cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Australianisojalka
Elinalue
pienoiskuva Australianisojalka elää pääasiassa metsissä ja metsäalueilla, sademetsissä ja soilla. Sitä nähdään lähinnä matalilla alueilla, mutta joskus se on nähtävissä jopa 1 500–1 900 metrin korkeudessa.
Esiintymisalue
Australianisojalkoja elää Indonesiassa, Flippiineillä, Uuden-Guinean eteläosissa ja Pohjois-Australiassa.
Lisääntyminen
Australianisojalan pesä on yleensä tehty sademetsän kasveista. Se on yleensä pari metriä leveä. Uros ja naaras jakavat pesän ja huolehtivat munista. Naaras munii 6–12 kermanvalkoista tai ruskeaa munaa 45 senttimetrin syvyyteen. Nuoret poikaset rikkovat munansa jaloillaan ja pääsevät yleensä maan päälle kahdessa tai kolmessa päivässä. Ne syntyvät täysin itsenäisinä, ja pystyvät lentämään hyvin lyhyitä matkoja. Vanhemmat jättävät pesänsä ja poikasensa huomiotta.
Ravinto
Australianisojalka syö pääasiassa siemeniä, hedelmiä, marjoja, juuria ja kukkien versoja. Se syö myös etanoita, hyönteisiä ja niiden toukkia.
Lentäminen
Australianisojalka pysyy pääosin maassa, mutta se voi nousta ilmaan, jos se on uhattuna. Se ei kuitenkaan kykene lentämään pitkiä matkoja.
Synnyin rokkaamaan
Synnyin rokkaamaan (LRLP 39) on Rauli Somerjoen esikoisalbumi vuodelta 1971. M. A. Nummisen tuottama levy ei saanut kovinkaan suurta kaupallista menestystä, sen ensipainosta myytiin vain 300 kappaletta. Albumin tunnetuimmaksi kappaleeksi nousi Baddingin itsensä sanoittama ja säveltämä ”Valot”. Albumi on julkaistu vinyylinä neljästi, C-kasettina kahdesti ja CD-levynä kolmesti.
B-puoli
Vuoden 1971 LP-vinyylin takakannessa on kappalelistan lisäksi Markku Innon kirjoittama puhe:
Fosfatidyyli-inositoli
thumb|250px|Fosfatidyyli-inositolin rakenne Fosfatidyyli-inositoli on fosfolipidi, joka koostuu glyserolista, rasvahaposta ja inositolista. Fosfatidyyli-inositoli ja sen fosforyloidut johdokset ovat solujen toisiolähettejä, jotka osallistuvat solun toiminnan säätelyyn. Fosfatidyyli-inositoli-4,5-bisfosfaatin plasmamebraanipää toimii solutukirangan proteiinien sekä joidenkin eksosytoosissa tarvittavien proteiinien kiinnityskohtana. Lipidi osallistuu myös solun signaalinvälitykseen. Tällöin se vapautuu solun reagoidessa solun ulkoiseen signaaliin tiettyjen reseptorien välityksellä. Signaalinvälitys tapahtuu reaktiosarjassa, joka alkaa lipidin fosfaattipään poistamisella ja päättyy proteiinikinaasi C:n aktivaatioon.
Diogenes Babylonialainen
thumb|Diogenes Babylonialainen Diogenes Babylonialainen (myös Diogenes Seleukeialainen, Diogenes Stoalainen; ; n. 240-152 eaa.) oli antiikin kreikkalainen stoalaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi.
Elämä
Diogenes syntyi Seleukeiassa, Babyloniassa. Hän opiskeli filosofiaa Ateenassa Khrysippoksen oppilaana, ja seurasi Zenon Tarsoslaista stoalaisen koulukunnan johdossa. Hänen oppilaisiinsa kuului Panaitios. Filosofiassa hän vaikuttaa seuranneen läheisesti Khrysippoksen opetuksia, erityisesti dialektiikassa, jossa hänen kerrotaan opettaneen akatemialaista Karneadesta.
Diogenes lähetettiin yhdessä Karneadeen ja peripateetikko Kritolaoksen kanssa Roomaan esittämään vetoomus Ateenalle Oropoksen tuhoamisesta määrättyä 500 talentin sakkoa koskien. Lähettiläät pitivät aluksi epideiktisiä eli esittäviä puheita yksityisissä kokoontumisissa ja myöhemmin Rooman senaatissa. Diogenes miellytti yleisöä selvällä ja hillityllä puhetyylillään.
Lukianoksen mukaan Diogenes kuoli 88-vuotiaana. Koska Ciceron teoksessa Vanhuudesta hänestä puhutaan edesmenneenä, hänen on täytynyt kuolla ennen vuotta 151 eaa.
Filosofia
Cicero kutsui Diogenesta "suureksi ja merkittäväksi stoalaiseksi". Epikurolaiselta Filodemokselta Papyrusten huvilassa säilyneissä papyruksissa Diogenesta käsitellään useammin kuin ketään muuta filosofia Epikuroksen itsensä jälkeen.
Diogenes kirjoitti useita teoksia, joista ei tiedetä kuitenkaan juuri muuta kuin niiden nimiä:
Jerry Cotton
Jerry Cotton on kuvitteellinen FBI:n asiamies ja saksaa puhuvien maitten suosituin rikoslukemisto. Sarjaa on käännetty parillekymmenelle kielelle ja julkaistu yhteensä noin 850 miljoonaa kappaletta. Myös Suomessa Jerry Cotton menestyi erinomaisesti ja 1960-luvun lopulla lehden kirjoittajiksi ilmaantuivat myös ensimmäiset kotimaiset kirjoittajat.
Jerry Cotton Saksassa
Jerry Cotton -sarjan idean keksi saksalaisen Bastei-viihdekustantamon johtaja Gustav Lubben. Cottonin hahmon takana puolestaan oli pesuainefirmassa työskennellyt Delfried Kaufmann. Jännitysviihteen veteraanina tunnettu Heinz Werner Höber kehitti ideaa eteenpäin ja loi tulevalle sarjalle profiilin ja sisällön. Ensimmäinen Jerry Cotton -tarina julkaistiin saksalaisessa Bastei Kriminalroman -rikosromaanisarjassa vuonna 1954. Tarinan kirjoitti Kaufmann. Kaksi vuotta myöhemmin Cotton sai Saksassa oman nimikkolehden ja nousi suosioon nopeasti.
Päähenkilö
thumb|left|Cotton ajoi 1960-luvulla vastaavalla Jaguar E-typellä Jerry Cotton on newyorkilainen G-mies, FBI:n agentti, joka laittaa rikolliset järjestykseen työtoverinsa Phil Deckerin kanssa. Cotton on kotoisin Connecticutin Harpersvillestä, ja hänen kasvattajinaan olivat isoäidin tervapamppu ja katekismus. Cottonin hyvä kunto ja vahvat kädet ovat peräisin seppä Callahanin pajasta, jossa hän toimi nuoruusvuosinaan 'sepänsällinä'. Hänen ajokkinaan on pitkään Jaguarin E-malli, mutta 2000-luvulla se vaihtuu XKR:n Coupé-malliin.
Cotton pitää Four Roses -bourbonviskistä mutta osaa käyttäytyä myös humaltuneena. Hänen suhteensa naisiin on etäinen ja vain harvoin hän päästää näitä lähelleen. Selitys Cottonin käytöksestä kauniimpaa sukupuolta kohtaan löytyy hänen nuoruudestaan, jolloin tyttöystävä Amelie Purdy karkasi toisen miehen matkaan. Asia vaivaa Cottonia, vaikka hän ei sitä julkisesti kuulutakaan. Toimintamalliltaan Cotton on kovaotteinen, mutta hän ei ammu tappaakseen vaan tähtää rikollisia mieluummin jalkoihin. Hänen saksalainen versionsa on yhtä varovainen naisten suhteen (siellä puhutaan lajityypistä ”rikoksia ilman seksiä”, ”Crime without Sex”), mutta Saksan Cottonin liipasinsormi on suomalaista versiota paljon herkemmässä.
