cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Soundi
Historia
Toukokuussa 1993 Soundin kustantaja Fanzine Oy meni konkurssiin, ja lehden ilmestyminen keskeytyi. Kesäkuussa A-lehdet osti Soundin ja lehden julkaiseminen jatkui muutaman kuukauden kuluttua.
Soundin päätoimittajana toimi elokuusta 1975 huhtikuuhun 2013 Timo Kanerva. Toukokuussa 2013 päätoimittajana aloitti lehden toimitussihteeri Mikko Meriläinen. Kanerva toimi vastaavana päätoimittajana marraskuun 2013 loppuun asti.
Pop Media osti Soundin syyskuussa 2013 A-lehdiltä. Liikevaihdoltaan ostetut toiminnot ovat noin miljoona euroa. Vuoden 2014 alusta saman kustantajan Rytmi-lehti ja Soundi yhdistettiin, ja yhdistynyt lehti ilmestyy nimellä Soundi.
Soundi-palkinto
Soundi-palkinto on vuodesta 2005 alkaen merkittävälle suomalaiselle musiikkivaikuttajalle myönnetty tunnustus. Palkintona annettavan Taatto Taivahinen -patsaan on suunnitellut Juho Juntunen, ja sen valmistaa käsityönä taiteilija Christian Jütte. Vuodesta 2016 alkaen Soundi on myöntänyt vuosittain myös Master Of Pulpets -tulokaspalkinnon vuoden tulokkaalle. Master Of Pulpets -voittajille jaettavat diplomit ovat Ville Pirisen käsialaa.
Soundi-palkinnon ovat saaneet:
Yhdistetyn maailmancup 2011–2012
Yhdistetyn maailmancup 2011–2012 alkoi 25. marraskuuta 2011 Kuusamossa ja päättyi 10. maaliskuuta 2012 Oslossa. Kauden aikana järjestettiin 23 henkilökohtaista kilpailua sekä kolme joukkuekilpailua.
Anne Ramsey
thumb|right|Anne Ramsey Anne Ramsey (27. maaliskuuta 1929 – 11. elokuuta 1988) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi muiden muassa elokuvissa Arkajalat (Richard Donner, 1985) ja Heitä mami junasta (Danny DeVito, 1987).
Ramseyn alkuperäinen nimi oli Anne Mobley. Hän syntyi Omahassa, Nebraskassa, ja opiskeli Bennington Collegessa. Hän oli vuodesta 1954 kuolemaansa asti naimisissa näyttelijäkollegansa Logan Ramseyn kanssa. Hän esiintyi alun perin teatterissa, mutta aloitti elokuvauran 1970-luvulla. Hän voitti vuosina 1986 ja 1988 Saturn-palkinnot. Vuonna 1988 hän oli lisäksi ehdolla Golden Globen ja parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon saajaksi.
Ramsey kuoli Los Angelesissa kurkkusyöpää sairastettuaan.
W- ja Z-bosonit
Fysiikassa W- ja Z-bosonit ovat alkeishiukkasia, jotka välittävät heikkoa ydinvoimaa. Niiden löytämistä CERNissä vuonna 1983 on pidetty hiukkasfysiikan standardimallin merkittävimpänä onnistumisena.
Nimitys
W-hiukkanen on saanut nimen heikosta ydinvoimasta (weak). Z-hiukkanen on saanut nimen puolileikillisesti siitä, että sen sanottiin olevan viimeinen hiukkanen, joka tarvitsi löytää. Toisen selityksen mukaan Z-hiukkanen sai nimensä siitä tosiasiasta, että sen sähkövaraus on nolla (zero).
Ominaisuudet
W- ja Z-bosoneilla on hiukkasfysiikan skaalassa hyvin suuri massa. W-bosonin massa on noin 80 GeV/c², Z-bosonin massa on puolestaan noin 91 GeV/c². Suuresta massasta johtuen niiden välittämän heikon vuorovaikutuksen kantama on hyvin lyhyt, suuruusluokkaa 10-17 m. Sekä W- että Z-bosonien spin on yksi.
Kaikki heikon vuorovaikutuksen välittäjäbosonit hajoavat hyvin nopeasti. Esimerkkejä hajoamiskanavista ovat Jokaisella näistä on lukuisia muitakin hajoamiskanavia.
CERNin LEP-kiihdytintä käytettiin loppuvaiheessa Z-bosonitehtaana. Näiden Z-bosonin hajoamisreaktioihin perustuneiden kokeiden perusteella on mm. onnistuttu osoittamaan, että neutriinolajeja on kolme.
Manchesterin lentoasema
Manchesterin lentoasema on Ison-Britannian neljänneksi suurin lentoasema ja suurin Lontoon ulkopuolella sijaitseva lentoasema. Se sijaitsee Cheshiren ja Suur-Manchesterin rajalla.
Lentoasema avattiin vuonna 1938, ja alun perin sen nimi oli Ringway Airport. Vuosina 1975–1986 lentoaseman nimi oli Manchesterin kansainvälinen lentoasema.
Lentoasema on bmin ja British Airwaysin Atlantin välisten lentojen tukikohta.
Lentoasemassa on kolme terminaalia. Terminaalit 1 ja 3 ovat samassa rakennuksessa, ja ovat yhdistetty käytävällä. Terminaalit 1 ja 2 on yhdistetty kävelysillalla.
Kuulolla
Kuulolla on Stephen Kingin vuonna 2006 julkaisema kauhuromaani. Suomeksi teos ilmestyi vuonna 2007 Ilkka Rekiaron kääntämänä.
Juoni
Clayton ”Clay” Riddell on mainelainen taiteilija, joka on Bostonissa solmimassa sarjakuvasopimusta. Hän poikkeaa puistoon jäätelölle, kun ihmiset hänen ympärillään alkavat käyttäytyä väkivaltaisesti. Sekasorron aiheuttaa ”pulssi”, signaali, joka leviää matkapuhelinverkossa. Signaali muuttaa ihmisten aivosoluja ja muuttaa heidät alkukantaisiksi hirviöiksi. Ne ihmiset, jotka eivät keskustelleet matkapuhelimessa, eivät muutu.
Kaaoksen keskellä Clay kohtaa Tom Courtin ja Alice Maxwellin. Kolmikko pakenee Tomin kotiin. Seuraavana päivänä heille selviää, että ”pulssin” uhrit kerääntyvät suuriksi laumoiksi ja saalistavat ”normaaleja”, jotka eivät puhuneet puhelimessa signaalin aikana. Selviytyjät päättävät suunnata pohjoiseen saadakseen selville, mitä Clayn vaimolle ja pojalle on tapahtunut.
Matkallaan he kohtaavat opettajan Charles Adain ja hänen oppilaansa Jordanin. Jordan osaa käsitellä tietokoneita. He saavat selville ”pulssin” aiheuttajan ja sen, että signaalille altistuneet osaavat käyttää telepatiaa ja hypnoosia. Selviytyjät päättävät polttaa yön aikana paikallisen lauman tukikohtana toimivan stadionin. Se on kuitenkin ansa ja monet selviytyjistä kuolevat.
Pian tämän jälkeen Clay näkee unessaan muita selviytyjiä, kaksi miestä ja raskaana olevan naisen. Pian he kohtaavat kolmikon Clayn unesta ja jatkavat matkaansa yhdessä. Kotiin saavuttuaan Clay saa selville, että hänen vaimonsa on muuttunut. Hänen poikansa on jättänyt hänelle lapun, että he ovat suunnanneet Kashwakiin. Clay saa tietää, että myös Johnny on altistunut signaalille.
