cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maria Fjodorovna (Sofia Dorotea)
Matkat ulkomaille, elämä Pavlovskissa ja Hatsinassa
Paavali sai Ranskan kuninkaalta lahjaksi neljä erittäin arvokasta Charles-Antoine Coypelin suunnittelemaa ja Pierre-Francois Cozetten vuonna 1776 kutomaa ruusun- ja karmiininpunataustaista gobeliinia, jotka kuvaavat Don Quijoten seikkailuita. Gobeliineille rakennettin Pavlovskin palatsiin oma huone.
Itävallassa Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan Joosef II vertasi Mariaa aviomieheensä ja havaitsi tämän paremmaksi. Italiassa vieraillessaan pariskunta osoitti rakkauttaan julkisesti, kun Paavali ei voinut lopettaa vaimonsa suutelemista, mikä hämmästytti heidän matkaseuralaisiaan. He tapasivat myös paavi Klemens XIV:n Vatikaanissa. Paluumatkalla Pietariin Maria ja Paavali kävivät Württembergissä tapaamassa Marian vanhempia. Vuoden 1782 lopulla pariskunta palasi kotiin ja kohdisti mielenkiintonsa Pavlovskin palatsiin. Siellä Maria synnytti Aleksandra Pavlovnan, ensimmäisen kuudesta tyttärestä, jotka hän tulisi synnyttämään seuraavien kahdentoista vuoden aikana. Juhlistaakseen Aleksandran syntymää Katariina II antoi heille vuonna 1783 Hatsinan palatsin, joka vaatisi heidän huomionsa, kunnes heistä tulisi hallitsijapari. Katariina II antoi vanhempien nyt itse kasvattaa tyttärensä ja nuoremmat poikansa.
Katariinan pitkän hallituskauden aikana Maria ja Paavali joutuivat asumaan eristyksissä Pavlovskissa ja Hatsinassa tiukasti säädellyllä määrärahalla. Toisin kuin Romanovit, Maria oli säästäväinen. Tämä harvinainen hyve oli perua suuresta, varsin vaatimattomasti eläneestä lapsuudenperheestä, joka edusti vain vähäpätöistä kuninkaallista sukuhaaraa. Hän jatkoi rakenteilla olevan Pavlovskin palatsin sisustamista, omistautui hyväntekeväisyydelle sen asukkaiden keskuudessa, suunnitteli teatteritapahtumia niistä nauttivalle aviomiehelleen, ja osallistui suvulle ja ystäville järjestettäviin musiikki-iltoihin, joissa hän soitti taitavasti cembaloa. Hänellä oli aamusta iltaan yllään upea muodollinen juhlapuku. pienoiskuva|318x318px|Suuriruhtinatar Maria Fjodorovna, [[Élisabeth Vigée Le Brun|Elisabeth Vigée-Lebrun 1790-luku]] ''”Se, mikä väsyttää muita naisia, se ei koske häntä. Edes raskauden aikana hän ei riisu juhlapukuaan, ja päivällisen ja iltajuhlan välillä, kun muut naiset laittavat myssyn päähän (ovat vapaammassa asussa), hän on aina korsettiin kiristettynä hoitamassa kirjeenvaihtoaan, tekemässä kirjontaa ja joskus jopa työskentelee mitalitaiteilija Lamprechtin kanssa ”''
– Paavali I:n seremoniamestarin, kreivi Fjodor Gavrilovits Golovkinin, entisen Napolin kuningaskunnan diplomaatin (1766–1823) muistelmat, 1905–1912. Hän omistautui laajentamaan kirjallista salonkiaan, joka oli Venäjän ensimmäinen, jossa kävivät runoilija Vasili Žukovski, fabulisti Ivan Krylov ja historioitsija Nikolai Karamzin. Maria oli ylpeä siitä, että oli älykkäämpi kuin anoppinsa, eikä koskaan hukannut mahdollisuutta asettaa moitteeton hyveellisyytensä vastatusten keisarinnan virheiden kanssa. Hän oli yhtä tarkkaavainen hyökätessään Katariinan suosikkeja ja rakastajia, Grigori Potjomkinia ja kreivi Aleksandr Dmitrijev-Mamonovia (1758–1803) vastaan.
Maria Fjodorovna piti kattavia päiväkirjoja, joissa hänen elämänsä oli yksityiskohtaisesti kirjattuna, hänen poikansa Nikolai I poltti kaikki päiväkirjat äitinsä kuoleman jälkeen tämän viimeisen toiveen mukaisesti. Suurin osa hänen kirjoittamistaan ​​kirjeistäkään ei ole säilynyt, koska hän yleensä pyysi kirjeen saajalta niiden polttamista.
Paavalin ja Marian hovinaisen Jekaterina Ivanovna Nelidovan (1756–1839) suhde oli syy avioliiton ensimmäiseen kriisiin. Vaikka Paavali sanoi, että hänen suhteensa Nelidovaan oli vain platoninen, Marian oma suhde entiseen ystävättäreensä, Smolnan instituutissa koulutettuun Nelidovaan muuttui erittäin katkeraksi useiden vuosien ajaksi. Lopulta hän kuitenkin yhdisti voimansa Jekaterina Nelidovan kanssa yrittäessään hillitä aviomiehensä yhä neuroottisempaa luonnetta. Jekaterina Nelidova lähti hovista vuonna 1798.
Keisarinna
pienoiskuva|Keisarinna Maria Fjodorovna, [[Élisabeth Vigée Le Brun|Elisabeth Vigee-Lebrun 1799. Pietarhovi|270x270px]] Kun Paavali nousi keisariksi valtaistuimelle vuonna 1796, keisarinna Maria Fjodorovnalla oli huomattava ja hyödyllinen vaikutus hänen neljän vuoden hallituskautensa aikana. Kahdenkymmenen vuoden syrjässäolon jälkeen Katariina II:n kuolema vuonna 1796 antoi Maria Fjodorovnalle merkittävän roolin keisarinnapuolisona. Katariinan elinaikana Marialla ei ollut mahdollisuutta sekaantua valtion asioihin, koska Paavalikin jätettiin itse ulkopuolelle, mutta miehensä noustua valtaistuimelle hän lähti mukaan politiikkaan, aluksi arasti, mutta myöhemmin yhä päättäväisemmin.
Hänen vaikutuksensa mieheensä oli suuri ja yleisesti ottaen hyödyllinen. Siitä huolimatta on mahdollista, että hän käytti sitä väärin auttaakseen ystäviään tai satuttaakseen vihollisiaan. Vaikka keisaripari ei ollutkaan niin läheinen kuin aiemmin, heidän välillään säilyi paljon lämpöä. Heidän suhteensa kärsi entisestään Paavalin elämän viimeisinä vuosina. Maria synnytti kymmenennen ja viimeisen lapsensa Mihailin vuonna 1798. Lääkärit neuvoivat häntä välttämään uusia raskauksia, jotta keisarinnan terveys ei vaarantuisi.
Vuonna 1796 Paavali oli tavannut 19-vuotiaan ruhtinatar Anna Petrovna Lopuhinaan ja valehteli ensin vaimolleen, että suhde oli pelkästään isällinen, mutta vuonna 1798 Lopuhinasta tuli Jekaterina Nelidovan jälkeen uusi virallinen rakastajatar. Lopuhina meni vuonna 1800 muodolliseen avioliittoon ruhtinas Pavel Gagarinin kanssa. Paavali oli keisari tasan neljä vuotta, neljä kuukautta ja neljä päivää. Hänet murhattiin Mikaelinlinnassa 23. maaliskuuta [ J: 12. maaliskuuta] 1801.
