cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Philippus Arabs
Valtaannousu
Vuonna 243 Philippus osallistui Gordianus III:n Persian vastaiseen sotaretkeen, jota johti Priscuksen kollega, pretoriaaniprefekti Timesitheus. Sotaretki alkoi menestyksekkäästi, roomalaiset valloittivat Carrhaen ja Nisibiksen ja persialaiset voitettiin Rhesainan taistelussa. Rooman armeija lähestyi jo Persian pääkaupunkia Ktesifonia, kun yllättäen Timesitheus sairastui ja kuoli. Philippus nimitettiin hänen tilalleen, mutta epäiltiin, että hän olisi itse myrkyttämällä murhannut Timesitheuksen. Sotaretki kääntyi huonompaan suuntaan ja roomalaiset kärsivät kovia tappioita talvella 243–244. Armeijan käskettiin perääntyä takaisin länteen, mutta Gordianus kuoli epäselvissä olosuhteissa vuoden 244 alussa. Kuoleman syistä on useita tarinoita ja teorioita. Epäluotettavaksi osoittautunut Historia Augusta kertoo Philippuksen panetelleen Gordianusta sotilailleen ja sanoneen tätä nuoreksi ja kokemattomaksi. Teoksen mukaan Philippus oli vielä saattanut armeijan ruokahuollon sekasortoon ja syyttänyt siitä Gordianusta. Sotilaat kapinoivat ja Gordianus murhattiin. Bysanttilaiset historioitsijat Zosimos ja Zonaras kertovat suunnilleen samaa. Aurelius Victor, Eutropius ja Ammianus Marcellinus syyttävät myös Philippusta. Kristityiden historioitsijoiden Eusebioksen ja Orosiuksen mukaan Philippus kääntyi kristityksi, mikä ei kuitenkaan luultavammin ole totta. Orosius kertoo sotilaiden tappaneen Gordianuksen, mutta Eusebios ei kerro vallanvaihdon yksityiskohdista ollenkaan. On mahdollista, että sotilaat tappoivat Gordianuksen omin päin ja julistivat sitten Philippuksen keisariksi.
Schwabing
Aiheesta muualla
48.16722°N, 11.58611°W
Philippus Arabs
Valtaannousu
Myös persialainen versio tapahtumista on säilynyt. Naqsh-i-Rustamista, Persepoliin kaupungin pohjoispuolelta löydettiin vuonna 1939 kalliopiirtokirjoitus, jossa Persian kuningas Sapor I kertoo voittaneensa roomalaiset taistelussa, jossa Gordianus sai surmansa.
Keisarina
thumb|left|200px|[[Naqsh-i-Rustamista Iranista löytynyt reliefi, jossa polvillaan oleva keisari Philippus Arabs anoo armoa suurkuningas Sapor I:ltä. Rooman keisari Valerianus, joka joutui persialaisten vangiksi vuonna 260, seisoo taustalla Saporin pitäessä häntä kädestä osoituksena hänen vangitsemisestaan. ]]
Philippus nousi valtaan vuoden 244 alussa, luultavasti helmikuussa. Ensitöikseen hän solmi rauhan Persian kuningas Saporin kanssa. Roomalaiset joutuivat maksamaan 50 miljoonaa sestertiusta ja ehkä jopa vuotuista veroa persialaisille. Sopimus antoi Philippukselle mahdollisuuden palata Roomaan ja vakiinnuttaa valtansa. On epäselvää miksei hänen paljon kokeneempaa ja ansioituneempaa veljeään Priscusta nimitetty Philippuksen sijaan keisariksi. Priscus kuitenkin nimitettiin Rooman idän provinssien ja armeijoiden komentajaksi (rector Orientis) ja hän piti päämajaansa Syyrian Antiokiassa. Philippuksen lanko tai appi Severianus sai hallittavakseen Tonavan raja-alueen rintaman.
Heinä- tai elokuussa 244 Philippus nimitti 6-vuotiaan poikansa Philippus nuoremman perijäkseen (caesar). Kesällä 247 poika korotettiin kanssahallitsijaksi (augustus) vaikka hän olikin tuskin edes 10-vuotias. Philippuksen vaimo Otacilia Severa mainitaan viimeisen kerran kolikoissa vuonna 248, mikä on johtanut spekulaatioihin, että hän olisi kuollut samana vuonna.
Vuonna 248 tuli kuluneeksi tuhat vuotta kun Rooma myytin mukaan perustettiin ja Philippus sai kunnian järjestää tuhatvuotisjuhlan. Vaikka valtakunnan taloudellinen tilanne oli huono, juhlat olivat näyttävät. Ne alkoivat Rooman perinteisenä perustamispäivänä 21. huhtikuuta. Ohjelmaan kuului urheilukisoja, gladiaattoritaisteluja ja kilpa-ajoja. Circus Maximuksella esiteltiin kansalle eksoottisia villieläimiä, muun muassa virtahepoja. Kansalle jaettiin rahalahjoituksia, ja Philippus armahti aiemmin karkotetut ihmiset ja kuritti kiinnijääneitä maantierosvoja yrittäen näin kasvattaa kansansuosiotaan. Philippus myös paransi suhteitaan senaattiin kysymällä tältä neuvoa hallitsemisessa.
Sodat ja vallananastajat
thumb|left|Philippus Arabs roomalaisessa [[Antoninianus|antoninianuksessa.]] Vuonna 245 karpien germaaniheimo hyökkäsi Rooman hallitsemaan Moesian provinssiin. Useita kaupunkeja joutui hyökkäyksen kohteeksi ja ryöstettiin. Legioonat lähetettiin tunkeutujia vastaan ja sota jatkui useita vuosia ja saattoi levitä länteen, Pannonian provinssiin. Voitto saavutettiin viimein vuonna 248 mutta sotilaat olivat tyytymättömiä. Vuoden 248 alussa, ehkä huhtikuussa, Moesian tai Pannonian legioonat huusivat erään Tiberius Claudius Marinus Pacatianuksen keisariksi. Hän alkoi lyöttää kolikoita vallankaappauksensa tukemiseksi, mutta sai pian surmansa omien joukkojensa toimesta. Syytä tähän ei tosin tiedetä. Hän saattoi epäonnistua germaanien hyökkäyksien torjumisessa.
Pohjois-Afrikassa sota maureja vastaan ei sujunut ja Philippus päätti solmia Rooman kannalta epäedullisen rauhansopimuksen. Syyriassa kansa kapinoi Priscusta vastaan vuonna 248, koska tämä oli verottanut ankarasti ihmisiä. Kapinan johtoon nousi eräs Jotapianus, joka sai kuitenkin surmansa kesällä 249. Muita usurpaattoreita olivat mahdollisesti Silbannacus ja Sponsianus.
Zosimoksen mukaan Philippus murtui paineen alla ja tarjoutui jopa luopumaan vallasta. Rooman kaupunginprefekti Gaius Messius Quintus Decius kuitenkin rauhoitteli häntä ja ennusti kapinoiden päättyvän itsestään. Tämä saattaa kuitenkin olla Zosimoksen omaa keksintöä, sillä hän vihasi Philippusta ja antoi tarkoituksellisesti negatiivisen kuvan keisarista. Philippus oli kuitenkin pätevä sotapäällikkö, mistä kertoo hänen aiempi sotaretkensä karpeja vastaan. Vallantavoittelijat saatiinkin kukistettua, ja Philippus säilytti asemansa.
