cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saamenpuku
Saamenpuku on saamelaisten kansallisista tunnuksista näkyvin. Se on alkuperältään kansanpuku, jonka käyttö ei ole missään historian vaiheessa katkennut. Nykyisin saamenpukua käytetään suurimmaksi osaksi vain juhlapukuna.
Historia
Keski- ja Itä-Lapin sekä paikoin Ruijan suomenkielinen, mutta osin saamelaisperäinen väestö käytti samantapaista, tosin lähes koristelematonta vaatepartta työasunaan tunturissa 1950-60-luvuille saakka. Lapin tuntija, kirjailija Yrjö Kokko kertoo kirjassaan Sudenhampainen kaulanauha, että saamenpuvun housut voivat olla myös parkitusta poronnahasta tehdyt ja voidellut saijavoiteella, jolloin niillä saattoi istua lumessakin esimerkiksi kesken hiihtomatkan.
Saamenpuvun käyttö arkivaatteena väheni sotien jälkeen, länsimaisten vaatteiden käyttö lisääntyi.
2000-luvun saamelaisten arkipukeutuminen ei juuri eroa suomalaisten pukeutumisesta, mutta länsimaisten vaatteiden lisäksi lähes jokaiselta saamelaiselta löytyy myös saamenpuku, joka puetaan päälle tärkeisiin tilaisuuksiin. Saamenpuvulla saamelainen edustaa omaa sukuaan, aluettaan ja kansaansa. Suomen puolella on käytössä viisi saamenpuvun päämallia: Tenonvarren, Enontekiön-Koutokeinon, Sodankylän/Vuotson, Inarin ja kolttasaamelainen puku.
National Rail
thumb|upright|National Railin logo, jonka pohjana on [[British Raililta peritty kaksoisnuolitunnus.]] thumb|Brittiläisiä junalippuja National Rail on brittiläisen Association of Train Operating Companiesin (ATOC) omistama tavaramerkki, jonka alaisuudessa markkinoidaan suurinta osaa Yhdistyneen kuningaskunnan rautatieliikenteen henkilöliikennepalveluista. ATOC:n alaisuudessa toimii yli 20 rautatieyhtiötä, jotka vastaavat liikenteen toteutuksesta. Kaikkien yhtiöiden juna-aikatauluja ja lippujen hintoja voi hakea Natoinal Rail Enquiries -palvelusta. Kaikki myytävät junaliput ovat ulkoasultaan samanlaisia, ja niissä on National Railin kaksoisnuolilogo.
Saamenpuku
Historia
Nykyisin saamenpukua käytetään suurimmaksi osaksi vain juhlapukuna, mutta osia asusta voidaan käyttää talvisin esimerkiksi porotöissä. Tällaisia osia ovat esimerkiksi karvakengät, koipikinttaat, luhka, kaulaliina ja säpikkäät.
Puvut elävät ajassa. Pukuja on voitu ommella veran lisäksi esimerkiksi glitterkankaasta, taftista tai samettikankaasta. Enontekiön puvun koristeluita on lisätty: 2000-luvun alussa koristenauhat olivat yleensä nykyistä leveämpiä ja pohjaväriltään tavallisesti punaisia, sittemmin suosioon ovat tulleet kapeat, vaaleat ja usein myös kiiltävät koristenauhat. Utsjoen pukuun kuuluvan huivin hapsujen isot solmut ja yksinkertainen solmeilu taas tulivat muotiin 2010-luvulla.
Saamenpuku ja sen osat
Pukuja valmistetaan nykyisin monenlaisista materiaaleista (verka-, puuvilla- ja tekokuitukankaista, silkistä ja jopa pitsistä) ja eri väreissä. Oleellista on kuitenkin aina oman saamelaisryhmän, alueen tai jopa suvun mallin säilyttäminen. Ei siis ole samantekevää, minkälaista pukua, lakkia tai vyötä käytetään. Mallit, värit ja koristenauhojen sommittelu kertovat kantajansa saamelaisryhmän, usein suvunkin.
Saamelaisten lipussa käytetään samoja värejä kun saamenpuvuissa. Vihreä väri symboloi luontoa, sininen vettä, punainen tulta ja keltainen aurinkoa.
Myös saamelaisten aviopuolisot voivat halutessaan käyttää saamenpukua, vaikkei heillä oli saamelaisia juuria.
Puvun yksityiskohdat
Perinteisesti inarinsaamelaisen miehen puvun kauluksessa on sahalaitaisia verkakoristeita. Utsjoen pukuun kuuluu poron sarvista tehdyt hakaset ja napit.
Päähineet
Enontekiön pukuun kuuluu talvisin hylkeennahkalakki, Inarinsaamelaiseen ja Utsjoen pukuun taas vasannahkalakki. Utsjoen naisen lakin taas tunnistaa kapeasta koristenauhasta ja korkeudesta. Lakkiin ommellut poimut pitävät sen ryhdissään. Vuotsossa miehen lakki muistuttaa malliltaan Enontekiön lakkia, mutta koristenauhat on korvattu sahalaitaisilla verkasuikaleilla.
Vyöt
Asuun kuuluvassa lankavyössä eli tiuhtavyössä on alueittain erilaiset kuviot. Esimerkiksi inarinsaamelaiset naiset käyttävät enimmäkseen lankavyötä saamenpuvun kanssa.
Säpikkäät
Säpikkäät ovat poronkarvasta tehdyt säärystimet. Ne ovat lämpimämmät kuin esimerkiksi toppahousut.
Kengät
Hienoimmat karvakengät, valkkokengät, ommellaan valkoisista poronkoivista.
Enontekiön ja Kautokeinon puku
thumb|150px|right|Enontekiöläinen pukumalli. Enontekiön puku on sama, mitä käytetään Norjan Koutokeinon alueella.
Puku on koristeellisin Suomen saamelaisalueen puvuista. Se koristellaan koristenauhoilla, joiden määrä, materiaali ja väritysvaihtelevat aikakaudelle ominaisten koristelutyylien, koristenauhojen saatavuuden sekä puvun ompelijan ja käyttäjän mieltymysten mukaan. Eri ompelijoilla on itse kullakin omat koristelutyylinsä, joiden perusteella pukuihin perehtyneet henkilöt voivat helposti tunnistaa ompelijan. Aikaisemmin puvuista pystyi koristelun perusteella näkemään, mihin sukuun puvun käyttäjä kuului.
Koristenauhoja on hihoissa, puvun helmassa eli hulvassa ja miehustassa. Jalkaan puetaan säpikkäät, paulat ja karvakengät. Vyön koristeina on pyöreitä hopeanappeja sekä hopeisia ja kultaisia nauhoja. Säpikkäät kiinnitetään nilkasta koristeellisilla pärkisnauhoilla. Ilman säpikkäitä karvakengät kiinnitetään pauloilla.
Aiemmin Kautokeinon alueen verkapukuja koristeltiin villalangoilla.
Inarinsaamelainen puku
thumb|150px|left|[[Ilmari Mattus inarinsaamelaisten puvussa.]] Inarinsaamelaisen puvun samankaltaisuutta löytyy eniten Norjan Varanginvuonon ja Sodankylän/Vuotson saamenpuvuista, mutta sitä käytetään yleisimmin Inarin kunnan alueella, lähinnä Inarin­järven ympäristössä.
