cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ferrexpo
Ferrexpo Plc on brittiläinen kaivosteollisuuskonserni. Yhtiön päätuote on metalliteollisuudelle myytävät rautamalmipelletit,  joita se tuottaa Ukrainan Pultavan alueen Horišni Plavnissa sijaitsevien Euroopan suurimman rautamalmiesiintymän (joka ilmenee myös  Krementšukin magneettinen anomaliana) avokaivostensa raaka-aineesta rikastamoillaan. Vuonna 2016 yhtiö tuotti 11,2 miljoonaa tonnia rautamalmipellettejä. Tuotanto viedään osin rautateitse, osin yhtiön omilla joki- ja valtameriliikenteeseen soveltuvilla laivoilla Euroopassa ja Aasiassa toimiville teräksen valmistajille. Asiakasyrityksen kotimaa voi olla esimerkiksi Itävalta, Saksa, Slovakia, Tšekki, Turkki, Intia, Japani, Taiwan, tai Etelä-Korea.
Luxemburgilaisen Fevamotinico S.a.r.l:n tytäryhtiönä toimivan rautamalmikonsernin juridinen osoite on Lontoossa. Käytännössä yhtiön pääkonttorit ovat Sveitsin  Baarissa ja Ukrainan Horišni Plavnissa. Yrityksen osake on kesäkuusta 2007 lähtien noteerattun Lontoon pörssissä, ja kuuluu FTSE 250 -yrityslistalle.
Jari Virman
pienoiskuva Jari Juhani Virman (s. 1976) on suomalainen näyttelijä. Hän työskentelee freelance-näyttelijänä teatterissa, elokuvissa, televisiossa sekä radioteatterissa.
Vuosina 2000–2005 Virman opiskeli näyttelemistä Teatterikorkeakoulussa ja valmistui vuonna 2005 teatteritaiteen maisteriksi. Virman on näytellyt muun muassa Ryhmäteatterissa, KOM-teatterissa, Suomen Kansallisteatterissa ja Helsingin Kaupunginteatterissa.
Virman on näytellyt elokuvissa Joki (2001), Betoniyö (2013), The Liberation of Skopje (2016),  Armomurhaaja (2017) ja Metsäjätti (2020). Toukokuussa 2014 Virman palkittiin European Cinema Festivalilla parhaasta sivuosasta elokuvassa Betoniyö. Hän oli roolista ehdolla myös parhaan miessivuosan Jussin saajaksi.
Virman on näytellyt televisiosarjoissa Ihan sama (2014), Mustat lesket (2014–2016), Punainen kolmio (2016), Aallonmurtaja (2017–2020) , Presidentti (2017), Ivalo (2018) Pientä laittoa (2019) ja Kaikki Synnit (2020).
Radioteatterissa hän on näytellyt mm. Antero Rokkaa Tuntematoman sotilas -radiokuunnelmassa (2014). pienoiskuva|Näyttelijä Jari Virman
Gravitoni
Gravitoni on hypoteettinen alkeishiukkanen, joka toimii gravitaation välittäjähiukkasena.
Gravitaation ominaisuuksien vuoksi gravitonien pitää olla aina puoleensavetäviä eli attraktiivisiä (gravitaatio ei koskaan hylji), toimia minkä tahansa matkan yli (gravitaatio on universaali) ja esiintyä lukuisissa määrin. Kvanttiteoriassa tällaiset hiukkaset ovat bosoneita, joilla on parillinen spin ja joiden lepomassa on nolla.
Gravitonit on postuloitu (oletettu) yksinkertaisesti siksi, että kvanttiteoria on ollut niin menestyksellinen muiden perusvoimien kuvaamisessa.
Gravitonit ja kvanttigravitaation mallit
Kvanttiteorian diskreettisyys ei ole yhteensopiva Einsteinin yleisen suhteellisuusteorian jatkuvien funktioiden kanssa. Ongelmat jatkuvuudessa, yhdessä muutamien käsitteellisten arvoituksien kanssa, sai monet fyysikot uskomaan, että yleistä suhteellisuusteoriaa täydellisempi teoria on voimassa lähellä Planckin pituuden mittakaavaa. Supersäieteoria on ollut lupaavin kaiken teoria; se on ainoa teoria, jossa minkä tahansa asteen gravitonisironnan kvanttikorjaukset ovat äärellisiä.
Gravitoni on säieteoriassa suljettu säie, joka on hyvin erityisessä matalan energian värähtelytilassa. Gravitonien sironta säieteoriassa voidaan myös laskea korrelaatiofunktioista konformaalisessa kenttäteoriassa, kuten AdS/CFT-vastaavuus sanelee, tai matriisiteoriasta.
On myös kvanttigravitaatioteorioita, jotka eivät ennusta gravitonia; esimerkiksi silmukkakvanttigravitaatioteoriassa ei ole vastaavaa hiukkasta.
Gravitonit ja kokeet
Gravitonin havaitseminen on osoittautunut ongelmalliseksi. Gravitaatioaaltojen voidaan katsoa olevan gravitonien koherentteja tiloja, kuten sähkömagneettiset aallot ovat fotonien koherentteja tiloja. Gravitaatioaallon yksittäisen kvantin, gravitonin havaitseminen on vieläkin hankalampaa. Gravitaatioaaltoja olivat koettaneet havaita MIT:n LIGO (vuodesta 1992 alkaen) ja ranskalainen VIRGO-interferometri (vuodesta 2007 alkaen). Lisäksi suunnitteilla on ESAn ja NASAn yhteishankkeena alkanut LISA. 11. helmikuuta 2016 julkistettiin tieto, että gravitaatioaalloista on tehty suoria havaintoja yhdysvaltalaisella LIGO-havaintolaitteella.
Trulon – The Shadow Engine
Trulon – The Shadow Engine on Tamperelaisen Kyy Gamesin kehittämä vuoropohjainen taktinen roolipeli. Pelin ovat julkaisseet PowerPark ja Headup Games. Peli on julkaistu älypuhelimille sekä tietokonealustoille Steam-palvelussa: tuettuja alustoja ovat Android, iOS, Linux, macOS ja Windows. Peli on julkaistu myös PlayStation 4 ja Xbox One -konsoleille vuonna 2017.
Pelaaminen on vuoropohjaista strategiaa, jossa ohjataan maksimissaan neljää hahmoa kerralla.
Peli pohjautuu Johan Lillbackan luomaan fantasiamaailmaan. Pelin lisäksi PowerPark on järjestänyt teatteriesityksiä. Lillbacka on kirjoittanut maailmaan sijoittuvia kertomuksia yhdessä Jak Koken kanssa.
Vastaanotto
V2.fi antoi pelille kolme tähteä viidestä arvostelussaan.
Jatkokäsittelylupa
Jatkokäsittelylupa on Suomen hovioikeuksien tuomioistuinasiassa myöntämä lupa ottaa asia käsittelyyn. Ilman jatkokäsittelylupaa valittaja ei automaattisesti saa oikeutta asiansa käsittelyyn hovioikeudessa. Menettely perustuu oikeudenkäymiskaareen (4/1734), jonka mukaan asiassa tarvitaan jatkokäsittelylupa hakiessa käräjäoikeuden ratkaisuun muutosta valittamalla (25:5 §). Vaikka lainsäädännössä on tiettyjä muutoksenhakukieltoja, ei jatkokäsittelylupaa koskeva vaatimus ole sellainen, sillä se ei estä hakemasta muutosta käräjäoikeuden ratkaisuun hovioikeudessa. . Jatkokäsittelylupajärjestelmä on ollut käytössä 1. tammikuuta 2011 lukien korvaten aiemmin muutoksenhaussa sovelletun seulontamenettelyn.
