cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
James Cook
Uudesta-Seelannista Atlantia kohti
Resolution lähti Uudesta-Kaledoniasta syyskuun puolivälissä. Se kohtasi vielä kaksi saarta, joista suurempi oli Norfolkinsaari. Viikko sen jälkeen laiva saapui Uuteen-Seelantiin, missä se vietti kolme viikkoa. Tyytyväisenä kaikkiin löytöihinsä Cook otti nyt kurssin kohti Kap Hornia. Hän kartoitti vielä Tulimaan länsirannikon ja saavutti Atlantin uudenvuodenpäivänä 1775. Atlantilla retkikunta löysi vielä Etelä-Georgian saaren. Koska merellä alettiin taas havaita jäävuoria yllättävän matalilla leveysasteilla, Cook päätteli oikein, että laiva oli lähellä niemimaata, jonka täytyi työntyä etelänapaa ympäröivästä mantereesta. Cook ei kuitenkaan halunnut enää rasittaa miehistöään, joten hän ei lähtenyt etsimään maata etelästä vaan jatkoi Afrikan rannikolle.
Paluu Englantiin
thumb|Polynesialaisnuorukainen Mai ensimmäiselle matkalle osallistuneiden Joseph Banksin ja Daniel Solanderin kanssa. [[William Parryn maalaus.]] Resolution saapui Plymouthiin 29. heinäkuuta 1775. Laivan miehistöstä oli kuollut tällä kertaa vain neljä miestä, joista yksi tuberkuloosiin ja kolme tapaturmaisesti. Furneaux’n johtama Adventure oli palannut Englantiin edellisenä vuonna. Se oli tuonut mukanaan Raiatealta mukaan lähteneen nuorukaisen nimeltä Mai. Nuorukainen oppi nopeasti englantilaisen tapakulttuurin, ja hänestä tuli Lontoon seurapiireissä hyvin suosittu.
Cookin paluuseen ei nyt suhtauduttu yleisesti yhtä innostuneesti kuin ensimmäisen matkan jälkeen, ja se sai lehdissä melko vähän huomiota. Syynä vähäiseen huomioon oli Adventurella jo aiemmin saapuneen Main herättämä innostus ja toisen matkan ensimmäistä vaatimattomammat saavutukset. Lisäksi englantilaisia kiinnosti enemmän puhkeamaisillaan ollut sota amerikkalaisia kapinallisia vastaan. Virallisissa piireissä Cook otettiin kuitenkin innostuneena vastaan. Hän raportoi jälleen kuninkaalle, hänet ylennettiin, hänet otettiin Royal Societyn jäseneksi ja hänelle myönnettiin Copley-mitali hänen tieteen hyväksi tekemästään työstä. Matkaraportissaan Cook keskittyi toimiinsa keripukin torjunnassa ja korosti tällä kertaa tuoreen ruoan nauttimista mahdollisimman monessa pysähdyspaikassa. Hän totesi myös, että jos etelässä olisikin jokin manner, sinne ei jään vuoksi pääsisi, joten aluetta ei enää ollut tarpeen tutkia.
Cook pyysi ja sai eläkeviran Greenwichin laivastosairaalasta eikä olettanut enää lähtevänsä eteläiselle Tyynellemerelle. Hän viimeisteli matkakirjansa tällä kertaa itse, ja se julkaistiin toukokuussa 1777. Myös luonnontieteilijä Forster ja hänen poikansa julkaisivat oman matkakirjansa.
Kolmas matka 1776–1779
Kolmannen matkan tavoitteena oli tutkia pohjoista Tyyntämerta. Erityisen kiinnostuneita oltiin siitä, löytyisikö pohjoisesta kauan etsitty Luoteisväylä. Aiemmin Luoteisväylän alkukohtaa oli etsitty Pohjois-Atlantilta, joten nyt sitä etsittäisiin vastakkaisesta suunnasta, Tyynenmeren puolelta. Matkan toinen tarkoitus oli palauttaa Mai kotisaarelleen. Cook jätti leppoisan eläkeviran mielihyvin ja suostui kapteeniksi. Laivana oli jälleen Resolution, jonka lisäksi matkaan osallistui Charles Clerken komentama Discovery. Resolutionilla oli 112 miestä, joista 14 oli ollut Cookin mukana jo aiemminkin. Astronomisista mittauksista vastasi James King, mutta luonnontieteilijöitä oli mukana vähemmän kuin aiemmilla matkoilla. Polynesialaiselle Maille annettiin mukaan hänen toivomansa aseet, joita hän aikoi käyttää saarensa vihollisia vastaan. Laivalle otettiin myös liuta erilaisia kotieläimiä jätettäväksi Tahitille. Laiva lähti Plymouthista 1. elokuuta 1776.
Cookin maine oli nyt jo niin suuri, että sotatilasta huolimatta (Yhdysvaltain vapaussota alkoi vuonna 1775) Benjamin Franklin kehotti amerikkalaisia sotalaivoja jättämään Cookin laivan rauhaan.
Eteläinen Tyynimeri
thumb|left|170px|Resolution ja Discovery Tahitin vesillä. [[Samuel Adkinin maalaus noin vuodelta 1800.]] Retkikunta saapui Uuteen-Seelantiin tammikuussa 1777. Koska laivat olivat aikataulusta jäljessä, Cook joutui odottelemaan pohjoisen pallonpuoliskon kesää tropiikissa ylimääräisen vuoden ajan, ja sen ansiosta hän saattoi viipyä alueella suunniteltua kauemmin. Tongalla retkikunta sai nähdäkseen hienostuneita tanssiesityksiä, ja englantilaiset tekivät saarelaisiin vaikutuksen ilotulituksella. Saarten päälliköillä oli salainen suunnitelma murhata Cook ja kaapata laivat, mutta sisäisten erimielisyyksien vuoksi sitä ei pantu täytäntöön. Retkikunta pysytteli Tongalla sen jälkeen vielä pitkään, ja sinä aikana päälliköt kestitsivät heitä niin ruhtinaallisesti, että tavallinen väki alkoi kärsiä ruokapulasta ja muuttui vihamieliseksi. Vierailun aikana Cook alkoi varkaita rangaistessaan ensi kertaa osoittaa itselleen poikkeuksellista väkivaltaisuutta. Retkikunnan tiedemiehet tekivät jälleen tarkan tutkimuksen saariston kulttuurista ja hallintorakenteesta. Cookille kerrottiin läheisestä Fidžistä ja muista saarista, mutta tavoistaan poiketen Cook ei halunnut purjehtia niille. Cook lähti Tongalta lopulta kahden ja puolen kuukauden vierailun jälkeen ja jätti saarille kotieläimiä.
Englantilaiset saapuivat Tahitille elokuussa 1777. Saarella sillä välin käyneet espanjalaiset olivat uskotelleet Englannin hävinneen sodan ja kehottaneet tahitilaisia kieltämään näitä ankkuroitumaan enää saarelle, mutta englantilaisten tultua välit saarelaisiin olivat ennallaan. Main saapuminenkin huomattiin, kun hän alkoi esitellä tuomiaan rikkauksia. Cookia pyydettiin auttamaan Tahitin sodassa Mooreaa vastaan, mutta hän kieltäytyi. Englantilaisten hevoset tekivät tahitilaisiin suuren vaikutuksen, ja Cook perusti saarille viljelyksiä ja vapautti sinne kotieläimiä.
Englantilaiset lähtivät Tahitilta viimeisen kerran syyskuun lopussa. Moorealla yhden vuohen varkaus sai Cookin poikkeuksellisen raivoihinsa ja hävittämään saarelaisten omaisuutta. Retkikunta jatkoi Seurasaarille, ja Mai asettui Huahinelle. Sieltä retkikunta jatkoi Raiatealle, missä se pysytteli kuukauden ajan odotellen pohjoisen pallonpuoliskon kesää. Pohjoisen tuntemattomia vesiä kohti lähdettiin joulukuun alussa.
