cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jalkapallo kesäolympialaisissa 2000 – naisten turnaus
Naisten jalkapalloturnaus oli olympialaisten ohjelmassa toista kertaa Sydneyn vuoden 2000 kesäolympialaisissa. Olympiakultaa voitti Norja, se voitti loppuottelussa turnauksen suurimman ennakkosuosikin Yhdysvallat jatkoajan jälkeen.
Vesikauhu
Vesikauhu (myös raivotauti, ja kreikaksi lyssa tai hydrofobia) on virusinfektio, joka johtaa aivotulehdukseen. Se voi tarttua suurimpaan osaan tasalämpöisistä eläimistä. Rokottamattomilla ihmisillä vesikauhu johtaa kuolemaan, ellei virukselle altistunut henkilö saa rokotusta ennen oireiden puhkeamista. Vesikauhu on melko yleinen tauti monissa kehitysmaissa. Ihmisen taudista käytetään nimitystä vesikauhu ja eläimen taudista raivotauti. Vesikauhua esiintyy Suomessa hyvin vähän.
Leviäminen
Vesikauhu siirtyy ihmiseen useimmissa tapauksissa sairaan eläimen pureman välityksellä. Myös muu kontakti sairaan eläimen sylkeen aiheuttaa tautiriskin, koska virus voi esimerkiksi joutua ihmisen elimistöön silmien limakalvojen kautta eläimen nuollessa ihmisen kasvoja. Suuri joukko lajeja, mukaan lukien esimerkiksi koirat, kissat, hevoset, ketut ja lepakot sekä muun muassa näätäeläimet voivat sairastua ja näin levittää tautia. Jyrsijät eivät kuitenkaan korkeamman ruumiinlämpönsä takia ole yhtä herkkiä raivotautivirukselle. Yleisimmin rabiesviruksen isäntäeliöt kuuluvat lahkoihin Carnivora tai Chiroptera. Raivotautisen eläimen syljessä elävä virus pääsee pureman synnyttämästä haavasta ihmisen vereen. Virus kulkeutuu uhrin hermoja pitkin aivoihin. Viruksen aiheuttamat oireet voivat ilmetä eri tavoin. Useimmiten rabies-infektio ilmenee raivokkaana tautimuotona, jonka oireisiin kuuluu aggressiivisuus, lihasjäykkyys, kouristelut, ärtyvyys, tajunnan häiriöt ja raivonpuuskat. Hermoston lamaantumisen seurauksena oireet voivat esiintyä myös paralyyttisena rabieksena, joka näkyy esimerkiksi apaattisuutena. Etenkin villieläimet voivat infektion saadessaan olla kesyn oloisia.
Tuskallisen ja lähes väistämättömän kuoleman aiheuttava vesikauhu on yksi maailman pelätyimpiä ja vaikeimpia sairauksia. Ennen oireiden puhkeamista tauti voidaan estää rokotteilla ja seerumeilla. Jo puhjenneesta vesikauhusta parantuminen on hyvin harvinaista, ja aikaisemmin oli vallalla sellainen käsitys, että se olisi jopa täysin mahdotonta, mutta vuonna 2004 Milwaukeessa Wisconsinissa 15-vuotias tyttö parani oireisesta vesikauhusta sen jälkeen, kun hänet oli nukutettu viikon kestäneen antiviraalisen lääkehoidon ajaksi. Tätä kokeellista Milwaukeen protokollaa on sittemmin kokeiltu 35 oireiseen vesikauhutapaukseen, joista viisi parani. Tutkijat ovat kuitenkin pohtineet, että rabieksesta saattaa olla heikompia kantoja, joista voi parantua. Parantumisia ei siis varmuudella voida todeta Milwaukeen protokollan ansioksi.
Isoisänsilta
pienoiskuva|Isoisänsilta syyskuussa 2016. Taustalla Mustikkamaa. Isoisänsilta  on Helsingin Kalasatamasta aivan Sompasaaren rajalta Mustikkamaalle johtava pyöräilyn ja jalankulun silta, joka avattiin vuonna 2016. Se on saanut nimensä Mustikkamaan Isoisänniemen mukaan.
Suomen Rakennusinsinöörien Liitto valitsi 2017 Isoisänsillan vuoden sillaksi.
Vesikauhu
Taudinkuva
Nimensä vesikauhu on saanut siitä, että jokainen yritys juoda vettä tai muuta nestettä aiheuttaa nielun lihaksissa erittäin kivuliaan kouristuksen. Tähän on syynä nielun lihashermoston lamaantuminen, minkä takia nestemäinen ravinto voi joutua henkitorveen ja synnyttää voimakkaan oksennusrefleksin. Myös syljen nieleminen käy mahdottomaksi, mistä johtuu raivotautisille koirille tyypillinen ”vaahtosuu”. Raivotaudin itämisaika on tyypillisesti 2–3 kuukautta, mutta se voi vaihdella viikosta yhteen vuoteen riippuen tekijöistä, kuten viruskuormasta, viruksen tarttumiskohdasta ja viruksen etäisyydestä aivoihin tai selkäytimeen. Raivotaudin ensimmäisiä oireita ovat kipua ja epätavallista tai selittämätöntä pistelyä sisältävä kuume, sekä haavakohdassa esiintyvä pistely tai polttava tunne eli parestesia. Viruksen levitessä keskushermostoon kehittyy etenevä ja kuolemaan johtava aivojen ja selkäytimen tulehdus.
Levinneisyys
thumb|250px|Vesikauhusta vapaat maat merkittyinä vihreällä vuonna 2010. Alueilla joilla hygienia on huono, lääkintäpalvelut kaukana ja paljon eläimiä irrallaan, vesikauhu on vielä nykyäänkin melko merkittävä kuolinsyy.
Isoisänsilta
Suunnittelu ja rakentaminen
Sillan rakentaminen alkoi elokuussa 2014 ja se avattiin 1. kesäkuuta 2016. Markkinaoikeuteen alkuvuodesta 2014 tehty valitus viivästytti rakentamisen aloittamista, mutta sittemmin valitus peruttiin.
Vesikauhu
Levinneisyys
Vuosittain vesikauhuun kuolee maailmanlaajuisesti noin 50 000 – 100 000 ihmistä painottuen ensisijaisesti Aasiaan ja Afrikkaan. Ehkäisevää hoitoa annetaan vuosittain noin kymmenelle miljoonalle ihmiselle.
Viruksen leviämiseen eri lajien välillä on eniten vaikuttanut ihmisten aiheuttama infektiota kantavien eläinten liikkuminen. Yli 99 % ihmisen saamista tartunnoista on koiran aiheuttamia. Myös esimerkiksi luonnon pinnanmuodoilla on vaikutusta viruksen leviämiseen tai sen leviämisen estämisessä.
Isoisänsilta
Suunnittelu ja rakentaminen
Isoisänsillan rakennuttamisesta vastasi A-Insinöörit ja teräsrakenteiden valmistuksesta vastasi Normek Oy. Sillan teräsrakenteiden asennus alkoi kevättalvella 2015.
Sillan rakentamiseksi järjestetyn suunnittelukilpailun voitti insinööritoimisto Pontekin kilpailuehdotus Tiikerihai. Kutsukilpailuun osallistui kahdeksan suunnitteluryhmää. Toteutuksena haastavan Tiikerihain kustannusarvio oli noin neljä miljoonaa euroa. Raadin perusteluiden mukaan sillasta sanottiin tulevan komea maamerkki. Näyttävän sillan arvioitiin antavan paikalle vahvan oman identiteetin.
