cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viidennen liittokunnan sota
Espanjan ja Portugalin tapahtumat
Portugali kieltäytyi noudattamasta Napoleonin määräystä. Tämän takia Ranska ja Espanja tekivät 1807 Fontainebleaun sopimuksen, jossa maat sopivat hyökkäävänsä yhdessä Portugaliin. Ranskalainen kenraali Jean-Andoche Junot vei 20 000 miehen joukkonsa Lissaboniin marraskuun 1807 lopussa, ja Portugalin kuningasperhe pakeni Brasilian Rio de Janeiroon. Tämä aiheutti kansannousun sekä Portugalissa että Espanjassa. Vapaaehtoiset organisoituivat paikallisiksi kapinajuntiksi, jotka tekivät yllätyshyökkäyksiä ranskalaisten kuljetuksia ja pikku varuskuntia vastaan. Sekä Espanjan että Portugalin paikalliset armeijat löivät Ranskan joukot. Vuoden 1808 heinäkuussa 17 000 ranskalaista valiosotilasta antautui Bailénissa ja elokuussa 9 000 miestä Sintrassa. Britannia sekaantui tilanteeseen, ja heinäkuussa 1808 alueelle tuli 35 000 brittisotilasta Arthur Wellesley Wellingtonin komennossa. Brittiläisen armeijan väliintulo sytytti Portugalissa suurvaltojen välisen Pyreneiden niemimaan sodan, jota kesti vuoteen 1813. Ratkaisutaistelu käytiin 21. kesäkuuta 1813 Vitoriassa. Brittien, espanjalaisten ja portugalilaisten joukot voittivat ylivoimaisesti. Ranskan miehitys päättyi Portugalin osalta jo vuonna 1812.
Olli Aaltonen
Olli Aaltonen on Helsingin yliopiston fonetiikan professori emeritus, joka aikaisemmin toimi mm. Turun yliopiston fonetiikan lehtorina. Hän on tutkinut etenkin puheen havaitsemista aivokuvantamismenetelmin.
Viidennen liittokunnan sota
Espanjan ja Portugalin tapahtumat
Espanjan tilanne kävi Ranskalle niin vaikeaksi, että Napoleon järjesti lokakuussa 1808 Erfurtin kokouksen, jossa Napoleon sai Venäjältä lupauksen pysyä puolueettomana, jos Ranska ja Itävalta joutuisivat sotaan. Lupauksen saatuaan Napoleon komensi 200 000 miehen armeijansa kukistamaan Espanjaa. Itävallassa ja Saksassa tämä synnytti haaveen uudesta Napoleonin-vastaisesta rintamasta. Napoleonkin alkoi alkuvuonna 1809 valmistautua Itävallan kukistamiseen.
Veiksel-jääkausi
Varhaisvaihe
Varhais-Veiksel-kauden jäätiköitymisten välissä oli muutama hyvin lämmin interstadiaali eli lämmin välikausi. Varhais-Veikselin jäätiköitymisten aikana mannerjäätikkö eteni vain Lappiin tai korkeintaan Pohjanmaalle, ja Etelä-ja Keski-Suomi olivat jäättömiä. Brörup-interstadiaalin kautena Keski-Suomessa kasvoi mäntyä, ja hieman viileämmällä Odderade-kaudella koivua. Molemmilla kausilla suuria jäätiköitä oli vain Norjan ja Ruotsin vuoristoissa.
Viidennen liittokunnan sota
Vihollisuudet
Itävalta piti syntynyttä tilannetta edullisena uudelle sodalle. Venäjältä ei kuitenkaan tullut odotettua tukea eikä Britannian apurahoja maksettu etukäteen. Aluksi Itävalta järjesti keväällä 1809 Tirolin maakunnan kansannousun. Sodan ratkaisutaistelu käytiin heinäkuussa Wagramissa, jossa ranskalaisilla oli selvä miesylivoima ja jonka he voittivat. Britannia avasi tällöin sivurintaman Alankomaiden Walcherenissa, mutta operaatio epäonnistui. Itävalta pyysi aselepoa.
Sota päättyi Schönbrunnin rauhansopimukseen, joka solmittiin Schönbrunnissa 14. lokakuuta 1809. Itävalta joutui luovuttamaan Länsi-Galitsian Varsovan suurherttuakunnalle, Itä-Galitsian Venäjälle, Salzburgin Baijerille sekä Ranskalle Istrian, Triesten, Fiumen ja Kärntenin. Itävallan armeijan miesmäärää rajoitettiin.
Veiksel-jääkausi
Keski-Veiksel-kausi
Merenpinta laski noin 70 metriä nykyistä alemmas. Jää ulottui lopulta noin 64 000 vuotta sitten Pohjois-Saksaan ja Viroon asti. Iso-Britannia lienee ollut suurelta osin jäätön.
Ehkä noin 59 000 kalenterivuotta sitten tuli lämmin kausi, Keski-Veiksel-kauden niin sanottu happi-isotooppivaihe 3. Venäjällä lämpeneminen näkyy epäsuorasti Mustanmeren pinnan nousuna ja Kaspianmeren pinnan laskuna noin 47 000−45 000 radiohiilivuotta sitten niin sanotun pre-Surož-kauden jälkeen.
Keski-Veiksel-kaudelle eli MIS3:lla oli ajoittain hyvin kylmää, välillä erittäin lauhaa. Tämän uskotaan johtuvan Golf-virran värähtelystä. Esimerkiksi 41 500–40 000 vuotta sitten oli normaalia kylmempi Hasselo-stadiaali, ja noin 39 000−37 000 vuotta sitten lauha Hengelo-interstadiaali. Ilmasto heilahteli rajusti Pohjois-Atlantilla ja sen ympäristössä. Jää vetäytyi kauden loppuun mennessä Amerikassa Suuren Orja­järven tasalle. Etelä-Suomi lienee tänä aikana ollut ainakin osittain jäätön, ja jos löydettyjen mammutinluiden ajoitukset ovat oikeita, Suomi oli noin 30 000 vuotta sitten kokonaan jäätön.
Denekamp-interstadiaalin aikana noin 32 000–28 000 vuotta sitten oli Luoteis-Saksassa heinäkuun keskilämpötila 10 °C ja alue tämän mukaan tundran rajalla.
Venäjän tasangolla 30. itäisellä pituusasteella jatkuva ikirouta ulottui etelässä melkein 55. leveys­asteelle noin 45 000 radiohiilivuotta sitten Keski-Veikselin stadiaalin aikoihinkin. Epäjatkuva iki­routa ulottui melkein 53. leveys­asteelle. Idempänä Länsi-Siperiassa 75. itäisellä pituusasteella jatkuva ikirouta ulottui 55. ja epä­jatkuva 52 leveys­asteelle. Vielä idempänä ikiroudan raja oli 50 leveysastetta etelämpänä. Lämpimänä Brjansk-kaudella noin 30 000 radiohiilivuotta sitten jatkuva ikirouta oli noin 58.–60. ja epä­jatkuva 56.–57. leveysasteella. Länsi-Siperiassa jatkuva iki­routa ulottui 62. ja epäjatkuva 60. leveys­asteelle, jäännösikirouta 56. leveys­asteelle. Itä-Siperiassa 125. pituusasteella iki­roudan raja oli 30 000 vuotta sitten noin 56. leveys­asteella eli melkein samassa kuin holoseeni­kaudella. 40 000–35 000 vuotta sitten jään reuna oli eteläisessä Ruotsissa Vänernin eteläosan ja Gotlannin pohjoiskärjen tasalla.