Havaijin löytyminen
Jouluaattona retkikunta löysi pienen saaren, jolle Cook antoi nimeksi Joulusaari (nykyiseltä nimeltään Kiritimati). Tammikuussa 1778 retkikunta löysi ensimmäisinä eurooppalaisina Polynesian pohjoisimmat saaret Havaijisaaret, jotka Cook nimesi Sandwichsaariksi mesenaattinsa Sandwichin jaarlin mukaan. Alkuasukkaat olivat ystävällisiä ja kiinnostuneita englantilaisten laivoista. Yhdessä kahakassa englantilaiset tosin ampuivat veneensä kaatamista yrittäneen alkuasukkaan. Cook nousi maihin Kauain saarella, missä laivan muonavarastoja täydennettiin. Rautanaulat olivat jälleen haluttua kauppatavaraa, naiset seuranhaluisia, ja varastelukin loppui ensimmäisen päivän jälkeen.
Amerikan länsirannikon kartoitus ja Luoteisväylän etsintä
Retkikunta vietti Kauailla kaksi viikkoa. Viisi viikkoa sieltä lähdön jälkeen se saavutti Pohjois-Amerikan rannikon nykyisen Oregonin pohjoisrannikon kohdalla. Cook ankkuroi laivat Vancouverinsaarelle ja pääsi kauppayhteyksiin paikallisten intiaanien kanssa sillä aikaa kun Resolutioniin tehtiin korjauksia. Lähdettäessä pohjoiseen Cook jatkoi rannikon kartoittamista ja totesi käyttämänsä vanhan kartan tuskastuttavan epätarkaksi. Cookille tuli yllätyksenä se, kuinka kauas länteen Alaska ulottui. Paikalliset asukkaat olivat jo tottuneet laivoihin, sillä alueella kävi venäläisiä turkiskauppiaita. Kesäkuun lopulla retkikunta saapui saarten välistä Beringinmerelle. Se purjehti salmen läpi ja rantautui lyhyeksi aikaa Aasian puolelle, tosin epätietoisina siitä, oltiinko yhä Amerikassa vai jo Aasiassa. Retkikunta jatkoi Pohjoiselle jäämerelle, kunnes jää esti jatkamisen. Cook yritti löytää reitin mutkittelemalla pohjoisemmaksi mutta kääntyi takaisin elokuun lopulla ja suunnitteli palaavansa aikaisin seuraavana keväänä. Paluumatkalla hän tapasi venäläisen tutkimusmatkailijan Gerasim Izmailovin, jolta hän sai apua karttojen korjaamisessa, ja kiitokseksi hän lahjoitti tälle arvokkaan Hadleyn oktantin. Cook päätti viettää talven Havaijilla, missä retkikunnan tiedemiehet voisivat tutkia saaria perusteellisesti.
Cook nimesi Amerikan ja Aasian välisen salmen Beringinsalmeksi. Vasta Cookin matkan jälkeen Beringinsalmen saaret ja rannikot osattiin sijoittaa kartalle tarkasti.
Cookin kuolema
Britit otettiin Havaijilla aluksi ystävällisesti vastaan, mutta havaijilaiset pyrkivät kuitenkin kiirehtimään heidän poistumistaan. Retkikunta lähti Havaijilta helmikuun ensimmäisellä viikolla, mutta myrsky vaurioitti Resolutionin mastoja, ja viikon kuluttua lähdöstä Cook joutui palaamaan Kealakekua Baylle. Havaijilaiset eivät jostain syystä ilahtuneet retkikunnan paluusta. Erään miehistön jäsenen kertoman mukaan tavallisia saarelaisia oli saattanut ärsyttää se, että Cook oli ennen lähtöä ottanut laivalle puuta pyhältä alueelta. Cook oli tosin saanut siihen päällikön luvan. Havaijilaiset heittelivät merimiehiä kivillä, ja varastelu kiihtyi.
Retkikunta lähti hakemaan Cookin ruumista takaisin. Havaijilaiset olivat paloitelleet ruumiin samalla tavoin kuin he paloittelivat korkeiden päälliköidensä ruumiit, sillä papit pitivät Cookia Lono-jumalana. Retkikunnan onnistui lopulta väkivaltaa käyttäen saada havaijilaiset palauttamaan kapteenin jäänteitä. Hänet haudattiin merellä.
Kun George Vancouver saapui Havaijille 1790-luvulla, havaijilaiset osoittivat surua arvostamansa Cookin kuolemasta mutta eivät katuneet hänen surmaamistaan, sillä Cookin kuolema oli heidän päälliköidensä ennustusten täyttymys. Cookia pidettiin yhä pyhänä, ja hänen luitaan kanniskeltiin ylimmäksi jumalaksi korotetulle Lonolle pyhitetyssä vuotuisessa juhlakulkueessa vielä 1800-luvulle asti.
Cookin terveysvaivat ja mielenterveyden horjuminen
Cook oli ollut aiemmin kuuluisa hyvistä hermoistaan, mutta kolmannella matkalla hänen mielenterveytensä oli alkanut jostakin syystä horjua. Hän sai usein raivokohtauksia ja käyttäytyi toisinaan epäjohdonmukaisesti ja epäreilusti miehiään kohtaan. Erään tutkijan mukaan Cook saattoi kärsiä sukkulamadoista, mikä aiheutti B-vitamiinin puutteen ja sitä kautta huonoa oloa, väsymystä, ärtyisyyttä ja masennusta. Myös kolmannella matkalla koetut epäonnistumiset ja viivytykset saattoivat pilata Cookin mielialaa.
Cookin kuolemaan johtanut välikohtaus oli viimeinen esimerkki Cookin ailahtelevasta käytöksestä kolmannella matkalla. Cook vaati itsepintaisesti havaijilaispäällikköä nousemaan laivaan eikä kuunnellut miehistönsä kehotuksia paeta rannalta ajoissa, ja hän ampui raivonpuuskassa uhkailevaa alkuasukasta, mikä sai havaijilaiset hyökkäämään.
Loppumatka
Englantilaiset lähtivät Havaijilta maaliskuun puolivälissä 1779. Cookin kuoleman jälkeen retkikunnan komentajan tehtävät siirtyivät Charles Clerkelle, joka suuntasi laivat tutkimaan Beringinsalmen Aasian puolta. Siellä jäävuoret estivät etenemisen, ja kun Clerke oli kuollut keuhkotautiin elokuussa 1779 Petropavlovskin satamassa, retkikunta purjehti kohti Englantia John Goren johdolla Macaon ja Hyväntoivonniemen kautta.
Saapuminen Englantiin
Clarken kirje Cookin kuolemasta tuli perille Lontooseen tammikuussa 1780. Laivat saapuivat Britannian rannikolle elokuun alussa 1780, viettivät kaksi kuukautta Skotlannin vesillä suotuisia tuulia odotellen ja saapuivat Lontooseen lokakuussa. Retkikunnan paluu ei tällä kertaa ollut suuri puheenaihe. Matkaa pidettiin epäonnistuneena, sillä sen aikana ei löydetty Luoteisväylää mutta ei myöskään todistettu, etteikö sitä olisi. Havaijisaarten löytymisen merkitystä ei vielä tuolloin arvostettu. Lehdissä arvostettiin Cookin panosta merenkulun hygienian edistämisessä sekä hänen humaania suhtautumistaan kohtaamiinsa kansoihin sekä huomautettiin, että hän lopulta kuitenkin joutui alkuasukkaiden surmaamaksi.
