cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kakolan funikulaari
Nimitys
Virallisesti kyse ei ole aidosta funikulaarista vaan ulkoilmassa kulkevasta vinohissistä. Hankkeen projektinjohtajan Janne Laineen mukaan oikeassa funikulaarissa on aina kuljettaja, kun taas Kakolan miehittämätön laite on tekniikaltaan samantapainen kuin Helsingin metron eräiden asemien liukuportaiden rinnalla kulkevat vinohissit. Kiskojen alla kulkee koriin nähden vastasuuntaan 3 500 kilogramman vastapaino.
Käyttöongelmat
Ensimmäisten vuosien käyttöä ovat varjostaneet lukuisat viat ja tunnistamattomat, toisinaan viikkoja kestäneet käyttökatkokset. Kahden ensimmäisen käyttövuotensa aikana laite on vioittunut keskimäärin joka kuudes päivä ja pysähtynyt kaikkiaan 130 kertaa, yleisimmin ovimekanismin häiriön ja ohjelmistovirheiden takia, ja se on ollut poissa toiminnasta 15,3 % ajasta.
Käyttökatkokset ja pysähdykset kesken matkan ovat tuottaneet laitteelle liikanimen jumikulaari.
Käyttöongelmien vaivaama Kakolan Funikulaari oli toiminut yhtäjaksoisesti 30 päivää ongelmitta ensimmäisen kerran 29.5.2023.
Kailo
pienoiskuva|Kailon saari kuvattuna [[Naantalin kirkko|Naantalin kirkontornista. Etualalla Ailostenniemeä.]] pienoiskuva|Kailon uimaranta pienoiskuva|Muumitalo Muumimaailmassa Kailo on Naantalissa Naantalinaukolla sijaitseva saari, jossa sijaitsee Muumimaailma ja sen yhteydessä Emma-teatteri sekä muussa osassa saarta kaupunkilaisten virkistysalueita. Kailon omistaa Naantalin kaupunki, ja pääosin se on vuokrattu elämyspuisto Muumimaailma Oy:lle . Saareen johtaa 250-metrinen ponttonisilta Naantalin vanhastakaupungista, Ailostenniemestä. Suomen tasavallan presidentin kesäasunto Kultaranta sijaitsee 500 metriä Kailosta lounaaseen.
Maantiede
Kailo on Naantalin kaupungin ulkoilusaari, ja noin kolmannes sen pinta-alasta on vapaasti käytettävissä. Saaressa on muun muassa uimaranta, yleisösauna, grillauspaikka, kaksi tenniskenttää sekä lentopallokenttä. Talvisin vapaa liikkuminen on sallittua myös Muumimaailman alueella.
Kailoa reunustaa sen eteläreunassa kalliojyrkänne, minkä lisäksi keskiosassa on erillinen kallioalue. Pohjoisessa taas on kallioinen niemi, joka on kaupungin hallinnassa. Saaren metsät ovat keskeisiltä osin kalliomännikköä ja katajikkoa, mutta pohjoisosassa on lisäksi kangasmetsää. Rannoilla on rantajyrkänteiden lisäksi sileitä rantakallioita, hiekkaisia uimarantoja ja ruovikoita.
Historia
Kailon saari on ollut 1400-luvulta Naantalin seurakunnan ja sen edeltäjien omistuksessa. Saaren lähistöltä pyydettiin kalaa, ja sen kirsikkametsät tunnettiin laajalti Naantalissa. Kailossa on asunut muun muassa useita pappilan torppareita, joista viimeinen muutti saarelta pois vuonna 1932. Seurakunta otti tämän jälkeen saaren oman käyttöönsä, ja Kailossa pidettiin 1960-luvulta alkaen rippileirejä. Torppareiden viljelemät pellot muuttuivat vähitellen niityiksi.
Vuonna 1977 tehtiin vaihtokauppa, jossa kaupunki sai saaren itselleen seurakunnalta. Kaupunki alkoi kehittää saarta virkistysalueeksi ja rakennutti sinne saunarakennuksen, uimarannan, kesäteatterin ja tenniskentän. Vuonna 1978 valmistui kiinteä liikenneyhteys ponttonisillan muodossa ja kunnallisen vesihuoltoverkoston piirissä Kailo on ollut 1970-luvulta lähtien. Naantalin teatteri esitti kesäteatteria Kailon saaren näyttämöllä 1980-luvun alkupuolelta Muumimaailman tuloon saakka.
Muumimaailma alkoi toimia saarella vuonna 1993, minkä jälkeen sinne on rakennettu lukuisia rakennuksia. Vuonna 2000 aiempi puinen ponttonisilta korvattiin nykyisellä betonisella, koska olemassa oleva silta osoittautui liian ahtaaksi huoltoliikenteelle. Sittemmin Muumimaailman tila Kailossa on jäänyt riittämättömäksi ja sen laajenemistarpeet ovat olleet Naantalissa esillä aika ajoin. Esimerkiksi vuonna 2009 Muumimaailmalla oli Kailossa rakennusoikeutta jäljellä vain 50 neliömetriä. Naantalin kaupunki haluaa kuitenkin säilyttää osan Kailon saaresta avoimena virkistys- ja liikunta-alueena kaupunkilaisille. Vuonna 2017 Naantalin kaupunki ja Muumimaailma Oy neuvottelivat uusista yhteistyö- ja vuokrasopimuksista joka mahdollistaa mm. laajentumisen Kailon saarelta varattaville alueille sekä Nunnakadulle.
60.47278°N, 22.00594°W
BK Astana
BK Astana on kazakstanilainen koripalloseura Astanan kaupungista.
Seura on pelannut itäeurooppalaisessa VTB United-liigassa ja on menestynyt kotimaansa kilpailuissa. Kaudella 2015–2016 se osallistui FIBA Europe Cupiin.
Seitsemäs uhri
Seitsemäs uhri (The Seventh Victim) on Val Lewtonin tuottama ja Mark Robsonin ohjaama yhdysvaltalainen kauhu- ja film noir -elokuva vuodelta 1943. Se kertoo nuoresta naisesta, joka lähtee pelastamaan saatananpalvojien kynsiin joutunutta sisartaan.
Seitsemäs uhri oli Mark Robsonin ensimmäinen ohjaustyö.
Rooleissa
Tom Conwayn näyttelemä tohtori Louis Judd esiintyi myös Lewtonin elokuvassa Kissaihmiset.
Tuotanto
Tavalliseen tapaan RKO oli antanut tuottaja Val Lewtonille vain elokuvan nimen Seitsemäs uhri, jonka pohjalta Lewtonin pitäisi tehdä sopiva elokuva halvalla. Lewton palkkasi Charles O'Nealin kirjoittamaan käsikirjoitusta orvosta tytöstä, jonka on löydettävä murhaaja ennen kuin hänestä itsestään tulee seitsemäs uhri. Lewton muutti kuitenkin mieltään ja DeWitt Bodeen sai kirjoittaa uuden käsikirjoituksen, jossa tyttö lähtee Greenwich Villageen etsimään saatananpalvojien käsiin joutunutta sisartaan.
Lewtonin edellisen elokuvan Leopardimies jälkeen hänen tuotantoryhmänsä ohjaaja Jacques Tourneur oli siirretty A-luokan elokuviin. Lewton antoi ylennyksen Mark Robsonille, joka oli leikannut Lewtonin kolme ensimmäistä RKO-elokuvaa. Seitsemäs uhri oli Robsonin ensimmäinen ohjaustyö.
Paige
Paige on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Graham-Paige on yhdysvaltalainen automerkki.