Veiksel-jääkauden huippukohta
Jää eteni noin 27 000–23 000 kalenterivuotta sitten syvälle Pohjois-Saksaan ja Puolaan, jonne syntyi Brandenburgin päätemoreeni. Jää peitti koko Suomen noin 25 000 kalenterivuotta sitten. Tätä aikaa kutsutaan nimellä viime jääkauden huippukohta, LGM. Eri seuduilla jäätiköt olivat laajimmillaan eri aikoina, koska jäätikön eri kielekkeet syntyivät ja kutistuivat eri tahtiin. Jää virtasi itäiseen ja pohjoiseen Tanskaan koillisesta Itämeren suunnasta, kun se oli aiemmin virrannut Norjasta ja Ruotsista.
Tätä aikaa kutsutaan tieteellisissä julkaisuissa nimellä LGM. LGM:ään liitetään monesti Brandenburg-vaihe, jolloin jäätikkö lienee ollut kaikkein laajimmillaan. Jää ulottui silloin Euroopassa hieman Berliinin eteläpuolelle. Tällöin ikiroudallinen tundravyöhyke ulottui Keski-Ranskaan, ja Etelä-Ranskassa oli puistotundraa. Etelä-Englannin keskilämpötila oli 8 °C, ja sielläkin, missä ei ollut jäätikköä, maa oli jäätynyttä ja autiota polaariaavikkoa. Merenpinnan laskun takia Pohjanmeri ja Englannin kanaali olivat kuivaa maata. Merenpinta oli noin 116 metriä nykyistä alempana. Jää laajeni voimakkaasti idässä noin 22 000 kalenterivuotta sitten.
Keski-Aasiassa oli laajoja jäätikön patoamia järviä, ja myös Kaspianmeri ja Araljärvi olivat nykyistä suurempia. Noin 19 000 vuotta sitten ilmasto lauhtui merkittävästi, ja merenpinta nousi noin 10–15 metriä muutamassa sadassa vuodessa. Alkoi lämmin Lascaux-interstadiaali, jonka aikana jää vetäytyi hitaasti Pohjois-Saksassa. Pohjois-Saksaan ja Puolaan syntyi kylminä kausina muutamia mannerjäätikön edustalaaksoja, joita kutsutaan saksaksi nimellä Urstromtal. Ne syntyivät, kun mannerjäätikkö painoi maankuoren alemmaksi. Niissä virtasi kiemurteleva joki. Vaikka jää oli alkanut lännessä vetäytyä, se eteni vielä Venäjällä, ja se saavutti maksimilaajuutensa Laatokan itäpuolella 18 000 kalenterivuotta sitten, ja Dvina-joen altaassa 17 000 vuotta sitten.
Veiksel-kauden päättyminen
Pian tuli taas kylmä vaihe, jota sanotaan Pommeri-stadiaaliksi. Jää vetäytyi pois Pohjois-Saksasta ehkä 17 000–16 000 kalenterivuotta sitten, jossa se oli viimeisen kerran noin 16 500–15 800 kalenterivuotta sitten Rügenin niemen kärjessä. Näihin aikoihin jää oli alkanut vetäytyä vauhdilla Baltian maiden seuduilla.
Noin 16 000 vuotta sitten asutusta oli Pohjois-Ranskassa, Ukrainassa ja Romaniassa. Noin 13 000 "radiohiilivuotta" sitten, joka on kalibroituna noin 14 000–15 000 vuotta sitten, Etelä-Ruotsissa oli jäätikköä ja tundraa, ja heinäkuun keskilämpötila 8 °C Jääkauden loppuvaiheessa lämpötila aaltoili rajusti. Noin 14 700 vuotta sitten Bölling-interstadiaalikaudella ilmasto lämpeni rajusti ja alkoi lämmin kausi, ja jää vetäytyi viimeistään tällöin Saksan ja Puolan pohjoisrannikolta. Mammutti kuoli sukupuuttoon laajalta Euroopan ja Asian alueelta mm Ranskasta, Ukrainasta ja Englannista Bölling-kauden lopussa noin 14 000 kalenterivuotta sitten (12 000 radiohiilivuotta sitten).
Jää suli rajua vauhtia, mutta ilmaston lämpötila vaihteli kovasti. Etelä-Ruotsissa oli lämpimimmillään noin 11 500 radiohiilivuotta sitten heinäkuun keskilämpö 14 astetta ja laajalti tundraa ja koivu- ja mäntymetsiä. Pohjois-Saksassa syntyi peuranmetsästäjien kulttuuri. Noin 13 000 vuotta sitten jään reuna oli Etelä-Suomessa. Ilmasto kylmeni äkkiä nuoremmalla dryas­kaudella 12 900–11 560 vuotta sitten, jolloin syntyivät muun muassa Salpausselät ja Keski-Ruotsin ja Norjan reunamuodostumat. Arotundra valtasi laajalla alueella arolta ja metsältä alaa. Suomenkin jäättömillä kuivilla alueilla kasvoi arotundraa, jossa kasvoi ruohoa ja marunapensaita. Etelä-Ruotsissa arokasvillisuus yleistyi, vaikka koivua ja mäntyä olikin, ja heinäkuun keskilämpötila oli 9 °C. Noin 11 560 vuotta sitten ilmasto lämpeni taas äkkiä, ja muutaman sadan vuoden kuluttua vaivaiskoivu levittäytyi Suomeen alussa viileällä preboreaalikaudella. Kauden alussa lämpötila värähteli rajusti. Osittain tähän on saattanut olla syynä Baltian jääjärven tyhjenemisen aiheuttamat muutokset merivirroissa.
Samoihin aikoihin jääkauden aikaiset suuret kasvinsyöjät hävisivät laajalta alueelta ehkä ilmaston muutoksen ja ihmisen harjoittaman metsästyksen takia. Preboreaalikauden alussa oli Puolan ja Valko-Venäjän tienoilla Swidryn kulttuuri, jonka ihmisiä on arveltu suomalaisten esi-isiksi. Jää vetäytyi Suomesta viimeiseksi Kolarin seudulta 10 200 vuotta sitten. Pian sen jälkeen jäätikkö katkesi kahtia Ruotsin tuntureilla noin 9 800 vuotta sitten. . Mannerjäätiköstä oli pieni jäänne vielä 9 500 kalenterivuotta sitten, ja kokonaan se suli viimeistään 8 350 kalenterivuotta sitten. Amerikassa Kanadan pohjoisosan yllä ollut Laurentiden jääkilpi säilyi vielä tuhansia vuosia.
Olosuhteet
Pohjois-Euroopan jäätikön lisäksi syntyi siitä erillisiä laajoja vuoristojäätiköitä muun muassa Alpeille. Myös Britteinsaarille syntyi jäätikkö, joka myöhemmin kasvoi yhteen Skandinavian jäätikön kanssa Pohjanmerellä Tämän jälkeen lämpimänkosteat ja kylmänkuivat kaudet vuorottelivat, mikä näkyi Keski-Euroopassa metsien ja kylmien arojen vaihteluna vuosisatojen ja -tuhansien kuluessa. Jäätikön koko vaihteli, ja eräässä vaiheessa noin 60 000 vuotta sitten jää peitti Suomen, mutta vetäytyi pian pois.
Paksun mannerjään lähettiläinä toimivat nopeammat, matalammat jääkielekkeet, joissa jää virtasi viuhkamaisesti. Jään liikettä ei pystynyt silmin havaitsemaan. Mannerjään reuna näytti monesti harmaalta, moreenikerrostumaiselta jyrkältä tai loivalta rinteeltä. Jäätikön pinnalla olosuhteet olivat samanlaisia kuin Grönlannin sisäosissa tai Antarktiksella nyt. Jäätikön päällä oli lumista lakeutta, jossa oli tuulen kasaamia dyynejä, eli lumiharjanteita. Jään yllä sää vaihteli melko arvaamattomasti. Horisonttia oli vaikea erottaa valkean usvan takia kauniinakin päivänä. Jos kivikauden ihmiset yleensä liikkuivat jäätiköllä, heitä uhkasi putoaminen lumen peittämiin jäärailoihin.
