cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lestadiolaisuus
Valtiovalta
Lestadiolaiset äänestävät lähinnä keskustaa ja kokoomusta, sekä jonkin verran ruotsalaista kansanpuoluetta ja kristillisdemokraatteja, joiden arvopohjan monet heistä ovat perinteisesti katsoneet olevan lähinnä omaansa. Lestadiolaisuuden vanhoilla suunnilla on kielteinen asenne vasemmistoon. Sosialismi nähtiin uhkana esivallalle ja aatteessa vallitsi heidän mukaansa Jumalan vastainen henki. Lestadiolaisuuden suunnista sillanpääläisyys on ollut vasemmistomyönteinen. Lestadiolaiset eivät ole myöskään perinteisesti kannattaneet kristillisdemokraatteja puolueen taustalla vaikuttavien vapaiden suuntien takia. Lestadiolaiset eivät halua sekoittaa politiikkaa ja uskontoa keskenään vedoten Martti Lutherin kahden regimentin oppiin. Kansanedustaja Seppo Särkiniemi kertoo lestadiolaisten suhteesta politiikkaan: "Jos ollaan yhteiskunnassa mukana, ei olla ensisijaisesti lestadiolaisina, vaan sen puolueen mandaatilla. Se on vanha luterilainen periaate."
Vuonna 1931 esikoislestadiolaiset lähettivät juhannuskokouksestaan vetoomuksen presidentti P.E.Svinhufvudille. Vetoomuksessa vaadittiin kovempia otteita vallalla ollutta laittomuutta vastaan. Kirjeen presidentille vei viiden hengen seurue. Tapaamisessa Svinhufvud pyysi, että: "laestadiolaiskristityt, joita kohtaan hänellä oli syvä kunnioitus ja vilpitön luottamus, muistaisivat häntä esirukouksin". Seurueen lähtiessä Svante Vesterinen siunasi presidenttiä Jeesuksen nimessä ja veressä. Myös vanhoillislestadiolaiset ovat muistaneet esivaltaa. He ovat perinteisesti lähettäneet suviseuroistaan sähkeet arkkipiispalle, hiippakunnan piispalle, Suomen presidentille ja maaherralle. Myös seuroissa rukoillaan esivallan puolesta.
Suomen eduskunnassa on sattunut tapaus, jossa lestadiolainen ministeri Kalle Lohi saarnasi kesken hallituksen istunnon synnit anteeksi istuntosaliin ilmestyneelle miehelle. Tämän välikohtauksen jälkeen silloinen pääministeri Kyösti Kallio totesi: "Olemme saaneet olla todistamassa oikeaa sielunhoitoa".
Suomen valtiovalta sai lestadiolaisvaikutteita, kun vanhoillislestadiolaisen isän pojasta Urho Kekkosesta tuli Suomen presidentti. Uskonnollisista yhteisöistä Kekkosella oli selvästi läheisin suhde lestadiolaisuuteen, mikä johtui osittain hänen isästään. Myös monet hänen ystävistään olivat kotoisin lestadiolaisuudesta. Kiinnostus liikettä kohtaan ilmeni muun muassa lestadiolaisen kirjallisuuden harrastamisena. Vanhoillislestadiolaiset ystävät olivat huolissaan Kekkosen sielun tilasta ja kerran hänen luonaan kävi seitsemän vanhoillislestadiolaista saarnamiestä. Keskustelutilaisuus oli Kekkosen mukaan ollut: "hyvin miellyttävä ja hyvä". Toimittaja Aarno Laitisen mukaan puoluesihteeri Arvo Korsimo anoi Urho Kekkosen pyynnöstä 1950-luvulla Neuvostoliitolta rahaa lestadiolaisten käännyttämiseksi Maalaisliittoon.
Kulttuuri
Vanhoillislestadiolaisuudessa klassisen musiikin kuunteleminen levyiltä ja radiosta on periaatteessa hyväksyttyä ja sitä suositellaankin, mutta sen sijaan pidetään synnillisenä seurata musiikkiesitystä konsertissa. Elävän musiikin esityksiä on luvallista seurata vain silloin, kun ne tapahtuvat kirkkotilassa, mutta tällöinkin tulevat kyseeseen lähinnä urkukonsertit ja pääsiäisajan passiot, vanhoillislestadiolaisten tai evankelis-luterilaisten seurakuntien omat kuorot, vastaavat hengellisten laulujen tilaisuudet sekä seurakuntien kauneimmat joululaulut -tilaisuudet.
Aktiivinen konserttiharrastus katsotaan soveliaaksi vain musiikinopiskelijoille opintoihin liittyvänä velvoitteena. Samoin vahvistettiin se jo 1972 puhujienkokouksessa määritelty tulkinta, että musiikki ammattina on vanhoillislestadiolaiselle sopivaa vain kanttorin tai musiikinopettajan tehtävässä. Lestadiolaisuuden piirissä syntyneistä hengellisistä lauluista osa on valittu Virsikirjaan. Säveltäjä Jaakko Linjama tiedetään vanhoillislestadiolaiseksi, ja valtaosa Siionin laulujen sovituksista on hänen käsialaansa. Toivo Kuulalla ja Leevi Madetojalla on lestadiolaistausta. Kuuluisa vanhoillislestadiolainen saarnaaja Matti Kuula oli Toivo Kuulan isä. Toivo Kuula palasi lapsuuden uskoonsa kuolinvuoteellaan isänsä välityksellä.
Vanhoillislestadiolaisten omassa piirissä on viime vuosina nostettu julkisuuteen kysymys liikkeen ongelmalliseksi koetusta suhteesta kulttuuriin, esimerkiksi kirjailija Lassi Hyvärisen ja historiantutkija, FT Mauri Kinnusen kirjoituksissa. Julkisestikin tunnustettu menestys kulttuurin eräillä muilla aloilla, kuten tieteessä ja tiettyjen erityisten taidelajien piirissä on nähty uskovaisella luvalliseksi. Uskovaisen menestys on nähty eduksi herätysliikkeellekin imagomielessä, ja se on ollut siten arvostettua. Menestymistä näissä yhteyksissä ei ole leimattu "oman kunnian tavoitteluksi". Vanhoillislestadiolaiselle on sallittua toimia kuvataiteilijana, valokuvaajana, kirjailijana ja säveltäjänä. Varsinkin kaunokirjallisuudesta tunnetaan useitakin lestadiolaisia. Tunnettuja ovat runoilija Anna-Maija Raittila, Väinö Havas, prosaisti Antti Hyry ja runoilija Niilo Rauhala. Esimerkiksi Antti Hyryn 2009 saavuttama maan korkein kansallinen romaanikirjailijan tunnustus, Finlandia-palkinto, otettiin suosiollisesti vastaan leimaamatta saavutusta "oman kunnian" tavoitteluksi.
Monet kirjailijat ovat käsitelleet lestadiolaisuutta romaaneissaan. Kalle Päätalo kuvasi laajassa tuotannossaan "Koillismaan uskovaisia" eli lestadiolaisia. Myös Paavo Rintala on käsitellyt kirjoissaan aihetta. 1960-luvulla lestadiolaispiirejä kuohutti Timo K. Mukan romaani Maa on syntinen laulu, jossa lestadiolaisuuteen liitettiin seksuaalisia piirteitä. Pellon kunnassa elänyt Mukka ei itse ollut lestadiolainen, mutta hän tunsi hyvin paikkakuntansa lestadiolaisia. Anna-Maija Ylimaula julkaisi 1976 liikettä nuoren ihmisen näkökulmasta kriittisesti tarkastelevan kehitysromaanin Papintyttö.