Kuoleman jälkeen
thumb|150px|left|James Cookin patsas [[Waimealla Havaijilla]] Cookista tuli kuolemaansa seuranneina vuosikymmeninä kansallissankari, josta tehtiin useita kirjoja, näytelmiä ja maalauksia. Hänestä tuli tavallisten englantilaisten sankari, koska hän oli löytänyt uusia maita ja levittänyt eurooppalaista sivistystä maailmalle rauhanomaisin keinoin. Cookissa arvostettiin myös sitä, kuinka hän oli noussut köyhistä lähtökohdista arvostetuksi omin avuin ja oli kaikin keinoin helpottanut tavallisen merimiehen elämää. Cookin maine levisi myös ulkomaille, kuten Saksaan ja Ranskaan, missä häntä arvostettiin itseoppineena rauhanmiehenä, joka toi Tyynellemerelle maanviljelyksen ja avasi koko maailman rauhanomaiselle navigoinnille. Jotkin soraäänet tosin epäilivät, hyötyivätkö Tyynenmeren saarten asukkaat todella löytymisestään ja eurooppalaisilta saamistaan tavaroista, jotka vain synnyttivät heissä ahneutta. Cook itse oli surrut eniten sitä, että eurooppalaiset olivat tuoneet Tyynellemerelle sukupuolitaudit.
Britannia aloitti Cookin vierailemien Tyynenmeren saarten ja rannikoiden hyödyntämisen nopeasti, ja seuduille oli lähetetty useita retkikuntia jo Cookin kuoleman jälkeisenä vuosikymmenenä. Retkikuntia rahoittivat niin valtio kuin yksityisetkin, ja niiden tarkoitukset olivat kaupallisia, poliittisia ja tieteellisiä. Esimerkiksi vuonna 1787 Australian itärannikolle lähetettiin yksitoista laivaa perustamaan englantilaista siirtokuntaa, kapteeni William Bligh lähetettiin Tahitille keräämään leipäpuita Karibian orjien ravinnoksi, ja Pohjois-Amerikan rannikolle oli alkanut purjehtia turkiskauppiaiden laivoja, jotka matkalla Kiinaan pysähtyivät Havaijille täydentämään muonavarastoja. Lähes kaikki retkikunnat noudattivat Cookin ja Joseph Banksin antamaa mallia, ja monella matkalla oli mukana Cookin mukana olleita miehiä.
Narjan-Mar
Narjan-Mar (, nenetsiksi Няръянa мар, ″punainen kaupunki”) on Nenetsian autonomisen piirikunnan pääkaupunki Euroopan puoleisen Venäjän koillisosassa Barentsinmereen laskevan Petšoran varrella 110 kilometriä joen suulta. Arkangeli sijaitsee 1 097 kilometriä lounaaseen.
Paikallishallinnossa Narjan-Mar muodostaa oman kaupunkipiirikunnan.
Due diligence
Due diligence on läpileikkaus yrityksen liiketoimintaan ja siihen liittyviin riskeihin. Se auttaa näkemään, millaisia mahdollisuuksia tehty kauppa tarjoaa tulevaisuudessa ostajayrityksen liiketoiminnalle. Lisäarvo syntyy tehtyjen havaintojen analyysistä ja toimenpide-ehdotuksista.
Narjan-Mar
Kaupungissa vallitsee ankara subarktinen ilmasto. Tammikuun keskilämpötila vaihtelee −12 asteesta −22 celsiusasteeseen, heinäkuun keskilämpötila on +6 – −13 °C. Keskimääräinen vuosisademäärä on noin 350 millimetriä.
Due diligence
Yrityskauppaprosessissa merkittäviä tekijöitä ovat neuvottelut ja due diligence -prosessi, jotka muodostavat perustan kaupan kohteena olevan liiketoiminnan strategisten ja taloudellisten etujen sekä mahdollisten riskien huolelliselle arvioinnille. Näin ostajalle ja myyjälle syntyy tarkempi käsitys kaupan kohteesta ja sen toteuttamiseen tarvittavista kauppaehdoista.
Narjan-Mar
thumb|left|330px|Näkymä joelta kaupungin satamaan.
Historia
Lokakuussa 1929 paikkakunnalle päätettiin rakentaa asutuskeskus. Maaliskuussa 1931 alun perin nimellä Beloštšelje tunnettu taajama nimettiin Narjan-Mariksi. Huhtikuun 9. päivänä 1934 tehdyllä päätöksellä tuolloin jo runsaan 8 000 asukkaan Narjan-Marin taajama muutettiin kaupungiksi. Laajemman kaupunkipiirin alueella asui vuonna 1926 noin 14 000 henkeä ja vuonna 1939 noin 13 000. Kaupungin ensimmäisessä asemakaavassa vuodelta 1936 kuvattiin kantakaupungin tieverkko. Ydinkaupungissa oli pääosin kaksikerroksisia puutaloja. Vuonna 1960 laadittu kaavassa sallittiin kaupungin keskustaan jo korkeampiakin tiilirakennuksia.
Väestö
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Narjan-Marissa asui 21 658 henkeä. Määrä oli hieman yli puolet koko Nenetsian autonomisen piirikunnan väestöstä (42 090 as.).
Asukasluvun kehitys
Oheinen taulukko kuvaa Nenetsian ja Narjan-Marin kaupunkipiirin (gorsovet (ven. горсовет), gorodskoi okrug (ven. городской округ)) väkiluvun kehitystä vuosien 1959–2010 suoritettujen väestönlaskentojen mukaan.
Talous ja nähtävyyksiä
Kaupunki on tärkeä kalastuskeskus, ja siellä on kalan- ja lihanjalostus- sekä sahateollisuutta. Kaupungissa on piirikunnallisesti tärkeä satama ja lentokenttä. Sataman käyttökausi ulottuu kesäkuun puolivälistä lokakuun puoliväliin, jäänmurtajien avustamana tarvittaessa marraskuun loppuun.
Kaupungissa toimii Nenetsian piirikunnallinen museo. Lisäksi kaupungissa on aiemman Pustozjorskin kaupungin kulttuuriin ja historiaan keskittyvä museo.
James Cook
Cook kansatieteilijänä
Cook toi matkoiltaan runsaasti esineistöä, kuten jumalankuvia, vaatteita, koreja ja kalastusvälineitä. Esineitä on kaikkiaan noin 2 000, ja niiden kokoelmia on nykyisin museoissa eri puolilla maailmaa.
Cookin mukaan nimettyjä paikkoja
Cookin mukaan on nimetty useita paikkoja, kuten Cookinsaaret Tyynellämerellä, Cookinsalmi Uuden-Seelannin Pohjois- ja Eteläsaaren välissä ja Mount Cook -vuori Uudessa-Seelannissa.
Preludit (Chopin)
Chopinin preludit ovat Frédéric Chopinin soolopianolle säveltämiä preludeja. Varsinaisesti siihen kuuluvat vain opuksen 28 preludit, kaksi muuta preludia Chopin sävelsi erikseen. Ennen romantiikkaa preludi oli yleensä vain "lämmittelykappale". 1800-luvulla preludi miellettiin pikkukappaleeksi, improvisaatioksi kesken konsertin. Chopin kuitenkin muutti tämän käsityksen säveltämällä kahdenkymmenen neljän preludin sarjan, jossa duuri ja molli vaihtelee rinnakkaissävellajeissa järjestyksessä C-duuri, a-molli, G-duuri, e-molli jne., jolloin kappaleet täydentävät toisiaan. Kokoelma on omistettu Camille Pleyelille, jonka ansiosta Chopin sai nämä preludit sävellettyä.
Preludi 1
Preludi 1 on näyte Chopinin loistavasta kyvystä koristella vaatimatontakin teemaa lisä-äänillä ja monimutkaisilla rytmeillä. Idea jatkuu koko kappaleen ajan samanlaisena, kuin nuottiesimerkissä. Preludi on lyhyt, nopeasti soitettuna vain noin 30 sekuntia.
