cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Iku-Turso
Myyttinen Tursas
Loitsuissa Tursas jonkinlaisena alkuolentona yhtyy pahaan eukkoon, kuten Loviattareen, joka synnyttää pakkasen, erilaiset sairaudet tai rujon, ramman ja perisokean. Meritursas mainitaan myös joissakin kansanrunoissa Väinämöisen isäksi. ”Meritursas partalainen” tekee Iro-neidon tiineeksi ”meren kuohuilla kovilla”. Myöhemmin Iro synnyttää Väinämöisen, Ilmarisen ja Joukahaisen.
Cankao Xiaoxi
Cankao Xiaoxi (suom. 'Referenssiuutiset') on Kiinassa julkaistava kiinankielinen sanomalehti. Maailman sanomalehtien ja uutiskustantajien liiton (WAN-IFRA, 2016) yhteenvedon mukaan Cankao Xiaoxi oli maailman seitsemänneksi laajalevikkisin sanomalehti 3,073 miljoonan numeron levikillään (2015). Se on levikiltään Kansan päivälehteä suurempi kiinalainen sanomalehti.
Iku-Turso
Myyttinen Tursas
Varhaisen kansanrunouden kerääjän Kristfried Gananderin 1700-luvulla taltioima runokatkelma tuntee olennosta myös usein taivaan haltijoihin liitetyn nimityksen Kave ja toteaa hänen olevan Väinämöisen isä. Runokatkelman mukaan Kave kasvoi kolmekymmentä vuotta äitinsä kohdussa ja syntyi lopulta tämän kupeelta miekkoineen ja hevosineen.
Cankao Xiaoxi
Vuonna 1931 perustettua lehteä kustantaa samana vuonna perustettu Kiinan valtiollinen tietotoimisto Xinhua (suom. "uusi Kiina").
Iku-Turso
Kalevalan Tursas
Kalevalassa Louhi on kostoksi Sammon menettämisestä loihtinut Turson tappamaan Kalevan kansan. Iku-Turso nostaa kammottavan päänsä vedestä sankarien laivan vieressä saaden meren kuohumaan. Väinämöinen tarttuu kuitenkin Iku-Tursoa korvasta, jolloin Iku-Turso lupaa, että jos saa säilyttää henkensä, ei hän enää nouse ihmisiä ahdistelemaan. Väinämöinen päästää Iku-Turson, joka on siitä lähtien pitänyt lupauksensa.
Vedeera vaarallisilla vesillä
Vedeera vaarallisilla vesillä on Jarkko Tontin vuonna 2018 ilmestynyt fantasiaromaani. Se on itsenäinen jatko-osa vuonna 2012 ilmestyneelle romaanille Vedeeran taru. Kolmas osa, Vedeera ja polttavan auringon maa, ilmestyi vuonna 2022.
Vastaanotto
”Varsin painavasta sisällöstä huolimatta Vedeera vaarallisilla vesillä ei ole osoittelevan opettavainen, vaan hauska ja jännittävä kirja. Tarina päättyy onnellisesti, mutta paljon sellaista vielä jää, mistä voi ehkä lukea seuraavassa kirjassa.” – Onnimanni 4/2018.
”Jos on kiinnostunut tavanomaisesta poikkeavista saduista, joiden ajatusmaailmaa ja tavoitteita joutuu miettimään, Vedeera vaarallisilla vesillä on sopiva lukuvalinta.” – Lukufiilis 20.1.2019.
”Tontti on onnistunut luomaan tarinaan oivallista jännitettä kieroilun, salailun, petturuuden ja yllättävistä suunnista ilmaantuvan solidaarisuuden kautta.” – Eniten minua kiinnostaa tie 18.11.2018.
”Vedeera vaarallisilla vesillä on juonivetoinen fantasiatarina, jonka kerronnassa on paikoin myös hienoja ja maalailevia kohtia. Pidin paljon Tontin luomasta fantasiamaailmasta kokonaisuutena. Haltijatyttö Vedeera elävine ja ilmaisuvoimaisine häntineen oli todella sympaattinen nuori nainen ja ennen kaikkea sitä olivat hurmaavat vesikkäät.” – Kirja vieköön! 3.12.2018.
Kasvovesi
Kasvovesi on nestemäinen kauneudenhoitotuote, jonka pääasiallinen tarkoitus on palauttaa ihon normaali pH-arvo sen pesun jälkeen. Tämä ehkäisee haitallisten bakteereiden määrää iholla, mikä taas on olennaista ehkäistäessä finnien, mustapäiden ja muiden iho-ongelmien syntymistä. Kasvovesillä useimmiten myös on ihoa rauhoittavia ja kosteuttavia sekä ihohuokosia pienentäviä ominaisuuksia. Rasvaiselle tai akneiholle suunatuilla kasvovesillä on myös usein liiallista talituotantoa hillitseviä ominaisuuksia.
Rita Atškina
Rita Nikolajevna Atškina (, s. 1. helmikuuta 1938 Mogiljov, Valko-Venäjän SNT, Neuvostoliitto) on Neuvostoliittoa edustanut entinen maastohiihtäjä.
Atškina sijoittui Innsbruckin olympialaisissa 1964 5 kilometrin kilpailussa kymmenenneksi. Oslon MM-kilpailuissa 1966 hän hiihti toisen osuuden kultaa voittaneessa Neuvostoliiton 3 × 5 kilometrin viestijoukkueessa. Lisäksi hän sai pronssia 5 kilometrillä ja oli kahdeksas 10 kilometrillä. Atškina hiihti Grenoblen olympialaisissa 1968 toisen osuuden pronssia saaneessa Neuvostoliiton viestijoukkueessa. 5 kilometrin kilpailussa hän sijoittui kuudenneksi.
Italian Grand Prix 1958
Italian Grand Prix oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 7. syyskuuta 1958 Monzan radalla. Kilpailun voitti Tony Brooks, jolle voitto oli kauden kolmas.
Merirannikki
Merirannikki tai pelkkä rannikki (Lysimachia maritima) on pienikokoinen, monivuotinen, ruohovartinen kasvi. Se kuuluu alpien sukuun ja esikkokasvien (Primulaceae) heimoon.
Merirannikki on 5–15 senttimetriä korkea kasvi, jota tavataan Suomessa rannikolla Suomenlahdelta Pohjanlahden perukoille meriveden huuhtelemilla rantaniityillä, kivien lomassa ja sorarannoilla. Se muodostaa joskus runsaita kasvustoja. Se kukkii kesä–heinäkuussa.
Merirannikki kasvaa Pohjois- ja Länsi-Euroopassa Itämeren, Vienanmeren, Pohjanmeren, Atlantin ja läntisen Välimeren rannikoilla. Keski-Euroopasta itään sitä esiintyy sisämaassa läpi Aasian lauhkealla vyöhykkeellä ja myös etelämpänä vuoristoissa sekä Tyynenmeren rannikolla ja Japanissa. Pohjois-Amerikassa sitä on länsi- ja itärannikoilla sekä Hudsoninlahden eteläosassa, mantereen länsiosassa myös laajalti sisämaassa. Suomessa se kasvaa yleisenä koko merenrannikon pituudelta.
Fredrik II (Saksi)
thumb|Fredrik II, Lucas Cranachin postuumi muotokuva 1500-luvun lopulta. Fredrik II Lempeämielinen (22. elokuuta 1411 tai 1412 Leipzig – 7. syyskuuta 1464 Leipzig) oli Saksin vaaliruhtinas vuosina 1428–1464.
