cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arianna Follis
Follisin ensimmäiset aikuisten arvokisat olivat MM-kisat 2001 Lahdessa, joissa hän sijoittui sprintissä kolmanneksitoista. Follis voitti ensimmäisen arvokisamitalinsa MM-kisoissa 2005, jolloin hän sijoittui Italian joukkueen mukana 4 x 5 kilometrin viestissä pronssille. Seuraavana vuonna Torinon olympialaisissa hän voitti jälleen viestipronssia, oli sprintissä seitsemäs ja 30 km:n vapaalla kahdestoista. MM-kisoissa 2007 Follis saavutti 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa pronssia. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän voitti kultaa vapaalla hiihtotavalla käydyssä sprinttikilpailussa ja oli perinteisellä käydyssä parisprintissä Marianna Longan kanssa pronssilla. Lisäksi hän oli yhdistelmäkilpailussa seitsemäs ja 30 km:llä kahdeksas. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän sijoittui yhdistelmäkilpailussa yhdeksänneksi ja 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa sijalle 11. Oslon MM-kilpailuissa 2011 Follis oli vapaan hiihtotavan sprintissä hopealla.
Follis voitti kolme maailmancupin vapaan hiihtotavan sprinttikilpailua: Borlängessä 7. maaliskuuta 2006, Rybinskissä 21. tammikuuta 2007 ja Düsseldorfissa 4. joulukuuta 2010. Lisäksi hän voitti Tour de Skin sprinttikilpailut Prahassa joulukuussa 2007 ja 2008 sekä Nové Městossa tammikuussa 2009. Tour de Skillä 2009–2010 hän voitti 16 kilometrin takaa-ajokilpailun Toblachissa. Tour de Skin lopputuloksissa hän sijoittui kausilla 2007–2008 ja 2009–2010 kolmanneksi. Kaudella 2008–2009 hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa neljänneksi ja sprintticupissa toiseksi. Seuraavalla kaudella hän oli kokonaiscupissa viides. Kaudella 2010–2011 hän sijoittui kokonaiskilpailussa kolmanneksi ja sprintticupissa toiseksi.
Follis lopetti kilpailu-uransa kauden 2010–2011 jälkeen.
Coloradon aavikko
Coloradon aavikko on pinta-alaltaan noin 40 000 neliökilometrin laajuinen aavikko Kalifornian osavaltiossa Yhdysvalloissa. Aavikko sijaitsee Los Angelesin ja San Diegon itäpuolella San Bernardinon vuorten ja Coloradojoen välisellä alueella. Alue on nimetty Coloradojoen mukaan. Alue on Sonoran aavikon kaakkoinen jatke, ja siellä sijaitsevat Imperial Valleyn ja Coachella Valleyn viljelyalueet sekä Kalifornian suurin järvi, Salton Sea.
Sitkanpihlaja
Sitkanpihlaja (Sorbus sitchensis) on pohjoisamerikkalainen pihlajalaji. Se on noin kymmenmetriseksi kasvava puu. Sitkanpihlaja elää Kanadan pohjoisosissa ja Alaskassa. Sen lehdet ovat kerrotut kuten kotipihlajalla, jota se muutenkin suuresti muistuttaa. Marjamaiset epähedelmät ovat punaiset tai oranssinväriset. Kaarnan väri vaihtelee vihreän, harmaan ja ruskean välillä.
Sitkanpihlajan on väitetty parantavan jopa syöpää, mutta toisaalta lajia on pidetty myös myrkyllisenä.
Nikolai Semjonov
thumb|Semjonov (oik.) ja [[Pjotr Kapitsa|Kapitsa. Boris Kustodijevin maalaus vuodelta 1921.]]
Nikolai Nikolajevitš Semjonov (15. huhtikuuta (J: 3. huhtikuuta) 1896 Saratov – 25. syyskuuta 1986 Moskova) oli neuvostoliittolainen fyysikko ja kemisti. Hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1956 muutamien ketjureaktioihin liittyvien ongelmien ratkaisemisesta sekä palamisteoriasta. Semjonov jakoi palkinnon Cyril Norman Hinshelwoodin kanssa.
Semjonov opiskeli fysiikkaa Pietarin yliopistossa Abram Ioffen johdolla ja valmistui vuonna 1917. Vuonna 1918 Semjonov muutti Samaraan ja liittyi Aleksandr Koltšakin johtamaan valkoiseen armeijaan Venäjän sisällissodan aikana.
Vuonna 1920 Semjonov palasi Pietariin. Siellä hän tapasi Pjotr Kapitsan. Yhdessä he löysivät tavan mitata atomiytimen magneettikentän suuruus. Semjonovin ja Kapitsan tutkimuksia käyttivät myöhemmin hyödykseen Otto Stern ja Walter Gerlach.
Semjonov toimi opettajana Pietarin Polyteknillisessä yliopistossa, professorina vuodesta 1928. Vuonna 1931 hän perusti fysikaalisen kemian instituutin Venäjän tiedeakatemiaan ja toimi sen ensimmäisenä johtajana.
Semjonovin tutki tarkasti ketjureaktioiden etenemistä ja erityisesti palamisprosessia. Hänen tutkimuksensa johtivat hapettumisen mekanismien tarkempaan ymmärtämiseen.
Sun Air of Scandinavia
Sun Air of Scandinavia on Billundissa kotipaikkaansa pitävä tanskalainen lentoyhtiö, jonka kotikenttä on Billundin lentoasema.
Historia
Lentoyhtiö aloitti toimintansa vuonna 1978. Aluksi se lensi taksi- ja charter-lentoja ja aloitti reittilennot vuonna 1987. Vuodesta 1996 se on lentänyt British Airwaysin tunnuksilla franchise-sopimuksen nojalla. Sun Air on Oneworld-allianssin yhteistyöjäsen. Lentoyhtiö työllistää 175 henkilöä.
Laivasto
pienoiskuva|Sun Air of Scandinavian [[Dornier 328JET Manchesterissa vuonna 2012.]] Heinäkuussa 2016:
Stageira
Stageira (, joskus myös Stageiros, ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakiassa nykyisin Chalkidikína tunnetun niemimaan itärannikolla Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Aristotéliin kunnassa lähellä nykyistä Olympiádan kylää, noin kahdeksan kilometriä pohjoiskoilliseen nykyisestä Stágiran kylästä.
Historia
pienoiskuva|vasen|240px|Stageiran arkeologista aluetta. pienoiskuva|vasen|240px|Stageiran raunioita.
Stageira perustettiin arkaaisella kaudella noin vuonna 655 eaa. Se oli alun perin Androkselta tulleiden joonialaisten siirtokunta. Myöhemmin kaupunkiin muutti Khalkiin asukkaita Euboialta. Stageiran huippukautta oli noin aika 500–350 eaa. Persialaissotien aikaan kaupunki oli persialaisten valtaama. Sodan jälkeen Stageira liittyi Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Vuonna 424 eaa. se kuitenkin hakeutui eroon liitosta ja antautui Brasidaan johtamille spartalaisille joukoille. Vuonna 422 eaa. Ateena yritti vallata takaisin Staigeiran ja muut alueelta menettämänsä kaupungit, kuten Akanthoksen ja Amfipoliin, mutta epäonnistui. Tämän jälkeen kaupunki ei enää palannut liittoon Ateenan kanssa.
Stageira tunnetaan filosofi Aristoteleen syntymäpaikkana (384 eaa.). Makedonian uhan kasvaessa 300-luvulla eaa. kaupunki liittyi Khalkidiken liittoon, jota johti Olynthos. Filippos II valtasi ja tuhosi kaupungin Olynthoksen sodassa vuonna 349 eaa. Myöhemmin joko Filippos tai Aleksanteri Suuri, jonka opettajana Aristoteles toimi, kunnostutti kaupungin kiitollisuudesta Aristotelesta kohtaan. Kreikkalaisen perinteen mukaan Stageiran asukkaat siirrättivät Aristoteleen ruumiin kaupunkiin tämän kuoleman jälkeen. Haudalle rakennettiin alttari, hänet nimitettiin kaupungin ”perustajaksi” ja hänen kunniakseen perustettiin Aristoteleia-juhlat.
