cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Matias Mattsson
Seuraura
Mattsson on Rauman Lukon kasvatti. Hän on pelannut juniorina myös Tepsin C-nuorissa, josta Mattsson palasi taas Lukkoon kaudeksi 2011–2012, jolloin hän kuului joukkueen C-nuorten kapteenistoon. Mattsson sijoittui tehoilla 6+18=24 C-nuorten SM-sarjan runkosarjan puolustajien pistepörssissä toiseksi edellään vain SaiPan Petrus Pietiläinen. Hän voitti myös kevään 2012 pudotuspelien jäähypörssin 39 minuutillaan. Mattsson voitti kauden päätteeksi C-nuorten SM-pronssia.
Kauden 2012–2013 Mattsson pelasi suurimmaksi osaksi Lukon B-nuorissa, mutta hän vahvisti kevätkaudella myös joukkueen B2-nuoria, jotka voittivat kauden päätteeksi SM-hopeaa. Kaudella 2013–2014 hänelle kertyi pelejä sekä A- että B-nuorissa, mutta 17-vuotias Mattsson debytoi myös Lukon SM-liigajoukkueessa. Hän pelasi ensimmäisen SM-liigaottelunsa 3. tammikuuta 2014 Pelicansia vastaan, mutta Mattssonin ottelu päättyi kuitenkin jo avauserän puolivälin paikkeilla jalan vääntymiseen. Ottelu jäi hänelle kauden ainoaksi SM-liigassa.
Kaudella 2014–2015 Mattsson nousi Lukon A-nuorten varakapteeniksi. Hän ei kuitenkaan pelannut kauden aikana SM-liigassa. Kaudella 2015–2016 Mattsson pelasi Lukon A-nuorten lisäksi myös kolme ottelua lainalla Lukon yhteistyöjoukkue KeuPa HT:ssä, Mestiksessä. Kaudeksi 2016–2017 hän teki joukkueen kanssa vuoden mittaisen sopimuksen. Mattssonin varsinainen tulokaskausi Mestiksessä toi 43 runkosarja- ja neljässä playoff-ottelussa tehot 2+3=5.
Mattsson siirtyi kaudeksi 2017–2018 vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle Hockeyettan-joukkue Asplöven HC:hen. Kesken kauden, tammikuussa 2018 hän siirtyi sarjatasoa alemmas HockeyTvåan-joukkue Kalmar HC:hen. Mattsson oli kauden päätteeksi nostamassa joukkuetta Hockeyettaniin.
Kaudeksi 2018–2019 Mattsson palasi Suomeen ja siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue TuToon. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia.
Maajoukkueura
Mattsson on pelannut kymmenen poikien maaottelua.
Muuta
Mattsson on toisen polven liigapuolustaja, sillä hänen isänsä Teppo pelasi omalla urallaan yli sata SM-liigaottelua.
Eddie Lives!
Juoni
1960-luvulla Eddie and the Cruisers oli tunnetuin yhtye, joka hajosi laulaja Eddie Wilsonin tehtyä itsemurhan. 18 vuotta myöhemmin Eddie onkin elossa ja työskentelee Kanadassa rakennusmiehenä toisella nimellä Joe West. Sattuman kautta hän saa uuden kipinän tehdä musiikkia, mutta ei kykene sulattamaan menneitä tunteitaan, jotka ajoivat hänet lähes itsemurhan partaalle.
Äänekosken–Suolahden rautatie
thumb|Äänekosken Porter-veturi Minkiön ratapihalla
Äänekosken–Suolahden Rautatie oli raideleveydeltään 750 mm:n kapearaiteinen rautatie, joka perustettiin hoitamaan Äänekosken tehtaiden liikennettä.
Perustaminen
Rautatie perustettiin hoitamaan pahaan liikenteelliseen mottiin jääneiden Äänekosken tehtaiden ja lopulta koko taajaman liikennettä vuonna 1898.
Erittäin tärkeä osa sen toimintaa oli vuonna 1937 rakennetun sulfiittiselluloosatehtaan tarvitsemien rikkikiisun ja kalkkikiven sekä niistä valmistetun tehtaalla prosessiaineena tarvittavan rikkihapon valmistuksessa syntyvän pasutusjätteen kuljetukset.
Liikennöinti
Yhtiö liikennöi Suolahteen vuosina 1900–1943, jolloin valtion leveäraiteinen rata saatiin paikkakunnalle puolen vuosisadan viivytyksen jälkeen. Kalusto tarkastettiin vuonna 1944 sotakorvauksia varten, mutta viitosveturista syntynyttä hetkellistä kiistaa lukuun ottamatta se ei kelvannut venäläisille.
Leveäraide syrjäyttää kapean
Kasvavien kuljetustarpeiden täyttämistä varten – ja tarpeen ennakoitiin vieläkin kasvavan – leveäraiteinen rautatie oli täysin välttämätön. Toimitusjohtaja totesikin yhdessä vaiheessa:
Lopulta, keskellä jatkosodan melskettä vuonna 1942 yhtiön toive toteutui ja leveäraiteinen VR:n rautatie vedettiin Suolahdesta Äänekosken kautta edelleen Kivijärvelle ja Karstulaan. Yhtiölle asia oli niin tärkeä, että se maksoi omasta aloitteestaan pakkolunastusmaksut aina Karstulaan asti. Uskottuina miehinä pakkolunastuksessa toimivat asianomaisten kuntien kunnallisvaltuustojen keskuudestaan valitsemat miehet
Tosin mm. Parantalankosken ylittävän ison betonisillan rakentaminen venähti eri syistä – mm. ulkopuolisten vastustuksesta johtuen – aina vuoteen 1955 asti: moni turhankin vaikutusvaltainen oli sitä mieltä, että silta pilasi maiseman ja käräjöi pakkolunastusta vastaan.
thumb|Äänekoski–Kivijärvi-radan silta Parantalankoskella
Kapearaideliikennettä jatkui VR:n kalustopulan johdosta täydentävänä matkustajaliikenteenä vielä vuoteen 1945 yhden veturin ja kahden vaunun voimin, kunnes sekin loppui. Kiskotus Suolahteen purettiin pois noin vuonna 1947.
Sisäistä liikennettä
Tämän jälkeen radan kalustoa käytettiin tehtaiden sisäisessä liikenteessä ja höyrynannossa vuoteen 1966 asti, jolloin viimeisenkin höyryveturin katsastusaika umpeutui ja viimeisetkin tehtaiden omat kuljettajat olivat niin lähellä eläkeikää, ettei kunnostus enää kannattanut, koska uusia höyryveturipäteviä kuljettajia ei ollut enää saatavilla.
Viimeiset mohikaanit
Kaikki kapearaiteinen liikenne ei täysin loppunut; koska rikkihapon valmistus jatkui edelleen, siinä tarvittiin kalkkikiveä runsaasti: happotornin kalkkikivilohkareet liukenivat prosessissa vähin erin, joten kalkkikiveä jouduttiin lisäämään torniin jokaista happoerää varten, mikä lisäsi kuljetustarvetta. Kalkkikivi tuotiin avovaunuissa Suolahdesta ja lastattiin tehdasalueella kapearaiteisiin kuuppavaunuihin, jotka sitten vinssattiin tornissa olleeseen, kaksi vaunua kerrallaan kantaneeseen kivihissiin, joka vei vaunut ylös lastausluukulle, mistä lasti kipattiin torniin sisälle. Sitten vaunut työnnettiin toiseen hissiin joka vei ne alas lastauspaikalle.