Fredrik II oli vaaliruhtinas Fredrik I Sotaisan vanhin poika. Isänsä kuoltua vuonna 1428 hän peri vaaliruhtinaan arvon yksin, mutta muut hallitusasiat jaettiin hänen ja hänen kolmen veljensä kesken. Fredrik II jatkoi aluksi isänsä sotaa hussilaisia vastaan, mutta vuoden 1431 tappiollisen Tausin taistelun jälkeen hän solmi seuraavana vuonna erillisrauhan. Hän tosin osallistui vielä yhteen taisteluun hussilaisia vastaan vuonna 1438. Fredrik sai vuonna 1439 liitettyä Meissenin linnakreivikunnan osaksi Saksia. Yhden veljensä kuoltua ja toisen siirryttyä piispaksi Fredrik II ajautui valtataisteluun jäljelle jääneen veljensä, Thüringenin rajakreivi Vilhelm III:n kanssa. He kiistelivät vuonna 1440 yhdessä perimästään Thüringenin maakreivikunnasta ja heidän välilleen puhkesi vuonna 1446 viisi vuotta kestänyt Saksin veljessota. Fredrik II perusti Saksiin säännöllisesti kokoontuvat maapäivät.
Fredrik II:n puoliso oli Itävallan herttua Ernstin tytär Margareeta. Heidän poikiaan olivat vaaliruhtinas Ernst ja herttua Albrekt, joiden kesken valtakunta jaettiin Fredrik II:n kuoltua. Molemmat pojat joutuivat vuonna 1455 niin sanotun ”Saksin prinssiryöstön” (Prinzenraub) uhreiksi, mutta heidät saatiin pian vapautettua sieppaajana toimineen ritarin jäätyä kiinni.
Meiolania
Meiolania (nimen merkitys: ”pieni vaeltaja” ) on sukupuuttoon kuollut kilpikonnamaisten matelijoiden suku, joka eli keskiseltä mioseenilta myöhäiselle pleistoseenille ja mahdollisesti holoseenille asti. Sen fossiileja on löydetty Oseaniasta. Meiolania ei ollut varsinainen kilpikonna (Testudines), mutta se edusti läheistä kehityshaaraa, jonka uskotaan eronneen kilpikonnista varhaisjurakaudella.
Meiolanian kuvasi ensimmäisen kerran Richard Owen vuonna 1886, joka tuolloin piti eläintä jonkinlaisena liskona. Owen vertasi eläintä aiemmin nimeämäänsä Megalania-jättiläisvaraaniin (”suuri vaeltaja”), ja antoi uudelle suvulle nimeksi Meiolania (”pieni vaeltaja”).
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|Meiolania platycepsin häntä Suurin Meiolania-laji oli eräs Queenslandissa elänyt nimeämätön laji, jonka kilven pituus oli noin kaksi metriä. Se oli siis samaa kokoluokkaa kuin Megalochelys atlas, suurin koskaan elänyt maakilpikonna. Pienin laji puolestaan oli Uudessa-Kaledoniassa elänyt M. mackayi, jonka kilven pituus oli noin 70 senttiä. Suurta kokoaan lukuun ottamatta Meiolanian huomiota herättävin piirre olivat sen päätä koristaneet sarvet ja kyhmyt. Kaksi sarvea sojotti kallon sivuille kuten lehmällä, joten on epätodennäköistä, että Meiolania olisi pystynyt vetämään päänsä kilven alle nykyisten kilpikonnien tapaan. Eläimen häntä oli luurenkaiden ympäröimä ja päättyi piikikkääseen nuijaan.
Levinneisyys ja sukupuutto
Meiolania ilmestyi Australian mantereella, jossa sen fossiileja on löydetty Pohjoisterritoriosta ja Queenslandista. Lisäksi suku levittäytyi Tyynenmeren saarille (Lord Howelle ja Uuteen-Kaledoniaan), mahdollisesti kelluen samalla tavalla kuin nykyiset jättiläiskilpikonnat ovat saapuneet asuinsijoilleen.
Meiolania hävisi Australian mantereelta myöhäisellä pleistoseenilla luultavasti pääasiassa ihmisen liiallisen hyödyntämisen takia, mutta myös elinympäristön kuivuminen on saattanut vaikuttaa sen katoamiseen. Lord Howen saarella elänyt M. platyceps kuoli sukupuuttoon jo ennen ihmisen tuloa sen elinalueelle.
Elintavat
Meiolania oli luultavasti kasvinsyöjä. Sitä on pitkään pidetty maaeläimenä, mutta tarkempi tutkimus viittaa sen sittenkin eläneen vedessä. Se käveli mahdollisesti veden pohjassa kuten nykyiset Chelydra-suvun näykkijäkilpikonnat. Se saattoi elää matalilla laguuneilla nykyisen merileguaanin tapaan.
Fylogenia
Sterli (2015). Kladogrammista on jätetty pois Trapalcochelys, Patagoniaemys ja Gaffneylania, joiden sukulaissuhteet ovat epäselvät.
Perttu Pesä
Perttu Pesä (s. 30. heinäkuuta 1968 Oulu) on suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja poliitikko.
Ensikosketuksen esiintymiseen hän sai jo 2-vuotiaana televisiosarjassa Hanski esiintyen osassa ”Pumpernikkeli”. Myöhemmin hän esiintyi lapsirooleissa muun muassa Helsingin kaupunginteatterissa.
Tampereen yliopiston näyttelijäntyön laitoksen hän kävi vuosina 1989–1993. Tämän jälkeen hänet kiinnitettiin Hämeenlinnan kaupunginteatteriin, jossa hän näytteli vuosina 1993–1997. Vuodesta 1997 lähtien hän on toiminut freelance-näyttelijänä sekä Tampereen freelance-näyttelijöiden puheenjohtajana.
Suuri yleisö muistaa Perttu Pesän muun muassa tv-sarjasta Puhtaat valkeat lakanat, jossa hän näytteli Raikkaan perheen kuopusta Heikkiä. Hän voitti myös teatterivisailun Thilia Thalia vuonna 1999 parinsa Reidar Palmgrenin kanssa. 2000-luvulla Pesä on näytellyt useissa eteläsuomalaisissa teattereissa.
Pesä on ollut vuodesta 2001 Vihreiden edustajana Tampereen kaupunginvaltuustossa. Lisäksi hän toimi Tampereen vihreän valtuustoryhmän puheenjohtajana, Tampereen kaupunginhallituksen jäsenenä ja Tampereen kaupunginhallituksen henkilöstöjaoston puheenjohtajana vuosina 2007–2008. Pesä valittiin Tampereen osaamis- ja elinkeinopalveluiden ja sivistys- ja elämänlaatupalveluiden apulaispormestariksi 21. tammikuuta 2009.
Pesä toimi Tampereen apulaispormestarina, kunnes siirtyi 1. joulukuuta 2011 kaupungin perustaman tapahtumatoimiston projektijohtajaksi. Uutena apulaispormestarina aloitti Olli-Poika Parviainen.
Interpol (yhtye)
Interpol on vuonna 1998 New Yorkissa perustettu indie rock -yhtye. Yhtyeen musiikille ominaista on basson vahva käyttö. Interpolia on verrattu 1970-luvun lopulla vaikuttaneeseen Joy Divisioniin.
Yhtyeen muodostavat Paul Banks (laulu, kitara), Daniel Kessler (kitara, taustalaulu) ja Sam Fogarino (rummut). Basisti Carlos Dengler jätti yhtyeen pian neljännen albumin levytyksen jälkeen vuonna 2010.
Interpolin ensiesiintyminen Suomessa tapahtui Ruisrockissa kesällä 2008.
Interpol on julkaissut kuusi albumia. Yhtyeen levy-yhtiönä kahdella ensimmäisellä levyllä toimi monia muitakin indieartisteja äänittävä Matador Records. Kolmannen levyn, Our Love to Admiren, julkaisi Capitol Records. Neljännellä levyllä Interpol yhtye palasi takaisin Matador Recordsille. Kuudes albumi Marauder julkaistiin 24. elokuuta 2018.