Kaupunki ei kuitenkaan säilynyt olemassa pitkään tämän jälkeen, ainakaan merkittävänä, ja se autioitui lopullisesti joskus hellenistisellä tai viimeistään roomalaisella kaudella. Bysanttilaisella keskiajalla noin vuoden 1000 tienoilla paikalle rakennettiin linnoitus.
Stageiran arkeologiset kaivaukset alkoivat 1960-luvun lopulla. Kaivauksia on jatkettu vuodesta 1990 lähtien, ja ne jatkuvat edelleen. Tutkimusten yhteydessä raunioita on myös kunnostettu.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|240px|Agoran stoan rauniot.
Stageira oli rakennettu niemelle, joka tunnetaan nykyisin nimellä Liotópi. Kaupunki oli kahdella kukkulalla, josta matalampi oli pohjoisempana niemen kärjessä ja korkeampi akropoliina toiminut kukkula niemen juuressa. Alkuperäinen asutuspaikka oli pohjoisemmalla kukkulalla, kun taas eteläisemmälle kukkulalle kaupunki laajeni väkiluvun kasvaessa 400-luvulla eaa.
Kaupunki oli ympäröity muurilla, jonka kokonaispituus oli noin kaksi kilometriä ja paksuus noin kaksi metriä, ja jossa oli useita neliskulmaisia ja pyöreitä torneja. Muurit oli rakennettu kalkkikivestä ja marmorista usealla eri tyylillä. Kaupungin agora eli kokoontumis- ja kauppapaikka sijaitsi kahden kukkulan välisen satulan alueella. Sen laidalla oli kaupungin politiikassa käytetty stoa eli pylväshalli, jonka koko oli noin 26 x 6 metriä.
Kaupungin tärkein temppeli sijaitsi pohjoisemman kukkulan koillisosassa. Se oli rakennettu arkaaisella kaudella 500-luvulla eaa. Jumalaa, jolle se oli omistettu, ei tiedetä. Saman kukkulan rinteestä on löydetty myös kaksi pienempää pyhäkköä, joista toinen oli omistettu Demeterille. Lukuisia yksityistaloja ja työpajoja on tunnistettu niin arkaaiselta, klassiselta kuin hellenistiseltäkin kaudelta. Kaupungin kadut oli kivetty.
Kaupungista tehtyjä löytöjä on Polýgyroksen arkeologisessa museossa.
Javi
Tunnettuja Javi-nimisiä henkilöitä:
Simple DirectMedia Layer
thumb|250px|SDL:n käyttö Linux- ja OpenGL-peleissä sekä muiden komponenttien yhteydet. Simple DirectMedia Layer (SDL) on ohjelmakirjasto, joka luo yhtenäisen ohjelmointirajapinnan eri ympäristöihin helpottaakseen multimediapohjaisten ohjelmien ohjelmointia.
SDL on kehitetty videopelien ohjelmointiin. SDL on avointa lähdekoodia: versioon 1.2 saakka kirjasto on julkaistu LGPL-lisenssillä ja versiosta 2.0 alkaen vähemmän ehtoja asettavalla zlib-lisenssillä.
SDL on toteutettu C-kielellä. Kirjastoa voidaan käyttää ainakin Ada, C, C++, C#, D, Go, Lua, OCaml, Pascal, Python ja Rust -ohjelmointikielien kanssa.
Kirjastoon on lisätty tuki Wayland ja Mir -ikkunointijärjestelmille aiemman X Window System tuen rinnalle.
Historia
Kirjaston loi Sam Lantinga, joka julkaisi ensimmäisen version vuoden 1998 alussa. Hän sai idean siirtäessään Windows-ohjelmistoja Macintoshille. Tämän jälkeen hän siirsi SDL:n avulla Doomin BeOSille.
Lantinga ilmoitti siirtymisestä töihin Loki Softwarelle joulukuussa 1998. Loki Software oli ensimmäinen useita kaupallisia pelejä Linuxille siirtäneistä yhtiöistä ja monet sen julkaisut käyttivät SDL:ää.
SDL versio 2.0.0 julkaistiin elokuussa 2013. Mukana tuli täysi tuki laitteistokiihdytykselle 3D-grafiikalle. Valve Corporation käytti tuolloin SDL:ää peliohjainten tukemiseen. Merkittävä ero 2.0:n ja aiemman 1.2:n välillä on lisenssin muutos LGPL-lisenssistä zlib-lisenssiin, joka sallii vapaamman käytön kaupallisissa projekteissa.
SDL 2.26 julkaistiin marraskuussa 2022.
Loppuvuodesta 2022 SDL3-version kehitys alkoi. Aikeena on tehdä kaikki ABI:n rikkovat ratkaisut (vanhojen käyttämättömien toimintojen poistot) varhain.
Kuvia
Kuvia Simple DirectMedia Layer -kirjastoa käyttävistä ohjelmistoista.
Eemil Erholtz
Eemil Erholtz (s. 25. maaliskuuta 2000 Mikkeli) on suomalainen jääkiekkoilija, joka edustaa SM-liigajoukkue Porin Ässiä. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Erholtz laukoo oikealta.
Seuraura
Erholtz syntyi Mikkelissä, kun hänen isänsä Markku pelasi Mikkelin Jukureissa. Eemil Erholtz pelasi kaudella 2013–2014 Kiekko-Laserissa, josta hän C-juniori-ikäisenä Oulun Kärppiin, jossa Erholtz voitti kauden 2015–2016 päätteeksi C-nuorten Suomenmestaruuden. Kauden 2016–2017 päätteeksi hän voitti B-nuorten Suomenmestaruuden. Kesken kauden 2017–2018, syyskuussa 2017 Erholtz siirtyi Kärppien B-nuorista Vaasan Sportin A-nuoriin.
Kaudella 2018–2019 Erholtz debytoi miesten peleissä. Tammikuussa 2019 Sport vuokrasi hänet viiden ottelun ajaksi Mestis-joukkue Kokkolan Hermekseen. Erholtz teki Sportissa SM-liigadebyyttinsä 22. helmikuuta 2019 Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Hänelle avautui paikka joukkueen kokoonpanosta, kun Brody Sutter, Tomi Körkkö ja Aleksi Ainali olivat loukkaantuneina. Erholtz merkittiin Sportin kolmosketjun oikeaan laitaan William Rapuzzin ja Roope Talajan viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 10.03 minuuttia. Ottelu jäi hänelle kauden ainoaksi SM-liigassa. Erholtz pelasi suurimman osan kaudestaan Sportin A-nuorissa, joiden toiseksi paras pistemies hän oli Santeri Haaralan jälkeen tehoilla 24+35=59. Erholtz voitti kauden päätteeksi A-nuorten SM-pronssia. Hänet valittiin A-nuorten SM-liigan toiseen tähdistökentälliseen.
Huhtikuussa 2019 Erholtz teki Sportin kanssa kolmivuotisen SM-liigasopimuksen. Hän teki liigauransa avausmaalin kauden 2019–2020 neljännessä ottelussaan 26. lokakuuta 2019 Helsingin IFK:ta vastaan. Jan-Erik Österblad valitsi Erholtzin ottelun Alumnien tähtien kolmostähdeksi. Kaikkiaan hänen varsinainen tulokaskausi SM-liigassa toi 39 runkosarjaottelussa tehot 2+6=8. Kaudella 2020–2021 Erholtzin rooli Sportissa pieneni ja hän teki 24 ottelussa vain tehot 1+1=2, kunnes helmikuussa 2021 seura lainasi Erholtzin loppukaudeksi Saimaan Palloon. Hän teki lopulta SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehtyään yhteensä 42 runkosarjaottelussa tehot 3+8=11.