Kronogård
Kronogård oli Pohjois-Ruotsissa sijainnut luotainrakettien laukaisupaikka. Kronogårdin alue toimi alun perin kuninkaan perheen metsästysalueena, jonne perustettiin 1950-luvulla siviilirakettien laukaisukeskus. Sieltä laukaistiin pääasiassa NASAn Nike-Cajun-raketteja, joilla tutkittiin yläilmakehää. Kronogard suljettiin Esrangen rakettikeskuksen valmistuttua Kiirunan kuntaan.
Antonio José Plaza
Antonio José Plaza (21. joulukuuta 1909 Mar del Plata – 11. elokuuta 1987) oli argentiinalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi La Platan arkkihiippakuntaan 21. joulukuuta 1934 ja nimitettiin Azulin hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Doberuksen titulaaripiispaksi 16. toukokuuta 1950. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Zenobio Lorenzo Guilland, jota avustivat Anunciado Serafini ja Germiniano Esorto.
Plaza sai 28. elokuuta 1953 nimityksen Azulin piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 31. lokakuuta. Hänet nimitettiin 14. marraskuuta 1955 La Platan arkkipiispaksi, ja tähän virkaan hänet asetettiin 17. joulukuuta. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkeelle 18. joulukuuta 1985.
Vakuutus
Vakuutus on menettely, jolla tietyn riskin alaiset henkilöt tai yritykset sopivat vahinkojen tasaamiseen erikoistuneen laitoksen kanssa siitä, että laitos riskin toteutuessa korvaa aiheutuneen vahingon. Näin syntyvää sopimusta kutsutaan vakuutukseksi.
Liiketaloudellisesti vakuutus voidaan määritellä keinoksi, jolla sattumanvaraisesti toteutuvasta vahingosta aiheutuvat kustannukset voidaan muuntaa tasaisesti vuosittain jatkuvaksi vuosikustannukseksi.
Vakuutuksen ominaisuudet
Vakuutuksen keskeisiä ominaisuuksia ovat
Esimerkkejä aikaisemmin käytössä olleista vakuutuksista
Suomessa oli 1900-luvun alkuvuosina käytössä muun muassa seuraavia vakuutuksia:
Vakuutustoiminta Suomessa
Vuonna 2004 vakuutusyhtiöiden kotimainen vakuutusmaksutulo oli 13 345 miljoonaa euroa. Tästä lakisääteisen eläkevakuutuksen osuus oli 7 494 miljoonaa, muun henki- ja eläkevakuutuksen 2 907 miljoonaa, palo- ja muun omaisuusvakuutuksen 619 miljoonaa, liikennevakuutuksen 588 miljoonaa, lakisääteisen tapaturmavakuutuksen 547 miljoonaa ja autovakuutuksen 455 miljoonaa euroa lopun jakautuessa muiden vakuutusmuotojen kesken mukaan lukien ulkomainen vakuutustoiminta.
Vuonna 2012 vakuutusmaksutulo oli jo yli 20 miljardia euroa, josta 68 % tuli lakisääteisistä vakuutuksista eli työeläke-, tapaturma- ja liikennevakuutuksista. Neljän suurimman henki- ja vahinkovakuutusyrityksen/yhtiöryhmän osuus maksutulosta oli yli 85 %. Myös työeläkevakuutuksissa neljä suurinta toimijaa saivat lähes 91 %:n osuuden.
Vakuutusyhtiöiden sijoituskannan käypä arvo oli 89 miljardia euroa vuonna 2004. Vuoden 2011 lopussa sijoituskannan käypä arvo oli jo 118 miljardia euroa.
Korvauskulut olivat vuonna 2004 yhteensä noin 10 500 miljoonaa euroa, ja vuonna 2012 korvauksia ja eläkkeitä maksettiin yhteensä noin 18 600 miljoonaa euroa.
Väärin perustein maksettavista korvauskuluista on olemassa vain arvioita. Vuonna 2009 vakuutusalan toimijat ovat arvioineet summan 100-200 miljoonaan euroon vuodessa. Vuonna 2013 Finanssialan Keskusliitto on arvioinut, että Suomessa väärin perustein maksetaan "kymmeniä miljoonia euroja vuodessa". Esimerkiksi edellä mainittuihin vuoden 2012 korvauskuluihin verrattuna tämä summa on noin 0,2-0,5% kaikista alan korvauskuluista. Vakuutustutkijat selvittävät vuodessa pari tuhatta epäselvää vahinkotapausta, mikä on 0,2 % kaikista vakuutusyhtiöille ilmoitetuista vahingoista. Poliisille näistä ilmoitetaan noin 100–200 tapausta.
Vakuutusalan työtehtäviä
Elinkeinoelämän tutkimuslaitoksen mukaan vakuutusalan toimistotyöntekijöiden arvioidaan häviävän tai työtehtävien sisällön olennaisesti muuttuvan seuraavan 10–20 vuoden aikana 96,8 prosentin todennäköisyydellä tietotekniikan kehityksen seurauksena.
Väärin perustein maksettavien korvausten ehkäisyyn on palkattu niin sanottuja vakuutusetsiviä. Myös nimitystä vakuutustutkija käytetään usein. Tehtävään palkattavilla on poliisitausta, mutta heillä ei enää tehtävistä luovuttuaan ole mitään poliisin valtuuksia. Ensimmäinen vakuutusetsivä palkattiin Suomessa vuonna 1972 ja käytäntö yleistyi nopeasti. Jokaisessa alan yhtiössä oli oma vakuutusetsivä vuonna 1985. Vuonna 2001 vakuutusetsivinä toimi Suomessa 26 henkilöä ja vuonna 2013 hieman enemmän, 33 henkilöä. Heitä toimii sekä vakuutusyhtiöissä että alan järjestöissä, kuten Liikennevakuutuskeskuksessa ja SVK:ssa. Yleisimmin tutkittavat jutut liittyvät autoihin tai henkilövahinkoihin, ja taustalla on rahavaikeuksia. Tästä syystä henkilön taloudellinen tilanne selvitetään julkisista tiedoista. Tyypillisesti tehtäviin kuuluu asiakkaiden tapaamisia, vahinkopaikkojen tarkastuskäyntejä ja muun henkilöstön kuten vahinkokäsittelijöiden, vahinkotarkastajien ja myyntihenkilöstön koulutusta vilppien havaitsemiseksi. Vakuutusetsivillä ei ole tavallista kansalaista laajempia valtuuksia suorittaa tutkintaa. Tämän vuoksi suurin osa tiedoista on saatava asiakkaalta itseltään tai julkisista lähteistä kuten rekistereistä tai internetistä. Vakuutusalalla on kuitenkin erityislupa pitää kahta yhtiöiden väliseen tiedonvaihtoon keskittyvää asiakasrekisteriä.
Vakuutuskorvauksen käsittely
Vakuutuksenantajan on maksettava vakuutuskorvaus joutuisasti. Korvaus on maksettava viimeistään kuukauden kuluessa siitä, kun vakuutuksenantaja on saanut tarpeelliset tiedot korvauksen maksua varten. Jos korvauskäsittely viivästyy, tulee asiakkaalle ilmoittaa viivästymisestä ja sen syistä. Vakuutuksenantaja maksaa viivästyneelle korvaukselle oma-aloitteisesti viivästyskorkoa lain ja vakuutusehtojen mukaisesti.
Vakuutustoiminnan asiakasrekisterit
Tietosuojalautakunnan erityisluvalla vakuutustoimialalla on lupa pitää seuraavanlaisia erityisrekistereitä. Asiakkailla on oikeus tarkastaa häntä koskevat rekisteritiedot.
Vahinkorekisteri
Rekisteri mahdollistaa asiakkaiden vakuutuskorvaushakemusten selaamisen myös muista vakuutusyhtiöistä käsin. Tarkoituksena on erityisesti estää se mahdollisuus, että korvauksia voitaisiin hakea samasta asiasta monesta eri vakuutusyhtiöstä. Korvaushakemushistoria mahdollistaa myös toistuvien hakemusten tarkemman tarkastelun.
