cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Granö-keskus
Granö-keskus toimii Alvar Aallon 1932 suunnittelemassa talossa Villa Tammekannissa, jossa ennen neuvostomiehitystä asui professori August Tammekann perheineen. Rakennuksen omistaa Turun Yliopistosäätiö.
Keskus on myös listattu kansainväliselle The Iconic Houses -sivustolle, jolle on listattu arkkitehtuurisesti merkittäviä taloja. Listalla on esimerkiksi Frank Lloyd Wrightin suunnittelema Fallingwater, Schindler House sekä Unescon listallakin oleva Mies van der Rohen suunnittelema Villa Tugendhat.
Bassano Staffieri
Bassano Staffieri (6. syyskuuta 1931 Casalpusterlengo – 31. heinäkuuta 2018 La Spezia) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 9. kesäkuuta 1955 ja nimitettiin Carpin hiippakunnan piispaksi 11. heinäkuuta 1989. Piispaksi vihkiminen seurasi 9. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ugo Poletti, jota avustivat Camillo Ruini ja Giacomo Capuzzi.
Staffieri sai 10. heinäkuuta 1999 nimityksen La Spezia-Sarzana-Brugnaton hiippakunnan piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 6. joulukuuta 2007.
Razak Pimpong
Pimpong oli vuoden 2001 nuorten MM-kisoissa Ghanan joukkueessa voittamassa hopeaa. Hän oli myös Ghanan joukkueessa vuoden 2004 Ateenan olympialaisissa ja vuonna 2006 Saksassa miesten MM-kisoissa, joissa hän pelasi kolmessa alkulohko-ottelussa.
Jaakko Paju
Jaakko Otto "Jaska" Paju (25. heinäkuuta 1936 Tampere – 12. heinäkuuta 2004) oli suomalainen koripalloilija.
Pispalan Tarmon kasvatti Paju pelasi kasvattajaseurassaan kaksi SM-sarjakautta vuosina 1953–1954, jälkimmäisen uransa parhaalla, 14,7 pisteen keskiarvolla. Kauden 1957 Paju pelasi SM-sarjaa Tampereen Kiertäjissä, jonka perustajajäseniin hän kuului. Kaudet 1958 ja 1959 Paju pelasi aiempaa pienemmässä roolissa Helsingin Jyryssä voittaen SM-pronssia kaudella 1958. Kauden 1961 Paju pelasi SM-sarjaa Kiertäjissä.
Paju työskenteli putkiasentajana.
Transilvanian Hunger
Transilvanian Hunger on norjalaisen black metal -yhtyeen Darkthronen neljäs albumi. Se julkaistiin vuonna 1994, ja albumia sanotaan yleensä yhtyeen parhaaksi.
Levyn leimaa-antava piirre on kappaleiden keskenään hyvin samanlainen, tasainen komppi (lukuun ottamatta kappaletta "I En Hall Med Flesk Og Mjød", jossa siirrytään kertosäkeessä toiseen komppiin). Levyllä yhtyeen minimalismi on viety vielä aikaisempia julkaisuja pidemmälle. Levy on äänitetty Fenrizin makuuhuoneessa (johon viitataan sanoilla "Necrohell Studios") neliraitanauhurilla. Esimerkiksi All Music Guiden arviossa (joka on sittemmin korvattu uudella) sanottiin, että levy on "epämiellyttävä hampaanporauskokemus, josta vain epäpyhistä epäpyhimmät teeskentelevät pitävänsä." Black metal -piireissä levyllä on kuitenkin arvostettu maine. Levyn kappaleista nimiraita, "Skald Av Satans Sol" sekä "I En Hall Med Flesk Og Mjød" on valittu yhtyeen Preparing for War -kokoelmalle.
Levyn neljän viimeisen kappaleen sanoitukset on kirjoittanut Varg Vikernes (Burzum). Vikernes itse vierailee myös As Flittermice as Satan's Spies -kappaleessa. Hänen puhumansa "viesti" on kappaleessa väärin päin, mutta toistettaessa kappaletta takaperin kuulee Vargin sanovan "In the name of God, let the churches burn".
Levyn ensimmäisessä painoksessa oli takakannessa teksti "Norsk Arisk Black Metal" (norjalaista, arjalaista black metallia), mutta levymyyjien saaman negatiivisen palautteen takia se muutettiin myöhemmissä painoksissa muotoon "True Norwegian Black Metal".
Levyn lyriikoista on löydettävissä avoimen rasistista materiaalia ja levyn julkaisun yhteydessä yhtye ilmoitti, että levy on kritiikin yläpuolella ja sen kritisoiminen ilmentää "juutalaista käytöstä". Seuraavan levyn julkaisun aikoihin Fenriz kielsi yhtyeen olevan poliittinen tai "natsibändi". Myöhemmin Fenriz on ottanut etäisyyttä tämän ajan lausuntoihinsa ja sanonut niiden olleen "inhottavia".
Vuoden 2003 digipak-painoksessa on mukana myös multimediaraita, jossa on yhtyeen jäsenten haastattelut, joissa kerrotaan yhtyeen varhaisten levyjen teosta.
Eestinkallio
Eestinkallio on Etelä-Espoossa sijaitsevan Nöykkiön kaupunginosan pohjoisosassa sijaitseva osa-alue, joka rajautuu Eestinlaakson, Eestinmalmin ja Pisan asuinalueisiin. Eestinkallio on 39 hehtaarin suuruinen kallioinen viheralue, jolla sijaitsee muun muassa valaistu urheilukenttä. Alueen eteläosassa sijaitsee Eestinkallion koulu. Eestinkalliota ympäröivät pääosin pientaloalueet. Eestinkallio on kaavoitettu asumis- ja virkistyskäyttöön.
Eestinkallion maastoa luonnehtii tuoreiden ja kuivahkojen kangasmetsien ja kallioalueiden vuorottelu. Eestinkalliolla on hyvin tyypillisiä jääkauden merkkejä kuten silokalliota. Lisäksi alueella on Litorinameren aikainen muinaisranta. Alueen kalliot ja kalliometsät ovat metsälain mukaisia arvokkaita luontotyyppikohteita, karukkokankaita puuntuotannollisesti vähätuottoisempia kallioita. Eestinkallion laella on geologista arvoa. Kohteet ovat paikallisesti arvokkaita. Virkistysarvoiltaan Eestinkallio on merkittävä. Se toimii ns. lähiluontona ympäröivien asuinalueiden asukkaille. 400 metrin säteellä Eestinkallion virkistysalueesta asuu 3 800 ihmistä. Ympäröivillä asuinalueilla asuu paljon lapsiperheitä. Aivan Eestinkallion välittömässä läheisyydessä on koulu, neljä päiväkotia, perhepäivähoitajien lapsiryhmiä, Espoonlahden seurakunnan Mäntykappeli, neuvola, hammashoitola ja terveysasema.
Jätevedenpuhdistamo
Eestinkallio oli esillä yhtenä mahdollisena sijaintipaikkana Espoon uudelle jätevedenpuhdistamolle. Jätevesien käsittelyn kehittämishankkeen lähtökohtana on ollut nykyisen Suomenojan puhdistamon tehostaminen ja laajentaminen tai kokonaan uuden puhdistamon rakentaminen. Espoon kaupunginvaltuusto päätti 12.10.2009, että Suomenojan korvaava puhdistamo sijoitetaan Blominmäkeen Kehä III:n varrelle.
