cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lumiukko (romaani)
Juoni
Harry Hole saa ratkaistavakseen erään naisen murhan, jonka kaulaliina on pihalla seisovan lumiukon kaulassa. Minkäänlaisia johtolankoja ei ole jätetty, ja tapaus vaikuttaa vaikealta. Hämmästykseksi (ja kauhuksi) Harry huomaa, että viime vuonna tapahtui vähintään yksi samanlainen murha. Samanlainen tyyli ja murhaajan jättämä "viesti". Ja kaikki murhat ovat sattuneet ensilumen aikaan. Alkaa taas murhasarja, jonka tekijä merkitsee työnsä lumiukolla. Ennen kuin hän huomaakaan, on Harry keskellä painajaista, jossa lapsien kokoama iloinen, hymyilevä hahmo, on täysin seonneen psykopaatin merkki.
Kun ensilumi laskee maahan, alkaa hän metsästää taas...
Elokuva
Vuonna 2010 Working Title Films osti kirjan elokuvaoikeudet. Elokuva Lumiukko sai ensi-iltansa lokakuussa 2017, ja se on ohjannut ruotsalainen Tomas Alfredson. Elokuvassa Harry Holea näyttelee Michael Fassbender.
Ellen G. White
thumb|Ellen G. White Ellen Gould White (o.s. Harmon; 26. marraskuuta 1827 Gorham, Maine, Yhdysvallat – 16. heinäkuuta 1915 St. Helena, Kalifornia, Yhdysvallat) oli amerikkalainen kristillinen kirjailija ja uskonnollinen johtaja, jonka profeetallisena pidetty toiminta vaikutti seitsemännen päivän adventismin syntyyn ja kasvuun.
Elämä ja toiminta
Adventistien parissa Whiten kerrotaan saaneen elämänsä aikana satoja näkyjä, joiden perusteella hän kirjoitti kirjoja. Myös yhden tärkeimmistä kirjoistaan, Suuren taistelun, hänen on sanottu kirjoittaneen näyn inspiroimana. Whiten teoksia ovat muun muassa evankelioiva kirjanen Tie Kristuksen luo sekä hyvän ja pahan välistä ristiriitaa käsittelevä ja Raamattua selittävä Aikakausien taistelu -kirjasarja, joka on ilmestynyt suomeksi nimellä Alfa ja Omega. Sarjaan kuuluu viisi teosta Patriarkat ja profeetat, Profeetat ja kuninkaat, Aikakausien toivo, Apostolien teot ja Suuri taistelu. Alfa ja Omega -sarjassa näiden viiden teoksen teksti on jaettu kahdeksaksi osaksi. White on tälläkin hetkellä maailman yksi luetuimmista kristillisistä naiskirjailijoista. Hänen teoksensa Tie Kristuksen luo on maailman yksi laajalevikkisimmistä hartauskirjoista, aivan viiden levinneimmän joukossa.
Whiten kirjallista tuotantoa kutsutaan seitsemännen päivän adventistien piirissä yhteisnimellä Profetian henki (The Spirit of Prophecy). Ellen Whiten vaikutus oli voimakasta myös liikkeen terveystyön, koulutyön ja raittiustyön kehittymisessä.
White sai yhdeksänvuotiaana vakavan iskun päähänsä. Neurologian professori Gregory Holmes on väittänyt, että Whitelle kehittyi iskun seurauksena ohimolohkoepilepsia, joka selittäisi näyt. Näkemystä on myös kritisoitu, lisäksi Whiten kokemat näyt olivat varsin pitkäkestoisia, mikä on ohimolohkoepilepsiassa epätavallista.
Suomihiphoppia
Suomihiphoppia on Warnerin vuodesta 2003 lähtien julkaistun kokoelmalevysarjan nimi. Levyt sisältävät nimensä mukaisesti suomalaista Hip hop/rap-musiikkia. Levyillä on myös kuultu artistien ennen julkaisemattomia kappaleita.
Hobo (kirjaintyyppi)
thumb|Hobo Hobo on Morris Fuller Bentonin vuonna 1910 suunnittelema sans serif -kirjaintyyppi. Benton suunnitteli sen alun perin American Type Founders -kirjasinvalimolle, mutta useat yritykset, muun muassa Adobe ja Linotype, ovat sittemmin julkaisseet kirjaintyypistä omat versionsa.
Hobo on omalaatuinen kirjaintyyppi, jonka kirjainmuodot ovat kaarevia ja suippenevia. Sen pienaakkosissa ei ole lainkaan alapidennyksiä. Hobo sopii parhaiten otsikoihin, ilmoituksiin tai markkinointimateriaaleihin.
Johann Georg Halske
Johann Georg Halske (30. heinäkuuta 1814 Hampuri – 18. maaliskuuta 1890 Berliini) oli saksalainen mekaanikko, joka perusti F. M. Böttcherin kanssa vuonna 1844 työpajan Berliiniin. Vuonna 1847 Halske ja Werner von Siemens perustivat Siemens & Halsken, joka myöhemmin sai nimekseen Siemens AG. Yritys keskittyi kaukolennätinlinjojen rakentamiseen. Halske oli osallisena sähkölaitteiden suunnittelussa ja rakentamisessa. Vuonna 1867 hän vetäytyi yrityksestä, sillä hänen näkemyksensä yrityksen politiikasta erosivat Siemensin veljesten näkemyksistä. Hän pysyi kuitenkin Werner von Siemensin ystävänä kuolemaansa asti. Vaikka hän jättikin yrityksen, jota oli perustamassa, hän jatkoi sen tukemista ja osallistui taloudellisesti Siemensin vuonna 1872 perustetun eläkekassan tukemiseen.
Egidius Monoszló
Egidius Monoszló oli unkarilainen aatelinen, joka toimi Transilvanian voivodina vuonna 1274. Hänet nimitti tehtäväänsä Unkarin kuningas Ladislaus IV.
August III
Fredrik August II (17. lokakuuta 1696 Dresden – 5. lokakuuta 1763 Dresden) oli Saksin vaaliruhtinas vuosina 1733–1763 ja Puolan perimyssodan seurauksena Puola-Liettuan kuningas nimellä August III vuosina 1733–1763.
Elämä
Fredrik August II oli vaaliruhtinas Fredrik August I:n (Puolan kuninkaana August II) ainoa laillisesta avioliitosta syntynyt poika. Hänet kasvatettiin luterilaiseksi, mutta hän kääntyi isänsä tavoin katoliseksi vuonna 1712 ollessaan matkalla Italiassa. Fredrik August tuli isänsä kuoltua vuonna 1733 Saksin vaaliruhtinaaksi, mutta saadakseen myös isälleen kuuluneen Puolan kuninkuuden hänen piti voittaa kuninkaanvaali. Hän varmisti Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Kaarle VI:n tuen ilmoittamalla tukevansa tämän antamaa vuoden 1713 pragmaattista sanktiota ja Venäjän keisarinna Annan tuen lupaamalla tukea Kuurinmaan luovuttamista Venäjälle. Fredrik August voitti täpärästi 5. lokakuuta 1733 pidetyn kuninkaanvaalin ja hänet kruunattiin Krakovassa 17. tammikuuta 1734. Käynnissä olleen Puolan perimyssodan vuoksi meni kuitenkin useampi vuosi ennen kuin kilpaileva kuningas Stanisław Leszczyński saatiin kukistettua. Vasta kesäkuussa 1736 Fredrik August eli kuningas August III tunnustettiin myös Varsovassa.
