cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
A-vitamiini
Retinaalin ja retinoiinihapon tuotto
Solulimassa RBP:hen sitoutunut retinoli hapettuu retinaaliksi retinolidehydrogenaasilla ja soluliman alkoholidehydrogenaaseilla, joita ovat ainakin ADH1, ADH5 ja ADH7. Reaktio (EC-numero 1.1.1.105) on: (kaikki-E)-Retinaali hapettuu (kaikki-E)-retinoiinihapoksi soluliman retinaalidehydrogenaaseilla, joita on 3: ALDH1A1, ALDH1A2 ja ALDH1A3. Kukin suorittaa saman reaktion (EC 1.2.1.36) retinoiinihapolle, joka solun pH-arvossa on retinoaattianionina:
Hajotus ja erittyminen
Edeltävät aineenvaihduntatuotteet poistuvat kehosta virtsassa ja sappinesteessä ulosteeseen. Ulosteesta noin 30 % hajoamistuotteista imeytyy jälleen ja muuntuu aktiivisiksi A-vitamiineiksi. Imeytyviä muotoja ovat ei-peruuttamattomasti muuntuneet tuotteet, kuten glukuronidit. Peruuttamattomasti muuntuneet lyhytketjuiset ja happamat tuotteet erittyvät lähinnä virtsassa.
Mercedes-Benz E-sarja (W211)
Mercedes-Benz W211 on Mercedes-Benz E-sarjan kolmannen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 2002–2009. Se korvasi edeltäneen W210-mallin ja seuraajaksi tuli W212. Malliin perustuu coupé-korinen CLS-sarja (C219).
Muskottipuu
thumb|Hedelmää kantava muskottipuu.
Mercedes-Benz E-sarja (W211)
Mercedes-Benz W211 (2002–2009)
Mercedes-Benz W211 esiteltiin Brysselin autonäyttelyssä tammikuussa 2002. Ulkomuodoltaan se ei muuttunut merkittävästi edeltäjäänsä verrattuna, vaan esimerkiksi säilytti neljä pyöreää ajovaloa. vasen|pienoiskuva|Mercedes-Benz S211 Vuoden 2002 Euro NCAP -kolaritestistä W211 sai tulokseksi täydet viisi tähteä. vasen|pienoiskuva|Mercedes-Benz W211 E 55 AMG Suorituskykyisin malli E 55 AMG esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä syyskuussa 2002. Siinä oli mekaanisesti ahdettu 5,4-litrainen V8 teholtaan 476 hevosvoimaa. Esittelyaikanaan se oli nopein sarjavalmisteinen sedan-korinen auto maailmassa. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin Mercedes-Benz W211. Vuonna 2006 malli koki kasvojenkohotuksen, jossa se sai muun muassa uudelleenmuotoillun, aiempaa suuremman etusäleikön ja uuden etupuskurin. Myös takavaloihin tehtiin muutoksia. vasen|pienoiskuva|Mercedes-Benz W211 E 63 AMG E 55 AMG korvattiin uudella E 63 AMG -mallilla, jossa oli 6,2-litrainen V8 teholtaan 514 hevosvoimaa.
Muskottipuu
Muskottipuu (Myristica fragrans) on ikivihreä puu, joka on kotoisin Molukeilta eli Maustesaarilta. Sitä kasvatetaan nykyisin myös muualla Indonesiassa sekä Karibialla, Papua-Uudessa-Guineassa ja Intiassa.
A-vitamiini
Muinaishistoria
A-vitamiinipuutos on vanha sairaus. Eräiden tutkijoiden mukaan noin 1500 eaa. muinaisessa Egyptissä kirjoitettu Ebersin papyrus sisältää ehkä ensimmäisen maininnan puutoksesta ja sen hoidosta, jossa eläimen maksaa levitetään silmien alueelle. Vaikka maksoissa on paljon A-vitamiinia, hoito tuskin toimi tällaisenaan. Egyptiläisten hoitorituaaliin on siksi ehkä liittynyt maksan syöntiä, mutta tästä ei ole edes kirjallisia viitteitä. Ensimmäiset varmat kuvaukset A-vitamiinipuutoksen aiheuttamasta hämäräsokeudesta ja sen hoidosta ovat vasta antiikin Kreikasta. Esimerkiksi 300 eaa. Hippokrates esitti maksan syömisen parantavan hämäräsokeuden.
Muskottipuu
Muskottipuun siemen eli muskottipähkinä on munanmuotoinen 2–3 cm pitkä, alle 2 cm leveä siemen. Sitä jauhetaan ja käytetään mausteena. Myös saman kasvin kuivatettua siemenvaippaa voidaan käyttää mausteena, ja sitä kutsutaan muskottikukaksi. Muskotti on yksi perinteisistä kallisarvoisista keskiajan mausteista, joita arabit kuljettivat Eurooppaan Intian valtameren yli.
Muskottipähkinä sisältää myristisiiniä, elemisiiniä ja safrolia. Se on suurina annoksina nautittuna hallusinogeeni.
A-vitamiini
Muinaishistoria
Yksittäistä hetkeä, jolloin A-vitamiini löytyi, on hankala osoittaa. A-vitamiinin voidaan sanoa löytyneen 1800-luvun lopulla tai viimeistään 1900-luvun alussa, jolloin useat eri tutkijat tekivät samankaltaisia tutkimuksia, joissa he osoittivat, että on olemassa yksi tai useampi tuntematon rasvaliukoinen ravintoaine.
1800-luku
pienoiskuva|150px|François Magendie 1816 fysiologi Francois Magendie (elänyt 1783–1855) antoi koirille typpeä sisältämättömiä ruokia, kuten sokereita, yrittäessään selvittää typpiyhdisteiden, kuten proteiinien, roolia terveyden ylläpidossa. Ruokavalion takia koirien paino muun muassa laski, silmät vaurioituivat ja lopuksi ne kuolivat. Magendie piti oireita seurauksena ruuan typpivajeesta. Lastenlääkäri Charles-Michel Billard (1800–1832) havaitsi 1820-luvulla joillain hylätyillä ihmisvauvoilla samanlaisia silmävaurioita, kuin mitä Magendie oli nähnyt koirilla. Billard arveli ihmisten silmävaurioiden liittyvän ehkä myös ravintoaineiden puutokseen. Nykyään Magendien ja Billardin kuvaamien silmäoireiden tiedetään johtuneen lähinnä A-vitamiinipuutteesta. vasen|pienoiskuva|150px|Nikolai Lunin Useiden tutkimusten myötä 1800-luvun lopulle tultaessa vallitsevaksi käsitykseksi oli muodostunut se, että ravinnossa oli vain 4 välttämätöntä osaa: rasvat, proteiinit, hiilihydraatit ja erilaiset kivennäisaineet. Kuitenkin 1881 Nicolai Ivanovich Lunin (1853–1937) Tarton yliopistossa osoitti hiirten ruokintakokeissa lehmän maidossa olevan edeltäviin kuulumattomia tuntemattomia aineita, joita ne vaativat elossa pysymiseen. Hän antoi hiirille maidon tuolloin tunnettuja ainesosia, kuten laktoosia, kaseiinia, rasvoja ja suoloja puhdistetuissa muodoissa seoksena. Keinotekoinen ruokavalio tappoi hiiret, mutta käsittelemätöntä maitoa sisältävä ei. Lunin oli Gustav von Bungen (1844–1920) oppilas. Bunge ei halunnut kyseenalaistaa käsitystä vain 4:n ravinteen välttämättömyydestä. Sen sijaan hän uskoi kivennäisaineiden ehkä olevan kiinni orgaanisissa molekyyleissä muodoissa, joita eläimet eivät kyenneet tuottamaan, ja jotka voivat hajota toimimattomiksi puhdistettaessa. Puhtaista aineista koostuvat keinotekoiset ruokavaliot eivät siksi Bungen mukaan pitäneet hiiriä hengissä. Lunin ei jatkanut ravintotutkimuksiaan.