Kaudeksi 2021–2022 Erholtz siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Porin Ässiin. Hän teki läpimurtonsa SM-liigatasolle ja teki 57 runkosarjaottelussa tehot 10+16=26, joilla Erholtz oli Ässien neljänneksi paras pistemies. Elokuussa 2022 hän teki seuran kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen, jonka jälkimmäinen vuosi sisältää option ulkomaille siirtymisestä. Kaudella 2022–2023 Erholtz pelasi pääasiassa alemmissa ketjuissa. Hän teki runkosarjassa vain 13 tehopistettä eli puolet vähemmät kuin edellisellä kaudella, mutta Jatkoaika.com-verkkolehden toimittaja Roni Sepposen mukaan Erholtz onnistui kuitenkin hyvin alempien ketjujen "raatajan" roolissaan.
Maajoukkueura
Erholtz pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2020. Yhteensä hän on pelannut 27 nuorten maaottelua.
Suomen A-maajoukkueessa Erholtz on pelannut viisi ottelua tehopistein 1+2=3. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Nordic Cupissa 13. huhtikuuta 2022 Odensessa Tanskaa vastaan. Erholtz merkittiin Suomen kolmosketjun oikeaan laitaan Hannes Björnisen ja Markus Nenosen viereen. Hän teki ottelussa myös ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa ylivoimalla. Erholtz sai myös syöttöpisteen Petrus Palmun tekemään ylivoimamaaliin.
Muuta
Erholtzin pikkuveli Aarno pelaa hyökkääjänä Oulun Kärppien U18-joukkueessa. Veljesten isä Markku Erholtz pelasi omalla urallaan puolustajana 39 SM-liigaottelua Hämeenlinnan Pallokerhossa kaudella 2006–2007. Hän loi pääsarjauraa myös Norjassa, mutta pelasi suurimman osan urastaan kuitenkin Mestiksessä. Markku toimii nykyään sekä Kärppien U20-joukkueen että Suomen alle 16-vuotiaiden maajoukkueen apuvalmentajana.
Eemil Erholtz on maininnut esikuvikseen Teemu Selänteen ja Juhamatti Aaltosen.
Morbius (elokuva)
Morbius on vuonna 2022 ensi-iltansa saanut supersankarielokuva, joka perustuu Marvel Comicsin sarjakuvien samannimiseen hahmoon. Se on Sony’s Spider-Man Universen kolmas elokuva. Elokuvan ohjaa Daniel Espinosa ja käsikirjoittavat Matt Sazama ja Burk Sharpless. Pääosissa ovat Jared Leto, Matt Smith, Adria Arjona, Jared Harris, Al Madrigal ja Tyrese Gibson.
Rohan
pienoiskuva|300px|Taiteilijan näkemys Rohanin lipusta. pienoiskuva|350px|Rohanin, [[Gondorin ja Mordorin kartta Keski-Maan kolmannella ajalla.]] Rohan (myös Riddermark tai Mark) on valtakunta J. R. R. Tolkienin luomassa fantasiamaailmassa Keski-Maassa.
Morbius (elokuva)
Kerrottuaan suunnitelmistaan luoda Hämähäkkimieheen liittyville hahmoille oma elokuvauniversuminsa Sony paljasti yhden sen elokuvista keskittyvän Morbiukseen. Sazama ja Sharpless olivat jo marraskuussa 2017 laatineet sille käsikirjoituksen, ja kesäkuussa 2018 valittiin ohjaajaksi Espinosa ja pääosan esittäjäksi Leto. Lisää elokuvan näyttelijöitä valittiin vuoden lopussa, ja kuvaukset alkoivat Lontoossa helmikuussa 2019.
Rohan
Historia
Pohjalaisiin kuuluva kansa éothéod asuivat aiemmin pohjoisessa Anduinin rannoilla. Gondor oli pyytänyt éotheodilta apua taisteluun ja he ratsastivat kuninkaansa Eorl Nuoren johdolla Celebrantin kentälle ja vuonna 2510 Kolmatta Aikaa he voittivat yhdessä Gondorin miesten kanssa itäläisiin kuuluvan ihmiskansa balchothin sekä Sumuvuorten örkkien yhteisjoukot. Palkkioksi Gondorin käskynhaltija Cirion antoi éotheodille asuttavaksi Calenardhonin, Gondorin läänityksen. Se oli ollut koko Gondorin historian ajan harvaan asutettu alue. Éothéod antoivat tuolle maalle nimen Ratsastajain Mark ja itseään he kutsuivat Eorlin pojiksi, mutta Gondorissa tuota maata kutsuttiin Rohaniksi eli Hevosten Maaksi ja sen asukkaita rohirrimiksi eli Rohanin asukkaiksi.
Eorl kaatui Woldissa käydyssä taistelussa vuonna 2545, mutta hänen poikansa Brego ajoi itäläiset pois. Brego sai tietää, että heidän maillaan oli asunut vuosisatoja mustainmaalaisia. Hän karkotti mustainmaalaiset pois, mutta teki heistä niin vihollisiaan. Mustainmaalaiset alkoivat vihata rohirrimia, Rohanin asukkaita, ja kutsuivat heitä vaalean tukkansa vuoksi halveksuvasti nimellä forgoil, "olkipäät". Brego rakensi Rohanin pääkaupungin, Edorasin, ja Meduseldin Kultaisen Kartanon.
Morbius (elokuva)
Morbius sai maailmanensi-iltansa Plaza Carsossa, Mexico Cityssä, 10. maaliskuuta 2022. Elokuvateattereihin se saapuu Yhdysvalloissa ja Suomessa 1. huhtikuuta 2022. Arvostelut olivat enimmäkseen kielteisiä, ja niissä moitittiin elokuvaa tylsäksi, kliseiseksi ja sekavaksi. Myös lopputekstien väliin sijoitetut kohtaukset saivat paljon kritiikkiä. Kiitosta saivat elokuvan lyhyt kesto, nopea tempo ja juonen pienimuotoinen mittakaava.
Rohan
Historia
Bregon vanhempi poika Baldor meni Kuolleiden Kulkuteille ja katosi. Brego kuoli suruun ja hänen nuoremmasta pojastaan Aldorista tuli kuningas. Hän sai nimen Aldor Vanha, koska hän hallitsi Rohanin kuninkaista pisimpään. Aldorin hallituskaudella viimeisetkin mustainmaalaiset ajettiin pois ja Rohanin asukasluku kasvoi.
Morbius (elokuva)
Juoni
Emil Nicholasin johtamassa kreikkalaisessa sairaalassa 10-vuotias Michael Morbius tapaa pojan nimeltä Lucien, jolle hän antaa kutsumanimen Milo ja joka kärsii samasta harvinaisesta verisairaudesta kuin Morbius. Nicholas järjestää Morbiuksen opiskelemaan lääketiedettä New Yorkiin, Milon jäädessä Kreikkaan Nicholasin hoidettavaksi.
Rohan
Historia
Rohan kukoisti, kunnes kuningas Déorin hallituskaudella mustainmaalaiset hyökkäsivät Rohaniin. Ne valloittivat Rautapihan linnoituksen ja rohirrim eivät kyenneet ajamaan heitä pois. Déoria seurasi Gram, jonka poika oli Helm Vasarakoura. Helmin tultua Rohanin yhdeksänneksi kuninkaaksi vuonna 2741 mustainmaalaiset valloittavat Rohanin ja Edorasin. Helm pakeni Ämyrilinnaan ja sen takaiseen solaan Edorasin asukkaiden kanssa. Gondor ei voinut antaa apua, koska merirosvot olivat sen kimpussa. Helm Vasarakoura ja hänen poikansa Haleth ja Háma kuolivat, mutta Helmin sisarenpoika Freáláf ajoi mustainmaalaiset pois ja surmasi heidän johtajansa Wulfin. Ämyrilinnan takana olevaa solaa ryhdyttiin kutsumaan Helmin syvänteeksi ja Fréaláfista tuli seuraava kuningas.
