cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Christian Sarramagna
Ura valmentajana
Vuonna 1990 Sarramagna palasi valmentajaksi vanhaan seuraansa AS Saint-Étienneen, jota hän luotsasi kahden kauden ajan. Parhaaksi tulokseksi jäi liigan 10:s sija kaudella 1991–1992. Saint-Étiennestä Sarramagna siirtyi FC Martigues'n peräsimeen ja nosti seuran kauden 1992–1993 päätteeksi liigaan. Yhden pääsarjakauden jälkeen Sarramagna jätti Martigues'n ja valmensi sen jälkeen CS Sedan Ardennesin ja FC Mulhousen joukkueita. Vuosina 1998–2000 Sarramagna toimi Malin maajoukkueen päävalmentajana.
Vuonna 2000 Sarramagnasta tuli Aviron Bayonnais’n päävalmentaja, ja hän luotsasi seuran debyyttikaudellaan CFA 2:n F-lohkon voittoon. Avironia Sarramagna luotsasi kuusi vuotta, kunnes palasi maaliskuussa 2006 Malin maajoukkuevalmentajaksi. Hän jätti tehtävänsä kuitenkin jo kesällä ja siirtyi FC Sèten päävalmentajaksi. Heinäkuussa 2007 Sarramagna siirtyi Sètestä La Berrichonne de Châteauroux’n valmennuskeskukseen tekniseksi johtajaksi. Helmikuussa 2008 hänestä tuli Châteauroux’n päävalmentaja. Hän sai potkut tehtävästään joulukuussa 2008.
Joulukuussa 2011 Sarramagna palasi valmennustehtäviin tunisialaisseura Club Sportif de Hammam-Lifin päävalmentajana. Huonojen tulosten vuoksi Sarramagna sai potkut seurasta heinäkuussa 2012.
Heinäkuussa 2014 Sarramagnasta tuli ranskalaisen amatöörijoukkue SO Choletais'n urheilutoimenjohtaja. Kesällä 2015 hänestä tehtiin myös seuran päävalmentaja. Hän sai potkut tehtävistään tammikuun alussa 2016.
Toveri (nuorisolehti)
Toveri (1971–1981) oli taistolaisen nuorisoliikkeen lehti. Toveria julkaisivat Suomen demokraattisen nuorisoliiton (SDNL) järjestöt, jotka kannattivat Suomen kommunistisen puolueen (SKP) oppositiota. Lehden kustantaja oli Nuorisojulkaisujen tuki -yhdistys.
1970-luvun loppupuolella Toverin levikki oli noin 25 000–30 000.
Mon
Mon voi viitata seuraaviin asioihin:
Mic
Mic tai MIC voi tarkoittaa seuraavia:
Reichenbachin putoukset
thumb|Reichenbachin pääputous suurella virtaamalla. thumb|Sherlock Holmesin muistokyltti.
Reichenbachin putoukset ( tai Rychenbachfall) on Keski-Sveitsissä, Meiringenin eteläpuolella, Schattenhalbin kunnassa sijaitseva vesiputousketju. Putoukset sijaitsevat Reichenbach- eli Rychen Bach -purossa, joka laskee noin kilometrin matkalla 400 metriä ennen yhdistymistään Aarejokeen.
Vesivoima
Reichenbachin vedet käytetään suurelta osin hyödyksi kahdessa EWR Energie AG:n vesivoimalaitoksessa :
Putousten juoksutusta säännöstellään ottaen huomioon matkailun tarpeet. Kesäpäivisin vettä juoksutetaan putouksista 850 litraa sekunnissa, öisin 150 litraa. Talvisin putousten kautta ei kulje lainkaan vettä.
II/JR 50 (jatkosota)
Jalkaväkirykmentti 50:n II pataljoona (II/JR 50) oli jatkosotaan kesäkuussa 1941 perustettu pataljoona. Pataljoona oli osa 11. divisioonaan kuulunutta Jalkaväkirykmentti 50 :tä.
Perustaminen
Pataljoonan perustamisesta vastasi Keski-Pohjanmaan sotilaslääniin Sisä-Suomen suojeluskuntapiirissä. Pataljoona perustettiin Viitasaaren suojeluskuntatalolla viitasaarelaisista täydennettynä pihtiputaalaisilla. Se kuljetettiin lotjilla Keitelettä pitkin Viitasaarelta rykmentin okoontumipaikkalle Suolahteen.
Puolustusvoimien materiaalitilanne oli jatkosodan alkaessa huomattavasti talvisodan aikaista parempi, mutta siitä huolimatta eivät yksiköt tulleet varustettua kaikin osin määrävahvuuksien mukaisiksi.
Taistelut
Pataljoonan sotatie on kuvattu pääosin JR 50 koskevassa osassa.
Amuri
Amuri on kahden kaupunginosan muodostama alue Tampereella. Se jakaantuu Satakunnankadun pohjoispuoliseen 4. (Amuri A) ja eteläpuoliseen 5. (Amuri B) kaupunginosiin.
Historia
Amurin alue rakennettiin 1860-luvulla työväestön asuinalueeksi. Alueen nimi tulee aikakauden ajankohtaisista vertauksesta: suomalaisia siirtolaisia lähti tuolloin kaukaiselle Amurinmaalle Venäjälle. Uusi kaupunginosa sijaitsi myös ajan mittapuun mukaan kaukana keskustasta ja tehtaista.
Se muodostui eheistä puutalokortteleista, jotka olivat pienempiä kuin muualla kaupungissa. Alueen alkuperäisenä itärajana oli Kortelahdenkatu, jonka länsipuolelta myytiin ensimmäiset 40 tonttia vuonna 1869. Talot olivat yksikerroksisia. Amurin työläisasunnot olivat tyypillisesti yhteiskeittiöasuntoja, joissa kahdella tai neljällä huoneella oli yhteinen keittiö. Yhdessä huoneessa asui aina yksi perhe. Asuintalot olivat usein tamperelaisten rakennusmestareiden piirtämiä, mutta niitä suunnitteli myös itseoppinut ”Amurin arkkitehti” Luukas Hjorth.
1960-luvulla Amurin puutalot purettiin ja tilalle rakennettiin kerrostaloja. Yksi kortteli säästettiin ja siitä tehtiin työläismuseo. Sen asunnot sisustettiin ajanjakson 1880−1970 eri aikakausien työläisasuntojen näköisiksi.
Finlayson Oy rakennutti työntekijöitään varten Hämeenpuiston, Puuvillatehtaankadun, Mustanlahdenkadun ja Satakunnankadun rajaamaan kortteliin vuosina 1951–1955 Amurinlinnan, johon kuuluvat rakennukset suunnitteli arkkitehti Erik Bryggman.
Tunnettuja Amurin asukkaita ovat olleet kirjailija Väinö Linna, kirjailija Ilpo Kaukovalta, taidemaalari Gunnar Pohjola ja maaherra Risto Tainio. Kirjailija F. E. Sillanpää asui Amurissa 1900-luvun alussa, jolloin hän opiskeli Tampereen Reaalilyseossa.