Puvun pohjavärinä on musta tai tummansininen, mutta materiaalien saatavuus on vaikuttanut osaltaan pohjavärien valintaan. Aikaisemmin käytettiin myös harmaita sarkapukuja. Yleensä Inarin puku ommellaan verasta tai sarasta, mutta nykyään myös satiinista ja sametista. Suvuissa kulkevat perinteet ja ompelijoiden oma koristelutyyli heijastuvat Inarin puvuissa, ja koristeverkojen määräkin on asettanut tietyn rajansa puvun koristelussa.
Kolttasaamelainen puku, kolttapuku
thumb|175px|left|Nuoria [[koltat|kolttanaisia päässään perinteinen naimattoman tytön päähine peeʹrvesǩ.]] Kolttasaamelaisten pukua käytetään Inarin itäosissa, Sevetti­järven ja Nellimin alueilla.
thumb|150px|right|[[Erkki Lumisalmi ja Veikko Feodoroff kolttamiehen puvussa.]] Helmikirjonta on kolttasaamelaisten perinteinen koristelutapa, jossa pienet lasihelmet ommellaan koristeellisiksi kuvioiksi yleensä punaiselle veralle. Osaan kirjontamalleista on saatu vaikutteita ortodoksisesta uskonnosta, kuten risti- ja kirkkokuvioita. Eri kolttasuvuilla on ollut omat kirjontamallinsa, mutta nykyisin ne ovat sekoittuneet kaikille yhteisiksi koristemalleiksi. Helmikirjonnalla koristellaan mm. päähineet, vyöt, poron juhlavaljaat ja erilaiset sisnatyöt. Nykyään myös miesten verkatakkeihin ommellaan helmikirjailua.
Kylmillä ilmoilla naiset käyttävät asunsa kanssa punaista villahuivia. Jalkineina on käytetty kesäisin sisnanahasta valmistettuja kenkiä ja talvisin karvakenkiä, jotka sidotaan pitkillä, värikkäillä pauloilla. Lapaset ja sukat eroavat väriltään, muodoltaan ja kuvioinniltaan muiden saamelaisten vastaavista.
Utsjoen puku
Utsjoen pukua käytetään koko Tenojoen vesistöalueella molemmin puolin rajaa sekä joillakin alueilla Inarin kunnan puolella.
Utsjoen puku on Suomessa käytettävistä puvuista vähiten koristeltu. Tavallisin väri on sininen, mutta myös valkoisten, punaisten ja vihreiden pukujen käyttö on yleistynyt. Mustat, tummansiniset ja valkoiset puvut olivat yleisiä silloin, kun pukuja vielä ommeltiin sarasta. Perinteisiä Utsjoen puvun värejä ovat niin sanotut "tunturivärit", sininen, punainen ja keltainen.
Pukuun kuuluvia asusteita ovat vyöt, karvakengät, säpikkäät, pärkiset, huivit ja lakit. Puvun helmassa on hulpa, jota poimutetaan vajaasta kymmenestä metristä jopa 15 metriin. Perinteisesti hulvan reunaan ommeltiin käsin kudottu hulpanauha, mutta nykyään erilaisia nauhoja voi ostaa myös valmiina.
Kun hääpari pukeutuu Utsjoen pukuun, asuun tehdään pieniä muutoksia. Sulhasella on pitkä valkoinen kaulahuivi, joka vedetään niskan takaa, laitetaan ristiin rinnuksilta ja päät pujotetaan vyön alle. Morsiamella taas on miehustassa kymmenkunta riskua ja usein myös päässä sekä lakki että tiara. Asussa hunnun korvaavat niskaan kiinnitetyt useat satiininauhat. Naimisissa olevat pariskunnat käyttävät vyötä, jossa on neliskulmaiset napit.
Miehen talvilakki on täytetty höyhenillä, sillä entisaikoina sitä käytettiin myös tyynynä.
Vuotson/Pohjois-Sodankylän puku
Naisn asuun kuuluvan huivin hapsut solmeillaan perinteisesti pieneksi verkoksi. Sinkkujen nahkavöissä on pyöreät napit.
Eteläsaamelaisten puku
thumb|150px|left|[[Eteläsaamelaiset|Eteläsaamelaisia pukuja museossa.]] Eteläsaamelaisten pukua käytetään pohjoisesta lukien Västerbottenin läänistä Taalainmaan lääniin asti sekä vastaavalla alueella Norjan puolella. Puvusta on useita alueellisia variaatioita. Miehen ja naisen puvut eroavat toisistaan. Molemmat ovat ommeltua kangasta, mutta erot löytyvät yksityiskohdista ja pituudesta.
Miehen puku on yleensä ommeltua kangasta, mutta muitten sen kanssa käytettyjen raaka-aineiden vaihtelu on suurta. Puvun väri vaihtelee kirkkaan sinisestä mustaan. Puvussa on tavallisesti edessä v-aukon muotoinen pääntie ja on koristeltu yhdessä kauluksen kanssa punaisella, vihreällä ja/tai sinisellä. Tietyissä suvuissa käytetään myös keltaista. Kaulus on viisi senttimetriä korkea ja sen väritys vaihtelee alueittain ja suvuittain. Joissain on esimerkiksi punainen pohja, jotkut ovat samaa kangasta kuin muukin puku. Hihansuut on koristeltu samoilla väreillä kuin puvun etuosa.
Naisen puku on miehen puvun tavoin kangasta, mutta erilaisten muitten materiaalien vaihtelu on vielä suurempaa kuin miehen puvussa. Suurin osa on väriltään jokin sinisen tai mustan sävyistä, mutta myös muita värejä käytetään. Joissain suvuissa käytetään pientä kaulusta, joka on samaa väriä kuin muukin puku, toisissa taas ei ole kaulusta lainkaan. Edessä on v-aukollinen pääntie, joka on reunustettu punaisella ja vihreällä tai joissain tapauksissa punaisena ja sinisenä. Joissain suvuissa käytetään myös keltaista. Mikäli puvussa on kaulus kiertää reunus yleensä koko kauluksen. Hihansuut on koristeltu vastaavilla väreillä.
Merkittävä osa sekä miehen että naisen pukua on rintakangas, joka kiertää kaulan ympäri ja on rintakehän päällä. Se on kirjailtu helmillä ja tinalangalla. Yleisin rintakangas on puolikuun muodossa punaisen, vihreän ja/tai sinisen väreissä.Miesten pohjaväri on sininen tai musta, naisten punainen. Puolikuukenttiä voi olla kolmesta viiteen. Eteläisellä alueella käytetään laajasti ruudullista rintakangasta, jonka värit miehillä ovat yleensä punainen ja sininen, mutta myös mustaa ja vihreää esiintyy. Se on myös kirjailtu tinalla tai helmillä ja suurin osa on kirjailtu ristikuvioilla.
Luulajansaamelaisten puku
Luulajansaamelaisten puku on viimeisten vuosisatojen aikana muuttunut ainoastaan yksityiskohdiltaan tai siten, että jotkin puvunosat ovat jääneet pois käytöstä ja korvattu ostetuilla vaatteilla. Aiemmin, kun pukua käytettiin arkipäiväisesti, käytettiin talvisaikaan poronturkkeja. Kesäaikaan oli tavallista pitää poronnahkaista saamenpukua. Myös sarasta tehtyjä arki- ja talvipukuja. Myös verkaa ja kotona valmistettuja koko- tai puolivillakankaita käytettiin materiaalina. Nykyään saatetaan käyttää myös muita kankaita. Nykyään monet pitävät nahasta tehtyä pukua sekä turkkia hienompana kuin kankaasta tehty puku, mutta ne ovat harvinaisempia ja vaativat tekijältään suurempia tietoja ja taitoja, sillä ne on tehtävä kokonaan käsin.