Myös muut Bungen vaikutuspiirissä olleet tutkijat osoittivat, että ruokavaliossa on tuntematon ravintoaine tai ravintoaineita. Näitä tutkijoita olivat muun muassa 1891 kokeensa tehnyt Carl A. Socin, 1896 W. S. Hall ja 1906 C. T. Noeggerath. Hekään eivät tehneet havainnoistaan jatkotutkimuksia. Socin oli ensimmäinen, joka ehdotti, että tuntematon ravintoaine on rasvaliukoinen.
1900-luku
Wilhelm Stepp (1882–1964) testasi 1911 Socinin rasvaliukoisuusehdotusta. Toisten tutkijoiden aiemmin käyttämien keinotekoisten ruokavalioiden sijaan hän käytti kokeessa lehmänmaitoa. Hän uutti maidosta dietyylieetterillä ja etanolilla rasvaliukoisia aineita. Uuton läpikäynyt maito ei enää pitänyt hiiriä hengissä. Kun uutettu aine lisättiin takaisin ravintoon koehiiret pysyivät hengissä. Koe siis osoitti, että on olemassa tuntematon ja välttämätön rasvaliukoinen ravintoaine tai useita ravintoaineita. pienoiskuva|150px|Elmer Verner McCollum Wisconsinin yliopistossa 1913 suorittamissaan kokeissa Elmer Verner McCollum (1879–1967) ja Marguerite Davis (1887–1967) osoittivat, että kaikissa ruokarasvoissa ei ollut kylliksi hiirille välttämättömiä rasvaliukoisia ravinteita. Maidossa ja kananmunissa niitä esimerkiksi oli, mutta silavassa ja oliiviöljyssä ei. Tuolloin ei vielä tunnettu muita pääosin rasvaliukoisia D- ja E-vitamiineja, joita tiedetään nykyään olleen McCollumin ja Davisin tutkimissa terveyttä ylläpitävissä ruuissa A-vitamiinin lisäksi. vasen|pienoiskuva|150px|J. Drummondin ehdottama vitamiinien A, B, C jne. nimeämistapa. Cornelia Kennedy (1881–1969) ja E. McCollum esittivät 1916 tavan jakaa vitamiinit, joita tunnettiin tuolloin vain 2, rasvaliukoiseksi A:ksi ja vesiliukoiseksi B:ksi (katso B-vitamiini). He eivät kutsuneet A:ta A-vitamiiniksi, sillä heidän mielestään Kazimierz Funkin 1912 keksimä elintärkeyteen viittaava vitamiini-sana antoi löydetyille aineille liian suuren painoarvon. Pian löydettiin useita vitamiineja. Siksi 1920 Jack Cecil Drummond (1891–1952) ehdotti, ettei vitamiineja nimettäisi niiden liukoisuuden mukaan vaan väliaikaisesti aakkosin eli A, B, C jne., kunnes tietty vitamiini tunnettaisiin kyllin hyvin, jotta se voitaisiin nimetä kemiallisen rakenteen mukaan. 1922 E. McCollum ja kollegat varmensivat muiden jo aiemmin ehdottaman D-vitamiinin olemassaolon ja osoittivat siten, että on olemassa muitakin rasvaliukoisia vitamiineja kuin A-vitamiini.
Sveitsiläinen Paul Karrer (1889–1971) 1931 selvitti retinoidien ja karotenoidien perusrakenteen.
Harry N. Holmes (1879–1958) ja Ruth E. Corbet eristivät 1937 A-vitamiinia hyvin puhtaassa muodossa Orberlinin yliopistossa.
David Adriaan van Dorp (1915–1995) ja Jozef Ferdinand Arens (1914–2001) syntetisoivat 1946 ensimmäisenä A-vitamiinitoimintoisia aineita, kuten retinoiinihappoa.
Gorodovikovsk
Gorodovikovsk (, kalmukiksi Башнта) on Venäjän federaatioon kuuluvan Kalmukian tasavallan kolmanneksi suurin kaupunki maan läntisimmässä osassa, Bašantenonjoen varrella, 240 kilometriä maan pääkaupungista Elistasta länteen.
Historia
Gorodovikovsk perustettiin vuonna 1872 ja sen alkuperäinen nimi oli Bašanta. Bašantasta tuli kaupunkityyppinen taajama vuonna 1938. Vuonna 1971 Bašantasta tuli kaupunki ja sen nimi muutettiin muotoon Gorodovikovsk.
Yleissopimus kulttuuriomaisuuden suojelemiseksi aseellisen selkkauksen sattuessa
thumb|215px|Sopimuksen määrittelemä kulttuuriperinnön tunnus. Yleissopimus kulttuuriomaisuuden suojelemiseksi aseellisen selkkauksen sattuessa on Haagissa 14. toukokuuta 1954 tehty sopimus kulttuuriperinnön suojelemisesta sotatilanteessa.
Yleissopimuksen tavoitteena on että aseellisen konfliktin osapuolet pidättäytyvät hyökkäyksistä kulttuuriomaisuutta kohtaan ja rauhoittamaan sellaiset kohteet sotilaalliselta toiminnalta, joka vahingoittaisi kohdetta tai oikeuttaisi vastapuolen vihamieliseen reaktioon. Sopimuksen täyttämisen edellytyksenä on, että sen hyväksyneet valtiot varautuvat jo rauhan aikana kulttuuriperinnön suojeluun ja tuovat sopimuksen sisällön kansalaistensa ja asevoimien tietoisuuteen.
Ytterbium(II)jodidi
Ytterbium(II)jodidi tai ytterbiumdijodidi YbI2 on harvinaisen maametallin ytterbiumin epäorgaaninen yhdiste jodin kanssa, jossa jodi esiintyy hapetusluvulla −I ja ytterbium +II. Se muodostaa keltaisia tai mustia  kiteitä.
Ytterbium(II)jodidia saadaan pelkistämällä ytterbium(III)jodidia YbI3 metallisella ytterbiumilla tai alkalimetallilla. Sitä syntyy myös pelkästään lämmön vaikutuksesta tapahtuvalla ytterbium(III)jodidin hajoamisella:
Vastaavasti kuin samarium(II)jodidia SmI2, yhdistettä voidaan valmistaa myös ytterbiummetallin reaktiolla 1,2-dijodietaanin kanssa tetrahydrofuraanissa huoneenlämpötilassa:
Kuten samarium(II)jodidia, ytterbium(II)jodidia voidaan käyttää orgaanisten synteesien katalyyttinä muun muassa useissa kytkentäreaktioissa.
Elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen ylijohtaja
Elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen ylijohtaja on henkilö, joka johtaa elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskusta (ELY). Ylijohtaja on yksi ELY-keskuksen vastuualuejohtajista, ja hän hoitaa tehtävää oman toimensa ohella.
ELY-keskuksen vastuualueen johtajan ja näin ollen myös ylijohtajan viran kelpoisuusvaatimuksena on ylempi korkeakoulututkinto, tehtävän edellyttämä monipuolinen kokemus, käytännössä osoitettu johtamistaito ja johtamiskokemus.
Ylijohtajat
Valtioneuvosto nimitti ensimmäiset ELY-keskusten ylijohtajat vuonna 2009. Virkojen määräaika on viisi vuotta ja ensimmäiset ylijohtajat aloittivat viroissaan vuonna 2010.