Lestadiolaisuutta kirjoissaan ovat käsitelleet myös ruotsalaiset kirjailijat: Bengt Pohjanen, Macke Nilsson, Mikael Niemi ja Stina Aronson, sekä norjalaiset Andreas Markusson ja Idar Kristiansen. SRK julkaisee myös itse säännöllisesti uskonnollista kaunokirjallisuutta. Tuoreimpia esimerkkejä lestadiolaisuudesta kirjallisuudessa ovat Hannu Raittilan Ei minulta mitään puutu (1998), Eero Ylitalon Suviteuraat (2004), Ilkka Remeksen Nimessä ja veressä (2005), Riikka Pelon Taivaankantaja (2006) ja Pauliina Rauhalan Taivaslaulu (2013). Dome Karukosken elokuva Kielletty hedelmä (2009) käsittelee lestadiolaisuutta 2000-luvun nuorten näkökulmasta.
Tiede, yhteiskunnalliset merkkihenkilöt ja vaikuttajat muilla aloilla
Kansainvälisesti tunnettuja lestadiolaistaustaisia tieteen edustajia ovat folkloristi Elli-Kaija Köngäs-Maranda (1932–1982) ja Helsingin yliopiston uskontotieteen emeritusprofessori Juha Pentikäinen sekä lääketieteen professori, sydänkirurgi Pentti Kärkölä. Uuden sukupolven kansainvälistä huipputiedettä edustaa monia huomattavia kunnianosoituksia saavuttanut, mm. Suomen Akatemian ja Suomen Nuorkauppakamarit ry:n palkitsema eläinlääketieteellisen molekyyligenetiikan professori Hannes Lohi.
Muita merkittäviä henkilöitä:
Musiikki
Lestadiolaisten suhtautuminen musiikkiin heijastelee myös liikkeelle ominaista eroa uskovien ja ei-uskovien välillä. "Maailmallinen musiikki" eli karkeasti yleistäen iskelmät ja kaikki maallinen populaarimusiikki, katsotaan synniksi "Raamatun arvomaailmaa vastaan sotivan sanomansa" vuoksi. "Sanomalla" ei tarkoiteta tässä pelkästään epäsopivaa sanoitusta, vaan myös synnillistä ja "lihallisuutta" korostavia musiikillisia elementtejä, sävelmää ja/tai rytmityyppiä, koska "syntimusiikkina" pidetään myös iskelmiä joissa ei ole sanoitusta. Vanhoillislestadiolaiset eivät hyväksy myöskään gospel-musiikkia.
Sen sijaan klassisen musiikin soittaminen tai laulaminen koetaan periaatteessa myönteiseksi harrastukseksi. Sen tulee kuitenkin mieluiten pysyä "harrasteluna", sillä esiintyvän ammattimuusikon ammatti on uskovaiselta kielletty. Klassisen musiikin lisäksi saatetaan suosia esimerkiksi vanhaa suomalaista maallista laulumusiikkia ja kansanmusiikkia (lähinnä kansanlauluja). Rauhan sanan ja uusheräyksen piirissä suhtaudutaan eri musiikkityyleihin liberaalimmin kuin vanhoillislestadiolaisuudessa ja esimerkiksi gospel on käytössä erityisesti nuorten tilaisuuksissa. Sen sijaan esikoislestadiolaisten seuroissa ei käytetä lainkaan säestystä (tässä suhteessa se vertautuu ortodoksisen kirkon perinteeseen).
Omat laulukirjat ja kuorot
Maallista musiikkia kunniallisempana ja tärkeämpänä lestadiolaiset pitävät hengellistä musiikkia. Suurimmilla ryhmittymillä on omat laulukirjat ja se julkaistaan usein liitteenä Virsikirjan kanssa. Vanhoillislestadiolaisuuden laulukokoelma on Siionin laulut (ensimmäinen, O.H. Jussilan toimittama laitos 1916), esikoislestadiolaisten on Hengelliset laulut, sekä Rauhan sanan ja Uusheräyksen yhteinen laulukokoelma Siionin matkalaulut. Liikkeiden omia laulukirjoja on käännetty myös eri kielille. Eniten käännetty kokoelma on Siionin laulut, joka on lisäksi käännetty seitsemälle kielelle. Laulukokoelmista on otettu useita lauluja myös Virsikirjaan.
Vanhoillislestadiolaisuuden 1970-luvun opillisten tiukennuksien ja sisäisten puhdistusten (ns. hoitokokousten) yhteydessä laulukirjaa uudistettiin radikaalisti. SRK toteutti ns. laulukirjauudistuksen, jolloin Siionin laulut -kokoelmasta poistettiin "lihallisina", "maailmallisina" tai muutoin sopimattomina 156 perinteistä laulua. SRK on sittemmin uudistanut laulukokoelmaa edelleen ja lisännyt siihen erityisesti liikkeen opillisia korostuksia alleviivaavia, kuten ehkäisykieltoa ja seurakuntaoppia korostavia sanoituksia.
Kuoroharrastus oli vanhoillislestadiolaisuudessa varsin suosittua 1930-luvulta aina 1960-luvun alkuvuosiin saakka. 1960-luvun alkuvuosien ns. pappishajaannuksen yhteydessä ja maallikkosiiven noustua valtaan SRK:n piirissä otettiin käyttöön tiukka kuri, johon liittyi monia uusia kieltoja. Tässä yhteydessä kuoroharrastuskin julistettiin lopulta synniksi (puhujain- ja seurakuntavanhinten kokouksen päätös 1972). Kuorotoiminta alkoi kuitenkin vähin erin kehittyä uudelleen, kun kuorokielto alkoi hiljalleen murentua 1990-luvun alusta lähtien, ilman virallista, julkista em. kieltopäätöksen kumoamista.
Nykyisin vanhoillislestadiolaisuuden piirissä onkin laajaa kuorotoimintaa, konsertteja järjestetään ja uusia äänitteitä julkaistaan jatkuvasti. Esiintymistilaisuuksista puhuttaessa ja niistä julkisesti ilmoiteltaessa vanhoillislestadiolaiset välttelevät mieluiten yhä sanaa "konsertti", silloin kun kyseessä on yksinomaan tai lähes yksinomaan vanhoillislestadiolaisista koostuvasta kuorosta (tai soitinryhmästä).
Sen sijaan käytetään kiertotilmausta "lauluilta", "sävelhartaus" tai muuta vastaavaa sanaa. Esimerkiksi mieskuoro Weljien nettisivustolla ei esiinny kertaakaan sana "konsertti". Poikkeuksen tästä kielenkäyttönormista tekevät ammattimaisesti tai lähes ammattimaisesti johdetut, usein paikallisen evankelis-luterilaisen seurakunnan yhteydessä toimivat kuorot, joiden esiityjissä on myös muita kuin vanhoillislestadiolaisia.
SRK julkaisee itsekin nykyisin vuosittain laulutallenteita kirkoissa tapahtuneista lauluilloista, sekä omien opistojen kuorolevyjä. Julkisuudessa tunnetuksi on tullut myös oululainen mieskuoro Weljet, joka on julkaissut kymmenkunta CD-äänitettä. Lisäksi myös joillakin vahoillislestadiolaisilla yksityishenkilöillä on musiikkiin liittyvää kaupallista toimintaa, joista tunnetuin lienee oulunsalolainen Sympaali Oy.
Virsikirja
Lestadiolaisten saarnamiesten sanoittamia virsiä on valittu myös virsikirjaan. Sanoittajia ovat esimerkiksi Wäinö Havas (virret 291, 344, 438, 574), Oskari Heikki Jussila (316), Juho Ranginen (169), Niilo Rauhala (22, 248, 249a,b, 395, 466, 468, 470, 476, 479, 507, 528, 576, 604), Gustaf Skinnari (301) ja Leonard Typpö (105, 180).