Esimerkiksi Pohjois-Saksassa oli viime jääkauden jäätikön edessä sandureita, laajoja suistoalueita. Jään alla tapahtui soran kasautumista suunnilleen jään virtaussuunnan suuntaisesti. Tämä johtui jäänalaisista sulamisvesivirroista. Amerikassa, missä oli jäätikön lähellä lämpimämpää, metsiä kasvoi hyvin lähellä jäätikön reunaa, mutta Euroopassa metsät harvenivat mannerjäätikölle mennessä tundraksi.
Jäätikön reunan lähellä Euroopassa ja Aasiassa oli yleensä hyvin kylmää ja sen takia lähes kasvitonta. Maisema oli laajalti kallioista, kivistä, soraista, hiekkaista ja pölyistä polaariaavikkoa. Jäätikön reunaa lähestyessä lisääntyivät ikiroudan ja lämpötilavaihtelujen aiheuttamat muutokset maassa ja kivissä. Kiviä kohosi pintaan ikiroudan nostamina, ja maan alla oli jäätyneitä ikiroutalohkareita, jotka muovasivat maan pinnat kumpuiseksi. Jään reunan lähistö oli monesti vaikeasti tai mahdoton asuttava muun muassa maan routimisen ja kasvillisuuden niukkuuden takia. Kun ei ollut eläimien ravintokasveja, ei ollut ihmistäkään, joka niihin aikoihin eli lähinnä metsästyksellä. Matalia kasveja kasvoi siellä täällä, esimerkiksi lapinvuokkoa, jääleinikkiä, marunaa ja jäkäliä. Jääkauden kylmimpinä aikoina nykyään suppeat kylmät polaariaavikot ja kylmyyspuoliaavikot sekä kylmät arot olivat hyvin suuria. Pohjanmeren seutu oli kuivaa, ja siellä oli polaariaavikko.
Polaariaavikkojen eteläpuolella levittäytyi Euroopassa ja Aasiassa kylmä, kuiva, tuulinen, lössipitoinen ja suolainen mammuttiaro eli arotundra, jonka pohjoisosassa oli ikirouta. Siellä kasvoi lähinnä heinää, ruohoa, saraa ja vaivaispensaita sekä joskus puita esimerkiksi kosteissa jokilaaksoissa galleriametsinä. Arotundra muistutti laajalti nykyajan kuivaa tundraa ja kuivaa aroa tai puoliaavikkoa. Arotundra oli nykyistä lauhkeaa aroa kylmempi ja tundraa kuivempi. Monet eläimet, muun muassa biisonit, peurat, hevoset ja mammutit laidunsivat arotundralla suurina laumoina kesällä ja pakenivat talvella eteläisemmän havumetsän suojaan. Arotundra oli kasvillisuustyypiltään vaihtelevaa niin kuin nykyinen tundrakin. Arotundralla oli monia kasvillisuusvyöhykkeitä. Pohjoisessa arotundra muistutti joillain alueilla hieman enemmän nykyistä tundraa, etelässä aroa. Lössipitoisilla alueilla kasvoi heiniä ja oli kasvien ainakin osittain sitomia hiekkadyynejä. Keväällä ja kesällä arotundra kukki kauniisti ja hyönteiset viihtyivät siellä. Matala ruohomainen kasvillisuus kasvoi ikiroudan päällä. Arotundralla metsää kasvoi vain vaivaiskoivuina tai satunnaisina saarekkeina.
Lössi on tuulen kuljettamaa pölyä, jota pahimpina jäätiköitymisjaksoina voimakkaat tuulet kuljettivat kylmässä kuivuneessa ilmassa suuria määriä. Lössi syntyi muun muassa kiviä mukanaan kuljettavan jään hienontamasta kivipölystä, jota virtasi ensin jäätikön eteen kun jää suli. Sitten tuulet nostivat pölyn tomupilviksi ilmaan ja kuljettivat sen kerrostumisalueille. Lössin kasautumisalueella arotundralla satoi vain 60–120 mm. Esimerkiksi Pohjois-Ranskassa eli aavikon eläimiä. Jääkauden kylmimmät vaiheet näkyvät selvästi esimerkiksi Grönlannin jääkairausnäytteissä normaalia huomattavasti suurempana pölyn määrän kasvuna.
Ikiroudan raja ulottui Keski-Ranskaan ja tundramainen kasvillisuus jopa Etelä-Ranskaan. Ilmasto kuivui laajalti puoliaavikon oloihin jääkauden maksimin aikoihin Välimeren seudullakin tundran eteläpuolella. Metsiä oli hajanaisesti Etelä-Euroopassa useimmiten vuoristojen länsirinteillä kuivan aron keskellä. Jääkauden aikana ilmasto siellä vaihteli huomattavasti kylmänkuivan ja lauhkeankostean välillä.
Jääkaudella oli lämpimiä ja kosteita interstadiaalivaiheita. Lämpiminä interstadiaaleina viime jääkauden alussa metsä valtasi polaariaavikolta ja arotundralta alaa Englannissa, Pohjois-Saksassa ja Alankomaissa. Mutta kylmempinä interstadiaaleina metsä levisi vain Ranskan leveyksillä ja metsänraja saattoi kulkea silloin Belgian seuduilla.
Jääkausi vesialueilla
Eri alueiden jäätiköt kasvoivat, laajenivat ja supistuivat Arktiksen alueella hieman eri tahtiin. Merten lähellä jäätiköt laajenivat maksimiinsa ensimmäisenä, mutta mantereiden keskiosissa maksimiraja saavutettiin sitä myöhemmin, mitä kauempana alue oli merestä. Jäätikkö patosi suuria jääjärviä, kuten Baltian jääjärven. Jääjärvet saattoivat tyhjentyä katastrofaalisen voimakkaasti.
Maailman mannerjäätiköt Veiksel-jääkaudella
Jääkerrokset peittivät jääkaudella noin kolmasosan maapallon pinnasta, nyt vain kymmenesosan. Laajimmillaan jäätiköt peittivät noin 44,4 miljoonaa neliökilometriä, nyt vain 14,9 miljoonaa neliökilometriä. Viime jääkauden huippuvaiheessa oli 43 miljoonaa km³ lunta ja jäätä, joka laski merenpintaa noin 116 metriä nykyiseen verrattuna. Pohjois-Amerikan jäätiköt omasivat 80 % jään tilavuudesta verrattuna Euraasian jäätiköihin. .
Veiksel-kaudella Skandinavian jääkalotin ala oli 4,8 –6,6 miljoonaa neliökilometriä, jos siihen lasketaan Britteinsaarten jäätiköt. Tämä jäätikkö laajeni Pohjois-Skandinavian tuntureilta Suomenkin yli pohjoiseen Keski-Eurooppaan asti. Jäätikkö ulottui Veiksel-jääkaudella Berliinin ja Varsovan pohjoispuolelle. Se ulottui Venäjällä Vologdan lähelle Valdain ylängöllä 200 kilometriä Moskovasta luoteeseen. Tämä jääkenttä ulottui myös laajalle Pohjanmereen.
Mannerjäätikön on väitetty olleen kooltaan jopa 7 miljoonaa neliökilometriä, sillä se on saattanut peittää matalaa merta.
