cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Auschwitz
Purkaminen ja evakuointi
Kun puna-armeija oli tammikuussa 1945 jo Krakovassa, saksalaiset evakuoivat Auschwitzin 17. tammikuuta alkaen. Silloin 58 000 vankia lähetettiin junalla ja jalkaisin kuolemanmarssille länteen Ylä- ja Ala-Sleesian teitä pitkin. Monen päivän marssin jälkeen 19.–23. tammikuuta 1945 vangit lastattiin tavarajuniin. Koko evakuoinnin aikana vangeista kuoli noin 15 000, ja 43 000 selvisi läntisiin leireihin. Hekin joutuivat keväällä 1945 vielä uudelle marssille.
Auschwitzissa leiri-SS tuhosi ja piilotti kuumeisesti kirjallisia todisteita joukkomurhasta. SS veti vartijansa pois vartiotorneista, mutta leirin viimeisiä vankeja surmattiin vielä viimeisinäkin viikkoina. SS-vartijat lähtivät leiristä 23. tammikuuta. Viimeinen tuhoamislaitos räjäytettiin 26. tammikuuta vastaisena yönä.
Vapautus
thumb|Auschwitzista pelastettuja lapsia vuonna 1945
Puna-armeija saapui Auschwitziin 27. tammikuuta 1945 ja vapautti 7 650 siellä vielä ollutta vankia, joista 450 oli alle 15-vuotiaita. Leirien löytäjät olivat 60. armeijaan kuuluneen 107. kivääridivisioonan sotilaita. Leirin varastoista löytyi valtavat määrät vankien siviilivaatteita ja muuta heille kuulunutta tavaraa sekä 7,7 tonnia kuljetusvalmiiksi pakattuja ihmisen hiuksia, joiden arveltiin olleen peräisin noin 140 000 naiselta.
Neuvostoliittolaiset purkivat IG Farbenin koneet ja laitteet ja valmistivat niistä hiilen vedytyslaitoksen länsisiperialaiseen Kemerovoon. Hylättyihin tehdastiloihin perustettiin suuri muovitehdas. Neuvostoliittolaiset perustivat pääleirin tilalle kenttäsairaalan ja Punainen Risti perusti Birkenaun parakkeihin toisen kenttäsairaalan. Nääntyneistä vangeista moni kuoli vapautusta seuranneina viikkoina, mutta kolmen tai neljän kuukauden kuluttua moni oli valmis palaamaan kotimaahansa. Neuvostoliiton salainen poliisi perusti huhtikuussa 1945 vankileirin saksalaisille sotavangeille pääleirin ja Birkenaun naistenleirin entisiin vankikortteleihin. Sen jälkeen saksalaisvangit kuljetettiin Neuvostoliittoon, ja vankileirit oli suljettu toukokuuhun 1946 mennessä.
Neuvostoliitto luovutti suurimman osan leirin alueesta Puolan hallinnon vastuulle vuoden 1946 alussa. Paikalle perustettiin museo heinäkuussa 1947. Sinne rakennettiin näyttelyitä ja perustettiin arkisto ja kirjasto, ja rakennuksia kuten vanha krematorio uudistettiin. Kuolleita kaivettiin esiin 1950-luvun loppuun asti. Leirikompleksista tehtiin Unescon maailmanperintökohde vuonna 1979.
Oikeudenkäynnit
Sodan jälkeen aloitettiin oikeudenkäynnit satoja Auschwitzin työntekijöitä vastaan. Syytteen sai yli 600 henkilöä. Oikeudenkäynnit pidettiin Puolassa. Leirin komentaja Rudolf Höss tuomittiin kuolemaan. Rangaistus pantiin täytäntöön Auschwitz I:n krematorion edessä hirttämällä. Hänen lisäkseen 23 muuta korkea-arvoista leirin työntekijää tuomittiin kuolemaan joulukuussa 1947. Lisäksi 16 sai vankeusrangaistuksen ja yksi vapautettiin. Puolassa järjestettyjen oikeudenkäyntien lisäksi Auschwitzin rikoksia käsiteltiin myös muissa sodanjälkeisissä oikeudenkäynneissä, joissa jaeltiin lisää kuolemantuomioita. Kuolemanenkeli Mengele pääsi pakenemaan Etelä-Amerikkaan. Frankfurtissa käytiin oikeutta Auschwitzin työntekijöitä vastaan vielä 1960-luvulla.
Nykyisin
Yad Vashemin holokaustimuseossa Israelissa on Auschwitz-albumi, 193 valokuvan kokoelma Auschwitzista. Kuvat ovat ainoita kuvallisia todisteita Auschwitz-Birkenaun tuhoamisprosessista. Kuvien ottajat olivat todennäköisesti SS-miehiä, jotka olivat vastuussa tunnistuskorttien kuvien ottamisesta leirillä.
Saivomuotka
Saivomuotka on pientaajama Pohjois-Ruotsissa Kiirunan kunnassa. Pientaajamassa on 57 asukasta (2010). Saivomuotka sijaitsee Muonionjoen rannalla Suomen rajan tuntumassa. Lestadiolaisen herätysliikkeen merkittävin maallikkosaarnaaja Juhani Raattamaa asui Saivomuotkassa.
Birkenau
thumb|Birkenaun portti tunnetaan myös nimellä Kuoleman portti.
Birkenau oli saksalainen tuhoamisleiri toisen maailmansodan aikana. Se tunnettiin nimellä KL Auschwitz II ja myöhemmin KZ Auschwitz II.
Birkenaun tuhoamisleiri rakennettiin Brzezinkan kylään noin kolmen kilometrin päähän Auschwitzin pääleiristä, jonka puolankielinen nimi oli Oswiecim. Sen rakentaminen aloitettiin lokakuussa 1941, ja tuhoaminen aloitettiin maaliskuussa 1942. Ensimmäiset vangit olivat 945 venäläistä sotavankia ja muutama puolalainen, jotka tuotiin Auschwitz I:stä. Leiri oli alun perin tarkoitettu venäläisiä sotavankeja varten. . Leiri levittäytyi 175 hehtaarin alueelle, ja siellä oli yli 300 rakennusta. Yhdessä rakennuksessa asui kerralla jopa tuhat vankia. Rakennuksista on säilynyt 45 tiilistä ja 22 puista rakennusta lähes alkuperäisessä kunnossa.
Birkenaun leiri oli ensisijaisesti tuhoamisleiri, kun Auschwitzin muut leirit olivat ennen kaikkea työleirejä. Sinne tuotiin junalasteittain juutalaisia ympäri Eurooppaa tuhottaviksi ja poltettaviksi. Esimerkiksi kevät-kesällä 1944 leirillä surmattiin arviolta jopa 400 000 Unkarin juutalaista. Tuhoaminen oli osa Adolf Eichmannin suunnittelemaa lopullista ratkaisua. Leirin uhrien joukossa oli myös muun muassa romaneja ja puolalaisia. Leirin väkiluku elokuussa 1944 oli yli 90 000. Kaikkiaan Auschwitz-Birkenaun leirien läpi kulki arviolta 1,5 miljoonaa vankia.
Vangit tuotiin Birkenauhun junalla. Purkulaiturilla lääkärit tarkastivat heidät välittömästi, jonka jälkeen työkyvyttömäksi todetut jatkoivat matkaansa raiteen päässä oleville kaasukammioille tapettaviksi. Tavallisesti vauvat, lapset ja vanhukset kuolivat nopeasti tulonsa jälkeen, elleivät joutuneet Josef Mengelen kaltaisten lääkäreiden tutkimuskohteiksi.
Tammikuussa 1945 noin 58 000 Birkenaun vankia pakotettiin kuolemanmarsseille kohti länttä, koska puna-armeija lähestyi aluetta. Useimmat kuolivat matkalla. Ajanpuutteen vuoksi SS-miehet eivät ehtineet tuhota kaikkia rakennuksia, kuten he tekivät Bełżecissä, Sobibórissa ja Treblinkassa.