Oikeudenkäymiskaari jatkaa, että jatkokäsittelyluvan piiriin kuuluvat kaikki riita- ja hakemusasiat sekä rikosasiat, joissa vastaaja on tuomittu alempaan kuin kahdeksan kuukauden vankeusrangaistukseen (25:5 §). Tämä ei kuitenkaan ole ollut menetelmän ensimmäinen soveltamisala, sillä nykyisen säädös on ollut voimassa 1.10.2015 alkaen, aiemmin luvan soveltamispiiri oli suppeampi. Huolimatta eriyttävästä luonteestaan, luvanvaraisissakin asioissa on käräjäoikeuden ratkaisun oikeellisuutta koskeva tutkinta hovioikeudessa. Tämä tapahtuu tavallista kevyemmässä menettelyssä kirjallisen oikeudenkäyntiaineiston pohjalta sekä suppeammassa, lupaperusteiden rajaamassa tutkinnassa.
Lain mukaan hovioikeuden tulee myöntää jatkokäsittelylupa, Jos jatkokäsittelylupa myönnetään tai sitä ei kyseisessä asiassa tarvita, valitus saa täysimittaisen hovioikeuden käsittelyn. (Jokela 2016, 221) Jos se evätään, käräjäoikeuden ratkaisu jää voimaan. Yksi hovioikeuden tuomari voi jo päättää luvan myöntämisestä (OK 2:8), epääminen edellyttää kolmen tuomarin kokoonpanoa.
Koko järjestelmä perustuu ajatukselle, ettei käräjäoikeudessa kertaalleen käsiteltyä asiaa tulisi tutkia uudelleen koko laajuudessaan tarpeettomasti. Näin hovioikeuksien ja yhteiskunnan voimavarat kohdentuisivat mahdollisimman tarkoituksenmukaisesti. Asianosaisten kannalta on tärkeintä puolestaan virheellisten alioikeuden ratkaisujen saattaminen korjatuiksi tai vastaavasti oikeiden ratkaisujen pysyviksi saaminen mahdollisimman nopeasti ja vähin oikeudenkäyntikuluin.
Ben-Hadad I
Ben-Hadad I eli Bar-Hadad oli Aram-Damaskoksen hallitsija suurin piirtein vuodesta 880 eaa. vuoteen 841 eaa. Ben-Hadad mainitaan esimerkiksi Vanhassa testamentissa.
Hallitsijana
Vanhan testamentin ensimmäinen kuninkaiden kirja mainitsee Ben-Hadadin olleen Tabbrimonin poika ja Hesjonin pojanpoika. Nimi Bar-Hadad eli Raamatun Ben-Hadad tarkoittaa Hadadin poikaa, ja Hadad oli rautakautisen Syyrian yksi keskeisimmistä jumalista. Isänsä tapaan Ben-Hadad oli alkujaan Israelin ja Juudan kuninkaiden eli tuolloisten Baesan ja Asan liittolainen. Baesan ja Asan alettua sotia keskenään hän asettui Asan puolelle tämän lähetettyä hänelle runsaat lahjat.
Ben-Hadad teki sotaretken Israelin kuningaskuntaa vastaan valloittaen Ijjonin, Danin, Abel-Bet-Maakan, Naftalin ja Kinneretin alueet. Ben-Hadadin seuraaja oli Hasael. Ben-Habadin seuraajan jälkeen Aram-Damaskosta hallitsi kaksi samannimistä hallitsijaa, Ben-Habad II ja Ben-Habad III. Aleppon läheltä löydetyssä piirtokirjoituksessa viitataan mös Ben-Habadiin. Kyse ei välttämättä ole Aram-Damaskoksen kuninkaasta, vaan ehkäpä Arpadin hallitsijasta. Aram-Damaskoksen ei tiedetä ulottaneen valtaansa piirtokirjoituksen löytöpaikalle, mutta periaatteessa on myös mahdollista, että Ben-Hadad on pystyttänyt esimerkiksi sotaretkellä liittolaistensa tukena.
Tomaszówin piirikunta (Lublinin voivodikunta)
Tomaszówin piirikunta on yksi Lublinin voivodikunnan piirikunnista. Piirikunnan arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 82 762. Siihen kuuluvat 12 kuntaa ovat Bełżec, Jarczów, Krynice, Łaszczów, Lubycza Królewska, Rachanie, Susiec, Tarnawatka, Telatyn, Tomaszów Lubelski, Tyszowce ja Ulhówek. vasen|pienoiskuva|220px|Piirikunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa Tomaszówin piirikunnan asukkaista 50,8 prosenttia oli naispuolisia ja 49,2 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 16,3 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäiset 61,1 prosenttia ja eläkeikäiset 22,6 prosenttia väestön keski-iän ollessa 42,8 vuotta. Vuonna 2019 piirikunnassa syntyi 622 lasta. Tomaszówin piirikunnan väkiluvun ennakoidaan pienenevän 59 455 asukkaaseen vuoteen 2050 mennessä.
Harald Schlegelmilch
Harald Šlēgelmilhs tunnettu paremmin nimellä Harald Schlegelmilch (s. 6. joulukuuta 1987 Riika) on latvialainen moottoriurheilija.
Ura
Schlegelmilch aloitti urheilu-uransa kahdeksanvuotiaana kilpaillen seitsemän vuotta karting-sarjoissa. Vuonna 2003 hän testasi Formula BMW -sarjan autoa ja seuraavana vuonna hän voitti Formula Lista Junior sarjan mestaruuden. Samana vuonna hän kilpaili Skandinavian Formula Renault 2000 sarjassa ja sai Vuoden Tulokas -palkinnon. Vuonna 2005 Schlegelmilch jatkoi Saksan Formula BMW sarjassa. Samana vuonna hän sijoittui kolmanneksi Itävallan Formula 3 Cupissa. Vuonna 2006 Schlegelmilch voitti sekä Saksan että Itävallan F3-sarjojen mestaruudet. Vuonna 2007 Schlegelmilch kilpaili Formula 3 Euroseries sarjassa. Samana vuonna hän testasi Tridentin GP2-autoa. Vuonna 2008 Schlegelmilch sijoittui neljänneksi International Formula Master sarjassa. Samana vuonna hän kilpaili Aasian GP2-sarjassa ja sai kolme pistettä. Vuonna 2009 Schlegelmilch ajoi yksittäisiä kilpailuja Formula Renault 3.5, Atlantic Championship, F3 ja IFM-sarjoissa. Vuonna 2010 hän kilpaili Saksan Porsche Carrera Cupissa. Vuonna 2012 Schlegelmilch ajoi kaksi kilpailua Formula 2-sarjassa. Hän on ajanut myös Lamborghini Super Trofeo -sarjassa.
Johan Nordahl Brun
Johan Nordahl Brun (21. maaliskuuta 1745 Byneset, Trondheim, Norja – 26. heinäkuuta 1816 Bergen, Norja ) oli norjalainen virsirunoilija, runoilija, kirjailija ja teologi. Brun palveli Bergenin piispana vuodesta 1804.
Brun suoritti 1767 Kööpenhaminassa teologisen virkatutkinnon ja toimi sen jälkeen jonkin aikaa opettajana kotiseudulla.
Brunia on pidetty teologina puhdasoppisena ja fundamentalistina. Hän on edustettuna Norjan kirkon virsikirjassa, Norsk Psalmebog for kirke og hjem (2013), jossa on neljä hänen virttään. Yhtään niistä ei ole käännetty suomeksi.
Brun kirjoitti laulun Udsigter fra Ulriken, josta käytetään eri nimiä: Jeg tog min nystemte Cithar, Bergenssangen tai Bergensiana. Yleensä siitä käytetään nimeä Nystemten. Ajan myötä siitä on tullut Bergenin tunnuslaulu, ja sitä lauletaan juhlatilaisuuksissa. Brunin toinen tunnettu teksti on mahtipontinen For Norge, Kiempers Fødeland.