Alpit peittänyt jäätikkö oli kylmimmällä Saale-jääkaudella suurimmillaan ehkä 6,5 miljoonaa neliökilometriä, hieman kookkaampi kuin mitä se oli viime jääkaudella, jolloin se valui pohjoiseen Genevejärven yli patoutuen Jura-vuoriin. Viime jääkaudella oli melko suuri jäätikkö Pyreneillä, ja muutamia pienempiä Ranskan keskiylängöllä ja Vogeeseilla. Islanti peittyi jäähän kokonaan samoin kuin Huippuvuoret ja Frans Josefin maa. Venäjällä jäätiköitä oli Barentsinmerellä, Novaja Zemljalla, Karanmerellä, Uralilla, Putoranan vuorilla
Pienempiä vuoristojäätiköitä oli eri puolilla Eurooppaa, muun muassa Karpaateilla ja Tatra-vuorilla, Saksan Schwartzwaldissa, Harzvuorilla, Böhmerwaldissa ja Riesengebirgessä. Niitä oli niinkin etelässä kuin 40. leveyspiirillä, muun muassa Etelä-Espanjassa ja Cantabrian vuorilla, Kreikassa ja Turkissa sekä Kaukasuksella. Espanjan Sierra de Gredosilla ja Sierre de Guadarramalla eli Kastilian rajavuorilla. Jäätiköitä myös Botte Donaton vuorella ja lähistön kahdella korkealla huipulla Etelä-Italiassa Calabrian niemimaalla Cosenzan kaupungista itään. Jäätä oli myös Kreikan Peloponnesoksen niemimaan korkeilla huipuilla, mm. Panachaïkó- ja Kyllíni-vuorilla.
Kasvillisuusrajat siirtyivät viime jääkaudella etelään. Tundra, jossa maa oli ikiroudassa, ulottui Etelä-Ranskaan saakka, ja Euroopassa kasvoi metsää vain Välimeren läheisyydessä. Lähellä jäätikön reunaa tundra oli lähes kasvitonta, mutta tundran keskiosissa kasvoi yleensä lyhytkasvuista aroheinää, Itä-Euroopassa laajalti myös varvikkoa. Välimeren rannikolle ei ikirouta ulottunut, mutta sielläkin ilmasto oli huomattavasti nykyistä kylmempi, ja esimerkiksi Espanjassa ja Italiassa kasvoi laajoilla alueilla samankaltaista mäntymetsää kuin nykyisin Pohjois-Euroopassa. Etelä-Euroopassa Välimeren molemmin puolin oli puoliaavikkoa ja ruohoista metsäaroa, puita kasvoi harvassa. Metsiä oli esimerkiksi Kreikassa eristyneinä taskuina.
Ilmasto ja kasvillisuusvyöhykkeet
320px|thumb|right| Jääkauden kasvillisuusvyöhykkeet (engl.)
Ilmasto ja kasvillisuus huippuvaiheen aikana
Jääkauden ilmasto ja kasvillisuusvyöhykkeet tunnetaan vain suurin piirtein, ja niistä on esitetty erilaisia näkemyksiä. Esimerkiksi jääkauden huippuvaiheen aikaisia siitepölyjä ja kasvijätteitä on tutkittu vain muutamasta kymmenestä kohdin. Nykyään jääkauden ilmastoa ja kasvillisuutta on jäljitelty tietokoneilla. Kaikkien tietojen mukaan ilmasto viileni huomattavasti korkeilla leveyksillä ja laajat alueet kuivuivat. Metsät hävisivät monilta seuduilta, tilalle tuli tundraa, kuivaa aroa ja puoliaavikkoa ja muita metsää kuivempia kasvillisuustyyppejä.
Mannerjäätikön eteläpuolisessa Euroopassa oli laaja arotundra, jossa oli vaihtelevasti eri alueilla muun muassa aromaista kasvillisuutta, savannityyppistä metsätundraa ja aavikoitakin.
Maapallon ilmavirtausten muuttuminen ja ilmaston kylmeneminen aiheuttivat kuivuutta laajoille alueille. Välimeren seuduilla oli laajoja aroja ja puoliaavikoita. Ikirouta ulottui Pyreneiden niemimaalta pohjoiseen. Puita kasvoi vain Etelä-Euroopassa ja itäisessä Keski-Euroopassa lähinnä monien alueiden kuivumisen takia. Metsää kasvoi Euroopassa jääkauden kylmimpänä kautena vain joillain alueille, pohjoisimpina Korsikassa, Etelä- ja Keski-Italiassa, Länsi-Kreikassa, Pohjois-Turkissa, Krimin niemimaan eteläkärjessä ja hieman Kaukasuksen pohjoispuolella. Harvan metsätundran pohjoisraja kulki aivan Pyreneiden pohjoispuolella, Alppien eteläpuolella ja Bulgarian Karpaateilla.
Matalapaineet kulkivat Pohjois-Ranskan ja Britteinsaarten leveyksillä. Jääkauden ruohoja ja marunaa kasvavalla arotundralla oli ankara ilmasto, jota luonnehti talvella Siperiassa oleva korkeapaine, joka aiheutti siellä talvimonsuunin. Ilmaston kylmyys johtui Maan radan ja akselikallistuman muuttumisen lisäksi muun muassa hiilidioksidimäärän pienentymisestä alle 200 ppm:n. Ilmakehän pöly alensi kylmimpinä kausina Maan keskilämpötilaa entisestään 0,6 °C.
Kasvillisuustyyppien vaihtelut jäätikön vetäytyessä
Jäätikön vetäytyessä seurasivat toisiaan maastotyypit: jää, vesi, tundra, pensastundra, aro, metsä. Jäätikön vierellä oli monesti jään patoamia järviä. Metsänraja siirtyi sen verran hitaasti, että laajoja aroalueita ehti olla ennen metsien saapumista.
Veiksel-jääkauden eläimistö
Veiksel-jääkauden eläimistöön Euroopassa kuuluivat muun muassa mammutti, villasarvikuono ja sapelihammaskissa. Monet jääkauden suuret eläimet alkoivat harvinaistua jääkauden edetessä, ja hävisivät lopullisesti jääkauden päättyessä noin 13 000 vuotta sitten. Syyksi on oletettu ihmisen harjoittamaa metsästystä ja jääkauden lopussa myös ilmastonmuutosta, joka muutti ilmaston ja kasvillisuuden esimerkiksi mammuteille epäsuotuisiksi. Viime jääkauden lopun ilmaston lämpeneminen kostutti arotundran alueen, mikä hapatti maaperän ja lienee harvinaistanut suurille kasvinsyöjille sopivia kasvilajeja. Toisaalta myös metsittyminen hävitti heinäkasveja. Ilmaston lämpeneminen edisti ihmisen elämistä ja levittäytymistä, jolloin suureläimet joutuivat aiempaa useampien metsästäjien saaliiksi.
Jääkauden eläimistö vaihteli ilmaston ja kasvillisuuden mukaan. Esimerkiksi saksanhirvi Cervus elaphus oli peuraa yleisempi Etelä-Ranskan Combe Grenalissa 55 000–30 000 vuotta sitten. Esimerkiksi Volyno-Podolijassa ja Dneprin, Donin ja Okajoen latvoilla mammutti oli jääkauden kuivassa, kylmässä huippuvaiheessa harvinainen, mutta peura yleisempi. Silti mammuttia ja villasarvikuonoa esiintyi, samoin kuin jääkaudelle tyypillisiä arktisia ja aron eläimiä. Kylmässä Luoteis-Siperian pohjoisosassa löytyy Ayonin saarelta, Ouagosskiystä ja Khptashinskiy Yarista hevosen, peuran, biisonin, myskihärän ja mammutin luita rannikoilta vuoroveden tuomina. Harvinaisempia ovat arktisilla alueilla sen sijaan suden, ruskeakarhun, luolaleijonan ja hyvin harvinaisia villasarvikuonon, hirven ja saiga-antiloopin luut.
Alla luettelo Veiksel-jääkauden kerrostumista tavatuista eläimistä:
+: hävinnyt Euroopasta nykyaikaan mennessä.