Kirahvi nimeltä Tuike
Kirahvi nimeltä Tuike on Turussa toimiva synthpop/rockyhtye. Yhtyeen ensimmäinen albumi, Lehtipeitteen suojelijat, julkaistiin loppuvuodesta 2010. Yhtye otti osaa Ylen Uuden Musiikin Kilpailuun keväällä 2012 kappaleella Sinisulkien viimeinen. Kilpailussa Kirahvi nimeltä Tuike sijoittui kahdentoista loppukilpailijan joukkoon, muttei selvinnyt finaaliin asti.
Tanskan kuntien vaakunat
Tässä artikkelissa ovat Tanskan kuntien vaakunat. Luettelon kuntajako perustuu vuoden 2007 kuntauudistuksessa muodostettuihin kuntiin. Kaikkien kuntien vaakuna ei ole tiedossa, joten tällaisissa tapauksissa vaakunan tilalla on harmaa vaakunakilpi, jossa on kysymysmerkki.
Kangasmäntykukka
Ulkonäkö ja koko
Monivuotinen mäntykukka kasvaa 15–25 cm korkeaksi. Kasvin paksussa varressa on lehtien sijasta suomuja. Kukintona on terttu, jossa on useita nuokkuvia kukkia. Kukan verhiö ja teriö ovat neli- tai viisilehtisiä, kellomaisia ja erilehtisiä. Kukat ovat hennosti vaniljantuoksuisia. Hedelmä eli kota on pysty ja sijaitsee pidenneessä, pystyssä kukintorangassa. Kuivuneena varsi kotineen säilyy usein talven yli.
Euroopassa ja myös Suomessa tavataan kahta mäntykukan alalajia: kangasmäntykukkaa (M. hypopitys subsp. hypopitys) ja kaljumäntykukkaa (M. hypopitys subsp. hypophegea). Molemmat alalajit ovat väriltään kellanvalkoisia, mutta joskus harvoin kangasmäntykukasta voi esiintyä punaista muotoa (M. hypopitys subsp. hypopitys f. purpurascens). Kangasmäntykukan kukinto on harvakarvainen, sen kukat ovat 15 mm pitkiä, teriö kapean kellomainen ja hedelmä pitkänomainen. Kaljumäntykukan kukinto puolestaan on tavallisesti kalju. Kukat ovat 10–15 mm pitkiä, teriö leveän kellomainen ja hedelmä pallomainen.
Suomessa mäntykukka kukkii heinä-elokuussa, mutta ei aina vuosittain. Kuivina kesinä monihaarainen ja mehevä juurakko ei kasvata maanpäällistä versoa, mutta sateisina kesinä se saattaa tehdä jopa kymmenien kukintoversojen ryhmiä.
Levinneisyys
Mäntykukkaa tavataan Euroopassa Pohjois-Espanjasta Venäjälle. Etelässä levinneisyysalue rajoittuu Ranskan ja Italian eteläosiin, Pohjois-Kreikkaan ja Kaukasuksen alueelle. Pohjoisimpana lajia tavataan Irlannissa, Englannissa sekä Norjan, Ruotsin ja Suomen keskiosissa. Lajin levinneisyysalue jatkuu Venäjällä Aasian puolelle aina Keski-Aasiaan ja paikoin Keski-Siperiaan saakka. Mäntykukan kahta muuta alalajia (subsp. japonica ja subsp. lanuginosa) tavataan lisäksi monin paikoin muualla Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa.
Suomessa lajia tavataan Oulun ja Kainuun korkeudelle saakka. Alalajeista kangasmäntykukka on yleisempi ja sitä tavataan koko levinneisyysalueella. Kaljumäntykukan levinneisyysalue on rajoittunut kalkkipitoisiin lehtoihin Ahvenanmaalla ja Etelä-Suomen rannikkoalueella. Kaljumäntykukka on luokiteltu Suomessa uhanalaiseksi, vaarantuneeksi lajiksi.
Elinympäristö
Kangasmäntykukka kasvaa tuoreissa ja kuivissa kangasmetsissä, harjuilla, metsäkallioiden painanteissa ja joskus myös lehdoissa. Kaljumäntykukka on kalkinsuosija ja sitä tavataan lehdoissa.
Seurasaari
thumb|Seurasaari thumb|250px|[[Karunan vanha kirkko Seurasaaressa]]
Seurasaaren pinta-ala on noin 46 hehtaaria. Sen mukaan on saanut nimensä myös sitä ympäröivä vesialue, Seurasaarenselkä. Kaupunginosajaossa Seurasaari lasketaan osaksi Meilahtea. Saareen johtavan sillan päähän on linja-autoyhteys Helsingin keskustasta (linja 24 Kampin terminaalista). Autoilu ja polkupyöräily ovat Seurasaaressa kiellettyjä ilman erityislupaa, ja saareen saapuvia ohjeistetaan käyttämään julkista liikennettä pysäköintipaikkojen vähäisyyden vuoksi. Saaressa on ulkoilualueiden lisäksi myös kesäaikaan toimiva ravintola ja kaksi uimarantaa, joista toisessa on mahdollisuus uida myös alasti. Seurasaaressa sijaitsevassa Ravintola Seurasaaressa toimii muun muassa kahvila, ja siellä voi myös halutessaan järjestää hääjuhlia.
Seurasaaren ulkomuseo
thumb|250px|Niemelän torppa thumb|250px|Antin talon rakennuksia Seurasaari muodostettiin kansanpuistoksi vuonna 1889, ja siitä tuli suosittu retkikohde ja juhlapaikka. Alussa saareen oli vain laivayhteys. Seurasaaren silta rakennettiin syysmyrskyn kaatamista puista vuosina 1891–1892. Kansanpuiston toimintaan liittyneet rakennukset suunnitteli arkkitehti Frithiof Mieritz skandinaavisen tyylin mukaisiksi. Edelleen saaressa ulkoillaan, otetaan aurinkoa ja pidetään piknikkejä. Laivayhteyttä saareen ei kuitenkaan ole ollut vuosiin.
Seurasaaren ulkoilmamuseo on toinen suomessa perustettu ulkomuseo, Turun vuonna 1906 ollessa ensimmäinen. Ulkomuseon toiminta alkoi Niemelän torpan siirtämisellä Seurasaareen vuonna 1909. Taiteilija Akseli Gallen-Kallela ja arkkitehti Yrjö Blomstedt halusivat pelastaa nämä hävitysuhan alla olleet rakennukset. Merkittävä rooli rakennusten siirrossa Konginkankaalta Keski-Suomesta uuteen sijoituspaikkaansa Helsinkiin oli filosofian tohtori Axel Olai Heikelillä. Hänestä tuli ulkomuseon perustaja ja sen ensimmäinen intendentti. Heikelin tavoitteena oli siirtää Seurasaareen kaikista Suomen maakunnista niille tyypillisiä rakennuksia ja näin esitellä pääkaupunkilaisille perinteistä suomalaista rakennus- ja asumiskulttuuria. Ulkomuseoaate oli tuohon aikaan muodissa Euroopan kaupungeissa, ja lähin esimerkki oli Skansenin ulkomuseo Tukholmassa. Alkuaikoina saareen tuotiin myös mm. lapinkota ja kirkkoveneitä. Alkuaan yksityinen museo siirtyi vuonna 1913 valtion hallintaan, ja se on nykyään Museoviraston alainen valtakunnallinen ulkomuseo.