Deciuksen kapina ja kuolema
Keväällä 249 Philippus lähetti kokeneen senaattorin ja kaupunginprefekti Deciuksen palauttamaan järjestyksen Tonavalla. Gootit ja karpit hyökkäilivät Rooman provinsseihin ja legioonat olivat kapinamielialassa. Decius sai armeijan kuriin ja löi gootit mutta Philippukseen tyytymättömät sotilaat julistivat Deciuksen saman tien keisariksi loppukeväällä tai kesällä 249. Zonaraksen mukaan hän yritti vakuutella Philippukselle ettei ollut halukas kaappaamaan tältä valtaa. Mutta jos Decius jotain selittikin, ei se ilmeisesti vakuuttanut Philippusta, joka lähti armeijoineen tekemään selvää Deciuksesta.
Philippus ja Decius kävivät ratkaisevan taistelun luultavasti Veronassa Pohjois-Italiassa tai Beroiassa Makedoniassa. Taistelu päättyi Philippuksen täydelliseen tappioon. Joko hän kaatui taistelussa, tai hänet murhattiin hyvin pian sen jälkeen. Kun tieto Philippuksen tappiosta saapui Roomaan, pretoriaanikaarti murhasi Philippus nuoremman. Tappion syynä saattoi olla Philippuksen huono terveys. Hän ei myöskään ollut Deciuksen veroinen sodanjohtaja.
Perintö
Philippus Arabs on jäänyt historiaan arvoituksellisena hahmona. Ei-kristityt historioitsijat näkivät Philippuksen epäröivänä, petollisena ja heikkona kun taas myöhäisantiikin kristityt historioitsijat ylistivät häntä. Kirkkohistorioitsija Eusebios Kesarealainen jopa väitti, että Philippus olisi ollut Rooman ensimmäinen kristitty keisari. Eusebioksen mukaan Decius vihasi Philippusta ja aloitti kristittyjen vainot sen takia. Mikään muu historiallinen lähde ei kuitenkaan tue tällaista väitettä, eivät myöskään arkeologiset ja numismaattiset todisteet. Philippus ei myöskään parantanut kristinuskon asemaa. Historioitsijat pitävät yleisesti mahdottomana ajatusta, että Roomalla olisi ollut jo 200-luvun puolivälissä kristitty hallitsija. On kuitenkin hyvinkin mahdollista, että Philippus suhtautui suvaitsevaisesti kristittyihin mutta hän ei mitenkään voinut itse olla kristitty. Ainakin hän oli paljon suvaitsevaisempi kuin seuraajansa Decius, joka tuli tunnetuksi kristittyjen ankarana vainoajana.
Franz Heinzer
Franz Heinzer (s. 11. huhtikuuta 1962 Schwyz, Sveitsi) on sveitsiläinen uransa lopettanut alppihiihtäjä.
Heinzerin uran paras saavutus on syöksylaskun maailmanmestaruus vuoden 1991 Maailmanmestaruuskilpailuista. Hän oli sijoittunut aikaisemmissa MM-kilpailuissa peräti kolme kertaa syöksylaskussa 4:ksi. Hänen uransa paras sijoitus olympialaisista on syöksyn kuudes tila Albertvillen kisoista 1992.
Heinzer voitti syöksylaskun maailmancupin kolme kertaa peräkkäin vuosina 1991-1993 sekä supersuurpujottelun maailmancupin vuonna 1991. Hän oli parhaimmillaan kolmas maailmancupin loppupisteissä vuonna 1993. Yhteensä hän voitti 17 osakilpailua, joista 15 tuli syöksylaskusta ja 2 alppiyhdistetystä.
Heinzer lopetti uransa vuonna 1994.
August Raatikainen (Maalaisliitto)
August Raatikainen (23. syyskuuta 1874 Rautalampi – 26. lokakuuta 1937 Kuopio) oli suomalainen kansanedustaja, kunnallisneuvos ja maanviljelijä.
Henkilöhistoria
Raatikainen syntyi maanviljelijäperheeseen Rautalammin Haapamäen kylässä. Hän kävi opiskeli yhden talven Pohjois-Savon kansanopistossa Joroisissa ja kävi maamieskurssin Orismalan maanviljelyskoulussa sekä täydensi teitojaan usean kuukauden opintomatkalla Tanskaan. Raatikainen osallistui jo ennen poliittista uraansa yhteistoiminnallisiin hankkeisiin, aina 1890-luvulta lähtien. Hän toimi Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1907–1908, 1909–1910, 1917, 1918–1922 ja 1924–1933. Raatikainen toimi myös maatalousministerinä 1930–1931. Raatikainen, jolle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi vuonna 1926, toimi useissa osuustoiminnallisissa ja muissa luottamustehtävissä sekä omassa maakunnassaan että valtakunnallisesti.
Palmares
Palmares oli karanneiden orjien perustama valtio nykyisen Brasilian Alagoasin osavaltion alueella 1600-luvulla. Se perustettiin vuosina 1605–1606 ja sen loppu tuli lopulta Brasiliaa hallinneiden portugalilaisten vallattua alueen takaisin vuonna 1694. Jo ennen alueen valtausta alueesta oli käyty kiivaita taisteluita. Palmaresin tunnetuimpiin hallitsijoihin kuului sotaa portugalilaisia vastaan johtanut Ganga Zumba.
Perustaminen
Varhaiset kirjalliset lähteet liittävät Palmaresin perustamisen Alankomaiden ja Portugalin Pernambucon alueen hallinnasta käymiin kahakoihin. Quilombona eli karanneiden orjien perustamana yhteisönä se mainitaan ensimmäisen kerran vasta vuonna 1692. Palmares muodostui kuitenkin luultavasti jo vuosina 1605–1606, mutta karanneet orjat olivat olleet orjanomistajien ongelma alueella jo paljon pidempään. Palmaresin alkuajoista on vain vähän aikalaislähteitä, mutta portugalilaisten tiedetään tehneen sinne epäonnistuneen sotaretken vuonna 1612. Seuraavan kerran Palmares mainitaan vasta 1630-luvulla. Tuolloin se mainittiin suurena uhkana portugalilaisissa ja alankomaalaisissa lähteissä. Palmaresin perustajat olivat todennäköisesti suurimmaksi osaksi nykyisen Angolan ja Kongon alueelta orjina tuotuja, jotka puhuivat bantukieliä ja kuuluivat useisiin eri etnisiin ryhmiin.
Yhteenotot siirtomaavaltojen kanssa
230px|thumb|vasen|Palmaresin kuningasta Ganga Zumbaa esittävä patsas Brasiliassa. Alankomaiden Länsi-Intian kauppakomppania teki hyökkäyksen Palmaresin alueelle vuonna 1643. Useasta hollantilaisesta ja intiaaneista koostunut joukko poltti Palmaresin alueen kyliä ja otti yhteen puolustajien kanssa. Heitä johtaneen Roelox Baron mukaan retkellä kuoli yksi hollantilainen ja sata karannutta orjaa. Toinen alankomaalaisten hyökkäys tapahtui vuonna 1645 ja tällä kertaa joukkoja johti Jürgens Reijmbach. Reijmbach toimi Baron tavoin, mutta ei saavuttanut mainittavaa menestystä. Kahden alankomaalaisen hyökkäyksen jälkeen Palmares sai olla rauhassa 1670-luvulle saakka. Siitä lähtien Palmares olikin lähes jatkuvat hyökkäyksen kohteena, mutta tällä kertaa portugalilaisten taholta.
Vuosien 1672–1680 aikana Pernambucon alueen portugalilainen hallinto teki alueelle kahdeksan sotaretkeä, joita johti Fernão Carrilho. Carrilhon raporttien mukaan hyökkäykset eivät aiheuttaneet merkittävää vahinkoa Palmaresissa, mikä ei pidä paikkaansa ainakaan kahden retken osalta. Carrilhon raportin mukaan Palmaresissa oli nyt myös kuningas, jota kutsuttiin nimellä Ganga Zumba ja joka hallitsi aluetta Macacosta käsin. Portugalilaisten kovimpien hyökkäysten vuosina 1676–1677 seurauksena Ganga Zumba lähetti lähetystön tarjoamaan rauhaa portugalilaisille, mutta nämä eivät suostuneet sen ehtoihin, joissa heidän olisi muun muassa pitänyt tunnustaa Ganga Zumban asema Palmaresin hallitsijana.