Sijainti ja nähtävyydet
Amuri ulottuu itä–länsi-suunnassa Hämeenpuistosta Sepänkadulle ja pohjois–etelä-suunnassa Tampere–Pori-radalta Pirkankadulle. Amurin pääkatu on Pirkankadusta erkaneva Satakunnankatu, joka jatkuu itäänpäin Tammerkosken yli. Satakunnankadun huomattavimmat poikkikadut ovat Kortelahdenkatu ja Mustanlahdenkatu; Kortelahdella on tarkoitettu Näsijärvestä pistävän Mustanlahden perukan toista haaraa. Molemmat nimet mainittiin jo Tampereen kaupungin ensimmäisessä asemakaavassa vuodelta 1822. Rautatien vieressä kulkevan Näsijärvenkadun alkuperäinen nimi vuoteen 1936 saakka oli Pohjoinen rantakatu (samaan vuoteen saakka Eteläpuisto Kaakinmaan kaupunginosassa oli Eteläinen rantakatu). Amurissa sijaitsevat muun muassa pääkirjasto Metso, Tampereen taidemuseo, työläismuseokortteli ja Pyynikin uimahalli. VIII kaupunginosa (Särkänniemi) sijaitsee välittömästi Amurin pohjoispuolella Näsijärven rannassa. Muut naapurikaupunginosat ovat Tampereen I kaupunginosa (Finlayson, aiemmin Näsi) ja II kaupunginosa (Tammerkoski) idässä, VI kaupunginosa (Kaakinmaa) etelässä sekä VII kaupunginosa (Pyynikinrinne) lounaassa.
Amurin pohjoisreunalla kulkevasta Tampere–Pori-radasta erkanee 1960-luvulla rakennettu Parkanon rata (Tampere–Seinäjoki-rata). Radan varrella on ollut Amurin seisake, joka kuitenkin poistettiin käytöstä 1980-luvulla mutta otettiin uudelleen käyttöön 1990-luvulla ja poistettiin uudelleen käytöstä 2005.
Mumtaz Mahal
thumb|Intian kuuluisimpiin rakennuksiin kuuluva [[Taj Mahal on mogulihallitsija Shah Jahanin vaimolleen Mumtaz Mahalille rakennuttama mausoleumi.]] Mumtaz Mahal (1593–1631) oli yksi Mogulivaltakunnan hallitsijan Shah Jahanin kolmesta vaimosta. Shah Jahan rakennutti Agrassa sijaitsevan Taj Mahalin hautapaikaksi rakkaimmalle vaimolleen Mumtaz Mahalille. Muihin vaimoihin Shah Jahanilla kerrotaan olleen vain aviollinen suhde. Mumtaz Mahal kuoli vuonna 1631 synnytettyään 14. lapsensa.
Giuseppe Favalli
Favalli aloitti uransa vuonna 1988 Serie B'ssä pelaavassa Cremonesessa. Vuoden 1992 kesällä Lazio hankki italialaispuolustajan itselleen. Lazion kapteenina toimineesta Favallista tuli nopeasti fanien suosikki. Kesällä 2004 298 Laziossa pelatun ottelun jälkeen Favalli siirtyi Interiin.
Cyril Nzama
Nzama edusti koko uransa ajan eteläafrikkalaisia seuroja. Maan pääsarjassa hän pelasi 14 kautta edustaen Umtata Bush Bucksia, Kaizer Chiefsia ja Bay United Port Elizabethiä. Kaizer Chiefsissä hän voitti Etelä-Afrikan-mestaruuden kausina 2003–2004 ja 2004–2005. Nzama pelasi lisäksi kolmen kauden ajan maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla edustaen Rabali Blackpoolia, Bay United Port Elizabethiä ja Batau FC Ermeloa.
Etelä-Afrikan A-maajoukkueessa Nzama pelasi 44 ottelua vuosina 2000–2007. Vuoden 2002 MM-kilpailuissa hän pelasi joukkueensa kaikki kolme ottelua alusta loppuun.
Franklinin kadonnut arktinen retkikunta
thumb|HMS Terror jäihin juuttuneena. Kapteeni George Backin piirroksen mukaan jälkikäteen tehty kaiverrus. Franklinin kadonnut arktinen retkikunta oli brittiläisen meriupseerin ja arktisilla alueilla liikkuneen tutkimusmatkailijan John Franklinin retkikunta, jonka tehtävänä oli etsiä Kanadan pohjoispuolista Luoteisväylää. Vuonna 1845 aloitettu retki toteutettiin aikaansa nähden nykyaikaisilla, Kuninkaallisen laivaston luovuttamilla höyrykäyttöisillä aluksilla HMS Erebus ja HMS Terror. Laivat olivat vahvarunkoisia taistelualuksia, jotka oli myöhemmin muutettu arktisiin oloihin soveltuviksi. Ne olivat kuitenkin liian raskaita karikkoiselle Luoteisväylälle. Retken oli määrä kestää kolme vuotta, ja sille lähti Englannista 24 upseeria ja 110 miehistön jäsentä. John Franklin itse komensi Erebusta ja kapteeni Francis Crozier Terroria.
Retkikunnan päästyä Grönlannin Diskonlahdelle miehistöstä lähetettiin takaisin viisi miestä. Näin vahvuus aleni 129:ään. Laivat jatkoivat kohti Kanadan arktisia saaria. Viimeksi Franklinin laivojen nähtiin purjehtivan Baffininlahdelta kohti Lancasterinsalmea. Retkeläisiä alettiin etsiä jo vuonna 1846, aktiivisemmin 1848. John Franklinin vaimo Jane Franklin toimi pitkään yhtenä etsintöjen organisaattorina. 1850-luvulla Pohjois-Kanadasta löytyi retkikunnan jäänteitä, mutta laivoja ei löytynyt. Monet Franklinia etsimään lähteneet retkikunnat joutuivat onnettomuuksiin, joissa katosi yhteensä enemmän ihmisiä kuin Franklinin retkikunnan tuhossa.
Retken tapahtumat
thumb|Franklinin retkikunnan reitti. Vihreällä merkityn [[Kuningas Williamin saari|Kuningas Williamin saaren lähellä laivat jäivät viimeisen kerran kiinni jäihin. Sen eteläpuolella on Adelaiden niemimaa.]]
Purjehdus ja kiinni jäätyminen
Laivat Erebus ja Terror purjehtivat kesällä 1845 Kanadan arktisten saarten pohjoisosissa Lancasterinsalmesta Barrow’nsalmeen ja pohjoiseen Wellingtonin kanavaa pitkin 77 leveysasteelle asti. Sitten laivat palasivat takaisin Barrow’nsalmeen, jossa ne syksyllä 1845 jäätyivät kiinni Beechleynsaaren edustalla. Keväällä laivat purjehtivat etelään, lähelle Kanadan pohjoisrannikkoa. Retkeläiset olettivat, että etelässä näkyvä Kuningas Williamin saari oli osa mannerta, ja purjehtivat siksi vuonna 1846 Victoriansaaren eteläpuolella olevaan Victoriansalmeen. Tämä oli laivoille kohtalokasta, sillä Victoriansalmi jäätyy usein. Lämpimänä kesänä se saattaa olla auki mutta kylmänä ainakin suurelta osin jäässä. Laivat juuttuivat syksyllä 1846 Victoriansalmeen Kuningas Williamin saaren länsipuolelle. Goren partio lähti huhtikuussa 1847 selvittämään Luoteisväylän jatkoa ja jätti viestilieriöön tiedonannon, jonka mukaan kaikki oli hyvin Franklin kuoli kuitenkin laivalla jo kuukauden kuluttua. Franklinin kuoltua komennon otti Francis Crozier. Goren partio palasi myöhemmin laivaan.
Laivoja kiinni pitänyt jää ei sulanut kesällä 1847. Laivoissa oli säilykeruokaa vain kolmeksi vuodeksi. Kuningas Williamin saaressa jouduttiin talvehtimaan toinenkin vuosi, ja miehiä alkoi kuolla. Jostakin syystä upseereita kuoli enemmän kuin miehistöä.
