cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alister Hardy
Vesiapinahypoteesi
Vuonna 1930 Hardy luki Wood Jonesin kirjan Man's Place among the Mammals ("Ihmisen asema nisäkkäiden joukossa"), jossa pohdittiin myös käsitystä, miksi ihmisellä, toisin kuin millään muulla maanisäkkäällä, on ihonalainen rasvakerros. Hardy totesi, että tämä muistuttaa merinisäkkäiden rasvakerrosta, esimerkiksi valaanrasvaa. Hänelle tuli mieleen ajatus, että ihmisen esi-isät olivat viettäneet aikaa vedessä enemmän kuin siihen saakka oli oletettu. Peläten, että tällainen tieteen valtavirrasta täysin poikennut käsitys vahingoittaisi hänen uraansa, hän piti hypoteesinsa salassa vuoteen 1960 saakka, jolloin hän ensin kertoi siitä eräässä esitelmässä ja sitten julkaisi asiasta artikkelin. Käsitys on tullut tunnetuksi vesiapinahypoteesina.
Uskonnon tutkimus
Hardyn biologisen lähestymistavan uskonnon alkuperään ovat nyttemmin omaksuneet useat muut tutkijat kuten Scott Atran ja Pascal Boyer, mutta heistä poiketen Hardy ei halunnut olla reduktionisti, vaan hänen mukaansa uskonnollinen tietoisuus oli kehittynyt vasteena todellisuuden erääseen aitoon ulottuvuuteen. Uskonnollisten kokemusten tutkimuskeskuksen perustamisesta Hardy sai Templeton-palkinnon vähän ennen kuolemaansa vuonna 1985.
Perhe
Hardy meni vuonna 1927 naimisiin Sylvia Gartangin kanssa.
Julkaisut
Hardy julkaisi suuren määrän tieteellisiä artikkeleita planktonista, kaloista ja valaista. Hän kirjoitti myös New Naturalist -sarjassa kaksi yleistajuista kirjaa sekä myöhemmällä iällään myös uskonnosta.
Huomionosoitukset
Hardyn uraauurtavan työn kunniaksi Etelä-Georgiassa ja Eteläisillä Sandwichsaarilla julkaistiin vuonna 2011 neljän postimerkin sarja, jossa on hänen kuvansa.
Joshua Richmond
Joshua Richmond (s. 19. joulukuuta 1985 Sayre) on yhdysvaltalainen haulikkoampuja ja maailmanmestari.
Klaus Mann
Klaus Heinrich Thomas Mann (18. marraskuuta 1906 München – 21. toukokuuta 1949 Cannes) oli saksalainen kirjailija.
Klaus Mannin isä oli kirjailija Thomas Mann. Klaus Mann alkoi kirjoittaa novelleja vuonna 1924, ja hänestä tuli myös kriitikko Berlin-nimiseen sanomalehteen. Mann oli homoseksuaali. Hänellä oli erimielisyyksiä isänsä Thomas Mannin kanssa, joka ei juuri arvostanut häntä. Mann lähti Saksasta vuonna 1933 ja muutti Amsterdamiin. Natsit riistivät häneltä Saksan kansalaisuuden vuonna 1934. Hänestä tuli Tšekkoslovakian kansalainen 1937. Vuonna 1938 Klaus muutti Yhdysvaltoihin ja sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden 1943.
Klaus Mann oli töissä Yhdysvaltain maavoimissa toisen maailmansodan aikana ja palasi sodan jälkeen Saksaan.
Mannin kuuluisin teos oli Mefisto, jonka hän kirjoitti vuonna 1936 ja joka julkaistiin Amsterdamissa. Teoksen päähenkilön esikuvan, näyttelijä Gustaf Gründgensin, poika vei teoksen oikeuteen Länsi-Saksassa 1960 Mannin kuoleman jälkeen. Oikeusjutun myötä teoksesta tuli entistä suositumpi ja siitä tehtiin myös samanniminen elokuva 1981. Seitsemän vuoden oikeuskäsittelyn jälkeen teos kiellettiin Länsi-Saksassa. Mannin romaani Der Vulkan on tunnetuimpia sodanaikaisia saksalaisia maanpakolaisia kuvaavia teoksia.
Mann kuoli Cannesissa vuonna 1949 unilääkkeiden yliannostukseen.
Koskelankylän Walo
pienoiskuva|pysty|Walon eteinen kesällä 2022. pienoiskuva|Koskelankylän Walo vuonna 1924. Kuva Kansan Arkisto. Koskelankylän Walo on Oulun Koskelan kaupunginosassa sijaitseva työväentalo. Talo on kulttuurihistoriallisesti merkittävä ja se on suojeltu asemakaavassa vuonna 2005.
Historiaa
Työväenyhdistys Walon perustava kokous järjestettiin huhtikuussa 1908 A. Kansten torpassa. Samainen torppa vuokrattiin kokousten pitopaikaksi ja kesäkuussa yhdistys päätti liittyä Sosialidemokraattiseen puolueeseen. Jo heinäkuussa yhdistys teki päätöksen oman talon hankinnasta ja perusti rakennustoimikunnan asiaa ajamaan.
Rakennus
Keväällä 1909 yhdistys päätti rakentaa talon A. Lidendahlilta vuokraamalleen tontille ja rakennusmestariksi valittiin rakennustoimikunnan jäsen August Illikainen. Rahaa rakentamiseen hankittiin arpajaisilla ja lainoilla ja töitä tehtiin talkoilla. Ensimmäiset kokoukset pidettiin omalla talolla kesäkuussa 1910, mutta muun muassa ikkunoiden ja ovien hankinta oli vielä kesken. Talo valmistui silloiseen Oulujoen kuntaan kuuluneeseen Koskelankylään. Vihkiäisjuhlaa vietettiin kesäkuussa 1911. Taloa laajennettiin syksyllä 1920 rakentamalla uusi eteinen ja pukuhuone. Samalla uusittiin latttia, kunnostettiin katto ja hankittiin talolle sähköt. Seuraavana keväänä tehtiin päätös salin ja näyttämön suurentamisesta. Sotien jälkeen talo vaati taas perusteellisen kunnostuksen ja laajennustyöt käynnistettiin vuonna 1946. Taloon rakennettiin uusi juhlasali ja samalla kunnostettiin vanha sali. Talolle tehtiin keskuslämmitys. Suuri osa töistä tehtiin talkoilla. Laajennustöiden valmistumista päästiin juhlimaan vihkiäisjuhlassa 1. helmikuuta 1947. Kesällä 1950 rakennettiin konehuone elokuvien esittämiseksi. Sisäänkäynti konehuoneeseen tuli keskelle työväentalon julkisivua. 1950-luvulla talon kellariin rakennettiin painisali näyttämö alle. Entinen painisali muutettiin kirjastoksi. Talolle rakennettiin vesijohto ja viemäröinti sekä wc-tilat kellarikerrokseen. Huopakatto vaihdettiin peltikatteeksi vuonna 1992.
Yhdistyksen suunnitelmissa oli 1960-luvun lopusta alkaen purkaa vanha talo ja rakentaa tilalle uusi. Taloudellisista vaikeuksista johtuen suunnitelma lykkääntyi vuosituhannen taitteeseen asti. 2000-luvun alussa yhdistys päätyi kunnostamaan työväentalon museoviraston ja Oulun rakennusviraston lausuntojen johdosta ja museoviraston ohjeita noudattaen. Kunnostetun talon vihkiäisjuhlaa, joka oli samalla talon 95-vuotisjuhla, vietettiin 10. toukokuuta 2005.