Karl Popper
Karl Raimund Popper (28. heinäkuuta 1902 Wien, Itävalta-Unkari – 17. syyskuuta 1994 Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta), oli itävaltalais-brittiläinen tieteenfilosofi, jonka näkemysten katsotaan vaikuttaneen huomattavasti myös 1900-luvun yhteiskuntafilosofiaan.
Popperin suurin saavutus tieteenfilosofian saralla oli falsifioinnin painottaminen induktivismin sijaan tieteellisten teorioiden todellisena tunnusmerkkinä. Popper vaikutti merkittävästi analyyttisen filosofian kehitykseen. Hänen tietoteoreettinen kantansa on instrumentalistinen, vaikka sen pohjana onkin vahva tieteellinen realismi.
Elämä
Karl Raimund Popper syntyi Wienissä 28. heinäkuuta 1902 Simon ja Jenny Popperin kolmantena ja nuorimpana lapsena. Varakkaan lakimiehen perhe oli juutalaista alkuperää, mutta kääntynyt protestanttiseen uskoon, mikä oli Habsburgien keisarikunnassa sangen tavallista. Isän suku oli peräisin Böömistä, kun taas äidin juuret olivat Sleesiassa ja Unkarissa. pienoiskuva|vasen|Viisitoistavuotias Popper vuonna 1917. Popper lopetti koulun 1918 ja kirjoittautui ulkopuolisena opiskelijana Wienin yliopistoon hankkiakseen opettajan pätevyyden. Ensimmäisen maailmansodan seurauksena Itävalta-Unkarin keisarikunta hajosi, ja uusi valtio Itävalta sai tasavaltalaisen valtiomuodon. Talouden romahdus vei Popperin perheen toimeentulon. Karl Popper sai opettajan diplomin vuonna 1924 ja aloitti työt vähäosaisten lasten parissa. Opinnot jatkuivat Wienin pedagogisessa oppilaitoksessa. Hän sai tohtorin arvon 1928. Popperin väitöskirja musiikin, filosofian ja psykologian historiasta hyväksyttiin parhain arvosanoin. Samalla hän tutustui Wienin piirin jäseniin, mutta häntä ei kuitenkaan kutsuttu piirin tilaisuuksiin. 1920-luvun alussa Popper harrasti musiikkia ja liittyi Arnold Schönbergin johtamaan yhdistykseen.
Popper meni vuonna 1930 naimisiin Josefina Anna Henningerin eli ”Hennien” kanssa. Hän alkoi kirjoittaa tieteenfilosofista teosta Die beiden Grundprobleme der Erkenntinstheorie. Oikeistolaisten valtaannousu vuoden 1933 jälkeen kiristi Itävallassa poliittisen tilanteen. Juutalaisvastaisuus kasvoi ja sosialidemokraatteja vainottiin. Popperin teos julkaistiin joulukuussa 1934 lyhennettynä ja nimellä Logik der Forschung. Englanninkielinen The Logic of Scientific Discovery ilmestyi vasta vuonna 1959.
Popper vieraili vuosina 1935–1936 Britanniassa, jossa hän solmi suhteita ajan filosofiseen eliittiin G. E. Mooresta Russelliin. Hän osallistui tieteellisiin kokouksiin Lontoossa, Oxfordissa ja Cambridgessa ja piti itsekin esitelmän Moral Science Clubissa. Hän tapasi myös Niels Bohrin Kööpenhaminassa. Popper anoi Englannin Academic Assistance Councililta avustusta voidakseen lähteä antisemitismin riivaamasta kotimaastaan. Vihdoin vuonna 1937 Popper sai valita tilapäisen toimen Cambridgessa tai vakinaisen viran Christchurchissa Uudessa-Seelannissa. Popper tarttui jälkimmäiseen.
Sodan aikana Popper kirjoitti pääteoksensa Avoin yhteiskunta ja sen viholliset. Se valmistui vuonna 1943 ja julkaistiin Englannissa kaksi vuotta myöhemmin. Vuoden 1946 alussa Popper saapui Britanniaan, sai siellä kansalaisoikeudet ja aloitti opettajana London School of Economicsissa.
Popper luennoi 25. lokakuuta Cambridgen Moral Science Clubilla, jossa hänen ja Ludwig Wittgensteinin välillä tapahtui filosofipiireissä legendaksi muodostunut yhteenotto. Wittgenstein heilutti uunin reunalta sieppaamaansa hiilihankoa kiihkeän argumentointinsa tueksi. Kun Wittgenstein tivasi Popperilta esimerkkiä moraalisesta periaatteesta, Popper vastasi: “Ei pidä uhkailla vierailevaa luennoitsijaa hiilihangolla.” Ovi läimähti kiinni Wittgensteinin perässä. pienoiskuva|oikea|Popper vuonna 1990 Popper nimitettiin vuonna 1949 logiikan ja tieteellisen metodin professoriksi, ja hän sai vuonna 1965 aatelisarvon. Hän vieraili Yhdysvalloissa Harvardissa ja Princetonissa Albert Einsteinin vieraana. Hänen laatimiaan kirjoja ilmestyi aina 1990-luvulle saakka. Popper vastaanotti elinaikanaan palkintoja ja kunnianosoituksia Euroopasta, Amerikasta ja Japanista. Niihin sisältyi kunniatohtorin arvo parissakymmenessä yliopistossa.
Talousnobelisti, filosofi Friedrich Hayek oli Popperin pitkäaikainen läheinen ystävä. Popper omisti tälle kirjansa Conjectures and Refutations. Kirjeessään Hayekille vuonna 1944 Popper sanoi: “Luulen oppineeni sinulta enemmän kuin keltään muulta elävältä ajattelijalta kenties Alfred Tarskia lukuun ottamatta.”
Unkarilaissyntyinen miljardööriksi kivunnut liikemies George Soros kunnioitti entistä opettajaansa perustamalla Avoimen yhteiskunnan säätiön edistämään tiedonkulkua Itä-Euroopan sosialistimaissa. Popperin ihailijoihin kuului kansainvälisen politiikan eliittiä, niinkin erilaisia henkilöitä kuin Helmut Kohl, Margaret Thatcher, Václav Havel ja Dalai Lama.
Popperin vaimo Hennie kuoli vuonna 1985, ja Popper itse 17. syyskuuta 1994.
Hypoteesit ja falsifioitavuus
Teoksessaan Logik der Forschung (1934, ’Tutkimuksen logiikka’) Popper arvosteli loogisen empirismin käsitystä tieteestä induktiivisena toimintana. Popper kannatti itse niin kutsuttua hypoteesi-deduktio -mallia: tieteelliset teoriat ovat hypoteeseja eli oletuksia, joista johdetaan uusia hypoteeseja.
Popper sai virikkeitä tieteenfilosofiaansa jo nuorena. Häneen teki suuren vaikutuksen, että vuonna 1919 Albert Einstein testasi suhteellisuusteoriaansa auringonpimennyksessä tehdyllä kokeella valonsäteen taipumisesta.
Falsifikaatioperiaatteen pohjalla on Popperin havainto siitä, että tieteellisiä selitysjärjestelmiä on mahdotonta todistaa aukottomasti oikeiksi, koska induktiivisen eli yksityistapauksista, esimerkiksi tieteellisistä kokeista, yleistävän päättelyn pohjalta voidaan päätellä itse asiassa vain se, ettei tähän mennessä ole tullut vastaan yksittäistapausta, joka kumoaisi esitetyn selityksen tai teorian. Sen sijaan falsifikaatioperiaatteen mukaisesti teorian aukottomasti vääräksi todistaminen on mahdollista. Sen vuoksi tieteellisestä teoriasta on oltava mahdollista johtaa ennuste tai seuraamus, jota voidaan kokeellisesti testata. Näin voidaan tieteellisten kokeiden avulla löytää alkuperäisen teorian heikkoja kohtia tai virheellisyyksiä.
