cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hong Taiji
Puolisot
Vuonna 1636 Hong Taiji muutti vaimojensa arvonimet. Siihen saakka heistä kaikista oli käytetty nimitystä fujin(福晉). Tästä lähtien oli oleva yksi keisarinna (huanghou 皇后) ja seitsemän arvo­luokkaa muille keisarin puolisoille: Keisarillinen jalo­sukuinen puoliso (huangguifei 皇貴妃), Jalo­sukuinen puoliso (guifei 貴妃), Puoliso (fei 妃), Jalkavaimo (bin 嬪), Arvoisa rouva (guiren 貴人), Palatsinainen (changzai 常在) ja Vastaaja (daying 答應). Kuitenkin kymmenen Hong Taijin viidestä­toista puolisosta tunnetaan paremmin niillä arvo­nimillä, joita hänen isänsä oli oman haareminsa naisille myöntänyt: yksi oli "ensimmäinen puoliso" (yuanfei 元妃), yksi "seuraaja­puoliso" (jifei 繼妃), kaksi "sivu­huone­puolisoa" (cefei 側妃), ja kuusi "tavallista puolisoa" (shufei 庶妃) Hong Taijin viisi päävaimoa olivat kaikki syntyisin Khortšin-mongolien Borjigin-klaanista, sillä khortšinit olivat mantšujen ensimmäisiä liittolaisia mongolien joukossa. Kaksi heistä, Bumbutai ja Harjol, olivat sisaruksia, ja molemmat keisarinna Jeren veljentyttäriä.
thumb|Bumbutai, Hong Taijin yhdeksännen pojan Fulinin eli keisari [[Shunzin äiti. Maalattu vuosien 1636 ja 1643 välillä, jolloin hänen arvonimensä oli "puoliso Zhuan Yongfun palatsissa". Paremmin hänet tunnetaan kuoleman­jälkeisellä arvo­nimellään Leski­keisarinna Xiaozhuang.]]
Pojat
thumb|Hong Taijin yhdeksännen pojan, Fulinin eli keisari [[Shunzhin muotokuva.]]
Tyttäret
Sen sijaan että Nurhacin tyttäristä oli käytetty nimitystä gege ("nuori rouva", vuonna 1636 Hong Taiji määräsi, että keisarin tyttäriä oli tästedes nimitettävä "valtion prinsessoiksi" (mantšuksi gurun gungju,. Nimitys oli harvoja poikkeuksia lukuun ­ottamatta käytössä dynastian loppuun saakka.
Syntyi Chongen 6. vuoden 12. kuukautena, toisin sanoen 1.–29.1.1642 välisenä aikana, kuoli Kangxin 43. vuoden 12. kuukautena, toisin sanoen 27.12.1704–24.1.2705 välisenä aikana. Äiti: Hilei, puoliso vuodesta 1653 lähtien Wu Sanguin poika Wi Yingdong.
Anne Piquereau
Anne Piquereau (s. 15. kesäkuuta 1964 Poitiers, Vienne, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli pika-aitajuoksu.
Kuvanveistäjä (tähdistö)
Kuvanveistäjä (lat. Sculptor, Scu) on tähdistö, jossa on himmeitä tähtiä. Alun perin Nicolas Louis de Lacaille nimesi tähtikuvion kuvanveistäjän työpajaksi (Apparatus Sculptoris). Kuvanveistäjässä sijaitsee galaktinen etelänapa, joka on linnunradan tasoa vastaan oleva eteläinen piste Maasta katsottuna. Kuvanveistäjässä on Sculptor-kääpiögalaksi joka on lähellä Linnunrataa ja Sculptorin ryhmä. Kirkkain tähti Alfa Sculptoris on kirkkaudeltaan 4,31 eli himmeä.
Anne Piquereau
Ulkoratojen arvokilpailuissa Piquereau ylsi kahdesti 100 metrin aitajuoksussa loppukilpailuun. Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986 hänet hylättiin välierissä; alkuerässään hän oli juossut ajan 12,96 s. Rooman MM-kilpailuissa 1987 hän sijoittui loppukilpailussa viidenneksi ajalla 12,82 s. Soulin 1988 olympialaisissa hän keskeytti toisissa alkuerissä. Splitin EM-kilpailuissa 1990 hän karsiutui välierissä ajalla 13,08 s ja välieriin hänen tiensä päättyi myös Tokion MM-kilpailuissa 1991 (loppuaika 13,02 s) ja Barcelonan 1992 olympialaisissa (loppuaika 13,22 s). Helsingin EM-kilpailuissa 1994 hän sijoittui loppukilpailussa kahdeksanneksi ajalla 13,25 s; välierissä hän oli juossut ajan 12,93 s. Göteborgin MM-kilpailuissa 1995 hän karsiutui välierissä ajalla 13,09 s. Maailmancupissa hän sijoittui 100 metrin aitajuoksussa toiseksi vuonna 1992.
Anne Piquereau voitti Ranskan mestaruuden 100 metrin aitajuoksussa vuosina 1988, 1992 ja 1994. Sisäradoilla hän voitti Ranskan mestaruuden 60 metrin aitajuoksussa vuosina 1985–1987 ja 1990.
Fiikka Forsman
Fiikka Charlotta Forsman (s. 7. maaliskuuta 1968 Naantali) on suomalainen teatteriohjaaja.
Forsman on koulutukseltaan teatteritaiteen maisteri. Hän valmistui Teatterikorkeakoulusta keväällä 2008. Lisäksi Forsman on opiskellut Turun yliopistossa muun muassa elokuva- ja televisiotiedettä sekä taidehistoriaa.
Forsman aloitti uransa Turun ylioppilasteatterissa ja on työskennellyt muun muassa Q-teatterissa, ja Turun sekä Espoon Kaupunginteatterissa.
Ohjaustöiden lisäksi Forsman on dramatisoinut useita näytelmiä, muun muassa teokset Tuttu tuli käymään (1999), Kaksi aurinkoa (2001), Huhtikuun noita (2005) ja Taikatalvi (2009).
La Nigérienne
La Nigérienne (”Nigeriläinen”) on Nigerin kansallislaulu. Laulu otettiin käyttöön maan itsenäistyessä vuonna 1960. Laulun on sanoittanut Maurice Albert Thiriet ja sen ovat säveltäneet Robert Jacquet ja Nicolas Abel François Frionnet.
Sanat
Auprès du grand Niger puissant Qui rend la nature plus belle, Soyons fiers et reconnaissants De notre liberté nouvelle! Evitons les vaines querelles Afin d’épargner notre sang, Et que les glorieux accents De notre race soit sans tutelle! S’élève dans un même élan Jusqu’à ce ciel éblouissant, Où veille son âme éternelle Qui fera le pays plus grand!
CHORUS: Debout! Niger! Debout! Que notre œuvre féconde Rajeunisse le cœur de ce vieux continent! Et que ce chant s’entende Aux quatre coins du monde Comme le cri d’un peuple équitable et vaillant! Debout! Niger! Debout! Sur le sol et sur l’onde, Au son des tam-tams Dans leur rythme grandissant, Restons unis toujours, Et que chacun réponde A ce noble avenir Qui nous dit: – En avant!
Nous retrouvons dans nos enfants Toutes les vertus des Ancêtres : Pour lutter dans tous les instants Elles sont notre raison d’être. Nous affrontons le fauve traître À peine armés le plus souvent, Voulant subsister dignement Sans detruire pour nous repaître. Dans la steppe où chacun ressent La soif, dans le Sahel brûlant, Marchons, sans défaillance, en maîtres Magnanimes et vigilants.