Leskikeisarinna
Aviomiehensä salamurhan yönä Maria Fjodorovna ajatteli jäljitellä anoppiaan Katariina II:sta ja yrittää takertua valtaan sekä tulla hallitsevaksi keisarinnaksi sillä perusteella, että hänet oli ensimmäistä kertaa Venäjän historiassa, kruunattu Moskovassa Uspenskin katedraalissa yhdessä Paavalin kanssa. Hänen pojallaan Aleksandrilla kesti useita päiviä saada äitinsä luopumaan holtittomasta vaatimuksesta, johon hänellä ei ollut häntä kannattavaa puoluetta.
Jonkin ajan perästä, aina kun hänen poikansa tuli käymään, leskikeisarinna laittoi kuin hiljaisena moitteena heidän väliinsä arkun, jossa oli veren tahraama yöpaita, joka Paavali I:llä oli yllään murhayönä. Aleksandr oli ollut osallisena Paavalin syrjäyttämiseen, mutta kiisti aina tienneensä salamurhasta. Äidin ja pojan kireä suhde kuitenkin parani, ja uuden keisarin ansiosta 42-vuotias Maria Fjodorovna säilytti ensimmäisen naisen aseman hovissa ja oli usein keisarin käsipuolessa julkisissa seremonioissa, kun taas keisarinnapuoliso Elisabet Aleksejevna joutui kävelemään heidän perässään. Maria loi tradition, jossa leskikeisarinnalla oli etusija hallitsevan keisarin keisarinnapuolisoon nähden, mikä oli ainutlaatuista Venäjän hovissa, vaikka se aiheuttikin katkeruutta hänen vanhimman miniänsä kanssa. Jatkaessaan Katariina II:n aloittamaan perinnettä hän osallistui paraateihin sotilasunivormussa, ritarikunnan nauha rintansa yli vedettynä. pienoiskuva|275x275px|Leskikeisarinna Maria Fjodorovna surupuvussa, Gerhard von Kügelgen 1801
Hyväntekeväisyystyö
Toukokuussa 1797 keisari Paavali pyysi Maria Fjodorovnaa valvomaan kansallisia hyväntekeväisyysjärjestöjä. Hän edisti sijaisvanhempien perusteellista tutkimista ja suoraan kadulta tulevien lasten sisäänpääsyn rajoittamista, mikä vähensi huomattavasti lasten kuolleisuutta ylikansoitetuissa orpokodessa. Vuoteen 1826 mennessä kuolleisuus laski 15 prosenttiin / vuosi, mikä on nykystandardien mukaan ennenkuulumattoman korkea luku, mutta oli suuri parannus 1700-luvun tilanteeseen.
Maria Fjodorovna jatkoi miehensä kuoleman jälkeenkin kaikkien keisarikunnan hyväntekeväisyysjärjestöjen johtamista ja valtion lainapankin valvontaa. Vuoteen 1828 mennessä niiden kokonaisvarallisuus ylitti 359 miljoonaa ruplaa, mikä oli Moskovan suurin pääomakertymä.[10] Napoleonin sotien päätyttyä pankin johtokunta hyödynsi pääomaa rakentamalla halpoja vuokra-asuntoja omistamilleen tonteille. Tämän asutuspolitiikan seurauksena uusissa asuntoloissa asui 1820-luvulla jopa 8 000 ihmistä eri yhteiskuntaluokista. Nämä instituutiot olivat olemassa Venäjällä vuoden 1917 vallankumoukseen saakka.
Maria Fjodorovna ymmärsi tarpeen pienentää ylikansoitettuja asuntokasarmeja, erottaa lapset vanhemmista vuokralaisista ja parantaa lasten koulutusta. Hän siirsi nuorimmat asukkaat uusiin itsenäisiin orpokoteihin. Moskovan taideteollisuuskoulu perustettiin teini-ikäisten orpokodiksi vuonna 1830, ja se toimii edelleen nimellä Bauman Moskovan valtion teknillinen yliopisto. Orpokodissa järjestettiin korkean tason koulutusohjelmia, kuten "latinan kurssit pojille ja kätilökurssit tytöille". Tavattuaan kuuron pojan, leskikeisarinna Maria perusti ensimmäisen venäläisen kuurojen koulun vuonna 1807 ja tuki sokean muusikon Charlotta Seuerlingin uraa, jonka äidin hän pelasti perikadolta. Vähän ennen keisarinna Marian kuolemaa orpokoti alkoi poimia kadulta kyvykkäimmät lapset ja valmisti heidät ammatilliselle uralle. Opettajina olivat Sergei Solovjov, Aleksandr Vostokov, Vasili Kljutševski, Nicolas Benois ja Vasili Vereštšagin.
Hän oli useiden hyväntekeväisyyslaitosten kuten Keisarillisen filantrooppisen seuran, Kätilöinstituutin ja aatelistytöille tarkoitetun Pyhän Katariinan ritarikunnan koulun perustaja.
Rakennusprojektit
Maria Fjodorovnalla oli poikkeuksellinen maku. Hän tunsi arkkitehtuuria, oli taitava etenkin pastellimaalauksessa, sorvasi norsunluu- ja meripihkaesineitä, maalasi maitolasille eri väreillä sekä oli kiinnostunut puutarhanhoidosta. Pavlovskin, Hatsinan, Tsarskoje Selon palatsit, Pietarin Talvipalatsi ja Eremitaaši uusittiin ja kalustettiin hänen henkilökohtaisessa ohjauksessaan. Hänen ponnistelujensa ansiosta syntyivät eräät Venäjän kauneimmista palatseista.pienoiskuva|[[Pavlovskin palatsi]]Maria Fjodorovna ja Paavali aloittivat Pavlovskin palatsin suunnittelun, jota rakennettiin heille vuosina 1782–1807. Maria halusi sinne rustiikkisia ​​rakennuksia, mm. sveitsiläistyylisen mökin ja olkikattoisen meijerin, jotka muistuttivat häntä kesäpalatsista, jossa hän varttui Étupesissa. Ulkomaanmatkaltaan vuonna 1781–1782 pariskunta lähetti edestakaisin piirustuksia, suunnitelmia ja muistiinpanoja pienimmistäkin yksityiskohdista sekä osti antiikkia, huonekaluja, kuvakudonnaisia ja takanreunuksia. Hän palkkasi arkkitehti Carlo Rossin suunnittelemaan kirjaston uudelleen vuosina 1822–1824, niin että sinne mahtuisi yli 20 000 kirjaa. Paavalin kuoleman jälkeen vuonna 1801 Hatsinan palatsi siirtyi leskikeisarinnalle, joka teetti muutoksia saadakseen palatsin talviasuttavaksi vuonna 1809. pienoiskuva|[[Hatsinan palatsi ]]
Suhteet ulkovaltoihin
Maria Fjodorovna sai huomattavia tuloja, joiden ansiosta hän pystyi elämään loisteliaasti. Hänen elegantit vastaanottonsa, joissa hän emännöi ylellisesti pukeutuneena ja kamariherrojen ympäröimänä, olivat jyrkässä ristiriidassa Aleksanteri I:n yksinkertaisen hovielämän kanssa, hänen pidättyvä tyylinsä ja hänen vaimonsa syrjäänvetäytyvä persoonallisuus eivät vastanneet leskikeisarinnan Katariina Suuren aikaisen tyylin loistokkuutta. Hänen korkea asemansa teki Pavlovskin palatsista pakollisen vierailupaikan Pietarin merkkihenkilöille. Hän käytti asemaansa auttaakseen mahdollisimman paljon useita köyhiä sukulaisiaan, joista osan hän kutsui Venäjälle, kuten hänen veljensä, Württembergin prinssi Alexander (1771–1833).
