cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Enojärvi (Orivesi, Enonsivu)
Vesistösuhteet
Suurin Enojärveen tuleva joki lienee Rautajärvestä (6 ha, hehtaaria) laskeva Rautajoki, jonka joensuu sijaitsee Kaakkolahdella. Sen valuma-alueen alaosissa sijaitsevat tämän lisäksi vain Kylmälänlammi ja Kaakkolammi. Joen yläjuoksu kääntyy Jylhänperällä koillisesta kaakkoon. Sen alku sijaitsee Ukonjärvessä (31 ha), joka on valuma-alueen yläosan pääjärvi. Siihen laskevat siellä esimerkiksi Ralakejärvi (16 ha), Vähä Ukonjärvi (13 ha) ja Väärälammi. Särkioja on Särkijärven (24 ha) Enojärven pohjoisrantaan laskeva laskuoja, johon tulee pohjoisesta useiden järvien yhteinen laskuoja Salmioja. Näitä järviä ovat esimerkiksi Salmijärvi (12 ha) ja Valkeajärvi (9 ha). Kolmas laaja valuma-alue kuuluu Riuttaojalle, joka laskee Riuttalahteen ja tuo valuma-alueeltaan useiden suon ja järven laskuvesiä. Tällaisia järviä ovat pohjoisessa sijaitsevat Lauttajärvi (5 ha), Ahvenlammi ja Ala-Lauttajärvi (6 ha), ja alajuoksulla sijaitsevat Iso-Niska (18 ha), Riuttalammi ja Ahvenlammi.
Jo mainittujen lisäksi järveen laskee joitakin pienempiä ojia. Niitä ovat esimerkiksi Loukaanlahteen laskeva Kaukolahden lyhyt laskuoja, jonka kautta laskevat myös Moisiolammi, Purakkolammi ja Välilammi, ja Rökassalmeen laskeva Rökasoja, joka on Rökaslammin, Risteyslammin Aukeenlammien yhtenen laskuoja. Yksittäisiä, ja omaa laskuojaa käyttäviä, muita järviä ovat vielä etelärantaan laskevat Iililammi ja Heittolammi, ja pohjoisrantaan laskevat Pikku-Niska ja Hanhilammi.
Järven lasku-uoma lähtee sen kaakkoispäästä ja se laskee 300 metrin jälkeen Sääksjärven Untavaan Untavansaarten taakse. Järvien vedenpinnat ovat samalla korkeudella.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa järven viljellyimmät alueet sijaitsivat sen luoteispäässä Rautajoen varressa, Kaukolahden niemen ympäristössä, sen vastarannalla Ruokoharjulla ja Särkijärven eteläpuolella. Maatiloja oli vanhoja noin viisi ja uudempia saman verran. Nykyään ovat viljelyssä alueet Kaukolahden niemellä ja sen vastarannalla. Maatilojen vähenemisen myötä rakennettiin rannoille vapaa-ajan asuntoja, joita on nykyään noin 150.
Santalinkoira
Santalinkoira on intialainen koirarotu. Siitä huolta pitäviä yhdistyksiä ovat Indian Pariah Dog Club ja Primitive & Aboriginal Dog Society. Se esiintyy National Geographic'n videossa In Search of the First Dog.
Ulkomuoto
Santalinkoira on alkukantainen paariakoira, joka kuuluu niin sanottuun indo-polynesialaiseen ryhmään. Se muistuttaa sekä alkuperältään että ulkonäöltään dingoa, mutta on tätä pienikokoisempi ja kevyempi. Sen säkäkorkeus on 40-50 cm ja paino 8–15 kg. Rungonpituus on 70–90 cm ja hännänpituus 20–30 cm.
Silmät ovat väriltään kullanruskeat. Karvapeite on lyhyt, sileä ja ihonmyötäinen. Peitinkarva on jäykkää. Pääväri vaihtelee vaaleanruskeasta punaiseen ja lähes mustaan. Valkoiset käpälät ovat rodulle tunnusomainen piirre.
Luonne ja käyttäytyminen
Rotu on reviiritietoinen, mutta pennusta pitäen oikein sosiaalistettuna siitä saa kiltin ja seurallisen lemmikin. Toisin kuin 80 % lihaa syövällä dingolla, sen ruokavaliosta peräti 50 % koostuu kasviksista.
Alkuperä
Tämä santal-heimon kehittämä rotu on kotoisin Pohjois-Jharkhandin Hazaribaghista, missä sitä käytettiin metsästykseen. Sitä tavataan eniten Jharkhandin, Biharin, Bengalin, Assamin ja eteläisen Nepalin alueella. Siitä toisinaan käytetty nimitys tuio tarkoittaa sakaalia. Vuonna 2000 tohtori Peter Savolainen tutki santalinkoiran karvanäytteitä ja DNA:ta Tukholman Teknologisessa Instituutissa, jolloin kävi ilmi ettei siinä ollut pystykorvien eikä pohjoisten koirien verta vaan se oli alkuperältään puhtaasti intialainen. thumb|250px Rodun uskotaankin polveutuvan suoraan dingosta ja sitä pidetään intialaisista paariakoirista kaikkein lähimpänä dingoa olevana. Dingon vaeltaessa Aasiasta Australian 3500–5000 vuotta sitten osa populaatiosta jäi Intiaan ja kehittyi siellä omaksi linjakseen, joka tunnetaan nykyisin santalinkoirana. Anatomisen tutkimuksen mukaan se on vielä tänäkin päivänä lähes 100 % identtinen dingon kanssa.
Rotu on alkanut sekoittua jonkin verran muihin koiriin. Yleensä tummanruskeat silmät ja muut kuin valkoiset käpälät ovat sekarotuisen perimän merkkejä.
North American F-100 Super Sabre
pienoiskuva|F-100D Super Sabre laukaisee raketteja Etelä-Vietnamissa v. 1967 North American F-100 Super Sabre (lempinimi: Hun eli Hunni) oli yhdysvaltalaisen North American Aviationin kehittämä hävittäjäpommittaja, joka syntyi jatkokehittelyn tuloksena saman yhtuön F-86 Sabresta. Käyttöönotto tapahtui syyskuussa 1954. Kokeilukone YF-100A saavutti uuden nopeusennätyksen: 1 215,3 km/h, jonka teki Frank K. "Pete" Everest. Koneesta kehiteltiin edeltäjäänsä pidempi, kookkaampi ja virtaviivaisempi. Siipien nuolikulma oli 45 astetta. Voimalaite oli edellistä tehokkaampi, lisäksi siinä oli jälkipoltto.
Edeltäjänsä tavoin F-86 Sabre, F-100 Super Sabrekin kykeni kuljettamaan taktisia ydinaseita. Kone oli edeltäjäänsä n. 300 km/h nopeampi, sen D-muunnoksen huippunopeus oli 1 390km/h (Mach 1.17). C-versio kykeni 1 485 km/t huippunopeuteen, eli 1,3 Machiin. Se olikin ensimmäinen vaakalennossa äänen nopeuden ylittänyt amerikkalaisvalmisteinen sotilaskone.
F-100 Super Sabre oli ensimmäinen niin kutsutun Century-sarjan hävittäjä. Myöhemmät Century-sarjan hävittäjät olivat McDonnell F-101 Voodoo, Convair F-102 Delta Dagger, Lockheed F-104 Starfighter, Republic F-105 Thunderchief ja Convair F-106 Delta Dart.
Yardımlın piirikunta
thumb|250px|Yardımlın piiri Azerbaidžanin kartalla. thumb|250px|Yardımlın piirin luontoa. Yardımlın piirikunta on paikallishallintoalue Azerbaidžanissa. Vuonna 1930 perustetun piirin pinta-ala on 667 neliökilometriä. Asukkaita on 58 800 henkeä (vuonna 2010).