Vesikauhu
Aiheuttaja
Vesikauhun aiheuttava lyssavirus on sylinterimäinen RNA-virus, joka kuuluu rhabdo-viruksiin. Rabiesviruksen genomi on noin 12 kb ja se koodaa viittä eri proteiinia: glykoproteiinia, fosfoproteiinia, matriksiproteiinia, nukleoproteiinia ja polymeraasia. Näihin eri virusproteiineihin kohdistuu erisuuruinen valintapaine, jolla on vaikutusta viruksen mutatoitumiseen ja leviämiseen. Vesikauhun aiheuttavalla rabiesviruksella on useita erilaisia alamuotoja, kuten eurooppalainen vesikauhuvirus, australialainen lepakkolyssavirus, Duvenhagen virus ja nigerialainen Lagosin lepakkovirus. Muodoltaan vesikauhuvirus muistuttaa pikemminkin kasvitauteja levittäviä viruksia kuin eläinten ja ihmisten taudinaiheuttajia.
Isoisänsilta
Suunnittelu ja rakentaminen
Suunnittelussa, rakentamisessa sekä projektin hallinnassa on käytetty laajasti digitaalisia keinoja.
Vesikauhu
Rokote
Vesikauhurokotteen kehittäminen oli nykyaikaisen tieteen suuria sankaritarinoita. Rokotteen kehitti 1880-luvun alkupuolella ranskalainen tiedemies Louis Pasteur. Ensimmäiset Pasteurin pelastamat potilaat olivat 9-vuotias elsassilainen pikkupoika Joseph Meister, joka joutui heinäkuussa 1885 raivotautisen koiran vaikeasti raatelemaksi, ja 15-vuotias paimenpoika Jean-Baptiste Jupille, joka oman henkensä vaarantaen pelasti saman vuoden lokakuussa joukon pienempiä lapsia raivotautisen koiran hyökkäykseltä ja joutui useita kertoja koiran puremaksi. Pojan rohkeus teki syvän vaikutuksen Pasteuriin, joka erityisesti mainitsi siitä esitelmässään Ranskan akatemialle.
Alkujaan Pasteur käytti rokotteen raaka-aineena kaniinin selkäydintä, jonka käyttöön liittyy monenlaisia riskejä kuten muiden virustautien tarttuminen. Vesikauhurokotteet ovat sittemmin kehittyneet, mutta vielä 1970-luvulla vesikauhurokotekuuri oli käytettyjen menetelmien ja niihin liittyneiden komplikaatioiden vuoksi niin rankka kokemus, että sen läpi käytyään potilas todella tunsi selvinneensä tappavasta taudista. Vesikauhurokotetta ei kuitenkaan tuolloinkaan ollut koskaan syytä jättää antamatta, sillä kyseessä oli – ja on yhä – varsin selkeä valinta kuoleman ja elämän välillä: mikäli tauti puhkeaa, se johtaa melkein aina kuolemaan, mutta ajoissa annettu rokote auttaa aina.
Termistö
Ensimmäinen suomenkielinen kirjallinen maininta vesikauhusta on 1700-luvun lopulla julkaistussa Eläinten Tauti -kirjassa, jonka laati Christfried Ganander. Hän käytti taudista nimitystä vesikauhu, joka on käännös kansanomaisesta ruotsin sanasta vattuskräck. Sittemmin myös Gustav Renvallin 1800-luvun puolella ilmestyneessä sanastossa käyttöön tuoma sana raivotauti on yleistynyt erityisesti lääketieteellisenä terminä, koska ”vesikauhu” ei välttämättä ole riittävän yksiselitteinen ilmaus. thumb|Kyltti, joka kieltää eläinten maihintuonnin vesikauhuriskin vuoksi [[Arbroathin satamassa Skotlannissa.]]
Viranomaiset
thumb|Raivotautinen koira Koiravero otettiin 1800-luvun lopussa käyttöön nimenomaan vesikauhuriskin vähentämiseksi; jo aikaisemmin oli annettu koirien kytkettynä pitämistä ja kuonokoppapakkoa koskevia määräyksiä. Vesikauhun leviämistä koetettiin hillitä myös nimittämällä erityisiä virkamiehiä, rankkureita, huolehtimaan irrallaan olevien kissojen ja koirien kiinniottamisesta ja lopettamisesta.
Pasteurin hoito Suomessa
1880-luvulla tieto uudesta, tehokkaasta hoidosta levisi Suomeenkin, ja vuonna 1886 suomalainen lääkäri matkusti vesikauhutartunnan saaneiden potilaidensa kanssa Ranskaan hakemaan apua kuuluisalta Pasteurilta. Kaikki kuusi potilasta onnistuttiin pelastamaan. Samana vuonna avattiin Pietarissa paikallinen Pasteur-instituutti, josta suomalaiset potilaat vastedes hakivat apua tartuntoihinsa.
Suomeen perustettiin oma Pasteur-laitos vuonna 1916. Tarvetta olikin, sillä ensimmäisen maailmansodan aikana vesikauhutapaukset lisääntyivät huomattavasti. Tehokkaan hoidon ansiosta kuolemantapaukset saatiin kuitenkin lähes kokonaan estettyä, ja 1920-luvun lopussa aloitettiin myös koirien rokottaminen.
Vesikauhu sodanjälkeisinä aikoina
Raivotauti onnistuttiin hävittämään Suomesta 1930-luvulla, vaikkakin 1950-luvulla tautia esiintyi taas melko paljon rajaseudun koirissa. Ihmisten vesikauhukuolemat onnistuttiin estämään vuosikymmenten ajan kokonaan.
Vuonna 1985 sveitsiläinen lepakkotutkija kuoli raivotautiin Suomessa ollessaan. Tartunnan epäiltiin aluksi olleen peräisin Sveitsistä, mutta myöhemmissä tutkimuksissa on todettu, että virustyyppi oli Suomessa esiintyvää lajia. Asia varmistui, kun Turun Kakskerrasta löytyi syksyllä 2009 ensimmäisen kerran lepakko, vesisiippa, joka sairasti raivotautia. Virusta on ykkös- ja kakkostyyppiä, ja Kakskerran lepakolla oli samaa kakkostyyppiä kuin tutkijalla. Sitä ei juuri ole Keski-Euroopassa, jossa ykköstyyppi on yleisempi. Tutkimukset jatkuivat vuonna 2010.
1980-luvun lopulla taas puhkesi kaakkoisella rajaseudulla villieläinten mukana levinnyt raivotautiepidemia, joka kuitenkin viranomaisten tarmokkailla otteilla, muun muassa laajoilla rokotuksilla ja tartunnan saaneiksi epäiltyjen immunoglobuliinihoidolla, saatiin taltutetuksi ihmisuhreitta.
Vuonna 2003 todettiin vesikauhu Virosta tuodussa hevosessa. Tälläkin kertaa selvittiin ihmisuhreitta. Elokuussa 2007 Helsingin yliopistollisesta keskussairaalasta ilmoitettiin vesikauhutapaus, jossa potilas, keski-ikäinen filippiiniläismies, oli saanut tartunnan ulkomailta ja itse sairaus oli edennyt pitkälle. Noin viikkoa myöhemmin tiedotettiin tartunnan saaneen kuolleen tautiin. Hän oli matkustellut Euroopan ja Aasian maissa, kunnes hakeutui hoitoon Suomeen taudin oireiden puhjettua. Hän ei ollut hakenut rokotusta, joka olisi ehkäissyt taudin puhkeamisen ja siihen menehtymisen.
Marraskuussa 2007 todettiin myös toinen raivotautitapaus, kun Virosta tuodulla koiranpennulla todettiin raivotauti. Koira oli tuotu Intiasta puutteellisilla asiakirjoilla. Eläinlääkäri lopetti koiran, koska sitä pidettiin huonokuntoisena.
Nykyisin
Venäjän epävakaat olot häiritsevät myös maan riistanvartija- ja eläinlääkintätoimintaa, mikä on myös Suomessa johtanut lisääntyneeseen vesikauhuriskiin. Viime vuosina tautia onkin pyritty ehkäisemään yhdessä venäläisten viranomaisten kanssa. Tärkein ehkäisykeino on vesikauhurokotetta sisältävien syöttien levittäminen luontoon kettujen ja supikoirien keskuudessa leviävien tartuntojen pysäyttämiseksi.