Elio Tinti
pienoiskuva Elio Tinti (s. 14. elokuuta 1936 Bologna) on italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Bolognan arkkihiippakuntaan Giacomo Lercaro 25. heinäkuuta 1960, ja hänet nimitettiin Carpin hiippakunnan piispaksi 17. kesäkuuta 2000. Piispaksi vihkiminen seurasi 26. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Giacomo Biffi, jota avustivat Benito Cocchi ja Paolo Rabitti. Tinti asetettiin virkaansa 24. syyskuuta.
Hammarlandin linnavuori
Hammarlandin linnavuori on Ahvenanmaalla Hammarlandissa Västmyraträskin luoteisrannalla sijaitseva linnavuori.
Linnavuori
Hammarlandin linnavuori sijaitsee mäellä usean kylän välisessä metsämaastossa järven rannalla. Mäki on lähes paljas kallio, jonka länsi-, pohjois- ja itäsivuja reunustavat jyrkänteet. Eteläsivulla on matalampi jyrkänne, jota on vahvistettu noin 40 metriä pitkällä suojavarustuksella. Suojavarustuksesta on jäljellä kivivalli, joka on 3 metriä leveä ja metrin korkea. Sen alakerros on ladottu säännöllisesti. Vallin päässä ja jyrkänteen välissä sijaitsee 4 metriä leveä portti. Myös vallin länsipäässä sijaitsee kapea sisäänkäynti. Linna-alueen eteläsivustalla on useita heitinkivistä koottuja kasoja. Jyrkänteiden ja suojavarustusten rajaama alue on 150 × 150 metriä suuri ja sen pinta-ala on Matts Dreijerin mukaan 1,5 hehtaaria suuri. Linnapihan alueella on kaksi vesilammikkoa.
Linnavuorelta on esteetön näkyvyys jokaiseen ilmansuuntaan paitsi etelään. Vuorelta on suora näköyhteys ainakin viidelle mäelle, joita ovat Högberg Hellesbyssä, Vålberg Såliksessa, Botberg Lillbolstadsissa, Kasberg ja Orrdalsklint Saltvikissä.
Tutkimuksia
Vanhin säilynyt maininta linnavuoresta on Boëtius Mureniukselta vuonna 1642.
Aron Livson
Aron Livson (25. toukokuuta 1916 Sortavala, Suomen suuriruhtinaskunta – 5. kesäkuuta 2016 Espoo ) oli suomalainen kiinteistönvälittäjä.
Livson oli Suomen Kiinteistönvälittäjäliitto ry:n kunniapuheenjohtaja ja Suomen juutalaiset sotaveteraanit ry:n puheenjohtaja.
Livsonin isä oli hattutehtailija Simon Lifson, joka perusti Itä-Suomen lakkitehtaan. Lifson oli kotoisin Ulan kylästä Vitebskistä, Venäjän keisarikunnasta, nykyisen Valko-Venäjän alueelta. Aaron Livson muutti äitinsä kuoleman jälkeen vuonna 1918 perheensä kanssa Viipuriin, jossa hän vietti lapsuutensa.
Sähkövirta
Sähkövirta tarkoittaa sekä fysikaalista ilmiötä että siihen liittyvää suuretta. Ilmiönä sähkövirta on sähkö­varausten liikettä. Suureena sähkövirta (tunnus I) ilmaisee sähköjohteen poikkipinnan läpi aikayksikössä kulkevan sähkövarauksen määrän. SI-järjestelmässä sähkövirta on yksi perussuureista, ja sen yksikkö on ampeeri (A). Yksi ampeeri on yhden coulombin suuruisen varauksen kulku johteen poikkipinnan läpi yhden sekunnin (s) aikana; 1 A = 1 C/s.
Sähkövirta ilmiönä
Systeemi, jossa sähkövirta voi kulkea, on virtapiiri. Virran edellytys on potentiaaliero, eli jännite virtapiirin tarkasteltavien pisteiden välillä. Virtapiirin johteena voi olla mikä tahansa väliaine tai tila, jossa sähkövarauksia ylipäätään voi kulkea. Varauksen kuljettajana johteessa voi toimia elektronit, protonit, atomit, molekyylit, aukot, hiukkaset tai suuretkin kappaleet. Täten johteena voi toimia tyhjiö, kaasu, neste eli elektrolyytti tai kiinteä aine (johde, puolijohde tai eriste).
Sähkövirta ilmiönä on yleinen luonnossakin, mutta paremmin ymmärretyksi se tuli vasta, kun Alessandro Volta 1700-luvun lopulla sai sen laboratoriossa keino­tekoisesti aikaan. Virta voidaan havaita sen vaikutusten perusteella, joista tärkeimpiä ovat termiset, magneettiset ja kemialliset vaikutukset.
Jos sähkövirran suunta pysyy vakioina, on kyseessä tasavirta. Vaihtovirta on sähkövirtaa, jonka suunta - ja täten myös voimakkuus - vaihtuvat jatkuvasti, käytännön sovelluksissa yleensä sinimuotoisesti; verkkovirta on sinimuotoista vaihtovirtaa. Sähköenergian siirto vaihtovirralla on huomattavasti häviöttömämpää kuin tasavirralla. Toisaalta tasavirta on turvallisempaa sähköiskun sattuessa.
Varauksenkuljettajina toimivat metalleissa elektronit, elektro­lyyteissä positiiviset ja negatiiviset ionit (kationit ja anionit), kaasuissa joko ionisoituneet molekyylit tai niistä irroneet vapaat elektronit. Tyhjiössä sähkö­virtaa voivat kuljettaa vapaat varaukselliset hiukkaset, esimerkiksi metallista tyhjiöön potentiaalieron avulla irrotetut elektronit (katso elektroniputki).
Sähkövirran tuottaminen
Sähkövirta voidaan saada aikaan mekaanisesti, termisesti tai kemiallisesti. Ensimmäinen tunnettu virtalähde oli galvaaninen pari, jossa kemiallinen reaktio ylläpitää sähkö­virtaa. Nykyäänkin paristoja käytetään virran lähteenä monissa kannettavissa laitteissa. Akku on sähkö­pari, jossa nämä reaktiot voidaan ulkoisen virran avulla saada tapahtumaan myös käänteiseen suuntaan, joten se voidaan ladata uudestaan.
Teknisesti tärkein sähkövirran lähde on kuitenkin sähkömagneettinen induktio, johon perustuvat kaikki erilaisten voima­laitosten generaattorit.
Sähkövirtaa voidaan saada aikaan myös valon tai muun sähkömagneettisen säteilyn avulla. Tähän perustuvat aurinkokennot (katso valosähköinen ilmiö). Sähköjännite ja täten sähkövirtaa on mahdollista saada tuotettua myös Peltier'n ilmiön avulla; kun virtapiirin jokin osa on eri metallia kuin muu virtapiiri ja eri metallien liitoskohdat ovat eri lämpötilassa muodostuu virtapiirin avoimiin päihin jännite. Tällainen laite on lämpöpari. Katso peltier-elementti. Sähköenergiaa voidaan tuottaa myös polttokennolla.
Sähkövirta suureena
Suureena sähkövirta (tunnus I tai i ) ilmaisee johtimen poikkileikkauksen läpi kulkevan sähkö­varauksen määrää aikayksikössä. Se on yksi SI-järjestelmän perussuureista. Suureen nimi oli aikaisemmin sähkövirran voimakkuus, mutta nykyisin se on lyhennetty muotoon sähkövirta, jolla siis voidaan tarkoittaa sekä ilmiötä että sitä kuvaavaa suuretta. Suureen tunnus, I, tulee ranskan kielestä intensité du courant.
Teoreettisesti sähkö­varaus olisi luonnollisempi valinta sähkö­opin perus­suureeksi kuin sähkö­virta. Sähkö­virta on kuitenkin valittu perus­suureeksi lähinnä mittaus­teknisistä syistä, koska se voidaan sekä magneettisten että kemiallisten vaikutustensa, Ampèren lain ja Faradayn induktiolain perusteella, mitata ja mittaukset myös toistaa paljon täsmällisemmin kuin varauksia voidaan mitata Coulombin lakiin perustuen.