CHORUS
Dahuk (maakunta)
Dahuk tai Dihok (,, joskus muodossa Dohuk tai Dhok) on Irakin pohjoisosassa, Kurdistanin autonomisella alueella, Turkin rajalla sijaitseva maakunta. Siihen kuuluu 6 553 neliökilometriä eli 1,5 prosenttia Irakin pinta-alasta (suppean tulkinnan mukaan; pinta-ala riippuu rajojen tulkinnasta Niniven maakunnan kanssa). Maakunnan hallintokeskus on Dahukin kaupunki (kurdiksi Dihok), joka sijaitsee linnuntietä noin 415 kilometriä Irakin pääkaupunki Bagdadista pohjoisluoteeseen.
Maakunnan väkiluku oli vuoden 1997 väestönlaskennassa. Vuonna 2013 asukkaita arvioitiin olevan 1 133 627 (3,6 % Irakin väestöstä). Väestöstä 74,4 prosenttia asui kaupungeissa ja 25,6 prosenttia maaseudulla.
Paikallishallintoa varten kuvernoraatti jakautuu seitsemään piirikuntaan. thumb|290px|left|Maakunnan piirikuntajako. Maakunta on kiistellyt Niniven maakunnan kanssa ash-Shaikhanin, Sinjarin, Tal Afarin ja Tilkaifin piirikuntien rajoista tai niiden kuulumisesta maakuntaan. Useimpia kiistanalaisia piirikuntia (katso Ninawa) ei ole esitetty maakunnan sijaintia osoittavassa Irakin kartassa eikä oheisessa luettelossa, paitsi ash-Shaikhanin piirikunta.
<gallery widths=210px heights=140px>
EU-presidentti
Euroopan unionin presidentti on virheellinen viittaus johonkin näistä:
Erityisesti virheellistä termiä on käytetty kansainvälisessä mediassa ensin mainitusta Eurooppa-neuvoston puheenjohtajasta. Käyttötapa on harhaan johdatteleva, koska kyseinen toimi on Eurooppa-neuvoston - Euroopan unionin sisäisen instituution - eikä edusta EU:ta kokonaisuudessaan.
Ennen Lissabonin sopimusta jokainen jäsenvaltio vuorollaan hoiti sekä Eurooppa-neuvoston puheenjohtajuutta että Euroopan unionin neuvoston puheenjohtajuutta. Lehdistö usein tiivisti nämä velvollisuudet "EU-presidenttiydeksi", joka liitettiin sekä edustavaan maahan että poliittiseen hahmoon.
Euroopan komission puheenjohtajaa on harvemmin käytetty tämän termin kanssa, vaikka se onkin kolmesta vaihtoehdosta poliittisesti merkittävin.
Heinrich Janssen
Heinrich Janssen (13. lokakuuta 1932 Kevelaer – 27. toukokuuta 2021 ) oli saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Münsterin hiippakuntaan 2. helmikuuta 1961 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Aquae Sirensesin titulaaripiispaksi 4. heinäkuuta 1986. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Reinhard Lettmann, jota avustivat Heinrich Maria Janssen ja Ludwig Averkamp.
Janssen jäi eläkkeelle 31. toukokuuta 2010.
Kari Kulonen
Kari ”Kanni” Kulonen (14. maaliskuuta 1964 Forssa – 20. joulukuuta 1990 Uusikaupunki) oli suomalainen koripalloilija.
Hannu Valtonen (kirjailija)
Hannu Valtonen on suomalainen upseeri, museonjohtaja ja ilmailukirjailija.
Kari Kulonen
Pelaajaura
Kulonen oli hyvin seurauskollinen kasvattajaseuralleen Forssan Koripojille, jossa hän pelasi miesten SM-sarjaa ja jopa I-divisioonaa, jossa hän oli haastattelujen mukaan lähes ylivoimainen. Uransa lopulla Kulonen pelasi myös yhden kauden HoNsU:ssa, ja viimeisen puolen kauden verran hän edusti Korihaita. Kaudella 1987–1988 Kulonen pelasi FoKoPossa runkosarjassa 26,2 pisteen, 8,3 levypallon, 1,6 riiston ja 0,5 korinheiton torjunnan ottelukohtaisilla keskiarvoilla. Hän oli samalla kaudella koko sarjan toiseksi tarkin kolmen pisteen heittojen heittäjä 48,0 prosentin keskiarvollaan.
Hannu Valtonen (kirjailija)
Hän on toiminut Keski-Suomen ilmailumuseon johtajana. Vuonna 2006 hän väitteli Jyväskylän yliopistosta tohtoriksi museologiasta aiheenaan ''Tavallisesta kuriositeetiksi. Kahden Keski-Suomen Ilmailumuseon Messerchmitt Bf 109-lentokoneen museoarvo''. Kirjailijana hän on ollut tuottelias, ja lisäksi hän on suomentanut useita ilmailukirjoja.
Kari Kulonen
Pelaajaura
Kulonen oli muun muassa FoKoPon Markku Moleniuksen ja forssalaisen koripallon ikonin Pentti Gustafssonin mukaan suhteellisen vaatimattomasta seuraurastaan huolimatta historian paras forssalaislähtöinen koripalloilija, Euroopan huipputason pelaaja ja taidoiltaan verrattavissa nykyajan huippupelaajiin. Petri Niirasen mielestä Kulonen oli paras pelaaja, jonka kanssa hän pelasi. Kulosen pikkuveli Timo Kulonen pelasi jääkiekkoa. Ikätoveriensa mukaan Timolla oli enemmän potentiaalia koripalloon ja Karilla jääkiekkoon.
Hannu Valtonen (kirjailija)
Hannu Valtonen kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan lyseosta 1962. Hän suoritti Kadettikurssin numero 51 Ilmasotalinjan ja Taistelukoulun Esiupseerikurssin numero 32. Hän on esiupseeri ja toiminut lentoupseerina ilmavoimissa vuosina 1964 ja 1967–1980.
Kari Kulonen
Maajoukkue
Suomen miesten maajoukkueessa Kulonen pelasi vuosina 1982–1989 51 ottelua. Hän teki niissä 322 pistettä keskiarvon oltua 6,3. Alle 17-vuotiaiden EM-kilpailuissa 1981 Kulonen oli Suomen joukkueen tärkeimpiä pelaajia, kun maajoukkue eteni aina pronssiotteluun saakka, missä se hävisi Saksalle. Historiallinen turnaus on edelleen Suomen korkein sijoitus koripallossa kaikki ikäluokat ja molemmat sukupuolet huomioiden. Kulonen valittiin turnauksen tähdistöviisikkoon muun muassa Dražen Petrovićin, Arvydas Sabonisin ja Christian Welpin kanssa. Pisimmillään 197 cm pituinen Kulonen voitti myös epätavallisesti EM-turnauksen levypallokuninkuuden yli kaksimetristen korinaluspelaajien edestä.
Kuolema
Syksyllä 1990 Kulonen ei pystynyt pelaamaan akillesjänteen katkeamisen vuoksi, mutta hän kuntoutui hyvin ja oli palaamassa pelikuntoon kevätkaudeksi. Kulonen kuoli kesken uransa, vain 26-vuotiaana, auto-onnettomuudessa 20. joulukuuta 1990. Hän oli lähtenyt ruokatunnille ja noutanut mukaansa naisystävänsä saapuessaan autollaan tapahtumapäivänä poissa käytöstä olleisiin, Uudenkaupungin ainoisiin liikennevaloihin. Kulosen auto tuli kärkikolmion takaa, kun rekka törmäsi hänen autoonsa, ja turvavyötä käyttämätön Kulonen lensi ulos autostaan suoraan rekan alle. Hänen turvavyötä käyttänyt naisystävänsä selvisi onnettomuudesta mitättömin fyysisin vahingoin.
Joseph Sarkis
Joseph Sarkis on yhdysvaltalainen insinööri ja operatiivisen johtajuuden tutkija, joka työskentelee professorina Worcesterin polyteknisessä instituutissa Yhdysvaltain Massachusettsin osavaltion Worcesterissa. Hän lukeutuu insinööritieteiden aihepiirin viitatuimpiin tutkijoihin maailmassa. Muun muassa kierrätystaloutta ja ekologisesti kestävämpää alihankintaketjua tutkinut Sarkis on tehnyt yhteistyötä myös helsinkiläisen Hanken Svenska handelshögskolanin kanssa.