Vuodet 1961–1968
Eniten sarjan sisältöön vaikutti oululainen toimittaja ja Kaleva-lehden pakinoitsija Antti Aalto, joka puutteellisen kielitaitonsa ja sarjojen alkuperäismateriaalien kehnouden takia alkoi ensin voimakkaasti muokata tarinoita, lopulta kirjoittaa ne lähes kokonaan uusiksi. Karkean väkivallan ohella Aalto katsoi saksalaisten Cottonien rasitteeksi hienot tekniset vempaimet, joiden käyttöä ja tekniikkaa oli vaikea selittää suomalaisille lukijoille. Vastapainoksi hän kehitti Cottonin persoonaa maalaishenkisemmäksi ja lisäsi huumorin osuutta.
Aallon ohella suomentajana jatkoi Olavi Kaakinen, jonka tekstit olivat enemmän suoria käännöksiä alkuperäisistä tarinoista. Kaakisen tunnisti ”kovaksikeitetymmästä” tyylistä, ja hän jätti päähenkilön luonteen muokkaamisen enemmän Aallon harteille.
Vuonna 1962 Helsingin asemapoliisi ja kuvataidekriitikko Olavi Saarela liittyi Cottonien kääntäjäkaartiin. Aalto ja Saarela saivat kiitosta tavallisten lukijoiden lisäksi amerikansuomalaisilta, jotka kehuivat yksityiskohtien autenttisuutta. Aallolla oli apunaan muutama kuvakirja New Yorkista, hieno kartta, ravintolaluettelo sekä matkaopas, jotka hän vuonna 1968 luovutti seuraajalleen Seppo Tuiskulle.
Uusi päätoimittaja ja uudet tuulet
Päätoimittaja Seppo Tuisku oli kirjoitusviihteen monitoimimies, sillä hän oli kirjoittanut Outsiderina Pekka Lipposta ja Kalle-Kustaa Korkkia ja laatinut lukemistolehtiin (Sirpale, Nyyrikki, Jännityslukemisto-Seikkailukertomuksia) jo 50-luvulta saakka. Kolmiokirjan päätoimittajana Tuisku kirjoitti joitakin kymmeniä Cotton-tarinoita, mutta samalla hän loi laajan kirjoittajien verkoston kehittelemään juonia, keräämään taustamateriaalia ja työstämään lehteä kahden numeron kuukausivauhdilla. Seppo Tuisku kävi kirjoittajatiimin tekstejä läpi joskus kovallakin kädellä.
Kolmiokirja maksoi jokaisesta lehdestä kustannusoikeudet Saksaan, mutta suomalaiskirjoittajat tekivät usein tilalle kokonaan uuden Cotton-tarinan. Cottoniin ilmestyi myös suomalaisia henkilöhahmoja ja Jerryn kantapaikaksi muotoutui Max Salosen baari. Lapsiin kohdistunut väkivalta oli ehdoton tabu, ja myös erotiikkaa ja seksiä välteltiin. Poliittinen vinoilu korostui 1970-luvun alkupuolen Cottoneissa ja Vietnamin sota ja Watergate-skandaali saivat oman osansa päähenkilöiden heittämistä herjoista. Tarinoiden pohjaksi riittivät usein Seppo Tuiskun taltioimat lehtileikkeet, jotka käsittelivät kaikkea mahdollista.
1980-luvulta uudelle vuosituhannelle
Jerry Cottonin menestys koki nopean laskun, kun saksalainen kustantaja vaati 1980-luvun alussa Kolmiokirjaa julkaisemaan saksalaisten tarinoiden käännöksiä. Päätoimittaja Seppo Tuisku pyysi apua nuorelta Tapani Baggelta, joka ryhtyi kääntämään Cottoneita. Myöhemmin vanhaan käytäntöön palattiin takaisin ja saksalaiset versiot hylättiin Baggen kirjoittaessa uusiksi kymmeniä Cotton-tarinoita muiden uusien kirjoittajien ohella. Suosio ei kuitenkaan enää kohonnut 1970-luvun tasolle. Jerry Cotton ilmestyi Kolmiokirjan kustantamana myös pokkareina kerran kuukaudessa. Joni Skiftesvik toimitti Cotton-pokkarit vuosina 1984–1988. Pokkarit olivat Skiftesvikin stilisoimia suoria käännöksiä saksalaisista alkuperäiskirjoista. Käännöksiä tekivät muiden muassa Heikki Haveri, Martti Kähkönen ja Renne Nikupaavola.
Kolmio-Kirjan lopetettua vuonna 2000 Jerry Cottonin kustantamisen lehti alkoi ilmestyä vajaan vuoden tauon jälkeen Musiikki-Mainos Ky Juntusen kustantamana. 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen lopulla lehden välissä alkoi ilmestyä myös Jussi Piirosen toteuttama Jerry Cotton -sarjakuva.
Suosio myyntilukujen valossa
Jerry Cottonin suosio nousi nopeasti jo lehden ensimmäisten ilmestymisvuosien aikana samaan aikakauteen yleistyvästä televisiosta huolimatta. Myös perisuomalaiset suosikit Pekka Lipponen ja Kalle-Kustaa Korkki taipuivat Cottonin suosion edessä. Rautakirjan irtonumeromyynnissä Cotton oli vuoden 1963 kaikista lehdistä sijalla 19. Lukemistoista vain Nyyrikki ja sarjakuvalehdistä Aku Ankka yltivät suurempaan myyntiin. Cottonin varsinainen huippukausi ajoittui 1970-luvun alkuvuosiin, jolloin lehden levikki oli parhaimmillaan lähes 40 000 kappaletta, mutta hiipui lopulta 2 000 kappaleeseen. Suomessa lehteä on myyty eri muodoissaan 15 miljoonaa kappaletta. Vuonna 1973 lehti saavutti sijan 30, ja vuonna 1983 se oli pudonnut sijalle 42.
Kirjoittajat ja tarinoiden erikoiset nimet
Lehteen ovat vuosien varrella kirjoittaneet artikkelissa mainittujen henkilöiden lisäksi Simo Hämäläinen, Juha Ruusuvuori, Jouko Raivio, Juhana Lepoluoto, Seppo Valjakka, Pekka Kolehmainen, Timo Surkka, Ari Paulow, Petri Hirvonen, Juhana Hintsanen, Pentti Pesä ja Arto Ahlakorpi.
Suomalaisten Jerry Cotton -tarinoiden nimet ovat usein olleet kekseliäitä muunnoksia suomalaisista sananparsista, kuten: ”Viuhahteleva viikatemies” (3/1975), ”Veripankki on eri pankki” (10/1981), ”Musta aukko päässä” (5/1979), ”KP auttaa keskittymään” (3/1982), ”Lyijypastilli – kurja kurkkupastilli” (9/1983), ”Rosvopaistia ja vasikoijien leikkeitä” (1/2002), ”Elämysloma helvetissä” (1/2004). Kansikuvana on yleensä ollut valokuva jostakin rikoselokuvasta.
Kunnianosoitukset
Jerry Cotton on jäänyt suomalaisten mieleen myös Moog Konttisen johtaman Kontra-yhtyeen hitistä ”Jerry Cotton” vuonna 1978 (alun perin The Kinksin ”Jack the Idiot Dunce”). Cottonin voimakkaaseen nyrkiniskuun viittaava sanonta ”sepänsällin spesiaali” tuli aikoinaan suosituksi.