Koska keittohapon valmistustarvikkeiden kuljetus oli niin olennaisessa osassa kapearaiteen syrjäytymisessä, niin voinee kertoa, että vanhoissa kuvissa hyvin erottuva, kauan tehdasaluetta hallinnut, jopa yhtenä Äänekosken maamerkeistä pidetty mustan ja likaisenvalkean kirjava Äänekosken tehtaiden korkea ja kapea vanha happotorni räjäytettiin maan tasalle vuonna 1985 jäätyään tarpeettomaksi nykyaikaistettua prosessia käyttävän uuden tehtaan valmistuttua, koska torni oli uudisrakennuksen tiellä. Vaikka ei olisi ollutkaan, se oli puoli vuosisataa kestäneen käyttönsä johdosta niin rikkihapon kauttaaltaan myrkyttämä, että se saastutti pelkällä olemassaolollaan, joten purku olisi yhtä kaikki ollut edessä.
Kuuppavaunut pysyivät käytössä haponvalmistuksen loppuun eli 1980-luvulle asti, sitten niistäkin viimeiset romutettiin tarpeettomina ja täysin loppuun kulutettuina.
Viimeisetkin osat puretaan
Happotornin jäänteiden pois raivauksen yhteydessä romutettiin vihoviimeinenkin jäljellä ollut kapea kiskotus eli happotornin kivihissille mennyt kaksiraiteinen lastauspätkä. Veturitalli säilyi miltei yhtä pitkään: se muutettiin aluksi autotalliksi, mutta lopulta sekin revittiin samaan aikaan kuin happotorni eli vuonna 1985. Sen paikalla on uusi tehdas. Kuten yleensäkin, jonkin verran raskaampia kiskoja uudiskäytettiin aitatolppina mutta valtaosa meni romuksi. Ratapölkyt myytiin polttopuuksi.
Uudet rautatiejärjestelyt
Kun rautatiekuljetus siirtyi kokonaan leveäraiteille, suunniteltiin tehdasalueen raiteisto täysin uudelleen.
Tehtaille ei missään vaiheessa hankittu omaa leveäraiteista veturia, vaan vaihtotöistä huolehti VR Äänekosken aseman ratakuorma-auto. Kun sekin vietiin pois aseman sulkemisen yhteydessä, vaihtotyöt hoidettiin kokonaan muulla tavoin.
Rautatien rakennusten kohtalo
Asemarakennukset on purettu, viimeisenä pysäkinhoitajan perheelle myyty Paatelan pysäkkitalo joka paloi vuonna 1985. Suolahden lastausrakennukset ja makasiinit purettiin jo 1960-luvulla viimeisenkin käyttötarpeen loputtua.
Ratalinja on osin tiestön alla, osin hävinnyt. Paatelan mäessä vanhan linjauksen erottaa yhä.
Kalusto
thumb|Höyrysäiliöveturi ÄSR 3 Minkiöllä Yhtiöllä oli kaiken kaikkiaan kolme höyryveturia, yksi höyrysäiliöveturi sekä yksi moottoriveturi. Kaikki höyryveturit olivat märkähöyrytyyppisiä.
Vaunuja oli yhteensä noin sata; suurin osa oli avoimia tavaravaunuja, lisäksi oli soravaunuja, yksi umpinainen tavaravaunu ja kaksi matkustajavaunua, joista toinen muutettiin alun perin umpinaisena tavaravaununa radalle tulleesta; toinen matkustajavaunu tuli Saksasta valmiina. Lisäksi kalustoon kuului omalla verstaalla saksalaisten akselien päälle rakennettu laatikkolumiaura sekä useita resiinoita. thumb|Moottoriveturi ÄSR 4 "Mummo" Minkiöllä Äänekosken–Suolahden rautatien vaunut olivat huomattavasti kapeampia kuin useimpien muiden. Samoin ne olivat paljon keskivertoa kevytrakenteisempia.
Kaluston myöhemmät vaiheet
Vanhin viidestä veturista eli ÄSR2 (H. K. Porter 1930/1898, 0-6-0T, ”Pikku-Pässi”, romutettiin vuonna 1960, uudempi Porter–veturi ÄSR1 ”Iso-Pässi” (2313/1901, 0-6-0T), höyrysäiliöveturi ÄSR3 ”Termospullo” (Orenstein & Koppel 1990/1929, 0-6-0F), moottoriveturi ÄSR 4 ”Mummo” (Schwarzkopf 10573/1938, 0-4-0dm) ja viimeinen matkustajavaunu ”Wille” lahjoitettiin Museorautatie Forssa–Humppila ry:lle vuonna 1971.
Nykyisin Porter-veturi on jo ajokunnossa Jokioisten Museorautatiellä, höyrysäiliöveturi lähes ajokunnossa ja pitkään ajossa ollut moottoriveturi odottaa koneen kunnostusta.
Itse asiassa: vasta Jokioisten radalla moottoriveturi ehti tehdä varsinaisen työnsä, koska Äänekoskella se oli jatkuvasti rikki. Koneenvaihtokaan ei auttanut, koska alkuperäisen hitaan dieselin tilalle asennettiin alamittainen petrolikone. Tämäkin reistasi koko ajan ja lopulta veturi pantiin seisomaan jo vuonna 1951.
Museorautatiellä se mm. hinasi lakkautetulta yhtiöltä ostetut vaunut Jokioisten vanhalta asemalta Minkiölle, joskin petrolikone hajosi lopullisesti korjauskelvottomaksi syksyllä 1974. Tilalle asennettiin seuraavana talvena pienen Bedford-kuorma-auton eli ns. 'Pulla-Petterin' 70 hv dieselmoottori.
Uusitulla koneellaan ÄSR 4 toimi ratatyökuntien veturina aina vuoteen 1986 asti, jolloin sen vaihteiston öljynpoistotulppa irtosi kesken ajon ja vaihteisto jumittui. Korjausta on harkittu pitkään.
Wille-vaunua käytetään museoliikenteessä Jokioisten Museorautatiellä lisävaununa tai työjunien miehistövaununa: sen käyttöä normaalissa matkustajaliikenteessä rajoittaa läpikulkumahdollisuuden, yhdyssillan ja jarrujen puuttuminen. Yhdyssillan rakentamista on tosin suunniteltu, koska nykyinen umpinainen päätykaide on Minkiöllä asennettu. Vaunun tullessa siinä oli vielä yhdyssillan jäännökset, mutta niiden huonon kunnon vuoksi ne poistettiin korjauksen yhteydessä. Samoin läpimätien kaiteiden tilalle rakennettiin uusi; se on niin vankkaa tekoa, että kestäisi hyvin yhdyssillan vaatiman portin laatimisen; asia on toistaiseksi odottamassa aikaa parempaa.
Yksityisissä keskusteluissa on väläytelty että koska vaunu kokonsa vuoksi sopisi hyvin yhteen vuonna 2008 kunnostuksen alla olevien Kuusankosken–Voikan rautatien matkustajavaunujen kanssa, sillan ja kaiteen rakennustyöt aloitettaisiin heti kunhan vaunuprojekti valmistuu; asia kaipaa vielä virallista vahvistusta.
Muistomerkkiveturi
Viides eli Puolustusvoimilta ostettu uusin höyryveturi ÄSR5 (Orenstein & Koppel 7194/1914, 0-6-0T), ”Kukkopilli”, on yhdessä avoimen propsivaunun kanssa muistomerkkinä Äänekosken puistossa.
Veturi tuli Äänekoskelle vuonna 1943, mutta se ei ehtinyt mukaan julkiseen liikenteeseen, koska tarvittiin kasvavaan tukinajoon; se kylläkin kiskoi purkujunia Suolahdesta. Veturiin asennettiin romutetusta ÄSR 2 Porter -veturista peräisin olleet suuremmat vesisäiliöt, koska sen alkuperäinen runkotankki todettiin liian pieneksi laajalla tehdasalueella liikkumiseen. Veturi poistettiin liikenteestä vuonna 1964 katsastuksen umpeutuessa; katsastusta ei uusittu, koska veturia olisi tarvittu enää liikkuvana höyrynantajana, ja vanha ykkösveturi oli siinä suhteessa tehokkaampi.