Museon kokoelmiin kuuluu nykyisin yli kolmekymmentä rakennuskokonaisuutta ja 87 erillistä rakennusta, jotka ovat peräisin 1600-1800-luvulta. Museon vanhin rakennus on puinen Karunan vanha kirkko (1686) Varsinais-Suomesta. Kesäisin se toimii suosittuna vihkikirkkona. Kirkossa järjestetään kesäaikaan myös jumalanpalveluksia ja konsertteja. Ulkomuseon perustaja A. O. Heikel puolisoineen on haudattu Karunan kirkon pihamaalle.
Seurasaaren täydellisimpiä museopihapiirejä ovat aiemmin mainittu Niemelän torppa Konginkankaalta sekä Antin umpipihatalo Säkylästä. Säätyläisrakennuksia ovat Kahiluodon kartano Varsinais-Suomen Taivassalosta sekä Iisalmen pappila. Merkittäviä kohteita ovat myös kainuulainen talo Halla Hyrynsalmelta, Pertinotsa Raja-Karjalasta ja savolainen Selkämä Pieksämäeltä. Pohjalaisia taloja edustavat Kurssi Kuortaneelta sekä Ivars Närpiöstä.
Seurasaaren ulkomuseo on turistien suosiossa, ja siellä käy vuosittain kymmeniätuhansia ihmisiä. Erityisesti touko- ja syyskuussa museo on lähialueen kouluille tärkeä luokkaretkikohde. Museo on avoinna vain osan vuodesta, pääsääntöisesti 15.5.–15.9. välisenä aikana. Museossa järjestetään kesäkaudella säännöllisiä opastuksia usealla kielellä (erit. suomi, ruotsi, englanti, saksa) sekä esitellään entisajan elämää käsityö- ja kansanmusiikkinäytöksin. Ulkomuseon työntekijöillä on oma teatteriryhmä Palkolliset, joka tuottaa ulkomuseon vuosittaisen kesänäytelmän. Museon oppaat ovat pääsääntöisesti kesätyöläisiä, jotka opiskelevat kulttuuri- ja perinneaineita yliopistotasolla. Viime vuosina järjestetty Seurasaari soi! -kansanmusiikkiviikko on tuotettu pääosin museon ulkopuolisin voimin.
Seurasaaren ulkomuseon satavuotisjuhlaa vietettiin vuonna 2009. Virallisen ohjelman ohella eräs museon entinen opas tuotti myös mediassa huomioidun Seurasaari-aiheisen rap-videon.
Seurasaaren nimi
Saaren nimenä on esiintynyt vanhoissa asiakirjoissa ja kartoissa Fölisöö (1681), Fölljes Landhet (1696), Fölisöhn (1732), Fölis Hollmen (1767), Fölisön (1775), Fölislandet (1842) ja Fölisön – Seurasaari (1902). Nimen alkuosa tarkoittaa tässä mahdollisesti nuorta hevosta (ruots. föl, föling = varsa) ja saari lienee ollut Meilahden kartanon varsalaitumena. Nimen suomalaisena vastineena on ollut 1800-luvulla käytössä Fölisaari ja 1900-luvun alusta Seurasaari. Koska saari on ollut kansanpuistona 1880-luvulta lähtien, on otaksuttu ruotsinkielisen nimen alkuosan tarkoittavan ruotsin kielen sanaa följe 'seura'. Nykyiset nimiasut on vahvistettu vuonna 1909.
Saaren luonto ja eläimet
Saari on tunnettu pelottomista eläimistään, erityisesti oravistaan. Eläimet ovat tottuneet ihmisiin pitkään jatkuneen ruokkimisen ansiosta, mutta nykyisin niiden ruokkimista ei suositella. Oravien lisäksi saarella elää muun muassa sorsia, hanhia, kyhmyjoutsenia ja kaniineja sekä niitä saalistavia minkkejä ja supikoiria. Saaressa on kesäisin myös lampaita.
Uimala ja suunniteltu sauna
Aidattu Seurasaaren uimala perustettiin jo vuonna 1906. Uimalan käyttäjäkuntaan on aina kuulunut myös uima-asussa kävijöitä, joten uimalaan pääsyn edellytyksenä ei ole milloinkaan ollut naturismi tai alastomuus. Alkuperäisen uimalan jäätyä liian pieneksi se rakennettiin kokonaan uudestaan vuosina 1926–1927. 1930-luvulla sitä laajennettiin edelleen kaupunginarkkitehti Gunnar Taucherin suunnitelmien mukaan. Uimala on ollut historiansa aikana eri uimaseuroilla (Helsingin Uimarit ja ja HSS), mutta helmikuusta 2012 se on ollut Helsingin kaupungin hallinnassa. Vuodesta 2012 alkaen kaupunki on edellyttänyt että kesäisin on kaikkien käytettävä uima-asua keskiviikkoisin ja sunnuntaisin, jolloin uimala on yhteiskäytössä. Talviuinnin järjestää Seurasaaren uimarit ry, joka on vuokrannut Helsingiltä uimalan talvisin. Marsalkka Mannerheimilla oli aikoinaan oma uimakoppi miesten osaton puolella. Nyt kaupunki suunnittelee uimalan yhteyteen rakennettavaa saunaa, johon tulisi noin 40 asiakaspaikkaa.
Sakariaan kiitosvirsi
thumb|250px|[[Sakarias (Johannes Kastajan isä)|Sakarias antaa nimen pojalleen. Domenico Ghirlandaio. Fresco Cappella Tornabuoni, Santa Maria Novella, Firenze.]] thumb|right|250px|Sakariaan kiitosvirsi hepreaksi Pyhän Johanneksen kirkossa Johannes Kastajan oletetulla syntymäpaikalla thumb|right|250px|Sakariaan kiitosvirsi kreikaksi thumb|right|250px|Sakariaan kiitosvirsi latinaksi
Tausta
Kiitosvirsi jakautuu selvästi kahteen osaan. Sen alkuosa (jakeet 68–75) on ylistyslaulu sen johdosta, että juutalaisten messiaaniset toiveet olivat toteutumassa, mutta tälle tällä toteutumisella on tyypillisesti kristillinen sävy. Daavidin suku oli vanhastaan puolustanut kansaa vihollisiaan vastaan, ja nyt suku oli jälleen nousemassa kukoistukseensa oltuaan vuosi­satoja syrjätytettynä, mutta korkeammassa ja hengellisemmässä mielessä. Virressä mainittu ”sarvi” on voiman vertauskuva, ja ”pelastuksen sarvi” tarkoitti ”voimallista pelastusta” (Vuoden 1938 raamatunkäännöksen mukaan). Kun juutalaiset olivat joutuneet roomalaisten alaisuuteen, he olivat jatkuvasti toivoneet Daavidin suvusta tulevaa vapauttajaa. Nyt vapautus oli käsillä, ja Sakarias korosti, että tämä merkitsi Jumalan Abrahamille tekemän valan täyttymistä, ei kuitenkaan sitä, että juutalaiset olisivat saamassa maallisen vallan käsiinsä vaan että he voisivat ”vapautettuina vihollistensa kädetä pelkäämättä palvella häntä pyhyydessä ja vanhurskaudessa.”
Virren toisen osan Sakarias omisti pojalleen, jonka oli määrä saada tärkeä osansa Jumalan suunnitelmassa. Hänestä piti tulla profeetta, joka saarnaisi syntien anteeksi­antamusta ennen kuin ”aamun koittoa korkeudessa.” Että hän olisi ”käyvä Herran edellä valmistaakseen hänen teitään” (vuoden 1938 raamatunkäännöksen mukaan), kuten jakeessa 76 sanotaan, sisälsi viittauksen Jesajan kirjan tunnettuihin sanoihin, joita Johannes itse myöhemmin käytti kuvaamaan tehtäväänsä ja jotka esiintyvät myös kaikissa synoptisissa evankeliumeissa.