Kasvisto ja eläimistö kehittyivät jääkausiaikana. Jääkauden eläinten piti kyetä sopeutumaan jääkausien kylmään ilmanalaan. Ajan kuluessa eri jää- ja lämpökausien kasvistot ja eläimistöt muuttuivat. Villamammutti oli viime jääkaudella Euraasiassa laajalle levinnyt ja levittäytyi Beringian maasillan kautta Pohjois-Amerikkaankin. Muita tuolloin yleisiä suuria eläimiä olivat villasarvikuono ja myskihärkä. Ilmaston ja kasvillisuuden rajut vaihtelut viime jääkaudella vaikuttivat eläimistöön, samoin ihmisten harrastama metsästys. Peura, villasarvikuono, mammutti ja myskihärkä olivat lämpiminä jääkauden kausina tundraeläimiä. Ne hävisivät kylmiltä alueilta ja niiden pakjiston painopiste siirtyi lämpimämmille alueille, missä eli villihevosia, arovisenttejä ja hirviä. Hevonen näyttää sietäneen jääkauden vähälumisuutta paremmin kuin mammutti, joka tarvitsee suuren määrän lumen säilömää ravintoa. Mammutti hävisi monilta alueilta Euroopassa jääkauden kylmimpänä aikana. Jääkauden lopussa hävisi runsaasti eläimistöä luultavasti rajujen ilmastonmuutosten ja ihmisen harjoittaman metsästyksen takia.
Peura vaelteli Euroopassa vuodenajoista riippuen eri alueilla. Viime jääkauden eläimistöä:
Suuria kasvinsyöjiä (megafauna, sukupuuttoon kuolleita)
Muita kasvinsyöjiä:
Petoja:
Lintuja:
Vesissä:
Eri eläimet elivät eri vyöhykkeillä. Villamamuttikaan ei sietänyt kovin suurta kylmyyttä. Villihevonen kesti hieman enemmän kylmää kuin mammutti. Myskihärkä viihtyi hyvin kylmällä polaariaavikolla aivan mannerjään vieressä, alueella missä myös sudet pärjäsivät. Nykyään uhanalainen myskihärkä elää muun muassa Grönlannin pohjois- ja koillisosissa jäättömillä alueella. Peura viihtyi suhteellisen lämpimällä ala-arktisella alueella, joka vastaa nykyajan Grönlannin länsirannikkoa. Jääkarhu on ilmeisesti kehittynyt vasta viimeisimmän jäätiköitymisvaiheen aikana.
Viime jääkaudella ei enää elänyt luolakarhuja, luolahyeenoja ja luolaleijonia.
Ihminen viimeisellä jääkaudella Euroopassa
Jääkauden varhaisvaiheen ihminen oli Neandertalin ihminen, nykyihminen levittäytyi Eurooppaan noin 43 000–30 000 vuotta sitten. Nykyihmisen kulttuuri oli edistynyt Neandertalin ihmiseen verrattuna, ja epäillään nykyihmisten tappaneen Neandertalin ihmiset sukupuuttoon, vaikka joillain alueilla nykyihminen ja Neandertalin ihminen elivät rinnan. Jääkauden kylmimpänä kautena oli ihmisasutusta Keski- ja Etelä-Ranskassa ja Etelä-Venäjällä sekä myös ehkä Moraviassa Tšekin alueella. Jääkauden kylmimpinä aikoina ilmaston kuivuminen heikensi mm. mammuttien ravintoa suojaavaa lumikerrosta, mikä ajoi ihmisten riistaeläimiä etelään.
Viime jääkauden ihmislajien elannon hankkiminen perustui metsästykseen, kalastukseen ja kasvinosien keräilyyn. Nykyihminen kehittyi Afrikassa viime jääkauden alkuun mennessä edeltävästä pre-Sapiens-lajista. Sitä ennen oli laajalle alueelle Eurooppaan ja Aasiaan levittäytynyt Neandertalin ihminen, joka loi Moustierin kulttuurin. Ensimmäiset neandertalilaiset elivät Euroopassa fossiililöytöjen mukaan ehkä jo 130 000 vuotta sitten. Neandertalin ihminen saapui 70 000–60 000 vuotta sitten Etelä-Englantiin oltuaan maasta 100 000 vuotta poissa. Ei tiedetä miksi Neandertalin ihminen ei vaeltanut pitkään aikaan Englantiin, jonne se pääsi kylminä kausina merenpinnan laskettua ja Englannin kanaalin kuivettua.
Nykyihminen levittäytyi Eurooppaan noin 45 000–35 000 vuotta sitten myöhäispaleoliittisella kaudella. Se toi mukanaan aikaisempaa kehittyneemmän kulttuurin ja työkaluvalikoiman, joka perustui säletekniikkaan, jossa työkaluja tehtiin kiviytimestä isketystä säleistä. Alussa nykyihmisen asutus lienee ollut melko harvaa. Neandertalin ihminen eli pitkään nykyihmisen kanssa.
Pindoksen ruhtinaskunta
Pindoksen ruhtinaskunta (Principatu di la Pind) oli sadantuhannen asukkaan kääpiövaltio Kreikan vuoristoisella rajaseudulla, Pindos-vuoristossa. Alueelle yritettiin perustaa itsenäistä valtiota ensimmäisen maailmansodan lopusta alkaen, mutta vasta kun Benito Mussolinin johtama Italia valloitti Kreikan pohjoisosat 1941, italialaiset julistivat Pindoksen autonomiseksi alueeksi ja aromanien eli Traakian valakkien kotimaaksi.
Valtio perustettiin 1941 ja se lakkasi olemasta Italian antautuessa 1943.
Luettelo Afrosoricida-lahkon nisäkkäistä
Tämä on luettelo nisäkkäiden Afrosoricida-lahkon alalahkoista, heimoista, alaheimoista, suvuista ja lajeista. Lahkoon kuuluvat tanrekit ja kultamyyrät, joita on yhteensä 51 lajia.
Segerstan kirkko
Segerstan kirkko on kirkkorakennus Ruotsissa Bollnäsin kunnan Segerstassa. Kirkko on todennäköisesti rakennettu 1200-luvun lopussa, mutta sitä on laajennettu 1400-luvun lopussa tai 1500-luvun alussa. 1700-luvun loppupuolella keskusteltiin tarpeesta laajentaa kirkkoa tai rakentaa kokonaan uusi. Uusittu kirkko oli valmis vuonna 1811, maalattiin kesällä 1816 ja vihittiin käyttöön elokuussa 1818. Kirkko suljettiin pääsiäisenä 2012 remontointia varten ja avattiin uudelleen käyttöön 2013.
Libya (mytologia)
Libya oli kreikkalaisessa mytologiassa Epafoksen, Egyptin kuninkaan ja Zeuksen pojan, ja Memfiin tytär. Poseidon makasi Libyan väkisin, ja tämän suhteen seurauksena syntyivät kaksoispojat Agenor ja Belos. Joidenkin lähteiden mukaan heillä oli myös poika nimeltä Leleks.
Libya oli myös Afrikan henkilöitymä, ja antiikin Kreikassa nimi viittasikin Egyptin takaiseen Afrikkaan.
Mustaviuhkaevä
Koko ja ulkonäkö
Mustaviuhkaevä kasvaa noin 7 cm pitkäksi. Siinä on tummalla pohjalla vaaleita helmimäisiä kuvioita. Evien reunassa on neonsininen raita.
Alkuperä
Mustaviuhkaevä on kotoisin Etelä-Amerikasta: Argentiinasta, Uruguaystä ja Paraguaystä
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Mustaviuhkaevät ovat kausikaloja, joiden hedelmöittyneet munat kuivuvat ennen kuoriutumistaan. Ne ovat sopeutuneet elämään lammikoissa, jotka kuivuvat kuivan kauden aikana. Akvaarioharrastajat levittävät altaan pohjalle turvetta, johon Mustaviuhkaevät kaivavat munansa. Turvetta kuivatellaan kuutisen viikkoa. Sen jälkeen voi simuloida sadekautta laittamalla turpeen munineen veteen, ja munat kuoriutuvat.