Preludi 2
Preludi 2 on lähes täysin vastakohta riemuisalle alulle. Sama säestyskuvio toistuu koko kappaleen ajan, ja melodiakaan ei ole varsin monimutkainen. Oikea saa vielä lopussa oman parin tahdin mittaisen soolonsa.
Preludi 3
Kolmas preludi on vaikea lähinnä vasemmalle kädelle. Tempo on kova, ja samaa säestyskuviota pitäisi jaksaa soittaa koko kappaleen ajan. Viimeisissä tahdeissa oikeakin alkaa soittaa samaa säestyskuviota, ja loppu onkin loistelias.
Preludi 4
Preludi 4 on hieman samantapainen kuin 2. Siinäkin vasen soittaa samantyyppistä säestyskuviota, joka laskee yhä alemmas vähän kerrallaan. Oikean melodia on yksinkertaisen kaunis. Prelude no. 4
Preludi 5
Viides preludi koostuu teemasta ja sitä ympäröivästä sävelkudoksesta ja nämä molemmat yhdessä on melko vaikea soittaa. Pedaalitekniikkakin vaatii harjoittelua. Kuten muissakin preludeissa, idea ei muutu mihinkään.
Preludi 6
Kuudennessa preludissa melodia on vasemmalla, oikea soittaa aina kyseistä sointua, mutta vaan kahdessa osassa. Hieman ennen loppua vasen muuttaa tyyliään hiukan, mutta suurta eroa ei ole. Kappale ei ole läpeensä surullinen, mutta suurin osa on mollia.
Preludi 7
Numero 7 on rauhallinen A-duuri-andantino, joka voisi yhtä hyvin olla vaikka oma teoksensa. Melodiaa on koristeltu erilaisilla intervalleilla. Kappaleen ainoa vaikeus (jos sekään) on kerran esiintyvä viiden sävelen sointu oikeassa kädessä, kaksi alinta ääntä pitää ottaa peukalolla, ellei ole erittäin iso käsi.
Preludi 8
Kahdeksas preludi on yksi kokoelman vaikeimpia. Se ei välttämättä mene virtuoosiltakaan. Tempo on melko korkea ja melodia on helppo, mutta 32-osat ja kappaleen suuri pituus luovat haastetta kappaleeseen.
Preludi 9
Numero 9:ssä tyyli pysyy koko ajan samana, trioleista pitää saada ylä-ääni esiin. Kappaleen keskiosassa on huippukohta, "fortissimo", jonka jälkeen tunnelma rauhoittuu, mutta loppusoinnuissa on jälleen fortissimo. Tämä ei ole kovin vaikea kokeneemmalle pianistille, mutta ylä-äänen esiinsaaminen vaatii jo sorminäppäryyttä. Prelude no. 9
Preludi 10
Numero 10 on nopea, jossa vasen soittaa koko ajan arpeggio-sointuja ja oikea laskeutuvaa melodiaa, parin nopean tahdin jälkeen on aina kohta, jossa tunnelma rauhoittuu (kts. nuottiesimerkki). Tämä on yksi kokoelman lyhyimmistä preludeista.
Preludi 11
Myös 11. preludissa teemaa ympäröi vahva sävelkudos. Se on huomattavasti iloisempi kuin äskeinen preludi. Chopinimaiset korukuviot tuovat pirteyttä melodiaan.
Preludi 12
12. preludi on nopea ja ärhäkkä, jossa vasemman lisäksi säestyksestä huolehtii myös oikea itse. Sen lisäksi oikean vastuulla on myös erittäin nopea kromaattinen nousu. Preludi on lisäksi erittäin pitkä, sisältäen väliosan. Idea on hieman samanlainen kuin numero kuudessa.
Preludi 13
13. preludi on sikäli poikkeuksellinen, että siinä idea ei pysykään koko ajan samana. Alussa oikea soittaa melodiaa sointuina, väliosassa se säestää ja soittaa yksinkertaisempaa melodiaa.
Preludi 14
Preludi 14 on trioleista koostuva es-molli-vuodatus. Melodia kulkee vuorotellen alemman äänen kanssa, ja sama idea toistuu koko kappaleen ajan. Joka toisella äänellä on korko. Kappale on nopea ja lyhyt, ja vaikea soittaa.
Preludit 13 ja 14 poikkeavat sarjasta sikäli, että preludi 13 on Fis-duurissa, mutta preludi 14 es-mollissa eivätkä näin ollen ole rinnakkaissävellajeissa. Varsinaisen rinnakkaissävellajisarjan kokoonpanoon preludin 14 olisi oltava dis-mollissa.
Preludi 15
Viidestoista preludi, lisänimeltään "Raindrop" eli "Pisarapreludi", on kokoelman pisin ja melodisin teos. Teoksen voidaan katsoa olevan ABACCDA-muotoinen, alkuteeman jälkeen on vuorossa As-duuri-väliosa, jonka jälkeen palataan jälleen takaisin alkuun. Sitten vuorossa on as-molli-väliosa, jossa oikea toistaa aluksi pelkkää as-säveltä, ja vasen soittaa melodiaa soinnuilla. Oikealla tulevat mukaan oktaavit, ja lopuksi on huippukohta, jossa molemmat soittavat oktaaveja, ja soinnut ovat samanaikaisesti oikealla. Sama toistuu lähes identtisenä uudelleen, lukuun ottamatta siirtymää D-osaan. Se on epätoivoa cis-mollissa, joka toistuu kahtena eri "versiona", jälkimmäisessä on siirtymä takaisin A-osaan. A-osa ei itse asiassa ehdi toistua kokonaan, vaan puolessavälissä sitä tulee kahden tahdin mittainen siirtymä, joka johdattaa loppusointuihin. Tämä on varmastikin kokoelman kuuluisin preludi.
Preludi 16
Kuudennessatoista preludissa on 6 aggressiivista sointua alussa, sen jälkeen lähtee varsinainen teema, eli juoksutus, joka jatkuu koko ajan vasemman säestyksellä.
Preludi 17
Preludi 17 on keskivaikea, vaikeutena on lähinnä saada melodia esiin isosta kasasta säveliä. Tunnelma on koko ajan rauhallinen, lukuun ottamatta väliosaa, joka on kyllä sekin erittäin iloinen. Teos on yksi kokoelman pisimpiä, mutta myös kauneimpia. Tämä oli muun muassa Clara Schumannin lempipreludi.
Preludi 18
Preludi 18 on erittäin epänormaali romantiikan aikakauden teos. Oikea esittelee epätyypillistä melodiaa vasemman soittaessa aina pari sointua väliin. Sen jälkeen oikea ja vasen lähtevät yhdessä kiipeämään samantyyppistä asteikkoa ylöspäin. Sama toistuu useamman kerran. Lopussa pitkä trilli ja nopeat staccato-triolit tuovat virtuoosisuutta loppuun, jos sitä ei kappaleen aikana tarpeeksi ole ollut. Tämä on myös yksi kokoelman vaikeimmista kappaleista.
Preludi 19
19. Preludi on sydämellinen ja kaunis, joskin erittäin vaikea. Nopeista trioleista pitää saada ylä-ääni esiin. Se on kaiken lisäksi vielä yksi pisimmistä.
Preludi 20
Preludi 20 "Surumarssi" on erittäin surullinen ja ehkä masentavakin. Kappaleessa on ainoastaan 13 tahtia, mutta se on hyvin pitkä. Ensimmäiset 4 tahtia on teeman esittelyä, seuraavat 4 surullista sivuteemaa ja sitä seuraavat 4 äskeisen kertaamista, tällä kertaa vain pianissimossa. Viimeinen tahti on loppusointua varten.