Viimeiset vuodet leskikeisarinnana
pienoiskuva|252x252px|Leskikeisarinna Maria Fjodorovna, George Dawe 1825 Vielä yli 50-vuotiaana Maria Fjodorovna säilytti nuorekkuutensa. Rautaisen terveytensä ansiosta hän eli vanhemmaksi kuin puolet lapsistaan, ja näki toiseksi nuorimman poikansa Nikolai I:n nousevan valtaistuimelle. Kun kaikki hänen lapsensa olivat aikuisia, hän piti yllä vilkasta kirjeenvaihtoa heidän kanssaan.
Vuonna 1822 keisarinna Maria Fjodorovna muutti kunnostettuun Jelaginin palatsiin. Hän kuoli Pietarissa 5. marraskuuta 1828 Talvipalatsissa 69-vuotiaana, lääkäreiden selostuksesta päätellen infarktiin. Hänen muistoaan kunnioittivat hänen lapsensa, jotka antoivat vanhimmille tyttärelleen nimet hänen mukaansa. Myöhemmät Venäjän keisarinnat ihailivat häntä ja pitivät häntä esikuvanaan.
Perintö
Taitava, määrätietoinen ja energinen Maria Fjodorovna perusti ja johti kaikkia keisarikunnan hyväntekeväisyyslaitoksia, suunnitteli uudelleen Hatšinan ja Pavlovskin palatsit ja edisti ulkovaltasuhteita Napoleon I:tä vastaan. Hän antoi usein poliittisia neuvoja lapsilleen, jotka pitivät häntä suuressa arvossa. Keisarillinen perhe suri syvästi hänen kuolemaansa, ja hänen seuraajansa pitivät häntä esikuvanaan.
Pavlovskin palatsi, jossa leskikeisarinna Maria asui kauan ja johon hän jätti pysyvän persoonallisen jälkensä, säilytettiin jälkeläisille hänen kuolemansa jälkeen lähes sukumuseona, hänen omien tarkkojen ohjeidensa mukaisesti. Hänen nuorin poikansa Mihail ja myöhemmin suvun Konstantinovitš-haara peri ja säilytti sen Venäjän vallankumoukseen vuoteen 1917 asti.
Helsingin Mariankatu ja Sofiankatu on nimetty hänen mukaansa.
Martti Salminen (poliitikko)
Martti Johannes Salminen (14. heinäkuuta 1901 Pori – 29. huhtikuuta 1993 Kuopio) oli suomalainen Kansallisen Kokoomuksen poliitikko, joka toimi kansanedustajana Kuopion läänin läntisestä vaalipiiristä tammikuusta 1956 helmikuuhun 1962.
Salminen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1921 ja maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi hän valmistui vuonna 1928. Suurimman osan työurastaan hän toimi Maaningalla Pohjois-Savon kasvinviljelyskoeaseman johtajana. Kunnallispolitiikassa Salminen vaikutti Maaningalla, toimien sekä kunnanvaltuuston että kunnanhallituksen puheenjohtajana.
Salmisen vanhemmat olivat vaihdemiesten esimies Kaarle Aukusti Salminen ja Eeva Sofia Pursiainen. Salminen oli naimisissa Laina Amanda Luukkosen kanssa vuodesta 1929 lähtien. Heidän pojastaan Simo Kalle Salmisesta (s. 1930) tuli lääketieteen ja kirurgian tohtori. Sotilasarvoltaan Salminen oli kapteeni.
Tatra T128
Tatra T128 oli tšekkoslovakialaisen Tatran vuosina 1951–1952 valmistama kaksiakselinen, nelivetoinen maastokuorma-auto. Se suunniteltiin kiireellisellä aikataululla Tšekkoslovakian asevoimien käyttöön. Auto perustui pitkälti raskaamman T111-mallin rakenteeseen.
Tausta
1940-luvun lopulla koko Tšekkoslovakian autoteollisuus oli kansallistettu. Tätä seuranneiden uudelleenjärjestelyjen jälkeen jäljelle jäi vain kolme valmistajaa: Tatra, Škoda ja Praga. Autoteollisuuden hallinnasta vastannut puolustusministeriön alainen Tšekkoslovakian Auto- ja ilmailuteollisuus (Československé Závody Automobilové a Letecké; ČZAL) päätti ensin, että Tatran osaksi tulisi iskutilavuudeltaan yli 1 500-kuutioisten henkilö- ja kuorma-autojen valmistus. Tämän seurauksena suositun T57-pikkuauton valmistus lopetettiin. Vuonna 1951 ČZAL päätti että Tatran tulee keskittyä raskaiden kuorma-autojen valmistukseen, ja Tatraplan-henkilöauton valmistus siirrettiin Škodalle Mladá Boleslaviin.
Tatra määrättiin valmistamaan uutta, sotilaskäyttöön suunniteltua V3T-maastokuorma-autoa. Malli ei ollut alun perin Tatran suunnittelema ja sen rakenne poikkesi yrityksen omista tuotteista, joten päätökseen suhtauduttiin kielteisesti. Perusteellisen tarkastelun jälkeen todettiin, että tuotteistaminen olisi vaatinut huomattavia muutoksia valmistuslinjoihin ja -menetelmiin. Vaadittavia investointeja ei haluttu tehdä ja erityisesti päätös henkilöautotuotannon päättämisestä oli ollut karvas pala. Päästäkseen eroon hankalasta tilanteesta Tatra esitti että suunnittelisi itse vastaavan auton, joka pohjautuisi olemassa oleviin komponentteihin.
Suunnittelu
Auton alustavat suunnitelmat laadittiin yhdessä yössä kymmenen insinöörin voimin. Rakenne pohjautui lähes täysin raskaan T111-mallin osiin. Julius Mackerle vastasi moottorin suunnittelusta. Pohjana oli T111:n ilmajäähdytteinen V12-diesel, josta Mackerle teki lyhennetyn, 8-sylinterisen version. Testausvalmis prototyyppi valmistui 72 päivässä.
Armeija järjesti vertailutestin T128:n, V3T:n sekä neuvostoliittolaisen ZIS:n kesken. T128 voitti muut maastokelpoisuudessaan, joten se valittiin tuotantoon.
Moottori
250px|thumb|T128:n moottori. Auton voimanlähteenä oli nelitahtinen ilmajäähdytteinen V8-diesel, jonka sylinteririvien välinen kulma oli 75°. Moottorissa oli kuivapohjavoitelu ja kaksi jäähdytyspuhallinta. Kummassakin puhaltimessa oli 12 voltin laturi. Käynnistysmoottori toimi 24 voltin jännitteellä, mutta auton sähköjärjestelmä oli muilta osin 12-volttinen.
Voimansiirto ja alusta
Moottorilta voima välittyi kuivan yksilevyisen kytkimen kautta viisivaihteiseen vaihteistoon, jonka jatkeena oli kaksiportainen alennusvaihde. Sekä vaihteisto että alennusvaihde olivat samoja, joita käytettiin T111-mallissa. Välitystä oli hieman muutettu korkeamman huippunopeuden saavuttamiseksi.
Alennusvaihteelta kulki voimansiirtoakselit auton kantavana rakenteena toimineen keskusputkirungon sisällä etu- ja taka-akseleille, joilla kummallakin oli heilurityyppinen erillisjousitus. Akseleilla oli tasauspyörästöjen lukot. Jousituksena kaksi vinottain asennettua puolielliptistä lehtijousta, joista kumpikin oli kytketty pyörän puoleisesta päästään vetoakseliputkeen ja toisesta päästään sekä keskeltä runkorakenteeseen. Ratkaisu oli aikanaan harvinainen.
