cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jean Sibelius
1920-luvun mestariteokset ja Järvenpään hiljaisuus
Sibeliuksen nauttima arvostus valjastettiin monesti Suomen hyväksi. Esimerkiksi talvisodan aikana Yhdysvalloissa julkaistiin postimerkki, jossa oli Sibeliuksen kuva ja teksti ”I need your help” (tarvitsen apuanne). Suomen tukeuduttua jatkosodassa natsi-Saksaan Sibeliusta pyydettiin julkaisemaan kirjoitus, jossa amerikkalaisia ja brittejä vedottiin ymmärtämään Suomen ratkaisua. Syntymäpäivinään Sibelius sai vastaanottaa lukuisia koti- ja ulkomaisia huomionosoituksia, muun muassa lahjasikareja Winston Churchilliltä ja Harry S. Trumanilta.
Synestesia
Sibeliuksen on arveltu olleen synesteetikko, joskaan asiasta ei ole varmuutta. Sibelius esimerkiksi kuvaili nähneensä sävelet ja sävelasteikot eri väreinä sekä kuulleensa säveliä nähdessään värejä ja esineitä tai haistaessaan hajuja.
Terveysongelmat
Musiikkitoimittaja Vesa Sirén on esittänyt, että Sibelius saattoi kärsiä essentiaalisesta vapinasta, joka aiheutti hänelle ongelmia nuoresta pitäen ja jonka oireita hän poisti alkoholilla. Teoriaa ovat myöhemmin tukeneet useat asiantuntijat. Oletettavasti vapina esti kirjoittamisen ja haittasi sosiaalista elämää.
Kuolema
Sibelius kuoli aivoverenvuotoon Ainolassa 20. syyskuuta 1957 ollessaan 91-vuotias. Sibeliuksen kuoleman vuoksi Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokous vietti hiljaisen hetken. Puheenjohtaja Sir Leslie Munro lausui muistosanat: ”Sibelius kuului koko maailmalle. Musiikillaan hän rikastutti koko ihmissuvun elämää.” Sibelius haudattiin Suomen valtion kustantamana Ainolan puutarhaan.
Tyyli
Sibeliuksen musiikillinen tyyli muuttui hänen uransa aikana. Se voidaan jakaa kolmeen kauteen: Kalevala-romanttinen kausi alkoi Kullervosta ja jatkui vuoteen 1903 tai 1904 (Valse triste). Kauden teoksissa näkyy kiinnostus kansanrunouteen ja -musiikkiin ja kansallisuusaatteen palo. Eurooppalaisella kaudellaan vuosina 1903–1919 Sibelius ryhtyi tietoisesti siirtymään kansallisromantiikan piiristä kohti eurooppalaista, klassisempaa tyyliä. Etenkin neljännessä sinfoniassa on synkkiä ja sisäänpäin kääntyneitä piirteitä, joita yleisö ei aina ymmärtänyt. Kolmatta kautta (1920–1926) kutsutaan synteesin kaudeksi. Sen aikana syntyivät Sibeliuksen kypsimmät teokset: kuudes ja seitsemäs sinfonia, Myrsky ja Tapiola.
Vaikutus
Suomessa Sibeliuksen seuraajia olivat aluksi Toivo Kuula ja Leevi Madetoja, myöhemmin muun muassa sinfonikot Joonas Kokkonen, Einojuhani Rautavaara, Aulis Sallinen ja Erkki Salmenhaara. Maailmalla Sibelius on ollut suosittu etenkin englantia puhuvissa maissa.
Suomen kulttuurimatkailulle säveltäjällä on suuri merkityksensä. Musiikkituristien matka suuntautuu esimerkiksi Sibelius-monumentille, Ainolaan tai Sibelius-museoon.
Populaarimusiikissa Sibeliuksen töiden pohjalta ammentaneita muusikoita ovat esimerkiksi brittiläiset Jon Anderson ja Mike Oldfield.
Sibelius vapaamuurarina
pienoiskuva|Sibelius vuonna 1939 Sibelius liittyi Suomen vapaamuurareihin vuoden 1922 elokuussa. Hän osallistui ensimmäisen toimintavuoden aikana kuusi kertaa Suomi-loošin istuntoihin. Käynnit harvenivat seuraavina vuosina, kenties ulkomaanmatkojen vuoksi.
Sibeliuksen osana vapaamuurareissa oli lähinnä vain urkujen soittaminen sekä rituaalimusiikin säveltäminen. Sibelius sai myöhemmin kunniajäsenyyden – Sibeliuksen jälkeen vastaavan huomionosoituksen on saanut vain kolme henkilöä. Sibeliuksen viimeiset sävellykset olivat vapaamuurareiden rituaalimusiikkia. Näiden sävellysten nimet ovat Veljesvirsi ja Ylistyshymni.
Tekijänoikeustulot
Helsingin Sanomien laskelman mukaan Sibeliuksen tuotanto oli Suomen tuottoisin tekijänoikeusmaksujen mukaan vuonna 2004. Sibeliuksen perillisten verotietojen perusteella lehti arvioi vuosituoton olevan jopa. Tämä summa jaetaan Sibeliuksen perillisille, joita on kymmeniä.
Nykyisen tekijänoikeuslain mukaan Sibeliuksen tuotanto vapautuu tekijänoikeudesta 1. tammikuuta 2028, jolloin on kulunut 70 vuotta hänen kuolinvuotensa päättymisestä.
Käsikirjoitukset
Sibeliuksen kirjallista jäämistöä – sävellyksiä ja kirjeitä – on säilytteillä erityisesti Kansallisarkistossa ja Kansalliskirjastossa, mutta aineistoa on paljon myös ulkomaisessa yksityisomistuksessa, jopa sijoituskohteina. Vuonna 1970 Kansalliskirjaston kokoelmiin saatiin hankittua valtion, kahden pankin ja yhden säätiön avustuksella kaikkiaan 50 käsikirjoitusta. Sibeliuksen henkilökohtainen musiikkiarkisto saatiin Kansalliskirjastoon vuonna 1982 säveltäjän perikunnan lahjoituksena.
Vuonna 1997 Kansalliskirjastoon saatiin hankittua toinen 50 käsikirjoituksen kokonaisuus opetusministeriön avustuksella. Vuonna 2018 italialainen keräilijä Rolando Pieraccini lahjoitti Sibeliuksen kirjeitä ja muuta aineistoa Kansallismuseoon.
Tuntematon ostaja maksoi Pohjolan tyttären käsikirjoituksesta vuonna 2016, eikä aineisto ole enää tutkijoiden käytössä.
Vuonna 2020 Sibeliuksen kustantajan Robert Lienaun kokoelman omistaja pani myyntiin musiikkikäsikirjoituksia, joukossa teokset Voces intimae, Joutsikki, Pelléas ja Mélisande, eivätkä ne olleet myyntihankkeen aikana tutkijoiden eivätkä Sibeliuksen kriittisen kokonaisjulkaisun käytettävissä. Aineistosta pyydettiin yli miljoonaa euroa. Sibeliuksen koottujen teosten päätoimittaja, professori Timo Virtanen piti katastrofina sitä, että kansallisaarteet olisivat päätyneet ulkomaiseen yksityisomistukseen tutkijoiden tavoittamattomiin. Nykyään Sibeliuksen käsikirjoitusten tyyppistä historiallisesti merkittävää aineistoa ei saa viedä Suomesta ilman lupaa.
Kansalliskirjasto sai hankittua Lienaun kokoelman loppuvuonna 2020 apurahojen ja lahjoitusten avulla, ja hinnaksi kerrottiin huomattavasti alle miljoona euroa.
Vuonna 2021 Sibeliuksen musiikkikäsikirjoitukset otettiin Maailman muisti -ohjelmaan.