He saapuvat Kashwakiin ja räjäyttävät lauman, minkä jälkeen Clay päättää löytää poikansa, muttei tiedä miten. Silloin Jordan kertoo hänelle, että on mahdollista, että ”pulssiksi” kutsuttu ohjelma sisältää viruksen, joka on alkanut muuntaa alkuperäistä ohjelmaa. Jordan kertoo, että Johnny saattaisi palautua normaaliksi vielä yhdellä ”pulssilla”.
Lopussa suurin osa selviytyjistä suuntaa Kanadaan. Clay suuntaa etelään löytääkseen poikansa Johnnyn. Hän löytää Johnnyn ja he suuntaavat yhdessä Kanadaan, mutta Johnnyn tila huononee jatkuvasti. Clay päättää kokeilla Jordanin teoriaa ja antaa pojalleen toisen ”pulssin” toivoen, että se palauttaisi Johnnyn normaaliksi.
Deutschland-luokka
Deutschland-luokka oli Kriegsmarinen kolmen 1933–1936 palvelukseen otetun taskutaistelulaivan muodostama alusluokka, jonka alukset valmistettiin. Luokasta käytetty ”taskutaistelulaiva”-nimitys oli englantilaisten antama, osin halveksiva ja osin kunnioittava. Saksalaiset kutsuivat aluksia nimellä Panzerschiffe eli panssarilaivoiksi.
Taustaa
Alukset rakennettiin nimellisesti Versailles’n rauhansopimuksen Saksan laivastolle asettamien rajoitusten mukaisesti. Erityisesti alusten uppouma ei saanut ylittää 10 000 tonnia. Saksa ei saanut rakentaa uusia laivoja ennen kuin sen laivaston vanhin alus SMS Preussen ylitti 20 vuoden iän vuonna 1922. Vaikka suunnittelutyö aloitettiin jo 1920, Saksan talousromahdus hidasti uusien laivojen hankkimista, mitä lykättiin vuoden 1928 valtiopäivävaalien jälkeiseen aikaan. Etenkin sosiaalidemokraatit ja kommunistit vastustivat uusien alusten hankintaa, mutteivät pystyneet pysäyttämään projektia.
Suunnitelmien selvitessä liittoutuneille, ulkovallat yrittivät vielä pysäyttää projektin, ja tarjosivat Saksan ottamista mukaan Washingtonin laivastosopimukseen joka olisi sallinut rakentaa 36 000 tonnin laivoja yhteensä korkeintaan 127 000 tonnin edestä. Tämä olisi kuitenkin ylittänyt Versailles’n rauhan rajoitukset ja Ranska vastusti myönnytysten antamista Saksalle.
Suunnittelu ja valmistus
Alusten pääaseistukseksi tuli kuusi 283 mm 28 cm SK L/52 C28 -tykkiä sijoitettuna kahteen C28-torniin ja niiden apuaseina oli kahdeksan 15 cm SK L/55 C28 -tykkiä C28-torneissa. Ilmatorjunta-aseina Deutschlandilla oli kolme 8,8 cm C13 -ilmatorjuntatykkiä, jotka korvattiin vuosina 1934–1935 kuudella 8,8 cm Flak L/75 C32 -tykillä, jotka oli asennettu vakautettuna pareittain kolmiakseliseen C31-asennuksina. Nämä korvattiin myöhemmin kuudella 10,5 cm Flak L/65 C33 -tykeillä asennettuina samoihin jalustoihin. Keveänä ilmatorjuntakalustona oli kahdeksan 3,7 cm Flak L/83 C30 -tykkiä kaksiputkisina C30-asennuksina ja kahdeksan 2 cm Flak L/65 C30 -tykkiä C30-asennuksina.
Painoa vähennettiin kehittyneillä valmistusmenetelmillä. Yksinomaan hitsauksen käyttö niittauksen sijaan säästi 15 prosenttia painosta, mitä käytettiin noin 90 prosentissa saumoja. Valmistuksessa käytettiin pääosin ST52-terästä ja toisarvoisissa paikoissa ST45-terästä ja alumiinia. Aluksessa on 92-prosenttisesti kaksoispohja. Krupp toimitti aluksen hitsattavaksi panssaroinniksi KC- ja KNC-terästä. Vähemmän tärkeissä paikoissa käytettiin panssarointina nikkeliterästä.
Voimanlähteenä käytettiin kahta 9-sylinteristä MANin valmistamaa dieselmoottoria. Alusten uppouma pysyi kohtuullisesti säädetyissä rajoissa ensimmäisenä valmistunut Deutschlandin uppouma oli 10 800 tonnia ja myöhemmin valmistuneet kymmenisen prosenttia lisää. Täydessä lastissa Deutschlandin uppouma oli kuitenkin 14 520 tonnia.
Catwalk
thumb|Malleja catwalkilla Moda Lisboa 2008 -tapahtumassa. Yleisöä on katsomoissa catwalkin molemmin puolin. Catwalk on kapea, usein korotettu käytävä, jolla mallit kävelevät muotinäytöksissä esitellen vaatteita ja asusteita. Catwalkia voidaan pitää muotinäytöksen näyttämönä.
Ensimmäiset muotinäytökset pidettiin asiakirjojen mukaan 1800-luvun lopussa, joten myös catwalkin historia juontaa juurensa 1800-luvun loppuun tai 1900-luvun alkuun.
Catwalkin nimi tulee korkeat rakennukset yhdistävistä, kävelyyn tarkoitetuista käytävistä ja kissan ylvästä kävelytyyliä muistuttavasta mallien liikehtimistavasta.
Ihmistä muistuttavat humanoidirobotit saattavat korvata catwalk-mallit lähitulevaisuudessa.
BB Parallel World
BB Parallel World on Antic Cafe -nimisen yhtyeen neljäs albumi. Se on julkaistu vuonna 2009.
...and Oceans
...and Oceans on suomalainen black metal -yhtye (myöhemmin industrial metal), joka perustettiin vuonna 1995. Pietarsaaresta ja Vaasasta sekä nykyään myös Helsingistä peräisin olevan yhtyeen tuotanto ottaa vaikutteita elektronisen musiikin ja raskaamman metallimusiikin parista. Yhtyeen ensimmäisten tuotosten sanoitukset ovat pääosin ruotsiksi, mutta uudemmilla levyillä on siirrytty englantiin.
Vuoden 2006 alussa yhtye vaihtoi nimensä Havoc Unitiksi. Havoc Unitin kokoonpano pyörittää myös black industrial -projektia nimeltä O.
Vuonna 2013 yhtyeen nimeksi vaihtui Festerday.
Kesällä 2018 yhtye ilmoitti palaavansa keikkalavoille.
Kenny poistui kokoonpanosta laulajan roolista vuoden 2019 aikana. Tilalle saapui muun muassa Finntroll -yhtyeestä tuttu Mathias Lillmåns.
Uusin albumi "Cosmic World Mother" julkaistiin 8.5.2020.
Memaliaj
Memaliaj on kaupunki Gjirokastërin maakunnassa Albaniassa. Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan siellä asui 10 657 asukasta. Se rakennettiin vuonna 1946 tukemaan alueen kaivostoimintaa. Alueen hiilentuotanto oli vuonna 1990 noin 500 000 tonnia vuodessa. Kommunismin kaatumisen jälkeen kaivostoiminta loppui ja kaupungin talous pysähtyi.