Yksikkö
SI-järjestelmässä sähkövirran perusyksikkö on ampeeri (tunnus A ), joka on määritelty antamalla alkeisvaraukselle kiinteä lukuarvo 1,602 176 634 · 10-19 kun varauksen yksikkönä on coulombi eli ampeerisekunti (A·s). Sekunti vuorostaan on määritelty cesiumin tietyn taajuuden (cesium-133-atomin häiriintymättömän perustilan ylihienorakenteen kahden energiatason välistä siirtymää vastaavan säteilyn taajuuden, ΔtCs) avulla. Ennen vuotta 2019 ampeeri oli määritelty erityisellä tavalla; kahdessa, toisistaan metrin päässä samansuuntaisesti tyhjiössä kulkevassa äärettömän pitkässä ja ohuessa, johtimessa kulkee molemmissa yhden ampeerin sähkövirta, jos niiden välille syntyy 2×10−7 newtonin suuruinen voima johdinmetriä kohti.
Yhden ampeerin virta vastaa noin 6,2415×1018 alkeisvarauksen kulkua poikkileikkauksen läpi sekunnissa. Sekunnissa kulkevien varaustenkuljettajien suuri määrä johtuu yksittäisen sähkövarauksen pienuudesta ja täten niiden suurista määristä. Suuruusluokaltaan ampeeri on varsin lähellä ihmisen arjen tarpeita.
Sähkövirran vaikutukset
Sähkövirta johtimessa aiheuttaa johtimen ympärille sähkö- ja magneettikentän, joita kutsutaan myös yhteisnimellä sähkömagneettinen kenttä. Sähkövirran synnyttämän magneettikentän suunta saadaan selville 'oikean käden paukalosäännöllä'; "Kun johtimen ympärille kierretyn oikean käden peukalo osoittaa virran suuntaan, niin sormen päät osoittavat magneettikentän suunnan".
thumb|oikeankäden peukalosääntö johtimessa kulkevan virran synnyttämälle magneettikentälle.
Johtimen sähkövirran kykyä synnyttää magneettikenttä kutsutaan johtimen induktanssiksi. Magneettikenttä voidaan havaita jopa kompassilla, kunhan virta on yli ampeerin suuruinen. Sähkövirran aiheuttama magneettikenttä aiheuttaa muissa magneeteissa tai muissa sähköjohtimissa voimia, jotka pyrkivät siirtämään niitä paikoiltaan. Tähän ilmiöön perustuu sähkömoottorien toiminta.
Sähkövirran kulku ei ole edes metallisissa johteissa vapaata, vaan johde-elektronien kulkua haittaavat metallien atomit. Elektronien törmäillessä atomeihin menettävät ne liike-energiaansa ja luovuttavat sitä atomeille, jotka alkavat värähdellä paikallaan. Tämä värähtely on lämpöliikettä, joka leviää johtimessa ja lämmittää sitä. Tätä sähkövirran kasvua rajoittavaa ominaisuutta kutsutaan resistanssiksi. Sähkövirran lämpövaikutukseen perustuvat esimerkiksi sähkölämmitys, sähköliedet ja myös hehkulamput, joiden kuluttamasta energiasta noin 95 %:a vapautuu lämpönä ja vain noin 5 %:a valona. Sähköenergian siirrossa lämmön kehittyminen on kuitenkin haitallista, sillä tehoa kuluu sen vuoksi hukkaan. Tämän vuoksi energian siirrossa pyritään käyttämään suurta jännitettä ja pientä virtaa, mikä vaihtovirtaa käytettäessä on saatavissa aikaan muuntajan avulla.
Tyhjiössä varauksenkujettajat saadaan liikkeelle kiihdyttämällä ne vauhtiin sähkökentän avulla. Kun vapaasti liikkuva hiukkanen osuu atomeihin, jarruttuvat ne voimakkaasti aiheuttaen jarrutussäteilyä. Säteilyn aallonpituus voi olla mitä tahansa sähkömagneettisen spektrin aallonpituutta. Röntgenputken toiminta perustuu tähän jarrutussäteilyyn.
Kun sähkövirta kulkee elektrolyytissä eli nesteessä, jossa varuksenkuljettajina voivat toimia liuenneet ionit, saattaa aiheutua kemiallisia reaktioita. Esimerkiksi hopeanitraatti liuoksessa virtapiirin elektrolyyttiin yhdistävistä elektrodeista tulevat elektronit siirtyvät liuoksessa hopea-ionille pelkistäen sen liukenemattomaksi hopeametalliksi. Jos liuenneet aineet ovat toiset, esimerkiksi ruokasuolaa, aiheuttaa sähkövirta natrium-ionin pelkistymisen, mutta natrium taas veden hajoamisen vedyksi ja hapeksi. Kummassakin tapauksessa sähkövirran energia muuttuu kemialliseksi energiaksi.
Elollisen olennon hermosto toimii hermojen kuljettamien sähkösignaalien avulla. Jos ihmiskehon läpi johdetaan sähkövirtaa, ihminen saa sähköiskun, joka saattaa sekoittaa hermoston toimintaa. seurauksena voi olla esimerkiksi lihasten nykimistä tai kramppeja. Suurilla virroilla käynnistyvät kehossa myös kemialliset reaktiot ja se kuumenee, minkä seurauksena voi olla palovammoja. Vaihtovirta on huomattavasti tasavirtaa vaarallisempaa voidessaan jo milliampeeritasolla olla tappava. Tämä johtuu vaihtovirran muuttuvanapaisuudesta, joka voi aiheuttaa sydämen kammiovärinän.
Naiset aistivat miehiä herkemmin ihoon johdettua sähkövirtaa. Tuntemuksia aiheuttava alaraja tasavirralle käden iholla on naisilla keskimäärin 0,6 milliampeeria ja miehillä 1 mA. Kipuraja on naisilla 41 mA ja miehillä 62, ja hengitysvaikeudet alkavat naisilla 60 milliampeerista ja miehillä vasta 90:stä. 60 Hz:n vaihtovirralla vastaavat arvot olivat 0,3 mA ja 0,4 mA, sekä 9 mA ja 6 mA ja 15 mA ja 23 mA. Mahdollinen kammiovärinä syntyi kuitenkin miehille ja naisille samoilla virroilla; 0,03 s ja 1 300 mA sekä 3 s ja 500 mA.
Lainalaisuuksia
Sähkövarausten määrä Q, joka kulkee poikkileikkauksen läpi aikajaksossa t on kun sähkövirta I säilyy samansuuruisena.
Sähkövirta muodostaa johtimen ympärille magneettikentän, jonka kiertää sitä. Syntyneen magneettikentän voimakkuus on suurimmillaan johtimen pinnalla, mutta heikkenee etäisyyden kasvaessa johtimesta. Magneettikentän voimakkuutta kuvataan suureella magneettivuon tiheys (B), joka on suoraan verranollinen sähkövirtaan ja kääntäen verrannollinen etäisyyteen (r) johtimesta:
Johteen resistanssi (R) vastustaa sähkövirran kulkua ja aiheuttaa johtimen päiden välille eräänlaisen "vastapaineen" eli sähköteknisesti jännitehäviön (U). Ulkoinen jännite määrää, kuinka suuri virta (I) johteeseen syntyy;
Jännitehäviö (U) on suoraan verrannollinen resistanssiin (R) ja virtaan (I) Yhden ohmin resistanssi yhden ampeerin virralla aiheuttaa yhden voltin jännitehäviön. Jännitehäviö voitetaan yhtä suurella ulkoisen jännitteen nostolla. Sähkölaitteeseen (virtapiiriin) syntyy sähkövirta vain, jos se on kytketty jännitelähteeseen; virtapiiri on suljettu.