Julkisuuskuva
Lestadiolaisuus on synnyttänyt voimakkaita tuntemuksia alusta saakka. Se joutui pappien, toisten herätysliikkeiden ja tavallisten ihmisten parjauksen kohteeksi. Liike leimattiin kirkon taholta lahkoksi 1910-luvulle asti ja 1920-luvulla liike alkoi saada tunnustusta herätysliikkeenä. Alkuaikoina liikettä nimiteltiin hihhuleiksi, rippiläisiksi, lahkoksi, tanssijalahkoksi, eriuskoliikkeeksi ja villiuskoksi.
Lestadiolaisten seuratoiminta aiheutti julkista vastustusta. Esimerkiksi Savitaipaleella vuonna 1884 lestadiolaissaarnaaja kuoli, kun vaimoaan seuroista hakemaan tullut talollinen ampui häntä olkapäähän. Myös toinen saarnamies joutui vainon kohteeksi pitäessään seuroja Teuvalla vuonna 1872. Nimismies apujoukkoinensa nouti saarnaajan seuratalosta ja lähtivät kuljettamaan tätä kotiin. Matkan varrella he kuitenkin pysähtyivät kievariin ja ripustivat vangin käsiraudoilla leipäorteen. Joukko alkoi juopotella ja vanki unohtui. Kievariin sattumalta poikennut vieras huomasi tajuttoman saarnaajan ja hänet päästettiin vapaaksi.
Lestadiolaisuus joutui myös kirkossa tarkkailun kohteeksi. Jo Lars Levi Laestadius joutui negatiivisen julkisuuden kohteeksi. Hänestä kirjoitettiin esimerkiksi Nobottens Posteniin loukkaavia kirjoituksia, eikä hänen vastineitaan julkaistu. Hän perusti oman lehden Ens Ropandes Röst i Öknen (Huutavan ääni korvessa), jossa hän puolustautui. Myös Koutokeinon tragedia aiheutti voimakasta negatiivista julkisuutta. Tapahtumat saivat Venäjän ulkoministeriön huolestuneeksi. Syy tapahtuneesta vieritettiin Laestadiuksen niskoille. Kuningas pyysi asiasta lausunnon Härnösandin piispalta Israel Bergmanilta ja tämä antoi Laestadiuksesta vapauttavan lausunnon. Kuningas ei täten ryhtynyt mihinkään toimiin Laestadiusta vastaan. Lestadiolaisuus on noussut julkisuuteen erityisesti yhteiskunnan ja kirkon muuttuessa.
Herttoniemen kirkko
Kirkkosalin lisäksi rakennuksessa on ollut muun muassa virasto- ja kerhotiloja, toimituskappeli, kaksi kirkkosaliin yhdistettävissä olevaa seurakuntasalia sekä monitoimisali, jota on voitu käyttää niin voimistelusalina kuin juhlasalinakin.
Herttoniemen kirkossa on erillinen kellotorni, jossa on kolme itävaltalaista kelloa. Kelloista kaksi on saatu lahjoituksina.
Lestadiolaisuus
Julkisuuskuva
Esikoislestadiolaisuus nousi esille 1920- ja 1930-luvuilla, kun sen saarnaajien ronskia puhetapaa ihmeteltiin. 1930-luvulla julkisuuteen nousi vanhoillislestadiolaisuudesta erkaantunut korpelalaisuus. Korpelalaisuus irtautui 1930-luvun puolessa välissä juuriltaan, kun liikkeen pääpainotukset muuttuivat vanhoillislestadiolaisista korostuksista millenaristisiksi. 1960-luvulla julkisuudessa nousi esille Elämän sana -ryhmän erkaantuminen vanhoillislestadiolaisuudesta. Myös Timo K. Mukan kirja Maa on syntinen laulu (1964) aiheutti julkisuutta mediassa. Oiva Arvola on huomannut, että teos kuvaa korpelalaisuutta, eikä sitäkään objektiivisesti.
Best of Solo Albums
Best of Solo Albums on vuonna 1979 julkaistu kokoelma-albumi, joka sisältää Kiss-yhtyeen jäsenten syyskuussa 1978 julkaistujen sooloalbumien parhaita paloja. Albumista on valtiosta riippuen useita eri versioita niin albumin nimen kuin kappalelistankin suhteen. Yhtyeen kotimaassa Yhdysvalloissa sitä ei kuitenkaan julkaistu ollenkaan. Albumia ei myöskään ole koskaan julkaistu CD-formaatissa.
Lestadiolaisuus
Julkisuuskuva
Vanhoillislestadiolaisuus nostettiin 1970-luvun naispappeuskeskustelussa toistuvasti esille. Liike joutui 1970-luvulla negatiiviseen julkisuuteen. Se ei juuri oikonut julkisuudessa sitä vastaan esitettyjä väitteitä. Keskustelua käytiin erityisesti Helsingin Sanomissa, Kotimaassa ja Kalevassa. Vasta 1980-luvulla vanhoillislestadiolaisuus alkoi kehittää tiedotustoimintaansa. SRK esimerkiksi kutsui toimittajia suviseuroihin.
Osittain julkisuuskuva on edelleen kielteinen ja lestadiolaisuus liitetään sensaationhakuisesti yhteyksiin, joihin se liittyy vain toissijaisesti: Koististen veljeksistä kirjoiteltiin aluksi pitkään lestadiolaisina, vaikka he olivat eronneet leeviläisistä. Tiedotusvälineissä ei aina eritellä liikkeen eri suuntia vaan käsitellään niitä kaikkia lestadiolaisuutena.
Vuonna 2010 tuli ilmi laaja lasten hyväksikäyttörikos, jossa isoisoisä käytti seksuaalisesti hyväkseen 11 lastenlastaan, poikia 1970- ja 1980-luvulla, mutta tekijää ei voitu rangaista, koska pappisaarnaja oli jo kuollut. SRK teki vuonna 2011 sisäisen selvityksen liikkeen piirissä tapahtuneista lasten seksuaalisista hyväksikäytöistä ja luovutti selvityksen poliisin käyttöön. Osa rikoksista oli jo vanhentunut. Vuonna 2012 julkaistiin kirja nimeltä "Maijan tarina", joka kertoo vanhoillislestadiolaisessa perheessä kasvaneen ja seksuaalisesta hyväksikäytön uhrin elämäntarinan. Vuosina 2011- 2012 ainakin neljä henkilöä sai tuomiota rikoksesta ja yksi oli alaikäinen teon tehdessään. Vuonna 2013 sen aikainen lestadiolaisjohtaja Olavi Voittonen esitti eriävän mielipiteen liikkeen sisäisestä hyväksikäyttöselvityksestä ja sai tahtonsa läpi. Hän erosi vuotta myöhemmin. Vuonna 2014 lestadiolainen nainen lähetti kirjeen SRK:n johdolle ja ainakin yksi erotettiin, mutta SRK:n pääsihteeri Tuomas Hänninen erosi itse. Samana vuonna mies ja nainen sai sakkoja käräjäoikeudessa, koska pahoinpitelivät lapsiaan 20 vuoden ajan.
Historiaa
Lestadiolaisten ensimmäinen lehti oli Öljypuu. Lehti lopetti toimintansa vuonna 1877. Sen takana oli oululainen kirjapaino ja muutama lestadiolainen. Vuonna 1880 alettiin julkaista Kristillistä kuukausilehteä. Sen päätoimittajana toimi K. A. Heikel ja vuodesta 1883 eteenpäin Aatu Laitinen. Vuonna 1888 lehden nimeksi vaihdettiin Sanomia Siionista ja vuonna 1904 Armonsanomat. Päätoimittaja ei vaihtunut.