Sarkis valmistui insinööriksi (B.Sc.) New Yorkin osavaltionyliopiston Buffalon yliopistosta vuonna 1985 ja suoritti MBA-tutkinnon johtamisesta seuraavana vuonna (1986). Hän valmistui samasta yliopistosta tohtoriksi johtamisen (Management) alalta vuonna 1992. Sarkiksen englanninkielinen väitöskirja oli otsikoitu Models for incremental implementation of advanced manufacturing systems.
Sarkis on tuottelias tutkija, jonka julkaisuluettelossa oli Web of Sciencen mukaan yli 270 nimikettä (marraskuussa 2019; ORCID-listauksessa oli tällöin jo yli 340 nimikettä). Hänen kirjoituksiaan on hyväksytty myös tieteen arvostetuimpiin julkaisuihin kuten Nature. Sarkis on ollut kirjoittamassa myös useita kirjoja tutkimusaloiltaan.
Sarkis on tunnustettu useana vuonna maailman viitatuimpien tutkijoiden joukkoon kuuluvaksi insinööritieteiden alalla (Highly Cited Researchers, luokka Engineering; vuodet 2016-2019). Tämä tunnustus pohjautuu analyytikkayritys Clarivaten ylläpitämään Web of Science -julkaisutietokantaan. Sarkins on tehnyt yhteistyötä muun muassa suomalaisen Hanken Svenska handelshögskolanin kanssa, joka yhteys tuli esille marraskuussa 2019 julkaistussa viitatuimpien tutkijoiden listauksessa. Tällä kertaa viitatuimpien tutkijoiden joukkoon oli valittu yhteensä noin 6 200 tutkijaa, joista 3 700 oli ryhmitelty johonkin 21:stä selvityksessä mukana olleesta tieteenalaryhmästä ja 2 500 oli poikkitieteellisten aihepiirien tutkijoita. Heistä kukin lukeutuu tieteenalaryhmässään viitatuimman prosentin joukkoon kaikista julkaisutietokannassa mukana olevista alan tutkijoista.
Jorma Nykänen
Jorma Nykänen (18. syyskuuta 1927 – 9. marraskuuta 2014) oli suomalainen jääkiekkovaikuttaja ja -valmentaja.
Nykänen oli perustamassa Oulun Kärppiä vuonna 1946. Hän myös valmensi Kärppiä alasarjoissa vuosina 1949–1952 ja 1954–1958.
Nykänen toimi usean vuoden ajan Suomen Jääkiekkoliitossa. Hän oli mukana liittohallituksessa, liittovaltuustossa ja aluetoimikunnan puheenjohtajana. Vuonna 1988 Suomen Jääkiekkomuseo aateloi Nykäsen Jääkiekkoleijonaksi vaikuttajakategoriassa numerolla 56.
SCIRI
Irakin ylin islamilainen neuvosto (ISCI tai SIIC, puolue tunnettiin aikaisemmin nimellä Irakin islamilaisen vallankumouksen ylin neuvosto, SCIRI) puolueen perusti Iranissa vuonna 1982 Mohammad Baqir al-Hakim. Puoluetta johti elokuusta 2003 vuoteen 2009 asti Abdul Aziz al-Hakim. Puolue on osa Irakin yhtynyttä liittoa ja yksi keskeisistä voimista Irakin hallituksessa.
Iran
Irakin islamilaisen vallankumouksen ylin neuvosto perustettiin vuonna 1982 Irakin-Iranin sodan aikana Iranissa kun Islamilainen Da’wa -puolue oli heikentynyt Irakin hallituksen toimien seurauksena. SCIRI oli katto-organisaatio kahdelle Iran-lähtöiselle šiia-islamistiselle ryhmälle, Dawalle ja Mohammad Taqi al-Modarresin johtamalle Islamic Action -järjestölle. Iranin vallankumoushallinto järjesti SCIRI:n perustamisen, mikä perustettiin maanpaossa Tehranissa Mohammad Baqir al-Hakimin johdolla. Iranissa maanpaossa elänyt Hakim oli Muhsin al-Hakimin poika ja kuului yhteen Irakin johtavista šiialaisista papistoperheistä. "Hän julisti neuvoston päätavoitteen olevan Baath-puolueen kukistaminen ja Islamilaisen hallituksen perustamisen Irakiin. Iranin viranomaiset sanoivat Hakimin olevan tulevan Irakin Islamilaisen valtion johtaja ..." Toinen SCIRI:n perustajista oli Islamic Front for the Liberation of Bahrainin johtaja Ajatollah Hadi al-Modarresi.
Irakin sodan jälkeen
Mohammad Baqir al-Hakim kuoli elokuun 29. päivänä 2003 autopommin räjähdyksen seurauksena Najafin kaupungissa.
Ulvova mylläri
Ulvova mylläri on Arto Paasilinnan kirjoittama, vuonna 1981 julkaistu kirja. Kirja on käännetty useille eri kielille, ja siitä on tehty samanniminen elokuva vuonna 1982. Vuonna 2017 ranskalainen Yann Le Quellec ohjasi kirjan pohjalta elokuvan Cornelius, ulvova mylläri (Cornélius, le meunier hurlant).
Juoni
Romaanin pääosassa on ulvova mylläri Gunnar Huttunen, joka käyttäytyy joskus oudosti mutta on myös hyväsydäminen, uurastava ja rehellinen mies. Joskus hän pitää kyläläisiä hereillä koko yön ulvomalla saaden kylän kaikki koirat ulvomaan kanssaan. Lopulta kyläläiset päättävät, että mylläri on saatava mielisairaalaan. Pian Huttunen kuitenkin karkaa tervejärkisen huonetoverinsa avulla. Mylläri pakenee kotinsa läheistöllä olevaan metsään, jossa kylän nimismies ja kyläläiset vainoavat häntä. Kerhoneuvoja Sanelma auttaa Gunnaria, sillä hän on rakastunut tähän. Lopulta Gunnar kuitenkin jää kiinni ja hänet lähetetään uudestaan mielisairaalaan. Häntä saattavalla poliisi Portimolla ei kuitenkaan ole halua viedä mielestään tervettä Huttusta uudestaan sairaalaan. Niinpä he kumpikin pakenevat, eikä heistä sen jälkeen kuulla.
Lecco
Lecco on noin 50 000 asukkaan kaupunki Pohjois-Italiassa, Lombardian hallinnollisella alueella. Kaupunki on Leccon maakunnan pääkaupunki. Kaupunki sijaitsee Comojärven kaakkoiskulmassa, noin 50 kilometriä Milanon kaupungista. Kaupungin takana nousevat Bergamon Alpit. Lecco on tunnettu erityisesti Alessandro Manzonin teoksesta Kihlautuneet, jonka tapahtumat sijoittuvat osaksi 1600-luvun Leccoon ja joka on yksi italialaisen kirjallisuuden tärkeimmistä klassikoista.
Historia
Arkeologiset löydökset ovat osoittaneet, että kaupungin paikalla on ollut kelttiläinen yhdyskunta ennen Antiikin roomalaisten aikaa. Otto I Suuri asui pitkään alueella. Hänen jälkeensä alueen otti haltuunsa kirkko, jonka hallintaa yritettiin vuosien kuluessa murtaa. Toisen maailmansodan aikana kaupunki tunnettiin Italian vastarintaliikkeen keskuksena. 240px|left|thumb|Leccon satamaa
Liikenneyhteydet
Lecco sijaitsee Milanosta Tiranoon johtavan rautatien varrella. Milanoon kulkevat sekä alueelliset taajamajunat että Milanon paikallisjunalinja S8. Lisäksi kaupungista on junayhteydet Bergamoon ja Comoon sekä Brianzan kukkuloiden kautta kulkeva paikallisjunayhteys Milanoon.
