cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Anne Rice
Kirjallinen ura
Rice muutti vuonna 1988 takaisin New Orleansiin ja sijoitti sen jälkeen kolme romaania viktoriaaniseen kartanoon, missä hän myös itse asui. Sarja käsitteli Mayfairin noitia. Rice aloitti myöhemmin myös toisen vampyyrisarjan, johon kuuluviat teokset Pandora (1999) ja Vittorio the Vampire (1999).
Rice ilmoitti vuonna 1998 palanneen katoliseen uskoon. Kääntyminen vaikutti suuresti hänen tuotantoonsa, sillä pian hän myös kielsi aiemmat vampyyriromaaninsa ja alkoi kirjoittaa enemmän uskontoon liittyviä teoksia. Monet hänen romaaneistansa käsittelivät Jeesuksen elämää. Hän teki lisäksi enkeleistä kertovia jännitysromaaneja.
Rice kuitenkin kertoi vuonna 2010 jättäneensä järjestäytyneen kristinuskon, mutta samalla hän ilmoitti jatkavansa Jeesuksen seuraajana. Rice sanoi, että koki olevansa kirkossa täysin ulkopuolinen eikä pystyisi olemaan homojen, feminismin ja tieteen vastainen.
Yksityiselämä
Anne ja Stan Rice olivat naimisissa 41 vuotta Stanin kuolemaan 2002 saakka. He saivat kaksi lasta. Michelle-tytär kuoli leukemiaan viisivuotiaana. Vuonna 1978 syntyneestä Christopherista tuli kirjailija.
Tyyli ja teemat
Rice vietti ison osan elämästään New Orleansissa, jota hän on myös käyttänyt taustana useimmille tarinoilleen. Hänet tunnettiin taiteen ja kulttuurien tuntijana, ja Rice matkustelikin usein tutustumaan taiteeseen, jota hän on myöhemmin käyttänyt tarinoissaan.
Rice julkaisi teoksia nimimerkeillä Anne Rampling ja A. N Roquelaure, joista jälkimmäistä hän käytti pääasiassa julkaisemaan enemmän aikuisille suunnattua materiaalia. Hänen proosaansa kuvataan usein sanoilla täyteläinen ja kuvaileva, ja hänen hahmonsa ovat usein seksuaalisesti vapaita. Hänen tarinoissaan on myös usein homoeroottisia sävyjä. Rice käsittelee teoksissaan myös filosofisia ja historiallisia teemoja, jotka hän punoo tarinoidensa paksuun juonistoon.
Kriittinen analyysi Ricen teoksista löytyy S. T. Joshin teoksesta The Modern Weird Tale (2001).
Teokset
Vampyyrikronikat
New Tales of the Vampires (Vampyyritarinoita, jotka eivät sinänsä liity Kronikoiden jatkumoon, mutta sijoittuvat samaan fiktiiviseen maailmaan)
Christ the Lord
Itsenäisiä romaaneja
Novelleja
Teoksia julkaistu nimimerkillä Anne Rampling:
Eroottista kirjallisuutta julkaistu nimimerkillä A. N. Roquelaure:
Hughes Helicopters
Hughes Helicopters oli merkittävä sotilashelikopterien valmistaja ja on nykyään osa Boeing-yhtiötä. pienoiskuva|TH-55 Osage Yhtiön taival alkoi Hughes Aircraft-yhtiön yksikkönä 1947 kun helikopterivalmistaja Kellett myi viimeisimmän mallinsa, H-17 Sky Crane-kopterin, Hughesille tuotantoon. Vuonna 1955 tästä yksiköstä tuli Toolco Aircraft Division.
Toukokuussa 1965 yhtiö voitti sopimuksen uudesta valvontahelikopterista Yhdysvaltain maavoimille ja se alkoi valmistaa OH-6 Cayuse -helikopteria, joka on säilynyt tuotannossa tähän päivään asti eri nimillä.
Vuonna 1972 Yhdysvaltain maavoimat teki tarjouspyynnön uudesta taisteluhelikopterista (Advanced Attack Helicopter, AAH). Viiden valmistajan joukosta Hughes Aircraftin Toolco Aircraft Division ja Bell valittiin loppukilpailuun, jossa Hughesin Model 77/YAH-64 voitti Bellin YAH-63:n. Ensimmäinen prototyyppi ilmestyi 1977, mutta tuotantosopimus allekirjoitettiin vasta 1982. Ensimmäinen tuotantolinjalta valmistunut AH-64 Apache -helikopteri näki päivänvalon vuonna 1983 Hughesin tehtaalla Mesassa, Arizonassa.
Samana vuonna yksikkö erotettiin omaksi Hughes Helicopters-yhtiöksi ja 1984 McDonnell Douglas osti yhtiön 470 miljoonalla Yhdysvaltain dollarilla. Yhtiö nimettiin kaupan jälkeen uudelleen McDonnell Douglas Helicopters'iksi ja myöhemmin 1996 yhtiö sai nimekseen Boeing Helicopters kun McDonnell Douglas ja Boeing yhdistyivät ja on nyt osa Boeing Integrated Defense Systems'iä.
Holidays in the Sun
Holidays in the Sun on brittiläisen punkyhtyeen Sex Pistolsin neljäs single. Se on yhtyeen viimeinen single ennen laulaja Johnny Rottenin eroamista. Kappale kertoo yhtyeen matkasta Berliiniin, Saksaan.
Eliisa Alanko
Anna-Eliisa Alanko (s. 29. elokuuta 1988) on suomalainen salibandyn pelaaja. Hän edusti naisten Salibandyliigassa kaksi kautta Turun Palloseuraa ja seitsemän kautta tamperelaista Classicia sekä pelasi myös Sveitsissä. Hän lopetti aktiiviuransa vuonna 2018.
Myös Alangon pikkusisko Ella Alanko on salibandyn pelaaja.
Salibandyura
Alanko nimettiin kausien 2004–2005, 2006–2007 ja 2007–2008 päätteeksi TPS:n vuoden naispelaajaksi, minkä lisäksi hänet valittiin vuonna 2007 Varsinais-Suomen parhaaksi salibandyn pelaajaksi. Vuonna 2009 hän siirtyi TPS:stä Sveitsin liigan UHC Dietlikoniin. Hän pelasi Sveitsissä kaksi kautta. Elokuussa 2011 julkistettiin hänen tehneen sopimuksen tamperelaisseura Classicin kanssa.
Alanko on voittanut Classicissa neljä Suomen mestaruutta (2012, 2013, 2015, 2017) ja kolme hopeaa (2014, 2016, 2018).
Maajoukkue
Alanko oli mukana tyttöjen maailmanmestaruuskilpailuissa 2006 voittamassa Suomelle hopeaa. Hän oli Saksassa pelatun MM-turnauksen pistepörssin seitsemäs ja Suomen joukkueen toiseksi paras pistenainen Nina Rantalan jälkeen.
Alanko debytoi naisten maajoukkueessa Porvoossa pelatussa neljän maan EuroFloorball-turnauksessa marraskuussa 2007. Saldona oli kaksi maalia ja kaksi maaliin johtanutta syöttöä.
Alanko on kuulunut Suomen joukkueeseen salibandyn maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 2009, 2011, 2013, 2015 ja 2017. Hän on saavuttanut turnauksista neljä MM-hopeaa ja yhden MM-pronssin. Hän pelasi 108 maaottelua, joissa hän teki 84 maalia ja sai 29 syöttöpistettä.
