cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Imperiex
Historia
Imperiex on puhdasta energiaa, joka käyttää humanoidimaisen näköistä jättiläismäistä haarniskaa. Hänet tunnetaan galaksien tuhoajana, ja Imperiex tuhosi muun muassa sotamaailman, jonka jälkeen Mongulin poika tuli varoittamaan maaplaneettaa Imperiexin tulosta. Mongul sai suostuteltua Teräsmiehen taistelemaan rinnallaan Imperiexiä vastaan, jonka he myös voittivat, saadakseen vain selville, että kyseessä oli klooni. Alkuperäinen Imperiex puolestaan on huomattavasti suurempi ja voimakkaampi olento, joka väittää huomanneensa epätäydellisyyttä maailmankaikkeuden rakenteessa ja suunnittelee sen tuhoamista luodakseen uuden ja täydellisen maailman. Tehdäkseen tämän hän suuntaa kohti maaplaneettaa, joka pitää maailmankaikkeutta koossa. Tuhotakseen maailmankaikkeuden Imperiex pyrki aiheuttamaan uuden alkuräjähdyksen. Tuolloin presidenttinä toiminut Lex Luthor kokosi maailman kaikki supersankarit yhteen mukaan lukien Yhdysvaltain armeijan taistellakseen Imperiexiä ja hänen joukkojaan vastaan. Taistelun aikana Lex Luthor aktivoi temporaalisen syrjäytysaseen maan päällä. Aseen energiat yhdistetään sitten Darkseidin Apokolips-energiaan ajallisen Boom Tuben luomiseksi. Uuden tehonlisäyksensä avulla Teräsmies pystyy kirjaimellisesti työntämään sotamaailman itsessään Boom Tuben läpi, lähettäen sekä Imperiex Primen että Brainiacin tajunnan takaisin alkuräjähdyksiin, tuhoten molemmat roistot yhteisillä ponnisteluilla samalla kumoten kaikki vaikutukset, joita heillä olisi ollut nykyhetkessä. Viimeisillä hetkillään Imperiex Prime tajuaa ironisella käänteellä, että epätäydellisyys, jonka hän oli havainnut universumissa, oli hän itse.
Huolimatta voitosta Imperiexin tuhoaminen ei säästänyt maaplaneettaa tappiolta, sillä sodan aikana kuoli noin kahdeksan miljoonaa ihmistä, sekä useita supersankareita, kuten Hippolyta, Maxima, kenraali Sam Lane, Vesimies, Tuomiopäivä, Guy Gardner ja Teräs.
Animaatio
Imperiex esiintyi ensi kerran televisiossa animaatiosarjan Legion of Super Heroesin toisella tuotantokaudella, jossa hahmon äänenä toimi Phil Morris. Imperiex oli muukalaisten orja, josta kehittyi voittamaton gladiaattori noin 3900-4000-luvulla ja vuosien ajan hänen loukkaantuessa pahasti hänen kehonsa osia korvattiin voimakkailla teknisillä osilla, jotka loi todella nuori tiedemies Abel. Prosessin päätteeksi ainoastaan Imperiexin aivot olivat jäljellä tämän orgaanisista elimistä. 4000-luvun alussa hän oli tuhonnut suurimman osan galakseista, jonka seurauksena eräs tiedemies K3NT loi Teräsmies-X:n tuhotakseen Imperiexin. Epäonnistuessaan tehtävässään hän palasi ajassa taaksepäin pyytääkseen apua 3000-luvun Avaruussankarien legioonalta, jonka seurauksena Imperiex oletti Teräsmies-X:n olleen kuollut ja varasti hänen aika-avaimen, jolla Imperiex matkasi myös 3000-luvulle. Tämän seurauksena Teräsmies-X yhdessä legioonalaisten ja alkuperäisen Teräsmiehen kanssa saivat taistella uudelleen Imperiexiä vastaan. Imperiex manipuloi Braniac 5n taipumaan alkuperäisen Brainiacin vaikutuksen alle, mutta Brainiac tuhosi Imperiexin, kun hän ei enää tarvinnut häntä.
Lars Johan Werle
Lars Johan Werle (23. kesäkuuta 1926 Gävle – 3. elokuuta 2001 Göteborg) oli ruotsalainen säveltäjä.
Werle opetteli säveltämisen itsenäisesti, mutta opiskeli myöhemmin kontrapunktia Sven-Erik Bäckin ja musiikkitiedettä Carl-Allan Mobergin johdolla Uppsalan yliopistossa. Varhaisella urallaan Werle toimi jazzmuusikkona ja kuorolaulajana. Vuonna 1958 hän liittyi Sveriges Radioon tuottajana ja työskenteli siellä, kunnes vietti vuodesta 1970 lähtien kuusi vuotta opettajana Tukholman oopperakorkeakoulussa. Tämän jälkeen hänellä oli kolmen vuoden ajan Göteborgin oopperan säveltäjäresidenssi.
