cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joukkueenjohtaja
Joukkueenjohtajat fiktiossa
Tunnettujen sotaromaanien joukkueenjohtajia ovat esimerkiksi Erich Maria Remarquen teoksen Länsirintamalta ei mitään uutta korpraali Himmelstoss, joka toimii kasarmilla joukkueen kouluttajana mutta rintamalla aliupseerina, ja Tuntemattoman sotilaan vänrikki Koskela.
Elokuvissa esiintyviä joukkueenjohtajia ovat muun muassa Rukajärven tien luutnantti Perkola ja Platoon Leaderin luutnantti Jeff Knight.
Maakunnalliset kesäseurat
Maakunnalliset kesäseurat ovat vanhoillislestadiolaisten järjestämiä suurempia seuroja, joihin tulee vieraita pääosin seurojen maakunnan alueelta. Maakunnallisia kesäseuroja järjestetään Reisjärven, Jämsän ja Ranuan opistoseurojen lisäksi Alajärvellä, Kolarissa, Laukaassa ja Ivalossa.
Maakunnallisissa kesäseuroissa on kävijöitä Ivalon parista sadasta Alajärven muutamaan tuhanteen ja opistoseurojen yli kymmeneen tuhanteen. Suurin kävijämäärä on Ranuan opistoseuroissa, joihin saapuu yli 20 000 seuravierasta.
NBA-kausi 1964–1965
NBA-kausi 1964–1965 oli NBA-liigan 19. kausi. Runkosarja käynnistyi 16. lokakuuta 1964 ja päättyi 21. maaliskuuta 1965. 25. huhtikuuta loppuneiden pudotuspelien päätteeksi Boston Celtics voitti seitsemännen peräkkäisen mestaruutensa kaadettuaan Los Angeles Lakersin finaalisarjassa otteluvoitoin 4–1.
Runkosarja
V=voitot, H=häviöt, V%=voittoprosentti
Pelaajatilastot
Fyysinen
Kauppilanmäen museoalue
Kauppilanmäen ulkomuseo on vuonna 1960 avattu museoalue, joka sijaitsee Kauppilanmäessä Valkeakosken keskustassa. Museoalueella on viisi asuinrakennusta, joissa esitellään paperityöläisten elämää 1800-luvulta 1900-luvun alkuun. Asuinrakennusten lisäksi alueella on työväentalo, savusauna ja aitta.
Andienkissa
Andienkissa eli vuoristokissa (Leopardus jacobita) on pieni kissaeläin, jonka elinaluetta ovat Etelä-Amerikan Andit. Se on suunnilleen kesykissan kokoinen, mutta sen häntä on pitempi ja tuuheampi. Häntä on raidallinen, pitkäkarvainen turkki hopeanharmaa, juovikas ja täplikäs. Se on huonoimmin tunnettuja ja harvinaisimpia kaikista kissaeläimistä. Lähes kaikki havainnot siitä on tehty muutamasta tarkkailusta luonnosta sekä kuolleiden eläinten nahkoista. Yhtään andienkissaa ei ole eläintarhoissa. Sen arvellaan elävän vain Andeilla Perussa, Boliviassa, Chilessä ja Argentiinassa. Ne elävät yleensä vähintään 3 000–5 000 metrin korkeudessa puurajan yläpuolella.
Koska ne elävät korkealla vuoristossa, ihmisten asuttamat laaksot erottavat niiden populaation sirpaleiseksi, jolloin vähäinenkin metsästys voi olla hyvin vahingollista. Chilessä ja Boliviassa niitä surmataan paikallisten uskomusten vuoksi.
Conservation Internationalin (CI) tutkija Jim Sanderson on tutkinut andienkissoja. Hän näki ja kuvasi yhden Chilessä 1998 lähellä maan Perun-vastaista pohjoisrajaa. Myöhemmin 2004 hän löysi yhden Boliviasta, ja se sai lähettimellä varustetun pannan. Andean Cat Alliancessa toimiva Lilian Villalba johtaa laajaa tutkimusohjelmaa, johon kuuluu radiotelemetrian avulla tehtyjä tutkimuksia vuosina 2001–2006 Khastorin seudulla Etelä-Boliviassa.
Korisliiga-kausi 2011–2012
Korisliiga-kausi 2011–2012 oli 72. kausi, jolloin pelattiin miesten koripallon Suomen mestaruudesta. Korisliiga-kauteen sarjanousijana lähti Nilan Bisons ja hallitsevana mestarina Tampereen Pyrintö.
Sarjataulukko
#=Sijoitus runkosarjassa, O=Pelatut ottelut, V=Voitot, H=Häviöt, P/O=Tehdyt pisteet ottelua kohti, P/O-=Päästetyt pisteet ottelua kohti, P=Pisteet
Ville Komsi
thumb|220px|Ville Komsi [[Koijärvi (järvi)|Koijärvellä 1979. Kuva: Harri Ahola]] Viljo ”Ville” Lauri Johannes Komsi (s. 4. toukokuuta 1946 Helsinki) on suomalainen entinen poliitikko. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1981–1988 ja vihreä kansanedustaja 1983–1987.
Komsin puoluepoliittinen toiminta alkoi Liberaalisessa kansanpuolueessa, johon hän liittyi vuonna 1968 yhdessä Osmo Soininvaaran kanssa. Hän lähti kunnallispolitiikkaan ”esivihreän”, puolueista irrallisen Helsinki-liikkeen ehdokkaana 1976 ja pääsi valtuustoon vuoden 1980 kunnallisvaaleissa. Helsinki-liikkeen ensimmäisen listan ehdokkaita yhdisti lähinnä kasvupolitiikan vastustaminen, ja Liikennepoliittinen yhdistys Enemmistö oli tärkeä taustaryhmä.
Ympäristöaktivismista tuli näkyvää keväällä 1979, kun joukko luonnonsuojelijoita esti Forssan Koijärven kuivaamisen. Koijärvi-liike kokosi monet pienissä piireissä toimineet ihmiset yhdeksi kansanliikkeeksi. Koijärven mielenosoitus oli lopullinen sinetti vihreiden poliittiselle yhteistyölle, jonka ensimmäinen tulos oli Komsin valtuustopaikka vuoden 1980 vaaleissa. Komsi ja Soininvaara olivat tuohon aikaan myös liikkeen valtakunnallisesti näkyvimmät henkilöt.
Nuoret vihreät järjestäytyivät 1980-luvun alussa. Suomi-lehteä julkaisseen Perusta ry:n (Heidi Hautala, Pekka Haavisto, Pekka Sauri, J.O. Mallander, Teppo Turkki ja Olli Wehkala) kanssa alkoi toimia feministejä, seksuaalivähemmistöjen edustajia sekä vammaisaktivisteja.
Komsi valittiin kansanedustajaksi vuonna 1983 Uudeltamaalta yhtä aikaa Helsingin vaalipiiristä valitun Kalle Könkkölän kanssa. Yhdessä he olivat vihreän eduskuntaryhmän ensimmäiset kansanedustajat. Komsi edusti vihreitä ympäristövaliokuntaa edeltäneessä laki- ja talousvaliokunnassa.
Vihreästä liikkeestä kehittyi asteittain muun muassa Vihreä liitto, joka rekisteröitiin puolueeksi vuonna 1988.
Ympäristöasioiden ohella Komsi on ollut aktiivinen kurdien asioissa. Hän hankki julkisuutta Turkin ja naapurimaiden kurdivähemmistöille 1970- ja 1990-luvuilla. 1990-luvun puolivälissä Komsin huomio kääntyi kurdinaisten asemaan. Hän perehtyi kurdikulttuuriin, vieraili Turkin kurdialueella ja julkaisi vuonna 2001 lehtimuotoisen raportin Kylässä Turkin kurdimaassa.