Käyttöjarruina oli paineilmatoimiset rumpujarrut. Seisontajarru oli rakennettu keskusputkirungon takapäähän ja vaikutti kahden jarrukengän välityksellä voimansiirtoakselin päässä olleeseen jarrurumpuun. Jarrut olivat täysin vastaavat kuin T111-mallissa.
Ohjaamo ja varusteet
Auton ohjaamo oli sama kuin T111-mallissa lukuun ottamatta kojelautaa. Polttoainetankin tilavuus oli 100 litraa. Jotkut yksilöt varustettiin vinssillä, jossa oli 60 metrin pituinen vaijeri.
Suorituskyky
Auton huippunopeus oli 80 km/h. Mäennousukyky oli 58 % ja suurin lähestymiskulma 44°. Kääntösäde oli 9,5 metriä.
T128 oli eräs ensimmäisistä autoista, joissa käytettiin matalapainerenkaita. Tämä paransi auton maastokelpoisuutta pehmeällä alustalla. Auto oli kantavuuteensa nähden erittäin raskas, sillä T111-malliin suunnitellut rakenteet olivat ylimitoitettuja tässä kokoluokassa.
Tuotanto
Autoa valmistettiin kahden vuoden aikana yli 4 000 kappaletta. Sen pohjalta laadittiin prototyyppimallit T130 ja T131, jotka eivät kuitenkaan edenneet tuotantoon.
Morgan Tuck
Morgan Tuck (s. 30. huhtikuuta 1994) on yhdysvaltalainen koripalloilija. Hän on voittanut yhden maailmanmestaruuden ja pelannut WNBA:ssa kaudesta 2016.
Tuck voitti Yhdysvaltain maajoukkueen pelaajana maailmanmestaruuden Espanjassa 2018. Vuosina 2011 ja 2013 hän voitti kultaa alle 19-vuotiaiden MM-kilpailuissa sekä vuonna 2010 alle 17-vuotiaiden MM-kilpailuissa.
Tuck edusti yliopistosarja NCAA:ssa Connecticutin yliopiston Connecticut Huskies -joukkuetta ja voitti neljä peräkkäistä mestaruutta vuosina 2013–2016. Connecticut Sun varasi hänet kolmannella varausvuorolla vuonna 2016. Kahdella ensimmäisellä WNBA-kaudellaan hän kärsi polviongelmista.
Hatch Entertainment
Hatch Entertainment on suomalainen IT-yritys, jonka päätuote on mobiilipelien suoratoistopalvelu Hatch. Suoratoistossa pelit toistetaan suoraa verkon yli, jolloin pelejä ei tarvitse ladata tai päivittää. Hatchin kuukausimaksullinen toimintamalli mahdollistaa uudenlaisen ansaintalogiikan, joka ei nojaa pelinsisäisiin maksuihin tai mainoksiin.
Julkaisu
Palvelun mainosrahoitteinen versio on julkaistu Google Playssä. Se on saatavilla Suomen lisäksi noin kahdessakymmenessä Euroopan maassa. Palvelun kuukausimaksullinen versio julkaistaan vuoden 2019 aikana.
Pelit
Palvelussa on tällä hetkellä satoja pelejä kymmeniltä julkaisijoilta.
Kratti
Kratti tai Skratti on suomalaisessa mytologiassa huutava kummitus, joka makaa maahan kätkettyjen aarteiden ja rahakirstujen päällä niitä halliten ja vartioiden. Samantapainen on myös Aarni. Nimi Kratti tulee ruotsin sanasta skratt ’nauru’. Mikael Agricolan mukaan Kratti kuului hämäläisten palvomiin haltijoihin. Sigfridus Aronus Forsiuksen 1500- tai 1600-luvulla kirjoittaman runon mukaan Kratti on yksisilmäinen ja lahjoittaa rikkautta palvojalleen.
Darren Sutherland
Darren John Sutherland (18. huhtikuuta 1982 Dublin, Irlanti – 14. syyskuuta 2009 ) oli irlantilainen nyrkkeilijä.
Kahdesti haarautuva puu
Kahdesti haarautuva puu on Ursula K. Le Guinin vuonna 2000 ilmestynyt tieteisromaani. Teos kuuluu Hain-romaanien sarjaan, josta on aiemmin suomennettu kirjat Pimeyden vasen käsi, Osattomien planeetta ja Maailma, vihreä metsä. Romaani voitti vuonna 2001 Locus-palkinnon (paras tieteisromaani).
Kirjan päähenkilö Sutty lähetetään Akan planeetalle tutustumaan sen oloihin. Planeetan vanha kulttuuri on pääosin tuhottu tieteen ja tekniikan tieltä, mutta Sutty löytää vuorilta vanhaa kulttuuria, jota harjoitetaan siellä salaa.
Kurganin alue
Kurganin alue on Venäjän federaation Uralin federaatiopiiriin sijoittuva hallinnollinen alue Länsi-Siperiassa Aasiassa.
Darren Sutherland
Sutherland saavutti pronssia Pekingin 2008 olympialaisten alle 75 kg:n sarjassa. Hän voitti neljännesvälieräottelussa algerialaisen Nabil Kasselin ja puolivälierässä Venezuelan Alfonso Blancon. Välierässä hän hävisi britti James Degalelle pistein 3–10. MM-kilpailuissa hän selviytyi 75 kg:n sarjassa kahdeksan parhaan joukkoon Mianyangissa 2005 ja 16 parhaan joukkoon Chicagossa 2007. EU-maiden mestaruuden hän voitti samassa painoluokassa 2007 ja 2008.
Concertina
Concertina tai konzertina on vapaalehdykkäsoitin. Sukulaissoittimensa harmonikan lailla se koostuu palkeesta ja kahdesta sormiosta. Concertinassa näppäimet ovat kuitenkin soittimen sivuilla ja liikkuvat painettaessa palkeiden suuntaisesti.
Darren Sutherland
Sutherland aloitti ammattilaisuran 18. joulukuuta 2008. Hän ehti otella neljä ammattilaisottelua, jotka voitti kaikki tyrmäyksellä. Sutherland löydettiin kotoaan hirttäytyneenä 14. syyskuuta 2009.
Concertina
Historia
Concertinaa kehitettiin suurin piirtein samanaikaisesti Englannissa ja Saksassa 1800-luvulla.
thumb|Englantilainen Wheatstone-concertina vuodelta 1920.|250x250px Englannissa 6-kulmaisen soittimen patentoi 1829 Charles Wheatstone (1802–1875). Hän kokeili soittimeensa useita eri kielimateriaaleja, kuten kultaa ja hopeaa, mutta päätyi lopulta teräskieliin. Soittimessa ei ollut säestysnäppäimiä, vaan molemmat sormiot olivat melodian soittamista varten. Se olikin eräänlainen melodiabassoharmonikan esiaste.
Jousiammunta kesäolympialaisissa 1908 – naisten kaksoiskansalliskierros
thumb|Sybil "Queenie" Newall Jousiammunnan kansallinen kierros oli vuoden 1908 Lontoon olympialaisten ainut jousiammuntakilpailu, johon naiset saivat osallistua. Kilpailu järjestettiin 17. ja 18. heinäkuuta kahtena kierroksena. Molemmilla kierroksilla ammuttiin 48 nuolta 60 jaardin etäisyydeltä ja 24 nuolta 50 jaardin etäisyydeltä, eli yhteensä 144 nuolta kilpailussa.