Yardımlın piiri sijaitsee Azerbaidžanin kaakkoisosassa Talyšvuorilla. Se rajoittuu pohjoisessa Cəlilabadin, idässä Masallın ja kaakossa Lerikin piireihin sekä lännessä Iraniin.
North American F-100 Super Sabre
Käyttöhistoria
Lopullinen käyttöönotto tapahtui vuonna 1956, sillä A-version koneet jouduttiin poistamaan käytöstä ja korjaamaan niissä ilmenneet vakavat rakenteelliset viat. Koneen ensilento tapahtui 1953, jonka jälkeen F-100A teki nopeuslennon maailmanennätyksen vielä samana vuonna: 1 275 km/h. Voimanlähteenä oli Pratt & Whitney J57 -suihkumoottori, jonka antoteho oli 16 000 naulaa. D-tyyppiä valmistettiin 1 274 kappaletta. Etualalla on koko nokan laajuinen, ovaalinmuotoinen ilmanottoaukko, joka tekee koneesta varsin uniikin. F-100 oli huomattavasti F-86:ta kookkaampi, lisäksi on huomattava myös "pyöreänokkainen" F-86D "Sabre Dog".
Yardımlın piirikunta
Piirin keskus on Yardımlın taajama, josta on 286 kilometriä maan pääkaupunkiin Bakuun. Kuntia on yhteensä 62 ja kyliä 87. Kaupunkiväestön osuus on 11,4 % (vuonna 2010). Vuoden 1999 väestönlaskennan mukaan 99,9 % asukkaista on azereja.
North American F-100 Super Sabre
Käyttöhistoria
Konetyyppi kärsi lukuisasti menetyksistä onnettomuuksissa. Nämä johtivat osaltaan uudelleen modifiointiin, koska kone todettiin epävakaaksi. Koneen siipipinta-alaa lisättiin, sekä korkeusvakainta pidennettiin. Myös voimalaitteessa oli ongelmia. Arviolta 25 % eli joka neljäs kone menetettiin lento-onnettomuuksissa. Tämän hävittäjäkoneen päätyyppejä olivat C sekä D, ja viimeisin versio oli F. Siipiprofiilina edelleen nuolimuotoinen alataso. Voidaan olettaa konetyyppiin liittyvien suuntavakauden ongelmien liittyneen siihen, että siivet ja korkeusvakaimet olivat lähes samassa tasossa. Omalle aikakaudelleen, hieman harvinaislaatuisesti olivat korkeusperäsimet alhaalla rungon takana. pienoiskuva|F-100C Super Sabre pudottamassa harjoitusydinpommia.
Yardımlın piirikunta
Seudun pääelinkeinoja ovat maanviljely ja karjanhoito. Nähtävyyksiin kuuluu historiallinen museo. Paikallislehtenä ilmestyy Zirvə (”Huippu”).
North American F-100 Super Sabre
Käyttöhistoria
pienoiskuva|Kuvan kone on F-100D. Suuri ovaalimainen ilmanottoaukko näkyy korostetusti. Koneen siipiripustimiin on liitetty ohjuksia sekä lisäpolttoainesäiliöt. pienoiskuva|F-100D:n mittaristo koneen kojetaulussa. Super Sabret palvelivat aina vuoteen 1979 saakka Yhdysvaltain lentävässä kansalliskaartissa. Muita konetyypin käyttäjämaita olivat olleet Taiwan, Tanska, Saksa, Ranska, Englanti sekä Turkki. Turkki oli konetyypin viimeinen käyttäjämaa, se päästi omat Super Sabrensa eläkkeelle vasta v. 1982. F-100 Super Sabren maksimi pommilasti oli 3 190 kg, mikä oli jokseenkin puolet F-105 Thunderchiefin, sekä A-7 Corsair II:n vastaavasta kuljetuskyvystä. Suunniteltu seuraaja North American F-107 Ultra Sabre ei koskaan toteutunut. Koneita valmistui 1956 kolme kappaletta ja kehitysohjelma peruutettiin vuotta myöhemmin.
Nikolai Jaakkola
Nikolai Jaakkola (14. huhtikuuta 1905 Mellilä – 9. maaliskuuta 1967) oli Neuvostoliitossa asunut suomalaissyntyinen kirjailija, kriitikko, kääntäjä ja toimittaja.
Suomessa syntyneen Jaakkolan perhe muutti vuonna 1912 perheen isän Matti Lesojeffin kotikylään Vienan Karjalaan Vuokkiniemen Kivijärvelle. Jaakkola kävi 1920-luvun alussa Petroskoissa opettajakurssin ja palasi sitten kotiseudulleen opettajaksi. Ennen sotavuosia Jaakkola toimi kriitikkona ja toimittajana. Hän joutui perheineen kärsimään 1930-luvun Stalinin vainoissa ja menetti työpaikkansa, asuntonsa ja puolueen jäsenyyden. Jaakkola lähti sotaan vapaaehtoisena, ja joulukuussa 1941 hän jäi Karhumäen luona käydyissä taisteluissa haavoittuneena suomalaisten vangiksi. Jaakkola oli sodan ajan sotavankina, ja sodan jälkeen hän joutui joksikin aikaa Neuvostoliitossa pakkotyöleirille, mutta vapautui tammikuussa 1946.
Sodan jälkeen Jaakkola alkoi kirjoittaa kirjoja, joista tunnetuin on vuonna 1949 ilmestynyt romaani Pirttijärven rantamilla. Vähitellen hän kirjoitti sille jatko-osia, niin että syntyi kokonainen romaanisarja. Pirttijärvi-sarjan romaanien tapahtumat sijoittuivat vuosille 1912–1923. tapahtumaympäristö on vienankarjalainen Pirttijärven kylä, jonka esikuvana Jaakkolalla oli Kivijärven kylä. Professori Matti Kuusi on verrannut Jaakkolan Pirttijärvi-sarjaa Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -romaanitrilogiaan.
Jaakkola suomensi venäläisten ja neuvostokirjailijoiden teoksia.
Zach Whitecloud
Zach Whitecloud (s. 28. marraskuuta 1996 Brandon, Manitoba) on kanadalainen jääkiekkoilija. Hän edustaa NHL-seura Vegas Golden Knightsia. Puolustajana pelaava Whitecloud on varaamaton pelaaja, jonka kanssa Golden Knights teki sopimuksen maaliskuussa 2018. Hän pelasi ensimmäisen NHL-ottelunsa vielä kauden aikana. 7. maaliskuuta 2020 mennessä Whitecloud on pelannut 15 NHL-runkosarjaottelua, joissa on saanut yhden syöttöpisteen.
Maaliskuussa 2020 Whitecloud teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Vegas Golden Knightsin kanssa. Lokakuussa 2021 Whitecloud teki Golden Knightsin kanssa kuuden vuoden mittaisen ja yhteensä 16,5 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen.
Barelli
Barelli on Bob De Moorin luoma sarjakuva. Se ilmestyi ensimmäisen kerran Tintin-lehdessä 27.7.1950. Sarjasta tehtiin kahdeksan albumia. Barelli on teatterinäyttelijä, joka ajautuu seikkailuihin. Piirrostyyliltään Barelli edustaa selkeää viivaa eli ligne clairea.
Albumit
Suomeksi on julkaisematta Barelli et la mort de Richard II, 1980, Bedescope.
Säännös
Säännöstö
Säännöstö on säännöksistä muodostuva kokonaisuus, joka on annettu jonkin asian saattamiseksi sääntelyn alaiseksi.
Omenia ja kannu
Omenia ja kannu on taiteilija Mikko Laasion öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1957. Kangas on kiinnitetty kovalevylle. Maalaus on kooltaan 50 × 65 cm ja kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmiin.
Omenia ja kannu on yksi Laasion monista sodan jälkeen maalaamista asetelmista.