Komsi oli ehdokkaana myös vuoden 2003 eduskuntavaaleissa ja sai 644 ääntä. Vuoden 2008 kuntavaaleissa hän sai 186 ääntä.
Liukukäytävä
thumb|right|250px|Tasainen liukukäytävä, [[Detroit Metropolitan Wayne Countyn kansainvälinen lentoasema.]] thumb|250px|Kalteva liukukäytävä K-Supermarket Mustapekassa Helsingissä.
Liukukäytävä tai kulkuhihna on ihmisten kuljettamiseen tarkoitettu kuljetin. Se voi olla tasainen tai kalteva. Liukukäytävissä on kuljetinketju ja kaidevyö kuten liukuportaissakin, mutta liukukäytävässä ei ole askelmia.
Tasaisia liukukäytäviä on esimerkiksi lentoasemilla ja metroasemilla eri terminaalien ja pitkien etäisyyksien välillä. Kaltevia liukukäytäviä käytetään erityisesti kauppakeskuksissa ja hypermarketeissa kerrosten välillä. Niiden ensisijainen etu verrattuna liukuportaisiin on mahdollisuus kuljettaa ostoskärryjä, mikäli kärryissä on erityiset liukukäytäväpyörät, joiden avulla ne liikkuvat liukukäytävää pitkin lähtemättä luisuun. Pyörätuolilla liikkumiseen liukukäytävät eivät kuitenkaan sovellu, koska pyörätuolien pyörissä ei ole vastaavaa ominaisuutta.
FS Du Chayla (D630)
Valmistus
Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta, missä köli laskettiin heinäkuussa 1953. Se laskettiin vesille 27. marraskuuta 1954 ja otettiin palvelukseen 4. kesäkuuta 1957.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1991.
Hakamäen museoalue
Hakamäen museoalue on ulkoilmamuseo Savitaipaleella Suomessa. Museoalue sijaitsee Savitaipaleen kirkonkylässä ja se on perustettu vuonna 1953. Museoalueen rakennukset ovat Savitaipaleen kotiseutuyhdistyksen omistuksessa. Pihapiirissä on päärakennuksen lisäksi tuulimylly, aittoja, savusauna, riihi, lato ja ruotusotamiehen torppa. Museon tuulimylly on niin sanottu jalkamylly. Sitä pystyttiin kääntämään tuulen suunnan mukaan. Alueen vanhin ja mielenkiitoisin rakennus on 1700-luvulta oleva ruotusotamiehen torppa, joka on siirretty Hakamäelle 1950-luvulla. Sen interiööri kertoo Ruotsi-Suomen ruotusotamiehen arjen asumisesta ja vaatimattomasta elämästä sotaa odotellessa. Museon päärakennus on alun perin rakennettu 1800-luvulla savutuvaksi. Se on siirretty Hakamäelle 1970-luvun alussa. Toisessa päässä on iso tupa, jossa on leivinuuni. Läpikuljettavan eteisen toisella puolella on kaksi pienempää kamaria.
Aitat toimivat näyttelytiloina. Niissä on esillä työvälineitä ja perinteisiä käsitöitä. Riihtä käytetään näyttelytilana ja siellä myös puidaan ruista perinteiseen tapaan varstoilla. Hakamäki on museo, jossa osaan esineistä saa koskea ja joitakin työkaluja pääsee jopa kokeilemaan tapahtumien aikana. Museoalueelle on hankittu perinneleluja muun muassa puujalkoja, keppihevosia, keinuhevosia, mollamaijoja ja hyrriä joilla lapset saavat leikkiä.
pienoiskuva|Hakamäen tuulimylly
Museoalue sijaitsee metsäisellä mäellä, josta aukeaa näköala Kuolimo-järvelle. Hakamäen monimuotoinen metsä on luonnonsuojelualuetta. Vuonna 2008 mäelle pystytettiin 14-metriä korkea näkötorni. Torni on suunniteltu vanhaa 1930-luvulla purettua tornia mukaillen. Alueella on myös esiintymislava katsomoineen. Siellä järjestetään kesäisin musiikki- ja teatteriesityksiä.
John Braine
John Braine (1922 Bradford, Yorkshire, Britannia – 1986 Lontoo, Britannia ) oli englantilainen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on vuonna 1957 ilmestynyt luokkanousua käsittelevä esikoisromaani Tilaa huipulla, joka myös filmatisointiin vuonna 1959 samalla nimellä Tilaa huipulla.
Braine kuului Britanniassa 1950-luvun lopulla vaikuttaneeseen "Nuoret vihaiset miehet" -kirjallisuussuuntaukseen, mutta ei ollut sen keskeisiä henkilöitä.
Brainetyöskenteli sekalaisissa ammateissa ennen kuin ryhtyi 1951 Lontoossa toimittajaksi. Sairastuttuaan tuberkuloosiin hän kirjoitti sairaalassa menestysromaanin Tilaa huipulla (Room at the Top, 1957). Päähenkilö Joe ryhtyy toimiin noustakseen yhteiskunnassa korkeaan asemaan ja menee naimisiin paikkakunnan rikkaimman naisen kanssa, jolloin hänen rakastettunsa tekee itsemurhan. Näkökulma tarinassa on Joen. Tarina jatkuu teoksessa Elämää huipulla (Life at the Top, 1962).
Podori
Podori (Parasitaxus usta) on podokarpuskasveihin kuuluvan Parasitaxus-suvun ainoa laji. Se on myös maailman ainoa tunnettu havupuihin tai yleensä paljassiemenisiin kasveihin kuuluva loiskasvi. Kasvi kuuluu Uuden-Kaledonian saaren endeemiseen lajistoon. Se on hyvin harvinainen ja melko vähän tutkittu.
Laji tunnetaan myös vanhalla nimellä Podocarpus ustus ja virheellisellä nimellä Parasitaxus ustus.
Ulkonäkö
Podori on noin 1,5–1,8 metrin korkuiseksi kasvava varpu tai pieni pensas. Sen lehdet ovat pienet ja suomumaiset muistuttaen lähinnä puutarhoissa kasvatettavien tuijien pieniä lehtiä. Väriltään kasvi vaihtelee kirkkaan viininpunaisesta punertavanviolettiin eikä siinä ole lainkaan vihreitä osia. Vaikka soluissa on viherhiukkasia, kasvi ei kykene lainkaan yhteyttämään.
Kudosvertailulla saadut tulokset viittaavat Parasitaxuksen olevan sukua Lepidothamnus-suvulle. Erityisen läheinen laji on eteläamerikkalainen Lepidothamnus fonkii.
Esiintyminen
Podoria esiintyy ainoastaan Uuden-Kaledonian pääsaaren Grande Terren tiheissä ja syrjäisissä vuoristometsissä, missä se kasvaa 400–1 100 metrin korkeudella merenpinnasta. Kasvi on harvinainen, minkä vuoksi sitä on päästy tutkimaan vain vähän. Pienen kokonsa ja erikoisen värinsä vuoksi se ei myöskään ole helposti havaittavissa. Koska kasvin mehevien varsien päälle astuminen tappaa sen, myös kasvupaikkojen tarkoituksellista etsimistä pyritään välttämään.
Loisiminen
Podori on ainoa tunnettu paljassiemeninen, joka elää loisena. Sen isäntäkasvina toimii aina siipipodokki (Falcatifolium taxoides), joka on niin ikään podokarpuskasveihin kuuluva havupuu, ja esiintyy ainoastaan Uudessa-Kaledoniassa. Podorin loisimismekanismi on ilmeisesti kasvimaailmassa ainutlaatuinen ja se on herättänyt paljon keskustelua. Kasvilla ei ole lainkaan haustorioita, imurihmoja, joiden avulla useimmat loiskasvit imevät ravintoa isännästään. Sen sijaan se kasvattaa juuria isäntäkasvin sisään. Näiden kautta näyttää tapahtuvan vain veden siirtämistä.