Brunin pojanpojanpoika on teologi Lyder Brun. Hänen tyttärenpoikansa on Nordahl Rolfsen.
Sallinen
Sallinen on suomalainen sukunimi:
The One (Elton Johnin albumi)
The One on Elton Johnin kahdeskymmeneskolmas studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1992.
Kappaleet
Kappaleiden tekijöinä Elton John ja Bernie Taupin, joiden lisäksi Olle Romo kappaleella ”Runaway Train”.
Werner Kubitzki
Kubitzki pelasi Saksan miesten maajoukkueessa vuosina 1935–1936 yhteensä neljä ottelua. Hän kuului Saksan olympiahopeaa saavuttaneeseen joukkueeseen Berliinissä 1936, missä hän pelasi yhdessä ottelussa. Hänen pelaajauransa aikana ei pelattu maailman- eikä euroopanmestaruuskilpailuja.
Korkeakoulujen yhteiskirjasto
Korkeakoulujen yhteiskirjasto (Lahden korkeakoulukirjasto) oli vuoden 2011 alussa toimintansa aloittanut Lahden ammattikorkeakoulun, Lahden yliopistokeskukseen kuuluvien yliopistojen ja Lahden kaupungin yhteistoimintasopimukseen perustuva tieto- ja kirjastopalvelu. Palvelujen tuottaja oli Päijät-Hämeen koulutuskonsernin (PHKK) Tieto- ja kirjastopalvelut. Yhteiskirjasto palveli myös toista astetta, lukiokoulutusta sekä kaikkia muita tiedon tarvitsijoita. Korkeakoulujen yhteiskirjaston toiminta loppui aiemmassa muodossaan vuonna 2019 uudelleenorganisoinnin seurauksena.
Yhteiskirjasto toimi oppimiskeskus Fellmanniassa. Muita toimipisteitä olivat Tietokeskus Hoitaja ja Tietokeskus Niemi.
Vuonna 2018 tehtyjen budjettisupistusten myötä Lahden korkeakoulukirjaston toimintaa ja henkilökuntaa karsittiin. Jäljelle jäi paljolti ilman henkilökuntaa toteutetut, omatoimikirjastona toimivat kirjastotoiminnot.
Lappeenrannan ja Lahden yhteisen LUT-yliopiston (LUT-konsernin) myötä syyskuun 2019 alussa Lahden korkeakoulukirjasto yhdistettiin Lappeenrannan tiedekirjaston kanssa. Syntyi LUT-tiedekirjasto, jolle jäi kaksi toimipistettä Lahdessa.
Eremitaašin vapaaehtoispalvelu
Eremitaašin vapaaehtoispalvelu on Eremitaašin museossa, Pietarissa, Venäjällä, toimiva vapaaehtoisorganisaatio, jonka jäsenet osallistuvat maailmankuulun museon toimintaan. Vapaaehtoiset auttavat museohenkilökuntaa sekä ulkoisissa että sisäisissä aktiviteeteissa, ja vapaaehtoispalvelu toimii linkkinä museohenkilökunnan ja yleisön välillä. Vapaaehtoiset voivat kehitellä itselleen museoon liittyviä projekteja, jotka vastaavat heidän omia kiinnostuksenkohteitaan ja tavoitteitaan.
Missio
Eremitaašin vapaaehtoispalvelun päätehtävä on tutustuttaa nuoria vapaaehtoisia kansainväliseen kulttuuriperintöön antamalla heille mahdollisuus tutustua Eremitaašin laajoihin kansainvälisiin taidekokoelmiin. Vapaaehtoispalvelun tavoitteena on auttaa nuoria sukupolvia ymmärtämään ja sisäistämään perinteiden ja niiden säilyttämisen tärkeys. Vapaaehtoiset ottavat osaa projekteihin, joista monet ovat suorassa yhteydessä museon aktiviteetteihin.
Historia
Vapaaehtoispalvelu aloitti toimintansa vuonna 2003, ennen Pietarin 300-vuotisjuhlia, jolloin Mihail Kožuhovski ehdotti Eremitaašin johdolle vapaaehtoispalvelun luomista 300-vuotisjuhlien järjestämisen helpottamiseksi. Vapaaehtoispalvelun aloittamista varten etsittiin henkilöitä, joilla oli kokemusta opetuksellisten ohjelmien järjestämisestä ja jotka olivat kiinnostuneita osallistumaan projektiin. Eremitaašiin valittiin 300-vuotisjuhlia varten 150 vapaaehtoista, jotka aloittivat työskentelyn museossa 23 toukokuuta 2003. Kožuhovski valittiin vapaaehtoispalvelun johtajaksi sen luomisen yhteydessä. Vapaaehtoispalvelu on alusta lähtien luonut projekteja yhteistyössä Eremitaašin eri osastojen kanssa, joiden kautta vapaaehtoiset pääsevät osaksi museohenkilökuntaa.
Vapaaehtoiset
Eremitaašin vapaaehtoisohjelma uusiutuu koko ajan vaihtuvien vapaaehtoisten tahdissa. Nuoret ja vanhat opiskelijat ja työntekijät toimivat yhteistyössä Eremitaašin aktiviteettien parantamiseksi. Tällä hetkellä mukana olevat vapaaehtoiset tulevat kaikkialta maailmasta, muun muassa Venäjältä, Ranskasta, Suomesta, Itävallasta, Yhdysvalloista, Italiasta, Saksasta ja Alankomaista. Vapaaehtoiset osallistuvat ohjelmaan omien aikataulujensa ja taitojensa mukaan. Vapaaehtoiset tulevat esimerkiksi taidehistorian, kielitieteen, filologian, viestinnän, opetuksen ja tietotekniikan aloilta, mutta myös muilta toimialoilta, jotka eivät välttämättä suoraan liity kulttuurialaan. Monet vapaaehtoiset pitävät yhteyttä vapaaehtoispalveluun sen jälkeen, kun he jättävät ohjelman, mikä antaa palvelulle mahdollisuuden pitää yllä kattavaa kansainvälistä kontaktiverkostoa.
World Heritage & Youth (WHY)
Eremitaašin kesäyliopisto on myös WHY-projektin tulosta. Vuodesta 2009, vapaaehtoispalvelu on järjestänyt kesäyliopiston heinäkuussa yhteistyössä Venäläisen Rosatom-yhtiön kanssa. Kesäyliopisto antaa venäläisille opiskelijoille mahdollisuuden ottaa osaa aktiviteetteihin ja tapahtumiin, jotka käsittelevät kulttuuriperinteitä, ja monille opiskelijoille kesäyliopisto onkin ensimmäinen kosketus kulttuuriperinnön alaan. Vapaaehtoispalvelu järjestää erilaisia aktiviteetteja kesäyliopiston kanssa.
Ropsunhovi-projekti
Ropsunhovi-projekti, Ropša-hanke, oli vapaaehtoispalvelun ensimmäinen projekti. Pietarista lounaaseen sijaitsevaan Ropsunhovin kuntaan kuuluva palatsi on osa Unescon maailmanperintöluetteloa. Eremitaašin vapaaehtoiset osallistuivat kampanjaan, jonka tarkoituksena oli pysäyttää monumentin tuhoutuminen keräämällä tietoa paikasta ja luomalla arkisto näistä tiedoista. Osa projektia oli myös kaupungin lapsille suunnatun Joulupuu-museon luominen palatsiin.
Kilpailut ja pelit
Vuosittain Eremitaašin vapaaehtoiset järjestävät kouluikäisille lapsille suunnattuja pelejä ja hauskoja aktiviteetteja, jotka esittelevät maailmanhistoriaa lapsille ymmärrettävällä tavalla. Jokainen peli keskittyy tiettyyn historian, kulttuuriperinnön tai perinteiden puoleen. Vapaaehtoispalvelu järjestää myös koulujen omiin opetussuunnitelmiin liittyviä kilpailuja yhteistyössä koulujen kanssa. Monet Eremitaašin osastot osallistuvat myös näihin aktiviteetteihin. Talvisin vapaaehtoispalvelu järjestää kouluikäisille lapsille tietotekniikkakilpailun, jonka tarkoituksena on rohkaista lapsia teknologian käyttöön antiikin kulttuureihin ja historiaan liittyvien pelien avulla.