Puna-armeija saapui Auschwitziin 27. tammikuuta 1945 ja vapautti siellä vielä olleet runsaat 7 000 vankia.
Krematorion III ja IV välissä paljastettiin huhtikuussa 1967 Kansainvälinen Auschwitzin uhrien muistomerkki.
Niwa Kawamoto
Niwa Kawamoto (5. elokuuta 1863 – 16. marraskuuta 1976) oli maailman vanhin elossa oleva ihminen lähes puolentoista vuoden ajan toukokuusta 1975 kuolemaansa 113-vuotiaana.
Kawamotoa seurasi maailman vanhimpana Shigechiyo Izumi, jonka Guinnessin ennätysten kirja tunnustaa kaikkien aikojen vanhimmaksi mieheksi: hän eli 120-vuotiaaksi. Izumin ikä kuollessa on kuitenkin myöhemmin kyseenalaistettu.
O’Neil Longson
O'Neil Longson on yhdysvaltalainen pokeriammattilainen.
Longson on urallaan voittanut kaikkiaan kolme World Series of Poker -turnausta. WSOP:n pääturnauksessa hän on parhaimmillaan ollut kahdestoista (vuonna 1991). Nykyisin Longson osallistuu turnauksiin aiempaa harvemmin kuulo-ongelmiensa takia ja on keskittynyt korkeiden panosten käteispeleihin.
Elokuussa 2007 Longsonin pokeriuran turnausansiot ylittivät kaksi miljoonaa dollaria.
Popper
Popper on seuraavien tunnettujen henkilöiden sukunimi:
Mykola Lysenko
thumb|upright|Lysenko vuonna 1869. Mykola Vitalijovytš Lysenko (22. maaliskuuta (J: 10. maaliskuuta) 1842 Hrynky, Pultavan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 6. marraskuuta (J: 24. lokakuuta) 1912 Kiova) oli ukrainalainen säveltäjä, pianisti, kapellimestari ja kansanlaulujen kerääjä.
Lysenko syntyi Poltavan alueella. Hän aloitti ukrainalaisten kansanlaulujen keräämisen ja julkaisemisen opiskeluaikoinaan. Hän opiskeli ensin Harkovan ja Kiovan yliopistoissa, sitten Leipzigin konservatoriossa. 1870-luvun puolivälissä hän opiskeli säveltämistä Nikolai Rimski-Korsakovin johdolla.
Rephlex Records
Rephlex Records on Richard D. Jamesin ja Grant Wilson-Claridgen 1991 perustama levy-yhtiö, joka on julkaissut monien merkittävien elektronisen musiikin artistien musiikkia. Rephlex aloitti julkaisemalla acid housea ja teknoa, ja nykyään se suuntautuu laajaan skaalaan kokeellista elektronista musiikkia. Levy-yhtiö itse kutsuu julkaisemaansa musiikkiaan braindanceksi.
Mykola Lysenko
Säveltäjä Lev Revutskyi on tehnyt Taras Bulbasta kaksi uutta versiota (1937 ja 1955).
Lysenko tunnetaan kansallismielisenä aktivistina. Hän tuki vuoden 1905 vallankumousta ja oli vuonna 1907 vankilassa useita kuukausia.
Pydna
Pydna oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Pieriassa Kreikassa. Kaupunki oli olemassa myös keskiajalla, jolloin se tunnettiin nimellä Kitros (Κίτρος, lat. Citrum). Sen arkeologinen alue sijaitsee Pýdna-Kolindróksen kunnassa noin kaksi kilometriä pohjoiseen Alykín kylästä ja saman verran etelään Makrýgialoksen kylästä.
Maantiede
Pydnan kaupungin alkuperäistä paikkaa merenrannalla kutsutaan nykyisin myös nimillä Archaía Pýdna ja Paliókitros. Archaía Pýdnan kylässä oli vuonna 2011 25 asukasta. Kaupungin sataman paikka on Atherídan niemen kärjessä hieman pohjoisempana. Pydnan lähellä virtasivat joet Leukos (nyk. Mavronéri) ja Aison (nyk. Pélikas).
Historia
Pydnan perustivat Euboialta tulleet siirtokuntalaiset arkaaisella kaudella 600-luvulla eaa. Siksi kaupunki luettiin kreikkalaisten kaupunkien joukkoon, ei makedonialaiseksi kaupungiksi. Kaupunki sijaitsi alun perin Thermainlahden rannalla. Pydna löi omaa rahaa 500-luvulta eaa. lähtien.
Ateena valtasi kaupungin vuonna 364/363 eaa. Jo vuonna 357/356 eaa. sen valtasi kuitenkin Makedonian Filippos II:n. Aleksanteri Suuren äiti Olympias vetäytyi Pydnaan vuonna 317/316 eaa. Kassandros piiritti kaupunkia pitkään, ja muun muassa kaivatutti kaupungin ympäri padon. Kaupungin saatuaan hän murhautti Olympiaan.
Mito Umeda
Mito Umeda (, 27. maaliskuuta 1863 – 31. toukokuuta 1975) oli pitkäikäinen japanilainen.
Pydna
Historia
Roomalainen kenraali Lucius Aemilius Paullus voitti Antigonidien hallitsijasukuun kuuluneen kuningas Perseuksen Pydnan taistelussa 22. kesäkuuta 168 eaa. Siinä Rooma laittoi päätepisteen Makedonian vallalle. Taistelun päivämäärä tunnetaan poikkeuksellisen tarkasti edeltäneenä yönä sattuneen kuunpimennyksen vuoksi. Pydnan toinen taistelu käytiin vuonna 148 eaa.
Mito Umeda
Umeda tunnustettiin maailman vanhimmaksi ihmiseksi Elizabeth Watkinsin kuoltua 110-vuotiaana 31. lokakuuta 1973. Umeda eli 112 vuotta ja 65 päivää ennen kuin kuoli 31. toukokuuta 1975.
Pydna
Historia
Seuranneella roomalaisella kaudella kaupunki vaikuttaa taantuneen. Se kuitenkin elpyi varhaiskristillisellä kaudella, jolloin se toimi piispanistuimena. Myöhäisantiikista lähtien kaupunki tunnettiin nimellä Kitros, latinaksi Citrum. Kaupunki säilyi olemassa läpi bysanttilaisen keskiajan. Frankit valloittivat ja tuhosivat kaupungin vuonna 1204. Vuonna 1345 sen valtasivat serbit ja vuonna 1386 turkkilaiset. Kaupungin paikka hylättiin 1500-luvulla merirosvojen toiminnan vuoksi. Tällöin asukkaat muuttivat ylemmäksi, jolloin syntyi nykyinen Kítroksen kylä. Kaupungin nimi ja entinen asema näkyy edelleen Kreikan ortodoksisen kirkon Kítroksen, Katerínin ja Platamónaksen hiippakunnan nimessä.
Rakennukset ja löydökset
Pydnan alueella on suoritettu vain vähän arkeologisia kaivauksia. Monet löydöt ovat sattumalöytöjä. Merkittävimmät rauniot kaupungin paikalla ovat bysanttilaisaikaisen, 1000-luvulla rakennetun katedraalikirkon jäänteet. Se oli tehty varhaisemman, 500-luvulla rakennetun kirkon paikalle. Kirkko oli omistettu paikalliselle marttyyrille Pyhälle Aleksandrokselle.
Kaupungin paikan lähettyviltä on löydetty makedonialaistyylisiä hautoja. Esinelöytöjä on muun muassa Thessalonikin arkeologisessa museossa.