Jo ennen hajaannuksia monet lestadiolaiset eivät tilanneet Sanomia Siionista eivätkä kirjoittaneet siihen. Syynä oli se, että lehteä pidettiin uusheräyksen lehtenä. Hajaannusten jälkeen yhä useampi lestadiolainen lopetti lehden tilaamisen. Armonsanomat lopetti toimintansa vuonna 1911 Oulun sovintokokoukseen. Kokkolan suurissa seuroissa 1911 perustivat vanhoillislestadiolaiset Siionin lähetyslehden.
Muita lakkautettuja lestadiolaislehtiä ovat: leskisläisten A och O, elämänsanalaisten Elämän sana, esikoislestadiolaisten Fadersrösten, uusheräyksen Huutavan ääni, Kolkuttaja sekä Vartijan ääni ja vanhoillislestadiolaisten Sions missionstidning.
Nykytila
Nykyisin Euroopassa ilmestyy kymmenen lestadiolaislehteä: vanhoillislestadiolaisten Siionin lähetyslehti (1911), Siionin kevät (1931) ja Päivämies (1954), rauhansanalaisuuden Rauhan sana (1935), Zions Missionstidning ja Sions Blad, Lyngenin suunnan liberaalisen haaran Under Vandringen (1967), esikoislestadiolaisten Rauhan side (1979) ja Ruukku (1998, epävirallinen), Uusheräyksen Lähettäjä ja sillanpääläisten Armon ja rauhan tervehdys. Pohjois-Amerikassa ilmestyy neljä lehteä: ALC:n Christian Monthly, FALC:n Greetings of Peace, LLC:n The Shepherd's Voice ja The Voice of Zion. Pollarilaisten riitinmattilaisen haaran yhdyssiteenä on kerran kuussa ilmestyvä Newsletter.
Herttoniemen kirkko
Kirkkosalia hallitsee valkoinen, eläväpintainen alttarin taustaseinä, jolla on kuvanveistäjä Gunnar Uotilan veistämä puinen krusifiksi. Kirkkotekstiilit ovat Dora Jungin ja kirkkohopeat Bertel Gardbergin suunnittelemat. Kirkon urut ovat vuodelta 1962 ja niissä on 25 äänikertaa.
Herttoniemen kirkko on peruskorjattu vuosina 2001–2002.
Kirkko suljettiin toukokuun 2019 lopussa vakavien sisäilmaongelmien vuoksi. Herttoniemen seurakuntaneuvosto päätti 8.11.2022 pidetyssä kokouksessaan, että Herttoniemen käyttökelvottomassa kunnossa olevan kirkon vuokraamisesta luovutaan viimeistään 1.1.2024. Kirkosta aiheutuvat kulut rasittavat niin kauan Helsingin seurakuntayhtymää kunnes kirkon ja sen tontin tilanne saadaan ratkaistua.
Best of Solo Albums
Länsi-Saksan versio
A-puoli B-puoli
Australian versio
A-puoli B-puoli
Kaso
Kaso Oy on suomalainen perheyritys.
Historia
Kaso Oy:n perustivat Alfred Bachmann sekä Theo Gellin Helsingissä vuonna 1944. Toiminta käynnistyi sodassa vaurioituneiden kassakaappien korjaustoimintana. 1960-luvulla toiminta laajeni voimakkaasti, ja yritys rakensi Helsingin Suutarilaan uudet toimitilat, joissa yritys edelleen toimii. 1960-luvulla yritys myös kansainvälistyi, kun säännölliset toimitukset ensin useisiin Euroopan maihin, ja sittemmin Euroopan ulkopuolelle alkoivat. Saksaan perustettiin myyntikonttori. Kaso Oy aloitti myös lukittavien vaatekaappien valmistamisen.
1970-luvulla Kaso Oy osti Suomen vanhimman kassakaappivalmistajan Kaipio Oy:n (perustettu 1891), ja modernisoi sen tuotteet ja tuotantomenetelmät. Holvinovien ja kassakaappien ensimmäiset yhteispohjoismaiset SFS-standardin mukaiset murtotestit suoritettiin. 1980-luvulla perustettiin myyntiyhtiö Miamiin, Floridaan, ja kokeiltiin myös kassakaappien valmistusta USA:ssa. Kaso Oy:n emoyhtiö Kasola Oyj listautui Helsingin arvopaperipörssiin 16. joulukuuta 1987.
1990-luvulle tultaessa Kaso-konsernin henkilöstömäärä ylitti 500 henkilöä. Yhtiö toi eurostandardin mukaiset kassakaapit markkinoille, ja aloitti holvinovien toimitukset kiinalaisille markkinoille. 2000-luvulla Kaso Oy kehitti yhteistyössä tutkimuslaitosten kanssa BFP-monikerrosteknologian, joka mahdollistaa kevyet, mutta silti korkean turvatason vaatimukset täyttävät kassakaapit. Vuonna 2008 Kasola Oyj poistui Helsingin pörssistä järjestelyllä, jossa John Nurmisen logistiikkaliiketoiminta (sittemmin Nurminen Logistics Oyj) siirrettiin Kasola Oyj:n sisään, ja Kasola Oyj:n pääomistajat ostivat Kasola Oyj:n tytäryhtiöt Kaso Oy:n ja MK-Tresmer Oy:n liiketoiminnat ja kiinteistöt.
2010-luvulla Kaso Oy on lanseerannut useita uusia tuotteita, kuten uudet kevytholvit ja kevytholvinovet sekä E-500 -sarjan kassakaapin, joka mahdollistaa pankkisäilytystä vastaavan turvatason kotiin ja toimistolle. Kaso Oy on tuonut markkinoille myös eurotestatut turvaovet (Kaso-Ovi), jotka tarjoavat niin koteihin kuin liiketiloihin ylivoimaisen murtosuojauksen lisäksi testatun palosuojan, haju- ja äänitiiveyttä unohtamatta.
Vuonna 2019 75 vuotta täyttävä Kaso Oy on ainoa pohjoismainen kassakaappivalmistaja. Kason tuotteita on myyty yli sataan maahan, ja Kason asiantuntemukseen luottavat niin viranomaiset, isot kaupan alan toimijat, rahanhuoltoyritykset, presidentit kuin kuninkaatkin. Useita satoja Kason elementtiholveja on toimitettu ja asennettu ympäri maailmaa.
Peggy Dow
pienoiskuva|Peggy Dow vuonna 1952. Peggy Dow (s. 18. maaliskuuta 1928) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
São Paulon metro
undefined thumb|[[Alstomin valmistama A96 -juna Tamanduateín metroasemalla metrolinja 2:lla]] São Paulon metro (, yleisesti Metrô) on metrojärjestelmä São Paulossa Brasiliassa. Metrojärjestelmä sisältää viisi linjaa ja on maan laajin.
Companhia do Metropolitano de São Paulo -metro perustettiin 24. huhtikuuta 1968. Kahdeksan kuukautta myöhemmin aloitettiin pohjoinen–etelä-linjan rakentaminen. Vuonna 1972 ensimmäinen junamatka tehtiin Jabaquaran ja Saúden metroasemien välillä. Kaupallinen toiminta aloitettiin Jabaquaran ja Vila Marianan välillä vuonna 1974.
Evidentialismi
Evidentialismi on uskonnonfilosofiassa fideismin vastakohta, eli usko siihen, että uskonnolliset väitteet tulisi voida perustella evidenssillä eli todisteilla.
Evidentialismi jaetaan yleensä kahteen haaraan, vahvaan ja heikkoon evidentialismiin. Vahva evidentialismi uskoo, että kaikki uskonnolliset väitteet tulisi voida todistaa, kun taas heikko evidentialismi uskoo, että vain osa väitteistä tulisi voida perustella ja osa perustuu pelkkään uskoon. Heikossa evidentialismissa uskonnollisia uskomusjärjestelmiä voidaan kritisoida ja arvioida rationaalisesti, vaikka niitä ei ole mahdollista todistaa tyhjentävällä tavalla.