230px|thumb|Portugalilaisia [[bandeirantes-joukkoja komentanut Domingos Jorge Velho maalauksessa vuodelta 1903.]] Portugalilaiset jatkoivat hyökkäyksiään vuosina 1680–1686, mutta sota alkoi käydä heille kalliiksi ja kävi ilmeiseksi, että Pernambuco ei voinut hoitaa Palmaresin ongelmaa yksinään. Vuonna 1687 Pernambucon alueen kuvernööri pyysikin rahallista apua Portugalista, sillä hän oli joutunut kääntymään niin sanottujen bandeirantesien eli São Paulosta tulleista esimerkiksi orjakauppiaista koostuneiden palkkasoturijoukkojen puoleen. Bandeirantes-joukkoja johti Domingos Jorge Velho. Joukkojen rahoitus järjestyi kuitenkin myöhään ja ne saatiin käyttöön vasta vuonna 1692.
Palmaresin loppu
Aloitettuaan toimintansa vuonna 1692 bandeirantesit taistelivat Palmaresia vastaan kahden vuoden ajan. Lopulta Palmaresin hallinnassa oli enää yksi linnoitettu asutuskeskus, jota bandeirantesit eivät kuitenkaan pystyneet itsenäisesti valloittamaan. Heitä auttamaan tuli 3 000 Pernambucon alueen sotilasta. Lopullinen taistelu käytiin 5–6. helmikuuta 1694. Portugalilaiset hyökkäsivät tukikohtaan tappaen 200 palmaresilaista toisen 200 tehdessä itsemurhan hyppäämällä kalliolta. 500 muuta otettiin kiinni elävänä ja myytiin sittemmin jälleen orjuuteen. Ganga Zumba otettiin kiinni haavoittuneena ja hänet teloitettiin 20. marraskuuta 1695.
Nukleosomi
thumb|Kuvassa näkyy neljästä histoniparista ja sen ympärille kiertyneestä DNA:sta muodostunut nukleosomi sekä histoni-1-proteiini, joka yhdistää peräkkäisiä nukleosomeja tiiviisti toisiinsa. Nukleosomi on kromatiinin alhaisin järjestäytymisen muoto. Se koostuu histoni-proteiinista, jonka ympärille kaksijuosteinen DNA on kiertynyt. Nukleosomin tarkoitus on pakata pitkä DNA-molekyyli niin, että se mahtuu solun tai tuman sisälle. Nukleosomi tarjoaa DNA:lle kuusinkertaisen pakkauksen.
Nukleosomin sydämessä oleva histoni muodostuu kahdeksasta histoni-proteiinista (H2A, H2B, H3 ja H4), joiden muodostama rakenne kuvataan yleensä sylinterin muotoiseksi. Oktameerin korkeus on kuusi nm ja halkaisija 11 nm. DNA kiertyy histonin ympärille kahteen kertaan.
Kun DNA:ta leikataan nukleaasientsyymillä nukleosomien välistä, jää yhteen nukleosomiin noin 200 emäsparia DNA:ta. Pidempiaikainen altistus nukleosomille jättää jäljelle 147 emäsparin pituisen DNA-juosteen, joka yhdessä histonin kanssa muodostaa ydinpartikkelin (core particle). Ydinpartikkelien väliin jäävää DNA:ta kutsutaan linkkeri-DNA:ksi ja sen pituus vaihtelee kahdeksasta 114:ään emäspariin. Histoni-proteiineista H1 assosioituu linkkeri-DNA:n kanssa.
Yläkaarikäytävän luupuutos
Yläkaarikäytävän luupuutos (, SCDS) on korvan alueen harvinainen sairaus. Lloyd B. Minor määritteli 1998 tämän tasapaino- ja kuulo-oireita aiheuttavan sairauden Johns Hopkinsin yliopistossa, Baltimoressa.
Sairauden tautiluokitus ICD-10 1999 -järjestelmän mukaisesti on H83.2 "Sisäkorvan virhetoiminta"
Oireiden taustalla on sisäkorvassa sijaitsevan tasapainoelimen ylimmän kaarikäytävän kaaren peittävän luukudoksen ohentuma tai reikiintyminen. Ohentuman tai reikiintymisen aiheutumismekanismia ei vielä tunneta. Luukudoksen eroosio, kalloon kohdistuva trauma tai perinnölliset tekijät saattavat olla mahdollisia taustatekijöitä. Harvinaisissa muodoissa luukudosvaurio voi kohdistua myös etumaiseen (AC) tai taainmaiseen kaarikäytävään (PC).
Podcastit.tv
Podcastit.tv (aikaisemmin Radio Koskisuomi -podcast network) on yhteisen nimen alle kerääntynyt ryhmä riippumattomia suomalaisia podcast-ohjelmia. Ryhmän keskushahmo, ylläpitäjä ja useimpien sen ohjelmien tuottaja on Henrik Anttonen.
Yläkaarikäytävän luupuutos
Oireet
Yläkaarikäytävän luupuutos voi vaikuttaa tasapaino- ja kuuloaistimukseen hyvin yksilöllisellä tavalla. Oireet voivat olla tois- tai molemminpuoleisia.
Podcastit.tv
Historia
Vuosien 2006–2007 aikana Radio Koskisuomi oli tuotannoltaan merkittävin yksittäinen suomalainen indiepodcasting-toimija. Marraskuussa 2007 noin kolmasosa suomalaisten podcastien keskussivusto Podcast hakemistossa listatuista podcasteista kuului Radio Koskisuomeen tai liittyi muutoin Henrik Anttoseen. Suomen Yleisradion radion uusien palvelujen kehityspäällikkö Tuija Aalto onkin Ylen sivuilla kuvaillut Henrik Anttosta Suomen tuotteliaimmaksi podcastaajaksi.
Yläkaarikäytävän luupuutos
Oireet
Oireita ovat:
Aiheuttaja
Vallitsevan tutkimustiedon mukaan noin 2,5 % väestöstä kallon luuston paksuus kehittyy vain 60-70 % normaalista paksuudesta syntymää seuraavina kuukausina. Tämä perinnöllinen määräytyminen voi selittää miksi yläkaarikäytävän ja kallo-onteloa erottava tekmen levy, joka on normaalisti 0,8 mm paksu, onkin vain 0,5 mm, ja ehkä siksi herkempi reikiintymiselle päähän kohdistuvasta iskusta tai ikääntymiseen liittyvästä eroosiosta johtuen. Nämä selitysmallit ovat kuitenkin vielä todentamatta.
Suomessa Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen julkistamien tilastojen perusteella (2007–2010) voidaan rajata H83 luokiteltujen ja leikkausta vaatineiden tapausten määräksi alle 3–kpl/v potilaiden ikäkeskiarvon ollessa 47 vuotta.
Podcastit.tv
Historia
Ennen Podcasthakemisto-sivuston aukeamista Radio Koskisuomi ylläpiti myös listaa suomalaisista podcasteista, sekä esitteli omissa podcasteissaan muita suomalaisia podcasteja. .
Yläkaarikäytävän luupuutos
Diagnoosi
Sairauden harvinaisuuden sekä virhepäätelmiin herkästi johtavan oireilun vuoksi potilas on saattanut risteillä terveydenhuollon osa-alueita pitkään ennen lähetettä korvaspesialistille. Tarkka diagnoosi edellyttää mm tasapainoelinten toimivuuden tutkimista (VEMP, Valsalvan menetelmä) sekä riittävän tarkkaa (0,6 mm tai alle) resoluutioon pystyvällä kuvantamismenetelmää, yleensä tietokonetomografialla (TT). Tarkka diagnosointi on tärkeää turhan invaasion välttämiseksi.