WWE Breaking Point
WWE Breaking Point oli WWE:n järjestämä vapaapainitapahtuma, joka käytiin 13. syyskuuta 2009. Tapahtumassa vaihtui yksi mestaruus, WWE Championship. Fanien mielestä Main Event -matsissa (CM Punk vs. The Undertaker) käytiin uusi Montreal Screwjob, koska kun oli Punk laittanut Anaconda Vicen Undertakerille, tuomari soitti heti kelloa, vaikka Undertaker ei edes luovuttanut.
Lutry
Lutry on kunta Sveitsissä Vaud’n kantonissa Lavaux-Oronin alueella. Lutryssa on noin 10 000 asukasta. Lutryn viinitarhat ovat osa Lavaux’n maailmanperintökohdetta.
Sijainti
Lutry sijaitsee Genevenjärven pohjoisrannalla noin viisi kilometriä Lausannesta itään.
Historiaa
Seudulta on 1800-luvulla löydetty kivikautisia hautoja. Esinelöytöjen perusteella ne tulkittiin 1920-luvulla asutukseen liittyviksi löydöiksi, mutta myöhempien kivilöytöjen perusteella ne on todettu haudoiksi.
Liikenne
SBB:n rautatiet Lausanne–Brig ja Lausanne–Puidoux kulkevat Lutryn halki. Myös Moottoritie A9 ja valtatie 9 kulkevat Lutryn kautta.
Reittilaiva Lausanne–Montreux–Saint-Gingolph kulkee Lutryn kautta.
Hoikkatyviset
Hoikkatyviset eli kapeatyviset (Apocrita) on pistiäisten alalahko. Alalahkon nimi tulee takaruumiin etuosan kapeasta ”vyötäröstä”, joka on tunnusomainen suurimmalle osalle siihen kuuluvista hyönteisistä. Hoikkatyvisten pää on vahvasti kitinisoitunut ja erittäin kova. Toukat ovat jalattomia. Suomesta tunnetaan 6746 lajia. Hoikkatyviset on perinteisesti jaettu kahteen luokkaan, joilla ei kuitenkaan ole varsinaista taksonomista merkitystä: myrkkypistiäisiin (Aculeata) ja loispistiäisiin (Parasitica). Ensin mainittuun kuuluvilla pistiäisillä takaruumiin kärjessä sijaitseva munanasetin on erikoistunut aseeksi, jolla ne kykenevät ruiskuttamaan myrkkyä saaliiseensa tai viholliseensa. Jälkimmäinen ryhmä on huomattavasti laajempi ja kattaa hieman sekalaisen joukon pistiäisiä, jotka sijoittavat munansa toisiin eläimiin, useimmiten toisten hyönteisten toukkiin.
Tunnetuimpia alalahkon yläheimoja ovat myrkkypistiäisiin lukeutuvat ampiaismaiset (Vespoidea), johon kuuluvat muun muassa ampiaiset ja muurahaiset ja mesipistiäismäiset (Apoidea), johon kuuluvat mehiläiset ja kimalaiset.
Hyperactive
Hyperactive on suomalaisen metalcore-yhtye One Morning Leftin studioalbumi, joka julkaistiin 21. toukokuuta 2021
Internet Channel
Internet Channel on Nintendon ja Opera Softwaren Wiille kehittämä versio www-selain Operasta. Selaimen ilmainen betaversio (mainostetaan "kokeiluversiona") julkaistiin 22. joulukuuta 2006; selaimen lopullinen versio tuli saataville 12. huhtikuuta 2007, ja oli ladattavissa ilmaiseksi aina kesäkuun loppuun 2007 asti. Tämän jälkeen se on maksanut 500 Wii Points -valuutan yksikköä. Käyttäjät, jotka lataavat selaimen ennen 30. kesäkuuta 2007 ei tarvitse tulevaisuudessakaan maksaa selaimen käytöstä. Nykyään sen voi ladata ilmaiseksi Wii Shop Channelista.
Ominaisuudet
Selaimen kokeiluversio julkaistiin 22. joulukuuta 2006. Muiden kanavien tapaan Internet Channel käyttää mitä tahansa yhteyttä mikä on määritetty Wiin asetuksissa, ja käyttää hyväksi käyttäjän Internet-yhteyden nopeutta suoraan. Wii toimii kuten PC, eikä ole olemassa kolmannen osapuolen verkkoa, jonka kautta kaikki liikenne ohjattaisiin. Wii ottaa yhteyden reitittimestä/modeemista.
Selaimen ohjelmisto tallennetaan Wiin sisäiselle 512 megatavun flash-muistille tai vaihtoehtoisesti SD-muistikortille; väliaikaistiedostot (maksimissaan 5MB kokeiluversiossa) voi kuitenkin tallentaa ainoastaan Wiin sisäiselle muistille. Sovellus käynnistyy muutamassa sekunnissa, kunhan Wiin on ensin yhdistänyt Internetiin langattomasti (802.11g) tai Ethernet-kaapelilla.
Selain pystyy näyttämään lähes jokaisen verkkosivun. Useimmille Internetin käyttäjille Wii tarjoaa kaikki toiminnot joita tarvitaan yleisimpien verkkoaktiviteettien suorittamiseen. Wiillä voi käyttää ongelmitta muun muassa MySpace-, eBay-, PayPal-, YouTube- ja Google-sivustojen perusominaisuuksia. Se myös tukee kaikkia Opera 9:ssä nähtyjä verkkostandardeja, kuten JavaScriptiä. Selain voi myös käyttää hyödykseen Ajaxia, RSS:ää, ja Adobe Flash 7:ää. Opera Software on korostanut, että selaimen toiminnallisuus antaa kolmannelle osapuolelle mahdollisuuden kehittää sovelluksia erityisesti Wiin selainta varten. Selain tukee Widgettejä, itsenäisiä verkkoperäisiä sovelluksia, jotka käyttävät Operaa sovellusalustana.
Opera Softwaren suunnitelmissa on tehdä selaimesta sopiva olohuoneen ympäristöön. Tietokoneselaimista poiketen tekstin fontista tehdään suurempi ja käyttöliittymästä yksinkertaistetumpi käytön helpottamiseksi. Tällä hetkellä käyttäjä voi zoomata sivuja.
Koska selain tukee Flashia (Adobe Flash 7), sillä voi pelata joitakin Flash-pelejä Wii Remotea hyväksi käyttäen. Useita verkkosivuja, kuten WiiCade.com ,WiiArcade.com, Wii're Gamers - Arcade, NextGenBooks.com ja MiiBoard.com, on luotu kokoamaan yhteen Wii-ystävällisiä verkkopelejä. Joillakin sivustoilla voi myös pelata hiirelle tarkoitettuja pelejä, joissa vaaditaan osoitinta pelaamiseen. Lisäksi on jo olemassa Flash 7 pelejä joiden näppäinkartoitus on tehty Wii Remotea varten. Wii Remotessa on osoitustoiminto, ja siten se toimii myös kuten hiiren osoitin.
Helsingin Bussiliikenne
pienoiskuva
Helsingin Bussiliikenne Oy (HelB),, on Koiviston Auto Oy:n omistama linja-autoliikennöitsijä. Se on HSL-alueen kolmanneksi suurin liikennöitsijä Nobinan ja Pohjolan Liikenteen jälkeen liikennöidessään noin 14 % HSL-alueen bussilinjoista.
Yhtiöllä on liikenteessä pääkaupunkiseudun vanhinta kalustoa. Myös liikennöitsijävärityksessä on runsaasti busseja. Vanhimmat käytössä olevat linja-autot ovat vuodelta 2008. Vanhimmat bussit ovat Lahti Scala ja Volvo 8700LE-malleja. HelB ajaa linjoja Hsl-liikenteessä vain A, B ja C-vyöhykkeillä.