Varsinaiset ravintoaineet podori siirtää ilmeisesti käyttämällä apunaan eräänlaista sienijuurta. Kyseessä ei kuitenkaan ole mäntykukkien kaltainen myko-heterotrofi vaan sekä podori että sen isäntä ovat sienirihmaston infektoimia ja sienijuuri kasvaa kokonaan podorin isäntään kasvattamien juurten sisällä. Sienen itiöitä löytyy myös podori omien siementen yhteydestä.
Giacomo Casanova
Giacomo Girolamo Casanova (2. huhtikuuta 1725 Venetsia, Venetsian tasavalta – 4. kesäkuuta 1798 Dux, Böömin kuningaskunta) oli venetsialainen seikkailija ja kirjailija. Hän on erityisen kuuluisa elämäkertansa Histoire de ma vie ansiosta, jossa hän kertoo skandaalien värittämästä elämästään ja lukuisista naissuhteistaan. Nykyajan ihmisten käsitys perustuu elämäkerran osittain fiktivisoituun versioon; Suomessa casanova tarkoittaakin yksinomaan naistenmiestä.
Nuoruusvuodet
Giacomo Girolamo Casanova syntyi Venetsiassa vuonna 1725 näyttelijätär Zanetta Farussin ja näyttelijä Gaetano Giuseppe Casanovan vanhimpana lapsena. Hänelle syntyi myöhemmin vielä viisi sisarusta. Farussin ammatin vuoksi on esiintynyt epäilyä, että joidenkuiden tai kaikkien isä saattaisi olla joku muu; Giacomo itse epäili isäkseen Michele Grimania, jonka suku omisti San Samuelen teatterin, jossa vanhemmat olivat työskennelleet; tietoa ei kuitenkaan mainita Giacomon elämäkerrassa.
Giacomon isä kuoli hänen ollessaan kahdeksan. Hänen äitinsä lähetti Giacomon alkeiskouluun Padovaan tämän yhdeksäntenä syntymäpäivänä ja palasi itse Venetsiaan. Grimanit huolehtivat hänen koulunkäyntinsä kustannuksista. Koulussa hän osoitti suurta lahjakkuutta. Kuusitoistavuotiaana hän valmistui lakimieheksi Padovan yliopistosta opiskeltuaan moraalifilosofiaa, kemiaa, matematiikkaa ja lakia. Hän oli myös kiinnostunut lääketieteestä ja myöhemmin elämässään harmitteli, ettei ollut hankkiutunut lääkärinuralle. Myöhemmin hän osoitti luontaista lahjakkuutta amatöörilääkärinä.
Uran alkuvaiheet
Casanova palasi vuonna 1739 Venetsiaan, missä ryhtyi abateksi (ransk. abbé) pyrkiäkseen kirkonmiehen uralle. 76-vuotias Venetsian senaattori Alvise Gasparo Malipiero tutustutti hänet seurapiireihin ja opetti hänelle seurapiirielämän taitoja. Casanovan kirkollinen ura jäi lyhyeksi ja skandaalien värittämäksi. Tämän jälkeen hän kertoo olleensa Venetsian armeijan upseerina Konstantinopolissa ja myöhemmin Korfulla, mutta nuo 1740-luvun alkupuolen vuodet ovat tulkinnanvaraisia. Kyllästyttyään armeijan liian hitaaseen urakehitykseen hän palasi Venetsiaan ja toimi viulistina San Samuelen teatterissa, joka oli yhä Grimanien omistuksessa. 21-vuotiaana hän pelasti Bragadin-sukuun kuuluvan venetsialaisen aatelisen hengen; tämä tuki häntä myöhemmin rahallisesti. Vuonna 1748 Casanova joutui lähtemään Venetsiasta sotkeuduttuaan uusiin skandaaleihin: pilailutarkoituksessa haudasta kaivettu vainajan käsivarsi säikytti uhrinsa niin perusteellisesti, että tämä jäi hermoheikoksi loppuiäkseen; lisäksi Casanova joutui vastaamaan raiskaussyytteeseen, josta hänet kuitenkin vapautettiin.
Pakolaisena ja ritarina
Vietettyään aikaa Pariisissa, Dresdenissä, Prahassa ja Wienissä, Casanova palasi kotikaupunkiinsa Venetsiaan vuonna 1753. Vuonna 1755 hänet vangittiin ja tuomittiin kerettiläisyydestä Venetsian inkvisitiossa viideksi vuodeksi dogen lyijykattoisen vankilan Lyijykammioon. 1. marraskuuta 1756 Casanova pakeni tästä vankilasta, josta kukaan ei ollut aiemmin päässyt pakoon, niin väitettiin, vaikka se ei tosiasiassa pitänyt paikkaansa. Casanova pakeni Pariisiin, jonne hän saapui 5. tammikuuta 1757, samana päivänä, kun Robert-Francois Damiens yritti murhata Ludvig XV:n.
Pariisissa hän osallistui ensimmäisten valtiollisten arpajaisten järjestämiseen, mikä salli hänen kerätä suuren omaisuuden. Markiisitar Jeanne d'Urfé otti hänet suojelukseensa. Hän esiintyi taitavasti ruusuristiläisenä ja alkemistinä ja pystyi näin tutustumaan useisiin aikakautensa vaikutusvaltaisimpiin henkilöihin. Näiden joukossa olivat Madame de Pompadour, Kreivi Saint-Germain, Jean le Rond d'Alembert ja Jean-Jacques Rousseau. Vuonna 1758 hän sai tehtäväkseen valtion joukkovelkakirjojen myynnin Amsterdamissa. Tästä tehtävästä hän sai niin paljon rahaa, että pystyi perustamaan oman silkkitehtaansa seuraavana vuonna. Suuri osa varoista kuitenkin kului suhteisiin naispuolisten työntekijöiden kanssa, ja Casanova joutui pian velkavankeuteen, mistä hän kuitenkin vapautui markiisitar d'Urfen vaikutuksesta. Myytyään loput omaisuudestaan Casanova matkusti täyttämään uutta tehtävää Alankomaihin, missä hän kuitenkin epäonnistui ja joutui pakenemaan Stuttgartiin, jossa hän menetti loputkin omaisuudestaan.
Paavi Klemens XIII myönsi Casanovalle ritarikunnan jäsenyyden. Vuonna 1761 Casanova edusti Portugalia Augsburgin kongressissa, jonka Ranska oli järjestänyt yrittäessään välittää seitsenvuotisen sodan loppumaan. Maanpakolaisvuosinaan Casanova kävi kaikissa Euroopan tärkeimmissä kaupungeissa, joista monesti hänet karkotettiin skandaalien takia.
Vuonna 1766 Casanova haavoittui pistoolikaksintaistelussa kreivi Franciszek Ksawery Branickin kanssa. Taistelu käytiin italialaisen näyttelijättären vuoksi. Taistelun vuoksi hänet karkotettiin Varsovasta.
Hän sai luvan palata Venetsiaan 1774 oltuaan kahdeksantoista vuotta maanpaossa, mutta hänet karkotettiin taas vuonna 1783, koska hän oli kirjoittanut satiirin Venetsian ylimystöstä; satiiri oli ainoa kerta, kun hän julkisesti ilmoitti Grimanin isäkseen.
Eläkevuodet
Casanova kuoli 4. kesäkuuta 1798. Hänen viimeisten sanojen kerrotaan olleen ”Olen elänyt filosofina ja kuolen kristittynä”.