Muilla eläimillä
Eläinlääketieteessä käytetään taudista nimitysti raivotauti tai rabies. Maailmalla rabiesta kantavat useimmiten lepakot, pesukarhut, haisunäädät ja ketut. Rokottamattomilla koirilla, varsinkin kulkukoirilla, rabiesriski on suuri. Intiassa 20 000 ihmistä kuoleekin rabiekseen suurimmilta osin kulkukoirien takia, mikä kattaa noin 36 prosenttia koko maailman rabieskuolemista.
Tartunnan saaneet eläimet eivät oireineen pysty saalistamaan perinteiseen tapaan, ja tulevat siksi usein hakemaan ruokaa ihmisasumusten läheltä tunkioilta ja yrittävät pyydystää kesyjä kotieläimiä.
Tartunnan saanutta eläintä ei aleta hoitaa, vaan se lopetetaan ja tutkitaan. Eläimeen kosketuksessa olleet ihmiset tutkitaan ja rokotetaan tarpeen mukaan. Rokotesuositukset vaihtelevat tautitilanteen mukaan.
Gar Samuelson
Gar Samuelson (oik. Gary C. Samuelson, 12. kesäkuuta 1958 – 22. heinäkuuta 1999) oli yhdysvaltalainen muusikko, joka oli Megadeth-yhtyeen rumpalina vuosina 1984–1987.
Vesikauhu
Muilla eläimillä
Raivotautia ehkäistään eläimissä rokottamalla. Rokote annetaan yleensä muiden rokotteiden yhteydessä ja rokotepakko koskee näyttely- ja kilpailutoimintaa. Eläimellä pitää olla voimassa oleva rokote myös ulkomaanmatkoilla. Säännökset matkustettaessa eri maihin vaihtelevat ja saattavat muuttua tautitilanteen muuttuessa. Matkustettaessa koiran, kissan tai fretin kanssa ulkomaille, on eläimellä oltava niin sanottu lemmikkieläinpassi, johon on merkitty rokotukset ja muita terveystietoja. Vaikka koira tai kissa ei osallistuisikaan näyttelyihin, sillä on syytä olla rokotus. Vain rokottamalla taudin leviäminen saadaan estettyä. Muilla eläinlajeilla rokotuskäytännöt vaihtelevat, ja tilanne arvioidaan tartuntariskin mukaan. Suomessa voidaan rokottaa laiduntavia eläimiä, jos niiden laitumet rajoittuvat metsäisille alueille ja alueella on raivotautia. Tuontihevosilla Baltian maista voi olla rabiesrokotuksia, koska alueella on raivotautia luonnonvaraisilla eläimillä.
Gar Samuelson
Elämäkerta
Samuelsonin elämästä ennen Megadethia on vain vähän tietoa. Ennen Megadethiin liittymistään Samuelson soitti fuusiojazz-yhtyeessä The New Yorkers. Yhtyeessä soitti myös Chris Poland, joka liittyi Megadethiin kitaristiksi samaan aikaan Samuelsonin liityttyä yhtyeeseen myös. Kaksikko oli soittanut yhdessä jo vuosia.
Vesikauhu
Muilla eläimillä
Suomessa ja monissa muissa maissa pyritään estämään raivotaudin leviäminen levittämällä syöttirokotteita maastoon. Syöttirokotteet ovat rokotetta sisältäviä kapseleita, ja kun supikoira, kettu tai muu petoeläin puree sen rikki, se saa rokotteen. Syöttirokotteita levitetään lentokoneesta maastoon lähes vuosittain. Jos sellaisen löytää maastosta, niihin ei pidä koskea, jotta niihin ei tarttuisi ihmisen hajua. Jos koira puree sellaista, siitä ei ole vaaraa.
Gar Samuelson
Elämäkerta
Samuelsonin ensimmäinen levytys Megadethin kanssa oli yhtyeen debyyttialbumi Killing Is My Business... And Business is Good!, joka julkaistiin 1985. Albumi herätti pientä kiinnostusta metallipiireissä, mutta Samuelson nousi kuuluisuuteen vasta seuraavalla Megadeth-albumilla Peace Sells... But Who's Buying? (1986). Tämä albumi jäi kuitenkin Samuelsonin viimeiseksi Megadethissa, sillä hän joutui jättämään yhtyeen Tour Sells... But Who's Buyin? -kiertueen jälkeen 1987.
Vesikauhu
Perinne
Pyhän Hubertuksen on uskottu voivan parantaa vesikauhun.
Gar Samuelson
Elämäkerta
Samuelson vietti hiljaiseloa musiikkibisneksestä vuoteen 1993, jolloin liittyi Fatal Opera -yhtyeeseen. Fatal Opera julkaisi kaksi albumia: Fatal Opera (1995) ja Elevent Hour (1997). Yhtye lopetti Samuelsonin kuoltua
Kuolema
Samuelson kuoli maksan vajaatoimintaan vuonna 1999. Megadethin keulahahmo Dave Mustaine omisti Peace Sells -kappaleen Samuelsonin muistolle konsertissa 1999.
Honky Tonk Men
Honky Tonk Men on suomalainen rhythm and blues -yhtye, joka on perustettu vuonna 2005. Yhtye on toiminut myös nimellä Masa Orpana & His Honky Tonk Men. Ohjelmisto koostuu pääosin Ismo Haaviston ja Masa Orpanan sävellyksistä sekä 1950- ja 1960-lukujen blues-, soul- ja rock'n'roll-klassikoista. Musiikissa voi kuulla sävyjä useista eri rhythm and blues -tyyleistä, jazzista ja zydecosta. Saksofoni on keskeisessä roolissa.
Honky Tonk Menin jäsenet ovat soittaneet myös yhtyeissä kuten Groovy Eyes, Olmarin Unioni, Anssi Tikanmäen Orkesteri, Ismo Haavisto Band, Marko Haavisto & The Hanks, Jazzgangsters, Pauli Hanhiniemen Perunateatteri sekä Pauli Hanhiniemi ja Hehkumo. He ovat soittajina tehneet yhteistyötä alan kansainvälisten taitureiden kanssa, kuten Carlos del Junco, Diz Watson, Junior Watson, Tino Gonzales, Barrence Whitfield ja Jo' Buddy.
Yūki Kobayashi (jalkapalloilija, 2000)
Yūki Kobayashi (s. 18. heinäkuuta 2000 Hyōgo) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Kobayashi kuului Japanin U-20 joukkueeseen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2019.
Laskusiiveke
thumb|Laskusiivekkeet näkyvät siiven jättöreunassa eli takaosassa. pienoiskuva|[[Junkers Ju 52|Junkers Ju-52 oli Aeron, sittemmin Finnairin, ensimmäinen laskusiivekkeillä varustettu konetyyppi. Kuva vuodelta 1932.]] Laskusiiveke (myös laippa, vanh. myös apusiipi) on lentokoneen siiven nostovoimaa lisäävistä laitteista merkittävin. Laskusiivekkeet sijaitsevat lentokoneen siiven jättöreunassa eli takaosassa, yleensä siiven tyviosassa.