Morbius (elokuva)
Juoni
25 vuotta myöhemmin Morbiukselle myönnetään Nobel-palkinto toimivan keinoveren keksimisestä, mutta Morbius päättää julkisesti olla vastaanotamatta palkintoa. Lisäksi hän pyydystää Costa Ricasta verivampyyrilepakoita, voidakseen parantaa verisairautensa sekoittamalla niiden DNA:ta omaansa. Morbiuksen kollega Martine Bancroft suhtautuu kokeeseen epäilyttävästi, mutta Morbius kertoo kokeestaan Nicholasille ja Milolle, jotka järjestävät hänelle rahoituksen palkata palkkasotureita viemään hänet ja Bancroft viimeistelemään koe kansainvälisille vesille. Vaikka koe näyttää toimivan, Morbius muuttuu samalla vampyyrimaiseksi olennoksi, joka tappaa aluksen miehistöän ja imee näistä kaiken veren. Morbius kauhistuu tekojaan niin, että pyyhkii tyhjäksi kaikki valvontakamerakuvat ja kutsuu viranomaiset laivalle ennen kuin hyppää laidan yli.
Rohan
Historia
Velho Saruman Valkoinen ylisti rohirrimin uljautta ja muutti asumaan Rautapihaan, jonka mustainmaalaiset olivat hylänneet. Saruman väitti olevansa Gondorin ja Rohanin liittolainen, mutta myöhemmin keräsi ympärilleen mustainmaalaisia ja örkkejä tuhotakseen Rohanin ihmiset. Freáláfin pojasta Bryttasta tuli yksi Rohanin suosituimpia hallitsijoita, koska hän oli antelias ja auttoi kansaa.
Morbius (elokuva)
Juoni
New Yorkissa Morbius tutkii uusia kykyjään ja huomaa omaavansa yliluonnolliset voimat, noepuden ja refleksit, sekä kyvyn käyttää kaikuluotausta. Hän yrittää tyynnyttää verenhimoaan keinoverellä, mutta sen teho heikkenee joka käytön jälkeen. Milo saa tietää parannuskienosta, mutta Morbius kieltäytyy antamasta sitä hänelle. Eräänä aamuna yksi sairaalan hoitajista, Kristen Sutton, löytyy kuolleena ja Morbius luulee aiheuttaneena. Sekä palkkasotureiden että Suttonin kuolemia tutkineet FBI-agentit Simon Stroud ja Al Rodriguez pidättävät Morbiuksen. Milo esittää Morbiuksen asianajajaa ja vierailee tämän sellissä. Mutta huomatessaan Milon kykenevän kävelemään ilman kävelykeppiään, Morbius tajuaa Milon käyttäneen parannuskeinoa itseensä ja tappaneen Suttonin. Morbius karkaa vankilasta ja kohtaa Milon, joka tunnustaa tekonsa ja yrittää rohkaista Morbiusta ryhtymään kaltaisekseen. Morbius kieltäytyy, mutta ei kykene satuttamaan Miloa.
Rohan
Historia
Kuningas Folcwine lähetti poikansa Folcredin ja Fastredin Gondorin apuun haradrimia vastaan ja eteläiset lyötiin. Folcred ja Fastred kuitenkin kaatuivat ja Folcwinen nuorimmasta pojasta Fencelistä tuli kuningas. Fengel oli kuitenkin ahne ja hänen poikansa Thengel pakeni Gondoriin. Thengelistä tuli hyvä kuningas ja hänen ainoasta pojastaan Théodenista tuli yksi Rohanin maineikkaimmista kuninkaista.
Morbius (elokuva)
Juoni
Morbius kertoo Milon teoista Bancroftille ja kehittää rahanväärentäjien piilopaikkaan rakentamassaan laboratoriossa antikoagulantin, jolla tappaa Milo. Hän valmistaa myös sitä toisen annoksen itselleen tappaakseen itsensä ennen kuin hän ehtisi alkaa himoita oikeaa verta keinoveren sijasta. Stroud ja Rodriguez näkevät valvontakameroista Milon tappamassa, uskoen että hän ja Morbius ovat kumpikin murhaajia. Kun asiasta tiedotetaan uutisissa, Nicholas yrittää puhua Milolle ja saada tämän lopettaman. Milo kuitenkin syyttää Nicholasta ja Morbiuksen suosimisesta ja tappaa hänet. Morbiuksen saapuessa paikalle, Nicholas kuolee haavoihinsa. Lisäksi Milo haavoittaa kuolettavasti Bancroftia, jonka suostumuksella Morbius imee hänen verensä. Morbius kutsuu lauman lepakoita pidättelemään Miloa, kunnes saa tilaisuuden tappaa hänet antikoagulantilla. Morbius kentää pois lepakoiden kanssa, tietämättä, että Bancroft oli yhä elossa, pisaran Morbiuksen verta annettua hänellekin vampyyrimaiset voimat.
Rohan
Historia
Vuonna 3014 Théoden joutui Sarumanin vaikutusvallan alle, mutta vuonna 3019 Gandalf paransi hänet. Théodenin poika Théodred kaatui Rautkymin kahlaamoiden taistelussa ja Éomer Éomundin pojasta tuli kuninkaan perillinen. Éomer oli Théodenin sisarenpoika. Théoden johdatti kansansa voittoon Ämyrilinnan taistelussa, jossa Sarumanin armeija tuhottiin. Entit tuhosivat Rautapihan ja vangitsivat Sarumanin. Théoden lähti mukanaan 6000 ratsumiestä Gondoriin. He pelastivat Minas Tirithin tuholta ja Théoden tappoi haradrimin kuninkaan, mutta Angmarin Noitakuningas surmasi Théodenin. Théodenin sisarentytär Éowyn tappoi Noitakuninkaan hobitti Meriadoc Rankkibukin kanssa ja Éomerista tuli Rohanin kuningas.
Morbius (elokuva)
Juoni
Lopputekstien välissä näytetyissä kohtauksissa vangittu rikollinen nimeltä Adrian Toomes siirtyy loitsun seurauksena omasta universumistaan Morbiuksen universumiin. Uskoen Hämähäkkimiehellä olevan jotain tekemistä asian kanssa, hän tapaa Morbiuksen ja ehdottaa tiimin perustamista.
Kehitys
Artisan Entertainment kertoi toukokuussa 2000 sopimuksestaan Marvel Entertainmentin kanssa tuottaa, rahoittaa ja levittää useita Marvel Comicsin hahmoihin perustuvia elokuvia, yhden näistä hahmoista ollessa Morbius, Elävä Vampyyri. Toukokuussa 2017 Sony paljasti virallisesti suunnitelmansa uudelle jaetulle universumille nimeltä ”Sonyn Marvel-universumi”, johon kuuluisi useita Hämähäkkimieheen liittyviä hahmoja ja joka alkoi lokakuussa 2018 elokuvalla Venom. Saman vuoden marraskuussa Matt Sazama ja Burk Sharpless luovuttivat Sonylle käsikirjoituksen mahdollisesta Morbius-elokuvasta, projektin ”salaisen kehitysprosessin aikana”. Jared Leto oli vahvasti kaavailtuna elokuvan pääosan esittäjäksi, mutta sitoutuisi rooliin vain olisi tyytyväinen siihen miten elokuva ohjattaisiin, joten hän pyysi henkilökohtaisesti osallistua Sonyn kanssa tapaamiseen ohjaajaehdokkaiden kanssa.