Falsifikaatioperiaate on vanhan kokemusperäisen koeteltavuuden vaatimuksen uusi muoto. Muita tieteellisen teorian kriteerejä ovat esimerkiksi looginen ristiriidattomuus. Popper määritteli muun muassa astrologian, freudilaisuuden (psykoanalyysi) ja marxilaisuuden näennäistieteiksi, koska niitä ei voi (edes teoriassa) todistaa vääriksi.
Yhteiskunnallisesti falsifiointi edellyttää avointa keskustelua, joka on mahdollista vain avoimessa yhteiskunnassa (The Open Society and Its Enemies (1945), suom. Avoin yhteiskunta ja sen viholliset (2000)). Popperin mielestä avoimen yhteiskunnan vihollisia ovat varsinkin Platon, Hegel ja Marx. Yhteiskuntafilosofiassa Popper perusteli käytännöllisesti liberalistista kansanvaltaa ja yhteiskuntakritiikkiä avoimen yhteiskunnan perustana.
Popper ei pitänyt evoluutiota testattavana ja falsifioitavissa olevana teoriana vaan tautologiana, jossa väitettiin että ”ne organismit, jotka jättävät eniten jälkeläisiä, jättävät eniten jälkeläisiä”. Myöhemmin Popper kuitenkin kumosi kannanottonsa ja myönsi, että luonnonvalinta oli falsifioitavissa ja että kyseessä oli hänen erehdyksensä ja että luonnonvalinta, kuten muutkin historialliset tieteet, on testattavissa, vaikka se kuvaakin ainutlaatuisia tapahtumia. Testaus onnistuu, jos niistä voidaan johtaa testattavia ennusteita.
Totuudenkaltaisuus
Myöhemmin Popper yritti määritellä myös totuudenkaltaisuuden (truthlikeness) käsitettä (Conjectures and Refutations, 1963, suom. Arvauksia ja kumoamisia, 1995; Objective Knowledge, 1972). Popperin myöhempi filosofia ei miellyttänyt kaikkia hänen oppilaitaan. Ilkka Niiniluoto on jatkanut totuudenkaltaisuuden ongelman käsittelyä. Totuudenkaltaisuuden sijaan nykyisin puhutaan myös karkeistuksesta.
Popperin kolme maailmaa
Popper tunnetaan myös niin sanotusta kolmen maailman ontologiastaan, jota Suomessa on tehnyt tunnetuksi Ilkka Niiniluoto. Teoria edustaa niin kutsutta emergenttiä materialismia. Aineellista todellisuuskäsitystä edustavat vastustajat ovat arvioineet, että popperilaisen ontologian ottaminen vakavasti tuottaa tuskin parempia tuloksia kuin emergenssin luonnontieteelliseltä pohjalta karkeistuksena määrittelevä palauttava aineellinen todellisuuskäsitys eli reduktiivinen materialismi. Popperin oppilaana tunnettu Paul Feyerabend kritisoi opettajaansa hyväksymällä tieteeksi kaiken.
Historisismin kritiikki
Historisismin alullepanijaksi Popper osoittaa Platonin, jonka näkemyksiä hän kritisoi armottomasti pääteoksessaan Avoin yhteiskunta ja sen viholliset.
Uudempia historisismista oikeutuksensa ammentavia poliittisia suuntauksia ovat kansallissosialismi ja kommunismi. Vaikutusvaltaisia historisisteja ovat Platonin lisäksi historiallisen materialismin isät Hegel ja Marx. Heidän ajattelunsa ei täytä Popperin mielestä luotettavan tieteellisen tutkimustyön kriteerejä, falsifioitavuudesta objektiivisuuteen. Hän käsittelee aihetta kirjassaan Poverty of Historicism sekä jatkaa omalla vaihtoehdollaan kirjassa Avoin yhteiskunta ja sen viholliset. Jälkimmäisessä hän tiivistää vastauksensa historisismille: ”Tulevaisuus riippuu meistä itsestämme, ja me emme ole riippuvaisia mistään historiallisesta välttämättömyydestä.”
Popper näkee historisismin haitallisena, koska se on hänen mielestään lähes aina totalitarismin ja autoritarismin pohjavire ja perimmäinen syy. Se perustuu hänen mukaansa vääränlaisiin oletuksiin luonnontieteellisten lakien ja ennustamisen suhteesta. Koska ihmisten tieto on kausaalinen tekijä ihmiskunnan historian kehityksessä ja koska ”yksikään yhteiskunta ei voi tieteellisesti ennustaa tulevaa tietoaan”, ei myöskään ihmiskunnan tulevaisuutta ennustavaa tiedettä voi olla olemassa.
Popperilla metafyysinen ja historiallinen indeterminismi kulkevat käsi kädessä.
Avoin yhteiskunta
Popperin mielestä yhteiskunnan tulee olla avoin keskustelulle. Valtion ei pitäisi toteuttaa mitään utopiaa ylhäältäpäin vaan antaa kansalaisten elää elämäänsä ja tavoitella onneaan haluamallaan tavalla ja tehdä ainoastaan pieniä korjausliikkeitä, joilla yritetään lievittää kärsimystä aiheuttavia ongelmia. Nämäkin päätökset tulee alistaa tarkastelulle ja kritiikille – falsifioitavuudelle.
Popper perusti vuonna 1947 avoimen yhteiskunnan hengessä klassista liberalismia puolustavan Mont Pelerin Society -ryhmän yhdessä ystäviensä Friedrich Hayekin, Milton Friedmanin, Ludwig von Misesin ja muiden kanssa.
Kritiikki
Popperilainen tieteenteoria joutui 1960-luvulla Thomas Kuhnin sekä postmodernististen filosofien (Michel Foucault ja Jacques Derrida) hyökkäyksen kohteeksi. Popper joutui perääntymään yleistävän päättelyn vastaisuudessaan. Tilastotieteen kehitys teki mahdolliseksi kokemusperäisten tutkimusten aikaisempaa luotettavamman tekemisen, ja myös induktiologiikka kehittyi. Filosofi Adolf Grünbaum puolestaan arvosteli Popperin psykoanalyysikritiikkiä.
Wilfried Sanou
Wilfried Sanou (s. 16. maaliskuuta 1984 Bobo-Dioulasso) on burkinalainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Sanou debytoi Burkina Fason maajoukkueessa 2001. Hän on pelannut 27 maaottelua ja tehnyt niissä viisi maalia.
Italian NUTS-aluejako
Italian NUTS-aluejako on kolmetasoinen kansainvälisiin tilastointitarkoituksiin kehitetty aluejako. NUTS1-tasolla Italia jakaantuu viiteen alueeseen, NUTS2-tasolla 21 alueeseen ja NUTS3-tason muodostavat 107 maakunnan tasoista yksikköä.
NUTS-alueet on jaettu seuraavan taulukon mukaan:
Delawaret
Delawaret ovat Pohjois-Amerikan alkuperäisasukkaita, jotka kansoittivat eurooppalaisten siirtolaisten saapumisen aikoihin nykyisen Pennsylvanian, osan Delawarea, sekä New Jerseyn ja New Yorkin itäosat. 1600-luvun alkupuolella heitä on arveltu olleen yli 20 000 henkeä. He kuuluivat laajaan algonkinien kieliperheeseen ja jakaantuivat murteensa ja maantieteellisen sijaintinsa perusteella kolmeen erilliseen ryhmään, jotka olivat munsee, unami ja unalactigo.