Kaikki kilpailijat olivat Britanniasta. Voittoon ylsi 688 pisteellä 53-vuotias Sybil Fenton "Queenie" Newall (1854–1929), joka näin asetti olympiavoittajien ikäennätyksen naisten osalta.
Lähipoliisi
Lähipoliisi, joka tunnetaan usein myös korttelipoliisina, on poliisi, joka toimittaa virkaansa maantieteellisesti rajatulla alueella edustaen poliisitoimen paikallista läsnäoloa. Lähipoliisitoiminnalla on tarkoituksena myös rauhoittaa kaupunki- ja taajama-alueita ennaltaehkäisevästi. Poliisin läsnäolo myös lisää turvallisuuden tunnetta. Se ei kuitenkaan ole erillinen toimintamuoto, jolla olisi nimetyt lähipoliisit, vaan sitä toteutetaan normaalin partioinnin yhteydessä.
Concertina
Historia
Saksassa klarinetisti ja soitinrakentaja Carl Friedrich Uhlig (1789–1872) oli tutustunut vuonna 1829 Wienissä patentoituun ensimmäiseen harmonikan esiasteeseen nimeltä accordion. Tämän pohjalta hän rakensi ensimmäisen nelikulmaisen konzertinan 1834. Englantilaisen keksinnön tapaan molemmat sormiot olivat melodian soittamiseen, molemmilla puolilla viisi näppäintä, joissa jokaisessa kaksi ääntä. Vuonna 1840 Uhlig valmisti 56-äänisen soittimen. Hänen concertina-tuotantonsa palkittiin 1854 Münchenin teollisuusnäyttelyssä.
thumb|Chemnitzer-tyyppinen concertina vuodelta 2000|250x250px Chemnitzissä ja muuallakin Saksissa muutkin soitinvalmistajat ryhtyivät valmistamaan konzertinoja. Carl Zimmermann alkoi valmistaa ns. Carlsfeldin konzertinaa, jossa näppäimien järjestys poikkesi Uhligin versiosta. Hän esitteli soittimensa Pariisin teollisuusmessuilla 1849.
Erityisesti saksalaisen Chemnitzer-konzertinan pohjalta kehittyi edelleen bandoneon, joka saavutti merkittävän rooli argentiinalaisessa tangossa ja sen pohjalta kehittyneessä taidemusiikissa 1900-luvulla.
Vanhin suomalaisomistuksessa tiettävästi oleva concertina on Uhligin 1860-luvulta peräisin oleva instrumetti, joka on Ikaalisten harmonikkamuseon hallussa, tamperelaisen Pauli Viitasen lahjoittamana.
Musiikki
Concertinalle alettiin säveltää myös erityisesti sille tarkoitettua musiikkia. Reininmaalainen musiikinopettaja Heinrich Band otti soittimen mukaan Krefeldin kaupunginorkesteriin 1840 ja julkaisi instrumentille nuotteja ja oppimateriaaleja. Hän alkoi myös rakentaa 88-äänisiä soittimia, joiden ”reiniläinen” näppäinjärjestys poikkesi aiemmista. Nämä saivat nimekseen bandoneon, josta kehittyi sittemmin argentiinalaisen tangon omaleimainen soitin.
1860-luvun taitteessa useammatkin säveltäjät tekivät salonkimusiikkia soittimelle. Muun muassa E. Silas sävelsi kaksi sonaattia concertinalle ja pianolle. Edistyneimpänä concertina-musiikkina pidettiin saksalaisen Bernhard Moliquen (1802–1869) kuutta karakteristista kappaletta concertinalle ja pianolle, jotka Hohner Verlag julkaisi noihin aikoihin.
Kurganin alue
Maantiede
Kurganin alue sijaitsee Länsi-Siperian alangon eteläosassa. Alue rajoittuu pohjoisessa Sverdlovskin alueeseen, koillisessa Tjumenin alueeseen, kaakossa ja etelässä Kazakstaniin sekä lännessä Tšeljabinskin alueeseen.
Alueen läpi virtaavat Obin vesistöön kuuluvat Tobol ja Iset. Kurganin rauhoitusalue on luonnonsuojelualueista merkittävimpiä.
Väestö
Väestöstä 60,26 prosenttia oli kaupunkilaisia; tähän kuuluvat kaupungeissa tai kaupunkityyppisissä taajamissa asuvat. Alueen suurimmat kaupungit olivat vuonna 2010 Kurgan (333 606 as.) ja Šadrinsk (77 756 as.). Pienempiä kaupunkeja ovat Šumiha (17 819 as.), Kurtamyš (17 099 as.), Kataisk (14 003 as.), Dalmatovo (13 911 as.), Petuhovo (11 292 as.), Štšutšje (10 973 as.) ja Makušino (8 338 as.).
Hallinto
Kurganin alue on yksi Venäjän federaation aluista (subjekti) ja sen pääkaupunki on Kurgan. Alue on jaettu hallinnollisesti 23 piiriin ja 9 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnosta vastaavat aluehallinnon päämies ja alueduuma.
Talous
Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, elintarvike- ja kevytteollisuus. Maatalous on keskittynyt viljan viljelyyn ja karjanhoitoon.
Paraskeva Piriminiläinen
Pyhittäjä Paraskeva Piriminiläinen on pyhä Karjalan valistajien joukossa. Hän oli Artemi Verkolalaisen sisko.
Elämä
Paraskevan kerrotaan olleen salamaniskuun kuolleen ja myöhemmin pyhäksi julistetun Artemi Verkolalaisen sisko. Ihmiset luulivat onnettomuuden tapahtuneen pojan syntisyyden vuoksi. Tämän vuoksi perheeseen kohdistui halveksuntaa muitten taholta. Tästä huolimatta Paraskeva varttui hurskaudessa. Kun Artemin maatumaton ja ihmeitä aikaansaava ruumis löydettiin kerrotaan Paraskevan vetäytyneen tuntemattomaan paikkaan huomiota välttääkseen.
Kuoleman jälkeen
Novgorodin metropoliitta tarkisti vuonna 1619 Artemin jäännökset ja vahvisti häneen kohdistuvan kunnioituksen pyhänä. Saman vuoden aikana kerrotaan Piriministä Pyhän Georgioksen kirkosta löytyneen naisen jäännökset, joista levisi taivaallisen hyvä tuoksu. Paraskevan kerrotaan ilmestyneen eräälle hurskaalle kristitylle miehelle ja kertoneen nimensä sekä sen, että löytyneet jäännökset olivat hänen. Hänen kerrotaan myös kehottaneen miestä tulemaan kirkkoon parantuakseen sairaudestaan. Paraskevan pyhäinjäännösten äärellä kerrotaan tapahtunen useita parantumisia, jonka vuoksi paikalle rakennettiin hänen kunniakseen nimetty rukoushuone.
Ortodoksinen kirkko kunnioittaa Paraskevan muistoa 28. lokakuuta. Häntä pidetään yhtenä Karjalan valistajista. .
Norman Bergen
Norman Bergen (s. 17. toukokuuta 1945 New York) on yhdysvaltalainen muusikko ja säveltäjä. Hänen tunnetuin kappaleensa on ”Only a Fool Breaks His Own Heart”, josta on tehty suomennosversio "Muisto vain jää".