Fredrik August II oli kiinnostuneempi kulttuurista ja helposta elämästä kuin valtionjohdosta. Hän jätti vuodesta 1738 alkaen valtiolliset asiat paljolti neuvonantajalleen Heinrich von Brühlille, joka puolestaan antoi Puolan vaikutusvaltaisen Czartoryskin suvun haltuun. Tämä ajoi Puolan hyvin epävaakaaseen tilaan. Fredrik August liittoutui Itävallan kanssa Preussia vastaan sekä Itävallan perimyssodassa vuonna 1742 että seitsenvuotisessa sodassa vuonna 1756. Jälkimmäisessä sodassa Preussin kuningas Fredrik Suuren armeija miehitti nopeasti koko Saksin, jolloin Fredrik August joutui perääntymään Puolaan. Seuraavina vuosina Czartoryskin ja Poniatowskin mahtisukujen vaikutusvalta sekä Venäjän hallitsija Katariina Suuren sekaantuminen Puolan asioihin lisääntyivät entisestään, mikä vain pahensi maan hajaannusta. Fredrik August sai Saksin takaisin vuoden 1763 Hubertusburgin rauhassa, mutta kuoli vielä samana vuonna.
Fredrik August oli vuodesta 1719 naimisissa keisari Joosef I:n tyttären, arkkiherttuatar Maria Josefinan kanssa. Heillä oli 14 lasta, joista vanhin, Fredrik Kristian, seurasi isäänsä vaaliruhtinaan valtaistuimelle, mutta hallitsi Saksia vain kolme kuukautta ennen omaa kuolemaansa eikä ehtinyt päästä Puolan kuninkaaksi, joten Wettinin suvun valtakausi Puolassa päättyi. Fredrik Augustin tyttäristä Maria Amalia nai Espanjan kuningas Kaarle III:n, Maria Anna Baijerin vaaliruhtinas Maksimilian III Joosefin ja Maria Josepha Ranskan kruununprinssi Ludvigin.
Fredrik August keräsi pääkaupunkiinsa Dresdeniin suuren taidekokoelman ja rakennutti sinne katolisen Hofkirche-kirkon.
Antonia Fraser
thumb|Antonia Fraser vuonna 2010. Lady Antonia Fraser CBE (s. 27. elokuuta 1932) on brittiläinen kirjailija, joka on tullut tunnetuksi historiaa käsittelevillä teoksillaan ja rikoskirjallisuudellaan.
Fraser syntyi Lontoossa pääri Frank Pakenhamin ja tämän puolison Elizabethin tyttäreksi. Hän valmistui Oxfordin Lady Margaret Hallista ja meni vuonna 1956 naimisiin parlamentaarikko Hugh Fraserin kanssa. Vuonna 1977 päättyneestä avioliitosta syntyi parille kuusi lasta.
Fraser oli naimisissa Nobel-palkitun kirjailija Harold Pinterin kanssa vuodesta 1980 tämän kuolemaan vuoteen 2008 asti. Fraserille itselleen on myönnetty James Tait Blackin muistopalkinto vuonna 1969.
Fraserin ammattimainen ura historiankirjoittajana käynnistyi vuonna 1969, jolloin julkaistiin hänen kirjoittamansa elämäkertateos Mary, Queen of Scots. Hän on yhtä lailla suosittu dekkarikirjailija; hänen luomansa Jemima Shore -hahmo on tuttu myös televisiosta. Sofia Coppolan elokuva Marie Antoinette (2006) perustuu löyhästi hänen teokseensa Marie Antoinette (2001).
Antonia Fraserilta on suomennettu jännitysnovelli Parrin lasten tapaus jännitysnovellikokoelmassa Femme fatale: Murhaavan hurmaavat naiset (2011).
Abby Erceg
pienoiskuva|Abby Erceg Abby Erceg (s. 20. marraskuuta 1989) on uusiseelantilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Uuden-Seelannin naisten maajoukkueessa vuoden 2019 MM-kilpailujen päättyessä 141 maaottelua ja tehnyt niissä kuusi maalia. MM-kilpailuissa hän pelasi Uuden-Seelannin kaikki kolme ottelua alusta loppuun. Hän on toiminut myös maajoukkueen kapteenina.
Erceg edustaa seuratasolla yhdysvaltalaista North Carolina Couragea.
Harmaatavi
pienoiskuva|Anas flavirostris oxyptera -alalajin munia Harmaatavi (Anas flavirostris) on eteläamerikkalainen sorsalaji. Se kuuluu muiden tavien tavoin lajirikkaaseen sorsien sukuun. Harmaatavia esiintyy Argentiinassa, Falklandinsaarilla, Chilessä, Perussa, Boliviassa, Uruguayssa ja Brasiliassa. Se on vakiinnuttanut itsensä myös Etelä-Georgiassa, jossa se havaittiin ensi kertaa lisääntymässä vuonna 1971. Linnun elinympäristönä ovat makeanveden kosteikot, joista se suosii jokien kosteikkoja. Ottaen huomioon harmaatavin levinneisyyden laajuuden ja paikallisen runsauden, IUCN ei luokittele sitä uhanalaiseksi.
Huojunta
pienoiskuva|Kuvan huojuva aalto (sininen) muodostuu vihreästä ja punaisesta vihreän aallonpituuden kasvaessa.
Harmaatavi
Luokittelu
Harmaatavi on myös ainutlaatuinen samansukuistensa kesken joiltakin parittelukäytöksen näkökannoilta. Munien laskemisen jälkeen koiraat kurottavat korkealle ja uivat ympäriinsä naaraiden vieressä.
Huojunta
Huojunta on kahden taajuudeltaan vain hieman erilaisen aallon välisestä interferenssistä aiheutuva ilmiö. Tunnetuin se on ääniaalloilla, jolloin huojunta havaitaan kuullun äänen voimakkuuden jaksollisena vaihteluna. Ilmiö esiintyy samanlaisena kuitenkin myös muiden kuin ääniaaltojen tapauksessa.
Klamytapit
Klamytapit on Klamydian vuonna 2001 julkaistu albumi.
Harmaatavi
Luokittelu
Alalajeja on perinteisesti kaksi:
Harmaatavia ja pohjoisandientavia pidettiin aikaisemmin samana lajina, mutta nykyisin yhä useammat taksonomistit pitävät niitä eri lajeina.
Huojunta
Otetaan esimerkiksi sähkökitara ja soitetaan yhtä aikaa kaksi selvästi erikorkuista ääntä. Tällöin ihminen havaitsee äänet erillisinä. Aletaan nyt kiristää toista kieltä siten, että äänten välinen taajuusero pienenee. Hiukan ennen kuin taajuudet ovat samat, kuullaan huojunta: ääni kuuluu välillä voimakkaampana, välillä heikompana, eikä kahta säveltä voida enää erottaa toisistaan.
Huojuntataajuus
Ilmiön syy on fysikaalinen: kaksi eri ääniaaltoa interferoivat eli muodostavat summa-aallon. Interferoivat aallot vahvistavat toisiaan, jos ne ovat samassa vaiheessa; vastakkaisessa vaiheessa ollessaan ne heikentävät toisiaan. Ääni kuullaan voimakkaampana, kun interferenssi on luonteeltaan vahvistavaa eli konstruktiivista. Eri vaiheissa olevat aallot puolestaan sammuttavat toisensa ja ääni kuulostaa heikolta.