Moottoritiemäinen valtatie SS 36 Milanon ja Valtellinan laakson välillä alittaa kaupungin keskustan tunnelissa.
Lähin lentokenttä on Orio al Serion lentoasema Bergamossa.
Urheilu
Calcio Lecco 1912 pelaa Italian Lega Pro II -divisionaa jalkapallossa. Kaupunki ja sen ympäristö on tunnettu alue maantiepyöräilyn harjoittelu- ja kilpailuteistä.
Tilastot
Leccon kaupungin asukkaat ovat suurimmaksi osaksi italialaista syntyperää. Leccossa asuu 97 eri maan kansalaista.
Susi (tähdistö)
Susi (Lat. Lupus, genetiivi Lupi, lyhenne Lup) on tähdistö suunnilleen Vaa'asta etelään. Se ei näy Suomessa, vasta leveyspiirillä +35. Tähtikuviossa ei ole aivan kirkkaita tähtiä, kirkkaimmat ovat 2. suuruusluokan tähtiä niin kuin alfa Lupi 2,3 magnitudia. Lupus on ollut antiikissa Kentaurin tähtikuvion osa, jokin eläin, joka tappoi Kentaurin. Suurin osa kirkkaimmista tähdistä Suden tähtikuviossa ovat suuria jäseniä läheisestä Skorpionin ja Kentaurin tähtiyhdistelmästä.
Kirkkaita tähtiä suden tähtikuviossa
Nimettyjä tähtiä: Tähtiä Bayerin nimillä:
Maitiaiset
Sakaramaitiaiset eli maitiaiset (Leontodon) on asterikasvien (Asteraceae), aiemmin sikurikasveihin (Cichoriaceae), heimoon kuuluva keltakukkainen kasvisuku. Siihen kuuluu 45–50 maitiaisnesteellistä, vanallista, mykerökukallista ruohokasvia. Suvun lajien alkuperäinen levinneisyysalue on Euraasiassa.
Maitiaisia on tavattu Suomesta kolme luonnonvaraista lajia. Syysmaitiainen on hyvin yleinen melkein koko maassa. Kesämaitiainen kasvaa Etelä- ja Itä-Suomessa, yleisenä itäisimmissä maakunnissa. Lisäksi juovamaitiaista on havaittu satunnaistulokkaana.
Aiheesta muualla
thumb|280px|vasen|[[Juovamaitiainen (Leontodon saxatilis)]]
Kengo Kawamata
Kengo Kawamata (s. 14. lokakuuta 1989 Ehime) on japanilainen jalkapalloilija.
Suomumanikki
Suomumanikki (Lonchura punctulata) on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Suomumanikkia tavataan luonnonvaraisena laajalla alueella Aasian etelä- ja kaakkoisosissa. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Katri Pihlaja
Katri Emilia Pihlaja (1. syyskuuta 1893 Turku – 18. lokakuuta 1930 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä.
Elämä ja ura
Katri Pihlajan vanhemmat olivat leipurimestari Johan Henrik Lähteinen ja Emma Kristina Leppänen. Pihlaja valmistui ylioppilaaksi 1911 ja voimistelun opettajaksi 1916. Hän aloitti näyttelijänuransa Turun Työväen Teatterista keväällä 1917 ja oli kiinnitettynä Turun Suomalaiseen Teatteriin 1918–1923 ja edelleen Viipurin Näyttämöön 1923–1924, Oulun Työväen Teatteriin 1924–1926, Kotkan Näyttämöön 1926–1929 ja Kansan Näyttämöön vuodesta 1929 kuolemaansa syksyllä 1930.
"Lupaavaksi, sympaattiseksi ja henkeväksi" luonnehditun Pihlajan näyttämötehtäviä olivat muiden muassa Regina näytelmässä Regina von Emmeritz, Elina tragediassa Elinan surma ja Miinan osa Maria Jotunin draamassa Miehen kylkiluu. Hänen roolejaan olivat niin ikään Portia klassikkonäytelmässä Venetsian kauppias ja Katherine Victorien Sardoun komediassa Rouva Suorasuu.
Katri Pihlajan aviopuoliso oli näyttelijä Rafael Pihlaja (1893–1951). Pariskunnalla oli poika, Matti Pihlaja (1923–1973) ja tytär Marja Salonen os. Pihlaja (1921–1994).
Eduardo Mondlane
pienoiskuva|Eduardo Mondlane Eduardo Mondlane (1920–1969) oli mosambikilainen poliitikko, joka johti Mosambikin vapautusrintama Frelimoa sen perustamisesta vuodesta 1962 vuoteen 1969 asti, jolloin hänet murhattiin.
Mondlane aloitti opintonsa Etelä-Afrikassa, mutta joutui jättämään ne kesken uuden apartheid-politiikan takia. Hän jatkoi ensin Portugalissa ja myöhemmin Yhdysvalloissa, ja väitteli Harvardissa arkeologiasta. Hän sai työpaikan YK:sta ja palasi sen myötä Afrikkaan. Mondlane toimi Tansaniassa Frelimon edustajana jossa hänet surmattiin Dar es Salaamissa  pakettiin sijoitetun pommin avulla. Surman takana oli todennäköisesti Portugalin salainen palvelu PIDE.
Lepäsi
250px|thumb|right|Lepäsin kunta Lomonosovin piirin kartalla. 250px|thumb|right|Lepäsin lähistön kylät vuoden 1860 kartalla. 250px|thumb|right|Luotsikylän kirkko- ja koulurakennus. 250px|thumb|right|Yhinmäen linnoituksen sotamuistoja. Lepäsi on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Leningradin alueen Lomonosovin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Suomenlahden etelärannalla Lepäsinjoen suussa 22 kilometriä Lomonosovista länteen. Kunnassa on 5 600 ja taajamassa 4 500 asukasta (vuonna 2015).
Maantiede
Lepäsin kunnan pinta-ala on 652,16 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Lomonosovin piirin Haisevaisin ja Penikkalan sekä etelässä Lopuhkinan ja Kaprion kuntiin, lännessä Sosnovyi Borin kaupunkipiirikuntaan ja pohjoisessa Suomenlahden kautta Leningradin alueen Viipurin piiriin. Pinta-alasta 51,5 % on vesistöjä, 41,5 % metsää, 3,1 % teollisuus-, sotilas- ym. aluetta, 2,0 % asuinaluetta ja 1,8 % maatalousmaata. Kunnan koko alue kuuluu Venäjän rajavyöhykkeeseen.
Seutu on pinnanmuodostukseltaan jääkauden muovaamaa moreenitasankoa, jossa on paljon soita ja Suomenlahteen laskevia jokia ja puroja. Jokia ovat Hevaanjoki, Lepäsinjoki ja Lupanovanjoki, järviä Lupanovanjärvi, Harjavallanjärvi ja Mustajärvi. Hevaanjoen varrella on vailla käyttöä olevia kalanviljelyaltaita. Hyötykaivannaisia ovat hiekka ja turve. Luonnonsuojelualueita ovat Lepäsin rauhoitusalue ja kirjailija Vitali Biankin mukaan nimetty maisemansuojelualue. Suunnitteilla on Lupanovanjärven ja Syrjänsuon rauhoitusalueiden perustaminen.
Asutus
Kuntaan kuuluvat Lepäsin kaupunkimainen taajama, Yhinmäen asutus ja kahdeksan kylää: Harjavalta, Harmaala, Hevaa, Kangaspää, Kantikylä, Mustalahti, Pulkkala ja Syrjä (Sjurje). Kolmen-neljänsadan asukkaan keskuksia ovat Harjavalta ja Yhinmäki, kun taas Pulkkalassa, Syrjässä ja Kantikylässä on vain muutama vakituinen asukas.