Paklenin saaristo
Paklenin saaristo (Pakleni otoci) on pieni parinkymmenen saaren saariryhmä Hvarin saaren lähettyvillä Adrianmeressä Kroatian rannikolla. Saariryhmään kuuluvat muun muassa saaret Jerolim, Marinkovac, Planikovac, Borovac, Gojca ja Sveti Klement, joka on saarista suurin.
Sveti Klementillä oleva Palmižanan kylä elää turismista. Kylään tullaan juhlimaan, ja sen 200 paikkainen huvivenesatama täyttyy joka ilta juhlijoista. Kylän rantaan on rakennettu myös majoitustiloja. thumb|Saariston kartta
Solmila
Solmila on Vihdissä, Uudellamaalla sijaitseva vuonna 1894 rakennettu huvila. Rakennus on toiminut muun muassa Päivölän täyshoitolan majoitustiloina. Nykyisin Päivölän omistajat asuvat Solmilan huvilassa.
Historia ja arkkitehtuuri
Rakennus edusti alun perin renessanssityyliä avokuisteineen, profiloituine räystäslautoineen ja koristeisine kaiteineen. Huvilaa remontoitiin kuitenkin vuosina 1906-1907 ja sen ulkoasua muutettiin enemmän Päivölän hoitolan päärakennuksen kaltaiseksi. Muun muassa avokuistista tehtiin lasiveranta ja ulkovuoraus uudistettiin enemmän jugend -henkiseksi.
Lucidity
Lucidity on jyväskyläläinen vuonna 2004 perustettu metalliyhtye.
Lucidityn tyyli on melodista ja raskasta metallia. Yhtä selkeää tyylisuuntaa on vaikea määrittää sillä yhtye yhdistelee eri tyylejä aina raskaasta ilmaisusta kevyempään.
Historia
Lucidity perustettiin Jyväskylän Lutakossa, kun silloinen basisti Harri Pölkki ja yhtyeen laulaja kitaristi Martti Pohjosaho keskustelivat musiikista. Ajatuksena oli perustaa projekti, ilman mitään tarkempaa tyylisuuntaa ja tehdä musiikkia vapaasti. Nopeasti yhtyeeseen liittyivät kitaristiksi Jari Kinnunen sekä rumpuihin Pekka Parantainen.
Yhtyeen demoura oli kohtalaisen pitkä. Kymmenen vuoden jälkeen yhtye päätti tehdä ensimmäisen albumin The Oblivion Circlen. Yhtye päätti aloittaa levyttämisen puhtaalta pöydältä ja jättää kaikki vanhat kappaleet pois levyltä. Ajatuksena oli näyttää missä sen hetken mieltymykset menevät. Levy julkaistiin vuonna 2015 Inverse Recordsin kautta. Yhtye julkaisi toisen albumin Oceanumin, helmikuussa 2019.
FS La Galissonnière (D638)
La Galissonnière (runkonumero D638) oli Ranskan laivaston 1962 palvelukseen otettu hävittäjä, joka poistettiin palveluksesta 1990.
Valmistus
Alus tilattiin Lorientin laivastontelakalta, missä köli laskettiin marraskuussa 1958. Se laskettiin vesille 12. maaliskuuta 1960 ja otettiin palvelukseen 9. heinäkuuta 1962.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 20. huhtikuuta 1990.
Vinterskugge
Vinterskugge on Isengardin ensimmäinen albumi, joka julkaistiin vuonna 1994. Levy sisältää kolme aiemmin julkaistua demoa.
Thaimaan kulttuuri
thumb|220px|[[Theravada|Theravada-buddhalaisuus on Thaimaan virallinen uskonto. Uskonveljet, bhikkhut, aamuisella almukierroksellaan (paaliksi pindapata, ).]]
Thaimaan kulttuuri on saanut paljon vaikutteita Intiasta, Kiinasta ja muista Kaakkois-Aasian maista. Keskeistä nyky-Thaimaan identiteetille on theravada-buddhalaisuus, joka kulkeutui Ceylonilta 1200-luvulla. Thaimaassa harjoitettuun buddhalaisuuteen on sekoittunut piirteitä ja tapoja brahmalaisuudesta, vanhoista henkiuskonnoista ja esi-isien palvonnasta. Keskeinen yhdistävä tekijä näissä on ajatus jälleensyntymisestä. Islamilla on vankka sija etenkin muslimivaltaisissa etelän maakunnissa, joiden asukkaat ovat sukua malaijeille.
Maan rajojen sisällä asuu valtaväestön thaiden ohella lukuisia vuoristolaiskansoja (chao khao), joita on yhdeksän virallisesti tunnustettua heimoa, tunnetuimpina hmongit, lisut, lasut, mienit, akhat ja karenit. Monet vähemmistökansallisuuksista ovat levittäytyneet ympäröivien Myanmarin, Laosin, Kambodžan tai Malesian alueelle yli valtakunnanrajojen ja ovat säilyttäneet perinteiset tapansa huolimatta thaiyhtenäiskulttuurin suuresta vaikutuksesta. Thaimaan koillisosan, Isanin, thai-laot muodostavat kolmasosan maan väestöstä. Kiinalainen vähemmistö on suuri ja vaikutusvaltainen ryhmä varsinkin Bangkokin alueella.
Buddhalaisuus, kuningas ja munkkilaitos
thumb|220px|Thait kunnioittavat [[kuningasta pitämällä juhlatilaisuuksissa keltaista paitaa, jossa lukee usein เรารักในหลวง rau rak nailuang ('rakastamme kuningasta').]] Nykyaikaisen mediakulttuurin läpitunkema maa kunnioittaa edelleen vanhoja perinteitä, kuningasta, munkkeja ja valtauskontoa theravada-buddhalaisuutta, joita pidetään yhteiskunnan tukipilareina. Buddhalaisen opin tutkimuskeskukset ja hengelliset laitokset, watit, ovat jokaisen yhteisön ja kylän keskeisimpiä paikkoja, jotka huolehtivat myös sairaista ja köyhistä.
Valtakunnan lippua pidetään suuressa arvossa, ja kansallislaulu soitetaan radiossa ja televisiossa päivittäin klo 8.00 aamulla ja 18.00 illalla. Vielä aivan hiljattain oli yleistä, että hymni kuulutettiin rautatieasemilla, kylien keskustoissa ja pikkukaupungeissa katujen varsilla olevista kaiuttimista, mutta Bangkokissa ja muissa suuremmissa keskuksissa tapa on hävinnyt. Hymnin soidessa kansa seisahtuu kuuntelemaan kansakunnan tunnusta. Elokuvateattereissa ennen jokaista näytäntöä noustaan samoin ylös kunnioittamaan hallitsevaa monarkkia, kun kuninkaallinen tunnuslaulu Phra Barami soitetaan ennen elokuvan alkua.
Urheilu
thumb|220px|Muay thai -ottelu
Thaimaan kansallisurheilulaji on taistelulajeihin kuuluva muay thai eli thainyrkkeily. Muay thai -mestarit ovat palvottuja tähtiä ja palvonnan kohteita siinä kuin suosituimmat tv-julkkikset ja pop-artistitkin. Thaimaassa hyvin yleinen ajanviete on lentopalloa muistuttava takraw, jota pelataan jaloilla, ja ruumiin ulokkeilla, mutta ei käsillä. Olympialaisissa thaimaalaiset urheilijat ovat menestyneet parhaiten nyrkkeilyssä ja painonnostossa.