Voidaan todistaa, että äänenvoimakkuuden maksimin ja minimin vaihtelu muodostaa aallon, jonka taajuus on interferoivien aaltojen taajuuksien erotus. Tämä nk. huojuntataajuus on
Yksinkertaisimmin ilmiötä voidaan tarkastella laskemalla kahden perusmuotoisen (sinimuotoisen), samalla amplitudilla värähtelevän aallon summa:
Jos interferoivien aaltojen taajuudet ovat lähellä toisiaan (ero muutaman hertsin luokkaa) eli, yhtälössä oikealla olevan kosiniaallon taajuus on kuuloalueen alapuolella, minkä vuoksi sitä ei havaita erillisenä sävelenä. Sen sijaan se ilmenee siniaallon amplitudin eli äänen voimakkuuden jaksollisena vaihteluna; kosinin sanotaan muodostavan ns. verhokäyrän, joka värähtelee hitaasti. Siniaallon taajuus on eli interferoivien aaltojen taajuuksien keskiarvo. Tämän aallon amplitudi on. Kun on yksi, aallot ovat samassa vaiheessa ja vahvistavat toisiaan (amplitudi on 2a). Kun se on nolla, aallot sammuttavat toisensa (amplitudi on 0).
Huojuntaa esiintyy myös monimutkaisemmissa tapauksissa, esimerkiksi äänten soidessa eri voimakkuuksilla. Tällöin laskennallinen käsittely on mutkikkaampaa.
Huojunta äänentoistossa
Huojunta tarkoittaa myös äänen korkeuden hidasta vaihtelua, jota esiintyy analogisissa äänentallennuslaitteissa, tavallisimmin nauhureissa ja vanhoissa elokuvissa. Näissä ilmiö aiheutuu tallennusvälineen epätasaisesta liikkestä. Esimerkiksi nauhaa kuljettavan moottorin pyörimisnopeuden vaihtelut aiheuttavat toistetun taajuuden heilahtelua eli huojuntaa.
James Herbert
James Herbert (s. 8. huhtikuuta 1943 Lontoo – 20. maaliskuuta 2013 ) oli englantilainen kauhukirjailija. Häneltä on suomennettu kaksi katastrofiromaania, Rotat (1974) ja Usva (1975), sekä yliluonnollista kauhua edustava Yön aaveet (1988).
Maapihka
thumb thumb|Maapihkaa [[Utahista Yhdysvalloista.]] Maapihka eli maavaha eli otsokeriitti on pehmeää tai huokoista kovaa massaa, joka koostuu lähinnä suurimolekyylisistä tyydyttyneistä hiilivedyistä. Se on väriltään keltaista, ruskeaa tai melkein mustaa. Se sulaa 50–100 °C:ssa.
Sitä on vuoriöljylöydösten yhteydessä varsinkin Galitsiassa Puolan ja Ukrainan rajaseudulla ja myös Kaukasiassa Mustanmeren ja Kaspianmeren välisellä alueella sekä Tselegensaarella Kaspianmeressä. Tselegenillä se tunnetaan nimellä neftgil.
Se liukenee helposti tärpättiin ja bentseeniin, vaikeasti alkoholiin ja eetteriin ja erottuu niistä liuoksista kiiltävinä kidesuomuina. Sen ominaispaino on noin 0,95. Tislaamalla ja valkaisemalla siitä saadaan väritöntä parafiinia.
Bötesön
Bötesön on saari Kemiönsaaren kunnassa. 77 hehtaarin kokoisella saarella asuu vakituisesti viisi ihmistä.
Bötesön kuuluu Hiittisten saaristoon. Saaren lounaispuolella avautuu merenselkä Skallerfjärden. Salmi Ånholms sundet erottaa Bötesön Ängesön-Bergön saaresta. Bötesön pohjoisosassa on korkea kallioalue Kummelberget. Saaren keskiosassa on kluuvijärvi Bötesö träsket. Saaren eteläosaan on kasvanut kiinni saari Tranholmen.
Joiku
pienoiskuva|Saamelaisia noin vuonna 1900. Joiku on saamelaisten ja Vienan karjalaisten proosalaulua. Joikua esiintyy ensisijaisesti Lapissa. Joiku on useimmiten improvisoitu ja laulettu ilman soitinsäestystä. Toisinaan joikua kuitenkin säestetään jollakin lyömäsoittimella. Joiku on monimutkainen ja Euroopassa ainutlaatuinen laulutapa. Joiussa ääntä väritetään kurkunpäänlihaksilla ja melodiaa muunnellaan mielentilan mukaan.
Saamelaisten kansallisjoiku on vuonna 2022 valittu Nils-Aslak Valkeapään säveltämä Sámi eatnan duoddariid.
Joiun määritelmiä
Eri saamelaiskielissä on omat nimityksensä joiulle ja joikaamiselle. Ero ei jää pelkästään nimien erilaisuuteen, vaan itse musiikkikin poikkeaa huomattavasti toisistaan. Suurin ero joikutyyleissä on itä- ja länsisaamelaisten välillä. Läntisen alueen voi jakaa vielä pohjoiseen ja eteläiseen alueeseen.
Itäsaamelaiseen tyyliin kuuluu kolttien leuʹdd. Leuʹdd on suvussa kulkeva taito esittää lauluruno, tai kronikka elävästä elämästä. Osa leuʹddeista on tarkoitettu vain aikuisille. Leuʹdd eroaa läntisestä tyylistä niin tekstillisesti kuin musiikillisestikin. Laulujen muuntelua voi tapahtua esityksen aikanakin. Kolttasaamelaisen lauluesityksen perustana on yksi melodiasäe, joka esiintyy kerran muunneltuna jokaisessa säkeessä. Leuʹdd on säilyttänyt paljon kirjoihin kirjaamatonta historiaa. Suomessa myös inarinsaamelaisilla on ollut oma liđvi-perinteensä, joka on nykyään hävinnyt.
Alan Lomaxin määritelmän mukaan saamelaisten vokaalimusiikki kuuluu Siperian arktisten kansojen laulutyylien piiriin. Joikua valtakulttuurit eivät useiden vuosisatojen aikana yrityksistään huolimatta onnistuneet hävittämään. Aktiivisimpia joiun vastustajia olivat papit, koska heidän mukaansa muinaisia jumalia palvottiin joikujen kautta. Pappien mielestä joikaaminen oli syntiä ja eräiden mielestä itse paholainen piinasi ihmisiä joikujen kautta. Joiun arvo laski huomattavasti kristinuskon myötä. Ihmiset joikasivat salaa ja useat eivät uskaltaneet joikata muutoin kuin humalassa, ja näin joiku alettiin sitoa kielteisiin asioihin. Monet ihmiset oppivat yhdistämään joikaamisen juopotteluun.
Sävelmät ovat tavallisesti kaksisäkeisiä ja avainsanoihin liittyy hyvin usein toistuvia kertaumatavuja, kuten nun-nu ja lal-la.
Wilhelm Hilbert
Wilhelm Hilbert oli suomalainen asekauppias, joka toi Suomeen toisen maailmansodan aikana Saksasta aseita. Hänellä oli sinne suhteet, sillä hän tunsi Hermann Göringin. Hänen vaiheensa tunnetaan huonosti, sillä hän pakeni sodan jälkeen Ruotsin kautta Argentiinaan.
Joiku
Vienan Karjalan kelkettely
Joiuksi kutsutaan myös erästä Vienan karjalaisten laulutapaa, joka tunnettiin pienessä osassa Vienan Karjalan länsiosia. Vienan karjalaiset kutsuivat laulutapaansa kelkettelyksi. Kelkettelyssä käytettiin yleensä alkusointua ja kertoa, samoin kuin kalevalamitassa ja osa kelkettelystä oli kalevalamittaista. Kelkettely oli naisten laulutapa. Kertomukset olivat kuitenkin yleensä eeppisiä, ja kertoivat miesten elämästä.
Wilhelm Hilbert
Hilbert on hahmona Leo Suomelan näytelmässä Mannerheim ja kettujen sota. Hän kuului taustavaikuttajana marsalkka Mannerheimin lähipiiriin.