Kukaan ei ole täydellinen
Kukaan ei ole täydellinen on vuonna 1994 ensi-iltansa saanut Robert Bentonin ohjaama draamakomedia, joka perustuu Richard Russon samannimiseen romaaniin. Yhdysvaltalaisen elokuvan pääosia esittävät Paul Newman, Jessica Tandy, Bruce Willis, Melanie Griffith, Dylan Walsh, Pruitt Taylor Vince, Gene Saks, Josef Sommer, Philip Seymour Hoffman, Philip Bosco ja Catherine Dent. Elokuva oli Jessica Tandyn viimeinen.
Paul Newman sai pääosastaan pikkukaupungissa vanhenevana sekatyömiehenä ja entisenä pikkurikollisena muun muassa New York Film Critics Circlen ja Berliinin elokuvajuhlien palkinnon. The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
New York Rangers
New York Rangers on yhdysvaltalainen ammattilaistason jääkiekkoseura, jonka kotikaupunki on New York samannimisessä osavaltiossa. Seura kuuluu NHL:n Itäisen konferenssin Metropolien divisioonaan.
New York Rangers liittyi NHL:ään kaudella 1926–1927 ja se on yksi niin sanotuista Original Six -seuroista. Rangers on voittanut Stanley Cupin neljä kertaa: vuosina 1928, 1933, 1940 ja 1994. Rangers pelaa kotiottelunsa Madison Square Gardenissa.
Historiaa
Tex Rickard perusti New York Rangersin vuonna 1926. Joukkueen nimi tuli newyorkilaisen lehdistön joukkueelle antamasta lempinimestä "Tex's Rangers", joka oli Tex Rickardin nimestä ja Texas Rangersista johdettu sanaleikki. Joukkueen ensimmäinen kotiareena oli Madison Square Garden, jolla ei nimestään huolimatta ollut mitään tekemistä nykyisen Madison Square Gardenin kanssa.
New York Rangersin otteet huononivat 1940-luvulla ja joukkue jäi useina vuosina koko liigan viimeiseksi. Se kuitenkin pääsi Stanley Cup - finaaleihin vuonna 1950, jossa se kuitenkin hävisi sarjan Detroit Red Wingsille. Rangers alkoi pärjäämään paremmin taas 1960-luvun lopulla. Vuonna 1968 joukkue otti käyttöön uuden Madison Square Gardenin, joka on yhä käytössä. Kausilla 1971–72 ja 1978–79 Rangers pääsi Stanley Cup -finaaleihin asti, mutta hävisi finaalit ensin Boston Bruinsille ja sitten Montreal Canadiensille.
New York Rangers voitti historiansa toistaiseksi viimeisen Stanley Cupin kaudella 1993–94, kun se löi Vancouver Canucksin finaalisarjassa otteluvoitoin 4–3. Joukkueen tähtiin kuuluivat tuolloin muun muassa hyökkääjät Mark Messier ja Adam Graves, puolustaja Brian Leetch ja maalivahti Mike Richter. Seuraavina kausina Rangers hankki riveihinsä useita huippunimiä (muun muassa Wayne Gretzkyn), mutta tästä huolimatta joukkue ei kyennyt enää toistamaan kauden 1993–94 menestystä.
Yli kahdenkymmenen vuoden tauon jälkeen New York Rangers pääsi Stanley Cup -finaaleihin jälleen kaudella 2013–14. Rangers kuitenkin hävisi finaalisarjan Los Angeles Kingsille.
Maineikkaita Rangersissa pelanneita
thumb|right|150px|New York Rangersin ottelu [[Philadelphia Flyersiä vastaan 4. tammikuuta 2007.]] thumb|right|150px|[[Kaapo Kakko]]
Kapteenit
thumb|right|200px|Kapteeninakin toimineen [[Brian Leetchin numero on jäädytetty.]]
Joukkueenjohto
Lähde
Melanie C
pienoiskuva|Melanie C esiintymässä Kölnissä 2019 Melanie C (oik. Melanie Jayne Chisholm, s. 12. tammikuuta 1974 Merseyside, Englanti) on englantilainen laulaja.
Hänet tunnetaan Mel C:nä 1990-luvun Spice Girls -tyttöbändistä, mutta myös sooloartistina. Hän on parhaiten myynyt Spice Girlsistä soolouralle siirtynyt laulaja. Hänen levyjään on myyty maailmanlaajuisesti yli 20 miljoonaa  kappaletta, mikä tekee hänestä samalla yhden Britannian parhaiten myyneistä naisartisteista.
Yhtyeessä ollessaan hän sai lempinimet Sporty Spice, Melanie C ja Mel C, koska mukana oli myös toinen Melanie, jota kutsuttiin vuorostaan nimellä Mel B.
Hän on myös näytellyt 1997 ilmestyneessä elokuvassa Spice World, joka kuvasi kuvitteellisesti Spice Girls -yhtyettä.
Chisholm on voittanut urallaan useita palkintoja, esimerkiksi Scouseology Awards -musiikkipalkinnon vuonna 2003.
Yksityiselämä
Chisholmin isä on Alan Chisholm ja äiti Joan O’Neill. Hänellä on yksi siskopuoli ja kolme velipuolta. Chisholm harrasti lapsena balettia ja halusi tanssijaksi. 16-vuotiaana hän pääsi Doreen Birdin tanssikouluun ja valmistui sieltä 18-vuotiaana. Lapsena hän harrasti myös jalkapalloa ja uintia.
Vuonna 2000 Chrisholmilla diagnosoitiin anoreksia ja masennus, joista hän on kuitenkin parantunut.
Hän on seurustellut rakennusalalla työskentelevän Thomas Starrin kanssa useiden vuosien ajan. Pariskunnan ensimmäinen lapsi syntyi helmikuussa 2009.
Louise Latimer
Louise Latimer (6. maaliskuuta 1916 Brooklyn, New York – 14. toukokuuta 2012 Newport, Rhode Island ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi 1930-luvulla useissa elokuvissa. Eräs niistä on California Straight Ahead! (1937), jossa hän esiintyi John Waynen vastanäyttelijänä.
Arise: From Ginnungagap to Ragnarök – The History of the Vikings Volume III
Arise: From Ginnungagap to Ragnarök - The History of the Vikings Volume III on saksalaisen power metal -yhtyeen Rebellionin viides levy, joka julkaistiin 24. heinäkuuta 2009.
Konseptialbumi on viimeinen osa kolme albumia käsittävää trilogiaa, jonka teemana on viikinkien historia. Levy on trilogian raskain ja aggressiivisin levy ja se kertoo viikinkien jumalista Odinista, Thorista ja Lokista sekä heihin liittyvistä myyteistä. Levyn tuotti Uwe Lulis ja kansitaiteen teki Ingo Römling.
HMS Lioness (J377)
Valmistus
Alus tilattiin nimellä HMCS Petrolia Torontosta Toronto Ship Building Companyltä, missä köli laskettiin 10. marraskuuta 1943. Se laskettiin vesille 15. maaliskuuta 1944 ja valmistui 11. joulukuuta.
Palvelus
Alus romutettiin 1956 Rosythissä.
Tuomas Vitikka
Tuomas Vitikka on Eino Leinon esikoisromaani joka ilmestyi vuonna 1906. Se käsittelee suomalaista yhteiskuntaa ja sen mullistuksia päähenkilönsä Tuomas Vitikan kautta. Teos on ns. Routavuositrilogian ensimmäinen osa, muut osat ovat Jaana Rönty (1907) ja Olli Suurpää (1908). Tuomas Vitikka sai ilmestyessään ristiriitaiset arviot. Kehuja tuli satiirista sekä ajankohtaisuudesta, moitteita taas hajanaisuudesta.
Tšekki talviolympialaisissa 2002
Tšekki osallistui Salt Lake Cityn talviolympialaisiin 2002 76 urheilijan joukkueella. Maa saavutti urheilulajeissa kolme mitalia, joista yksi oli kultainen ja kaksi hopeista.