Thaikeittiö ja ruokailun sosiaalinen status
thumb|left|220px|Thaimaassa ruokaillaan edelleen mieluiten lattialle levitetyillä matoilla yhteisistä astioista, joista ammennetaan jokaista ruokalajia omalle lautaselle.
Ruokailu on Thaimaassa osa sosiaalista kanssakäymistä ja sen funktion ymmärtäminen avaa oven thai-ihmisten sydämiin. Ruokailun merkitystä kuvaa osuvasti thaissa yleinen tervehdys, joka kuuluu kin khao ry jang - 'joko olet syönyt (riisiä)?'. Monimuotoisen thaikeittiön perusta on thairiisi, jota höystetään tulisilla curreilla (kaeng), kasviksilla ja kalalla tai äyriäisillä. Vaikka chili ei kuulunut ennen Kolumbuksen matkoja thaikeittiöön, on se nykyään yhtä erottamaton osa thaikulttuuria kuin buddhalaisuus. Chilin käyttö on ollut kuumassa ilmastossa perinteinen keino säilyttää ruoka syömäkelpoisena. Lisäksi sen nauttiminen laskee ruumiinlämpöä hikoilun tuloksena. Perusmakuja on viisi: makea, hapanimelä, katkera, suolainen ja polttava. Suolasirottimen ja ketsupin sijasta käytetään maustekastikkeita, kuten kalakastiketta ja chilikastiketta. Ruokailuvälineinä käytetään lusikkaa ja haarukkaa, joista ensimmäistä käytetään pääasiallisesti. Etniset thait syövät puikoilla lähinnä vain nuudeleita. Leipä ja maitotuotteet ovat länsimaisina varsin uusia tulokkaita.
Sosiaaliset perinnäistavat
Thaimaassa kättelyn sijasta liitetään kädet yhteen kuin rukouksessa ja nostetaan käsivarret ylös lähelle kasvoja. Samalla voidaan taivuttaa ylävartaloa tai päätä kumarrusta muistuttavalla tavalla. Tätä kutsutaan termillä wai. Iäkkäille ja korkea-arvoisemmille osoitetaan kunnioitusta syvemmällä wailla, sillä Thaimaa on edelleen luokkayhteiskunta, jossa jokainen tietää asemansa hierarkiassa. Tietyt ruumiinosat ovat toisia arvokkaampia ja puhtaampia. Pää on kaikkein pyhin, ja siihen koskemista tulee välttää. Jalkapohjat on pidettävä istuessa sivulla, ja kengät on riisuttava astuttaessa thaikotiin tai temppeliin. Thait arvostavat hillittyä käytöstä (chai jen) ja puhtautta, sekä hyvää konservatiivista pukeutumista. Olkapäitä tai sääriä paljastavia vaatteita ei tulisi julkisesti käyttää. Nudismi on tiukasti pannassa, eikä vastakkaisten sukupuolten välisiä tunteita ole totuttu näyttämään avoimesti. Käsikädessä kulku miehen ja naisen kesken on edelleen tabu vanhempien ihmisten keskuudessa, vaikka nuoret ovatkin omaksuneet vapaampia länsimaisia tapoja.
Musiikki
thumb|220px|Perinnemusiikkiorkesteri, jossa vasemmalla ranat-ek ([[sopraano) ja keskellä ranat-thum (basso).]]
Perinteinen thaimusiikki-instrumentti on metallofoneihin tai gamelansoittimiin lukeutuva ksylofonia etäisesti muistuttava ranat, jonka taitajia ja opettajia pidetään suuressa arvossa. Klassisen musiikin asemaa pitää Thaimaassa pi phat, mutta modernimpi syvien kansankerrosten luk thung kerää suurimmat kuuntelijamäärät niin radiosoittojen kuin myydyn musiikin määrällä mitattuna. Länsimaisesta rockmusiikista on Thaimaassa kehittynyt melodinen kitarasäesteinen string (Sek Loso) ja kantaa ottava phleng phya chiwit, jonka pani alulle Caravan. Protestilauluun rinnastettavan lajityypin tunnetuin popularisoija on Carabao. Länsimainen taidemusiikki ei toistaiseksi ole saanut Thaimaassa merkittävää jalansijaa.
Kirjallisuus
Ensimmäinen thaiksi kirjoitettu tunnettu dokumentti on peräisin Sukhothain kuninkaan Ramkhamhaengin aikana pystytetystä piirtokirjoituksesta no. 1 vuodelta 1283 tai 1292. Ensimmäisenä runoteoksena pidetään itse kuninkaan kirjoittamaa Suphasit Phra Ruangia ('kuningas Ruangin mietelauseita'). 1300-luvulla kuningas Li Thai kirjoitti proosateoksen Traiphum Phra Ruang (Phraruangin kolme maailmaa'). Ayutthayan kaudella kirjallisuus, etenkin runot, olivat suosittu taiteen laji, mutta kirjallisuus tuhoutui kaupungin mukana 1767. Kuningas Narain aikana nirat-tyyliksi kutsuttu runomitta kehittyi huippuunsa. Lajityypin mestariteoksena pidetään Khlong Kamsuan Siprat -nimistä teosta.
Rattanakosinin (Bangkokin) kaudella Chao Phraya Phra Khlang kirjoitti ensimmäisen proosamuotoisen thairomaanin. Thaimaan kansalliskirjailijaksi nostettu, Shakespeareen verrattu Sunthorn Phu (1786–1855) käytti mestariteoksensa, eeppisen runoelman Phra Aphaimanin kirjoittamiseen yli kaksikymmentä vuotta.
1900-luvulla nimekkäitä kirjailijoita ovat olleet prinssi Akat Damkoeng, jonka Lakhon haeng chiwit ('elämänmeno') julkaistiin 1929, Si Burapha, jonka tärkein teos on Songkhram chiwit ('elämän taistelu') ja Dokmai Sot, jonka teos Phu dii ('jalot ihmiset') käsittelee paikallisen ja länsimaisen kulttuurin yhteentörmäystä.
Toisen maailmansodan jälkeen kirjallisuutta on käytetty usein politiikan ja kritiikin välineenä. Kukrit Pramoj kirjoitti selvästi antikommunistisen romaanin Phai daeng ('punainen bambu'). 1970-luvulla nousevan opiskelijaliikkeen suosikkirunoilijan aseman sai Angkhan Kanlayanaphong. Kriittistä yhteiskunnallista analyysia nähtiin Chit Phumisakin postuumisti julkaistussa teoksessa Fighter of a New Generation (, 1974).
Arkkitehtuuri
thumb|left|220px|Bangkokin [[Suuri palatsi (Bangkok)|Suuren palatsin arkkitehtuuri jäljittelee tuhoutuneen Ayutthayan loistoa ja tyyliä.]] thumb|220px|Perinteinen thaimaalainen puinen asuintalo, joka on tulvimisen ja villieläinten vuoksi nostettu pilareille.
Perinteinen thaimaalainen rakennustaide käytti materiaalinaan melkein yksinomaan puuta, joka koristeltiin taidokkailla leikkauksilla. Pitkään vain uskonnollisiin rakennuksiin oli sallittua käyttää kestävämpää materiaalia, mistä johtuen muinaisista kaupungeista ovat jääneet jäljelle vain viharat, ubosotit ja chedit, jotka rakennettiin poltetusta tiilestä ja kivestä.