Joiku
Vienan Karjalan kelkettely
Kelkettelyä on tallennettu vain pieni määrä kansanperinteen kerääjien keskityttyä kalevalaisen runouden keruuseen. Nykyisin kelkettelyn perinne on lähes kuollut. Kelkettelyn alkuperä ja ikä ovat tuntemattomia. Ei esimerkiksi tiedetä, onko se lainaa saamelaisilta vai ikivanhaa itämerensuomalaista perinnettä.
Wilhelm Hilbert
Dahlberg & Hilbert
Vuodesta 1932 Hilbert omisti asekauppaa harjoittaneen maahantuontiliikkeen Dahlberg & Hilbert Oy. Aluksi kun yhtiö 1932 perustettiin, Heinrich Dahlberg (1906–1988), joka perusti vuonna 1935 Oy Dahlberg & Co Ab:n, ja Wilhelm Hilbert omistivat kumpikin yrityksestä puolet, mutta vuonna 1942 Hilbert omisti sen kokonaan. Johtotehtävissä toimivat Frans Vilhelm ja Harald Nyberg. Sodan jälkeen yhtiön nimeksi muuttui Nyberco, ja sen omistajaksi tuli 1950 Pohjoismaiden Yhdyspankki. ja 1964 yhtiö fuusioitiin PYP:iin. Yhtiö omisti Vuosaaressa Rastilassa Furuborgin tilan, jolle rakennettiin Unitas-opisto. Yritys fuusioitiin 1964 PYP:iin ja lakkautettiin vuonna 1965, jolloin sen nimi oli Yhdysranta Oy (vuodesta 1961).
Dahlberg & Hilbert oli alkuaan metallien ja koneiden agentuuriliike. Sen toimipaikka oli vuonna 1940 Pohjoisesplanadi 33:ssa, ja henkilökuntaa oli 14. Elokuussa 1940 Hilbert otti vastaan saksalaisen eversti Joseph Veltjensin, joka oli tullut neuvottelemaan Suomen ylimmän sotilasjohdon kanssa, ja majoitti hänet kesäasuntoonsa Helsingin ulkopuolella. Eversti Ragnar Nordströmin muistelmien mukaan nimenomaan Wilhelm Hilbert oli se henkilö, joka oli saanut heinäkuussa hankittua Göringin kautta Hitlerin suostumuksen asekaupoille Suomen kanssa. Lokakuussa Hilbertin yhtiö teki sopimuksen Suomen puolustusministeriön kanssa asekaupoista. Vuonna 1942 Hilbert rakennutti talon Helsingin Meilahteen osoitteeseen Tavaststjernankatu 17, johon hän sitten perheineen muutti Maneesikadulta.
Tv-juontajanakin tunnettu Poppe Berg oli jatkosodan aikana yrityksen palveluksessa valvomassa ensin maahantuontia ja sitten hän siirtyi sen palvelukseen Berliiniin.
Nelson Mandela
Nelson Rolihlahla Mandela (18. heinäkuuta 1918 Mvezo – 5. joulukuuta 2013 Johannesburg) oli xhosa-kansan thembu-heimoon kuuluva eteläafrikkalainen poliitikko, joka toimi myös asianajajana. Etelä-Afrikassa hänet tunnettiin usein xhosankielisellä klaaninimellä Madiba tai nimellä tata, joka tarkoittaa xhosaksi "isää".
Mandela teki merkittävää rotusorron vastaista työtä Etelä-Afrikassa. Hän sai Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1993 Frederik de Klerkin kanssa ja oli Etelä-Afrikan ensimmäinen musta presidentti 1994–1999. Nelson Mandela oli 1900-luvun tunnetuimpia poliittisia vankeja ja merkittävimpiä Afrikan poliittisia johtajia.
Muuta
Mandela-ilmiö on nimetty Mandelan mukaan, jonka useat virheellisesti muistaa menehtyneen 1980-luvulla, vaikka todellisuudessa hän kuoli vasta vuonna 2013.
Perhe
thumb|Xhosa-lapsia Transkeissa vuonna 2004. Mandelan isä Gadla Henry Mphakanyiswa oli xhosa-heimon johtaja Transkeissa, joka oli osa Britannian Kapmaan siirtomaata. Mandelan isällä oli neljä vaimoa. Kolmas heistä oli Mandelan äiti Nosekeni Fanny, joka kuului xhosien Amampemvu-klaaniin. Rolihlahlan isällä oli 13 lasta, joista Rolihlahla oli pojista nuorin. Mandelan ollessa vielä lapsi perhe muutti Transkein pääkaupungin Umtatan lähellä sijaitsevaan Qunun kylään, sillä perheen isä oli menettänyt koko omaisuutensa ja asemansa niskoiteltuaan tuomarille. Kylässä ihmiset asuivat ympyrän muotoisissa majoissa. Mandelan perheellä oli kolme majaa, yksi nukkumista, yksi ruoanlaittoa varten, ja yhtä pidettiin vajana.
Mandelan äiti Fanny kääntyi lapsineen kristinuskoon, kun Rolihlahla Mandela oli seitsenvuotias. Mandelan isän ystävät George ja Ben Mbekela vaikuttivat siihen, että nuori Rolihlahla pääsi opiskelemaan. Hän aloitti pian koulun, jossa sai englanninkielisen nimen Nelson. Nelson oli yhdeksänvuotias, kun hänen isänsä kuoli, todennäköisesti jonkinlaiseen keuhkotautiin.
Muutto Mqhekezweniin ja opiskelu (1927–1941)
Mphakanyiswan kuoltua Nelson Mandela muutti yksin Qunusta Mqhekezweniin, koska Thembujen sijaishallitsija, päällikkö Jongintaba Dalindyebon oli lupautunut Nelsonin holhoojaksi. Mandela kävi palatsin vieressä olevaa koulua ja menestyi hyvin.
Kuudentoista ikäisenä Mandelalle tehtiin xhosien perinteiden mukaisesti ympärileikkaus, ja hänestä tuli mies. Pian hän muutti opiskelemaan Clarkeburyn sisäoppilaitokseen, jossa hän suoritti kolmivuotisen alemman tutkinnon kahdessa vuodessa, minkä jälkeen hän vuonna 1937 meni metodistiopistoon Healdtowniin Fort Beaufortiin.
21-vuotiaana Mandela pääsi Alicen kunnassa sijainneeseen Fort Haren yliopistoon. Opiskeluaikana hän liittyi opiskelijoiden kristilliseen yhdistykseen ja piti raamattutunteja lähikylissä. Opiskelijoiden edustajistoon liittyneiden erimielisyyksien vuoksi hänet kuitenkin erotettiin koulusta, ja vuonna 1941 hän palasi Mqhekezweniin. Järjestettyä avioliittoa välttääkseen Mandela karkasi Mqhekezwenista pian Johannesburgiin.
Johannesburg (1941–1943)
thumb|[[Witwatersrandin yliopiston päärakennus, jossa pidetään esimerkiksi valmistujaisseremoniat.]]
Mandela löysi Johannesburgissa aluksi kultakaivokselta vartijan töitä. Pian kaivoksen johtajalle kuitenkin selvisi, että Mandela oli karannut, ja hänet erotettiin. Mandela siirtyi töihin lakiasiaintoimistoon toimistoapulaiseksi. Iltaisin hän opiskeli University of South Africassa, sillä hän halusi suorittaa Fort Haressa kesken jääneen tutkintonsa loppuun. Johannesburgissa Mandela kävi ystäviensä kanssa muun muassa kommunistisen puolueen kokouksissa, joissa hän tutustui Etelä-Afrikan rotusorron historiaan.