Hoito
Diagnoosin jälkeen voidaan korjausleikkaus suorittaa kahdella tavalla, joko kaarikäytävän tulppauksella tai tekmen levyyn aukkoja sulkemalla. Suomessa tulppausleikkauksia tekee lähinnä HYKS korva-, nenä- ja kurkkutautien klinikka. Potilas kotiutetaan toimenpiteen jälkeen yleensä vuorokaudessa.
Podcastit.tv
Radio Koskisuomen ja Podcastit.tv:n podcasteja
Puhjainkulma (myös PuhujainKulma) on viikoittain ilmestyvä teknologiauutisiin ja -aiheisiin keskittynyt paneelikeskustelu. Puhujainkulma aloitti vuonna 2006 Speakers' Corner -nimellä osana Hessun Kahvila -podcastia, mutta irtautui myöhemmin omaksi ohjelmakseen.
Aiheesta muualla
Henrik Anttosen Ylellä tekemät podcastit
Sinkitys
Sinkitys on metallin päällystämistä korroosiolta suojaavalla sinkkikerroksella. Sinkitysmenetelminä on yleisesti käytössä sähkösinkitys (elektrolyyttinen pinnoitus) ja kuumasinkitys (kastaminen sulaan sinkkimetalliin). Sinkityksen korroosiolta suojaava vaikutus perustuu sinkin metalliseen epäjalouteen eli voimakkaaseen taipumukseen hapettua. Sinkin suojaava vaikutus on riippuvainen kerroksen paksuudesta, koska sinkki kuluu suojatessaan jalompaa, pinnoitettua ainetta.
Sinkillä on hyvä kestävyys normaaleissa manner- ja meri-ilmastoissa, mutta se syöpyy nopeasti happamissa ilmastoissa, joita esiintyy teollisuusseuduilla tai saastuneiden kaupunkien ympärillä. Näihin ympäristöihin sopii paremmin alumiini- tai alumiini–sinkkipinnoitus.
Sinkitys vaatii hyvän pohjapuhdistuksen, johon käytetään esimerkiksi 10-prosenttista suolahappoa. Varsinkin öljyt ja rasvat heikentävät sinkin tarttuvuutta, mikä heikentää suojausta. Sinkillä on tapana kuroa pienet aukot umpeen, riippuen kerroksen paksuudesta.
Sähkösinkitys
Sähkösinkitys tarkoittaa metallisen kappaleen sähköavusteista päällystämistä sinkkikerroksella, jonka vahvuus on tavallisesti 8–12 µm, joskin kerrosvahvuus voi olla jopa 30 µm. Päällystäminen tapahtuu elektrolyysialtaassa useiden puhdistus- ja käsittelyvaiheiden jälkeen. Pinnoitus ei täytä koloja tai epätasaisuuksia, joten pinnan esikäsittelyyn tulee panostaa, jos halutaan kiiltävä kaunis pinta. Lopullisen pinnan korroosiokestävyys on hyvä ja suorassa suhteessa pinnoitteen paksuuteen. Sähkösinkittyä tuotetta sanotaan myös galvanoiduksi johtuen menetelmässä käytettävästä galvaanisesta parista.
Sähkösinkityksen jälkeen kappaleen pinta yleensä passivoidaan sinkin hapettumisen hidastamiseksi. Vastasinkityn pinnan hapettuessa siihen muodostuu nopeasti ns. valkoruostetta. Passivointimenetelmät perustuvat nykyään yleensä 3-arvoisen kromin ja lisäaineiden käyttöön. Passivointikylvyssä reaktiotuotteista muodostuu pintaan suojaava, noin yhden mikrometrin vahvuinen kromaattikalvo. Käytettäessä 6-arvoista kromia saadaan pinnasta oliivinvihreä ja erittäin korroosionkestävä, mutta pinnoite sisältää karsinogeenistä 6-arvoista kromia. Toisinaan passivointia käytetään synonyyminä koko sähkösinkitysprosessille.
Kuumasinkitys
Kuumasinkitys tarkoittaa metallin upottamista sulaan, noin 450 °C:n lämpöiseen sinkkikylpyyn, jossa teräs ja sinkki reagoivat keskenään. Kuumasinkityksessä muodostuu sähkösinkitystä paksumpi sinkkikerros, jonka paksuus on tyypillisesti 60–150 mikrometriä. Teräksen ja sinkin välisestä reaktiosta riippuen voi pinnoite olla hopeanhohtoinen ja kiiltävä (ohuemmat kerrokset) tai tummanharmaa ja matta (paksummat kerrokset). Pinnoite ei ole aivan tasainen tai tasavärinen, vaan siinä on kidekuvioita. Kuumasinkityksessä tulee pitää huoli siitä, että sinkki pääsee teräsrakenteen kaikkiin koloihin ja myös sieltä pois. Kuumasinkitettävään rakenteeseen tehdään tarvittaessa aukkoja sinkin esteettömän kulun varmistamiseksi.
Kehräjäkälät
Kehräjäkälät (Lecanora) on kehräjäkälien heimoon kuuluva suku. Siihen kuuluu erittäin paljon lajeja. Suvun lajit ovat muodoltaan rupimaisia. Kotelomaljat ovat koholla, mutta niiden reunus voi vanhoilla yksilöillä kadota. Sekovarren sisällä on usein kuromapulloja. Kehräjäkälät kasvavat joko kivien päällä tai maassa. Sukuun kuuluvia lajeja ovat haavankehräjäkälä (L. allophana) ja louhukehräjäkälä (Lecanora subcarnea).
Ekhion (spartti)
Ekhion oli kreikkalaisessa mytologiassa yksi sparteista. Pallas Athenen neuvosta Kadmos kylvi surmaamansa lohikäärmeen hampaat maahan, ja niistä kasvoi joukko sotureita, spartit. Kadmoksen heitettyä kiven sparttien keskelle nämä alkoivat taistella keskenään, kunnes ainoastaan viisi heistä oli jäljellä. Tällöin Ekhion, edelleen Pallas Athenen neuvosta, heitti aseensa maahan ja ehdotti rauhaa veljilleen.
Ekhion auttoi Kadmosta perustamaan Theban kaupungin ja nai Kadmoksen tyttären, Agauen. He saivat pojan, Pentheuksen.
Myöhemmin Ekhion rakensi temppelin Kybelelle.
Roger Gautier
Roger Gautier (11. heinäkuuta 1922 – 25. toukokuuta 2011 Nîmes) oli ranskalainen soutaja ja olympiamitalisti.
Gautier saavutti perämiehettömässä nelosessa olympiahopeaa Helsingissä 1952. Loppukilpailussa Ranskan miehistö hävisi Jugoslavialle, mutta voitti isäntämaa Suomen miehistön.
Albert Anker
thumb|250px|Albert Anker: Mädchen die Haare flechtend (1887)
Albert Samuel Anker (1. huhtikuuta 1831 Ins, Bernin kantoni, Sveitsi – 16. heinäkuuta 1910 Ins) oli sveitsiläinen taidemaalari.
Anker syntyi eläinlääkärin kolmesta lapsesta toisena. Hän sai vuosina 1845–1848 kuvataiteellista yksityisopetusta Louis Wallingerilta, mutta päätyi 1850-luvun alussa lukemaan teologiaa.
Anker suoritti taideopintoja ja myöhemmin työskenteli Pariisissa. Hänestä tehtiin vuonna 1878 Ranskan Kunnialegioonan ritari ja vuonna 1900 Bernin yliopiston kunniatohtori. Hän sai vuonna 1901 aivohalvauksen, jonka seurauksena hän menetti oikean kätensä käyttökyvyn. Hän kuoli synnyinseuduillaan 79-vuotiaana.