Preludi 21
21. Preludi koostuu oikean käden melodiasta ja vasemman käden hieman erikoisesta säestyskuviosta. Teoksessa on väliosa, joskaan ei kovin pitkä, ja melko iloinen. Tempo on kohtalainen, eikä koe suuria vaihteluita.
Preludi 22
Seuraava preludi onkin musertava 22 g-mollissa. Vasen käsi soittaa oktaaveilla kohtalaisen vaikeaa melodiaa, ja oikea säestää lähes ärsyttävillä soinnuilla. Teosta on myös kutsuttu nimellä "Kärsimätön", ja sellaisen mielikuvan teosta kuunnellessaan saakin. Kuin pieni lapsi, joka ei malta odottaa jouluaattoa.
Preludi 23
Preludi 23. on erittäin herttainen. Se on rauhallisuudestaan huolimatta teknisesti vaikea, juoksutus kulkee juuri niin, ettei sitä ilman sormijärjestyksen vaihtoa saa menemään. Aluksi teema esitellään F-duurissa, sitten C-duurissa, sitten oktaavia korkeammalta F-duurissa. Sen jälkeen tulee väliosa, joka johdattaa teeman jälleen F-duuriin, tällä kertaa kaksi oktaavia korkeammalta kuin alussa.
Preludi 24
Viimeinen preludi on kokoelman op. 28 huipennus. Siinä vasen käsi soittaa toistuvasti viiden sävelen säestyskuviota, oikean soittaessa aggressiivista melodiaa. Tämä kaikki toistuu monessa eri sävellajissa, nopea juoksutus johdattaa aina seuraavaan sävellajiin. Siirtyminen c-molliin on jo lopun alkua. Pienen kehittelyn jälkeen ollaan taas d-mollissa, tällä kertaa oikea käsi soittaa melodian oktaaveina. Ennen loppua on valtava kromaattinen terssijuoksutus, joka koostuu 16-osa-trioleista, ja on virtuooseillekin kova paikka. Loppuun mennään d-molli-tunnelmissa, ja koko preludikokoelma päättyy ytimekkäästi kolmeen peräkkäiseen alimpaan d-nuottiin, mitä flyygelistä saa.
Preludi opus 45
Preludi cis-molli, op. 45, on sävelletty erikseen kokoelma op. 28:sta, ja on omistettu prinsessa Elisabeth Czernicheffille. Chopin ei alun perin tiennyt, miten hänen nimensä kirjoitetaan. Teos on melko rauhallinen, lukuun ottamatta nopeaa väliosaa, Cadenzaa.
Oriola
Oriola Oyj (vuoteen 2017 Oriola-KD Oyj) on suomalainen lääkealan tukkukauppaa harjoittava pörssiyhtiö, joka toimii Suomen ja Ruotsin markkinoilla ja tarjoaa palveluita lääkeyhtiöille, apteekeille ja muille alan toimijoille sekä kuluttajille. Ruotsissa Oriola omistaa maan kolmanneksi suurimman apteekkiketjun, Kronans Apotekin, jolla on yli 320 apteekkia kautta Ruotsin.
Uutela
Uutela on ulkoilupuisto Vuosaaressa Itä-Helsingissä. Alue sijaitsee Vuosaaren kaakkoisnurkassa ja on kolmelta suunnalta meren ympäröimä. Uutela on Helsingin tärkeimpiä yhtenäisiä luonnontilaisia virkistysalueita ja on hyvien liikenneyhteyksien (mm. metron) ansiosta suosittu ulkoilukohde kauempanakin asuvien keskuudessa.
Oriola
Oriolan pääkonttori sijaitsee Espoossa ja muut toimipisteet Tukholmassa, Mölnlyckessä ja Enköpingissä Ruotsissa.
Uutela
Uutelan läpi kulkee noin neljä kilometriä pitkä luontopolku, jonka varrella on muun muassa hyvin monipuolista kasvillisuutta ja maastoa: rantakallioita, erilaisia metsätyyppejä, niittyjä ja lehmien laitumia sekä Särkkäniemen luonnonsuojelualue, jossa on mm. kluuveja ja rantaniitty. Uutelassa sijaitsee Helsingin kaupungin omistama Skatan tila, joka on vuokrattuna Setlementtisäätiölle. Tilan aikaisempi vuokralainen Miina Äkkijyrkkä häädettiin vuonna 2010. Äkkijyrkkä tunnettiin itäsuomenkarjan, eli kyyttöjen kasvatuksesta.
Oriola
Historia
Apteekkitavarakauppa Oriola Oy perustettiin vuonna 1948 osana Orion-yhtymää. Perustajina olivat varatuomari Sauli Sipilä, arkkiatri Arvo Ylppö ja professori Erkki Leikola. Ensimmäisenä toiminta-ajatuksena oli tuottaa maahan, myydä ja välittää kemiallisia lääkeaineita, kemikalioita sekä saniteettitavaraa ja muita läheisesti näihin liittyviä tavaroita.
Uutela
Uutela on Helsingin aluejaossa Vuosaaren osa-alue, jolla on 15 asukasta (1.1.2005) ja neljä työpaikkaa (31.12.2003).
Oriola
Historia
Vuonna 1954 nimi muutettiin Oriola Oy:ksi. Vuonna 1968 Oriola muutti Helsingin Vallilasta Espoon Mankkaalle. Kahta vuotta myöhemmin perustettiin yrityksen sairaalatarvikeosasto ja pian myös laboratoriotarvikeosasto. 1970-luvulla Orion laajeni myös röntgentarvikkeisiin. Röntgen- ja laboratoriotarvikkeet tunnetaan nykyisin Healthcare Trade -yksikkönä. Hammasväline Oy siirtyi Orionin omistukseen vuonna 1974, kunnes vuonna 2010 se myytiin ruotsalaiselle Lifco-yhtiölle. Vuonna 1986 Orion osti luontaistuotteisiin erikoistuneen Reformi-Keskuksen, jonka pohjalta vuonna 2008 muodostettiin Consumer Health -yksikkö. Yksikön tuotevalikoimaan kuuluu lukuisia vahvoja terveystuotteiden brändejä, kuten Gefilus ja Lysi.
Uutela
Aiheesta muualla
thumb|left|270px|Uutelan rantakallioita aurinkoisena kesäpäivänä
Oriola
Historia
Mankkaalle avattiin uusi keskusvarasto vuonna 1988, ja sitä laajennettiin vuonna 1997.
Vjatšeslav Voronin
Vjatšeslav Voronin (s. 5. huhtikuuta 1974 Vladikavkaz) on venäläinen korkeushyppääjä.
Voronin voitti vuonna 1993 hopeaa nuorten Euroopan-mestaruuskilpailuissa. Ensimmäisen aikuisten arvokilpailumitalinsa hän voitti vuonna 1998 hypättyään hopealle Valencian EM-hallikilpailuissa. MM-hallikisoissa 1999 Maebashissa hän sijoittui toiseksi samalla tuloksella 236 cm voittajan Javier Sotomayorin kanssa. Sevillan ulkoratojen MM-kisoissa 1999 hän voitti kultaa tuloksella 237 cm. Vuonna 2000 hän voitti hopeaa Gentin sisäratojen EM-kilpailuista ja sijoittui kymmenenneksi Sydneyn olympialaisissa. MM-hallikisoissa 2001 hän sijoittui yhdeksänneksi. Saman vuoden ulkoratojen MM-kisoissa Edmontonissa hän jakoi toisen sijan maanmiehensä Jaroslav Rybakovin kanssa tuloksella 233 cm. Ateenan olympialaisissa 2004 hän sijoittui yhdeksänneksi ja seuraavana vuonna Helsingin MM-kisoissa kahdeksanneksi. Pekingin olympialaisissa 2008 hän karsiutui loppukilpailusta.