Mandela valmistui yliopistosta vuoden 1942 lopulla ja jatkoi seuraavana vuonna opintoja Witwatersrandin yliopiston oikeustieteen laitoksella.
Avioliitot ja lapset
Mandela tapasi tulevan vaimonsa Evelyn Masen Sisulujen olohuoneessa. He menivät naimisiin jo parin kuukauden tuttavuuden jälkeen. Vuoden 1945 alussa pariskunnalle syntyi esikoispoika Madiba Thembekilen ja perhe pääsi muuttamaan uuteen taloon. Vuonna 1947 syntynyt toinen lapsi Makaziwen kuoli vain yhdeksän kuukauden ikäisenä. Vuonna 1953 Mandelan perheeseen syntyi tytär, joka sai nimekseen aiemmin kuolleen tyttären nimen Makaziwe.
Evelyn ja Nelson Mandela erosivat 1957, sillä avioliitto ei enää toiminut. Samana vuonna Mandela tapasi tulevan vaimonsa Nomzamo Winnifred Madikizelan, joka tunnetaan paremmin nimellä Winnie Mandela. Winnie ja Nelson Mandela avioituivat 1958. Mandela anoi pannamääräyksen lievennystä, ja hän sai luvan poistua Johannesburgista kuudeksi päiväksi. Samana vuonna Winnie synnytti pariskunnan ensimmäisen lapsen, tyttären Zenanin. Toinen tytär Zindziswa syntyi vuonna 1960. Nelson ja Winnie Mandela erosivat vuonna 1994, ja vuonna 1998 Nelson Mandela meni kolmannen kerran naimisiin. Morsian oli entisen Mosambikin presidentin Samora Machelin leski Graca.
Loukkauksia (1944–1948)
Rotuerottelujärjestelmään kuuluneet loukkaukset ja nöyryytykset saivat Mandelan liittymään vuonna 1944 ystävänsä Walter Sisulun aloitteesta ANC:hen. Toisen maailmansodan jälkeen Mandela ja Sisulu olivat perustamassa ANC:n nuorisojärjestöä Congress Youth Leagueta, jonka tavoitteena oli painostaa ANC:tä aktiivisempaan toimintaan rotuerottelun vastaisessa taistelussa. CYL:n mukaan käyttöön tuli ottaa lakot, boikotit ja kansalaistottelemattomuus.
Kaivostyöläisten lakko ja uusi aasialaisten maanhallintolaki vuonna 1946 vaikuttivat Mandelan poliittiseen toimintaan. Ammattiliittojohtajana oli tuolloin ANC:n pitkäaikainen jäsen J. B. Marks, jonka toiminta teki Mandelaan vaikutuksen. Lakon jatkuttua viikon kaivostyöläisten liiton johtajat, myös Marks, pidätettiin ja 12 työläistä kuoli. Mandela vieraili kaivostyöläisten luona ja kertoi arvostavansa heitä. Myös intialaisten maahanmuuttolakia vastustanut kahden vuoden passiivinen vastarintakampanja toimi esimerkkinä ANC:lle ja muille apartheidia vastustaneille järjestöille.
Vuoden 1948 vaaleissa valtaan nousi afrikaanerinationalistinen kansallispuolue, joka aloitti uuden politiikan apartheidin toimeenpanon.
Lait (1949–1952)
Vuonna 1949 säädettiin laki, jolla kiellettiin seka-avioliitot. Pian tuli voimaan myös moraalittomuuslaki, jonka tarkoituksena oli tehdä valkoisten ja ei-valkoisten sukupuolisuhteet laittomiksi. Seuraavaksi tuli ryhmäalueiden laki, jossa määrättiin kaikille roduille omat asuinalueet, jotka valkoiset saivat milloin vain julistaa omakseen.
CYL onnistui syrjäyttämään ANC:n puheenjohtajan Alfred Xuman, joka suhtautui kyseisiin menetelmiin kielteisesti, ja otti ANC:n yleiskokouksessa vuonna 1949 hänen tilalleen James Morokan. Samassa kokouksessa Tambo, Sisulu ja Mandela nousivat ANC:n toimeenpanevaan komiteaan. Mandela oli yhä töissä toisessa lakiasiaintoimistossa. Vuonna 1950 säädettiin passilaki, joka määräsi mustat aina kantamaan asuinalueensa ulkopuolella passia. Lain vuoksi järjestettiin toukokuussa 1950 vapauden lakko. Sen päivän aikana viranomaiset kielsivät kaikki kokoukset, mutta silti sinä päivänä yli kaksi kolmasosaa afrikkalaisista työläisistä jäi kotiinsa. Illalla mielenosoittajia kokoontui kaduille. Paikalle tuli poliiseja, jotka rupesivat ampumaan mielenosoittajia. Seurauksena oli, että 18 afrikkalaista kuoli ja useita haavoittui. Muutaman viikon kuluttua tuli voimaan kommunismin hävittämislaki. Vuonna 1950 säädettiin myös väestö- ja rekisteröintilaki, joka tarkoitti, että kaikki eteläafrikkalaiset luokiteltiin rotunsa mukaan.
Mandela valittiin 1951 CYL:n puheenjohtajaksi. ANC:n yleiskokouksessa tehtiin 1952 päätös, että hallitusta vaaditaan kumoamaan kommunismin hävittämislaki, ryhmäalueiden laki, äänestäjien erillisedustuksen laki, bantuhallinnon laki, passilait ja karjanrajoittamislaki, joka astui voimaan helmikuussa 1952. Käytännössä se supisti afrikkalaisten maita entisestään. Koska hallitus ei kumonnut lakeja, järjestettiin lakeja vastaan uhmakampanja. Kampanja alkoi 26. kesäkuuta 1952. Samana päivänä Mandelalle syntyi toinen poika Makgatho Lewanika. Mandela matkusti ympäri maata keräten kannattajia väkivallattomiin protesteihin syrjintälakeja vastaan.
Vapaustaistelu (1952–1953)
ANC sai loppuvuodesta 1952 uuden puheenjohtajan Albert Luthulin. Mandelasta tuli varapuheenjohtaja, ja sen lisäksi hän oli Transvaalin ANC:n puheenjohtaja. Apartheidin vastaisen kampanjoinnin vuoksi Mandela sai ensimmäisen puolen vuoden mittaisen pannamääräyksensä. Pannamääräyksen saanut henkilö ei saanut esiintyä julkisesti, ja hänen asumistaan ja liikkumistaan rajoitettiin. Koska ANC:ssä pelättiin valtion lopettavan järjestön toiminnan, Mandelaa pyydettiin tekemään suunnitelma maanalaista toimintaa varten. Niin syntyi M-suunnitelma eli Mandela-suunnitelma. Suunnitelma toteutui vain pieneltä osin joissakin paikoissa, ja se kohtasi paljon vaikeuksia.
Mandela työskenteli vuoden verran Terblanche & Briggishillä, minkä jälkeen hän siirtyi Helman ja Michelin toimistoon. Samalla hän opiskeli pätevyystutkintoa saadakseen oikeuden toimia asianajajana. Oikeustieteen kandidaatin tutkinnon hän oli jo suorittanut. Asianajajatutkinnon suoritettuaan Mandela meni vähäksi aikaa asianajajaksi H. M. Basnerin toimistoon ja perusti sen jälkeen vuonna 1952 Johannesburgiin oman asianajajatoimiston toisen ANC:n johtajan Oliver Tambon kanssa. Toimistolla oli alusta asti paljon asiakkaita. "Mandela ja Tambo" olikin siihen aikaan Etelä-Afrikan ainoa afrikkalainen lakiasiaintoimisto.