Toimintaa talolla
Huvitoimikunta järjesti aktiivisesti iltamia talon rakennusrahaston kartuttamiseksi. Talon suojissa toimivat heti alkuvaiheessa ammattiosasto, nais- ja nuoriso-osastot, eri toimikunnat sekä urheiluseura Koskelankylän Riento. Sahatyöläisten ammattiosasto oli jo vuosisadan alussa perustanut lainakirjaston, jota työväenyhdistys laajensi aktiivisesti muun muassa sosialismia käsittelevillä teoksilla. Ammattiosaston ja työväenyhdistyksen kirjastot yhdistettiin vuonna 1909, minkä jälkeen kirjasto käsitti yli 500 nidettä. Lainakertoja kertyi vuoden aikana lähes tuhat. Näytelmäseuran alku oli kankea, mutta jo 1910-luvun alkuvuosina seura esitti useita näytelmiä vuoden kuluessa ja talolle hankittiin näyttämötarpeistoa. Sisällissodan aikana talo takavarikoitiin ja yhdistys sai sen takaisin toukokuussa 1919. Kadonnutta omaisuutta yritettiin saada takaisin ja kesä sekä syksy kuluivat taloa korjatessa ja kunnostaessa. 1920-luvulla yhdistys erosi Sosialidemokraattisesta puolueesta ja liittyi Sosialistiseen Työväenpuolueeseen. Yhdistyksen toiminta lakkautettiin lokakuussa 1931 ja talo suljettiin laudoilla. Sota-aikana työväentalo toimi joukkojen kokoamispaikkana ja saksalaisten majoituspaikkana. Työväentalo siirtyi sotien jälkeen Koskelankylän SKP:n osaston haltuun.
Talolla aloitettiin elokuvanäytökset syksyllä 1950. Elokuvat tulivat aluksi pääasiassa Suomi-Neuvostoliitto-seuralta ja suosikkielokuvia olivat mm. Laulu Siperiasta ja Stalingradin taistelu. Myöhemmin esityksiä laajennettiin kotimaisiin ja ulkomaisiin elokuviin, mutta toimintaa ei saatu kannattavaksi ja se lopetettiin vuonna 1963. Neuvostoliittolaiset elokuvaprojektorit lunastettiin järjestöjen käyttöön. Nuorisojärjestö perusti elokuvakerhon vuonna 1965 ja se jatkoi toimintaansa 1970-luvulle asti. Toinen elokuvaprojektoreista luovutettiin Suomen Elokuvamuseolle ja toinen on edelleen paikallaan työväentalon konehuoneessa.
Talolla järjestettiin säännöllisesti tansseja 1990-luvun puoliväliin asti. Nuoriso-osasto toimi aktiivisesti 1940-luvulta alkaen, samoin naisosasto, joka hoiti mm. pitopalvelua 1980-luvulla työväentalon tarpeisiin. Nykyään (2022) talon aktiivisimpia vuokralaisia ovat Tanssikoulu Jari Aaltonen ja Voimistelu- ja urheiluseura Koskelankylän Riento. Näiden lisäksi taloa käyttävät lukuisat yhdistykset ja järjestöt ja sitä vuokrataan erilaisiin yksityistilaisuuksiin. Rakennuksessa on 250 neliömetrin kokoinen sali, jossa on 200 paikkaa, 50 neliömetrin kokoinen 40-paikkainen ravintola ja muita tiloja. Salin yhteydessä on 50 neliömetrin näyttämötilat. Talolla on viikoittain lähes tuhat käyttäjää.
Walo oli Oulun ainoa säilynyt työväentalo ennen vuoden 2013 kuntaliitosta.
Killarneyn kansallispuisto
Ihmiset saapuivat alueelle varhaisella pronssikaudella yli 4 000 vuotta sitten. Innisfallenin saarella sijaitsee Pyhän Finianin perustama Innisfallenin luostari. Muckross Abbey -luostari perustettiin vuonna 1448.
Kasvisto
Puistossa leviää haitallinen alppiruusulaji, joka on tuotu Irlantiin koristekasviksi 1800-luvulla.
Fleece
thumb|220px|Fleece-peittoja. Fleece eli fliisi on polyesteristä valmistettu voimakkaasti nukattu tekokuitu, jota käytetään ulkoilu- ja vapaa-ajanvaatteissa. Fleece tuli markkinoille 1960-luvulla, kun Helly Hansen ja Norwegian Fiber Pile Inc kehittivät ensimmäisen fleecen. Fleeceasusteet ovat pehmeitä, kevyitä, hyvin lämpimiä ja ne kuivuvat villavaatteita nopeammin.
Fleecekankaat ovat ympäristölle haitallisia. Aina, kun fleecekangasta pestään, siitä irtoaa pieniä, 0,002–0,2 millimetrin kokoisia muovihiukkasia. Nämä mikromuovit ovat tutkimusten mukaan suuri uhka vesistöille ja niiden eliöstölle.
Fleecekankaat ovat todella tulenarkoja ja eivät tästä syystä sovellu esimerkiksi nuotion ääressä käytettäviksi. Fleece ei varsinaisesti syty, mutta se sulaa.
Canon EOS 650D
Canon EOS 650D (Japanissa Kiss X6i ja Amerikassa Rebel T4i) on Canonin 18 megapikselin järjestelmäkamera. Laite julkistettiin 8. kesäkuuta 2012 ja se oli seuraaja EOS 600D:lle. Laite tuli kauppoihin 15. kesäkuuta 2012 ja julkaisuhintana oli 839,99 euroa.
Ominaisuudet
Lähde:
Aurora
Aurora voi tarkoittaa:
Punaiset
Punaiset voi tarkoittaa:
Marko Palovaara
Marko Palovaara (s. 1973 Kolari) on suomalainen kokki ja keittiömestari. Hän voitti suomalaisen Vuoden kokki -kilpailun vuonna 2002. Hän työskenteli tuolloin vuoromestarina Jarmo Vähä-Savon luotsaaman Michelin-tähtiravintola G. W. Sundmansin palveluksessa.
Vuonna 2017 hän toimi yrittäjänä ja vastasi ravintola Bistro o Matista Kirkkonummella. Hän on aiemmin työskennellyt muun muassa ravintola Wanhassa Munkissa, White Ladyssä, Bakersissä, hotel Lordissa ja G. W. Sundmans.
Hänen mottonsa on: Miksi tehdä huonoa, kun sama aika menee hyvän valmistamiseen?
Virginia City (Montana)
Virginia City on kunta (town) Yhdysvalloissa Montanan osavaltiossa. Se on Madisonin piirikunnan hallintokeskus. Kunta syntyi vuonna 1863, kun alueelta oli löytynyt kultaa. Suurimmillaan kunnassa oli 8 000–10 000 asukasta, mutta kultakuumeen jälkeen kunnan väkiluku laski nopeasti. Vuonna 2010 kunnan väkiluku oli 190 ja sitä ympäröivän piirikunnan 7 691. Nykyään kunta yhdessä läheisen Nevada Cityn kanssa on villi länsi -teemainen kulttuurikohde. Yhdysvaltain hallinto on tunnustanut kunnan ja sen ympäristön historiallisesti merkittäväksi kohteeksi vuonna 1961.
Kunnan alkuvaiheet
thumb|left|1860-luvulla rakennettu Gilbert Brewery -panimon rakennus. Toukokuussa 1863 joukko malminetsijöitä leiriytyi Alder Creek -puron varrelle. He olivat lähteneet matkaan läheisestä Bannackin kultakuumekaupungista tarkoituksenaan liittyä suurempaan malminetsijäryhmään, mutta joukko crow-intiaaneja oli katkaissut heidän matkansa. Malminetsijät löysivät leirinsä läheltä kultaa, ja tieto asiasta levisi nopeasti. Viikossa puron varrelle oli saapunut satoja kullanetsijöitä.