Paul Joseph Watson
Paul Joseph Watson (s. 24. toukokuuta 1982 Sheffield, Englanti) on brittiläinen YouTube-persoona, radiojuontaja, toimittaja ja salaliittoteoreetikko. Watson tunnetaan YouTubessa videoista, jotka kritisoivat muun muassa islamia, feminismiä, populaarikulttuuria ja vasemmistopolitiikkaa. Watson on avoimesti venäläismielinen.
Ura
Watson työskenteli pitkään yhdysvaltalaisen salaliittoteoreetikko Alex Jonesin omistamalla Infowars.com-sivustolla sekä sen sisarsivustolla PrisonPlanet.com. Watsonilla oli huhtikuussa 2021 Twitterissä yli miljoona seuraajaa ja YouTubessa yli 1,8 miljoonaa tilaajaa.
Elokuussa 2016 Watson julkaisi videon, jolla hän väitti presidenttiehdokas Hillary Clintonin kärsivän terveysongelmista. Video sai yli kolme miljoonaa katselukertaa. Yhdysvaltalainen juorulehti National Enquirer teki jutun Clintonin terveydestä, ja Fox News kommentoi asiaa. Watsonia on pidetty Clintonin terveyshuhujen keskeisenä levittäjänä.
Helmikuussa 2017 Watson tarjoutui maksamaan matkan Ruotsiin niille toimittajille, jotka ”väittävät Ruotsin olevan turvallinen”. Kyseessä siis olivat vaarallisiksikin väitetyt, melkein kokonaan maahanmuuttajien asuttamat niin sanotut no go-alueet, jotka olivat saaneet amerikkalaismediassa huomiota. Useat henkilöt tarjoutuivat lähtemään, ja lopulta Watson maksoi 2 000 dollaria yhdysvaltalaiselle toimittajalle Tim Poolille, joka sanoi lähtevänsä matkalle puolueettomana skeptikkona.
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1979
Maastojuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1979 käytiin 13. toukokuuta Salossa.
Punatulikärki
Punatulikärki (Campephilus haematogaster) on eteläamerikkalainen tikka. Sen esiintymisalue ulottuu mantereen luoteisosassa Panamasta Kolumbian itäosiin, Ecuadoriin ja Peruun. Lajista tunnetaan kaksi alalajia. Johann Jakob von Tschudi kuvaili lajin holotyypin Perusta vuonna 1844.
Street Corner Queen
Street Corner Queen (LRCD-003) on suomalaisen, Jyväskylästä kotoisin olevan Deuteronomium-yhtyeen ensimmäinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1998 Little Rose Productions -levymerkin alla.
Yleiskatsaus
Street Corner Queenin musiikki on sekoitus eri tyylejä. Pääosa kappaleista on jonkinlaista death metal -vaikutteista punk metalia - death and rollia: jotkut kappalerakenteista nojaavat punkin suuntaan ja vokalisointikin on puoleksi hyökkäävää, Killing Joke -tyyppistä punkärjyntää. Varsinaista death metal -murinaa on hyvin vähän joissain taustoissa. Punkärjynnän lisäksi Miika Partala tulkitsee kappaleita korkealla black metal -kärinällä. Kokeellisempiin kappaleihin lukeutuu "Bonsai People", joka on Red Hot Chili Peppers -tyyppinen funk metal -sovitus.
Riitta Ketonen
Riitta Leena Ketonen (o.s. Klippi, s. 29. syyskuuta 1956 Helsinki) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen pikajuoksija. Hän edusti vuodesta 1981 lähtien Leppävaaran Sisua ja hänen valmentajanaan toimi Hannu Saarinen.
Street Corner Queen
Painoksista
Street Corner Queenista julkaistiin ensin 500 kappaleen painos. Albumin alkuperäisessä kansikuvassa, jossa nimeltä mainitsematon henkilö on kuvittanut tulkintansa nimikappaleen teemasta, oli useita painovirheitä. Yhtyeen mukaan kuvan piti olla kuparinruskea mutta painossa värit menivät harmaiksi. Toisessa, myös 500 kopion painoksessa, taas väri oli sinertävä. Ensimmäiset painokset sisälsivät bonusraidan "Blue Moment" EP:ltä Tribal Eagle. Vuonna 2001 Little Rose otti albumista uuden painoksen remasteroituna, sillä kertaa digipak-pakkauksella. Uuden kansikuvan maalasi Michael Majalahti. Digipak-version kappalejärjestystä oli muunneltu: "Blue Momentin" sijasta lisäkappaleina oli Tribal Eagle -ep:n kappaleet ja vuonna 1999 äänitetty One Bad Pig -coverkappale "Red River". Painos oli 1500.
Vuonna 2006 Maanalainen Levykauppa painatti albumista 500 kappaleen uusintapainoksen eri kansikuvalla. Painos julkaistiin juhannuksena OHM-Fest-tapahtumassa, jolloin Deuteronomium esiintyi ensimmäisen kerran sen jälkeen, kun yhtye hajosi vuonna 2001.
Riitta Ketonen
Kalevan kisoista Ketonen saavutti 100 metrin juoksusta kaksi pronssia vuosina 1983 ja 1984 sekä 200 metrin juoksusta kaksi pronssia niin ikään vuosina 1983 ja 1984. Viestijuoksun SM-kilpailuista hän saavutti pronssia 4 x 400 metrin viestijuoksusta vuonna 1982. Sisäratojen SM-kilpailuista Ketonen saavutti hopeaa 200 metrin juoksusta vuonna 1983 sekä pronssia 60 metrin juoksusta vuonna 1983.
Street Corner Queen
Alkuperäinen painos
Lisäkappale:
Riitta Ketonen
Virallisissa kilpailuissa Ketonen ei ole esiintynyt vuoden 1984 jälkeen.
F1 Grand Prix (vuoden 2005 videopeli)
F1 Grand Prix on Traveller’s Talesin kehittämä ja Sony Computer Entertainmentin julkaisema ajopeli. Peli julkaistiin PlayStation Portablelle vuonna 2005. Peli sisältää kaikki Formula 1 -kauden 2005 tallit, kuljettajat ja radat.
Timo Harakka
Timo Olavi Harakka (s. 31. joulukuuta 1962 Helsinki) on suomalainen SDP:tä edustava poliitikko, toimittaja ja tietokirjailija. Hän toimi Marinin hallituksen liikenne- ja viestintäministerinä 2019–2023. Aiemmin Harakka oli työministeri Rinteen hallituksessa kesä–joulukuussa 2019. Hän on ollut kansanedustaja Uudenmaan vaalipiiristä vuodesta 2015.
Harakka tuli tunnetuksi Ylellä esitetyn Musta laatikko -keskusteluohjelman vetäjänä 1997–2000. Myöhemmin hän isännöi ja tuotti Pressiklubia (2005–2007) Yle TV2 -kanavalla ja toimi A-studion kolumnistina. Hän on kirjoittanut kolumneja myös lukuisiin lehtiin, kuten Helsingin Sanomien Nyt-liitteeseen, Ilta-Sanomiin, Suomen Kuvalehteen ja Talouselämään. Hänen reportaasejaan on julkaistu muun muassa Helsingin Sanomien Kuukausiliitteessä. Imagessa vuonna 1994 julkaistu EU-reportaasi "Spagettivatikaani" voitti Long Play -verkkolehden Pienen journalistipalkinnon 2015.
Harakka juonsi Anna Kortelaisen kanssa 10 kirjaa -ohjelmasarjaa Yle TV1:ssä kesäisin vuosina 2007 ja 2011–2013. 10 kirjaa rahasta voitti vuonna 2011 Kultaisen Venlan vuoden parhaana keskusteluohjelmana.
Ura
Harakka valmistui ylioppilaaksi vuonna 1981. Hän aloitti opinnot Teatterikorkeakoulussa vuonna 1985, mutta erotettiin hänen hajotettuaan opiskelijatovereidensa kanssa koulun kalustoa yli 20 000 markan edestä ja saatuaan siitä ehdollisen vankeustuomion. Myöhemmin Harakka kuitenkin valmistui teatteritaiteen maisteriksi (dramaturgia) vuonna 2005. Harakka tekee sosiologian väitöskirjaa Tampereen yliopistoon.