Veturin kohtaloihin liittyy mielenkiintoinen tapaus vuodelta 1944: kun Valvontakomissio tarkasti suomalaisia teollisuusratoja etsiessään sotakorvausten ennakkomaksuksi sopivia kapearaidevetureita, myös Äänekosken kalusto tarkastettiin. Termospullo ja Porterit katsottiin vanhentuneiksi ja moottoriveturi muuten sopimattomaksi, mutta eräs irtopisteitä keräillä yrittänyt venäläinen pikkubyrokraatti keksi vaatia, että viitosveturi kuuluisikin Tallinnan linnoitusradalle – josta se olikin peräisin – ja siis palautettava Neuvostoliittoon. Tästä ei ylempi taho ollut järin innostunut, mutta sen sijaan ehdotettiin että tilalle annettaisiin 1–2 uudenaikaisempaa veturia, joiden hinnan SOTEVA velkoisi Äänekoski-yhtiöltä.
Tähänkään ei lopultakaan tarvinnut mennä: pitkän ja hermostuttavan etsinnän jälkeen löytyi Valtionarkistosta paperi, jonka mukaan entinen Tallinnan linnoitusveturi oli luovutettu Suomelle omaksi jo vuonna 1922, kun itsenäistymisen yhteydessä vuosina 1917–18 molemmin puolin rajaa eksynyttä rautatiekalustoa vaihdeltiin edes ja takaisin.
Asiasta käytiin vielä runsaasti sapekasta kirjeenvaihtoa; veturia koskevien tyrkytyskirjeiden kaksoiskappaleita ja luonnoksia löytyy Kansan Arkistosta Aimo Aaltosen ja Ville Pessin jälkeenjääneistä papereista.
Veturi ja yksi kaksiakselinen propsivaunu päätettiin museoida paikkakunnalla. Pitkän odotuksen jälkeen yhdistelmä asetettiinkin tehtaiden pihaan, josta se siirrettiin nykyiselle paikalleen yleiseen puistoon vuonna 2007.
Niiden siirrosta Museorautatielle neuvottelut ovat käynnistymässä.
Virkakunta
Äänekosken–Suolahden rautatiellä oli vähän varsinaista virkakuntaa; virallinen rautatien johtaja oli tehtaiden toimitusjohtaja, joka kuitenkin delegoi tehtävät liikennepäällikölle. Liikennepäällikkö oli yleisen liikenteen loppuun asti SVR/VR:n Suolahden asemapäällikkö. Hänen lisäkseen Äänekoskella oli oma asemapäällikkö, jota tehtävää hoiti radan rakentamisen ajan tehtaiden perustajan poika ylioppilas K Piilonen ja hänen jälkeensä yleisen liikenteen loppuun asti Aleksi Savón (1935 alkaen Sarnila).
Suolahdessa oli lastausmestari jollaisena toimi koko julkisen liikenteen ajan Kalle Kettunen; ratavartijan tehtäviä hoiti Paatelan pysäkinhoitaja Urpo Salo. Erikseen maininnan arvoinen on Paatelan epävirallinen pysäkinhoitaja, ratavartijan puoliso Maria Salo eli "Pysäkin-Maija", joka hoiti myös Paatelassa ollutta postipysäkkiä; pysäkillä oli oma päivämäärällä varustettu postileimasin. Myös Salon perheen työpanos kesti koko julkisen liikenteen ajan ja he ostivat ratavartijan mökin itselleen kun rata purettiin ja työt loppuivat.
Veturinkuljettajat olivat Martti Hyytiäinen, Seelim Kautto, Onni Korpela, Jussi Lehti, Antti Nuppola, Ville Raatikainen ja lyhyen aikaa ainoassa ÄSR:n aikaisessa onnettomuudessa kuollut, valtion junan alle 1.8.1940 Suolahdessa jäänyt entinen mylläri Arvo Öhman.
Lämmittäjinä olivat Niilo Halava, Werner Helin, Edward Heikura, Heikki Heinonen, Kalle Häkkinen, Perttu Järvinen ja Abel Lind. Jarrumiehinä toimivat alkuaikoina Matti Kervinen ja Matti Siekkinen.
Konduktööreinä olivat ensin rakennustyön ajan Ville Karvonen ja Taavid Väisänen, vuosina 1904 – 18 Matti Halava, vuosina 1919 – 33 Valtteri Noronen, joka saikin 20-luvulla apulaisekseen Kalle Honkosen, josta vuonna – 33 tuli ykköskonduktööri kun Noronen jäi eläkkeelle ja asemamies Mannström ylennettiin kakkoskonduktööriksi. Asemamiehinä toimivat Akseli Lahtinen ja Yrjö Mannström. Vaihdemiehinä olivat Kalle Jokela ja Heikki Karppi. Yleisen liikenteen loputtua vaihdemiehen tehtävät siirrettiin lämmittäjien hoidettavaksi. Honkonen jäi eläkkeelle julkisen liikenteen loppuessa ja Mannström siirtyi jarrumieheksi. Höyrykattiloiden käytönvalvojana toimi tehtaiden käyttöinsinööri; suurimman osan yleisen liikenteen aikaa tehtävässä toimi DI Bo Kuve, joka joutui vuonna 1937 saksantaitoisena miehenä lähtemään moottoriveturiin koneapulaiseksi, tai tarkkaan ottaen tulkitsemaan varsinaiselle kuljettajalle veturin valmistajatehtaan paikalle lähettämän ummikkosaksankielisen asentaja Gerhard Degenerin ohjeita.
Munuaisjäkälät
Munuaisjäkälät (Nephroma) on Nephromataceae-heimoon kuuluva jäkäläsuku. Siihen kuuluvat jäkälät ovat suurikokoisia lehtijäkäliä. Seitsemää sukuun kuuluvaa lajia tavataan Suomessa.
Isomarjastaja
Isomarjastaja (Paramythia montium) on varpuslintu, joka kuuluu tiaismarjastajien heimoon. Aiemmin se luettiin kuuluvaksi kukastajien tai marjastajien heimoon.
Äänekosken–Suolahden rautatie
Virkakunta
Konduktööri toimitti lippujen leimaukset ennen lähtöä tai Paatelan pysäkillä, muulloin hänen paikkansa oli jarrulla varustetussa tavaravaunussa. Käytäntö muuttui hiukan 20-luvulla apukonduktöörin tullessa. Oikeastaan apukonduktööri sai siitä pitäen toimia jarrumiehenä ja ykköskonduktööri hoiti rahastuksen, postin sekä pika-, paketti- ja matkatavaran. Sijoituspaikaksi vaihtui silloin matkatavaraosasto.
Aarre Karén
Aarre Einari Karén  oli suomalainen näyttelijä, joka esiintyi teatterissa, elokuvissa ja televisiosarjoissa. Karén näytteli ensimmäisen ison elo­kuva­roolinsa Maunu Kurkvaaran ohjaamassa Kujan­juoksussa. Karénin elo­kuva­ura oli 47 vuoden mittainen, jonka aikana hän näytteli muun muassa monissa Spede Pasasen Uuno Turhapuro -elo­kuvissa. Karén nähtiin vuonna 2006 Aki Kauris­mäen ohjaamassa elo­kuvassa Laitakaupungin valot.