Kirjailija, toimittaja Jouko Raivio oli aktiivinen Cotton-kirjoittaja 1975–1981. Sittemmin hän on tehnyt aiheesta sekä pro gradu -tutkielman ”Cottonin nyrkkisäännöt: G-mies Jerry Cotton -sarjan tuotantosäännöt” vuonna 1990 että vuonna 2012 väitöskirjan Serenadi G-ruudissa.
Elokuvat
Elokuvissa Jerry Cottonia ovat esittäneet yhdysvaltalainen George Nader ja saksalainen Christian Tramitz. Nader teki vuosina 1965–1969 kahdeksan Cotton-elokuvaa, jotka työstettiin pääosin saksalaisin voimin. Elokuvat eivät olleet suuria menestyksiä, mutta Naderin hahmo jäi elämään Cottonina ja esiintyi lukuisissa sarjan kansikuvissa. Kymmenien vuosien kuluttua saksalaiset tekivät uusin voimin Cotton-elokuvan, joka sai ensi-iltansa vuonna 2010.
Dragan Đokanović
Dragan Đokanović (Драган Ђокановић, s. 20. huhtikuuta 1958 Sarajevo, Bosnia ja Hertsegovina, Jugoslavia) on bosniahertsegovinalainen, (serbi) poliitikko ja pediatri. Hän on Demokraattisen federalistipuolueen (Demokratska stranka federalista) perustaja ja puheenjohtaja.
Le Faouët (Morbihan)
Le Faouët on kunta läntisessä Ranskassa Morbihanin departementissa Bretagnen alueella. Se sijaitsee Elléjoen varrella, noin 48 kilometriä Pontivyn kaupungista länteen.
Kunnan keskus on 1500-luvulla rakennettu katettu tori, Les Halles. Se on puurunkoinen ja liuskekivikattoinen. Torilla pidetään markkinat joka kuukauden ensimmäisenä ja kolmantena keskiviikkona.
Le Faouëtissa on kaksi näyttävää kappelia lähellä kaupunkia. Keskustasta etelään oleva goottilainen Saint-Fiacren kappeli hallitsee pientä kylää suuren kokonsa ja torninsa ansiosta. Kappelissa on runsaasti lasimaalauksia sekä koristeellisesti veistetty lektorium. Keskustasta pohjoiseen oleva Pyhän Barbaran kappeli on rakennettu suuren kallion viereen. Kappelin erikoiselle sijainnille löytyy selitys tarinasta, jonka mukaan paikallinen lordi haki myrkyllä turvaa kalliolta. Myrsky kuitenkin oli niin voimakas, että kivilohkareita satoi hänen niskaansa. Hädissään lordi lupasi rakentaa pyhälle Barbaralle kappelin sille paikalle, jos hän selviäisi myrkystä.
Toriaukion, Place des Halles, reunalla 1600-luvulta peräisin olevassa entisessä Ursulinesin luostarissa on nykyään Musée du Faouët, jossa on esillä paikallisten taiteilijoiden teoksia. Le Faouët houkutteli 1800-luvun puolivälistä lähtien useita ranskalaisia ja ulkomaisia taiteilijoita. Kuvatuimpia kohteita olivat Saint-Fiacren ja Pyhän Barbaran kappelit sekä Place des Hallesin markkinapäivät ihmisineen. Museossa on nähtävillä teoksia kaupungissa vaikuttaneilta taidemaalareilta, joita olivat muiden muassa François Hippolyte Lalaisse, Emmanuel Lansyer, Jules Trayer, Henri Guinier, Élisabeth Sonrel, Guy Wilthew, Germain David-Nillet, Arthur Midy, Henry d'Estienne, Adolphe Beaufrère, Maurice Denis, Ernest Guérin, Émile Compard, Mathurin Méheut, Henri Barnoin ja Marius Borgeaud.
Vilho Penttilä (valtiopäivämies)
Vilho (Vilhelm) Penttilä (1. marraskuuta 1854 Suursaari – 14. helmikuuta 1905) oli suomalainen merikapteeni, laivanvarustaja, maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Pääskyvuoren linkkitorni
Pääskyvuoren linkkitorni on kallion laella entisen Pääskyvuoren kasarmialueen kupeessa sijaitseva tietoliikennetorni Turun Pääskyvuoressa.
Vilho Penttilä (valtiopäivämies)
Vilho Penttilän vanhemmat olivat Johannes ja Saara Kristiina Penttilä ja puoliso Regina Penttilä. Penttilä oli merimies, joka kävi merikoulun Viipurissa ja suoritti merikapteenin tutkinnon 1877. Hän harjoitti myös laivanvarustustoimintaa. Maatilan Penttilä osti 1883 Koivistolta. Hän oli talonpoikaissäädyssä Rannan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1894, 1897 ja 1904–1905. Vuonna 1894 Penttilä oli yleisen valitusvaliokunnan varajäsen, vuonna 1897 laki- ja säädyn yksityisen kielianomusvaliokunnan jäsen ja vuosina 1904–1905 valitsijamies ja valtiovarainvaliokunnan jäsen.
Pääskyvuoren linkkitorni
Korkeus
Kiinteistöpäällikkö Kimmo Suomi on kertonut, että varsinaisen tornin korkeus on maanpinnasta mitattuna 101 m, jonka lisäksi tornin huipulla on 21 m korkea ristikkomasto. Myöhemmin kiinteistöpäällikkö Suomi kertoi, että julkisuudessa on liikkunut väärää tietoa, ja tornin korkeus onkin 108 metriä ja ristikkomaston 26 metriä. Merenpinnan korkeudesta mitattuna linkkitorni kohoaa 190 metriin.
Ristikkomaston päässä on aiemmin ollut putki, jonka korkeus oli 11 metriä, jolloin koko tornin korkeudeksi muodostui 134,6 metriä. . Tornin halkaisija on alhaalta 18 metriä, keskikohdalta 7 metriä ja ylhäältä 12 metriä.
Historiaa
Linkkitornin rakenteiden valaminen alkoi lokakuussa 1963 ja valmistui toukokuussa 1964. Torni rakennettiin Posti- ja lennätinlaitokselle tv- ja tietoliikennetorniksi, jonka kautta lähetettiin kotimaan kaukoliikennettä ja kansainvälistä tietoliikennettä. Tornin kautta kulki lähes kaikki ulkomailta tuleva tieto- ja televisioliikenne. Pystytyspaikaksi valittiin Pääskyvuori, koska se oli tarpeeksi korkea ja valtion omistuksessa.
Perimätiedon mukaan Yhdysvaltain Valkoisen talon ja Neuvostoliiton Kremlin välille 1960-luvulla avattu ”kuuma linja” kulki Pääskyvuoren linkkitornin kautta. Kuuma linja purettiin 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa.
Nykypäivä
Torni on vuonna 2019 tehdyn kuntoarvion mukaan hyvässä kunnossa. Tornin omistaja Telia Towers Finland Oy on ilmoittanut, ettei sillä ole enää tornille käyttöä. Telian teettämän arvion mukaan tornin purkaminen maksaisi 1–2 miljoonaa euroa.
Torni sijaitsee Turun kaupungilta vuokratulla maalla. Tornin maa-alueen vuokrasopimus sallii vain käytön radioliikenteeseen, ja muu käyttötarkoitus vaatisi vuokrasopimuksen uudelleen neuvottelemisen. Vuokrasopimukseen, joka nykyisellään päättyy vuonna 2030, sisältyy myös purkuvelvoite.
Liikemies Vesa Keskinen kertoi elokuussa 2019 olevansa kiinnostunut tornin ostamisesta ja tarjoavansa siitä 10 000 €. Telia Towersin kiinteistöpäällikön mukaan Keskinen ei koskaan ollut heihin missään yhteydessä, vaan kyseessä oli puhdas mainostemppu. Myös Jethro Rostedt sekä muutama muu taho oli tornista kiinnostunut, mutta tornin omistaja Telia Towers Finland Oy ilmoitti ettei tornin myyminen ollut prioriteettina ja ”rauhoittaneensa tilanteen”. Torniin kaavailtiin kiinnostuneiden toimesta mm. kahvilaa ja kiipeilyreittiä, mutta hissin puuttuminen haittaa tornin käyttämistä.