Werle oli kolmesti naimisissa ja hänellä oli neljä poikaa.
Full Throttle (elokuva)
Full Throttle on vuonna 1995 kuvattu televisioelokuva, joka perustuu brittiläiseen kilpa-ajajaan Sir Henry Birkiniin. Elokuvan pääosia esittävät Rowan Atkinson, Crispin Bonham-Carter, Ken Kitson, Geoffrey Palmer ja Gavin Richards. Elokuvan on ohjannut Mark Chapman.
Näyttelijät
Lähde:
Rauha Maria Lindström
Rauha Maria Lindström (1. heinäkuuta 1905 Helsinki – 11. huhtikuuta 1992) oli suomalainen kääntäjä.
Rugbyn maailmanmestaruuskilpailut
Rugbyn maailmanmestaruuskilpailut ovat merkittävin kansainvälinen rugby unionin kilpailu. Ensimmäiset rugbyn MM-kisat pidettiin vuonna 1987 ja niitä on järjestetty siitä lähtien neljän vuoden välein. Uusi-Seelanti ja Etelä-Afrikka ovat voittaneet kolme, Australia kaksi ja Englanti yhden maailmanmestaruuden.
Sangjun taistelu
Sangjun taistelu voi viitata seuraaviin taisteluihin:
Spolia opima
Spolia opima ("sotasaalis" ) viittaa Rooman historiassa taistelussa kaatuneen vihollisen sotapäällikön varusteisiin, jotka roomalainen sotapäällikkö otti sotasaaliikseen tapettuaan vastustajansa kaksintaistelussa. Spolia opiman ottaminen oli suurin kunnia minkä roomalainen sotapäällikkö saattoi saada. Sotapäällikkö lahjoitti Spolia opiman päättyneen sotaretken jälkeen Jupiter Feretriuksen temppelille, jonka uskottiin olleen Rooman vanhin temppeli. Marsille tehdystä sotasaaliin uhrauksesta käytettiin nimitystä spolia secunda ja Quirinukselle tehdystä spolia tertia. Ainoastaan Marcus Claudius Marcelluksen tekemä spolia opiman uhraus vuonna 222 eaa. tapahtui historiallisella ajalla.
Dion Cassiuksen ja Plutarkhoksen mukaan Rooman historiassa oli vain kolme tapausta jossa sotapäällikkö oli ottanut Spolia opiman:
Aija Andrejeva
thumb|Aija Andrejeva Aija Andrejeva (taiteilijanimeltään Aisha) (s. 16. tammikuuta 1986 Ogre, Latvian SNT, Neuvostoliitto) on latvialainen laulaja. Hän edusti Latviaa Eurovision laulukilpailussa 2010 kappaleella What For?. Esitys putosi jatkosta kilpailun semifinaalissa tultuaan viimeiseksi.
Spolia opima
Tunnettu tapaus on myös Marcus Licinius Crassus, joka tappoi Bastarnae-heimon kuninkaan Deldon kaksintaistelussa. Tämä tapahtui vuonna 29 eaa. Octavianus ei kuitenkaan antanut Crassuksen uhrata spolia opimaa.
Jhonas Enroth
Jhonas Erik Enroth (s. 25. kesäkuuta 1988 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkomaalivahti, joka edustaa SHL:ssä pelaavaa Örebro HK:ta.
Ruotsi
Enroth on Huddinge IK:n kasvatti. Enroth pelasi Huddingen juniorijoukkueissa kauteen 2004–2005 asti. Hän pääsi kauden aikana debytoimaan aikuisten tasolla, kun hän pelasi kaksi ottelua Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Allsvenskanissa. Seuraavaksi kaudeksi, 2005–2006, hän siirtyi Södertälje SK:n joukkueeseen, jonka riveissä pelasi 39 SuperElitin runkosarjaottelua. Enrothilla oli sarjan paras torjuntaprosentti sekä pienin päästettyjen maalien keskiarvo.
Kaudeksi 2006–2007 Enroth siirtyi pelaamaan Södertäljen miesten joukkueeseen Allsvenskaniin, jossa hän pelasi 24 runkosarjaottelua sarjan parhaalla torjuntaprosentilla, 93,7. Hän kävi myös juniorijoukkueessa pelaamassa kolmessa ottelussa. Södertäljen edustusjoukkue nousi kauden päätteeksi Allsvenskanista Ruotsin korkeimmalle sarjatasolle Elitserieniin Enrothin pelattua yhdeksässä karsintaottelussa torjuntaprosentilla 92,1.