Xetra
Xetra ("Exchange Electronic Trading") on Saksassa toimiva maailmanlaajuinen elektroninen arvopapereiden kaupankäyntijärjestelmä. Se luotiin Frankfurtin pörssiä varten ja sitä operoi Deutsche Börse AG. Frankfurtin pörssin ohella järjestelmän ovat ottaneet käyttöön mm. Irlannin pörssi, Wienin pörssi ja Saksan sähköpörssi EEX.
Xetran konseptista ja toteutuksesta vastasivat Accenture ja Deutsche Börse Systems, Deutsche Börsen teknologiaosasto. Se pohjautuu Eurex -järjestelmään, jonka on niin ikään kehittänyt Deutsche Börse Systems.
Syria Palaestina
Syria Palaestina oli Rooman valtakunnan provinssi, joka sijaitsi Palestiinassa pääosin nykyisten Israelin ja Palestiinan valtioiden alueella.
Maantiede
Syria Palaestinan provinssi sijaitsi Palestiinassa ja käsitti ennen kaikkea Juudean ja Galilean alueen. Siihen kuului myös Foinikian eteläosaa. Provinssin alue vastasi suurin piirtein nykyisen Israelin pohjoisosaa sekä Palestiinan valtion aluetta. Siihen kuului myös jonkin verran Siinain aluetta nykyisen Egyptin puolelta sekä nykyisten Jordanian ja Syyrian aluetta Jordanjoen itäpuolelta. Syria Palaestinan pohjoispuolella sijaitsi Syria Phoenicen provinssi, koillispuolella Syria Coelen provinssi ja itä- ja eteläpuolella Arabian provinssi. Provinssin hallinnollinen keskus oli Caesarea Maritima.
Kaupunkeja
Syria Palaestinan roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa (suluissa latinankielinen nimi, mikäli eri):
Historia
Syria Palaestinan alue oli aiemmin osa Judaean provinssia. Syria Palaestinan provinssin perusti keisari Hadrianus vuonna 135 Bar Kokhban kapinan murskaamisen jälkeen. Samaan aikaan hän perusti entisen Jerusalemin paikalle Aelia Capitolinan kaupungin. Samalla provinssiin sijoitettiin toinen legioona, Legio VI Ferrata, Galilean alueelle. Toimien tarkoituksena on voinut olla ainakin osittain juutalaisuuden muiston hävittäminen: samalla kun Aelia Capitolina oli tarkoitettu korvaamaan Jerusalem, Syria Palaestina hävitti juutalaisiin viittaavan Judaean nimen provinssien joukosta.
Diocletianuksen uudistuksesta noin vuonna 293 lähtien Syria Palaestinan provinssi kuului Oriensin diokeesiin. 300-luvulla se oli osa Oriensin prefektuuria. Jossakin välissä Arabian provinssin eteläosa liitettiin Syria Palaestinaan.
Provinssi lakkautettiin keisari Theodosius I:n aikaa seuranneen, vuonna 395 tapahtuneen Rooman valtakunnan jaon aikoihin, ja se jaettiin kolmeksi provinssiksi, jotka olivat Palaestina prima, Palaestina secunda ja Palaestina salutaris (Palaestina tertia). Jako on tapahtunut vaiheittain, ja esimerkiksi Palaestina salutaris on voinut olla olemassa jo vuonna 358. Viimeistään koko jako on ollut voimassa vuonna 409.
Näin tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Kambodžan lippu
125px|thumb|right|Kambodžan nykyinen lippu. Kambodžan nykyinen lippu on otettu käyttöön vuodesta 1993, sen jälkeen kun monarkia palautettiin maahan kansanäänestyksellä.
Vuodesta 1850 maalla on ollut lippu, johon on kuvattu Angkor Watin keskusta. Nykyinen sini-punalippu on myös ollut maan tunnuksena vuosina 1948–1970. Maa sai uuden lipun 9. lokakuuta vuonna 1970, kun kenraali Lon Nol esitteli maalle uuden symbolin Khmerin tasavallan aikana.
Demokraattisen Kamputsean lippu oli maan käytössä vuosina 1975–1979, ja lipussa oli kuvattu kolmitorninen keltainen Angkor Wat punaisella taustalla.
Kun Kambodžan kansantasavalta perustettiin vuonna 1979, maalle tuli uusi lippu, joka toimi maan tunnuksena aina vuoteen 1989.
Kambodžan sisällissodan osapuolet sopivat aselevosta ja YK :n tukemat vaalit vuonna 1993 auttoivat palauttamaan järjestyksen. YK ehdotti maalle väliaikaista lippua, jossa oli vaaleansininen tausta, ja keskellä valkoinen Kambodžan kartta.
MNTTT
MNTTT on rap-artistien Eevil Stöö ja Aztra muodostama duo. Duo on julkaissut kaksi albumia:
Oivan ja Onnin jouluseikkailu
Oivan ja Onnin jouluseikkailu (Buster & Chauncey's Silent Night) on vuonna 1998 ilmestynyt kanadalainen lastenelokuva. Sen on ohjannut Buzz Potamkin.
Laajoen vesistö
Laajoen vesistö (vesistöaluetunnus 31) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Laajoki laskee Saaristomeren Mynälahteen. Vesistöalueen pinta-ala on 392,78 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 2,03 %.
Vesistöalueen kolmannessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Swiss Re
pienoiskuva|[[Arkkitehtuuristaan kansainvälisesti palkittu Swiss Ren pääkonttori Lontoossa.]] Swiss Re on jälleenvakuutusyhtiö, jolla on 180 metriä korkea pilvenpiirtäjä 30 St Mary Axe Lontoon Cityssä. Vuonna 1863 perustettu yhtiö toimii nykyään yli 30 maassa.
Unto Wiitala
Unto Mauri Wiitala (5. heinäkuuta 1925 Kuolemajärvi – 16. tammikuuta 2019 Helsinki ) oli suomalainen jääkiekkomaalivahti ja kansainvälisesti arvostettu erotuomari. "Unski" oli aikansa kärkimaalivahteja, joka aloitti uransa Karhu-Kissoissa vuonna 1946. Erotuomarina hänet valittiin mestaruussarjan parhaaksi neljä kertaa. Aktiiviuransa jälkeen Wiitalasta tuli SM-liigan ensimmäinen erotuomarijohtaja- ja Suomen Jääkiekkoerotuomarien liiton puheenjohtaja. Liiga jakaa vuosittaista Wiitalan erotuomaripalkintoa. Vuonna 2002 hän sai Pro Urheilu -mitalin.
Nuoruus ja ura
Wiitalan vanhemmat olivat hänen syntyessään vuonna 1925 Kannaksen tykistöleirillä. Isä oli urheilu-upseeri ja äiti voimistelunopettaja. Nuorempana Unto Wiitala harrasti mäkihyppyä, jalkapalloa, käsipalloa, maahockeyta, yleisurheilua, moottoripyöräilyä, ja hieman myöhemmin myös purjelentoa, jonka parissa hän toimi arvostettuna opettajana. Lopulta Wiitala päätyi kuitenkin valitsemaan jääkiekon, jota edesauttoi perheen asuminen Kampin kentän vieressä. Hän pelasi alkuun HJK:n kanssa, kunnes päätyi joidenkin pelikavereidensa kanssa perustamaan Karhu-Kissat. Vaikka Wiitalan ura virallisesti alkoi vuonna 1946, katsotaan sen myös tavallaan saaneen alkunsa keväällä 1939, kun hän joutui tuuraamaan MM-kisoissa ollutta Lasse Blomia. vasen|pienoiskuva|Maalivahti Unto Wiitala 1950-luvulla. Wiitala oli yksi 1940-luvun lopun ja 1950-luvun alun parhaimmista suomalaista jääkiekkomaalivahdeista, joka tunnettiin "aktiivisen mailapelaamisen edelläkävijänä". Helsinkiläisseurassa Wiitala pelasi 11 kautta ennen siirtymistään kahdeksi kaudeksi Hämeenlinnan Tarmoon. Wiitala valittiin pelaajaurallaan kolme kertaa Suomen parhaaksi jääkiekkoilijaksi. Hän saavutti myös kaksi SM-mitalia. Wiitala edusti Suomea viisi kertaa MM-kisoissa ja kerran olympialaisissa. Maaotteluita Wiitalalle kertyi yhteensä 81.