Aiheesta muualla
60.44694°N, 22.33222°W
Suomen matelijat ja sammakkoeläimet
Suomen matelijat ja sammakkoeläimet on Antti Kolin kirjoittama kirja, jossa hän esittelee Suomessa esiintyviä vaihtolämpöisiä maaselkärankaisia eli herppejä, joita tutkii herpetologia. Kirja on ilmestynyt 2015, ja sen on kustantanut Metsäkustannus. Kuvat ovat pääosin Kolin.
Kirja on saanut tukea Suomen tietokirjailijoilta, tiedonjulkistamisen neuvottelukunnalta, Tiedetoimittajilta ja Finnfotolta.
Kirjan alussa Koli esittelee vaihtolämpöisiä maaselkärankaisia yleisesti ja ihmisen suhdetta niihin. Sen jälkeen luodaan yleiskatsaus Suomen lajistoon, joka koostuu viidestä matelijasta, viidestä "vanhasta" sammakkolajista sekä neljästä hyvin suppealla alueella elävästä lajista.
Koli on tietokirjailija ja luontokuvaaja, ja hän asuu Helsingin Vuosaaressa, jossa hän on pääasiassa lajeja kuvannut.
Dave Lepard
Dave Lepard (oik. David Roberto Hellman, 28. toukokuuta 1980 – 13. tammikuuta 2006 Uppsala) oli ruotsalaisen Crashdïet-nimisen sleazerock-yhtyeen laulaja ja kitaristi.
Ura
1990-luvun puolivälissä Dave oli vanhanaikaisen death-metalyhtyeen Warpathin laulaja ja soitti Charangoa. Hän perusti yhtyeen nimeltä Crashdïet vuonna 2000, mutta vuonna 2002 yhtye hajosi ja hän päätti jatkaa uuden kokoonpanon kanssa. Heidän musiikkinsa sai vaikutteita 1980-luvun glam/sleazerock-yhtyeistä kuten Mötley Crüe ja Guns N' Roses, ja yhtye sai kulttimaineen etenkin Ruotsissa.
Crashdïet julkaisi neljä singleä debyyttialbumiltaan Rest In Sleaze. Hittejä Ruotsissa olivat: ”Riot In Everyone”, ”Breakin' The Chainz”, ”Knokk 'Em Down” sekä ”Its A Miracle”. Lepard teki kaikki yhtyeen kappaleiden tekstit. Sävellykset hän teki yhdessä soolokitaristi Martin Sweetin kanssa.
Kuolema
Crashdïet kertoi 22. tammikuuta 2007 hankkineensa uuden laulajan, suomalaisen H. Olliver Twistedin.
Lepardin äiti Lisbeth Hellman on perustanut stipendirahaston, josta pohjoismaiset yhtyeet voivat hakea taloudellista tukea uransa edistämiseen. Lepardin muistoksi on perustettu jokavuotinen Rest In Sleaze Festival nimeä kantava festivaali, joka järjestettiin ensimmäisen kerran tammikuussa 2007.
Carmen Calvo
María del Carmen Calvo Poyato (s. 7. kesäkuuta 1957 Cabra, Espanja) on espanjalainen sosialistisen työväenpuolueen poliitikko. Calvo on ministeri pääministerin kansliassa ja ensimmäinen varapääministeri Pedro Sánchezin hallituksessa tammikuusta 2020 lähtien.
Calvo on aiemmin toiminut muun muassa Espanjan kulttuuriministerinä ja Espanjan tasa-arvoministerinä.
Calvo on suorittanut oikeustieteen tutkinnon Sevillan yliopistossa ja tohtorin tutkinnon valtiosääntöoikeudessa Córdoban yliopistossa. Hän on Córdoban yliopiston vakinainen professori.
Calvo on tunnettu feminismin ja tasa-arvon kannattaja. Hän on toiminut sosialistisen työväenpuolueen tasa-arvosihteerinä. Hän on työskennellyt miesten ja naisten samapalkkaisuus- ja yhdenvertaisuuslain aikaansaamisen hyväksi.
Calvolle myönnettiin Kaarle III:n ritarikunnan suurristi vuonna 2007.
Kim Bergstrand
Kim Bergstrand (s. 18. huhtikuuta 1968) on ruotsalainen jalkapallovalmentaja ja entinen hyökkääjä. Tammikuusta 2019 lähtien hän toimii Djurgårdens IF:n päävalmentajana.
Ura pelaajana
Bergstrand aloitti pelaajauransa IFK Täbyssä, josta siirtyi 15-vuotiaana AIK:n riveihin. Hän debytoi AIK:n edustusmiehistössä kaudella 1986 ja pelasi kaikkiaan 13 Allsvenskan-ottelua. Bergstrand viihtyi AIK:ssa yhdeksän kauden ajan ja vastuuta kertyi mukavasti. Parhaimmalla kaudellaan 1993 Bergstrand iski 11 maalia 20 Allsvenskan-ottelussa. Hän voitti seuran paidassa Ruotsin mestaruuden kaudella 1992.
Bergstrand siirtyi AIK:sta Hammarbyhyn kaudeksi 1995. Hän edusti Hammarbytä neljän kauden ajan ja iski kaudella 1996 peräti 14 maalia pelaamissaan 17 1. divisioona-ottelussa. Hammarby nousi Allsvenskaniin kaudeksi 1998, joka jäi myös Bergstrandin viimeiseksi seuran paidassa. Hän jatkoi uraansa vielä Nacka FF:ssä ja IF Brommapojkarnassa, kunnes päätti pelaajauransa kauden 2002 jälkeen.
Ura valmentajana
Bergstrand aloitti valmennusuransa Nacka FF:n pelaajavalmentajana kaudella 2001. IF Brommapojkarnan organisaatiossa hän toimi juniorivalmentajana vuosina 2002–2007 ja johdatti joukkueen A-nuorten Ruotsin mestariksi vuonna 2006. Kaudeksi 2008 hän siirtyi seuran edustusjoukkueen päävalmentajaksi. Debyyttikausi Superettanissa päättyi kolmanteen sijaan ja joukkue nousi Allsvenskaniin. Ensimmäinen pääsarjakausi valmentaja päättyi sijaan 12 ja Brommapojkarna säilyi sarjassa. Kaudella 2010 joukkue juuttui sarjajumboksi ja lopulta BP erotti Bergstrandin lokakuun alussa 2010.
Marraskuussa 2011 kerrottiin, etät Bergstrand aloittaa kauden 2012 alussa IK Siriuksen päävalmentajana. Upsalalaisseura voitti Bergstrandin alaisuudessa Division 1 Norran mestaruuden kaudella 2013 ja nousi neljän kauden tauon jälkeen Superettaniin. Kaudella 2015 Sirius oli Superettanissa kolmas ja karsi noususta Allsvenskaniin. Nousu jäi lopulta haaveeksi, kun Falkenbergs FF voitti nousukarsinnat vierasmaalisäännön turvin. Kaudella 2016 Sirius jatkoi loistavia peliesityksiään Bergstrandin alaisuudessa. Tiukassa mestaruuskamppailussa Sirius oli lopulta AFC Unitedia parempi yhden maalin erolla ja voitti Superetannin mestaruuden 2016. Mestaruuden myötä Bergstrand nosti seuran Allsvenskaniin ensimmäistä kertaa sitten kauden 1974. Bergstrandin johdoll Sirius säilytti kaudella 2017 sarjapaikkansa ollen Allsvenskanissa seitsemäs. Kaudella 2018 sarjapaikka säilyi neljän pisteen erolla karsintaviivaan. Kauden jälkeen Bergstrand allekirjoitti kolmivuotisen sopimuksen Djurgårdens IF:n kanssa.