Enroth pelasi ensimmäisellä pääsarjatason kaudellaan, 2007–2008, 27 ottelua torjuntaprosentilla 93,2. Hän oli yksi neljästä ehdokkaasta vuoden tulokkaan valinnassa. Hänellä oli tulokaskaudellaan koko Elitserienin paras torjuntaprosentti sekä pienin päästettyjen maalien keskiarvo.
NHL
Enroth pääsi kaudella 2009–2010 debytoimaan NHL:ssä pelattuaan Sabresin paidassa 7. marraskuuta 2009 ottelussa Boston Bruinsia vastaan. Hän torjui 33 ottelua Sabresin hävitessä ottelun lukemin 4-2. Tämä jäi hänen kauden ainoaksi NHL-otteluksi. AHL:n puolella hän pelasi 48 runkosarjaottelua. Kauden 2010–2011 Enroth joutui aloittamaan Portlandissa, kun Sabres tiputti hänet lokakuun alussa NHL-kokoonpanosta. Enroth pelasi kauden aikana 14 NHL-runkosarjaottelua sekä yhden pudotuspeliottelun. Enrothista tuli ensimmäinen maalivahti, joka on ottanut kaikki kolme ensimmäistä voittoansa rangaistuslaukauskilpailussa.
Enroth teki heinäkuussa 2011 Sabresin kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Kauden 2011–2012 Enroth pelasi kokonaisuudessaan NHL:n puolella, jossa hän pääsi pelaamaan 26 ottelussa. Hänet valittiin kauden päätteeksi ensimmäiseen tulokkaiden tähdistöön.
Enroth siirtyi kauden 2012–2013 työsulun alkaessa kasvattajaseuraansa Huddinge IK:hon. Hän pelasi Huddingessa kaksi ottelua, jonka jälkeen vaihtoi Allsvenskanissa pelanneeseen Almtuna IS:ään. Enroth pelasi Almtunassa 14 ottelua torjuntaprosentilla 91,7. Työsulun päätyttyä hän palasi Sabresiin, jossa pelasi 12 runkosarjaottelua.
Kesäkuussa 2013 Enroth ja Sabres solmivat kahden vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Edelliskaudella NHL-kokoonpanossa paikkansa varmistanut Enroth pelasi runkosarjassa 28 ottelua. Hänen torjuntaprosenttinsa oli 91,1. Seuraavalla kaudella Enrothin peliaikan kasvoi ja hän pelasi Sabresissa 37 ottelua ennen kuin Sabres kauppasi hänet Dallas Starsiin helmikuussa 2015. Vaihdossa Stars antoi toisen ruotsalaisvahdin Anders Lindbäckin sekä kolmannen kierroksen varausvuoron vuoden 2016 varaustilaisuuteen. Enroth pelasi kauden aikana Starsin paidassa 13 runkosarjaottelua.
Lokakuussa 2016 Enroth teki yksivuotisen sopimuksen Toronto Maple Leafsin kanssa.
Maajoukkueura
Enroth edusti Ruotsin alle 18-vuotiaiden maajoukkuetta ensimmäisen kerran vuoden 2005 maailmanmestaruuskilpailuissa, joissa hän torjui kolmessa ottelussa torjuntaprosentilla 94,2. Turnaus päättyi pronssiottelun voittoon. Enroth edusti Ruotsia myös seuraavan vuoden kisoissa, jolloin hän pelasi viisi ottelua 94,3 prosentin varmuudella.
Enroth pääsi kauden 2007–2008 aikana debytoimaan aikuisten maajoukkuetasolla, kun hän pelasi yhden Euro Hockey Tour -ottelun. Tämän jälkeen seurasi kolmen kauden mittainen tauko, jonka aikana hän ei maajoukkueeseen päässyt. Kaudella 2011–2012 hän kuitenkin pääsi pelaamaan kaksi Euro Hockey Tourin ottelua. Hän onnistui vakuuttamaan Ruotsin valmennusjohdon ja sai paikan Ruotsin joukkueessa vuoden 2012 maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän teki aikuisten arvokisadebyyttinsä pelatessaan turnauksessa kaksi ottelua.