Vuonna 1978 Harakka aloitti toimittajana Sisä-Suomen Lehdessä. Hän työskenteli Jyväskylän Ylioppilaslehden päätoimittajana 1982–1983, Ylioppilaslehden toimitussihteerinä 1983–1985 ja Vihreän Langan päätoimittajana 1990–1994. Harakka erotettiin päätoimittajan paikalta 1994. Erottamisen syystä on esitetty kaksi täysin eri versiota. 1980-luvulla Harakka soitti saksofonia Sturm und Drang -yhtyeessä.
Harakka oli vuodesta 1997 Yleisradion television ajankohtaistoimituksen toimittaja ja tuottaja. Vuonna 1998 hänelle myönnettiin parhaan television keskusteluohjelman Telvis-palkinto. Ohjelmasarjojen lisäksi Harakka on tehnyt globalisaatiota käsittelevän dokumenttielokuvan Rahan jäljillä (2005), joka on esitetty useissa Euroopan maissa sekä muun muassa Brasiliassa, Jordaniassa ja Taiwanissa. Hän käsittelee maailmantalouden kriisiä myös kirjassaan Luoton loppu (2009). Maaliskuussa 2014 Harakalta ilmestyi eurokriisiä analysoiva kirja Suuri kiristys. Teos oli Kanava-palkintoehdokkaana, ja raadin mukaan se oli "vuoden paras talouskirja ja vuoden paras Eurooppa-kirja".
Harakan ja Antti Karumon käsikirjoittama televisioelokuva Pääministeri esitettiin Yle TV1:ssä lokakuussa 2009. Käsikirjoitus oli Venla-palkintoehdokkaana. He ovat kirjoittaneet myös Björn Wahlroosista kertovan näytelmän Kungen, joka sai ensi-iltansa Lilla Teaternissa keväällä 2013.
Vuonna 2011 Harakka lähti osakkaaksi uuteen ilmaisjakelulehteen Äänekosken Kaupunkisanomiin (ÄKS), josta hän omistaa kolmanneksen. Vuonna 2021 Harakan omistama Kansakunta Oy myi omistamansa verkko-osoitteen meta.fi kansainväliselle Hogan Lovells -lakitoimistolle, joka tunnetaan Facebookin asianhoitajana. Harakka ei ole kertonut kauppahintaa.
Politiikka
Harakka oli vihreiden sitoutumattomana ehdokkaana toista kertaa vuoden 1995 eduskuntavaaleissa Uudenmaan vaalipiirissä ja sai 1 361 ääntä. Hän liittyi SDP:hen vuoden 2015 eduskuntavaalien alla.
Lokakuussa 2013 Äänekosken Työväenyhdistys ja SDP:n Keski-Suomen piiri ehdottivat Harakkaa sitoutumattomaksi ehdokkaaksi kevään 2014 europarlamenttivaaleissa. Hän sai eurovaaleissa 22 839 ääntä ja jäi varasijalle SDP:n kolmanneksi suurimmalla äänimäärällä. Kesäkuussa vaalien jälkeen Harakka ilmoitti ettei aio asettua ehdolle vuoden 2015 eduskuntavaaleissa, vaan tukee vaaleissa SDP:n nuoria ehdokkaita. Lopulta hän asettui kuitenkin ehdolle Uudenmaan vaalipiirissä ja valittiin eduskuntaan 5 497 äänellä. Hän on ollut muun muassa valtiovarainvaliokunnan ja sen verojaoston jäsen ja SDP:n eduskuntaryhmän valtiovarainvastaava sekä suuren valiokunnan jäsen.
Joulukuussa 2016 Harakka asettui SDP:n puheenjohtajaehdokkaaksi. Lahden puoluekokouksessa 4. helmikuuta 2017 hän sijoittui toiseksi 159 äänen eli 32 prosentin kannatuksella ja puolueen puheenjohtajana jatkoi Antti Rinne..
Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Harakka valittiin jatkokaudelle 5 436 äänellä. Harakka oli ehdolla SDP:n varapuheenjohtajaksi elokuussa 2020 Tampereella järjestetyssä puoluekokouksessa tulematta kuitenkaan valituksi. Hän hävisi kolmanneksi varapuheenjohtajaksi valitulle Matias Mäkyselle 45 äänellä.
Harakka kertoi kannattavansa Suomen Nato-jäsenyyttä. Samalla hän oli ensimmäinen sosiaalidemokraattien ministeri, joka kertoi myönteisestä kannasta Natoon.
Yksityiselämä
Harakka on kotoisin Äänekoskelta. Hän on kuurojen vanhempien kuuleva ottolapsi, ja viittomakieli on hänen toinen äidinkielensä. Harakan puoliso on Keravan kaupungin toimialajohtaja Anu Laitila, ja perheessä on kolme lasta.
Harakka on soittanut huilua ja saksofonia muiden muassa yhtyeissä Klaus Fleming ja Nuijat, J-P Nuto Quartet sekä Jaakko Löytyn yhtyeessä. Hän piirsi myös sarjakuvia ja oli mukana perustamassa Äänekosken Sarjakuvaseuraa.
Ajastaan Löytyn yhtyeessä Harakka on todennut, että nuoruuden seurakuntayhteys oli vaihtunut saman asian hippiversioon, jossa ei ollut mitään ulkokultaista. “Sen joukon kristillisyys näyttäytyi minulle vuorisaarnan inspiroimana humanistisena maailmankatsomuksena. Se on edelleen hyvin pätevästi minun maailmankatsomukseni, vaikka kristinuskoon kuuluva yliluonnollinen puoli onkin haalistunut.” Toisen päivän iltana -levyn tekeminen ja siihen liittynyt kiertue ovat jääneet hänen mieleensä vahvoina kokemuksina.
Taisto Summanen
Summasen isä oli taistellut Suomen sisällissodassa punaisten puolella ja paennut sodan jälkeen Venäjälle. Perhe muutti 1933 Petroskoihin, jossa isä toimi opettajana.
Summanen julkaisi yli 20 omaa runoteosta suomeksi ja venäjäksi. Lisäksi hän käänsi venäjäksi useiden suomalaisten kirjailijoiden ja suomeksi kirjoittaneiden neuvostokarjalaisten kirjailijoiden teoksia.
Nokisiipi
Nokisiipi (Atolmis rubricollis) on siilikkäisiin kuuluva perhoslaji. Se on Atolmis-suvun ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö
Nokisiipi on helposti tunnistettava perhonen. Siivet ovat mustanruskeat, eikä niissä ole lainkaan kuviointia. Myös ruumis on musta, mutta niskassa on selvästi erottuva punainen kaulus. Lisäksi takaruumiin kärki sekä alapuoli ovat kirkkaankeltaiset. Lepäävä perhonen pitää siipiään käärittynä ruumiin ympärille. Siipiväli on 27–37 mm.
Toukka on täysikasvuisena 27–29 mm pitkä. Se on harmaankirjava, ja pinnassa on oranssinpunaisia nystyjä. Selkäpuolella on leveä, vaaleanharmaa selkäjuova. Toukkaa peittää pitkä karvoitus.
Levinneisyys ja lentoaika
Nokisiiven esiintymisalue ulottuu Pohjois-Espanjasta ja Englannin eteläosista Keski-Euroopan ja Venäjän poikki Itä-Siperiaan. Suomessa nokisiipeä tavataan ainakin Keski-Pohjanmaan ja Kainuun korkeudelle saakka, mutta laji on melko paikoittainen. Perhonen lentää toukokuun lopulta heinäkuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat
Nokisiipi on metsälaji, joka viihtyy etenkin avoimissa sekametsissä. Perhosen imukärsä on hyvin kehittynyt, ja perhosia voi tavata etenkin iltapäivisin kukilla aterioimassa. Pääasiassa se kuitenkin liikkuu vasta hämärän laskeutumisesta yöhön. Pimeän tultua etenkin koiraita voi lentää kirkkaiden valojen luokse.