Tietoja voidaan luovuttaa ainoastaan silloin, kun tiedot saavalle toiselle vakuutuslaitokselle on tehty korvaushakemus tai muutoin ilmenee sellaista uutta tietoa, jonka perusteella tehty korvauspäätös on otettava uuteen käsittelyyn virheellisten tai puutteellisten tietojen vuoksi. Tietoja voivat vakuutuslaitoksessa käsitellä vain korvausasioita tai vakuutuslaitoksiin kohdistuvia rikoksia käsittelevät ja tutkivat henkilöt. Toisilta vakuutuslaitoksilta saatuja tietoja saa käyttää vain vakuutuslaitoksiin kohdistuvan rikollisuuden ehkäisemiseen. Tietoja ei saa käyttää asiakasvalinnassa, vakuutusta myönnettäessä, vakuutusten markkinoinnissa, vakuutusten hinnoittelussa tai muissa vastaavissa tarkoituksissa. Tietoja saa luovuttaa vain sellaisista vahingoista, joista on haettu korvausta 1.1.2002 jälkeen. Tietoja ei saa luovuttaa sellaisista vahingoista, joiden rekisteröinnistä on kulunut yli 10 vuotta.
Vakuutuslaitos saa pyytää muilta vakuutuslaitoksilta asianomaisia vahinkoja koskevat tarkemmat tiedot, jos edellä kohdassa tietojen perusteella voidaan arvioida, että useille vakuutuslaitoksille on tehty korvaushakemus saman vahingon perusteella (sama vahinkopäivä ja vahinkotyyppi) tai korvauksenhakija on ilmoittanut lyhyen ajan sisällä useita vahinkoja taikka korvauksenhakija on tehnyt useita samantyyppisiä vahinkoilmoituksia.
Vahinkorekisteri hyväksyttiin ensi kerran Tietosuojalautakunnan 2001 tekemällä määräaikaisella päätöksellä ja on sittemmin vakiinnutettu toistaiseksi voimassa olevalla päätöksellä vuonna 2009.
Väärinkäytösrekisteri
Vakuutusalalla on käytössään myös niin sanottu vilppirekisteri eli väärinkäytösrekisteri. Tietoja ei saa rekisteröidä ennen kuin asiasta on tehty rikosilmoitus, tutkintapyyntö tai syytepyyntö taikka rikosprosessi on saatettu muulla tavoin vireille. Tieto on poistettava välittömästi, kun asianomainen on alioikeuden tuomiolla todettu syyttömäksi väärinkäytökseen tai oikeusprosessista on luovuttu. Tieto on poistettava välittömästi myös silloin, kun ylempi oikeusaste vapauttaa alemman oikeusasteen tuomitseman henkilön. Tieto on poistettava viimeistään 5 vuoden kuluttua siitä, kun väärinkäytös on ensimmäisen kerran rekisteröity.
Toisille vakuutuslaitoksille saa luovuttaa seuraavat tiedot:
Viitteet
<references group="HH"/>
Kalatori (täsmennyssivu)
Kalatori voi viitata seuraaviin asioihin:
Master of Sparks
Master of Sparks on blues rock -yhtye ZZ Topin kappale vuodelta 1973. Kappale julkaistiin albumilla Tres Hombres. Se on kokonaan kitaristi-solisti Billy Gibbonsin tekemä.
Kappale edustaa groovaavaa blues rockia. Se alkaa raskaalla kitarariffillä, joka muuttuu kuitenkin rauhalliseksi Gibbonsin laulun alkaessa. Tämän jälkeen kappaleessa kuullaan kitarariffi, jonka jälkeen Gibbons jatkaa lauluaan kahden säkeistön verran, ja sitten kappale päättyy.
Kappaleen sanoitukset
”Master of Sparksin” sanoitus kertoo Gibbonsin ystävästä, joka asui maatilalla Houstonin lähistöllä. Maatilalla työskentelevä hitsaaja (mainitaan kappaleessa nimellä ”slim”) rakensi teräshäkin, jossa oli ovi ja sisällä lentokoneen istuin. Eräänä päivänä häkki hitsattiin kiinni lava-auton takaosaan, Gibbonsin ollessa sen sisällä, ja seuraavana yönä lava-autolla lähdettiin ajamaan maantielle. Lava-auto veti häkkiä mukanaan, kunnes se irtosi ja kulki vielä senkin jälkeen yli sadan jaardin matkan. Gibbons selvisi tapahtumasta, ja hänet nimitettiin ”kipinöiden mestariksi” (Master of Sparks). Nimi tuli lava-auton vetämän häkin aiheuttamista kipinöistä.
Vastaanotto
”Master of Sparks” on saanut kriitikoilta hyvän vastaanoton. Esimerkiksi Billboard-musiikkilehdessä Tres Hombres -albumin arvioinut kriitikko pitää kappaletta yhtenä albumin parhaista, kun taas sputnikmusic.com sivuston arvostelija kommentoi: ”Kappale ei ole albumin paras, mutta hyvä kuitenkin.” Myös warr.org-sivuston arvostelija kehuu kappaleen kitaransoittoa. Hän kirjoittaa, että ”Gibbons on ottanut kappaleessa ison askelen eteenpäin soolojen suhteen”.
Julkaisut ja esittäminen
”Master of Sparks” on julkaistu Tres Hombresin kaikkien 14 eri painoksen lisäksi yhtyeen kokoelma-albumeilla ZZ Top Six Pack sekä Chrome, Smoke & BBQ. Yhtye ei ole koskaan esittänyt kappaletta kiertueella.
2K Marin
2K Marin oli yhdysvaltalainen videopelien kehittäjä, jonka pääkonttorit sijaitsivat Novatossa, Marin Countyssa, Yhdysvalloissa ja Canberrassa, Australiassa. 2K Marin oli osa 2K Gamesia.
17. lokakuuta 2013 ilmoitettiin, että suurin osa 2K Marinin työntekijöistä irtisanottiin. Osa irtisanotuista siirrettiin toiseen pelistudioon. 2K Marin suljettiin hiljaisuudessa eikä siitä ilmoitettu virallisesti.
Štyki-muistomerkki
thumb|300px|Štyki-muistomerkki
Štyki-muistomerkki eli Moskovan puolustajien monumentti  on  suuren isänmaallisen sodan Moskovan taistelussa kuolleiden muistoksi rakennettu muistomerkkikompleksi. Se sijaitsee Moskovan luoteispuolella erillään sijaitsevassa Zelenogradin kaupungissa. Muistomerkki valmistui vuonna 1974. Muistomerkin suunnittelivat I. A. Pokrovski ja Ju. A. Sverdlovski ja sen ovat toteuttaneet kuvanveistäjät A. G. Šteiman ja E. A. Šteiman-Derevjanko.
Muistomerkin betoninen obeliski on 42 metriä korkea, ja se kuvaa kolmea tyyliteltyä kiväärin pistintä (ven. štyk). Muistomerkin jalustassa on kolmiosainen reliefiveistos. Muistomerkkikompleksiin kuuluu myös 27 metrin korkuinen Kunnian kukkula -niminen kurgaani, joukkohautakumpu, johon haudattiin ensimmäiset uhrit jo vuonna 1941. Štyki-muistomerkki esiintyy myös Zelenogradin lipussa ja vaakunassa.