Koiraat ovat aggressiivisia toisilleen, eikä samassa altaassa voi pitää kahta koirasta, koska ne taistelevat toisen kuolemaan asti.
Vesiolot ja ravinto
Mustaviuhkaevät syövät matoja ja hyönteisiä.
EuroBonus
EuroBonus on neljän pohjoiseurooppalaisen lentoyhtiön käyttämä kanta-asiakasohjelma. Kanta-asiakasohjelman alkuperäinen käyttäjä ja sen luoja on SAS. Pisteitä kertyy asiakastilille jokaisesta lennosta EuroBonus-asiakasohjelmaa käyttävällä yhtiöllä. Aiemmin ohjelmaan kuului myös airBaltic, mutta SAS:n myytyä yhtiön se erosi ohjelmasta ja Star Alliance -lentoyhtiöallianssista.
EuroBonus -kanta-asiakas ohjelmaa käyttävät lentoyhtiöt:
Katso myös
SAS Group
Aiheesta muualla
EuroBonus
Scandinavian Airlines
Apostrophe (’)
Apostrophe (') on Frank Zappan studioalbumi, joka julkaistiin 22. huhtikuuta, 1974. Se oli Zappan suurin kaupallinen menestys ja myi kultaa 7. maaliskuuta, 1976. Zappa tosin totesi sittemmin, että levyn ykköspuolen ensimmäisestä neljästä kappaleesta myöhemmin editoitu 3-minuuttinen 'hitti' pääsi vahingossa listoille. Zappa juhli tapausta vuokraamalla orkesterin soittamaan Jesus Christ Superstaria levy-yhtönsä Warner Brothersin toimistorakennuksen edustalla.
Jatkaen kaupallista läpimurtoa Over-Nite Sensationin (1973) jälkeen, albumi on samantapainen sekoitus lyhyitä lauluja, joissa on mukana Zappan omalaatuista huumoria ja kompleksisia musikaalisia sovituksia. Levyn sanoitusten teemat ovat eriskummallisia ja vaikeaselkoisia, poikkeuksena George Duken sävellys "Uncle Remus", joka on laajennus Zappan tuntemuksille rasistisesta epäharmoniasta, joita oli mukana hänen aikaisemmalla kappaleellaan "Trouble Every Day".
Creamin basistin Jack Brucen väitetään albumin kannessa soittavan bassokitaraa levyllä. Puolalaisen rocklehden Tylko Rockin haastattelussa hän kuitenkin kertoo, ettei ollut soittanut albumilla ainuttakaan bassokohtaa, vain selloa.
DJ Shadow
DJ Shadow (s. 29. kesäkuuta 1972 San José, Kalifornia ), oikealta nimeltään Joshua Paul Davis, on yhdysvaltalainen DJ-muusikko, joka tunnetaan mielikuvituksellisesta, kokeellisesta, samplepohjaisesta hip hop/trip hopista. Hänen levykokoelmansa käsittää yli 60 000 levyä ja se on yksi maailman suurimmista.
Diskografia
thumb|upright|DJ Shadow esiintymässä vuonna 2006.
Louis Delluc -palkinto
Louis Delluc -palkinto (Prix Louis-Delluc) on ranskalaiselle elokuvalle myönnettävä ranskalainen elokuvapalkinto, jonka Maurice Bessy ja Marcel Idzkowski perustivat vuonna 1937 kunnioittamaan Louis Dellucin (1890–1924) muistoa. Delluc oli ensimmäinen ranskalainen elokuvajournalisti, ja hän perusti myös elokuvakerhoja.
Palkinnon myöntämisvuosina jakotilaisuus on järjestetty joulukuun toisena torstaina. Tuomaristossa on 20 jäsentä, jotka ovat elokuvakriitikkoja ja muita kulttuurin alalla merkittäviä henkilöitä. Puheenjohtaja on Gilles Jacob. Tapahtuma järjestetään le Fouquet’s -ravintolassa Champs-Élysées’llä.
Pääpalkinnon Prix Louis-Dellucin lisäksi myönnetään palkinto parhaasta esikoisohjauksesta.
Moskovan metro
pienois|[[Kijevskaja (Koltsevaja)|Kijevskajan metro­asema Koltsevaja-linjalla]] pienois|Elektrozavodskaja-metro­asema [[Arbatsko-Pokrovskaja-linjalla]]
Asemien keski­väli on varsin suuri,. Lyhin väli on 510 metriä ja pisin 3,4 kilometriä. Pitkien väli­matkojen ansiosta metro­junan keski­nopeus linjoilla on 42 kilometriä tunnissa. Vuoroväli ruuhka-aikana on 90 sekuntia, muulloin päiväsaikaan 2–3½ minuuttia ja yöllä 6–10 minuuttia. Tiheiden vuorovälien johdosta varsinaisia aika­tauluja ei ole saatavilla. Metro on auki kello 5.35–1.00. Linjoista 11 kulkee säteittäisesti kaupungin keskustan suunnassa, ja 20 kilometrin mittainen kehä­linja numero viisi (Koltsevaja) yhdistää säteittäis­linjat.
Matkustaminen
Metro­lippu ostetaan ylhäältä kassalta, tai lippu­automaatista. Liput ovat luotto­kortin kokoisia pahvisia tai muovisia magneettikortteja, joita saa ostaa ja ladata eri matka­määrillä. On saatavilla myös Troika-kortti, johon voi ladata arvoa ja matkustus­aikaa. Korttia vilautetaan portilla, jolloin valo muuttuu vihreäksi ja portista voi kulkea. Jokaisella metro­asemalla porttien vieressä on valvonta­koppi. Pienet lapset ja rattaiden kanssa kulkevat käyttävät valvonta­kopin vieressä olevaa porttia. Alas metro­asemalle johtavat liukuportaat ovat heti porttien jälkeen. Rulla­portaissa kuuluu seistä oikeassa laidassa, jotta vasenta laitaa voi kiireessä kävellä. Rattaiden kanssa liikkuville ei ole hissiä, vaan he joutuvat myös käyttämään rulla­portaita. Yhdellä maksulla saa kulkea metrolla rajattomasti, niin kauan kun ollaan porttien sisä­puolella. Metro­vaunuissa istutaan selkä seinää vasten. Kaikilla metro­asemilla on hätä­tilanteita varten hätäpuhelin.
Aulikki Oksanen
Elämä ja ura
Oksanen syntyi Karvian Sarvelan kylässä opettaja Väinö Oksasen ja Hilkka Oksasen perheeseen. Perheessä oli kuusi lasta. Hän vietti varhaislapsuutensa Keski-Suomessa Pylkönmäellä ja kävi koulunsa Kokemäellä Satakunnassa. Oksanen valmistui opettajaksi Helsingin opettajakorkeakoulusta 1965 ja toimi opettajana Helsingissä vuoden verran (1965–1966). Oksanen on naimisissa Alpo Halosen kanssa, ja heillä on kaksi lasta.
Oksanen on monipuolinen taiteilija, jonka mittavaan tuotantoon kuuluu romaaneja, novellikokoelmia, näytelmiä, runoja, lastenkirjoja ja sarjakuvaa. Oksasen kirjoittama TV-näytelmä Aliisa (1970) sai Pohjoismaisen näytelmäkirjailijapalkinnon. Oksasen teoksia on ilmestynyt käännöksinä ruotsin, saksan, venäjän, norjan, viron, unkarin ja azerin kielillä. Oksanen tunnetaan myös esiintyjänä ja näyttelijänä (Elokuva jalostavasta rakkaudesta 1967, Lapualaismorsian 1967). Oksanen on tunnettu paitsi vasemmistolaisista, yhteiskunnallisesti kantaa ottavista teksteistään, myös herkistä kaunokirjallisista teksteistään ja runoistaan.