Vuoden 2013 maailmanmestaruuskilpailuissa Enroth pääsi toisena vuotena peräkkäin edustamaan Ruotsia. Hän pelasi turnauksessa seitsemän ottelua Ruotsin voittaessa maailmanmestaruuden. Enroth valittiin turnauksen parhaaksi maalivahdiksi, kun hänen torjuntaprosenttinsa, 95.6, oli turnauksen paras sekä päästettyjen maalien keskiarvo 1.15 turnauksen pienin. Lisäksi hänet valittiin turnauksen tähdistökentälliseen.
Enroth ei loukkaantumisen vuoksi päässyt edustamaan Ruotsia vuoden 2014 maailmanmestaruuskilpailuissa. Vuonna 2015 hän kuitenkin oli jälleen mukana turnauksessa. Hän torjui kuudessa ottelussa torjuntaprosentilla 87,6.
Karel Kramář
thumb|200px Karel Kramář (27. joulukuuta 1860 Vysoké nad Jizerou – 26. toukokuuta 1937 Praha) oli tšekkiläinen poliitikko ja Tšekkoslovakian ensimmäinen pääministeri vuosina 1918–1919.
Kramář väitteli lakitieteen tohtoriksi Prahan yliopistosta vuonna 1884. Hän kuului yhdessä Tomáš Masarykin ja Josef Kaizlin kanssa niin sanottujen Tšekin realistien ryhmään, jotka liittyivät vuonna 1890 nuortšekkiläiseen puolueeseen. Kramář valittiin 1891 sekä Böömin maapäiville että Itävallan valtakunnanneuvostoon. Hän vastusti Itävalta-Unkarin liittoa Saksan kanssa ja toivoi läheisempiä suhteita Venäjään. Ensimmäisen maailmansodan aikana Itävallan viranomaiset pidättivät Kramářin toukokuussa 1915 ja häntä syytettiin maanpetoksesta, koska hänen katsottiin yllyttäneen tšekkiläisiä sotilaita karkaamaan Itävalta-Unkarin armeijasta. Hänen oikeudenkäyntinsä herätti laajaa huomiota ja voimisti tšekkien kansallismielisyyttä. Hänet tuomittiin heinäkuussa 1916 kuolemaan, mutta joulukuussa uudeksi keisariksi tullut Kaarle I lievensi armahduksella tuomion 15 vuoden pakkotyöksi. Heinäkuussa 1917 Kaarle armahti hänet kokonaan osana yleistä poliittista amnestiaa. Vapauduttuaan Kramář jatkoi kamppailuaan Tšekin itsenäisyyden puolesta.
Kramář oli yksi keskeisimmistä johtajista syyskuussa 1918 Prahaan perustetussa Tšekkoslovakian kansallisessa neuvostossa. Kun itsenäinen Tšekkoslovakian valtio julistettiin Itävalta-Unkarin hajoamisen yhteydessä perustetuksi, Kramářista tuli 16. marraskuuta 1918 sen ensimmäinen pääministeri. Hän jatkoi tehtävässä seuraavan vuoden heinäkuuhun saakka. Kramář myös edusti Tšekkoslovakiaa Pariisin rauhankonferenssissa vuonna 1919. Myöhemmin hän oli yksi kansallisdemokraattien johtajista parlamentissa.
Uuteen aikaan
Uuteen aikaan on suomalaisen Scapa Flow -yhtyeen ainoaksi jäänyt albumi. Se julkaistiin vuonna 1980. Ensimmäisen CD-painoksen levystä julkaisi Rocket Records 24.4.2010 (ROK-045). Viima Records julkaisi uusintapainoksena levystä vinyyliversion 2.5.2014 (Viima-101).
CLG Chontae Chiarraí
CLG Chontae Chiarraí eli Kerry GAA (virallisesti, ) on Irlannissa Kerryn kreivikunnassa toimiva gaelilaista jalkapalloa harjoittava seura, joka on perustettu vuonna 1888. Seuralla on sekä mies- että naisjoukkuetoimintaa. Miesten joukkue on Irlannin kaikkien aikojen menestynein. Gaelilaisen jalkapallon Irlannin pääsarjan finaalissa joukkue on kaikkein menestynein voittamalla 37 kertaa ja saavuttamalla kakkossijan 23 kertaa. Naisten joukkue on saavuttanut yksitoista mestaruutta.
Miesten joukkue pelaa myös mailoilla pelattavaa hurlingia. Naisilla on vastaava camogiejoukkue, joka ei esiinny korkeimmalla tasolla.
Irlannin Sunday Independent -lehti julkaisi vuonna 1984 vuosisadan pelaajat. Heihin Kerryn joukkueesta valittiin maalivahti Dan O'Keeffe, oikea ylempi puolustaja Sean Murphy, keskikentältä vasemmalta Jack O'Shea ja oikealta Mick O'Connell sekä vasemman puolen välihyökkääjä Pat Spillane ja oikea kulmahyökkääjä Mikey Sheehy.