Huhtikuussa 2018 Sony ja kävi neuvotteluita Antoine Fuquan kanssa elokuvan ohjaamisesta. Fuqua ilmaisi halunsa ottaa projekti vastaan ja sanoi, että mikäli tekisi supersankarielokuvan, hän haluaisi tehdä siitä ”jotain mikä on lähmepänä sitä mistä itse olen innoissani.” Hän kuitenkin päätti lopulta kieltäytyä ohjaajan pikasta. Muiden Sonyn ohjaajaksi kaavailemien henkilöiden joukossa olivat F. Gary Gray, joka harkitsi elokuvan ohjaamista, mutta lopulta kieltäytyi, ja Daniel Espinosa, joka oli aiemmin ohjannut Lifen (2017). Toukokuussa 2018, ollessaan kiertueella yhtyeensä 30 Seconds to Marsin kanssa, Leto tapasi Espinosan keskustellakseen elokuvasta, ja kesäkuun lopussa molemmat vahvistivat olevansa projektissa mukana. Avi Arad, Matt Tolmach ja Lucas Foster ovat elokuvan tuottajat, ja Sonyn odotettiin antavan elokuvalle ensi-iltapäivämäärä vuoden 2018 lopulla. Studio toivoi, että elokuva mahtuisi heidän jo suunniteltujen Marvel-elokuvien aikatauluun, johon kuuluivat myös Venom ja Spider-Man: Far From Home (2019).
Kuvaukset
Kuvaukset alkoivat Lontoossa helmikuun 2019 viimeisellä viikolla. Kuvausten alussa Jared Harris valittiin näyttelemään Morbiusin mentoria ja Tyrese Gibson Morbiusta jahtaavaa FBI-agenttia,  ja Smithin paljastettiin näyttelevän elokuvan roistoa. Maaliskuussa kuvaukset siirtyivät Manchesteriin, jonka oli tarkoitus esittää New Yorkia. Kuukausi myöhemmin Gibson paljasti hahmonsa nimeksi Simon Stroud ja että Al Madrigal näyttelee elokuvassa Stroudin työparia, Alberto Rodriguezia. Kuvausten suunniteltiin alun perin kestävän 12 viikkoa, ja kesäkuussa Venomin tuottaja Amy Pascal sanoi elokuvan tuotannon ”juuri päättyneen”.
Jälkituotanto
Syyskuussa 2019 Sony ja Walt Disney Studios tekivät uuden sopimuksen Marvel Studiosin ja sen johtajan Kevin Feigen kanssa Far From Homen jatko-osan tuottamiseksi, pitäen Hämähäkkimiehen osana Marvelin jaettua universumia: Marvel Cinematic Universea (MCU). Feigen mukaan uusi sopimus mahdollistaisi hahmojen voivan liikkua ”elokuvauniversumeiden välillä” ja esiintyä myös Sonyn omassa jaetussa universumissa. Elokuvan ensimmäinen traileri julkaistiin tammikuussa 2020, ja siinä nähtiin kuvia Sam Raimin Hämähäkkimies-elokuvatrilogian Hämähäkkimiehestä, mutta kuvissa syytettiin Hämähäkkimiestä murhaajaksi, viittauksensa Far From Homen loppuratkaisuun. Michael Keaton esiintyi myös trailerissa, palaten Marvel Studiosin elokuvasta Spider-Man: Homecoming näyttelemään Adrian Toomesia. Samalla Sony paljasti Art Marcumin ja Matt Hollowayn olleen mukana elokuvan käsikirjoittamisessa, vaikka näitä ei ollut kreditoitu.
Musiikki
Lokakuussa 2019 Jon Ekstrandin, joka on säveltänyt myös monia Espinosan elokuvia, kerrottiin säveltävän myös Morbiusin musiikin.
Julkaisu
Morbius tuotti Yhdysvaltain elokuvateattereissa runsaat 73 miljoonaa dollaria ja muualla maailmassa vielä noin 90 miljoonaa dollaria eli yhteensä noin 163 miljoonaa dollaria. Tuottaakseen merkittävää voittoa elokuvan lipputulojen olisi pitänyt olla ainakin noin 225 miljoonaa dollaria.
Vastaanotto
Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 17 % Morbiuksen arvosteluista oli myönteisiä. Yhteenvedon mukaan elokuva on ”kirottu tylsillä erikoistehosteilla, rutinoituneella näyttelemisellä ja liki käsittämättömällä juonella”, ja lopputulosta kuvataan ”ankeaksi sekasotkuksi”. Metacritic-sivusto antaa 55 arvosteluun perustuen arvosanan 35/100 ja toteaa Morbiuksen vastaanoton olleen ”pääasiassa kielteinen”. CinemaScoren kyselyssä elokuvan katsojat antoivat sille keskimäärin arvosanan C+, mikä teki siitä vuoden 2015 Fantastic Fourin jälkeen kaikkein huonoimmat yleisöarviot saaneen Marvel-elokuvan.
Varietyn Ellise Shaferin mukaan Morbius sai heti tuoreeltaan murskaavaa kritiikkiä. Sitä kutsuttiin huonoimmaksi Marvel-filmatisoinniksi pitkään aikaan ja paluuksi MCU:ta edeltäneiden sarjakuvafilmatisointien ”huolimattomaan ja kömpelöön” tyyliin, joka ”taatusti tuottaa sarjisten faneille pettymyksen”. Matt Smithin roolisuoritus Morbiuksen lapsuudenystävä Milona sai kuitenkin kiitosta. Manchester Evening Newsin Jonathon Crump huomautti, että näyttelijäntyö ylipäätään, ”mukaan luettuna Leton roolisuoritus”, sai ”joissakin arvosteluissa” kehuja.
AllMovien Jocelyn DeVore piti Morbiuksen vahvuutena sen nopeaa tempoa ja lyhyttä kestoa. Morbius ja muut henkilöhahmot jäävät vaille syvyyttä, eikä kaikkia sivujuonia ratkaista tyydyttävästi. Näyttelijänsuorituksia ja erikoistehosteita DeVore piti viihdyttävinä. Timen Stephanie Zacharek kiitti Leton ”vähäeleistä ja koskettavaa haavoittuvaisuutta”, mutta piti toimintakohtauksia ”puuduttavan geneerisinä”. Entertainment Weekly kehui sekä Smithin ”traagista aristokraattia” että Leton hillittyä roolisuoritusta ja kuvaili kokonaisuutta pulp-henkiseksi sekoitukseksi campia ja gotiikkaa. The Hollywood Reporterin David Rooney valitteli, kuinka antisankari Morbiuksen ja ”pirullisen” Milon välinen jännite ja siihen kytkeytyvä juonipotentiaali pitkälti haaskataan. Rooneyn mielestä elokuvassa olisi aineksia viihdyttävään kaaokseen, mutta se ottaa itsensä aivan liian vakavasti. Chicago Sun-Timesin Richard Roeper vertasi Morbiusta ”keskinkertaiseen 1990-luvun vampyyrielokuvaan”. The Globe and Mailin Barry Hertz kuvaili elokuvaa ”epäkiinnostavaksi, epäloogiseksi, rumaksi ja päällekäyvän typeräksi”. Little White Liesin Hannah Strong arvioi Morbiuksen olevan oire 2020-luvun tuotantokulttuurista, jossa ison budjetin elokuvien tekeminen on keskittynyt muutamalle studiolle, aiheeksi halutaan jo entuudestaan suosittuja hahmoja ja tarinoita eikä elokuvia nähdä itsenäisinä teoksina vaan laajempien tuoteperheiden osina. Lopputulosta Strong luonnehti ”sieluttomaksi [ja] pitkäveteiseksi”.