Todistaminen yleensäkin on todistamista jo uskottuun vetoamalla. Näin todistaminen yhdelle on todistamattomuutta toiselle, sillä kaikkien kokemusten kokonaisuus ja heidän uskomansa asiat eivät ole samat mielivaltaisella ajan hetkellä. Ainoa yleispätevä tekijä todistamisen vetoomusperustana, joka on kaikille maailmassa eläville ihmisille yhteinen, ovat lapsuuden kokemukset, tai laajemmin yleensä kokemukset jotka kuka tahansa voi päivittäin havainnoida ympärillään - siis arkielämä tuskineen, iloineen, muotoineen ja syy-seuraussuhteineen. Tavallaan siis koko aiemmin eletty elämämme on todistelun lähtökohtana, etenkin silloin kun se operoi viisaasti ja tehoavasti. Ajan myötähän vasta syntyy se laajeeneva elämänpiiri, muistot, joihin vetoaminen niiden uskotulta osalta voi toimia aidoksi koetun todistamisen lähtökohtamateriaalina.
Raamattu-uskonkin voidaan täten katsoa kokijansa tapauksessa toimivan oikeutettuna vetoomusperustana todisteluissa. Portti raamattu-uskoon on uskonkokemus, jossa jonkin raamatunkohdan uskominen ensin tapahtuu koko aiemman elämän muodostaman materiaalin toimiessa tuon kohdan hyväksi, sen vahvistavana muistisisältönä. Tästä seuraa mainitun teoksen laajempi siirtyminen luotettavien elämyskokonaisuuksien karsinaan ihmismielessä.
Voidaan ajatella että kuvattu tapahtumaketju on periaatteessa katkoton, vaikka käytännössä syntyvä mielikuva näyttäisi siirtävän ihmisen laadullisesti uuteen tilanteeseen. Raamattu on vastedes luotettujen listalla. Tämä avaa kokonaisen uuden - Raamatun sisältämän - väitejärjestelmän uskon kohteena.
Näin ollen käsite "evidentialismi" voi johtaa harhaan, jos se esitetään Raamattu-uskoisuuden vastakohtana. Perusteltu syy-seurausjatkumo ihmisen todellisuuskäsityksen siirtymisestä "tilasta A tilaan B" (jota edellä kuvattiin) voi johtaa myös Raamatun omien väitteiden tiedollisesti oikeutettuun valta-asemaan ihmismielessä.
Amiraliteettienpöllö
Amiraliteettienpöllö (Ninox meeki) on pöllöihin kuuluva lintu. Sillä on ruskea naamakiehkura, jossa ei ole merkkejä, punaruskea kruunu ja selkä, juovikkaat lentosulat ja pyrstö ja valkea alapuoli, jossa on punaruskaa raidoitusta.
Se on kotoperäinen Papua-Uudessa-Guineassa Amiraliteettisaarten Manussaarella.
Sen luontaisia elinympäristöjä ovat subtrooppiset ja trooppiset alavat metsät ja sitä tavataan myös maaseudulla puutarhoissa. Se on rajatulla elinalueella jokseenkin yleinen.
Kampela
Kampela eli maariankala (Platichthys flesus) on oikeasilmäkampeloiden (Pleuronectidae) heimoon kuuluva litteä kalalaji, jonka vatsa on useimmiten vasemmalla kyljellä ja selkä (silmät) oikealla kyljellä. Kampela elää meri- ja murtovedessä yleensä mutaisella merenpohjalla enintään noin 50 metrin syvyydessä. Suomessa sitä tavataan eniten Porin ja Porvoon välisellä merialueella, mutta myös Utsjoen Pulmankijärvessä. Itämeressä elää myös kolme muuta kampelalajia: hieta-, puna- ja piikkikampela.
Ulkonäkö ja koko
Kampela kasvaa tavallisesti 50 senttimetrin, enintään 60 senttimetrin mittaiseksi. Suurin julkaistu paino on ollut 2,9 kilogrammaa. Vanhin Suomen rannikolla tavattu kampela oli 16-vuotias ja maan painavin 1,3 kilogramman painoinen.
Elinympäristö ja levinneisyys
Kampeloita voi elää sekä makeassa, murto- että merivedessä. Tyypillisesti ne elävät lähellä pohjaa 1–100 metrin syvyydessä.
Kampeloita tavataan Atlantin itäosassa, Länsi-Euroopasta Vienanmerelle ja Välimerelle sekä Mustallemerelle asti. Kala on kulkeutunut ihmisen mukana, luultavasti painolastivesissä Pohjois-Amerikkaan ja Iraniin.
Suomessa kampelaa tavataan Itämeressä. Lapin Pulmankijärvessä on erillinen esiintymä. Kalat ovat todennäköisesti kulkeutuneet sinne Tenojoen kautta Jäämereltä.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut kampelan elinvoimaiseksi. Suomessa kampela on luokiteltu silmälläpidettäväksi vuodesta 2019 lähtien.
On havaittu, että eteläisellä Itämerellä elää kampela ja vähäsuolaisilla alueilla oma kampelalaji, itämerenkampela. Sen oletetaan lajiutuneen muutaman tuhannen vuoden aikana.
Ravinto ja elintavat
Kampela käyttää ravinnokseen simpukoita ja pohjaeläimiä, muun muassa kilkkejä ja katkoja. Se imee ne torvimaisella suullaan jopa viiden senttimetrin syvyisestä pohjaliejusta. Tavallisesti kampelan suolesta löytyy pelkästään simpukoita, harvemmin kilkkejä ja katkoja. Yleensä kampela ruokailee yöaikaan. Sukukypsyyden kampela saavuttaa toisen ja kolmannen ikävuotensa välillä, koiraat yleensä naaraita aikaisemmin. Ne viettävät pääosan vuodesta lähellä rantaa, usein jokisuissa, mutta aikuiset muuttavat talveksi syvempiin vesiin, missä ne kutevat keväällä. Kuoriutuneet toukkamaiset pikkupoikaset siirtyvät rantaveteen kasvamaan.
Pyydystys ja käyttö
Kampelaa pyydystetään pohjasta verkoilla ja ongilla. Se on eräs sukelluskalastuskilpailujen pääkaloja.
Kampelaa voidaan valmistaa ruoaksi muun muassa savustamalla tai uunissa paistamalla.
Rudolf Hemnell
Rudolf Väinö Hemnell (19. heinäkuuta 1889 Espoo – 1. helmikuuta 1964) oli suomalainen jääkärieläinlääkintäeverstiluutnantti.
Nuoruus
Hemnellin vanhemmat olivat tilanomistaja Reinhold Hemnell ja Ida Josefina Fredriksson. Hemnell kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1910 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi opiskelemalla eläinlääketiedettä Kööpenhaminassa vuosina 1910–1914 ja suoritti eläinlääkäritutkinnon Dresdenissä vuonna 1918. Hän teki opintomatkan Saksaan syksyllä vuonna 1918 ja avioitui samana vuonna Rosa Elisabeth Rietzschin kanssa.
Jääkärikausi
Hemnell liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 16. joulukuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet siirrettiin täydennysjoukkoon 10. toukokuuta 1917 ja hän sai anotuksi itselleen opintolomaa.