Gigan
Gigan on fiktiivinen hahmo Tōhō-yhtiön elokuvissa. Gigan on todella vaarallinen, sillä on pyörösaha vatsassaan, ja kaksi terävää koukkua käsinään. Se pystyy lentämään ja syöksemään punaisia säteitä kidastaan. Gigan on lähes aina esiintyessään taistellut King Ghidorahin rinnalla, tosin kerran se taisteli myös Megalonin kanssa. Alkuperäisessä Showa-elokuvasarjassa, Gigan oli Nebula-X avaruusoliorodulle kuuluva hirviö, ja Nebula-X käytti Gigania näiden vallatessa planeettoja.
Muottas Muragl
Muottas Muragl on vuori (2 454 m) sekä kesä- ja talviurheilukeskus Kaakkois-Sveitsissä, Graubündenin kantonissa, Samedanin kunnassa, Sankt Moritzin koillispuolella. Raideyhteyden ja hotellin myötä paikasta kehittyi suosittu urheilukeskus 1900-luvun alkupuolella.
Liikenneyhteydet
Vuorelle rakennettiin kiskoköysirata Celerinan Punt Muraglista vuonna 1907. Yhteys on käytössä talvi- ja kesäsesongin ajan, joulusta huhtikuun alkuun sekä kesäkuulta lokakuulle. Funikulaarin alapää on kahden Rhätische Bahnin rataosan läheisyydessä: sekä Pontresina–Samedan-radalla että Pontresina – Sankt Moritz -radalla on Punt Muraglin seisake. Punt Muragliin on myös linja-autoyhteys Sankt Moritzista, Pontresinasta ja Samedanista.
Unsung Heroes
Unsung Heroes on Ensiferumin viides studioalbumi, joka julkaistiin 27. elokuuta 2012.
Taustaa
Helmikuussa 2012 yhtye ilmoitti aloittaneensa viidennen albuminsa äänitykset. Huhtikuun alussa Ensiferumin basisti Sami Hinkka ilmoitti äänitysten päättyneen. Albumin nimi julkistettiin toukokuussa ja julkaisupäiväksi ilmoitettiin 27. elokuuta 2012. Kesäkuun lopulla julkistettiin myös aiempien albumeiden kansikuvat tehneen Kristian Wåhlinin toteuttama kansikuva.
Fritz Messner
Fritz Messner (18. tammikuuta 1912 Berliini – 7. marraskuuta 1945 Harkova, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) oli saksalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Messner pelasi Saksan miesten maajoukkueessa vuosina 1934–1942 yhteensä 28 ottelua. Hän kuului Saksan olympiahopeaa saavuttaneeseen joukkueeseen Berliinissä 1936, missä hän pelasi kolme ottelua ja teki kaksi maalia. Hänen pelaajauransa aikana ei pelattu maailman- eikä euroopanmestaruuskilpailuja.
Manfred Karge
Manfred Karge (s. 1. maaliskuuta 1938 Brandenburg an der Havel) on saksalainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja näytelmäkirjailija.
Saksan demokraattisessa tasavallassa varttunut Karge pääsi Helene Weigelin valitsemana suoraan teatterikoulusta Berliner Ensemblen jäseneksi 1961. Hän näytteli monissa itäsaksalaisen Defa-yhtiön elokuvissa, kuten vuonna 1964 ensi-iltansa saaneessa Joachim Kunertin ohjaamassa elokuvassa Tuliholvin alla sekä Bernhard Stephanin ohjauksissa Porukan hiljaisin mies (1976) ja Aus meiner Kindheit (1975).
1960- ja 1970-lukujen vaihteessa Karge esitti Hamletia Benno Bessonin ja Othelloa Matthias Langhoffin ohjauksessa Berliinin Volksbühne-teatterissa. Silloin hän ystävystyi ja aloitti yhteistyön Heiner Müllerin kanssa. 1980-luvulla Karge toimi muun muassa Wienin Burgtheaterissa, ja vuonna 1993 hän palasi sekä ensimmäiseen teatteriinsa Berliner Ensembleen että johtajaksi vanhaan opinahjoonsa, Ernst Buschin mukaan nimettyyn teatterikorkeakouluun.
Karge on tehnyt Suomessa yhteistyötä ystävänsä, säveltäjä Toni Edelmannin kanssa. Tuloksena on syntynyt muun muassa Petäjäveden kirkolle omistettu, cd-levynäkin julkaistu Kristoforos-kantaatti Tuo hänet yli vesien sekä cd-levy Taivas Helsingin yllä - Himmel Über Helsinki, jolla esiintyvät Kargen ja tämän edesmenneen vaimon Lore Brunnerin ohella Eija Ahvo ja Heikki Kinnunen. Edelmannin säveltämiä Kargen tekstejä on Mikko Koivusalon suomennoksina mukana myös Edelmannin ja Eija Ahvon levyllä Vuodet.
Suomen Kansallisteatterin Willensaunassa esitettiin vuonna 1992 Kargen monologinäytelmää Housuhame (Jacke Wie Hose, suom. Kai Nieminen 1989, myös nimellä Mies kuin mies). Toinen Kargelta suomennettu näytelmä on Etelänavan valloitus (Die Eroberung des Südpols, suom. Jukka-Pekka Pajunen 1999).
Farako (Sikasson alue)
Farako on maalaiskunta ja sen keskuskylä Sikasson alueen Kolondiéban piirissä Malissa. Se sijaitsee 45 kilometriä Kolondiébasta maanteitse etelään. Kunnassa on 14 800 ja kylässä 1 500 asukasta.
Farakon kunta rajoittuu pohjoisessa Kolondiéban, idässä Kadianan, etelässä Bougoulan ja Fakolan sekä lännessä Bougounin piirin Yiridougoun kuntiin.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat maissi, durra, hirssi, riisi ja fonio. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja siipikarja. Lisäksi harjoitetaan keräilyä, kalastusta ja metsästystä.
Puustinen
Puustinen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Calvin Thürkauf
Calvin Thürkauf (s. 27. kesäkuuta 1997 Zug, Sveitsi) on sveitsiläis-kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa National League-joukkue HC Luganossa. Thürkauf on pelipaikaltaan keskushyökkääjä, mutta hän osaa pelata myös laidassa.
Pelityyli
Thürkaufin entisen junioriseuran, WHL-joukkue Kelowna Rocketsin valmennustiimiin kuuluneen Kris Malletten mukaan hän on työteliäs ja fyysinen pelaaja, joka tykkää taklata kovaa sekä mennä maalille ja vastustajien ihon alle. Malletten mukaan Thürkauf osaa tehdä myös kohtalaisen hyvin pisteitä ja pelata kahden ensimmäisen ketjun roolissa. Mallette on verrannut häntä pelityyliltään Brendan Gallagheriin ja Brad Marchandiin.
Seuraura
WHL-joukkue Kelowna Rockets varasi Thürkaufin 59. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa 2015. Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2015–2016. Thürkaufin tulokaskausi toi siellä runkosarjassa 45 tehopistettä. Columbus Blue Jackets varasi hänet seitsemännellä kierroksella 185. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2016. Kaudella 2016–2017 Thürkauf oli tehoilla 33+37=70 Rocketsin paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Kole Lindin jälkeen.
Joulukuussa 2016 Thürkauf teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Blue Jacketsin kanssa. Syksyn 2017 harjoitusleirin päätteeksi seura lähetetti hänet AHL-joukkue Cleveland Monstersiin.