Tarve hillitä lentokoneen laskeutumisnopeutta
1930-luvulta lähtien lentokoneiden massan suureneminen ja niiden siipien suunnittelu suureneville matkalentonopeuksille johtivat lentokoneiden laskunopeuden kasvuun. Sotilasilmailussa ongelma voitiin osin ratkaista pitemmillä kiitoteillä ja jarruvarjoilla (joita käytettiin myös eräissä matkustajakoneissa, mm. Finnairin vuosina 1960-64 käyttämissä ensimmäisen sukupolven Caravelle-koneissa). Lentotukialuksille laskeutuvan lentokoneen vaakanopeus jarrutetaan jarruvaijerilla. Sivuluisu oli sotilasilmailussa ja purjelennossa sovelias menetelmä koneen vauhdin hidastamiseen ja nopeuden vähentämiseen. Laskunopeuden kasvu kuitenkin lisäsi laskussa tapahtuvia onnettomuuksia. Siviili-ilmailussa suurten kaupunkien lähellä suuri laskunopeus olisi vaatinut useita kilometrejä pitkiä ja kalliita kiitoteitä. Ongelma vaikeutui suihkukoneen alkukaudella 1940- ja 1950-luvuilla.
1930-luvulla kehitettiin laskusiivekkeet ja etureunasolakot, joilla lentokoneen lähetysmis- ja laskunopeudet saatiin pysymään riittävän alhaisina koneen maksiminopeuden kärsimättä. Laskusiivekkeet myös parantavat näkyvyyttä ulos ohjaamosta lähestymisen aikana, koska ne mahdollistavat nokan alhaisemman asennon horisonttiin nähden hitaalla ilmanopeudella lennettäessä.
Laskusiiveketyyppejä ovat levysiiveke, taitesiiveke, solasiiveke, Fowler-siiveke ja kaksoissolasiiveke.
Laskusiivekkeet liittyvät oleellisesti koneen sakkausominaisuuksiin. Siivekkeiden ulosottaminen lisää nostovoimaa, lisää vastusta, pienentää sakkauskohtauskulmaa ja pienentää sakkausnopeutta.
Laskusiivekkeiden virtauksen irtoamista voidaan hidastaa tai estää puhaltamalla kaasuturbiinilta ilmaa laskusiivekkeen yli. Näin tehtiin mm MiG-21bis-hävittäjässä.
Merihapsikka
Merihapsikka (Ruppia maritima) on hapsikkakasvien (Ruppiaceae) heimoon, hapsikoiden (Ruppia) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on monivuotinen vesikasvi, joka kasvaa kokonaan vedenpinnan alapuolella. Merihapsikka muistuttaa paljolti kiertohapsikkaa (Ruppia cirrhosa) sekä jonkin verran myös joitakin vitalajeja, kuten hapsivitaa (Potamogeton pectinatus) ja merivitaa (Potamogeton filiformis). Merihapsikasta voidaan erottaa erilaisia muunnoksia.
Merihapsikka on ruohovartinen vesikasvilaji, jonka varret ovat juurtuneet veden pohjaan. Varret ovat kasvutavaltaan muuten pohjanmyötäisiä, mutta kärjistään kohenevia. Varret ovat hyvin ohuita. Lehdet ovat hyvin kapeita, yläosistaan hienosti sahalaitaisia ja teräväkärkisiä. Lehtien tyvillä on pitkät lehtitupet, mutta niissä ei ole kielekettä. Merihapsikan kukat sijaitsevat pareittain ylempien lehtien lehtitupissa.
Suomessa merihapsikkaa tavataan rannikkoseuduilla Virolahdelta Vaasan tienoille asti. Yleisimmillään se on Porin ja Vaasan seudun rannikoilla sekä Turun ja Ahvenanmaan saaristojen eteläosissa.
Merihapsikka on Suomessa silmälläpidettävä (NT) kasvilaji.
Smilodon
Smilodon on kissaeläinten heimoon kuulunut sapelihammaskissojen suku, joka eli pleistoseeniajan Amerikassa. Suvun yleisesti tunnustetut lajit nykyisin ovat S. gracilis, S. fatalis ja S. populator.
Smilodon gracilis on suvun lajeista varhaisin ja pienikokoisin. Se eli Pohjois-Amerikassa ja oli jaguaarin kokoinen ja rakenteeltaan roteva.
Smilodon fatalis on Smilodoneista tunnetuin, sillä monen yksilön luita on säilynyt La Brean tervahaudoissa Kaliforniassa. Laji eli Pohjois-Amerikassa ja kuoli sukupuuttoon vasta viimeisen jääkauden jälkeen 10 000 vuotta sitten. S. fatalis oli pituudeltaan ja korkeudeltaan nykyisen leijonan kokoinen mutta sitä paljon rotevampi ja painavampi. Arviot sen painosta ovat vaihdelleet 160–280 sekä 340–440 kilogramman väliltä.
Smilodon populator eli Etelä-Amerikassa Andien itäpuolella Venezuelasta Patagoniaan. Se oli kolmesta Smilodonista suurikokoisin, ja se saattoi painaa jopa yli 400 kilogrammaa ja olla säkäkorkeudeltaan 120 senttimetriä. Muuten se erosi pohjoisamerikkalaisesta serkustaan S. fatalisista vain vähän.
Leia Organa
Tähtien sodan alkuperäisessä trilogiassa hahmo oli Alderaanin prinsessa, Imperiumin senaatin jäsen ja Kapinaliiton tukija sekä Han Solon rakastajatar. Hän paljastui myöhemmin Luke Skywalkerin kaksoissisareksi sekä Anakin Skywalkerin ja senaattori Padmé Amidalan tyttäreksi. Esiosatrilogian lopussa, Padmén kuoltua synnytyksessä ja Anakinin käännyttyä Darth Vaderiksi, Alderaanin senaattori Bail Organa ja kuningatar Breha Organa adoptoivat Leian. Jatkotrilogiassa Leia on Vastarinnan kenraali ja johtaa taistelua Ensimmäistä ritarikuntaa vastaan. Lisäksi hänellä ja Hanilla on poika nimeltä Ben, joka kääntyi Voiman pimeälle puolelle ja otti itselleen nimen Kylo Ren.
Alkuperäinen trilogia
Esiintyessään ensi kerran vuoden 1977 elokuvassa Tähtien sota, Leia Organa on Alderaanin prinsessa ja senaattori Galaktisen Imperiumin senaatissa. Darth Vader vangitsee hänet alukseltaan Tantive IV:ltä, missä hän toimii Kapinaliiton vakoojana. Vader vangitsee hänet ja vaatii Imperiumin voimakkaan aseen, Kuolemantähden, varastettuja piirustuksia. Leia oli kuitenkin piilottanut ne astromekaanikkodroidi R2-D2:n sisään, joka lähetettiin protokolladroidi C-3PO:n mukana läheiselle planeetta Tatooinelle etsimään jedimestari Obi-Wan Kenobi.
Imperiumin vastaiskussa on kulunut kolme vuotta Yavinin taistelusta. Leia Organa on muiden kapinallisten kanssa jääplaneetta Hothilla. Hän auttaa evakuoimaan tukikohdan Imperiumin joukkojen hyökätessä. Hän pakenee Hanin, C-3PO:n ja Chewbaccan kanssa Millennium Falconilla ja onnistuvat asteroidivyöhykkeellä torjumaan Imperiumin TIE-hävittäjät, mutta Falconin hyperajomoottori vaurioituu. Romanssi Leian ja Hanin välillä alkaa kukkia tämän jälkeen. He saapuvat Pilvikaupunkiin aluksen korjausta varten, mutta Lando Calrissian luovuttaa heidät Darth Vaderille, joka aikoo käyttää heitä syöttinä. Hania käytetään myös koekappaleena karboniittijäädytyksessä ja Leia tunnustaa sitä ennen tunteensa tälle. Vader luovuttaa Hanin palkkionmetsästäjä Boba Fettille.
Myöhemmin Lando auttaa Leiaa, Chewbaccaa ja droideja pakenemaan. Chewbacca kuitenkin yrittää kuristaa Landon, eikä Leiakaan huoli hänen apuaan. Paon aikana hän aistii Luken olevan pulassa ja palaa pelastamaan hänet. Luke oli kohdannut valosapelitaistelussa Vaderin ja menettänyt toisen kätensä. Leia vie hänet sairaalaosastolle, missä Luke saa keinotekoisen käden.