Naistenmiehen maine
Casanovan yksipuolinen maine viettelijänä ei tee hänelle oikeutta. Hänen vanhoilla päivillään kirjoittamistaan muistelmista lemmenseikkailut muodostavat kaikkiaan vain vähäisen osan. Casanova oli kylläkin vakaumuksellinen elämästä nautiskelija, joka ansaitsi älynsä ja esiintymistaitonsa turvin omaisuuksia vain tuhlatakseen ne uhkapeleihin ja ylellisyyksiin. Hänen suurin heikkoutensa olivat naiset, eikä kiinnostus suinkaan ollut yksipuolista; salskea ja hurmaava matkamies kaipasi pelkkien valloitusten sijaan myös syvällisempää sielunkumppanuutta ja rakkautta. Vaikka naisten asema yhteiskunnassa oli hänen elinaikanaan huomattavasti nykyistä rajoitetumpi ja alistetumpi, mikä ilmenee myös hänen muistelmistaan, hän oli aikaansa edellä omassa suhtautumisessaan vastakkaiseen sukupuoleen ja seksuaaliseen tasa-arvoon.
Casanova tutustui seksiin ensimmäistä kertaa ilmeisesti 11-vuotiaana, kun hänen opettajansa nuorempi sisar tyydytti hänet kädellään, ja menetti poikuutensa 16-vuotiaana kahdelle aloitteelliselle sisarukselle. Hänellä lienee ollut yli 200 rakastajatarta, joista monet käyttivät hyväkseen hänen ystävällisyyttään ja anteliaisuuttaan. Heidän joukossaan oli nunnia, kurtisaaneja ja aatelisvaimoja. Hänen elämänsä suurin rakkaus oli aviomiestään paennut nuori aatelisrouva ”Henriette”, jonka todellisesta henkilöllisyydestä on useita teorioita. Kolme kuukautta kestänyt suhde päättyi onnettomasti Henrietten paljastuttua ja jouduttua palaamaan miehensä suvun luo Ranskaan. Lontoossa taas 16-vuotias kurtisaani Marie-Anne-Geneviève Augspurgher, ”La Charpillon”, ajoi Casanovan sekaisin kiusoittelullaan, joka tuotti lopulta kovan kolauksen hänen itsetunnolleen. Muistelmissaan Casanova kertoo, että hänen ainoa kostonsa Charpillonille oli ostaa papukaija, opettaa se sanomaan ”Neiti Charpillon on äitiään suurempi huora”, ja myydä se takaisin kauppaan.
Casanovan kuvaukset ja anekdootit teerenpeleistään aikansa kuuluisien kurtisaanien kanssa ja toisaalta hänen tapansa paljastaa itseään säästämättä tunteensa ja kertoa muistelmissaan poikkeuksellisen avoimesti syvällisempien suhteidensa käänteistä ovat osaltaan edistäneet suuren yleisön yksipuolista käsitystä hänestä, kun niiden osuus on ylikorostunut lukuisien toimittajien, muokkaajien ja jopa väärentäjien laatimissa laitoksissa.
Kirjailija
Casanovasta tuli kirjailija vasta myöhemmällä iällä hänen elettyään ensin seikkailijan elämän. Hannu Mäkelän mukaan hänestä tuli kirjailija ”vähitellen kuin vahingossa, iän ja pettymysten painon alla”. Hän kirjoitti aluksi italiaksi, mutta siirtyi pian ranskaan, joka oli aikakauden sivistyneistön kieli.
Casanova työskenteli viimeiset vuotensa kreivi Waldsteinin kirjastonhoitajana. Elinaikanaan hän julkaisi useita teoksia, ja lisäksi häneltä jäi jälkeen laaja kirjeenvaihto ja julkaisemattomia käsikirjoituksia.
Näitä kolmea laitosta edeltävät versiot ovat kaikki Jean Laforguen vuosina 1826–1838 toimittaman, rankasti muokkaaman ja käytännössä väärentämän ranskankielisen laitoksen käännöksiä tai muiden laatimia väärennöksiä. Mäkelä kiittää Willard R. Traskin Brockhaus-Plon -editiosta tekemää englanninnosta erinomaiseksi.
Suomeksi vuonna 1959 julkaistu Casanovan vaellusvuodet on vain lyhyitä otteita sisältävä käännös ruotsista, ja se perustuu Jean Laforguen väärennökseen kuten muutkin ennen vuotta 1960 ilmestyneet laitokset. Casanovan alkuperäisen ranskankielisen käsikirjoituksen mukaisten muistelmien osien 1–2 lyhentämätön suomennos ilmestyi nimellä Elämäni tarina toukokuussa 2019, osat 3–4 tammikuussa 2020 ja osat 5–6 helmikuussa 2021.
Teuvo Pohjolainen
Teuvo Pohjolainen (s. 1945) on suomalainen julkisoikeuden professori.
Pohjolainen kirjoitti ylioppilaaksi Imatralla Vuoksenniskan yhteiskoulusta vuonna 1964. Hän suoritti Tampereen yliopistossa hallintotieteen kandidaatin tutkinnon vuonna 1970, lisensiaatin tutkinnon 1974 ja hän väitteli hallintotieteiden tohtoriksi vuonna 1980. Hän on toiminut Joensuun yliopiston vararehtorina vuosina 1998-2009 (päätoimisesti 1999-2009) ja Itä-Suomen yliopistohankkeen johtoryhmän akateemisena asiantuntijana 2007-2009. , Pohjolainen nimitettiin Joensuun yliopiston julkisoikeuden professoriksi 1995. . Vuodesta 2010 alkaen Itä-Suomen yliopiston professori emeritus. Sitä ennen hän työskenteli apulaisprofessorina ja professorina Joensuun, Lapin ja Tampereen yliopistoissa. Hän on tutkinut hallinto-oikeutta ja valtiosääntöoikeutta.
Pohjolainen oli valtiosääntökomitean ja toisen valtiosääntökomitean päätoiminen sihteeri vuosina 1973-1975 sekä perusoikeuskomitean sihteeri 1978-1979. Oikeusturva-asiain neuvottelukunnan puheenjohtajana hän toimi 2001-2005. Pohjolainen on ollut jäsenenä useissa komiteoissa ja työryhmissä, selvitysmiehenä opetus-ja kulttuuriministeriön sekä oikeusministeriön toimeksiantoina sekä asiantuntijana lainvalmisteluhankkeissa. . Pohjolainen on yksi perustuslakivaliokunnan eniten kuulluista asiantuntijoista. Vuosien 2003-2017 aikana hän antoi valiokunnalle 120 lausuntoa. ,
Teuvo Pohjolainen on naimisissa Eva-Lisa o.s. Oksasen kanssa. Heillä on tytär PhD (law), YTM Anna-Elina Pohjolainen (s. 1970).
Kim Il-sung
Kim Il-sung oli maansa pääministeri 1946–1972 ja presidentti vuodesta 1972, mutta Kimin todellinen valta perustui hänen asemaansa Korean työväenpuolueen pääsihteerinä. Hän on edelleen henkilöpalvonnan kohde Pohjois-Koreassa: häneen viitataan virallisesti nimellä ”Suuri johtaja” ja hänet on Pohjois-Korean korkeimman kansanneuvoston päätöksellä vuonna 1997 nimetty ”ikuiseksi presidentiksi” (katso Pohjois-Korean perustuslaki Wikiaineistossa). Kim Il-sungin syntymäpäivä on kansallinen vapaapäivä Pohjois-Koreassa.
Lapsuus ja nuoruusvuodet
thumb|200px|Kim Il-sung vuonna 1946. thumb|200px|Kim Il-sungin lapsuuskoti, jota esitellään hänen synnyinkotinaan. Kim Il-sungin lapsuudesta ja nuoruudesta on vaikea löytää luotettavaa tietoa. Pohjois-Korea on lähteissään liittänyt hänen varhaisvuosiinsa runsaasti legendanomaisia ja propagandistisia tietoja. Kimin tiedetään syntyneen äidinpuoleisten isovanhempiensa kodissa, pienessä Chilgolin kylässä. Mangyongdaen kylässä sijaitseva isänpuoleisten isovanhempien talo oli hänen lapsuuskotinsa ja tätä taloa näytetään nykyään matkailijoille suuren johtajan syntymäkotina. Mangyondae on nykyään osa Pjongjangia.