Paul Döring
Paul Döring (27. maaliskuuta 1911 – ?) oli saksalainen jalkapallovalmentaja.
Henri Cornet
thumb|right|Henri Cornet Henri Cornet (4. elokuuta 1884 – 18. maaliskuuta 1941) oli ranskalainen maantiepyöräilijä, jonka uran merkittävin saavutus oli Ranskan ympäriajon kokonaiskilpailun voitto vuonna 1904. Hän voitti 2 388 kilometrin pituisen kilpailun keskinopeudella 24,292 km/h.
Ranskan ympäriajon ulkopuolella Cornet voitti Paris-Roubaix'n 1906. Hän kuoli 56-vuotiaana.
Nana-Mambéré
Nana-Mambéré on yksi Keski-Afrikan tasavallan prefektuureista. Sen pääkaupunki on Bouar. Nana-Mambérén pinta-ala on 26 600 neliökilometriä ja siellä on vuoden 2003 väestönlaskennan mukaan 233 666 asukasta.
Nana-Mambérén rajanaapurit ovat Ouham-Pendé, Mambéré-Kadéï, Ombella-Mpoko ja Kamerun.
The Rolling Stones, Now!
Seitsemän albumin kappaleista sisältyi yhtyeen edelliselle Britanniassa julkaistulle albumille The Rolling Stones No. 2. Osa The Rolling Stones, Now!":n kappaleista taas julkaistiin seuraavan Out of Our Heads -albumin brittiversiolla. "Mona (I Need You Baby)" oli julkaistu vuonna 1964 yhtyeen debyyttialbumin brittiversiolla. Albumin päättävää "Surprise, Surprise" -kappaletta ei julkaistu Britanniassa ennen vuotta 1989.
The Rolling Stones, Now! nousi Billboard -albumilistan sijalle #5 ja siitä tuli yhtyeen historian toinen kultalevy Yhdysvalloissa. Vuonna 2003 Rolling Stone -lehti valitsi albumin kaikkien aikojen albumien listalla sijalle 181.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Lyhyt historia lähes kaikesta
Lyhyt historia lähes kaikesta on Bill Brysonin yleistajuinen tiedekirja vuodelta 2003.
Kirjan sisältö
Kirja käsittelee monia luonnontieteitä, muiden muassa astronomiaa, kemiaa ja biologiaa. Bill Bryson aloittaa kirjassaan uuden asian käsittelyn tyypillisesti kertomalla jonkin tarinan tieteen historiasta; kirja kertoo esimerkiksi Isaac Newtonin ja Charles Darwinin elämästä. Kirja syventyy kuitenkin pääasianaan tieteen uusimpiin löytöihin.
Bryson keräsi aineksia kirjaansa haastattelemalla kolmen vuoden aikana monia asiantuntijoita.
Osat
Kirjan osiot ja niiden käsittelemät aiheet pääpiirteittäin ovat:
Palkinnot
Vuonna 2004 Bill Bryson sai kirjastaan Aventis-säätiön palkinnon, 10 000 puntaa. Vuonna 2005 kirja voitti EU:n 50 000 euron Descartes-tiedeviestintäpalkinnon. Kiitospuheessaan Bryson totesi, ettei ketään ole koskaan palkittu yhtä ruhtinaallisesti tietämättömyydestään. Kirja oli Yhdistyneessä kuningaskunnassa myydyin tiedekirja vuonna 2005, ja se on ollut bestseller-listoilla Yhdysvalloissakin.
Kirjan suomeksi kääntänyt Markku Päkkilä sai korkeatasoisesta tietokirjasuomennoksesta J. A. Hollon palkinnon Suomen kääntäjien ja tulkkien liitolta.
Näkemyksiä
Dosentti Hannu Karttunen toteaa kirjasta, että kyseessä on hauska kirja, joka toivottavasti herättää kiinnostusta tieteeseen ja tieteen historiaan ja parhaimmillaan innostaa ottamaan asioista selvää luotettavampien lähteiden avulla. Lähdeteoksena kirjaa ei hänen mukaansa uskalla käyttää, sillä sen sisältö on jonkinlaista kolmannen tai neljännen käden tietoa; Bryson on käyttänyt lähteenä yleistajuisia teoksia, ja ”tuloksena on edelleen muunnettu versio, joka voi joskus harhautua omille teilleen”, Karttunen kirjoittaa. ”Kirja vilisee pieniä virheitä ja epätarkkuuksia.”