Maajoukkueura
Thürkauf pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2016 ja 2017, joista jälkimmäisessä turnauksessa hän toimi Sveitsin kapteenina. Alkulohkon ottelussa Ruotsia vastaan hän löi ensimmäisen erän lopulla kulmaväännössä Rasmus Dahlinia ja potkaisi häntä heti perään. Thürkaufille ei tuomittu tilanteesta jäähyä itse ottelussa ja hänet valittiin ottelun päätteeksi Sveitsin ottelun parhaaksi pelaajaksi. Thürkauf tuomittiin teostaan kuitenkin yhden ottelun pelikieltoon. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2015, jolloin Thürkauf toimi Sveitsin varakapteenina. Valmennus valitsi hänet joukkueensa turnauksen yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta.
Thürkauf pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2014, jolloin hän voitti koko turnauksen jäähypörssin 38 minuutillaan. Thürkauf pelasi samana vuonna myös alle 19-vuotiaiden World Junior A Challengessa, jolloin hän voitti Sveitsin sisäisen syöttöpörssin ja jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Damien Riatin ja Makai Holdenerin kanssa kolmella syöttöpisteellään. Yhteensä Thürkauf on pelannut 28 nuorten ja 45 poikien maaottelua. Hän on kuulunut myös Sveitsin alle 16-vuotiaiden maajoukkueen kapteenistoon.
Dm6 ja Dm7
Dm6 ja Dm7 (kansankielessä Lättähattu) ovat Valtionrautateiden käyttämiä Valmetin vuosina 1954–1963 valmistamia dieselmoottorivaunuja eli kiskobusseja. Erilaiset liitevaunut mukaan luettuina niitä valmistettiin yhteensä yli 400 kappaletta. Dm6- ja Dm7-sarjat korvasivat valmistuessaan höyryveturivetoiset junat suurelta osin Suomen rautateiden paikallisliikenteessä. Viimeiset Lättähatut poistuivat säännöllisestä matkustajaliikenteestä vuonna 1988, mutta niitä on vielä jonkin verran erilaisessa museojunatoiminnassa.
Historia
1950-luvulle tultaessa oli Suomen linja-autoliikenne elpynyt sodan jäljiltä, ja se uhkasi rautatieliikenteen asemaa paikallisliikenteessä. Vastatakseen paremmin linja-autoliikenteen aiheuttamaan kilpailuun Valtionrautatiet tilasi vuonna 1952 Valmetilta seitsemän kiskobussia, joille se antoi sarjatunnuksen Dm6. Seuraavana vuonna tilattiin vielä 8 yksikköä lisää. Lisäksi Valmet valmisti näitä kiskobusseja varten 15 liitevaunua. Dm6-sarjan moottorivaunut valmistuivat vuonna 1954. Niissä oli huomattavan pienikokoiset pyörät, jotka aiheuttivat ongelmia, jopa kiskoilta suistumisia, joissakin risteysvaihteissa. Dm6-sarja sai aluksi numerot 2800–2814, mutta ne numeroitiin pian uudelleen 4000–4014.
Pian Dm6-sarjan jälkeen Valtionrautatiet tilasi Valmetilta lisää lähes samanlaisia kiskobusseja, jotka saivat sarjatunnuksen Dm7. Dm6-sarjan käyttökokemusten perusteella Dm7-sarjaan tehtiin joitakin muutoksia. Suurin ero oli pyörän läpimitan kasvattaminen lähes 20 senttimetrillä. Dm7-moottorivaunuja valmistettiin vuosina 1955–1963 yhteensä 197 kappaletta (nrot 4020–4216) ja erilaisia liitevaunuja lähes saman verran. Kolme moottorivaunua (nrot 4145–4147) muutettiin kiitotavaran kuljetukseen sopiviksi DmG 7 -moottorivaunuiksi. Dm7-sarjan suuremman pyöräkoon takia ne olivat myös hieman korkeampia kuin Dm6-sarja, minkä takia niiden yhteen kytkeminen ei aluksi onnistunut. Niinpä Dm6-sarjan kiskobusseja korotettiin niin, että niiden kytkimet saatiin samalle tasolle Dm7-sarjan kanssa.
Nämä Lättähatut valmisti Valmet Oy Lentokonetehdas Tampereella. Moottorit valmistettiin Valmetin Linnavuoren tehtaalla Siurossa. Lättähattujen konstruktio perustui Ruotsissa kehitettyyn neliakseliseen kiskobussiin (TGOJ YCos ja SJ YCo4), jonka valmistajalta, Hilding Carlsson Mekaniska Verkstadilta Valmet sai lisenssivalmistusoikeudet. Lättähattu-nimitys on peräisin 1950-luvun puolivälin nuorisomuodista; varsinkin helsinkiläiset teinipojat käyttivät ajan amerikkalaisista elokuvista matkittua huopahattua, jonka kupu oli painettu lättään. Valtionrautateiden järjestämän nimikilpailun voitti nimiehdotus Sinikko, joka ei kuitenkaan vakiintunut kiskobussin nimitykseksi.
Käyttö
thumb|250px|Dm7-vaunut aktiivipalveluksessa Jyväskylässä vuonna 1987 Dm6- ja Dm7-sarjat huolehtivat lähes koko maan paikallisliikenteestä korvaten suurelta osin höyryveturivetoiset junat. Ne oli sijoitettu kaikille suurimmille varikoille. Vaunut olivat erittäin kevyitä, joten niillä saattoi liikennöidä huonokuntoisillakin rataosilla. Höyryjuniin verrattuna nopeat ja nopeasti kiihtyvät moottorivaunut mahdollistivat aikataulujen nopeuttamisen ja tiheämmät pysähdykset. 1960-luvulla kuitenkin kiskobussien käyttö väheni sähköistyksen edetessä ja paikallisliikenteen vähentämisen takia. Monia junavuoroja lakkautettiin kokonaan, ja Sm1- ja Sm2-junat korvasivat Lättähatut Helsingin seudun paikallisliikenteessä. Näistä syistä Dm6-sarja joutuikin konepajakorjauskieltoon 1970-luvun alussa, ja ne hylättiin lopulta vuosina 1972 ja 1974. Dm7-sarja jatkoi vielä liikennöintiä 1980-luvulle saakka enimmäkseen Savon ja Karjalan alueilla. Viimeiset Lättähatut poistuivat säännöllisestä matkustajaliikenteestä vuonna 1988.
Kaikki Dm6-sarjan yksilöt on romutettu, mutta Dm7-sarjan moottorivaunuja sekä niiden liitevaunuja liikennöi vielä jonkin verran tilausliikenteessä ja museojunissa (mm. Porvoon museorautatiellä, äänekoskelaisella Keitele-Museolla Keski-Suomessa, PoRhalla Oulun seudulla ja Haapamäen Museoveturiyhdistyksellä) sekä sähköratojen työ- ja tarkastusvaunuiksi (Ttv) muutettuina.
Ominaisuudet
pienoiskuva|[[Porvoon museorautatien Lättähattu liikennöimässä kesällä 2023.]] thumb|250px|Pieksämäeltä Jyväskylään matkaava Lättähattu Jyväskylän Aholaidassa kesällä 2013 Dm6- ja Dm7-kiskobussit olivat moottorivaunuja, joissa oli kaksi kaksiakselista teliä ja niiden päällä itsekantava teräskori. Sekä moottorivaunut että liitevaunut oli varustettu Scharfenberg-automaattikytkimillä, jotka mahdollistivat automaattisen kytkeytymisen toiseen Dm6- tai Dm7-sarjan kiskobussiin tai liitevaunuun. Muun rautatiekaluston kanssa niitä ei voitu suoraan kytkeä yhteen, vaan väliin tarvittiin erityinen sovituskappale. Suurin mahdollinen yhteenliitettävä vaunumäärä oli 10 vaunua. Yhtä moottorivaunua kohden saattoi liittää aina yhden liitevaunun. Dm6- ja Dm7-kiskobusseissa oli 56+7 matkustajapaikkaa istumajärjestyksessä 3+2. Sekä moottori- että liitevaunujen kaikki matkustajaosastot olivat 2. luokan avo-osastoja.