Vikram Sarabhai
Nuoruus
Vikram Sarabhai syntyi Ahmedabadassa, Intiassa, varakkaaseen yrittäjäperheeseen. Ambalal ja Sarla Devin perheeseen syntyi yhteensä kahdeksan lasta.
Unto Wiitala
Nuoruus ja ura
Peliuransa jälkeen Wiitala siirtyi erotuomariksi. Hän toimi tuomarin tehtävässä 15 menestyksekästä kautta ja ehti viheltää kolme kertaa MM-kilpailussa ja kahdesti olympialaisissa. Hän tuomitsi SM-sarjassa kaikkiaan 251 ottelua. Wiitala valittiin neljä kertaa SM-sarjan parhaaksi tuomariksi. Hän toimi myös Kansainvälisen jääkiekkoliiton (IIHF) tuomarikomiteassa ja SM-liigan tuomaripäällikkönä. Wiitalasta tuli Jokereiden toimitusjohtaja vuonna 1988.
Vikram Sarabhai
Nuoruus
Hän suoritti "Tripos degree"-tutkinnon Englannissa Cambridgen St John's Collegessa vuonna 1940 ja väitteli tohtoriksi Cambridgen yliopistossa Englannissa 1947.
Unto Wiitala
Nuoruus ja ura
Suomen Jääkiekkomuseo valitsi Wiitalan vuonna 1985 ensimmäisten joukossa Suomen Jääkiekkoleijonaksi. Hänet valittiin IIHF:n Hall of Fameen vuonna 2003 ensimmäisenä suomalaisena erotuomarina. SM-liiga jakaa vuosittain hänen kunniakseen nimettyä palkintoa, jonka saa vuoden paras erotuomari.
Vikram Sarabhai
Ura
Hän tutki kosmista säteilyä Nobel-palkitun fyysikon Chandrasekhara Ramanin alaisuudessa Indian Institute of Science:ssa (IISc), Bangaloressa 1941–1945. Hän perusti Auringon ja kosmisen säteilyn tutkimusasemia eri puolille Intiaa. Hän oli perustamassa Physical Research Laboratory:n (PRL) Ahmedabadiin vuonna 1947. Hän työskenteli kyseisessä laboratoriossa vuoteen 1965 asti.
Unto Wiitala
Nuoruus ja ura
Jääkiekon ohella Wiitala työskenteli pitkään Shellin myynti- ja mainospäällikkönä.
Vikram Sarabhai
Ura
Kun Homi Bhabha kuoli, Sarabhai jatkoi hänen työtään Intian atomienergiakomissiossa. A. P. J. Abdul Kalam, Intian presidentti vuodesta 2002, työskenteli Sarabhain kanssa.
Unto Wiitala
Muuta
Vanhemmissa lehtiartikkeleissa Unto Wiitalan sukunimi kirjoitetaan muotoon Viitala.
Vikram Sarabhai
Ura
Samaan aikaan tutkimustyönsä kanssa hän huolehti perheyrityksistä, jotka toimivat mm. tekstiili- ja lääketeollisuudessa.
Intian avaruusohjelma
Hän aloitti Intian avaruusohjelman ja oli perustamassa Intian avaruusjärjestöä (ISRO). Tämä tapahtui Intian atomienergiaohjelman puitteissa. Hän toimi kansallisen avaruustutkimuskomitean puheenjohtajana.
Bhabha tuki Sarabhaita Intian ensimmäisten rakettikeskusten perustamisessa. Ensimmäinen keskus oli 1962 perustettu Thumbassa Arabianmeren rannikolla, lähellä päiväntasaajaa.
Sarabhai aloitti ranskalaisten Centaure-luotainrakettien valmistuksen Intiassa. 21. marraskuuta 1963 on Intian avaruusajan alkuhetkenä pidetty päivä. Tuolloin laukaistiin amerikkalainen Nike-Apache-luotainraketti Thumbasta 200 km:n korkeuteen.
1967 Intia laukaisi oman luotainraketin, Rohini 75 -raketin (halkaisija 75 mm). Myöhemmin Rohini 560B oli 10 m korkea luotainraketti. Vuodesta 1969 alkaen Intia valmisti rakettien ajoaineen itse.
Intian avaruustoimintaan hän pyysi Japanin avaruustoiminnan isää Hideo Itokawaa neuvonantajaksi, mikä toteutui 1965–1967.
Yhteistyössä NASA:n kanssa Sarabhai aloitti Satellite Instructional Television Experiment (SITE) kokeilun, joka kesti heinäkuusta 1975 heinäkuuhun 1976. Siinä käytettiin NASAn tietoliikennesatelliitteja.
Sarabhai alkoi kehittää intialaista satelliittia. Aryabhata I laukaistiin Kapustin Jar ista, Neuvostoliitosta vuonna 1975, osana Interkosmos-ohjelmaa.
Yksityiselämä
Sarabhai oli naimisissa klassisen tanssijan Mrinalini (Swaminathan) Sarabhain kanssa. Heille syntyi poika Karthikeya, ja tytär Mallika, joka on myös tanssija.
Vikram Sarabhai kuoli verrattain nuorena, 52-vuotiaana 31. joulukuuta 1971.
Saksan miehitysvalta Ranskassa
Saksan miehitysvalta Ranskassa oli toisen maailmansodan aikainen natsi-Saksan miehitysvalta, jonka alaisina aluksi, kesäkuusta 1940 marraskuuhun 1942, olivat Pohjois- ja Länsi-Ranska. Näistä alueista käytettiin ranskaksi nimitystä zone occupée (”miehitetty vyöhyke”) erotukseksi Etelä-Ranskan ”vapaasta vyöhykkeestä”, jota hallitsi Vichyn hallitus. Marraskuussa 1942 Saksa miehitti myös Etelä-Ranskan, minkä jälkeen aikaisemmasta miehitetystä vyöhykkeestä alettiin käyttää nimitystä pohjoinen vyöhyke ja entisestä vapaasta vyöhykkeestä nimitystä eteläinen vyöhyke.
Saksa sai Pohjois-Ranskan hallintaansa 22. kesäkuuta 1940 Compiègnen aseleposopimuksella sen jälkeen, kun Saksan Wehrmacht oli salamasodassa nopeasti voittanut Ranskan. Aselepoa allekirjoitettaessa sekä ranskalaiset että saksalaiset pitivät miehitystä väliaikaisena. Sen oli määrä kestää vain siihen saakka, kunnes Yhdistynyt kuningaskunta olisi voitettu, minkä uskottiin tapahtuvan pian. Niinpä Ranska suostui siihenkin, että sen sotavangeiksi joutuneet sotilaat pysyisivät vankeina vihollisuuksien päättymiseen saakka.