The Guardianin arvostelun mukaan teoksen vahvuus piilee siinä, että kirjailija tietää, millaista on pitää tiedettä tylsänä. Tutkija John Waller kehuu sävyä, joka kirjaan on tullut sen ansiosta, että Bryson kirjoitti asiantuntijoiden haastattelemisen pohjalta.
Helmut Petzold
Helmut Petzold oli saksalainen jalkapallovalmentaja.
Petzold toimi urallaan muun muassa Dynamo Dresdenin, FC Carl Zeiss Jenan ja Berliner FC Dynamon valmentajana.
Madeleine L’Engle
Madeleine L'Engle (29. marraskuuta 1918, New York City – 6. syyskuuta 2007, Connecticut) oli yhdysvaltalainen kirjailija, joka julkaisi yli 60 teosta. Hänet tunnetaan parhaiten lukuisista lastenkirjoistaan ja tieteiskirjoistaan. L'Englen romaani Hyppy ajassa (1962) voitti Newbery-palkinnon.
Malmö Redhawks
Malmö Redhawks on ruotsalainen, Malmöstä kotoisin oleva jääkiekkoseura, joka pelaa Ruotsin pääsarjassa SHL:ssä. Seura on perustettu vuonna 1972 nimellä Malmö IF.
Malmö Redhawks (silloiselta nimeltään Malmö IF) on pelannut Ruotsin finaalissa vuosina 1992 ja 1994 voittaen mestaruuden molemmilla kerroilla. Tuolloin seurassa pelasivat suomalaiset Raimo Helminen sekä 1994 Mikko Mäkelä. Seuran saavutuksiin kuuluu myös Euroopan Cupin voitto vuodelta 1993 ja pronssi vuodelta 1994. Malmö Redhawks on Elitserienin maratontaulukossa kymmenentenä. Joukkueen kotihallina toimii 13 700 katsojaa vetävä Malmö Arena.
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Stanislav Gross
pienoiskuva|Stanislav Gross vuonna 2004.Stanislav Gross (30. lokakuuta 1969 Praha – 16. huhtikuuta 2015 ) oli tšekkiläinen sosiaalidemokraattinen (ČSSD) poliitikko, sisäministeri 2000–2004 ja pääministeri 2004–2005.
Gross työskenteli Tšekin rautateillä (České dráhy) veturinkuljettajaharjoittelijana. Samettivallankumouksen jälkeen 1989 hän liittyi sosiaalidemokraattiseen puolueeseen ja pääsi 1992 parlamentin jäseneksi. Lakiopintojen jälkeen hän sai akateemisen arvosanan 1999.
5. huhtikuuta 2000 hänet nimitettiin sisäministeriksi Miloš Zemanin hallitukseen. Hän jatkoi tehtävässä vaalien jälkeen ja nimitettiin myös Vladimír Špidlan varapääministeriksi.
Watergate-skandaali
thumb|Watergate-rakennukset Washingtonissa. Watergate oli tietovuoto, poliittinen skandaali ja perustuslaillinen kriisi Yhdysvalloissa vuosina 1972–1974. Se johti presidentti Richard Nixonin eroon. Vähän ennen Yhdysvaltain presidentinvaaleja vuonna 1972 silloisen presidentti Nixonin yksityiset avustajat, lempinimeltään ”Putkimiehet”, murtautuivat kilpailevan demokraattisen puolueen kansallisen komitean toimistoon 17. kesäkuuta 1972, josta he jäivät kiinni itse teossa. Kyseinen toimisto sijaitsi Washingtonissa Watergaten hotelli- ja toimistorakennuksessa, josta skandaali sai nimensä.
Stanislav Gross
Sisäministerinä Gross joutui osalliseksi lukuisiin poliisin skandaaleihin: korkeimpien viranomaisten korruptioon, hämäriin liiketoimiin ja kyvyttömyyteen selvittää sarjamurhia. Grossia syytettiin myös ystäviensä nimittämisestä valtion yhtiöiden johtoon ja salaisen poliisin käyttämisestä omiin poliittisiin pyrkimyksiinsä. Tästä huolimatta hänen suosionsa säilyi korkealla.
Watergate-skandaali
Eräät presidentin alaisuudessa työskentelevät henkilöt alkoivat jarruttaa murron tutkimuksia. Tämän seurauksena lehdistö ryhtyi penkomaan murron taustoja. Vuonna 1973 varmistui Putkimiesten yhteys Nixonin uudelleenvalintakomiteaan, mikä edelleen laajensi rikostutkintaa. Suojellakseen itseään Nixon erotti avustajiaan. Estääkseen tietovuotoja hän oli nauhoittanut ja arkistoinut kaikki Valkoisen talon puhelinkeskustelut, jotka jouduttiin luovuttamaan tutkittaviksi. Ratkaisevasta nauhasta oli pyyhitty pitkä, Nixonin syyllisyyden tai syyttömyyden todistava osa pois. Nixon erosi oma-aloitteisesti virastaan vuonna 1974, ja hänen seuraajansa Gerald Ford armahti hänet.