Funk
thumb|Average White Band (2013) Funk on 1960-luvun lopussa syntynyt ja 1970-luvulla kultakautensa kokenut afroamerikkalaisen musiikin tyyli. Termiä funk oli aiemmin käytetty mustien slangissa ruumiin hajun merkityksessä.
Soulmusiikista kehittyneelle funkille luonteenomaista on erityisen vahvasti synkopoitu rytmi. Kappaleet voivat koostua vain yhdestä riffistä, joskin paljon monimutkaisemmatkin rakenteet ovat yleisiä. Funkissa korostuu pyrkimys intensiivisen rytmin luomiseen loputtomiin toistettavien riffien avulla. Soittimet ovat usein samat kuin soulmusiikissa eli mukana on yleensä puhallinsektio. Myöhemmässä funkissa alettiin käyttää syntetisaattoreita. Bassokitara saa funkissa usein merkittävän roolin. Funk vaikutti voimakkaasti diskomusiikin ja rapin (hip-hop musiikki) syntyyn.
1960-luku
thumb|Parliament-Funkadelic 1960-luvun puolivälissä tapahtui soulmusiikissa myöhemmin funkin syntyyn johtanut oleellinen muutos, joka lasketaan enimmäkseen James Brownin vastuulle. Synkopoidut kahdeksas- ja kuudestoistaosanuotit muodostuivat funkin tavaramerkeiksi. Brown usutti yhtyettään intensiiviseen grooveen "on the one" -huudoilla. Tässä on usein nähty samankaltaisuus Länsi-Afrikan rytmimusiikkiin, jossa niin ikään monimutkaiset rytmit yhtyvät tietyllä iskulla. Brownin vuoden 1965 menestyssingle, "Papa's Got a Brand New Bag", nähdään usein käänteentekevänä. Tällä tiellä jatkoivat pari vuotta myöhemmin ilmestyneet singlet "Cold Sweat" (1967), "I Got the Feelin'" (1967) ja "Say It Loud, I'm Black And I'm Proud" (1968). Tältä ajalta Brownin "Licking Stick - Licking Stick" on ehkä paras esimerkki rakenteeltaan äärimmilleen pelkistetystä kappaleesta, joka lepää rytminsä varassa.
Joukko muita pioneereja ottivat opikseen Brownin innovaatioista riffien, rytmien ja vokaalityöskentelyn alueella, ja uusi tyyli alkoi levitä laajemmalle. Dyke & The Blazers -nimisen yhtyeen vuoden 1967 single, "Funky Broadway", on jo nimensä puolesta merkittävä, ja samoin Charles Wrightin yhtye The Watts 103rd Street Rhythm Band levytti noihin aikoihin varhaista funkia.
1970-luku
thumb|The Meters esiintyy 1970-luku oli funkin kulta-aikaa. Sly and the Family Stone oli funkin vaikutusvaltaisimpia yhtyeitä vuosikymmenen alkaessa. Myöhemmin merkittävään asemaan nousi George Clintonin funk-imperiumi, jonka tunnetuimpien yhtyeiden nimet olivat Parliament ja Funkadelic. Muita 1970-luvun funkia levyttäneitä yhtyeitä ja artisteja olivat esimerkiksi Average White Band, Bar-Kays, Brass Construction, The Brothers Johnson, B.T. Express, Cameo, The Commodores, Con Funk Shun, Graham Central Station, Jimmy Castor Bunch, Kool and the Gang, The Meters, Ohio Players, Slave ja Johnny "Guitar" Watson. James Brown itse pysyi uransa huipulla 1970-luvun puoliväliin asti keskittyen nimenomaan funkiin.
Lylloo
Diskografia
Albumit & EP:t
Funk
1970-luku
Funk-musiikkia on pyritty toisinaan luokittelemaan toisaalta intensiivisempään ja raaempaan tyyliin, jota on nimitetty esimerkiksi "hardcore funkiksi", sekä toisaalta soundeiltaan pehmeämpään tyyliin, jota on kutsuttu nimellä "sophisticated funk". Juuri Brownin funk-musiikki edusti ensin mainittua suuntausta, kun taas esimerkiksi Brothers Johnsonin ja Earth, Wind & Firen kaltaiset yhtyeet tekivät enemmän jälkimmäiseen suuntaukseen kuuluvia popmaisempia funk-levyjä.
1980-luku
thumb|The Commodores Funk oli uudistanut soundiaan 1970-luvun lopulla sähköisemmäksi syntetisaattoreiden myötä ja teki myös diskolle lieviä myönnytyksiä rytmin monimutkaisuuden suhteen. Uudempaa funk-tyyliä edustavat esimerkiksi Prince, Rick James ja Zappin 1980-luvun levyt. Cameo sekä Midnight Star tekivät 1980-luvulla vahvasti funk-vaikutteista R&B:tä. Tällaisten yhtyeiden hiipumisen myötä myös funkin aikakausi alkoi 1980-luvun puolivälin jälkeen olla lopullisesti ohitse.
Yhä uudet artistit ottivat kuitenkin vaikutteita funkista. 1980-luvulla viime vuosikymmenien suosituimpiin yhtyeisiin kuuluva Red Hot Chili Peppers levytti Hendrixin ja Funkadelicin innoittamana paljon materiaalia, jonka voidaan laskea kuuluvan funk rockiin (sittemmin yhtye vaihtoi tyyliään enemmän perinteisemmän rockin suuntaan). 1990-luvulla suosittu oli niin ikään myös funkista voimakkaita vaikutteita saanut yhtye Jamiroquai. Myös Primuksen ja Living Colourin kaltaiset joskus "funk-metalliksi" kutsuttua musiikkia levyttäneet yhtyeet pitivät funk-vaikutteita näkyvästi esillä.
Funkin piirteet
thumb|[[Bernie Worrell (Parliament-Funkadelic)]] Edeltäjäänsä, 1960-luvun souliin, verrattuna funk käyttää monimutkaisempia rytmejä, mutta kappalerakenteet ovat yksinkertaisempia koostuen yksinkertaisimmillaan vain yhdestä tai kahdesta riffistä (riffin vaihtuminen voi nousta kappaleen kohokohdaksi). Funk-musiikki on yleensä hyvin tanssimiseen sopivaa, ja sen perusideana on useimmiten luoda mahdollisimman intensiivinen groove. Taitavasti soitettuna rytmillä saadaan usein liki hypnoottinen vaikutus.
Bassokitaristit nousivat funkin myötä valokeilaan. Aikaisemmin basistit olivat olleet ikuisen statistin roolissa populaarimusiikissa. Jo aiemmin Motown -yhtiön taustamuusikkona toiminut basisti James Jamerson oli luonut bassolle uutta melodisempaa soittotyyliä. Hänen bassokuvionsa nousivat usein keskeiselle sijalle Motown-yhtiön soulyhtyeiden kappaleissa. Sly Stonen basistina toimineen Larry Grahamin ansioksi puolestaan luetaan usein funk-musiikille tyypillisen "peukutus"-tekniikan luominen. Siinä basisti tuottaa perkussiivisia ääniä iskemällä kieliä peukalolla tai nostamalla niitä otelaudasta muilla sormilla. Muita merkittäviä funk-basisteja ovat esimerkiksi George Porter Jr., Bootsy Collins ja Louis Johnson.