Väritys
Helsingin Bussiliikenne liikennöi kolmen eri päävärityksen mukaisia linja-autoja. Vuosina 2006-2010 yhtiö maalasi uudet autonsa oman värityskaavionsa mukaan. Tässä värityksessä pohjavärinä on HKL:n tummansininen ja Suomen Turistiauton väreistä muistuttavat ikkunalinjan alapuolella olevat vaaleansininen ja valkoinen vaakaraita. Näiden bussien osuus on noin 27%. Vuodesta 2011 alkaen autot on maalattu HSL:n tilaajaväreihin HSL:n vaatimusten mukaisesti. Noin 21% Helsingin Bussiliikenteen autoista on oransseja HSL:n runkolinjavärityksen mukaisia ja 52% tavallisia sinisiä HSL:n värityksen mukaisia.
Kalusto
Helsingin Bussiliikenteellä oli käytössä joulukuussa 2021 seuraavia linja-autoja: pienoiskuva|HSL-värityksissä oleva OmniExpress -bussi. thumb|Helsingin Bussiliikenteen oman värityksen mukainen [[Lahti Scala -bussi.]]
Varikot
Helsingin Bussiliikenne käyttää kahta varikkoa sekä yhtä pienempää toimipistettä.
HKL-Bussiliikenne
thumb|Linjan 18 [[Volvo 8500|Volvo 8500LE -maakaasubussi entisissä HKL-Bussiliikenteen väreissä.]] HKL-Bussiliikenne oli Helsingin kaupungin liikennelaitoksen linja-autoliikennettä hoitava yksikkö 1. tammikuuta 1995 – 31. joulukuuta 2004. Se oli kesäkuussa 2003 niin sanottu kriisiyksikkö, sillä sen menot ylittivät reippaasti sen tulot.
Muun muassa Veolia Transport, HKL:n kilpailija, on valittanut mielipidekirjoituksissa HKL:n liikennöivän linjoja alihinnalla eli käyttäen jo silkkoihin liikennöintikuluihin enemmän rahaa kuin mitä sille tulee. Vaikka HKL julkistaakin toiminnastaan enemmän tietoja (tilinpäätöstiedot, kalustotiedot, jne.) kuin sen kilpailijat, katsovat monet sen olevan silti avoimuudeltaan riittämätön. Tähän katsottiin ratkaisuksi HKL-Bussiliikenteen yhdistäminen Suomen Turistiauto Osakeyhtiöön, jolloin siitä muodostui Helsingin kaupungin omistama osakeyhtiö.
Suomen Turistiauto
1960-luvun puolivälissä Suomen Turistiauton taloudellinen tilanne alkoi muodostua kestämättömäksi ja konkurssi näytti väistämättömältä. Ulkomaanlinjojen tuotto ehtyi, kalusto oli sekalaista ja melko iäkästä. Yhtiön pelastamiseksi pidettiin vuonna 1965 yhtiökokous, jossa yhtiön osakepääoma korotettiin yli 14-kertaiseksi, sen omistuspohja muuttui radikaalisti ja yhtiön perustajasta Aatos Kuokkasesta tuli enää sen pienomistaja. Vuonna 1966 Kuokkanen erosi STA:sta ja perusti uuden liikenneyhtiön STA:n aiemmin käyttämällä aputoiminimellä Finnbus Oy, mutta se ajautui konkurssiin jo seuraavana vuonna. Uudet omistajatkaan eivät onnistuneet muuttamaan Suomen Turistiauton kaupunkiliikennöintiä kultakaivokseksi, vaan yhtiön kannattavuus pysyi heikkona. Vuonna 1970 STA siirtyi Helsinki-Maaseutu Liikenne Oy:n (HML) omistukseen. Normaalin käytännön mukaan ostetun yrityksen nimi olisi tällaisessa tilanteessa kadonnut käytöstä, mutta HML säilytti Suomen Turistiauton nimen ja omaksui sen lopulta koko yrityksen nimeksi. Vuonna 1971 STA sai osan konkurssiin ajautuneen Leppävaaran Liikenne Oy:n linjoista. Samana vuonna STA oli Suomen kuudenneksi suurin linja-autoyhtiö 105 autolla.
HML:n ajauduttua taloudellisiin vaikeuksiin Helsingin kaupunki osti yhtiön osakekannan vuonna 1973. Kun Helsingin kaupunki sijoitti yhtiön osakepääomaan 15 miljoonaa markkaa, yhtiön kalustoa päästiin ajanmukaistamaan. Vuosina 1974–1976 ostettiin kaikkiaan 98 uutta linja-autoa. HML:n ja STA:n työnjaon mukaisesti edellisen kalusto koostui yksinomaan kaupunkiautoista, jälkimmäisellä oli sekä kaupunkiautoja että tilausajoon sopivia busseja. Edellisen autot oli maalattu punavalkoisiksi, jälkimmäisen sinivalkoisiksi. Joulukuussa 1980 HML lakkasi olemasta yhtiönä ja sen linjat siirrettiin joko HKL:lle tai STA:lle, joka jäi eloon Helsingin kaupungin omistamana osakeyhtiönä. Maaliskuussa 1997 STA osti Helsingin Invakuljetus Oy:n, jonka olivat vuonna 1976 perustaneet Leena ja Einari Mikkonen. Ostetulla yhtiöllä oli kaupantekohetkellä 22 invataksia. Vuonna 1999 yhtiön nimi muutettiin Helsingin Palveluauto Oy:ksi. Helsingin kaupungin omistuksessa STA:on kuului myös Helsingin Palveluauto Oy ja Pääkaupunkiseudun Linjaliikenne Oy.
Helsingin Bussiliikenne Oy
Vuoden 2004 syksyllä Helsingin kaupunginvaltuusto päätti, että liikelaitos HKL-Bussiliikenne yhdistetään Suomen Turistiauton kanssa Helsingin Bussiliikenne Oy:ksi. Vuoden 2005 alussa aloittanut yhtiö on nimeltään Helsingin Bussiliikenne Oy, jonka tilausliikenne kulki nimellä Suomen Turistiauto STA. Uudesta yhtiöstä tuli yksi Suomen suurimmista linja-autoliikennöitsijöistä.
Helsingin Bussiliikenteen taloudellisista vaikeuksista johtuen Suomen Turistiauto myytiin Lehtimäen Liikenteelle vuonna 2013.
Lokakuussa 2015 Koiviston Auto ilmoitti ostavansa Helsingin Bussiliikenteen. Kauppa toteutui joulukuussa 2015.
Polttoaineena jopa etanoli
Suomen ensimmäiset etanolibussit tulivat liikenteeseen Suomessa vuonna 2013, kun Helsingin Bussiliikenne hankki kaksi Scania Citywide -etanolibussia linjoille 41 ja 42 (Kampista Kannelmäkeen) RED95-etanolidieselhankkeen myötä. Hankkeessa käytettiin Scanian teknologiaa ja polttoaineena St1:n jätepohjaista biopolttoainetta. Molemmat etanolibussit poistuivat Helsingin Bussiliikenteeltä vuonna 2021.
Xenoturbellida
Xenoturbellida on muutamia merenpohjan matoja käsittävä eläinryhmä, jonka systemaattinen asema pysyi pitkään arvoituksellisena. Vuonna 2006 sen esitettiin muodostavan oman pääjaksonsa kaksikylkissymmetristen eläinten joukossa, sittemmin se on yhdistetty Acoelomorpha-ryhmän kanssa pääjaksoksi Xenacoelomorpha.
Anatominen rakenne
Xenoturbellan rakenne on hyvin yksinkertainen. Vatsapuolella on värekarvojen reunustama uurre, jossa on suu, joka johtaa pussimaiseen suoleen. Peräaukkoa tai varsinaista ruumiinonteloa eläimellä ei ole. Muitakaan varsinaisia elimiä ei juuri ole, lukuun ottamatta statokystiä, tasapainoelintä jossa on siimallisia soluja ja statoliitteja. Eläimellä ei ole aivoja eikä erityselimiä. Epidermin alla on hajanainen hermosto. Xenoturbella tuottaa sukusoluja, mutta sillä ei ole eriytyneitä sukurauhasia.