Delawarein oma alkuperäinen nimi oli lenape (todelliset ihmiset) ja heidän kansansa koostui kymmenistä pienistä heimoista. Nimi delaware juonsi alkunsa lordi De la Warren mukaan, joka oli Virginian toinen kuvernööri. Euroopan suurvallat Englanti, Ranska, Hollanti ja Ruotsi rakensivat siirtokuntiaan delawarien asuttamille alueille ja niiden ympärille. Hollannin siirtokunnan kuvernööri Peter Minuit osti eräältä delawarein heimolta Manhattanin 1626. Paikalle perustettiin Uusi Amsterdam, josta myöhemmin tuli New Yorkin kaupunki.
Kulkutaudit sekä monet sodat muita intiaaneja ja eurooppalaisia vastaan vähensivät delawarien lukumääriä ja pienensivät heidän asuma-alueitaan 1600-luvulta lähtien. Seuraavan vuosisadan alussa delawaret kulkeutuivat eri suuntiin mannerta, suuremman osan siirtyessä asteittain nykyisen Ohion alueelle. 1800-luvun aikana Yhdysvallat siirsi Kansasiin ja Texasin asettuneet delawaret Oklahomaan. Muualle kulkeutuneiden ryhmien jälkeläiset asuvat hajallaan ympäri Yhdysvaltoja ja Kanadaa.
Eurooppalaisten tulo
Brittiläinen merikapteeni Henry Hudson teki syyskuussa 1609 vierailun nykyisen Manhattanin saaren pohjoisosiin. Hän oli pestautunut Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian palvelukseen, ja etsi oikotietä Kiinaan. Sankka sumu yllätti ankkuroidusta laivasta soutuvenein tutkimusretkelle lähteneen miehistön. Yksi veneistä ajautui muista erilleen. Sumun hälvetessä veneen miehistö näki joukon lähestyviä intiaanikanootteja, jossa oli useita soutajia. Eräs merimiehistä hermostui ja ryhtyi ampumaan. Kanootista ammuttiin vastaukseksi nuolia. Muuan miehistön jäsenistä menehtyi, kaksi muuta haavoittui. Intiaanit olivat delawarien suurimman heimon, wappingerien jäseniä. Hudson sai houkuteltua välikohtauksen jälkeen joukon delawarien päälliköitä laivalleen neuvotteluihin. Tarjotuista ruoista, juomista ja lahjoista huolimatta intiaanit suhtautuivat epäluuloisesti Hudsoniin.
Uuden Ruotsin siirtokunta
160px|thumb|Johan Printz toimi 10 vuotta Uuden-Ruotsin kuvernöörinä. Manhattanin saaren delawareilta ostanut Uusien-Alankomaiden ensimmäinen kuvernööri Peter Minuit kohteli intiaaneja hyvin ja vastineeksi nämä auttoivat siirtolaisten sopeutumista elämään uudella mantereella. Vuonna 1638, nyt jo entisenä kuvernöörinä, Minuit johdatti Delaware-joen suulle kaukaa Skandinaviasta tulleita siirtolaisia, pääosa Ruotsista, mutta joukossa myös suomalaisia. Alueella asuvat delawaret ottivat tulokkaat ystävällisesti vastaan. Hollannin esimerkkiä noudattaen Ruotsi alkoi pystyttää omaa siirtokuntansa.
Delaware-joen suulle rakennettu ensimmäinen linnake ristittiin Fort Christinaksi Ruotsin 12-vuotiaan kuningatar Kristiinan mukaan. Noin 600 ruotsalaista ja suomalaista tuli laivojen mukana Euroopasta määränpäänään pohjoismainen siirtokunta. Useita uusia linnakkeita rakennettiin, muun muassa Uusi-Göteborg. Linnoitusten tarkoitus oli suojella asukkaita muiden eurooppalaisten siirtokuntien mahdollisia sotajoukkoja vastaan. Uusi-Ruotsi koki lyhyen kukoistuskauden kuvernööri Johan Printzin johtamana. Delawaret kuljettivat siirtolaisille suuret määrät maissia ja saivat vastineeksi muiden tuotteiden ohella tuliaseita ja alkoholia. Uudesta-Ruotsista tuli delawarien merkittävin kauppakumppaninsa runsaan 10 vuoden ajaksi.
Siirtokunta levisi Delaware-joen varsille rakennetun haja-asutuksen myötä ja sisälsi osia New Jerseystä, Pennsylvaniasta, Delawaresta ja Marylandista. Vaikka delawaret myivät Uudelle-Ruotsille maitaan, niin siirtokunnan kasvu tyrehtyi. Vuonna 1655 Uusien-Alankomaiden sotilasjoukot valtasivat ruotsalaislinnakkeet.
Hollantilaisia vastaan
Hudsonin jokilaakson wappingerit ja New Jerseyn raritanit joutuivat 1630-luvun lopulla erimielisyyksiin Uusien-Alankomaitten siirtokunnan kanssa. Monen hollantilaisen uudisasukkaan taustalta löytyi kalvinismi, jonka perinteisiin kuului pitää jokaista ei-kristittyä pakanana ja paholaisen kätyrinä. Yritykset vieroittaa delawaret omasta uskostaan eivät tuottaneet tulosta. Ristiriitojen sävyttämät suhteet kärjistyivät. Uuden-Amsterdamin kolmanneksi kuvernööriksi 1637 valitun Willem Kieftin umpikujaan ajautunut intiaanipolitiikka johti lopulta siihen, että Kieft alkoi maksaa "tapporahaa" jokaisesta intiaanista. Päänahahka riitti todisteeksi tapetusta "villi-ihmisestä". Skalpeeraus alkoi levitä laajemmalle, ja tapa tuli tunnetuksi niin intiaanien kuin valkoistenkin keskuudessa.
Vuonna 1643 kuvernööri Kieftin erikoisosasto surmasi keskellä yötä erään wappingerien pakolaisleirin lähes kaikki 100 asukasta. Tapaus tunnetaan Pavonian massamurhana. Sotilaat toivat Uuteen-Amsterdamiin 80 irtileikattua päätä, joista osaa pidettiin kunniamerkkeinä, ja osaa käytettiin jalkapalloina sotilaiden keskinäisissä huvituksissa.
Kuultuaan mitä oli tapahtunut, intiaanit aloittivat laajamittaiset kostotoimet. Hollantilaiset olivat erehtyneet aliarvioimaan alueen alkuperäisasukkaiden voiman. Useista paikallisista delawarien heimoista kokoonpantu sotajoukko käsitti noin 2 000 soturia, jotka hyökkäsivät useana eri rintamana Delawarelahdelta Connecticutin jokilaaksoon. Hollantilaisasutukset roihusivat liekeissä, ja niiden asukkaat pyrkivät Uuden-Amsterdamin suojiin.
Kun lisäjoukkoja Hollannista tuova laiva eksyi reitiltä ja ajautui matalikolle oli Kieftin ostettava apua briteiltä. Hän suostui maksamaan 25 000 Alankomaiden guldenia 150:stä Connecticutin siirtokunnan vapaa-ehtoisesta. Uuden-Englannin ja Uusien-Alankomaiden yhdistetyt sotajoukot kapteeni John Underhillin johtamina onnistuivat lopettamaan delawarien hyökkäykset. Kun sota päättyi 1645, olivat delawaret menettäneet arviolta 1 600 henkeä. Myös hollantilaisten tappiot olivat suuret. thumb|260px|Uuden-Amsterdamin kukistuminen. Uusien Alankomaiden siirtokunta kasvoi nopeasti, ja intiaanien asuinalueet pienenivät. Vuonna 1651 susquehannockit myivät hollantilaisille osan delawarien maita kysymättä lupaa maan oikeilta omistajilta.