Huomionosoituksia
Sibelius äänestettiin Suuret suomalaiset -kilpailussa vuonna 2004 sijalle 8. Hänelle myönnettiin ensimmäinen Wihurin Sibelius-palkinto (7,5 miljoonaa markkaa) 9. lokakuuta 1953.
Sibelius-monumentti
Sibeliuksen muistoksi Helsinkiin pystytettiin vuonna 1967 Eila Hiltusen suunnittelema Sibelius-monumentti. Se sijaitsee puistossa, joka oli 1945 saanut nimen Sibeliuksen puisto.
Sibelius-mitalit
Säveltäjämestari Jean Sibeliuksesta on julkaistu tiettävästi 27 mitalia, joista 18 on suomalaista ja 9 on ulkomaista. Vanhin mitaleista on vuodelta 1916 Sibeliuksen 50-vuotispäivän kunniaksi, ja sen suunnitteli Ville Vallgren. Muun muassa seuraavat taiteilijat ovat suunnitelleet toteutettuja Sibelius-mitaleja: Gerda Qvist, Aarre Aaltonen, Wäinö Aaltonen, Eila Hiltunen, Kauko Räsänen, Kalervo Kallio, Jorma K. Miettinen, Kari Juva, Lasse Sammallahti, Annu Eklund, Hannele Kylänpää ja Kaarina Tarkka.
Sibelius-kilpailut
Sibelius-Seura ry järjestää kansainvälisen Jean Sibelius -viulukilpailun Helsingissä viiden vuoden välein. Sibelius-kilpailu on yksi maailman arvostetuimmista viulukilpailuista. Sibelius-Seura on järjestänyt Helsingissä myös Jean Sibelius -kapellimestarikilpailuja. Sibelius-laulukilpailut järjestetään Järvenpäässä.
Liputuspäivä
Ehdotuksia Sibeliuksen ja suomalaisen säveltaiteen liputuspäivästä on tehty 1980-luvulta alkaen. Sisäasiainministeriö suositti yleistä liputusta ensimmäisen kerran Sibeliuksen 140-vuotissyntymäpäivänä vuonna 2005. Almanakkatoimisto hyväksyi 2009 liputuspäivän merkittäväksi vuoden 2011 kalenteriin vakiintuneena liputuspäivänä. Sibeliuksen syntymäpäivä 8. joulukuuta on liputuspäivä, suomalaisen musiikin päivä.
Rahoja
Sibeliuksen kuva oli vuodesta 1986 lähtien euron käyttöönottoon saakka suomalaisessa 100 markan setelissä.
Vuonna 2015 laskettiin liikkeelle kahden euron erikoisraha Sibeliuksen syntymän 150-vuotisjuhlan kunniaksi. Nora Tapperin suunnittelemassa kahden euron kolikon kansallisessa puolessa on kuvattuna Ainolan tähtitaivasta ja mäntyjä.
Postimerkkejä
pienoiskuva|140px|Vuonna 1957 julkaistu suru­posti­merkki. Sibeliuksen kuoleman jälkeen julkaistiin surupostimerkki 8. joulukuuta 1957. Sen arvo oli 30 markkaa ja painos. Kaikkiaan Suomessa on julkaistu seuraavat Sibelius-aiheiset postimerkit:
Sibeliuksen mukaan nimettyjä asioita
Sibeliuksen mukaan on nimetty
Sibelius elokuvassa
Timo Koivusalo on ohjannut Sibeliuksesta elokuvan Sibelius, joka sai ensi-iltansa syyskuussa 2003. Nuorta Sibeliusta tulkitsee Martti Suosalo ja vanhempaa Sibeliusta Heikki Nousiainen.
Joseph Kwaku Afrifah-Agyekum
Joseph Kwaku Afrifah-Agyekum (s. 22. joulukuuta 1954) on ghanalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Accran hiippakuntaan Dominic Kodwo Andoh 17. heinäkuuta 1983. Hänet siirrettiin 6. heinäkuuta 1992 Koforiduan hiippakuntaan, jonka piispaksi hänet nimitettiin 12. huhtikuuta 2006. Piispaksi vihkiminen seurasi 1. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Gabriel Charles Palmer-Buckle, jota avustivat Peter Kwasi Sarpong ja Gregory E. Kpiebaya.
Wiener Zeitung
Wiener Zeitungin omistajaksi tuli 1857 Itävallan hallitus, vaikkakin lehti oli toiminut hallituksen virallisena äänitorvena jo vuodesta 1812 lähtien. Lehteä painoi vuoteen 1997 asti Itävallan valtio-omisteinen painoyritys. Sanomalehti yksityistettiin vuonna 1998, mutta hallitus toimii edelleen sen julkaisijana ja lehdessä julkaistaan hallituksen virallisia tiedotuksia. Lehti ilmestyy broadsheet-koossa.
30.6.2023
Perjantaina 30.6.2023 Wiener Zeitung ilmestyi viimeisen kerran broadsheet-lehtenä. Seuraavat numerot olivat viimeisen lehden kannessa: 116 840 (päivää), 3 839 (kuukautta), 320 (vuotta), 12 (presidenttiä), 10 (keisaria), 2 (tasavaltaa) ja 1 (sanomalehti).
Tzintzuntzán
Tzintzuntzán on kaupunki, joka sijaitsee Michoacánin osavaltiossa Keski-Meksikossa 53 kilometrin päässä osavaltion pääkaupungista Moreliasta ja viidentoista kilometrin päässä Pátzcuarosta. Tzintzuntzán tunnetaan siitä, että se toimi taraskien pääkaupunkina ennen kuin espanjalaiset valloittivat alueen 1520-luvulla. Nykyisin Tzintzuntzán on vanhojen kulttuureidensa vuoksi arkeologinen kohde ja siellä suoritetaan arkeologisia kaivauksia.
12. vuosisadalla perustetun, rikkaan historian omaavan sekä vuonna 1930 kaupungin arvon saaneessa Tzintzuntzánissa asui vuonna 2005 noin 12 000 asukasta. Tzintzuntzánissa vietetään myös monia festivaaleja, joista kaupunki on kuuluisa.
Yökönlehdet
Yökönlehdet (Pinguicula) ovat soilla esiintyviä lihansyöjäkasveja. Ne pyydystävät hyönteisiä lehdillään, joissa on kasvin erittämää rasvaa. Hyönteinen jää lehtiin kiinni, eikä pääse pois. Yökönlehdet saalistavat yleensä vain hyttysiä pienempiä otuksia, mutta joskus lehdistä saattaa löytyä jopa sääski tai vastaava hyönteinen.
Yökönlehtilajit
Yökönlehtiä kasvaa monessa paikassa. Ne lajitellaan erilaisiin ryhmiin:
Suomessa kasvavat lajit ovat:
Muita lajeja:
Ram Lakhan
Juoni
Sharda (Raakhee) vannoo kostoa, kun hänen aviomiehensä serkut Bhishamber (Amrish Puri) ja Bhanu (Paresh Rawal) murhaavat tämän ja heittävät hänet ja kaksi nuorta poikaansa kadulle. Pojista kasvavat salskea konstaapeli Ram (Jackie Shroff) ja houkutuksille altis uneksija Lakhan (Anil Kapoor). Jotta perhe saisi kostonsa, Ramin täytyy ohjata rappiolla oleva veljensä takaisin kaidalle tielle ja suojella tätä Bhishamberilta ja Bhanulta.
Dominic Nyarko Yeboah
Dominic Nyarko Yeboah (s. 19. joulukuuta 1953) on ghanalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Sunyanin hiippakuntaan James Kwadwo Owusu 21. heinäkuuta 1990. Hänet nimitettiin Techimanin hiippakunnan piispaksi 28. joulukuuta 2007. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. maaliskuuta 2008. Pääkonsekraattorina toimi Peter Kodwo Appiah Turkson, jota avustivat Lucas Abadamloora ja Matthew Kwasi Gyamfi.