Alun perin kaikki Dm6- ja Dm7-moottorivaunut numeroon 4174 asti varustettiin 4-vaihteisella Wilson R11A -vaihteistolla, joka mahdollisti suurimmaksi nopeudeksi 95 km/h. Viimeiset 42 moottorivaunua eli numerot 4175–4216 varustettiin saman valmistajan 5-vaihteisella R11B-vaihteistolla, jonka avulla saavutettiin 115 km/h nopeus. R11B-vaihteistossa ilmenneiden ongelmien vuoksi suurin osa näistä vaihteistoista kuitenkin vaihdettiin R11A-vaihteistoiksi. Nelitahtinen, 8-sylinterinen 180 hevosvoiman Valmet 815 -dieselmoottori oli sijoitettu vaunun toiseen ohjaamoon, niin sanottuun moottoripäähän. Voimansiirto oli mekaaninen. Numerosta 4197 alkaen Dm7-moottorivaunut varustettiin kiskojarruin.
Vaunujen ohjausjärjestelmä on sähköpneumaattinen; ohjauskäskyt kulkevat sähköisesti vaunusta toiseen ja varsinainen vaunukohtainen toimilaite käyttää pneumatiikkaa. Sähköllä ohjataan vaunuissa olevia paineilmaventtiileitä, joita myös EP-venttiileiksi kutsutaan (< engl. electro-pneumatic). Vaihteisto, suunnanvaihto, jarrutus ja tehonsäätö toimivat paineilmalla. Jarrut toimivat paineilman lisäksi nestepaineella. Jarrujen paineilma-nestesylinteri työntää jarrunesteen telissä sijaitsevaan nestesylinteriin, joka painaa jarrutönkkiä pyörän kehää vasten.
Variaatiot
thumb|250px|Sähköratojen työ- ja tarkastusvaunuksi (Ttv 17) muutettu Dm7-moottorivaunu hylättynä Oulussa
DmG7
Vuosina 1970–1971 muutettiin kolme Dm7-sarjan moottorivaunua (4145–4147) pelkästään tavaran kuljettamiseen tarkoitetuiksi DmG7-moottorivaunuiksi. Muutostyöt tehtiin VR:n Turun konepajalla. DmG7-vaunuissa ei ollut kiinteitä istumapaikkoja, vaan koko vaunu oli tavaraosastoa. Vain moottorittoman päädyn ohjaamossa oli muutama kääntöistuin.
Vaunuilla liikennöitiin rataosilla Pori–Riihimäki–Imatra ja Riihimäki–Helsinki. DmG7-vaunut hylättiin vuonna 1981.
Ttv
Vuosina 1970–1985 muutettiin 16 Dm7-moottorivaunua sähköratojen työ- ja tarkastusvaunuiksi. Ne saivat litteran Ttv ja numerot 3–18. Ttv-vaunut maalattiin puna-harmaa-keltaisiksi, ja niihin asennettiin katolle huoltotaso. Suurin osa Ttv-vaunuista on hylätty.
Foued Mebazaâ
Foued Mebazaâ (, s. 15. kesäkuuta 1933 Tunis, Ranskan Tunisia) on tunisialainen oikeustieteilijä ja poliitikko. Hän toimi maansa parlamentin puhemiehenä vuodesta 1997. Kun vuoden 2011 levottomuuksien takia presidentti  Zine El Abidine Ben Ali poistui maasta, maan perustuslakineuvosto  ilmoitti, että väliaikaisen presidentin tehtävä kuuluu parlamentin puhemiehelle eli Mebazaalle.
Dm6 ja Dm7
Eia
Eia oli Dm6-sarjaa varten vuonna 1954 rakennettu liitevaunusarja. Niissä oli matkustajaosasto, joka sisustukseltaan ja järjestelyiltään vastasi Dm6-moottorivaunua; Dm6-moottorivaunuihin verrattuna Eia-liitevaunuista oli vain poistettu moottori sekä muut vetovaunuun vaadittavat laitteet. Eia-vaunuja rakennettiin vain neljä kappaletta ja ne saivat numerot 12000–12003. Myöhemmin kaikki sarjan vaunut muutettiin Eiab-sarjaan.
EFia
EFia oli Dm6-sarjaa varten vuonna 1954 rakennettu liitevaunusarja. Niiden matkustajaosastoa oli pienennetty, koska niissä oli matkustajaosaston lisäksi konduktööri- ja matkatavaraosastot. EFia-vaunuja rakennettiin 11 kappaletta ja ne saivat numerot 11500–11510.
Foued Mebazaâ
Ura
Mebazaâ puhuu arabiaa ja ranskaa. Hän on opiskellut oikeustiedettä Pariisissa ja saanut asianajajan oikeudet vuonna 1960. Hän toimi aluksi vuosina 1962–1964 maan valtiosihteerinä. Viran jälkeen Mebazaâ nimitettiin Tunisian jalkapalloliiton puheenjohtajaksi, jossa hän toimi vuosina 1964–1965. Sittemmin Mebazaâsta tuli maan pääkaupungin Tunisin pormestari vuosina 1969-1973. Viran jälkeen Mebazaâ nimitettiin 30. marraskuuta 1973 nuoriso- ja urheiluministeriksi. Hänestä tuli kaksi vuotta myöhemmin La Marsan pormestari, jonka virassa Mebazaâ oli vuoteen 1980 asti. Viran aikana hänet nimitettiin myös terveysministeriksi 13. syyskuuta 1978 ja kulttuuri- ja tietotekniikan ministeriksi 7. marraskuuta 1979. Mebazaâ siirtyi sittemmin suurlähettilääksi ja toimi aluksi vuosina 1981-1986 Tunisian suurlähettiläänä YK:n Geneven toimistossa ja vuosina 1986–1987 Marokossa.
Dm6 ja Dm7
Eiab
Eiab oli Dm7-sarjaa varten rakennettu liitevaunusarja. Niissä oli matkustajaosasto, joka sisustukseltaan ja järjestelyiltään vastasi Dm7-moottorivaunua; Dm7-moottorivaunuihin verrattuna Eiab-liitevaunuista oli vain poistettu moottori sekä muut vetovaunuun vaadittavat laitteet. Eiab-vaunut saivat numerot 12000–12013. Ne vaunut hylättiin vuosina 1976 ja 1979.
Foued Mebazaâ
Ura
Hän palasi takaisin Tunisian hallitukseen nuoriso- ja urheiluministeriksi 27. lokakuuta 1987 tuolloin pääministerinä toimineen Zine El Abidine Ben Alin puolueeseen. Mebazaâ säilytti virkansa Ben Alin noustua Tunisian presidentiksi 7. marraskuuta 1987. Hän oli virassaan vuoteen 1988 asti. Myöhemmin 1990-luvulla Mebazaâ toimi Karthagon pormestarina vuosina 1995-1998. Viran aikana hänet nimitettiin Habib Boularèsin seuraajaksi 14. lokakuuta 1997 edustajainhuoneen puheenjohtajaksi.
Dm6 ja Dm7
FPoab / PFoab
FPoab ja PFoab olivat postiliitevaunuja. Sarjoissa ei ollut teknisiä eroavaisuuksia, vaan nimi kertoi vaunun omistajasta; FPoab-vaunut olivat VR:n ja PFoab-vaunut Posti- ja lennätinhallituksen omistamia. Niitä rakennettiin 26 kappaletta. FPoab vaunut saivat numerot 10201–10213 ja PFoab-vaunut numerot 10101–10113.