Naaras munii puiden rungoille pieniä munaryhmiä. Toukat ovat täysikasvuisia lokakuussa. Useimmista muista keltasiivistä poiketen nokisiivellä kotelo on talvehtiva vaihe.
USS Annapolis (SSN-760)
USS Annapolis (runkonumero SSN-760) on Yhdysvaltain laivaston Los Angeles -luokan ydinsukellusvene.
Valmistus
Alus tilattiin 21. maaliskuuta 1986 General Dynamics Electric Boat Divisionilta Grotonista Connecticutista, missä köli laskettiin 15. kesäkuuta 1988. Se laskettiin vesille 18. toukokuuta 1991 kumminaan rouva Myrna F. Kauderer ja liitettiin laivastoon 11. huhtikuuta 1992.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus määrättiin Grotonin laivastotukikohtaan Connecticutiin.
Grotonista alus lähti 3. tammikuuta 2012 suunnitellulle partiomatkalle. Alus saapui 6. kesäkuuta Soudanlahteen Kreetalla, jossa se viipyi viikon. Alus palasi 27. kesäkuuta New Londonin sukellusvenetukikohtaan oltuaan lähes puoli vuotta merellä. Se vieraili matkan aikana Toulonissa Ranskassa, Manamassa Bahrainissa ja Jebel Alissa Arabiemiraateissa.
Alus kiinnittyi 22. tammikuuta 2022 Point Loman laivastotukikohdan November laituriin oltuaan neljä vuorokautta SOCALin operaatioalueella. Se lähti 31. tammikuuta merelle ja pysähtyi 13. helmikuuta Lahainan edustalla Mauin rannikolla. Alus vaihtoi 14.-19. helmikuuta miehistöä Pearl Harborissa, missä se oli myös laiturissa 25. helmikuuta - 3. maaliskuuta. Alus saapui 11. maaliskuuta Southeast Alaska Acoustic Measurement Facilityyn (SEAFAC) akustisia mittauksia varten.
Alus kiinnittyi 28. maaliskuuta uuden kotisatamansa Guamin Romeo laiturin paikkaan 2. Huhtikuussa alus lähti Apra Harborista rutiinimatkalle. Se kiinnittyi 21. huhtikuuta hetkeksi Guamissa palaten uudelleen 25. huhtikuuta. Alus lähti 5. toukokuuta merelle. Alus käväisi 13. toukokuuta Okinawalla täydentämässä varastojaan ja uudelleen 16. toukokuuta. Oltuaan kolme kuukautta partiomatkalla alus palasi kotisatamaan, mistä se lähti 8. elokuuta.
Ranskan avoin tennisturnaus 2018 – naisten nelinpeli
Bethanie Mattek-Sands ja Lucie Šafářová olivat puolustava mestaripari, mutta eivät pelanneet yhdessä tänä vuonna. Mattek-Sands pelasi Latisha Chanin kanssa ja Šafářová puolestaan Svetlana Kuznetsovan kanssa.
Barbora Krejčíková ja Kateřina Siniaková voittivat turnauksen.
Ville Tolvanen
Ville Tolvanen (s. 1972 Oulu) on suomalainen yrittäjä, hallitusammattilainen ja sijoittaja. Tolvanen on tullut tunnetuksi digitalisaation puolestapuhujana luennoilla ja internetissä. Hän on perustanut liike-elämän digitalisaatiota edistävän Digitalist-verkoston ja toiminut pörssiyhtiö Digitalist Groupin toimitusjohtajana
Ura
Tolvanen opiskeli Helsingin kauppakorkeakoulun kansainvälisellä linjalla Mikkelissä, josta hän valmistui vuonna 1996 kauppatieteiden kandidaatiksi (Bachelor of Business Administration).
Työuransa Tolvanen aloitti markkinoijana QPR Software -ohjelmistoyrityksessä. Vuosituhannen vaihteessa Tolvanen työskenteli myynnin ja markkinoinnin parissa muun muassa Radiolinjalla, minkä jälkeen hän siirtyi media-alalle. Tolvanen oli tuotantoyhtiö Intervision toimitusjohtaja, yritys teki muun muassa Tilt-peliohjelmaa. Tämän jälkeen hän työskenteli muun muassa strategiajohtajana PHS-mainostoimistossa (nykyisin TWBA Helsinki ). Sen jälkeen hän työskenteli Darwin Media Groupissa ja Cor Groupissa, jossa hän vaikuttaa edelleen. Rome Advisors -yrityksensä hän perusti vuonna 2010.
Vuonna 2011 Tolvanen perusti nimeään kantavan blogin, jonne hän kirjoitti markkinoinnista ja yrittämisestä. Vuonna 2013 hän päätti perustaa ajatustensa ympärille verkoston, joka jakaisi digitalouteen liittyviä aiheita. Tästä syntyi myöhemmin Digitalist Network ja Tolvasesta tuli sen pääsihteeri.
Vuonna 2017 Tolvasen yhtiö myi Rome Advisors -liiketoimintansa ja Digitalist Network -brändin Ixonos-yhtiölle, joka vaihtoi kaupan myötä nimensä Digitalist Groupiksi. Hän toimi aluksi yrityksen johtoryhmässä digitalisaatiosta vastaavana johtajana. Lokakuussa 2017 hänestä tuli Digitalist Groupin toimitusjohtaja. Vuoden 2019 alussa Tolvanen siirtyi yhtiön hallitukseen.
Hallituspaikkansa Digitalist Groupissa Tolvanen jätti keväällä 2020. Italiassa asuva Tolvanen kertoi tuolloin muuttaneensa asennettaan sijoittajana ja hakevansa uutta sijoitusstrategiaa, jossa yhdistyisivät yrittäjyys, digitalisaatio ja vastuullisuus. Elokuussa hän kertoi perustaneensa Virtual Activist -yrityksen entisen kollegansa, Dinglen johtajana toimineen Juho Jokisen kanssa. Helsinkiläisen yrityksen tavoitteena oli auttaa virtualisoimaan eri yritysten prosesseja sijoittamalla niihin sekä aikaa että yhteensä 2 miljoonaa euroa pääomaa. Liiketoiminta keskittyy virtualisointiin ja sen mahdollistamaan muutokseen esimerkiksi kestävässä kasvussa.
Luottamustehtävät
Marraskuussa 2020 Tolvanen aloitti Bonsky Digitalin hallituksen puheenjohtajana. Bonsky kehittää asiakkaidensa digitaalista liiketoimintaa muun muassa teollisuuden, tukku- ja vähittäiskaupan aloilla. Tolvasella on hallituspaikat myös call center -palveluja tarjoavassa Moment Group -yhtiössä, Rakennusteho Group Oy:ssä , Reka Oy:ssä , Moment Digital Oy:ssä sekä Rome Advisors Oy:ssä.
Aiemmin Tolvanen on toiminut Digitalist Groupin hallituksessa sekä Eskimo Finland - ja Novita-perheyritysten hallituksissa.
Kirja
Tolvanen kirjoitti henkilöbrändäyksestä kirjan Jarkko Kurvisen ja Tom Laineen kanssa. Henkilöbrändi-kirja ilmestyi vuonna 2018.
Yksityiselämä
Tolvanen asuu vaimonsa kanssa pääosin Italiassa.
Nikolai Laine
Nikolai Laine (Gippijev) (27. toukokuuta 1920 Repola – 18. helmikuuta 1984) oli Neuvostoliitossa asunut suomeksi ja venäjäksi kirjoittanut vienankarjalainen kirjailija.
