikaanien hyväksyttyä naispappeuden. Tällöin ainakin Yhdysvalloissa perustettiin ns. Anglican Use-seurakuntia, joissa tavat ja liturgian muodot säilyttivät anglikaanisia piirteitä siinä määrin, kuin ne sopivat yhteen katolisen opin kanssa. Nyt tarkoituksena oli kuitenkin muodostaa erillinen personaaliordinariaatti, joka olisi hiippakunnan kaltainen, mutta ylittäisi tavalliset hiippakuntarajat. Sen tarkoitukseksi ajateltiin katoliseen oppiin sopivien anglikaanisten traditioiden ja liturgisten muotojen säilyttäminen, ja se mahdollistaisi myös naimisissa olevien entisten anglikaanipastorien vihkimisen katolisiksi papeiksi. Uskonopin kongregaation prefekti kardinaali William Levada kuitenkin korosti, ettei tämä millään tavoin ennakoi muutosta katolisen kirkon selibaattikäytäntöön, vaan selibaatti on edelleen sen latinalaisessa riituksessa normi, johon on ennenkin harvoissa erityistapauksissa tehty poikkeuksia. Naimisissa olevien vihkiminen papeiksi edes personaaliordinariaatin kautta ei ollut tarkoitettu pysyväksi ratkaisuksi, vaan perustamisvaiheen jälkeen papeiksi vihittävien tuli jälleen pääsääntöisesti olla naimattomia.
Uusi ordinariaatti perustettiin 15. tammikuuta 2011. Tätä ennen, 13. tammikuuta, oli kolme entistä anglikaanisen kirkon piispaa vihitty katolisen kirkon diakoneiksi. 15. tammikuuta nämä vihittiin papeiksi ja erityisellä bullalla ordinariaatin johtajaksi nimitettiin Keith Newton, joka oli toiminut anglikaanisen kirkon tehtävissä sekä Lontoossa että Malawissa ja oli viimeiseksi ollut Richboroughin apulaispiispana. Monet vihkimykseen osallistuneista papeista olivat itsekin entisiä anglikaaneja osan ollen jopa aiemmin itsekin anglikaanipappeja, jotka olivat saaneet vihkimyksensä anglikaanikirkossa juuri näiltä nyt katoliseen kirkkoon liittyneiltä piispoilta.
Ordinariaatti omistettiin Walsinghamin Neitsyt Marialle. Sen perustaminen herätti huomiota myös maallisessa mediassa. 24. tammikuuta The Daily Telegraph kirjoitti kuinka eräs anglikaaniryhmä, johon kuului 300 maallikkoa sekä seitsemän pappia kuudesta eri anglikaaniseurakunnasta oli ilmoittanut aloittavansa ordinariaattiin liittymisprosessin. Myös Yhdysvaltoihin ja Australiaan oli suunnitteilla perustaa omat ordinariaattinsa.
Uusi ordinariaatti herätti myös Suomessa jonkin verran keskustelua siitä, olisiko myös konservatiivisille luterilaisille mahdollista rakentaa samanlaista ratkaisua katolisen kirkon sisälle. Helsingin katolisen hiippakunnan tiedottaja Marko Tervaportti kuitenkin muistutti, että liittyjien oli hyväksyttävä koko katolisen kirkon oppi, mikä hänen mukaansa oli korkeakirkollisille anglikaaneille luultavasti helpompaa kuin luterilaisille. Myös sillä vaihtoehdolla spekuloitiin, että luterilainen pappi saattaisi siirtyä ensin Englannin kirkon papistoon, sillä se ja Suomen evankelis-luterilainen kirkko tunnustavat toistensa virat ja siitä sitten samoilla ehdoilla kuin anglikaanit personaaliordinariaattiin.
Vuonna 2012 ordinariaatilla oli 31 seurakuntaa, 1500 jäsentä ja 57 pappia. Vuonna 2013 seurakuntia oli 40, jäseniä 2500 ja pappeja 81. Vuonna 2014 seurakuntia oli edelleen 40, jäseniä 3500 ja pappeja 86.
Organisaatio ja jäsenmäärä
Vuonna 2016 ordinariaattiin kuului 35 seurakuntaa, joissa oli yhteensä 3500 jäsentä. Pappeja oli 91.