Äänekosken–Suolahden rautatie
Virkakunta
Tavarajunissa oli vain yksi konduktööri, joka toimi myös jarrumiehenä. Joskus tehtiin niin, että tavarajunan konduktööri oli aluksi veturissa ja siirtyi jarruvaunuun Paatelan mäen harjalla kun juna kulki hitaasti. Näin varsinkin silloin, kun veturissa oli uusi kuljettaja: radan pahat paikat hyvin tunteva konduktööri selitti kuljettajalle, missä mentiin.
Isomarjastaja
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on noin 20 cm. Isomarjastaja on vatsapuolelta, niskasta ja pyrstöstä sininen ja selkäpuolelta vihreä. Naama, töyhtö ja kurkku ovat mustat, alaperä keltainen ja päälaella kulkee vielä valkoinen juova. Kutsuääni kuulostaa siltä, kuin kahta kuivaa lehteä hierottaisin vastakkain. Lintu on peloton ihmistä kohtaan. Lajilla on tapana noukkia eräitä kukkia ja hieroa niiden musertuneita terälehtiä höyhenykseensä.
Isomarjastajasta tunnetaan neljä alalajia: nimialalaji montium sekä alpinum, brevicauda ja olivaceum.
Äänekosken–Suolahden rautatie
Virkakunta
Tästä seurasi hyvin mielenkiintoinen tilanne moottoriveturin koematkalla Suolahteen: takana oli raskas tavarajunarunko, ja konduktööri Honkonen selitti kuljettajalle tilannetta Paatelaan asti. Siellä hänen piti siirtyä tavaravaunuun jarrumieheksi, kun juna kulki hitaasti, mutta uusi veturi kiihtyikin arveltua nopeammin eikä huonojalkainen ikämies päässytkään jarrusillalle vaan jäi junasta! Nyt alkoikin raskas jarruton juna painua kovaa vauhtia jyrkässä 17 promillen alamäessä; moottorijarrutusta yritettäessä hidaskäyntinen diesel sammui eikä suostunut käynnistymään, veturin mekaanista jarrua ei uskallettu käyttää koska se olisi lovettanut pyörät piloille eivätkä viheltimet toimineet. Ihmeen kautta juna sentään pysyi kiskoilla.
Aarre Karén
Karénin vanhemmat olivat Suomen Luterilaisen evankeliumi­yhdistyksen pitkä­aikaisia lähetystyöntekijöitä Japanissa. Karénin tyttären­tytär on näyttelijä Linnea Skog.
Äänekosken–Suolahden rautatie
Virkakunta
Kylmä kylpy Kuhnamo-järvessä raiteen päässä näytti jo uhkaavan, mutta onneksi vauhti hiljeni tasaisella maalla niin paljon, että varovaisella veturin mekaanisen jarrun käytöllä saatiin juna pysähtymään juuri ennen päätepuskinta. Varmistajana ollut ykkösveturi ehti paikalle nyt ja hinasi tavarajunan tehtaalle sekä moottoriveturin korjaamolle.
Isomarjastaja
Esiintyminen
Laji on yleinen Uuden-Guinean keski- ja kaakkoisosissa sekä mahdollisesti Indonesiassa. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Äänekosken–Suolahden rautatie
Virkakunta
Sen koommin ei moottoriveturi poistunut tehdasalueelta; sitä käytettiin sulfiittiselluloosatehtaan rakennustyömaalla ja sen päätyttyä tukinajossa. Veturin koneisto ei vain tahtonut kestää ja se laitettiinkin seisontaan jo vuonna 1951.
Datamike
Datamike on suomalainen Windows-pohjainen taloushallinto-ohjelmisto. Ohjelmiston ensimmäinen DOS-pohjainen versio julkaistiin 1990-luvun alkupuolella. Ohjelmiston täysversio sisältää kirjanpidon, asiakasrekisterin sekä tuoterekisterin ja varastonhallinnan. Ohjelma käyttää tietojen tallentamiseen yleisessä käytössä olevaa DBF-tiedostoformaattia. Siihen tallennetut tiedot ovat avattavissa muissa ohjelmissa.
Äänekosken–Suolahden rautatie
Virkakunta
Julkisen liikenteen vaihtuessa sisäiseksi liikennepäällikön vastuu siirrettiin tehtaiden metsäpäällikölle, joka hoitikin tehtävää rautatien lopulliseen sulkemiseen asti ja joka myös järjesti kaluston lahjoituksen vuonna 1971.
Steve Carell
Steven John ”Steve” Carell [] (s. 16. elokuuta 1962 Concord, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko. Hän on esiintynyt elokuvassa 40 v. ja neitsyt (2005), jossa hän näytteli 40-vuotiasta Andy Stizteriä. Carrell on näytellyt Evan Baxteriä elokuvissa Bruce – taivaanlahja (2003) ja Evan taivaanlahja (2007). Vuodesta 2005 vuoteen 2011 Carell näytteli pääosaa televisiosarjassa Konttori. Vuonna 2014 Carell näytteli elokuvassa Foxcatcher, josta hän sai parhaan miespääosan Oscar-, Golden Globe-, Bafta- ja SAG-palkintoehdokkuudet.
Äänekosken–Suolahden rautatie
Virkapuvut
Radalla ei käytetty varsinaisia virkapukuja; konduktööreillä, lastausmestarilla ja Äänekosken asemapäälliköllä oli julkisen liikenteen loppuun asti SVR:n ja vuodesta 1922 VR:n virkalakit, jotka heille hankki radan liikennepäällikkönä toiminut Suolahden asemapäällikkö. Äänekosken asemapäällikkö Sarnila sai jopa vuonna 1920 käyttöön tulleen junasuorittajan punaisen virkalakin. Tämä virkalakki on edelleen tallessa yksityisessä kokoelmassa.
Isomarjastaja
Elinympäristö
Isomarjastajan elinympäristöä ovat vuoriston sammaleiset metsät kahden kilometrin korkeudella ja sitä ylempänä aina puurajalle saakka.
Äänekosken–Suolahden rautatie
Virkapuvut
[[Kuva:Junanlahettaja1920-28.jpg|thumb|Junanlähettäjän virkalakki M20, jollaisen Äänekosken asemapäällikkö sai käyttöönsä; Olavi Kilpiön rautatiekokoelmat.
Steve Carell
Steve Carell on ollut naimisissa näyttelijä Nancy Wallsin kanssa vuodesta 1995 asti. Pariskunnalla on kaksi lasta. thumb|Steve Carell vuoden 2010 Oscar-gaalassa.
Isomarjastaja
Ravinto
Laji käyttää ravinnokseen marjoja ja selkärangattomia eläimiä.
Äänekosken–Suolahden rautatie
Virkapuvut
Lakissa on virheellisesti kaksi eri aikakausien lakkimerkkiä. Alempi on Liikenneosaston osastomerkki M20, joka kiinnitettiin lakin kupuun, ei paarteeseen. Sen kanssa ei käytetty muita merkkejä.]]
Aarre Karén
Ura
Karén kävi Teatterikoulun vuosina 1956–1959 ja oli kiinnitettynä sen jälkeen Jyväskylän ja Kotkan kaupunginteatteriin. Helsingin kaupunginteatterissa hän näytteli vuodet 1965–1987 ja Suomen kansallisteatterissa vuodet 1987–1999.
Äänekosken–Suolahden rautatie
Virkapuvut
Rahastuslaukut ja pihdit sekä pilettien leimauskoneet ostettiin valtionrautateiltä.