Lajisto
Xenoturbella kuvattiin tieteellisesti ensi kerran Skagerrakista vuonna 1949, ja pitkään tunnettiin vain kaksi noin neljän sentin pituista lajia Ruotsin, Skotlannin ja Islannin rannikkovesistä. Vuonna 2016 kuvattiin neljä uutta lajia Tyynestämerestä Pohjois-Amerikan rannikon edustalta tuhansien metrien syvyydestä. Näistä kolme on suurikokoisia, 10-20 cm pitkiä.
Asema eläinten sukupuussa
Xenoturbellan asemalle jälkisuisten joukossa ei kuitenkaan saatu alkionkehitykseen perustuvaa näyttöä. Uudemmat, mittaviin geeniaineistoon perustuvat tutkimukset eivät nekään ole vahvistaneet jälkisuishypoteesia, vaan pikemmin viittaavat sukulaisuuteen Acoelomorpha-ryhmän kanssa, joka hiljan on erotettu laakamadoista. Viime kädessä nämä kaksi ryhmää on yhdistetty uudeksi Xenacoelomorpha-pääjaksoksi. Xenaceolomorpha-haara sijoituu nyt sukupuussa kaksikylkisten tyvelle, ja alkusuiset ja jälkisuiset yhdessä muodostavat Xenaceolomorphan sisarryhmän Nephrozoa.
Puhelinseksi
thumb|Seksilinjamainontaa Helsingin Sanomissa maaliskuussa 1993. Puhelinseksi viittaa seksuaalisiin keskusteluihin kahden henkilön välillä puhelimen avustuksella, joko maksullisesti tai molempien osapuolten vapaaehtoisesta suostumuksesta, esimerkiksi erotettujen rakastettujen välillä. Useissa maissa on erillisiä maksullisia puhelinnumeroita.
Maksullisen puhelinseksin harjoittajia ei valita heidän ulkonäkönsä, vaan heidän äänensä perusteella. Heidän soittajille antamansa kuvaukset ovat useimmiten keksittyjä tai ainakin väritettyjä. Puhelinseksin tarkoitus on aiheuttaa jommallekummalle tai molemmille orgasmi itsetyydytyksen avulla.
1990-luvun seksilinjavillitys
Puhelinseksipalvelut nousivat monissa maissa suureen suosioon 1980-luvulta alkaen yhdessä puhelintreffipalveluiden (ns. ”kontaktipuhelimet” tai ”senssipuhelimet” ) ja muiden tavallista puhelua kalliimpien ääniviihdepalveluiden rinnalla. Eri maissa palvelut tulivat saataville vähän eri aikaan, riippuen kunkin maan puhelinverkon digitalisoimisesta, joka mahdollisti erilaisen hinnoittelun eri numerosarjoilla alkaville puhelinnumeroille. Aluksi puhelinyhtiöt oudoksuivat pornoviihteen tarjoamista omissa verkoissaan, mutta huomasivat sen pian erittäin tuottoisaksi liiketoiminnaksi. Myös pornolehtien julkaisijat alkoivat saada huomattavan osan tuotoistaan lehtiensä brändillä tarjotuista puhelinseksipalveluista. Monien työpaikkojen puhelimista estettiin kalliille ja työaikaa vieville seksilinjoille soittelu. Seksilinjoille soittavien yksityishenkilöiden puhelinlaskut saattoivat nousta tuhansiin markkoihin, mikä herätti kuluttajaviranomaistenkin mielenkiinnon. Suomessa puhelinyhtiöt alkoivat pian tarjota halukkaille maksutonta palvelua, joka esti viihdenumeroihin soittamisen.
Suomessa maksullisten puhelinpalvelujen tarjonta alkoi syksyllä 1988 posti- ja telelaitoksen sekä paikallisten puhelinyhtiöiden tarjoamissa numeroissa. 1990-luvun alkuvuosina myös aikuisviihdepalvelut sallittiin. Vuoden 1996 paikkeilla arveltiin Suomessa satojen naisten tekevän puhelinseksityötä kotoaan käsin. Monet olivat alaikäisiä. Telealan edustajien mukaan puhelujen sisältöä oli mahdotonta valvoa viestintäsalaisuuden takia.
Puhelinseksipalvelujen markkinointi tapahtui lehdissä pikkuilmoituksia julkaisemalla. Ilmoittajia kertyi niin paljon, että hyvämaineisten sanoma- ja iltapäivälehtien loppuosassa saattoi olla useita sivuja vähäpukeisten naisten kuvilla varustettuja mainoksia. Monet lehdet kieltäytyivät lopulta julkaisemasta ainakaan kuvallisia ilmoituksia. Ruotsissa teleliikenteen eettinen lautakunta ERT kielsi seksilinjatoiminnan jo vuonna 1993, samoihin aikoihin kuin toiminta Suomessa alkoi. Kieltoa saattoi kuitenkin kiertää siirtämällä palvelu toimimaan eri maasta käsin, kuten nykyiset nettikasinot toimivat. Suomessa 0700- ja 9700-alkuisten seksilinjojen toiminta jatkui vilkkaana 1990-luvun loppuun asti, jolloin jo lähes kolmannes Suomen sanomalehdistä oli päättänyt kieltää seksilinjailmoitukset. Yhtenä viimeisistä lehdistä Sanomien Ilta-Sanomat lopetti niiden julkaisemisen vuoden 2001 alusta. Lehtimainonnan vaikeutuessa ja matkapuhelimien yleistyessä seksipalveluiden markkinointi siirtyi tekstiviesteihin, kunnes heinäkuussa 1999 voimaan tullut laki yksityisyyden suojasta televiestinnässä ja teletoiminnan tietoturvasta (565/1999) kielsi tekstiviestimarkkinoinnin ilman vastaanottajan ennalta antamaa lupaa. Sittemmin puhelinseksipalveluiden tarjonta on muun pornon tavoin siirtynyt pääosin internet-verkkoon.
Snežana Mihailova
Snežana Mihailova (, s. 29. tammikuuta 1954 Trjavna) on bulgarialainen kilpauransa päättänyt koripalloilija ja olympiamitalisti.
Mihailova saavutti Bulgarian naisten maajoukkueessa olympiahopeaa Moskovassa 1980, olympiapronssia Montréalissa 1976 , ja EM-pronssia Ranskassa 1976. Hän kuului Bulgarian kokoonpanoon myös vuosien 1974, 1978 ja 1981 EM-kilpailuissa.
Wellington Arch
pienoiskuva|Wellington Arch heinäkuussa 2013. Wellington Arch (aikaisemmin myös Green Park Arch ja Constitution Arch) on Decimus Burtonin suunnittelema riemukaari Lontoon City of Westminsterissa, Hyde Parkin ja Green Parkin kuninkaallisten puistojen rajalla. Se sijaitsee Constitution Hillin länsipäässä keskellä Hyde Park Cornerin kiertoliittymää ja on saanut Grade I -luokan suojelukohteen aseman vuonna 1970.
Portlandkivinen riemukaari rakennettiin vuosina 1826–1830 Buckinghamin palatsin ulommaksi sisäänkäynniksi. Alkuperäisiä suunnitelmia jouduttiin kuitenkin karsimaan kustannussyistä. Vuonna 1846 riemukaaren päälle sijoitettiin Wellingtonin herttuan Arthur Wellesleyn suuri ratsastajapatsas yleisestä vastustuksesta huolimatta. Patsas poistettiin, kun riemukaari siirrettiin nykyiselle paikalleen uusien katujärjestelyjen myötä vuosina 1883–1885. Sen huipulle sijoitettiin Adrian Jonesin suunnittelema pronssinen nelivaljakko tammikuussa 1912.