Miehet hylkäsivät laivansa
Retkeltä säilyneen kirjelappusen mukaan jäljellä olevat 105 miestä jättivät laivat 22. huhtikuuta 1848. Tässä vaiheessa oli kuollut jo 9 upseeria ja 15 miehistön jäsentä. Miehet pyrkivät kulkemaan etelään Kanadan mantereella virtaavalle Backjoelle. Crozier määräsi lähdön varhaiskevääseen, ja nälkiintyneet keripukin vaivaamat miehet raahasivat raskaiden rekien päälle kiinnitettyjä raskaita veneitä. Varhainen lähtö lienee johtunut ruoan hupenemisesta. He etsivät peuroja, kalaa ja lintuja ja ehkä suunnittelivat venematkaa Backjoelta Mackenziejoelle.
Miehistö jakautui pieniin ryhmiin, ja osa miehistä palasi laivoille. Heikoimmassa kunnossa olleet palasivat laivalle ja vahvimmat jatkoivat eteenpäin hakemaan apujoukkoja. Osa seurasi eturyhmää omaan tahtiinsa. Inuitit näkivät kesällä 1848 nelisenkymmentä uupunutta miestä matkalla etelään kohti Kuningas Williamin saaren länsirantaa.
Nälkäkuolema
Etelään pyrkivät ostivat inuiteilta hylkeenlihaa, mutta heilläkin ravinto oli vähissä. Sen jälkeen kun joukko oli hajaantunut pienempiin ryhmiin ihmisiä kuoli matkalla nälkään yksi toisensa jälkeen. Inuittien mukaan miehet kuolivat vaivuttuaan väsyneinä maahan, mihin viittaa myös eräs luurankolöytö. Inuittien lausunnot viittaavat keripukkiin ja nälkäkuolemaan. Miehiä saattoi myös paleltua ja uupua kuoliaaksi.
Jotkut turvautuivat ihmissyöntiin henkensä säilyttämiseksi. . Inuittien mukaan mantereella Back Riverin lähellä kuoli nälkään 35–40 valkoista miestä. Eteläisin miesten saavuttama piste oli Adelaiden niemimaan Starvation Cove, joka on hyvin kaukana silloisista Kanadan valkoisten asutuksista.
Backjoelle asti selvinneet ovat joidenkin tietojen mukaan kuolleet viimeistään syksyllä 1850. Inuitit väittivät myöhemmin samana vuonna nousseensa toiseen jäiden puristamaan laivaan, nähneensä siellä hytissä kuolleen upseerin ja ottaneensa laivasta metalliesineitä. Viimeisiä etelään pyrkineitä retkikunnan jäseniä saattoi olla elossa inuittien mukaan vielä 1851.
Erebus löydettiin vuonna 2014 ja Terror vuonna 2016 hyväkuntoisina. Inuittien mukaan toisessa laivassa olisi vielä 1849 asunut viisi miestä. Arkeologi Robert Grenierin mukaan inuitit hakivat muun muassa kupariesineitä ja työkaluja laivasta, jossa oli kuolleita ja eläviä.
Löytyneitä jäännöksiä
Retkikunnan vaiheita ja sen jäsenten kuolinsyitä on päätelty löydetyistä luurangoista, vaatekappaleista ja muiden esineiden jäännöksistä, joita ovat löytäneet muun muassa Charles Francis Hall ja Frederick Schwatka. Inuittien muistitiedot ovat lisäksi auttaneet tutkijoita hahmoittamaan tapahtunutta, mutta silti retkikunnan kohtalo on jossain määrin selittämätön. Miesten luita on löytynyt 250 kilometrin matkalta. 1800-luvun retkikunnat löysivät Franklinin retkeläisten jäännöksiä, kuten hautoja Kuningas Williamin saaren eteläosista. William Hobson löysi 1859 retkeläisten jättämiä kirjoituksia, joiden mukaan asiat olivat laivoilla hyvin talvehtimisen jälkeen vielä 28. toukokuuta 1847.
Franklinin talvileiri löytyi myöhemmin Pohjois-Devonin lounaiskolkan edustalta Beechleynsaarelta. Siellä oli ensimmäisenä talvena kuolleiden kolmen miehen haudat. Monet retkikunnan dokumentit tuhoutuivat kosteudessa. Erebusinlahdelta noin sadan kilometrin päässä laivoilta löytyi myöhemmin vene, jossa oli kaksi ihmistä, ehkä sairaita, jotka väsyneet miehet joutuivat kuitenkin jättämään heitteille. Raskaan reen ja raskaan veneen paino oli ollut 500 kg, ja sitä oli vetänyt seitsemän miestä. Reessä oli myös muun muassa kirjoja, kelloja, saappaita, ruokailuvälineitä.
Rahva Hääl
Rahva Hääl oli vuosina 1940–1995 ilmestynyt Viron sosialistisen neuvostotasavallan kommunistisen puolueen keskuskomitean äänenkannattaja.
Franklinin kadonnut arktinen retkikunta
Löytyneitä jäännöksiä
Laivojen olinpaikan vierestä Backinlahdesta löytyi muun muassa neljä veneuunia, lapioita, lääkkeitä, sekstantti ja yli metrin korkuinen vaatepino. Raen keräämien inuittien kertomusten mukaan keväällä 1850 matkasi 40 laihaa valkoista miestä etelään vetäen venettä ja rekiä. Inuitit löysivät 30 miehen ruumiit mantereelta ja viisi ruumista Montrealinsaaresta, yhden päivän matkan päästä Backjoelta. Eräs inuitti kertoi 35–40 kabloonan (inuittien valkoisista käyttämä nimitys) nääntyneen nälkään.
Rahva Hääl
Se korvasi 1940 Uus Eesti -lehden. Vuonna 1995 Hommikuleht, Päevaleht ja Rahva Hääl yhdistyivät Eesti Päevalehdeksi.
Franklinin kadonnut arktinen retkikunta
Mahdollisia kuolinsyitä
Retkeläisten kuolinsyiksi oletetaan paleltuminen, nälkä, pilaantunut ravinto, keripukki ja huonojen säilykkeiden aiheuttama lyijymyrkytys. Inuittien kuvaukset retkeläisten suusta ja ikenistä viittaavat keripukkiin, ja se lienee monen retkeläisen kuolinsyy. Retkikunnan mukaansa ottamiin säilykkeisiin pääsi vuotamaan lyijyä, joka pahentaa keripukkia. Beechleynsaarelle haudattujen kolmen ensimmäisen ruumiin hiuksista löytyi suuri määrä lyijyä Eräästä merimiehestä löydettiin lyijyä kymmenkertainen määrä normaaliin verrattuna, mutta toisaalta lyijyn vuotaminen säilykepurkeista olisi vaatinut hapanta sisältöä ja sen olisi pitänyt sairastuttaa ja tappaa useimmat retkikunnan jäsenet jo vuoden sisällä. Toisten tietojen mukaan säilykkeet toimittanut liikemies olisi petkuttanut Franklinia, ja suurin osa säilykkeistä olisi ollut jo alussa pilaantuneita.
Löytyneitä retkeläisten jäännöksiä tutkittaessa on monen todettu kuolleen keuhkokuumeeseen, ehkä myös tuberkuloosiin.
Nälän syyt
Myöhempien retkikuntien mukaan riistaa, lähinnä hylkeitä ja karibuja, oli alueella noina vuosina normaalia vähemmän. Englantilaisilla oli metsästysaseina ainoastaan haulikoita, joilla he metsästivät lintuja. Suuren miesmäärän ruokkiminen riistalla olisi ollut mahdotonta hyväriistaisessakin ympäristössä. Lähiseuduilla elävät inuitit liikkuivat maa- ja meririistan perässä melko laajalla alueella tilanteen mukaan. He elivät melko pienissä ryhmissä ja selviytyivät näin luonnossa.