Pentti Sola
Pentti Olavi Sola (28. toukokuuta 1907 Helsinki – 9. huhtikuuta 1940 Kuopio) oli suomalainen pianotaiteilija ja merkittävä šakkitehtävien laatija. Hänen aloitteestaan perustettiin 1935 Suomen tehtäväshakillinen yhdistys Suomen Tehtäväniekat. Solaa voidaan pitää Suomen modernin tehtävätaiteen isänä, koska hän hallitsi syvällisesti oman aikansa tehtävätaiteen uusinta teoriaa ja loi omiakin tehtäväšakillisia teemoja.
Henkilötiedot ja ura
Sola syntyi Helsingissä tunnetun oopperalaulajan Wäinö Solan ja näyttelijä Elli Malmin esikoisena. Hän valmistui keväällä 1925 loistavin arvosanoin ylioppilaaksi Helsingin Normaalilyseosta. Lukion jälkeen hän harkitsi lakitieteen opintojen aloittamista Helsingin yliopistossa, mutta opiskelun alku kuitenkin lykkääntyi. Wäinö Sola lähti puolen vuoden konserttikiertueelle Yhdysvaltoihin, ja Pentti toimi kiertueella isänsä säestäjänä. He pitivät yli 60 konserttia ja esiintyivät lisäksi erilaisissa tilaisuuksissa. Matkalla Pentti Sola tapasi amerikkalaisen tehtävänlaatijan Alain C. Whiten (1880-1951). Tästä tuttavuudesta oli myöhemmin hyötyä. Palattuaan kotimaahan Sola aloitti opintonsa, jotka etenivät kuitenkin hitaasti. Hän ei tuntenut lakitiedettä omaksi alakseen, vaan olisi mieluummin opiskellut kieliä tai musiikkia. Opintojen edistymistä hankaloitti myös vuonna 1924 käynnistynyt ura tehtävänlaatijana. Asepalveluksensa Sola aloitti kesällä 1929. Hän kotiutui reservin vänrikkinä. Palattuaan armeijasta hän siirtyi takaisin šakkitoimintaan.
Sola solmi 1930-luvun puolivälissä avioliiton Vieno Lehtisen kanssa. Šakkitoimien vuoksi hänen opintonsa venyivät, ja hän vaihtoi lopulta pääaineekseen musiikkitieteen. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1937 ja myöhemmin maisteriksi. Sola ennätti vielä aloittaa väitöskirjan aiheena suomalaisen oopperan historia, mutta sen tekeminen jäi kesken sodan sytyttyä. Opintojen ohella hän työskenteli vuosina 1936–1938 Kalevan matkatoimistossa ja sen jälkeen Yleisradion musiikkipäällikön apulaisena.
Talvisodan sytyttyä Sola määrättiin sotapalvelukseen ja hän palveli joukkueenjohtajana 3./JR 69:ssä. Rykmentti taisteli Syskyjärvellä, mutta siirrettiin helmikuussa 1940 Kollaanjoelle. Puna-armeijan aloitettua rintamalohkolla hyökkäyksen maaliskuun alussa suomalaiset joutuivat käymään ankaria viivytystaisteluja. Sola haavoittui vakavasti ”Rumiluksen” lohkoa puolustaessaan kranaatin sirpaleista maaliskuun 12. päivänä. Hän kuoli saamiinsa vammoihin Niuvanniemen sairaalassa huhtikuussa 1940.
Šakkitoiminta
Vuosina 1930-1933 Sola toimitti šakkipalstaa Ajan Sanassa ja sen toiminnan päätyttyä Ajan Suunnassa. Palsta oli arvostettu, ja sillä oli paljon lukijoita. Solan šakkipalstalta sai innoituksen laadintauransa aloittamiseen mm. tuleva huippulaatija Osmo Kaila. Näinä vuosina alkoivat Solan ponnistelut tehtäväšakkitoiminnan järjestämiseksi Suomeen. Hänen aloitteestaan Suomen Shakkiliitto alkoi järjestää vuodesta 1932 lähtien tehtävänlaadinnan vuosikilpailuja. Hän järjesti 1932 myös SSK:ssa laadintakilpailun vasta-alkajille kahdessa ryhmässä, joiden teemoina olivat katko ja pakoruutu. Suomen Shakin tehtäväpalstaa Sola toimitti 1933-1936.
Sola toimitti vuonna 1934 suomalaisia šakkitehtäviä kokoelmaksi, jonka Alain C. White julkaisi osana tunnettua joulusarjaansa. Sarjaan kuuluvat kirjat ovat nykyisin haluttuja keräilykohteita. Sola kuului 1935 perustetun Suomen Tehtäväniekkojen (ST) perustajajäseniin. Hän oli esittänyt yhdistyksen perustamista jo edellisenä vuonna, mutta idea ei vielä tuolloin saanut vastakaikua. Uudistettuaan ehdotuksensa Sola sai tehtäväniekat innostumaan ajatuksesta. Sola johti yhdistyksen toimintaa hahmotelleen kokouksen istuntoa tammikuussa 1935. Kokouksen tuloksena pantiin vireille projekti yhdistyksen sääntöjen laatimiseksi. Osmo Kailan ja Leo Valven laatima sääntöluonnos hyväksyttiin ja yhdistys perustettiin virallisesti ST:n ensimmäisessä virallisessa kokouksessa helmikuussa 1935. Sola toimi yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1938-1939.
Sola oli Suomen Tehtäväniekkojen edustajana Suomen Shakkiliiton hallituksessa. Hän toimi hallituksen varajäsenenä 1938 ja vakinaisena jäsenenä 1939.
Sola tehtävien laatijana ja tehtäväteoreetikkona
Esikoistehtävänsä Sola julkaisi Suomen Shakissa 1924. Kaikkiaan hän laati yhteensä 1148 tehtävää. Tuotannosta valtaosa oli mattitehtäviä ja apumatteja, mutta hän laati myös lopputehtäviä, itsematteja sekä satušakkitehtäviä. Satušakki oli Solan aikana väheksytty tehtävätaiteen laji, mutta Sola lähti rohkeasti tutkimaan aihetta. Ansioistaan laatijana hän sai kansallisen tehtävämestarin arvon 1937.
Suomen Tehtäväniekat kunnioitti Solan syntymän 100-vuotismuistoa järjestämällä 2007–2009 kansainvälisen laadintakilpailun kahdessa ryhmässä, joiden teemat olivat: 2-siirtoiset apumattitehtävät ja satušakki.
Sola oli ensimmäinen suomalainen tehtäväniekka, joka aktiivisesti tutustui tehtävätaiteen moderniin teoriaan. Häntä voidaankin luonnehtia Suomen modernin tehtävätaiteen isäksi. Osmo Kaila piti Solaa merkittävimpänä suomalaisena tehtäväniekkana. Sola luennoi tehtäväšakin teoriasta Suomalaisen Shakkikerhon peli-illoissa 1930-luvulla. Hän oli kuulunut 1930 kerhon perustajajäseniin. Sola keksi myös uusia tehtäväšakillisia teemoja. Eräs hänen keksimistään teemoista on suomalainen Nowotny. Sola tutki 1930-luvun puolivälissä suomalaisen Nowotnyn toteuttamista tehtävissä mahdollisimman vähäisellä materiaalilla. Tutkimuksen tuloksena syntyi mm. seuraavanlainen miniatyyritehtävä :
Ratkaisu:
'''1. Txe5! ''' [Uhkaa 2. Df6/Dh4#]
'''1... Ta8 2. Th5#'''
'''1... Lxe5 2. Dh4#'''
Zenobio Lorenzo Guilland
Zenobio Lorenzo Guilland (24. joulukuuta 1890 San Andrés de Giles – 12. helmikuuta 1962) oli argentiinalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 28. lokakuuta 1914 ja nimitettiin Paranán arkkihiippakunnan johtoon 18. syyskuuta 1934. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. maaliskuuta 1935. Pääkonsekraattorina toimi Filippo Cortesi, jota avustivat Miguel de Andrea ja César Antonio Cáneva. Guilland asetettiin virkaansa 23. maaliskuuta.