Historia
pienoiskuva|vasen|Burtonin alkuperäisessä suunnitelmassa riemukaari oli koristeellisempi kuin lopullisessa toteutuksessa. Veistoksista luovuttiin liian kalliina. Lontoon laajeneminen kohti länttä oli väliaikaisesti pysähtynyt Hyde Park Corneriin Hyde Parkin ja Green Parkin rajalle 1800-luvun alussa. Kaupungin länsirajana pidettiin paikalla ollutta tulliporttia. Lontoossa oli vireillä useita suuria rakennushankkeita, kuten Regent Street, Regent’s Park ja British Museum, ja myös Hyde Park Corneriin haluttiin rakentaa juhlavampi sisäänkäynti pääkaupunkiin.
Sofia Magdalena
thumb|Sofia Magdalenan monogrammi.
Sofia Magdalena (3. heinäkuuta 1746 – 21. elokuuta 1813) oli Ruotsin kuningatar vuosina 1771–1792. Hän oli kuningas Kustaa III:n puoliso ja Tanskan kuninkaan Fredrik V:n tytär.
Elämäkerta
Sofia Magdalena ja Kustaa eivät suoranaisesti vihanneet toisiaan, mutta suhde oli hyvin viileä. Kaksi hyvin erilaista ihmistä oli pakotettu yhteen poliittisista syistä: Sofia Magdalena oli uskonnollinen ja ujo nainen, kun taas Kustaa oli vapaamielinen ja vilkasluonteinen mies. Sofia Magdalenalla ei ollut kulttuuriharrastuksia, kun taas Kustaa rakasti teatteria ja oopperaa.
Sofia Magdalenan viihtymistä Ruotsin hovissa heikensi myös ilkeä anoppi Loviisa Ulriika, sillä Kustaan avioliitto oli solmittu vastoin hänen tahtoaan, eikä hän tullut toimeen nuoren miniänsä kanssa. Kun Sofia Magdalena synnytti Ruotsille kruununperillisen vuonna 1778, anoppi laittoi liikkeelle huhun, jonka mukaan Kustaa ei ollut lapsen isä. Huhu oli melko uskottava, sillä Kustaalla oli suvunjatkamiseen liittyviä vaikeuksia. Oli miten oli, huhu vahingoitti tietenkin suuresti Sofia Magdalenan mainetta.
Myöskään lapsista ei ollut iloa Sofia Magdalenalle. Kruununprinssi Kustaa Aadolfin kasvatukseen hän ei saanut osallistua ollenkaan, ja toinen poika kuoli jo vauvaiässä. Vähitellen Sofia Magdalena vetäytyi yhä enemmän omiin oloihinsa.
Kustaa III murhattiin vuonna 1792. Tämä ei muuttanut Sofia Magdalenan elämää juurikaan. Viimeiset vuotensa hän omisti hyväntekeväisyydelle.
Château Gaillard
pienoiskuva|400px|Näköala Château Gaillardin linnoitukselle.
Château Gaillard on nykyisin raunioina oleva keskiaikainen linnoitus, joka sijaitsee Les Andelysin kaupungin lähellä Euren departementissa, Normandian maakunnassa Ranskassa. Rauniot ovat Seine-joen alajuoksulla, 95 kilometriä luoteeseen Pariisista ja 40 kilometriä Rouenista. Samalla ne muodostavat palasen Ranskan historiaa sekoittaen yhteen Rikhard Leijonamielen, kirotut kuninkaat ja 800 vuotta tapahtumia tuolla Seinen rannalla.
Normandia 1100-luvun lopulla
pienoiskuva|250px|Linnoitus nähtynä Seineltä. Asuinosa vasemmalla, vartiotorni oikealla. Englannin kuningas Rikhard I Leijonamieli, joka oli myös Normandian herttua ja nuoruudessaan Ranskan kuninkaan Filip II Augustuksen ystävä ja liittolainen, peri kruunun isältään Henrik II:ltä Englannin valtaistuimen ja siihen kuuluvat Ranskassa olevat läänitykset. Tämän jälkeen hän lähti kolmannelle ristiretkelle yhdessä Filip II:n kanssa. Tämän jälkeen heidän suhteensa katkesivat. Palattuaan takaisin ristiretkeltä Rikhard alkoi palauttaa menetettyjä asemiaan itäisissä läänityksissään, eritoten Normandian herttuakunnan itäosissa. Voitettuaan Ranskan kuninkaan joukot Vendômessa, hän käytti hyväkseen paavin vaatimaa välirauhaa ja toteutti projektinsa valtavasta linnoituksesta. Linnoituksen työt alkoivat vuonna 1196 ja päättyivät jo seuraavana vuonna.
Suunnaton linnoitusrakennelma
pienoiskuva|250px|Vartiotorni ja ulkomuuri tasangolta nähtynä Rikhard Leijonamielen puolustusrakennelmien kokonaisuus oli paljon laajempi ja merkittävämpi kuin se kokonaisuus, jonka me vielä tänään voimme nähdä raunioina. Puolustusjärjestelmän tarkoituksena oli mahdollistaa täydellinen Seinen sulkeminen liikenteeltä. Tasangolla olivat esimuurien kokonaisuus sekä vallihautojen ympäröimillä töyräillä esilinnakkeet. Joen rannassa olevassa soistuneessa laaksossa, kahden Andelysin linnoitetun kylän välisen maaston mitainen ympäristövallitus ja lopulta itse joessa, jossa oli linnoitettu saari sekä paksujen kettinkien muodostama esterakennelma, joka pystyi estämään kaiken liikenteen joella. Kaiken tämän keskellä kohosi juhlavana ja läpitunkemattomana tarkkailupisteenä itse Château-Galliardin linnake. Linnoitusjärjestelmän tehtävänä oli Seinen liikenteen valvonta sekä Normandian herttuakunnan pääkaupungin Rouenin suojelu.
Linnoituksen rakentaminen kalliolle kesti vajaat kaksi vuotta ja vuonna 1198 työt olivat valmiit. Linnoituksen arkkitehtuuri on saanut vaikutteita syyrialaisista linnoituksista, joihin Rikhard Leijonamieli tutustui tekemänsä ristiretken aikana. Arkkitehtuuri oli omana aikanaan erittäin modernia ja toimi luultavasti esikuvana monille vastaaville rakennelmille kaikkialla Euroopassa, jopa Suomeen rakennetulle Olavinlinnalle. Linnoituksen pyöreät ja kulmattomat muurit estivät ammusten suoran kosketuksen varsinaisiin sisämuureihin ja vartiotornissa oli perus- ja esimuuri, joka suojeli hyökkäyksiltä varsinaista vartiotornia.
Aikakauden aseiden kantaman lyhyyden tähden linnaketta ei rakennettu korkeammalle kukkulalle. Rikhard rakensi eritoten puolustusjärjestelmän Cléryn kummulle, jonka sijainti muutoin oli hänen tarkoituksiinsa erinomaisen sopiva. Linnoituksessa oli kolme 120 metrin (20 metriä Seinen pinnan alapuolelle) syvyistä kaivoa, jotka oli kaivettu kalkkikiveen. Lisäksi sen perustaan oli louhittu lukuisia kellareita tarvittaville elintarvikkeille. Näin linnoitus oli tarkoitettu kestämään myös pitkäaikaista piiritystä ja oli maineeltaan pitkälti valloittamaton.
Wellington Arch
Historia
pienoiskuva|Wellingtonin ratsastajapatsas riemukaaren huipulla. Vuonna 1828 sekä Hyde Parkin sisäänkäynti että riemukaari olivat lähes valmiit. Rakennuskustannukset olivat ylittäneet Burtonin alkuperäisen arvion eikä valtiovarainministeriö myöntänyt enää lisää rahaa veistoksiin tai muihin koristeisiin. Vaikka riemukaari saatiinkin valmiiksi, siitä tuli huomattavasti koruttomampi kuin Burton oli suunnitellut.