Ranskan tappio johti myös siihen, että Ranskan kolmas tasavalta lakkautettiin ja tilalle perustettiin Ranskan valtio, joka nimellisesti käsitti koko Ranskan, mutta käytännössä sen hallinnassa oli vain Etelä-Ranskan vapaa vyöhyke. Koska Pariisi sijaitsi miehitetyllä vyöhykkeellä, hallitus siirtyi Vichyyn, Auvergneen, minkä vuoksi sen hallitsemaa aluetta sanottiin yleisesti Vichyn Ranskaksi.
Saksan miehitysvalta Ranskassa päättyi Ranskan vapauttamiseen, joka tapahtui vuonna 1944 vähitellen Normandian ja Provencen maihinnousujen jälkeen. Lopullisesti miehitysvalta lakkasi vasta joulukuussa 1944, vaikka suurimman osan Ranskan alueista liittoutuneet olivat vapauttaneet jo kesän 1944 aikana.
Miehitysvyöhykkeet
Muutamat Saksan hallitsemat alueet erotettiin hallinnollisesti miehitetyn vyöhykkeen pääosasta:
Syksyllä 1941 muodostettiin toinenkin kielletty vyöhyke, joka käsitti Ranskan koko länsi- ja pohjoisrannikon Kanaalin ja Atlantin rannoilla noin kahden kilometrin levyisenä.
Varsinainen miehitetty vyöhyke käsitti Pohjois-ja Länsi-Ranskan, Saksaan liitettyä Elsass-Lothringenia lukuun ottamatta mutta molemmat kielletyt vyöhykkeet mukaan luettuina. pienoiskuva|vasen|Saksan rajavartioasema demarkaatiolinjalla. Etelä-Ranska, lukuun ottamatta Akvitanian länsiosaa lähellä Atlantin rannikkoa, muodosti ”vapaan vyöhykkeen”, jota hallitsi Vichyn hallitus. Se säilyi itsenäisenä valtiona, joskin aselevon ehtojen vuoksi se oli vahvasti Saksan vaikutusvallan alainen ja myös taloudellisesti Saksasta riippuvainen. Sen alue on 246 618 neliökilometrin laajuinen käsittäen noin 45 prosenttia Ranskasta, ja siellä oli noin 33 prosenttia Ranskan työvoimasta. Miehitetyn ja vapaan vyöhykkeen välinen demarkaatio­linja oli de facto valta­kunnan­raja, jonka ylittäminen edellytti saksalaisten viran­omaisten myöntämää erikois­lupaa (Laissez-passer).
Eteläisen ja pohjoisen vyöhykkeen välinen raja pysyi suljettuna vielä jonkin aikaa senkin jälkeen, kun myös eteläinen vyöhyke eli Vichyn Ranska marraskuussa 1942 oli miehitetty ja asetettu sotilas­hallinnon alaiseksi. Vasta maaliskuun 1943 alussa kulku­rajoitukset poistettiin.
Vuonna 1940 myös Italia miehitti Ranskan Alpeilta maakaistaleen, joka ulottui Välimereltä Geneven­järvelle saakka ja johon myös Nizza kuului. Sen jälkeen kun Saksa marraskuussa 1942 miehitti Etelä-Ranskan, Italian miehitysvyöhykettä laajennettiin niin, että se käsitti koko Rhônen itä- ja kaakkois­puolisen alueen lukuun ottamatta Lyonin ja Marseillen kaupunkeja lähiympäristöineen, jotka liitettiin Saksan eteläiseen vyöhykkessen, sekä Korsikaa. Lisäksi Italia miehitti Korsikan.
Hallinto
pienoiskuva|Saksalaiset sotilaat marssivat [[Riemukaari (Pariisi)|Riemukaaren edessä Avenue des Champs-Élysées'llä Pariisissa kesäkuussa 1940.]] Kun Ranska ja Saksa päättivät Ranskan touko- ja kesäkuussa kärsimien tappioiden jälkeen tehdä aselevon, marsalkka Wilhelm Keitel ja kenraali Charles Huntzinger Saksan edustajina sekä marsalkka Philippe Pétain Ranskan edustajana allekirjoittivat aselepo­sopimuksen 22. kesäkuuta 1940 Compiègnen metsässä. Koska se alle­kirjoitettiin samassa paikassa ja samassa rautatievaunussa kuin ensimmäisen maailman­sodan lopettanut aselepo­sopimus, se tuli tunnetuksi Compiègnen toisena aselepo­sopimuksena.
Ranska jaettiin miehitettyyn pohjoiseen ja miehittä­mättömään eteläiseen vyöhykkeeseen, aselepo­sopimuksen mukaan ”Saksan valta­kunnan etujen suojaamiseksi”. Ranskan siirtomaat pysyivät myös Pétainin Vichyn hallituksen alaisuudessa. Ranskan suvereenisuus säilyi periaatteessa koko Ranskan alueella, miehitetty vyöhyke, Elsass ja Moselle mukaan luettuina, mutta aseleposopimuksen kolmannen artiklan mukaan miehitetyllä vyöhykkeellä Ranskan viranomaisten oli noudatettava miehityshallinnon määräyksiä ja Saksa käytti miehitysvallan oikeuksia:
Sotilashallinto vastasi miehitetyllä vyöhykkeellä myös siviilihallinnosta. Se jakautui eri tasoisiin kommandantuureihin, joita alenevassa hierarkisessa järjestyksessä olivat ylikenttäkommandantuurit (, kenttäkommandantuurit, piirikommandantuurit ja paikalliskommandantuurit.
Saksan laivastoa Ranskassa hallitsi keskusvirasto nimeltä Höheres Kommando der Marinedienststellen in Groß-Paris (”Suur-Pariisin alueen laivastopalvelujen ylin johto”), joka oli vastuussa koko Ranskan alueen vanhemmalle komentajalle, jonka arvonimenä oli Admiral Frankreich. Operaatio Antonin jälkeen Admiral Frankreichin laivastojohto jaettiin pienempiin virastoihin, jotka olivat vastuussa suoraan läntisen laivastoryhmän operationaaliselle johdolle.
Ranskalaisten yhteistoiminta miehittäjän kanssa
Partisaanien ja vastarintaliikkeen taistelijoiden kukistamiseksi sotilashallinto toimi läheisessä yhteydessä Gestapon, Sicherheitsdienstin, SS:n tiedustelupalvelun ja turvallisuuspoliisin, Sicherheispolizein kanssa. Sitä tukivat myös Ranskan viranomaiset ja poliisivoimat, joiden oli aselepoehtojen mukaan toimittava saksalaisten kanssa yhteistoiminnassa juutalaisten, fasismin vastustajien ja muiden toisinajattelijoiden etsimiseksi ja heidän toimittamisekseen saksalaisten käsiin. Heidän oli myös autettava Saksan miehityshallinnon kanssa yhteistoiminnassa olleita avustavia tahoja kuten Miliisiä, Franc-Gardeja ja Service d’ordre légionnairea. Yhteistoimintaa miehittäjän kanssa kannattaneita puolueita olivat Ranskan kansanpuolue ja Rassemblement national populaire, joista edellisellä oli noin 20 000, jälkimmäisellä 30 000 jäsentä.
Miliisi osallistui Lyonin Gestapon päällikkö Klaus Barbien kanssa vastarintaliikkeen jäsenten ja vähemmistöjen kuten juutalaisten toimittamisessa keskitysleireille kuten Drancyyn, joista vangit edelleen kuljetettiin Auschwitziin ja muihin Saksan keskitysleireihin kuten Dachauhun ja Buchenwaldiin.