Geoab
Geoab oli pelkästään tavarankuljetukseen tarkoitettu liitevaunu, eikä niissä ollut lainkaan matkustajapaikkoja.
Noab
Noab oli vankienkuljetusliitevaunu. Niitä valmistettiin ainoastaan yksi kappale, ja se sai numeron 12251. Vaunu muutettiin Geoab-tavaraliitevaunusta vuonna 1965. Noab-vaunu oli käytössä pääasiassa Oulun ja Kontiomäen välisellä rataosalla, koska siellä oli vanginkuljetustarvetta eikä rataosalla liikennöinyt muita junia kuin moottorivaunuja.
Lv-Lko
Lv-Lko oli virkatarvikevaunu. Niitä valmistettiin yksi kappale, sille annettiin numero Lv-Lko 1. Vaunu muutettiin liitevaunusta EFia 11500 vuonna 1971. Lv-Lko-liitevaunua käytettiin Ttv 3–18-moottorivaunujen liitevaununa.
Tekniset tiedot
pienoiskuva|4180 lähdössä kierrätykseen. Tämä yksilö oli toiminut pihavarastona käytöstä poiston jälkeen. Lieto, 30. huhtikuuta 2013.
Liikennöintikelpoiset liitevaunut
Kaikki liikennöintikelpoiset liitevaunut ovat sarjaa EFiab. Lisäksi ainakin Eia- ja Eiab-sarjojen liitevaunuja on yksityisomistuksessa eri puolilla Suomea, ja niitä käytetään erilaisina varastoina. Lopen Pilpalassa toimii vaunu nro 11618 kesäkahvilaksi muunnettuna osoitteessa Rautakoskentie 2079. Etenkin motoristeille suunnattu kahvila avasi ovensa 24.9.2017 "Cafe Lättis" -nimellä.
Ttv-vaunuiksi muutetut Dm7-moottorivaunut
Moottorivaunujen muutostyöt Ttv- eli sähköratojen työ- ja tarkastusvaunuiksi suoritti VR:n Turun konepaja.
Tito Warnholtz
Rudolf ”Tito” Warnholz (17. tammikuuta 1906 – 12. tammikuuta 1993) oli saksalainen maahockeypelaaja ja olympiamitalisti.
Warnholz pelasi Saksan miesten maajoukkueessa vuosina 1934–1936 yhteensä kymmenen ottelua. Hän kuului Saksan olympiahopeaa saavuttaneeseen joukkueeseen Berliinissä 1936, missä hän pelasi yhdessä ottelussa. Hänen pelaajauransa aikana ei pelattu maailman- eikä euroopanmestaruuskilpailuja.
Alasulg (Trolla)
Alasulg on Virossa Võrumaalla Rõugen kunnan Trollan kylässä sijaitseva padottu järviallas. Trollassa on toinenkin padottu järvi Mäesulg, joka sijaitsee siitä 50 metrin päässä.
Vesistösuhteita
Alasulg järv kuuluu Iskna jõen valuma-alueeseen, jossa Iskna jõgi on Võhandu jõen sivu-uoma. Järvi on Iskna jõen läpivirtausjärvi. Siihen ei tule ympäristöstä muita ojia. Järven valuma-alueen pinta-ala on hieman suurempi kuin 5 neliökilometriä, joka Mäesulg järven valuma-alue. Iskna jõgi jatkaa matkaa seuraavaan pikkujärveen Häälijärveen, jonne on matkaa pari kilometriä. Tällä matkallaan joki putoaa yli 16 metriä. Se yhtyy Võhandu jõgeen 17 kilometrin päässä Kääpan taajaman lähellä. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Burkhard Christoph von Münnich
Burkhard Christoph von Münnich (19. toukokuuta (J: 9. toukokuuta) 1683 Neuenhuntorf, Oldenburg – 27. lokakuuta (J: 16. lokakuuta) 1767 Tartto, Vironmaa, Venäjän keisarikunta) oli Venäjän keisarikunnan palvelukseen asettunut saksalainen kreivi ja sotamarsalkka. Münnich oli yksi Venäjän hallituksen johtajista keisarinna Annan valtakaudella (1730–1740) ja hän komensi Venäjän armeijaa Venäjän–Turkin sodassa (1736–1739). Hän myös uudisti Venäjän armeijan Preussin esikuvan mukaan.
Elämänvaiheet
Münnich syntyi tuolloin Tanskalle kuuluneessa Oldenburgissa ja aloitti sotilasuransa Ranskan armeijassa. Hän kouluttautui myös isänsä ammattiin eli vesirakennusinsinööriksi. Vuonna 1701 hänestä tuli kapteeni Hessenin armeijassa ja seuraavina vuosina hän osallistui sotiin Ranskaa vastaan eri puolilla Eurooppaa. Sitten hän siirtyi Saksin ja Puolan kuninkaan August II Väkevän palvelukseen, ja kohosi tämän armeijassa vuonna 1716 everstiksi sekä vuonna 1717 kenraalimajuriksi.
Vuonna 1721 Venäjän keisari Pietari Suuri kutsui Münnichin Venäjän palvelukseen. Münnich sai Venäjän armeijassa kenraaliluutnantin arvon. Hän johti Laatokan kanavan rakentamista, perusti kadettikoulun ja toteutti muita uudistuksia. Vuonna 1728 hän sai kreivin arvon ja Pietari II nimitti hänet Venäjän asevoimien ylipäälliköksi. Keisarinna Anna ylensi hänet vuonna 1732 sotamarsalkaksi ja teki hänestä samalla valtakunnan sotaneuvoston puheenjohtajan. Annan hallintoa johtivat muutenkin vaikutusvaltaiset saksalaiset neuvonantajat, kuten Ernst Johann von Biron ja Andrei Osterman. Biron ja Osterman pitivät Münnichiä kilpailijanaan ja halusivat päästä hänestä eroon.
Münnich toimi komentajana Puolan perimyssodassa, jossa Venäjä tuki Saksin vaaliruhtinas Fredrik August II:a Puolan valtaistuimelle, ja hän valtasi vuonna 1734 Gdańskin. Münnich kannatti hyökkäystä Osmanien valtakuntaa vastaan ja hänestä tulikin ylipäällikkö vuonna 1735 puhjenneessa sodassa. Hän johti Venäjän armeijan vuonna 1736 Krimille ja Moldaviaan, valtasi samana vuonna Perekopin, vuonna 1737 Otšakovin sekä vuonna 1738 Azovin, löi vuonna 1739 turkkilaiset Stavutšanyn taistelussa pohjoisessa Bessarabiassa ja eteni aina Moldaulle saakka, kunnes Itävallan rauhansopimus Turkin kanssa pakotti hänet keskeyttämään sotaretkensä. Sota päättyi syyskuussa 1739, jolloin Münnich palasi Pietariin ja sai takaisin vaikutusvaltainen asemansa maan hallituksessa.
Keisarinna Anna kuoli lokakuussa 1740 nimettyään ensin Bironin alaikäisen seuraajansa Iivana VI:n sijaishallitsijaksi. Münnich pelkäsi, että Bironin yleinen epäsuosio johtaisi kaikkien saksalaisten syrjäyttämiseen Venäjän johdosta, joten hän vangitutti Bironin vain pari viikkoa Annan kuoleman jälkeen 9. marraskuuta 1740 vastaisena yönä ja karkotutti tämän Siperiaan. Münnich järjesti uudeksi sijaishallitsijaksi Iivana VI:n äidin Anna Leopoldovnan, ja ryhtyi itse johtavaksi ministeriksi.