Camptosaurus
Camptosaurus (nimen merkitys: ”taipuisa lisko”) on linnunlantioisten dinosaurusten suku, joka eli myöhäisellä jurakaudella nykyisessä läntisessä Pohjois-Amerikassa.
Kuvaus
Camptosaurus oli 5-8 metriä pitkä, korkeus oli 1,2-1,8 metriä, paino oli 800-900 kilogrammaa. pienoiskuva|262x262px|Camptosaurus verrattuna ihmiseen Se pystyi kävellemään kahdella tai neljällä jalalla.
Ravinto
pienoiskuva|265x265px|Camptosauruksella oli ruuan hakkimiseen soveltuvat kädet Camptosauruksella oli kasviperäinen ruokavalio. Sillä oli voimakas nokka, joka auttoi sitä syömään kuituista kasvillisuutta. Camptosauruksen posket olivat täynnä satoja kestäviä hampaita karkeiden kuitujen hiontaan. Molemmissa Käsissä oli peukalo ja leviäisi sormet; siksi on mahdollista, että Camptosaurus pystyi tarttumaan käsillään pieniin puihin vetämään ruokaa nokkaansa.
Löydöt
pienoiskuva|275x275px|Camptosauruksen luuranko Camptosauruksen luita on löydetty Pohjois-Amerikasta, Englannista ja Portugalista.
Elinalue
Camptosaurus eli Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa.
Onni Markula
Onni Oskari Markula (11. huhtikuuta 1887 Huittinen – 29. lokakuuta 1973) oli suomalainen pankinjohtaja.
Sonderkommando (tuhoamisleiri)
thumb|Sonderkommandon yksikkö 1005:n jäsenet poseeraavat luunmurskauskoneen vieressä Janowskan keskitysleirillä. Sonderkommandot olivat toisessa maailmansodassa natsi-Saksan perustamilla tuhoamisleireillä vankiryhmiä, joiden tehtävänä oli avustaa toisten vankien tappamisessa. Sonderkommandot eivät osallistuneet suoraan tappamiseen, vaan he saattoivat uhrit kaasukammioihin, tyhjensivät kammiot kaasutuksen jälkeen ja hoitivat ruumiiden hävittämisen. Suostuminen tehtävään merkitsi muutamaa kuukautta enemmän elinaikaa – ja huomattavasti parempaa ruokaa: suurempia leipäannoksia ja vahvempaa keittoa, joskus jopa vähän lihaakin.
Onni Markula
Markula oli Kansallis-Osake-Pankin pääkonttorissa virkailijana ja prokuristina 1909–1912 ja sitten Länsi-Suomen Osake-Pankin pääkonttorissa kamreerina ja apulaisjohtajana 1912–1917. Hän oli Suomen Maatalous-Osake-Pankin pääjohtajana 1917–1933 ja johtokunnan jäsenenä 1917–1937. Markula toimi pankin Kuopion konttorin johtajana vuodesta 1937 alkaen.
Sonderkommando (tuhoamisleiri)
Tietyn ajan kuluttua jokainen Sonderkommando-ryhmä tapettiin. Tavallinen elinaika oli kaksi kuukautta. He johtivat myös kapinaa Treblinkassa ja Auschwitzissa. Vain pieni osa sonderkommandoihin kuuluneista selvisi hengissä.
Onni Markula
Onni Markula oli naimisissa 1913–1934 Lydia Maria Korhosen (1877–1934) kanssa ja vuodesta 1936 Toini Mynttisen (1898–1974) kanssa.
Phil Ball
Phil Ball (s. 1957 Vancouver, Kanada) on brittiläinen kirjailija ja kolumnisti.
Ball syntyi Kanadan Vancouverissa, mutta kasvoi Englannin Cleethorpesissa. Elettyään myös Perussa ja Omanissa hän asettui vuonna 1991 San Sebastiániin Espanjan Baskimaalle, jossa hän asuu puolisonsa ja kahden lapsensa kanssa. Hän on koulutukseltaan englannin kielen opettaja.
Jalkapallosta jo nuorena innostuneen Ballin ensimmäinen teos Morbo (2001) on kertomus espanjalaisen jalkapalloilun historiasta ja espanjalaisseurojen historiaan, kieleen ja politiikkaan perustuvista erityislaatuisista keskinäisistä suhteista. White Storm (2002) käy läpi kansainvälisen jalkapalloliiton jäsenlehden lukijoiden 1900-luvun parhaaksi seurajoukkueeksi valitseman Real Madridin satavuotisen historian ja An Englishman Abroad (2004) puolestaan kertoo jalkapalloilija David Beckhamin ensimmäisestä vuodesta Real Madridissa. Ensimmäistä kertaa jalkapalloilun ulkopuolelle Ball astui teoksellaan The Hapless Teacher’s Handbook (2006), joka on humoristinen omaelämäkerta hänen opettajanuransa alkuvuosista Englannissa.
Sitatunga
Sitatunga eli suoantilooppi (Tragelaphus spekii) on Afrikassa esiintyvä antilooppi.
Ulkonäkö ja koko
Sitatungan ruumis on 150–170 cm:n pituinen ja se painaa 50–125 kg. Koiraan säkäkorkeus on noin metrin, naaraan 75 cm ja hännän pituus 20–30 cm. Uroksen turkki on ruskeasta tummanruskeaan, ja naaras on selvästi vaaleampi. Valkeiden juovien ja täplien jakautuminen kaulassa ja päässä vaihtelee eri alalajeilla (5 alalajia). Uroksilla on pitkät sarvet sekä vaalea tai puhtaan valkoinen ja pystyyn kohoava pitkäkarvainen selkäharja hartioista hännäntyveen saakka.
Levinneisyys ja elinympäristö
Sitatungat elävät pääasiassa ruoikko- ja papyruskosteikoilla, märkäpohjaisissa metsissä järvien lähellä sekä jokien tulva-alueilla. Ne liikkuvat tottuneesti harottavien sorkkiensa varassa läpi tiheän rantakasvillisuuden ja ne ovat myös hyviä uimareita. Sitatungat liikkuvat noin kuuden eläimen ryhmissä, niin päivisin kuin öisinkin. Sitatungat syövät vesikasveja sekä lehtiä, versoja ja hedelmiä.
Keskenkasvuinen
"Keskenkasvuinen" (ven. Подро́сток, Podrostok, 'Teini-ikäinen') on Fjodor Dostojevskin vuonna 1875 ilmestynyt romaani.
Keskenkasvuinen on kehityskertomus ja sukupolviromaani. Mistä nuoriso saa arvomaailmansa mallit, kun vanhempien sukupolvi käyttäytyy moraalittomasti? Tämä on yksi Dostojevskin romaanin liikkeellepanevista kysymyksistä. Romaani ilmestyi ensin jatkokertomuksena Otetšestvennyje zapiski (”Isänmaallisia kirjoituksia”) -lehdessä ja yhtenä niteenä Pietarissa vuonna 1876.
Juoni
pienoiskuva|Keskenkasvuinen (ven. Подро́сток, Podrostok) ensimmäinen painos, tammikuu 1876 Pietari Romaanin minä-kertojana on avioliiton ulkopuolella syntynyt nuori mies, juuri ja juuri teini-ikäinen 19-vuotias Arkadi Dolgoruki, jonka biologinen isä Andrei Versilov on aatelinen tilanomistaja ja laillinen isä Makar Dolgoruki Versilovin kartanon palveluskunnan entinen jäsen. Arkadin äiti Sofia Dolgoruka elää Versilovin kanssa tämän tehtyä perhejärjestelystä sopimuksen Makarin kanssa. Makar on pyhiinvaeltaja ja Versilov puolestaan huikentelevainen naistenmies, jonka avioton perhe elää hänen ailahtelevan luonteensa armoilla. Nämä taustat selviävät lukijalle romaanin alussa ja takautumien kautta. Varsinaiset tapahtumat sijoittuvat Pietariin, jonne Arkadi saapuu astuakseen virkaan. Tämän muodollisen syyn ohella hän aikoo selvittää välinsä Versilovin kanssa.