Ayutthayan tuhon jälkeen sen entinen loisto siirrettiin Bangkokiin sellaisenaan, mutta 1800-luvun lopulla selvästi länsimaiset vaikutteet ja arkkitehdit saapuivat hoviin. Tuloksena saatiin nähdä eklektisiä yhdistelmätyylejä, kuten Chulalongkornin aikana englantilaisen arkkitehdin suunnittelema kuninkaallinen palatsi Chakri Mahaprasat, jonka kupolit kuningas muutti thailaisiksi suippotorneiksi.
Perinteinen puusta tai bambusta rakennettu thaitalo rakennettiin tolpille, joiden suojissa pidettiin kotieläimiä, kuten vesipuhvelia. Katto oli jyrkkä ja leveät räystäät suojasivat auringolta ja sateelta. Maasta nostettuna rakenne oli kuumankosteassa ilmastossa viileä, tuulettui hyvin ja suojasi villieläimiltä. Talo saatettiin pystyttää veden äärelle tai jopa sen pinnalle kelluvana, sillä vesireittejä käytettiin kulkureitteinä, koska teitä ei juurikaan ollut. Asuintalot tehtiin irrotettavista seinäelementeistä, jotka voitiin purkaa ja koota toisaalle, kun tarvetta ilmeni. Pilarien määrä ja talon ilmansuunnat oli tarkoin määritelty buddhalaisuuteen sekoittuneen henkiuskonnon sanelemien ehtojen mukaan.
Vanhat tavat ja uskomukset heijastuvat edelleen Thaimaan nykyarkkitehtuurissa, jossa tontin rajalle pystytetään henkien talo, ja buddhalaiset munkit vihkivät ostoskeskukset ja pilvenpiirtäjät käyttöönsä. Puu on väistynyt betonin, tiilen ja lasin tieltä. Suuri väestönkasvu ja valtausoikeuden piirissä olevan maan loppuminen ovat nostaneet maan hintaa myös varsinaisten kasvukeskusten ulkopuolella, minkä vuoksi rivitalotyyppinen ja kerrostalorakentaminen on yleistä pienilläkin paikkakunnilla. Länsimainen antiikin Roomasta ja Kreikasta lainattu muotokieli elää rinta rinnan thailaisen ornamentiikan kanssa. Tuiki tavallinen talotyyppi kaupungeissa on kolmikerroksinen kauppiastalo aakhaan phaanit, jonka katutasossa on liiketiloja peltisten rullaovien rivistön takana.
Kinkerit
pienoiskuva|240x240px|Kinkerit Konnevedellä. Kinkerit, lukukinkerit eli lukuset olivat rippikoulua edeltäneitä opetus- ja kuulustelutilaisuuksia Suomen maaseutualueilla. Kinkereillä opeteltiin muun muassa lukemaan ja luettiin katekismusta sekä Raamattua. Opettajana toimi usein pappi, kanttori. tai lukkari Yleisesti kinkereitä järjestettiin kansakoulujen yleistymiseen asti. Nykyään niitä järjestetään edelleen maaseudulla. Kaupungeissa kinkeritoiminta on hiipunut. Paikallisesti niillä on edelleen merkitystä sosiaalisina tilaisuuksina sekä seurakunnan toiminnan ja toimihenkilöiden esittelytilaisuuksina. Kinkereitä järjestettiin vuonna 2005 noin 3000.
Kinkerit-sana on lainaa muinaisruotsin sanasta gengiärdh tai gingerdh, joka tarkoitti arvovieraiden vastaanottajaisvalmisteluja tai tuotelahjaa mm. ruokavaroja, jotka varattiin matkakestitykseksi esimerkiksi kuninkaalle, piispalle tai heidän edustajilleen. Ensimmäinen löydetty kirjallinen maininta on vuodelta 1681 papeille koottavaa vuotuisveroa koskevassa asetuksessa, jossa se tarkoittaa kestitystä. Mutta jo vuonna 1765 siitä on kirjallinen todiste merkityksellä "opetustilaisuus".
Islamic Republic of Iran Broadcasting
thumb|IRIB:n toimitalo [[Teheranissa.]] Islamic Republic of Iran Broadcasting (IRIB) on Iranin yleisradioyhtiö, joka tunnettiin ennen islamilaista vallankumousta nimellä Iranin kansallinen radio ja televisio.
IRIB omistaa muun muassa valtakunnalliset TV1, TV2, TV3, TV4 ja TV5 -televisiokanavat, useita paikalliskanavia, englanninkielisen Press TV -uutiskanavan sekä radiokanavia. Se julkaisee myös päivittäin ilmestyvää Jam-e Jam -sanomalehteä.
NBA-kausi 1974–1975
NBA-kausi 1974–1975 oli NBA-liigan 29. kausi.
Runkosarja
V=voitot, H=häviöt, V%=voittoprosentti, *=divisioonansa voittaja
Korela (Kotka)
Korela on Kotkan kaupunginosa, joka sijaitsee Kymenlaakson maakunnassa, Hovinsaaren pohjoisosassa. Kaupunginosan länsirajana on Kymijoen Langinkoskenhaara Lankilan kaupunginosaan, pohjoisrajana valtatie 7 Kyminlinnan kaupunginosaan, idässä Hyväntuulentie Jylpyn kaupunginosaan ja etelässä Keisarinmajantie Metsolan kaupunginosaan. Korela kuuluu yhdessä Kyminlinnan kaupunginosan kanssa Korelan–Kyminlinnan tilastoalueeseen, jonka asukasluku on 809 (31.12.2012).
Korelan kaupunginosan alue liitettiin vuonna 1884 Kymistä Kotkaan. Alue kuului silloin Hovinsaaren kruununpuiston maihin.
Korela on suurimmaksi osaksi omakotitaloaluetta. Kerrostaloja on lähinnä Kotkan Opiskelija-asunnot Oy:n Koskisopen alueella. Kaupunginosan alueella sijaitsee myös Korelan ryhmäpuutarha, tavaratalo Motonet, rautakauppa Stark ja K-Market Korela.
Punaauia
Puna'auia on kunta Papeeten lähellä Ranskan Polynesiassa. Se kuuluu Ranskan merentakaisiin alueisiin Tyynellämerellä. Puna'auia sijaitsee Tahitin saarella, ja on osa Windward-saaria ja Seurasaaria.
1890-luvun lopulla ranskalainen taidemaalari Paul Gauguin asui Puna'auiassa ja maalasi siellä kuuluisan teoksensa Mistä tulemme? Keitä olemme? Mihin menemme?.
Naapurikuntia ovat Faa’a pohjoisessa ja Paea etelässä.
Historia
Kuten muuallakin Ranskan Polynesiassa, alueen ensimmäisiä asukkaita olivat polynesialaiset, jotka saapuivat noin 1000 vuotta sitten. Nämä ihmiset ovat jo asuttaneet Marquesassaaret, mistä he matkustivat merikanooteillaan Seurasaarille. Heidän elinkeinoinaan oli kalastus ja silloisten saarella eläneiden lajien metsästys. Ensimmäiset polynesialaiset rakensivat taloja rannalle. Myöhemmin he siirtyivät rakentamaan taloja kauempana sisämaassa, välttääkseen korkeaa vuorovettä.