Guilland kuoli 71-vuotiaana virassa. Hänen seuraajakseen arkkipiispana nimitettiin Adolfo Servando Tortolo.
Sabayon Linux
Sabayon Linux on Fabio Erculianin ja Sabayonin kehitystiimin tekemä Gentoo Linuxin epävakaaseen pakettikirjastoon perustuva Linux-jakelupaketti. Sabayonin filosofian mukaan järjestelmän on oltava käyttövalmiina heti asennettua. Näin ollen Sabayon pyrkii antamaan käyttäjille valmiina laajan sovellusvalikoiman ja itse-konfiguroidun käyttöjärjestelmän. Nimi 'Sabayon' tulee italialaisesta zabaione-nimisestä jälkiruuasta, joka tehdään munista. Sabayonin logo on valkokulmapingviinin (englanniksi 'Gentoo' -pingviini) jalanjälki.
Ydin
Sabayonin suunnitelma antaa käyttäjälle helposti käytettävän työpaikan, jolla on kiehtova ulkonäkö, hyvä laitteiston havaitseminen ja suuri määrä päivitettyjä ohjelmistopaketteja. Lisää ohjelmia on saatavissa pakettivarastosta. Sabayon tulee sekä x86- että AMD64-formaattina. SpinBase-versio tulee ilman X-palvelinta käyttöliittymää, jotta versio olisi kevyempi ja nopeampi ja sopisi paremmin räätelöintiin.
Versiot
Sabayon on julkaistu versiosta 4.1 lähtien ainakin kahdella versiona. Toinen versio käyttää GNOME-työpöytäympäristöä ja toinen käyttää KDE-työpöytäympäristöä.
Sabayonin päivitykset ovat saatavilla Sabayonin testaajille päivittäin, mutta julkaistaan yleisölle vain viikoittain. Viralliset julkaisut ovat pelkästään päivittäisiä versioita, jotka ovat saaneet syvempää testausta.
Matisa
Matisa on sveitsiläinen rautateiden rakentamiseen, korjaamiseen ja huoltoon liittyviä ratatyökoneita valmistava ja palveluja tuottava yritys. Yrityksen keskuspaikka on Crissier Lounais-Sveitsissä lähellä Lausannea. Matisalla on tytäryhtiöitä eri puolilla maailmaa: Australiassa, Brasiliassa ja Japanissa sekä Espanjassa, Isossa-Britanniassa, Italiassa, Ranskassa ja Saksassa.
Sabayon Linux
Konfigurointi
Sabayon käyttää samoja olennaisia komponentteja kuin Gentoo Linux-jakelu, muun muassa OpenRC- ja baselayout2-komponenttia. Gentoon kaikki konfigurointivälineet, kuten esimerkiksi etc-update ja eselect, ovat täysin toimivia. Sabayon sisältää myös lisää välineitä, joiden avulla voi automaattisesti konfiguroida järjestelmäkomponentteja kuten OpenGL:a. Sabayon tarjoaa omisteisia video-ajureita sekä nVidia- että ATI-laitteistoon. Omisteisia video-ajureita otetaan käyttöön jos yhteensopiva laitteisto havaitaan ja muuten avoimen lähdekoodin ajureita käytetään. Automaattisen ajureiden konfiguroinnin takia Compiz Fusionia ja KWinia käyttävät Sabayonin GNOME- ja KDE-versiot vastaavasti. Verkkokorttien ja nettikameroiden havaitseminen ja konfigurointi on samalla tavalla automaattinen. Useimmat tulostimet havaitetaan automaattisesti, mutta niiden käyttöönotto vaatii manuaalista konfigurointia CUPS-littymän kautta.
Pakettien hallinta
Sabayon Linux sisältää kaksi paketinhallintajärjestelmää. Portage periytyi Gentoosta, kun taas Entropy luotiin Sabayoniin. Portage lataa lähdekoodia ja kääntää sitä erityisesti kohdejärjestelmää varten, kun taas Entropy hallitsee palvelimista ladattuja binääritiedostoja. Binääritiedostot käännetään Gentoo Linuxin unstable-puusta. Tämä tarkoittaa, että järjestelmä on täysin yhteensopiva Gentoo-järjestelmään, joka käyttää samaa kääntämiskonfigurointia. Taitavimmat käyttäjät voivat käyttää Gentoo-järjestelmän koko joustavuutta Portagella ja muut käyttäjät voivat helposti ja nopeasti hallita sovelluksia ja päivityksiä Entropylla.
Matisa
Koneet ja laitteet
Matisa rakentaa erilaisia ratatyökoneita sepeliauroista ja sepelinpuhdistuskoneista radanuusimisjuniin.
Gobius ater
Gobius ater on tokkojen sukuun (Gobius) ja samannimiseen heimoon (Gobiidae) kuuluva ahvenkalalaji. Sen kuvasi ensimmäisenä Bellotti vuonna 1888.
Levinneisyysalue
Sitä tavataan ainakin Välimeressä.
Kivilinna
Kivilinna on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Punainen erokirja
Punainen erokirja on Pirkko Saision neljästoista romaani ja kolmas osa Saision vuonna 1998 aloittamassa omaelämäkerrallisessa trilogiassa, joka seuraa kirjailijan vaiheita lapsuudenkodista ensin nuoruuden kynnykselle ja lopulta aikuisuuteen. Punainen erokirja on romaani 70-luvusta, kiihkeän poliittisesta aikakaudesta sekä seksuaali-identiteetin ja kirjailijankutsumuksen löytymisestä. Saisio palkittiin romaanista Finlandia-palkinnolla vuonna 2003.
Penninmäki
pienoiskuva|Penninmäki. Penninmäki on Riihimäen Herajoen kylässä, Räätykänmäen kaupunginosan tuntumassa sijaitseva metsäsaareke.
Penninmäellä tehtiin 1980-luvun puolivälissä kampakeraamiselta ajalta peräisin olevia muinaislöytöjä ja alueella on ilmeisesti ollut kivikautista asutusta. Alue on Riihimäen ensimmäinen tunnettu kiinteä muinaisjäännös.
Curtatone-luokka
Curtatone-luokka oli Italian laivaston neljän hävittäjän muodostama alusluokka toisessa maailmansodassa.
Alukset
Alukset tilattiin 31. joulukuuta 1915 saman aikaisesti neljän Palestro-luokan aluksen kanssa. Teräksen puute siirsi valmistuksen aloittamista, jolloin suunnitelmat ehtivät muuttua RN Palestrosta saatujen kokemusten mukaisesti. Luokan aluksia pidennettiin 4,51 metriä ja ne olivat nopeampia. Aseistukseksi tuli kolme kaksiputkista 102 millimetrin tykkiä sekä ensimmäisinä Regia Marinan hävittäjinä kolmen ryhmissä olevat torpedoputket.
Päätyy
Päätyy  tai Päätyekylä oli kylä Soanlahden kunnan eteläosassa Raja-Karjalassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Päätyy oli virallisesti osa Soanlahden kirkonkylää, mutta käytännössä sitä pidettiin omana kylänään.
Päätyy sijaitsi Jänisjärven koillisrannalla Soanlahden kirkonkylän kaakkoispuolella. Muita naapurikyliä olivat Hartikanvaara idässä ja Ypäkkö pohjoisessa. Kylän halki kulki Suistamo–Korpiselkä maantie, josta kylän kohdalla erkani pienempi tie Hartikanvaaran kautta Suistamon puolelle Suistamo–Jalovaara maantielle
Talvisodan taistelut eivät ulottuneet Soanlahdelle, mutta Moskovan rauhassa 1940 koko kunta ja Päätyy sen mukana luovutettiin Neuvostoliitolle. Kylän asukkaat evakuoitiin jäljelle jääneen Suomen alueelle. Jatkosodan alussa 1941 luovutetut alueet vallattiin takaisin ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan kotikyläänsä, mutta 1944 alue evakuoitiin ja luovutettiin uudelleen.