Suomen sisällissota ja sodan jälkeinen aika
Hemnell palveli sisällissodan jälkeen eläinlääkärinä Suomen tykistökoulussa, josta hänet määrättiin 8. elokuuta 1918 etappihevossairaalan johtajaksi Viipuriin ja 26. lokakuuta 1918 alkaen armeijan hevossairaalan johtajaksi Tampereelle ja 1. huhtikuuta 1919 alkaen Raskaan tykistörykmentin eläinlääkäriksi. Armeijasta hän erosi 1. kesäkuuta 1921 ja siirtyi Pietarsaaren kaupungin eläinlääkäriksi 15. toukokuuta 1921 alkaen.
Talvi- ja jatkosota
Hemnell osallistui talvisotaan 8. Divisioonan eläinlääkärinä ja jatkosotaan Kokkolan suojeluskuntapiirin eläinlääkärinä, mitä tointa hän hoiti koko sodan ajan. Lisäksi hän hoiti vuodesta 1943 alkaen oman toimensa ohella myös Kokkolan piirin eläinlääkärin tointa. Sotien jälkeen hän toimi edelleen Kokkolan piirin piirieläinlääkärinä aina vuoteen 1956 saakka ja sen jälkeen yksityiseläinlääkärinä Kokkolassa. Hänet haudattiin Espooseen.
Maghreb United
Maghreb United on Rim'K:n kolmas studioalbumi, jonka hän julkaisi 113-yhtyeensä itsenäisen levy-yhtiön Frenesikin kautta 29. kesäkuuta 2009. Levyllä vieraili useita eri muusikoita, kuten Zahouania, Mohamed Allaoua, Cheba Maria ja Tunisiano.
Ludvig Peyron
Carl Ludvig Peyron (1832 Tukholma – 1915 ) oli ruotsalainen poliitikko, joka edusti Tukholman kaupunkia Ruotsin valtiopäivillä vuosina 1876–1880.
Peyron oli ammatiltaan tukkukauppias ja konsuli. Hän toimi Tukholman tukkukauppiasseuran puheenjohtajana ja perusti vuonna 1870 höyrylaivayhtiö Ångfartygs Rederi AB:n, jossa työskenteli vuoteen 1895. Peyron toimi myös kenraalikonsulina Hampurissa. Peyron oli naimisissa säveltäjänä tunnetuksi tulleen Fredrika "Ika" o.s. Aspin kanssa vuodesta 1865 ja sai tämän kanssa kolme lasta.
Kalle Anka & C:o
Kalle Anka & C:o on Egmontin Ruotsissa viikoittain julkaisema sarjakuvalehti. Lehti vastaa suomalaista Aku Ankka -lehteä, jossa yleensä julkaistaan samat sarjakuvat, jotka on vuotta aikaisemmin julkaistu Kalle Anka & C:o:ssa. Lehti on myös Ruotsin myydyin sarjakuvalehti.
Ensimmäisen kerran lehteä julkaistiin syyskuussa 1948. Vuoteen 1957 asti lehteä julkaistiin kerran kuukaudessa, vuosina 1957–1959 joka toinen viikko ja vuodesta 1959 asti kerran viikossa. Vuoteen 2007 mennessä lehteä oli julkaistu jo 2 500 kertaa.
Innocent Egbunike
Egbunike opiskeli Azusa Pacific Universityssä Yhdysvalloissa. Hän voitti universiadien 200 metrin juoksun Edmontonissa 1983. Helsingin MM-kilpailuissa hän oli samalla matkalla kuudes ajalla 20,63 ja karsiutui 100 metrillä puolivälierissä. Hän voitti Afrikan-mestaruuden 200 metrillä Rabatissa 1984. Los Angelesin olympialaisissa hän sijoittui 400 metrillä seitsemänneksi ja juoksi 4 × 400 metrin viestissä ankkuriosuuden Nigerian pronssijoukkueessa.
Egbunike sai Kairon Afrikan-mestaruuskilpailuissa 1985 kultaa 400 ja hopeaa 200 metrillä. Hän voitti samana vuonna 400 metriä Koben universiadeissa ja sijoittui kolmanneksi Canberran maailmancupissa. Seuraavana vuonna hän voitti kultaa Nairobin Afrikan kisojen 400 metrillä. Rooman MM-kilpailuissa hän sai Thomas Schönleben jälkeen hopeaa 400 metrillä ajalla 44,56.
Egbunike juoksi 400 metrin ennätyksensä 44,17 Zürichissä 19. elokuuta 1987. Hän voitti 400 metrin Afrikan-mestaruuden jälleen Annabassa 1988. Soulin olympialaisissa hän sijoittui 400 metrillä viidenneksi ja pikaviestijoukkueen jäsenenä seitsemänneksi. Barcelonan olympialaisissa 1992 hän karsiutui 400 metrin alkuerissä.
Egbunike toimi Nigerian yleisurheilujoukkueen päävalmentajana Pekingin olympialaisissa 2008.
Kakhrylion
Kakhrylion oli antiikin kreikkalainen savenvalaja, joka teki attikalaista punakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa arkaaisella kaudella 500-luvun eaa. lopulla ja 400-luvun eaa. alussa.
Kakhrylionin signeeraus tunnetaan muutamista vaaseista, ja lisäksi hänen nimiinsä on osattu laittaa useita muita vaaseja. Häneltä tunnetaan erityisesti kyliksejä. Monissa on käytetty korallinpunaista väriä. Kakhrylionin vaaseja maalasivat erityisesti Eufronios ja Oltos.
Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1937
Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 1937 seitsemännen kerran. Kilpailut käytiin Ranskan Chamonix’ssa 13.–15. helmikuuta.
Enragement
Enragement on vuonna 2006 perustettu suomalainen death metal -yhtye, joka yhdistelee musiikissaan extreme metal -elementtejä. .
Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1937
Syöksylasku
<br style="clear:both" />
Enragement
Historia
Vuonna 2014 yhtye julkaisi omakustanteena albumin Omnimalevolence of Man ja ilmoitti maaliskuussa 2017 solmineensa levytyssopimuksen Inverse Recordsin kanssa. Single ”Blood for the Sun God” julkaistiin 29. maaliskuuta 2017, ja toinen albumi Burned, Barren, Bloodstained on julkaistu 9. kesäkuuta 2017. .
Alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailut 1937
Pujottelu
<br style="clear:both" />
Alppiyhdistetty
<br style="clear:both" />
Radiodiffusion Télévision Ivoirienne
thumb|right|RTI:n tunnus. Radiodiffusion Télévision Ivoirienne (RTI) on Norsunluurannikon kansallinen yleisradioyhtiö.
Kokeelliset yleisradiolähetykset alkoivat Norsunluurannikolla vuonna 1949. Vuonna 1951 perustettiin Radio Abidjan, joka sai nimen Radio Côte d’Ivoire vuonna 1961. Radiodiffusion Télévision Ivoirienne on perustettu vuonna 1962. Televisiolähetykset alkoivat vuonna 1963 ja väritelevisiolähetykset vuonna 1973. Vuonna 1965 perustettiin alueellinen radioasema Bouakéen ja myöhemmin siellä oli myös sisällissodassa tuhoutunut televisiostudio.
RTI:llä on kaksi kansallista radiokanavaa, yleiskanava Radio Côte d’Ivoire ja vuonna 1991 perustettu viihteellisempi Fréquence 2, joka on suunnattu etenkin nuorisolle. Ne lähettävät ohjelmia ULA-alueella 24 tuntia vuorokaudessa. Vuodesta 1998 lähtien maassa toimii myös noin viisikymmentä kaupallista, yksityistä ja yhteisöradiota.
Yhtiön kahdella televisiokanavalla ei ole maassa kilpailijoita. RTI 1 on koko maahan lähettävä yleiskanava, joka toimii hallituksen äänitorvena. RTI 2 on nuorekkaampi viihdekanava. Siirtyminen digilähetyksiin on vasta suunnitteilla.