Myös funk-kitaristit käyttävät perkussiivista soittotyyliä usein lisäten riffeihin "kuolleita nuotteja" (eli otelaudan käsi painaa kieliä niin kevyesti, että niistä kuuluu vain rämpsytystä eikä varsinaisia säveliä). Tunnettuja funk-kitaristeja olivat esimerkiksi Jimmy Nolen ja Phelps Collins. Jimi Hendrix kehitti "funk rockin", jossa funkille tyypilliset rytmit ja riffit sovelletaan rock-kokoonpanolle. Tätä suuntausta jatkoi 1970-luvulla Funkadelic, jonka tunnetuin kitaristi oli Eddie Hazel. Puhallinsoittimet säilyttivät rhythm and bluesille tyypillisen tärkeän roolinsa funkissa. Funkin ja koko r&b-tradition tunnetuimpiin puhaltajiin kuuluvat esimerkiksi pasunisti Fred Wesley sekä saksofonisti Maceo Parker.
Japanin Grand Prix 1977
Japanin Grand Prix 1977 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 23. lokakuuta 1977 Fujin radalla. Kilpailun voitti James Hunt.
Funk
Funkin piirteet
Funkin yksinkertaiset kappalerakenteet olivat selvä vastakohta 1960-luvun yhä monimutkaisemmille jazz-tyyleille. Funk keskittyi sen sijaan intensiivisen rytmin luomiseen. Jazz-muusikot, etenkin fuusiojazzin parissa työskennelleet, ottivat vaikutteita funk-rytmeistä. Tämä vaikutus näkyy toisinaan edelleen vahvana modernissa jazzissa. Trumpetisti Miles Davis ja hänen kanssaan työskennellyt pianisti Herbie Hancock olivat keskeisiä funk-rytmejä käyttäneitä jazz-muusikoita. Usein käytetään sanaa "jazz-funk" viitatessa funk-rytmeihin perustuvaan jazz-musiikkiin.
Laulajat jatkavat funkissa soulmusiikille tyypillistä "sielukasta" vokaalityöskentelyä. Tähän liittyen funk-levyille on usein mahtunut mukaan hitaita soulballadeja. Samalla funk alkoi viedä vokaalityöskentelyä yhä enemmän huudahdusten, chantien ja iskevien hokemien suuntaan. Usein lyriikaksi funk-kappaleessa riittävät iskulauseenomaiset mantrat, joita toistetaan loputtomiin. Tällöin laulamiseen voi osallistua koko yhtye. Esimerkkeinä läpi kappaleen toistuvista lauseista voidaan mainita vaikka James Brownin "Talkin' Loud - And Sayin' Nothing" tai George Clintonin "Shit! Goddamn! - Get Off Your Ass And Jam".
Yksi funk-musiikin näkyvimmistä piirteistä on muusikoiden tyypillinen värikäs ulkoasu. Usein suositaan afrolettejä sekä huomiota herättäviä asuja. Useille funk-yhtyeille tyypillistä oli rennompi tyyli kirjavine vaatteineen siinä missä muut R&B -artistit olivat yleensä tyylitellymmän oloisia kiiltelevissä puvuissaan. Yksi funkin parhaiten muistetuista pukeutujista on basisti Bootsy Collins, jonka tavaramerkkinä olivat tähtien muotoiset silmälasit (ja bassokitara). Myös musiikkina funk on usein humoristista ja/tai eroottisuutta korostavaa. George Clintonin yhtyeiden levyillä huumori on alati näkyvästi esillä. Ohio Players taas lienee paras esimerkki erotiikan korostamisesta 1970-luvun R&B:ssä. Yhtye aiheutti huomiota levyjen rohkeilla kansikuvillaan, joista monet olivat S&M -henkisiä. Useat funk-yhtyeet viljelivät tuotannossaan myös poliittisia teemoja. Esille nostettuja aiheita olivat esimerkiksi rasismin vastustaminen, sosiaalipolitiikan alaan kuuluvat ongelmat sekä sodanvastaisuus.
Funkin perilliset
thumb|Kool and the Gang Lähinnä funkin pohjalta kehittyi 1970-luvun lopussa rap-musiikki. Rap-artistit ovat aina ottaneet kappaleisiinsa runsaasti sampleja 1970-luvun funk-levyiltä. Eniten samplatuksi artistiksi on usein nimetty James Brown, jonka viimeisiin suuriin hitteihin kuulunut "Payback" (1974) voidaan mainita selkeästi rappia ennakoivana julkaisuna.
Samoin 1970-luvun disko-musiikki oli varsinkin rytmikkäimmässä muodossaan varsin suora funkin perillinen. Monissa disko-hiteissä, kuten Chicin "Le Freak" tai Heatwaven "Boogie Nights" on säilytetty funkille tyypilliset riffit. Diskomusiikin tuoma keskeinen muutos oli palauttaa rytmi takaisin aiempaa yksinkertaisempaan muotoon. Samoin siinä lisättiin tuotannollisia keinoja, kuten jousien käyttöä, musiikin pehmentämiseksi.
Disko-musiikki voidaan nähdä osana kaupallista käännettä, jonka yhteydessä myös progressiivinen rock menetti suosiotaan yksinkertaisemman punkin nostaessa päätään, ja kokeellisempi fuusiojazz taantui smooth jazziksi.
Keskeisiä funk-artisteja ja levyjä
Monet funk-levyt sisältävät varsinaisen funkin lisäksi myös soulballadeja, joskus myös diskoa. "Funk"-sanaa käytetään usein väärässä yhteydessä viittaamaan kaikkeen 1970-luvun mustaan popmusiikkiin. Todellisuudessa monet 1970-luvun soulartistit eivät levyttäneet varsinaista funkia juuri lainkaan. Samoin usein funk-yhtyeenä mainittujen Tower of Powerin ja Earth, Wind & Firen useimmat levyt sisältävät enemmän soulia ja R&B-balladeja kuin varsinaista funkia. Rockyhtyeellä Grand Funk Railroad ei ole mitään tekemistä funkin kanssa, muutamaa "Closer to Home" levyn kappaletta lukuun ottamatta.
Varsinaisten funk-albumien lisäksi 2000-luvulla huomiota ovat herättäneet markkinoille ilmaantuneet funk-kokoelmalevyt, joille on etsitty 1970-luvun alkupuolen unohdettujen artistien singlejä tai muita kappaleita, joita on vaikea saada käsiinsä muista lähteistä. Nämä levyt sisältävät useimmiten enemmän tai vähemmän James Brown -tyyppistä "hardcore funkia", jossa on suhteellisen rosoinen soundi, ja monet kappaleista ovat instrumentaaleja. Tunnetuin tällaisista levyistä on mahdollisesti Funky 16 Corners, ja muita musiikkikriitikoiden laadukkaiksi kehumia kokoelmia ovat esimerkiksi Florida Funk 1968-1975, Cold Heat: Heavy Funk Rarities 1968-1974 Vol. 1, Keb Darge's Legendary Deep Funk Vol. 1-3 sekä Texas Funk 1968-1975
Eymundin saaga
thumb|350px| Flateyjarbok Eymundin saaga (Eymundar þáttr hrings) on lyhyt norjalainen saaga, josta on säilynyt kaksi versiota. Toinen on Eymundar þáttr hrings Flateyjarbókissa ja toinen on esittely saagassa Yngvars saga víðförla. Suurin ero näiden versioiden välillä on se, että Eymundar þáttr hrings saagassa sankari on norjalainen. Sen sijaan Yngvars saga víðförla kertoo hänen olleen ruotsalainen.
Saaga on kirjoitettu 1387–1394. Siinä kerrotaan varjagien seikkailuista Jaroslav I Viisaan palveluksessa. Hän oli Vladimir Suuren poika, joka nousi valtaan syrjäyttämällä kaikki veljensä.