Ihmissyönti
Inuitit näkivät perimätiedon mukaan lumessa hoipertelevia valkoisia miehiä ja mainitsivat valkoisten miesten harjoittaneen ihmissyöntiä, mitä tukevat 1800-luvulla löydetyt retkikunnan jäänteet ja myöhemmät tutkimukset. Ihmissyöntiin viittaavat John Raen löytämät silvotut ruumiinosat, joita oli kattiloissakin. John Rae sai kritiikkiä väitteistään englantilaisten ihmissyönnistä.
Alusten löytyminen
Hylkyjen tarkkoja sijainteja ei ole julkistettu, mutta Terrorin on sanottu olevan Kuningas Williamin saaren lounaisrannikolla Terror Bayssä, joka nimettiin tällä nimellä aluksen muistoksi vuonna 1910. Erebusin sijainti on joidenkin uutisten mukaan O’Reillyn saaren länsipuolella ja joissain kartoissa koillispuolella. Kanadan ympäristöministeriön alaisen Parks Canada -viraston mukaan Erebusin hylky sijaitsee O’Reillyn saaresta koilliseen. Nämä hylyt ovat poikkeuksellisen hyvin säilyneitä, mikä johtuu siitä, että vesi on kylmää (nolla-asteista tai kylmempää), vähähappista ja hylyt ovat täysin suojassa auringonvalolta. Myös hylkyjen esineistö on säilynyt hyvin ja sitä tutkimalla uskotaan saatavan lisätietoa retkikunnan vaiheista.
Franklinin retkikunta taiteessa
thumb|Ihminen päättää, Jumala säätää. [[Edwin Landseerin maalaus vuodelta 1864.]] Tapa, jolla John Raen raportissa kuvattiin retkikunnan kohtaloa ja erityisesti kannibalismia, herätti vastustusta monissa aikalaisissa, muun muassa Charles Dickensissä. Dickens tuotti Wilkie Collinsin kirjoittaman näytelmän The Frozen Deep (1856), jossa Dickens ja Collins näyttelivät päärooleja. Näytelmä ja samanniminen pienoisromaani kirjoitettiin vastineeksi Raen raportin väitteille. Esitys menestyi hyvin, ja heinäkuussa 1857 sen näkivät monet huomattavat henkilöt (muun muassa kuningatar Viktoria ja H. C. Andersen ), mutta siitä ei ole myöhempinä aikoina tehty kovin tunnettuja uusia sovituksia.
Kanadalainen folklaulaja Stan Rogers julkaisi albumin Northwest Passage vuonna 1981. Sen nimikappale kertoo Franklinin retkikunnasta. Kappale valittiin kaikkien aikojen neljänneksi parhaaksi kanadalaiseksi lauluksi radiokanava CBC:n äänestyksessä vuonna 2005, ja sitä pidetään Kanadan ”epävirallisena kansallislauluna”.
Madge Syers
Florence Madeline ”Madge” Syers (o.s. Cave, 16. syyskuuta 1881 – 9. syyskuuta 1917) oli brittiläinen taitoluistelija. Hän oli ensimmäinen naiskilpailija taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailuissa 1902 ja voitti hopeaa. Tämä sai Kansainvälisen luisteluliiton perustamaan naisille oman sarjan maailmanmestaruuskilpailuihin. Syers voitti kaksi ensimmäistä naisten kilpailua 1906 ja 1907 ja voitti olympiakultaa vuoden 1908 kesäolympialaisissa, joissa taitoluistelu oli ensimmäistä kertaa olympialajina. Syers kilpaili myös pariluistelussa aviomiehensä Edgar Syersin kanssa ja he voittivat pronssia olympialaisissa 1908.
Kahovskaja
Linjan pituus on 3,3 kilometriä ja siinä on kolme asemaa.
Mus
Mus tai MUS voivat tarkoittaa seuraavia asioita:
Anjala
Anjala tarkoittaa seuraavia:
Katso myös
Aihepiiriin liittyvät myös seuraavat:
Tsemppikirja
Tsemppikirja ilmestyi syksyllä 2017. Sen ovat kirjoittaneet hyvinvointiyrittäjä Jutta Gustafsberg ja Hidasta elämää -sivuston perustanut Sanna Wikström. Kirja opastaa positiiviseen ajatteluun ja sen rinnalla julkaistiin kirjan teemoja jatkava kalenteri. Kirja sisältää 52 ”säteilevää” ajatusta.
Arviot
Kotilieden Mia Kuntsin mukaan kirjaa on kiva selailla.
Kalle Mikkonen
Kalle Mikkonen (s. 18. kesäkuuta 1976 Tampere) on suomalainen kilpameloja. Tampereella asuva Mikkonen edustaa Kangasalan Melojia ja hänen valmentajana toimii Martin Hunter. Myös Mikkosen vaimo Jenni Mikkonen on maajoukkuemeloja.
Saarela
thumb|Polku Saarelan veistospuistoon ja taidegalleriaan. Saarela on Oulun kaupunginosa Oulujoen varrella, noin viisi kilometriä keskustan itäpuolella ja kaksi kilometriä Myllyojan suuralueen eteläpuolella. Siihen kuuluu osa-alueena myös Kumpulankangas. Kaupunginosassa asuu noin 1 300 asukasta.
Kaupunginosan kadunnimet kuten Yrjö Saarelan tie, Painijantie ja Niskalenkki viittaavat painin olympiavoittajaan ja maailmanmestariin Yrjö Saarelaan.
Yleisesti rauhallisena pidetty alue on omakotitalo- ja rivitalovaltaista asuinaluetta. Tulevaisuudessa kaupunginosa laajentunee etelään joen rantoja seuraillen.
Saarelansaaressa sijaitsee taidegalleria Art Halvare. Galleriaan liittyy myös veistospuisto saaren alueella. Kaupunginosan alueella on myös Markkuun ryhmäpuutarha.
Kaupunginosassa on päiväkoti ja seurakuntatalo.
Oulun kaupunginvaltuusto päätti 17.5.2010 lakkauttaa Oulujoen Saarelan sivukoulun 1.8.2010 alkaen ja siirtää siellä annettavan perusopetuksen Oulujoen pääkoululle. Tätä ennen Saarelassa toimi peruskoulun 1. ja 2. luokka.
Drummondville Voltigeurs
Drummondville Voltigeurs on kanadalainen juniorijääkiekkojoukkue. Se pelaa Ligue de hockey junior majeur du Québecissa eli LHJMQ:ssa. Joukkueen kotiareena on Centre Marcel Dionne Drummondvillessa, Quebecissa.
Joukkue kaudella 2023-2024
Lähde: EliteProspects
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Arno Rafael Minkkinen
pienoiskuva|Arno Rafael Minkkinen vuonna 2011. Arno Rafael Minkkinen (s. 4. kesäkuuta 1945 Helsinki) on amerikansuomalainen valokuvaaja, joka tunnetaan omaa alastonta vartaloaan erilaisissa luonnonmaisemissa kuvaavista valokuvistaan.
Elämä ja ura
Arno Rafael Minkkinen muutti kuusivuotiaana perheensä kanssa Suomesta New Yorkin Brooklyniin. Hänen lapsuuttaan varjostivat suulakihalkio ja sen korjausleikkaukset. Minkkinen opiskeli englannin kieltä ja kirjallisuutta Wagner Collegessa ja suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon. Hän ryhtyi ottamaan valokuvia itsestään toimiessaan copywriterina mainostoimistoissa New Yorkin Madison Avenuella.