Kapteeni James Cook tuli retkikuntineen kartoittamaan Tyynenmeren saaria 1770. Englantilainen Samuel Wallis tutki myös saaria.
Puna'auia on kokenut suuren väestönkasvun 1990-luvun lopulla. Kunnassa on nyt noin 28 000 asukasta ja se on väkiluvultaan Ranskan Polynesian toiseksi suurin kunta.
Aikuiskoulutuskeskus
Aikuiskoulutuskeskukset tarjoavat ammatillista perus- ja jatkokoulutusta omaehtoisena sekä työvoimapoliittisena koulutuksena. Koulutus on tarkoitettu 18 vuotta täyttäneille tai harvoissa tapauksissa koulutuksen aikana täyttäville aikuisopiskelijoille. Työvoimapoliittiseen koulutukseen hakeudutaan Työ- ja elinkeinotoimiston kautta. Omaehtoiseen koulutukseen hakeudutaan suoraan oppilaitokseen. Oppilaitokset tarjoavat myös yrityksille räätälöityjä kursseja, sekä ammattiosaamista täydentäviä kursseja. Koulutus järjestetään päivä-, ilta- tai monimuoto-opiskeluna. Aikuiskoulutuksessa lukuvuosi on kalenterivuosi.
Tutkintoon valmistavaa ammatillista koulutusta tuetaan valtionosuuksin, jolloin opiskelijalle aiheutuvat kulut jäävät pienimmillään tutkintomaksujen tasolle. Omaehtoiseen koulutukseen voi saada opintotukea, mikäli päätoimisen opiskelun ehdot täyttyvät. Aikuisopiskeluun voi myös saada aikuisopintorahaa, mikäli opiskelija täyttää tuen vaatimuksen. Olemassa on myös aikuiskoulutustuki. 25 vuotta täyttäneen päätoiminen opiskelu omaehtoisesti työttömyysturvalla on ollut mahdollista vuoden 2010 alusta.
Tutkimusmatkat Etelämantereelle
thumb|right|240px|Naparetkeilijä [[Ernest Shackletonin laiva Endurance vajosi jäihin vuonna 1916 Etelämantereen tutkimusmatkalla, mutta koko miehistö selvisi hengissä vaiheikkaalta ja vaaralliselta retkeltä.]]
Tutkimusmatkat Etelämantereelle olivat tutkimusmatkoja, jotka perustuivat oletukseen, että eteläisillä leveyksillä olisi suuri, mahdollisesti asuttava manner Terra Australis Incognita, etelän tuntematon maa. 1500-luvulta 1800-luvuille purjehdittiin maata etsien, ja manner löytyikin 1800-luvun alkuvuosikymmeninä. Kiinnostus kuitenkin hiipui, kun ymmärrettiin, että alue oli kylmä ja elämälle epäystävällinen. Lisäksi sinne oli vaikea purjehtia myrskyisen meren, jäävuorten ja lauttajään läpi.
Myöhemmin 1890-luvulla luvun lopuilla tutkijat – erityisesti maantieteilijät – kiinnostuivat Etelämantereesta. Yleisön kiinnostuksen myötä syntyi Etelänaparetkien sankariaika, jolloin erityisesti kilpailtiin Etelänavan valloituksesta. Tutkimusretket vaativat lukuisia kuolonuhreja, mutta etelänapa valloitettiin vuonna 1911. 1930-luvulla useiden maiden kiinnostus Etelämannerta kohtaan heräsi ja eri maat vaativat itselleen alueita mantereelta. Etelämantereelle perustettiin useita tutkimusasemia ja mantereella liikuttiin koirien, traktorien ja lentokoneiden avulla. Tutkimus voimistui 1950-luvulla, jolloin muun muassa Ranska ja Neuvostoliitto perustivat omat asemansa. Geofysiikan vuosi 1957 johti yhdysvaltalaisen etelänapa-aseman perustamiseen. Nykyään manner on rauhoitettu tutkimukselle vuonna 1961 tehdyn kansainvälisen sopimuksen mukaan.
Terra Australis Incognitan etsijät törmäävät jäiseen mantereeseen
thumb|200px|[[James Clark Ross löysi Etelämantereelta muun muassa Mount Erebus -tulivuoren.]] thumb|200px|[[Rossin lauttajään korkea jääseinämä.]] Kauan uskottiin, että etelässä olisi asuttavilla leveysasteilla manner, Terra Australis Incognita, (tuntematon maa etelässä). Kreikkalainen Ptolemaios mainitsi maan suunnilleen vuonna 150 jaa. Mannerta etsittiin 1500-luvulta 1800-luvun alkuun asti.
Mantereen uskottiin aluksi ulottuvan etelänavalta jopa 45. leveysasteelle asti. Sen jälkeen kun Fernão de Magalhães oli löytänyt nimeään kantavan salmen, joka erottaa Tulimaan Etelä-Amerikan mantereesta, useat tutkijat ja karttojen tekijät pitivät Tulimaata tämän laajan mantereen osana, kunnes 1600-luvun alussa merenkulkijat purjehtivat Kap Hornin ympäri. Myös Australiaa arveltiin tämän laajan mantereen niemimaaksi, ennen kuin sen ympäri oli purjehdittu, samoin eräitä eteläisiä valtamerten saaria.
Ensimmäisiä tutkimusmatkailijoita, jotka kävivät Antarktiksen suuren mannerosan lähialueella, oli James Cook, joka vuosien 1772–1775 välisenä aikana kiersi laivaretkikuntansa kanssa mantereen ympäri ja purjehti eteläisen napapiirin yli. Hänen retkensä teki lopun kuvitelmista lauhkealle vyöhykkeelle saakka ulottuvasta Terra Australisista, mutta toisaalta hän katsoi useiden seikkojen todistavan, että napaseuduilla kyllä oli laaja manner. Cook näki Antarktiksen lauttajäätä, ei itse mannerta. Vuonna 1800 Antarktiksen lähivedetkin olivat vielä suurelta osin tuntemattomia
Vuonna 1823 James Weddell löysi Weddellin meren, joka nimettiin hänen mukaansa ja purjehti eteläisimpään pisteeseen mihin laivalla oli siihen mennessä päästy, sillä meri oli poikkeuksellisen jäätön sinä vuonna. Weddel kävi leveydellä 74 15.
Amerikkalainen Charles Wilkes kartoitti noin 2 000 km Etelämantereen rannikkoa viidellä laivalla, muttei onnistunut paikantamaan magneettista etelänapaa. Wilkes joutui voimakkaan arvostelun kohteeksi jälkikäteen. Häntä syytettiin muun muassa liian kovasta kurinpidosta laivallaan. Menomatkalla satamissa miehiä karkaili ja erotettiin. Lisäksi hän jätti kaikki mukanaan olleet tiedemiehet Tulimaahan - koska hänen ehtonsa retkikunnan päälliköksi suostumiseen oli se, ettei hänen tarvitse ottaa siviili-ihmisiä mukaan varsinaiselle etelänaparetkelle. Laivat olivat huonoja ja kehnosti varustettuja. Yhden laivan hän lähetti jo varhain takaisin kotiin liian hitaana, kaksi tuhoutui matkalla, niistä toinen miehistöineen, ja yksi myytiin Singaporessa kelvottomaksi vaurioituneena. Vain kaksi laivaa palasi kotisatamaan, ja niidenkin miehistö oli kylmyyden ja keripukin harventama.