Vakituisen asutuksen lisäksi kunnassa on paljon loma-asutusta. Kylien kesäasukkaiden määräksi arvioidaan noin 1 400 henkeä. Lisäksi on 13 puutarhapalsta- ja huvila-aluetta, joilla viettää lomaa arviolta 8 900 henkeä.
Historia
Nykyisen taajaman paikalla oli 1400-luvulla Tuutarin pogostaan kuulunut Karkilan kylä. Pietari I:n lahjoitti kylän 1700-luvun alussa Boris Šeremeteville, jonka kartano sai Karkilanjoen joutsenten mukaan nimen Lebjažje.
Lepäsin kylän asukkaat olivat Oranienbaumin ortodoksiseen seurakuntaan kuuluneita inkerikkoja. Sen lähellä sijainneissa Suuressa ja Pienessä Kankaassa (ven. Bolšije ja Malyje Borki), Riikolassa (Rigolovo) ja Asikkalassa eli Uudessakylässä (Novaja Krasnaja Gorka) asui inkerikkojen lisäksi Tyrön luterilaiseen seurakuntaan kuuluneita äyrämöisiä ja muutama venäläinen. Vuonna 1862 Lepäsin kylässä oli 16 taloa ja 81 asukasta. Sen talonpojat olivat kartanon maaorjia, kun taas lähikylät kuuluivat Oranienbaumin palatsin alaisuuteen.
Vuonna 1867 Lepäsiin perustettiin Kronstadtiin ja Pietariin laivoja ohjanneiden luotsien asutus, josta on säilynyt joukko asuintaloja, kokoustalo, majakka ja kirkko. 1870-luvulla sai alkunsa myös Venäjän suurin ja pitkän aikaa ainoa luotsikoulu. Paikalliset talonpojat hankkivat lisäansioita puunhankinnalla, metsästyksellä, kalastuksella ja rahdinajolla, eivätkä 1800-luvun lopulla enää juurikaan harjoittaneet maataloutta. Seudun ortodoksit kuuluivat vuodesta 1869 lähtien Haisevaisin seurakuntaan.
Vuonna 1933 Lepäsistä tuli kyläneuvoston keskus. Samoihin aikoihin valmistui Veimariin johtava rautatie. Kankaan kylässä oli toisen maailmansodan aikana lentokenttä ja Lepäsissä erilaisia armeijan toimintoja. Harmaalan lähellä sijaitsevaan Patterilahteen sijoitettiin sodan jälkeen sukellusveneiden tankkausasema, joka suljettiin ensimmäisten ydinsukellusveneiden käyttöönoton jälkeen. Lepäsi sai kaupunkimaisen taajaman statuksen vuonna 1966, jolloin siihen liitettiin luotsikylä sekä Asikkalan, Kankaan, Riikolan, Yhinmäen ja Petrovski Hutorin kylät. Taajaman suurin yritys oli laitevalmistaja Elektropribor, jonka lisäksi seudulla toimi myös metsä- ja kalateollisuutta sekä useita varuskuntia.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen seudun talous taantui, ja sen myöhempi kehitys on ollut hidasta. Vuodesta 1994 lähtien suunnitellun Patterilahden öljysataman ensimmäisen vaiheen oli määrä valmistua vuonna 2001, mutta toistaiseksi sen rakentaminen ei ole edes alkanut. Kehityssuunnitelmissa kunta nähdään ensi sijassa virkistys- ja matkailukohteena.
Liikenne, talous ja palvelut
Lepäsin kautta kulkevat Pietarin ja Ruutsian välinen asfaltoitu maantie sekä Pietarin ja Vääskylän välinen rautatie, jolla on Lepäsin asema ja muutama pysäkki. Muita väyliä ovat Yhinmäen, Hevaan ja Sosnovyi Borin sekä Sosnovyi Borin ja Klopitsan väliset asfaltoidut maantiet. Kunnasta on linja-autoyhteydet Lomonosoviin, Pietariin ja Sosnovyi Boriin. Lepäsissä on huoltoasema ja pienvenesatama. Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat jalostus (45,1 %), kauppa (12,6 %) ja palvelut (10,9 %). Noin 40 % työvoimasta käy päivittäin töissä Pietarissa. Tärkeimmät teollisuusyritykset ovat merenkulun laitteita valmistava Elektropribor-konsernin tutkimus- ja tuotantolaitos sekä puunhankintaa ja -jalostusta harjoittava Lomonosovin metsäteollisuuspiiri. Maataloutta edustaa muutama yksityisviljelijä. Perinteinen kalateollisuus on lopettanut toimintansa.
Keskustaajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, lasten taidekoulu, piirisairaala, poliklinikka, kirjasto ja joukko kauppoja. Eräitä palveluja on myös muissa kylissä.
Nähtävyydet ja matkailu
Kunnan matkailupotentiaali perustuu sen enimmäkseen sotahistoriallisiin nähtävyyksiin, kulttuuriperintöön, luontoon, veneilyyn ja kalastukseen. Alueella on kymmenkunta lomakylää sekä kalastus- ja metsästysmajaa. Matkailun kehittämistä on haitannut kunnan sijainti rajavyöhykkeellä.
Pamela Mandart
Pamela Mandart (s. 22. syyskuuta 1952) on suomeksi julkaiseva kirjailija. Hän aloitti taiteilijauransa näyttelijänä ja toimi näyttelijänä kymmenen vuoden ajan. Pamela Mandart vaikutti elokuva- ja tv-tuottajana 23 vuoden ajan, josta 20 vuotta myös yrittäjänä elokuvatuotantoyhtiössä. Elonetin mukaan hän on työskennellyt 64 elokuvassa tai dokumentissa vuosina 1987–2010. Pamela Mandart on julkaissut kaunokirjallisuutta ja tietokirjallisuutta vuodesta 1983. Hän sai Suomen Kirjailijaliiton jäsenyyden vuonna 1985.
Mandart on keskittynyt pitkän tuottajauransa jälkeen jatkamaan työtään kirjailijana.
Tausta
Pamela Mandart syntyi Tukholmassa 22. syyskuuta 1952 tanskalais-suomalaiseen perheeseen. Mandart vietti osan lapsuudestaan Tanskassa, Jyllannissa sekä Bornholmin saarella. Mandart aloitti koulunkäynnin Tanskassa, mutta muutti Suomeen 1960 pian koulun aloittamisen jälkeen. Mandart oppi nopeasti suomen kielen innokkaan lukuharrastuksen myötä. Mittavan kirjailijanuransa ohella Mandart toimi elokuvatuotantoyhtiönsä toimitusjohtajana ja elokuvatuottajana sekä käsikirjoittajana 1987–2010. Hän on lisäksi kirjoittanut kolumnistina 2000–2003 Visio-lehdelle sekä 2004 Kymen Sanomat -sanomalehdelle.
Pamela Mandart toimi ammattinäyttelijänä 1975–1986 itseoppineena, ja hän sai alusta lähtien Suomen Näyttelijäliiton jäsenyyden, jolloin Mandart näytteli Kokkolan Kaupunginteatterissa.