Tarina
Eymundin saagan mukaan viikingit kuulivat Valdimarin eli Vladimir Suuren kuolemasta vuonna 1015. Viikingit päättivät lähteä Rusin maalle Eymund Hringssonin johdolla. Eymund kertoi miehilleen: "Rusia hallitsee 3 veljestä: Buritslav (Svjatopolk I), joka sai suurimman osan isänsä omaisuudesta ja hän on veljeksistä vanhin. Toisen nimi on Jaritsleiv (Jaroslav I Viisas) ja kolmannen nimi on Vartilav. Buritslavilla on Könugard, joka on Gardarikin paras ruhtinaskunta, Jaritsleiv hallitsee Holmgardia ja kolmas Vartilav Polotskia sekä sitä ympäröiviä alueita."
Saagan kirjoittaja mainitsee kaupunkien nimet (nykyiset: Kiova, Novgorod, Polotsk), mutta ei ruhtinaskuntia. Tässä hän kertoo Könugardin olevan ríki eli valtakunta (tai ruhtinaskunta). Sen sijaan Holmgardista hän ei siten mainitse. Polotsk on tarinassa kaupunki, josta hän sanoo yleisesti, että "myös kaikki se alue, joka on sen ympärillä". Kirjoittajalle on ollut selvää, että Rus oli jakaantunut 1000-luvun alussa kolmeen maahan: Kiovan, Novgorodin ja Polotskin ruhtinaskuntiin. Lopussa hän mainitsee myös Jaroslavin vaimon, Ingegerdin, saamasta Inkerin maalahjasta 1019.
Kirjoittaja mainitsee Holmgardin olevan "paras osa Gardarikia". Könugardin mainitsee olevan "toisen hyvän ruhtinaskunnan". "Ingegerd sanoi Jaritsleiv-kuninkaalle, että hänellä on Gardarikin paras osa eli Holmgard, Vartilaville Könugard. Mutta Polotsk ja alue ympärille annetaan Eymund-kuninkaalle ja hän tulee sen kuninkaaksi." Eymundin saaga kertoo Boriksen murhasta, mutta sanoo syylliseksi Svjatopolkin sijaan Jaroslavin.
Kalle Kotipsykiatri
right|thumb|250px|Kalle Kotipsykiatrin VIC-20-versio
Kalle Kotipsykiatri on suomenkielinen keskusteleva tietokoneohjelma eli chatbot, joka antoi vaikutelman tekoälystä.
Ohjelma julkaistiin alun perin Prosessori-lehden kaksiosaisessa tekoälyä käsittelevässä artikkelissa 1982. Artikkeli sisälsi ohjelmalistauksen Apple II -tietokoneelle. Artikkelin ja ohjelman kirjoitti tuolloin 24-vuotias Helsingin yliopiston yleisen kielitieteen opiskelija Pekka Tolonen (Tolonen on tunnettu myös Argon-yhtyeestä). Ohjelman kuuluisin versio on vuonna 1984 MikroBitti-lehden ensimmäisessä numerossa julkaistu Commodore 64 -kotitietokoneelle käännetty versio, jonka teki Jyrki Kasvi.
MikroBitin numero 1/1984 sisälsi laajan artikkelin tekoälystä ja Kalle Kotipsykiatri -ohjelmasta. Lehti julkaisi ohjelman BASIC-kielisen ohjelmalistauksen kokonaisuudessaan, mutta koska Kasvi oli lisännyt ohjelmakoodiin kirosanoja käsittelevän rutiinin, toimitus oli sensuroinut osan koodista. Seurauksena ohjelma ei julkaistussa muodossa toiminut lainkaan, ja MikroBitti joutui vuosien ajan korjailemaan aikaisemmin julkaistua ohjelmalistausta sekä epätäydellisiä korjausyrityksiä.
Apple II:n ja Commodore 64:n lisäksi Pekka Tolonen on kääntänyt Kalle Kotipsykiatrin Commodore VIC-20:lle. ja Mikroilijat ry Spectravideo SV-328:lle.
Pekka Tolosen muut Kalle-teknologiaan perustuvat keinopersoonat ovat Yrtsi (punkkari) ja Eroottinen Keinopersoona Lulu. Lulu esiteltiin Tiedekeskus Heurekan Ajattelevatko Koneet -näyttelyssä ja demonstroi ensimmäisenä Suomessa Atari-kotitietokoneen mahdollisuuksia interaktiivisten kuva-, ääni- ja puhesynteesisovellusten toteutuksessa. Pekka Tolonen työskentelee Second Life -yhteisössä ja kehittää Kalle 2.0 -teknologiaan perustuvia automaattisesti käyttäjää tulkitsevia kehonkielianimaatiota avatareille.
Hayao Miyazaki
Hayao Miyazaki (, s. 5. tammikuuta 1941 Tokio) on japanilainen animaatio-ohjaaja ja yksi kaikkien aikojen kuuluisimpia animen tekijöitä. Erityisesti häntä arvostetaan kotimaassaan. Miyazaki on tehnyt monien suosittujen anime-elokuvien lisäksi myös hieman mangaa. Vaikka hänen elokuvansa ovat olleet Japanissa lähes poikkeuksetta suuria kaupallisia ja arvostelumenestyksiä, ne olivat huomattavasti tuntemattomampia länsimaissa ennen vuotta 2002, jolloin hän sai Oscar-palkinnon parhaasta animaatiosta.
Miyazakia on sanottu neroksi, jonka elokuvat ovat puhuttelevia, syvällisiä ja kauniita. Hänen teemojaan ovat mekaniikka, varsinkin lentäminen. Tunnettuja teoksia ovat esimerkiksi Naapurini Totoro ja Henkien kätkemä.
Elokuvat
Monet Miyazakin elokuvista käsittelevät ihmisen suhdetta luontoon. Miyazakin elokuvissa ei yleensä ole mustavalkoista hyvää ja pahaa. Jopa ”pahoilla” hahmoilla (esimerkiksi Henkien kätkemän Yubaba ja Prinsessa Mononoken neiti Eboshi), jotka ovat länsimaisissa animaatiossa kaiken toivon ulkopuolella, voi olla hyvät puolensa. Juuri tämä erottaa hänen elokuvansa monista perinteisistä länsimaisista animaatioista, joita esimerkiksi The Walt Disney Company tekee. Länsimaisesta näkökulmasta tyypillistä Miyazakin elokuville on myös tietynlainen hullunkurisuus; esimerkiksi mielikuvituksellisen Henkien kätkemä -elokuvan olennot eivät muistuta lainkaan perinteisiä länsimaisia satuhahmoja. Merkittävä on myös Miyazakin tapa sekoittaa eläimet ja ihmiset keskenään. Hänen eläinhahmoissaan on aina hyvin inhimillisiä piirteitä, mikä vaikuttaa siihen, etteivät Miyazakin elokuvat ole varsinaisia lastenelokuvia vaikka ne joskus niiksi mielletäänkin. Miyazakin elokuvien keskeisiä aiheita ovat lentäminen ja lentävät koneet. Useiden elokuvien kaupungit ja maisemat puolestaan muistuttavat eurooppalaisia paikkoja, joista Miyazaki on piirtänyt luonnoksia matkoillaan. Toinen tärkeä ainesosa ovat osittain japanilaiseen tarustoon perustuvat hahmot. Tunnetuimpia Miyazakin elokuvien hahmoja ovat eräänlainen metsänhenki Totoro (elokuvasta Naapurini Totoro) sekä kissa Jiji (elokuvasta Kikin lähettipalvelu), jotka ovat päätyneet myös monien pehmolelujen ja muiden elokuvien oheistuotteiden aiheiksi.