1839 ranskalainen Dumont d'Urville löysi Adelienmaan, ja piirsi ja kirjoitti matkastaan värikkään kuvauksen, joka saavutti suosiota. Vuosien 1840–1842 aikana britti James Clark Ross lähti purjehtimaan kahdella erikoisvahvisteisella puulaivalla, joiden nimet olivat Erebus ja Terror. Ross löysi alueelta aktiivisen Erebus-tulivuoren, Victorianmaan ja suuren Rossin lauttajään jyrkän jääseinämän, alueen josta oli tuleva lähtöpaikka myöhemmille etelänaparetkille. Ross ei löytänyt magneettista etelänapaa laivoilla vaan päätteli sen olevan itse mantereella. Retkikunta kävi leveydellä 78 4. Ross kävi Tasmaniassa käytyään Rossinmerellä toisenkin kerran vaarallisella matkalla kovien myrskyjen ja jäävuorien uhatessa alusta. Nyt päästiin leveydelle 78 9. Ahtojäät puristivat aluksi, ja yhdessä vaiheessa alukset törmäsivät toisiinsa vaurioituen. Näin Rossin retkikunta kartoitti Viktorianmaan rannikon ja Rossin lauttajään reunan.
Pian Rossin retken jälkeen innostus Etelämantereen tutkimukseen sammui, sillä laivoilla purjehtineet retkikunnat totesivat Etelämantereen olevan kauttaaltaan jään, lumen ja karujen vuorten peitossa. Maanosaan palattiin takaisin vasta aivan 1800-luvun lopussa. Vuosina 1872–1876 tienoilla Challenger-laiva purjehti Antarktiksenkin vesillä käväisten ahtojäällä Ennen Challengerin retkeä ei oltu varmoja suuren Etelämantereen olemassaolosta, mutta Challengerin tiedemiesten löytämät ei-vulkaaniset kivet viittasivat mantereen olemassaoloon. .
"Sankariaika" 1895–1916
Etelänaparetkien sankariaika alkoi, kun tutkijoita alkoi kiinnostaa uuden mantereen tutkiminen. Oli myös kilpailua siitä kuka pääsisi ensimmäisenä etelänavalle. Etelämantereella oli vaarallista liikkua kylmän, lumimyrskyjen, railojen sekä rajallisten kuljetus- ja yhteydenpitovälineiden takia. Kun rekiin mahtui vain pieni määrä ruokaa ja polttoainetta, miehiä uhkasi nälkä. Nämä tekijät johtivat moniin tragedioihin. Retkien vaaroista selviytyneet olivat tällöin todellisia sankareita.
1892–1893 alussa norjalainen Carl Anton Larsen löysi Seymourin saarilta kivettymiä. Larsen myös hiihti Seymourin hyllyjäällä.
Henryk Bull nousi miehineen Antarctic-laivasta ensi kertaa todistetusti Etelämantereella maihin vuonna 1895. Kap Adaressa. Tämä lyhyt käynti ennusti uutta aikaa jäisen mantereen tutkimuksessa. Vuonna 1898 Andrian de Gerlace talvehti retkikuntineen jäihin juuttuneessa Belgica-aluksessa. Ensi kertaa mantereen lähellä oli oltu talven kestäneen napayön yli.
Vuonna 1899 norjalainen Carsten Borchgrevink perusti tutkimusaseman Etelämantereelle Kap Adareen talvehtien miehineen mökissä kylmän, pimeän napayön yli. Talven päätyttyä noutolaiva saapui. Sillä purjehdittiin Rossin lauttajään reunaan, jossa tehtiin rekiretki etelään leveydelle 78 50.
Pian brittiläiset Shackleton ja Scott saapuivat tutkimaan mannerta Discovery-laivalla vuosina 1902–1904. Retkikunta valitsi majapaikaksi Erebusvuoren juuren, jonne rakennettiin pieni talvehtimismökki Hut Point. Hut Pointista retket ulottuivat jonkin matkan päähän Rossin lauttajäälle sekä mannerjäätikölle. Myöhemmin Shackletonin vuoden 1908 retkikunta ei päässyt navalle asti, vaan miehet joutuivat kääntymään takaisin 160 kilometrin päässä etelänavasta. Paluu oli vaikea, miehet nälkiintyivät ja osin paleltuivat.
Etelänavan varhainen tutkimus huipentui vuosien 1911–1912 kilpajuoksuun norjalaisen Roald Amundsenin ja englantilaisen Robert Scottin välillä. Scottin asiantuntemattomasti suunniteltu retki epäonnistui, ja miehet menehtyivät paluumatkalla uupumukseen, paleltumiin ja nälkään. Amundsen onnistui, koska hän käytti rekiensä vetämiseen koiria (Scott puolestaan muun muassa traktoreita ja poneja) ja toteutti muutenkin retkensä Scottia paremmin.
Samoihin aikoihin vuosina 1911–1912 saksalainen Wilhelm Filchner purjehti Deutschland laivallaan Weddellin merellä, löysi Filscherin lauttajään ja joutui talvehtimaan ahtojäissä.
Shackletonin Trans-Antarktinen etelänaparetki vuonna 1916 epäonnistui tavoitteessaan, mutta Endurancen miehistön selviytymisestä vaikeissa oloissa syntyi legenda. Miehistö muun muassa purjehti jäälautoilla ja veneillä takaisin kotiin. Australialainen geologi Douglas Mawson pääsi hädin tuskin elävänä takaisin pitkältä retkeltään sen jälkeen, kun varustereki oli pudonnut railoon.
Moottoreiden aika Etelänavalla
thumb|right|220px|Venäläinen [[Vostok-tutkimusasema Etelämantereen mannerjäätiköllä.]] Moottoreiden ajan alkuun mennessä Etelämantereen muoto oli suureksi osaksi selvinnyt, vaikka sisämaa oli laajalti kartoittamatta ja osa rannikostakin meritse.
Vuonna 1928 australialainen Hubert Wilkins nousi 20 minuutiksi ilmaan Antarktiksen yllä ja kartoitti seuraavilla lennoillaan 200 000 neliökilometrin alueen. Samana vuonna yhdysvaltalainen upseeri Richard E. Byrd saapui Etelämantereelle ja perusti suuren tutkimusaseman Little American Valaslahteen. Byrd lensi lentokoneella navan yli 29. marraskuuta. Tällä retkellä Byrd kuljetutti tavaroita enimmäkseen koiravaljakoin, mukana ollut lumiauto ei toiminut. Byrd oli Etelänavan tutkimuksen uranuurtajia. Lentokoneet olivat hyödyllisiä laajojen alueiden kartoittamisessa.
Vuonna 1934 Byrdin toisella etelänaparetkellä toimivat ensimmäiset moottoroidut kiinteää pintaa kulkevat ajoneuvot Etelämantereella. Citroen-traktorit toimivat jopa kylmemmässä kuin mitä koirat kestivät, mutta halkeamavyöhykkeiden yli niillä ei voitu kulkea. Niinpä koiravaljakoilla oli yhä paikkansa. Myös mukana olleet Clectrac-traktorit toimivat lyhyemmillä matkoilla. Byrd talvehti napayön yli Advance Base-nimisellä sääasemalla. Siellä häkäkaasu, joka virtasi ulos kaasu-uunista, aiheutti Byrdille vakavaa sairautta ennen kuin asia huomattiin. Byrdin retkillä sattui tapahtumia, joissa koneisiin tuli moottorivikoja ja miehiä jouduttiin hakemaan toisilla lentokoneilla pois kaukaa.