Suljetun virtapiirin Johteen ja vastuksen resistanssi muuttaa sähköenergiaa lämmöksi. Lämpömäärä on suoraan verrannollinen virtaan, jännitteeseen ja ajalliseen kestoon ja käätäen verrannollinen resistanssiin; missä E on lämpöenergia ja t kulunut aika. Jos tiedetään vain virta ja resistanssi, muuttu lauseke eli lämmitystehoksi P muutettuna Yhden ohmin resistanssi lämmittää johdinta yhden joulen verran sekunnissa eli yhden watin lämmitysteholla.
Sähkövirran mittaaminen
Sähkövirtaa mitataan tavallisimmin virtamittarilla. Analogisen virtamittarin toiminta perustuu sähkövirran johtimeen synnyttämään magneettikenttään. Sähkövirta voidaan mitata tämän magneettikentän voimakkuudesta: kenttä vääntää mittarin viisaria suhteessa sen aiheuttaneen virran suuruuteen.
Sähkövirtaa voidaan mitata myös johtamalla virta pienen vastuksen (shunttivastuksen) läpi ja sitten mittaamalla jännitemittarilla (tai oskilloskoopilla) vastuksen yli vaikuttava jännite. Kun jännite ja vastus tunnetaan, virta voidaan laskea Ohmin lain avulla. Esimerkiksi milliohmin shuntilla saadaan millivoltin jännite ampeeria kohti (1 mV/A).
Yleismittari on laite, jolla voidaan mitata sähkövirtaa jännitteen ja vastuksen lisäksi. Yleismittarissa virran mittaus perustuu herkkään virta- tai jännitemittariin.
Vaihtovirtaa voidaan mitata virtamuuntajilla. Pihtivirtamittarin toiminta perustuu virtaa kuljettavan johtimen ympärille muodostuvan magneettikentän mittaamiseen: pihti toimii muuntajan sydämenä, pihdin sisällä oleva johdin toimii muuntajan ensiönä ja mittarin sisällä on toisiokäämitys.
On olemassa myös magnetoresistiivisiä virta-antureita.
Hugo Raudsepp
thumb|upright|Hugo Raudsepp ([[Nikolai Triik|N. Triik, 1932)]] Viktor Paul Hugo Raudsepp (10. heinäkuuta 1883 Tartumaa, Viro – 15. syyskuuta 1952 Irkutskin alue, Neuvostoliitto) oli virolainen kirjailija ja sanomalehtimies.
Neuvostoliittolaiset viranomaiset passittivat hänet Siperiaan; hän kuoli neuvostoliittolaisella keskitysleirillä vuonna 1952.
Raudsepp oli virolaisen dramatiikan huomattavin edustaja, joka komedioissaan käsitteli mehevästi ajan ilmiöitä eroottisia motiiveja korostaen (muun muassa Mikumärdi 1929, Vetelys 1932).
Rivulinae
Rivulinae voi olla:
Pekka Sillanaukee
Sillanaukee valmistui orgaaniseksi kemistiksi 1989 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1992. Hänet nimitettiin lääketieteellisen biokemian dosentiksi Tampereen yliopiston lääketieteelliseen tiedekuntaan 1993.
Sillanaukee on ollut osajulkaisijana noin 120 tieteellisessä alkuperäisartikkelissa, katsauksessa tai yhteenvedossa. Hänen tieteellinen työnsä on käsitellyt mm. kliinistä ja lääketieteellistä biokemiaa, alkoholi-, aivo- ja sydänsairauksia sekä laboratoriodiagnostisten testien ja prosessien kehittämistä. Hänellä on myös neljä kansainvälistä patenttia.
Sillanaukee on työskennellyt tutkijana Tampereen yliopistossa ja yliopistollisessa sairaalassa sekä kliinisenä tutkijana Alkon tutkimuslaboratorioissa 1987–1993. Tämän jälkeen hän on toiminut johtajana ja liiketoimintadivisioonan jäsenenä Pharmacia & Upjohn Inc:ssä (nykyisin osa Pfizer Inc konsernia) 1994–1999, toimitusjohtajana FIT Biotech Oyj:ssä 1999–2004, yrittäjänä ja toimitusjohtajana Ovumia Oy:ssä, toimitusjohtana Tutor Invest Oy sekä hallituksen jäsenenä tai puheenjohtajana mm. Innokas yhtymä Oy:ssä, Bioretec Oy:ssä, Nordic Senior Services Oy:ssä, Paavolankoti Oy:ssä, OS-Service Oy:ssä ja ESO-International AS:ssä.
Koulutus
FK, Jyväskylän yliopisto, matemaattisluonnontieteellinen tiedekunta, kemian ja solubiologian laitokset, 1989.
FT, Tampereen yliopisto, lääketieteellinen tiedekunta, biolääketieteen laitos, 1992
Lääketieteellisen biokemian dosentti, Tampereen yliopisto, Lääketieteellinen tiedekunta, 1993. Dosentin pätevyys Karoliininen Instituutti, Tukholma, 1998.
Liikkeenjohtamisen opinnot Helsingin kauppakorkeakoulussa 1993-1994, Tukholman kauppakorkeakoulussa 1995-1998, Lontoon kauppakorkeakoulussa 1998-1999 ja Aalto yliopistossa 2011.
Heikki Aaltonen
Heikki Aaltonen (24. elokuuta 1925 Rauma – 21. elokuuta 2019 Joensuu ) oli suomalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä.
Ura
Aaltonen pelasi koko pääsarjauransa SM-sarjaa hyökkääjänä kasvattajaseurassaan Rauman Lukossa yhteensä 16 ottelun verran kausina 1950–1952 ja 1954–1955 tehopistein 1+1=2. Pelaajauransa jälkeen hän toimi valmentajana ja johdatti Lukon A-nuorten Suomenmestaruuteen vuonna 1959.
Muuta
Aaltosen poika Ari pelasi kaudella 1981–1982 puolustajana kaksi SM-liigaottelua Porin Ässissä. Hän on myöhemmin toiminut mm. Jokipoikien Mestis-joukkueen päävalmentajana. Arin poika Miro Aaltonen on Suomen maajoukkueessakin pelannut jääkiekkohyökkääjä. Mirosta tuli kaudella 2011–2012 kaikkien aikojen kolmas kolmannen polven pääsarjakiekkoilija Suomessa Juuso Hietasen ja Sami Blomqvistin jälkeen.
Heikki Aaltonen kuoli 93-vuotiaana 21. elokuuta 2019 poikansa Arin kotikaupungissa Joensuussa.
Motu One (Seurasaaret)
Motu One on pieni asumaton saariryhmä Suojanpuoleisilla saarilla Tyynellämerellä. Saarien nimi tarkoittaa hiekkasaarta. Motu Onea kutsutaan myös Bellinghauseniksi Fabian Gottlieb von Bellingshausenin mukaan, jonka nimen tutkimusmatkailija Otto von Kotzebue antoi saarille. Saaria ei tule sekoittaa Atlantilla sijaitsevaan Bellingshausenin saareen.
Dolph Lundgrenin filmografia
Tämä on luettelo Dolph Lundgrenin filmografiasta.