Tuulen laakson Nausicaä oli yksi Miyazakin ensimmäisistä elokuvista sekä käsikirjoittajana että ohjaajana. Se perustui hänen kaksi vuotta aikaisemmin aloittamaansa samannimiseen mangaan. Myöhemmin hän perusti Isao Takahatan ja Yasuyoshi Tokuman kanssa animaatioyhtiön, Studio Ghiblin, ja on tuottanut lähes kaikki myöhemmät työnsä sen kautta. Vuonna 1997 ilmestyneestä Prinsessa Mononokesta tuli Japanin kaikkien aikojen tuottoisin elokuva (Titanic-elokuvaan asti), ja se voitti parhaan elokuvan Nippon akademī -palkinnon. Mononoken jälkeen Miyazaki vetäytyi eläkkeelle ajatellen sen jäävän viimeiseksi ohjaamakseen elokuvaksi. Hän kuitenkin palasi työn pariin tavattuaan ystävänsä tyttären, jolta sai innoituksen tehdä Henkien kätkemän. Vuonna 2001 Japanissa ensi-iltansa saanut elokuva sai huikean menestyksen 30,4 miljoonan jenin lipputuloilla ja yli 23 miljoonalla katsojallaan ja pudotti samalla Titanicin Japanin katsotuimman ja tuottoisimman elokuvan ykköspaikalta. Henkien kätkemä on saanut lukuisia palkintoja, muun muassa vuoden 2001 parhaan elokuvan Nippon akademī -palkinnon, Berliinin elokuvajuhlien Kultaisen karhun 2002 ja parhaan animaatioelokuvan Oscar-palkinnon.
Miyazakilla on ollut tapana osallistua elokuviensa tuotannon jokaiseen vaiheeseen itse, käsikirjoituksesta animointiin ja musiikin suunnitteluun. Hän myös valvoo jokaista vaihetta tarkasti, tarkastaen jokaisen yksityiskohdan huolellisesti, minkä vuoksi hänen ohjaamiaan elokuvia kutsutaan usein ”Miyazakin itse tekemiksi”.
Miyazakin elokuva Liikkuva linna perustuu Diana Wynne Jonesin samannimiseen fantasiakirjaan. Miyazaki oli jo siirtynyt tietokonegrafiikan käyttöön, mutta hänen elokuvansa Ponyo rantakalliolla (2008) viiva on jälleen kynällä piirretty, sillä Miyazakin mielestä tietokonegrafiikka ei tee ihmisiin samassa määrin vaikutusta kuin käsin piirretty. Studio Ghiblin vuoden 2010 elokuvassa Kätkijät Miyazaki toimi käsikirjoittajana. Elokuvan ohjasi studion animaattori Hiromasa Yonebayashi, ja se perustuu vahvasti lastenkirjasarjaan Kätkijät. Miyazakin uusin elokuva Tuuli nousee sai ensi-iltansa vuonna 2013, ja Miyazaki ilmoitti jäävänsä sen jälkeen eläkkeelle, mutta jatkoi kuitenkin.
Vuonna 1969, uransa alkuaikoina Miyazaki työskenteli animaattorina Tove Janssonin Muumeihin löyhästi perustuvassa Mūmin-sarjassa.
Patricia Morison
thumb|right|Patricia Morison vuonna 1939 Eileen Patricia Augusta Fraser Morison (19. maaliskuuta 1915 New York, New York – 20. toukokuuta 2018 Los Angeles, Kalifornia ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja, äänialaltaan mezzosopraano. Hän saavutti suurimman suosionsa Kiss Me, Kate -musikaalin (1948) pääroolissa sen alkuperäisessä tuotannossa. Hän on esiintynyt lisäksi muun muassa Anna Leonowensin roolissa musikaalissa Kuningas ja minä. Elokuviin, joissa Morison on nähty, lukeutuvat Bernadetten laulu (1943), Calling Dr. Death (1943) ja Pettävän varjon laulu (1947). Hän teki lukuisia sekä musikaaleihin liittyviä että muita televisioesiintymisiä.
Morison ei koskaan ollut naimisissa. Hänen maalaamiaan taideteoksia on ollut toistuvasti näyttelyissä Los Angelesissa ja sen seudulla.
Porin majakka
Porin majakka sijaitsee Selkämerellä Tahkoluodon satamaan johtavan väylän suulla. Vuonna 1985 valmistunut majakka on matalikolle teräspaalun varaan perustettu pohjamajakka. Majakan rungossa on joustonivel, joka vaimentaa sen yläosaan kohdistuvaa ahtojäiden aiheuttamaa värähtelyä. Majakan valon korkeus on 18,4 metriä.
Lähteet
61.70658°N, 21.22744°W
Schrader
Schrader voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Muita merkityksiä:
Stadio Luigi Ferraris
Stadio Luigi Ferraris on Italian Genovassa sijaitseva jalkapallostadion. Stadionia käyttävät kotikenttänään on genovalaiset jalkapalloseurat Genoa CFC ja UC Sampdoria. Stadion on avattu vuonna 1911 ja se rakennettiin lähes kokonaan uudelleen vuoden 1990 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuja varten. Stadionilla on pelattu MM-turnauksen otteluita myös vuonna 1934.
Wicher-luokka
Wicher-luokka oli Puolan laivaston kahden hävittäjän muodostama alusluokka. Alukset palvelivat toisessa maailmansodassa.
Poliittisista syistä alusten tilaus annettiin telakalle, jolla ei aiempaa kokemusta hävittäjien valmistuksesta. Tästä seuraus runsaasti viivästymisiä materiaalihankinnoista ja valmistuksesta johtuvien ongelmien seurauksena.
Aleksandăr Malinov
thumb|200px|Aleksandăr Malinov Aleksandăr Malinov (3. toukokuuta (J: 20. huhtikuuta) 1867 Pandăkli, Bessarabia – 20. maaliskuuta 1938 Sofia) oli bulgarialainen poliitikko, joka toimi Bulgarian pääministerinä vuosina 1908–1911, 1918 ja 1931.
Bessarabialainen Malinov opiskeli oikeustiedettä Kiovassa ja toimittuaan lakimiehenä Bulgariassa hän sai vuonna 1889 maan kansalaisuuden. Hän kuului Karavelovin demokraattisen puolueeseen ja oli vuodesta 1901 kansalliskokouksen jäsen. Malinov toimi ensimmäisnen karran Bulgarian pääministerinä tammikuusta 1908 maaliskuuhun 1911; lokakuusta 1910 hän oli myös ulkoministerinä. Hänen ensimmäiselle pääministerikaudelleen osui Balkanin kriisi, jonka yhteydessä Bulgaria julistautui lopullisesti itsenäiseksi sekä kuningaskunnaksi. Malinov kannatti Bulgarian liittoutumista Venäjän ja ententevaltioiden kanssa ja varoitti maan ajautumisesta riippuvaiseksi keskusvalloista, mikä tuli ilmeiseksi varsinkin Balkanin sotien jälkeen. Vastoin hänen neuvojaan puhjettua pääministeri Vasil Radoslavov ja tsaari Ferdinand I päättivät syyskuussa 1915 viedä Bulgarian mukaan ensimmäiseen maailmansotaan keskusvaltojen puolelle.
Iso E
Albumilta julkaistiin singlet kappaleista "Näin on" ja "Entinen", joista jälkimmäinen sai paljon radiosoittoa editoituna versiona. Albumilla esiintyy myös tunnettu "Salainen agentti" kappale, joka julkaistiin varhaisempana versiona nimellä "Salainen agentti 998" vuonna 2000.
Kappaleet
Kultapainoksen bonuskappaleet
Rome (albumi)
Rome on yhdysvaltalaisen tuottaja Danger Mousen ja italialaisen säveltäjä Daniele Luppin studioalbumi, jonka julkaisi Parlophone 16. toukokuuta 2011. Albumilla vierailevat artistit Jack White ja Norah Jones. Albumin parissa työskenteltiin viisi vuotta ja se nauhoitettiin Forum Studios -studiolla Roomassa. Albumi ottaa vaikutteita spagettiwestern-elokuvista.