Stanislav Gross
Vuoden 2004 europarlamenttivaaleissa ČSSD hävisi pahasti ja pääministeri Špidla erosi. Grossista tuli pääministeri 34-vuotiaana 4. elokuuta 2004. Suosittu Gross nähtiin keinona parantaa puolueen suosiota, mikä epäonnistui ja ČSSD hävisi myös paikallis- ja ylähuoneen vaalit. Gross julisti uudistavansa sosiaalidemokraattisen puolueen Britannian Tony Blairin mallin mukaan, mitä hän ei ehtinyt tehdä.
Watergate-skandaali
Murto
Lauantaina 17. kesäkuuta 1972 vartija Frank Wills oli kierroksellaan Watergate-rakennusryhmän luona, kun hän huomasi, että toimistorakennuksen oven salvassa oli teippiä, joka esti sitä menemästä lukkoon. Wills poisti sen, mutta myöhemmin palatessaan huomasi, että ovi oli jälleen teipattu. Tällöin Wills soitti poliisille. Se saapui alle kahdessa minuutissa.
Stanislav Gross
Myös uusi sarja skandaaleja tuli ilmi: poliisin lahjontaa, entisen kommunistien tiedustelupalvelun jäsenten ottaminen työtovereiksi, epäilyksiä valtionyritysten yksityistämisessä. Tammikuussa 2005 syntyi epäilyjä Grossin asunnon lainan järjestelyistä ja hänen vaimonsa liikekumppanuudesta rahanpesusta ja vakuutuspetoksesta tuomitun bordellinomistajan kanssa.
Gross yritti pitää itsensä vallassa kolme kuukautta, mutta erosi 25. huhtikuuta 2005. Syyskuussa hän erosi myös puolueen johdosta.
Watergate-skandaali
Murto
Sisälle päästyään poliisit löysivät teippiä useista ovista – lisäksi huoneita oli pengottu. Viisi miestä (Bernard Barker, Virgilio Gonzalez, Eugenio Martínez, James McCord ja Frank Sturgis) pidätettiin epäiltynä murtautumisesta demokraattien päämajaan. Murtautujilla oli salakuuntelulaitteita, kyynelkaasukyniä, filmirullia, lukkosepän työkaluja ja tuhansia dollareita sadan dollarin seteleinä. DNC:n päämajaan oli murtauduttu myös 28. toukokuuta, kun FBI-agentti G. Gordon Liddyn johtama ryhmä oli käynyt asentamassa salakuuntelulaitteita.
18. kesäkuuta 1972 Washington Post oli kuitenkin kertonut, että pidätetyillä oli myös tiirikoita, sorkkarautoja, vastaanotin, jolla voi kuunnella poliisiradiota ja puhelinkeskusteluita, radiopuhelin, 2 kameraa, 40 filmirullaa ja 6500 dollaria. Edward Martin (alias James W. McCord) sanoi olleensa entinen CIA-agentti. Frank Sturgis (alias Frank Fiorini) oli palvellut vuonna 1958 Kuuban sotilastiedustelussa. Hän oli Kansainvälisen antikommunistisen prikaatin päällikkö. 23 prikaatilaista oli mennyt Sikojenlahden maihinnousun jälkeisenä vuonna, 1962, Kuuban Matanzasin maakuntaan aloittamaan sissisotaa. Myös Martinez ja Gonzalez olivat lähtöisin Kuubasta. Maanantaina 19.6. Washington Post kertoi, että McCord oli palkattu asentamaan CRP:n turvajärjestelmiä ja että kaikki viisi olivat pidätettäessä esiintyneet valenimillä. Lehti kertoi saaneensa tiedot soittamalla republikaanien puheenjohtajalle Bob Dolelle sekä John Mitchellille, joka on CRP:n johtaja ja entinen oikeusministeri.