Helsingin Sanomien Juho Typpö kuvaili elokuvaa kliseiseksi mutta viihdyttäväksi: ”Morbiuksessa viehättää tietty mutkattomuus ja pienimuotoisuus, verrattuna mammuttitaudista kärsiviin moderneihin sarjakuvaelokuviin. Se ei yritä liikoja ja pysyy hyvin koossa alusta loppuun.” Typpö kehui Jared Leton ja Matt Smithin roolisuorituksia sekä heidän hahmojensa hyvin pohjustettua ystävyyssuhdetta. Episodin Hannu Liekso piti miellytävänä vaihteluna sitä, että erikoistehosteiden sijaan Morbius keskittyi tarinaan: ”Mukavan kompakti ja pienimuotoinen sarjakuvafilmatisointi sortuu vain välillä tavanomaisuuksiin.” Muropaketin arvostelu oli kielteisempi. Helinä Laajalahden mukaan ”kaikin tavoin lattea Morbius osoittaa, ettei Sony ole oppinut Venomista mitään”. Asioita ”tapahtuu pelkästään siksi, että ne näyttävät visuaalisesti coolilta, vailla kunnollista taustalogiikkaa”, eikä kokonaisuus ”tunnu itsenäiseltä elokuvalta vaan pelkästään johdannolta johonkin suurempaan – jota ei välttämättä koskaan tule”. Film-O-Holicin Jussi Lahtonen kuvaili elokuvaa ”tusinatekeleeksi”, joka ”hukkaa alun jälkeen potentiaalinsa ja jää sekavaksi efektiräpellykseksi”.
Morbiuksen lopputekstien väliin sommiteltuja kohtauksia pidettiin monissa arvioissa sekavina, irrallisina ja muutenkin epäonnistuneina. Time Outin Cathy Brennanin mukaan elokuva yrittää kosiskella yleisöä vihjaamalla Morbiuksen ja Hämähäkkimiehen yhteiseen tulevaisuuteen, mutta ”näin latteassa elokuvassa” se on ”täysin ansaitsematonta” mielistelyä. ScreenCrush-verkkosivuston Matt Singer piti Morbiuksen lopputekstikohtauksia kaikkien aikojen huonoimpina.
Rohan
Kieli
Rohirrimin kieli on Tolkienin kirjoissa käännetty muinaisenglanniksi johtuen sen ja westronin välisen arkaaisen sukulaisuuden vertaamisesta muinaisenglannin ja nykyenglannin sukulaisuuteen.
Ainoastaan harvat sanat rohirrimin kielen varsinaisesta muodosta on tiedossa, kuten kûd-dûkan, mikä tarkoittaa kolonkaivajaa. Sana juontuu westroninkielisestä sanasta kuduk, jolla hobitteja kutsutaan. Muinaisenglanniksi hobitti on holbytla. Sana éo, joka tarkoittaa hevosta on oikeasti lô tai loh ja siitä juontuvat nimet Riddenmark ja Éothéod ovat oikeasti rohirrimiksi Lôgrad ja Lôthur.
Théodenin nimi on oikeasti Tûrac, mikä tarkoittaa kuningasta. Muinaisenglanninkielinen käännös tulee sanasta þēoden, mikä tarkoittaa "kansan johtajaa".
Suomen kuningas
Suomen kuningas viittaa seuraaviin asioihin:
Aarno Karimo
Aarno Karimo (vuoteen 1906 Hasselqvist, 29. joulukuuta 1886 Parikkala – 13. maaliskuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, taidemaalari, piirtäjä, runoilija ja upseeri. Hän oli kiihkeän kansallismielinen ja aatteellisesti korkealentoinen. Karimon tunnetuin teos lienee eeppinen ja kansallismielistä mystiikkaa sisältävä Suomen historian kuvaus Kumpujen yöstä, jonka hän sekä kirjoitti että kuvitti. Suomen sisällissodassa hän taisteli valkoisten puolella ja toimi myöhemmin ahkerasti suojeluskuntajärjestössä.
Elämä
Karimo syntyi Parikkalan kirkonkylässä Argusjärven rannalla sijaitsevassa Alahovin talossa. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä ja tehtailija Sanfrid Hasselqvist ja Ida Matilda o.s. Forsblom. Jyrkkänä suomalaisuuden puoltajana tunnettu Sanfrid Hasselqvist oli toiminut valtiopäivämiehenä talonpoikaissäädyssä, ja myös hänen poikansa kiinnostui politiikasta. Karimo oli mukana muun muassa perustamassa Voimaliittoa hyvän ystävänsä Alpo Sailon kanssa 1906. Kaverukset osallistuivat myös venäläisen vallankumouksellisen Maksim Gorkin auttamiseen ja suojelemiseen hänen paetessaan Venäjältä Berliiniin.
Taideopinnot
Karimo kävi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1905–1906 ja täydensi taideopintojaan Akseli Gallen-Kallelan oppilaana sekä vuoden ajan Pietarissa 1907–1908. Ensimmäisen näyttelynsä hän piti vuonna 1907. Vuodesta 1910 hän työskenteli sanomalehti Karjalan piirtäjänä. Karimo teki myös poliittisia pilapiirroksia muihin sanomalehtiin sekä Viipurissa ilmestyneeseen pilalehti Ampiaiseen. Hän oli yksi humorististen sanomalehtipiirrosten uranuurtajista Suomessa. Hänen piirroksensa käsittelivät usein suurvaltojen välisiä ristiriitoja. Vuonna 1915 Karimo siirtyi vakituiseksi työntekijäksi Karjalaan, johon alkoi kirjoittaa myös pakinoita ja teatteriarvosteluja.
Karimon puoliso oli vuodesta 1914 Aino Lindqvist, jonka vanhemmat olivat konstaapeli Karl Lindqvist ja Maria Lillmåns.
Sotilasura
Sisällissodan alettua Karimo sai helmikuussa 1918 tykkimiehen koulutuksen ja oli erään venäläisiltä vallatun tykin päällikkönä torjumassa punaisten hyökkäystä Antreaan. Hän oli myös Karjalan divisioonan tykistön vt. päällikkönä. Sisällissota muodostui Karimon elämässä tärkeäksi murrosvaiheeksi ja hän teki myöhemmin paljon valkoisen armeijan sankarillisuutta ylistäneitä kirjoja, kuvituksia ja maalauksia. Vuonna 1928 julkaistun itse kirjoittamansa ja kuvittamansa teoksen Valkoinen armeija Karimo sanoi luonnostelleensa jo sodan aikana rintamalla.
Sodan jälkeen Karimo jätti lehtimaailman ja toimi ensin armeijassa sekä 1919–1925 Viipurin suojeluskuntapiirin päällikkönä. Työnsä ohella hän avusti myös heimosotia. Hänet kuitenkin kutsuttiin luomaan suojeluskuntajärjestölle omaa lehteä; vuoden 1926 alussa aloitti ilmestymisensä Hakkapeliitta, jonka päätoimittajana Karimo toimi seuraavaan vuoteen. Lehti oli täydellisesti hänen luomuksensa ja hän myös piirsi sen kaikki kansikuvat päätoimittajakautenaan.
Vapaana taiteilijana
Toimittuaan lyhyen aikaa yleisesikunnan osastopäällikkönä Karimo jättäytyi 1927 vapaaksi taiteilijaksi ja kirjailijaksi. Hän maalasi muotokuvia ja Hancockissa Michiganissa sijaitsevaan Suomi-opistoon vuonna 1946 luovutetun kookkaan Delaware-aiheisen taulun sekä veisti Karjalankannakselle vuonna 1935 suuret lahjoitus­maa­talon­poikien­ muistomerkit. Karimo suunnitteli myös arvohenkilöille luovutettuja adresseja ja lahjaesineitä, joista merkittävin oli sotamarsalkaksi ylennetylle Gustaf Mannerheimille vuonna 1933 luovutettu eebenpuusta, norsunluusta ja kullasta valmistettu marsalkansauva.