Laki bantuopetuksesta tuli voimaan 1953, ja niin koulutuskin sai apartheidleiman. ANC:ssä lakia pidettiin katalana, ja siksi ruvettiin suunnittelemaan kouluboikottia. Boikotti kesti viikon, mutta sen noudattaminen jäi satunnaiseksi, ja siksi se epäonnistui. Samana vuonna 35-vuotias Mandela sai pannamääräyksen, ja hän joutui eroamaan ANC:stä.
Maanpetossyyte (1956–1961)
Mandela pidätettiin joulukuussa 1956 yhdessä ANC:n johtajan Albert Luthulin kanssa, ja hän sai syytteen maanpetoksesta. 144 pidätettyä pysyi pidätettyinä kaksi viikkoa, minkä jälkeen heidät vapautettiin takuita vastaan.
Joulukuussa 1959 pidettiin ANC:n yleiskokous, jossa päätettiin järjestää passien vastainen kampanja. Maaliskuussa 1960 tunnelma oli kampanjan vuoksi koko maassa kireä, sillä hallitus uhkaili jo järjestön kieltämisellä. Kaikkialla maassa puhkesi mielenosoituksia. Poliisit ampuivat kohti mielenosoittajia, ja erityisen paha oli tilanne Sharpevillessä, jossa kuoli 69 ihmistä ja satoja haavoittui. Viikon kuluttua Sharpevillen verilöylystä Mandela poltti passinsa. Hänet pidätettiin yhteyksistä Sharpevillen verilöylyn jälkeen alkaneisiin mielenosoituksiin, ensin laittomasti, mutta seuraavana päivänä laillisesti. Hänet vietiin Pretorian paikallisvankilaan, jossa hän oli viisi kuukautta. Oikeudenkäynnit tosin jatkuivat vielä vankeuden jälkeenkin. Huhtikuussa 1960, Mandelan ollessa vankilassa, mielenosoitukset järjestäneet järjestöt ANC ja PAC kiellettiin. "Mandela ja Tambo" sulki ovensa 1960. Joulukuussa Mandela ja hänen vaimonsa saivat toisen tyttären Zindziswan.
Maaliskuussa 1961 julistettiin maanpetosoikeudenkäynnin tuomio. Oikeudenkäynti oli kestänyt monta vuotta, ja tuloksena oli syytettyjen vapauttaminen syytteistä. Pian sen jälkeen Mandela siirtyi maan alle, eli hän hoiti ANC:n asioita salaisesti ja hänestä tuli Etelä-Afrikan etsityin mies ”Musta neilikka”. Koska Mandela oli lainsuojaton ja piileskeli poliiseilta, hän esitti milloin mitäkin työläistä ja matkusti vain öisin. Hän käytti peitenimeä ja asui muiden luona.
Väkivallan tie (1960–1962)
thumb|Umkhonto we Sizwen logo. ANC:n aseellinen siipi Umkhonto we Sizwe (MK) perustettiin maaliskuussa 1960 tapahtuneen Sharpevillen verilöylyn jälkeen tarkoituksena rakentaa nykyaikainen sissiarmeija osaksi laajempaa Etelä-Afrikan vapautusliikettä ja tukemaan ANC:n ajamaa poliittista ohjelmaa. Umkhonto we Sizweä ei aluksi liitetty suoraan ANC:hen, vaan sitä sanottiin Etelä-Afrikan väestöä edustavaksi kansanarmeijaksi. Etelä-Afrikan hallitus tuomitsi ANC:n terroristijärjestöksi, mikä sai myös monen länsimaan tuen.
Hallitukselle tuli joulukuussa 1961 täytenä yllätyksenä MK:n räjäytykset kesken valkoisten juhlien, ja poliisien tärkeimpänä tehtävänä oli vangita MK:n jäsenet. Helmikuussa 1962 Mandelaa pyydettiin johtajaksi ANC:n valtuuskuntaan, joka lähtisi konferenssiin, mikä tarkoitti myös sitä, että hän pääsisi näkemään Afrikkaa. Matkalla hän tapasi vanhan ystävänsä Oliver Tambon, joka oli perustanut ANC:n toimistot Ghanaan, Englantiin, Egyptiin ja Tanganjikaan (nyk. Tansania). Kokouksen päätyttyä Mandela lähti erään Robbien kanssa kiertämään Afrikan maissa ja kertomaan Etelä-Afrikan tilanteesta. Sotilaskoulutuksen Mandela sai Addis Abebassa Etiopiassa.
Vangitseminen (1962–1964)
Mandela oli ollut paossa lähes puolitoista vuotta ja kiertänyt useissa Afrikan maissa etsimässä taloudellista ja sotilaallista apua. Elokuussa 1962 aseistettu poliisi pysäytti Howickissa auton, jonka takapenkillä istui valkoinen mies, jonka autonkuljettajaksi Mandela oli naamioitunut. Pitkään ei tiedetty, miten poliisi oli päässyt Mandelan jäljille, mutta 1986 eteläafrikkalaisissa lehdessä kerrottiin, että CIA:n agentti Donald C. Rickard oli paljastanut Erityisosastolle, että Mandela saattoi olla matkalla Durbaniin naamioituneena autonkuljettajaksi. Tiedon tästä Rickard oli saanut eräältä ANC:n soluttautujalta. Vuotta myöhemmin Rickard kertoi, että tuona yönä hänen oli määrä tavata Mandela, mutta sen sijaan hän menikin poliisille ilmoittamaan Mandelasta. Tiedon vahvisti myös entinen CIA:n agentti, joka halusi pysyä nimettömänä antaessaan haastattelua The Atlanta Journal and Constitute -lehdelle. Hän kertoi entisen CIA-agentin, Paul Ecklin todenneen pari tuntia Mandelan pidätyksen jälkeen "Me olemme paljastaneet Mandelan Etelä-Afrikan Turvallisuusjaostolle. Me annoimme heille tarkat tiedot – miten hän on pukeutunut, ajankohdan, missä hän liikkuu. He ovat napanneet Mandelan. Tämä on yksi parhaista kaappauksistamme."
Mandelan käytyä oikeudessa hänet vietiin Johannesburgin Linnakkeen sairaalaan, sieltä hänet siirrettiin Pretorian paikallisvankilaan ja pian taas takaisin Johannesburgiin. Lokakuussa pidetyn oikeuskäsittelyn tuloksena oli viisi vuotta vankeutta, joista kaksi vuotta yllytyksestä lakkoon ja kaksi vuotta maasta poistumisesta ilman passia. Oikeudesta Mandela vietiin Pretoriaan, jossa hän tarjoutui menemään erityisselliin, jotta saisi pitkät housut. Eristyksessä muista oli kuitenkin hirveää, joten hän suostui ottamaan polvihousut ja pääsi yhteen poliittisten vankien kanssa. Kesäkuussa 1962 oli säädetty sabotaasilaki, joka salli kotiarestissa pitämisen ja tiukemman pannamääräykset, joista ei saanut valittaa oikeuteen. Toukokuussa 1963 hallitus sääti yhdeksänkymmenen päivän pidätyslain, joka tarkoitti, että poliisi voi pidättää kenet tahansa ilman pidätysmääräystä.