Jedin paluussa, vuosi Pilvikaupungin tapahtumien jälkeen, Leia, Chewbacca, Lando, Luke, C-3PO ja R2-D2 matkaavat Tatoinelle pelastaakseen Hanin Jabba the Huttilta. Leia esittää palkkionmetsästäjää, joka luovuttaa Chewbaccan Jabballe. Aluksi hän tekee käytöksellään vaikutuksen Jabbaan, mutta vapautettuaan Hanin karboniitista Jabba tekee hänestä uuden orjatytön ja pakottaa käyttämään kultaisia ”bikineitä”. Luken surmattua rancor-hirviö, Jabba aikoo heittää hänet, Hanin ja Chewbaccan kuolemaan sarlaccille. Naamioitunut Lando auttaa Luken, Hanin ja Chewbaccan pakoon. Leia puolestaan kuristaa Jabban ketjullaan kuoliaaksi, minkä jälkeen R2-D2 vapauttaa hänet. Luke tuhoaa huvipurren.
Esiosatrilogia
Tähtien sota: Episodi III – Sithin kostossa, Padmé Amidala odotti Anakin Skywalkerin lapsia Kloonisotien lopussa. Elokuvan lopussa Padmé synnyttää Polis Massan sairaalassa kaksoset Luken ja Leian. Padmé kuolee synnytyksen jälkeen, ja Alderaanin senaattori Bail Organa adoptoi hänet suojellakseen häntä keisari Palpatinelta.
Jatko-osatrilogia
Elokuvassa Star Wars: The Force Awakens Leia on kenraalina Vastarinnassa, Uuden tasavallan tukemassa järjestössä, joka vastustaa Imperiumin jäänteistä muodostunutta Ensimmäistä ritarikuntaa. Hän etsii Lukea, joka on kadonnut. Samasta syystä kuin miksi Luke oli kadonnut, Leia ja Han olivat erkaantuneet toisistaan. Heidän poikansa, Ben, joka oli myös yksi Luken jedioppilaista, oli kääntynyt Voiman pimeälle puolelle ja ryhtynyt yksinvaltias Snoken oppilaaksi nimellä Kylo Ren.
Leia tapaa jälleen Hanin ja Chewbaccan Takodanan taistelun päätyttyä. Vastarinnan kehittäessä suunnitelman Ensimmäisen ritarikunnan Tähdentappajatukikohdan tuhoamiseksi, Leia suostuttelee Hanin yrittämään käännyttää poikansa takaisin valoisalle puolelle. Leia itse jää taistelun ajaksi Vastarinnan tukikohtaan planeetta D’Qarille ja tuntee Hanin kuoleman Kylo Renin käsistä häiriönä Voimassa. Taistelun jälkeen R2-D2 herää ja BB-8:n avulla paljastaa Leialle ja muille Luken olinpaikan. Pian tämän jälkeen hän toivoo Voiman olevan Reyn kanssa, kun tämä lähtee Chewbaccan ja R2-D2:n kanssa Luken luokse.
Elokuvassa Star Wars: The Last Jedi Vastarinnan joukot evakuoivat itsensä D’Qarilta ja evakuoinnin jälkeen hän alensi Poe Dameronin komentajasta kapteeniksi, koska tämä oli käskemättä tuhonnut Ensimmäisen ritarikunnan Mandator IV -tähtitaistelulaiva Fulminatrixin ja siten aiheuttanut Vastarinnan kaikkien MG-100 StarFortress SF-17 -pommittajien tuhoutumisen. Kun Ensimmäinen ritarikunta jäljittää Vastarinnan ja tuhoaa komentoalus Raddusin komentosillan, jonka väki imeytyy avaruuteen, Leia pelastautuu Voiman avulla, mutta ajautuu heikkoon tilaan, minkä vuoksi vara-amiraali Amilyn Holdo ottaa Vastarinnan väliaikaisesti komentoonsa.
Toivuttuaan hän pysäyttää Poen kapinoinnin Holdoa vastaan. He evakuoituvat komentoalus Raddusin ja pakenevat pienillä U-55 -pelastusaluksilla mineraaliplaneetta Craitille, toivoen Ensimmäisen ritarikunnan vain menevän planeetan ohi ja voivansa itse kutsua Ulkokehän liittolaisiaan apuun. Mutta Vastarinta paljastuu, Craitin tukikohta joutuu hyökkäykseen kohteeksi eivätkä liittolaiset saavu auttamaan. Luken Voiman kautta luoma kuvajainen ilmestyy ja puhuu Leian kanssa ennen kuin menee pidättelemään Ensimmäistä ritarikuntaa. Kun Vastarinnan evakuointi planeetalta on valmis, hän ja Rey tuntevat Voiman kautta oikean Luken kuoleman Ahch-Tolla. Eloonjääneiden paetessa Millennium Falconilla, Leia uskoo, että kokemistaan menetyksistä ja Luken kuolemasta huolimatta Vastarinta nousee vielä uudelleen.
Näyttelijä Carrie Fisher kuoli äkillisesti 27. joulukuuta 2016, mutta kaikki hänen kohtauksensa elokuvaan The Last Jedi olivat tuolloin jo kuvattu. Leia esiintyy kuitenkin elokuvassa Star Wars The Rise of Skywalker jatko-osatrilogian aiemmista elokuvista pois jätettyä materiaalia käytettäen. Fisherin tytär Billie Lourd näytteli takaumakohtauksessa nuorta Leiaa ja hänen kasvonsa muokattiin digitaalisesti nuoren Fisherin näköisiksi.
The Rise of Skywalkerissa Leia oli yhä Vastarinnan johtaja ja näytti terveeltä, mutta oli salaa vakavasti sairas. Hän auttoi Reytä kouluttautumaan jediksi taidoilla, jotka oli itse oppinut Lukelta nuorena, mutta keskeyttänyt ne nähtyään näyn oman poikansa kuolemasta. Reyn ja Kylon käydessä myöhemmin valosapelitaistelua Kef Birin merikuussa, Leia käyttää viimeiset voimansa kutsuakseen poikaansa Voiman kautta ja kuolee. Sekä Kylo että Rey aistivat tämän ja keskeyttävät taistelun, Reyn lähtiessä maanpakoon Ahch-Tolle ja Kylon nähdessä näyn isästään Han Solosta, mikä saa hänet kääntymään takaisin Ben Soloksi. Ahch-Tolla Luken henki paljasti Leian aistineen Voiman kautta Reyn olevan Palpatinen pojantytär, mutta uskoneen, ettei verenperimä määritä ihmisen kohtaloa. Luke näyttää Leian vanhan valosapelin ja nostaa vanhan X-siipihävittäjänsä jäänteet merestä. Korjattuaan hävittäjän, Rey lähtee molemmat Skywalkereiden sapelit sekä Beniltä viety tiennäyttäjä mukanaan sithien kätketylle planeetalle Exegoliin kohtaamaan kuolleista palannut isoisänsä. Kun Rey näytti signaalinsa kautta Vastarinnalle reitin, jonka kautta Exegoliin pääsee, Vastarinta lähti uusiksi kenraaleiksi nousseiden Finnin ja Poen johdolla Exegoliin taistelemaan Ensimmäisen ritarikunnan ja sith-laivaston yhdistymisestä syntynyttä Viimeistä ritarikuntaa vastaan, Maz Kanatan jäädessä vartioimaan Leian ruumista. Kun Palpatinen kukistuttua Ben uhrasi itsensä elvyttääkseen kuolemaa tekevän Reyn ja yhtyi Voimaan, myös Leian ruumis katosi. Kun Rey lopuksi matkustaa Tatooinelle ja hautaa molemmat Skywalkereiden valosapelit Owen Larsin maatilan, Luken lapsuudenkodin, jäänteiden viereen, hän näkee Luken ja Leian henget hymyilemässä hänelle ja adoptoi ”Skywalkerin” omaksi sukunimekseen.