Imaami
Imaami ( ’johtaja, esikuva’) on islamilaisen yhteisön hengellinen johtaja. Imaami vastaa sunnalaisessa islamissa kristillisen kirkon pappia: hän johtaa rukouksia ja saarnaa perjantairukouksessa, häntä tarvitaan häissä ja hautajaisissa, ja hän neuvoo muslimeita uskonasioissa. Islamissa uskonto kattaa elämän kaikki puolet, joten imaameille tehdyt kysymykset voivat koskea monenlaisia asioita.
Suurin ero kristilliseen pappiin on se, että imaamin tehtävään ei perinteisesti ole muodollista vihkimystä tai muodollisia pätevyysvaatimuksia. Imaamiksi valitaan henkilö, johon luotetaan ja jolla katsotaan olevan riittävästi tietoa islamista. Imaamin tulee olla myös hurskas ja hyvää tarkoittava. Suomessa kaikki imaamit ovat olleet itseoppineita. He saavat islamilaiselta yhdyskunnalta palkkaa, joka kootaan moskeijan saamista lahjoituksista ja islamilaisesta almuverosta (zakat). Nykyisin joissakin islamilaisissa maissa, kuten Turkissa, imaamin tehtävään on ammatillinen koulutus.
Toiseksi "imaami" voi olla myös korkea kunnianimi, joka annetaan poliittisille johtajille, kalifeille, islamin profeetoille, oppineille teologeille, uskonnollisille tuomareille sekä mufteille, jotka syvällisen šarian tuntemuksensa nojalla tulkitsevat islamilaista lakia ja antavat siitä lausuntoja. pienoiskuva|226x226px|Muhammed johtaa rukousta, johon osallistuvat myös Abraham, Mooses ja [[Jeesus islaminuskossa|Jeesus.(Muhammedin taivasmatka).]] Kolmanneksi "imaami" on myös kuka tahansa muslimi toimiessaan rukouksen johtajana. Islamilainen rukoushetki (salat) suoritetaan mielellään yhdessä. Toimitus vaatii johtajan, joka on tällöin imaami, vaikka osallistujia olisi vain kaksi.
Neljänneksi "imaami" šiialaisuudessa on islamin korkein johtaja, joka on kuitenkin jo yli tuhat vuotta ollut kätkeytyneenä.
Imaamit šiialaisuudessa
Šiialaisuudessa sunnien imaamia vastaava henkilö on mullah. Imaamin nimi on varattu muuhun tarkoitukseen: he ovat Muhammedin suoria seuraajia poliittis-uskonnollisina johtajina. Imaamien ketju on kuitenkin katkennut jo 700- tai 800-luvulla, mutta asia tulkitaan niin, että viimeinen imaami on vain kätkeytynyt.
Šiiat uskovat, että Ali ibn Abi Talibin tullessa Muhammedin kuoltua umman poliittiseksi johtajaksi vuonna 656, hänelle siirtyi myös Muhammedin uskonnollinen auktoriteetti. Näin hänestä tuli ensimmäinen imaami. Imaamin tehtävänä oli ohjata muslimeita tulkitsemalla Jumalan lakia. Tässä häntä auttoi läheinen yhteys Jumalaan, mikä ilmeni inspiraationa (ilhām). Se oli eri asia kuin ainoastaan Muhammedille kuuluva yhteyden muoto eli ilmestykset (waḥy).
Šiiat uskovat, että Jumalan armo ja oikeudenmukaisuus ilmenee siinä, että maailma ei koskaan ole ilman imaamia, sillä muuten ihmisillä ei olisi ketään, joka ohjaisi heitä. Imaamit valittiin jo luomisen alussa, ja he ovat joidenkin oppineiden mielestä olleet aina olemassa valona. He ovat synnittömiä ja parhaita kaikista luoduista.
Šiialaisuuden suurimmassa koulukunnassa, kaksitoistašiialaisuudessa katsotaan, että uskonnollinen auktoriteetti siirtyi isältä pojalle aina 12. imaamiin asti. Jokaisen imaamin syntymää edelsivät ihmeet. Imaamien lukumäärä 12 rinnastuu moniin uskonnollisiin yhteyksiin, joissa luku 12 esiintyy (kuten Israelin 12 heimoa, Jeesuksen 12 opetuslasta, Muhammedin 12 seuraajaa). Imaamien ketju katkesi 12. imaamin kohdalla, joka jäi ilman poikaa. Kahdestoista imaami Hujjat Allah ibn al-Hasan kätkeytyi tullakseen takaisin Mahdi na vasta lopun aikojen koittaessa. Seitsemänšiialaisuudessa uskotaan, että imaamien ketju katkesi jo seitsemänteen imaamiin Musa ibn Ja’fariin, joka vastaavasti kätkeytyi.
Šiialaisuudessa imaamit olivat:
Kahdestoista imaami palaa lopun aikoina Mahdin hahmossa taistelemaan Antikristusta ja roomalaisia vastaan. Mahdi hallitsee islamilaisen lain mukaan ja hänen aikanaan vallitsee aineellinen hyvinvointi. Hän tuo mukanaan oikeudenmukaisuuden ja ajaa pois vääryyden. Ajatollah Ruhollah Khomeinin mukaan johtajina toimivat sillä välin oppineet faqihit imaamin edustajina. Khomeini oli itse tässä asemassa kuolemaansa saakka.
Imaamin asu
alt=Lahden moskeija imaamin virkapuku|pienoiskuva|Lahden moskeijan imaamin virkapuku (cübbe) sekä päähine (sarik). Imaamin virka-asu koostuu vartalon mittaisesta kaavusta, jota Turkissa kutsutaan cübbeksi, sekä päähineestä mikä on nimeltään sarik. Useimmissa maissa imaamin päähineeseen kiedotaan 2, 3, 6 tai jopa 12 metriä pitkä kangas, joka ilmentää imaamin arvoasemaa muslimiyhteisössä. Mitä suurempi sarik on, sitä korkea-arvoisemmasta imaamista on kyse. Tämä hierarkkinen käytäntö oli yleinen Osmanien valtakunnan aikana, ja se on säilynyt osittain tähän päivään saakka.
Imaamin koulutus ja valinta
Imaamit ovat yleensä itseoppineita eikä tehtävään ole muodollista tutkintoa. Perinteisesti muslimiyhteisö valitsee itse oman imaaminsa, joka on samalla yhteisön luottohenkilö myös muissa kuin uskonasioissa. Joissakin muslimimaissa vallitsee toinen tilanne siten, että valtionhallinto on määritellyt imaameille koulutusvaatimukset ja hallinto voi myös määrätä imaamin aivan tiettyyn moskeijaan.
Perinteinen imaamin tausta
Keskiajalla islamilaisissa maissa uskonoppineita koulutettiin yhteiskunnan tarpeisiin eräänlaisella oppipoikajärjestelmällä, jossa oppilas kuunteli jotain kouluttajaa ja oppi tämän selostaman tietyn kirjan sisällön. Hän sai tästä todistuksena niin sanotun ijama -lisenssin, joka oikeutti hänet itsensä opettamaan samaa kirjaa. Uskonoppineita tarvittiin šariatuomareiksi mutta myös muihin tehtäviin. Imaamit eivät tarvinneet tällaista oppinutta koulutusta. Heidän taustansa oli koraanikouluissa, joissa lähinnä opeteltiin ulkoa Koraanin suuria.