Vuonna 1963 Mandela siirrettiin vähäksi aikaa vankilasaarelle Robben Islandille ja sieltä takaisin Pretorian vankilaan, jossa oli pidätettynä MK:n jäseniä enimmäkseen ylimmästä johtoryhmästä. Poliisi oli pidättänyt heidät MK:n päämajasta Rivoniasta. Nyt heitä kaikkia, myös Mandelaa, syytettiin sabotaasista ja salaliitosta. Seuraavana oli vuorossa pitkä oikeudenkäynti, joka sai nimen Rivonia. Oikeudessa kaikki syytetyt kielsivät syyllisyytensä ja syyttivät sen sijaan hallitusta. Lopulta kesäkuussa 1964 Mandela sai muiden tavoin kuulla tuomionsa, jossa hänet tuomittiin syylliseksi kaikkiin syytteisiin. Rangaistukseksi hän sai kuolemantuomion sijasta elinkautisen vankeusrangaistuksen. Oikeudesta vangit kuljetettiin Pretorian vankilaan, josta heidät vietiin Robben Islandille.
Robben Island ja ankeat vuodet (1964–1982)
thumb|Robben Islandin vankilan piha. thumb|Nelson Mandelan selli Robben Islandilla. Selli, johon Mandela joutui, oli kostea ja ahdas. Sen ulkopuolella luki "N Mandela 466/64", joka tarkoitti hänen olevan 466:s saarelle tuotu vanki vuonna 1964. Heti alkuaikoina Mandela teki sellin seinälle kalenterin, koska saarella ei saanut olla kelloja tai muita ajannäyttäjiä, mutta oli tärkeää, ettei hän menettäisi ajantajua. Vankilassa ruoka kuului syrjintään: intialaiset ja sekarotuiset saivat parempaa ruokaa kuin afrikkalaiset.
Robben Islandin vankilassa Mandelalla sai käydä vain yksi vieras puolessa vuodessa, ja hän sai vastaanottaa ja lähettää vain yhden kirjeen puolessa vuodessa. Hän teki raskasta työtä kalkkikivikaivoksella.
Apartheidin vastainen taistelu jatkui myös vankilassa, jossa vangit joutuivat taistelemaan pitkistä housuista, opiskeluoikeudesta, ruoasta ja aurinkolaseista, jotka olivat erittäin tärkeät louhoksella, jossa aurinko paistoi voimakkaasti. Aurinkolasit sai hankkia itse vasta kolmen vuoden ponnistelun jälkeen. Vaatteisiin saatiin parannusta Punaisen Ristin kautta, vangit saivat pitkät housut ja muutenkin vaatetus parani. Myös opiskelu onnistui: Mandelan oltua saarella muutaman kuukauden heille ilmoitettiin, että halukkaat saisivat anoa lupaa opiskeluun. Sanomalehtien hallussapito oli vankilassa kiellettyä, ja siitä seurasi rangaistus. Mandela jäi kerran kiinni sanomalehden lukemisesta, ja hän joutui eristysselliin kolmeksi päiväksi ilman ruokaa. Vuonna 1966 vangit järjestivät hyvin onnistuneen syömälakon vastustaakseen huonoja oloja.
Rivonian jälkeen suurin osa maanalaisesta verkosta oli tuhottu ja ANC:n johtajia vangittu. Vuonna 1967 ANC teki liiton afrikkalaisen kansanliiton kanssa. ANC:llä oli myös saarella oma järjestöelimensä, joka koostui siellä olevista ANC:n johtajista, jotka olivat kuuluneet myös toimeenpanevaan komiteaan. He tekivät päätöksiä vankilaelämään liittyvistä vaikeuksista.
Vuonna 1968 Mandelan äiti kuoli, mutta Mandelaa ei päästetty vankilasta hautajaisiin. Seuraavana vuonna hänen esikoispoikansa Madiba Thembikile kuoli auto-onnettomuudessa, eikä Mandela päässyt hänenkään hautajaisiinsa. Vuonna 1969 vankilaolot paranivat lisää, sillä vangit saivat omat vankilahousut, jotka olivat oikeankokoiset. Samana vuonna tuli uusi, nuori vartija, joka esitti olevansa Mandelan ystävä ja auttaja lupasi auttaa häntä pakenemaan vankilasta. Mandela kuitenkin epäili nuorta miestä, ja epäilys osui oikeaan, sillä "pako" olikin salajuoni, jolla Mandelaa yritettiin saada pois saarelta, jotta hänet voitaisiin murhata. Salajuonia tuli myöhemmin lisää.
Vapauden maistelua (1982–1988)
Pollsmoorissa kaikki oli erilaista kuin saarella, jossa Mandelalla oli ollut oma vihannestarha ja paljon vapaa-aika- ja urheilumahdollisuuksia. Pollsmoorissa sellit olivat kosteita, ja hän oli samassa sellissä viiden muun miehen kanssa. Vuonna 1987 Mandelalta poistettiinkin rintakehästä vettä, jossa oli tuberkuloosibakteereja. Taudin oli aiheuttanut sellin liika kosteus.
Vuonna 1986 ANC aloitti "Vapauttakaa Mandela" -kampanjan. Samana vuonna Mandela sai maistella vapautta useita kertoja, kun viranomaiset veivät hänet katselemaan maan elämää. Tarkoituksena oli taivutella Mandelaa kompromissiin, jolloin hän saisi vapauden. Vuonna 1987 oli ANC:n yleiskokous, jossa päätettiin aseellisen taistelun jatkumisesta, kunnes hallitus olisi valmis puhumaan rotusorron poistamisesta.
Mandela oli eristyksissä vuoteen 1988 asti, jolloin hänet siirrettiin vankilasta "omaan asuntoon", joka oli kuin kultainen häkki. Hän oli asunnossa vankina, mutta silti hän saattoi elää talossa mukavasti. Taloon sai myös kutsua vieraita. Hallitus tarjosi Mandelalle ajoittain vapautta sillä ehdolla, että tämä asettuisi ”itsenäiseen” Transkein valtioon ja tunnustaisi sen olemassaolon virallisesti, mutta Mandela kieltäytyi.
Neuvottelut Mandelan ja hallituksen välillä (1985–1989)
Ensimmäinen epävirallinen ja salainen Mandelan ja Kansallispuolueen muodostaman hallituksen välinen neuvottelu käytiin lokakuussa 1985 Kapkaupungissa Volksin sairaalassa, jossa Mandela oli hoidettavana suurentuneen eturauhasen vuoksi. Mandela oli pyytänyt tapaamista kirjeitse maan oikeusministeriltä Kobie Coetseelta jo vuonna 1984, ja vaikka ministeri ei tuolloin vastannut, hän saapui tapaamaan Mandelaa sairaalaan.
Tapaamisen jälkeen Mandelan juristi George Bizos kävi tapaamassa Lusakassa maanpaossa ollutta ANC:n johtajaa Oliver Tamboa ja haki järjestön johdolta valtuutuksen, että Mandela sai jatkaa alustavia keskusteluja hallituksen kanssa. Coetsee puolestaan raportoi tapaamisesta maan presidentille P.W. Bothalle, joka kehotti häntä jatkamaan yhteydenpitoa Mandelan kanssa. Seuraavan vuoden aikana Coetsee ja Mandela tapasivat useasti ministerin kartanossa, Palismoorin vankilan sivurakennuksessa ja maan vankiloiden johtajan kenraali Johan Willemsen asunnossa. Botha ja Mandela tapasivat henkilökohtaisesti presidentin virka-asunnolla 5. heinäkuuta 1989. Mandela kuljetettiin presidentin virka-asuntoon Tuynhuysiin salaa turvallisuuspoliisin ohi. Tapaamisessa ei sovittu mitään konkreettista, mutta sen symbolinen merkitys oli suuri.
De Klerkin valtaannousu ja Mandelan vapauttaminen (1989-1990)
Kansallispuolueen kenttäväki oli ollut yhä tyytymättömämpi Bothaan, ja vihdoin 15. elokuuta Botha joutui eroamaan presidentin tehtävästä painostuksen edessä. Uudeksi presidentiksi nousi Frederik de Klerk, joka oli valittu helmikuussa puolueen puheenjohtajaksi.