M/S Malmi
M/S Malmi oli Etelä-Suomen Laiva -varustamon omistama kuivalastialus. Alus oli 7. joulukuuta 1979 täydessä hiililastissa matkalla Puolasta Turkuun, kun se upposi myrskyssä Itämereen. Paikalle tulleet M/S Bore Sky ja neljä ruotsalaista pelastushelikopteria saivat pelastettua 14 ihmistä, mutta 11 miehistön jäsentä ja kolme matkustajaa hukkui.
Alus
Englantilaisvarustamon M/S Sugar Transporter valmistui vuonna 1958. Varustamo kuljetti tällä osittain niittaamalla ja osittain hitsaamalla valmistetulla laivalla raakasokeria Länsi-Intiasta Englantiin. Vuonna 1966 Etelä-Suomen Laiva (nyk. ESL Shipping Ltd) osti sen ja antoi sille nimen Malmi. Varustamolla oli tapana nimetä laivansa Helsingin paikannimien nimien mukaan: M/S Alppila, M/S Arkadia, M/S Eira, M/S Hesperia, M/S Pasila ja M/T Vuosaari.
Suomen lipun alla liikennöineen laivan kotisatama oli Helsinki ja radiotunnus OGRQ. Malmi kuljetti puutavaraa Välimerelle, rahtia Yhdysvaltoihin sekä toi koksia ja malmia Suomeen. Katsastukset laiva oli läpäissyt normaalisti. Viimeksi Malmi oli telakoitu Gdyniassa heinäkuussa 1978.
Viimeinen matka
Malmi oli viemässä 6 500 tonnin kivihiililastia Gdyniasta Turun sähkölaitokselle. Illalla kello 20.30 Malmin päällikölle ilmoitettiin laivan kallistumisesta vasemmalle ja kallistumisen hitaasta lisääntymisestä. Alus kertoi radiolla asiasta Bore Skylle, joka lähti lähemmäksi. Kello 23.25 Malmi pyysi Bore Skyltä apua muttei sanonut olevansa "varsinaisessa merihädässä". Kello 23.44 päällikkö lähetti hätäsanoman ja ruotsalaiset pelastushelikopterit lähtivät liikkeelle. Kello 23.57 päällikkö peruutti hätäsanoman ilmoittaen yrittävänsä oikaista laivan pumppaamalla. Kello 0.17 päällikkö uudisti hätäviestin, kun laivan kallistuma oli 70 astetta, jolloin merenkäynti vei mennessään puhallettavan pelastuslautan ja toisen pelastusveneen.
Tuulen nopeus oli 20 metriä sekunnissa, aaltojen korkeus 8–10 metriä ja räntäsade haittasi näkyvyyttä. Miehistö kokoontui kannelle, huuhtoutui mereen ja pelastautui vedestä veneeseen ja kumilautalle. Veden lämpötila oli 5–6 astetta. Ensimmäinen helikopteri oli paikalla 0.30.
Malmi pyörähti ympäri, kellui vähän aikaa ylösalaisin ja vajosi pohjaan valot palaen. Kello 0.38 Bore Sky ei nähnyt enää Malmin valoja. Malmi upposi 40 meripeninkulmaa koilliseen Gotska Sandöstä koordinaateissa 58 astetta 48,4 minuuttia pohjoista leveyttä ja 20 astetta 21,3 minuuttia itäistä pituutta.
Neljä ruotsalaista helikopteria ja Bore Sky saivat pelastettua 14 laivassa ollutta. Osan heistä helikopterit veivät Ruotsiin sairaalaan, osan toi Bore Sky Turkuun. Aaltoihin katosi 14 ihmistä.
Myöhemmin ilmeni, että Malmin kansi repesi ja että siksi laivaan pääsi vettä. Lisäksi laivan sisäisissä rakenteissa oli puutteita, joiden takia vesi pääsi virtaamaan osastosta toiseen.
Onnettomuuden tutkinnassa todettiin Malmin olleen huonokuntoinen ja puutteellisesti huollettu. Malmin päällikköä moitittiin viivyttelystä avun kutsumisessa ja johtajuuden puutteesta pelastustoimissa.