Königsbergin siltaongelma
Königsbergin siltaongelma on klassinen matemaattinen ongelma graafiteorian ja topologian alalta. Königsbergin eli nykyisen Kaliningradin läpi virtaa Pregolja-joki (saks. Pregel), jonka keskellä on kaksi saarta. 1700-luvulla saaret oli yhdistetty toisiinsa ja mantereeseen seitsemällä sillalla (kuva oikealla). Ongelmana oli keksiä sellainen reitti, jota kulkemalla voitaisiin ylittää jokainen silta täsmälleen yhden kerran ja päätyä takaisin lähtöpisteeseen. Leonhard Euler todisti vuonna 1736, ettei tällaista reittiä ole olemassa.
Ongelman ratkaisu
<SPAN STYLE="font-size: 300%;"> → → </SPAN>
Graafin muotoa voidaan muokata vapaasti ilman, että graafi itse muuttuu, kunhan solmujen väliset yhteydet pysyvät samoina. Ei ole merkitystä, ovatko kaaret suoria vai käyriä, tai millä puolella toista solmua jokin solmu sijaitsee. Solmun asteluku on siihen ulottuvien kaarien lukumäärä.
Euler todisti, että graafiin on mahdollista piirtää polku, Eulerin kehä, joka kulkee graafin jokaisen kaaren kautta täsmälleen kerran palaten alkusolmuun, jos ja vain jos graafissa ei ole yhtään solmua, jonka asteluku on pariton. Königsbergin silloista muodostuvassa graafissa on kolme solmua, joiden asteluku on kolme, ja yksi solmu, jonka asteluku on viisi, yhteensä siis neljä asteeltaan paritonta solmua, joten polkua ei Königsbergin tapauksessa ole mahdollista piirtää.
Ongelma voidaan muuntaa sellaiseksi, että etsitään polkua, joka ylittää jokaisen sillan kerran, mutta jonka alku- ja loppupiste ei välttämättä ole sama. Tällaista polkua kutsutaan Eulerin poluksi; se on olemassa, jos ja vain jos graafissa on täsmälleen kaksi (tai ei yhtään) solmua, joiden asteluku on pariton siten, että nämä kaksi solmua ovat polun alku- ja loppusolmu. Königsbergin siltojen kohdalla tämäkään ehto ei toteudu.
Historiallinen merkitys
Eulerin ratkaisua Königsbergin siltaongelmaan pidetään matematiikan historian ensimmäisenä teoreemana, joka koskee nykyisin graafiteoriana tunnettua matematiikan alaa. Tätä puolestaan pidetään nykyään yleisesti kombinatoriikan haarana (kombinatorisia ongelmia oli toki tutkittu jo paljon aikaisemmin).
Lisäksi Eulerin huomio siitä, että ongelman ratkaisemisen avain olivat siltojen määrä ja loppupisteet (eikä niiden täsmällinen sijainti), enteili topologian kehittymistä. Königsbergin kartan ja siitä johdetun kaavakuvan välinen ero havainnollistaa, että esineiden jäykkä muoto ei sinänsä ole merkityksellinen topologiassa.
Siltojen nykytila
Eulerin aikaisista Königsbergin silloista on jäljellä enää kaksi. Kaksi tuhoutui toisen maailmansodan ilmapommituksissa. Yksi purettiin jo vuonna 1935 uuden sillan tieltä, ja kaksi muuta on myöhemmin purettu ja tilalle rakennettu moderni päätie. Vanhan kaupungin alueella on siis nykyisin vain viisi siltaa.
Näin ollen graafiteorian kannalta nykyisin kahdella solmupisteellä on asteluku 2, kahdella muulla asteluku 3. On siis mahdollista kulkea kaikkien siltojen yli kerran, mutta tällöin reitin on alettava toiselta ja päätyttävä toiselle saarelle. Toisin sanoen Eulerin polku on olemassa, mutta Eulerin kehää ei. Hieman keskikaupungin länsipuolella on kuitenkin myös kuudes silta, joka johtaa suoraan joen toiselta rannalta toiselle. Jos se otetaan huomioon, kaikkien solmupisteiden asteluku on pariton eikä Eulerin polkuakaan ole olemassa.
Down III: Over the Under
Down III: Over the Under on Downin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 25. syyskuuta 2007. Albumi nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -listan sijalle 26. Suomessa se debytoi virallisen albumilistan sijalla 30.
Albumin tekoa pitkitti se, että New Orleansiin iski hurrikaani Katrina. Yhtye oli erillään jonkin aikaa, mutta kahden kuukauden jälkeen myrskystä, yhtye kokoontui Nodferatu's Lairilla aloittaakseen nauhoitukset. Levyllä kuullaan laulajan, Philip Anselmon tulkintoja aikaisemman yhtyeensä Panteran edesmenneen kitaristin ja ystävänsä Dimebag Darrellin kuolemasta sekä hurrikaani Katrinan aiheuttamista tuhoista synnyinkaupungilleen New Orleansille.
Rauhantyö
Rauhantyö on työtä rauhan puolesta sotaa, konflikteja ja väkivaltaisia poliittisia ratkaisuja vastaan. Rauhantyötä tehdään rauhan aikana, mutta myös sodan ja konfliktin hetkellä. Suomen YK-liiton mainitsemia rauhantyön keinoja ovat ehkäisevä diplomatia, sanktiot, aseidenriisunta, rauhantekeminen, rauhanturvaaminen, rauhaanpakottaminen ja rauhanrakentaminen. Rauhantyötä tekevä suomalainen kattojärjestö Suomen Rauhanliitto ylläpitää Helsingin Pasilassa sijaitsevaa Rauhanasemaa ja sanojensa mukaan edistää konfliktien ennaltaehkäisemistä, kampanjoi aseistariisunnan ja rauhanrakentamisen puolesta ja osallistuu turvallisuuspoliittiseen keskusteluun.
Rauhanliike on saavuttanut kannatusta esimerkiksi 1980-luvulla Länsi-Euroopassa, kun keskustelu risteilyohjuksista ja neutronipommista kävi kiivaana. 2000-luvulla rauhanmarssijoita ja protestoijia on aktivoinut etenkin Yhdysvaltain hyökkäys Irakiin vuonna 2003 ja sitä seurannut miehitys.
Tärkeitä hahmoja suomalaisessa rauhantyössä ovat muun muassa Suomen tasavallan presidentti Martti Ahtisaari, joka sai vuonna 2008 Nobelin rauhanpalkinnon tunnustuksena pitkäjänteisestä rauhantyöstään sekä Helena Kekkonen, jolle myönnettiin ensimmäinen Unescon myöntämä rauhankasvatuspalkinto vuonna 1981. Ahtisaaren vuonna 2000 perustama CMI – Martti Ahtisaari Peace Foundation on yksi kansainvälisesti arvostetuimmista järjestöistä rauhanvälityksen saralla. Kekkonen toimi koko elämänsä ajan aktiivisesti rauhankasvatuksen parissa ja oli tärkeä avainhenkilö Rauhankasvatusinstituutin perustamisessa.
Valtakunnallisia rauhanjärjestöjä
Listassa järjestöt, joille oikeusministeriö on myöntänyt avustuksia rauhantyöhön vuonna 2022.
Muita suomalaisia rauhantyötä tekeviä järjestöjä:
Podcasteja
Rauhacast
Down III: Over the Under
Down teki albumin julkaisun tiimoilta kaksi konserttia Suomessa maaliskuussa 2008, jotka olivat Tampereen Pakkahuoneella 21. maaliskuuta 2008 ja Helsingin Kulttuuritalolla 22. maaliskuuta 2008.
Ville Petman
Ville Petman (s. 18. tammikuuta 2000 Lappeenranta) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura Seattle Krakenin organisaatiossa. Hän pelaa pääasiassa AHL-joukkue Coachella Valley Firebirdsissa. Petman on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta hänosaa pelata myös laidassa.