Oksasen laululyriikkaa ovat säveltäneet muun muassa Kaj Chydenius, Henrik Otto Donner, Tuure Kilpeläinen ja Kerkko Koskinen sekä tulkinneet ja levyttäneet lukuisat artistit, kuten Kristiina Halkola, Kaisa Korhonen, Arja Saijonmaa, Vuokko Hovatta ja KOM-teatteri. Osan lauluistaan Oksanen on levyttänyt myös itse. Monista lauluista on tullut sukupolvet ylittäviä klassikkoja, ja lauluja on julkaistu useilla eri levyillä. Yksi Oksasen tunnetuimmista kappaleista on elokuvassa Asfalttilampaat esitetty ”Sinua, sinua rakastan”, jota monet pitävät kauneimpana suomalaisena rakkauslauluna. Vuonna 2015 ilmestyi runo- ja laulualbumi Voi kuinka myrsky rauhoittaa, jolla Oksanen lausuu runojaan ja Vuokko Hovatta sekä Zarkus Poussa tulkitsevat runoista sävellettyjä lauluja.
Oksaselle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 2005.
James Jamerson
James Jamerson (29. tammikuuta 1936 – 2. elokuuta 1983 ) oli yhdysvaltalainen muusikko. Hän toimi basistina useilla merkittävillä Motown Recordsin levytyksillä 1960-luvulla ja 1970-luvun alussa. Jamerson pääsi Rock and Roll Hall of Fameen vuonna 2000.
Jamerson sai kasvaneen maineensa ansiosta toistuvia tilaisuuksia toimia studiomuusikkona. Hän kuului The Funk Brothers -studiomuusikkoryhmään. Hän siirtyi kontrabassosta sähköbassoon 1960-luvun alussa.
Jamerson esiintyi mm. Jr. Walker & the All Starsin, Stevie Wonderin, The Miraclesin, The Temptationsin, Martha and the Vandellasin, Marvin Gayen, The Four Topsin ja The Supremesin soul-listahiteillä.
Jamersonin suhteet Motown Recordsiin päättyivät virallisesti vuonna 1973. Tästä huolimatta hän soitti vielä 1970-luvulla mm. Al Wilsonin, Hues Corporationin, The Sylversin ja Marilyn McCoon hiteillä.
Primorjen piiri (Pietari)
thumb|240px|Primorjen piiri thumb|240px|Uudisrakentamista Bogatyrski prospektilla Primorjen piirissä (2009) Primorjen piiri on yksi Pietarin liittokaupungin 18:sta hallintopiiristä. Se sijaitsee Suomenlahden rannalla Pietarin keskustan pohjoispuolella. Piirin pinta-ala on 110 neliökilometriä, ja sen asukasluku on yli puoli miljoonaa.
James Jamerson
Jamerson tuli tunnetuksi soittotekniikastaan, jossa hän käytti ainoastaan etusormeaan kielien soittamiseen. Jamersonin sormea kutsuttiinkin usein nimellä ”The Hook”.
Jamerson kuoli Los Angelesissa elokuussa 1983 kärsittyään alkoholismista, maksakirroosista, sydämen vajaatoiminnasta ja keuhkokuumeesta. Häntä jäivät kaipaamaan vaimo Annie sekä lapset James Jr., Ivey, Derek ja Doreen, joista Derek katosi noin vuoden isänsä kuoleman jälkeen.
Bad Schwartau
Bad Schwartau on kaupunki Saksassa Schleswig-Holsteinin osavaltion Ostholsteinin piirikunnassa. Asukkaita Bad Schwartaussa oli 31. joulukuuta 2008 19 619, joista naisia oli 10 448 ja miehiä 9 171. Kaupungin pinta-ala on 18,39 km² ja väestötiheys 1 067 as./km² (31.12.2008). Bad Schwartaun pormestari on Gerd Schuberth.
Kaupunki sijaitsee Schwartau-joen ja Bundesautobahn 1 -tien (A1) varrella. Bad Schwartaun naapurikaupungit ovat hansakaupunki Lyypekki, Stockelsdorf, Ratekau ja Ahrensbök.
Kaupungissa on kuusi päiväkotia, kaksi peruskoulua, kaksi erityiskoulua ja kaksi lukiota.
Bad Schwartaun ystävyyskaupunkeja ovat Bad Doberan Mecklenburg-Etu-Pommerissa, Villemoisson Ranskassa ja Czaplinek Puolassa.
Kaupunginosat
Bad Schwartau muodostuu seuraavista kaupunginosista :
Buckinghamin π-teoreema
Buckinghamin π-teoreema on keskeinen teoreema dimensioanalyysissa. Sen avulla voidaan selvittää, kuinka monta riippumatonta dimensiotonta suuretta fysikaalisessa ongelmassa on.
Bad Schwartau
Ilmasto
thumb|250px|Bad Schwartaun sijainti Ostholsteinin piirikunnassa.
Buckinghamin π-teoreema
Olkoon fysikaalisesti mielekkäässä yhtälössä n kappaletta suureita, jotka voidaan ilmaista k toisistaan riippumattomalla perussuureella. Buckinghamin π-teoreeman mukaan alkuperäinen ongelma voidaan ilmaista yhtäpitävästi yhtälöllä, jossa on joukko p = n − k dimensiotonta alkuperäisistä muuttujista konstruoitua suuretta.
Matemaattisesti: olkoon alkuperäinen yhtälö
missä qi ovat n muuttujaa, jotka voidaan ilmaista k riippumattomalla perussuureella. Nyt alkuperäinen yhtälö voidaan kirjoittaa seuraavasti:
missä p = n − k ja πi ovat dimensiottomia suureita siten, että
Dimensiottomien suureiden valinta ei ole kuitenkaan selvä, vaan jää tutkijan harteille. Teoreema on nimetty Edgar Buckinghamin (1867–1940) mukaan, joka käytti ensimmäisenä π-merkintää vuonna 1914.
Esimerkki: matemaattinen heiluri
Ongelmana on määrittää matemaattisen heilurin heilahdusaika T. Oletetaan, että siihen vaikuttavia tekijöitä ovat heilurin varren pituus L, massa M sekä painovoimakiihtyvyys Maan pinnalla g (yksikkö m/s2). Malli on muotoa
Joint-taso
Joint Task Force tarkoittaa eri puolustushaarojen yksiköitä käsittävää, tehtävään erityismitoitettua ja yhdessä johdossa olevaa sotilaallista joukkoa.
Suomessa joint-taso tarkoittaa lähinnä puolustusvoimain pääesikuntaa. Todellinen joint-tasoinen pääesikunta muodostuí Suomeen, kun maavoimien esikunta perustettiin erillisenä Mikkeliin.
Buckinghamin π-teoreema
Esimerkki: matemaattinen heiluri
Yhtälössä on kolme perussuuretta: massa, aika ja pituus. Siten ongelman kuvaamiseen riittää yksi dimensioton suure π, ja se voidaan ilmaista muodossa
Joint-taso
Joint-tason muodostuminen on verkottumista, yhteistoimintaa, uudenlaista tiedon jakamisen mahdollistamaa tehokkuutta.
Buckinghamin π-teoreema
Esimerkki: matemaattinen heiluri
missä
Joint-taso
Erityisesti Yhdysvalloissa on jo pitkään korostettu joint-tason merkitystä ja myös kehitetty sen toimintaa. Joint-tason merkitys on noussut 1990-luvulla myös muualla.
Laajemmin ottaen joint-taso tarkoittaa uudenlaista, kokonaisvaltaista, uuden tietotekniikan mahdollistamaa yhteistoimintaa. Tällä tavalla ymmärrettynä esimerkiksi suomalainen viranomaisyhteistyö on joint-tasoa.