Vuonna 1934 tehtiin sopimus Etelämantereen jaosta, mitä muun muassa Saksa ja Neuvostoliitto eivät myöhemmin hyväksyneet. Amerikkalaiset eivät ole koskaan esittäneet vaatimuksia etelämantereeseen.
Lincoln Ellsworth lensi mantereen yli 1935. Huonon sään takia jouduttiin tekemään välilaskuja ja viipymään yhdessä kohtaa noin kaksi viikkoa. Viimeisen välilaskun jälkeen jouduttiin taivaltamaan jonkin matkaa jalan.
1935 Englantilaisen John Rymillin retkikunta Etelämantereelle.
1938 saksalainen Alfred Ritscher johti valaanpyyntiasemien perustamiseen tähtäävää retkeä Kuningatar Maudin maalle. Tarkoitus oli lisätä Saksan valaanrasvan tuotantoa. Saksalaiset kutsuivat aluetta Neu-Schwabenlandiksi Etelä-Saksan maakunnan mukaan. Retkikunta nousi 1939 maihin, perusti mökin tukikohdaksi ja lensi kahdella lentiveneellä ainakin 300 000 km2 laajuisen alueen yllä, ottaen jonkun verran vasta sodan jälkeen julkaistuja ilmakuvia.
Vuosina 1946–1947 Yhdysvallat teki Byrdin johdolla suuren laivaston operaation nimeltä "High Jump" Etelämantereelle, johon osallistui mm. 12 laivaa. Operaatio kohdistui kolmelle seuduille, yhden haaran tukikohta Little America. Yksi laiva upposi retkellä, ja kolme miestä kuoli silloin. Laajoja rannikkoalueita kartoitettiin. Seuraavana vuonna operaatio jatkui toisen komentajan johdolla nimellä "Operation Windmill" 1947–1948.
1947–1948 amerikkalainen Finn Ronne johti yksityisrahoitteista RARE-retkeä, joka kartoitti Wedellin meren ympäristöä, lähinnä Palmerin maata, mutta yksi retki ulottui kauas Ronnen lauttajäälle asti.
1949–1952 norjalaisen John Giaverin johtama brittiläis-norjalais-ruotsalainen tutkimusretkikunta teki geologisia, jäätikkötieteellisiä ja tutkimuksia sekä kartoitti ilmakuvauslennoilla Kuningatar Maudin maalta talvehtien rakentamassaan mäkissä Maudheimissa. Noin ollen vuonna 1950 Etelämentereen muoto oli kartoitettu, mutta sisämaassa oli laajoja kartoittamattomia alueita.
1950 ranskalaiset perustivat Etelänavan rannikolle pienen tutkimusaseman nimeltä Port-Martin. Se paloi 1952, lumimyrsky esti sammutuksen. Onneksi yksikään ei kuollut tai vammautunut. Ranskalaisten täytyi rakentaa uusi asema 62 km:n päähän länteen 1956. Se nimettiin Dumont d'Urvillen tutkimusasemaksi.
1954 australialaiset perustivat ensimmäisen ympärivuotisen aseman Etelämantereelle. Nykyäänkin suurin osa tutkimuksesta tehdään kesällä. Osasyy 50-luvun tutkimusasemaryntäykseen olivat aluevaatimukset, joita oli esitetty jo 30-luvulla.
1955–1964 Neuvostoliitto perusti Etelämantereelle monia tutkimusasemia. Neuvostoliitto tutki Etelämannerta toiseksi eniten USA:n jälkeen. Venäläinen tutkimus kohdistui muun muassa mantereen itäosan jäätiköihin ja merieläimistöön.
Vuosina 1956–1957 12 maata lähetti tutkimusretkikuntia Antarktikselle. Tämä liittyi kansainväliseen Geofysiikan vuoteen (IGY).
1956 amerikkalaiset perustivat Etelänavalle Amundsen-Scottin aseman. Amiraali George J. Dufekin komentama "Que Sera Sera" nimiseksi ristitty Yhdysvaltain laivaston ilmavoimien R4D C-47 Skytrain laskeutui 31. lokakuuta 1956 Etelänavalle onnistuneesti. Tämä oli osa operaatiota Deep Freeze II. Tammikuussa alettiin rakentaa tutkimusasemaa, joka tuli valmiiksi helmikuussa. John Tuckin ja Paul Siplen johtamana 16 laivaston miestä ja siviilitiedemiestä vietti asemalla kylmän, pimeän napayön yli. Lämpötila ulkona laski alimmillaan -71 asteeseen.
1957–1958 Brittiläisen kansainyhteisön Fuchsin ja Hillaryn retkikunta ylitti Etelänavan traktoreilla. Englantilainen Vivian Fuchs matkusti ryhmineen Sno-Cateilla ja pienemmillä traktoreilla mantereen yli noin 3500 km:n matkan. Fuchs lähti Weddellin meren rannalta vasta perustetulta Shackletonin asemalta. Samaan aikaan uusiseelantilainen Edmund Hillary lähti Rossin meren laidalta amerikkalaiselta McMurdon asemalta länteen nousten napaylängölle. Etelänavalle oli jo lentoteitse perustettu amerikkalainen tutkimusasema. Hillary jonka tarkoitus oli vain perustaa napaylängölle varastoja, saapui traktoreillaan etelänsavelle ensin ollen ensimmäinen pintaa pitkin moottoriajoneuvoila etelänavalle kulkenut matkaaja. Fuchs saapui jonkun ajan kuluttua, ja jatkoi matkaansa McMurdon asemalle asti, kun Hillary lensi amerikkalaisella lentokoneella etelänavalta pois. Vuosina 1957–1963 amerikkalaiset ajoivat yhteensä 20 000 km traktoreilla Etelämantereen sisäosissa.
Dragutin Tadijanović
250px|thumb|right|Dragutin Tadijanović 100-vuotissyntymäpäivillään vuonna 2005. Dragutin Tadijanović (4. marraskuuta 1905 – 27. kesäkuuta 2007) oli kroatialainen runoilija.
Tadijanović syntyi Rastušjen kylässä lähellä Slavonski Brodia, silloisessa Itävalta-Unkarissa. Hän aloitti runojen kirjoittamisen 13-vuotiaana ja opiskeli alun perin Zagrebissa metsänhoitoa.
Tadijanović julkaisi yli kaksikymmentä runokokoelmaa, joista ensimmäisen vuonna 1931. Tadijanovićin kirjoituskieli oli kroatia, ja hän toimi myös kääntäjänä ja kriitikkona.
Tutkimusmatkat Etelämantereelle
Moottoreiden aika Etelänavalla
1957 venäläiset perustivat Etelämantereen mannerjäätikölle luoksepääsemättömyyden navan läheisyyteen Vostok-tutkimusaseman. Itse luoksepääsemättömyyden navalla asuttiin vain vähän aikaa.
Dragutin Tadijanović
Tadijanovićia pidetään yhtenä 1900-luvun suosituimmista ja merkittävimmistä kroatialaisrunoilijoista, ja hänen runoaan Balada o zaklanim ovcama ('Teurastetun lampaan balladi') on yksi Kroatian kirjallisuuden voimakkaimmista teoksista. Tadijanovićin runoja on käännetty 20 kielelle. Hän julkaisi yli 500 runoa yli 20 kokoelmassa.
Tadijanović kuoli vuonna 2007 101-vuotiaana.