Seuraura
Petman on Saimaan Pallon kasvatti. Kaudella 2015–2016 hän toimi seuran C-nuorten kapteenina. Petman voitti tehoilla 17+11=28 koko C-nuorten SM-karsintojen maalipörssin sekä SaiPan sisäisen pistepörssin. Kaudeksi 2016–2017 hän siirtyi yhdessä pikkuveljensä Mikon kanssa Rauman Lukon B-nuoriin. Vain 15- ja 16-vuotiaiden veljesten tueksi Raumalle muutti myös heidän äitinsä Seija. Kauden 2017–2018 Ville Petman pelasi suurimmaksi osaksi Lukon A-nuorissa, mutta hän debytoi kauden aikana myös miesten peleissä pelattuaan neljä runkosarjaottelua lainalla Mestis-joukkue KeuPa HT:ssä tehden yhden maalin.
Petmania ei varattu NHL:n varaustilaisuudessa 2018, mutta hän osallistui samana kesänä kuitenkin varaamattomana pelaajana Los Angeles Kingsin kehitysleirille. Samana kesänä Petman nousi Lukon SM-liigajoukkueeseen. Hän aloitti kauden 2018–2019 seuran A-nuorissa. Petman teki liigadebyyttinsä 11. joulukuuta 2018 vieraissa Pelicansia vastaan. Hänelle avautui paikka Lukon kokoonpanosta Manuel Ganahlin maajoukkuekutsun myötä. Petman merkittiin joukkueen nelosketjun vasempaan laitaan Eetu Koivistoisen ja Aaro Vidgrenin viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa lopulta 8.11 minuuttia. Petman pelasi SM-liigassa kauden aikana 14 runkosarjaottelua tehden kolme syöttöpistettä.
Varsinaisella SM-liigan tulokaskaudellaan 2019–2020 Petman teki 40 runkosarjaottelussa tehot 2+6=8. Hän teki liigauransa avausmaalin 13. joulukuuta 2019 Kalevan Palloa vastaan. Petman keräsi ottelusta teholukeman +2. Otto Honkaheimo valitsi hänet ottelun Alumnien tähtien kakkostähdeksi. Helmikuussa 2020 Petman pelasi myös kaksi ottelua lainalla Mestis-joukkue Savonlinnan Pallokerhossa yhdessä veljensä Mikon kanssa.
Kaudeksi 2020–2021 Petman palasi kaksivuotisella SM-liigasopimuksella kasvattajaseuraansa Saimaan Palloon. Hän karvasi ja hakeutui maalipaikoille aktiivisesti, mutta Petman kuitenkin onnistui kauden aikana maalinteossa vain kerran runkosarjan päätöskierroksella. Kaudeksi 2021–2022 SaiPan päävalmentajaksi siirtyi hänelle Lukosta tuttu Pekka Virta. Petman teki läpimurtonsa SM-liigassa ja hän nousi aina joukkueen ykkössentteriksi, osittain myös Jarno Koskirannan kauden päätyttyä loukkaantumisten vuoksi jo alkukaudella. Hän voitti SaiPan sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 15+24=39. Syyskuussa 2021 Petman teki seuran kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Kesäkuussa 2022 NHL-varaamaton Petman teki kaksivuotisen tulokassopimuksen Seattle Krakenin kanssa. Hänen kausipalkkansa NHL:n puolella on 791 250 dollaria. Petman lähetettiin syksyn harjoitusleirin päätteeksi AHL-joukkue Coachella Valley Firebirdsiin.
Maajoukkueura
Petman pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2020 sekä alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2018, jolloin hän voitti maailmanmestaruuden. Petman pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2017. Yhteensä hän on pelannut 25 nuorten ja 31 poikien maaottelua.
Suomen A-maajoukkueessa Petman on pelannut kahdeksan ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Hän sai tililleen ensimmäisen A-maaottelunsa Karjala-turnauksessa 11. marraskuuta 2021 Helsingin Hartwall Arenalla Venäjää vastaan. Petman merkittiin Suomen 13. hyökkääjäksi, mutta hän jäi kuitenkin ilman peliaikaa. Ensimmäiset jääaikansa A-maajoukkueessa Petman sai seuraavassa ottelussa 13. marraskuuta 2021 Tšekkiä vastaan. Hänet merkittiin Suomen nelossentteriksi laidoilleen kaksi muuta debytanttia, Heikki Liedes ja Teemu Tallberg.
Muuta
Petmanin pikkuveli Mikko pelaa hyökkääjänä JYPin SM-liigajoukkueessa.
Jaan Soots
Jaan Soots (12. maaliskuuta 1880 – 6. helmikuuta 1942) oli virolainen kenraali ja poliitikko. Hän otti osaa Viron vapaussotaan ja toimi sittemmin esimerkiksi Viron puolustusministerinä. Neuvostoliiton miehitettyä Viron Soots vangittiin ja hän kuoli työleirillä vuonna 1942.
Elämäkerta
Soots syntyi Helmessä vuonna 1880 ja vuonna 1900 hän liittyi vapaaehtoisena Venäjän keisarikunnan armeijaan. Hän valmistui sotilaskoulusta Vilnasta ja otti sitten osaa vuosina 1904–1905 käytyyn Venäjän–Japanin sotaan. Vuosien 1910 ja 1913 välillä Soots opiskeli puolestaan Nikolain yleisesikunta-akatemiassa Pietarissa. Ensimmäisen maailmansodan aikana hänestä tuli everstiluutnantti. Vuonna 1917 Soots palasi Viroon, jossa hän oli mukana organisoimassa Viron ensimmäistä divisioonaa, jonka johtoon hän päätyi joulukuussa 1918. Soots palveli myös Viron yleisesikunnan päällikkönä ja otti osaa sodan päättäneisiin Tarton rauhanneuvotteluihin Neuvosto-Venäjän kanssa.
Sodan jälkeen Soots alkoi toimia Konstantin Pätsin Maaliit-puolueessa ja hänet valittiinkin puolueen edustajana riigikoguun, jossa hän säilytti paikkansa seuraavat neljä kautta. Soots oli myös puolustusministerinä vuodesta 1921 vuoteen 1927 lyhyttä taukoa lukuun ottamatta vuonna 1924. Puolustusministerinä hän tuki yhteistyötä Puolan kanssa. Sootsin poliittinen asema heikkeni Pätsin tehtyä vallankaappauksen vuonna 1934. Sittemmin hän oli Tarton kaupunginhallituksessa vuoteen 1939 saakka. Neuvostoliiton miehitettyä Viron Soots pidätettiin 20. syyskuuta 1940. Soots kuoli työleirillä nykyisellä Permin aluepiirissä vuonna 1942.
José Clayton
José Clayton Menezes Ribeiro (s. 21. maaliskuuta 1974 São Luís, Brasilia) on brasilialais-tunisialainen entinen jalkapalloilija ja Afrikan–mestari.
Ura
Clayton syntyi Brasiliassa ja aloitti jalkapallouransa Moto Clube São Luísissa, jossa hän pelasi kaudet 1993 ja 1994. Sittemmin Clayton siirtyi Tunisiaan, jossa hän pelasi ensimmäiset ottelunsa Tunisian pääsarjassa Ligue Professionnelle 1:ssä Étoile Sahelin joukkueessa vuonna 1994. Hyvien otteiden ansionsa Clayton valittiin Tunisian maajoukkueeseen vuoden 1998 jalkapallon MM-kisoihin. Ennen sitä Claytonin täytyi anoa Tunisian kansallisuutta edustaakseen maata MM-kisoissa.