Nikos Tselios
Nikos Tselios (, s. 20. tammikuuta 1979 Oak Park, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalais-kreikkalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Hän pelasi kaudella kaksi NHL-ottelua Carolina Hurricanesissa. Hän oli joukkueen ensimmäisen kierroksen varaus vuodelta 1997, kun Tselios varattiin numerolla #22. Pääasiassa Tselios on viettänyt uransa Pohjois-Amerikan alasarjoissa. Isokokoinen puolustava puolustaja osasi tarvittaessa tapellakin.
Nikos Tseliosin serkku on pitkään NHL:ssä pelannut tunnettu puolustaja Chris Chelios. Nikos Tselios vietti usean vuoden nuoruudestaan Kreikassa, Evian saarella.
Ura
Tselios valitsi jääkiekkouransa aluksi kanadalaisen OHL-juniorisarjan, jonka Belleville Bullsin joukkueeseen hän liittyi kaudeksi 1996–1997. Ensimmäisen kauden jälkeen Carolina Hurricanes varasi hänet ensimmäisellä kierroksella NHL:n varaustilaisuudessa. Tselios jatkoi vielä OHL:ssä kolme kautta, joista kaksi viimeistä Plymouth Whalersin joukkueessa.
Tselios oli suuri ja lupaava puolustaja, mutta NHL:n sijaan hän suuntasikin IHL-liigaan Cincinnati Cyclonesin joukkueeseen. IHL lopetti toimintansa 2001 ja Tselios teki sopimuksen Carolinan kanssa. Hän sai kauden aikana pelata kaksi ottelua NHL:ssä, viettäen pääosan kaudesta farmijoukkueessa Lowell Lock Monstersissa AHL-liigassa.
Leena Luostarinen
Leena Estelle Luostarinen (15. toukokuuta 1949 Pori – 28. heinäkuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Taiteellinen tuotanto
Luostarisen maalausten aihepiiri ja toteutus välittävät taiteilijan omia tunnetiloja ja kokemusmaailmaa. Hänen tuotantonsa edustaa persoonallisella tavalla yleiseurooppalaista ekspressionismia. Luostarisen ensinäyttely oli 1973 Helsingissä. Luostarinen erottui yhdessä Marika Mäkelän kanssa 1970-luvun lopulla Suomen maalaustaiteen valtavirrasta poikkeavilla, uusekspressionistisilla maalauksillaan, joita voidaan osin luonnehtia myös postmoderneiksi. Luostarisen maalaukset eivät esitä suoraa tarinaa, vaan keskeisimpinä elementteinä ovat tila ja tunnelma. Hänen maalauksissa käsittelemistään aiheista tunnetuimpiin kuuluvat suurikokoiset, uljasprofiiliset, lepäävät kissaeläimet. Muita aiheita ovat iibislinnut, sfinksit ja kukat.
Nikos Tselios
Ura
Tseliosin sopimus päättyi 2003 ja hän siirtyi vapaana agenttina Phoenix Coyotesin joukkueeseen. Phoenixissä hän ei kuitenkaan koskaan pelannut, vaan hän pelasi edelleen vain farmijoukkueessa Utah Grizzliesissa, joskin suurimman osan ajasta hän oli lainassa Springfield Falconsin joukkueessa. Tseliosin sopimus päättyi 2004–2005 kauden jälkeen.
Tselios pelasi Kalevan Pallossa kaudella 2005-2006 mutta sai 21 ottelussa aikaan vain kaksi syöttöpistettä. Isokokoinen Tselios oli siirtymässä KalPaan jo ennen sarja-avausta. Tselios kuitenkin kutsuttiin AHL-seura Hartford Wolf Packin harjoitusleirille ja jenkkipuolustaja ei enää halunnut lähteä Eurooppaan try-out-sopimuksella, vaan vaati KalPalta suoraa sopimusta paremmilla ehdoilla. KalPa ei Tseliosin uusiin ehtoihin suostunut, joten jo kertaalleen suullisesti sovittu siirto kariutui aivan viime hetkillä. Hän kuitenkin palasi 22. lokakuuta Kuopioon. Kyseisen kauden lopun Tselios pelasi Färjestads BK:n paidassa Elitserienissä, jossa hän voitti Ruotsin mestaruuden keväällä 2006.
Leena Luostarinen
Hautamuistomerkki
thumb|Matti Peltokankaan Leena Luostarisen hautamuistomerkki. Luostarinen kuoli vuonna 2013 sairauteen. Leena Luostarisen hautamuistomerkki, joka on Matti Peltokankaan suunnittelema, valmistui Hietaniemen hautausmaalle vuonna 2018. Muistomerkki on pronssiveistos, joka lepää hautakiven päällä ja esittää lepäävää kissaeläintä. Muistomerkki sijaitsee Hietaniemen hautausmaan uudella alueella kappelin läheisyydessä, korttelissa 12, rivi 7, paikka 374.
Nikos Tselios
Ura
Kaudeksi 2006–2007 palasi takaisin Yhdysvaltoihin UHL-liigan Chicago Houndsiin. Kaudeksi 2007–2008 hän siirtyi Ruotsin jääkiekon I-divisioonaan Örebro HK:n riveihin ja lopetti uransa tuohon kauteen.
Maajoukkue
Tselios edusti Yhdysvaltoja alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 1999.
Muuta
Nykyään Tselios omistaa ja pitää jääkiekkoleiriä nimeltä Ultimate Hockey Camps.
Sinijärv
Sinijärv voi tarkoittaa seuraavia:
Herra Bliss
Herra Bliss on Tarun sormusten herrasta kirjoittajana tunnetun englantilaisen J. R. R. Tolkienin kirjoittama ja kuvittama lasten kuvakirja omalaatuisen herra Blissin kommelluksista uuden autonsa kanssa. Kirja julkaistiin postuumisti vuonna 1982, yhdeksän vuotta Tolkienin kuoleman jälkeen. Suomeksi se ilmestyi 1983 Panu Pekkasen kääntämänä.
Alkuperäinen Herra Bliss on huolellisesti suunniteltu, paperikansien väliin kirjaksi sidottu käsikirjoitus, jonka kuvitukset on luonnosteltu lyijy- tai mustekynällä ja väritetty sitten puuväreillä ja paikoitellen myös musteväreillä. Julkaistu teos on näköispainos Tolkienin käsikirjoituksesta.
Suomennoksessa kunkin aukeaman oikealla sivulla on Tolkienin kuvasivut sellaisenaan englanninkielisine tekstauksineen ja vasemmalla suomennetut tekstit ilman kuvia. Tolkienin käsialan ajoittaisesta vaikeaselkoisuudesta johtuen myös alkuteoksessa vasemmalle on ladottu vastakkaisen sivun tekstit painokirjaimin.
Kirjoittaminen ja julkaisuhistoria
Humphrey Carpenterin kirjoittaman Tolkienin elämäkerran mukaan Herra Bliss sai innoituksensa Tolkienin ensimmäisestä vuonna 1932 ostetusta autosta ja sen kanssa tehdyistä ajeluista. Tiettävästi Tolkien kertoi tarinan pojilleen Johnille, Michaelille ja Christopherille kuitenkin jo vuonna 1928, ja siitä on säilynyt merkintä Michaelin tuolloin pitämässä päiväkirjassa. Herra Blissin auton innoittaja oli itse asiassa Christopherin leluauto, ja tarinan kolme karhua vastaavat pojille kuuluneita teddykarhuja.