Alder Creek -puron uurtaman kurun varrelle nousi nopeasti yhdeksän kullankaivajien leiriä noin 20 kilometrin matkalle. Näistä tärkein oli kurun keskivaiheilla oleva Verona, josta tuli Virginia Cityn kunta 16. kesäkuuta 1863. Kunnan nimeksi ehdotettiin alun perin Varina Etelävaltioiden presidentin vaimon mukaan, mutta kuntahakemuksen hyväksynyt, Pohjoisvaltioita edustava tuomari vaihtoi nimeksi Virginia.
Kunnan ja sitä ympäröivien kullankaivajien leirien väkiluku oli suurimmillaan 8 000–10 000. Kultaryntäyksen jälkeen väkiluku kutistui nopeasti, ja vuonna 1875 kunnassa oli alle 800 asukasta.
Kullankaivuun paluu
Vuoteen 1875 mennessä suurin osa kullankaivajien leireistä oli hylätty ja kunnan alle 800:sta asukkaasta noin 40 prosenttia oli kiinalaisia siirtolaisia, jotka tutkivat huolellisesti hylättyjä valtauksia.
Vuonna 1898 kullankaivuu alueella jälleen laajeni, kun Virginia Cityyn saapui ensimmäinen kullankaivamiseen tarkoitettu ruoppausvene. Koneellisen kullankaivuun tulosta huolimatta kunnan väkiluku jatkoi laskuaan.
Ruoppaimilla tehtyä kullankaivuuta jatkui vuoteen 1937 saakka, minkä jälkeen kullankaivuu jatkui enää kvartsisuonista. Yhdysvaltojen liityttyä toiseen maailmansotaan kullankaivuu luokiteltiin tarpeettomaksi toiminnaksi ja kullankaivuu alueella päättyi. Vuoden 1945 jälkeen alueella on kaivettu kultaa vain ajoittain, esimerkiksi aikoina, jolloin kullan markkinahinta on ollut korkea.
Historiallisesti merkittävä kulttuurikohde
thumb|right|Virginia Cityn historiallisia rakennuksia.
Charles Bovey mieltyi Virginia Cityyn 1940-luvun lopulla ja alkoi ostaa kiinteistöjä kunnasta. Hänen toimintansa pelasti useita rakennuksia purkamiselta ja rappeutumiselta. Vuonna 1961 Yhdysvaltain hallinto tunnusti Virginia Cityn National Historic Landmarkiksi eli historiallisesti merkittäväksi kohteeksi. Boveyn kuoleman jälkeen Montanan osavaltio osti kiinteistöt. Aluetta hallinnoi Montana Heritage Commission -järjestö. Alueen kunnostukseen on osallistunut osavaltion lisäksi myös useita yksityishenkilöitä.
Kulttuuri
thumb|left|Virginia Cityn oopperatalo, joka oli alun perin talli.
Virginia City ja läheinen Nevada City muodostavat yhdessä kulttuurihistoriallisen matkailukohteen. Alueella on tarjolla villi länsi -teemaista majoitusta, ravintoloita ja ohjelmaa, kuten kiertokävelyjä, konsertteja, taidenäyttelyitä ja elävän historian toimintaa.
Kesäiltaisin Virginia Cityssä esiintyvät Brewery Follies ja Virginia City Players. Brewery Follies esittää kabaree-komediaa vanhassa panimorakennuksessa. Virginia City Players tarjoaa 1800-lukulaista melodraamaa ja vaudeville-esityksiä oopperatalossa, joka on remontoitu vanhasta kivitallista.
Nevada Cityn museon kokoelmiin kuuluu runsaasti villin lännen ajan esineistöä, muun muassa suuri määrä erilaisia musiikkikoneita.
Villi länsi -tyylistä majoitusta alueella tarjoavat muun muassa Elling House Inn, Fairweather Inn ja Nevada City Hotel. Useat majapaikat ovat avoinna vain kesäkaudella.
Maantiede ja ilmasto
Virginia City sijaitsee 1 756 metriä merenpintaa korkeammalla. Kunta on Alders Creek -puron uurtaman Alder’s Gulch -kurun varrella. Kunnan läpi virtaa Daylight Creek -niminen puro.
Virginia Cityssä vallitsee keskileveysasteiden aroilmasto (Köppen: BSk). Vuoden keskilämpötila on 5,4 °C (41,7 °F). Mittaushistorian korkein mitattu lämpötila on 36,1 °C (97,0 °F) ja alin mitattu lämpötila on –40,6 °C (–41,0 °F). Keskimäärin vuotuinen sademäärä on 342,9 mm ja sadepäiviä on vuodessa 74. Sateisin kuukausi on kesäkuu (66 mm) ja kuivin helmikuu (7,6 mm).
Airsoft-ase
thumb|250px|[[Classic Armyn valmistama sähkökäyttöinen M15A4 AEG.]] Airsoft-ase eli muovikuula-ase on airsoft-peleissä käytettävä ase, joka ampuu pyöreitä läpimitaltaan 6 mm kokoisia muovikuulia. Nykyisin suurin osa pelijärjestäjistä vaatii biomaatuvien kuulien käyttöä, sillä järjestäjät pyrkivät minimoimaan pelialueen luonnolle koituvat haitat. Airsoft-aseet ovat ulkonäöltään usein tarkkoja jäljennöksiä oikeista ampuma-aseista, toisin kuin paintball-aseet. Siksi airsoft-aseita käytetään myös elokuvien rekvisiittana.
Airsoft-aseet jaetaan toimintaperiaatteen mukaan kolmeen luokkaan:
Kertaviritteiset aseet
200px|thumb|Jousitoimisia airsoft-aseita: [[Tokyo Maruin Skorpion Vz61, Glock 17, M92FS ja Double Eaglen G36C.]] Kertaviritteisen aseen toiminnalliset osat ovat piippu, sylinteri, mäntä, jousi ja liipaisinkoneisto.
Ase viritetään käsin vetämällä aseen virityskahva tai luisti taakse. Tällöin jousi puristuu kasaan, ja mäntä jää taka-asentoon. Sen jälkeen virityskahva tai luisti päästetään eteen, ja kuula siirtyy lippaasta piippuun. Näin ase on laukaisuvalmis. Ase laukaistaan vetämällä liipaisinta, jolloin kuula lähtee liikkeelle piipusta.
Kertaviritteisiä aseita eli ”vemppuja” valmistetaan useissa maissa kuten Kiinassa, Japanissa ja Taiwanissa. Hintahaitari on erittäin laaja. Kertaviritteisten pistoolien hinnat ovat noin 10–80 euroa, konepistoolit maksavat noin 20–120 euroa, rynnäkkökiväärit 80–200 euroa ja haulikot 20–100 euroa. Pulttilukkoiset tarkkuuskiväärit ovat kokonaan oma lukunsa; hyvä tarkkuuskivääri maksaa noin 300–1 000 euroa, ja viritysosat vievät hinnan jopa tuhansiin euroihin. Tarkkuuskivääriin kiinnitetään yleensä myös kiikaritähtäin, ja niiden hinnat vaihtelevat laadun ja ominaisuuksien mukaan, aivan kuten aseissakin.
Kalliimpia jousitoimisia-aseita, kuten tarkkuuskivääreitä, voidaan virittää yllättävän suurin tehoihin, jolloin kuulan lähtönopeus ja useimmiten myös kantama kasvaa. Kalliimpiin aseisiin on saatavilla tehojen nostamiseksi muun muassa normaalijousta jäykempiä jousia, lasertähtäimiä, valoja, liipaisinkoneistoja ja jousenohjaimia. Eräs viritysosa on tarkkuuspiippu, joka on aseen rungon sekä ulkopiipun sisään sijoitettava, vakiopiippua tiiviimpi piippu, jolloin kuulan liikkeelle panevan ilman paine kasvaa. Monet aseet tarvitsevat kuitenkin vahvistusosia kestääkseen vahvempien jousten tuottaman iskuvoiman. Viritysosien hintoja kuvaa esimerkki Maruzen APS SV -tarkkuuskiväärin virityskustannuksista. Kivääri maksaa uutena noin 400 euroa, mutta raskaampiin virityksiin tarvitaan rahaa noin 700 euroa: 300 prosentin virityksellä varustettuun aseeseen tarvitaan ainakin uusi liipaisinkoneisto, sylinteri, jousi, jousenohjain, mäntä sekä yleensä tarkkuuspiippu.