Animaatiot
Teini-ikäinen versio prinsessa Leiasta teki esiintymisen Star Wars Rebelsin jaksossa "Prinsessa Lothalilla", esittäen Imperiumille tulleensa tekemään avustustyötä Lothalille, mutta aikoi todellisuudessa auttaa Ghostin ryhmää ja Ryder Azadia varastamaan Hammerhead-luokan risteilijöitä kapinallisille. Kyseisessä jaksossa, hän suorittaa salaista tehtävää sarjan päähenkilöiden kanssa.
Legends
Leia perusti Endorin taistelun jälkeen Uuden Alderaanin, turvapaikan Alderaanin selviytyjille. Leia Organa Solo hallitsi sekä vanhaa että uutta Alderaanin järjestelmää itsensä ja lastensa muodostaman aatelissuvun kautta. Hänen biologisen isänsä, Anakin Skywalkerin, henki yritti ottaa yhteyttä Leiaan ja pyytää anteeksiantoa teoilleen. Leia oli aluksi pitkään katkera hänelle Imperiumin auttamisesta, mutta antoi anteeksi löydettyään isoäitinsä, Shmi Skywalkerin, päiväkirjan ja saatuaan lisätietoa isänsä menneisyydestä. Leia sai myös Lukelta jedikoulutusta ja synnytti myöhemmin Hanille kaksoset Jaina ja Jacen, sekä vielä myöhemmin pojan nimeltä Anakin. Jacenista tuli kuitenkin myöhemmin sithlordi nimeltä Darth Caedus.
Aiheesta muualla
Figuren aus Star Wars
Hymyilevä Buddha
Hymyilevä Buddha eli Pokhran-1, Pokhran-I oli Intian ensimmäinen ydinkoe 18. toukokuuta 1974. Pommin räjähdysteho oli välillä 2–20 kilotonnia. Räjäytyspaikka oli Luoteis-Intiassa Rajasthanin osavaltiossa Tharin autiomassa Pokhranin alueella 25 kilometrin päässä Pokhranista. Pommi oli plutoniumpohjainen imploosiopommi, joka oli malliltaan yksinkertaistettu Fat Man. Tiedot pommin tekoon oli saatu vapaasti levitettävästä kirjallisuudesta. Vaikeampaa oli ydinmateriaalien saanti. Intia sanoi pommia virallisesti rauhanomaiseksi ydinräjähteeksi (, lyh. PNE), vaikka pommikokeen tarkoitus oli sotilaallisen peloteaseen kehittäminen lähinnä Kiinaa ja Pakistania vastaan.
Hymyilevä Buddha, PNE, Pokhran-1
thumb|right|220px|Imploosiotyyppinen ydinase kaavamaisesti. Räjähdelinssien räjähdys puristaa pallonkuorimaisen plutoniumin kriittiseen tiheyteen, jolloin ketjureaktio alkaa.
Pommi
Pommi oli plutoniumpohjainen imploosiotyyppinen fissioräjähde, jollaisen Yhdysvallat räjäytti toisen maailmansodan aikana kokeeksi nimellä Trinity ja sodassa Nagasakin Fat Man -nimisen pommin. Tässä pommissa oli kaksitoista räjähdysainekiilaa eli "linssiä", jotka puristivat räjähtäessään alikriittisen plutoniumpallon kasaan, niin että se muuttui imahduksessa kriittiseksi ja ketjumainen, laajeneva fissioreaktio saattoi alkaa ja pommi räjähtää.
Pommi oli metallikehikkoon koottu poikkileikkaukseltaan kuusikulmainen laite, jonka korkeus oli 1,25 metriä ja paino 1 400 kg. Näin ollen se ei soveltunut näppärästi kuljetettavaksi sotilaskäyttöiseksi ydinaseeksi. Se koostui kahdestatoista räjähdelinssistä, jotka sijaitsivat kiilamaisesti pallomaisen plutoniumkappaleen ympärillä. Noin 100 kg:n painoiset räjähdelinssit koostuivat hitaasta ja nopeasta räjähteestä. Linsseissä oli hidas räjähde sisempänä tylppänä ulospäin sojottavana kartiona. Hidas räjähde oli baratolia ja nopea RDX:ää kuten Fat Manissa. Neutronilähteeseen oli vaikeuksia saada poloniumia, joka on harvinainen alkuaine. Pommin ytimessä olevan plutoniumin sisällä oli vielä noin 2 cm:n läpimittainen beryllium-polonium-neutronilähde.
Intia käytti ensimmäisessä kokeessaan räjähdekiilojen räjäyttämiseen yksittäisiä sytyttimiä, ei räjähtävää johtoa jollainen oli kehitetty Los Alamosissa tarkoitusta varten. Intian käyttämät sytyttimet olivat alttiita syttymään ulkoisesta häiriöstä, esim. salaman kentästä tai staattisesta sähköstä. Kytkimet joilla nallit sytytettiin, olivat suurinopeuksisia kaasuputkikytkimiä. Intian ensimmäistä koetta kehittivät DRDO (puolustusvoimien tutkimuslaitos) ja BARC (Bhabhan atomitutkimuskeskus). Intian tutkimusohjelman johtaja oli BARC:n Raj Ramanna. Suurin osa pommin kehitystyöstä tehtiin BARC:ssa. DRDO:n puolella tehtiin imploosiosysteemi, joka suunniteltiin puristamaan plutonium puoleen nykyisestä tiheydestään. Pommin kehittelyssä räjäytettiin vuosina 1971–1973 noin 500 erilaista koesysteemiä räjähdyslinssien oikean muodon etsimiseksi.
Koe
Pommi oli määrä räjäyttää Khetolain sotilasalueella Pokhranin alueella Tharin autiomaassa Rajasthanin osavaltiossa maan pinnan alla. Paikka on 25 km:n päässä Pokhranista. Suunnilleen 10–13 kilometrin päässä on Loharkin kylä.
Kokeen valmistelun vaikeudet kertoivat selvää kieltään siitä, että kyse oli vain koepommista. Pommin plutonium-poloniumydin oli koottu Trombayssä ja räjähdelinssit tulivat muualta. Kun pommikoetta alettiin valmistella 13. maaliskuuta kokoamalla pommia ytimestä ja räjähdelinsseistä aamupäivällä, autiomaan kuumuus muutti pommin osien mittoja lämpölaajenemisen takia ja niinpä pommin kokoaminen meni pieleen. Seuraavana päivänä kokoaminen aloitettiin aiemmin. Yksi pommin 100 kg painavista räjähdelinsseistä särkyi kun se putosi vahingossa kokoamismökin lattialle. Tilalla käytettiin varalinssiä.
Pommi räjähti maan alla tarkoitusta varten tehdyssä 107 metrin syvyisessä L:n muotoisessa kaivoskuilussa 18. toukokuuta 1974 kello 8:05. Maa järisi kohtalaisesti 4,9 Richterin voimalla ja autiomaan hiekka pöllysi. Maahan ilmestyi lautasmainen 10 metriä syvä, 47 metrin läpimittainen sortumakraatteri ja halkeamia 80 kilometrin säteellä kraatterin keskustasta. Kraatteri lienee myöhemmin laajentunut 60-metriseksi.
Pokhran-1 tai "Hymyilevä Buddha" kokeen voimaksi ilmoitettiin noin 12 kilotonnia, mutta todellinen voima on ollut ehkä vain 4-8 kilotonnia. Erilaisia voima-arvioita on esitetty perustuen muun muassa järistyksen voimaan ja kraatterin kokoon. Joka tapauksessa kokeen voima oli välillä 2–20 kilotonnia. Tiedetään, että räjäytetyn imploosiolaitteen rakenne koostui vain 12:sta räjähdysainelinssistä. Yleensä pommeissa on enemmän linssejä takaamaan hyvä imploosio. On tiedossa, että heikosti valmistettu plutoniumase räjähtää "liian aikaisin" pienellä teholla. Intian koe oli siis eräänlainen "köyhän miehen imploosiopommi" jos sitä vertaa amerikkalaisten ensimmäisiin imploosiopohjaisiin ydinpommeihin.