Saattaa silti olla, että Tolkien ei kirjoittanut ja kuvittanut tarinan käsikirjoitusta vielä tuolloin. Christopher Tolkienin arvion mukaan hänen isänsä käyttämä käsiala viittaisi ennemmin 1930- kuin 1920-lukuun. Tolkien-asiantuntijoiden Wayne G. Hammondin ja Christina Scullin arvion mukaan todennäköisiä kirjoitusajankohtia voisivat olla kesäkaudet 1929–1931, mutta hiukan myöhempään ajankohtaan viittaa tekstissä ohimennen mainittu ”ukko Gamgee” (engl. Gaffer Gamgee): erään Tolkienin kirjeen mukaan nimitys keksittiin vuonna 1932 Cornwalliin tehdyllä lomamatkalla erään omalaatuisen paikallisen vanhan miehen kutsumanimeksi ja ilmaus vakiintui perheen keskuudessa tarkoittamaan tietynlaisia vanhoja ukkoja. Tolkienin muista tuotoksista poiketen Herra Blissin käsikirjoituksesta ei ole säilynyt aiempia versioita ja kuvituksistakin vain kaksi luonnosta.
George Allen & Unwinin hyväksyttyä Tolkienin Hobitti eli sinne ja takaisin -kirjan kustannettavakseen häntä pyydettiin lähettämään lisää mahdollisesti kustannuskelpoista materiaalia. Tällöin, loppuvuodesta 1936, hän esitteli kustantajalleen muun muassa Herra Blissin käsikirjoituksen. Kustantamossa kuvakirjaan suhtauduttiin sinänsä myötämielisesti, mutta monivärikuvitukset olisivat olleet painoteknisesti kalliita eikä Tolkienilla ollut lopulta aikaa piirtää korvaavia yksinkertaisempia kuvia. Pian hänen liikenevän vapaa-aikansa vei Hobitin ”jatko-osan” – Tarun sormusten herrasta – kirjoittaminen. Tolkien itse suhtautui kuvituksiinsa vähättelevästi todeten eräässä kustantajalle lähetetyssä kirjeessä, että hänen mielestään ne ”todistavat ensisijaisesti sen, että tekijä ei osaa piirtää”.
thumb|400px|Näyte Tolkienin kuvitus- ja tekstaustyylistä. Vasemmassa laidassa kuvittaja kapinoi: ”Autokin on siellä (samaten ponit ja aasi), mutta en jaksa piirtää niitä.” Vuonna 1958 Tolkien myi Herra Blissin yhä julkaisemattoman käsikirjoituksen yhdysvaltalaiselle Marquetten yliopistolle yhdessä Hobitin, Sormusten herran sekä Maamiehen ja lohikäärmeen alkuperäisten käsikirjoitusten kanssa 1 250 punnan yhteissummasta. Clyde S. Kilby kiinnostui Herra Blissistä vuonna 1964 ja ehdotti sen julkaisemista. Tolkien oli kuitenkin alkanut pitää Herra Blissiä pelkästään yksityisenä vitsinä ja katsoi, ettei kirjan julkaisu hänen elinaikanaan tekisi hyvää hänen maineelleen. Niinpä kirja julkaistiin vasta vuonna 1982 kauan hänen kuolemansa jälkeen useiden amerikkalaisyritysten kyseltyä teoksen perään.
Seuraavana vuonna ilmestyneen suomennoksen teki kokenut Tolkien-suomentaja Panu Pekkanen. Hän oli avustanut jo Kersti Juvaa ja Eila Pennasta Tarun sormusten herrasta suomentamisessa 1970-luvun alulla kääntämällä kirjan lukuisat runot ja säkeet. Sittemmin Pekkanen oli kääntänyt itsenäisesti vuonna 1978 suomeksi julkaistun Maamiehen ja lohikäärmeen. Hänen käännöksensä Sepästä ja Satumaasta ilmestyi 1983, samana vuonna kuin Herra Bliss.
Vuonna 2007 HarperCollins julkaisi Herra Blissistä englanniksi 25-vuotisjuhlalaitoksen, jota varten kaikki kirjan sivut skannattiin uudelleen parempilaatuisina alkuperäisestä käsikirjoituksesta.
Tarina
Tarina kertoo korkeita hattuja käyttävästä herra Blissistä, jolla on lemmikki nimeltä Kirahkani (engl. Girabbit): kaniinia muistuttava erikoinen olento, jolla on pitkä kaula kuin kirahvilla. Eräänä päivänä herra Bliss ostaa päähänpiston seurauksena auton, kirkkaankeltaisen punaisilla pyörillä. Koska hän on unohtanut ottaa lompakkonsa mukaan lähtiessään ostoksille, hän joutuu jättämään polkupyöränsä pantiksi autokauppaan.
Herra Bliss päättää lähteä ajelulle tapaamaan ystäviään Dorkinseja. Heti ensimmäisestä mutkasta käännyttyään hän törmää kuitenkin suoraan kaalikärryjä työntävään herra Dayhin ja pian sen jälkeen rouva Knightin banaanikuormaan. Koska sekä herra Dayn että rouva Knightin kulkuvälineet ovat särkyneet, herra Bliss joutuu ottamaan heidät lasteineen kyytiinsä. Tie kulkee metsän läpi, ja siellä herra Blissin ohjaaman auton eteen asettuu kolme karhua: Archie, Teddy ja Bruno. Karhut ryöväävät kaalit ja banaanit ja tulevat sitten hekin kyytiin.
Herra Blissin ja muiden saapuessa karhujen metsään on jo pimeää, ja itsensä hohtavan valkeiksi värjänneet karhut säikyttävät kaikki perinpohjaisesti. Herra Bliss pakenee kauhuissaan, mutta muut jäävät sijoilleen huvittuneiden karhujen ratketessa nauruun. Loppujen lopuksi karhut tarjoavat herra Daylle, rouva Knightille ja Dorkinseille runsaan illallisen ja yösijan. Herra Bliss puolestaan rämpii metsän halki, kunnes löytää itsensä aamun sarastaessa kotikylänsä laidalta.
Herra Bliss päättää hakea polkupyöränsä autokauppias Binksin varastosta – aikoen palata haettuaan lompakkonsa –, mutta hänen puuhansa huomataan ja herra Binks vaatii ylikonstaapeli Boffinia pidättämään hänet. Samaan aikaan karhut, Dorkinsit, herra Day ja rouva Knight saapuvat kylään herra Blissin hylkäämällä autolla, ja heilläkin on omat velkavaatimuksensa herra Blissille esitettäväksi.
Kun herra Bliss palaa kotiinsa, hän saa huomata ruokkimatta jääneen Kirahkanin tunkeutuneen hänen kotiinsa ja syöneen tiensä kerrosten läpi niin, että sen pää pilkottaa ulos savupiipusta. Tämä koituu kuitenkin herra Blissin onneksi, sillä Kirahkani säikyttää karhuja lukuun ottamatta kaikki hänen velkojansa pakosalle. Kirahkani puolestaan säikähtää karhuja ja karkaa. Lopulta herra Bliss joutuu maksamaan velkansa ja elämä palaa uomiinsa. Herra Day ja rouva Knight menevät naimisiin ja herra Bliss antaa autonsa heille häälahjaksi. Kesken hääjuhlien Kirahkanikin palaa ja paljastuu, että se on poissa ollessaan syönyt karhujen ruokavarastot typötyhjiksi ja puraissut Dorkinsien puutarhan kaikista puista latvat poikki.
Vastaanotto
The Sunday Timesissa 19. syyskuuta 1982 ilmestynyttä laajaa artikkelia lukuun ottamatta Herra Blissin ensijulkaisu ohitettiin lehdistössä pääosin vain lyhyin uutismaininnoin. Marraskuun lopulla ilmestyneen Times Literary Supplementin arvostelussa Tom Shippey kiinnitti erityistä huomiota teoksen kieleen: Herra Blissin hahmot puhuvat toinen toistaan kansanomaisemmin. Shippeyn mukaan teos ”ylistää joka vaiheessaan kadonnutta kansanomaista Englantia, missä kaikki kaikki tekivät – ja puhuivat – juuri niin kuin heidän mielensä teki”. Teoksessa on runsaasti vanhahtavia piirteitä rahayksiköistä kielivitseihin ja luokka-ajatteluun, mutta hän ei näe niitä ongelmaksi, eiväthän ne ole haitanneet monen muunkaan lastenkirjallisuuden klassikon menestystä: ”kyseessä on klassikko jonka kaltaisia ei enää kirjoiteta”.