Laine alkoi kirjoittaa runoja jo kouluaikana, ja niitä julkaistiin pioneerien Kipinä-lehdessä ja nuorisoliiton Nuori kaarti -lehdessä. Laineen ensimmäinen karjalankielinen runokokoelma Huondes (Huominen) ilmestyi 1939 hänen opiskellessaan Petroskoin kasvatusopillisen korkeakoulun kielen ja kirjallisuuden osastolla. Toisen maailmansodan aikana Laine toimi sotakirjeenvaihtajana ja kirjoitti rintamalehtiin.
Sodan jälkeen Laine oli Punalippu-lehden toimittajana ja varapäätoimittajana. Laine toimi vuosina 1978–1984 Karjalan kirjailijaliiton puheenjohtajana. Hän suomensi myös muun muassa ukrainalaisen Taras Ševtšenkon ja venäläisen Nikolai Nekrasovin runoja sekä käänsi Kalevalan venäjäksi.
Bertat
thumb|175px|Bertamuusikkoja hääseremoniassa. Bertat ovat Sudanissa ja Etiopiassa asuva nilosaharalaista kieltä puhuva kansa. Vuonna 1983 bertoja ja heidän sukukansojaan arvioitiin olevan Sudanissa 60 000 ja Etiopiassa 70 000 henkeä. Pääelinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus ja keräilytalous. Uskonto on sunnalainen islam. Suurin osa miehistä osaa arabiaa.
Gran Turismo Concept
Gran Turismo Concept on Polyphony Digitalin kehittämä ja Sony Computer Entertainmentin julkaisema ajopeli. Peli julkaistiin PlayStation 2lle vuonna 2002. Se kuuluu suosittuun Gran Turismo -pelisarjaan.
Pelistä on julkaistu kolme versiota:
Concept-versiot ovat yksinkertaistetumpia ja rajoitetumpia kuin varsinaiset julkaisut muun muassa ajomallinnuksen realismin ja sisällön määrän perusteella.
Fredrik August Dahlgren
Fredrik August Dahlgren (20. syyskuuta 1816 Nordmark, Värmlanti, Ruotsi − 16. helmikuuta 1895 Djursholm ) oli ruotsalainen kirjailija ja virkamies. Ruotsin akatemian jäsenenä hän osallistui akatemian työhön ruotsin kielen ja muinaistutkimuksen alalla. Vielä arvokkaamman työn hän suoritti William Shakespearen, Calderonin, Lessingin ynnä muiden kääntäjänä. Tunnetuin hän on kuitenkin värmlantilaisista runoistaan, jotka ilmestyivät kahtena kokoelmana: Viser på varmlanske tongmåle, deckta åttå Fredrik på Rannsätt (1875) ja Speller nye viser på varmlanske tongmålle (1876) sekä pienistä näytelmistään, joista kuuluisin on Värmlänningarne, sorglustigt tal-, sång- och dansspel (1846).
Dahlgrenin runoja on suomennettu ja sävellettyjä runoja on levytetty suomeksikin.
Vollsmose
pienoiskuva|Vollsmosen puistoaluetta ja kerrostaloja. pienoiskuva|Vollsmosen puistoa.
Vollsmose on Odensen lähiö Tanskassa 3 km Odensen keskustasta koilliseen. Siellä asuu 12000 ihmistä. 65 % Vollsmosen asukkaista on ulkomaalaistaustaisia tai näiden jälkeläisiä enintään kolmannessa sukupolvessa. Vollsmose tunnetaan Tanskassa korkeista rikosluvuista. Vollsmosessa asuu 80 kansallisuuteen kuuluvia ihmisiä, eniten siellä asuu maahanmuuttajia Somaliasta, Irakista ja Palestiinan alueelta, mutta minkään kansallisuuden osuus ei ole kovin suuri. Tanskassa on 29 ulkomaalaisten asumia ongelmalähiöinä pidettyjä gettoja, jotka halutaan ongelmaperheiden pois siirroilla ja muilla toimilla rauhoittaa ja liittää takaisin yhteiskunnan osiksi.
Liocarcinus holsatus
Liocarcinus holsatus on pieni taskurapulaji, jota tavataan Koillis-Atlantissa.
Ulkonäkö
L. holsatuksen leveää ja litteää ruumista peittää lähes soikeanmuotoinen selkäkilpi, joka on edestä sahalaitainen ja enintään 4 senttimetriä leveä. Sillä on jykevät ja keskenään samankokoiset sakset sekä neljä paria kapeita kävelyraajoja. Takimmaisten raajojen päät ovat levinneet litteiksi levyiksi. Sekä raajat että selkäkilpi ovat väriltään vihertävänruskeat. Selkää koristaa usein jono valkoisia täpliä.
Levinneisyys
L. holsatusta tavataan Koillis-Atlantissa, varsinkin Britteinsaarten rannikolla sekä Pohjanmeressä.
Elinympäristö
L. holsatus elää vuorovesilammikoissa sekä hiekkaisessa ja kivikkoisessa merenpohjassa noin 70 metrin syvyyteen saakka.
Lisääntyminen
L. holsatus munii huhtikuusta heinäkuuhun ja sen poikaset syntyvät keväällä tai kesällä.
Ravinto
L. holsatus on kaikkiruokainen opportunisti, joka syö pääasiassa katkaravun- ja kalanpoikasia sekä simpukoita. Se saalistaa yleensä vuorovesivirtausten aikaan.
Helena Uusitalo
Anna Helena Elisabet Uusitalo (s. 7. marraskuuta 1962 Sodankylä) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen keihäänheittäjä. Hän edusti Lapin Veikkoja ja hänen valmentajanaan toimi Kari Pippola.
Kalevan kisoista Uusitalo saavutti keihäänheiton pronssia vuonna 1984. Maaotteluissa Uusitalo edusti Suomea vuosina 1980, 1984 ja 1985. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 1987 jälkeen.
Erta
Erta on laskettelurinne Ski Resort Kronplatzin talviurheilukeskuksessa San Martino in Badian ja Marebben kunnissa Italiassa.
Ertassa järjestettiin alppihiihdon maailmancupin naisten suurpujottelukilpailu ensimmäistä kertaa vuonna 2017.
Reitti
Naisten suurpujottelun lähtöpaikka sijaitsee 1 580 metriä merenpinnan yläpuolella.
Suurpujottelu alkaa Para Paulina -jyrkänteellä, jossa rinteen jyrkkyys on 37 %. Para Paulinan jälkeen tulee Sarjëi-osuus (32 %). Sitä seuraa Soleseid-osuus (29 %), johon aurinko paistaa suurimman osan päivästä, toisin kuin rinteen muihin kohtiin. Soleseidin jälkeen tulee Spona-osuus, jota seuraa Para del Pech -kohta, joka on koko rinteen jyrkin kohta 61 %. Siitä rinne jatkuu Para ceca -jyrkänteellä (54 %).
Berliner
Berliner on sanomalehtien formaatti, jonka mitat ovat 315 × 470 millimetriä. Se on hieman suurempi kuin tabloidi mutta pienempi kuin broadsheet.
Berliner-formaattia ovat käyttäneet La Stampa (Italia), La Vanguardia (Espanja) , Le Monde (Ranska) , La Repubblica (Italia) , Neue Zürcher Zeitung (Sveitsi) , De Morgen ja Postimees. The Guardian käytti berlineriä vuosina 2005–2018.
Erta
Reitti
Para cecan jälkeen tulee lyhyt Sorega-osuus (38 %) ennen maalia, joka sijaitsee 1 206 metriä merenpinnan yläpuolella lähellä San Vigilio di Marebbe -kylän keskustaa.
Silja Kanerva
Silja Kanerva (s. 28. tammikuuta 1985 San Diego, Kalifornia, Yhdysvallat) on suomalainen kilpauransa päättänyt kilpapurjehtija, olympiamitalisti ja maailmanmestari. Seuratasolla hän edusti Nyländska Jaktklubbenia. Kanerva kilpaili uransa aikana naisten Match racing -luokassa Silja Lehtisen ja Mikaela Wulffin kanssa ja 49er FX -luokassa Sinem Kurtbayn parina.