Turkki
Imaamit ovat Turkissa uskontoviraston nimittämiä virkamiehiä, joiden pätevyysvaatimukset on määritelty virkamieslaissa. Turkissa imaamin ura alkaa yleensä imaami-saarnaajalukiosta, jonka käyneitä on noin kaksi kolmasosaa kaikista imaameista. Lopullinen viimeistely tapahtuu uskontoviraston antamassa täydennyskoulutuksessa. Ylemmän palkkaluokan imaameilta vaaditaan teologisia opintoja ammattikorkeakoulussa tai yliopistossa. Ura alkaa kylämoskeijassa, mistä imaami voi kolmen vuoden kuluttua saada määräyksen kaupunkimoskeijaan. Moni imaami pyrkii myös Eurooppaan, minne Turkin valtio on perustanut moskeijoita imaamin virkoineen. Heitä on myös Suomessa.
Egypti
Imaamin tehtäviin ei ole muodollisia vaatimuksia. Valinnassa otetaan huomioon tietämys islamista ja soveltuvuus tehtävään. Al-Azhar - peruskoulut tarjoavat tavallista enemmän tietoa uskonnosta ja opintoja voi sen jälkeen jatkaa al-Azharin yliopistossa, jossa opiskellaan niin sanottuja islamilaisia tieteitä.
Marokko
Vuonna 2005 Marokossa aloitettiin uskonnollisten virkamiesten kouluttaminen "maltilliseen valtionislamiin". Tarkoituksena oli torjua radikaalien suuntausten kuten wahhabilaisuuden pääsy maahan. Pelkästään koraanikoulun käyneitä imaameja, joita oli yli 80% kaikista, uudelleen koulutettiin valtion täydennyskoulutuksessa. Lisäksi aloitettiin yksivuotinen imaamikoulutus, jonka pääsyvaatimuksena oli kandidaatintutkinto ja Koraanin ulkoa opettelu. Myös naisia koulutettiin ”hengellisiksi ohjaajiksi”, joskaan ei imaameiksi.
Iran
Iranin mullahit ovat yleensä sivutoimisia ja palkattomia henkilöitä, jotka johtavat rukouksia. Perjantaimoskeijoissa on valtion palkkaama imam cuma, joka on koulutettu teologi.
Firma (televisiosarja)
Firma on Rike Jokelan ja Juha Jokelan ohjaama 11-osainen komediasarja, joka keskittyi filosofisen ja kovan yritysmaailman maailmojen törmäämiseen. Musiikin sarjaan on säveltänyt Kie von Hertzen.
Sarja keskittyy kuvaamaan yritysmaailmaa ja sen johtamista sekä yrityksen henkilöstöä ja sen taloudellisia vaikeuksia. Cogito Oy on konkurssin partaalla ja firmaa pelastamaan palkataan yrityssaneeraaja ja konsultti Heikki, joka on luonteeltaan ”kivenkova talouselämän ammattilainen”. Cogito Oy:n toimitusjohtaja Arttu ei pidä saneeraamisesta, koska hänestä yrityksen tehtävä ei ole olla ”reduktionistisesti” rahaan nojaava. Hän tukeutuu ajattelussaan mieluummin filosofien ajatuksiin kuin liiketalousajatteluun, jonka hän ilmoittaa olevan ”reduktionistista”. Arttu kuitenkin rakastaa yritystään ja hänellä on eettisesti kunnianhimoisia tavoitteita, jotka eivät kuitenkaan ole taloudellisesti kestäviä.
Aleksandr Bološev
Aleksandr Aleksandrovitš Bološev (, 12. maaliskuuta 1947 Elektrogorsk, Venäjän SFNT – 16. heinäkuuta 2010 Volgograd, Venäjä) oli Neuvostoliittoa edustanut koripalloilija.
Bološev voitti Neuvostoliiton joukkueessa olympiakultaa Münchenissä 1972, maailmanmestaruuden vuonna 1974 ja MM-hopeaa vuonna 1978 sekä EM-kilpailuista kultaa vuosina 1969 ja 1971, hopeaa vuonna 1975 ja pronssia vuonna 1973.
Back to Basics
Back to Basics on yhdysvaltalaisen poplaulajan Christina Aguileran viides studioalbumi ja ensimmäinen tuplalevy. Se julkaistiin 15. elokuuta 2006 Yhdysvalloissa ja Kanadassa ja päivää aiemmin Isossa-Britanniassa ja muualla Euroopassa.
Albumin tuottivat Christina Aguilera itse sekä hip hop -tuottajat DJ Premier, Kwamé ja Ronson. Lisäksi toiselle levylle oli tehnyt kappaleita Aguileran edellisen albumin Strippedin tuottanut Linda Perry. Albumi sisältää Aguileran mukaan ”paluuta 20-, 30- ja 40-lukujen jazz-, blues ja soul-musiikkiin, mutta yhdistettynä nykyaikaiseen popmusiikkiin”. Albumi vuoti Internetiin noin kaksi viikkoa ennen julkaisuaan.
Ensimmäisenä albumin singlenä julkaistiin jazz-vaikutteinen kappale ”Ain’t No Other Man”, joka nousi Billboard Hot 100 -listalla sijalle kuusi. Britanniassa se saavutti parhaimmillaan toisen sijan. Toisena singlenä julkaistaan balladi ”Hurt”. Kolmas single julkaisu oli ”Candyman” ja neljäs ”Slow Down Baby”.
Back to Basics menestyi hyvin maailman listoilla. Se debytoi ykkösenä Yhdysvaltain Billboard 200 -albumilistalla ja saavutti ykkössijan myös muun muassa Britanniassa, Saksassa, Alankomaissa, Australiassa, Kanadassa, Sveitsissä ja Itävallassa. Suomen virallisella listalla se oli parhaimmillaan kuudentena.
Kristen Skjeldal
Kristen Skjeldal (s. 27. toukokuuta 1967 Voss, Norja) on norjalainen hiihtäjä.
Skjeldal on saavuttanut kaksi olympiakultaa Norjan viestijoukkueessa: 1992 Albertvillestä ja 2002 Salt Lake Citystä. Salt Lake Cityssä hän saavutti lisäksi pronssia 30 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailusta.
Maailmancupissa Skjeldal on saavuttanut yhden osakilpailuvoiton, tulokaskaudellaan 1990–1991 Lahdessa käydystä 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailusta. Palkintokorokesijoituksia hänellä on kaikkiaan 11. Henkilökohtaisia Norjan-mestaruuksia Skjeldalilla on yhdeksän.
Sahan tasavalta
Saha eli Jakutia on Venäjän federaatioon kuuluva tasavalta Pohjois-Aasiassa Itä-Siperian keski- ja pohjoisosassa. Manneralueen lisäksi tasavaltaan kuuluvat Uuden-Siperian saaret Pohjoisella jäämerellä.
Sahan alue on historiansa aikana ollut jakuuttien hallitsema 1600-luvun alkupuolelle asti, jolloin Venäjä alkoi valloittaa aluetta. Neuvostoliitossa alueesta muodostettiin vuonna 1922 Jakuuttien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta, josta Neuvostoliiton hajotessa syntyi nykyinen Sahan tasavalta. Merkittäviä tapahtumia ovat olleet jakuutteihin kohdistuneet poliittiset vainot, teollistuminen, venäläisen väestön muutto alueelle, suvereenisuus ja markkinatalouteen siirtyminen.
Pinta-alaltaan laajan ja harvaan asutun Sahan väestö on keskittynyt jokilaaksoihin, varsinkin maan keskiosaan. Alueen ilmasto on yksi maailman ankarimmista. Suurimmat etniset ryhmät ovat jakuutit (45,5 %) ja venäläiset (41,2 %). Virallisia kieliä ovat jakuutti ja venäjä. Sahalla on mittavat luonnonvarat, muun muassa timantteja, jalometalleja, kivihiiltä, öljyä ja kaasua. Saha on pinta-alaltaan maailman suurin itsehallintoalue ja se kuuluu Pohjoisen alueen neuvostoon. Läheiset suhteet Sahalla on eräisiin Keski-Aasian maihin, Japaniin sekä Venäjän federaation muista tasavalloista etenkin Tatarstaniin.