Tolkien Societyn Amon Hen -lehdessä Jessica Yates vertasi Herra Blissiä Beatrix Potterin tuotantoon. Yhtymäkohdiksi hän näki niin maalaisympäristön tapahtumapaikkana kuin sekä eläimistä että ihmisistä koostuvan hahmojoukon, mutta myös ylipäänsä lapsia väheksymättömän tyyliin. Tolkienin elämäkerrassa Humphrey Carpenterkin vertaa Herra Blissin ironista huumoria Beatrix Potteriin. Kuvituksessa hän näkee vaikutteita Edward Learin tyylistä, joskin ”Tolkienin lähestymistapa on vähemmän groteski ja hienostuneempi kuin Learin”.
Pentti Paju
Pentti Akseli Paju (1. helmikuuta 1929 Tampere – 26. kesäkuuta 2010) oli suomalainen koripalloilija.
Pispalan Tarmon kasvatti Paju pelasi kasvattajaseurassaan kolme SM-sarjakautta vuosina 1952–1954, viimeisen uransa parhaalla, 8,2 pisteen keskiarvolla. Kauden 1957 Paju pelasi SM-sarjaa Tampereen Kiertäjissä. Kaudet 1958 ja 1959 Paju pelasi aiempaa pienemmässä roolissa Helsingin Jyryssä voittaen SM-pronssia kaudella 1958. Hän toimi myöhemmin valmentajana Raholan Pyrkivässä.
Paju työskenteli työmiehenä.
Euroopan Grand Prix 1983
Euroopan Grand Prix 1983 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 23. syyskuuta 1983 Brands Hatchin radalla. Kilpailun voitti Nelson Piquet, jolle voitto oli uran kymmenes.
William Mäkinen
William Mäkinen (s. 19. kesäkuuta 1995 Jämsänkoski) on suomalainen jääkiekkopuolustaja.
Seuraura
Jämsänkoskella syntynyt Mäkinen on JYPin kasvatti. Hän oli seuran tehokkain puolustaja C-nuorten SM-karsinnoissa kaudella 2010–2011 tehoilla 1+13=14 Julius Hongan kanssa, kaudella 2011–2012 sekä B-nuorten SM-sarjan runkosarjassa tehoilla 2+19=21 että karsinnoissa tehoilla 3+5=8 ja kaudella 2012–2013 B-nuorten SM-sarjan runkosarjassa tehoilla 3+14=17. Kaudeksi 2013–2014 Mäkinen siirtyi JYPistä Saimaan Pallon A-nuoriin, joiden tehokkain puolustaja hän oli tehoilla 5+17=22.
Elokuussa 2014 Mäkinen siirtyi tryoutille Mestiksen nousijajoukkue KeuPa HT:hen. Hän jatkoi vahvasta harjoituskaudestaan huolimatta kaudella 2014–2015 kuitenkin SaiPan A-nuorissa, joiden tehokkain puolustaja Mäkinen oli tehoilla 9+17=26. Hänet valittiin kauden päätteeksi A-nuorten SM-liigan toiseen tähdistökentälliseen. Mäkinen kuitenkin palasi syyskuussa KeuPa HT:hen kahden ottelun lainalle ja joulukuussa hän kävi paikkaamassa kahden ottelun verran Kajaanin Hokin puolustajapulaa. Mäkinen debytoi SaiPan SM-liigajoukkueessa 5. tammikuuta 2015 Vaasan Sportia vastaan. Hän pelasi kuitenkin seitsemäntenä puolustajana ja sai jääaikaa vain 49 sekuntia. Kaikkiaan Mäkinen pelasi kauden aikana SaiPassa 14 SM-liigan runkosarja- ja yhden Mestarien liigan ottelun tehden yhden syöttöpisteen. Maaliskuussa 2015 hän siirtyi vahvistamaan pudotuspeleihin Mestis-joukkue Savonlinnan Pallokerhoa. Huhtikuussa Mäkinen teki 2+1-vuotisen jatkosopimuksen SaiPan kanssa.
Kaudella 2015–2016 Mäkinen pelasi SaiPan SM-liigajoukkueessa kymmenen runkosarjaottelua ilman tehopisteitä, kunnes seura lainasi hänet tammikuussa 2016 loppukaudeksi Mestis-joukkue TUTO Hockeyn paitaan paikkaamaan Jokereiden KHL-joukkueeseen palanneen Jere Sneckin jättämää aukkoa. Viiden siellä pelaamansa ottelun jälkeen Mäkinen palasi kuitenkin aluksi viikon ajaksi SaiPaan, jossa hän pelasi lopulta kauden loppuun kauden aikana kaikkiaan 18 runkosarja- ja yhdessä playoff-ottelussa kaksi syöttöpistettä.
Mäkinen avasi kaudella 2016–2017 maalitilinsä SM-liigassa. Hän teki liigauransa avausmaalin 10. marraskuuta 2016 Kalevan Palloa vastaan. Hänen vastuunsa kasvoi loukkaantumisten myötä ja Mäkinen teki läpimurron SM-liigaan. Hän oli lopulta SaiPan tehokkain puolustaja tehoilla 2+12=14.
Kesäkuussa 2017 Mäkinen teki vuoden mittaisen sopimuksen Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa pelaavan IK Oskarshamnin kanssa. Hän ehti pelata joukkueessa vain yhden harjoitusottelun, kunnes Mäkisen sopimus purettiin jo elokuussa 2017. Ruotsalaislehti Barometernin mukaan hänen potkunsa johtuivat mahdollisesti Mäkisen huonosta menestyksestä Oskarshamnin fysiikkatesteissä, mutta seuran urheilutoimenjohtaja Per Kentän mukaan hänelle ei yksinkertaisesti ollut tilaa joukkueen puolustuksessa. Kauden 2017–2018 kynnyksellä Mäkinen palasi vuoden mittaisella sopimuksella SaPKon Mestis-joukkueeseen. Hän voitti koko sarjan pudotuspelien tehotilaston lukemalla +11. Mäkinen voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia.
Kaudeksi 2018–2019 Mäkinen siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Tšekin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle 1. česká hokejová ligan VHK Vsetíniin. Hänen kautensa jäi sairastelujen vuoksi kuitenkin vain kuuden ottelun mittaiseksi. Kaudeksi 2019–2020 Mäkinen palasi Mestikseen ja KeuPa HT:hen vuoden mittaisella sopimuksella.
Kaudeksi 2020–2021 Mäkinen palasi vuoden mittaisella sopimuksella Savonlinnan Pallokerhoon. Tammikuussa 2021 hänen sopimuksensa seuran kanssa purettiin, kun Mestis oli tauolla ja Mäkiselle avautui mahdollisuus siirtyä ulkomaille. Seuraavana päivänä hänen vahvistettiin siirtyvän loppukauden kattavalla sopimuksella Norjan Fjordkraft-ligaenissa pelaavan Grüner Ishockeyn joukkueeseen. Mäkinen ei kuitenkaan debytoinut joukkueessa, kun sarja keskeytyi koronavirusrajoitusten vuoksi. Toukokuussa 2021 hän teki Grünerin kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Mäkinen oli kaudella 2021–2022 tehoilla 6+12=18 joukkueen kolmanneksi paras pistemies Christoffer Gozzin kanssa.