Jotkut ranskalaiset myös taistelivat vapaaehtoisina Saksan sotavoimissa puolustaakseen Saksaa tai sotiakseen bolševikkeja vastaan. Heistä muodostettiin erityinen joukko-osastonsa, Légion des volontaires français contre le bolchevisme. Siinä ja muissa Saksan joukko-osastoissa palvelleista vapaaehtoisesista muodostettiin myöhemmin ''33. SS-krenatööridivisioona Charlemagne''.
Vuonna 1974 Stanley Hoffmann ja hänen jälkeensä muutkin historioitsijat kuten Robert Paxton ja Jean-Pierre Azéma ovat käyttäneet nimitystä kollaborationistit niistä fasisteista ja natsien kannattajista, jotka ideologisista syistä halusivat voimistaa yhteistoimintaa Hitlerin Saksan kanssa, erotukseksi kollaboraattoreista, jotka vain osallistuivat yhteistoimintaan oman etunsa vuoksi. Kollaborationisteja olivat esimerkiksi PPF:n johtaja Jacques Doriot, kirjailija Robert Brasillach ja Marcel Déat. Heidän pääasiallisena motiivinaan ja ideologisena perusteena oli kommunismin vastustaminen.
Miehitysjoukot
Ranskaan oli sijoitettu vaihteleva määrä Wehrmachtin divisioonia. Joulukuussa 1941 miehitetyllä vyöhykkeellä oli 100 000 saksalaista sotilasta, seuraavana keväänä enää vain 40 000. Kun Wehrmachtin pääosa taisteli itärintamalla, saksalaisia yksiköitä siirrettiin välillä Ranskaan lepäämään ja varustautumaan uudelleen. Joukkojen lukumäärää suurennettiin, kun liittoutuneiden maahantulon uhka kasvoi, mikä alkoi varsinaisesti Dieppen maihinnoususta. Keväällä 1944 Ranskaan oli sijoitettuna noin miljoona saksalaista sotilasta. Hitler tuomitsi brittiläisten kommandojoukkojen toimet saksalaisia vastaan laittomina ja määräsi, että kun ne saatiin vangituiksi, ne oli toimitettava SS:n turvallisuuspalvelun käsiin ja teloitettava välittömästi. Kun sota jatkui, Atlantin vallin puolustaminen ja vastarintaliikkeen kukistaminen kävivät yhä raskaammiksi tehtäviksi.
Eräitä huomattavimpia Ranskaan miehityksen aikana sijoitettuja yksikköjä ja muodostelmia olivat:
Vastarintaliike ja toimenpiteet sitä vastaan
pienoiskuva|Ranskan vastarintaliikkeen sisäisten voimien (FFI) vapaaehtoinen [[Châteaudunissa vuonna 1944.]] Lontooseen paennut Charles de Gaulle piti 18. kesäkuuta 1940 radiopuheen, jossa hän kehotti ranskalaisia jatkamaan taistelua miehittäjää vastaan. Hän oli perustanut Vapaan Ranskan pakolaishallituksen. Puheella ei aluksi ollut paljonkaan vaikutusta. Vain harvat liittyivät Ranskalaisiin sisäisiin voimiin (, FFI) niiden lisäksi, jotka olivat jo paenneet maasta liittyäkseen Vapaisiin Ranskalaisiin. Sen jälkeen kun Saksa kesäkuussa 1941 hyökkäsi Neuvostoliittoon, Ranskan kommunistinen puolue, joka siihen saakka oli Kominternin määräysten mukaisesti pidättynyt vastarinnasta, ryhtyi toimintaan miehitysvaltaa vastaan. De Gaulle lähetti Jean Moulinin takaisin Ranskaan viralliseksi yhteyshenkilöksi miehitysvallan vastustajiin nähden kaikkialla miehitetyllä vyöhykkeellä ja yhdistämään kahdeksan suurinta vastarintaryhmää yhdeksi järjestöksi. Toukokuussa 1943 de Gaulle ja Moulin perustivat ”Vastarinnan kansallisen neuvoston” (Conseil National de la Résistance)
Moulin vangittiin pian, ja hän kuoli Gestapon, mahdollisesti Klaus Barbien raa’asti kiduttamana. Vastarintaliike voimistui, kun Stalingradin taistelun jälkeen vuonna 1943 alkoi näyttää siltä, että sota oli kääntymässä kohti Saksan häviötä. Vuonna 1944 laajat alueet Ranskan syrjäseuduilla olivat jo Saksan sotilasvallan ulottumattomissa, niin että Maquis-joukot saattoivat niissä vapaasti toimia. Tämän nimen nuo joukot olivat saaneet macchia-pensaikoista, joissa sissisotaan oli erityisen hyvät mahdollisuudet. Macchia-alueita, joissa käytiin taisteluja, olivat muun muassa Vercors, Limousin, Glières, Mont Mouchet ja Saint-Marcel.
Vastarinnan kukistamiseksi saksalaiset ryhtyivät julmiin kostoiskuihin, joissa usein kokonaisen kylän kaikki asukkaat surmattiin. Huomattavin tällainen tapaus oli Vercorsin kapinan kukistaminen. Tunnetuimmaksi on kuitenkin tullut Oradour-sur-Glanen joukkomurha. Muita samankaltaisia tapauksia olivat esimerkiksi Tullen, Le Paradisin ja Ascq’n joukkomurhat. Tällaisissa saksalaisten vastaiskuissa sai surmansa arviolta 13 000–16 000 ranskalaista, joista noin 4 000–5 000 oli siviilihenkilöitä, jotka eivät olleet osallistuneet vastarintaan.
Vaikka suurin osa Ranskan väestöstä ei osallistunut aktiiviseen vastarintaan, monet harjoittivat passivista vastarintaa esimerkiksi kuuntelemalla BBC:n kiellettyä Radio Londresia taikka tukemalla vastarintaliikkeen jäseniä taloudellisesti tai muutoin välillisesti eri tavoin. Toiset avustivat pakkolaskun tehneitä amerikkalaisia ja brittiläisiä ilmavoimien sotilaita tarjoamalla heille mahdollisuuden palata Britanniaan, usein Espanjan kautta.
Juuri ennen vapautusta miehitysjoukkoja vastaan taisteli aktiivisesti ainakin 100 000, mahdollisesti jopa 400 000 henkilöä, joiden joukossa oli monia eri suuntauksiin kuuluneita nationalisteja, anarkisteja, kommunisteja ja sosialisteja. Heitä tukivat Britannian Special Operations Executive ja Yhdysvaltain Office of Strategic Services, jotka pudottivat heille lentokoneista aseita ja ampumatarvikkeita, sekä salaiset agentit kuten Nancy Wake, joka antoi heille taktisia neuvoja radiotoiminnasta, rakennusten purkamisesta. Vastarintataistelijat katkaisivat järjestelmällisesti rautatieyhteyksiä, hajottivat siltoja, katkaisivat saksalaisten huoltoreittejä ja välittivät tietoa liittoutuneiden joukoille.
Kuolonuhrit
Kaikkiaan Ranskassa kuoli toisen maailmansodan seurauksena 580 000 henkilöä, joista siviilejä oli 150 000. Heidät voidaan jakaa eri ryhmiin seuraavasti:
Wehrmachtin joukoissa taistelleet olivat Saksaan liitetyn Elsass-Lothringenin alueen asukkaita, jotka enimmäkseen vastoin tahtoaan joutuivat palvelemaan Saksan sotavoimissa. Pelkästään liittoutuneiden pommituksissa kahden vuorokauden kuluessa Normandian maihinnoususta kuoli noin 40 000 henkilöä. Sotavankeja ja karkotettuja oli kaikkiaan noin 1 9 miljoonaa, joista 240 000 kuoli vankeudessa.