Lokakuussa de Klerk vapautti Walter Sisulun ja viisi muuta ANC:n jäsentä, jotka oli tuomittu elinkautisiin vankeusrangaistuksiin, kuten myös PAC:n sotilaallisen siiven perustajan Jafta Masemolan. Samanaikaisesti Mandela jatkoi neuvotteluja Kobie Coetseen johtaman komitean kanssa.
Mandela vapautettiin Victor Versterin vankilasta ”kymmenentuhannen vankilapäivän” jälkeen 11. helmikuuta 1990. Tuhansille kannattajilleen pitämässään puheessa hän ilmoitti, että taistelua apartheidia vastaan ja kansanvallan puolesta oli tehostettava ja että tavoitteena oli yleinen ja yhtäläinen äänioikeus yhdistyneessä ja roduttomassa Etelä-Afrikassa. Hän myös pyrki rauhoittelemaan maanpaossa ollutta ANC:n johtoa, joka oli tietämätön niiden neuvottelujen sisällöstä, joita hän oli käynyt hallituksen edustajien kanssa. Hän korosti, ettei ollut missään vaiheessa neuvotellut maan tulevaisuudesta vaan vaatinut hallituksen ja ANC:n tapaamista.
ANC:n ja hallituksen väliset neuvottelut (1989–1993)
thumb|Mandela ja Yhdysvaltojen presidentti [[Bill Clinton tapaamassa 4. heinäkuuta 1993.]] Ensimmäiset ANC:n ja hallituksen väliset neuvottelut käytiin 2.–4. toukokuuta 1989 Pöytävuoren juurella sijaitsevassa Groote Schuurin kartanossa, jonka Cecil Rhodes oli testamentannut maan pääministerien virka-asunnoksi. Neuvottelujen tuloksena syntyneessä Groote Schuurin pöytäkirjassa sovittiin loppujen poliittisten vankien vapauttamisesta, maanpaossa olleiden paluuoikeudesta sekä turvallisuuslakien muutoksista. Elokuussa neuvottelut jatkuivat Pretoriassa, ja niiden aikana Mandela ilmoitti ANC:n yksipuolisesti keskeyttävän aseellisen taistelun.
Vuonna 1990 Mandela valittiin ANC:n varapuheenjohtajaksi. Hän matkusti puoli vuotta ympäri Afrikkaa ja tapasi innostuneita kansalaisia. Myöhemmin samana vuonna Mandela kävi Robben Islandilla ja tunsi pienoista haikeutta. He olivat vaimonsa Winnien kanssa myös kiertämässä Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa. Vuonna 1991 järjestettiin ANC:n yleiskokous, jossa Mandela valittiin ANC:n puheenjohtajaksi.
Tammikuussa 1991 Mandela ehdotti, että Etelä-Afrikassa järjestettäisiin kaikkien puolueiden kokous, jossa tehtäisiin väliaikainen perustuslaki ja valmisteltaisiin demokraattisia vaaleja. Vaaleilla valittu parlamentti säätäisi tämän jälkeen lopullisen perustuslain. ANC:n hallitus hyväksyi ehdotuksen 22. lokakuuta, ja pian kaikki kokoukseen osallistuvat ryhmät pitivät varsinaista Demokraattisen Etelä-Afrikan kokousta valmistelevan kokouksen. Pitkien, vaikeiden ja useaan otteeseen keskeytyneidenkin neuvottelujen jälkeen uuden perustuslain viimeinen pykälä saatiin sovituksi 18. marraskuuta 1993.
Winnie ja Nelson Mandela päättivät huhtikuussa 1992 erota.
Presidentti (1994–1999)
Mandelan presidenttikauden keskeisin tavoite oli maan edelleen kireän sisäpoliittisen tilanteen rauhoittaminen ja maan talouden kehittäminen. Hän pyrki saamaan maahan ulkomaisia investointeja ja aloitti toimet mustilta vuoden 1913 jälkeen takavarikoitujen maiden takaisinhankkimiseksi. Mandelan avioliitto Winnie Mandelaan päättyi presidenttikauden aikana. Asumusero astui voimaan 1993 ja avioero vuonna 1996. Mandela meni 80-vuotispäivänään vuonna 1998 naimisiin Graça Machelin kanssa.
Mandelan presidenttikautta pidetään yleisesti erittäin onnistuneena. Hänen onnistui luoda yksimielisyyttä maan vastakkaisten poliittisten ryhmien välille osittain merkittävän henkilökohtaisen arvovaltansa ansiosta. Hän vaikutti merkittävältä osalta myös totuuskomission perustamiseen.
Presidenttikauden jälkeen (1999–2013)
Mandela oli eläkkeelle jäätyään edelleen kansainvälisesti vaikutusvaltainen hahmo, eräänlainen apartheidista vapautumisen symboli. Hän oli Unescon hyvän tahdon lähettiläs ja osallistui muun muassa AIDSin vastaiseen kampanjointiin. Mandelan mukaan AIDS-epidemia on Etelä-Afrikan tämän hetken vakavimpia ongelmia. 85-vuotias Mandela ilmoitti vuonna 2004 vetäytyvänsä julkisuudesta.
18. heinäkuuta 2007 Mandela ilmoitti perustaneensa Global Elders -nimisen neuvoston. Neuvoston muodostaa ryhmä entisiä presidenttejä, valtiomiehiä, johtajia ja aktivisteja, ja sen on tarkoitus käyttää asiantuntemustaan maailman kriisien ratkomiseen.
Mandela sairastui keuhkoinfektioon ja joutui sairaalaan kesäkuussa 2013. Hänellä oli diagnosoitu alkuvaiheen tuberkuloosi jo vankeusaikanaan vuonna 1988. Heinäkuussa lääkärit kertoivat Mandelan olevan koomassa, ja että hänen elintoimintonsa voitaisiin lopettaa. Syyskuussa Mandela siirrettiin kotihoitoon, jossa hän kuoli 5. joulukuuta 2013.
Arkisto
Mandelan henkilökohtainen arkisto avattiin 2012 internetiin. Arkisto sisältää käsin kirjoitettuja muistiinpanoja, kalenterimerkintöjä, valokuvia ja videoita. Aineiston julkaisusta ovat vastanneet Mandela Centre of Memory, joka säilyttää alkuperäisasiakirjoja ja omistaa ne yhdessä Googlen kanssa, joka avusti taloudellisesti ja teknisesti. Arkisto on vapaasti käytettävissä.
Kunnianosoitukset
thumb|upright|Etelä-Afrikan vapaustaistelija Nelson Mandela [[Neuvostoliitto|neuvostoliittolaisessa postimerkissä vuodelta 1988.]]
Mandela sai elämänsä aikana lukuisia palkintoja ja kunnianosoituksia jo vankeusaikanaan, vapauduttuaan sekä kuolemansa jälkeen. Palkintojen lisäksi Mandelan mukaan on nimetty useita paikkoja, rakennuksia ja muita vastaavia. Tunnetuin Mandelan saamista tunnustuksista lienee Nobelin rauhanpalkinto, jonka hän sai vuonna 1993 ja jakoi yhdessä F. W. de Klerkin kanssa.
Mandela oli ensimmäinen henkilö, jolle myönnettiin Saharov-palkinto (myönnettiin vuonna 1988) ja viimeinen, jolle myönnettiin Leninin rauhanpalkinto (myönnettiin 1990, otti vastaan 2002). thumb|upright|Mandelan patsas Parliament Squarella [[Lontoossa.]]