Myöhemmin Minkkinen opiskeli valokuvausta Harry Callahanin ja Aaron Siskindin ohjauksessa Rhode Island School of Design -koulussa ja suoritti Master of Fine Arts -tutkinnon valokuvauksessa 1974. Neljän vuosikymmenen ajan Minkkinen on toiminut valokuvaustyönsä ohella opettajana, kuraattorina ja kirjoittajana. Hänen ensimmäinen yksityisnäyttelynsä oli vuonna 1972.
Opettajana
Minkkinen on toiminut valokuvauksen opettajana muun muassa Yhdysvaltain Massachusetts Institute of Technologyssa, Italiassa, Ranskassa, Sveitsissä ja Kiinassa. Taideteollisessa korkeakoulussa hän opetti 1974–1976, jolloin vasemmistolaiset opiskelijat joko eivät suostuneet tulemaan amerikkalaisen opettajan luennoille lainkaan tai eivät kollektivismissaan suostuneet kertomaan, kuka minkäkin kuvan oli ottanut.
Minkkinen toimii professorina Massachusettsin yliopiston Lowellin kampuksella. Hänellä on dosentuuri Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa. Hänen aiempia opetuspaikkojaan ovat Bostonin Massachusetts Institute of Technology, Philadelphia College of Art sekä École d’Arts appliqués Sveitsin Veveyssä. Massachusettsin yliopisto ja Lahden Muotoiluinstituutti järjestivät 1996 opiskelijavaihtotapahtuman Spirit Level, jossa 30 suomalaista, amerikkalaista ja sveitsiläistä valokuvaopiskelijaa tekivät kolmiviikkoisen kuvausmatkan halki Suomen, Venäjän ja Itä-Euroopan. Vastaava tapahtuma järjestettiin 2003 Toscanassa ja 2007 Meksikon Oaxacassa. Vuonna 2010 Spirit Level toteutettiin yhdessä Aalto-yliopiston ja firenzeläisen Studio Marangoni -säätiön opiskelijoiden kesken ja vuonna 2012 norjalaisen Bilder-valokuvauskoulun ja ranskalaisen École Supérieure d’Arts & Medias de Caen & Cherbourgin kesken.
Minkkinen on lisäksi pitänyt valokuvaustyöpajoja muun muassa Mainessa, Bostonissa, New Mexicossa, Kalifornian Carmelissa sekä Rencontres d’Arles -valokuvatapahtumassa Ranskassa.
Kuvia kokoelmissa
Minkkisen töitä ovat hankkineet kokoelmiinsa muun muassa New Yorkin Museum of Modern Art Bostonin Museum of Fine Arts, The Addison Gallery of American Art (Andover, Massachusetts) sekä Pariisin Pompidou-kulttuurikeskus ja Musée d’Art Moderne ja Suomen valokuvataiteen museo.
Oph
Lyhenne OPH voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Koptilainen Paavalin ilmestys
Historia
Epifanios mainitsee kirjoituksen nimeltä Paavalin taivasmatka kainiittien tekemänä. Kainilaiset näkivät Kainin messiaanisena hahmona, koska heidän näkemyksenä mukaan Vanhan testamentin Jumala, jota he kutsuivat setiläisittäin nimellä Jaldabaoth, oli paha, ja kaikki tätä vastustavat Raamatun hahmot nähtiin hyvinä. Epifanioksen mainitsema kirjoitus ei kuitenkaan ole välttämättä sama kirjoitus, koska se kuvaa Paavalin matkaa kolmanteen taivaaseen, koptilainen Paavalin ilmestys puolestaan kolmannesta kymmenenteen taivaaseen.
Sisältö
Kirjoitus alkaa kuvauksella siitä, kuinka Paavali kohtaa pienen lapsen, joka osoittautuu Pyhäksi Hengeksi. Tämän jälkeen kirjoitus kuvaa Paavalin ylöstempausta. Siinä Paavali nousee ylöspäin erilaisten Taivaan tasojen läpi, kun Jaldabaoth, joka on kuvattu vanhaksi valtaistuimella istuvaksi mieheksi, yrittää estää häntä nousemasta pidemmälle. Sellainen sielu jolla ei ole tietoa (gnosis) jolla vastustaa Jaldabaothia lähetetään näyssä takaisin maan päälle jälleensyntyväksi.
Koror (osavaltio)
Koror on yksi Palaun 16 osavaltiosta. Se koostuu useista saarista, joista tärkeimmät ovat Koror, Ngerekebesang ja Malakal. Sen pinta-ala on 65 neliökilometriä ja siellä on 11 723 asukasta (vuonna 2015), joten se on Palaun osavaltioista ylivoimaisesti väkirikkain.
Osavaltiossa sijaitsee Palaun suurin asutuskeskus Koror, jossa on noin 10 000 asukasta. Valtion hallintorakennukset sijaitsivat siellä vuoteen 2006 saakka, kunnes ne siirrettiin Ngerulmudiin.
Jaakobin ilmestys
Jaakobin ilmestys on kahden varhaiskristillisen apokryfisen kirjoituksen nimi:
Johan Daniel Frederik Petersen
Johan Daniel Frederik Petersen (21. joulukuuta 1757 Kristiania, Norja – 24. syyskuuta 1816 Kristiania) oli norjalainen kenraalimajuri ja Eidsvollin kansalliskokousedustaja, sekä kokouksen perustuslakikomitean jäsen.
Tausta
Petersen syntyi Kristianiassa lääninvirkamies Christian Petersenin (k. 1775) perheeseen. Nuoruudessaan Petersen osallistui lyhyen aikaa preussilaiseen sotapalvelukseen ja hänestä tuli ensin kamarijunkkeri ja myöhemmin kamariherra.
Sotilasura
Petersenistä tuli 2. luutnantti 1773 ja hänet siirrettiin Tanskaan 1780, missä hän palveli ensin Fynin ja myöhemmin Slesvigin jalkaväkirykmenteissä. Vuonna 1788 hän yleni kapteeniksi ja hän palasi Norjaan, 2. Akershusin Jalkaväkirykmenttiin. Bohuslänin sisäänmarssilla hän palveli majurina kenraalimajuri Hesselbergin alaisuudessa. Vuonna 1790 hänestä tuli komppaniapäällikkö norske gevorbne Jægerkorpsissa. Hän palasi 2. Akershusin rykmenttiin 1801 majurina. Kun sota Englantia vastaan syttyi 1807, hän johti rykmentin musketööripataljoonaa, joka suojasi Larvikia. Sodassa Ruotsia vastaan 1808 hän palveli Prikaati Holstissa, joka ei joutunut suurempiin taisteluoperaatioihin. Hänet ylennettiin everstiluutnantiksi 1808 ja hänestä tuli søndenfjældske gevorbne Infanteriregimentin komentaja. Vuonna 1810 hänet ylennettiin everstiksi.
Kansalliskokousedustaja ja kenraali 1814
Petersen valittiin rykmenttinsä edustajana Eidsvollin kansalliskokoukseen, missä hänet valittiin myös perustuslakikomiteaan. Hän kuului itsenäisyyspuolueen tanskalaismielisimpään siipeen. Hän ei ollut aktiivisimpia keskustelijoita, mutta 18. toukokuuta hän yritti vetää Nicolai Wergelandia vastuuseen tämän huhtikuisista sanomisista, joissa hän oli kritisoinut prinssi Kristian Fredrikin asemaa kokouksessa ja kuningaskanditaattina.
Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi kesän 1814 Ruotsi-sodassa, missä hän toimi Frederiksstenin linnoituksen toisena komentajana. Jouduttuaan luovuttamaan linnoituksen ruotsalaisille aselevon yhteydessä hän jäi eläkkeelle asevoimista.