Liturginen käyttö
Roomalais­katolisessa kirkossa Benedictus on osa aamurukousta (Laudes), todennäköisesti siksi, koska sen ensimmäisessä osassa kiitetään Vapahtajan tulosta. Tähän yhteyteen sen lienee ensimmäisenä ottanut käyttöön Benedictus Nursialainen Duranduksen mukaan asiaan on vaikuttanut se, että Kristuksen tuloa maailmaan voitiin verrata auringon nousuun.
Benedictus esiintyy muissakin kirkollisissa toimituksissa, muun muassa hautauksen yhteydessä, jolloin lunastusta koskevien kiitossanojen katsotaan kuvaavan kristillistä toivoa.
Myös anglikaanisessa kirkossa Benedictus kuuluu yleisen rukouskirjan (Book of Common Prayer) mukaisesti aamujumalan­palvelukseen toisen (Uuden testamentin) lukukappaleen jälkeen, mutta vaihto­ehtoisesti sen sijasta voidaan käyttää myös psalmia 100 (Jubilate Deo).
Sakariaan kiitosvirttä käytetään myös Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Jumalanpalvelusten kirjan aamurukouksissa, laudeksessa. Se voidaan korvata virrellä 258 tai 259 tai juhla­päivinä myös Te Deum -hymnillä. Muulloin paitsi paastonajan lopulla (5. paaston­ajan sunnuntaista lähtien) sen loppuun lisätään Pieni kunnia (Gloria Patri).
Sakariaan kiitosvirsi kreikaksi
Sakariaan kiitosvirren alkuperäiset kreikankieliset sanat Luukkaan evankeliumissa kuuluvat seuraavasti:
Skariaan kiitosvirsi latinaksi
Latinaksi ne kuuluvat seuraavasti:
Sakariaan kiitosvirsi suomeksi
Suomeksi Sakariaan virsi kuuluu vuoden 1938 raamatunsuomennoksessa seuraavasti:
Sakariaan kiitosvirsi virtenä
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan virsi 259 (”Kiitetty Herra, joka kansallensa”) on Lauri Stenbäckin laatima muunnelma Sakariaan kiitosvirrestä. Tämän alkujaan ruotsiksi kirjoitetun virren on suomentanut Elias Lönnrot ja säveltänyt Peter Sohr. Virsikirjaan se otettiin vuonna 1886. Virsi liittyy erityisesti juhannukseen, mutta muulloinkin sitä saatetaan laulaa aamu­rukouksissa alku­peräisen Sakariaan kiitos­virren sijasta. Virsikirjan Jumalanpalveluslaulujen osastossa se on perinteisellä psalmisävelmällä, etenkin rukoushetkiä varten vuorolauluksi jaoteltuna. Ruotsin kirkon virsikirjassa Sakariaan kiitosvirsi on virsi 676. Sen a-sävelmä on V psalmisävelmä ja b-sävelmä Harald Göransonin 1985 tekemä sävelmä.
Vaatehuone (kauppaketju)
thumb|250px|Vaatehuoneen logo. Vaatehuone oli vuosina 1980-2008 toiminut suomalainen vaatteita myynyt kauppaketju. Vaatehuoneen omia tuotemerkkejä olivat Ragazzi, Ann Miller sekä Jan Stuart.
Historia
Yrityksen historia ulottuu vuoteen 1978, jolloin syntyi idea Vaatehuone-nimisestä yrityksestä. Ensimmäinen myymälä avattiin vuonna 1980.
Vaatehuoneen televisiomainokset aloittivat 1990-luvun alussa uuden "uusrahvaanomaisen" tyylin, jota muun muassa Sotka on jatkanut mainonnassaan. Vaatehuoneen mainoksissa esiintyi lahtelainen kauppias Simo Leporanta (oik. Timo Leporanta), joka aloitti mainokset aina "Tässä Simo Vaatehuoneelta, hei!" sekä kertoi, mikä oli edullista, ja tuotteen hinnan. Vaatehuone oli osaltaan tuomassa "uusia kansallispukuja", joista tuli jokamiesmuotia: tuulipuvut ja salihousut muussakin kuin urheilukäytössä, kansitakit, kivipestyt silkkipaidat myös miehille sekä kohtuuhintaiset nahkatakit arkiasuina.
Syksyllä 14. syyskuuta 1999 Kesko Oyj täsmensi vaatekaupan strategiaansa ja päätti luopua vaate-erikoisliikeketjuistaan. Tämän johdosta Kesko Oyj vetäytyi Vaatehuone-kauppiasketjutoiminnasta vuoden 2000 aikana. Vaatehuone-ketjuun kuului parhaimmillaan 57 kauppaa. Ketjun vähittäismyynti vuonna 1998 oli 372 miljoonaa markkaa.
Vuonna 2000 Vaatehuoneen liikemerkki myytiin L-Fashion Groupille, joka alkoi vetää ketjua. Lopulta sen toiminta ajettiin alas keväällä 2008.
Musiikkikappale
Suomalaisen elektroninen musiikin yhtye KCD levytti vuonna 1992 elektromusiikkipohjaisen kappaleen Simo Goes Poing, jossa kuuluu Vaatehuoneen televisiomainoksista tuttuja spiikkauksia.
Gaborone
Gaborone on Botswanan pääkaupunki. Vuonna 2010 Gaboronen asukasluku oli 231 592, ja se on maan suurin kaupunki. Kaupunki on saanut nimensä heimopäällikkö Gaboronelta, joka toi kansansa tälle paikalle vuonna 1880.
Historia
Vuonna 1890 Cecil Rhodes valitsi tämän pienen kylän siirtomaajoukkojen linnoituksen paikaksi.
Gaboronesta tehtiin Betšuanamaan protektoraatin pääkaupunki vuonna 1965. Edellinen pääkaupunki oli Mafeking. Gaboronen strateginen sijainti on hyvä, juomavesihuolto oli luotettava ja kansainväliset kulkuyhteydet olivat ylivoimaiset. Muutamassa vuodessa vanhan kylän viereen rakennettiin uuden kaupungin keskusta, jossa oli pääkaupungin modernit palvelut kuten toimistotilaa, voimalaitos, sairaala, kouluja, poliisiasema, kirkko, panimo, postikonttori, stadion ja yli tuhat taloa.
Kaupunki suunniteltiin puutarhakaupungiksi. Sen johdosta siellä on leveät jalkakäytävät ja paljon avointa tilaa. Kaupungin asemakaava mitoitti Gaboronen 20 000 asukkaan kaupungiksi. Vuonna 1964 asukkaita oli 3855.
Maantiede ja ilmasto
Gaborone sijaitsee Notwane-joen varrella Kgale- ja Oodi-kukkuloiden välissä. Etelä-Afrikan rajalle on matkaa 15 kilometriä.
Gaboronen ilmastossa on kaksi vuodenaikaa: kuuma ja kostea kesä (marraskuusta helmikuuhun) ja kuivempi, viileämpi talvi. Tammikuussa lämpötila on 18 ja 32 asteen välillä, heinäkuussa viidestä 23:een astetta.
Kaupungin laidalla sijaitsee Gaboronen pato ja tekojärvi, jossa voi kalastaa ja harrastaa vesiurheilua ilman moottoreita. Altaassa on krokotiilejä ja bilhartsiaa, joten uimiseen suositellaan puhdistettuja uima-altaita. Padosta alavirtaan, kaupungin länsiosaan avattiin vuonna 1988 Gaboronen riistapuisto, jossa voi nähdä seeproja, sarvikuonoja, monenlaisia antilooppeja ja lintuja.