Kanerva ja Silja Lehtinen valittiin 29er-luokan MM-kilpailujen parhaaksi naisvenekunnaksi vuosina 2004 ja 2005. Lehtinen, Kanerva ja Wulff kilpailivat Match racing -luokassa Lontoon kesäolympialaisissa 2012, jossa joukkue saavutti pronssia. Kuukautta ennen olympialaisia venekunta voitti maailmanmestaruuden Göteborgissa.
Kanerva valmistui oikeustieteen maisteriksi vuonna 2013 ja vuodesta 2016 lähtien hän on työskennellyt lakimiehenä. Kesäkuussa 2016 hän ilmoitti virallisesti lopettavansa uransa kilpapurjehtijana.
Pikkutulikärki
Pikkutulikärki (Campephilus leucopogon) on eteläamerikkalainen tikka. Sen esiintymisalue käsittää mantereen keskiosia Boliviasta Paraguayhin, Pohjois-Argentiinaan ja Uruguayhin sekä Brasilian kaakkoisosaan. Achille Valenciennes kuvaili lajin holotyypin Brasiliasta vuonna 1826.
Urantia-kirja
thumb|Urantia-kirjan ensimmäinen painos, The Urantia Book (1955) thumb|180px|Urantia-liikkeen tunnus. Urantia-kirja on uskonnollis-kosmologinen teos, joka kirjoitettiin noin vuosina 1924–1935 ja julkaistiin 1955. Se muodostaa opillisen perustan Urantia-liikkeelle, joka luetaan uusien uskonnollisten liikkeiden joukkoon. Liike uskoo, että kirja on taivaallisten olentojen maapallon, Urantian, ihmisille antama ilmoitus.
Urantia-kirjan englanninkielistä painosta on myyty tai levitetty maailmanlaajuisesti noin puoli miljoonaa kappaletta. Kansallisia Urantia-yhdistyksiä on noin 1200, joista yli puolet Yhdysvaltain ulkopuolella.
Historia
Vuonna 1950 Chicagossa perustettiin Urantia-säätiö, Urantia Foundation, joka alkoi julkaista kirjaa. Kirja painettiin 1955. Myöhemmin säätiön rinnalle perustettiin tekijänoikeuksista kilpaileva The Urantia Brotherhood. Oikeuden päätöksellä se ei saanut pitää itsellään Urantia-nimeä vaan joutui muuttamaan nimensä toiseksi, The Fifth Epoch. Nykyisin Urantia-säätiön kansallisia yhdistyksiä koordinoi kansainvälinen The International Urantia Association.
Rakenne
Urantia-kirja on 2097-sivuinen teos, jonka 196 lukua jakaantuvat neljään osaan:
Oppi
Urantia-kirja kuvaa monimutkaista maailmankaikkeutta, jossa on lukuisia ulottuvuuksia ja biljoonittain asuttuja maailmoja. Tätä kaikkea hallitsevat jumalat, joista korkein on I AM (”Minä olen”). Kaikki ihmisolennot ovat yhden Jumalan poikia ja tyttäriä.
Urantia-kirjan yksi Jumala ilmenee kolminaisuuden muodossa: Universaalina Isänä, Ikuisena Poikana ja Äärettömänä Henkenä. Ikuinen Poika on Universaalin Isän ensimmäinen ajatus. Vastaavasti Ikuinen Poika loi jumalalliset persoonat, Mikael-luokan persoonat. Kukin Mikael-persoona johtaa ja ohjaa tiettyä paikallisuniversumia. Jeesus hallitsee nykyisellään noin kolmen miljoonan asutun maailman paikallisuniversumi Nebadonia, johon myös maapallo eli Urantia kuuluu.
Maailmankaikkeus jakautuu kolmeen osaan: Fyysinen maailma, välimaailma ja henkinen maailma. Ihmisen kuollessa hänen sielunsa viedään välimaailman, josta sen katsotaan syntyvän uudelleen aina uusille universumin tasoille.
Tekijänoikeudet
Englanninkielinen Urantia-kirja kuuluu public domainiin. Yhdysvaltojen oikeus katsoi, ettei Urantia-säätiö omista sen tekijänoikeuksia. Englanninkielisen tekstin kansainvälinen tekijänoikeus raukesi vuonna 2006. Urantia-säätiö omistaa edelleen sen julkaiseman suomennoksen tekijänoikeuden.
Urantia Suomessa
Urantia-kirja oli esillä Suomessa todennäköisesti ensimmäisen kerran vuonna 1962 ufo-ilmiöitä tutkivassa Interplanetistit-yhdistyksessä. Ensimmäisenä kirjan esitteli amerikansuomalainen ufoharrastaja Margit Lilius-Mustapa vuonna 1965. Kirjan käännöstyö aloitettiin harrastajavoimin vuonna 1968 ja työ saatiin valmiiksi 1975. Suomessa vierailleet Urantia-säätiön edustajat eivät hyväksyneet käännöstä. Vuonna 1985 Urantia-tukiryhmä perusti Heijaste-ryhmän ja varsinainen Suomen Urantia-seura perustettiin 1989. Sen johdolla Urantia-kirjan suomennos valmistui vuonna 1993. Suomen Urantia-seura järjestää opintoryhmiä ja lukupiirejä ympäri maata ja sillä on toiminnassa mukana 76 henkilöä (2008).
Ibuki (1907)
Ibuki oli 1907 valmistunut keisarillisen Japanin laivaston Ibuki-luokan taisteluristeilijä, joka romutettiin 1923 Washingtonin laivastosopimuksen mukaisesti. Se osallistui ensimmäiseen maailmansotaan.
Valmistus
Luokan alukset suunniteltiin Venäjän–Japanin sodan aikana. Luokan alukset poikkesivat edeltäneistä aluksista raskaammin aseistuksensa ja uusien suurempi tehoisten turbiinimoottoriensa vuoksi. Moottoreissa oli kuitenkin ongelmia, jotka viivästyttivät Ibukin valmistumista.
Alus tilattiin osana vuoden 1904 laivastontäydennysohjelmaa Kuren laivastontelakalta, missä köli laskettiin 22. toukokuuta 1907. Alus laskettiin vesille saman vuoden lopulla 21. lokakuuta ja otettiin palvelukseen 11. marraskuuta.
Palvelus
Alus suojasi marraskuussa Tasmaninmeren ylittänyttä kymmenen joukkojenkuljetusaluksen muodostamaa saattuetta Albanyyn yhdessä HMS Pyramuksen kanssa. Ibuki ja HMAS Sydney suojasivat Intian valtameren ylittänyttä joukkojenkuljetussaattuetta, joka kuljetti 20 000 miestä ja 7 500 hevosta. Sydneyn irtauduttua saattueesta ja jouduttua taisteluun Saksan keisarikunnan laivaston risteilijän SMS Emdenin kanssa alus jäi saattueen ainoaksi suojaksi. Aluksen päällikkö Kanji Kato olisi halunnut osallistua taisteluun, mutta sai määräyksen pysyä saattueen suojana.
Washingtonin laivastosopimuksen astuttua voimaan Ibuki myytiin romutettavaksi 20. syyskuuta 1923. Aluksen tykit säilytettiin ja ne sijoitettiin rannikkopattereiksi Hakodateen sekä Tsugarunsalmeen.
Jigorō Kanō
pienoiskuva|Jigorō Kanōn patsas Japanissa Kōdōkanin edustalla. Jigorō Kanō (, 28. lokakuuta 1860 Mikagen kylä, Ubaran piirikunta, Settsun provinssi, Japani – 4. maaliskuuta 1938 laivamatkalla Yhdysvalloista Japaniin) oli judon kehittäjä.