Ahold Delhaize
Koninklijke Ahold Delhaize N.V., eli Ahold Delhaize on hollantilainen, kansainvälisesti toimiva kaupan alan yritys. Ahold Delhaize syntyi heinäkuussa 2016, kun hollantilainen Ahold yhdistyi belgialaisen Delhaizen kanssa.
Ahold Delhaizen pääkonttori sijaitsee Alankomaiden Zaandamissa. Ahold Delhaizen brändit toimivat Yhdysvalloissa, Alankomaissa, Belgiassa, Tšekissä, Saksassa, Kreikassa, Luxemburgissa, Romaniassa ja Serbiassa. Konserni toimii myös yhteisyritysten kautta Indonesiassa ja Portugalissa.
Wellington Arch
Historia
Hallitus perusti 1830-luvulla toimikunnat ajamaan kansallisia muistomerkkejä kahdelle aikansa suurmiehelle Nelsonille ja Wellingtonille. Wellingtonin toimikunta päätti toukokuussa 1838 pystyttää herttuan kunniaksi jättimäisen ratsastajapatsaan Green Parkin riemukaaren huipulle. Päätöksen runnoi läpi neljän sisäpiiriläisen joukko, joka valitsi patsaan tekijäksi suojattinsa Matthew Cotes Wyattin. Suhtautuminen päätökseen oli pääosin kielteistä, ja siitä käytiin kiivaasta keskustelua lehdissä ja alahuoneen istunnoissa.
Vastustus saavutti huippunsa vuonna 1846, jolloin Wyattin ratsastajapatsas pystytettiin kokeilumielessä riemukaaren huipulle. Patsasta pidettiin yleisesti rumana ja suhteettoman suurena riemukaareen nähden. Hallitus olisi halunnut poistaa patsaan mutta joutui perääntymään päätöksestään, kun Wellington ilmoitti eroavansa kaikista julkisista viroistaan, jos patsas ei jäisi paikoilleen.
Puistonvartijan tilat suljettiin 1937 ja poliisiasema 1950-luvun lopulla. Hyde Park Cornerin liikenneruuhkia yritettiin helpottaa jälleen 1960–1962 rakentamalla kiertoliittymä, joka erotti Wellington Archin Constitution Hillistä. Riemukaaren etelänpuoleiseen pilariin rakennettiin ilmanvaihtokuilu jalankulkutunnelille, mutta muut tilat jäivät tyhjilleen. Vuonna 1999 Wellington Archia alkoi hallinnoida English Heritage -järjestö, joka avasi sen yleisölle peruskorjauksen jälkeen. Vuosina 2011–2012 riemukaaren huipulla oleva huone muutettiin näyttelytilaksi.
Arkkitehtuuri
Pilarien yläpuolella on korinttilainen entablementti, jota kannattelevat alkuperäiset valurautaiset tukipalkit kulkuaukon yläpuolella – sitä ei olisi ollut mahdollista rakentaa antiikin aikana, mutta 1800-luvulla rakennustekniikka oli kehittynyt jo riittävän pitkälle. Entablementin yläpuolella on yksinkertainen attika ja Jonesin nelivaljakko. Burtonin alkuperäisessä suunnitelmassa riemukaareen sisältyi paljon koristeita, muiden muassa yksityiskohtainen friisi ja kohokuvia, joita ei kuitenkaan toteutettu lopulliseen riemukaareen. Kulkuaukon edessä on taidokkaasti taottu valurautainen portti, johon on kuvattu kuninkaallinen vaakuna.
pienoiskuva|vasen|200px|Koristeellinen portinpuolisko, jota koristaa kuninkaallinen vaakuna. Jonesin sanoin riemukaaren huipulla olevan veistoksen aiheena on ”Rauha laskeutuu sodan valjakon ylle”. Veistokseen kuuluu suuri siivekäs naishahmo, joka pitelee laakeriseppelettä ja laskeutuu suurten vaunujen ylle. Vaunuja vetää neljä takajaloilleen noussutta hevosta ja ohjastaa pieni poika, joka ei huomaa taakseen laskeutuvaa rauhan henkilöitymää.
Sisätilat on rakennettu viiteen kerrokseen. Pilareihin sisältyvät huoneet ovat varsin pieniä, mutta kolmannessa kerroksessa on suurempi tila kulkuaukon yläpuolella. Molemmissa pilareissa on kiviportaat, joita pitkin pääsee kellarista neljänteen kerrokseen. Vuosina 1960–1962 eteläisen pilarin sisätilat muutettiin Hyde Park Cornerin jalankulkutunnelin ilmanvaihtokanavaksi. Muilta osin sisätiloissa on säilynyt jonkin verran alkuperäisiä kalusteita, kuten ovia, tulisijoja ja ikkunoita.
English Heritage teki Wellington Archille mittavan peruskorjauksen vuosina 2000–2001, jolloin muun muassa sen yläosiin luotiin näköalakerros. Vuosina 2010–2011 kolmannen kerroksen huoneesta tehtiin näyttelytila.
Château Gaillard
Château Gaillardin piiritys
Linnoituksesta turvapaikan saaneet läheisen kylän vanhukset, naiset ja lapset poistettiin linnoituksesta joulukuussa. Linnoitus kesti kuitenkin urhollisesti hyökkääjien piirityksen ja linnoituksen useat tulipalot. Vasta kun kolme neljästä sotilaasta oli kuollut nälkään, päällikkö Roger de Lascy suostui antautumaan.
Linnoituksessa oleva armeija antautui 6. maaliskuuta vuonna 1204. Näin Filip II sai vapaan tien päättää voitokkaasti Normandian valloituksensa. Hän otti maakunnan kuninkaan suoraan hallintaan kesäkuussa 1204.
Kirotut kuninkaat
pienoiskuva|250px|Linnanpiha Château Gaillardista tuli mielenkiintoinen historiallinen toimija 1300-luvun alun Ranskassa. Kuningas Filip IV Kaunis lopetti temppeliherrojen ritarikunnan ja sai itsensä sekä poikiensa osaksi kirouksen. Tämän kirouksen ja historiallisesti tapahtuneen Suoran Kapetinki-dynastin päättymisen myötä näitä neljää kuningasta kutsutaan "kirotuiksi kuninkaiksi" (ransk. les roi maudit).
Pixmania
Pixmania oli ranskalainen kuluttajaelektroniikkaan keskittynyt vähittäismyyntiyritys, joka toimi pääosin internetissä. Vuonna 2000 perustettu Pixmania toimi 26:ssa Euroopan maassa, mutta sen toimitilat sijaitsivat pääosin Ranskassa ja muualla Lounais-Euroopassa.
Château Gaillard
Kirotut kuninkaat
Historiassa on lukuisia tarinoita, joiden todenperäisyyttä on vuosisatoja myöhemmin mahdoton saada selville. Erään tallaisen tarinan mukaan Château Gaillardin linnoituksen vartiotornin juurella, pohjoisella puolella, olevat portaat johtavat suureen maanalaiseen selliin, jossa olisi pidetty vangittuna Filip IV Kauniin miniää Margareeta Burgundilaista, joka oli aviorikoksesta syytetty Ludvig X Itsepäisen puoliso. Margareeta Burgundilainen toki suljettiin linnoitukseen 18. kesäkuuta 1314 ja hänet kuristettiin 15. elokuuta 1315 ja hänen ruumiinsa vietiin seuraavana yönä hevosten vetämänä Vernon fransiskaanien hautausmaalle. Tämän ns. Neslen tornin skandaalin seurauksena myös toinen Filip IV Kauniin miniä, Kaarle IV Kauniin puoliso Blanche, oli suljettuna Château Gaillardin linnoitukseen, mutta hän sai kuitenkin luvan vetäytyä loppuelämäkseen luostariin.