Samoihin aikoihin pohjoisimmat delawaret ajautuivat hollannin siirtokunnan kanssa "persikkasotana" tunnettuun välienselvitykseen. Persikoita luvatta anastanut delawarenainen maksoi hengellään varkaudestaan. Tapaus sai monet delawarien heimoista hyökkäämään hollantilaisten asuinalueille. Intiaanit piirittivät myös Uutta-Amsterdamia, jonka viimeiseksi jäänyt kuvernööri Peter Stuyvesant järjesti sotilaalliset voimat välittömiin vastaiskuihin. Useita delawarien kyliä tuhottiin ja niihin viedyt vangit vapautettiin. Lopullinen rauha solmittiin vuonna 1664. Saman vuoden elokuussa loppui Uusien Alankomaiden valta Manhattanilla. Englannin laivaston neljä fregattia purjehtivat Uuden-Amsterdamin satamaan ja brittijoukot vaativat hollantilaisten antautumista. Kuvernööri Stuyvesant katsoi vastarinnan hyödyttömäksi.
Brittien imperiumi
thumb|left|310px|Rauhansopimus delawarein kanssa vuonna 1682 (maalaus [[Benjamin West.]] Vuosina 1673 ja 1681 brittien lisääntyvät siirtolaisperheet ostivat maita delawareilta. Erityisen paljon maakauppaa tekivät englantilaiset kveekarit johtajanaan William Penn, joka arvosti intiaaneja. Delaware-päällikkö Tammanend myi Philadelphian, "Veljellisen rakkauden kaupungin", englantilaisille 1682. Samalla tehtiin alueellinen rauhansopimus. Penn valvoi delawarien oikeuksia maakaupoissa. Kveekarien menestyksekäs intiaanipolitiikka päättyi seuraavalla vuosisadalla. Skotlannista ja Irlannista tulleet hollantilaisten kalvinistien uskonveljet väheksyivät intiaanien maankäyttöä, ja saivat aikaan muiden siirtolaisten välien kiristymisen delawarien kanssa.
Vuosi 1737 tunnetaan delawarien historiassa murheellisena vuotena, sillä juuri tuona vuonna solmittiin "Walking Purchase" eli kävelevä kauppa. Jos Pennsylvanian isänä pidetty William Penn kohteli delawareja ystävällisesti, niin samaa ei voinut sanoa hänen pojastaan Thomaksesta. Tämä myi eteenpäin maa-alueita, jotka yhä kuuluivat delawareille. Peittääkseen laittoman menettelynsä hän oli löytävinään vuonna 1686 tehdyn asiakirjan, joka oli ollut kadoksissa 50 vuotta. Sopimuksessa mainittiin delawaremaiden luovuttamisesta valkoiselle miehelle Delaware- ja Lehign-jokien väliseltä alueelta niin pitkältä matkalta kuin mies pystyy kävelemään puolessatoista vuorokaudessa. Intiaanit uskoivat sopimuksen aitouteen, ja arvelivat matkan pituudeksi noin 60 kilometriä.
thumb|180px|Päällikkö Lappawinsoe delawareineen joutui häikäilemättömän maakaupan uhriksi. (Maalaus Gustavus Hesselius 1735.) Thomas Penn palkkasi siirtokunnan joukosta kolme nopeinta miestä juoksemaan kilpaa puoleksitoista päiväksi. Heistä nopein ehti edetä 113 kilometriä. Delawaret olivat tyrmistyneitä matkan pituudesta ja vihaisia brittien vilpillisistä keinoista. Valkoisen miehen "kävely" oli ollut suuren palkinnon toivossa kilpailleiden miesten lähes tauotonta juoksua. Delawaret käsittivät tulleensa huijatuiksi. Päällikkönsä Lappawinsoen johdolla he koettivat kumota sopimusta siinä onnistumatta. Epäreilun kaupan seurauksena delawaret menettivät maitaan koillisesta Pennsylvaniasta liki 5000 neliökilometriä. Kapinoiminen Pennsylvanian siirtokuntaa vastaan oli hyödytöntä uusisasukkaiden määrän vuoksi. Lappawinsoe ja muut päälliköt joutuivat tyytymään siihen, että heidän maansa riistettiin pala palalta. Pennsylvanian hallituksen lupaukset uusista maista olivat vailla katetta. Delawarien matka kohti länttä lisääntyi. Monet heistä päätyivät Ohion maaseudulle, jonne useat pohjoisemmilta alueilta paenneet heimot olivat pystyttäneet kylänsä.
Kaiken kaaoksen ja jatkuvan muuttovaelluksen aikana delawarien alkoholinkäyttö lisääntyi. Heistä tuli aggressiivisia raivopäitä, ja heitä alettiin verrata suomalaisiin. Myös delawarien aineelliseen kulttuuriin sekoittui eurooppalaisilta omaksuttuja tapoja. Eräs näistä oli hirsimajan käyttö, joita aluksi rakennettiin valkoisten kirvesmiesten voimin.
Kristityt delawaret
thumb|290px|Kristinuskoon kääntyneitä delawareja Moravian lähetysasemalla. Vuonna 1740 saksalaisen David Zeisbergerin johtamat herrnhutilaiset alkoivat tehdä käännytystyötä delawarein, eritoten munseiden parissa. Moravian lähetysasema perustettiin ja munseille rakennettiin yhteisö Ohioon Muskingum-joen varteen. Zeisbergin anglosaksit koettivat lähetystyötä myös Stockbridgen mohikaanien parissa. Varsinkin delawareihin kristinusko vaikutti voimakkaasti ja heidän omat profeettansa nousivat vastustamaan väkijuomia.
Vapaussodan aika
Vuonna 1775 alkaneen Yhdysvaltain vapaussodan aikana monet delawaret tukivat brittejä Hopokanin johtamina. Osa pysytteli puolueettomana, ja jotkut asettuivat siirtolaisten puolelle. Yhdysvaltain tulevan presidentin George Washingtonin johtamat siirtokuntien sotavoimat pakottivat brittijoukot vetäytymään. Sodan aikana Moravian kristityt ja puolueettomat delawaret joutuivat vaikeaan asemaan, kun sekä amerikkalaiset että näitä vastaan taistelevat intiaanit pitivät heitä vihollisinaan. Pittsburghista Pennsylvaniasta lähetetty 60-miehinen vapaaehtoisten joukko ratsasti delawarien lähetysasemalle ja nuiji lähes sata intiaania sukupuoleen katsomatta hengiltä. Tapahtuma tunnetaan Gnadenhuttenin verilöylynä. Kaksi pakoon päässyttä delawarea kertoi ystävilleen mitä oli tapahtunut. thumb|290px|Eversti William Crawfordin teloitus. Gnadenhuttenin jälkeen pennsylvanialaiset päättivät hävittää myös ei-kristittyjen delawarien kylät. Lähes 500 vapaaehtoista suostui tehtävään eversti William Crawfordin johtamina. Delawaret ja wyandotit olivat asiasta toista mieltä. Noin 50 amerikkalaista sai surmansa ja eversti Crawford päätyi kidutuspaaluun. Kostoksi lähetysaseman verilöylystä everstin kohtalo jätettiin naisten käsiin, jotka toimeenpanivat kuolemantuomion. Tapauksen uskotaan tiukentaneen Yhdysvaltain intiaanipolitiikkaa, sillä Crawford oli ollut George Washingtonin hyvä ystävä.
Hajaantuminen
1800-luvun alkupuolella delawaret levisivät niin laajoille alueille Amerikan mannerta, että heitä liikkui niin Oregonissa, Uudessa-Meksikossa kuin Meksikossakin. Kanadan rajaseuduilla monet delawaret elättivät itsensä turkismetsästäjinä. Ohioon jääneet delawaret kulkeutuivat 1814 Indianan alueille, josta liittovaltion hallitus painosti heidät siirtymään Mississipin länsipuolelle. Myöhemmin osa delawareista muutti Kansasiin, ja ryhtyi uutteriksi maanviljelijöiksi.