Tuleva suuri johtaja oli jo pikkupoikana ollut patriootti, joka oli urheasti taistellut japanilaismiehitystä vastaan. Myös hänen vanhempansa ja isovanhempansa olivat olleet merkittäviä isänmaanystäviä ja vallankumouksellisia. Lisäksi hänen isänsä löi kymmenen rosvoa näiden poltellessa oopiumia. Tapaus on ikuistettu myös pohjoiskorealaisiin elokuviin. Näiden ja monien muiden liioittelevien ja joskus jopa legendanomaisten pohjoiskorealaisten tarinoiden takia on joidenkin vaikea uskoa edes oikeita tietoja Kim Il-sungin elämästä.
Pohjois-Korean ulkopuoliset lähteet eivät kuitenkaan tunne Kim Hyong-jikin perustamaa Korean kansallisseuraa. Kim Il-sung, joka kasteessa sai nimen Kim Song-ju, oli lapsista vanhin, ja perheeseen kuului myös kaksi nuorempaa poikaa. Toinen Kim Il-sungin veljistä kuoli 1932 japanilaisvastaisen taistelun aikana, kun taas toinen, Kim Jong-ju, toimi Pohjois-Korean varapresidenttinä 1970-luvulle asti. Perhe oli uskonnoltaan kristitty ja tuleva ”suuri johtaja” osallistui jumalanpalveluksiin varhaisaikuisuuteensa saakka. Isä Kim Hyong-jik yritti välittää musiikkiharrastuksensa myös pojilleen, ja Kim Il-sungin tiedetään olleen kiinnostunut musiikista koko elämänsä. Kristinuskon ohella perheen aatemaailmaan kuului vahvasti isänmaallisuus, ja kristinusko oli nimenomaan isänmaallisesti ajattelevien korealaisten uskonto. Pjongjangissa oli tuohon aikaan niin paljon kirkkoja, että sitä kutsuttiin ”Korean Jerusalemiksi”. Perheen köyhyys oli varmasti myös yksi nuoren Kimin ajatusmaailmaan vaikuttanut tekijä.
1910-luvun Koreassa Japani kasvatti arvovaltaansa ja liitti maan lopulta valtakuntaansa. Monet korealaiset reagoivat siihen muuttamalla Kiinaan, missä oli kasvava korealaisyhteisö. Kimin perhe muutti Kiinaan noin 1920 Jilinin kaupunkiin, missä poika aloitti koulunsa. Isä työskenteli perinnelääkärinä ja Song-ju kierteli isänsä mukana potilaskäynneillä ja itsenäisyysliikkeen kokouksissa.
Vuonna 1923 Kim Il-sung kävi koulua Koreassa Pjongjangissa. Hänen opettajansa Pjongjangissa oli hänen äitinsä sukulainen, Kang Ryang-uk, joka toimi myös metodistipappina. Hänen opetukseensa kuului myös isänmaallisia, japanilaisvastaisia lauluja. Myöhemmin Kim Il-sungin ollessa vallassa Kang Ryang-uk toimi Pohjois-Korean varapresidenttinä ilman minkäänlaista todellista vaikutusvaltaa.
Kahden vuoden kuluttua, vuonna 1925, Kim Il-Sung opiskeli jälleen Kiinassa Jilinin kaupungissa. Siellä hän ei kuitenkaan ollut kuin kuusi kuukautta. Uusi koulu löytyi Yuwenista. Perheen taloudellinen asema oli heikentynyt, sillä isä oli kuollut. Äiti yritti elättää perheen pyykkärinä, mutta ansiot olivat heikot. Kim asui metodistikirkon asuntolassa, sillä siellä saattoi asua halvalla. Näihin aikoihin hän on oletettavasti kuullut ensi kerran kommunismista, sillä koulun opettajakunnassa tiedetään olleen kommunisteja. Vuonna 1926 hän perustikin Alas imperialismi -liiton, joka koostui nuorista, japanilaisvastaisista kommunisteista. Toisen lähteen mukaan Kim Il-Sung ei itse perustanut mitään liikettä, vaan oli mukana vasemmistolaisesti ajattelevien korealaisten ja kiinalaisten opiskelijoiden liikkeessä tavallisena rivijäsenenä. Vuonna 1929 Kim erotettiin koulusta ja pidätettiin. Syynä oli japanilaisen siirtomaahallinnon vastainen toiminta. Tällöin hän oli jo hylännyt aiemman kristillisen ajattelunsa, ryhtynyt marxilaiseksi ja perustanut oman kommunististen nuorten ryhmänsä. Kun 1930-luku alkoi, oli Kim Song-ju omaksunut itselleen myöhemmin kuuluisuutta saaneen nimen Kim Il-sung.
Sissipäällikkö
Vuonna 1931 Kim Il-sung liittyi Kiinan kommunistiseen puolueeseen. Hänestä tehtiin pian korealaisvähemmistöön kuuluvien nuorten organisoija. Hän asettui asumaan Mantšuriaan Antun maakuntaan, ollakseen lähempänä äitiään ja nuorempia veljiään. Hän päätti liittyä sisseihin, jotka taistelivat japanilaisia vastaan.
Omien muistelmiensa mukaan Kim Il-Sung sai näihin aikoihin ensimmäisen taistelukosketuksensa. Oman kertomansa mukaan hän oli pienen joukon päällikkönä ja otti vastaan määräyksiä myös Kiinan kansallismielisiltä. Heillä oli yhteinen vihollinen, Japani, ja sen muodostama Mantšukuon nukkevaltio.
Vuonna 1935 Kim Il-sung alkoi saavuttaa mainetta rohkeasta taistelustaan miehittäjiä vastaan. Komintern toteaa saman vuoden joulukuussa kirjoitetussa raportissaan hänen olevan ”luotettu ja kunnioitettu” japanilaisvastaisen toiminnan parissa. Hän ei tosin ollut mikään kiistaton johtaja eikä ainoa huomattava sissijohtaja alueella, eikä hänen armeijansa myöskään ollut itsenäinen, vaan Kiinan kommunistien alainen. Kim Il-sung kohosi arvossa divisioonan komentajaksi, ja hänen komennossaan oletetaan olleen noin 200 miestä.
Maine kansallismielisten korealaisen parissa kasvoi 4. kesäkuuta 1937, kun Kim Il-sung ja noin 200 hänen komentamaansa miestä ylittivät Korean rajan Pochombon kylässä, surmasivat japanilaisia poliiseja ja hankkivat asetäydennyksiä. Japanilaiset hyökkäsivät Kimin ja hänen miestensä perään, mutta eivät koskaan tavoittaneet häntä ja hänen joukkojaan. Hyökkäys oli osa yritystä nostattaa kansannousu Korean japanilaismiehittäjiä vastaan.
Sissiarmeija ei onnistunut nostattamaan kansannousua, mutta japanilaiset perustivat sitä vastaan vuonna 1937 erikoisyksikön. Erikoisyksikkö käytti sissien vastaisessa taistelussa raakoja otteita.
Yksityiselämästä on sissiajoilta säilynyt jonkin verran tietoa. Kim Il-sungin kerrotaan olleen rohkea, luotettava ystävä ja naistenmies. Pjongjangin eliitti on myöhemmin kertonut, että Kim Il-sungilla oli monia naispuolisia tovereita ja että hänellä on myös lapsia heidän kanssaan. Kim Il-sung on itse maininnut nimet Han Jong-ae ja Hong Hye-song. Hang Jong-ae oli hänen mukanaan Harbinissa tapaamassa Kominternin edustajia kun taas Hong Hye-song toimi sissijoukoissa perinteisen korealaisen lääketieteen harjoittajana.