Sähköviritteiset aseet
thumb|230px|Esimerkkianimaatio sähköviritteisen aseen rataslaatikon toiminnasta. Sähköviritteisiä aseita sanotaan yleisimmin sähköaseiksi. Sähköase saa käyttövoimansa akusta (jännite on pääasiassa 7,2; 7,4; 8,4; 9,6; 11,1 ja 14,8 V, jonka virta johdetaan liipaisinkoneiston kontaktipintojen kautta sähkömoottoriin. Tämä pyörittää rattaita, ja vetää männän taakse (puristaen jousen kasaan). Kaikki tämä tapahtuu rataslaatikossa eli ”mechassa”, joka sisältää rattaat, laakerit, jousen, jousenohjaimen, liipaisinkoneiston, suutinlevyn, katkaisinvivun, sylinterin ja männän.
Viriteltäessä (pätee myös jousiaseisiin) voidaan valita, minkä tehoiseksi ase halutaan. Sähkö- ja jousitoimisissa aseissa tehokkuuteen vaikutetaan ensisijaisesti jousen valinnalla. Eri valmistajien jouset on luokiteltu eri tavoin, eivätkä eri valmistajien samalle tasolle luokittelemat jouset välttämättä ole vertailukelpoisia, koska mitään yhtenäistä standardia ei ole. Kuitenkin viritysjousi on tavallista jousta jäykempi, mikä aiheuttaa sen, että tulinopeus (huom. ei sama kuin lähtönopeus) saattaa laskea. Tulinopeutta kutsutaan myös ROF:iksi (Rate Of Fire) tai yleisimmin roffiksi.
Harrastuksen alkuvaiheessa viritysrajat määritettiin yleensä Systeman jousien mukaan MXXX-tasolle (esimerkiksi M100 ja M120 kenties yleisin viritysjousi sähköaseissa). Valmistajien lisäännyttyä on siirrytty joko lähtönopeuteen tai mieluiten piipunsuulta mitattuun tehoon perustuviin rajoihin. Suomessa useimmat yhdistykset ovat asettaneet sarjatulella varustetuiden sähköviritteisten aseiden viritysrajaksi 1,6 J, jolloin 0,2 gramman painoisen kuulan lähtönopeus saa olla maksimissaan 126 m/s. Suomessa yleisimmät itselataavan eli puoliautomattisten aseiden lähtönopeudet ovat joko 150 tai 126 m/s. Tämä tarkoittaa jouleissa 2,25 tai 1,6 J. Kertaviritteisten, eli käytännössä pulttilukkoisten aseiden tehorajoitus on useimmiten 3 J eli 173 m/s 0,2 g kuulalla. Uusien AEG-aseiden hinnat ovat suomessa 200–800 euron tuntumassa ja AEP-aseiden yli 100 euroa. Mutta nykyään markkinoille on tullut enemmän tai vähemmän luotettavia kiinalaisvalmisteisia aseita, joiden hinnat ovat alhaisempia kuin ns. ”laadukkaiden valmistajien aseet”. Uusien kiinalaisvalmisteisien AEG-aseiden hinnat ovat suomessa 100–300 euron tuntumassa ja AEP-aseiden yli 40 euroa.
Kaasutoimiset aseet
200px|thumb|Kaasukäyttöinen Heckler and Koch USP Kaasuaseet luokitellaan kahteen alakategoriaan:
Aseet toimivat kutakuinkin samalla tavalla: kaasumännällä. Yleensä lippaassa on kaasusäiliö, mutta halvemmissa malleissa ja revolvereissa tämä on aseen sisäinen.
Kaasutoimisia aseita on monen tyyppisiä: pistooleista konepistooleihin, konekivääreihin ja tarkkuuskivääreihin.
Airsoft-aseissa käytettävät kaasut
Kaasuaseissa käytetään ponnekaasuja, jotka yleensä sisältävät myös voiteluaineita. Myynnissä on yleisesti kahta kaasua:
HFC134a-kaasu on tetrafluorietaania (CH2FCF3). Se on tällä hetkellä markkinoilta olevista airsoft-käyttöön tarkoitetuista ponnekaasuista teholtaan pienin. Tätä kaasua valmistavat muun muassa Tokyo Marui, KWC, KJ works ja KSC. HFC134a on Japanissa ainoa laillinen tähän tarkoitukseen käytettävä kaasuseos. Tämän takia suurin osa Japanissa valmistetuista aseista ei ilman muutostoimenpiteitä kestä muita ”vahvempia” ponnekaasuja.
Green gas on yleisnimitys Japanin ulkopuolelta tuleville ponnekaasuille, joiden pääaineena on propaani. Valmistajia on useita, moni tuote on Suomessa myyntikiellossa vaarallisen heikon pakkauksen johdosta. Green gasiin viitataan joskus HFC22-kaasulla. Tämä on virheellistä, sillä samantehoista, ympäristölle haitalliseksi luokiteltua HFC22-kaasua ei käytännössä saa enää mistään ja käytännössä kaikki markkinoilla olevat seokset perustuvat propaaniin ja butaaniin. Korkean paineen ansiosta tämä kaasu kuluttaa aseita nopeammin, tosin Suomen kylmässä ilmastossa (kaasujen paine riippuu lämpötilasta, mitä lämpimämpi, sen kovempi paine) aserikkoja tapahtuu vähemmän.
Nestekaasu (kauppanimi) on suurimmaksi osaksi propaanista koostuvaa kaasua, jota myydään yleisesti Suomessakin retkikeitinten ja grillien polttoaineena. Nämä kaasut toimivat airsoft-aseissa suunnilleen yhtä hyvin kuin green gas, ja muualla maailmassa niitä käytetäänkin paljon, sillä ne maksavat paljon vähemmän kuin kaukomaissa airsoft-käyttöön pullotettu kaasu. Tähän tarkoitukseen on saatavilla valmiita liittimiä, jotka eivät kuitenkaan sovi suomalaisiin pulloihin. Suomessa nestekaasun käyttö on erittäin harvinaista, sillä suomalaiset pullot ovat isoja, eikä valmiita liittimiä ole kaupallisesti saatavilla. Grillikäyttöön tarkoitetun kaasun käytön ongelmana on voiteluaineen puute. Airsoft-käyttöön tehdyissä kaasuissa on mukana silikoniöljyä voitelemassa aseen tiivisteitä.
Kaasutoiminen Blowback (Gas Blowback)
GBB-aseet vaativat muita säännöllisempää huoltoa, sillä niissä on paljon liikkuvia, lialle ja huonolle voitelulle herkkiä osia. Kaasunkulutus on luonnollisesti suurempaa GBB- kuin NBB-aseissa.
GBB-pistooleiden hintahaarukka on 65–300 €. GBB kivääreiden hinnat ovat n. 300–2 000 € väliltä.
Kaasutoiminen ei-blowback (Non-Blowback)
Halvimmissa NBB-aseissa hop-up on kiinteä. Niissä käytetyistä materiaali- ja suunnitteluratkaisuista johtuen rakenne ei ole kovinkaan kestävä. Tällaisten aseiden käyttöikä ei yleensä ole kovin pitkä. Toisaalta markkinoilla on myös huomattavasti parempilaatuisia tuotteita, joissa on säädettävä hop-up ja joiden rakenne on huomattavasti kestävämpi.