Mäkinen siirtyi kaudeksi 2022–2023 vuoden mittaisella sopimuksella jatkamaan Fjordkraft Ligaenin pelejään Lillehammer IK:hon. Hänen sopimuksensa sisälsi option ulkomaille siirtymisestä ja Mäkinen käytti sen tammikuussa 2023, kun hän siirtyi loppukauden kattavalla sopimuksella Ranskan Ligue Magnusin Jokers de Cergyyn.
Maajoukkueura
Mäkinen on pelannut yhden poikien maaottelun.
Brasilian Grand Prix 2001
Brasilian Grand Prix 2001 (virallisesti Grande Premio Marlboro do Brasil 2001) oli Formula 1 -sarjan 3. osakilpailu, joka ajettiin 1. huhtikuuta 2001 Interlagosin radalla Brasiliassa. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut David Coulthard, jolle voitto oli kauden ensimmäinen ja samalla uransa kymmenes. Toiseksi sijoittui Ferrarin Michael Schumacher ja kolmanneksi Sauberin Nick Heidfeld jolle palkintokorokesijoitus oli uran ensimmäinen. Samalla palkintokorokesijoitus oli Sauberille ensimmäinen sitten Belgian GP:n 1998.
Lähdössä Mika Häkkisen auto sammui. Viidennen lähtövalon kohdalla hän heilutti käsiään sammumisen merkiksi, mutta kilpailu käynnistyi valojen sammuttua. Häkkinen joutui keskeyttämään kytkin ongelmien vuoksi.
Juan Pablo Montoya johti usean kierroksen verran kilpailua. Ohitettuaan Arrowsin Jos Verstappenia kierroksella radan takasuoralla Verstappenilla oli vauhtia liian paljon, joten hän ajoi Montoyan perään ja molemmat joutuivat keskeyttämään.
Wigner–Seitzin solu
Wigner–Seitzin solu on kiinteän olomuodon fysiikassa ja kristallografiassa se kiteen kutakin atomia ympäröivä alue, joka on lähempänä kyseisen atomin ydintä kuin minkään muun atomin ydintä. Se on saanut nimensä kiinteän olomuodon fysiikan tutkijoiden Eugene Wignerin ja Frederick Seitzin mukaan. Wigner–Seitzin solua vastaava geometrinen käsite on Voronoin monitahokas.
thumb|Wigner–Seitzin solujen muoto tasohilassa riippuu hilavektorien (suunnikkaan sivujen) välisestä kulmasta.
Kiteille ominaista on, että niissä atomit ovat järjestyneet säännölliseksi kolmiulotteiseksi rakenteeksi, jota sanotaan hilaksi. Kaikki kiteisten aineiden tyypilliset ominaisuudet johtuvat tästä hyvin järjestyneestä rakenteesta. Kidehilalla on diskreetti siirtosymmetria. Tällaisen jaksollisen systeemin mallintamiseksi ja tutkimiseksi tarvitaan matemaattisia käsitteitä, jotka kuvaavat symmetriaa ja joiden avulla voidaan tehdä päätelmiä niistä aineen ominaisuuksista, jotka seuraavat tästä symmetriasta. Wigner–Seitzin solu on eräs sellainen matemaattinen käsite.
Wigner–Seitzin solu on esimerkki alkeiskopista eli sellaisesta yksikkökopista, jossa on yksi ja vain yksi hilapiste. Missä tahansa hilassa voidaan kuitenkin määritellä mahdolliset alkeiskopit useilla eri tavoilla, mutta vain yksi niistä antaa tulokseksi Wigner–Seitzin solut. Kuhunkin tällaiseen soluun kuuluvat ne avaruuden pisteet, jotka ovat lähempänä sen keskellä olevaa hilapistettä kuin mitään muuta hilapistettä.
Määritelmä
Hilapistettä ympäröivä Wigner–Seitzin solu määritellään niiden avaruuden pisteiden uraksi, jotka ovat lähempänä kyseistä hilapistettä kuin mitään muuta hilapistettä.
Champa
Historia
thumb|vasen|[[Chamin kieli|Chaminkielistä kivikirjoitusta.]] thumb|vasen|Tanssivaa [[Shivaa esittävä veistos.]] Champan varhainen historia tunnetaan lähinnä kiinalaisista lähteistä, sekä joistakin alueelta löydetyistä tekstikaiverruksista. Kiinalaisissa lähteissä Champa mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 192 jälkeen ajanlaskun alun. Champan sanotaan muodostuneen kiinalaisen Han-dynastian hajotessa, jolloin paikallinen kiinalainen virkamies päätti perustaa alueelle oman valtakuntansa. Varhaisia Champan kuninkaita luetellaan kiinalaisissa lähteissä kiinalaisilla nimillä Fan Hsiun, Fan I, Fan Wen, Fan Fo, Fan Hu-ta ja Ti Chen. Ajan kuluessa Champa päätyi kuitenkin intialaisen kulttuurin vaikutusalueen piiriin. Maa jakautui myös vain löyhästi toisiinsa liittyneisiin neljään osaan, Amaravati (Quang Nam), Vijaya (Binh Dinh), Kauthara (Nha Trang) ja Panduranga (Phan Rang). Alueet saivat nimensä Intian eri alueiden mukaan.
Wigner–Seitzin solu
Määritelmä
Määritelmästä seuraa, että atomeja ympäröivät Wigner–Seitzin solut täyttävät koko Bravais’n hilan ilman, että niiden väliin jää aukkoja.
Champa
Historia
Kiinalaisissa lähteissä 400-luvun puolivälissä mainittu kuningas Bhadravarman oli maan hallitsijoista ensimmäinen, jonka nimi tunnetaan sanskritiksi. Bhadravarman yhdisti Champan eri alueet oman valtansa alle ja hänen pääkaupunkinsa sijaitsi hieman nykyisestä Huếsta etelään. Champalla oli tuolloin myös voimakas laivasto, jonka välityksellä käytiin paitsi kauppaa, mutta myös harjoitettiin merirosvoutta. Kiinalaisten sanotaan vallanneen alueen uudelleen vuonna 446, kun he tekivät sotaretken Champaa vastaan kostona Champan Kiinan rannikolle laivastollaan tekemistä ryöstöretkistä. Champa erkani Kiinan vallasta jälleen 500-luvun aikana. Vuoden 529 paikkeilla valtaan noussut kuningas Rudravarman teki epäonnistuneen sotaretken kiinalaisia vastaan ja myöhemmin vuosina 534, 568 ja 572 hän lähetti Kiinaan rauhanomaisempia diplomaattisia lähetystöjä. Sodat kiinalaisia vastaan jatkuivat ajoittain myöhemmin, minkä lisäksi uudeksi uhkatekijäksi muodostui Khmerien valtakunta lännessä. Champan sanotaan myös joutuneen Jaavalta tehtyjen sotaretkien kohteeksi. Champan keskus siirtyi 800-luvun aikana etelämmäs uhatumman pohjoisen Huến seuduilta. Tuolloinen pääkaupunki oli Indrapura Danangin eteläpuolella. Kuningas Indravarman I perusti Champan uuden hallitsijadynastian vuonna 875 ja rakennutti Indrapuraan buddhalaisia pyhättöjä. 1000-luvulla maan pääkaupunkia siirrettiin edelleen etelämmäksi Vijayaan.
Wigner–Seitzin solu
Määritelmä
Wigner–Seitzin solut voidaan muodostaa piirtämällä toisiaan lähimpänä olevia hilapisteitä yhdistäville janoille niitä vastaan kohtisuorat tasot, jotka kulkevat näiden janojen keskipisteiden kautta.