Talous
Yksi Gaboronen näkyvimmistä rakennuksista on Orapa-pilvenpiirtäjä, johon keskittyy Botswanan timanttikauppa. Rakennus on suunniteltu niin, että siellä on mahdollisimman paljon päivänvaloa, mutta ei suoraa auringonpaistetta, jotta timanttien arvioiminen luonnonvalossa onnistuu. Myös Eteläisen Afrikan Kehitysyhteisön (SADC) päämaja on Gaboronessa.
Ulkomaalaiset yritykset ovat viime vuosina investoineet Botswanaan ja Gaboroneen. Monikansallisista yrityksistä kaupungissa toimivat muun muassa Volvo, Siemens, IBM, Hyundai ja Daewoo.
Liikenne
Kaupungissa on myös maan tärkein lentoasema. Sitä parannettiin vuoden 2010 jalkapallokisojen edellä.
Vaurastumisen myötä autojen määrä on kasvanut ja ruuhkat ja onnettomuudet lisääntyneet. Myös ilmanlaatu on ongelma. Vuonna 2014 Gaborone nimettiin yhdeksi maailman kymmenestä pahimmin savusumun vaivaamasta kaupungista.
Väestö ja koulutus
Botswanan yliopisto toimii Gaboronessa. Se on perustettu vuonna 1982. Nykyisin yliopistossa on yli 14 000 opiskelijaa.
Cecilia Bartoli
Cecilia Bartoli [tʃeˈtʃiːlja ˈbartoli] (s. 4. kesäkuuta 1966 Rooma, Italia) on italialainen oopperalaulaja, äänialaltaan mezzosopraano. Hän on menestynyt erityisesti Händelin, Mozartin ja Rossinin laulajana ja myös vähemmän tunnettujen barokkikappaleiden esittäjänä.
Bartolia pidetään lyyrisenä ja dramaattisena koloratuurina. Hänen äänensä ei välttämättä ole aivan niin ”suuri” kuin eräillä muilla mezzosopraanoilla, mutta hänellä on äänessään yksilöllinen sointi, jota hän käyttää antamaan dramaattista vaikutelmaa. Hän on yksi viime vuosien kuuluisimmista ja parhaiten myyvistä oopperalaulajista. Konserttiyleisö pitää Bartolissa erityisesti hänen eläväisestä ja pirteästä lavaesiintymisestään.
Ura
Bartolin vanhemmat olivat molemmat ammattilaulajia, ja he antoivat hänelle ensimmäiset musiikkitunnit. Hän esiintyi ensimmäisen kerran julkisesti yhdeksänvuotiaana, jolloin hän oli Toscassa paimenpojan roolissa. Myöhemmin Bartoli opiskeli Conservatorio di Santa Ceciliassa Roomassa.
Toisin kuin useimmat muut oopperalaulajat, Bartoli sai menestystä jo alle 20-vuotiaana. Tämä on epätavallista ammatissa, jossa äänen kypsyys saavutetaan vasta noin 30 vuoden iässä. Bartoli nähtiin kykykilpailussa Italian televisiossa 19-vuotiaana vuonna 1985. Orkesterinjohtaja Riccardo Muti näki hänen esityksensä ja kutsui hänet esiintymiskokeeseen La Scalaan. Herbert von Karajan pyysi häntä laulamaan Salzburgin vuoden 1990 pääsiäisfestivaaleilla, mutta Karajan kuoli yllättäen ja hanke jäi toteutumatta.
Bartoli on koonnut äänelleen sopivan ohjelmiston. Mozartin ja Rossinin lisäksi hän on kiinnostunut myös barokista ja varhaisklassisen ajan musiikista, kuten Gluckista, Vivaldista, Haydnista ja Salierista. Vuoden 2005 alussa hän lauloi koloratuurisopraanolle tarkoitetun Kleopatran osan Händelin Giulio Cesaressa. Äänen kehittyessä siihen on tullut täyteläisyyttä ja ”suuruutta”, jonka puuttesta häntä aiemmin paljon arvosteltiin.
Bartoli vieraili Suomessa toukokuussa 2009. Vuonna 2016 hän sai ruotsalaisen Polar-musiikkipalkinnon.
Rolf Klemmt
Rolf Klemmt (s. 1938, k. 2020) on Suomessa vuodesta 1964 asunut saksalainen kielitieteilijä (germanistiikka), sanakirjojen tekijä ja Jyväskylän yliopiston emeritusprofessori.
Sähköposti
Sähköposti tarkoittaa digitaalisten, yleensä kirjallisessa muodossa olevien viestien välittämistä tietokoneilla tietyillä protokollilla. Viestit välitetään useimmiten tietoverkkoon vähintään postin lähettämisen ja noutamisen ajaksi kytkeytyvien tietokoneiden käyttäjien välillä. Sähköposti on nopea ja helppo tapa tavoittaa vastaanottaja. Sähköpostia käytetään myös henkilökohtaiseen tiedostojen tallentamiseen ja varmuuskopioimiseen.
Sähköpostia välitetään Internetissä yleensä SMTP-protokollan avulla. Sähköpostin lukemiseen yleisimmin käytetyt protokollat ovat POP3 ja IMAP, joita melkein kaikki sähköpostiohjelmat tukevat.
Historiaa
Ensimmäiset tietoverkot olivat pääteverkkoja, joissa keskustietokoneeseen oli kytkettyinä usea pääte. Päätteeltä toiselle oli mahdollista lähettää viestejä. Kun vastaanottaja oli viestin saapuessa päätteensä ääressä, pääte piippasi ja näytölle ilmestyi viesti. Viestin luettuaan vastaanottaja kuittasi viestin luetuksi ja jatkoi omaa työtään. Sen jälkeen kehittyivät käyttäjätunnukselliset postilaatikot. Periaatteessa näissä posti ei liiku verkossa, vaan se siirretään pääkoneen hakemistosta toiseen.
Varhain sähköpostiin ehdotettiin numeroituja kohteita muun muassa kaukokirjoittimella tulostamista varten, mutta tämä todettiin liian monimutkaiseksi ja yksinkertaistettiin jättämällä päätös tulostamisesta käyttäjän päätettäväksi. Sähköpostin standardointia tehtiin jo vuonna 1973.
Uudet sähköpostijärjestelmät käyttävät kansainvälisiä verkkoja, kuten internet. Vuonna 1980 julkaistu kuvaa aiottua siirtymistä ARPANETistä Internetiin. Tuloksena syntyi SMTP, johon nykyinen sähköposti perustuu.
Ohjelmat
Sähköpostin käsittelyyn liittyviä ohjelmia ovat asiakasohjelma (Mail User Agent, MUA), välitysohjelma (Mail Transport Agent, MTA) ja palvelinohjelma (Mail Delivery Agent, MDA).
Asiakasohjelma (MUA) käsitetään sähköpostin lähteenä ja kohteena: asiakasohjelma antaa sähköpostin välitysohjelmalle (MTA). Palvelinohjelma kerää viestit ja odottaa käyttäjän hakevan viestit asiakasohjelmalla. MTA-ohjelmat käyttävät SMTP-protokollaa ja siksi kutsutaan usein SMTP-palvelimiksi ja MDA-ohjelmia kutsutaan POP- ja IMAP-palvelimiksi.
center|Havainne sähköpostiohjelmista.
Sähköpostin edut
Sähköposti on nopea, edullinen ja vaivaton viestintätapa. Tavalliseen kirjeeseen verrattuna suurin etu on sen nopeus.
Sähköpostiviesti menee perille sekunneissa tai muutamassa minuutissa maapallon toiselle puolelle, yleensä Internet-verkkoa hyväksi käyttäen. Sähköposti voidaan saada myös sinne, minne Internet ei ulotu, esimerkiksi hakemalla ja lähettämällä viestit puhelinyhteyden kautta, kuten aikoinaan ennen Internetin yleistymistä.