Tapausta sanottiin virallisesti ”rauhanomaiseksi ydinräjäytykseksi” (, lyhenteenä PNE) vaikka todellisuudessa ohjelman tarkoitus oli tietenkin sotilaallinen.
Tämän jälkeen Intia pidättyi muista ydinkokeista vuoden 1998 Operaatio Shaktiin asti. Mutta kulissien takana Intian tiedemiehet kehittelivät armeijalle ydinasetta edelleen.
Niilo Tuomenoksa
Niilo Antti Tuomenoksa, sukunimi vuoteen 1906 Törnqvist (21. toukokuuta 1893 Oulu – 8. joulukuuta 1967 Helsinki) oli suomalainen viidennessä herätysliikkeessä mukana ollut uskonnollinen julistaja ja kirjailija.
Niilo Tuomenoksan vanhemmat olivat satulaseppä Antti Tuomenoksa ja Hanna Sofia Sandström. Tuomenoksa joutui isänsä kuoltua lopettamaan koulunkäynnin 14-vuotiaana ja menemään työhön tehtaaseen. Hän valmistui 29-vuotiaana metodistikirkon pappisseminaarista ja toimi aluksi pastorina Helsingissä. Hän oli Helsingin metodistikeskuskirkon pastorina 1919–1930, Joensuun metodistikirkon pastorina 1930–1931, Joensuun vapaakirkon pastorina 1932 ja Tampereen vapaakirkon pastorina vuodesta 1933. Hän toimi Metodistikirkon pappisseminaarin opettajana 1921–1930 ja oli Rauhan Sanomat-lehden päätoimittajana 1927–1928.
Vuonna 1940 Tuomenoksa muutti Yhdysvaltoihin ja teki siellä hengellistä työtä suomalaisten siirtolaisten keskuudessa Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Vuonna 1950 Tuomenoksa oli käymässä Suomessa ja hänet kutsuttiin mukaan vuonna 1945 toimintansa aloittaneen Kansan Raamattuseuran toimintaan.
Cymbeline
pienoiskuva|[[Aili Somersalmi Imogenen roolissa Suomen Kansallisteatterissa.]] Cymbeline on William Shakespearen kirjoittama, melko harvoin esitetty näytelmä, joka luokitellaan historialliseksi romanssiksi. Cymbeline on kuningas ja isä, joka on ajautumassa täydelliseen katastrofiin sekä poliittisesti että perheensä kanssa. Rooman valtakunnan sotilaat ovat nousemassa maihin ja Britannia on vaarassa tulla suurvallan murskaamaksi, kuningaskunnan suunnan määrää juonitteleva kuningatar. Näytelmä kertoo viattomuudesta ja kateudesta, katoamisista ja jälleennäkemisestä sekä ennen kaikkea anteeksiannosta.
Cymbeline sijoittuu aikaan, jolloin Britannia oli osa Rooman valtakuntaa. Sen päähenkilöinä on kelttiläinen Britannian kuningas Cymbeline eli Cunobelinus, hänen tyttärensä Imogen ja tämän alempisäätyinen kosija Posthumus Leonatus. Mukana on myös Posthumuksen petollinen ystävä Iachimo, ja kuningatar, joka on Imogenin paha äitipuoli.
Elokuvaversiot
Cymbeline on filmattu ainakin vuonna 1913 Yhdysvalloissa (Lucius Hendersonin ohjaus) ja Saksassa 1925 (Ludwig Bergerin ohjaus). Vuonna 1981 näytelmä ilmestyi videolla, ohjaajana Patrick Tucker. Elijah Moshinskyn ohjaamassa vuoden 1982 televisioversiossa, jonka tuotti BBC, oli Imogenina Helen Mirren. Vuonna 2000 ilmestyi saksalainen televisioversio, jonka ohjasi Dieter Dorn. Vuonna 2014 julkaistiin modernisoitu versio, jonka ohjasi Michael Almereyda.
Suomennos
Joel Elstelä on suomentanut ja sovittanut näytelmän teatteri Beowulfille, joka esitti sen kesäteatterissa 1993.
Ayumu Seko
Ayumu Seko (s. 7. kesäkuuta 2000 Osaka) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Seko kuului Japanin U-20 joukkueeseen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2019.
Joely Richardson
thumb|Joely Richardson vuonna 2011. Joely Kim Richardson  (s. 9. tammikuuta 1965 Lontoo) on brittiläinen näyttelijä. Hänen vanhempansa ovat ohjaaja Tony Richardson ja näyttelijä Vanessa Redgrave. Hänen sisarensa oli näyttelijä Natasha Richardson.
Richardson opiskeli sisäoppilaitoksessa Kaliforniassa. Sitä ennen hän kävi tennisakatemiaa Tampassa, Floridassa ja suunnitteli tennisammattilaisen uraa. Valmistuttuaan hän palasi kotikaupunkiinsa Lontooseen opiskelemaan Royal Academy of Dramatic Art -kouluun. Hän aloitti elokuvauransa 1980-luvulla. Richardson tunnetaan parhaiten roolistaan Julia McNamarana Muodon vuoksi -televisiosarjassa, mutta hän on näytellyt myös muiden muassa elokuvissa Valo yössä (1992), 101 dalmatialaista (1996) ja Viimeinen horisontti (1997).
2000- ja 2010-luvulla Richardson on näytellyt merkittävät sivuosat elokuvissa Maaginen Mimzy (2007) ja The Girl with the Dragon Tattoo (2011).
Jean-François Ntoutoume Emane
Jean-François Ntoutoume Emane (s. 6. lokakuuta 1939) oli Gabonin pääministeri vuosina 1999–2006. Hänet valittiin virkaan 23. tammikuuta 1999. Häntä seurasi vuonna 2006 Jean Eyeghe Ndong. Jean-François Ntoutoume Emane kuuluu Gabonin demokraattipuolueeseen.
Ton Duc Thangin yliopisto
Historiaa ja tavoitteita
Nyky-yliopisto sai alkunsa 24. syyskuuta 1997 perustetusta Ton Duc Thangin yksityisestä teknillisestä yliopistosta. Se oli Ho Chi Minhin kaupungin työväenliikkeen ohjauksessa. Tammikuun 28 päivänä 2003 yliopiston nimi muutettiin Ton Duc Thangin puolijulkiseksi yliopistoksi ja se asetettiin suoremmin kaupungin työväenliikkeen alaisuuteen.
Yliopiston nimi vaihtui nykymuotoonsa 11. kesäkuuta 2008. Samalla yliopistosta vastaavaksi tahoksi tuli koko Vietnamin yleinen työväenliike. Yliopiston tavoitteet asetti maan kommunistisen puolueen keskuskomitea. Vietnamin pääministeri hyväksyi 25. tammikuuta 2015 yliopiston uudistusohjelman, joka asetti tavoitteeksi kehittää TDTU:sta "alueellisesti ja kansainvälisesti korkeatasoinen tutkimusyliopisto, joka takaa puoluetta hyödyttäville ja vähävaraisille kotitalouksille pääsyn ylempiin koulutusohjelmiin."
Yliopisto tähtää maailman 200 kärkiyliopiston joukkoon. Välitavoitteena on kivuta 20 vuodessa (2037 mennessä) Aasian 60:n parhaan ja koko yliopistomaailman 500 kärkiyliopiston joukkoon.