Arvosteluja – Kaunokirjallisuus
”Pitkä tauko ei ole mullistanut Mandartin tyyliä, vaikka ”Piinkovaa ja sametinpehmeää” ilmentääkin hienoista siirtymistä ikään kuin pysäytetyn tuokiokuvan suuntaan.” (Antti Majander, Helsingin Sanomat 3.9.1997)
"Pamela Mandartin novellit ovat lyhyitä. Lyhyt novelli on vaikea laji. Mandartin novellit ovat psykologisia kehitelmiä, joissa arkitodellisuuden tilalla on tajunnanfantasian ja symbolien maailma. Mandart ei siis ole normaali turvenuija- ja tiskipöytärealisti. Hän on myös rohkea käyttämään epäsovinnaisia asetelmia. Pamela Mandart on kiinnostava kirjailija. Punatulkkunaisen novelleissa kiinnostaa epäsovinnaisuus ja yllättävä sovinnaisuus.” (Vesa Karonen, Helsingin Sanomat 1.12.1985)
"Tuntuu oudolta, että Mandart jättää näin lupaavan henkilökuvan kesken. Hänelle Meten pinnallisuudessa ja vasta kirjan lopussa pehmentyvässä suvaitsemattomuudessa ei ole mitään lapsellista ja naurettavaa - ne kuuluvat nykyihmisen psyyken pulmiin, joihin on suhtauduttava vakavasti.” (Suvi Ahola, Helsingin Sanomat 23.9.1984)
Syksyn kiinnostaviin esikoisiin kuuluu Pamela Mandartin lyhytproosakokoelma Elämä ilman paluulippua, jonka tiiviit tarinat ja kohtaukset hiertävät uuden tyyppistä voimaa kirjallisuutemme valtavirtausten lavean epookin ja maalaisnovellien rinnalle. Pamela Mandart on avannut reilusti uuden oven nykypäivän kadulle ja baareihin ja luopunut surutta proosamme kuivanpuikeasta perinteestä. ''Elämä ilman paluulippua on myönteisessä mielessä karkeaa ja suoraa.” (Paula Paavolainen, Ylioppilaslehti 13.10.1983)
"Mandart osaa kirjoittaa." (Veli-Pekka Lehtonen, Helsingin Sanomat 6.2.2016)
Arvosteluja - Tietokirjat
”Kirja paljastaa turkulaisesta naisellisemman puolen. Leidin, joka vastaanottaa tunkeilijan kotiovellaan ase kädessä ja musta babydoll-yöpaita päällään. Toki kirja kertoo niistä sadoista eläinrääkkäystapauksista, jotka nostavat lukijan raivon pintaan, mutta mukaan mahtuu myös hauskoja sattumuksia.” (Iltalehti 25.9.2002)
”Hämäläisen ja Leinosen tiet on johdattanut yhteen ennen kaikkea luontoelokuvistaan tunnettu tuottaja Pamela Mandart, joka on jälleen kerran tuottanut elämyksellisen luontoteoksen suomalaisesta luonnosta.” (Matti Tieaho, Kymen Sanomat 24.1.2002)
Arvosteluja - Lastenkirjallisuus
”Mandart pelkistää kansanperinnettä selkeästi. Kylähulluista viisain eli tarinahahmona uusi Hemmo Hölmöläinen on tietysti vähän erilainen, nuorekas ja kaikin tavoin nenäkäs.” (Teppo Kulmala, Keskisuomalainen 22.12.2008 )
”Pamela Mandartin kirjoittama ja Cara-Maria Knuutisen kuvittama Piilolaakson Talvi on herttaisen vanhanaikainen hyvän mielen joulusatu lumikinoksineen ja talvitouhuineen.” (Kaksplus 12/2008)
”Piilolaakso on ennen kaikkea katselukirja, jonka muinaiset pehmoeläinhahmot varmasti valloittavat monta pientä katsojaa.” (Opettaja 46/2007)
Oikeudenkäynnit
Pamela Mandart sai vankeustuomion törkeästä petoksesta ja törkeästä velallisen epärehellisyydestä, jotka liittyivät hänen elokuvayhtiöittensä konkurssiin vuonna 2007. Hovioikeuden tuomio vuoden 2012 marraskuulta oli kahden vuoden ja kolmen kuukauden ehdoton vankeusrangaistus, joka tuli lainvoimaiseksi huhtikuussa 2014.
Suloinen myrkynkeittäjä
Suloinen myrkynkeittäjä voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Wolfgang Wiltschko
thumb|Roswitha ja Wolfgang Wiltschko Wolfgang Wiltschko (21. elokuuta 1938 Kienberg, Böhmerwald) on saksalainen lintutieteeseen erikoistunut eläintieteilijä ja etologi.
Wiltschko opiskeli eläin- ja kasvitiedettä sekä kemiaa Johann Wolfgang Goethe-Universität Frankfurt am Mainissa vuosina 1959–1967, ja väitteli siellä 1967 tohtoriksi punarinnan muutosta ja sen kyvystä aistia maan magneetti­kenttiä (Über den Einfluss statischer Magnetfelder auf die Zugorientierung der Rotkehlchen (Erithacus rubecula)). Hän toimi yliopiston eläintieteen laitoksen assistenttina 1967–1973.
1974 Wiltschko toimi William T. Keetonin stipendiaattina Cornellin yliopistossa Ithacassa. Tämän jälkeen hän oli Johann Wolfgang Goethe-Universität Frankfurt am Mainin eläintieteen professori vuodesta 1975 lähtien, kunnes vetäytyi eläkkeelle vuonna 2003.
Malediivit olympialaisissa
Malediivit osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa vuoden 1988 kesäolympialaisissa Soulissa ja on sen jälkeen osallistunut jokaisiin kesäolympialaisiin. Talviolympialaisiin maa ei ole osallistunut. Malediivit ei ole voittanut yhtäkään mitalia.
Lisbet Puttonen
Lisbet Puttonen (s. 1970) on suomalainen poliitikko, joka toimi vapauspuolueen (VP) puheenjohtajana lokakuusta 2011 lähtien vuoteen 2013. Hän toimi myös Kaarinan kaupungin varavaltuutettuna. Koulutukseltaan Puttonen on valtiotieteiden maisteri ja liiketalouden tradenomi. Hän on työskennellyt Nokialla ja Helsingin yliopiston hallinnossa kehittämisosastolla. Aikaisemmin Puttonen oli SDP:n jäsen, mutta siirtyi vuonna 2011 vapauspuolueeseen sitoutumattomana.
Joulukuussa 2016 Puttonen tuomittiin yli neljän vuoden vankeusrangaistukseen tapon yrityksestä, hänen puukotettuaan sohvalla maannutta miestä.
Osku Kani
Disney ja Iwerks kehittelivät hahmon alun perin tilaustyönä sivuosiin, mutta myöhemmin hahmo pääsi sekä elokuvissa että sarjakuvissa myös omiin nimirooleihin. Jänis oli menestys silloisille Walt Disney Brothersille ja Walt Disney studioille. Osku Kanin menestys oli niin suuri, että sen elokuvia levittäneen tuotantoyhtiön johtajan, tuottaja Charlie B. Mintzin onnistui huijata huolimattomasti tehdyn sopimuksen turvin hahmon tuotanto-oikeudet Disneyltä omalle yhtiölleen ja palkkaamaan lähes kaikki hahmon parissa työskennelleet Disneyn työntekijät itselleen. Vuonna 1928 hahmon oikeudet myytiin Universal Studiosille, ja Mintz palkkasi myöhemmin muun muassa Nakke Nakuttajaa tuottaneen Walter Lantzin tekemään Osku Kania uudestaan.
Osku Kani ei onnistunut saavuttamaan suurta suosiota ilman Disneyn vetovoimaa, ja sarja lopetettiin vuonna 1938. Viimeinen piirretty, jossa hahmo oli pääosassa, oli 1943 ensi kerran esitetty The Egg Cracker Suite. Suurin syy Osku Kanin huonoon menestykseen oli ollut kuitenkin Walt Disneyn ja Iwerksin Disneylle kehittämä uusi hahmo Mikki Hiiri, jonka ylivertaisuudelle eivät muut hahmot pärjänneet.
The Walt Disney Company ja Walt Disney Pictures tekivät vuonna 2006 Osku Kanin silloisen omistajan Universalin kanssa vaihtokaupat ja vaihtoivat urheiluselostaja Al Michaelsin oikeudet Osku Kaniin. Disney julkaisi Osku Kani -piirroselokuvat DVD:llä joulukuussa 2007. Osku Kani esiintyy myös vuonna 2010 julkaistussa pelissä Epic Mickey Wii-konsolille ja sen jatko-osassa Epic Mickey 2: The Power of Two.