Kalatori
pienoiskuva|Rauman Kalatori. Kalatori on keskiajalta peräisin oleva aukio Vanhassa Raumassa. Se sijaitsee alueen kaakkoisosassa. Mukulakivillä päällystettyä toria reunustavat pääosin 1800-luvun alkupuolella rakennetut puutalot. Se on 1950-luvulta lähtien toiminut lähinnä paikoitusalueena. Kesäaikaan torilla on myös myyntikojuja.
Historia
Kalatori ympäristöineen on Rauman keskiaikaisen kaupungin vanhinta osaa. Sen kaakkoispuolella sijaitsevat Pyhän Kolminaisuuden kirkon rauniot. Paikalla on ollut vanhempi puukirkko jo 1200- tai viimeistään 1300-luvuilla. Nykyisin rauniona oleva kivikirkko on peräisin 1400-luvulta. Kirkon tuhouduttua tulipalossa vuonna 1640, menetti Kalatori merkitystään ja kaupankäynti siirtyi vähitellen nykyiselle Kauppatorille.
Kalatorilla on oletettu olleen myös Rauman vanhimman sataman. Alueen maaduttua se on toiminut aluksi peltona ja laidunmaana. Vuosina 2009 ja 2010 suoritetuissa arkeologisissa kaivauksissa tehtyjen löytöjen perusteella selvisi, että paikalla on sijainnut tori jo 1400– 1500-luvuilla.
Tori on aikaisemmin tunnettu usealla eri nimellä. Vanhimmassa, 1600- ja 1700-lukujen vaihteesta peräisin olevassa Rauman kartassa se on nimellä Karjatori. Myöhemmin se esiintyy nimillä Vähätori ja Uusi tori. Nykyisen nimensä Kalatori sai 1800-luvun lopulla. pienoiskuva|Hotelli Vanha Rauma.
Pajalan tontti
Torin itälaidalla sijaitsevalla Pajalan tontilla ovat muun muassa vuodelta 1831 oleva Pajalan talo sekä 1930-luvulla valmistunut funkistyylinen liikerakennus. Rauman Osuuskauppa avasi ensimmäisen liikkeensä Pajalan talossa vuonna 1906 ja sillä oli toimintaa rakennuksessa aina 1970-luvulle saakka.
Funkistalon rakensi Pajalan tontille SOK:n rakennusosasto vuonna 1937. Se muutettiin hotellikäyttöön 1980-luvulla. Nykyään rakennuksessa toimii Hotelli Vanha Rauma. Aikaisemmin se on tunnettu nimillä Hotelli Kalatori ja Kalatorin Majatalo.
Pajalan tontin vieressä on aikaisemmin sijainnut myös pappila. Rakennus on kuitenkin hävinnyt jo 1700-luvulle tultaessa.
Marela
pienoiskuva|Marela.
Kalatorin pohjoislaidalla sijaitseva Marela on nykyään museona toimiva vuonna 1825 valmistunut rakennus. Se on saanut nimensä paikalla olleen talon 1700-luvulla omistaneesta laivanvarustaja Abraham Marelinistä. Rakennuksen nykyinen ulkoasu on peräisin 1800-luvun lopulta, jolloin sen omisti kaupungin varakkaimpiin laivanvarustajiin kuulunut Gabriel Granlund. Vuodesta 1979 lähtien talo on toiminut Granlundin perheen elämää esittelevänä kotimuseona.
Muut rakennukset
Kalatorin länsireunan pohjoisosassa sijaitsee vuodelta 1843 peräisin oleva kaksikerroksinen rakennus. Sitä on remontoitu liiketiloiksi 1910- ja 1920-luvuilla. Eteläosassa on samana vuonna rakennettu asuinrakennus.
Torin etelälaidalla sijaitsee kaksiosainen Patola-nimellä tunnettu liike- ja asuinrakennus. Sen asuinosa on rakennettu vuonna 1844. Liikerakennus on 1930-luvulta.
Viitteet
61.1275°N, 21.515°W
Arp Schnitger
thumb|250px|Arp Schnitgerin ja poikansa Franz Casparin noin 1720 rakentamat suuret urut Sint-Michaëlskerkissä (Pyhän Mikaelin kirkko) [[Zwollessa, Alankomaissa.]]
Arp Schnitger (2. heinäkuuta 1648 Schmalenfleth – haudattu 28. heinäkuuta 1719) oli merkittävä saksalainen urkujenrakentajamestari. Hän toimi ennen kaikkea Alankomaissa ja Saksassa, joissa on vielä jäljellä hänen rakentamiaan soittimia.
Uruista
Käytössä olevia urkuja on muun muassa Pyhän Pankratiuksen kirkossa Neuenfeldessä Hampurissa olevat urut, jotka valmistuivat 1688. Ne ovat suurimmat hänen valmistamansa kaksisormioiset urkunsa. Sellaiset urut ovat olleet innostamassa urkujen rakentamista 1900-luvun jälkipuoliskolla, jolloin palattiin mekaanisiin hallintakoneistoihin ja pienempiin soittimiin 1800-luvun suurten sinfonisten urkujen suuntauksesta.
Suurten Schnitger-soitinten ainutlaatuinen ominaisuus oli äänikertojen sijainti niin että syntyy ikään kuin stereofoninen vaikutelma. Hieno esimerkki tällaisista uruista ovat Pyhän Mikaelin kirkon urut hollantilaisessa Zwollen kaupungissa. Näitä urkuja on käyttänyt useissa levytyksissä urkuri E. Power Biggs.
Charles Martin Smith
thumb|Charles Martin Smith [[Toronton elokuvajuhlat|Toronton elokuvajuhlilla 2008.]] Charles Martin Smith (s. 30. lokakuuta 1953 Van Nuys, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja ohjaaja. Näyttelijänä hänet tunnetaan muun muassa elokuvista Svengijengi ’62 (1973), Buddy Holly (1978), Juhlat ovat ohi (1979), Kun sudet ulvovat (1983), Starman (1984), Lahjomattomat (1987), Sanaton (1994), Etusivun rakkaustarina (1994), Koriskenttien koiratähti (1997) ja Deep Impact (1998). Hän on näytellyt myös minisarjassa Streets of Laredo (1995). Lisäksi hän on ohjannut minisarjan The Snow Walker (2003) ja elokuvan Stone of Destiny (2008).
Yksityiselämä
Smith oli naimisissa Ursula Martinin kanssa, mutta liitto päättyi eroon. Heillä on yksi lapsi. Smith harrastaa kitaran ja pianon soittoa. Hän pitää laulujen kirjoittamisesta.
Nasaretin pesänjakajat
Nasaretin pesänjakajat, kansialanimikkeeltään 105 tapaa loukata, pilkata ja häväistä jumalaa, Raamattua, kirkkoa ja kansalaisten uskonnollisia tunteita joutumatta edesvastuuseen on Jukka Lindforsin kokoama teos, joka ilmestyi vuonna 1983 kustannusyhtiö Odessan julkaisemana. Nimi viittaa vuonna 1981 ilmestyneeseen kohuteokseen Tamminiemen pesänjakajat.
Uusi Laulu -lehden Lindfors ja Kari Lempinen (tunnettu myöhemmin toimittajanimellä Walter de Camp) joutuivat syytteeseen jumalanpilkasta eli uskonrauhan rikkomisesta kun he olivat järjestäneet Hengelliset iltamat -nimisen tapahtuman Ostrobotnialla Helsingissä. Kirjassa lainataan aineistoa oikeudenkäynnistä.