Voronin hyppäsi ulkoratojen Venäjän ennätyksen 240 cm vuonna 2000 ja sisäratojen Venäjän ennätystä hän paransi kahdesti hypättyään 236 cm vuonna 1999 ja 237 cm vuonna 2000. Ulkoratojen Venäjän ennätyksen rikkoi Ivan Uhov vuonna 2014 ja sisäratojen ennätyksen Jaroslav Rybakov vuonna 2005.
Oriola
Oriola-KD syntyy
pienoiskuva|Oriola-KD:n logo. Orionin jakautuessa vuonna 2006 Oriolasta tuli osa Oriola-KD-konsernia, joka oli tuolloin Suomen ja Ruotsin suurin lääketukku. Vuonna 2011 Ruotsin KD Pharma ja Venäjän Moron luopuivat nimistään yhteisen Oriola-brändin hyväksi.
Venäjän-liiketoimintonsa Oriola myi vuonna 2014. Vuonna 2015 Oriola hankki ruotsalaisen annosjakeluun erikoistuneen Svensk Dos -yrityksen ja vuonna 2016 suomalaisen annosjakelun tukipalveluita tarjoavan Pharmaservice Oy:n. Pharmaservice tarjoaa lääkkeiden koneellisen annosjakelun tukipalveluita (Anja) Suomen apteekeille. Vuonna 2016 Oriola hankki myös 70,9 prosentin osuuden kotimaisesta lääkealan palveluyrityksestä Farentasta, joka tarjoaa asiantuntijapalveluita lääkeyrityksille ja henkilöstöpalveluita apteekeille.
Vuonna 2017 Oriola osti ruotsalaisen terveysalan palveluyrityksen ICTHS Health Supportin joka tarjoaa asiantuntijapalveluita apteekeille, lääkeyhtiöille ja terveydenhuollon toimijoille, ja myi Baltian liiketoimintonsa yritysten toimivalle johdolle (SIA Oribalt Group).
Oriola ja Kesko allekirjoittivat vuonna 2017 sopimuksen yhteisyrityksen perustamisesta ja kertoivat perustavansa koko Suomen kattavan terveys-, kauneus- ja hyvinvointimyymälöiden ketjun. Kokonaisvaltaiseen hyvinvointiin keskittyvän Hehku-ketjun verkkokauppa ja 18 ensimmäistä myymälää avautuivat keväällä 2018. Hehkun toiminnan lopettamisesta ilmoitettiin joulukuussa 2018.
Liiketoimintasegmentit
Oriola on jakautunut kolmeen liiketoiminta-alueeseen: palvelut, kuluttaja ja terveydenhuolto. Kuluttaja-liiketoiminta-alue tarjoaa tuotteita ja palveluita kuluttajien terveyteen ja hyvinvointiin, ja toimii vähittäiskaupassa Ruotsissa ja Suomessa.
Palvelut tarjoaa räätälöityjä palveluita lääkeyrityksille, apteekeille ja muille alan toimijoille Ruotsissa ja Suomessa sekä laajan valikoiman terveydenhuollon kuluttajatuotteita vähittäiskaupalle Suomessa.
Terveydenhuolto tarjoaa palveluita sairaaloille, terveyskeskuksille ja muille terveydenhuoltoalan toimijoille, sekä lääke- ja annosjakelupalveluita julkisille ja yksityisille asiakkaille Ruotsissa ja annosjakelun tukipalveluita apteekeille Suomessa.
Osakkeet ja omistus
Suurimmat omistajat äänimäärän mukaan (tilanne 31.12.2021):
Pacta sunt servanda
Pacta sunt servanda on yksityisoikeuden ja kansainvälisen oikeuden periaate, jonka mukaan sopimuksessa sovitut ehdot velvoittavat osapuolia lakiin verrattavalla tavalla.
Santo Domingo
Santo Domingo on Dominikaanisen tasavallan pääkaupunki. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 2 581 827. Kaupunki sijaitsee Karibianmeren äärellä, Ozama-joen suulla. Se on vanhin eurooppalaisten yhtäjaksoisesti asuttama kaupunki läntisellä pallonpuoliskolla.
Historia
Bartolomeo Kolumbus, Kristoffer Kolumbuksen veli, perusti Santo Domingon vuosien 1496 ja 1498 välillä nimellä Santo Domingo de Guzmán Ozama-joen itärannalle. Kuvernööri Friar Nicolás de Ovando laajensi kaupunkia länsirannalle vuonna 1502. Kaupunki oli esikuvana muille uuden maailman koloniaalikaupungeille. Aragonian kuningaskunnan Ferdinand II antoi kaupungille vaakunan, jossa luki ”Intian ensimmäinen kaupunki”.
Kaupunkiin rakennettiin läntisen pallonpuolen ensimmäinen linnoitus (Fortaleza Ozama), ensimmäinen sairaala (Hospital de San Nicolás de Bari), ensimmäinen katedraali (Primada de América), ensimmäinen katu (Calle las Damas) ja ensimmäinen luostari (Monasterio de San Francisco).
Vuonna 1538 alkoi uuden maailman ensimmäisen yliopiston rakentaminen. Se sai nimen Santo Tomás de Aquino, samannimisen pyhimyksen mukaan. Se toimii edelleen nimellä Universidad Autónoma de Santo Domingo (UASD).
Vahamaalaus
Vahamaalaus eli enkaustiikka on maalausmenetelmä, jossa sideaineena käytetään sulatettua mehiläis- tai muuta vahaa. Vahamaalaus oli yleistä antiikin aikana ja keskiajalla. Työvälineinä on käytetty kuumia rautoja.
Santo Domingo
Historia
Katedraalissa olevan hautakiven alla oli Kristoffer Kolumbuksen viimeinen lepopaikka, mutta jäännökset siirrettiin Faro A Colónille (Kolumbuksen majakka) vuonna 1990. Jäännösten aitoudesta ei ole varmuutta – myös Espanjassa väitetään olevan Kolumbuksen luut.
Vahamaalaus
Pigmentit sekoitetaan sulaan vahaan, joka levitetään pinnalle, yleensä käsitellylle puulle. Muitakin materiaaleja, kuten kangasta, käytetään. Sideaineina voidaan mehiläisvahan lisäksi käyttää muitakin vahoja, tai dammarhartsia ja pellavaöljyä. Pigmentteinä voidaan käyttää puhdasta jauhetta tai muita väriaineita.
Metallityökaluja tai erikoisharjoja käytetään muotoilemaan vahaväriä ennen kuin se jäähtyy. Kuumennetulla metallityökaluilla voidaan työstää vahaa myös jäähtyneenä. Nykyaikaisin välinein, kuten lämpölampuin, voidaan pidentää työstöaikaa. Vahamaalauksen pintaan voidaan upottaa tai yhdistää muita materiaaleja tai maalaus voidaan tehdä kerroksittain.
Santo Domingo
Ilmasto
Santo Dominigossa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan trooppinen ilmasto. Kaupungissa on lämmintä tasaisesti vuoden ympäri, ja vuoden keskilämpötila on 25,7 °C. Kuuminta on elokuussa, jolloin keskimääräinen lämpötila on 27,0 °C. Kylmin kuukausi on tammikuu, jolloin keskimääräinen lämpötila on 23,9 °C. Sadekausi kestää toukokuusta lokakuuhun. Sateisin kuukausi on toukokuu, jolloin sataa keskimäärin noin 230 millimetriä. Kuivimmat kuukaudet ovat helmi- ja maaliskuu, joiden molempien aikana sataa keskimäärin noin 55 millimetriä. Vuosittainen sadanta on noin 1 660 millimetriä. Meriveden lämpötila Santo Dominigossa vaihtelee helmikuun 26,6 °C:n ja syyskuun 29,2 °C:n välillä.