Unohduksiin jäänyt Osku Kani -elokuva  Sleigh Bells löytyi British Film Instituten arkistosta, ja kunnostettu kuusiminuuttinen elokuva esitettiin joulukuussa 2015. Se esitettiin aikoinaan ensimmäisen kerran vuonna 1928.
Saturnalia
thumb|300px|Saturnalia, [[Antoine Callet, 1783]] Saturnalia oli pitkäaikainen ja suosittu roomalainen juhla, jota vietettiin pisimmillään seitsenpäiväisenä 17.–23. joulukuuta talvipäivänseisauksen aikoihin.
Saturnalia oli pyhitetty maanviljelyksen jumala Saturnukselle. Saturnaliaan liittyi lahjojen antaminen, hauskanpito ja yhteiskunnallisten roolien kääntäminen ylösalaisin. Saturnalian ajaksi kaikki työ ja liiketoiminta keskeytettiin. Kaduilla juhlittiin riehakkaasti, ja kaikkialla raikui tervehdys io Saturnalia.
Historia
Saturnalian juuret ovat muinaisissa viljelysrituaaleissa. Saturnalia vastasi perinteiltään pitkälti kreikkalaista Kronia-juhlaa. Liviuksen mukaan Saturnalian viettäminen aloitettiin 400-luvun eaa. alussa, mutta on olemassa todisteita siitä, että se oli aloitettu jo paljon aikaisemmin. Saturnalia alkoi yksipäiväisenä juhlana, jota vietettiin 17. joulukuuta, mutta tasavallan ajan lopulla se oli laajentunut jo viikon pituiseksi. Augustus lyhensi juhlan kolmipäiväiseksi mutta hänen seuraajansa Caligula pidensi sen viisipäiväiseksi. Tavallinen kansa luultavasti vietti virallisista ohjeista huolimatta Saturnaliaa aina seitsenpäiväisenä.
Viettäminen
Saturnaliaa johti sitä varten valittu karnevaalikuningas eli Saturnalicius princeps, ’Saturnalian johtaja’. Saturnalian aikana ihmiset antoivat toisilleen lahjoja. Totutut roolit ja sovinnaistavat käännettiin ylösalaisin. Orjat saivat vapaiden ihmisten vapaudet, ja he saivat lyödä vetoa, humaltua julkisesti ja heittää hillityn käytöksen viitan yltään. Isännät käyttivät vapautetun orjan hattua ja tarjoilivat orjilleen tai ainakin söivät samassa huoneessa näiden kanssa. Orjat saivat tehdä mielensä mukaan ja osoittaa jopa julkeutta. Tämän tavan on arveltu toimineen sosiaalisten paineiden purkajana yhteiskunnassa, jossa oli tiukat sosiaaliset tavat. Kaikki saattoivat pukeutua tavallista vapaammin, ja kaikkialla oli syöminkejä, juhlimista, leikkejä ja hauskanpitoa. Catullus kuvailikin Saturnaliaa ”ajoista hauskimmaksi”.
Farida Fatès
Farida Fatès (o.s. Zigha, s. 2. helmikuuta 1962 Duquesne, Algeria) on entinen ranskalainen kestävyysjuoksija.
Saturnalia
Viettäminen
Saturnalian lopuksi ihmiset ostivat toisilleen kynttilöitä, viikunahilloa ja pieniä terrakottafiguriineja (sigilla), joita myytiin erityisissä torikaupoissa (sigillaria), joiden mukaan juhlan viimeinen päivä sai myös nimensä.
Farida Fatès
Fatès sijoittui Helsingin EM-kilpailuissa 1994 seitsemänneksi 3 000 metrin juoksussa uransa parhaalla ajalla 8.46,04. Hän osallistui myös 1 500 metrin juoksuun mutta karsiutui alkuerissä. Stuttgartin MM-kilpailuissa 1993 hän karsiutui 3 000 metrin juoksun alkuerissä ja Atlantan 1996 olympialaisissa 10 000 metrin juoksun alkuerissä. Sisäratojen MM-kilpailuissa 1997 Pariisissa hän sijoittui 3 000 metrin juoksussa seitsemänneksi ajalla 8.54,98.
Saturnalia
Viettäminen
Saturnalian keskuspaikka oli Saturnukselle pyhitetty temppeli Rooman foorumilla. Temppelissä oli Saturnuksen kulttipatsas, jonka jalat vapautettiin symbolisesti villaisista siteistään juhlan hengen mukaisesti.
Farida Fatès
Maastojuoksun MM-kilpailuissa Fatès saavutti joukkuepronssia vuonna 1993. Henkilökohtaisella matkalla hän sijoittui 59:nneksi vuonna 1990, 42:nneksi vuonna 1991, kahdeksanneksi sekä vuonna 1993 että 1994, 14:nneksi vuonna 1996 sekä 34:nneksi vuonna 1997. Maastojuoksun EM-kilpailuissa hän sijoittui 14:nneksi ja saavutti joukkuekilpailussa hopeaa Alnwickissa vuonna 1994.
Farida Fatès voitti Ranskan mestaruuden 1 500 metrin juoksussa vuonna 1990, 3 000 metrin juoksussa vuosina 1989 ja 1994, 5 000 metrin juoksussa vuonna 1996 sekä maastojuoksussa vuosina 1990, 1996 ja 1997. Vuonna 1994 hän juoksi 5 000 metrillä Ranskan ennätyksen 15.16,41 alittaen Annette Palluyn vanhan ennätyksen 0,03 sekunnilla.
Valkoinen fosfori
pienoiskuva|[[USS Alabama (BB-8)|USS Alabaman päälle pudotettiin valkoista fosforia sisältävä testipommi 1921]] pienoiskuva|upright|Valkoisen fosforin molekyylirakenne pienoiskuva|Valkoista fosforia pienoiskuva|Valkoinen fosfori hohtaa joutuessaan kosketuksiin ilman kanssa pienoiskuva|Valkoisen fosforin aiheuttamia palohaavoja. Valkoinen fosfori on fosforin eräs allotrooppinen muoto. Se koostuu neliatomisista P4-molekyyleistä. Se on pehmeää, vahamaista ainetta, jonka sulamispiste on 44 °C ja CAS-numero 12185-10-3. Se on hyvin reaktiivista ainetta, joka syttyy herkästi itsestään palamaan ja liukenee orgaanisiin liuottimiin. Se on hyvin myrkyllistä ja aiheuttaa iholla vaikeita palovammoja.
Valkoista fosforia on käytetty muodostamaan savuverhoja tai merkitsemään ja osoittamaan kohteita. Fosforista voidaan tehdä palopommeja sekoittamalla valkoista fosforia ja kautsua.
Valkoista fosforia käytettiin aikoinaan myös tulitikuissa, mutta työsuojelullisista ja turvallisuussyistä sen käyttö tähän tarkoitukseen lopetettiin ja kiellettiin monissa maissa jo 1800-luvulla. Sen sijasta alettiin käyttää huomattavasti vähemmän vaarallista punaista fosforia
Käyttö savuverhona
Valkoinen fosfori on tehokkain tunnettu savunmuodostusaine, koska se imee ilmasta tarvittavat ainesosat. Tästä syystä pienehkö fosforimäärä pystyy tuottamaan suuria määriä savua, mistä on ymmärrettävästi hyötyä sotilaskäytössä. Savu muodostuu hyvin nopeasti. Savuverhokäytössä fosforin haittapuolena on se, että koska reaktio tuottaa lämpöä ja koska lämmin ilma pyrkii nousemaan ylöspäin, lähtee valkoisella fosforilla muodostettu savu helposti nousemaan ylöspäin muodostaen savupilareita, eikä savuverhoja.