Kim Il-sung avioitui noihin aikoihin ensimmäistä kertaa, mutta avioliitto jäi lyhyeksi. Japanilaiset vangitsivat ja teloittivat aviopuolison. Japanin miehittäessä myös Kiinan pohjoisosat Kimin oli siirryttävä Neuvostoliittoon. Neuvostoliiton vuosinaan hän asettui asumaan Habarovskiin ja avioitui korealaisen Kim Jong Sukin kanssa. Heille syntyy yksi poika. Myöhemmin pariskunnalle syntyi vielä kaksi poikaa ja yksi tyttö. Vanhempi poika kuoli tapaturmaisesti ja nuorempi synnytyksessä yhdessä äitinsä kanssa. Pohjois-Korea väittää propagandassaan Kim Jong-ilin syntyneen sissileirissä Baekdu-vuorella, mutta tähän tai muihinkaan tietoihin ei ole koskaan saatu täydellistä varmuutta. On huomattava, että Kim Jong-ilin syntymä Baekdu-vuorella olisi poliittisen propagandan kannalta erittäin sopivaa: vuori näyttelee korealaisessa mytologiassa merkittävää osaa. Lisäksi neuvostoliittolaiset lähteet varmistavat, että Kim Il-sung oleskeli koko vuoden 1942 Vyatskojen kylässä, missä hän komensi korealaisista sekä mantšurialaista pakolaisista koottua puna-armeijan osastoa. Hänen sotilasarvonsa oli tuolloin kapteeni. Puoliso Kim Jong Suk työskenteli noihin aikoihin lastentarhassa.
Neuvostoliiton vuosinaan Kim Il-sung osallistui sekä sotilaalliseen että poliittiseen koulutukseen. Fyysisissä harjoitteissa hän ei menestynyt, sillä hänen fyysinen kuntonsa oli huono. Ju Song-chol, Neuvostoliitossa asunut korealainen, joka toimi Kim Il-sungin tulkkina, on myöhemmin kertonut muistojaan tästä ajasta eteläkorealaisille toimittajille ja kertonut, että neuvostoliittolaiset kouluttajat vakuuttuivat Kim Il-sungin älykkyydestä ja johtajan ominaisuuksista. Joidenkin lähteiden mukaan Kim Il-sung kävi Moskovassa neuvotteluita vuosina 1943 ja 1944. Se, mistä neuvoteltiin, on jäänyt hämäräksi.
Pohjois-Korean synty ja Korean sota
Toinen maailmansota päättyi, kun Japani antautui. Korea vapautui pitkästä japanilaismiehityksestään, ja miehitystä vastustaneet korealaiset saattoivat viimeinkin palata kotiin. Kotiin palaajien joukossa oli myös Kim Il-sung.
Se, miten kotiinpaluu tapahtui, oli Kim Il-sungille suuri pettymys. Hän pääsi palaamaan kotimaahansa vasta syyskuun 19. päivä vuonna 1945, kuukausi Japanin antautumisen jälkeen. Hän nousi maihin Wŏnsanin satamakaupungissa, neuvostoliittolaisessa sotilaspuvussa. Paikalla ei ollut riemuitsevia kansanjoukkoja. Kim Il-sung oli kuvitellut palaavansa kotimaahansa voittoisan sissiarmeijansa kärjessä. Näin vaatimaton kotiinpaluu onkin haluttu Pohjois-Korean historiassa unohtaa. Liittoutuneiden Koreaa koskevat suunnitelmat kuitenkin muuttivat sekä Kim Il-sungin että miljoonien muiden korealaisten elämän.
Liittoutuneet olivat toisen maailmansodan aikana sopineet, että Korea otetaan sodan jälkeen kansainväliseen hallintaan. Maa jaettiin 38. leveyspiirin kohdalta Etelä- ja Pohjois-Koreaan. Neuvostoliitto hallitsi pohjoista puolta ja Yhdysvallat eteläistä. Aluksi Neuvostoliitto muodosti elokuussa 1945 kansallismielisten ja kommunistien kansankomitean. Sen puheenjohtajaksi tuli Cho Man-sik, kristitty ja luultavasti neuvostovyöhykkeen suosituin poliitikko. Kansalliskomitean aika jäi lyhyeksi, sillä neuvostoliittolaiset viranomaiset tuomitsivat kansalliskomitean kansallismieliset jäsenet ”taantumuksellisiksi”. Cho Man-sik tuomittiin kotiarestiin, eikä hänen myöhemmästä kohtalostaan tiedetä mitään. Hänet oletettavasti surmattiin Korean sodan aikana. Areena oli nyt vapaa Kim Il-sungille ja hänen kannattajilleen.
1. maaliskuuta 1946 Etelä-Korean tukema ryhmittymä "valkopaitojen yhdistys" yritti murhata Kimin Pyongyangissa. Hänet pelasti neuvostoliittolainen upseeri Jakov Novitšenko, joka heittäytyi käsikranaatin päälle. Novitšenko menetti käden ja kärsi silmävammoja, mutta selviytyi ilmeisesti vyöllään kantamansa paksun kirjan ansiosta. Hänestä tuli Kimin perheen elinikäinen ystävä ja mahdollisesti tunnetun ulkomaalainen maassa. Kim vieraili Novitšenkon luona Krasnojarskissa vielä 1984.
9. syyskuuta 1948 Kim Il-sung julisti Korean demokraattisen kansantasavallan perustetuksi Neuvostoliiton tuella, sen jälkeen, kun amerikkalainen sotilashallinto oli perustanut Korean tasavallan muutamaa viikkoa aiemmin. Seuraavana vuonna alkoi olla selvää, että Korea oli pysyvästi jakautunut. Sekä Etelä- että Pohjois-Korea pitivät itseään ainoana laillisena korealaisena valtiona. Etelä-Korean hallitusta herjattiin muun muassa ”sätkynukeiksi”, kun taas etelässä herjattiin pohjoista ”sylikoiriksi”. Tuhansia pakolaisia siirtyi pohjoisesta etelään pakoon kommunistista pakkovaltaa samalla, kun etelästä vastaavasti pakeni tuhansia pohjoiseen pakoon Yhdysvaltojen joukkojen ja Syngman Rheen hallituksen vainoa. Kiinan sisällissodan päättyminen kommunistien voittoon rohkaisi Kim Il-sungia, joka halusi yhdistää Korean sodalla ja neuvotteli asiasta Stalinin kanssa, joka myöntyi ajatukseen. Kyseisille keskusteluille saatiin vahvistus vuonna 1994, kun Venäjän presidentti Boris Jeltsin luovutti keskusteluita koskevat asiakirjat maansa arkistosta Etelä-Korean presidentille Kim Young-Samille. Neuvostoliitto toimitti Pohjois- Koreaan merkittävän määrän uutta aseistusta. ,
Sota puhkesi 25. kesäkuuta 1950 Pohjois-Korean armeijan yllätyshyökkäyksellä Etelä-Koreaan. Se alkoi Pohjois-Korean kannalta lupaavasti, ja Soul vallattiin nopeasti, mutta käänne tapahtui syyskuussa, kun YK:n joukot, joita Yhdysvallat johti, nousivat Korean niemimaalle. Soul vallattiin takaisin, kuten myös Pjongjang, ja Kim Il-sung hallituksineen pakeni jälleen Kiinaan. Kiina lähetti joukkoja, joiden avulla pohjoisen joukot valtasivat jälleen Pjongjangin ja Soulin. Sota aaltoili yli niemimaan, ja aselepo solmittiin 27. heinäkuuta 1953. Aselepolinja oli lähes sama kuin alkuperäinen jakolinja. Kansalle sota esitettiin voittoisana sotana, jonka Yhdysvallat aloitti. Virallisesti sota ei ole päättynyt vieläkään, sillä rauhansopimusta ei ole tehty.