Bergstrandin debyyttikausi Djurgårdenissa oli menestyksekäs ja seura voitti hänen johdollaan Ruotsin mestaruuden 14 vuoden tauon jälkeen. Debyyttikauden jälkeen Bergstrand ei onnistunut nostamaan Djurgårdenia toistamiseen liigan kärkeen. Kausi 2020 päättyi sijaan neljä ja kausi 2021 sijaan kolme. Kaudella 2022 Djurgården pääsi lähelle mestaruutta, mutta joutui tyytymään lopulta hopeaan. Joukkue kuitenkin loisti Konferenssiliigassa, jossa Djurgården voitti lohkonsa ja eteni keväällä 2023 pelattaviin pudotuspeleihin.
Muuta
Bergstrand työskennellyt palomiehenä ja opiskellut valmentajaksi Idrottshögskolanissa. Hän on myös opiskellut Tukholman yliopistossa ja suorittanut Ruotsin jalkapalloliiton pro-lisenssin vuonna 2011. Hän on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Viktor Rydberg
thumb|265px|right|Viktor Rydbergin valokuva ja allekirjoitus thumb|265px|right|Viktor Rydbergin hautamuistomerkki Göteborgin itäisellä hautausmaalla 17.8.2006 lähtien Abraham Viktor Rydberg (18. joulukuuta 1828 Jönköping – 21. syyskuuta 1895 Djursholm) oli ruotsalainen kirjailija, lehtimies ja runoilija. Vuodesta 1877 alkaen hän oli Ruotsin Akatemian jäsen.
Rydberg aloitti uransa lehtitoimittajana kohoten Ruotsin 1850-luvun kulttuurin henkiseksi johtohahmoksi. Hänen töissään korostuivat klassinen kauneusihanne, vapaamielisyys, kulttuurihistoria ja idealismi. Kulttuurihistorian hän esitti Ruotsin goottilaisen historiankirjoituksen mukaisesti romantisoiden, vaikka historiantutkijat olivat tuolloin jo siirtyneet realistisempaan tutkimukseen. Myöhemmät naturalistit ja 1890-luvun romantikot saivat Rydbergiltä virikkeitä omiin aatteisiinsa. Hänen parhaana teoksenaan pidetään antiikin ja kristinuskon murrosta kuvaavaa romaania Viimeinen ateenalainen (1859). Hän oli myös merkittävä Edgar Allan Poen tuotannon ruotsintaja. Djursholmiin on perustettu hänen nimeään kantava koulu, Viktor Rydberg Gymnasium.
Ruotsissa Rydberg tunnetaan suositun joululaulun "Gläns över sjö och strand" kirjoittajana. Sitä ei kuitenkaan ole kirjoitettu joululauluksi, vaan se sisältyi romaaniin ''Vapensmeden. Hägringar från reformationstiden'' (Aseseppä, kajastuksia uskonpuhdistuksen ajalta). Laulu tunnetaan nimellä Betlehemin tähti, ja se on Alice Tegnérin 1893 säveltämänä Ruotsin kirkon virsikirjassa numerolla 134 ja tunnetaan Anna-Maija Raittilan suomennoksena ”Kirkkaus yllä maan”.
Rydbergin suosio Suomessa
Suomen kieleen saakka on kulkeutunut Rydbergin luomia kielikuvia, kuten ruumiillisen työn kuvaaminen Grotte-myllynä, joka vahingoittaa ihmistä. Rydbergin runo Tonttu on muodostunut yhdeksi suomalaisten rakastetuimmista joululauluista. Rydbergin runoista vahvimmin suomalaisten mieleen on kuitenkin iskostunut Ateenalaisten laulu, jonka Jean Sibelius sävelsi 1899.
Helen McCroryn filmografia ja esiintymiset
pienois|pysty|Helen McCrory vuonna 2017 Tämä on Helen McCroryn filmografia ja esiintymiset.
Sylowin lauseet
Ryhmäteoriassa Sylowin lauseet ovat osittainen käänteistulos Lagrangen lauseelle. Ne takaavat, että äärellinen ryhmä G sisältää tiettyjä p-ryhmiä ja kuvailevat niiden ominaisuuksia. Lauseet on nimetty kehittäjänsä, norjalaisen matemaatikon Ludwig Sylowin mukaan.
Sylowin lauseilla on lukuisia sovelluksia äärellisten ryhmien teoriassa, esimerkiksi tarkasteltaessa ryhmän ratkeavuutta tai yksinkertaisuutta. Hallin lauseet yleistävät Sylowin lauseita ratkeaville ryhmille.
Sylowin lauseet
Olkoon seuraavassa G äärellinen ryhmä, jonka kertaluku on p^na, \, missä p \, on alkuluku, ja p \, ei jaa lukua a. \,
Ryhmän G Sylowin p-aliryhmäksi kutsutaan kertalukua p^n \, olevia aliryhmiä. Ensimmäinen Sylowin lause takaa siis näiden aliryhmien olemassaolon.
Lause 2. Jos H \leq G \, on kertalukua p^l, \, missä oleva aliryhmä, niin on olemassa sellainen ryhmän G Sylowin p-aliryhmä P ja sellainen alkio g \in G, \, että  Erityisesti ryhmän G Sylowin p-aliryhmät muodostavat konjugointiluokan.
Lisäksi toinen Sylowin lause takaa, että Sylowin p-aliryhmät ovat maksimaalisia p-aliryhmiä.
Lause 3. Jos n_p \, on ryhmän G Sylowin p-aliryhmien lukumäärä, niin
Seurauksia
Sylowin ensimmäinen lause sisältää erikoistapauksenaan Cauchyn lauseen, jonka mukaan jos alkuluku p \, jakaa äärellisen ryhmän kertaluvun, niin tällä ryhmällä on kertalukua p \, oleva aliryhmä.
Koska funktio on ryhmäisomorfia kaikilla g \in G \,, niin toisen lauseen suorana seurauksena ryhmän G Sylowin p-aliryhmät ovat keskenään isomorfisia. Lisäksi äärellisellä ryhmällä on täsmälleen yksi Sylowin p-aliryhmä jos ja vain jos ryhmällä on normaali Sylowin p-aliryhmä.
Sylowin kolmatta lausetta voidaan käyttää monenlaisissa äärellisten ryhmien rakennetta tutkivissa tarkasteluissa, kunhan tiedetään jotain ryhmän kertaluvusta.
Esimerkki sovelluksesta
Voidaan olettaa, että p > q \,. Olkoon n_p \, on ryhmän G Sylowin p-aliryhmien lukumäärä. Kolmannen Sylowin lauseen nojalla luku n_p \, jakaa alkuluvun q. \, Jos n_p = q, \, niin edelleen eli alkuluku p \, jakaa tasan luvun q-1. \, Tämä on ristiriita oletuksen p > q \, kanssa, joten täytää päteä n_p = 1. \, Täten ryhmän G ainoa Sylowin p-aliryhmä on normaali. Täten ryhmä G ei ole yksinkertainen.
Ruostehappomarja
Ruostehappomarja (Berberis vulgaris) on happomarjakasveihin kuuluva keltakukkainen ja piikikäs pensas. Lajia tavataan Euroopassa laajasti Pohjoismaiden eteläosia myöten sekä ihmisen levittämänä myös Pohjois-Amerikassa. Se on vanha hyötykasvi, jota on käytetty niin rohdoksi, ruoaksi kuin koristepensaanakin.