Sijoitus kansainvälisissä yliopistovertailuissa
thumb|left|Pienoismalli yliopiston pääkampuksesta. Vuonna 2019 kansainvälinen Shanghain Jiao Tong -yliopiston ARWU-yliopistoranking luokitteli Ton Duc Thangin yliopiston jaettuun sijaluokkaan 901-1000 maailmassa. Ton Duc Thangin yliopisto on Vietnamin korkeatasoisin yliopisto ja maansa ensimmäinen yliopisto, joka nousi tämän yliopistovertailun mukaan maailman tuhannen korkeatasoisimman yliopiston joukkoon. Myös THE-yliopistolistaus luokitteli yliopiston Vietnamin korkeatasoisimmaksi.
TDTU tekee yhteistyötä usean yliopiston kanssa maailmanlaajuisesti muun muassa tutkija- ja opiskelijavaihtojen avulla. Kasvatustieteen alalla keskeinen yhteistyökumppani on Jyväskylän yliopisto. Ton Duc Thangin yliopisto perusti Jyväskylän yliopiston avulla vuonna 2016 yhteyteensä suomalaisen perusopetuksen pedagogiikkaa jäljittelevän kansainvälisen yhtenäiskoulun (Vietnam Finland International School, VFIS).
Opiskelijat ja henkilökunta
Yliopistossa opiskelee noin 24 000 opiskelijaa, joista runsas 1 200 on tohtoriopintoja tekeviä jatko-opiskelijoita. Yliopiston henkilökuntaan kuului runsas 1 300 opettajaa.
Wayang
thumb|Balilaisen varjonukketeatterin kohtaus [[Ramayanasta.]] Wayang on useiden eri Jaavalaisten, Balilaisten ja Lombokilaisten teatterilajien yleisnimi. Wayang kulit purwa on Jaavalaisen varjonukketeatterin muoto. Teatteriesitysten aiheet ovat usein hindulaisista eepoksista, minkä lisäksi ne ovat saaneet vaikutteita tuhansia vuosia vanhoista animistisista rituaaleista. Varjonukketeatteri on edelleen suosittu teatterilaji ja se on myös osa Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloa. Wayang-tyylillä voidaan viitata lisäksi kuvanveiston ja maalaustaiteen tyyleihin, joiden ihmishahmoihin varjonukketeatteri on vaikuttanut.
Historia
thumb|vasen|Kertoja eli dalang heijastaa varjonukkeja varjokankaalle. Wayang on mahdollisesti Indonesian teatterin vanhin muoto. Se on saanut vaikutteita tuhansia vuosia vanhoista animistisista palvontarituaaleista. Teatterillisia tyylejä varjonukketeatteriin saapui hindulaisuuden leviämisen myötä ajanlaskun alun paikkeilla. Tyypillisesti varjoteatteria esitettiin paikallisten kuningaskuntien hoveissa. Varjonukketeatterit ovat edelleen suosittuja. Nykyisin esityksiin on lisätty nykyaikaisempia piirteitä, kuten komediaa ja pop-musiikkia. Wayang-teatteri lisättiin Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon Indonesialaisena kohteena vuonna 2008.
Kuvanveiston ja maalaustaiteen wayang-tyyli alkoi Itä-Jaavalla 1000-luvun paikkeilla, josta se levisi edelleen esimerkiksi Keski-Jaavalle ja Balille. Keski-Jaavalla tuuli sai vaikutteita islamista. Balilla tyyli on edelleen elinvoimainen maalaustaiteen perinne.
Piirteet
thumb|Vastavalmistettu wayang kulit -nukke. Wayang-teatterin aiheet liittyvät usein hindulaisiin suureepoksiin Ramayanaan ja Mahabharataan. Näitä aiheita käsitteleviin teatterimuotoja kutsutaan joskus myös nimellä purwa eli muinainen. Jaavan varjonukketeatteri eli wayang kulit purwa -teatterin näytelmien aihe on usein hyvän ja pahan kamppailu. Tarinat symboloivat myös ihmisen elinkaarta syntymästä kuolemaan.
Wayang-teatterin esityksissä käytetään pääsääntöisesti kahta eri nukketyyppiä, kolmiulotteista puista nukkea (wayang klitik) ja litteää varjonukkea (wayang kulit). Varjonuket leikataan nahasta pitsimäisesti ja ne maalataan värikkäiksi. Varjoteatterin kertoja eli dalang istuu varjokankaan takana. Varjokankaalle heijastetaan nukkejen varjokuvat. Hyvät hahmot heijastetaan oikealle ja pahat vasemmalle. Nukkejen liikkeitä ohjataan ohuilla kepeillä. Kertoja esittää myös ääntään muutellen eri hahmojen repliikit. Tapahtumien kulkua kuvaillaan resitoimalla pathet-moodin sävelikköä. Dalang on myös teatterin orkesterinjohtaja. Hän näyttää gamelan-orkesterin jäsenille merkkejä eri musiikkikappalieden aloittamisesta. Perinteinen esitys kestää koko yön, tai noin yhdeksän tuntia. Nykyisin tosin esitetään myös lyhyempiä esityksiä.
Wayang-tyylistä puhuttaessa viitataan kuvanveiston ja maalaustaiteen tyyleihin, joissa ihmishahmot kuvataan varjonukketeatterin hahmojen mukaisesti.
What Lies Beneath
What Lies Beneath on Tarja Turusen toinen sooloalbumi, joka julkaistiin 10. syyskuuta 2010. Se ylsi toisella listaviikollaan Suomen virallisen listan seitsemänneksi, ja pysyi listalla niin ikään seitsemän viikkoa.
Songket
thumbnail|upright|right|[[Minangkabaut|Minangkabau-songket, jossa kuvion alin komannes esittää bambunversoja.]] Songket on kangas, joka kuuluu brokadeihin Se kudotaan käsin silkistä tai puuvillasta, kuvio syntyy kulta- tai hopealangalla. Metallilanka antaa kankaalle kiiltävän hohteen. Metallilanka kudotaan kuteen joukkoon. Sana songket on peräisin malaijin sanasta menyongket, "kirjailla kulta- tai hopealangalla". Songket on ylellisyystuote, jota perinteisesti käytetään juhlatilaisuuksissa hartiahuivina eli sarongina tai päähän solmittuna. Tanjak- ja songket-kampauksia käytettiin Malesian sulttanaattien hoveissa. Songketia ovat perinteisesti kutoneet musliminaiset ja nuoret tytöt, mutta nykyisin joskus pojat ja miehetkin harrastavat niiden kutomista.
Škoda Octavia (1959)
250px|thumb|Škoda Octavia 250px|thumb|Škoda Octavia Combi Škoda Octavia oli tšekkoslovakialaisen AZNP:n keskiluokan perheauto, jota valmistettiin vuosina 1959–1964. Uusi samanniminen malli esiteltiin vuonna 1996.
Škoda Octavia (1959–1964)
Tekniikaltaan Škoda 440/445:een perustuvaa Octaviaa valmistettiin Mladá Boleslavin tehtaalla neljällä eri moottorivaihtoehdolla sekä sedanina vuodesta 1959 että farmarimallina vuodesta 1961. Sedania valmistettiin vuoteen 1964 jolloin se korvattiin malleilla Škoda 1000/1100MB. Farmarimallin valmistus lopetettiin 1971. Octaviasta oli myös niin sanottu urheilumalli Octavia TouringSport (1 089 cm³) sekä TS1200 (1 221 cm³). Molemmat mallit oli varustettu kahdella kaasuttimella, erikoiskannella, nokka-akselilla, männillä ja jäähdytetyllä öljypohjalla. TS-malleja käytettiin kilpailuissa, joissa muun muassa Esko Keinänen ja Rainer Eklund loivat mainetta lentäville suomalaisille.
Moottorit
Sedan Farmari
Ajomies (Seppo Jokisen romaani)
Ajomies on Seppo Jokisen kirjoittama jännitysromaani, joka ilmestyi Crime Timen kustantamana vuonna 2011.