Return to Castle Wolfenstein
Return to Castle Wolfenstein on id Softwaren, Gray Matter Interactiven ja Nerve Softwaren kehittämä sekä Activisionin julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli.
Peli on jatko-osa Wolfenstein 3D:lle. Pelille on tehty myös Wolfenstein: Enemy Territory -moninpelilisäke, joka on saatavilla ilmaiseksi pelin Activisionin kotisivuilta. Peli hyödyntää raskaasti muokattua Quake III -pelimoottoria.
Pelistä on julkaistu myös käännökset Xboxille (Tides of War) ja PlayStation 2:lle (Operation Resurrection). Kummassakin pelissä pelataan yksin- tai kaksinpelitehtäviä päähenkilö William J. ”B.J.” Blazkowiczilla ja hänen partnerinsa Agent Onen avustuksella Egyptissä, Saksassa ja Norjassa.
Raven Softwaren Wolfenstein on jatko-osa Return to Castle Wolfensteinille.
Pelaaminen
Pelin aiheena on Wolfenstein 3D:n tapaan fiktiivinen näkemys natsi-Saksasta. Pelihahmona ohjataan yhdysvaltalaista OSA:n (Office of Secret Actions) kommandoa William J. Blazkowiczia, jonka tehtävä on paeta Wolfensteinin linnasta ja estää natsien aikeet herättää muinainen pimeyden ruhtinas Heinrich I eloon, sillä se merkitsisi sodan häviämistä liittoutuneille. Pelissä on kaikkiaan pelattavana seitsemän tehtävää, joihin jokaiseen liittyy 3–4 kenttää.
Moninpeli onnistuu internetin välityksellä. Pelaajat asettuvat joko liittoutuneiden tai akselivaltojen puolelle. Hahmoluokkia on moninpelissä neljä: sotilas, pioneeri, lääkintämies ja luutnantti/tulenjohtaja. Pelimuotoja on vastaavasti kolme: Objective Mode, Stopwatch Mode ja Checkpoint Mode. Xboxilla moninpeliä pelataan Xbox Livellä.
Miesmalli
Miesmalli on Ossi Elstelän ohjaama mustavalkoinen elokuva vuodelta 1944. Elokuvan käsikirjoitus perustuu Aino Pekkarisen romaaniin Neiti Helin miesmalli (1943).
George Kerr
George Ezekiel Kerr (16. lokakuuta 1937 Hanover, Jamaika, Brittiläinen imperiumi – 15. kesäkuuta 2012) oli jamaikalainen yleisurheilija, olympiamitalisti ja Pan-Amerikan kisojen voittaja, joka kilpaili pikajuoksussa.
Kerr kilpaili Länsi-Intian liittovaltion joukkueessa Rooman kesäolympialaisissa 1960, joissa hän voitti pronssia 400 metrillä ja 4 × 400 metrin viestijoukkueessa. Jamaikaa Kerr edusti Melbournen vuoden 1956 ja Tokion vuoden 1964 kesäolympialaisissa. Tokiossa hän oli 800 ja 4 × 400 metrillä neljäs. Pan-Amerikan kisoissa Kerr voitti Chicagossa 1959 kultaa 400 ja 4 × 400 metrillä ja hopeaa 800 metrillä.
Kerr kuoli 15. kesäkuuta 2012 sairaalassa, johon hän oli joutunut sydänkohtauksen vuoksi.
Miesmalli
Elokuvan tarinassa kirjailijatohtori Timo Kalke (Olavi Reimas) on olevinaan vaatimaton kulkuri Valtteri Mäkelä saadakseen paikan taiteilija Ilona Helin (Maaria Eira) mallina.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien kriitikko Arto Pajukallio (12.7.2011) epäilee, että ohjaaja ihannoi keikailevaa yläluokkaa, ja kulttuurista ei rahvas ymmärrä mitään. Toisen kriitikon (Tv-maailma 27/2011) mielestä elokuva on yksioikoinen ja kepeä musiikkielokuva, johon on ujutettu muutama seksiviittaus.
Pioneeripuu
pienoiskuva|oikea|250px|[[Metsähaapa (Populus tremula) on tavallinen pioneeripuulaji muun muassa Suomessa.]]
Pioneeripuu on ensimmäinen puulaji, joka alkaa kasvaa metsänkierrossa, kun tulipalo on polttanut yleensä aarniometsän paloaukeaksi tai kun on tehty avohakkuu.
Pioneeripuiden jälkeen tulevat vallitseviksi mahdollisesti muiden puulajien puut, joille kasvualusta on yleensä metsätyyppinä suotuisampi.
Ekologisesti pioneeripuut ovat eräs erikoistapaus pioneerilajeista. Suomessa metsän kierrossa pioneerikasveja, jotka eivät ole puita, ovat esimerkiksi maitohorsma ja vadelma. Ekologisen sukkession edetessä myös ne lopulta väistyvät vähemmän valoa vaativien sulkeutuneen metsän lajien tieltä.
Kalliopiirros
thumb|Piirros joutsenen kuvasta Karjalasta. Kalliopiirrokset ovat kuvia tai kuvioita, jotka on tehty kallioihin tai suuriin kiviin naarmuttamalla, uurtamalla, hiomalla, kaivertamalla tai hakkaamalla. Joskus ne on myös värjätty maalilla tai kelta- tai punamullalla. Kalliopiirros on eri asia kuin kokonaisuudessaan maalaamalla tehdyt kallio- tai luolamaalaukset.
Nykyään löydettyjä kalliopiirroksia usein esitellään matkailijoille, jolloin ne saatetaan maalata esimerkiksi akryylimaalilla näkyvyyden parantamiseksi.
Kalliopiirrosten ajoitus
Vanhimmat piirrokset ovat paleoliittiselta kivikaudelta ja nuorimmat lähimenneisyydestä. Yksittäisen kalliopiirroksen ajoitus on usein vaikea tehtävä. Koska kuvion tekemiseen vain irrotetaan vanhasta kalliosta pintaa, ei muodostu mitään ajoitettavaa materiaalia. Joskus irronnut materiaali tosin putoaa kuvan alle maahan, josta sen maakerros voitaisiin ajoittaa. Myös jäkälän kasvunopeutta hyödyntäviä ajoitusmenetelmiä on kehitetty.
Yleensä ajoitusmenetelmät ovat epäsuoria. Fennoskandiassa yleisin on käytettävä maankohoamiseen perustuva menetelmä. Siinä kuvion tai kuvakentän tekemisen ajankohdalle annetaan takaraja sen mukaan, koska kallion pinta on kohonnut meren tai järven pinnan yläpuolelle. Jos läheisyydestä tavataan muinainen asuinpaikka, jonka materiaalia voidaan ajoittaa, saadaan tästä epävarma ajoitus läheisille kuvioille. Asuinpaikan väestöllä ei kuitenkaan tarvitse olla mitään tekemistä kuvien kanssa. Myös kuvioiden tyyli ja aihevalinta saattavat rajata tekohetken johonkin tiettyyn ajanjaksoon. Näin on esimerkiksi voitu erotella suurikokoisia paleoliittisia ja pienikokoisia mesoliittisia kuvioita toisistaan. Tuoreempien kuvien aiheet voivat sisältää moderneja aiheita.
Esihistoriallisia kalliopiirroksia tavataan Suomen lähialueilta esimerkiksi Skandinaviassa, Lapissa ja Karjalassa. Historialliseen aikaan ajoittuvia kalliopiirroksia tunnetaan Suomestakin.
Itä-Karjala ja Kuolan niemimaa
Kuolan niemimaalla Ponoijoen keskijuoksulla sisämaassa oli muinainen saari, josta on löydetty kalliokuvia. Saaret ovat nykyään suuria kivilohkareita, joista kymmeneen oli piirretty 110 erilaista kuvaa. Kuvista 75 % on peuroja ja 16 % ihmisiä. Ensimmäiset kuvat hakattiin kiveen 3500–2500 ja loput 2500–1500 vuotta sitten. Kohde löytyi vuonna 1973.