Aarre Karén
Ura
Karénin ensimmäinen elo­kuvarooli oli luutnanttina vuoden 1966 sotilas­farssissa Johan nyt on markkinat! Maunu Kurkvaaran elo­kuvassa Kujan­juoksu (1971) Karén esitti mies­pääo­saa. Sen jälkeen hän näytteli muun muassa opettajaa elo­kuvissa Natalia (1979) ja Fakta homma (1987), pankin­johtajaa elo­kuvissa Uuno Turhapuro menettää muistinsa (1982), Cha Cha Cha (1989), Kauas pilvet karkaavat (1996) sekä lääkäriä elo­kuvissa Vääpeli Körmy ja marsalkan sauva (1990), Uuno Turhapuro Suomen Tasavallan Herra Presidentti (1992), Kulkuri ja joutsen (1999) ja Mies vailla menneisyyttä (2002).
Äänekosken–Suolahden rautatie
Virkapuvut
Veturinkuljettajat, lämmittäjät ja jarrumiehet käyttivät enimmältään kiiltolippaista Vega-lakkia, jollainen oli alusta asti ja on yhä vielä (vuonna 2019) Äänekosken tehtaiden metallimiesten epävirallinen tunnus; parilla kuljettajalla oli valtionyhtiön virkaveljeltä saatu veturinkuvakokardi, ja höyrysäiliöveturin kuljettajalla koulutusajalta peräisin ollut valtionyhtiön kuljettajanlakki.
Datamike
Ohjelmaa on 1990–2014 myyty yli 14 000 kappaletta. Datamiken täysversion veroton hinta vuonna 2014 oli 239 euroa. Päivitys on 6 kk ilmaista ja sen jälkeen maksullista.
Äänekosken–Suolahden rautatie
Virkapuvut
Muuten virkapukuina käytettiin tuon aikakauden ns. parempia vaatteita eli ns. jätkänpuseroa, pussihousuja ja jatsari-saappaita. Konduktööreillä ja asemapäälliköllä oli lisäksi kauluspaita ja solmio.
Virkalakit katosivat käytöstä noin vuonna 1946 kun julkinen liikenne loppui; samoin pyhävaatteet vaihtuivat haalareihin ja metallimiesten lakki tuli yleiskäyttöön. Kiiltovartiset paremmat saappaatkin vaihdettiin kumiteräsaappaisiin.
Datamike
Datamikeä kehittää ja myy vuonna 1990 perustettu S & J Soft Systems Oy. Yhtiön liikevaihto vuonna 2013 oli 79 000 euroa.
Aarre Karén
Ura
Karénilla oli televisio­rooleja sarjoissa Hynttyyt yhteen, Puhtaat valkeat lakanat ja Syke. Hänen viimeinen teatteri­esiintymisensä oli Turun kaupunginteatterissa esitetyn Kirsikka­puiston Firs-palvelija.
István Géczi
István Géczi (13. kesäkuuta 1944 – 10. syyskuuta 2018 ) oli unkarilainen jalkapallomaalivahti, joka pelasi urallaan Ferencvárosi TC:ssä.
Maajoukkuetasolla Géczi oli voittamassa hopeaa Münchenin olympialaisista 1972. MM-tasolla hän oli mukana vuonna 1966, jolloin Unkari selvisi puolivälieriin. Lisäksi hän oli mukana vuoden 1972 EM-turnauksessa, jossa hän johdatti joukkueensa pronssiotteluun, jonka se kuitenkin hävisi Belgialle luvuin 2–1.
Datamike
Arvioita
Silver Raudsepp kuvasi opinnäytetyössään 2012 ohjelman käyttöliittymää seuraavasti: Ohjelmisto noudattaa tyypillistä taloushallinto ohjelmiston rakennetta, ja on ulkoasultaan selkeä.
Arja Nurminen arvioi opinnäytetyössään 2011 taloushallinto-ohjelmien kartoituksessa julkisyhteisön käyttöön Datamiken hinta-laatusuhteeltaan parhaimmaksi.
Tuomo Lampela käsitteli vuonna 2009 Datamikeä päättötyössään, jossa tutkittiin maksuttomia ja edullisia sovelluksia verkkokauppayrityksen työkaluina. Lampela piti opinnäytetyössään ohjelmiston ulkoasua ja käytettävyyttä monimutkaisena. Hän kuitenkin piti hyvänä puolena ohjelmiston apupalveluita ja ohjeita.
Evonne Goolagong
thumb|Evonne Goolagong voittajana Alankomaissa vuonna 1971. Evonne Fay Goolagong Cawley, MBE (s. 31. heinäkuuta 1951 Griffith, Uusi Etelä-Wales) on entinen australialainen naistennispelaaja ja WTA-tenniksen maailmanlistan ykkönen. Hän oli 1970-luvulla ja 1980-luvun alkuvuosina yksi maailman johtavista tennispelaajista. Goolagong voitti kaikkiaan 14 Grand Slam -mestaruutta. Niistä seitsemän tuli kaksinpelistä (neljä Australian avoimista, kaksi Wimbledonista ja yksi Ranskan avoimista), kuusi naisten nelinpelistä ja yksi sekanelinpelistä.
Elämä
250px|left|thumb|Evonne Goolagong Park, Barellan. Evonne Goolagong (mentyään naimisiin Roger Cawleyn kanssa 1975 hänet tunnettiin nimellä Evonne Goolagong Cawley ) syntyi vuonna 1951 perheeseen, joka kuului Australian aboriginaaleihin. Hän varttui Uudessa Etelä-Walesissa sijaitsevassa Barellanin pikkukaupungissa. Hänen isänsä Kenny Goolagong oli kiertävä lampaankeritsijä. Vaikka aboriginaalit joutuivat tuohon aikaan laajamittaisen syrjinnän kohteeksi Australian maaseudulla, Evonne saattoi harrastaa tennistä Barellanissa lapsuudestaan saakka ystävällisen paikallisasukkaan, Bill Kurtzmanin ansiosta, joka näki hänet katselemassa aidanraosta alueen kentillä ja rohkaisi häntä tulemaan sisään pelaamaan. Vuonna 1967 sydneyläisen tenniskoulun omistaja, Vic Edwards, matkasi alueelle katsastaakseen nuoren Evonnen pelitaidot ja havaitsi välittömästi hänen kykynsä. Edwards sai Evonnen vanhemmat vakuutettua siitä, että tytön kannattaisi muuttaa Sydneyyn. Sydneyssä Goolagong opiskeli Willoughby Girls High Schoolissa, josta hän sai päättötodistuksen 1968. Samaan aikaan hän sai valmennusta Edwardsilta ja asui hänen perheensä kanssa.
Tennisura
Harjoiteltuaan Edwardsin kanssa kaksi vuotta Sydneyssä Goolagong pelasi ensimmäisen kerran Wimbledonissa 1970 ollessaan 18-vuotias. Seuraavana vuonna hän voitti naisten kaksinpelin sekä Ranskan avoimessa tennisturnauksessa että Wimbledonissa, ja hänestä tuli välittömästi Australiassa ja ympäri maailmaa julkisuuden henkilö. Wimbledonin loppuottelussa hän voitti Margaret Courtin, joka oli hänen ohellaan ainoa tittelin voittanut australialaisnainen. Goolagongista tuli ensimmäinen naispuolinen Australian aboriginaali, joka saavutti kansainvälistä mainetta urheilussa. Associated Press valitsi hänet vuoden naisurheilijaksi 1971, ja seuraavana vuonna hänet nimettiin vuoden australialaiseksi.
1970-luvulla Goolagong voitti naisten kaksinpelin mestaruuden Australian avoimissa neljä kertaa. Lisäksi hän sijoittui kolme kertaa Wimbledonissa toiseksi. Yhdysvaltain avoimissa hän hävisi loppuottelun neljänä peräkkäisenä vuotena (1973–1976) eikä saavuttanut siellä yhtään mestaruutta.