Ulkonäkö ja koko
220px|thumb|vasen|Ruostehappomarjan kukkia 220px|thumb|Ruostehappomarjan marjoja Ruostehappomarja kasvaa piikikkääksi, pystyksi 1–2 metriä korkeaksi pensaaksi. Edellisen kesän kasvaimen kuori on harmaa, kuluvan kesän kasvainranka on kalju. Lehdet ovat oksissa kierteisesti. Lehtilapa on 2–3 cm pitkä, soikea, suippotyvinen, nirhalaitainen ja alta tiheään korko- ja verkkosuoninen. Haaroissa sijaitsevat oralehdet ovat kolmepiikkisiä. Kukinto on riippuva, 10–30-kukkainen pitkä terttu. Keltaiset kukat ovat kaksineuvoisia. Kehälehtiä on yhdeksän kappaletta, joista sisimmät kuusi ovat terälehtimäisiä. Mesilehtiä ja heteitä on tavallisesti kuusi kappaletta, emejä on yksi. Ruostehappomarja kukkii touko–kesäkuussa, Suomessa kesä-heinäkuussa. Sen happamat marjat ovat punaisia, pitkulaisia ja kaksisiemenisiä.
Levinneisyys
Ruostehappomarjaa kasvaa suurimmassa osassa Eurooppaa. Sen levinneisyysalue ulottuu Pyreneiden niemimaalta Britteinsaarille, Fennoskandian keskiosiin, Baltiaan, Länsi-Venäjälle, Ukrainaan ja Kaukasuksen alueelle. Lisäksi se on levinnyt myös Turkkiin ja Iraniin. Laji on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikan keski- ja itäosiin. Pohjoismaissa, varsinkin eteläosissa, ruostehappomarja on melko yleinen etenkin rannikonläheisillä seuduilla kasvava vanha tulokaslaji. Suomessa ruostehappomarjaa tavataan paikoitellen luonnonvaraisena vakiintuneena uustulokkaana Etelä- ja Itä-Suomessa.
Elinympäristö
Ruostehappomarjalle tyypillisiä kasvupaikkoja ovat kuivat, aurinkoiset mäet ja metsänreunat, pensaikot ja valoisat metsät. Laji on Suomessa vanha viljelykasvi, joka esiintyy luonnossa viljelyjäänteenä ja -karkulaisena. Pohjoismaissa se suosii jonkin verran kalkkipitoisia kasvupaikkoja.
Käyttö
Ruostehappomarja on vanha ruoka- ja rohdoskasvi, jota käytettiin muun muassa maksa- ja sappitauteihin sekä keripukin torjumiseen ennen sitrushedelmien tuloa Pohjois-Eurooppaan. Kypsiä marjoja lukuun ottamatta koko kasvi, erityisesti juuret, ovat myrkyllisiä. Runsaasti C-vitamiinia sisältävät marjat ovat hapokkaita, ja niistä tehtyä mehua on käytetty myös etikan korvikkeena. Marjojen korkean pektiinipitoisuuden vuoksi ne soveltuvat hyvin hyytelöiden raaka-aineeksi.
Kasvin kuoresta on valmistettu keltaista väriä kankaiden värjäämiseen, ja puutavaraa on käytetty vanerointiin.
Useiden muiden happomarjalajien tapaan myös ruostehappomarjaa on pitkään käytetty vapaasti kasvavana koristepensaana tai aitakasvina. Suomessa se menestyy viljeltynä mainiosti Oulun korkeudella saakka. Kasvista on jalostettu useita viljelylajikkeita, muun muassa 'Atropurpurea' eli verihappomarja, jonka lehtilavat ovat tummanpunavihreitä. Koska ruostehappomarja ja sen lajikkeet voivat toimia viljaa vahingoittavan mustaruosteen väli-isäntinä, niiden viljely myyntiin on Suomessa ja Ahvenanmaalla ollut kielletty lailla vuodesta 1986 alkaen.
Mahmud Kati
Mahmud Kati (1468? – 1552 tai 1593) oli timbuktulainen oppinut, jota on pidetty Länsi-Sudanin historiasta kertovan Tarikh al-fattaš -kronikan tekijänä.
Mahmud Katin isän on kerrottu olleen Espanjasta Timbuktuun muuttanut arabimuslimi, joka meni naimisiin songhai- tai soninkenaisen kanssa. Kati kasvoi Kurminan alueella, mutta vietti suurimman osan aikuiselämästään Timbuktussa. Hän kuului Songhaivaltakunnan soninkelaisperäiseen wakuri-eliittiin. 1500-luvun vaihteessa Kati toimi maan hallitsijan Askia Muhammadin virkamiehenä ja osallistui tämän pyhiinvaellusmatkalle Mekkaan.
Katin ja hänen jälkeläistensä laatima Tarikh al-fattaš on tärkeä Länsi-Sudanin historian lähde ja elävä kuvaus 1500-luvun Songhaivaltakunnasta. Hänen hautansa Timbuktussa on merkittävä uskonnollinen kohde.
FS Doudart de Lagrée (F728)
Doudart de Lagrée (runkonumero F728) oli Ranskan laivaston 1963 palvelukseen otettu Commandant Rivière -luokan fregatti, joka poistettiin palveluksesta syyskuussa 1991.
Valmistus
Alus tilattiin Lorientin laivastontelakalta, missä köli laskettiin maaliskuussa 1960. jSe laskettiin vesille 15. huhtikuuta 1961 ja otettiin palvelukseen 1. toukokuuta 1963.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 1991.
Mulhouse
Mulhouse ([myluz],, elsassiksi Milhüsa) on kaupunki ja kunta Itä-Ranskassa, lähellä Saksan ja Sveitsin rajaa. Mulhouse sijaitsee Grand Estin alueella (région), Haut-Rhinin departementissa. Mulhouse on arrondissementtinsa aliprefektuuri.
Historia
Ensimmäinen maininta nykyisestä Mulhousesta tunnetaan vuodelta 803 nimellä Mulinhuson. Keskiajalla Mülhausen kuului Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan vapaana valtakunnankaupunkina (freie Reichsstadt). Vuonna 1515 se liittyi Sveitsin valaliittoon. Vaikka Ranska liitti itsensä Mülhausenin ympäristön 1600-luvulla, itse kaupunki säilyi edelleen Sveitsiin kuuluvana vapaana tasavaltana vuoteen 1798, jolloin se päätti liittyä Ranskaan. Ranskan direktorio vahvisti liitoksen samana vuonna.
Vuosina 1870–1918 Mülhausen kuului Saksan keisarikuntaan osana Elsass-Lothringenia. Ensimmäisen maailmansodan alkaessa ranskalaiset miehittivät kaupungin 8. elokuuta 1914, mutta joutuivat perääntymään Mulhousen taistelussa. Sodan jälkeen Elsass-Lothringen liitettiin takaisin Ranskaan. Toisessa maailmansodassa Saksa valloitti kaupungin 1940, mutta menetti sen jälleen 1944.
Mulhouse oli Elsassin ja nykyisen Ranskan alueen teollisen vallankumouksen kärjessä. Kaupungin kehitystä ovat jouduttaneet tekstiili- ja nahkateollisuus sekä myöhemmin kemianteollisuus ja insinööritieteet 1700-luvun puolivälistä. Vuonna 1962 Mulhousessa alettiin valmistaa autoja (nykyisin Peugeot Mulhouse). Tekstiiliteollisuuden seurauksena kaupungilla on tiiviit siteet Louisianaan ja Levanttiin, joista tuotiin puuvillaa.
Mulhouse tuli 2000-luvulta alkaen tunnetuksi kehitysohjelmasta, jossa kaupungin rapistunutta ja väestöltään köyhää keskustaa alettiin elvyttää erilaisin ympäristönhoidollisin ja kaupallisin toimenpitein. Mulhousen raitiotieliikenne aloitettiin uudelleen 50 vuoden tauon jälkeen, puistoja ja katuja tehtiin viihtyisämmiksi. Keskustaan houkuteltiin erikoisliikkeitä, jotka vetävät asiakkaikseen oman väestön lisäksi muun muassa rajan takana Sveitsissä työssä käyviä hyvätuloisia ranskalaisia. Vuosien 2006 ja 2014 välillä Mulhouseen saatiin yli 500 uutta kauppaliikettä ja muuta yritystä aikana, jolloin kivijalkamyymälät luontaisesti pikemminkin vähenevät.