Eirik Brandsdal
Eirik Brandsdal (s. 11. marraskuuta 1986) on norjalainen maastohiihtäjä, joka kilpailee enimmäkseen sprinttikisoissa.
Maastohiihdon maailmancupissa Brandsdal kilpaili ensimmäisen kerran Drammenissa maaliskuussa 2007. Ensimmäisen kerran hän pääsi palkintokorokkeelle Düsseldorfin vapaan hiihtotavan sprintissä kaudella 2009–2010 oltuaan kolmas. Ensimmäisen voittonsa Brandsdal saavutti Otepään perinteisen hiihtotavan sprintissä kaudella 2010–2011. Samalla kaudella hän sijoittui toiseksi Lahden perinteisen hiihtotavan sprintissä. Brandsdal voitti maailmancup-kaudella 2011–2012 Milanon vapaan ja Drammenin perinteisen hiihtotavan sprintit sekä maailmancupin finaalitapahtuman sprintin Tukholmassa. Otepään perinteisen hiitotavan sprintissä hän oli kolmas. Sprintticupissa hän sijoittui kolmanneksi. Kaudella 2013–2014 Bransdal sijoittui toiseksi Toblachin ja kolmanneksi Lahden vapaan hiihtotavan sprintissä. Sprintticupissa hän oli toinen. Kaudella 2014–2015 Bransdal voitti Kuusamon perinteisen hiihtotavan sprintin ja oli kolmas Davosin vapaan hiihtotavan sprintissä. Maaliskuussa hän voitti Lahden vapaan ja Drammenin perinteisen hiihtotavan sprintit. Sprintticupissa hän sijoittui toiseksi. Kaudella 2015–2016 hän oli kolmas Drammenin perinteisen sprintissä. Sprintticupissa hän sijoittui viidenneksi. Seuraavalla kaudella hän voitti Drammenin perinteisen hiihtotavan sprintin. Kaudella 2017–2018 hän oli Drammenin perinteisen sprintissä toinen. Kaudella 2018–2019 hän sijoittui Drammenin perinteisen hiihtotavan sprintissä toiseksi ja Kuusamon perinteisen hiitotavan sprintissä kolmanneksi. Sprintticupissa hän sijoittui kolmanneksi. Kaudella 2019–2020 hän oli Drammenin vapaan hiihtotavan sprintissä kolmas.
Oslon MM-kilpailuissa 2011 hän sijoittui vapaan sprintissä 17:nneksi. Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 hän oli perinteisen sprintissä kuudes ja Sotšin olympialaisissa 2014 vapaan hiihtotavan sprintissä yhdeksäs. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän oli perinteisen sprintissä yhdestoista.
Bransdsdal on voittanut Norjan-mestaruuden perinteisen hiihtotavan sprintissä 2012 ja perinteisen 50 kilometrillä 2015.
Gobius ateriformis
Gobius ateriformis on tokkojen sukuun (Gobius) ja samannimiseen heimoon (Gobiidae) kuuluva ahvenkalalaji. Sen kuvasivat ensimmäisinä Brito ja Miller vuonna 2001.
Elinympäristö
Se elää trooppisissa merivesissä aina 11 metrin syvyyteen.
Levinneisyysalue
Sitä on tavattu ainoastaan Kap Verdessä.
Svitlana Loboda
Loboda valittiin vuonna 2004 Nu Virgos -yhtyeeseen (myöhemmin VIA Gra). Loppuvuodesta hän kuitenkin lähti soolouralle ja julkaisi ensimmäisen levynsä oman levynsä marraskuussa 2005.
Juan Alberto Puiggari
pienoiskuva
Juan Alberto Puiggari (s. 21. marraskuuta 1949 Buenos Aires) on argentiinalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Paranán arkkihiippakuntaan 13. marraskuuta 1976 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Turuzin titulaaripiispaksi 20. helmikuuta 1998. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Estanislao Esteban Karlic, jota avustivat Luis Guillermo Eichhorn ja Mario Antonio Cargnello.
Puiggari sai 7. kesäkuuta 2003 nimityksen Mar del Platan piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 10. elokuuta. Hänet nimitettiin 4. marraskuuta 2010 Paranán arkkipiispaksi ja asetettiin uuteen virkaansa 7. maaliskuuta 2011.
Sami Sykkö
Sami Sykkö (s. 17. huhtikuuta 1970 Helsinki ) on suomalainen toimittaja, juontaja ja kirjailija, joka on erikoistunut muotiin, tyyliin, kulttuuriin, designiin sekä taitoluisteluun. Hän on työskennellyt muun muassa päätoimittajana Gloria-lehdessä sekä toimittajana Helsingin Sanomissa ja Nelosen uutisissa. Elokuusta 2019 alkaen Sami Sykkö on toiminut muotikaupan yhdistys Fashion Finlandin liiketoimintajohtajana ja päätoimittajana.
Sykkö on valittu LUT-yliopistoon työelämäprofessoriksi vuoden 2022 syyskuun alusta lähtien. Hän toimii tehtävässä osa-aikaisesti vuoden 2025 loppuun.
Koulutus ja uran alkuvaiheet
Sykkö on valmistunut ekonomiksi Vaasan yliopistosta ja on lisäksi opiskellut Parsonsin muoti- ja designkoulussa New Yorkissa. Hänen sisarensa on entinen lapsinäyttelijä ja -malli Pauliina Sykkö. Sami Sykkö aloitti julkisen esiintymisensä 12-vuotiaana taitoluistelun MM-kisoissa ja juonsi ensimmäisen ohjelmasarjansa televisiossa 16-vuotiaana. Vuonna 1984 Sami Sykkö voitti junioreiden taitoluistelun Suomen mestaruuden.
Toimittajana
Sykkö on kirjoittanut tyylistä ja sisustuksesta Helsingin Sanomiin kaksikymmentä vuotta sekä kolumneja Anna-, Kotiliesi- ja Seura-lehteen. Uransa aikana Sykkö on haastatellut muun muassa kolmea Suomen presidenttiä, muotisuunnittelija Karl Lagerfeldiä sekä filmitähti Jane Fondaa. Lisäksi hän on pitänyt Helsingin Sanomien verkkosivulla blogia "Sami Sykön tyylillä". Syksyllä 2008 julkaistiin Sykön HS:n Kuukausiliitteen artikkeleista koottu teos Sisäänkäyntejä ainutlaatuisiin suomalaisiin koteihin, huoneisiin ja huviloihin. Sykön kirjoittama kirja Avaimia ajattomiin suomalaisiin sisutuksiin sisustusarkkitehti Hanni Koroman suunnittelemista kodeista julkaistiin vuonna 2014. Hän on toimittanut myös Didrichsenin taidemuseolle muotitaiteilija Jukka Rintalan elämäntyönäyttelykirjan, joka julkaistiin vuonna 2017.
TV-esiintyjänä
Sykkö on juontanut HSTV:n Minun tyylilläni -ohjelmaa. Hän selosti taitoluistelun grand prix -sarjaa 2000-luvun puolivälissä ja on toiminut tyylikommentaattorina Yleisradion tasavallan presidentin itsenäisyyspäivän vastaanoton lähetyksissä vuodesta 2014 alkaen, aluksi neljän vuoden ajan oheislähetyksissä. Vuonna 2018 Sykkö oli ensimmäistä kertaa juhlien selostamossa pitkäaikaisen muotiasiantuntijan Jaakko Selinin jälkeen.