Goolagongin viimeinen Grand Slam -titteli tuli Wimbledonista 1980, jolloin hän oli 29-vuotias äiti ja yllätti koko tennismaailman lyömällä Tracy Austinin välierässä ja Chris Evertin loppuottelussa voittaen näin toisen Wimbledon- ja seitsemännen Grand Slam -kaksinpelimestaruutensa. Hän oli ensimmäinen Wimbledonin kaksinpelin voittoon yltänyt äiti 66 vuoteen. Edellisen kerran vastaavaan saavutukseen oli yltänyt englantilainen Dorothea Lambert-Chambers vuonna 1914.
Goolagong oli myös Australian Fed Cup -joukkueen jäsen sen voittaessa kilpailun vuosina 1971, 1973 ja 1974. Muita uran kohokohtia olivat WTA Tour Championshipsin voitto vuosina 1974 ja 1976 sekä Italian avointen mestaruus 1973.
Goolagongilla oli tennistä ajatellen erinomaiset fyysiset ominaisuudet. Hän oli nopea, kevyt  ja pitkäraajainen, ja hänellä oli äärimmäisen nopeat refleksit sekä kyky peittää kenttä  poikkeuksellisella ketteryydellä. Toisinaan häntä kuitenkin vaivasivat keskittymisongelmat, minkä vuoksi hän menetti useita mestaruuksia.
Goolagong lopetti tennisuransa virallisesti 1983. Uransa aikana hän voitti 43 kaksinpeli- ja 9 nelinpelimestaruutta. Palkintorahoja hän keräsi yhteensä 1 399 431 Yhdysvaltain dollarin edestä.
Tennisuran jälkeen
Avioiduttuaan Roger Cawleyn kanssa 1975 Goolagong muutti Yhdysvaltoihin. Vuonna 1991 pari kuitenkin osti talon Noosa Headsista, Queenslandista, ja he muuttivat sinne kahden lapsensa kanssa. Heidän tyttärensä Kelly syntyi 1977 ja poikansa Morgan 1981.
Goolagong valittiin International Tennis Hall of Famen jäseneksi 1988. Vuonna 1972 hänelle myönnettiin arvonimi Brittiläisen imperiumin jäsen, ja Order of Australia -tunnustuksen hän sai 1982. Goolagong oli Australian urheilukomission hallituksen jäsen 1995–1997, ja vuodesta 1997 lähtien hän on toiminut komission urheilulähettiläänä.
Roch-Ambroise Cucurron Sicard
thumb|right|Roch-Ambroise Cucurron Sicard Roch-Ambroise Cucurron Sicard (20. syyskuuta 1742 Fousseret Ranska – 10. toukokuuta 1822 Rooma, Italia) oli ranskalainen pappi, joka omisti elämäntyönsä kuurojen koulutukselle. Hän oli myös Ranskan akatemian jäsen.
Elämäkerta
Roch-Ambroise Cucurron Sicard tuli Bordeaux'n kuurojen ("kuuromykkien") koulun johtajaksi vuonna 1780, ja vuonna 1789, abbé de l'Épéen kuoleman jälkeen, hänet nimitettiin Pariisin koulun johtajaksi. Hän nimitti Jean-Marc Gaspard Itard'n 1774–1838 ensimmäiseksi koululääkäriksi, jonka tehtävänä oli valvoa koulun oppilaiden terveyttä.
Vuodesta 1795 lähtien hän toimi Pariisin normaalikoulussa professorina, jossa tehtävässä ollessaan hän kirjoitti ensimmäisen oppikirjansa. Hän toimi jäsenenä seurassa, jonka tarkoituksena oli taistella ateismia ja "tieteiden tasavaltaa" vastaan.
Vallankumouksen pyörteissä hänet uhattiin pidättää 4. syyskuuta 1797 eli vallankumouksen kalenterin mukaan ''18. fructidor vuonna V''. Hänen onnistui kuitenkin kätkeytyä aina 9. marraskuuta 1799 eli ''18. brumaire vuonna VIII'', saakka.
Hänet oli valittu Ranskan instituutin jäseneksi jo vuonna 1795, ja Ranskan akatemian jäsen hänestä tuli vuonna 1803.
Mofetti
thumb|280px|Mofetti [[Soosissa (Tšekissä)]] thumb|280px|Mofetti [[Laacher Seessä (Rheinland-Pfalz, Saksassa)]] Mofetti on vulkaaninen (tuliperäinen) kaasulähde. Siitä virtaa maanpinnalle hiilidioksidia ja toisinaan myös vesihöyryä. Mofetit ovat tuliperäisen ilmiön viimeisiä merkkejä. Esimerkiksi Napolin Koiranluola (Grotta del cane) on tunnettu mofetti.
Halemaumau
Halemaumau on aktiivinen tulivuoren kraatteri Havaijilla lähellä Kilaleuan tulivuorta. Kraatterin sanotaan olevan Pele-jumalattaren koti. Kraatteri on ollut aktiivinen yhtäjaksoisesti vuodesta 2008 lähtien.
Bruckner
Bruckner voi tarkoittaa seuraavia tunnettuja henkilöitä:
Jew Watch
Jew Watch on 1998 perustettu antisemiittinen nettisivusto, joka on tullut maailmanlaajuisesti tunnetuksi sen hakukonenäkyvyydellään ja sitä kautta heränneellä julkisuudella.
Pikkusundanpöllönen
Pikkusundanpöllönen (Otus silvicola) on pöllöihin kuuluva lintu. Se on kotoperäinen Indonesiassa, missä se on runsas muutamilla syrjäisillä saarilla.
Sen elinpiiriä ovat subtrooppiset ja trooppiset kosteat alavat ja vuoristometsät, laidun- ja viljelysmaat.
Robert Cleary
Robert Barry ”Bobby” Cleary (21. huhtikuuta 1936 Cambridge, Massachusetts – 16. syyskuuta 2015 Hyannis, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen jääkiekkoilija ja olympiavoittaja. Myös hänen veljensä Bill Cleary oli jääkiekon olympiavoittaja.
Bobby Cleary pelasi Harvardin yliopiston joukkueessa NCAA-liigaa vuosina 1955-1958.
Cleary kuului Yhdysvaltain olympiakultaa saavuttaneeseen joukkueeseen Squaw Valleyssa 1960. Olympiaturnauksella oli myös MM-arvo.
Cleary kuoli hyannislaisessa sairaalassa 79-vuotiaana 16. syyskuuta 2015.
Poutanen
Poutanen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Myös seuraavien henkilöiden alkuperäinen sukunimi oli Poutanen:
Arvo Aallas
Arvo Sakari Aallas (7. lokakuuta 1930 Kaukola – 17. kesäkuuta 1976 Terijoki, Neuvostoliitto ) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän toimi aikakauslehtireportterina 1950-luvulla ja työskenteli Yleisradiossa 1950-luvulta alkaen vuoteen 1974 saakka. Aallas muistetaan radiokuunnelmista ja ajanviihdeohjelmista.
Aallas on tunnettu myös laulunsanoittajana. Hänen tunnetuimpia sanoituksia ovat Irwin Goodmanin laulama kappale Salainen agentti, ja Tamara Lundin laulama kappale Hyväile hyväile vaan (säv. Toivo Kärki). Aallas kuoli kesäkuussa 1976 Terijoella sattuneessa auto-onnettomuudessa. Aallas on haudattu Malmin hautausmaalle.
Pommerin voivodikunta
Pommerin voivodikunta on yksi Puolan 16 voivodikunnasta. Se sijaitsee Itämeren rannikolla Puolan pohjoisosassa. Voivodikunnassa asui vuoden 2019 arvion mukaan 2 343 928 asukasta ja sen pinta-ala on 18 322 neliökilometriä. Sen pääkaupunki on Gdańsk.
Raahen Seutu
Raahen Seutu on kaksi kertaa viikossa ilmestyvä, Raahen talousalueen asioihin keskittynyt paikallislehti, jota julkaisee Kaleva Media.