Huolimatta Tunisian heikosta menestyksestä hänen pelaamisensa riitti vakuuttamaan ranskalaisen SC Bastianin, joka osti brasilialaissyntyisen puolustajan heinäkuussa 1998. Clayton vietti yhteensä kolme kautta Ranskassa, jonka jälkeen hän siirtyi takaisin nykyiseen kotimaahansa Tunisiaan. Clayton pelasi hetkellisesti Stade Tunisienissa ennen lopullista siirtymistään Espéranceen, jossa hän voitti ensimmäisen Tunisian liigamestaruutensa kaudella 2003/2004. Clayton vietti mestaruuskauden jälkeen vielä yhden kauden Tunisiassa ennen siirtymistään Qatariin, Al-Sadd joukkueeseen, jossa hän voitti ensimmäisellä ja ainoalla kaudellaan maan liigamestaruuden, sekä Sheikh Jasim cupin ja Qatar Crown Prince cupin.
Menestyksestä huolimatta Clayton siirtyi kaudella 2006/2007 Turkkiin Sakaryasporiin, jossa hänen kausi oli rikkonainen kärsittyään loukkaantumisista. Joukkueen putoessa Turkin Superliigasta sarjatasoa alemmaksi, Clayton palasi vuonna 2007 takaisin Tunisiaan edustamaan Stade Gabésienia, jossa hän lopetti jalkapallouransa.
Maajoukkue
Claytonin ura maajoukkueessa alkoi vuonna 1998 ja se kesti aina vuoteen 2006 asti, jonka aikana hän voitti Afrikan-mestaruuden vuonna 2004 ja edusti maataan kaksissa MM-kisoissa vuosina 1998 ja 2002. Clayton pelasi yhteensä 39 ottelua ja onnistui maalinteossa neljästi.
Margit Schumann
Margit Schumann (14. syyskuuta 1952 Waltershausen – 11. huhtikuuta 2017 Oberhof) oli Itä-Saksaa edustanut ohjaskelkkailija, olympiavoittaja, maailman- ja euroopanmestari.
Schumann voitti yksinkelkkailussa olympiakultaa Innsbruckissa 1976 ja olympiapronssia Sapporossa 1972. Hän kilpaili myös Lake Placidin talviolympialaisissa 1980 missä sijoittui kuudenneksi. Schumann voitti myös lukuisia muita arvokisamitaleita joiden joukossa kolme maailman- ja neljä euroopanmestaruutta. Schumann nimettiin ensimmäisten joukossa lajin kunniagalleriaan vuonna 2004. Hän kuoli Oberhofissa 64-vuotiaana 11. huhtikuuta 2017.
Nakurampa
Nakurampa on muunsukupuolisen mediataiteilija Aku Meriläisen projekti, jossa hän tekee yhdessä valokuvaaja Tuisku Lehdon kanssa eettistä pornoa. Meriläisen sooloseksiä sisältäviä kuvia ja videoita julkaistaan OnlyFansissa ja Fanslyssä, ja projektiin kuuluu myös Instagram-tili.
Projektin tavoitteena on poistaa seksityön stigmaa, haastaa miehisen katseen valtaa pornossa ja tuoda monimuotoisuutta siihen, miten näemme vammaiset ja heidän seksuaalisuutensa. Meriläinen itse sairastaa MS-tautia ja kokee itsensä rammaksi. Porno on osa hänen rampa-aktivismiaan.
Nakurampa-projekti on osa Meriläisen taiteellisen tutkimuksen tutkimussuunnitelmaa, jonka vapaamuotoinen tutkimusprojektiesittely julkaistiin osana Teatterintutkimuksen seuran julkaisun Näyttämö ja tutkimus yhdeksättä vuosikirjaa.
Nakurampa-projekti alkoi vuonna 2022 ja sille on myönnetty Koneen säätiön apuraha. Vuonna 2023 Thalia-juhlassa Meriläinen oli mukana vastaanottamassa Vuoden teatteriteko -palkintoa: se myönnettiin rampa associations -työryhmälle Baltic Circle -festivaalille tehdystä teoksesta, jossa Meriläinen ja valokuvaaja Lehto olivat Nakurampa-projektinsa kanssa osa taiteilija Isa Hukan koolle kutsumaa työryhmää.
Lucy Parsons
Varhaiset vuodet
Parsons syntyi noin vuonna 1853 orjaksi Texasin Wacossa. Hänen esivanhemmissaan on Amerikan alkuperäisasukkaita, afrikkalais-amerikkalaisia sekä meksikolaisia. Vuonna 1871 Parsons avioitui sisällissodassa Etelävaltioiden joukoissa taistelleen Albert Parsonsin kanssa, mutta niin sanottujen Jim Crow -lakien vuoksi pariskunta joutui muuttamaan Chicagoon. Texasissa etnisten ryhmien väliseen avioliittoon suhtauduttiin vihamielisesti, ja sellaisessa eläminen oli myös osavaltion lakien mukaan mahdotonta. Chicagossa Albert oli aluksi mukana sosialistien toiminnassa, kunnes 1880-luvun alussa kiinnostui anarkismista. Vuonna 1883 pariskunta oli mukana perustamassa kaupunkiin anarkistista International Working People’s Association -ammattiliittoa. Vuotta myöhemmin Parsons alkoi kirjoittaa miehensä perustamaan sanomalehteen The Alarm. Hän oli jo aikaisemmin kirjoittanut The Socialist -nimiseen lehteen. Työväenliikkeen ohella Parsons toimi aktiivisesti myös poliittisten vankien, värillisten, kodittomien ja naisten asemaa edistäneissä liikkeissä.
Aktivismi puolison kuoleman jälkeen
Miehensä vuonna 1887 tapahtuneen teloituksen jälkeen Parsons sai mainetta ”marttyyrin leskenä” myös ulkomailla. Hänet kutsuttiin kirjoittamaan ranskalaiseen Les Temps nouveaux -lehteen, ja vuonna 1888 Parsons puhui yhdessä venäläisen anarkistin Peter Kropotkinin kanssa Lontoossa järjestetyssä tilaisuudessa. Kotimaassaan Parsons jatkoi omia puhetilaisuuksiaan ja alkoi julkaista anarkokommunistista lehteä. Toimintansa vuoksi hän joutui vaikeuksiin viranomaisten kanssa, ja hänet pidätettiin useita kertoja, syynä oli kansankiihoitukseksi katsottujen puheiden lisäksi muun muassa anarkistisen kirjallisuuden levittäminen. Vuonna 1905 Parsons osallistui Chicagossa pidettyyn Industrial Workers of the World -ammattiliiton perustavaan kokoukseen, ja samalla hän ryhtyi myös liiton julkaiseman Liberator-sanomalehden päätoimittajaksi.
Samoihin aikoihin Parsons joutui riitoihin aikakauden merkittävimpiin anarkisteihin kuuluneen Emma Goldmanin kanssa. Parsons toimi itse vain työläisten ja köyhälistön parissa ja syytti samalla Goldmania liian keskiluokkaiseksi. Tämä puolestaan arvosteli Parsonsia tunnetun aviomiehensä marttyyriudella ratsastamisesta. Heillä oli erimielisyyksiä myös feminismistä ja yleisistä perhekäsityksistä. Goldmanin tapaan useimmat anarkistit pitivät avioliittoa kapitalismiin kuuluvana yhteiskunnallisena ja taloudellisena konstruktiona ja kannattivat sen sijaan niin sanottua vapaata rakkautta. Parsons puolestaan näki heistä poiketen avioliiton ja perinteisen perhemallin ihmisluonteelle ominaisina.