Umbajoen varrella on Kanozerojärvi, jonka kolmella saarella ja itärannan kalliossa on vuonna 2008 löydetty noin 1 140 kalliopiirrosta. Järvi sijaitsee puolessavälissä ikiaikaista kulkureittiä Kuolan niemimaan läpi Vienanmereltä Barentsinmerelle. Kanozeron kalliopiirroksien kuvista 25 % esittää eläimiä, 21 % laivoja, 16 % ihmisiä, 21 % ihmisen jalanjälkiä tai muita jälkiä ja 26 % motiivia ei tunnisteta. Eläimistä 67 on valaita, 11 kaloja, 25 hirviä ja 16 peuroja. Kanozerolla on useita metsästyskuvauksia, joista eksoottisimpia ovat 28 erilaista valaanmetsästystä veneestä käsin. Myös karhunmetsästys suksilla, eräs kalastustapahtuma sekä hirvestys keihään avulla on kuvattu kivipiirroksin. Kuvat ajoitetaan, vertaamalla niitä Uikujoen kuviin, noin 3700 eaa..
Äänisen kalliopiirrosalueet ovat vanhastaan tunnetuimmat Karjalan kalliopiirrokset, ja ne sijaitsevat Äänisen itärannikon rantakallioilla ja lähisaarilla. Kuvia on noin 1 300, ja ne sijaitsevat 20 kilometrin matkalla 25 erillisessä kuvakohteessa. Vodlajoen suulla löytyvät Joutsenniemen ja Kotškovon kohteet. Noin 6 km rannasta on piirroksia Goletsin saaren rantakallioilla. Noin 15 km Vodlasta etelään sijaitsevat lukuisat kuva-alueet. Näitä ovat Karetski Nos, Peri-Nos (runsain), Bessov-Nos, Kladovets Nos ja Gaži sekä Gurjin saaret. Aiheina ovat muun muassa saaliseläimet, kuten vesilinnut (44 %), hirvet ja peurat (8 %) ja muut eläimet (4 %), ihmiset (7 %),veneet (5 %) sekä auringon ja kuun kuvat (13 %), joiden lisäksi on lukuisia geometrisiä kuvioita. Kuvat ajoitetaan 6200–4600 vuotta vanhoiksi. Ensimmäiset kirjalliset merkinnät kuvista on vuodelta 1848.
Uikujoen kalliopiirrokset sijaitsevat voimalaitoksen lähellä noin 2 km:n matkalla. Ensimmäiset kirjalliset maininnat kuvista ovat vuodelta 1926. Kuvat hakattiin muinoin joen koskissa oleville vaikeapääsyisille saarille. Tiedossa on yhdeksän kuvakenttää, joissa on yhteensä noin 2 300 kuvaa (vuoden 2009 tilanne) ja 26 % niistä esittää veneitä, 17 % ihmisiä ja muut peuroja, hirviä, valaita ja vesilintuja. Kuvien ajoitus perustuu vain maankohoamiseen ja ne arvot ilmoitetaan allakin. Kuvien teko alkoi tämän mukaan 5300 eaa. ja päättyi 2030 eaa., mitä tukevat arkeologisten kaivauksien ajoituksetkin.
Norja
Ofotenin seudulla tunnetaan useita mesoliittisia kalliopiirroskohteita. Ne on tehty uurtamalla ja hiomalla kallion pintaa. Ajoittaminen lähtee siitä olettamuksesta, että kuvat piirrettiin muinaisen meren rannalla. Maankohoamisen seurauksena kuvat sijaitsevat nykyään kymmeniä metrejä merenpinnan yläpuolella. Kuviot ovat varsin suuria, mikä viittaa myös mesoliittiseen kauteen. Leiknesissä on kolme kuvakenttää: Leiknes-1 (alempi, 7605–7585 eaa.), Leiknes-1 (ylempi, 8300–8230 eaa.) ja Leiknes-2 (7050–6830 eaa.). Nesin niemellä sijaitsee Nesin kalliopiirrosalueen neljä kuvakenttää: Jo Sarsaklubben (9250–9185 eaa.), Fjellvika (8730–8630 eaa.), Nes Fort Öst (8730–8630 eaa.) ja Nes Fort Vest (9250–9185 eaa.). Näiden lisäksi on Sagelvan (7310–7080 eaa.) sekä Vallen (9150–8840 eaa.).
Altan kaupungin ympäristössä on useita kalliopiirros- ja -maalauskohteita, jotka ovat todennäköisesti neoliittiselta ja sitä nuoremmilta kausilta. Ensimmäinen kirjallinen maininta Altan kuvakentistä on vuodelta 1938. Yleisimmät motiivit ovat peurat, hirvet, ihmiset, veneet ja karhut. Kuvapinnat ovat hyvin rikkaat ja kuvakokonaisuudet kertovat suurista tapahtumista, joiden analyysi on kesken. Kuvissa kuvataan muun muassa poron-, hirven-, karhun- ja valaanmetsästyksestä, Edes kaikkien kuvien julkaisua ei ole saatu päätökseen, joten kuvien lukumäärää ei tarkalleen tiedetä.
Piirrosten ja maalausten ajoittamisessa on käytetty hyväksi maankohoamista ja piirrostyylien vertailua sekä huomioimalla arkeologisten kaivauksien tuloksia. Yleisesti kuvien ajoitukset mahtuvat haarukkaan 5300–200 eaa.
Keski-Norjassa Trøndelagin pronssikauden asutuksen liepeillä lukuisia kalliopiirroksia. Pohjois-Trøndelagin kalliopiirrokset ja Etelä-Trøndelagin kalliopiirrokset muodostavat rikkaan keskittymän.
Pohjois-Ruotsi ja Etelä-Skandinavia
thumb|Kaksi suurinta hirvenkuvaa vesirajassa Ruotsissa [[Norlannin kalliopiirrokset|Landverkissa.]] thumb|[[Intiaanit|Intiaanien tekemä kalliopiirros Utahissa.]] Pohjois-Ruotsin Norlannin kalliopiirrokset ovat pääasiassa pyyntiväestön tekemiä kalliopiirroksia. Ne ajoitetaan kivi-ja pronssikaudelle.
Bornholmin saari Tanskassa kuuluu skandinaaviseen pronssikauden yhteisöihin, jotka hakkasivat kiviin ja kallioihin veneen, ihmisten, kesytettyjen eläinten ja esineiden kuvia.
Tanskassa Sjællandin saaren pohjoisosissa on pronssikauden kuvastoa hakattuna kiviin.
Ruotsin Bohuslänin pohjoisosissa ja Norjan Østfoldin eteläosissa tunnetaan rikas kalliokuva-alue, jotka liittyvät pronssikauden todettuun viljely-kalastaja-yhteisöön. Näitä esiintyy muun muassa Tanumissa, Kvillessä, Svarteborgissa ja Svennebyssä.
Etelä-Norjassa on pronssikautista kalliokuvastoa koko rannikolla suojaisissa vuonoissa Oslosta Trondheimiin asti. Muun muassa Grenlandissa, Länsi-Agderissa, Rogalandissa, Trøndelagissa ja Hordalandissa on lukuisia kakuvastoja. Hordalandin läänissä lähellä Bergeniä on vuonoissa useita paikkoja, joissa on kalliokuvastoja. Näitä ovat muun muassa Halgjem, Vinnes, Samnøy, Berge, Vangdal, Rykkje, Bakke, Fonnaland, Geithidlaren, Linga ja Flotte.