Monet harrastajat suosivat tällaisia aseita koska ne ovat varmatoimisia ja, erityisesti äänenvaimentimen kanssa käytettyinä, myös hiljaisia.
Paineilmatoimiset aseet
Aivan ensimmäiset Airsoft-aseet toimivat esimerkiksi repussa kannettavalla paineilmapullolla. Paineilmatoimisia aseita valmistaa kaksi yritystä, SHOEI ja Sun Project. SHOEI on keskittynyt valmistamaan toisen maailmansodan aikaisten aseiden mukaelmia eli niin sanottuja replikoita ja Sun Project taas Colt-sarjan aseita.
Unkarin valtionooppera
thumb|300px|Unkarin valtionooppera Budapestissa.
Airsoft-ase
Paineilmatoimiset aseet
Paineilmatoimiset aseet ovat sähkötoimisiin verrattuina hyvinkin kalliita: Ase yksinään saattaa maksaa saman verran kuin sähköase, mutta aseen lisäksi on hankittava paineilmalaitteisto (200–1 000 €).
Unkarin valtionooppera
Unkarin valtionooppera on oopperatalo Unkarin pääkaupungissa Budapestissä. Se sijaitsee Budapestin 6. kaupunginosassa eli Terézvárosissa Andrássy út -kadun varrella.
Airsoft-ase
Paineilmatoimiset aseet
Ennen kuin sähköaseet valtasivat markkinat, airsoft-maailman tunnetuimmat valmistajat olivat Asahi, JAC, MGC (Model Gun Company) sekä FTC (Falcon Toy Company). Edellä mainitut yritykset menivät konkurssiin. MGC (toy tec) meni konkurssiin tehtyään FN P90 aseen ilman tarvittuja lisenssejä. Ja koska tämä oli patentoitu malli, FN haastoi MGC:n oikeuteen. Yhtiö meni konkurssiin, mutta on noussut jaloilleen ja valmistaa nykyään paukkupatruuna-aseita.
Unkarin valtionooppera
Oopperatalon on suunnitellut unkarilainen arkkitehti Miklós Ybl, ja sitä pidetään Yblin mestariteoksena ja yhtenä Budapestin kauneimmista rakennuksista. Taloa rakennettiin yhdeksän vuotta 1875–1884. Ybl johti myös rakennustöitä, ja hänen kerrotaan tarkastaneen itse jokaisen tiilikärryllisenkin. Oopperatalon rakennuskustannuksista vastasi Itävallan keisari ja Unkarin kuningas Frans Joosef, joka kuitenkin kommentoi Euroopan viehättävimmäksi sanottua oopperataloa sanomalla vain: ”Se on hyvin kaunis. Pidän siitä paljon.”
Vaikka rakennus on suurikokoinen, se ei näytä massiiviselta. Rakenteeltaan se on pääosin uusrenessanssia, mutta siinä on myös uusbarokin elementtejä. Pääsisäänkäynnin kahta puolta ovat Franz Lisztin ja Ferenc Erkelin patsaat, jotka on suunnitellut Alajos Stróbl. Rakennuksen kulmissa toisen kerroksen tasalla on neljän muusan patsaat: Terpsikhore, Erato, Thaleia ja Melpomene. Sisätila on runsaasti freskoin koristeltu. Pääsalissa on 1 289 istumapaikkaa.
"Unkarin kuninkaallinen oopperatalo" avattiin yleisölle 27. syyskuuta vuonna 1884. Sen ensimmäinen johtaja oli Ferenc Erkel. Gustav Mahler toimi johtajana vuosina 1888–1891 ja johti itse kaksi Puccinin oopperaa. Vuosina 1947–1950 johtajana oli Otto Klemperer. Vuonna 1980 rakennus kunnostettiin ja se avattiin uudestaan yleisölle 1984, samana päivänä kun ensimmäisestä avaamisesta oli kulunut 100 vuotta. Kaudella 2011–2012 Unkarin valtionoopperan ja kansallisbaletin ohjelmistossa on kuusi uutta oopperaa ja kolme balettiensi-iltaa. Ohjelmiston kohokohtia ovat uudet esitykset Wagnerin Reininkullasta ja Mozartin Don Giovannista ja Petit'n baletti Pariisin Notre-dame. Oopperan musiikillisena johtajana toimii kapellimestari György Győriványi Ráth. Edellinen johtaja Ádám Fischer erosi vuoden 2010 lopussa vastalauseeksi Unkarin hallituksen ja pääministeri Viktor Orbánin harjoittamaa politiikkaa kohtaan.
Airsoft-ase
Hop-up -koneisto
Useimmissa sähkö- ja kaasutoimisissa aseissa hop-up on säädettävä, jolloin aseessa voidaan käyttää eri painoisia kuulia ja säätää hop-up toimimaan aina optimaalisesti kunkin kuulalaadun kohdalla erikseen. Oikein säädettynä kierre vähentää painovoiman vaikutusta, ja kuula lentää suoraan lähes koko kantamansa. Jos taas hop-up on säädetty liian pieneksi, kuula ei voi vastustaa painovoimaa tarpeeksi, vaan putoaa nopeasti maahan.
Aseissa, jossa on kiinteä hop-up, on käytettävä siihen sopivia kuulia – väärän painoiset kuulat eivät lennä suoraan eteenpäin, vaan putoavat nopeasti maahan tai nousevat jyrkästi ylöspäin. Jos kuula on huonolaatuinen, se saattaa myös vaurioittaa hop-up -koneistoa.
Real-Cap -lipas
Niin sanottu Real-Cap lipas tarkoittaa lipasta, jossa on täsmälleen sama kapasiteetti kuin esikuvassaan, esim. M4/M16 30 kuulaa. Tämän tyylisten lippaiden käyttö lisää pelaamisen vaativuutta sekä taktisuutta ja pakottaa pelaajan ampumaan vain harkittuja laukauksia.
Low-Cap -lipas
Low-Cap -lippaat tunnetaan paremmin nimityksellä ”regu” eli yleisin käytettävä lipas. Low-Cap -lippaan kapasiteetti on aseesta riippuen yleensä 30–80 riippuen lippaan koosta.
Hi-Cap -lipas
Hi-Cap -lippaaseen (lyh. sanoista high capacity, ) mahtuu moninkertainen määrä kuulia tavalliseen lippaaseen verrattuna. Hi-Cap -lippaan pohjassa on kuulamylly, jota kiertämällä mylly syöttää lippaan säiliöstä kuulia aseeseen. Hi-Capin huonoihin puoliin kuuluu melko äänekäs rahina, joka syntyy kun kuulat pääsevät liikkumaan vajaassa säiliössä. Rahina ei ole toivottavaa, koska silloin vihollinen voi kuulla, missä olet. Hi-Cap on sähköaseiden yleisin lipasmalli. Lisäksi Hi-Cap-lipaassa on pyöritettävä rataslevy, jota joutuu ”pyörittämään”, jotta ase pystyisi ampumaan kuulia. Hi-Cap-lippaaseen mahtuu noin 300–600 kuulaa. Paristoilla toimivat rumpu- tai laatikkolippaat toimivat samalla periaatteella kuin tavalliset Hi-Cap -lippaat, paitsi että kuulamyllyä ei tarvitse pyörittää itse. Näihin menee yleensä hyvin suuri määrä kuulia – 500:sta jopa 3 000:een kuulaan.
Ashdon Haltin rautatieasema
Ashdon Haltin rautatieasema oli pieni rautatieasema Saffron Walden Railwayn varrella Ashdonissa, Essexissä. Se oli käytössä vuosina 1911–1964.