Sota-aikana Karimo piirsi runsaasti propagandajulisteita ja muita painotuotteita ja suunnitteli Talvisodan muistomitalin. Hänen sotilasarvonsa oli vuodesta 1940 majuri. Karimo oli 1941–1942 päämajan kunniamerkkitoimiston päällikkö ja osallistui muun muassa Mannerheim-ristin suunnitteluun. Hän suunnitteli myös olympialaisissa menestyneitä urheilijoita ja urheilujärjestötoiminnassa ansioituneita henkilöitä varten vuonna 1945 perustetut Suomen urheilun ansioristit ja -mitalit, jotka myöhemmin (1983) nimettiin Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun ansioristeiksi ja -mitaleiksi. Sodan jälkeen aika ei enää ollut hänen aatteilleen otollinen ja hän keskittyi Kalevalan kuvitukseen, joka kuitenkin jäi kesken hänen kuollessaan vuonna 1952. Työn saattoi päätökseen Hugo Otava, ja 2 500 kuvaa sisältänyt Kuva-Kalevala ilmestyi 1953.
Tuotanto
Karimon tunnetuin teos on Suomen historiasta kertova neliosainen kaunokirjallinen teos Kumpujen yöstä (1929–1932). Siinä kerrotaan lähinnä kuvitteellisten henkilöiden sankarillisista, usein traagisista kohtaloista kansallismielisen paatoksen hengessä. Teoksen alkupuolella Suomen suku saapuu Suomeen itäisestä alkukodista, ja teos päättyy Suomen itsenäisyyteen ja vapaussotaan. Karimo myös kuvitti itse teoksen omin maalauksinsa, joita on myöhemminkin käytetty historiantapahtumia kuvattaessa. Kumpujen yöstä -sarjasta on otettu painoksia vielä 1950-luvulla, mutta näistä laitoksista on jätetty pois lopun Suur-Suomi-julistus ja muita uudessa ulkopoliittisessa tilanteessa arveluttavia kertomuksia. Toinen painos ilmestyi kolmiosaisena ja kolmas painos enää kaksiosaisena.
Karimo kirjoitti myös tieteisromaanin Kohtalon kolmas hetki (1926), joka kuvaa Suomen ja Venäjän sotaa vuonna 1967. Romaanissa teknisesti ylivoimainen Suomi voittaa sodan liittolaisinaan Venäjän vanhat viholliset. Romaani ilmestyi ensin jatkokertomuksena Hakkapeliitta-lehdessä ja kirjana useina painoksina, joissa oli kussakin erilaiset Karimon tekemät kansikuvat.
Prix Rivarol
Prix Rivarol oli Ranskan valtion myöntämä kirjallisuuspalkinto. Se myönnettiin vuosittain ulkomaalaiselle kirjailijalle parhaasta ranskaksi kirjoitetusta kirjasta.
John Anders Gaustad
John Anders Gaustad (s. 29. helmikuuta 1980) on norjalainen maastohiihtäjä. Ensimmäisen maailmancup-kisansa Gaustad hiihti Oslossa, Norjassa vuonna 2004.
Gaustadin paras maailmancup-sijoitus on kaudella 2009–2010 Beitostølenissä saavuttama viides sija 15 km:n vapaalla hiihtotavalla.
Seuratasolla Gaustad edustaa Hamar SK-seuraa.
Kolmas tasavalta
Kolmas tasavalta voi tarkoittaa jotain ajanjaksoa useiden valtioiden historiassa. Se voi viitata ainakin seuraaviin:
Paavo Lötjönen
Paavo Lötjönen (s. 29. heinäkuuta 1968 Kuopio ) on suomalainen sellisti, joka soittaa Apocalyptica-yhtyeessä. Lötjönen on ollut mukana yhtyeen toiminnassa aina siitä lähtien, kun yhtye perustettiin vuonna 1996. Hän on Eicca Toppisen ja Perttu Kivilaakson tavoin valmistunut Helsingin Sibelius-Akatemiasta. Lötjönen opettaa sellon soittoa ja laskettelua vapaa-ajallaan.
Lötjönen on naimisissa ja hänellä on kolme lasta. Paavo on opettanut sellonsoittoa mm. Nurmijärven musiikkiopistossa.
Harald Oxe
Harald Erik Oxe (14. joulukuuta 1628 Järpås – 1689) oli ruotsalainen aatelinen ja maaherra. Hän toimi Turun ja Porin läänin maaherrana vuosina 1666–1682 sekä lyhyen aikaa Viipurin ja Savonlinnan läänin maaherrana vuonna 1667.
Harald Oxe avioitui vuonna 1671 myös Turun ja Porin maaherrana toimineen amiraali Lorentz Creutzin tyttären Elsan kanssa. Heidän kahdesta pojastaan vanhempi, 1674 syntynyt Lorentz Erik Oxe, joutui pakenemaan maasta vuonna 1691 tapettuaan erään rengin. Hän päätyi myöhemmin everstiksi ja kamariherraksi Pfalz-Neuburgin hallitsijan Kaarle III:n hoviin.
Oxe kuoli vuonna 1689 ja hänet haudattiin seuraavana keväänä Järpåsin kirkkoon.
Mark Spoon
Markus Löffel (27. marraskuuta 1966 Frankfurt am Main, Länsi-Saksa – 11. tammikuuta 2006 Berliini, Saksa), joka tunnetaan myös taiteilijanimellä Mark Spoon, oli saksalainen muusikko ja DJ. Yhdessä Rolf Ellmerin (eli Jam El Marin) kanssa hän levytti useilla nimillä kuten Jam & Spoon, Tokyo Ghetto Pussy ja Storm. Ennen musiikkiuraansa hän toimi kokkina.
Levy-yhtiönsä Universal Musicin mukaan hänet löydettiin asunnostaan Berliinistä 11. tammikuuta 2006 sydänkohtaukseen kuolleena.
Pabilsag
Pabilsag tai Pa-bil-sag on mesopotamialainen jumala. Hän oli Isinin kaupungin suojelusjumala ja Nininsina-jumalattaren puoliso. Kaksi Larakin kaupungista peräisin olevaa tekstiä kertovat Pabilsagin matkasta Nippuriin, jossa hän antoi tuulen jumala Enlilille lahjoja. Pabilsagin lisänimi oli "villihärkä jolla on moniväriset jalat".
Kruder & Dorfmeister
Kruder & Dorfmeister on kahden itävaltalaisen miehen, Peter Kruderin ja Richard Dorfmeisterin muodostama tuottajaduo. Heidät tunnetaan etenkin remikseistään erilaisista pop, hip hop ja drum n bass -kappaleista. Remiksit luokitellaan usein downtempo-genreen, kappaleille ominaisia ovat jazz- ja bossanovamaiset äänimaailmat ja rauhallinen tempo.
Molemmat tekevät myös täysin omia kappaleita, Dorfmeister yhdessä Rupert Huberin kanssa muodostavat yhtyeen Tosca kun taas Kruder käyttää nimeä Peace Orchestra.
Tähtifantasia-palkinto
Vuodesta 2007 alkaen jaettu Tähtifantasia-palkinto on vuoden parhaalle tieteiskirjalle myönnettävän Tähtivaeltaja-palkinnon sisarpalkinto. Tähtifantasian jakajien mukaan palkinnon perustamisen tarkoituksena on nostaa esiin kirjallisesti kunnianhimoista ja monipuolista fantasiaa. Alun perin palkinto annettiin vain käännösteoksille (kotimaisia fantasiateoksia palkitsevaa Kuvastaja-palkintoa oli jaettu vuodesta 2001 lähtien), mutta kotimaiset teokset otettiin mukaan vuonna 2020.
Tähtifantasia-palkinnon perusti päätoimittaja Toni Jerrman. Ensimmäisen palkinnon raatiin kuuluivat Toni Jerrman, Anne Leinonen, Elli Leppä ja Vesa Sisättö. Vuonna 2021 asiantuntijaraadin muodostivat Jukka Halme, Aleksi Kuutio, Osmo Määttä ja Niina Tolonen.