Buckinghamin π-teoreema
Esimerkki: matemaattinen heiluri
joillakin m1…m4. Tulee siis olla, eli
Tästä voidaan ratkaista, että vain
Dimensioanalyysi kertoo, että massalla ei ole vaikutusta heilurin heilahdusaikaan. Matemaattisen heilurin heilahdusaika on.
Barry Pederson
Barry Alan Pederson (s. 13. maaliskuuta 1961 Big River, Saskatchewan) on kanadalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Juniorivuodet
Ennen ammattilaisuraansa Pederson kiekkoili Victoria Cougarsissa juniorisarja WHL:ssä. Hän oli kahdella kaudella kolmesta täydestä Cougarsin paras pistemies, 1979–1980 140:llä tehopisteellä (52 maalia ja 88 syöttöpistettä), jotka hän keräsi 72:ssa runkosarjaottelussa, ja 1980–1981 147:llä tehopisteellä (65 maalia ja 85 syöttöpistettä), jotka syntyivät 55:ssä runkosarjaottelussa. WHL:n pistepörssissä hän sijoittui molemmilla kausilla kolmanneksi. Vuonna 1980 Pederson valittiin liigan toiseen tähdistökentälliseen ja vuonna 1981 ensimmäiseen tähdistökentälliseen.
Ammattilaisura
Pederson sai NHL-varauksen, kun Boston Bruins varasi hänet numerolla 18 varaustilaisuuden 1980 ensimmäisellä kierroksella. Hän pelasi ensimmäiset NHL-ottelunsa jo samana syksynä, mutta palasi yhdeksän ottelun jälkeen WHL:ään. Pedersonin ensimmäinen täysi NHL-kausi oli kausi. Hän keräsi tulokaskaudellaan 80:ssä runkosarjaottelussa 92 tehopistettä, 44 maalia ja 48 syöttöpistettä, joilla sijoittui Bruinsin sisäisessä pistepörssissä toiseksi Rick Middletonin jälkeen. Kahdella seuraavalla kaudella Pederson ylitti molemmilla sadan tehopisteen rajan ja oli molemmilla seuransa paras pistemies ja eniten syöttöpisteitä kerännyt pelaaja. Kaudella hän teki 77:ssä runkosarjaottelussa tehot 46 maalia ja 61 syöttöpistettä, yhteensä 107 tehopistettä, sijoittuen NHL:n piste- ja syöttöpörsseissä sijalle kuusi, ja  hän sijoittui liigan pistepörssissä kuudenneksi ja syöttöpörssissä kolmanneksi tehtyään 80:ssä runkosarjaottelussa 116 tehopistettä, 39 maalia ja 77 syöttöpistettä. Pederson jatkoi Bruinsissa vielä kaudet ja, joista ensiksi mainittu jäi häneltä kesken vain 22:n ottelun jälkeen tammikuussa 1985 tehdyn kasvainleikkauksen ja sitä seuranneen toipumisajan vuoksi. Hänet valittiin Bruins-vuosinaan kahdesti NHL:n tähdistöotteluun, vuosina 1983 ja 1984.
Kesäkuussa 1986 Pederson siirtyi Vancouver Canucksiin pelaajakaupassa, jossa Bruins sai vaihdossa Cam Neelyn ja ensimmäisen kierroksen varausvuoron varaustilaisuudessa 1987. Canucksissa hän pelasi kolme täyttä kautta ja osan kaudesta. Kaudella Pederson oli Canucksin toiseksi paras pistemies Tony Tantin jälkeen ja seuran sisäisen syöttöpörssin kärkinimi tehtyään 79:ssä runkosarjaottelussa tehot 24 maalia ja 52 syöttöpistettä, ja  seuransa kolmanneksi paras pistemies sekä jälleen sisäisen syöttöpörssin kärkinimi tehtyään 76:ssa ottelussa tehot 19 maalia ja 52 syöttöpistettä. Kolmen Canucks-kauden jälkeen Pederson siirtyi kesken kauden 1989–1990 Pittsburgh Penguinsiin kuuden pelaajan kaupassa, jossa Penguins sai hänen lisäkseen Tony Tantin sekä Rod Buskasin, ja jossa Canucks sai Dave Capuanon, Andrew McBainin ja Dan Quinnin. Penguinsia edustaessaan hän sai vuonna 1991 nimensä Stanley Cup -pokaaliin, vaikkei pelannutkaan tuolloin yhtään pudotuspeliottelua. Hän oli pelannut kauden aikana kuitenkin riittävän monessa runkosarjaottelussa.
Viimeisillä NHL-kausillaan Pederson ei päässyt enää lähelle samanlaisia pistemääriä kuin aikaisempina pelivuosinaan. Syksyllä 1991 hän teki vapaana agenttina sopimuksen Hartford Whalersin kanssa, jossa pelasi kuitenkin vain viisi runkosarjaottelua, joiden jälkeen siirtyi takaisin Boston Bruinsiin. Hän pelasi Bruinsissa kaudella 32 NHL-ottelua ennen kuin lähetettiin keväällä 1992 ensimmäistä kertaa urallaan farmisarjaan. Pederson pelasi uransa viimeiset ottelut ammattilaistasolla Maine Marinersissa AHL-liigassa. Hän lopetti pelaajauransa vuonna 1992.
Pederson pelasi 12 kautta kestäneellä NHL-urallaan 701 runkosarjaottelua, joissa teki 654 tehopistettä, 238 maalia ja 416 maaliin johtanutta syöttöä. Pudotuspeliotteluja hän pelasi 34, joissa teki 52 tehopistettä, 22 maalia ja 30 syöttöpistettä.
Maajoukkue
Pederson edusti urallaan maataan kerran jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa, vuonna 1987, jolloin Kanada sijoittui turnauksessa neljänneksi. Hän pelasi tuossa turnauksessa kymmenen ottelua, joissa teki viisi tehopistettä, kaksi maalia ja kolme syöttöpistettä.
Titaanien taistelu (vuoden 2010 elokuva)
Elokuva tarkoitettiin tavalliseksi 2D-elokuvaksi, mutta se muutettiin jälkituotannossa 3D-versioksi. Elokuvaohjaaja James Cameron piti ratkaisua virheenä, sillä hänen mielestään korkeatasoista 3D-versiota ei voi tehdä parissa viikossa. Elokuva sai kriitikoilta pääasiassa huonoja arvosteluja. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 29 prosenttia arvosteluista oli positiivisia.
Aallottaret
thumb|right|250px|Aallotarten [[partituurin ensimmäinen sivu kriittisestä kokonaisjulkaisusta.]] Aallottaret op. 73 on Jean Sibeliuksen vuonna 1914 säveltämä sinfoninen runo.
Yhdysvaltalainen säveltäjä Horatio Parker tilasi Stoeckelin mesenaattipariskunnan valtuuttamana Sibeliukselta 1913 sinfonisen runon Norfolkin, Connecticut, seuraavana vuonna pidettäville musiikkijuhlille. Sibelius sävelsi teoksen maaliskuun 1914 aikana ja lähetti teoksen ensimmäisen version nimellä Rondo der Wellen huhtikuun alussa. Hän sai pian kutsun tulla johtamaan teos itse kantaesitykseen. Sibelius teki vielä Yhdysvalloissa muutoksia teokseen, koska katsoi merimatkallaan oppineensa tuntemaan valtameren paremmin. Konsertissa 4. kesäkuuta esitettiin Aallottarien lisäksi myös Pohjolan tytär ja säveltäjän varhaisempia, tunnetumpia teoksia. Konsertti oli suuri menestys, ja muiden muassa kriitikko Olin Downes kirjoitti tämän olleen harvoja kertoja, kun hän oli tuntenut olevansa maailmanneron edessä.