Arkadin aikomus on kieltäytyä yliopisto-opinnoista ja virkaurasta. Sen sijaan hänellä on "ideaksi" kutsumansa suunnitelma: hän haluaa "tulla Rothschildiksi" eli rikastua, joka on vain väline sille että voi saavuttaa itsenäisyyden ja vapauden. Ylpeän Arkadin stigma on hänen isättömyytensä, aviottomuutensa ja varattomuutensa, se että hänen aatelinen isänsä ei ole tunnustanut häntä. Tästä häpeästä hän aikoo päästä rahan ja vallan avulla. Sen jälkeen hän uskoo saavuttavansa lopullisen voiton nöyryytyksistä ja osoituksen vapaudestaan luopumalla rikkauksistaan.
Romaanin monitasoinen juoni kuljettaa isää ja poikaa kohti väistämätöntä konfliktia, joka kuitenkin ratkeaa anteeksiantoon ja sovintoon. Arkadi nöyrtyy ja on valmis ottamaan vastuun äidistään ja sisarestaan. Arkadin muutokseen vaikuttanut henkilö on hänen laillinen isänsä Makar Dolgoruki. Romaanin loppupuolella Makar kuolee mutta ehtii antaa Versiloville anteeksiannon merkkinä ikonin. Versilov ottaa lahjan vastaan, jutta rikkoo ikonin myöhemmin. Hän ei myöskään solmi avioliittoa Arkadin äidin kanssa, vaikka Makarin kuolema tekisi avioliiton mahdolliseksi.
Analyysi
Makar Dolgoruki on Dostojevskin tuotannon merkittävin talonpoikaishahmo. Narodnikkilaisuus oli levinnyt intelligentsian pariin romaanin kirjoitusajankohtana, ja Makar Dolgoruki on katsottu osoitukseksi Dostojevskin kiinnostuksesta aiheeseen. Makar Dolgoruki on hurskas mies, jonka pyyteettömyys ja anteeksianto asettuvat romaanin aatelistaustaisten henkilöhahmojen itsekkyyden ja juonittelun vastakohdaksi. Hän on Versilovin vastapari, joka romaanin aatemaailmassa edustaa talonpoikaista, ortodoksista Venäjään, kun taas Versilov, 1840-luvun idealisti ja Kristuksen kieltävä aatelisliberaali, edustaa eurooppalaista Venäjää.
Sarah Churchill
Lady Sarah Churchill (o.s. Jenyns, kirjoitetaan Jennings useimmissa nykyajan lähteissä), vuodesta 1702 '''Marlborough’n 1. herttuatar''' (5. kesäkuuta 1660 – 18. lokakuuta 1744) oli yksi aikansa vaikutusvaltaisimmista naisista johtuen hänen läheisestä ystävyydestään Ison-Britannian kuningatar Annan kanssa.
Lady Sarahin ystävyys ja vaikutusvalta prinsessa Annaa kohtaan tämän kamarirouvana (Lady of the Bedchamber) oli laajalti tunnettu, ja monet senaikaisista tärkeistä henkilöistä kääntyivät hänen puoleensa toivoen, että hän saisi Annan suostumaan heidän pyyntöihinsä.
Niinpä Annan noustessa kuningattareksi 1702 Sarahin tietämys hallituksesta ja hänen läheinen suhteensa kuningattareen teki hänestä sekä vaikuttavan ystävän että vaarallisen vihollisen. Hänestä tuli nyt myös Marlborough'n herttuatar.
Sarahilla oli ”pitkä ja antaumuksellinen” yli 40 vuoden pituinen suhde aviomiehensä, John Churchillin, ensimmäisen Marlborough’n herttuan, kanssa.
Sillä aikaa kun herttua oli ulkomailla komentamassa joukkoja Espanjan perimyssodassa, herttuatar Sarah piti hänet ajan tasalla hovin juonista. Samalla hän lähetti vaimolleen pyyntöjä ja poliittisia neuvoja, jotka tämä välittäisi kuningattarelle.
Lujatahtoinen herttuatar Sarah koetteli kuningattaren kärsivällisyyttä aina kun tämä oli eri mieltä hänen poliittisista tai kirkollisista nimityksistään. Heidän väliensä rikkouduttua viimeisen kerran vuonna 1711, Sarah ja hänen miehensä Marlborough'n herttua menettivät arvonimensä ja heidät erotettiin hovista 1712, mutta he palasivat suosioon Hannoverien noustua valtaan Annan kuoleman jälkeen 1714.
Hänellä oli myöhemmin kuuluisia erimielisyyksiä monien tärkeiden henkilöiden kanssa, mukaan lukien tytär Henrietta Godolphin 2. Marlborough’n herttuatar; Blenheimin palatsin arkkitehti John Vanbrugh; pääministeri Robert Walpole; kuningas Yrjö II ja tämän vaimo, kuningatar Karoliina. Herttuatar Sarahin perimät rahat Marlborough’n trustista tekivät hänestä yhden aikansa rikkaimmista naisista Euroopassa.
Herttuatar Sarah kuoli 84 vuoden iässä vuonna 1744.
Beautiful Disaster
Beautiful Disaster on Cheap and Nastyn ensimmäinen albumi, joka julkaistiin 18. maaliskuuta 1991. Albumi julkaistiin Britanniassa ja Japanissa. Levystä julkaistiin oranssi EP Beautiful Disaster - Full Length Version/T.C.P. - Live / You Can't Put Your Arms Around A Memory - Live / Devil Calling - Live, maksisingle Mind Across The Ocean / Midnight Emperor / Queen Bee ja sininen EP Beautiful Disaster - 7" edit / Fantasy / Electric Flag / Beautiful Disaster - full length version.
Lemmen viemää
Lemmen viemää on saksalainen telenovela, jossa seurataan huippuhotellin omistajien ja henkilökunnan ihmissuhteita. Sarjan ensiesitys tapahtui Saksassa Das Erste -kanavalla 26. syyskuuta 2005 ja sitä esitetään edelleen. Sarjan tuottaa Bavaria Film. Suomessa Lemmen viemää -sarjaa on esitetty televisiokanavilla Sub ja AVA.
Sarjan tunnusmusiikkina on saksalaisen laulajan Curlyn kappale ”Stay”. Saksassa sarjan keskiverto katselijämäärä on 2,5 miljoonaa katsojaa, joten sen katsojaosuus on noin 25 prosenttia.
Taustaa
Lemmen viemää kuvataan yksityisellä maatilalla Ylä-Baijerissa, jossa sijaitsee myös sarjassa nähtävä hotelli Fürstenhof. Paikassa kuvataan kuitenkin vain ulkokohtauksia. Kaikki sarjan sisäkuvaukset tehdään Bavaria Filmin studioilla Münchenissä.
Esitysoikeudet
Lemmen viemää -sarjan esitys alkoi Saksassa Das Erste -satelliittitelevisiokanavalla 26. syyskuuta 2005. Sarjan esitysoikeudet on myyty yli 20 maahan, kuten Italiaan, Bulgariaan, Belgiaan ja Baltian maihin. Italiassa sarjaa esitetään nimellä Tempesta d'Amore.