Historia
Great Eastern Railway avasi aseman paikallisten kampanjoinnin tuloksena 14. elokuuta 1911. Asemalla oli yksi maasta ja klinkkeristä tehty laituri, jonka reunat oli tehty ratapölkyistä. Laiturille tuotiin vuonna 1916 odotushuoneeksi vanha Great Eastern Railwayn vaunun kori, jonka sisukset poistettiin ja tilalle asennettiin puisia penkkejä.
Koska asemalla ei ollut henkilökuntaa, matkustajat nousivat siellä juniin maksamatta ja ostivat lipun joko Bartlow’n, Audley Endin tai Saffron Waldenin asemalta.
Rautateiden käyttäjämäärät laskivat sodan jälkeen, ja vuoden 1963 Beechingin leikkauksissa Saffron Walden Railwayta ehdotettiin suljettavaksi. Paikallisten vastustuksesta huolimatta matkustajaliikenne linjalla loppui 7. syyskuuta 1964. Ashdon Haltin asema suljettiin samana päivänä.
Nykytila
Vaikka aseman laituri on tehty maasta, klinkkeristä ja puusta, se on edelleen melko ehjä, vaikkakin pitkälti umpeen kasvanut. Myös odotushuone on yhä paikallaan.
Etelä-Amerikka
pienoiskuva|Satelliittikuva Etelä-Amerikasta. Etelä-Amerikka on maanosa läntisellä pallonpuoliskolla Tyynenmeren ja Atlantin välissä. Se on Amerikan mantereen eteläosa. Etelä-Amerikan pinta-ala on noin 17 840 000 neliökilometriä, joka on 3,5 prosenttia Maan koko pinta-alasta, eli Etelä-Amerikka on näin ollen neljänneksi suurin maanosa. Rantaviivaa Etelä-Amerikalla on noin 32 000 kilometriä.
Maantiede
Etelä-Amerikasta syntyi maayhteys Pohjois-Amerikan mantereelle geologisesti äskettäin kolme miljoonaa vuotta sitten, kun Panaman kannas muodostui.
Andien vuorijono kulkee pitkin mantereen länsireunaa. Vuoristo on syntynyt Tyynenmeren ja Etelä-Amerikan laattojen törmäyskohtaan. Vuoriston alueella on tulivuorenpurkauksia ja maanjäristyksiä. Vuoristoketju on kapea mantereen pohjoisosassa, ja keskeltä se laajentuu kohti keskellä Etelä-Amerikkaa sijaitsevaa noin 4 000 metriä korkeaa ylänköä. Ylängöllä sijaitsee muun muassa mantereen suurin järvi Titicaca. Etelämpänä Andit kapenevat jälleen. Andien eteläosa muodostaa suuren osan Chilen ja Argentiinan välisestä rajasta ja siellä sijaitsee myös maanosan korkein vuori Aconcagua, joka on maailman korkein vuori Aasian ulkopuolella.
Andien itäpuolella Amazonin valuma-alueella on enimmäkseen trooppista sademetsää. Pohjoisessa Amazonin jokialue rajoittuu Guyanan ylänköön ja etelässä Brasilian ylänköihin ja Mato Grosson ylätasankoon. Mantereella on myös kuivempia alueita, kuten Patagonian tasanko ja Atacaman autiomaa. Maailman korkein vesiputous, 979 metriä korkea Angelin putous, sijaitsee Venezuelassa.
Ilmasto ja kasvillisuus
pienoiskuva|Joki Amazonin sademetsässä. Etelä-Amerikan ilmastolliset erot ovat suuret; manner ulottuu subpolaariselta alueelta tropiikkiin. Mantereen pohjoisosat kuuluvat pääasiassa trooppiseen vyöhykkeeseen ja eteläosa puolestaan kuuluu lauhkeaan vyöhykkeeseen.
Pohjoisosan valtioissa, Venezuelassa, Guyanassa ja Brasiliassa laajat metsäalueet ovat tyypillisiä, johtuen maiden sijoittumisesta kostealle trooppiselle vyöhykkeelle, jossa esimerkiksi maailman suurin sademetsä Amazonin sademetsä sijaitsee. Nykyään laajoja alueita metsää on otettu maanviljelyn ja karjatilojen käyttöön. Koska sateiset ja kuivat kaudet vaihtelevat Etelä-Amerikan pohjoisosissa, ovat lehtipuut siellä yleisiä. Vähäsateisilla alueilla taas piikkipensaikot ja pensaat ovat tyypillistä kasvillisuutta.
Andien keskiosissa sade keskittyy metsiä kasvaville itärinteille. Vuoriston länsirinteiden kasvillisuus muodostuu pääasiassa piikkipensaista, mikä johtuu alueen kuivuudesta.
Eläimistö
Mantereen eläimistö on runsas. Etelä-Amerikassa elää muun muassa leguaaneja, laamoja ja vyötiäisiä. Lajeista jättiläisvyötiäinen ja jättiläismuurahaiskarhu ovat uhanalaisia. Ecuadorille kuuluvilla Galápagossaarilla elää monia kotoperäisiä eli vain siellä eläviä eläimiä, kuten esimerkiksi merileguaaneja ja jättiläiskilpikonnia. Lisäksi mantereen länsirannikolla virtaavan kylmän Perunvirran vuoksi lauhkean vyöhykkeen merivesissä on runsas eliökanta.
Maat ja alueet
pienoiskuva|Etelä-Amerikan poliittinen kartta.
Varhainen historia
Ei ole varmaa tietoa siitä, milloin nykyihminen saapui Etelä-Amerikkaan. Se tiedetään, että monet eläimet kuolivat Etelä-Amerikassakin sukupuuttoon jääkauden lopun aikoihin. Etelä-Amerikka asutettiin ainakin pääosin Pohjois-Amerikasta. Monien mukaan nykyihminen olisi saapunut viimeistään 13 000 vuotta sitten Etelä-Amerikan eteläkärkeen kuljettaen mukanaan piikivisiä niin sanottuja kalanpyrstökärkiä. On kuitenkin myös väitetty, että Etelä-Amerikassa olisi ollut ihmisiä huomattavasti aiemmin, jo noin 30 000–20 000 vuotta sitten.
Noin 12 000 vuotta sitten kylmien vuoristoniittyjen asukkaat Perussa metsästivät sekä pitivät vikunjaa kotieläimenään ja viljelivät kasveja. Eteläisessä Chilessa, Tulimaan Cueva Fellissä oli 11 000 vuotta sitten asutusta. 10 000 vuotta sitten nykyisen Bolivian alueella, Andien vuoriston rinteillä kasvatettiin perunaa. Chilipaprikoita ja papuja kasvatettiin 8 500 vuotta sitten Andien keskiosassa.
Kulttuurit kehittyvät
pienoiskuva|[[Machu Picchu, muinainen inkakaupunki Perussa.]] pienoiskuva|[[Bolivian Andeilla sijaitsevan Tiwanakun rauniot.]] Varhainen puutarhaviljely saattoi alkaa Perussa ehkä jo 8500 eaa. Etelä-Amerikan vaeltelevien heimojen ja ryhmien asutus alkoi kiinteytyä joskus 5000–4000 eaa. paikoilleen pysyviin kyliin, mikä näkyy muun muassa Nanchocissa kalastukseen liittyen. Samoihin aikoihin Amazonin altaassa oli keksitty saviastioiden tekotaito 5000–4000 eaa. Taperinhassa Santarémin lähellä. Saviastiat levisivät aikaa myöten sieltä Ecuadoriin ja Kolumbiaan. Maissia alettiin viljellä ehkä noin 6000–4000 eaa. jossain pohjoisessa Etelä-Amerikassa, mutta se ei ollut aluksi merkittävin ravinnon lähde. Etelä-Amerikan sivistyksen kehitys eteni kovinta vauhtia Keski-Andeilla Perun seuduilla. Kiinteät kylät alkoivat siellä kasvaa maanviljelyn tuottamien satojen voimalla viimeistään vuosituhannella 4000–3000 eaa., jolloin laama ja alpakka kesytettiin ja puuvillaa alettiin viljellä. Vuosisatojen myötä voimistuvia päällikkökuntia syntyi Keski- ja Pohjois-Andeille. Noin 3500–2600 eaa. alkaen alettiin Pohjois-Perun rannikolle ja sisämaahankin rakentaa monumentteja, joissa oli tasannemaisia korokkeita, jotka liittyivät uhritemppeleihin. Näistä tunnetuimpia on Caral Supéjoen laaksossa.