Nähtävyydet
thumb|Musée National de l’Automobile de Mulhouse Mulhousessa on monia teknillisiä museoita, muun muassa automuseo (Musée National de l'Automobile de Mulhouse) Schlumpfin kokoelma, johon kuuluu, Ranskan rautatiemuseo (Musée Français du Chemin de Fer), painettujen kankaiden museo (Musée de l’Impression sur Étoffes), Electropolis ja historiallinen museo.
Liikenne
Mulhouse sijaitsee vilkasliikenteisen rautatielinjan Basel–Mulhouse–Colmar–Strasbourg varrella. Toinen tärkeä rata yhdistää Mulhousen Belfortiin. Lisäksi kaupungista on harvaan liikennöity paikallisjunayhteys Reinin yli Saksan Müllheimin kautta Freiburgiin.
Mulhousen koillispuolella risteävät moottoritiet A 35 ja A 36, jotka yhdistävät kaupungin Strasbourgiin, Etelä-Ranskaan, Saksaan ja Sveitsiin.
Mulhousea lähinnä sijaitseva lentoasema on Ranskan, Saksan ja Sveitsin yhteinen EuroAirport Basel-Mulhouse-Freiburg.
Kahden Reinin sivujoen, Dollerin ja Illin, varrella sijaitsevan Mulhousen kolme satamaa (Illzach, Ottmarsheim ja Huningue) kytkevät kaupungin keskieurooppalaiseen vesiliikenneverkostoon.
Mulhousen paikallisliikennettä palvelee vuonna 2006 avattu kolmelinjainen raitiotie. Lisäksi kaupungissa liikennöi duoraitiovaunuja, jotka hyödyntävät keskustan ulkopuolella rautatieverkkoa. Kaupungissa liikennöi 20 paikallisbussilinjaa.
Lahore
pienoiskuva|Badshahi Masjid (Kuninkaan moskeija) on Pakistanin toiseksi suurin moskeija.
Lahore on Pakistanin toiseksi suurin kaupunki ja Punjabin provinssin pääkaupunki. Vuonna 2006 viranomaiset arvioivat siellä asuvan kymmenen miljoonaa asukasta. Se on Etelä-Aasian viidenneksi suurin kaupunki ja maailman kaupungeista kolmenkymmenen suurimman joukossa.
Lahore sijaitsee Ravijoen varrella ja lähellä Intian ja Pakistanin välistä rajaa. Raja kulkee Punjabin maakunnan halki niin että kumpaankin maahan kuuluu siitä merkittävä osa. Lahorella on ollut tärkeä osa Punjabin alueen kulttuurissa ja kehityksessä aina 1600-luvun mogulivaltakunnan ajoista, mikä näkyy mm. laajana kirjona eri aikakausilta peräisin olevia monumentaalirakennuksia. Lahoren vanha kaupunki, Badshahi-moskeija ja mogulikeisari Jahangirin hauta kuuluvat tunnetuimpiin matkailukohteisiin samoin kuin Lahoren linnoitus ja Shalimarin puutarha, jotka ovat Unescon maailmanperintöluettelossa. pienoiskuva|Shalimarin puutarhan suihkulähteitä
Mahtavin Intian suurmogulihallitsijoista, Akbar, piti Lahorea imperiuminsa pääkaupunkina 1584–1598. Kaiken kaikkiaan mogulien valtakausi kesti 1524–1707, jonka jälkeen seurasi yli puoli vuosisataa kestävä sekava kausi. Vuonna 1799 Lahoresta tuli Ranjit Singhin johtaman sikhivaltion pääkaupunki, kunnes englantilaiset ottivat vallan vuonna 1849.
Historia
Kuuluisa Aleksandriassa vaikuttanut tähtiteilijä ja maantieteilijä Klaudios Ptolemaios (85–165 jaa.) mainitsee teoksessaan Geografia kaupungin nimeltä Labokla, jonka hän sijoittaa Indus-virran rannalle, seudulle nimeltä Kasperia (Kashmir). Hän mainitsee myös Jhelum-, Chenab- ja Ravijoet. Kyseessä saattaa olla Lahore. Vanhin autenttinen dokumentti Lahoresta on tuntemattoman tekijän vuonna 982 kirjoittama Hudud-i-Alam. Siinä viitataan Lahoreen pienenä kaupunkina (shahr), jossa on vaikuttavia temppeleitä, suuria toreja ja valtavia puutarhoja. Alkuperäistä dokumenttia säilytetään British Museumissa.
pienoiskuva|Mahmud ja Ayaz Sulttaani puristaa šeikin kättä ja Ayaz seisoo hänen takanaan. Sulttaanin ja šeikin välissä on [[Shah Abbas I joka hallitsi 600 vuotta myöhemmin. Tehran Museum of Contemporary Art, Tehran]]
Varhainen muslimiaika
Sulttaani Mahmud Ghazi valloitti Lahoren pitkän piirityksen jälkeen 1000-luvulla. Kaupunki poltettiin ja asukkaat ajettiin pois. Vuonna 1021 hän nimitti suosikkinsa, entisen orjansa Malik Ayazin sen kuninkaaksi. Näin Ayazista tuli Lahoren ensimmäinen muslimihallitsija. Hän asutti kaupungin uudelleen ja rakennutti kaupungin portit sekä linnoituksen entisen raunioille. Malik Ayazin hauta on yhä nähtävissä vilkkaalla Rang Mahalin alueella Lahoressa. Lahoresta tuli Ghaznavidien keisarikunnan pääkaupunki vuonna 1152, jolloin Ghaznavidien valta oli jo alkanut heiketä. Lahore menetettiin vuonna 1186 ja sen jälkeen Lahorea hallitsivat Delhin sultanaattiin kuuluvana useat eri muslimidynastiat 1500-luvulle asti. .
Sikhivallan aika
Suurmogulien valta hiipui 1700-luvulla ja Lahore joutui usein hyökkäysten ja miehityksen kohteeksi. Jonkin aikaa kaupunki kuului afgaanivaltakuntaan, jonka maaherrat pitivät siellä omaa hoviaan. 1740-luku oli kaoottista aikaa ja kaupungin johdossa oli vuosina 1745–1756 yhdeksän eri kuvernööriä. Sotaisat sikhiheimot käyttivät sekavia aikoja hyväkseen ja ottivat vallan monilla alueilla. Vuonna 1799 sikhiklaanit liittyivät yhteen muodostaen itsenäisen valtakunnan hallitsijanaan Maharadza Ranjit Singh. Pääkaupungiksi tuli Lahore. .
Brittivallan aika
Toinen englantilaisten ja sikhien välillä käyty sota päättyi vuonna 1849 brittien voittoon. Lahore liitettiin britti-imperiumiin ja brittivaltaa kesti lähes sata vuotta, aina vuoteen 1947. Englantilaiset rakensivat paljon ja yhdistivät julkisissa rakennuksissa moguli- goottilaista ja viktoriaanista tyyliä. Tuolta ajalta ovat peräisin mm. pääpostitoimisto (GPO), YMCA, korkein oikeus, Government College University, National College of Arts, Montgomery Hall, Punjabin Yliopiston vanha kampus ja Maakuntahallitus (Provincial Assembly). Brittien pääkatu The Mall on edelleen Lahoren tunnetuimpia kauppakatuja.