Nuoret seikkaulunhaluiset soturit kunnostautuivat monissa eri taisteluissa Yhdysvaltain joukoissa; niin Floridassa seminoleja vastaan kuin Texasissa kiowia ja comancheja vastaan. Yhdysvaltain sisällissodassa delawaret taistelivat Pohjoisvaltioiden joukoissa. Hallitus pyrki yhdistämään hajallaan olevaa kansaa ja onnistui keräämään suurimman osan delawareja Oklahoman reservaattiin, josta on muodostunut eri puolilta tulleiden heimojen pitkäaikainen kotimaa. Euroopan mahtivaltojen ja lopulta Yhdysvaltain etujen edessä seisoneet delawaret olivat kolmen vuosisadan aikana menettäneet 90% väestöstään 1800-luvun loppuun mennessä. Sotien lisäksi Isorokko, malaria, kurkkumätä ja tuhkarokko olivat tappaneet kokonaisia sukuja ja kommuuneja.
Delawaret eivät kuolleet sukupuuttoon, mutta suurin osa polveutuu puoliksi valkoisista. He tunnustautuvat kuitenkin intiaaneiksi ja kutsuvat itseään delawareiksi. Oklahomassa delawareja asuu nykyään noin 10 000, New Jerseyssä ja Pennsylvaniassa yli 4 000, ja Ontariossa ja Wisconsinissa lähes 3 000 henkeä.
Asuminen ja elinkeinot
Delawaret eivät olleet yhtenäinen kansakunta, vaan joukko itsehallinnollisia kyliä ja ryhmiä, joilta puuttui yhteinen politiikka. Ensimmäiset siirtolaiset Pennsylvaniassa ovat kuvanneet heitä vieraanvaraisiksi ja rauhanomaisiksi ihmisiksi, jotka elivät sopusoinnussa luonnon ja toistensa kanssa. Delawaret eivät olleet kiinnostuneita valtansa ja asuinalueittensa laajentamisesta. Heidän elämäntapa sisälsi yksinkertaisen suhtautumisen maan hallussapitoon, ja tiiviin kosketuksen sukulaisuuteen ja uskontoon. Päälliköiden valta ei yltänyt naapurikylään. Tämä aiheutti monia väärinkäsityksiä eurooppalaisten kanssa tehdyissä rauhansopimuksissa, jotka delawarien puolelta koskivat vain yhtä kylää.
Delawarien kylät olivat suuria, ja niistä pohjoisimmat oli suojattu paaluvarustuksin. Isoissa wigwameissa saattoi asua kaksi tai kolmekin perhettä. Pienet saunat tai löylymajat oli tehty oksista ja rapattu savella. Vaikka delawaret metsästivät ja kalastivat oli maanviljely heidän pääelinkeinonsa. Kylien laidoilla oli isoja maissi-, kurpitsa- ja tupakkapeltoja. Näiden lisäksi delawaret hyödynsivät ravinnokseen erilaisia juuria, marjoja ja puiden lehtiä. Rannoilta kerättiin simpukoita, rapuja, kotiloita ja ostereita. Jos viljelymaat muuttuivat hedelmättömiksi kylien ympärilla, muutettiin asuinpaikkaa. Naiset hoitelivat kaikki kevyemmät askareet, ja vastasivat peltotöistä. Kotona ollessaan he eivät olleet miestensä palvelijoita. Naisia kunnioitettiin ja heidän mielipiteitään kuunneltiin. Sukulaisuus tuli äidin puolelta. Lapsia ei kuritettu, koska vanhemmat pelkäsivät sen olevan merkki rakkaudettomuudesta, jonka nähdessään Suuri Henki saattaisi ottaa jälkikasvun pois.
Uskonto
Henkinen vakaumus hallitsi delawarien elämää. He uskoivat muiden algonkinien tavoin Manitoon, jota usein pidettiin koko maailman ja ihmisten luojana. Maniton asuinpaikka oli ylimpänä taivaassa, kahdennellatoista tasolla. Häntä alempana asui 11 Henkeä tai Puolijumalaa, jotka hallitsivat omia tasojaan Taivaassa. Maailmankaikkeuden lisäksi kuun eri vaiheet ja tähtien asema taivaalla olivat tärkeitä, sillä ne auttoivat järjestämään monet sosiaaliset toiminnat. Yötaivas ilmoitti ajankohdat sadon istuttamiseen, villieläinten poikimiseen ja kalojen liikkumisen vastavirtaan. Kuun määrätyllä vaiheella on sanottu olleen vaikutus sellaisiin sairauksiin kuin esimerkiksi epilepsia.
Ulkonäkö ja nimet
Tatuoinnit olivat yleisiä kummankin sukupuolen keskuudessa. Yleisen tavan mukaan monet soturit nyppivät hiuksensa jättäen vain scalppitöyhdön, joka rasvattiin kovaksi ja muotoiltiin pystyasentoon. Päälliköillä ei ollut sulkapäähineitä, yksi kotkansulka riitti. Peurannahkavaatteet oli koristeltu helmin tai piikkisian piikein. Simpukankuorista tehdyt korvakorut olivat yleisiä. Erilaisia kiviä ja eläinten hampaita riiputettiin kaulassa. Naiset pitivät pitkiä hiuksiaan palmikoilla ja pukeutuivat kesäaikaan polvipituisiin hameisiin. Talveksi punottiin turkiseläinten taljan suikaleista lämpimiä viittoja. Joskus 1750-luvulla delawareista tuli hyvin muotitietoisia pukeutumisensa suhteen. Hopeiset nenärenkaat ja eurooppalaisilta ostetuttujen vaatteiden koristelu kirkkain värein valtasivat alaa. Myös lempinimiä käytettiin. Päällikkö Hopokan tunnettiin yleisesti nimellä piippu tai Captain Pipe. Delawaret olivat haluttomia sanomaan koko nimensä, joten liikanimet yleistyivät.
Polkujen rakentajat
Kun suurin osa muista itärannikon alkuperäisasukkaista liikkui kanootein katsoivat delawaret tarkoituksenmukaisemmaksi tehdä matkansa jalkaisin. Heidän omat kanoottinsa oli koverrettu tukeista. Ne olivat epäkäytännöllisiä, niitä oli huono ohjata ja raskas kantaa mukanaan. Lukemattomat intiaanipolut jokien varsilla ja vaikeakulkuisissa korpimaastoissa helpottivat liikkumista. Niitä käytettiin yhtä hyvin metsästysmatkoilla kun kyläilemään tai neuvotteluihin mentäessä. Myöhemmin näistä historiallisista poluista kehittyi ensin kyläteitä ja 1900-luvulla jopa valtateitä. Eräs tällainen on Philadelphia- New York välillä kulkeva King's Highway. Samoin Broadway on alkuperältään delawareheimojen käyttämä polku Wickquesgegk path.
Rachele Guidi
thumb|upright|Rachele Guidi 1900-luvun alussa. Rachele Guidi (avioliitossa virallisesti Mussolini; 11. huhtikuuta 1890 Predappio – 30. lokakuuta 1979 Forlì) oli Italian diktaattorin Benito Mussolinin puoliso.
Rachele Guidi oli kotoisin Predappiosta läheltä Forlìa, samalta paikkakunnalta kuin Benito Mussolini. Hän syntyi talonpoikaisperheeseen ja hänen koulunkäyntinsä keskeytyi toiseen luokkaan, kun hänen isänsä kuoli ja hänen oli mentävä töihin. Hän tutustui Benito Mussoliniin jo lapsena, sillä Mussolinin äiti oli hänen opettajansa. He aloittivat suhteen vuonna 1910 ja heidän ensimmäinen lapsensa, tytär Edda, syntyi samana vuonna aviottomana. He menivät lopulta naimisiin ensimmäisen maailmansodan aikana joulukuussa 1915 Mussolinin ollessa haavoittuneena sotasairaalassa. Rachele käytti tämän jälkeenkin mieluummin tyttönimeään Guidi. Mussolinin kirkonvastaisten näkemysten vuoksi avioliitto siunattiin vasta vuonna 1925. Liitosta syntyi vielä neljä lasta: Vittorio (s. 1916), Bruno (s. 1918), Romano (s. 1927) ja Anna Maria (s. 1929).