Historia
Ihmisasutusta Sahan alueella on ollut jo varhaisista ajoista lähtien. Tasavallan arkeologiset tutkijat ovat päätelleet varhaisen ihmisasutuksen alkaneen Sahassa varhaisella paleoliittisella kaudella. Vanhimmat merkit ihmisestä Sahan alueella ovat Lenan suistosta vuonna 1945 löydetyt paleoliittisen kauden kalliomaalaukset.
Jakuutit saapuvat
Jakuutit eli sahat ovat turkkilainen kansa ja he puhuvat jakuuttia eli sahaa, joka kuuluu turkkilaisiin kieliin, mutta jossa on myös paljon vaikutteita mongolisista kielistä. Jakuuttien omankielisen nimensä, sahan, alkuperä on epäselvä. Venäjänkielinen sana jakuutti on väännös evenkinkielen sanasta jako, joka tarkoittaa muukalaista. Sanalla jakuutti on aluksi ollut negatiivinen merkitys. Venäjänkielinen termi jakuutti on sittemmin levinnyt myös muihin kieliin. Nykyisin termin saha käyttö on kuitenkin yleistymässä.
Sahan alueen varhaisimpia asukkaita ovat evenkit, evenit, jukagiirit, tšuktšit ja tšuvantšit. Jakuuttien esi-isät ovat asustaneet ennen Sahan alueelle muuttoaan, etelämpänä Baikaljärven ympäristössä, josta jakuutit omien legendojensa mukaan joutuivat lähtemään burjaattien ajamina. Nykykäsityksen mukaan turkkilais-tataarilaista väestöä on saapunut Sahan alueelle useammassa vaiheessa. Ensimmäinen muuttovaihe ajoittuu 900-luvulle, jolloin turkkilaisia heimoja saapui etelästä Sajanin vuoristosta. Viimeisin turkkilaisten heimojen muutto alueelle puolestaan ajoittuu 1300- ja 1400-luvuille.
Näistä turkkilaisheimoista muodostui jakuuttikansa Sahan keskiosaan. Jakuuttien asuinalue käsitti 1200- ja 1300-luvuilla Lenan keskijuoksun sekä Aldanin ja Viljuin alajuoksujen alueet. Tältä alueelta jakuutit alkoivat levittäytyä pohjoiseen, koilliseen ja länteen. Jakuuttiklaanit saavuttivat Indigirkan ja Janan vesistöalueet 1600-luvun alussa.
Huolimatta äärimmäisistä pohjoisista olosuhteista, jakuutit pystyivät säilyttämään ja edelleen kehittämään hevosten ja karjankasvatukseen perustuvan talouselämänsä rakenteita, kotiteollisuustuotteiden (taontatöitä, koruja ja saviastioita) valmistustavan sekä pysyvän asutusmuotonsa. Jakuuttien leviämisen myötä myös heidän etelästä tuomansa hevosten- ja karjankasvatuskulttuuri levisi Sahan arktisillekin alueille. Alueen varhemmat, poronhoitoa ja metsästystä harjoittavat asukkaat, evenkit, eveenit ja jukagiirit, joko sulautuivat jakuutteihin tai muuttivat heidän edellään syrjäisemmille seuduille. Myös jakuutit omaksuivat näiltä alkuperäiskansoilta vaikutteita ja tapoja.
Jakuuteilla on runsas kansantarusto, joista jakuuttien kansalliseepos Tygyn ja tygynids on koottu. Kansantarut kertovat paljon muinaisista jakuuttien johtajista (tojoneista), sankareista ja jumalista. Yksi huomattavimpia oli Dygyn, joka 1600-luvun alussa valloitti useita muita jakuuttiklaaneja ja nousi näin merkittäväksi jakuuttien hallitsijaksi. Jakutian historian ensimmäisen osan kirjoittanut akateemikko A. P. Okladnikov kutsuu Dygynia Jakutian tsaariksi. Dygyniä kuvataan viisaaksi vanhaksi mieheksi, voimakkaaksi soturiksi sekä "valituksi" johtajaksi. Dygynin kuolema ajoittuu jakuuttikansan ratkaisevaan hetkeen, venäläisten saapumiseen Sahaan, ja se kuvataan mahtavana eeppisenä draamana. Jakuutit jakaantuivat 1600-luvun alussa noin 80 klaaniin, mutta käsitys yhtenäisestä etnisestä identiteetistä oli kehittymässä.
Liittäminen Venäjään
pienoiskuva|Linnoitustorni 1600-luvulta [[Jakutskissa sijaitsevassa Pohjoisten kansojen historiallisessa museossa. Alkuperäinen torni paloi vuonna 2002, mutta siitä on rakennettu jäljennös.]] Ensimmäisen tiedon jakuuteista toivat 1620-luvulla tataarit, jotka laskivat heidät veronalaisikseen. Venäläiset tutkimusmatkailijat tapasivat jakuutteja ensimmäisen kerran suunnilleen samoihin aikoihin Lenajoen varrella. Vuoteen 1625 mennessä aluetta valloittamaan tulleet venäläiset kasakkajoukot olivat saavuttaneet Lenajoen. Edetessään Sahaan kasakat perustivat muun muassa Jakutsk, Žigansk, Verhojansk, Zašiversk ja Ala-Kolyma -nimiset talviasumukset ja linnoitukset. Näistä linnoituksista tuli Venäjän siirtomaapolitiikan etuvartioasemia ja ne edesauttoivat Venäjän laajenemista kauemmaksi Koillis-Aasiaan, Kaukoitään ja aina Alaskaan asti. Venäläisiä Sahassa kiinnosti erityisesti turkikset.
Jakutskin linnoitus, josta maan pääkaupunki sittemmin kehittyi, perustettiin vuonna 1632 Lenan länsirannalle. Tätä vuotta pidetään Sahan Venäjän valtakuntaan liittämisen ajankohtana. Sahan liittämisellä Venäjän valtakuntaan oli suuri vaikutus alueen väestön elämään. Jakuutit nousivat useasti kapinaan Venäjän ylivaltaa vastaan vuosina 1634–1642, mutta kapinat tukahdutettiin. Kapinat ja venäläisten mukanaan tuomat eurooppalaiset taudit vaikuttivat jakuuttikansan vähenemiseen.
Sahan alueesta muodostettiin Jakutskin piirikunta vuonna 1638, josta tuli Jakutskin provinssi vuonna 1775 ja edelleen Irkutskin provinssiin kuuluva Jakutskin alue vuonna 1784. Ensimmäiset ortodoksisen uskon lähetyssaarnaajat saapuivat käännyttämään jakuutteja jo 1600-luvun puolivälissä, mutta alueen väestön kristinuskoon kastaminen aloitettiin laajamittaisesti vasta 1700-luvulla. Sahan väestön koulutuksen aloittamista, kansallisen kirjallisuuden kehittymistä sekä jakuuttien ja venäläisten välisen kanssakäymisen tehostumista edesauttoi Venäjän ortodoksikirkon papiston työ.
Venäläisten poliittisen painostuksen vuoksi jakuutit siirtyivät osasta perinteisiltä asuinalueiltaan seuduille, jonne venäläisten valta ei ulottunut ja missä jakuutit saivat elää vapaammin. Jakuuttien tilalle tuli venäläisiä uudisasukkaita. Venäläisten uudisasukkaiden mukana Sahaan levisi maanviljely ja muita maatalouteen liittyviä tekniikoita. Ensimmäiset poliittisten vankien rangaistussiirtolat perustettiin vuonna 1773.