Kustannuksiltaan sähköposti on huomattavasti tavallista kirjettä halvempi. Käyttäjä maksaa usein vain internetyhteyden tietokoneellensa. Verkkoyhteyden ei tarvitse olla auki kirjettä kirjoitettaessa, vaan viestin voi laatia valmiiksi ennen yhteydenottoa sähköpostipalvelimeen. Kun kirje on valmis, otetaan yhteys verkkoon, lähetetään viesti vastaanottajalle ja haetaan samalla mahdolliset itselle osoitetut viestit; yhteys ei näin usein kestä minuuttiakaan. Tietokoneella oleva ohjelma voi tehdä tämän automaattisesti aina yhteyden syntyessä, mikä on kätevää myös kannettavilla tietokoneilla. Tavalliseen kirjeeseen verrattuna käsittelykustannukset jäävät pieniksi: kopiointia, kirjekuoria ja postimerkkejä ei tarvita, eikä kenenkään tarvitse edes nousta pöytänsä äärestä.
Puhelimeen verrattuna sähköpostin etu on vastaanottajan saavutettavuus. Vaikka vastaanottaja ei olisikaan heti tavoitettavissa, sähköposti voidaan lähettää odottamaan. Kun vastaanottaja tarkastaa postilaatikkonsa, on sähköposti odottamassa häntä.
Sähköposti on myös helppo tallentaa ja tarkistaa jälkikäteen.
Ongelmat
Sähköposti kulkee verkossa yhä usein selväkielisenä, ellei viestiä erikseen salata. Salatunkin viestin "kuoressa" kulkevat tiedot (lähettäjä ja vastaanottaja yms.) ovat näkyvillä. Toisaalta kirjesalaisuus koskee myös sähköposteja ja verkon salakuuntelu ei onnistu helposti kuin lähiverkossa ja teleoperaattoreiden tiloissa. Salakuuntelun mahdollisuus on kuitenkin hyvä pitää mielessä, jos haluaa suojautua vakoilulta.
Joskus sähköpostiviesti voi hävitä, joko väärin säädetyn palvelimen asetusten tai liian tiukan roskapostisuodattimen takia. Tämä on kuitenkin epätavallista, ellei viesti ole huolimattomasti laadittu, niin että se muistuttaa roskaposteja. Mahdollisia omia roskapostisuodattimia kannattaa säätää varovasti, etteivät ne hävitä postia.
Eräs ongelma on myös vastaanottajan osoite. Osoitteen on oltava tarkasti oikein, jotta viesti saavuttaa vastaanottajan. Väärin kirjoitettu osoite johtaa yleensä viestin palauttamiseen lähettäjälle (kunhan lähettäjätiedot ovat kunnossa), ellei käytetty osoite kuulukin toiselle henkilölle. Sähköpostiohjelmissa on yleensä tuki osoitekirjalle ja muille tavoille hakea osoite automaattisesti, jolloin kirjoitusvirheet vältetään. Sähköpostiosoite lisätään usein käyntikorttiin tai kirjelomakkeeseen.
Suurena ongelmana on roskaposti, joka tukkii postilaatikoita mainoksilla tai muuten epätoivotuilla viesteillä. Myös haittaohjelmat voivat levitä sähköpostin välityksellä. Jotta viesti näyttäisi asialliselta, haittaohjelma voi lisätä viestiin tietokoneelta löytämiään, mahdollisesti salassa pidettäviä tai arkaluonteisia, asiakirjoja. Sähköpostia suodatetaankin eri tavoilla roskapostin torjumiseksi. Jotkut käyttävät myös ensisijaisen sähköpostiosoitteensa rinnalla toista, rajummin suodatettua osoitetta, niissä yhteyksissä, missä käyttäjä epäilee osoitteen helpoiten joutuvan roskapostaajien listoille.
Pitkissä, useiden ihmisten välisissä keskusteluissa ongelmaksi muodostuu vaihtelevat tavat lainata aiempia viestejä. Joidenkin mielestä erityisesti top-postaus on häiritsevää, koska se vaikuttaa keskustelun seuraamiseen. Top-postaaminen voi myös olla tietoturvariski, jos viesti lähetetään eteenpäin kaikkine aiempine lainauksineen näitä tarkistamatta.
Sähköpostin rakenne
Sähköpostiviesti alkaa otsaketiedoilla (engl. header), joissa kerrotaan lähettäjä ja vastaanottaja, viestin aihe, viestin muoto (tekstin koodaus, onko liitteitä jne.), onko viesti vastaus toiseen yms. Näitä seuraa tyhjä rivi, jonka jälkeen tulee itse viesti. Jos viesti koostuu useammasta osasta (esimerkiksi jos siinä on liitteitä), jokaista osaa edeltää vastaavasti ryhmä otsakkeita, jotka kuvaavat kyseistä osaa. Sähköpostiohjelma näyttää näistä tiedoista vain sen, minkä tulkitsee oleelliseksi, ellei erikseen pyydä kaikkea näkyville. Jotkut ohjelmat myös esittävät otsakkeiden nimet käyttöliittymän kielelle käännettyinä.
Sähköpostimaailma on vielä paikoin 7-bittinen, joten mahdolliset ASCIIhin kuulumattomat merkit pitää koodata ainakin otsaketiedoissa. Yleensä sähköpostiohjelma huolehtii tästä, mutta joskus näkee ääkkösten korvaantuneen kysymysmerkeillä, X:illä tms. Ääkköset sähköpostiosoitteissa voivat aiheuttaa myös ongelmia, koska useat sähköpostiohjelmat eivät ole IDN-tuella varustettuja.
Lähettäjätiedot
Osoitekentissä sähköpostiosoitteet kirjoitetaan joko sellaisinaan tai, jos myös henkilön nimi halutaan kirjoittaa, kulmasulkeissa. Sähköpostiosoitteet ovat lähettäjätiedoissa pakollisia. Kommentteja voi kirjoittaa kaarisulkeisiin, mutta tätä ei suositella, koska jotkut sähköpostiohjelmat tulkitsevat kommentit niminä. Osoitteet erotetaan pilkulla. From: Jari Jokunen (kommentti) <jari.jokunen@example.org>, Matti =?iso-8859-1?Q?Meik=E4l=E4inen?= <matti.meikalainen@example.org> Sender: matti.meikalainen@example.org
Osoitekentissä ei saa olla kuin ASCII-merkkejä, miksi muut merkistöt pitää koodata, ilmoittaen merkistön ja koodauksen, tässä iso-8859-1 ja quoted printable. Lukijalle nimi näkyy oikein: Matti Meikäläinen. Erikoismerkeille harvemmin on käyttöä, mutta niiden esittämiselle on omat sääntönsä. Tyhjällä alkavia jatkorivejä saa käyttää. Yleensä sähköpostiohjelmat hoitavat tarvittavan koodauksen, mutta joskus, varsinkin erikoisemmissa tapauksissa, koodaus voi epäonnistua.
Vastaanottajat
Joskus BCC-kenttää käytetään myös silloin, kun viesti lähetetään monelle ihmiselle, jotka eivät välttämättä kaikki halua paljastaa osoitteensa muille. Oikeat sähköpostilistaohjelmat osaavat kertoa osoitteet viestin kuoressa, mikä yleensä vastaa BCC-rivin käyttöä.