Christer Gardell
Christer Gardell (s. 1960) on ruotsalainen liikemies. Gardell perusti pääomasijoitusyhtiö Cevian Capitalin vuonna 2002 ja on toiminut yhtiön johtavana osakkaana siitä lähtien. Vuosina 1996–2002 hän oli AB Custoksen pääjohtaja. Gardell on työskennellyt aikaisemmin Nordic Capitalissa ja McKinsey & Companyssa. Hän on myös Metso-konsernin hallituksen jäsen ja Skandian hallituksen puheenjohtaja. Gardell asuu Tukholmassa.
Gardell vastusti vuoden 2003 kansanäänestyksessä Ruotsin liittymistä euroalueeseen, mutta myöhemmin hän on nähnyt euron parempana vaihtoehtona koska pitää Ruotsin kruunua heikkona valuuttana jonka seurauksena Ruotsin valuuttamarkkinoilla on liian vähän likviditeettiä ja näin Ruotsin-markkinat ovat sijoitusriski
Vlastimil Hort
Vlastimil Hort (s. 12. tammikuuta 1944) on tšekkoslovakialaissyntyinen shakin suurmestari. Hän muutti 1980-luvulla Saksaan, jota hän nykyisin edustaa.
Hort oli yksi maailman huipuista 1960- ja 1970-luvuilla ja pääsi MM-ehdokasotteluihin, muttei koskaan päässyt pelaamaan maailmanmestaruudesta.
Sabrina (portugalilainen laulaja)
thumb|250px|Sabrina Eurovision laulukilpailussa 2007.
Teresa Villa-Lobos, taiteilijanimeltään Sabrina (s. 1983) on portugalilainen pop-laulajatar, joka edusti maataan Eurovision laulukilpailussa 2007 Helsingissä. Hän on kotoisin Setúbalista.
Sabrina aloitti laulamisen koulussa ja perhejuhlissa, ja 16-vuotiaana hän oli jo voittanut karaokekilpailuja. Futsal oli hänen tärkeä harrastuksensa.
Sabrina oli vuoteen 2006 jäsenenä portugalilaisessa Teenagers-tyttöbändissä, mutta lähti soolouralle. Hän voitti Festival da Canção 2007 -kilpailun 8 874 pisteellä ja pääsi siten maansa euroviisuedustajaksi. Hänen kilpailukappaleensa on "Dança Comigo (Vem Ser Feliz)".
Sabrina työskentelee esikoisalbuminsa parissa. Hän on naimisissa jalkapalloilija Nandinhon kanssa.
Paini kesäolympialaisissa 1952 – kreikkalais-roomalaisen painin 73 kg
Kreikkalais-roomalaisen painin sarjaan 73 kg Helsingin olympiakisoissa 1952 osallistui 18 painijaa, jokaisen edustaessa eri maata. Kilpailusta putosi kun kilpailija sai 5 miinuspistettä täyteen. Miinuksia tuli tappiosta 3. Työvoitosta seurasi -1. Kolmen parhaan keskinäiset ottelut ratkaisivat lopulliset sijoitukset. Kilpailut käytiin messuhalli I:ssä, Helsingissä 24. -27. heinäkuuta.
Vaasa
Vaasa (, vuosina 1855–1917 virallisesti Nikolainkaupunki) on Suomen kaupunki ja Pohjanmaan maakuntakeskus, joka sijaitsee Pohjanlahden rannikolla, Pohjanmaan maakunnassa. Vaasa on yliopistokaupunki ja merkittävä suomenruotsalaisen kulttuurin keskus. Vaasa oli yksi Suomen merkittävimmistä ja asukasluvultaan suurimmista kaupungeista Suomessa 1900-luvun alkupuolella. Vaasassa toimi Suomen senaatti sisällissodan aikaan 29. tammikuuta – 3. toukokuuta 1918, ja kaupunki toimi Helsingin sijaan Suomen väliaikaisena pääkaupunkina kyseisen ajanjakson.
Vaasan naapurikuntia ovat Isokyrö, Laihia, Maalahti, Mustasaari ja Vöyri.
Nimen alkuperä
Vaasa sai nykyisen nimensä ja vaakunansa Vaasan hallitsijasuvun mukaan vuonna 1611. Vuosina 1855–1917 kaupungin virallinen nimi oli Nikolaistad (Nikolainkaupunki) edesmenneen suuriruhtinaan Nikolai I:n mukaan.
Rajoitetut kauppaoikeudet (1606–1765)
Mustasaaren alue oli jo keskiajalla yksi Pohjanlahden vilkkaimmista kauppapaikoista. Seurakunta syntyi alueelle viimeistään 1300-luvulla ja vuosisadan loppuun mennessä Pohjanlahden hallintokeskus Korsholman linna. Kaarle IX perusti Mustasaaren kaupungin 2. lokakuuta 1606 vanhalle kauppa- ja satamapaikalle Mustasaaren eli Mussarin kirkonkylään, nykyiseen Vanhaan Vaasaan. Perustamisensa yhteydessä vuonna 1606 Vaasan kaupunki sai maa-alueikseen nykyisen Vanhan Vaasan asemakaava-alueen lisäksi sen pohjoispuolella sijaitsevia takamaita. Vaasan perustaminen johtui aikakauden keskittämiseen tähdänneestä merkantilistesta talouspolitiikasta. Vuoden 1611 privilegiokirjeessä kaupunki sai nykyisen nimensä Vaasa. Kaupunki muodosti yhdessä Mustasaaren kanssa yhteisen seurakunnan ja käytti sen keskiaikaista, 1650- ja 1750-luvuilla laajennettua kirkkoa 1850-luvulle asti.
Korsholman kartano korvaantui kuninkaankartanolla, jonka maat kaupunki sai 1630- ja 1640-luvulla käyttöönsä. Kaupungin talousalueen muodostivat Merenkurkun rannikko sekä Kyrönmaa, jotka perinteisesti olivat Pohjanmaan vauraimpia, pisimpään ja tiheimpään asuttuja alueita. Vaasasta oli jo tähän aikaan vilkkaat meriyhteydet Ruotsiin sekä maantiet Satakuntaan ja Hämeeseen. Vaasassa käytiin kauppaa erityisesti tervalla ja maataloustuotteilla.
Merkantilistinen talouspolitiikka myös hidasti kaupungin kehitystä. Vuosina 1614–1617 toteutettu Pohjanlahden kauppapakko antoi ainoastaan tapulikaupungeille oikeuden rajoittamattomaan ulkomaankauppaan. Vaasan oli tyydyttävä viemään tuotteensa tapulioikeudet omanneisiin Turkuun tai Tukholmaan. Vuosina 1648–1714 tervakomppanialle annettiin lisäksi etuoikeus ostaa kaupunkien terva. Rajoitusten johdosta Vaasan väkiluku kasvoi hitaasti ja 1740-luvulla kaupungissa oli runsas 700 asukasta. Vaasa oli Oulun ohella toinen tärkeä tervakaupan keskus Pohjanmaalla.
Kauppakaupungin nousu (1765–1852)
pienoiskuva|oikea|150x150px|Vanha Vaasa, Johan Knutssonin litografia 1840-luvulta. pienoiskuva|oikea|150x150px|Keskiaikainen [[Pyhän Marian kirkon rauniot|Pyhän Marian kirkko tuhoutui Vaasan palossa vuonna 1852, ja siitä jäi jäljelle vain rauniot.]] Kauppapakon purkamisen jälkeen Vaasan kehitys alkoi kukoistamaan. Kaupungista kehittyi vauras kaupunki sekä hallinnon ja kulttuurin keskus. Kaupunki kasvoi tervan, puutavaran, maataloustuotteiden sekä kankiraudan kaupalla. Erityisen tuottavaa toimintaa oli ulkomainen rahtiliikenne. Vaasalaisalusten satamia olivat Amsterdam, Lontoo sekä Välimeren ja Mustanmeren kaupungit. Kaupungin väkiluku kasvoi 1850-luvulla jo lähes 4 000 asukkaaseen. Ajanjaksolla luotiin edellytykset Vaasan 1800-luvun jälkipuoliskon entistä nopeammalle kasvulle.