Kanōta kiusattiin koulussa, ja hän alkoi etsiä keinoja kiusaajilta suojautumiseen. Noin viisitoistavuotiaana hän kuuli jūjutsusta, jonka avulla pienikin henkilö pystyisi päihittämään itseään kookkaampia vastustajia. Kanōlla oli kuitenkin vaikeuksia löytää ketään itsepuolustustaitoja opettamaan. Hänen isällään oli Mikagen kylän kotitalon lisäksi Tokion Koishikawan erillisaluella toinen talo, jonka hoitajana toimi Ryūji Katagiri. Katagiri suostui opettamaan Jigorōlle muutaman tämän ollessa 17-vuotias, mutta kehotti Jigorōta unohtamaan koko asian, sillä Meiji-kauden kulttuurisen modernisaation aikana budō-lajeja pidettiin menneiden aikojen harrastuksena. Myös Jigorōn isä vastusti jūjutsu-harrastusta.
Jūjutsu-mestariksi
Kanō tutustui kahdeksantoistavuotiaana Tenjin shinyō -ryūn päämieheen, Hachinosuke Fukudaan (1827–1879). Fukuda suostui Kanōn opettajaksi ja ehti opettaa Jigorōta runsaan vuoden, ennen kuin yllättäen sairastui ja kuoli 52-vuotiaana. Fukudan leski pyysi Jigorōta ottamaan vastaan mestarin arvon ja jatkamaan miesvainajansa töitä. Kanō ei pitänyt itseään tarpeeksi pätevänä, muttei tohtinut kieltäytyä lesken pyynnöstä. Hän ohjasi koulun harjoituksia mutta etsi samalla uusia opettajia. Kanōn seuraava opettaja oli Tenjin shinyō -ryūn Masatomo Iso (1818–1881), joka oli jo 62-vuotias mutta yhä vahva ja ketterä. Iso arvosti Kanōn harjoitusintoa ja nopeaa kehitystä niin, että antoi Kanōn itse ohjata harjoituksia. Kanōsta tuli Tenjin shinyō -ryūn mestari. Isokaan ei ennen kuolemaansa ehtinyt opettaa Kanōta kuin kaksi vuotta. Jigorō halusi oppia yhä lisää jūjutsua.
Kōdōkan-jūdō
Feodaalivallan loppuminen ja Meiji-uudistus, joka kielsi samuraita kantamasta miekkaa, toivat mukanaan sen, että kiinnostus vanhoja sotataitoja kohtaan väheni merkittävästi. Kanō visioi kuitenkin, että jūjutsu voisi moderninakin aikana auttaa henkisessä kasvussa, ja halusi kehittää rakastamansa lajia. Helmikuussa 1882 hän vuok­rasi kaksi huonetta Eishōji-temppelistä. Koska pelkkä nimi ”jūdō” oli jo käytössä, Kanō nimesi lajinsa Kōdokan-jūdōksi.
Kōdōkanin ensimmäiset oppilaat olivat yhdeksän Kanōn henkilökohtaista oppilasta Kitō-ryūsta. Oppilaat asuivat Kanōn kanssa kou­lulla. Jigorō ei vielä ollut naimisissa, joten palkattu taloudenhoitaja piti huolta päivittäisistä asioista. Iikubo kävi myös alkuaikoina auttamassa Kanōta opetuksessa pari–kolme kertaa viikossa. Kurssit olivat ilmaisia. Kanō teki paljon ylimääräisiä töitä, kuten yksityisopetusta ja käännös­töitä, maksaakseen kustannukset. Vasta vuonna 1909 hän alkoi periä maksua kursseista.
Metsämittari
Metsämittari (Ematurga atomaria) on metsäisten seutujen erittäin yleinen mittariperhonen.
Jigorō Kanō
Kōdōkan-jūdō
Yhä kiistellään siitä, mitkä Kōdōkan-jūdōn tekniikoista olivat Kanōn tai hänen oppilaidensa kehittämiä ja mitkä muista bujutsu-lajeista otettuja. Donn F. Dragerin kirjoittaa kirjassaan Modern Bujutsu & Budo: ”Poikkeuksetta kaikki (Kōdōkan jūdōn tekniikat) olivat jollain tavalla jo käytössä vanhemmissa bujutsu- ja budō-järjestelmissä.” Budō-tutkijat Patti ja Westbrook ovat jäljittä­neet ainakin Koshiki no katan Kitō-ryūhun. Seuraavassa on kahden tekniikan tarinat.
Metsämittari
Koko ja ulkonäkö
Metsämittarin sukupuolet eroavat ulkonäöltään jonkin verran. Koiraiden pääväri on tummanruskea ja sekä etu- että takasiivissä tummien poikkivöiden välisillä alueilla on nähtävissä runsaasti kellertäviä pilkkuja, jotka saattavat muodostaa siiville jopa kellertäviä alueita. Tuntosarvet ovat huomiota herättävän sulkamaiset. Naaraat ovat yleisvaikutelmaltaan selvästi koiraita harmaampia, ja niiden siivissä tummanruskeaa väriä rikkoo yleensä lähes valkoinen kuviointi. Tuntosarvet ovat rihmamaiset. Joskus tavataan lähes yksivärisiä yksilöitä. Metsämittarin siipiväli on 22–30 mm, naaraat ovat koiraita pienempiä.
Jigorō Kanō
Kōdōkan-jūdō
Kanōn oppimissa jūjutsu-tekniikoissa oli paljon vaarallisia liikkeitä. Näitä hän jätti judosta pois, joskin hän piti mukana jotkin sellaiset lyöntitekniikat, joita käytetään katoissa. Jotkut Kanōn oppilaista olivat harjoittaneet muitakin lajeja, ja he toivat näistä lajeistaan joitakin liikkeitä jūdōhon. Donn F. Dragerin mukaan Shirō Saigō toi Kōdōkan-jūdōhon yama-arashiksi kutsutun heiton. Saigō oli oppinut sen daitō-ryūsta, joka oli aikijūjutsu-koulukunta.
Metsämittari
Levinneisyys ja lentoaika
Lajia tavataan Euroopasta Siperian poikki Itä-Aasiaan. Suomessa lajia tavataan koko maassa. Lentoaika on toukokuun lopulta kesäkuun loppuun.
Jigorō Kanō
Kōdōkan-jūdō saa julkisen tunnustuksen
Vuonna 1880-luvulla Tokion poliisi kiinnostui aseettomista itsepuo­lustuslajeista, ja vuonna 1886 järjestettiin Yōshin-ryūn ja Kōdōkan-jūdōn välillä kilpailu, jonka tarkoituksena oli selvittää, kumpi laji sopisi paremmin poliisen käyttöön. Kumpikin koulu lähetti 15 parasta oppilastaan kilpai­luun, joka päättyi judon eduksi selkein luvuin: D.F Draegerin kirjan Modern Bujutsu & Budo, mukaan Kōdōkan saavutti 12 voittoa kahden ottelun päättyessä tappioon ja yhden tasapeliin. Kilpailumenestys kasvatti judon suosiota merkittävästi: poliisit alkoivat harjoi­tella judoa, ja ennen pitkää se levisi kouluihin ja armeijaankin.
Vuonna 1889 Kanō lähti Euroopan-kiertueel­le tutustuakseen länsimaa­isiin opetusmenetelmiin ja mainostaakseen judoa. Vuonna 1890 hän piti Englannissa näytöksen noin 60:lle merijalkaväen atta­sealle. He pitivät näkemäs­tään niin paljon, että heistä tuli judon hyvän tahdon lähettiläitä. Samana vuonna hän myös käväisi Suomessa. Judo tuli Yhdysvaltoihin vuonna 1903, kun Kanō lähetti sinne yhden parhaimmista oppilaistaan, Yoshitsugu Yamashitan. Kanō valittiin Japanin edustajaksi Kansainväliseen olympiakomiteaan vuonna 1909, ja hän toimi virassa kuolemaansa asti. Vuonna 1920 Kanō suostutteli kaksi Isossa-Britanniassa asuvaa jūjutsu-opettajaa, Gunji Koizumin ja Yukio Tanin, opettamaan judoa.