Liikenne
Las Américasin kansainvälinen lentoasema sijaitsee lähellä kaupunkia ja palvelee kansainvälistä lentoliikennettä. La Isabelan kansainvälinen lentoasema on lähinnä kotimaan liikennettä varten. Santo Domingon metron ensimmäinen osa avattiin tammikuussa 2009.
Vahamaalaus
Tunnetuimpia vahamaalauksia ovat Faijumin muumiomuotokuvat Egyptistä vuosilta 100–300 ja monet varhaisista ikoneista. Yhdysvaltalainen taiteilija Jasper Johns on tunnetuimpia vahamaalauksien tekijöitä 1900-luvulta.
Vahamaalaus on lisännyt suosiotaan 1990-luvulta lähtien. Nykyisin käytetään sähköllä toimivia kuumennettavia työkaluja, lämpölevyjä, silitysrautoja ja kolveja. Suomalaisista vahamaalauksia ovat tehneet muun muassa Petri Hytönen ja Osmo Rauhala.
Superraskas vesi
Superraskas vesi (tritiumoksidi, T2O tai 3H2O) on vettä, jossa kahden tavallisen vetyatomin sijaan on kaksi tritiumia. Superraskas vesi on radioaktiivista. Se on vaarallista hengitettynä sekä nieltynä ruoan tai juoman mukana. Superraskas vesi on myös syövyttävää.
Superraskasta vettä käytetään joskus lääketieteellisissä tutkimuksissa merkkiaineena. Sen avulla voi myös selvittää viinin iän, koska tritiumin määrä puolittuu 12 vuodessa.
Idries Shah
Idries Shah ([];, , ; 16. kesäkuuta 1924 – 23. marraskuuta 1996), tunnetaan myös nimellä Idris Shah, né Sayed Idries el-Hashimi (arabia: سيد إدريس هاشمي) ja kirjailijanimellä Arkon Daraul, oli afganistanilais-englantilainen kirjailija ja suufilaiseen perinteeseen kuuluva opettaja, joka kirjoitti yli kolmekymmentä kirjaa joiden aihepiirit vaihtelevat psykologiasta ja hengellisyydestä matkakertomuksiin ja kulttuurintutkimukseen.
Shah syntyi Intiassa afganistanilaiseen aatelissukuun ja vietti lapsuutensa ja nuoruutensa lähinnä Englannissa. Shahin varhaiset kirjoitukset keskittyivät magiaan ja noituuteen. Vuonna 1960 hän perusti Octagon Press kustantamon julkaisemaan suufiklassikoiden käännöksiä ja hänen omaa tuotantoansa. Hänen uraauurtava teoksensa oli The Sufis, joka ilmestyi vuonna 1964 ja otettiin kansainvälisesti hyvin vastaan. Vuonna 1965 Shah perusti Institute for Cultural Researchin, joka on Lontoossa toimiva inhimillisen käyttäytymisen ja kulttuurin tutkimukseen omistautunut sivistyksellinen hyväntekeväisyysjärjestö. Vastaava organisaatio Yhdysvalloissa on Institute for Study of Human Knowledge (ISHK), jota johtaa Stanfordin yliopiston psykologian professori Robert Ornstein, jonka Shah nimitti edustajakseen Yhdysvalloissa.
Kirjoituksissaan Shah esitti suufilaisuuden yleismaailmallisena viisausoppina, joka juontaa ajalta ennen islamin syntyä. Painottaen, että suufilaisuus ei ole muuttumaton, vaan sopeutui aina kulloiseenkin aikaan, paikkaan ja ihmisiin, Shah käytti opetuksessaan länsimaalaisen psykologian käsitteitä. Shah hyödynsi perinteisiä opetustarinoita (teaching stories) ja vertauksia, tekstejä jotka sisälsivät useita kerroksia merkityksiä ja jotka on suunniteltu herättämään lukijassa oivalluksia ja itsetutkiskelua. Hän on ehkä parhaiten tunnettu humorististen Mulla Nasrudin tarinoiden kokoelmistaan.
Shah sai ajoittain kritiikkiä orientalisteilta, jotka kyseenalaistivat hänen pätevyytensä ja taustansa. Hänen roolinsa kiistassa Omar Khaijamin Rubaijatin uudesta käännöksestä, jonka julkaisi hänen ystävänsä Robert Graves ja vanhempi veljensä Omar Ali-Shah, joutui erityisesti tarkastelunalaiseksi. Hänellä oli kuitenkin myös monia merkittäviä puolustajia, yhtenä tärkeimpänä heistä kirjailija Doris Lessing. Shahista tuli arvostettu suufilaisuuden puhemies lännessä ja hän luennoi vierailevana professorina useissa läntisissä yliopistoissa. Hänen teoksillaan on ollut merkittävä osa suufilaisuuden esittämisessä hengellisen viisauden yksilöllisenä muotona, joka ei välttämättä liity mihinkään tiettyyn uskontoon.
Osvaldo Golijov
Osvaldo Golijov (4. joulukuuta 1960 La Plata, Argentiina) on argentiinalais-juutalainen taidemusiikin säveltäjä.
Nero (täsmennyssivu)
Nero tarkoittaa seuraavia asioita:
Osvaldo Golijov
Golijov syntyi perheeseen, joka oli muuttanut 1920-luvulla Argentiinaan Ukrainasta ja Romaniasta. Hänen romanialainen äitinsä oli pianonsoitonopettaja ja ukrainalainen isänsä lääkäri. Hän tutustui nuorena kamari-, juutalaiseen liturgiseen ja klezmer-musiikkiin sekä Astor Piazzollan tango nuevoon. Hän opiskeli pianonsoittoa paikallisessa konservatoriossa ja sävellystä Gerardo Gandinin johdolla. 1980-luvulla Golijov jatkoi opintojaan Israelissa ja Yhdysvalloissa. Golijov toimii nykyisin musiikin apulaisprofessorina Pyhän Ristin Collegessa Worcesterissa, Massachusettsissa.
Golijovin sävellyksissä yhdistyvät monet eri musiikin tyylisuunnat ja hän lainaa vaikutteita niin juutalaisesta kansanmusiikista, kuin argentiinalaisesta tangosta. Hän on säveltänyt teoksia muun muassa Kronos Quartetille.
Suomessa Golijov vieraili 2022 säveltäjävieraana Kuhmon kamarimusiikki -tapahtumassa, jonka konserteissa hänen musiikkiaan esitettiin runsaasti.
Idries Shah
Lapsuus ja nuoruus
Idries Shah syntyi Shimlassa, Intiassa. Hänen isänsä oli afganistanilais-intialainen kirjailija ja diplomaatti Sirdar Ikbal Ali Shah ja äitinsä skotlantilainen Saira Elizabeth Luiza Shah. Hänen isänsä suku on Musavi Sayyideja. Näiden esi-isien koti sijaitsi lähellä Kabulin Paghmanin puutarhoja. Hänen isoisänsä, Sayed Amjad Ali Shah, oli Sardhanan nawab Pohjois-Intian Uttar Pradeshin osavaltiossa. Tämä on perinnöllinen arvonimi, jonka suku oli saanut kiitoksena aiemman esi-isän, Jan-Fishan Khanin, palveluksista briteille.