Vuonna 1741 Pietari Suuren tytär Elisabet kaappasi vallan ja syrjäytti sekä Anna Leopoldovnan, Münnichin että Ostermanin. Münnich ja Osterman tuomittiin kuolemaan, mutta tammikuussa 1742 heidät armahdettiin viime hetkellä mestauslavalla ja tuomiot lievennettiin karkotuksiksi Siperiaan. Pietari III armahti Münnichin kokonaan vuonna 1762, ja Münnich sai takaisin marsalkan arvonsa. Katariina Suuri nimitti hänet Venäjän Itämeren-satamien ja kanavien päälliköksi.
Pahkala
Pahkala voi tarkoittaa seuraavia;
Nikolai Krjukov
Nikolai Krjukov tai Nikolai Krjukoff -nimisiä henkilöitä ovat:
Vänttinen
Vänttinen tai Wänttinen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Timin mänty
thumb|Timin mänty kuvattuna 2016. Timin mänty on lähes 400-vuotias mänty Hämeenkyrössä, Timin kylässä. Se lienee Pirkanmaan vanhin mänty. Puu juuristoineen on rauhoitettu vuonna 1966.
Timin mänty on saattanut olla muinaissuomalaisten uskontojen pyhä uhripuu. Näiden uskontojen tavat, kuten loitsut, uhraukset ja karhun pyhyys ovat olleet pitkään voimissaan, vaikka valtio kielsi muinaisuskojen harjoituksen jo 1600-luvulla. Timin männyssä on nähty karhunkalloja ja puun halkeamaan on upotettu rahaa ainakin 1930-luvulle asti. Puuta on käytetty myös hammassäryn poisloihtimiseen.
Viitteet
61.6443°N, 23.26215°W
Attávyros (kunnallisyksikkö)
Attávyros (virallisesti Δημοτική Ενότητα Αταβύρου, Dimotikí Enótita Atavýrou) on yksi Ródoksen kunnan kunnallisyksiköistä ja entinen itsenäinen Kreikan kunta. Se sijaitsee Ródoksen saarella, Ródoksen alueyksikössä Etelä-Egean saarten alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 2 433 (vuonna 2011).
Attávyroksen kunnallisyksikkö käsittää Ródoksen länsiosan. Se on saanut nimensä sen alueella sijaitsevasta Attávyros-vuoresta. Attávyros oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ródoksen kuntaan yhdessä Afántoun, Archángeloksen, Ialysóksen, Kallithéan, Kámeiroksen, Líndoksen, Nótia Ródoksen ja Petaloúdeen kanssa.
James Bond 007: Blood Stone
James Bond 007: Blood Stone on Bizarre Creationsin kehittämä ja Activisionin julkaisema kolmannen persoonan ammuntapeli. Peli on julkaistu vuonna Nintendo DS, PlayStation 3, Windows ja Xbox 360 -alustoille.
Pelissä on mukana erilaisilla kulkuneuvoilla ajamista ja lähitaistelua. Pelin tarina ei ole sidoksissa Bond-elokuvaan.
Kehitys
Suuren osan tarinasta kehittivät EON Productions -yhtiön Michael G. Wilson, Barbara Broccoli, David Wilson ja Gregg Wilson. Myös Bond-elokuvia käsikirjoittanut Bruce Feirstein oli mukana tarinan kehityksessä.
Vastaanotto
Pelaaja-lehti antoi pelille arvosanan 8/10 arvostelussaan.
Taurian kuvernementti
Taurian kuvernementti oli Venäjän keisarikunnan kuvernementti vuosina 1802–1917. Alueeseen kuului Krimin niemimaa ja niemimaata laajempi maa-alue niemimaan pohjoispuolisia aroalueita, Dneprin itärannan ja meren välisiä maita. Kuvernementti syntyi keisarikunnan liitettyä tätä ennen Turkin vasallivaltioksi päätyneen Krimin kaanikunnan maat osakseen vuonna 1783. Näille maille perustettiin ensin Taurian alue (Taurian oblasti, 1783-1796), joka vuosiksi 1797-1802 liitettiin osaksi Uuden Venäjän kuvernementtia ja tätä laajaa kuvernementtia pilkottaessa vuonna 1802 alueesta kehittyi Taurian kuvernementti.
Kuvernementin naapureina olivat luoteessa Hersonin ja koillisessa Jekaterinoslavin kuvernementti. Etelässä alueen rajasi Mustameri.
Väestö, kihlakunnat ja suurimmat kaupungit
Venäjän keisarikunnan ensimmäisessä koko maan kattaneessa väestönlaskennassa 1897 Taurian kuvernementin väkiluvuksi saatiin 1 447 790 asukasta ja pinta-alaksi 53 053,8 neliövirstaa eli noin 60 378,5 neliökilometriä. Väestöstä kaupunkilaisia oli 20,0 % ja maaseutuasukkaita 80,0 %.
Kuvernementti jakautui kihlakuntiin (ujezd). Vuonna 1897 kuvernementtiin kuului kahdeksan kihlakuntaa ja kaksi hallintoaluetta (градоначальство). Kuvernementinkaupunki oli Simferopol (49 078 as. vuonna 1897). Muita suuria kaupunkeja olivat Sevastopol (53 595 as.), Kertš (33 347 as.), Berdjansk (26 496 as.), Feodosija (24 096 as.) ja Jevpatorija (17 913 as.).
Sappisuola
Sappisuolat ovat aminohappoihin sitoutuneita maksan muodostamia sappihappoja. Elimistössä on yhteensä 3-4 g sappisuoloja. Samat sappisuolat kiertävät enterohepaattista kiertokulkua useita kertoja vuorokaudessa, joten aterian jälkeen niitä voi erittyä ohutsuoleen jopa 15 g. Noin 5 prosenttia sappisuoloista kulkeutuu paksusuoleen ja poistuu elimistöstä ulosteen mukana. Maksasolujen käytettävissä oleva sappisuolamäärä vaikuttaa eritettävän sapen määrään. Mitä enemmän veressä on sappisuoloja, sitä enemmän niitä erittyy maksasoluista ja sitä suurempi on myös sapen määrä.
Sappisuolojen kierto
Sappisuolat eivät ole rasvaliukoisia sappihapoista poiketen, joten niiden imeytyminen ohutsuolesta on vähäistä ja tapahtuu diffundoitumalla. Sappisuolat vaikuttavat koko ohutsuolen alueella ennen kuin ne imeytyvät aktiivisten prosessien kautta vereen aivan ohutsuolen loppuosassa ja kulkeutuvat porttilaskimon kautta maksaan ja sieltä edelleen takaisin sappeen.
Kadiana
Kadiana on maalaiskunta ja sen keskuskylä Sikasson alueen Kolondiéban piirissä Malissa. Se sijaitsee lähellä Norsunluurannikon rajaa 60 kilometriä Kolondiébasta kaakkoon. Kunnassa on 19 800 ja kylässä 3 800 asukasta.
Kadianan kunta rajoittuu idässä Kolondiéban piirin Tionguin ja Nangalasson, pohjoisessa Tousséguélan ja lännessä Farakon kuntiin sekä etelässä Norsunluurannikkoon.
Kuntaan kuuluu 18 kylää. Asukkaat ovat bambaroita, fulbeja ja senufoja.
Kadianan kautta kulkee Zantiébougousta Norsunluurannikon rajalle johtava maantie RN30. Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely ja karjanhoito. Lisäksi harjoitetaan kalastusta.
Uranuurtajia ja rakentajia
Uranuurtajia ja rakentajia on Pellervo-Seuran vuonna 1950 julkaisema elämäkertateos osuustoiminnan  vaikuttajista ja kehittäjistä Suomessa.
Julkaiseminen
Teoksen toimitti Y. R. Mäkihovi ja sen julkaisemisesta päätettiin Pellervo-Seuran 50-vuotisjuhlien valmistelun yhteydessä. Teoksen alaotsikon "Osuustoimintamiesten elämäkertoja" mukaisesti teoksessa esitellyt 35 henkilöä ovat miehiä, kaikki teoksen ilmestyessä jo edesmenneitä.