Noin 1800 eaa. saviastioiden tekotaito saapui vihdoinkin Peruun, jossa rannikon asutuskeskukset olivat kasvaneet valtaviksi varsinkin Pohjois-Perun Casmajoen laaksossa, missä oli Sechin Alton keskus. Näihin keskuksiin liittyi laajoja, säännöllisiä, tavallisesti pohjakaavaltaan U:n muotoisia temppeleitä, joissa oli erikalisia kiviveistoksia. Keskukset sotivat keskenään ja uhrauttivat ihmisiä seremonioissaan. Sechin alton temppelin ala oli 200 hehtaaria ja pituus 1,4 kilometriä. Suurin kumpu oli 44 metriä korkea, ja sen pohjan mitat olivat 300 × 250 metriä.
Noin 900–700 eaa. monet rannikon kaupunkivaltiot luhistuivat luultavasti kuivuuteen, ja ylängön Chavínin kulttuurin vaikutus levisi laajalle ehkä kaupan, ehkä valloitussotien kautta. Chavínin luhistuttua syntyi monia paikalliskulttuureja, noin 0–800 jaa. vallinnut Moche, joka oli varmuudella valtio. Pian sen luhistumisen jälkeen noin 600–1000 jaa. ylängöllä kukoisti kaksi suurta keskusta, Tiwanaku ja Wari, jotka saattoivat olla keskenään liittolaisia tai kilpailijoita. Tätä ei tiedetä, koska kirjoitettuja lähteitä ei ole säilynyt. Nämä molemmat rakensivat suuria kivimonumentteja Andeille, ja niiden pääkaupungeissa saattoi olla jopa 70 000 asukasta kummassakin. Näiden valtioiden romahdus synnytti valtatyhjiön, johon syntyi valtioita, muun muassa Lambayeque ja Chimor, joka laajeni rannikolla 1300- ja 1400-luvuilla ennen inkavalloitusta. Inkojen historia alkoi joskus noin 1200 eaa. Heidän alueensa oli vielä vuonna 1438 melko pieni ja käsitti lähinnä Cuzcon lähistön. Valloittajakuninkaat Pachachuti, Túpac Inca Yupanqui ja Huayna Capac tekivät inkavaltioista suuren. Inkavaltio romahti Francisco Pizarron tekemään espanjalaisvalloituksen 1530-luvulla sen jälkeen, kun siellä oli käyty tuhoisa veljessota kuninkuudesta Atahualpan ja Huáscarin välillä. Muualla Etelä-Amerikassa kuin Keski-Andeilla oli vaihtelevia kulttuureja, joista jotkut olivat edenneet heimoliittojen asteille yhteiskunnan kehityksessä. Kehittyneitä maanviljelyllä eläviä päällikkökuntia oli muun muassa Kolumbiassa, Venezuelassa ja Amazonin altaassa sekä Itä-Boliviassa. Sitä vastoin kehittymätön metsästyskulttuuri vallitsi Etelä-Amerikan eteläkärjessä Tulimaassa.
Eurooppalaiset saapuvat
pienoiskuva|Portugalilaiset saapuvat Brasiliaan vuonna 1500, [[Oscar Pereira da Silva (1922).]] Italialainen Amerigo Vespucci purjehti vuonna 1499 Espanjasta Etelä-Amerikkaan. Pedro Alvarez Cabral julisti Brasilian Portugalin alusmaaksi saavuttuaan sinne vuonna 1500. Paikalliset intiaanit surmasivat Juan Diaz de Solisin vuonna 1516 hänen saavuttua ensimmäisenä eurooppalaisena nykyisen Argentiinan alueelle. Vuonna 1521 espanjalaiset perustivat mantereen pohjoisrannikolle siirtokunnan, josta on kehittynyt nykyinen Venezuelan valtio.
Vuonna 1525 inkavaltio joutui sisällissotaan. Espanjalaisten hopealöydöt Keski-Andeilta vuonna 1545 aiheuttivat ryntäyksen seudulle. Vuonna 1567 lavantautiin kuoli noin kaksi miljoonaa intiaania. Espanjalaiset perustivat vuonna 1580 Buenos Airesin siirtokunnan nykyisen Argentiinan alueelle. Vuonna 1616 alankomaalainen Willem Schouten purjehti Kap Hornin ohi.
Orjuutta ja kapinaa
Vuonna 1630 Brasilian sokeriplantaaseille alettiin tuoda suuria määriä orjia Afrikasta. Perussa vuonna 1780 Túpac Amaru II nostatti espanjalaisia vastaan intiaanikapinan. Kapina kuitenkin epäonnistui. Vuonna 1790 sekä orjia että alkuperäisväestöä käytettiin työvoimana plantaaseilla Brasiliassa. Mustien orjuus loppui maassa vuonna 1888.
Mantereen valtiot itsenäistyvät
pienoiskuva|Chilen itsenäisyysjulistus vuonna 1818, [[Pedro Subercaseaux (1945).]] Argentiina itsenäistyi vuonna 1816 ja Brasilia vuonna 1822. Espanja menetti siirtomaansa Etelä-Amerikan itsenäisyyssodissa. Vuonna 1870 Amazonin alueella alkoi voimakas kumintuotanto. Se veti puoleensa siirtolaisia sekä Euroopasta että itärannikolta. Vuosina 1879–1883 käydyn salpietarisodan seurauksena Bolivia menetti yhteyden mereen, kun se joutui luovuttamaan Atacaman autiomaan Chilelle.
1900-luku
Vuosisadan alussa ensimmäinen maailmansota vähensi huomattavasti mantereen valtioiden kauppaa, mutta eräiden maiden vienti puolestaan kääntyi kasvuun. Kaupungistuminen ja väestönkasvu kiihtyivät 1930-luvulla varsinkin Uruguayssa ja Argentiinassa. Syy tähän oli siirtolaisuus.
Toisessa maailmansodassa Brasilia oli liittoutuneiden puolella. Chilen Santiago de Chilen kaupungissa tapahtui 5 000 ihmisen hengen vaatinut maanjäristys vuonna 1960. Poliittisesti 1900-luvun jälkipuoli oli Etelä-Amerikassa rauhatonta. Useissa maissa toimi marxilaisia sissijärjestöjä. 1960- ja 1970-luvuilla muun muassa Brasiliassa, Chilessä ja Argentiinassa nousivat valtaan sotilasdiktatuurit. Sotilasdiktatuureista siirryttiin demokratiaan 1980-luvun kuluessa, jonka jälkeen suurin osa Etelä-Amerikan valtioista on ollut demokraattisia.
Vuonna 1982 käytiin Falklandin sota Argentiinan ja Ison-Britannian välillä. Vuonna 1992 Rio de Janeirossa, Brasiliassa pidettiin YK:n ympäristökokous.
Väestö
pienoiskuva|Urarina-kansan [[Šamanismi|šamaani.]] Mantereella asui vuonna 2005 noin 371 000 000 ihmistä. Etelä-Amerikan selvästi suurin valtio sekä väestöltään että pinta-alaltaan on Brasilia, jossa on yli 180 miljoonaa asukasta. Muita runsasväkisiä valtioita ovat noin 40 miljoonan asukkaan Kolumbia ja Argentiina sekä yli 20 miljoonan asukkaan Venezuela ja Peru.