Shah varttui pääasiassa Lontoon ympäristössä. L.F. Rushbrook Williamsin mukaan Shah alkoi jo nuorella iällä matkustaa isänsä mukana tämän matkoilla, ja vaikka he molemmat matkustivat laajalti ja usein, he palasivat aina Englantiin, mihin perhe perusti kotinsa useiksi vuosiksi. Näiden matkojen myötä, jotka olivat usein osa Ikbal Ali Shahin suufin työtä, Shahilla oli mahdollisuus tavata ja viettää aikaa merkittävien valtiomiesten ja ansioituneiden henkilöiden kanssa sekä idässä että lännessä. Williams kirjoittaa: Tällainen poikkeuksellisen älykkäälle nuorelle miehelle, jollaiseksi Idries Shah pian osoittautui, annettu kasvatus tarjosi monia mahdollisuuksia muodostaa aidosti kansainvälinen näkökulma, laaja näkemys ja mahdollisuus tutustua ihmisiin ja paikkoihin, joita vuosiltaan varttuneempi ja pidemmän kokemuksen omaava ammattidiplomaattikin saattaisi hyvin kadehtia. Mutta diplomaatin ura ei houkutellut Idries Shahia..." Shah kuvasi omaa epäsovinnaista kasvatustaan Pat Williamsille BBC:n haastattelussa vuonna 1971. Hän kertoi kuinka hänen isänsä, sukulaisensa ja ystävänsä pyrkivät aina altistamaan lapset moninaisille vaikutuksille (multiplicity of impacts), ihmisille ja kokemuksille, jotta lapsista kehittyisi tasapainoisia persoonia. Shah kutsui tätä "suufilaiseksi lähestymistavaksi" kasvatukseen.
The Slim Shady LP
The Slim Shady LP on hip hop -artisti Eminemin vuonna 1999 julkaistu albumi. Levy nauhoitettiin vuonna 1998. Albumilta on julkaistu singlet nimeltä: ”My Name Is”, ”Guilty Conscience” ja ”Just Don’t Give a Fuck”, jokaisesta kappaleesta on tehty musiikkivideot. Albumi myi ensimmäisellä viikollaan 283 000 kappaletta. Albumia on myyty maailmanlaajuisesti 6 miljoonaa kappaletta.
Idries Shah
Lapsuus ja nuoruus
Hänen perheensä muutettua Lontoosta Oxfordiin vuonna 1940 pakoon saksalaisten pommituksia, hän vietti kaksi tai kolme vuotta City of Oxford High School for Boys koulussa. Vuonna 1945 hän matkusti isänsä mukana tämän sihteerin ominaisuudessa Uruguayhin isän toimiessa Indian Officen halal-liha-asiantuntijana. Shahia kohtaan esitettiin väitteitä epäasiallisista liiketoimista ja hän palasi Englantiin lokakuussa 1946.
Magiaa ja okkultismia käsittelevät teokset
Shaahin varhaiset teokset olivat tutkimuksia "vähemmistöuskomuksista", kuten hän niitä kutsui. Hänen ensimmäinen teoksensa Oriental Magic, joka julkaistiin vuonna 1956, oli alun perin tarkoitus olla nimeltään Considerations in Eastern and African Minority Beliefs. Tätä seurasi vuonna 1957 The Secret Lore of Magic: Book of the Sorcerers, alkuperäiseltä nimeltään Some Materials on European Minority-Belief Literature. Näiden kirjojen nimet muutettiin vuoden 1973 Shahin juhlajulkaisun erään kirjoittajan mukaan ennen julkaisemista "kaupallisen julkaisutoiminnan käytäntöjen" takia.
Ennen kuolemaansa vuonna 1969 Shahin isä vakuutti, että hän ja hänen poikansa julkaisivat kirjoja magiasta ja okkultismista "estääkseen tämän hölynpölyn todennäköiseltä näyttävän uuden suosion ja uskon siihen merkittävän ihmisjoukon parissa. Poikani... saattoi lopulta päätökseen tämän tehtävän julkaistessaan useiden vuosien tutkimusten jälkeen kaksi tärkeää kirjaa aiheesta."
Psychology Today -lehden haastattelussa vuonna 1975 Shah tarkensi: Magiaa käsittelevien kirjojeni päätarkoituksena oli saattaa tämä materiaali tavallisten lukijoiden saataville. Ihmiset ovat uskoneet liian kauan, että on olemassa salaisia kirjoja, piilotettuja paikkoja ja ihmeellisiä asioita. He ovat pitäneet kiinni näistä uskomuksista voidakseen pelotella niillä itseään. Joten ensimmäinen tarkoitus oli informaatio. Tätä on idän ja lännen magia. Tässä kaikki. Ei ole mitään muuta. Noiden kirjojen toinen tarkoitus oli osoittaa, että näyttää olevan olemassa voimia, joista osa on joko rationalisoitu tällä magialla tai voitaisiin johtaa siitä, jotka eivät kuulu tavanomaisen luonnontieteen piiriin tai ole osa tavallisen ihmisten kokemusta. Mielestäni tätä ilmiötä tulisi tutkia, siitä pitäisi kerätä tietoa ja sitä pitäisi analysoida. Meidän täytyy erottaa magian kemia sen alkemiasta niin sanoakseni. Shah sanoi lisäksi, että hänen kirjojaan tästä aiheesta ei ole kirjoitettu nykyisille magian ja noituuden harjoittajille ja että itse asiassa hän sittemmin joutui välttelemään näitä, koska he olisivat vain pettyneet siihen, mitä hänellä oli sanottavaa.
Seuraavaksi julkaistiin matkakertomus Destination Mecca (1957), jonka David Attenborough esitteli televisiossa. Sekä Destination Mecca että Oriental Magic sisältävät myös suufilaisuutta käsitteleviä jaksoja.
Ystävyys Gerald Gardnerin ja Robert Gravesin kanssa, The Sufis teoksen julkaisu
Loppuvuodesta 1950 Shah muodosti yhteyden Lontoon Wicca-piireihin ja toimi modernin Wicca-liikkeen perustajan Gerald Gardnerin sihteerinä ja kumppanina jonkin aikaa. Noihin aikoihin Shah piti tiistai-iltaisin vastaanottoa suufilaisuudesta kiinnostuneille ravintola Cosmon pöydässä pohjois-Lontoon Swiss Cottagessa.
Vuonna 1960 Shah perusti Octagon Press kustantamon. Yksi sen ensimmäisiä nimikkeitä oli Gardnerin elämäkerta Gerald Gardner, Witch. Kirjaa pidettiin Gardnerin seuraajan, Jack L. Bracelin kirjoittamana, mutta sen oli todellisuudessa kirjoittanut Shah.
WiccalaisenFrederic Lamondin mukaan Bracelin nimeä käytettiin koska Shah "ei halunnut hämmentää suufioppilaitaan osoittamalla kiinnostusta toista esoteerista perinnettä kohtaan." Lamond sanoi, että Shah vaikutti pettyneen Gardnerin suhteen ja että Shah oli kertonut hänelle eräänä päivänä hänen vieraillessa teellä: Kun haastattelin Geraldia, toivoin joskus olevani News of the World -lehden toimittaja. Miten verratonta paljastusmateriaalia! Ja kuitenkin tiedän luotettavalta taholta että tämä ryhmä tulee olemaan tulevan ajan uskonnon kulmakivi. Mutta järkevästi ajatellen, rationaalisesti ajatellen en voi käsittää sitä!
Tammikuussa 1961 matkustaessaan Mallorcalla Gardnerin kanssa, Shah tapasi englantilaisen runoilijan Robert Gravesin. Shah kirjoitti Gravesille matkustajakodistaan Palmalla ja pyysi mahdollisuutta "tervehtiä teitä jonakin päivänä lähiaikoina". Hän lisäsi, että oli parhaillaan tutkimassa ekstaattisia uskontoja ja että hän oli ollut "läsnä... noitien tehdessä kokeiluja Englannissa, sienten syöntiä ja sellaista" – aihe, joka oli kiinnostanut Gravesia jo jonkin aikaa.