Raahen Seudun ilmestymispäivät ovat huhtikuusta 2023 alkaen keskiviikko ja perjantai. Vuodesta 2015 maaliskuuhun 2023 lehti ilmestyi myös maanantaisin. Lehti ilmestyi viitenä päivänä viikossa maanantaista perjantaihin vuosina 2009–2015 ja tätä ennen neljänä päivänä viikossa. Vuoden 2009 muutoksen yhteydessä Raahen Seudun sisarlehden, kaupunkilehti Raahelaisen ilmestymistiheys muuttui kahdesta yhteen kertaan viikossa.
Raahen Seudun ja Raahelaisen toimitukset yhdistettiin kesäkuussa 2008. Samassa yhteydessä lehdille avattiin uusi yhteinen nettiportaali. Lehtien toimituksien yhdistämistä perusteltiin muun muassa päällekkäisyyksien vähentämisellä. Lehdet eivät enää julkaise uutisia samoista aiheista.
Lehtien verkkosisältö muuttui maksulliseksi kesällä 2013.
Lehden päätoimittaja on Nina Tuomikoski. Lehden päätoimittaja vuosina 2011–2017 oli Sanna Keskinen ja vuosina 1979–2011 Martti Nousiainen. Raahen Seutu on ilmestynyt jo vuodesta 1919.
Elokuussa 2017 Alma Media ilmoitti myyvänsä Raahen Seutu-lehden Kalevan tytäryhtiö Kaleva365:lle. Kauppa astui voimaan 1.10.2017.
PookiSanomat
PookiSanomat oli kerran viikossa ilmestynyt ilmaisjakelulehti. Oulaisten talousalueen RapuSanomat muuttui vuonna 2007 PookiSanomiksi ja laajensi jakelualuettaan. Lehti teki markkinointiyhteistyötä Radio Pookin kanssa ja sitä kustansi Keski-Pohjanmaan Kirjapaino Oyj -konserniin kuuluva Jokilaaksojen Kustannus Oy.
Keski-Pohjanmaan Kirjapaino ilmoitti 3. marraskuuta 2009 yt-neuvottelujen päätteeksi lakkauttavansa PookiSanomat-lehden. Viimeinen numero ilmestyi 12. marraskuuta 2009.
Lehden päätoimittajana toimi Janne Pussila.
HMS Orestes (J277)
HMS Orestes (viirinumerot J277 ja M277) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1943 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Renfrew'stä Lobnitz et Companyltä, missä köli laskettiin 27. maaliskuuta 1942. Se laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla 25. marraskuuta ja liitettiin laivastoon 10. huhtikuuta 1943.
Palvelus
Alus romutettiin 1963 Troonissa.
Vanha holvikirkko (albumi)
20 suosikkia – Vanha holvikirkko on Eero Raittisen kokoelma-albumi.
Tapio Rautavaara
Kaj Tapio Rautavaara (8. maaliskuuta 1915 Pirkkala – 25. syyskuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen laulaja, keihäänheiton olympiavoittaja, jousiampuja ja elokuvanäyttelijä.
Rautavaara voitti keihäänheitossa kultamitalin Lontoon olympialaisissa vuonna 1948 ja pronssia Oslon EM-kisoissa 1946. Suomen mestaruuden hän voitti viisi kertaa. Jousiammunnassa Rautavaara voitti maailmanmestaruuden joukkuekilpailussa 1958. Lisäksi hän voitti Suomen mestaruuden henkilökohtaisessa kilpailussa 1955 ja joukkuekilpailussa 1956.
Lapsuus
Tapio Rautavaara syntyi Pirkkalassa (myöhemmin Pohjois-Pirkkala; nykyisin Nokia), josta hänen äitinsä Hilda Rautavaara oli kotoisin. Hilda asui vakituisesti Helsingin maalaiskunnan Oulunkylässä, jonne hän palasi kolmeviikkoisen Tapion kanssa. Perhe oli köyhä, ja Tapion lapsuutta varjosti puute ruoasta ja vaatteista. Tapion äiti oli ammatiltaan ompelija, ja hän eli viisi vuotta Tapion isän kanssa avoliitossa, mikä oli tuolloin harvinaista. Isä Henrik Kerttula oli harvoin kotona, kunnes lähti kokonaan omille teilleen, eikä Tapiolle jäänyt lapsuuden ajoilta juurikaan mielikuvaa tai muistoja isästään. Tapio muutti kuusivuotiaana äitinsä kanssa Tampereelle. Vuonna 1925 Hilda muutti takaisin Oulunkylään, mutta kymmenvuotias Tapio joutui jäämään noin vuodeksi Tampereelle Rauhaniemen lastenkotiin. Kun hän muutti takaisin äitinsä luo, taloudellinen tilanne oli parantunut, sillä äiti oli saanut työtä Oulunkylän kartanosta ja edullisen vuokramökin.
Tapio harrasti lapsena ahkerasti kivenheittoa, mikä huolestutti hänen äitiään, koska siitä tuli hankaluuksia. Muuten hän oli heikko urheilija eikä menestynyt koulun kilpailuissa. Keihäänheitosta Tapio innostui Oulunkylän kunnanlääkärin neuvottua häntä syksyllä 1926, että olisi syytä ryhtyä harrastamaan urheilua tai ”muuten tulee Noutaja”. Tapiolla oli aiemmin ollut aliravitsemuksesta johtunut riisitauti, ja hän oli yhä heikossa kunnossa. Hän ryhtyi harrastamaan myös kuulantyöntöä ja pituushyppyä, ja 12-vuotiaana hän liittyi vasta perustettuun urheiluseura Oulunkylän Tähteen.
Jarmo Eskelinen
alt=|pienoiskuva|Jarmo Elukka Eskelinen syksyllä 2018. Jarmo Eskelinen (myös Elukka Eskelinen; s. 20. marraskuuta 1962 Joensuu) on kulttuuri- ja teknologia-alojen asiantuntija ja vaikuttaja ja Edinburghin yliopiston Data Driven Innovation -ohjelman johtaja vuodesta 2018. Hän on myös Lontoon Smart London Boardin jäsen.
Aiemmin Eskelinen työskenteli Lontoossa Future Cities Catapultin (nyk. Connected Places Catapult) innovaatio- ja teknologiajohtajana sekä johti suuryritysten perustamaa ja Helsingin kaupungin omistamaa digitaalisten palvelujen kehitysyhtiötä Forum Virium Helsinkiä. Hän esitelmöi koti- ja ulkomailla aiheinaan muun muassa älykaupungit, avoin data sekä avoin innovaatio.
Tapio Rautavaara
Nuoruus
thumb|215px|Rautavaara (oik.) [[Rautatiekirjakauppa|Rautatiekirjakaupan myyjänä 1931.]] Rautavaara kävi kuusivuotisen kansakoulun. Hän olisi halunnut käydä koulua enemmän, mutta se ei ollut taloudellisesti mahdollista, ja 13-vuotiaana hän aloitti työt lehtien ja kirjojen myyjänä junissa Rautatiekirjakaupan palveluksessa. Hän oli jo Tampereella asuessaan ollut kesätyössä lehtien myyjänä rautatieasemalla. Rautavaara luki nuorena paljon, muun muassa kaikki kirjastosta löytämänsä Shakespearen näytelmät. Hän opiskeli viulunsoittoa Kansankonservatoriossa hyvällä menestyksellä ja harrasti myös mandoliininsoittoa. Kitaran hän hankki vuonna 1934, jolloin hän myös luopui viulunsoitosta.
Rising Force
Rising Force on Yngwie Malmsteenin vuonna 1984 julkaisema levy. Levyltä huomattavin, pieneksi hitiksi noussut kappale, on ”Black Star”.