Pixmania
Pixmania kuului Fotovista-konserniin, josta suurimman osan omisti brittiläinen elektroniikkajätti DSG international plc. Suomessa DSG international tunnetaan myös kodinelektroniikkaliike Gigantin omistajana. Pixmanialla oli neljä miljoonaa asiakasta, 1400 työntekijää ja yli 35 000 tuoteartikkelia. Maaliskuussa 2006 päättyneenä tilikautena sen liikevaihto oli 450 miljoonaa euroa ja liikevoitto ennen veroja 7.6 miljoonaa euroa.
Kritiikkiä
Pixmania on Suomessa kerännyt osakseen erittäin voimakasta kritiikkiä internetin keskustelupalstoilla hitaiden toimitusten, puutteellisen asiakaspalvelun ja monimutkaisen palautus/takuujärjestelmän vuoksi. Mikrobitin suuressa nettikauppatestissä tammikuussa 2007 Pixmania sijoittui 27 liikkeen vertailussa toiseksi viimeiselle sijalle, mutta yrityksen asiakaspalvelua kehuttiin ystävälliseksi.
Château Gaillard
Kirotut kuninkaat
Filip V Pitkän puoliso Jeanne, oli myös aikansa suljettuna Dourdanin linnoituksen, mutta hänet vapautettiin ja hän olikin ainoa näistä kolmesta Filip IV Kauniin miniästä, josta tuli kuningatar vuonna 1316.
Pixmania
Kritiikkiä
Toisaalta Pixmania saa suomalaisessa Hintaseuranta-palvelussa hyvät arvostelut Hintaseurannan käyttäjiltä.
Château Gaillard
Satavuotinen sota
pienoiskuva|250px|Sisäänkäynti esilinnaan, joka suojelee vartiotornia. Seuraava kuuluisa linnan asukas on satavuotisen sodan aikana mm. Navarran kuningas Kaarle Paha, Ludvig X Itsepäisen tyttären Navarran kuningattaren Johannan poika, on linnoituksessa vankina Ranskan kuninkaan Juhana II Hyvän määräyksestä. Kaarle kuitenkin pakenee sieltä 9. marraskuuta 1357.
Pixmania
Kritiikkiä
Ruotsissa Pixmania on lukuisien valitusten vuoksi päätynyt mm. kuluttajasivuston mustalle listalle ja sen toimintaa on tutkittu SVT2:n kuluttaja-asiaohjelma PLUS:ssa.
Château Gaillard
Satavuotinen sota
Tämän pitkäkestoisen konfliktin aikana linna joutui useiden piiritysten kohteeksi. Vuonna 1417 se jpäätyi englantilaisten haltuun kuudentoista kuukauden piirityksen jälkeen, koska viimeinenkin köysi kaivosta tarvittavan veden nostamiseksi katkesi. Jeanne d'Arcin asetoveri La Hire hyökkäsi linnoitusta vastaan ja valtasi sen vuonna 1429, mutta jo seuraavana vuonna se palautui takaisin englantilaisille. Vuonna 1449 Kaarle VII Voittoisan joukot valtasivat linnakkeen Ranskalle satavuotisen sodan ollessa päättymisvaiheessa.
Nykyaika
Vuonna 1852 Château Gaillardin linnoitus luokiteltiin valtion toimesta historialliseksi monumentiksi ja sen suojeleminen aloitettiin. Nykyisin linnoitus on suosittu turistikohde ja sinne on rakennettu entisöityjä ja suojaisia tiloja matkailutarkoituksiin.
Heteka
pienoiskuva|Heteka näytteillä [[Suomen kansallismuseo|Kansallismuseossa.]] pienoiskuva|1950-luvun lapsia istumassa Hetekalla. Heteka on teräsrakenteinen joustinsänky. Nimitys tulee Kalle Kärkkäisen perustamasta Helsingin Teräshuonekalutehdas Oy:stä, joka aloitti Heteka-sänkyjen valmistuksen vuonna 1932. Heteka-sänkyjen valmistus on lopetettu, mutta vastoin usein esitettyjä väitteitä Heteka on edelleen rekisteröity tavaramerkki. Ennen talvisotaa Suomessa oli kuusi kaksoisleposohvia valmistavaa rautasänkytehdasta, joista Helsingin Teräshuonekalutehdas menestyi parhaiten.
Hetekaan kuuluu kaksi sisäkkäistä sänkyä, joista toisen voi vetää esiin toisen alta. Sängyissä on teräsputkikehikko ja metalliverkkopohja, lisäksi sisemmässä on usein alla pienet pyörät. Sisemmän sängyn pohja nostetaan yöksi ylös ja näin saadaan käyttöön toinen sänky. Päiväksi pohja taas lasketaan alas ja sänky vuodevaatteineen työnnetään takaisin ulomman sängyn alle. Hetekasta tulee päiväpeitolla peitettynä selkänojaton ja kädensijaton sohva, jolla voi istua.
Hetekaa markkinoitiin luteenkarkottajana, koska vanhoissa puusängyissä viihtyneet lutikat ja muut syöpäläiset eivät kyenneet pesimään metallirunkoisessa vuoteessa.
Heteka nautti suurta suosiota 1930-luvulta 1950-luvulle asti. Niitä valmistettiin kaikkiaan kaksi miljoonaa kappaletta ennen kuin Helsingin Teräshuonekalutehdas lakkautettiin vuonna 1964, ja Heteka löytyi lähes jokaisesta suomalaisesta kodista. Pienemmissä kodeissa, joissa ei ollut erillistä makuuhuonetta, Heteka toimi tavallisesti päivisin sohvana ja levitettiin iltaisin parisängyksi.
Gipsy Kings
pienoiskuva|The Gipsy Kings feat. Nicolas Reyes and Tonino Baliardo. Zelt Musik Festival 2016 [[Freiburg, Saksa ]] pienoiskuva|Nicolas Reyes. Zelt Musik Festival 2016 Gipsy Kings on ranskalainen yhtye, jonka jäsenet ovat romaneja. Musiikki edustaa tyyliltään pop-vaikutteista flamencoa, flamencorumbaa ja katalonialaista rumbaa.
Heteka
Populaarikulttuurissa
Heteka on jättänyt jälkensä suomalaiseen populaarikulttuuriin. Sille on omistettu useampia iskelmä- ja popkappaleita: Veikko Lavin ”Serenadi hetekalle” (1978) ja Kunto Korlinin ”Vanha heteka” (1992); mukaan voitaneen laskea myös Ilona-yhtyeen (termiä hiukan väärin käyttävä) ”Rottinkihetekka” (1987). Mainintana heteka löytyy Juha Vainion kappaleessa ”Eräänlainen sotaveteraani”: ”Mä oon vain yksinäinen sotaveteraani, eikä kukaan lämmitä mun hetekaani”. Lisäksi Pekka Ruuskan kappaleessa ”Matalassa majassa” lauletaan: ”On hetekan syli niin hellä, se mua kannattaa kainosti kitisten – on kuin lepäisi höyhenellä.” Myös Palle lauloi, kuinka ”vaikk’ näyttää että yhdelle, se antaakin unen kahdelle. Ihme tavaton tuo hetekamme on.” Ennen saappaanheiton ja eukonkannon aikaa humorististen suomalaisten urheilulajien kirjoon kuului myös hetekantyöntö ja hetekanveto (tarkemmin ottaen Hetekan sisemmän sängyn, jossa oli pyörät).
Gipsy Kings
Yhtyeen muodostavat Reyesin ja Baliardon sukujen jäsenet. Reyesit pakenivat Espanjan sisällissodan aikana Koillis-Espanjasta Arlesiin Ranskaan. Yhtyeen alkuperä on José Reyesin ja hänen neljän poikansa (Pablo, Nicolas, Patchai ja Canut) 1970-luvulla perustamassa José Reyes & Los Reyes -yhtyeessä. José Reyes aloitti laulajan uransa serkkunsa flamencokitaristi Ricardo Baliardon kanssa 1960-luvulla. He saivat vaikutteita Django Reinhardtilta, jonka sanotaan luoneen mustalaisjazzin (ransk. jazz manouche).