Pommitukset
Sodan aikana Ranskaan pudotettiin noin 550 000 tonnia pommeja, ja Ranska olikin Saksan jälkeen länsirintaman toiseksi pahiten pommituksista kärsinyt maa. Pommitukset olivat ankarillaan juuri ennen Normandian maihinnousua 1944 ja sen aikana.
Pommituksilla liittoutuneet yrittivät ennen kaikkea hävittää Ranskan rautateiden ratapihat ja rautatiesillat, mikä vuonna 1944 aiheutti huomattavia vaikeuksia myös ranskalaisille siviileille. Esimerkiksi 26. toukokuuta 1944 pommit osuivat rautatieliikenteen kannalta tärkeisiin kohteisiin Kaakkois-Ranskan kaupungeissa ja niiden lähistöllä, mikä samalla aiheutti 2 500 siviilihenkilön kuoleman.
Arkielämä miehitetyssä Ranskassa
Saksan miehitysvallan alaisuuteen jouduttuaan ranskalaiset joutuivat alusta lähtien kärsimään jatkuvaa puutetta. Tähän vaikuttivat monet tekijät:
Kun monia hyödykkeitä ei ollut saatavissa, niiden sijasta käytettiin erilaisia korvikkeita. Esimerkiksi autoihin ja traktoreihin asennettiin puukaasugeneraattorit, jolloin niiden poltto­aineena voitiin käyttää puuhiiltä ja puupellettejä bensiinin sijasta, ja nahka­kenkien sijasta käytettiin puukenkiä. Saippua oli harvinaista, mutta sitä valmistettiin joissakin koti­talouksissa rasvoista ja kaustisesta soodasta. Kahvin korvikkeena käytettiin paahdettua ohraa, johon oli sekoitettu sikuria, ja sokerin korvasi sakariini.
Ranskan maataloustuotanto väheni puoleen entisestään, koska polttoaineista, lannoitteista ja työvoimasta oli jatkuvasti puutetta. Siitäkin, mikä saatiin tuotetuksi, saksalaiset veivät huomattavan osan: puolet lihasta, 20 prosenttia viljasadosta ja 80 prosenttia samppanjasta. Tämän vuoksi Ranskassa monet tavarat loppuivat kaupoista. pienoiskuva|Ranskalaisten heinäkuussa 1944 käyttämä säännöstelykortti. Elin­tarvikkeiden hinnat kuusin­kertaistuivat vuosien 1940 ja 1943 välisenä aikana. Kun joka­päiväisessä elämässä kohdattiin näin suuria vaikeuksia, hallitus pani toimeen tiukan säännöstelyn. Otettiin käyttöön ostokortit, joita vastaan sai ostaa tietyn määrän leipää, lihaa, voita ja paistinrasvaa. Säännöstely­määräykset olivat ehdottomia, mutta järjestelmä toimi huonosti, ja se johti ali­ravitsemukseen, laajaan mustan pörssin kauppaan ja yleiseen viha­mielisyyteen säännöstelystä vastaavia viran­omaisia kohtaan. Virallinen annos oli lähellä nälkärajaa ja sisälsi henkeä kohti vain 1300 kilokaloria päivää kohti tai vieläkin vähemmän, mutta sitä saattoivat täydentää kotipuutarhat ja varsinkin mustasta pörssistä tehdyt hankinnat.
Nälästä joutuivat kärsimään erityisesti kaupunki­alueiden nuoret. Jonot kauppojen edessä pitenivät. Kun lihaa ja muita tavallisia elin­tarvikkeita kuten perunoita ei ollut saatavissa, syötiin monia epätavallisia kasviksia kuten lanttuja ja maa-artisokkaa. Pahin elintarvikepula oli suurissa kaupungeissa. Vihanneksia kasvatettiin yleisesti jopa kukka­penkeissä ja -laatikoissa. Syrjäisemmissä maaseudun kylissä luvattomat teurastukset, vihannes­tarhat ja maidon parempi saatavuus kuitenkin mahdollistivat paremman toimeentulon.
Talvi 1940–1941 oli erityisen ankara, koska myös polttoaineista oli jatkuvasti pulaa.
Päiväsaikaan lukuisat kiellot ja rajoitukset sekä sensuuri ja propaganda tekivät miehityksen yhä sietä­mättö­mäm­mäksi. Öisin oli voimassa ulkonaliikkumiskielto, josta myönnettiin poikkeuslupia (Ausweis) vain erityisestä syystä. Ikkunat ja ikkunaluukut oli suljettava yöksi ja valot sammutettava, jotta liittoutuneiden ilmavoimat eivät voisi käyttää kaupungeista näkyviä valoja maamerkkeinä paikan tunnistamiseen. Kokemuksilla miehityksestä oli syvä psykologinen vaikutus ranskalaisiin, kun ennestään tuttu ja turvallinen ympäristö yhtäkkiä muuttui oudoksi ja uhkaavaksi. Monet pariisilaiset eivät voineet kestää järkytystä nähdessään ensimmäisen kerran suuret hakaristiliput Hôtel de Villen lipputangossa ja Eiffelin tornin huipulla. Brittiläinen historioitsija Ian Ousby kirjoitti:
Ousby kirjoitti myös, että jo loppukesällä 1940 vieraat valtiaat, vaikka heitä yksityisesti vihattiin ja pelättiinkin, alkoivat vaikuttaa niin pysyviltä, että julkisilla paikoilla, joissa elämä jatkui, heidän läsnäoloaan pidettiin itsestään selvänä. Samaan aikaan Ranskaa koettelivat myös menetykset, kun rakennuksille annettiin uusia nimiä, kirjoja kiellettiin, taideteoksia varastettiin Saksaan vietäviksi ja ajan mittaan ihmisiä alkoi kadota.
Eteläisen ja pohjoisen vyöhykkeen välisen demarkaatiolinjan ylittäminen edellytti kulkulupaa (Ausweis), jollaista oli vaikea saada. Kirjeitäkin linjan yli voitiin lähettää vain, jos lähettäjä ja vastaanottaja olivat lähisukulaisia. Miehitetyllä, joskaan ei vapaalla vyöhykkeellä, oli lisäksi öisin klo 22–5 voimassa ulkonaliikkumiskielto. Myös yhdysvaltalaiset elokuvat, Ranskan lippu, Marseljeesi, Vichyn paramilitaariset järjestöt ja Veteraanien legioona olivat kiellettyä miehitetyllä, mutta eivät vapaalla vyöhykkeellä.
Miehitetyllä vyöhykkeellä oli voimassa Saksan aika (tunnin edellä Greenwichin aikaa, kun taas vapaalla vyöhykkeellä oli voimassa Greenwichin aika, joka oli siitä tunnin jäljessä.
Koululaisten oli laulettava marsalkka Pétainin kunniaksi sävellettyä laulua Maréchan, nous voilà (”Marsalkka, täällä me”). Marsalkka Pétainin muotokuva oli luokkahuoneiden seinillä, mikä sai aikaan henkilökultin. Opetukseen sisältyi propagandaa, jonka tarkoituksena oli perehdyttää nuoriso Vichyn hallituksen aatemaailmaan. Toisin kuin muissa Saksan miehittämissä maissa, erityisesti Puolssa, ei Ranskassa kuitenkaan vangittu maassa ennestään toimineita opettajia eikä koulujen opetussuunnitelmaakaan muutettu kauttaltaan. Yksityisissä katolisissa kouluissa monet opettajat jopa ottivat suojiinsa juutalaislapsia, jotka he täten pelastivat natsien vainoilta ja samalla toimivat heidän opettajinaan Ranskan vapauttamiseen saakka.