Talous
pienoiskuva|Patagonia. pienoiskuva|[[São Paulon kaupunki Brasiliassa on maanosan tärkeimpiä finanssikeskuksia.]] Etelä-Amerikan talous on heterogeeninen ja vaihteleva. Alueen varakkaimmat valtiot ovat Argentiina, Chile, Uruguay ja Brasilia. Näillä alueilla sekä muissakin valtioissa on kehittynyttä teollisuustuotantoa, mutta suuri osa Etelä-Amerikasta elää edelleen alkutuotannosta. Myös erot eri valtioiden sisällä ovat merkittävät: esimerkiksi Brasilia jakautuu köyhään pohjoisosaan ja vauraampaan eteläosaan. Etelä-Amerikan köyhin valtio on Bolivia. Suuret varallisuuserot ovatkin luonteenomaisia Etelä-Amerikalle.
Etelä-Amerikan talous alkoi monipuolistua 1930-luvulla, jonka jälkeen alueella on koettu nousukausia ja kriisejä. 1970-luvulta lähtien monissa alueen maissa liberalisoitiin voimakkaasti markkinoita. Viime vuosina kehitys on kuitenkin kulkenut toiseen suuntaan ja esimerkiksi Venezuelassa on kansallistettu useita yrityksiä. Vuonna 1998 talouskriisi ravisteli alueen maita, ja Argentiinan talous romahti vuodenvaihteessa 2001–2002. 2000-luvulla alueen maat kuitenkin kokivat nopeaa taloudellista kasvua: esimerkiksi Venezuelassa ja Argentiinassa talous kasvoi vuonna 2007 kahdeksan prosenttia.
Etelä-Amerikassa toimii erilaisia kauppaliittoja, joista tärkeimmät ovat Mercosur, johon kuuluu suurin osa alueen maista sekä bolivaarinen vaihtoehto Latinalaiselle Amerikalle, ALBA, johon kuuluu Venezuela ja muita vasemmistojohtoisia valtioita. Lisäksi alueen valtiot ovat integroituneet Latinalaisen Amerikan yhdentymisliitto ALADIin (Asociación Latinoamericana de Integración).
Maatalous
Etelä-Amerikassa viljeltiin monia maataloustuotteita, esimerkiksi avokadoja ja maissia jo ennen eurooppalaisten saapumista mantereelle. Myös kautsua eli raakakumia tuottavia kasveja kasvoi alueella. Etelä-Amerikan jouduttua siirtomaavallan alle, maataloutta lisättiin voimakkaasti tuomalla alueelle uusia lajeja, kuten vehnää, kahvia, banaania, riisiä ja sokeriruokoa.
Karjankasvatuksen perusta Etelä-Amerikassa on siirtolaisten tuomat kotieläinlajit. Lampaiden kasvatusta lauhkean vyöhykkeen ruohostomailla lukuun ottamatta, karjankasvatus on jakautunut eri ilmastovyöhykkeille. Karjankasvatus ja lihan vienti ovat tärkeitä elinkeinoja etenkin Argentiinassa, Paraguayssa, Uruguayssa ja Kolumbiassa. Mantereen alkuperäisiä eläinlajeja ovat muun muassa alpakka ja laama.
Teollisuus
Mantereella on suuria mineraaliesiintymiä. Esimerkiksi Venezuelassa on öljyä ja Brasiliassa rautamalmia. Brasilian rautamalmista suurimman osan käyttää maa itse teräksen valmistukseen. Tästä huolimatta metallimalmeja riittää myös ulkomaille vietäväksi. 1950-luvun jälkeen teollistuminen on nopeasti lisääntynyt. Etelä-Amerikan vesivoimavaroista suurin osa on hyödynnetty lisääntyneen sähkönkulutuksen vuoksi. Tuotantoaloja mantereella ovat muun muassa kemian- ja metalliteollisuus sekä elintarvikkeiden jalostus. Myös kulutustavaroita ja kalliimpiakin tuotteita valmistetaan kotimarkkinoille sekä vientiin. Yksi esimerkki alueen teollisuustuotannosta on brasilialainen lentokonevalmistaja Embraer.
Turismi ja liikenne
pienoiskuva|Heikkotasoista [[Panamericana-valtatietä Ecuadorin Andeilla noin 2 500 metrin korkeudessa.]] Matkailu on yksi nopeimmin kasvavista talouden aloista Etelä-Amerikassa. Maanosassa on monia matkailijoita kiinnostavia kohteita, kuten Amazonin sademetsä ja Amazonjoki, Andien vuoristo, Galápagossaaret sekä Brasilian rannat. Maanosan suosituin matkailumaa on Brasilia, jonne suuntaa vuosittain viisi miljoonaa turistia. Maa on 41. suosituin matkakohde maailmassa.
Etelä-Amerikan liikenneinfrastruktuuri on edelleen vajavainen, eikä hyviä liikenneyhteyksiä ole joka paikkaan. Maanosassa on noin 1 700 000 kilometriä valtateitä ja 100 000 kilometriä rautateitä, jotka ovat lisäksi keskittyneet rannikkoalueille. Vain kaksi rautatielinjaa on maanosan halkaisevia: Transandina, joka kulkee Buenos Airesista Argentiinassa Valparaísoon Chileen ja Brasilian Santosin ja Bolivian Santa Cruz de la Sierran välillä kulkeva yhteys. Lisäksi maanosan halki kulkee Panamericana-valtatie, jonka jotkin osat ovat edelleen huonossa kunnossa.
Tihein rautatieverkko on La Platan alueella Argentiinan ja Uruguayn alueella, jossa on noin 45 000 kilometriä rautateitä ja lisäksi Kaakkois-Brasiliassa São Paulon, Rio de Janeiron ja Minas Geraisin osavaltioiden alueella.
Lisäksi lentoliikenne ja suuret joet ovat merkittäviä liikenneväyliä.
Kielet
pienoiskuva|Etelä-Amerikan valtioiden viralliset kielet. Etelä-Amerikan alkuperäisasukkaat, intiaanit, puhuivat monia eri kieliä. Nykyään intiaanikielien puhujat ovat harvassa, vaikkakin yleisesti käytetään esimerkiksi Paraguayssa guaranin kieltä ja Boliviassa ja Perussa ketšuan ja aimaran kieliä.
Etelä-Amerikan puhutuin kieli on portugali, jota puhuu äidinkielenään yli 50 prosenttia mantereen väestöstä. Mantereen virallisia kieliä ovat espanja suurimmassa osassa Etelä-Amerikan maita, portugali Brasiliassa, hollanti Surinamessa, englanti Guyanassa sekä ranska Ranskan Guayanassa. Myös alkuperäiskansojen kielillä on monissa maissa virallinen asema. Surinamessa ja Guyanassa hindi, kuten myös muutkin Intian ja Kaakkois-Aasian kielet ovat merkittäviä.
Uskonnot
Suurin osa Etelä-Amerikan asukkaista on katolilaisia. Ainoastaan Surinamessa ja Guyanassa katolisuus ei ole valtauskonto. Surinamessa hindulaisuus on maan suurin uskonto. Guyanassa taas protestantismi on vallalla oleva uskonto, ja Surinamen tavoin katolisuus on vasta kolmanneksi yleisin.
Yliopistot
Etelä-Amerikan vanhin yliopisto on vuonna 1551 perustettu La Universidad Nacional Mayor de San Marcos. Yliopisto sijaitsee Perun pääkaupungissa Limassa. Suurin yliopisto taas on Buenos Airesissa Argentiinassa sijaitseva Universidad de Buenos Aires.