Tuotantokaudet
Sarjan ensimmäisellä tuotantokaudella (jaksot 1–313) sarjan pääparina ovat Laura Mahler ja Alexander Saalfeld. Monien tapahtumien jälkeen he menevät naimisiin ja muuttavat Brysseliin missä Laura avaa konditorian ja Alexander toimii hotellin johtajana.
Sarjan toisella tuotantokaudella (jaksot 314–520) sarjan pääparina ovat Robert Saalfeld ja Miriam von Heidenberg. Monien tapahtumien jälkeen he lähtevät Pariisiin missä Miriam tekee hajuvesiä ja Robert perustaa ravintolan.
Sarjan neljännellä tuotantokaudella (jaksot 704–914) sarjan pääparina ovat Felix Saalfeld ja Emma Strobl. Monien tapahtumien jälkeen he menevät naimisiin ja muuttavat Kanadaan. Myöhemmin he saavat kaksospojat Max ja Moritz.
Sarjan viidennellä tuotantokaudella (jaksot 915–1117) sarjan pääparina nähdään aluksi Lukas Zastrow ja Annika Bruckner. Annikan kuoleman jälkeen pääparin toiseksi osapuoleksi tulee Sandra Ostermeyer. Monien tapahtumien jälkeen Lukas ja Sandra menevät naimisiin ja lähtevät Riesenbirgeen Tšekkiin ja uudistavat vanhan luostarin ekologiseksi hotelliksi.
Sarjan seitsemännellä tuotantokaudella (jaksot 1392–1600) sarjan pääparina ovat Theresa Burger ja kaksoisveljet Konstantin Riedmüller ja Moritz Van Norden. Kauden alussa Theresa seurustelee Konstantinin kanssa, mutta myöhemmin hän kuitenkin valitsee Moritzin. Kaudella selviää, että Moritz ja Konstantin ovat Wernerin poikia. Monien tapahtumien jälkeen Theresa ja Moritz menevät naimisiin ja muuttavat Porta Westfalicaan.
Sarjan kahdeksannella tuotantokaudella (jaksot 1601–1814) sarjan pääparina ovat Konstantin Riedmuller ja Marlene Schweitzer. Aluksi Konstantin rakastuu Marlenen äitiin Nataschaan. Lopulta Konstantin tajuaa kuitenkin rakastavansa Marlenea ja he menevät naimisiin ja muuttavat Firenzeen.
Sarjan yhdeksännellä tuotantokaudella (jaksot 1815–2066) sarjan pääparina ovat Leonard Stahl ja Pauline Jentzsch. Monien tapahtumien jälkeen he menevät naimisiin ja muuttavat Wieniin, jossa Pauline työskentelee kuuluisassa konditoriassa. Pauline on myös raskaana.
Sarjan kymmenennellä tuotantokaudella (jaksot 2067–2265) sarjan pääparina ovat Niklas Stahl ja Julia Wegener. Julia on tullut kaukaa Thaimaasta kuolemansairaan veljensä Sebastian Vegenerin kanssa. Sebastianin painostamana Julia alkaa esittää kuollutta Sophie Stahlia saadakseen rahaa Sebastianin hoitoihin. Sophie oli Julian paras ystävä ja Sebastianin tyttöystävä. Kun Julia esittää Sophieta käy kuitenkin ilmi että hän on rakastunut Sophien veljeen Niklakseen. Monien tapahtumien jälkeen Niklas ja Julia menevät naimisiin ja lähtevät Lissaboniin. Sarjan yhdennellätoista tuotantokaudella (jaksot 2266–2502) sarjan pääparina ovat Sebastian Wegener ja Luisa Reisiger. Monien tapahtumien jälkeen Sebastian ja Luisa menevät naimisiin ja muuttavat Düsseldorfiin lähelle Sebastianin poikaa Paulia.
Sarjan kahdennellatoista tuotantokaudella (jaksot 2503–2692) sarjan pääparina ovat Adrian Lechner ja Clara Morgenstren.
Sarjan kolmannellatoista tuotantokaudella (jaksot 2693–2812) Sarjan pääparina nähdään William Newcombe sekä häneen kaksi ihastunutta naista Ella Kesler ja Rebecca Herz, jotka ovat parhaat ystävykset.
Sarjan neljännellätoista tuotantokaudella (jaksot 2813–3019) sarjan pääparina ovat Viktor Saalfeld ja Alicia Lindbergh.
Sarjan viidennellätoista tuotantokaudella (jaksot 3020–3264) sarjan pääparina ovat Joshua Winter ja Denise Saalfeld.
Sarjan kuudennellatoista tuotantokaudella (jaksot 3265–3515) sarjan pääparina ovat Franzi Krummbiegl ja Tim Degen.
Sarjan seitsemännellätoista tuotantokaudella (jaksot 3516–3729) sarjan pääparina ovat Maja von Thalheim ja Florian Vogt.
Sarjan kahdeksannellatoista tuotantokaudella (jaksot 3730–3957) sarjan pääparina ovat Josephine "Josie" Klee ja Paul Lindbergh.
Louise Suggs
Mae Louise Suggs (7. syyskuuta 1923 Atlanta, Georgia – 7. elokuuta 2015 Sarasota, Florida ) oli yhdysvaltalainen golfaaja. Hän oli LPGA Tourin perustajia ja siten naisten ammattigolfin merkkinimiä.
Suggs syntyi Atlantassa, Georgiassa. Hän aloitti uransa ammattilaisena vuonna 1948 ja voitti muiden saavutustensa ohessa Western Openin (1946, 1947, 1949, 1953), Titleholders Championshipin (1946, 1954, 1955, 1959), LPGA Championshipin (1957) ja U.S. Women’s Openin (1949, 1952).
Suggs kelpuutettiin World Golf Hall of Fameen vuonna 1979. Hänelle myönnettiin vuoden 2007 Bob Jones Award.
Suggs kuoli 91-vuotiaana Floridan Sarasotassa 7. elokuuta 2015.
Boris Pankin
Pankin oli lastenkirjailija Astrid Lindgrenin (1907–2002) henkilökohtainen ystävä.
Pankin on myöhemmällä iällään muuttanut vakituisesti Brommaan, Ruotsiin. Hänellä on puolisonsa Valentinan kanssa kaksi lasta ja lapsenlapsia. Hänelle myönnettiin tammikuussa 2005 "kuukauden tukholmalaisen" arvonimi.
Heavy Metal Pioneers
Heavy Metal Pioneers on Deep Purplesta kertova dokumentti, joka sisältää yhtyeen jäsenten haastatteluja sekä musiikkinäytteitä vuosien varrelta. Video ei sisällä kokonaisia versioita kappaleista.
Melbourne Park
Historia
Melbourne Park rakennettiin vuonna 1988 Jolimont Yardsin viereen uudeksi Australian avoimen tennisturnauksen kilpailupaikaksi, koska entinen kilpailupaikka, Kooyong, oli käynyt liian pieneksi. Alun perin se tunnettiin nimellä National Tennis Centre at Flinders Park (Kansallinen tenniskeskus Flinders-puistossa), kunnes vuonna 1996 se päätettiin nimetä uudelleen Melbourne Parkiksi, lähinnä "Melbourne"-nimen mainostamiseksi kansainväliselle yleisölle. Päätös otettiin vastaan vahvasti vastustaen, ja sitä verrattiin Stade Roland Garrosin (Ranskan avointen koti Pariisissa) uudelleennimeämiseen "Paris Parkiksi". Vuosien mittaan Melbournen ihmiset ovat kuiten hyväksyneet uuden nimen.