Kaupungin tunnetuimpia liikemiehiä olivat Abraham Falander (aateloituna Wasastjerna) sekä Carl Gustaf Wolff. Falander perusti mm. Seinäjoen syntyyn vaikuttaneen Östermyran ruukin ja omisti muutaman Pohjanmaan rautaruukin. Wolffilla oli puolestaan oma telakka, jolla hän rakennutti yli 40 alusta. Wolff oli tuohon aikaan mahdollisesti Pohjolan suurin laivanvarustaja.
Vaasan merkityksen kasvua osoittaa myös Suomen toisen hovioikeuden perustaminen Kustaa III:n toimesta juuri Vaasaan vuonna 1776. Myöhemmin Mustasaaren kirkkona tunnettu hovioikeuden rakennus on Suomen 1700-luvun lopun arkkitehtuurin huomattavimpia saavutuksia. Kaupungin ja elinkeinoelämän tarpeet näkyivät myös koululaitoksessa. 1800-luvun alkuvuosikymmeninä Vaasaan perustettiin mm. merenkulkuoppilaitos, teknillinen reaalikoulu sekä kauppakoulu. Vuonna 1841 triviaalikoulu muutettiin yläalkeiskouluksi ja sai vuonna 1844 rinnalleen gymnaasin. Vuosina 1794–1845 Vaasassa toimi Suomen ensimmäinen yleinen kirjasto, niin sanottu lukukirjasto, joka korvattiin vuonna 1851 varsinaisella kaupunginkirjastolla. Vaasan ensimmäinen sanomalehti Wasa Tidningen ilmeistyi vuosina 1839–1847.
3. elokuuta 1852 Vaasa paloi: kaupungin keskustasta säilyivät vain vuosina 1780–1781 rakennettu Wasastjernan talo ja hovioikeuden rakennus vuodelta 1786. Kirkon, raatihuoneen, kellotornin ja triviaalikoulun rauniot ovat vieläkin näkyvillä Vanhassa Vaasassa. Wasastjernan (entinen Falander) talossa toimii museo, silloinen hovioikeuden päärakennus on nykyisin Mustasaaren seurakuntien kirkko. Entistä hovioikeutta vastapäätä on Korsholman kukkula, jolle 1300-luvulle perustettiin Chryssenborgin linna. Palon aikaan sinne oli rakenteilla uusi lääninhallituksen rakennus ja maaherran residenssi.
Kehittyvä kaupunki (1852–1899)
oikea|pienoiskuva|Vaasan kartta vuodelta 1945.|150x150px Palon jälkeen kaupunki siirrettiin liikenteellisesti edullisempaan paikkaan. Kaupunki siirrettiin vuonna 1855 seitsemän kilometriä lännemmäksi nykyiselle paikalleen Klemetsön saarelle. Ruotsista Vaasaan muuttanut lääninarkkitehti Carl Axel Setterberg laati kaupungin asemakaavan. Uusi kaupunki sai nimekseen Nikolainkaupunki, jolla se tunnettiin virallisesti vuoteen 1917 asti. Nimitys ei kuitenkaan juurtunut tavalliseen käyttöön.
Uudesta Vaasasta kasvoi leimallisesti teollisuuskaupunki. 1850-luvulla August Alexander Levónin perustamat laitokset synnyttivät kaupunkiin elintarvike- ja tekstiiliteollisuuden, Vaasan myllyn ja Finlaysonin tehtaat.
Vaasan ensimmäiset sanomalehdet olivat ruotsinkielisiä ja perinnettä jatkamaan perustettiin vuonna 1856 Vasabladet.
Kaupungin alue kasvoi vuoden 1862 siirroksen yhteydessä, jolloin uuden asemakaava-alueen seutu liitettiin Mustasaaren pitäjästä kaupunkiin.
Teollistumisen ja väkiluvun kasvun myötä myös kulttuurielämä ja harrastustoiminta vilkastui. Kaupungin kansakoululaitos syntyi vuonna 1869. Yläalkeiskoulu ja gymnaasi yhdistettiin vuonna 1870 ruotsalaiseksi lyseoksi.
Vaasasta tuli 1870-luvulla vapaakirkollisuuden keskus, jolloin kaupunkiin rakentui myös allianssikirkon talo. Allianssin johtohahmoihin kuuluivat vaasalaiset Hellmanin sisarukset, jotka olivat myös raittiusliikkeen alullepanijoita. Allianssiin liittyivät muun muassa Mathilda Wrede, Orisbergin patruuna Edvard Björkenheim ja Vaasan kirkkoherra Abel Nyholm.
1880-luvulla Vaasassa käytiin voimakasta kielitaistelua suomen- ja ruotsinkielisten välillä. Vuonna 1880 perustettiin suomalainen lyseo. 1800-luvun alussa perustetuista erikoiskouluista kehittyi vähitellen keskiasteen oppilaitoksia, esimerkiksi teknillinen reaalikoulu muuttui vuonna 1885 teollisuuskouluksi. Vaasa oli vuonna 1883 valmistuneen Pohjanmaan radan päätepiste.
Vaasasta muodostui 1890-luvulla isänmaallisen herätyksen keskus erityisesti Ossian Ansaan sekä Gustaf Ignatiuksen ansiosta. Vaasaan syntyi suomalaisuuskysymyksen merkeissä noin vuonna 1890 oma Kansallisseura sekä pian tämän jälkeen Suomalainen Klubi. Kirjastolaitos sai rinnalleen museon, josta on myöhemmin kasvanut nykyinen Pohjanmaan museo. Museon kokoelmien perustan loi Karl Hedmanin keräilyharrastus. Tunnettu mesenaatti oli Frithiof Tikanoja.
Vuonna 1893 satamavaikeudet ratkaistiin perustamalla Vaskiluodon ulkosatama.
Vaasa oli koko 1800-luvun ajan varuskuntakaupunki, jonka merkittävimmän joukon muodosti suomalaisen tarkk'ampujarykmentin majailu kaupungissa 1880-luvulta 1900-luvun alkuun. 1800-luvun aikana jo edellisellä vuosisadalla hovioikeuden virkamiehistön sekä koulujen virkistämä musiikki- ja teatteriharrastus sai järjestäytyneempiä muotoja. 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa teollistuminen oli vilkkaimmillaan, ja alkunsa saivat sekä metalli- että sähköteollisuus. Vaasa tuli tunnetuksi muun muassa venemoottoreista sekä Kymi-Strömbergin sähkölaitteista.
Kaupunkikulttuuria (1900–1938)
Vuosisadan vaihteessa Vaasan asukasluku oli yli 15 000. 1900-luvulla Vaasan maantieyhteyksiä parannettiin ratkaisevasti, minkä lisäksi myös Vaasan lentoasemasta tuli vilkas lentoliikenteen keskus. Väkiluvun kasvaessa kaupunki kasvoi ulos Klemtetsöltä, aluksi pohjoiseen ja myöhemmin itään ja kaakkoon. Aikaisemmin ruotsinkielisten hallitsemasta kaupungista kehittyi enemmistöltään suomenkielinen.
Suomenkielinen Pohjalainen perustettiin vuonna 1903. Alueen teknologinen kehitys alkoi vuonna 1906, kun Amerikassa autoja ja venemoottoreita valmistanut John Wickström palasi Suomeen ja perusti veljensä kanssa venemoottoritehtaan. Ensimmäinen eri kieliryhmille tarkoitettu yhteiskoulu perustettiin vuonna 1907.