Käyttö ihmisiä vastaan
Itse savu ei ole erityisen myrkyllistä ja vaikka sen hengittäminen ei olekaan suotavaa, ei savu tyypillisesti aiheuta kuolemantapauksia sotilaskäytössä. Fosforikranaatin sirpaleet aiheuttavat ihmisessä syviä ja kivuliaita palovammoja. Palavaa fosforia on erittäin vaikea sammuttaa, sillä se palaa vedessäkin. Ainoa tapa sammuttaa se on eristää paloalue hapesta. Useimmiten käytetty tapa on haudata se palamattomaan ja hapettomaan aineeseen kuten hiekkaan.
Laillisuus sotilaskäytössä
YK:n "Sopimus eräistä perinteisistä aseista" kielsi napalmin ja muiden polttavien aseiden käytön siviilihenkilöitä vastaan vuonna 1980, mutta useat maat, mukaan lukien Venäjä ja Yhdysvallat ovat ratifioineet sopimuksen vain osittain ja pidättävät itsellään oikeuden käyttää polttavia aseita. 15. marraskuuta 2005 Yhdysvaltain hallitus myönsi Yhdysvaltain armeijan käyttäneen valkoista fosforia useamman kerran Irakin Fallujahissa linnoittautuneita kapinallisia vastaan. Ihmisoikeusjärjestö Human Rights Watchin mukaan Israel on käyttänyt valkoista fosforia Gazan kaistalla muun muassa 2008/2009 ja Libanonissa.
Eräät kriitikot ovat myös esittäneen näkemyksen, että valkoinen fosfori olisi kemiallinen ase, joiden käyttö on kansainvälisten sopimusten vastaista.
20/20 (täsmennyssivu)
20/20 voi tarkoittaa seuraavia:
Luettelo Suomen rautatieliikennepaikoista
Tämä on osittainen luettelo Suomen rautateillä, sekä valtion että yksityisten omistamilla, sijaitsevista liikennepaikoista.
Ritarihuone
Ritarihuone on Helsingin Kruununhaassa sijaitseva uusgoottilainen valtiopäivärakennus, joka on Suomen ritaristoa ja aatelia edustavan Riddarhusets Understödsstiftelse -säätiön käytössä. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti G. T. Chiewitz, ja se valmistui vuonna 1862 tontille, jonka ritari- ja aatelisääty oli ostanut vuonna 1857. Ritarihuoneella tarkoitetaan myös aatelistoa valtiosäätynä tai korporaationa.
Yleistä
Ritarihuoneen ja Aleksanterinkadun välissä sijaitsee pieni Ritarihuoneenpuistikko.
Ritarihuone toimi vuosina 1863–1906 Suomen säätyvaltiopäivillä aatelissäädyn kokoontumispaikkana. Tilojen puutteen vuoksi siellä kokoontuivat vuosien 1863–1864 ja 1867 valtiopäivillä kaikki muutkin säädyt, 1872 porvaris- ja pappissäädyt ja pappissääty vielä vuosina 1877–1878.
Ritarihuonetta pidetään Suomen tärkeimpänä uusgotiikkaa edustavana rakennuksena. Chiewitzin arkkitehtuurille ominaisesti talo rakennettiin tiilestä peittämättä julkisivuja rappauksella. Ikkunat on sijoitettu venetsialaisen ikkunajaon mukaisesti. Taloon ostettiin Saksasta muun muassa kymmenen kaakeliuunia, parkettilattia ja täysistuntosalin vaakunakilvet. Rakennuksessa on myös pommisuoja sekä talonmiehen asunto.
Nykyään Ritarihuoneessa toimii arkisto ja kirjasto, jotka ovat avoinna arkisin. Rakennuksen ylläpito- ja korjauskustannusten kattamiseksi rakennuksesta noin puolet on vuokrattuna ulkopuolisille lyhyt- ja pitkäaikaiseen käyttöön, ja merkittävin pysyvä vuokralainen on Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Ritarihuone instituutiona
Ritarihuoneen toimintaa säätelee ritarihuonejärjestys. Ruotsin vuonna 1626 säädetty ritarihuonejärjestys oli voimassa myös Suomen suuriruhtinaskunnassa, kunnes se korvattiin vuonna 1869 omalla ritarihuonejärjestyksellä. Vaikka ritarihuone lakkasi olemasta osa Suomen lainsäädäntökoneistoa vuonna 1906, ritarihuonejärjestys jäi edelleen Suomen lainsäädäntöön, sillä se sääteli ritarihuoneen toimintaa myös muuten kuin valtiopäivien osalta. Säädyt hyväksyivät viimeisillä valtiopäivillä 1906 uuden ritarihuonejärjestyksen, jonka mukaan aatelisto kokoontuisi edelleen joka kolmas vuosi aateliskokoukseen, mutta keisari Nikolai II ei koskaan vahvistanut uutta ritarihuonejärjestystä eikä kutsunut Suomen aatelia koolle. Lopulta valtionhoitaja P. E. Svinhufvud vahvisti 12 vuotta aiemmin valtiopäivillä hyväksytyn ritarihuonejärjestyksen marraskuussa 1918. Vuoden 1918 ritarihuonejärjestys on edelleen voimassa, ja aateliskokoukset ovat kokoontuneet sen mukaisesti vuodesta 1919.
Kustannuspiste
Kustannuspiste oli Tampereella noin vuosina 1972–1982 toiminut pienkustantamo. Se kustansi muun muassa muutamia Neuvostoliiton toisinajattelijoiden kirjoja, Baltian pasiivista vastarintaa esittelevän kirjan, sekä Neuvostovakoilua Suomessa ja Ruotsissa koskevia julkaisuja. Kustannuspiste julkaisi myös Suomen talvi- ja jatkosotaa käsitteleviä kirjoja.
Kustantamon perusti vuonna 1971 tamperelainen Aamulehden toimittaja Matti Arjanne. Arjanne ei hakeutunut itse julkisuuteen, vaan kirjoitti ja käänsi kirjallisuutta useimmiten salanimillä. Kirjat saatettiin julkaista kirjoittajanimillä Veijo Varjo tai Aito Salamies. Ulkomaisten kirjojen kääntäjäksi oli yleensä merkitty Antti Virtanen. Omalla nimellään Arjanne julkaisi Heikki Eskelisen kanssa kustantamonsa Vapaus-sarjassa kirjan Me syytämme – Ihmiskohtaloita sosialismissa (1980). Arjanne kirjoitti Aito Salamiehen nimellä kirjan Turisti (1977), joka irvaili Neuvostoliiton matkailulle, votkaturismille. Sitä luonnehditaan "pelkkää valhetta olevaksi veijaritarinaksi".
Kustannuspiste muistetaan myös Aleksandr Solženitsynin kirjan Vankileirien saariston osien 3–4 (1976) ja 5–7 (1978) julkaisijana. Kirjan ensimmäisen niteen 1974 suomeksi julkaissut Wahlström & Widstrand -kustantamo Tukholmassa ei jatkanut kirjasarjan julkaisemista, eikä kirjaa julkaissut myöskään Solženitsynin kirjoja aikaisemmin julkaissut kustantamo Tammi.
Kustannuspiste julkaisi Vankileirien saariston lisäksi Solženitsyniltä myös kirjat Kirje Neuvostoliiton johtajille ja muita kirjoituksia (1975), Lenin Zürichissä (1976) sekä ''Puskipa vasikka tammeen. Tutkielma kirjallisesta elämästä'' (1976).
Valkovatsamanikki
Levinneisyys
Valkovatsamanikkia tavataan Bruneissa, Indonesiassa, Malesiassa, Myanmarissa, Filippiineillä ja Thaimaassa. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Ylisosiaalineuvos
Ylisosiaalineuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 5. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 2012. Arvonimi voi olla kerrallaan vain yhdellä henkilöllä.