Tapahtumat
Vaikka Melbourne Park tunnetaan parhaiten tenniskeskuksena, se isännöi myös monia muita urheilu- ja musiikkitapahtumia läpi vuoden. Suositut kansainväliset esiintyjät käyttävät keskusta, sillä se on kaupungin suurin, pois lukien Docklands Stadium Docklandsissä sekä läheinen Melbourne Cricket Ground, jotka molemmat ovat valtavan kalliita.
The Two Tribes -tanssifestivaali pidettiin Melbourne Parkissa vuosittain.
Olosuhteet
Aiemmin Centre Courtina, Keskuskenttänä, tunnetulla Rod Laver Arenalla on melkein 15 000 istumapaikkaa sekä suljettava katto. Toiseksi suurin kenttä on Hisense Arena (vuoden 2006 Kansainyhteisön kisojen aikaan tunnettiin väliaikaisesti Multi-Purpose Venuena), joka avattiin vuonna 2000. Sillä on 10 500 istumapaikkaa ja silläkin on suljettava katto. Keskuksessa on myös kolme muuta stadionkenttää, joista entinen Show Court 1 on nimetty uudelleen Margaret Court Arenaksi.
Melbourne Park on Yarra Parkissa sijaitsevan Melbourne Cricket Groundin vieressä, ja useat jalankulkijasillat yhdistävät nämä paikat yli välissä olevien junanratojen. Keskus on viiden minuutin kävelymatkan päässä Richmondin and Jolimontin rautatieasemilta, ja keskustasta viiden minuutin päässä raitiovaunulla tai kymmenen minuutin päässä jalan.
Urheilukalastus
Urheilukalastus on kalastuksen muoto, jossa tavoitellaan kalastuksen tuottamaa nautintoa aktiivisilla välineillä. Suurin osa suomalaisista kalastuksen harrastajista pitää saaliinsa, mutta puhdasoppisin urheilukalastus on ns. pyydystä ja päästä eli catch & release -kalastusta, jossa kaikki saalis vapautetaan.
thumb|260px|[[Hauki on urheilukalastajan tavallisimpia saaliita Suomessa.]]
Urheilukalastus virkistyskalastusmuotona
Kalastus on ollut metsästyksen ohella Suomessa hyvin pitkään tärkeä tekijä ravinnon saannissa ja toimeentulossa. Asutus on perinteisesti sijoittunut kalavesien, jokien, järvien ja merten lähelle. Kalan kotitarvepyynti on ollut ainakin 1950-luvulle saakka luonnonvarojen hyödyntämistä ravintona. Nykyään kalastus ei kuitenkaan ole vain ravinnon hankkimista tai toimeentulon turvaamista, vaan myös harrastus, joka jakaantuu erilaisiin kalastustapoihin ja -muotoihin. Virkistyskalastajalle saaliin merkitys on erilainen kuin ammatti- ja kotitarvekalastajallekin. Erityisesti pyydystä ja päästä -kalastus poikkeaa aiemmasta kalastuksesta myös harrastuksena. Vapaa-ajankalastukselle ei ole olemassa yksiselitteistä määritelmää. Sen ajatellaan yleensä sisältävän vapaa-aikana harjoitetun kalastuksen, mukaan lukien tähän liittyvä elinkeinotoiminta ja muut palvelut. Vapaa-ajankalastus käsittää siis sekä virkistys- että kotitarvekalastuksen. Ainakin kerran vuodessa tätä harrastaa Suomessa yli 40 prosenttia koko väestöstä. Suomessa vapaa-ajan kalastukselle on edellytyksiä, koska maa on vesipinta-alalla mitattuna Euroopan vesistörikkain. Vapaa-ajankalastuksen voi yleisemmin nähdä kotitarvekalanpyynnin jatkumona ja samalla osana suomalaista elämänmuotoa.
Urheilukalastus on virkistyskalastuksen yksi osa-alue, jolla tarkoitetaan ainoastaan aktiivisin eli vapakalastusvälineillä tapahtuvaa kalastusta. Virkistyskalastukseen kuuluu myös passiivisilla pyydyksillä (katiskat, verkot, rysät jne.) harjoitettu kalastus. Urheilukalastus alkoi muovautua Suomessa 1800-luvun jälkipuoliskolla ulkomaisista vaikutteista. Esimerkkinä olivat Oulujoen lohilordien tapaiset kalastusmatkailijat. Urheilukalastus onkin hahmotettu eri aikoina hieman erilaisista lähtökohdista. Suomalaisen urheilukalastuksen tärkeä vaikuttaja Alex Hintze kuvasi asiaa niin, että siinä merkitsee enemmän kuinka paljon yksikin kala tarjoaa "urheilua" kuin kuinka paljon saalista yhteensä saadaan. Urheilukalastaja ei siis tähtää niinkään saaliin kuin taidon määrään eli se alkaa siitä, mihin saaliinhimo loppuu.
Pyydystä ja päästä -kalastus
Urheilukalastuksessa on lisääntynyt varsinkin arvokalojen kuten taimenen, harjuksen, lohen ja nieriän päästäminen takaisin pyydystämisen jälkeen. Tätä kalastusmuotoa kutsutaan pyydystä ja päästä -kalastukseksi. Se tapahtuu usein perholla ja tarkoituksena ei ole alun perinkään kalan käyttöönotto, vaan päästäminen takaisin veteen. Tällainen kalastus sai alkunsa Pohjois-Amerikassa yli 100 vuotta sitten, kun sitä käytettiin keinona suojella luontaisia kalakantoja. Suomessa se tuli laajemmin tunnetuksi vasta 1990-luvulla, kun vapakalastajat erikoistuivat mm. taimenen ja harjuksen pyyntiin. Ilmiöön on vaikuttanut myös, että kalavesiltä ei niinkään haeta syötävää edes kotitarpeiksi, vaan elämyksiä. Jotkut virkistyskalastusalueet onkin jo määritelty pelkästään pyydystä ja päästä -alueiksi. Puolangan Auhon kylän alueella otettiin ensimmäisenä Suomessa kokonainen joki pyydystä ja päästä -käyttöön. Kalhamajärvestä Jorvasjärveen laskeva viitisen kilometriä pitkä Kalhamajoki on kalastettavissa koko pituudeltaan ja siinä sallitaan vain perinteinen perhokalastus. Koukkujen on oltava väkäsettömiä. Joen kalakannan muodostavat suurimmillaan noin 45 cm:n pituiset luonnossa kasvaneet harjukset ja satunnaisesti myös taimenet.
Järjestöt
Suomessa on tällä hetkellä yksi merkittävä vapaa-ajankalastusjärjestö. Vuonna 2000 perustettiin Suomen Vapaa-ajankalastajien Keskusjärjestö (SVK) kolmen liiton; Suomen Kalamiesten Keskusliiton (SKK), Suomen Urheilukalastajain liiton (SUKL) ja Suomen Metsästäjä- ja Kalastajaliiton (SMKL) kattojärjestöksi. Keskusjärjestö edistää vapaa-ajankalastusta, joka kestävällä tavalla ja monipuolisesti hyödyntää luontaisesti uusiutuvia kalakantoja.
Operaatio Barbarossa
thumb|Operaation kartta. Operaatio Barbarossa (, ’tapaus Barbarossa’) oli Saksan Neuvostoliittoon vuonna 1941 tekemän hyökkäyksen koodinimi. Sen taustana on Adolf Hitlerin ja kansallissosialistien ajama oppi elintilasta (Lebensraum) idästä. Hitler esitteli elintilaopin kirjassaan Taisteluni, jonka hän saneli vuoden 1923 vallankaappausyrityksen takia saamansa vankeustuomion aikana. Elintilaopin mukaan Saksan tulisi laajentua itään eli Neuvostoliiton suuntaan, sillä idässä nähtiin olevan runsaasti tilaa Saksan kasvavalle väestölle sekä Saksan tarvitsemia raaka-aineita, kuten öljyä. Operaatio nimettiin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin Fredrik I Barbarossan mukaan, joka johti vuonna 1189 aloitettua kolmatta ristiretkeä.