Erik Varga
Erik Varga (s. 9. kesäkuuta 1976 Šaľa) on slovakialainen haulikkoammunnan maailmanmestari ja Euroopan-mestari. 185 senttimetriä pitkä ja 90 kilogrammaa painava Varga kilpailee trap-ammunnassa. Hän edustaa ŠKP Bratislavaa.
Varga on osallistunut kolmiin kesäolympialaisiin, vuosina 2008, 2012 ja 2016. Vuonna 2008 hän oli trapissa yhdeksäs ja vuonna 2012 kahdestoista. Vuonna 2016 hän jäi 21:nneksi. MM-kilpailuista Varga on saavuttanut kaksi kultaa vuosilta 2014 ja 2015. EM-kilpailuista hänellä on yksi kulta. Vuoden 2015 Euroopan kisoista Bakusta Varga saavutti kultaa sekajoukkuekilpailusta ja hopeaa henkilökohtaisesta kilpailuista.
Nuorten tasolla Vargalla on yksi MM-kulta sekä yksi EM-kulta ja -hopea. Vuonna 2013 hän voitti maailmancupin finaalin Abu Dhabissa. Vargalla on kaksi maailmancupin osakilpailuvoittoa.
Tarja Halonen
Halonen valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1968 ja aloitti uransa Suomen ylioppilaskuntien liitossa, jossa hän työskenteli sosiaali- ja järjestösihteerinä 1969–1970. Hän oli Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestön SAK:n lakimiehenä 1970–1979. Suomen Sosialidemokraattiseen puolueeseen Halonen liittyi vuonna 1971. Hänen poliittinen uransa alkoi 1974, jolloin hänet nimitettiin pääministeri Kalevi Sorsan eduskuntasihteeriksi. Kansanedustajaksi Halonen valittiin ensimmäisen kerran Helsingin vaalipiiristä 1979 ja sen jälkeen viisi kertaa jatkokaudelle, kunnes hän astui virkaan tasavallan presidenttinä vuonna 2000. Eduskunnassa hän toimi sosiaalivaliokunnan puheenjohtajana 1984–1987, lakiasiainvaliokunnan varapuheenjohtajana 1991–1995 ja suuren valiokunnan puheenjohtajana 1995. Keskeinen osa Halosen poliittista toimintaa olivat myös hänen viisi kauttaan Helsingin kaupunginvaltuustossa 1977–1996.
Halonen on ollut kolmesti ministerinä: ministerinä sosiaali- ja terveysministeriössä 1987–1990, oikeusministerinä 1990–1991 ja ulkoasiainministerinä 1995–2000. Hän oli myös pohjoismaisen yhteistyön ministeri 1989–1991. Halosen ulkoministerikaudella Suomi toimi ensimmäisen kerran Euroopan unionin puheenjohtajamaana heinäkuusta joulukuuhun 1999.
Halonen on kiinnittänyt uransa aikana erityisesti huomiota ihmisoikeuksiin, demokratiaan ja kansalaisyhteiskuntaan. Myös sosiaalista oikeudenmukaisuutta ja tasa-arvon edistämistä koskevat asiat ovat olleet keskeisiä koko hänen poliittisen uransa aikana. Presidenttinä Halonen oli erittäin suosittu suomalaisten keskuudessa: kyselyjen mukaan hänen suosionsa oli huipussaan joulukuussa 2003, jolloin 88 % suomalaisista oli Haloseen tyytyväisiä. Presidenttikautensa jälkeen Halonen on ilmaissut olevansa kiinnostunut ja käytettävissä kansainvälisiin luottamustehtäviin, mutta osallistuvansa jatkossakin yhteiskunnalliseen keskusteluun myös Suomessa.
Lapsuus
thumb|upright|5-vuotias Tarja Halonen vuonna 1948. Tarja Halonen syntyi jatkosodan aikana, jouluaattona 1943. Halosen lapsuudenkoti oli Helsingissä Kallion kaupunginosassa osoitteessa Hämeentie 34. Kallio oli jo Halosen syntyessä vahvasti perinteistä työväenluokan asuinaluetta. Tarja Halosen äiti, Lyyli Elina Loimola (entinen Öfverström, 1917–1990) oli muuttanut Kallioon Lohjalta vuonna 1939. Ammatiltaan Loimola oli somistaja ja kotiapulainen. Isä, Vieno Olavi Halonen (1915–1981), oli kotoisin Kuopiosta ja työskenteli hitsaajana. Halosen vanhemmat olivat avioituneet talvisodan alkaessa ja Tarja Halonen syntyi muutama vuosi myöhemmin. Vieno Halonen oli rintamalla ja Lyyli Loimola työskenteli kenkätehtaassa, kun Tarja Halonen syntyi.
Halosen ollessa kaksivuotias hänen isänsä Vieno Halonen lähti kioskille ostamaan lehteä, eikä enää palannut kotiin perheensä luokse. Halonen ei ole myöhemmin juurikaan kommentoinut tapahtumaa, mutta virallisesti Halosen vanhemmat erosivat vuonna 1948. Vieno Halonen oli sodan aikana palkittu sotilas, joka taisteli niin sanotussa Ässärykmentissä. Vieno Halonen haavoittui sodan aikana kolme kertaa ja sodan jälkeen hänet palkittiin ensimmäisen, toisen ja neljännen luokan vapaudenmitaleilla. Tarja Halonen on myöhemmissä haastatteluissa kertonut tavanneensa isänsä vain muutamia kertoja.
Vuonna 1950 Lyyli Halonen avioitui uudelleen sähköasentaja Thure Herman Forssin (1919–1974) kanssa. Tarja Halosesta tuli hyvin läheinen Forssin kanssa ja hän nimitti tätä omaksi isäkseen. Thure Forss oli aktiivinen työväenliikkeessä ja Halonen on myöhemmin todennut Forssilla olleen suuri vaikutus hänen omaan aatteellisuuteensa. Halosen mukaan Forssin koko perhe ja suku olivat hyvällä itsetunnolla varustettuja työläisiä, jotka väittelivät mielellään asioista. Halonen on todennut, että hänen äitinsä sen sijaan oli kokenut vuoden 1918 sisällissodan jälkeisen ajan maaseudulla asuessaan niin kovana, ettei hän halunnut juurikaan kertoa kokemuksistaan tyttärelleen. Halonen on kuvaillut äitiään todelliseksi selviytyjäksi, joka oli aktiivinen ja sitkeä ihminen joka arvosti hyviä, rehellisiä ja vaatimattomia, kovasti töitä tekeviä ihmisiä. Kun Halonen lähti mukaan politiikkaan, hän totesi itse arvostavansa ja kunnioittavansa näitä samoja piirteitä ihmisissä.
Kotona korostettiin myös opiskelun tärkeyttä. Vuonna 1950 Halonen aloitti opintonsa Kallion kansakoulussa mistä hän myöhemmin jatkoi opintojaan Kallion yhteiskouluun. Tämä ei ollut 1950-luvun työläisperheiden lasten kohdalla kovinkaan tavallista, sillä oppikoulu oli maksullinen ja sinne tuli pyrkiä. Kallion yhteiskoulu oli aikoinaan ensimmäinen oppikoulu pitkänsillan pohjoispuolella ja suurin osa oppilaista tuli Halosen lailla työläisperheistä. Kotona Haloselle annettiin lupa hakeutua oppikouluun, mutta vanhemmat odottivat Haloselta sen maksullisuuden vuoksi myös menestystä ja hyviä tuloksia. Halonen kertoi myöhemmin hänen vanhempiensa sanoneen, että hänellä on lupa jäädä kerran luokalleen ja muutaman kerran saada ehdot, vaikka mitään tällaista ei myöhemmin tapahtunut. Halonen sai sen sijaan koulussa sekä hyviä arvosanoja että stipendejä. Keväällä 1962 Halonen kirjoitti ylioppilaaksi reaaliaineiden luokalta Kallion yhteiskoulusta. Samalla hänestä tuli työläissukunsa ensimmäinen ylioppilas.