Brittivaikutus näkyy edelleen paitsi arkkitehtuurissa, myös urheiluperinteessä: kaupungissa on muun muassa 60 000 katsojan rugbystadion, suuri tenniskeskus ja useita golfkenttiä. Yläluokka harrastaa pooloa ja laukkakilpailuja, krikettiä pelaavat kaikki kansankerrokset. pienoiskuva|Minar-e-Pakistan (Pakistanin torni) on pystytetty muistomerkiksi paikalle, jolla vuonna 1940 ensimmäisen kerran esitettiin vaatimus muslimivaltion perustamisesta.
Itsenäisyyspyrkimysten aika
Vuonna 1947 muodostettiin sitten Intian ja Pakistanin valtiot Karachista tuli Pakistanin pääkaupunki ja Lahoresta Pakistanin puolelle jääneen Punjabin osan pääkaupunki. Tässä yhteydessä rajan yli siirtyi miljoonia ihmisiä. Lähes kaikki Pakistanin puolelle jääneet hindut ja sikhit muuttivat Intian puolelle ja suuri määrä muslimeja puolestaan muutti rajan toiselta puolelta Pakistaniin. Tästä aiheutui paljon väkivaltaa, taloudellisia menetyksiä ja vuosikymmeniä kestänyttä vihanpitoa. Pahiten tilanteesta kärsi rajakaupunki Lahore.
Maantiede
Lahore sijaitsee Ravi-joen rannalla hedelmällisellä Punjabin tasangolla. Korkeuserot ovat pieniä, alueen korkeus merenpinnasta on noin 200 m. Lahoren hallintohalue on kooltaan 1712 km² suuruinen ja itse kaupungin pinta-ala on 404 km², mutta se kasvaa edelleen. Lahore rajoittuu pohjoisessa ja lännessä Sheikupuran alueeseen, etelässä Kasurin alueeseen ja idässä Wagahin kylään, joka sijaitsee puoliksi Pakistanin ja puoliksi Intian puolella. Wagah on myös toistaiseksi ainoa paikka, jossa Intian ja Pakistanin välinen raja voidaan ylittää maanteitse. Säännöllinen pävittäinen bussiyhteys Delhin ja Lahoren välillä avattiin vuonna 2003.
Ilmasto
Sää on kuuma touko-heinäkuussa, jolloin lämpötila kohoaa helposti lähelle 40 °C ja ylikin. Korkein Lahoressa mitattu lämpötila on 48 °C, joka on mitattu kahdesti: kesäkuun kuudentena 1921 ja kesäkuun yhdeksäntenä 2007. Elokuussa alkaa monsuunikausi runsaine sateineen. Joulu- tammi- ja helmikuu ovat kylmimmät kuukaudet, jolloin vuorokauden keskilämpötila on niukasti yli kymmenen astetta, joskin päivällä voi aurinkoisena päivänä olla hyvinkinkin lämmintä.
Hallinto
Lahore on Punjabin maakunnan pääkaupunki. Lahoren kaupunginjohtaja, City District Nazim, on nimeltään Mian Amer Mehmood. Lahoren kaupunki jakaantuu hallinnollisesti yhdeksään eri osaan, jotka ovat: Aziz Bhatti Town, Shalimar Town, Wagah Town, Data Ganj Baksh Town, Gulberg Town, Allama Iqbal Town, Samanabad Town, Nishtar Town ja armeijan alue Lahore Cantonment. Näissä jokaisessa on oma kunnallishallituksensa (Town Municipal Administration).
Väestö
Vuoden 1998 väestölaskennassa saatiin Lahoren väkiluvuksi 6,8 miljoonaa ja vuoden 2006 puolivälissä hallitus arvioi asukasluvun 10 miljoonaksi Lahore on siis Karachin jälkeen Pakistanin toiseksi suurin kaupunki ja kuuluu maailman 30 suurimman kaupungin joukkoon. Vuoden 1998 väestölaskennan mukaan 96 % väestöstä oli muslimeja, loput kristittyjä, hinduja, zarathustralaisia, sikhejä ja bahaita. Lahoressa puhutaan monia kieliä, mm. punjabia, urdua, pashtua ja englantia. .
Kaupunkikuva
Lahoren kaupunkikuvassa erottuvat selvästi sen pitkän historian vaiheet. Muurien ympäröimä Lahoren vanha kaupunki on rakenteeltaan sekava, sen kadut ovat kapeita ja mutkittelievia, ahtaus sanoinkuvaamaton ja kunnallistekniikka olematon. Siellä toimii edelleen paljon perinteisten käsityöläisammattien harjoittajia. Kujilla ei ehkä ole kovin viisasta kuljeskella pimeän aikaan, mutta päivälläkin tuntee siirtyneensä historiassa kauas taaksepäin. Vanhan kaupungin basaari vastaa perinteistä mielikuvaamme basaarista ja kurkistellessaan sisään ahtaiden työpajojen ovista tai ikkunosta voi löytää jopa oliviiöljypuristimen, jota pyörittää ympyrää kulkeva härkä. Vanhassa kaupungissa on myös ”punaisten lyhtyjen alue” Heera Mandi, jonka laidalla on turistienkin hyvin tuntema ravintola The Coco's Den( nimestä monia kirjoitusasuja). Se sijaitsee yli 300 vuotta vanhassa entisessä ilotalossa, jonka alakerrassa on näytteillä talossa tanssitytön poikana syntyneen ja edelleen asuvan tunnetun taiteilijan Iqbal Husseinin maalauksia. Ylemmissä kerroksissa on ravintola ja ylimmän kerroksen kattoterassilta aukeaa pimeällä huikaiseva näkymä viereiselle Badshahi moskeijalle.
Sirtomaavallan aikana rakennettiin leveitä katuja ja liikerakennuksia, pankkeja, virastoja, kouluja ja kirkkoja. Englantilaiseen tyyliin rakennettiin myös cantonment, eli sotilasalue, joka sijaitsee hiukan sivussa kaupungin keskustasta. .
Itsenäisyyden aikana kaupunki on laajentunut vanhan kaupungin ympärille ja asukasluku on kasvanut voimakkaasti, mistä on aiheutunut slummiutumista, liikenteen massiivista ruuhkautumista ja saastumista. Paikoitellen meteli on korvia huumaava ja pakokaasuilta tuskin näkee eteensä kaduilla joilla tungeksii sikin sokin autoja, hevosia, aaseja ja polkupyöriä. Oman osansa veden ja ilman saastumiseen tuovat tietysti myös Lahoren monet teollisuuslaitokset.
Kulttuuri ja taide
Lahore on Pakistanin kulttuuripääkaupunki siinä missä Islamabad on hallinnollinen pääkaupunki ja Karachi liike-elämämän keskus. Lahoressa sijaitsee maan tunnetuin taideoppilaitos National College of Arts ja siellä on  Pakistanin elokuvateollisuuden keskuspaikka joka tunnetaan nimellä  Lollywood. Maan tunnetuimmat qawwali- ja ghazalmusiikin esittäjät ja vaalijat kuten  Noor Jehan, Nusrat Fateh Ali Khan, Mehdi Hassan ja Ghulam Ali ovat kotoisin Lahoresta.
Basantia eli leijanlennätysjuhlaa vietetään Punjabissa kevään alkamisen kunniaksi ja Pakistanin puolella juhlinta keskittyy Lahoreen. Leijanlennätyskilpailuissa on tarkoitus saada muiden leijat putoamaan ja voittaja on se, jonka leija pysyy kauimmin taivaalla. Lahoressa kilpailijat lennättävät leijojaan talojen tasaisilta katoilta käsin. Vuosina 2006 ja 2007 leijakilpailut kuitenkin kiellettiin monen onnettomuuksien takia, joita sattuu paljon kun leijoissa käytetään narun sijasta ohutta rautalankaa tai naruun liimataan lasinsisruja. Usein lennättäjät myös putoavat katolta.
Lamppujuhla, Mela Chiraghan, on kolmipäiväinen juhla jota vietetään punjabilaisen sufirunoilijan Shah Husseinin kuolinpäivän muistoksi.