Sodan tuhot olivat mittavat. Mitään yleisesti hyväksyttyä tietoa kuolonuhreista tai vammautuneista ei ole esitetty. Uhreja on joka tapauksessa miljoonia. Yhdysvaltalaisten kaatuneiden, kadonneiden ja muiden menehtyneiden määrä on 52 000 henkilöä. Lisäksi materiaaliset tuhot olivat massiiviset.
Koska sota oli hävitty ja maa oli raunioina, tarvittiin syyllisiä. Puoluetta piti ”puhdistaa”. Elokuun 3. päivänä 1953 käynnistyi suuri oikeudenkäynti. Tunnettuja uhreja olivat muiden muassa Pohjois-Korean neuvotteludelegaation tulkki Sol Jang Sik, joka tunnetaan myös siitä, että hän oli kääntänyt Shakespearen tuotantoa koreaksi, ulkoministeri Pak Hong Jong sekä myös tykistön komentaja Mu Chong, joita kaikkia vastaan esitettiin mitä mielikuvituksellisimpia syytteitä.
Suuri johtaja
thumb|Kim Il-sungin patsas [[Pjongjangissa.]] Sodan jälkeen Kim Il-sung valjasti kansakunnan ja Korean työväenpuolueen jälleenrakennukseen. Sodan tuhoja korjattiin kolmivuotissuunnitelmassa 1954–1956. Sosiaali- ja perhepoliittisilla uudistuksilla mahdollistettiin myös naisten osallistuminen koulutukseen ja työelämään. Pääkaupunki Pjongjang rakennettiin lähes kokonaan uudelleen komeaksi paraatikaupungiksi, jota ylpeänä esiteltiin ulkomaalaisille. Sen jälkeen julistettiin viisivuotissuunnitelma 1957–1961. Maan elintaso nousi huomattavasti aina 1970-luvulle saakka, joskin tietyistä kulutustavaroista oli pulaa ja elintasoero maaseudun ja kaupunkien välillä kasvoi. Tuolloin maan talous ajautui kriisiin johtuen muun muassa öljyn hinnan noususta, maan kasvavasta eristäytymisestä ja siitä, että sen vientituotteet eivät pärjänneet kilpailussa maailmalla. Vuonna 1958 puolueessa toimeenpantiin jälleen puhdistuksia. Uhreina oli tällä kertaa Neuvostoliiton reformeihin myönteisesti suhtautuneita henkilöitä. Tämän jälkeen Kim Il-sung piti puheen, jossa hän totesi, että ”turmiollinen ryhmäkuntaisuus” on iäksi poistettu puolueesta.
Samoihin aikoihin alettiin julistaa Kim Il-sungin juche-aatetta. Juche (omavaraisuus) on marxismi-leninismin korealainen sovellutus, joka perustuu täydelliseen riippumattomuuteen ja omavaraisuuteen. Kim Il-sung käytti termiä ”Juche-aate” ensimmäistä kertaa puheessaan vuonna 1955. Se luotiin herättämään sekä kansallista ylpeyttä että sisäistä solidaarisuutta. Lisäksi tarkoituksena oli nostaa Kim Il-sungin omaa auktoriteettia. Marxismi-leninismi oli kuitenkin vielä tärkein viitekehys ja Juche-aate sen paikallinen ja ajallisesti rajoittunut sovellus.
1960-luvulla Pohjois-Koreassa alettiin toteuttaa uutta väestöpolitiikkaa. Kansa jaettiin sosiaalis-poliittisiin kategorioihin. Samantapaista luokittelua oli myös muissa sosialistisissa maissa, mutta Pohjois-Korea meni luokittelussaan pisimmälle. Kansa jaettiin kolmeen pääryhmään, jotka puolestaan jakautuivat yhteensä 51 alaryhmään. Se, mihin ryhmään kuului, määritteli oikeuden saada hyödykkeitä, pääsyn ammatteihin, opiskelupaikkoihin ja jopa väestösuojaan.
Korkeimpaan ryhmään kuuluivat vallankumouksen kaaderit. Seuraavassa ryhmässä olivat työläiset ja talonpojat, jotka olivat arvostettuja, mutta ilman poliittisia oikeuksia. Alimpaan ryhmään kuuluivat entiset porvarit, toisinajattelijat ja ne, joiden perheet olivat muuttaneet Etelä-Koreaan. Alimman ryhmän jäsenet eivät päässeet hyviin työpaikkoihin, ja heitä rangaistiin ankarasti poliittisista rikoksista. Eräiden tarkkailijoiden mukaan Pjongjangissa asuminen on edelleen kiellettyä alimman ryhmän jäseniltä sekä invalideilta. Kyseenalaisesta väestöpolitiikasta huolimatta Kim Il-sungin hallinto nautti 1960–1970-lukujen vaihteessa hyvästä maineesta. Myös länsimaisten tarkkailijoiden mielestä sen talous oli kehitysmaaksi hyvässä kunnossa, ja sen koululaitosta pidettiin Etelä-Koreaa toimivampana. Poiketen muista kylmän sodan aikaisista itäblokin johtajista Kim Il-sung käytti toisinaan länsimaista pukua.
Vuonna 1952 Kim Il-sung avioitui Kim Song-aen kanssa. Heillä on luultavasti neljä lasta. Tunnetuin on Kim Pyong-Il, joka oli maansa Suomen suurlähettiläs vuosina 1994–1998. Juche-aate osoittautui erittäin pragmaattiseksi, kun oli kysymys Kim Il-sungin vallan säilyttämisestä. 1960-luvulla alkoi myös valtavat mittasuhteet saava Kim Il-sungiin kohdistuva henkilöpalvonta: paitsi ”suuri johtaja”, Kim Il-sung on myös ”suuri isä” ja ”kansakunnan aurinko”. Ulkopolitiikassa hän joutui tasapainottelemaan Kiinan ja Neuvostoliiton välillä. Aluksi hän oli Kiinan, mutta vuoden 1966 jälkeen Neuvostoliiton puolella. Pohjois-Korean välit säilyivät kuitenkin kumpaankin osapuoleen, ja peluuttamalla Kiinaa ja Neuvostoliittoa toisiaan vastaan onnistuttiin hankkimaan itsenäinen asema ulkopolitiikassa. Vuonna 1967 Korean työväenpuolueessa tehtiin jälleen puhdistuksia. Kim Il-sungin vastustajat eivät voineet hyväksyä yhä massiivisempaa henkilökulttia ja vallan keskittymistä Kim Il-sungin perheelle ja sukulaisille. Tunnetuin puhdistusten uhri lienee puolueen pääsihteeri Kim Kwang Hyup. Kim Il-sung julisti tuolloin, että ”luokkaviholliset ja puolueen viholliset on tuhottava kolmanteen polveen asti.”
Vuonna 1972 astui voimaan Korean demokraattisen kansantasavallan uusi perustuslaki. Siinä Kim Il-sungilla määriteltiin olevan presidentin asema. Hänen 60-vuotispäivänään henkilöpalvonta sai jälleen uudet mittasuhteet; vallankumousmuseon avajaisissa kävi peräti 300 000 ihmistä, ja museon eteen pystytettiin Kim Il-sungia esittävä, 27 metriä korkea pronssipatsas. Samana vuonna Kim ilmoitti pyrkivänsä Koreoiden rauhanomaiseen yhdistymiseen. Kuitenkin samana vuonna Pohjois-Korean tiedustelupalvelu yritti murhata Etelä-Korean presidentin Park Chung Heen. Puheet ”rauhanomaisesta yhdistymisestä” joutuivat tämän lisäksi yhä oudompaan valoon, kun 1974 Etelä-Koreassa löydettiin maat erottavan demilitarisoidun vyöhykkeen alittava hyökkäystunneli. Kaikkiaan tunneleita on löydetty 17 kappaletta, viimeisin vuonna 1990.