Mussolinin pääministerikauden ensimmäisinä vuosina hänen perheensä asui maatilalla Pohjois-Italiassa, mutta vuonna 1927 he muuttivat tämän luokse Roomaan. Guidi asui lasten kanssa Villa Torlonia -kaupunkipalatsissa sivussa julkisuudesta. Häntä kuvattiin fasistiseksi mallivaimoksi, ahkeraksi ja tunnolliseksi kotiäidiksi. Politiikkaan hän ei puuttunut. Avioliiton ohella Benito Mussolini piti avoimesti rakastajattaria, joista tunnetuimmat olivat Margherita Sarfatti ja Clara Petacci.
Benito Mussolinin syrjäyttämisen ja kuoleman jälkeen Guidi vangittiin lyhyeksi aikaa. Hän vietti loppuikänsä hiljaiseloa huvilassaan Villa Carpenassa lähellä Forlìa. Guidi eli taloudellisesti vaatimattomissa oloissa ja piti viimeiset 15 vuotta La Caminata -nimistä hotelli-ravintolaa. Benito Mussolinin ruumis luovutettiin hänelle vuonna 1956 ja hän järjesti tämän haudatuksi kotiseudulleen Predappioon. Pitkän oikeusjutun jälkeen Italian valtio määrättiin lisäksi vuonna 1968 maksamaan hänelle eläkettä sotilaan ja virkamiehen leskenä. Hän jatkoi miehensä ihannoimista loppuun asti.
Srbská Kamenice
Srbská Kamenice on kylä Děčínin piirikunnassa Ústín läänissä Tšekissä aivan Saksan rajan lähellä. Se sijaitsee noin 80 kilometriä Prahasta pohjoiseen. Vuoden 2020 arvion mukaan kylässä asui 259 asukasta. Kylän perustivat 1000-luvulla sorbipakolaiset, jotka saapuivat Saksasta Henrik II:n sotaretken jälkeen.
Jugoslovenski Aerotransportin lentokone räjähti 26. tammikuuta 1972 Srbská Kamenicen yläpuolella Ustaša-terroristijärjestön asetettua koneeseen pommin. Koneessa olleista 28 henkilöstä selviytyi ainoastaan lentoemäntä Vesna Vulović, joka pelastui onnistuttuaan kiinnittämään itsensä istuimeensa koneen takaosassa ja pudottuaan 10 160 metriä ilman laskuvarjoa.
Lakana
thumb|Vuoteen lakanoita Lakana on vuodevaate, joka suojaa patjaa tai peitettä ja tarjoaa niiden välissä nukkujalle miellyttävän tuntuman. Aluslakanaa käytetään patjan tai sijauspatjan päällysteenä, peittolakanaa peitteen ja nukkujan välissä. Perinteiset peittolakanat ovat yksikerroksisia, ja niiden usein pitsikoristeltu tai nimikoitu yläpää taitetaan peitteen päälle. Viime vuosikymmeninä suosioon ovat nousseet erilaiset pussilakanat, jotka peittävät myös nukkumapeitteen yläpuolen ja joiden sisään peite pujotetaan. Peitto pujotetaan pussilakanan alareunassa olevasta leveästä aukosta, ja pujottamisen helpottamiseksi yläkulmissa on käsien mentävät aukot.
Alus- ja peittolakanan lisäksi käytetään tyynyä peittävää tyynyliinaa. Peittolakana, varsinkin pussilakana, ja tyynyliina, joskus myös aluslakana, valmistetaan usein yhteensopivaksi ”setiksi” samasta kankaasta, joka voi olla valkoista, yksiväristä tai kuvioitua. Perinteinen peittolakana ja tyynyliina koristellaan samanlaisin pitsein tai kirjailuin.
Lakanoiden materiaaleja
Lakanakankaiden perinteiset materiaalit ovat silkki, puuvilla ja pellava. Nykyisin käytetään myös tekokuitu- ja sekoitekankaita.
Yleisin lakanamateriaali nykyisin on puuvilla. Tavalliset puuvillalakanat ovat palttinasidoksella, hienommat kiiltävällä satiinisidoksella kudottuja. Pidempikuituinen kampapuuvilla on parempaa materiaalia lakanoihin kuin edullisempi karstapuuvilla. Lakanakangas voidaan myös merseroida.
C-vitamiini
C-vitamiini tarkoittaa L-askorbiinihappoa, joka on vitamiini ihmisille ja tietyille eliöille. Lisäksi se voi tarkoittaa dehydroaskorbiinihappoa (DHA). DHA voi muuntua eläimissä L-askorbiinihapoksi. Laajan määritelmän mukaan C-vitamiini on nimi kaikille aineille, joilla on samat toiminnot eliöissä kuin L-askorbiinihapolla.
Selkärankaiset tarvitsevat L-askorbiinihappoa (tai DHA:ta). Useimmille se ei silti ole vitamiini, sillä pääosa pystyy tuottamaan sitä. Muun muassa ihmiset, muut kädelliset ja marsut eivät tuota askorbiinihappoa. Niiden tulee saada sitä ruuasta. Sen puutos aiheuttaa ihmisillä keripukkia. Ihmisillä niellyt 3–4 g/vrk tai isommat askorbiinihappoannokset voivat aiheuttaa ripulia, mutteivät tiettävästi muuten ole haitallisia terveille.
L-Askorbiinihappoa ja DHA:ta on eniten hedelmissä, marjoissa ja kasviksissa. Niitä ei juuri ole viljoissa, pähkinöissä, muissa siemenissä tai kasviöljyissä. Eläinperäisissä ruuissa niitä ei juuri ole, mutta maksoissa ja muissa elimissä niitä voi olla paljon.
L-Askorbiinihappo on eläimissä ja kasveissa niitä radikaaleilta suojaava hapettumisenestoaine. Se reagoi radikaalien kanssa DHA:ksi. Happo on myös joillain eliöillä tiettyjen entsyymien kofaktori eli entsyymireaktioissa pakollinen aine. Nisäkkäillä askorbiinihappoentsyymit ovat muun muassa osa kollageenin, karnitiinin ja norepinefriinin tuottoa. Happo myös lisää ruuan raudan imeytymistä pelkistäen ferrirautaa paremmin imeytyvään (Fe3+) ferromuotoon (Fe2+) ja tuottaa koordinaatiokompleksin tämän kanssa sen hapetuslukua suojaten.
L-Askorbiinihappo on pH 7 liuoksissa ja solujen pH-arvossa monoanionina, jonka nimi on L-askorbaatti.
L-Askorbiinihappoa, L-natriumaskorbaattia ja L-kalsiumaskorbaattia käytetään EU:ssa ruuissa hapettumisenestoaineina vastaavasti E-koodein E300, E301 ja E302. L-Askorbyyli-6-palmitaatin ja L-askorbyyli-6-stearaatin koodit ovat vastaavasti E304(i) ja E304(ii) – nämä ovat 6-OH-ryhmän palmitiinihappo- ja steariinihappoestereitä.
Saanti ja suositukset
Suomalaiset saavat ravinnostaan keskimäärin riittävästi C-vitamiinia eli 105 milligrammaa vuorokaudessa. Peruna on suomalaisten tärkein C-vitamiinin lähde.