Venäjän valta alueella oli kuitenkin monessa mielessä nimellistä valtaa ja vasta 1800-luvulla alue liitettiin kiinteämmin Venäjän keisarikuntaan. Venäläiset perustivat 1800-luvulla alueelle lisää rangaistussiirtoloita. Sahan alue tuli 1800-luvulla kuulumaan pääosiltaan Jakutskin kuvernementtiin. Karjatalouden parissa työskennelleet jakuutit alkoivat siirtyä paimentolaisuudesta vähemmän liikkuvaan karjatalouden muotoon. Suurin osa jakuuteista on 1800-luvun puolivälin mennessä kastettu ainakin nimellisesti kristityiksi. Vuonna 1846 Sahan alueelta löydetään kultaesiintymiä, joiden vuoksi alueelle siirtyi lisää venäläisiä uudisasukkaita.
Jakuuttien kansallinen herääminen alkoi 1800-luvun loppupuolella. Muun muassa jakuuttien kirjakieltä kehitettiin. Jakuuttinationalistit muodostivat Jakuuttien liiton vuonna 1906, joka vaati Jakutian täydellistä uudelleenjärjestelyä ja venäläisten takavarikoimien rikkauksien palauttamista.
Osaksi Neuvostoliittoa
pienoiskuva|vasen|Jakuuttien ASNT:n vaakuna Venäjällä syttyneessä sisällissodassa jakuutteja taisteli sekä valkoisten että punaisten puolella. Sisällissodan myötä Venäjällä nousivat valtaan kommunistit, joiden valta ulottui Sahaan 1920-luvun alussa. Jakutskin kuvernementista ja eräistä lisäalueista muodostettiin Venäjän federatiivinen sosialistinen neuvostotasavaltaan kuuluva Jakuuttien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta perustettiin 27. huhtikuuta 1922. Autonomisen tasavallan perustamista pidetään Sahan valtiollisen kehityksen alkamisajankohtana. Vuonna 1925 aloitettiin Sahan maatalouden pakkokollektivisointi, jonka vastustaminen johti tuhansien jakuuttien pidätyksiin ja teloituksiin.
Vuonna 1927 Jakutiassa nousi liike, joka vaati Jakuuttien ASNT:lle osavaltion asemaa. Liike kuitenkin tukahdutettiin ja sen jäsenet karkotettiin ja teloitettiin. Neuvostoliiton sortotoimet ja poliittiset vainot alkoivat 1930-luvulla ja monia tasavallan älymystöön kuuluvia tuomittiin pakkotyöhön tai teloitettiin. Osana sortotoimenpiteitä jakuuttien järjestöt, koulut ja jakuutinkieliset julkaisut kiellettiin.
pienoiskuva|Udatšnajan timanttikaivos
Neuvostokaudella Sahan talouselämää ja teollista tuotantoa kehitettiin huomattavasti. Aldanin kultakenttiä ja maan länsiosasta löydetyt timanttiesiintymät sekä muiden luonnonvarojen hyödyntäminen loivat alueelle raskasta teollisuutta. Liikenneoloista kehitettiin erityisesti pohjoista laivaliikennettä ja lentoliikennettä, joiden avulla vaikeiden yhteyksien päässä olevat alueet yhdistettiin muuhun maahan.
Myös neuvostovallan aikana Sahaa pidettiin poliittisten vankien karkotuspaikkana. Jakutiaan perustetun raskaan teollisuuden työvoimaksi siirrettiin suuria määriä slaaveja, lähinnä venäläisiä. Tämän seurauksena venäläisten määrä ylitti jakuuttien suhteellisen osuuden ASNT:n väestöstä 1960-luvulla.
Sahan tasavalta perustetaan
Jakuuttien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta antoi suvereenisuusjulistuksen 27. syyskuuta 1990 ja muutti nimensä Saha-Jakutian sosialistiseksi neuvostotasavallaksi. Tämä tapahtui vastoin Neuvostoliiton johdon tahtoa. Sahan ensimmäiseksi presidentiksi valittiin 20. joulukuuta 1991 Mihail Nikolajev ja samana vuonna maan nimi muutettiin Sahan tasavallaksi sen jälkeen, kun Neuvostoliitto oli lakannut olemasta. Neuvostoliiton hajottua alkoi levitä huhuja Sahan itsenäistymisestä. Presidentti Nikolajev antoi pian valintansa jälkeen lausunnon, jonka mukaan Sahan tasavalta pysyisi Venäjän federaation osana.
Tammikuussa 1992 Jakutian parlamentti pyrki lisäämään tasavallan suvereenisuutta, laatimalla luonnoksen tasavallan ja federaation keskushallinnon välisestä vallanjakosopimuksesta. Sopimuksen mukaan tasavalta saisi alueellaan olevat luonnonvarat haltuunsa ja saisi käydä niillä kauppaa itsenäisesti maailmanmarkkinoilla. Paikalliset venäläiset lainsäädäntöviranomaiset kritisoivat sopimusta välittömästi, pitäen sitä Venäjän federaatiosta eroamisen alkuvaiheena ja provosoivana. Helmikuussa 1992 Sahan ylimmät viranomaiset kiistivät huhut, joiden mukaan tasavallan hallituksen politiikka pyrkisi eroon Venäjän federaatiosta. Sahan perustuslaki hyväksyttiin 14. huhtikuuta 1992. Sen mukaan Sahan luonnonvarat ovat paikallisen väestön omaisuutta.
Sahan, Tatarstanin ja Baškortostanin presidentit antoivat elokuussa 1992 yhteisen lausunnon varoitukseksi Venäjän keskushallinnolle. Lausunnossa he ilmoittivat olevansa valmiita lisäämään tasavaltojensa suvereenisuutta, mikäli Venäjän keskushallinto jatkaisi tasavaltoihin kohdistuvaa ns. jarrutuspolitiikkaansa, muun muassa tasavaltojen lakien mitätöimistä.
Venäjän federaation presidentti Boris Jeltsin antoi huhtikuussa 1994 julistuksen, jossa hän tuomitsi Stalinin 1920-luvun lopulla ja 1930-luvulla jakuutteihin kohdistamat vainot. Sahan presidentti Mihail Nikolajev puolestaan antoi saman vuoden kesäkuussa lausunnon, jonka mukaan Venäjän federaation tulee säilyä yhtenäisenä ja ettei vallan siirtyminen keskushallinnolta federaatioon kuuluville tasavalloille merkitsisi Venäjän hajoamista.
Venäjän loppuvuodesta 1994 aloittaman Tšetšenian sodan vaikutukset ulottuivat myös Sahaan. Sahan tasavalta antoi tammikuussa 1995 julistuksen, joka kielsi Sahan tasavallan kansalaisten värväämisen niihin Venäjän armeijan joukko-osastoihin, jotka taistelivat Tšetšeniassa. Kesäkuussa Venäjä ja Saha solmivat joukon sopimuksia, joilla sovittiin taloudellisen, poliittisen ja yhteiskunnallisen vallan jaosta Venäjän keskushallinnon ja Sahan hallinnon välillä.
Sahan parlamentti julisti tasavaltaan hätätilaan heinäkuussa 1996, eri puolilla maata vaivaavien tulvien, metsäpalojen ja kuivuuden vuoksi. Tulvissa menehtyi kuusi ihmistä ja 45 000 hehtaaria metsää paloi. Syyskuussa samana vuonna voimalatyöntekijät lakkoilivat myöhässä olevien palkkojen vuoksi. Saman vuoden joulukuussa Sahaa vaivasivat laajat sähkökatkot, samaan aikaan kun pakkaslukemat olivat noin -50 °C.