Tapio Rautavaara
Nuoruus
Syksyllä 1934 Rautavaara lähti töihin Kerkkooseen, Suomen Urheilutarpeiden tehtaaseen. Työnjohtaja lupasi, että Rautavaaralle riittää töitä pula-ajasta huolimatta, jos hän vaihtaa urheiluseuraa ja liittyy Suomen Voimistelu- ja Urheiluliittoon kuuluneeseen Kerkkoon Nuorisoseuran Urheilijoihin. Rautavaara ei kuitenkaan halunnut hylätä Oulunkylän Tähteä eikä Työväen Urheiluliittoa. Kesällä 1935 hän palasi Oulunkylään ja pääsi töihin Elannon vihannesvarastolle. Syksyllä Rautavaara siirtyi Osuustukkukaupan palvelukseen työskennellen aluksi peltisepän apulaisena ja myöhemmin jauhovarastossa. Hän kävi usein työpäivän jälkeen Heikki Klemetin laulu- ja puheopin luennoilla.
Jarmo Eskelinen
Ura
Eskelinen opiskeli 1982–1989 Teknillisessä korkeakoulussa arkkitehtuuria ja työskenteli arkkitehtitoimistoissa. Hänen uransa tapahtumajärjestäjänä alkoi 1980-luvun lopussa Imagen juhlien ja Rakkautta & Anarkiaa -elokuvafestivaalin yhteydessä, minkä lisäksi hän toimi rumpalina ja DJ:nä. Vuonna 1995 hän perusti tuotantoyhtiö PopZoo Promotionsin, joka vastasi mm. Helsingin Juhlaviikkojen Huvila-teltan suunnittelusta ja ohjelmistosta. Festivaalien melu- ja talousskandaaleista huolimatta Huvila oli menestys, ja PopZoo vastasi sen ohjelmistosta vuoteen 2000 saakka.
Tapio Rautavaara
Nuoruus
Rautavaara suoritti varusmiespalveluksensa 1936–1937 laivastossa. Varusmiesajan jälkeen hän nousi paikalliseksi suosikiksi, kun hän lauloi erilaisissa tilaisuuksissa Oulunkylän seudulla ja joskus kauempanakin.
Jarmo Eskelinen
Ura
Eskelinen myi yrityksensä 1997 siirtyessään ohjelmapäälliköksi Helsingin kulttuuripääkaupunkivuoden Helsinki 2000-organisaatioon, jossa hänen johtamansa tuotantoryhmä vastasi kulttuuripääkaupunkivuoden arkkitehtuuri-, design-, elokuva-, kaupunkitapahtuma-, populaarimusiikki-, uusmedia- ja valokuvaohjelmistoista.
Vuodesta 2001 Eskelinen oli vajaan viiden vuoden ajan Taideteollisen korkeakoulun AV-alan tutkimus- ja kehityskeskuksen Mediakeskus Lumeen johtajana. Lumeen tehtäviin kuuluivat muun muassa AV-alan tutkimus- ja kehityshankkeet ja elokuva-, TV- ja tapahtumatuotantopalvelut sekä koulutuksen tarpeisiin että ammattituotantoihin.
Tapio Rautavaara
Sota-aika
Syksyllä 1939 järjestettiin ylimääräiset kertausharjoitukset, ja Rautavaarakin sai liikekannallepanomääräyksen, mutta laivastolla ei ollut hänelle tehtäviä. Oli talvi, ja muutenkin laivoja oli liian vähän reserviläisten määrään nähden. Rautavaara jatkoi talvisodan ajan työssään OTK:ssa ja toimi lisäksi ilmavalvontatehtävissä. Jatkosodan alkaessa hän sai määräyksen siirtyä maavoimiin, ja sen jälkeen hän oli noin vuoden ajan etulinjassa JR 4:ssä. Kesällä 1942 Rautavaara pyrki viihdytysjoukkoihin Maaselän Radion kuuluttajaksi, ja hänet valittiin tehtävään, jossa hän toimi lähes sodan loppuun asti. Hän juonsi ohjelmia, soitti levyjä ja lauloi, ja niin hänen äänensä tuli ensi kertaa laajemmin tutuksi suomalaisille. Jatkosodan aikana Rautavaara sai parin viikon lomia opiskelua varten, jolloin hän kävi kursseja SF:n filmikoulussa ja Suomen teatterikoulussa. Kesällä 1944 Rautavaaran komppania vetäytyi Itä-Karjalasta Suomen puolelle, jossa Maaselän Radio jatkoi vähän aikaa toimintaansa Joensuussa. Sen jälkeen Rautavaaran radioura päättyi.
Jarmo Eskelinen
Ura
Forum Virium Helsingin toimitusjohtajana Eskelinen toimi kymmenen vuoden ajan, 2006–2016. Forum Viriumin jäseninä on merkittäviä Suomessa toimivia digitaalisten palvelujen kehittäjäyrityksiä IT-, media- ja palvelutoimialoilta (mm. Nokia, Yleisradio, IBM ja Tieto), VTT, Tekes ja Sitra. Forum Virium Helsingin omistaa Helsingin kaupunki, jolle Forum Virium on yksi elinkeinopolitiikan kärkihankkeista. Yhtiö toteuttaa digitaalisten palvelujen kehityshankkeita. Forum Virium muun muassa koordinoi Suomen kuuden suurimman kaupungin yhteistä 6Aika-strategiaa ja on ollut merkittävässä roolissa Helsingin seudun avoimen tiedon palvelun Helsinki Region Infosharen toteutuksessa. Eskelinen kuului myös Yleisradion nimittämään Euroviisujen juhlatoimikuntaan.
Vuoden 2016 keväällä Eskelinen siirtyi Lontooseen innovaatio- ja teknologiajohtajaksi Future Cities Catapult -innovaatiokeskukseen johtamaan keskuksen Cities Labia. Future Cities Catapult on yksi Iso-Britannian kymmenestä Catapult -keskuksesta, joiden tehtävänä on synnyttää uutta liiketoimintaa kehittämällä yhteistyötä yritysten ja tutkimusmaailman välillä. Catapultit saavat perusrahoituksensa Iso-Britannian hallitukselta, minkä lisäksi ne hakevat kaupallista rahoitusta ja tutkimusrahoitusta eri lähteistä. Eskelisen johtama tiimi mm. toteutti globaalin Smart City -strategioiden vertailun, vastasi Belfastin kaupungin Smart City Frameworkin toteutuksesta sekä perusti älykkäiden kaupunkien standardeja kehittävän City Standards Networkin.
Tapio Rautavaara
Sota-aika
Sota-aika jätti Rautavaaraan lähtemättömät jäljet:
Jarmo Eskelinen
Ura
Edinburghin yliopiston ja Heriot-Watt-yliopistonn yhteisen Data Driven Innovation (DDI) -ohjelman johtajana Eskelinen aloitti syksyllä 2018. 10 vuotta kestävä DDI -ohjelma on osa Edinburghin ja Kaakkois-Skotlannin City Region Deal -kokonaisuutta, jonka missiona on auttaa alueen yrityksiä, julkisen sektorin organisaatioita ja kansalaisia hyötymään datan hyödyntämisen synnyttämistä mahdollisuuksista. Noin 660 miljoonaa punnan investointiohjelmassa rakennetaan viisi uutta innovaatiokeskusta ja niitä palveleva data-infrastruktuuri supertietokoneineen sekä toteutetaan kehityshankkeita jotka parantavat alueen tietoteknistä osaamispohjaa, luovat uutta yritystoimintaa ja houkuttelevat investointeja. Tavoitteena on tehdä Edinburgh tunnetuksi Euroopan datapääkaupunkina.