Uwe Bein
thumb|upright|Uwe Bein 2005. Uwe Bein (s. 26. syyskuuta 1960 Heringen, Länsi-Saksa) on saksalainen jalkapalloilija. Keskikentällä pelannut Bein voitti maailmanmestaruuden vuoden 1990 MM-kisoissa. Uwe Bein oli tunnettu tarkoista syötöistä ja keskityksistä. Häntä kutsuttiinkin Saksassa nimellä Der Mann mit dem tödlichen Pass (mies, jolla on kuolettava syöttö).
Uwe Bein aloitti uransa aladivisioonissa Kickers Offenbachin joukkueessa vuonna 1979. Bundesligaan hän nousi Kickers Offenbachin kanssa vuonna 1983. Seuraavana vuonna hän siirtyi 1. FC Kölniin, jossa pelasi vuoteen 1987 asti. Vuonna 1986 Bein pääsi FC Kölnin kanssa UEFA Cupin loppuotteluun mutta hävisi. Kölnistä Uwe Bein siirtyi Hamburger SV:hen. HSV:n jälkeen Bein siirtyi Eintracht Frankfurtiin, jossa pelasi viisi kautta. Hänen viimeiseksi Bundesliga-kaudekseen jäi 1993–1994. Japanissa Bein pelasi vuosina 1994–1997 Urawa Red Diamondsissa ja palasi vielä Saksaan, jossa pelasi kaudella 1997–1998 muutaman ottelun alasarjajoukkue VfB Gießenissä. Seuratasolla Uwe Bein ei saavuttanut suuria meriittejä. Hän oli Bundesligassa neljä kertaa kolmas.
Saksan jalkapallomaajoukkueessa Uwe Bein pelasi 17 ottelua vuosina 1989–1993 ja teki niissä kolme maalia. Hän pelasi vuoden 1990 MM-kisoissa neljä ottelua, teki niissä yhden maalin ja voitti maailmanmestaruuden.
Gyeoul yeonga
Japanilaisten raporttien mukaan ohjelma aloitti ensimmäisen eteläkorealaisen populaarikulttuurin hallyu-aallon.
Tšekki talviolympialaisissa 1998
Tšekki osallistui Naganon talviolympialaisiin 1998 61 urheilijan joukkueella. Maa saavutti urheilulajeissa kolme mitalia, joista yksi oli kultainen, yksi hopeinen ja yksi pronssinen.
Beverly Polcyn
Beverly Polcyn (13. syyskuuta 1927 Los Angeles, Kalifornia – 18. elokuuta 2018 Winnetka, Kalifornia ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi elokuvassa Not Another Teen Movie, josta hän sai vuonna 2002 Mia Kirshnerin kanssa MTV Movie Awards -ehdokkuuden parhaasta suudelmasta. Lisäksi Polcyn on esiintynyt esimerkiksi Date Moviessa ja vuonna 2006 yhdessä Tuho-osasto-jaksossa.
Salibandyn 2. divisioona (miehet)
'''Miesten 2. divisioona''' on Suomen neljänneksi korkein salibandyn sarjataso. Sarjaa pelataan alueellisesti seitsemällä Salibandyliiton alueella. 2. divisioonassa ottelut pelataan yksittäisinä ja ottelu kestää 3 x 20 minuuttia. Pohjois-Suomen kaksi parasta joukkuetta pääsevät Divarikarsintoihin. Muiden alueiden parhaat karsivat noususta Suomisarjaan.
Joukkueet 2021–2022
Etelä-Suomi
Lohko 1
Länsirannikko
Lohko 3
Sisä-Suomi
Kaakkois-Suomi
Lohko 4
Savo-Karjala
Lohko 5
Pohjanmaa
Lohko 7
Pohjois-Suomi
Lohko 8
Tulevaisuus
31.12.2018 Salibandyliitto tiedotti, että Divarin ja 2. divisioonan väliin perustetaan kaudelle 2020–2021 uusi sarjataso Suomisarja. Sarja pelataan kolmessa 10 joukkueen lohkossa ylialueellisena. Ottelut pelataan yksittäisinä. Pohjois-Suomen joukkueet eivät osallistu Suomisarjaan.
Baade
Baade on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Kaarlo Halttunen
Halttunen syntyi Lappeenrannassa kirjaltaja Kaarle Halttusen ja näyttelijä Maija Parviaisen perheeseen. Jo kuusivuotiaana hän esiintyi näytelmien avustajarooleissa.
Halttusen luonnehtimiskykyä kiitettiin jo uran alkuaikoina Turun Teatterin näytelmässä Pyhä Johanna (1937), jossa hän oli Ranskan kuninkaana. Viipurissa ja Tampereella Halttunen oli operettien sankari, ja hänen rooleihinsa kuuluivat muun muassa Jääkärin morsiamen Isak ja Masurkan Kasimir. Erityistä kiitosta hän sai roolistaan Ukko Rotteeruksena Ilmari Turjan näytelmässä Tuomari Martta. Halttusen muita merkittäviä töitä olivat muun muassa Seitsemän veljeksen Eero vuonna 1936 ja Aapo 1946, Karamazovin veljesten Smerdjakov, Huomenna hän tulee -näytelmän Vladimir ja Vanja-enon Telegin. Hän jäi Kansallisteatterista eläkkeelle vuonna 1976.
Halttunen esiintyi kaikkiaan 62 elokuvassa vuosien 1933–1973 aikana. Hän teki tunnetuimmat suorituksensa Edvin Laineen elokuvissa Niskavuoren Heta (1952), Tuntematon sotilas (1955), Vieras mies (1957), Täällä Pohjantähden alla (1968) ja Pohjantähti (1973). Halttusella oli myös pääosa Jack Witikan elokuvassa Mies tältä tähdeltä (1958). Hän sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1959.
Halttunen avioitui näyttelijä Hilkka Helinän kanssa kesällä 1939, jolloin molemmat olivat Viipurin Kaupunginteatterin näyttelijöitä. Talvisodan jälkeen kumpikin sai kiinnityksen Tampereelle. Pariskunnalla oli kolme lasta: Pekka Kaarlo (1941–1985), Marjukka Hilkka (s. 1942) ja Elina Johanna (s. 1952). Marjukka Halttunen on vanhempiensa tavoin näyttelijä ja Elina Halttunen näyttelijä-käsikirjoittaja.
Vimyn harjanteen taistelu
thumb|Kanadalaisia konekivääriryhmiä Vimyn harjanteen yläpuolisella tasangolla.
Taistelu
Saksalaisten puolustus Vimyn harjanteella käsitti tunneleita, juoksuhautoja, piikkilankaa, tykistöä ja konekivääripesäkkeitä. Harjanteelta, joka ulottui Vimyn ja Farbusin länsipuolelta Givenchy-en-Gohelleen, voitiin helposti hallita ympäröivää maastoa tykistön avulla.
Adolf Broberg
Johan Adolf Ulrik Jakob Broberg (26. syyskuuta 1770 – 4. helmikuuta 1849 Lapinjärvi ) oli suomalainen eversti ja maaherra.
Vimyn harjanteen taistelu
Taistelu
Ranskalaiset ja britit olivat yrittäneet ennen kanadalaisia vallata kukkulan valtavin tappioin. Ranskalaiset olivat 1915 menettäneet Vimyn harjanteella 150 000 sotilasta kuolleina ja haavoittuneina. Operaatio annettiin melko kokemattomille, mutta aikaisemmin onnistuneille kanadalaisille. Kaikki kanadalaisten neljä divisioonaa taistelivat ensimmäistä kertaa yhdessä. Kanadan joukkojen komentaja suunnitteli kuukausia hyökkäystään yrittäen ottaa oppia brittien ja ranskalaisten virheistä. Kukkulasta rakennettiin linjojen taakse jäljitelmä, jolla harjoiteltiin hyökkäystä. Jokaiselle joukkueelle annettiin erikoistehtävä eikä epämääräistä, yleistä hyökkäyskäskyä. Aiottiin käyttää myös vanhaa tekniikkaa, muun muassa räjäyttää Saksan linjojen alle kaivettuja tunneleita.