Pakkotyö ja vainot
Saksan miehityksen aikana pantiin toimeen pakollinen työpalvelu, (STO). Sadattuhannet ranskalaiset työläiset joutuivat vastoin tahtoaan työskentelemään Saksan sotatoimien hyväksi. Tehtaiden, maatalouden ja rautateiden työleirien lisäksi pakkotyötä käytettiin myös V1-ohjusten laukaisujärjestelmien rakentamiseen ja muihin sotilaallisiin tarkoituksiin, joita vastaan liittoutuneet sittemmin panivat toimeen Operaatio Crossbow'n. Vuodesta 1942 lähtien monet kieltäytyivät lähtemästä STO:n yhteydessä määrättyihin tehtaisiin ja maatiloille Saksaan, jolloin he joutuivat piileksimään välttyäkseen vangitsemiselta ja kuljetukselta Saksaan. Suurin osa näistä ”työtä karttaneista” liittyi sittemmin maquisardeihin.
Monet juutalaiset joutuivat natsien vainojen uhreiksi. Ranskassa toimi miehityksen aikana 49 keskitysleiriä, joista suurin oli Drancy. Miehitetyllä vyöhykkeellä juutalaisten oli vuodesta 1942 lähtien käytettävä keltaista daavidintähteä, ja Pariisin metrossa he saivat kulkea vain viimeisessä vaunuissa. Ranskalaiset viranomaiset vangitsivat 16.-17 heinäkuuta 1942 natsien toimeksiannosta 13 152 Pariisin seudulla asunutta juutalaista, jotka kuljetettiin Auschwitziin surmattaviksi. Tapaus tunnetaan nimellä Vel d'Hivin joukkokokous.
Serge Klarsfeldin johdolla suoritettujen lakelmien mukaan hieman alle 75 700 Ranskan juutalaista kuoli sodan aikana, suurin osa heistä tuhoamisleireillä. Ranskassa vuonna 1940 asuneista noin 350 000 juutalaista sai siis surmansa vajaa neljännes. Niin kauhistuttavaa kuin tämä onkin, heidän kuolleisuutensa jäi kuitenkin pienemmäksi kuin muissa miehitetyissä maissa; esimerkiksi Alankomaiden juutalaisista surmattiin 75 prosenttia. Kun lisäksi enemmistö Ranskan juutalaisista oli vain vähän aikaisemmin maahan muuttaneita, enimmäkseen Saksasta paenneita, Ranskassa asui miehityksen päättyessä enemmän juutalaisia kuin kymmenisen vuotta aikaisemmin, Hitlerin noustessa valtaan Saksassa.
Miehityksen loppu
Liittoutuneet vapauttivat Ranskan Saksan miehityksestä kesällä ja alkusyksyllä 1944. Länsiliittoutuneet nousivat maihin Normandiassa 6. kesäkuuta sekä Ranskan Rivieralla 15.-26. elokuuta 1944 (operaatio Dragoon). Normandian rannikolta he etenivät sisämaahan heinäkuusta 1944 lähtien. Pariisi vapautettiin 25. elokuuta, minkä jälkeen Charles de Gaullen väliaikainen hallitus siirtyi välittömästi sinne. Syyskuuhun 1944 mennessä Saksan miehitys oli päättynyt jo lähes koko Ranskassa. Muutamat vahvasti linnoitetut sukellusveneiden tukikohdat pysyivät kuitenkin Saksan hallussa sen antautumiseen saakka toukokuussa 1945. Vapaan Ranskan pakolaishallitus julisti Ranskan tasavallan uudelleen perustetuksi kolmannen tasavallan seuraajavaltiona. Se sai kootuksi uusia sotajoukkoja, jotka osallistuivat liittoutuneiden etenemiseen Reinille ja keskelle Saksaa apunaan Ranskan sisäiset joukot (French Forces of the Interior) ja sotilaalliset kaaderit, joihin kuului kokeneita taistelijoita, jotka mahdollistivat Ranskan vapautusarmeijan laajan ja nopean etenemisen. Lend-Leasen ansiosta armeija oli hyvin varustettu huolimatta miehitysajan taloudellisesta romahduksesta, ja sen vahvuus kasvoi 500 000 sotilaasta kesällä 1944 yli 1,3 miljoonaan Saksan antautuessa, mikä teki siitä liittoutuneiden neljänneksi suurimman armeijan Euroopassa. pienoiskuva|Kufran valan muistomerkki [[Strasbourgissa lähellä katedraalia. Tekstin suomennos: ”Vannokaa, että ette laske aseitanne ennen kuin sinä päivänä, jolloin värimme, kauniit värimme liehuvat Strasbourgin katedraalin yllä. Koufran vala 2. maaliskuuta 1941.”]] Ranskan 2. panssaridivisioona oli Vapaan Ranskan sotavoimien valiojoukko, joka osallistui Normandian taisteluihin ja vapautti Pariisin 25. elokuuta 1944, jatkoi Strasbourgiin, jonka se vapautti 23. marraskuuta 1944 ja toteutti tällöin sen, minkä kenraali Philippe Leclerc oli vannonut tekevänsä Kufran valassa lähes neljä vuotta aikaisemmin. Hänen johtamansa yksikkö, joka oli vain hieman komppaniaa suurempi vallatessaan Italian linnoituksen, oli kasvanut täysimittaiseksi divisioonaksi.
Vapaan Ranskan keihäänkärkenä toiminut Ranskan 1. armeija nousi maihin Provencessa 15. elokututa 1944. Sen johtava yksikkö, Ranskan 1. panssaridivisioona, saapui ensimmäisenä länsiliittoutuneiden yksikkönä Rhônelle 25. elokuuta 1944, Reinille 19. marraskuuta 1944 ja Tonavalle 21. huhtikuuta 1945. 22. huhtikuuta 1945 se valtasi Baden-Württenbergissä sijainneen Sigmaringenin enkaavin, jossa monet Vichyn hallituksen jäsenet, myös marsalkka Pétain, olivat paenneet ja jossa saksalaiset olivat järjestäneet heille turvapaikan eräässä Hohenzollern-dynastian vanhassa linnassa.
Yhteistoimintamiehet asetettiin oikeuden eteen laillisissa puhdistuksissa (épuration légale), ja monet heistä teloitettiin tuomittuina maanpetoksesta, muun muassa Pierre Laval, joka oli toiminut Vichyn hallituksen pääminsisterinä 1942–1944. Myös marsalkka Pétain, ”Ranskan valtion johtaja” ja Verdunin sankari, tuomittiin 14. elokuuta 1945 kuolemaan, mutta kolme päivää myöhemmin tuomio muutettiin de Gaullen määräyksestä elinkautiseksi vankeudeksi. Kaikkiaan kuolemantuomion sai noin 800 henkilöä. Lisäksi paikalliset vastarintajoukot olivat teloittaneet tuhansittain yhteistoimintamiehiä ilman oikeudenkäyntiä niin sanoituissa ”villeissä puhdistuksissa”.
Olaus Magnus
Olaus Magnus Gothus (Magni, lat. suuri, lokakuu 1490 Itä-Götanmaa – 1. elokuuta 1557 Rooma) oli varhainen ruotsalainen historioitsija, kirjailija ja kartografi sekä Strängnäsin tuomiorovasti. Hänet tunnetaan parhaiten ensimmäisen Pohjoismaita kuvaavan kartan, Carta marinan, tekijänä ja Pohjoisten kansojen historian kirjoittajana.