Tässä käytössä on hyvä käyttää joko yhteistä osoitetta (sähköpostilistan osoite tai vastaava alias) tai tyhjää vastaanottajalistaa To- tai CC-rivillä, sen mukaan ovatko nämä henkilöt varsinaisia vastaanottajia, vai onko viesti heille vain tiedoksi: To: tukilaiset <tukilaiset@example.org>
Vastaanottajien osoitteet voidaan lisätä BCC-rivillä, mutta näin vastaanottajat tietävät, missä ominaisuudessa he ovat saaneet viestin ja keiden muiden voi olettaa sen saaneen. Listaa voi käyttää myös silloin, kun osoitteita ei tarvitse piilottaa: To: tukilaiset: Joku <joku@example.org>, Toinen <toinen@example.org>;
Aihe
Subject-rivillä kerrotaan viestin aihe. Tämä on syytä valita huolella, varsinkin jos vastaanottaja saa paljon sähköpostia. Kun viestiin myöhemmin tahtoo palata, on hyvä jos otsikko on kuvailevampi kuin "Hei". Huono otsikko saattaa myös johtaa siihen, ettei viestiä koskaan lueta.
Kun vastataan toiseen viestiin, sähköpostiohjelma lisää viestin aiheen eteen " ", jollei sellaista jo ole. Näin alkuperäinen viesti erottuu ja viestit on helppo ryhmittää. " " lyhenne on johdettu  ("asiaan liittyen"), eikä yleisen harhaluulon mukaisesti englannin kielen sanasta reply. Joissakin sähköpostiohjelmissa tämä etuliite on lokalisoinnin nimissä käännetty eri kielille, jolloin ohjelmat eivät enää tunnista sen teknistä merkitystä, seurauksena yhä pitenevä aiherivi ja ryhmittämisen vaikeutuminen.
MIME
Ennen vanhaan sähköpostit lähetettiin 7-bittisellä ASCII:lla ja sen kansallisilla muunnoksilla. Kun kansainvälinen sähköposti ja erilaiset liitteet yleistyivät, tämä, satunnainen uuencode ja eri yhteisöjen käytännöt eivät enää riittäneet, jolloin kehitettiin MIME ("Multipurpose Internet Mail Extensions") yhteiseksi tavaksi kuvailla viestin sisältö ja sisällön muoto. MIME on sittemmin siirtynyt käyttöön muuallekin.
Content-*
Tässä saatekirje on pelkkää länsimaista, 8-bittistä tekstiä sellaisenaan, ilman sen kummempia muotoiluja. Sähköpostiohjelma saa lisätä rivinvaihtoja kappaleisiin. Tyypillinen suomalainen saatekirje, paitsi, että kuvaus "saatekirje" harvoin lisätään: Content-Description: saatekirje Content-Type: text/plain; charset=iso-8859-1; format=flowed Content-Transfer-Encoding: 8bit
Tässä MIME-osassa liite on mukana useammassa kuin yhdessä muodossa, esimerkiksi sähköpostiohjelmassa helposti luettavana tekstinä ja PDF:nä tulostamista varten (osien välissä rivi  ): Content-Type: multipart/alternative; boundary="==--=="
Vastaava, mutta tässä liitteen osat eivät ole saman asian vaihtoehtoisia näyttötapoja, vaan esimerkiksi saatekirje ja liite: Content-Type: multipart/mixed; boundary="==--=="
Tässä on kokouskutsu pdf-muodossa, tallentamiseen ehdotetaan tiedostonimeä kutsu_syys07.pdf (joka toimii useimmissa käyttöjärjestelmissä), tiedosto on koodattu base64-koodauksella, jotta se ei rikkoontuisi matkan varrella, ja se ehdotetaan näytettäväksi liitteenä, ei suoraan: Content-Description: kokouskutsu; filename=kutsu_syys07.pdf Content-Type: application/pdf; Content-Transfer-Encoding: base64 Content-Disposition: attachment
Tieto postin kulusta
Jokainen sähköpostipalvelin matkan varrella lisää viestin alkuun -rivin, jossa se kertoo mistä se sai viestin, oman nimensä, kellonajan ja muuta virheenetsinnässä mahdollisesti tarvittavaa tietoa.
Viestiä edelleenlähetettäessä sellaisenaan (kuten silloin, kun oletetaan viestin olevan tarkoitettu myös toiselle, eikä selitystä tästä tarvita), viestin alkuun lisätään myös joukko Resent-rivejä, jotka vastaavat alkuperäisen viestin tietoja, mutta kertovat edelleenlähettämisestä, esimerkiksi Resent-From, Resent-To ja Resent-Date.
Viestin lähettäjän on mahdollista kirjoittaa lähettäjätiedot haluamikseen ja myös lisätä Received-rivejä viestin alkuun. Sen sijaan hän ei voi juurikaan vaikuttaa siihen, mitä viestiä vastaanottavat palvelimet siihen kirjoittavat.
Jos muka ystävältä tulleen törkeän viestin Received-tiedot poikkeavat vastaavista hänen muissa viesteissään, on aihetta olettaa, että lähettäjätiedot on väärennetty. Samaten jos muka pankilta tullut viesti on kulkenut ilmaissähköpostipalvelimen kautta (pankit eivät lähetä salasanapyyntöjä tms. sähköpostin kautta; jos viesti vaikuttaa uskottavalta, soita pankkiin ja kysy).
Sähköpostiohjelmat voivat myös pyytää tietoja siitä, onko viesti tullut perille ja onko se avattu. Useimmiten nämä toiminnot eivät ole käytössä, yksityisyyden suojelemiseksi. Silloinkaan, kun ne ovat käytössä, ei ole varmuutta siitä, onko vastaanottaja oikeasti huomannut viestin. Jos viestin perillemeno on tärkeää, pyydä kuittaus ja käytä tarvittaessa puhelinta.
Viittaukset viesteihin
Sähköpostiviestissä on sitä yksilöivä tunniste, Message-ID: <jokinkoodi@example.org> johon voidaan viitata muualta, esimerkiksi vastausviestin kohdissa In-Reply-To: <jokinkoodi@example.org> References: <aikaisempi@example.org> <jokinkoodi@example.org> Näiden koodien perusteella koko viestiketju on helppo jäsentää, myös silloin, kun aihe muuttuu.
Centrum
Centrum [sentrum] oli E-liikkeen eli edistysmielisen osuuskauppaliikkeen 1950-luvun jälkipuoliskolta asti ylläpitämä suomalainen tavarataloketju. Centrum-tavarataloja toimi etenkin 1960-luvun lopulta 1980-luvulle kymmenien suomalaiskaupunkien, -kauppaloiden ja isojen maalaiskuntien keskustoissa. Enimmillään Centrum-nimisiä myymälöitä oli 65 vuonna 1976, kun myös pienten maalaisosuusliikkeiden isoimpia päämyymälöitä oli ryhdytty kutsumaan Centrumeiksi. 1980-luvun lopulla Eka-yhtymä lopetti Centrum-tavaratalot tai muutti ne Eka-marketeiksi.
Sähköposti
Päiväys
Sähköpostiviestit päivää joko sähköpostiohjelma tai palvelin: Date: Fri, 26 Oct 2007 11:03:47 +0300 Päiväys on määrämuotoinen ja aikavyöhyke ilmoitetaan erotuksella UTC:hen, joskus sen lisäksi aikavyöhykkeen lyhenteellä. Päiväyksen on tarkoitettu osoittavan hetkeä, jolloin viesti on kirjoitettu valmiiksi, lähettämisen aika näkyy Received-tiedoista.
Centrum
Historiaa
Helsinkiin vuonna 1913 valmistunut Hakaniemen Elanto-tavaratalo ja Aleksanterinkatu 9:ään vuonna 1953 avattu Elannon tavaratalo (nyk. kauppakeskus Kluuvi) käyttivät 1970-luvulta alkaen nimeä Elanto-Centrum. Kaivopihaan avattiin pieni Centrum-tavaratalo syksyllä 1981.