Sykkö juonsi Subtv:n vuosina 2004–2005 esittämän Anoppi-deittiohjelman, joka oli ehdokkaana Kultainen Ruusu -festivaaleilla. Hän vieraili vuonna 2019 Salatut elämät -sarjassa, jossa hän esitti Jutan ja Ismon häiden suunnittelijaa. Syksyllä 2020 Sykkö esiintyi MTV3-kanavan Tanssii tähtien kanssa -ohjelmassa.
Kultaposkiamatsoni
Kultaposkiamatsoni (Amazona amazonica) on eteläamerikkalainen papukaija. Sen elinympäristö käsittää mantereen pohjoisosan ja Amazonin altaan sekä Trinidad ja Tobagon. Lajin holotyypin kuvaili Carl von Linné Amazonilta 1766.
Kulta(III)kloridi
Kulta(III)kloridi (AuCl3) on kulta- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden kultayhdisteiden ja kultapinnoitteiden valmistamiseen, lasin värjäämiseen sekä katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä.
Kultaposkiamatsoni
Ulkonäöltään kultaposkiamatsoni - tai tuttavallisemmin OWA sen englanninkielisestä nimestä Orange-winged Amazon - on tyypillinen papukaija: sillä on vahva nokka, iso pää ja lyhyt kaula. Se on väriltään suurimmaksi osaksi vihreä, ja sen päätä koristavat kullankeltaiset ja siniset merkinnät. Kultaposkiamatsoni muistuttaa ulkonäöltään siniotsa-amatsonia. Kultaposkiamatsonilla on kuitenkin siniotsa-amatsoniin verrattuna aina kullankeltaiset poskilaikut ja kaksivärinen nokka.
Kulta(III)kloridi
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa kulta(III)kloridi on punaista hygroskooppista kiteistä ainetta. Yhdiste on kiinteänä rakenteeltaan dimeeri (Au2Cl6) ja sen alkeiskoppi on monokliininen. Kulta(III)kloridi liukenee erittäin hyvin veteen ja liukenee myös eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja asetonitriiliin. Kuumennettaessa aine hajoaa ensin kulta(I)kloridiksi ja lopulta kullaksi. Useat pelkistimet pelkistävät sen kullaksi. Kulta(III)kloridi on Lewis-happo ja muodostaa useita komplekseja, esimerkiksi tetrakloroauraatti(III)ionin ([AuCl4]-).
Kultaposkiamatsoni
Lemmikkinä
Kultaposkiamatsoni on yksi yleisimmistä lemmikkiamatsonilajeista länsimaissa. Suomessakin on ollut kasvatustoimintaa, jonka vuoksi laji on Suomessakin yleisimpä lemmikkiamatsoneja siniotsa-amatsonin ohella.
Kulta(III)kloridi
Valmistus ja käyttö
Kulta(III)kloridi voidaan valmistaa kullan ja kloorin välisellä reaktiolla 200–250 asteen lämpötilassa tai liuottamalla kultaa kuningasveteen ja kuumentamalla muodostunutta tetraklorokultahappoa. Laboratoriomittakaavassa voidaan käyttää myös kullan ja jodikloridin tai sulfuryylikloridin välistä reaktiota.
Kultaposkiamatsoni
Lemmikkinä
Kultaposkiamatsonin hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Voidakseen hyvin se tarvitsee omanlajisen tai vähintään samaa sukua olevan lintutoverin, runsaasti tilaa, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa.
Kulta(III)kloridi
Valmistus ja käyttö
Kulta(III)kloridia käytetään kultapinnoitteiden ja niin kutsutun Cassiuksen kultapurppuran valmistamiseen ja lasin värjäämiseen tummanpunaiseksi. Siitä valmistetaan useita kultayhdisteitä, kuten kultasulfidia ja organokultayhdisteitä. Orgaanisen kemian synteeseissä kulta(III)kloridia käytetään katalyyttinä hapetuksissa, konjugaattiadditioissa ja useissa sykloadditioissa.
Kultaposkiamatsoni
Lemmikkinä
Kultaposkiamatsoni ei ole tunnettu puhujanlahjoistaan, vaikka sekin voi oppia puhumaan ja matkimaan. Sitä ei pidetä niin aggressiivisuuteen taipuvaisia kuin joitain muita amatsonilajeja, kuten siniotsa-, keltapää- tai keltaniska-amatsonia.
Laji kuuluu CITES II/B-liitteeseen, jonka vuoksi lajilla kauppaa käytäessä on yksilöllä oltava vähintään lintuun liitettävä alkuperätodistus. Myös lajia pesittäessä on molemmilla vanhemmilla oltava alkuperätodistukset.
Christian Barthel
Johan Gottfrid Christian Barthel (5. helmikuuta 1873 – 13. heinäkuuta 1954) oli ruotsalainen mikrobiologi ja bakteriologi. Hän opiskeli Ruotsin kuninkaallisessa teknilisessä korkeakoulussa ja Ranskan Pasteur-instituutissa.
Barthel tutki maitotaloutta, etenkin juuston valmistusta. Hän oli bakteriologian professori Maatalouskorkeakoulussa 1932–1940. Hänet valittiin Ruotsin tiedeakatemiaan vuonna 1920.
Luettelo triathlonin olympiamitalisteista
Triathlon on ollut olympialaisten lajivalikoimassa vuodesta 2000 lähtien. Menestyneimmät maat olympialaisten triathlonissa ovat Sveitsi ja Australia.
625 Xenia
625 Xenia on Marsin ja Jupiterin väliseen pääasteroidivyöhykkeeseen kuuluva pikkuplaneetta eli päävyöhykkeen asteroidi. Sen löysi August Kopff vuonna 1907. Ennen nimeämistään asteroidi tunnettiin tunnuksella 1907 XN. Xenian läpimitta on noin 28 kilometriä ja pyörähdysaika 21,10 tuntia.
Fiat Marea
Fiat Marea on Fiatin vuosina 1996–2002 valmistama keskiluokan automalli, joka oli saatavana sedan- ja farmarikorisena. Eri nimestään huolimatta Marea kuului samaan mallisarjaan kuin vuotta aiemmin esitellyt hatchback-mallit Bravo ja Brava. Fiat Marea korvasi markkinoille tullessaan Fiat Tempran, ja valmistuksen päätyttyä Bravo, Brava ja Marean farmarimalli korvattiin uudella Fiat Stilolla. Sedan-version seuraajaksi tuli vuonna 2007 Fiat Linea. Edeltäneen Tempran tavoin Marean farmarimallista tehty pakettiautoversio oli nimeltään Fiat Marengo.
Marean bensiinimoottorivalikoiman muodostivat 1,2 16V (85 hv), 1,4 FIRE 12V (79 hv), 1,6 16V (98/102 hv), 1,8 16V (112 hv) ja viisisylinterinen 2,0 20V (153/180 hv). 180-hevosvoimainen moottori oli turboahdettu ja peräisin Fiat Coupésta. Brasiliassa 2,0 20V korvattiin vuonna 2000 2,4 20V -moottorilla (160 hv), jota ei ollut tarjolla muilla markkinoilla. Dieselmoottorit olivat 1,9 8V (75/100 hv) ja yhteispaineruiskutteinen 1,9 JTD (105/110 hv). Kevääseen 1999 asti saatavana oli myös 2,4 10V (125 hv) ja keväästä 1999 vuoden 2000 loppuun 2,4 JTD (130 hv). vasen|pienoiskuva|Fiat Marea Weekend
Imukärsälliset perhoset
Imukärsälliset perhoset (Glossata) on perhosten alalahko, johon kuuluu suurin osa tunnetuista perhosista. Alalahkon yhdistävä tunnusmerkki erotuksena muista perhosten alalahkoista, kuten leukaperhosista, ovat niiden imukärsäksi muuntuneet suuosat.