Vanhempi valtiomies
Vuonna 1980 pidettiin Korean työväenpuolueen kuudes kokous. Kokouksessa Kim Il-sung nimesi seuraajakseen poikansa Kim Jong-ilin. Puolue ei kuitenkaan mukisematta hyväksynyt omalaatuista dynastista vallanperimystä virallisesti kommunistisessa valtiossa eikä myöskään yhä suurempiin mittasuhteisiin ja legendanomaisiin kertomuksiin yltyvää henkilöpalvontaa. Kansalle kerrottiin muun muassa, miten Kim Il-sung oli muutamassa sekunnissa ratkaissut asuntojen suunnitteluun liittyvän ongelman, jota arkkitehdit turhaan olivat pohtineet. Kimin vastustajat vietiin työleireille. Kimin 70-vuotispäivinä hänen kunniakseen valmistui näyttävä Juche-torni. Torni koostuu 25 500 graniittipaadesta, yhdestä jokaista johtajan elinpäivää kohden. 1984 Kim Il-sung matkusti Neuvostoliittoon ja sai sieltä pyytämäänsä ase- ja talousapua. Samana vuonna hän allekirjoitti lain, jolla Kiinan innoittamana hyväksyttiin yhteisyritykset ulkomaalaisten kanssa, ja lisäksi julistettiin, että kaupankäynti kenen kanssa tahansa oli mahdollista. Pääpaino oli kuitenkin kaupassa kehitysmaiden kanssa.
Pohjois-Korean talous heikkeni tuista ja yhteisyrityspyrkimyksistä huolimatta huolimatta koko 1980-luvun ajan. Maassa oli puutetta erityisesti teräksestä, raudasta ja sementistä. Tehtaita suljettiin, koska raaka-aineista ja energiasta oli jatkuvaa pulaa; sähkövirtaakin riitti vain muutamalle tunnille joka päivä. Kuitenkin armeijalle ohjattiin 25–50 % kaikista resursseista, sillä Kim Il-sung antoi julistuksen, jolla asetettiin voimaan ”Armeija ensin” -politiikka. 1991 Kim Il-sung vieraili viimeisen kerran Kiinassa. Hän ei saanut tuliaisiksi toivomaansa talousapua, vaan joutui kuuntelemaan luennointia talousreformeista ja ulkomaille avautumisen hyvistä puolista.
1990-luvulla maahan tuli nälänhätä. Pohjois-Koreassa arvellaan olleen kovin ottein tukahdutettuja sisäisiä levottomuuksia. Osa kenraalikunnasta halusi vapaampia oloja ja yritti vallankaappausta. Kaksi kenraalia pidätettiin ja surmattiin, ja lisäksi armeijassa oli puhdistuksia. 9. huhtikuuta 1992 perustuslakiin tehtiin lisäys, jonka mukaan kaikein politiikan tulee pohjautua Juche-aatteeseen. 1993 Kim Il-sung siirsi kansallisen puolustusneuvoston puheenjohtajuuden pojalleen Kim Jong-ilille. 1993 Kim Il-sung halusi aloittaa yhdentymisneuvottelut Etelä-Korean kanssa, sillä hän oli asettanut maiden yhdistymisen elämäntyökseen. Etelä-Korean, Yhdysvaltojen ja Pohjois-Korean neuvottelijat tapasivat toisensa kesäkuussa 1993. Oli suunniteltu, että yhdistyessään Koreoilla olisi omat yhteiskuntajärjestelmänsä valtioiden muodostaessa konfederaation.
Vuonna 1993 Kim Il-sung totesi puheessaan sosialismin kriisin ennenkuulumattoman suureksi ja viimeiseksi jääneessä uudenvuoden puheessaan talouden tarvitsevan oikaisuja. Onkin olemassa joitakin merkkejä siitä, että aivan viimeisinä aikoinaan Kim Il-sung olisi pyrkinyt jonkinlaisiin muutoksiin talouspolitiikassaan. Pohjois-Koreasta etelään loikannut Kang Myong-do on kertonut tapauksesta vuodelta 1992, jolloin Kim Il-sung oli ihmetellyt, miksi vain kahden Pjongjangin voimalan savupiipusta tuli savua. Hän oli lähettänyt paikalle virkailijansa, joille oli kerrottu, että Anjun kaivokset eivät toimita hiiltä. Kim Il-sung oli hämmästynyt, sillä hän oli juuri lukenut raportin, jossa oli selvitetty Anjun kaivosten tuottavan hiiltä 120 prosenttia enemmän kuin oli suunniteltu. Virkailijat oli lähetetty kaivoksille selvittämään syytä hiilen toimittamattomuuteen, jolloin selvisi, että kaivostyöläisillä ei ollut mitään syötävää. Kim Il-sung oli hämmentynyt ja vihainen siitä, että häneltä salataan asioita. Hän oli elänyt viime vuodet eräänlaisena osa-aikaeläkeläisenä keskittyen lähinnä ulkopolitiikkaan, ulkomaisten toimittajien tapaamiseen ja muistelmien kirjoittamiseen. ”Voimalan tapaus” oli yksi niistä tapauksista, jotka saivat Kim Il-sungin paitsi ajamaan Koreoiden yhdistymisen asiaa myös kiinnostumaan uudelleen kotimaan asioista.
Kim Il-sungin maalliset jäännökset lepäävät Kumsusanin mausoleumissa Pjongjangissa. 1994 hänet julistettiin Pohjois-Korean  ikuiseksi presidentiksi. Tästä syystä nuoremman polven Kimejä ei voi virallisesti kutsua presidenteiksi. Kim Il-Sungin kuolemaan liitettiin Pohjois-Koreassa legendanomaisia kertomuksia, kuten että eräässä kaupungissa mehiläiset olisivat kerääntyneet ”suuren johtajan” patsaan ympärille suremaan, tai että kolme vuotta Kim Il-sungin kuoleman jälkeen hänen patsaansa yläpuolelle olisi kehittynyt ”kaksinkertainen sateenkaari, minkä jälkeen patsaan yläpuolella oli pitkään tuikkinut kirkas tähti”. Nykyäänkin Kim Il-sungia kutsutaan arvonimillä ”suuri johtaja” ja ”ikuinen presidentti”.
Jälkimaine
thumb|Vaaliuurna ja Kim Il-sungin ja Kim Jong-ilin muotokuvat. Kim Il-sungia pidetään nykyään tiukkana stalinistisena diktaattorina, joka loi valtion, jossa ei tunneta ihmisoikeuksia eikä kansalaisvapauksia. Lisäksi hän jätti maalleen monella tapaa ongelmallisen perinnön.
Dynastinen vallanperimys vieraannutti Pohjois-Koreaa sosialistisesta leiristä. Vielä vuonna 1970 Pohjois-Korean ”Poliittisen terminologian sanakirjassa” pidettiin periytyvää valtaa jäänteenä ”feodaalisista orjayhteiskunnista”. Vuonna 1972 oli kyseinen määritelmä poistettu. Kim Il-sungin pojan, joulukuussa 2011 kuolleen valtionpäämiehen Kim Jong-ilin jälkeen valta siirtyi Kim Jong-ilin pojalle Kim Jong-unille ilman, että kansa sai esittää mielipidettään.
Maan poliittinen eliitti on eristäytynyt kansan enemmistön elämästä nauttien elintasosta, josta maan enemmistö voi vain haaveilla. Jo se tekee syvällisten uudistusten ajamisen vaikeaksi. Maasta loikanneet korkeat virkamiehet ovat kertoneet, että yksistään ”suurella johtajalla” oli kymmeniä huviloita eri puolilla maata. Kauaksi oli edetty siitä nuoresta idealistisesta Kim Song-justa, joka kirjoitti, että ”...mitä rikkaampia ihmiset ovat, sitä kylmäsydämisempiä he ovat... rikkaus on ansa, joka nielee ja tuhoaa hyveen..”