Kososlaisuus
Kososlaisuus on vanhoillislestadiolaisuuden sisällä vaikuttanut suunta. Se on saanut nimensä saarnaaja Juhana Alfred Kososelta. Kososlaisuus syntyi 1930-luvulla Viipurissa ja se aiheutti sekaannusta vanhoillislestadiolaisuuden sisällä. Kososlaiset arvostelivat toisia vanhoillislestadiolaisia ja katsoivat ymmärtävänsä uskonasiat muita paremmin. Kososlaiset alkoivat pitää omia erillisiä seuroja Viipurissa. Kososlaisuus levisi Viipurin vanhoillislestadiolaisten mukana Helsinkiin, Imatralle, Jyväskylään, Lappeenrantaan, Ouluun ja Tampereelle.
Adolf Broberg
Hän toimi Kymenkartanon läänin maaherrana vuosina 1827–1828 ja Turun ja Porin läänin maaherrana 1828–1831.
Kososlaisuus
Viipurin seudun vanhoillislestadiolaisuuden sisäinen hajaannus muuttui selvemmäksi ja ulkonaiseksi vuonna 1932, jolloin entinen uusherännyt pappi Kustavi Lounasheimo "teki parannuksen" eriseurasta ja liittyi vanhoillislestadiolaisuuteen. Kososlaiset nimittäin suhtautuivat Lounasheimoon kielteisesti ja epäluuloisesti, kuten yleensäkin pappeihin ja entisiin eriseuralaisiin. Kososlaisuus oli noin vuosina 1932–1937 ulkonaisestikin erillään vanhoillislestadiolaisuudesta julkisena "eriseurana".
Vimyn harjanteen taistelu
Hyökkäys
Kanadan 4. divisioona jäi konekivääriansaan juuri kukkulan huipulla ja sen 87. pataljoona kärsi 50 prosentin tappiot. 12. huhtikuuta kanadalaiset hallitsivat kukkulaa 145. Brittien ja kanadalaisten samanaikaiset hyökkäykset Vimyn harjanteesta etelään olivat tuloksettomia.
Kososlaisuus
Juhana Kosonen sairastui vuonna 1937 vakavasti ja kutsui riidan osapuolet luokseen. Hänellä oli halu sopia asiat sairasvuoteella kuntoon. Riidat sovittiin ja Viipurissa alettiin pitää jälleen seuroja yhdessä. Kososen opetus ja perintö jäi elämään muiden seurakuntalaisten levittämänä. Kososlaisuus aiheutti ristiriitoja vanhoillislestadiolaisuuden sisällä kymmeniä vuosia. thumb|right|Suomen ja Karjalan lestadiolaisuuden sukupuu, joka sisältää myös kuolleet haarat.
Vimyn harjanteen taistelu
Hyökkäys
Kanadalaisten suorittama kukkulan 145 valtaus oli taktinen voitto, mutta sillä ei ollut suuren mittakaavan merkitystä sodassa. Se oli silti ensimmäinen voitto ympärysvalloille melkein vuoteen ja masensi saksalaisia, jotka pitivät tätä harjannetta eräänä vahvimmista linnakkeistaan länsirintamalla.
Kososlaisuus
Kososlainen oppi
Seppo Särkiniemen mukaan kososlaiset uskoivat lankeamattomuuden oppiin. Uskovaisen nimen opetettiin säilyvän Elämän kirjassa synneistä huolimatta. Toisaalta kososlaisuuteen liittyi tiukka ulkonainen hurskaus, joka näkyi esimerkiksi pukeutumisessa.
Vimyn harjanteen taistelu
Hyökkäys
30 000:sta kanadalaisesta ja britistä 3 598 kuoli ja 7 104 haavoittui. Saksalaisten tappiot olivat 20 000 kuollutta ja haavoittunutta sekä 4 000 sotavankia. Englantilaiset pitivät Vimyn harjanteen silloinkin, kun saksalaiset onnistuivat käynnistämään suuren rintamaa siirtäneen hyökkäyksen.
Kososlaisuus
Kososlainen oppi
Tutkija Miikka Ruokasen mukaan 1970-luvulla uskottiin kososlaisuuden olevan "väärä henki", josta on saatava "parannuksen armo". 1960-luvulla ja 1970-luvulla joskus vaadittiin tai kehotettiin monia henkilöitä tekemään parannuksen "kososlaisesta hengestä", varsinkin ns. hoitokokousten yhteydessä. Kososlaisten katsottiin sallivan itselleen liiallisen kireyden arvostellessaan muiden "hempeyksiä" eli suvaitsevaa suhtautumista syntiin. Ruokasen mukaan Juhana Alfred Kososen edustaman kososlaisuuden ja 1970-luvun kososlaisuuden historiallinen yhteys on epäselvä. Molemmille oli kuitenkin yhteistä jyrkkyys.
Kososlaisuus Helsingissä
Seppo Särkiniemen mukaan kososlaisuus syntyi Helsingissä pikkuhiljaa kanssapuheinstituution sisällä. Muistitieto kertoo, että Viipurista muuttaneiden siirtolaisten tulon jälkeen kososlaisuus alkoi näkyä eripuraisuutena seurakunnan sisällä. Se muun muassa esti SRK:n vuosikokouksen ja suurien seurojen järjestämisen Helsingissä vuonna 1947 sekä suviseurojen järjestämisen vuonna 1953 esityksistä huolimatta. Syksyllä 1951 Helsingin ja sen lähirauhanyhdistysten puhujat pitivät suljetun kokouksen, jossa todettiin puhujien jakaantuneen ja seurakunnissa olevan kososlaista opetusta. Kososlaisuutta yritettiin hoitaa johtokunnassa vuonna 1958, mutta tulokset olivat heikkoja. Kososlaisuus nousi esille myös vuonna 1960 muutamien seurakuntalaisten johtokuntaa vastaan kohdistamana kritiikkinä, jonka mukaan yhdistyksen johtokunta ei nauttinut seurakunnan luottamusta. Puhuttiin varjohallituksesta, joka vaikeutti yhdistyksen toimintaa ja järjesteli toimintaa yhdistyksen johtokunnan ohi. Seurakunnassa ja johtokunnassa oli näkemyseroja, joiden hoitamiseksi järjestettiin Helsingin Rauhanyhdistyksellä 12.5.1962 ylimääräinen kokous, jonka puheenjohtajana oli SRK:n silloinen puheenjohtaja Eino Vaherjoki. Keskustelun jälkeen tehtiin esitys, jossa ehdotettiin, että:
Esitystä kannatettiin, ja monet "tekivät kososlaisuudesta parannuksen". Kaikki "asiasta puhutellut" eivät kuitenkaan tehneet parannusta, joten "eriseura jäi". Asiaa yritettiin vuonna 1971 jälleen hoitaa neuvottelukokouksessa, johon osallistui myös SRK:n johtokuntaa. Kososlaisuus jäi edelleen kytemään pinnan alle ja nousi esille 1977–1981 järjestetyissä lukuisissa seurakuntailloissa, joissa siitä tehtiin parannusta muiden asioiden ohella.
Lähteet
Kososlainen eriseura Viipurissa Kososlainen oppi ja kososlaisuus Helsingissä
Paul van Buitenen
Paul van Buitenen (s. 28. toukokuuta 1957 Breda) on hollantilainen Euroopan unionin virkamies ja europarlamentaarikko vuosina 2004–2009.