Suomen sisällissodan alussa kaupunki siirtyi Vaasan valtauksen myötä valkoisten hallintaan. Osa senaatin jäsenistä siirtyi Vaasaan ja muodosti Vaasan senaatin, joka toimi 29. tammikuuta – 3. toukokuuta 1918. Vaasa oli tuolloin Valkoisen Suomen pääkaupunki ja Saksasta tulleet Suomen jääkärit nousivat maihin Vaasassa 25.2.1918. Senaatin istuntosalina oli Vaasan kaupungintalo ja tästä kiitokseksi senaatti myönsi toukokuun alussa 1918 kaupungille augmentin eli oikeuden liittää kunnialisäyksenä Vaasan vaakunaan vapaudenristin suurristin miekkojen kera.
Ruotsinkielinen teatteri perustettiin vuonna 1919.
Vaasa 1945–1999
pienoiskuva|250px|Vanha kasarmi Vaasassa. Vuonna 1945 kaupungissa alkoi toimia Pohjanmaan Jääkäripataljoona (PohmJP).
Suomenkielinen näyttämö aloitti teatteritoimintansa sotien jälkeen.
Vuonna 1950 Vaasassa oli yli 36 000 asukasta. Vaasan Rannikkopatteristo (VaaRPsto) alkoi toimia Vaasassa vuonna 1952. Vaasasta oli tuollut Suomen moottoriteollisuuden keskus. Alueen johtava yritys, Wickströmin-Veljesten Moottoritehdas Oy työllisti noin 200 henkilöä.
Uuden vaiheen Vaasan kehityksessä käynnisti korkeakoulutoiminnan käynnistyminen 1960-luvulla. Pohjanmaan Jääkäripataljoona (PohmJP) toimi Vaasassa vuoteen 1964 asti.
Vaasan kauppakorkeakoulusta kehittyi 1980-luvulla Vaasan korkeakoulu ja vuodesta 1992 lähtien Vaasan yliopisto. Vaasan Rannikkopatteristo toimi Vaasassa vuoteen 1998 asti.
Vuonna 1966 Vaasassa avattiin liikenteelle noin 3 kilometrin pätkä moottoritietä Hietalahden ja Pitkämäen välillä. Vuonna 1994 valmistui moottoritien jatko Mustasaaren Helsingbyhyn asti.
1990-luvun lopussa kaupunkiin perustettiin energiateknologiaan keskittynyt klusteri, EnergyVaasa. Se syntyi alueelle syntyneen moottoriteknologiaan, tehoelektroniikkaan ja sähköalan ja -verkon komponentteihin keskittyneiden yritysten ympärille. Klusteriin otettiin mukaan myös muiden alueiden yrityksiä, auttamaan esimerkiksi markkinoinnissa tai toimituksissa. Klusterin ydinyrityksiä olivat Wärtsilä ja ABB, jotka alkoivat rakentaa 1990-luvulta alkaen alihankkijaverkostoa.
2000–
2000-luvulla ammattikorkeakoulutusta alkoivat tarjota Vaasan ammattikorkeakoulu ja Yrkeshögskolan Novia. Vaasassa oli myös Helsingin yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta ja Åbo Akademin sekä Hankenin toimipisteet.
Vuonna 2012 Vaasan suurimmat yritykset olivat Wärtsilä ja ABB, jotka kuuluivat tuotekehitysinvestoinneissa Suomen kärkikolmikkoon Nokian kanssa.
Vuonna 2014 valtatielle 8 Vaasaan valmistui uusi Sepänkylän ohikulkutie. Tie alkaa Kotirannasta ja päättyy Mustasaaren Stormosseniin ollen koko matkallaan nelikaistainen ja eritasoliittymin varusteltu. Uusi ohikulkutie siirsi raskaan liikenteen pois vanhalta Kokkolantieltä (nyk. Mustasaarentie) ja sujuvoitti Vaasan ohitse kulkevaa tieliikennettä. Vuoteen 2018 mennessä EnergyVaasa-klusterin 140 yritystä työllistivät 11 000 ihmistä. Yhtiöiden liikevaihto oli 4,4 miljardia ja viennin osuus oli yli 80 prosenttia. Luku vastasi noin kolmannesta koko Suomen energiateknologiaviennistä. Yhtiöiden joukossa on muun muassa Arcteq, Danfoss, The Switch, Vacon, VAMP ja VEO.
Wasalinen uusi autolautta Aurora Botnia aloitti liikennöinnin Vaasan ja Uumajan välillä vuonna 2021.
Ympäristö
pienoiskuva|250px|Satelliittikuva [[Söderfjärdenin törmäyskraatterista, joka sijaitsee noin kymmenen kilometriä Vaasan keskustasta etelään osittain Vaasan kaupungin alueella.]] pienoiskuva|250px|[[Mustasaaren kirkko.]]
Vaasa sijaitsee Merenkurkun itärannalla. Merenkurkku on Suomen ainoa luonnonperintökohde Unescon maailmanperintöluettelossa. Alueen tekee ainutlaatuiseksi jääkauden muovaama, jatkuvasti ja nopeasti kohoava kivikkoinen saaristo. Alueen maankohoamisilmiö tulee esille parhaiten koko maailmassa nopeutensa ansiosta. Saaristo lisättiin Unescon luetteloon vuonna 2006.
Vaasan naapurikuntia ovat Isokyrö, Laihia, Maalahti, Mustasaari ja Vöyri. Kaupunki sijaitsee entisen Länsi-Suomen läänin pohjoisosassa.
Vaasan pinta-ala oli maanmittauslaitoksen mittausten mukaan 0 km², josta 0 km² on maata, 0 km² sisävesialueita ja loput 0 km² merivesialueita. Rantaviivaa sillä on 409 kilometria, joista 313 sijaitsee saarissa. Maantieteellisesti Vaasa jakautuu kahtia Eteläisen Kaupunginselän koillis- ja lounaispuolille. Kaupungin keskusta sijaitsee koillisessa, lounaassa sijaitsevassa Sundomissa sijaitsee muun muassa kyliä, maa- ja metsätalousvaltaisia alueita ja Söderfjärden-törmäyskraatteri. Eteläisen Kaupunginselän suulla sijaitsee Vaskiluoto-saari, jonka edessä on Pohjoinen Kaupunginselkä eli Varisselkä.
Ilmasto
Vaasan ilmasto on hyvin samankaltainen kuin muualla Suomen etelä- ja keskiosissa, tosin meren läheisyydestä johtuen leudompi kuin monissa muissa saman leveyspiirin paikkakunnissa. Itämeri ja lounaistuulet lämmittävät talvella Vaasan ilmastoa enemmän kuin maan sisäosia. Talvikuukausien keskilämpötilat ovatkin useita asteita korkeammat kuin esimerkiksi Jyväskylässä tai Kuopiossa. Leudomman talven vuoksi myös koko vuoden keskilämpötila on leveyspiiriin nähden korkea, samaa luokkaa kuin Etelä-Suomen sisämaassa. Vaasassa vuoden kylmin kuukausi on sisämaasta poiketen helmikuu eikä tammikuu, mikä selittyy usein vielä sulan meren lämmittävästä vaikutuksesta alku- ja keskitalvella. Vaasan ilmastoon vaikuttaa myös Skandien vuoristossa syntyvä föhn-tuuli, joka voi kohottaa lämpötiloja yllättävästi talvella. Lisäksi föhn-tuuli vähentää pilvisyyttä. Pohjanmaalla föhn-tuuli esiintyy noin viisi kertaa talvessa, mutta joinain talvina sitä ei ole esiintynyt lainkaan.