Saksan suunnitelmat
Neuvostoliittoa vastaan kohdistuvan sodan valmistelut alkoivat heinäkuun viimeisinä päivinä 1940 salaisessa Saksan korkeimman sotilasjohdon kokouksessa. Suunnittelu alkoi välittömästi operaationimellä Aufbau Ost, joka annettiin elokuussa. Jatkosuunnittelussa operaatiosta käytettiin koodinimiä Otto ja Fritz. Marraskuussa Adolf Hitler määräsi voimaan Führerin käskyn numero 18, jonka mukaan idän hyökkäyksen suunnitelmia tuli jatkaa oli poliittisten neuvottelujen tulos mikä tahansa. 18. joulukuuta Hitler antoi käskyn 21, jossa hyökkäys ja sen strategiset tavoitteet määriteltiin. Operaatio sai koodinimen ”Barbarossa”.
Välien kiristyminen Neuvostoliiton kanssa
Marraskuussa 1940 Neuvostoliiton ulkoasiainkansankomissaari Vjatšeslav Molotov oli käynyt valtiovierailulla Saksassa. Josif Stalin oli määrännyt Molotovin ulkoasiankomissaariksi, koska tämän edeltäjä Maksim Litvinov oli juutalainen ja altis Saksan lehdistön antisemitistiselle kirjoittelulle. Molotov vaati muun muassa Saksalta suostumusta Suomen kysymyksen päättämiseksi, mihin valtakunnankansleri Adolf Hitler ei ollut antanut lupaa. Saksan ja Neuvostoliiton erimielisyydet kärjistyivät keväällä 1941. Jugoslavian kuningaskunnassa tapahtui vallankaappaus, jossa saksalaissuuntausta ajanut hallitus vaihtui saksalaisvastaiseen, mikä haittasi saksalaisten pyrkimystä auttaa Italiaa sodassa Albaniaa ja Kreikkaa vastaan. Neuvostoliitto teki Jugoslavian kanssa sopimuksen Saksan uhan vuoksi, ennen kuin Saksa yllätyshyökkäyksellä valloitti Jugoslavian.
Saksan etupiirin mahdolliset liittolaiset ja kanssasotijat
Suomi, Unkari ja Romania laskettiin suunnitelmassa todennäköisiksi liittolaisiksi. Hitler rakensi suunnitelmansa salamasodan varaan. Suunnitelman lähtökohtana oli suorittaa hyökkäys leveällä Suomenlahti–Mustameri-linjalla. Hitlerin tavoitteet perustuivat pääosin poliittisiin ja sotataloudellisiin arviointeihin. Hitlerin ensimmäinen tavoite oli Leningradin valtaus. Toiseksi hän tavoitteli Ukrainan raaka-aineita ja Donetsin seudun sotatarviketeollisuuden haltuunottoa. Saksan maavoimien esikunta (OKH) oli tavoitteista eri mieltä Hitlerin kanssa; OKH piti tärkeimpänä tavoitteena pääkaupunki Moskovaa.
Kolme armeijaryhmää
Operaatiota varten luotiin kolme armeijaryhmää. Pohjoinen armeijaryhmä komentajanaan tammikuusta 1941 alkaen Wilhelm Ritter von Leeb sai kohteekseen Leningradin. Fedor von Bockin komentaman keskustan armeijaryhmän kohteena ja koko operaation päätavoitteena oli aluksi Moskova, mutta Hitler muutti mielensä asiasta useita kertoja operaation aikana. Etelässä toimi etelän armeijaryhmä komentajanaan aluksi Gerd von Rundstedt, jota seurasi Walter von Reichenau, joka kuitenkin kuoli muutaman viikon päästä ja johtoon nousi von Bock. Etelän armeijaryhmän tehtävänä oli Ukrainan ja Kiovan valtaus sekä Donbassin teollisuusalueiden haltuunotto. Hitler uskoi operaation kestävän neljä kuukautta.
Suomen osuus
Adolf Hitler esitti näkemyksiään hyökkäyksestä Neuvostoliittoon muun muassa kenraalikunnalleen pitämässään puheessa Berliinin valtakunnankansliassa 30. maaliskuuta 1941.
Puheessa Hitler esitti Suomen hyökkäävän kohti Leningradia. Liittolaisena Suomi olisi Hitlerin mukaan miesluvultaan vähäinen ja heikosti aseistettu, mutta taistelisi urheasti. Kaksi- ja puolituntinen hyökkäyksen läpikäynti sisälsi myös esityksen Uralin länsipuolisen alueen tulevasta kohtalosta: Hitlerin mukaan alueen pohjoinen osa tulisi kuulumaan Suomeen.
Suomalaisten omien suunnitelmien tavoite oli vaatimattomampi: toukokuussa saksalaisten tiedusteltua Suomen tulevia rajatoiveita Päämaja laati viisi vaihtoehtoa, joista suppein käsitti Karjalan palautuksen ja vuoden 1939 rajojen voimaantulon. Muut vaihtoehdot laajensivat Suomen aluetta asteittain: viidennessä vaihtoehdossa raja kulki Äänisjärven itäpuolella ja Syvärin eteläpuolella. Poliittiseksi perusteluksi saksaksi Jalmari Jaakkola kirjoitti 84-sivuisen WSOYn kustantaman kirjan Die Ostfrage Finnlands, Suomen idänkysymys, 1941. Toisen maailmansodan jälkeen Arvi Korhonen kehitti Suomen osallistumiselle perustelemiseksi ajopuuteorian.
Pohjois-Norjassa ja Pohjois-Suomessa olevien saksalaisjoukkojen päätehtäväksi kaavailtiin vallatun Norjan sekä Petsamon malmikaivosten ja malmialueen Pohjanmaan satamiin yhdistävän Jäämerentien suojaaminen. Toissijainen tehtävä oli yhdessä suomalaisten kanssa hyökätä ja katkaista Muurmannin rata. Suunnitelmassa mainittiin useamman saksalaisdivisioonan ryhmittyvän hyökkäykseen Suomen alueella, Rovaniemen eteläpuolella.
Suomen korkeinta sotilasjohtoa vieraili 25. toukokuuta 1941 Saksan pääesikunnassa Salzburgissa, jossa saksalainen sotilasvaltuuskunta johtajanaan kenraali Alfred Jodl selosti Neuvostoliittoon suunnitteilla olevaa hyökkäystä. Saksalaiset esittelivät yhteistyösuunnitelmaa Saksan ja Suomen taistelujoukkojen välille. Suomea pyydettiin sitomaan Neuvostoliiton joukkoja rajoillaan. Leningradia vastaan suunnattuun hyökkäykseen suomalaiset eivät suostuneet sitoutumaan. Eri aselajien välillä käydyissä jatkoneuvotteluissa Berliinissä 26.–28. toukokuuta vaihdettiin teknisiä ja taktisia tietoja. Kesäkuussa 1941 ennen operaation alkua joukkoja oli Rovaniemen lähistöllä yli 40 000 sotilasta. Suunnitelmassa arveltiin Ruotsin antavan rauta- ja maantiensä käytettäviksi saksalaisjoukkojen kuljetuksiin.
Operaation toimeenpano
thumb|Itärintama 9. heinäkuuta – 5. joulukuuta 1941. Sunnuntaiaamuna 22. kesäkuuta 1941 kello 03.15 operaatio Barbarossa alkoi akselivaltojen lentokoneiden pommitettua Neuvostoliiton hallussa olevia puolalaisia kaupunkeja. Taisteluun osallistuneiden joukkojen todellisia vahvuuksia on vaikea esittää tarkasti, koska saksalaisten vahvuuksiin sisällytetään myös sotaretkelle varatut reservit. Hyökkäyksen alkaessa saksalaisjoukkojen vahvuus oli noin 3,5 miljoonan sotilasta, yli 3 300 panssarivaunua ja noin 2 500 lentokonetta. Joukkoja vastassa oli hieman heikommat neuvostojoukot, joista vain harvat olivat saaneet varoituksen tulevasta hyökkäyksestä.
1. vaihe (22. kesäkuuta – 3. heinäkuuta 1941)
thumb|Saksalaisten hyökkäyksen eteneminen 22. kesäkuuta – 25. elokuuta 1941. Saksan pohjoista armeijaryhmää vastassa oli kaksi Neuvostoliiton armeijaa. Armeijaryhmään kuulunut 4. panssariryhmän 600 panssarivaunua tunkeutui armeijoiden väliin tavoitteenaan ylittää Niemen- ja Väinäjoki, jotka olivat suurimmat maastoesteet edettäessä Leningradiin. Joukot ylittivat ensimmäisenä päivänä 80 kilometriä edettyään Niemen-joen. Raseiniain lähellä Neuvostoliiton III ja XII mekanisoitu armeijakunta tekivät vastahyökkäyksen saksalaisten panssarikärkeä vastaan ja seuranneiden neljän vuorokauden taisteluiden aikana saksalaisjoukot saartoivat ja tuhosivat polttoaine- ja ammuspulasta sekä yhtenäisen johdon puutteesta kärsivät neuvostopanssarit. Ensimmäisen viikon taisteluissa tuhoutui 90 prosenttia rintamalla olleista Neuvostoliiton panssarijoukoista. Saksalaisjoukot ylittivät Väinäjoen lähellä Daugavpilsiä päästen iskuetäisyydelle Leningradista. Hitler määräsi huoltotilanteen heikennyttyä panssarijoukot pysähtymään ja niiden tuli odottaa eteneviä jalkaväkijoukkoja. Etenemisen pysähtyessä neuvostojoukot ryhmittivät joukkonsa uudelleen puolustamaan Leningradia.
Saksan keskustan armeijaryhmään kuuluivat 2. ja 9. armeija, 2. ja 3. panssariryhmä sekä muita joukkoja. Niitä vastassa oli neljä Neuvostoliiton armeijaa eli 3., 4., 10. ja 11. armeija. Panssariryhmien tavoitteena oli Minskin valtaus ja samalla estää neuvostojoukkojen vetäytyminen. 3. panssariryhmä murtautui kahden neuvostorintaman saumasta ylittäen Neiman-joen ja saman aikaisesti 2. panssariryhmä ylitti Bug-joen. Ryhmien hyökätessä 2. ja 9. armeija piirittivät Białystokissa puolustukseen asettuneet neuvostojoukot. Panssariryhmät kohtasivat 27. kesäkuuta edettyään 320 kilometriä Minskissä muodostaen suuren motin Minskin ja Puolan rajan väliselle alueelle. Motissa oli kaikkiaan 32 kivääri-, kahdeksan panssari-, motorisoidun-, ratsuväki- ja tykistödivisioonan jäännökset. Kolmen saarretun armeijan jäännökset tuhottiin 3. heinäkuuta mennessä.
Armeijaryhmän jatkaessa etenemistään se kohtasi Dniepr-joella puolustukseen ryhmittyneenä viisi Neuvostoarmeijaa (16., 19., 20., 21. ja 22. armeija), joista kolme saarrettiin ja lopulta tuhottiin Smolenskissa. Kaksi muuta armeijaa kärsivät kovia tappioita, mutta niitä ei kyetty tuhoamaan. Taistelut kuitenkin kuluttivat eteneviä saksalaisjoukkoja, joka menetti 2. elokuuta mennessä kaikkiaan 74 500 sotilasta saaden täydennyksenä vain 23 000.
Saksan etelän armeijaryhmää vastassa oli kolme Neuvostoarmeijaa (5., 6. ja 26. armeija). Alueen neuvostojohto reagoi nopeammin kuin muualla ja saksalaiset kohtasivat kovempaa vastarintaa. Saksalaiset läpäisivät puolustuksen armeijoiden saumoista 1. panssariryhmän läpäistessä Neuvostoliiton 6. armeijan rintaman tavoitteenaan Brody. Neuvostojoukot aloittivat 26. kesäkuuta panssariryhmän pysäyttämiseksi viiden mekanisoidun armeijakunnan voimin vastahyökkäyksen, jonka seurauksena kumpikin osapuoli kärsi kovia tappioita.
2. vaihe (3. heinäkuuta – 5. elokuuta 1941)
Saksalaisten eteneminen jatkui 3. heinäkuuta, mutta siihen mennessä vetäytyneet neuvostojoukot oli ryhmitetty uudelleen. Lisäksi rankat sateet hidastivat saksalaisjoukkojen etenemistä. Neuvostojoukot aloittivat Smolenskiin pyrkivää Keskustan armeijaryhmää vastaan hyökkäyksen ja seuranneissa taisteluissa joutui kolme neuvostoarmeijaa pihteihin kahden saksalaisen panssariarmeijan väliin, mutta saksalaiset saivat saartorenkaan suljettua vasta 26. heinäkuuta. Kaikkiaan 300 000 neuvostosotilasta joutui sotavankeuteen, mutta noin 100 000 sotilasta pääsi saartorenkaan aukosta pakenemaan.
3. vaihe (5. elokuuta – 2. lokakuuta 1941)
Heinäkuun puoliväliin mennessä saksalaisjoukot olivat edenneet lähes Kiovaan. 1. panssariarmeija jatkoi etenemistään kohti etelää ja 17. armeija iski itään saartaen kolme neuvostoarmeijaa lähellä Umania. Motin murruttua joukot jatkoivat kohti pohjoista ylittäen Dniepr-joen. Keskisen armeijaryhmästä irrotettu 2. panssariarmeija ylitti Desna-joen 2. armeijan suojatessa joukkojen oikean sivustan. Panssariarmeijoiden väliselle alueelle jäi saarroksiin neljä neuvostoarmeijaa sekä osia kahdesta muusta.
Leningradiin pyrkivää 4. panssariarmeijaa täydennettiin Keskisen armeijaryhmän panssariyhtymillä. Vaunut murtautuivat 8. elokuuta neuvostojoukkojen ryhmityksen läpi, jolloin 16. armeija eteni koilliseen ja 18. armeija puhdisti Viron metsäveljien kanssa Viron alueen neuvostojoukoista edeten Peipsijärvelle. Elokuun loppuun mennessä 4. panssariarmeija oli edennyt 48 kilometrin päähän Leningradista. Saman aikaisesti suomalaisjoukot olivat edenneet Laatokan kahta puolta saavuttaen vanhan valtakunnan rajan.
Hitler antoi määräyksen Leningradin valtaamisesta ilman vankien ottamista. Pohjoinen armeijaryhmä aloitti 9. syyskuuta hyökkäyksen, joka eteni kymmenessä päivässä 11 kilometrin päähän kaupungista. Tämän jälkeen eteneminen hidastui ja tappioiden kasvaessa Hitler määräsi kaupungin näännytettäväksi valtauksen osoittauduttua odotettua vaikeammaksi. Keskisen armeijaryhmän luovutettua panssarinsa se ryhmittyi puolustukseen torjuen useita neuvostojoukkojen vastahyökkäyksiä ja kärsien ensimmäisen taktisen tappion etenemisen alettua. Hitler määräsi armeijaryhmän jatkamaan etenemistään kohti Moskovaa. 3. ja 4. panssariryhmä irrotettiin Leningradin piirityksestä ja ne siirrettiin Keskiselle armeijaryhmälle.