CRP
thumb| Bernard Barkerin osoitekirja, joka löytyi Watergaten hotellihuoneesta 18.6.1972 Washington Post oli löytänyt yhteyden McCordin ja Nixonin uudelleenvalintakampanjan (Committee for the Re-Election of the President CRP, epävirallinen nimi CREEP) välillä, kun Carroll Kilpatrick, lehden toimittaja Valkoisessa talossa, oli huomannut hänen nimensä sunnuntain jutussa. "Minä tunnen sen miehen", hän sanoi soittaessaan toimitukseen. FBI löysi vielä vahvemman yhteyden: Bernard Barkerin osoitekirjasta löytyi E. Howard Huntin puhelinnumero ja hotellista löytyi Huntin allekirjoittama hotellilasku. FBI:n selonteon mukaan FBI:n Washingtonin palkallistoimisto oli soittanut Alexander Butterfieldille Valkoiseen taloon. Tämä oli kertonut, että Hunt oli työskennellyt Charles Colsonille. Colson oli presidentin erikoisneuvonantaja.
Myöhemmissä tutkimuksissa ilmeni, että CRP oli maksanut murtomiehille 500 000 dollaria Nixonin kampanjarahoista. Summaan sisältyvät maksut vaitiolosta Nixonin suojelemiseksi ja väärien todistusten antaminen oikeudessa. CRP oli perustettu vuoden 1970 lopulla, ja keväällä 1971 se avasi toimiston Washington DC:ssä.
CRP:llä oli kytkös Watergate-skandaaliin. Lisäksi se piti lahjuskassoja ja teki rahanpesua. "Cash in Capital Raid Traced to Mexico", uutisoi New York Times etusivullaan 31.7.1972. Miten asia oli selvinnyt? – Murtomiehiltä löydetyistä 100 dollarin seteleistä useimmilla oli peräkkäiset sarjanumerot. FBI jäljitti setelit miamilaiseen pankkiin, jossa entisellä CIA-agentilla, Bernard Barkerilla, oli tili. Barker oli tallettanut pankkiin 5 shekkiä, yhteensä 114 000 dollaria. 4 shekkiä oli peräisin meksikolaisesta pankista, mutta viides, 25 000 dollaria, oli amerikkalaisesta pankista eräältä Kenneth Dahlbergilta. Dahlberg oli presidentti Nixonin CRP:n johtajia. Muutama päivä shekkien tallettamisen jälkeen Barker nosti samat 114 000 dollaria käteisenä.
Nixonin leiri vastaa hyökkäämällä
18. kesäkuuta 1972 Nixonin lehdistösihteeri Ronald Ziegler kuittasi Washington Postin etusivun uutisen "kolmannen luokan murtojuttuna".
Viisi päivää myöhemmin Valkoisen talon kansliapäällikkö Bob Haldeman sanoi Nixonille: "FBI ei ole hallinnassa ... heidän tutkimuksensa on saamassa tuloksia, koska he ovat pystyneet jäljittämään rahat." Haldeman ehdotti, että meidän pitää saada Vernon Walters (CIA:n johtaja) sanomaan Pat Graylle (FBI:n johtaja), että pysyy erossa jutusta, joka ei ole tämän reviirillä. Nixon hyväksyi suunnitelman. "Pelatkaa kovaa. Näin he pelaavat, ja näin me aiomme pelata." Tämä keskustelu, "savuava ase", oli myöhemmin ratkaiseva todiste Nixonia vastaan.
Tausta
Presidentti Nixonin kauna lehdistöä kohtaan oli syvä ja pitkäaikainen. Jotta voisi ymmärtää Watergate-jutun logiikkaa, on syytä tarkastella "Tricky Dickin" temppujen historiaa.
Vuoden 1950 Kalifornian senaattorinvaaleissa Nixon syytti vastaehdokastaan Helen Douglasia kommunistisympatioista viittaamalla jopa tämän alushousujen väriin. "Vaalien tarkoitus ei ole voittaa vastustaja, vaan tuhota hänet", sanoi Nixonin kampanjastrategi Murray Chotiner. Nixon sai noin 700 000 ääntä enemmän kuin Douglas ja pääsi senaattiin.
Vuoden 1952 presidentinvaaleissa voittoa uhkasivat syytökset lahjusrahastosta. Nixon selvitteli ensin TV-puheessaan laajasti raha-asioitaan myönteiseltä kannalta. Sitten hän sanoi, että vaimo Pat ei käyttänyt minkkiä, vaan "kunnon republikaanien kangastakkia". Yllättäen Nixon myönsi saaneensa lahjan. Se oli cockerspanieli, jolle tytär Tricia antoi nimen "Checkers (tammipeli)" – "Lapset rakastavat sitä", jatkoi Nixon, "ja haluan vain sanoa tämän, juuri nyt, että riippumatta siitä, mitä he sanovat siitä, aiomme pitää sen." Puhe varmisti Nixonille varapresidentin paikan.
Vuoden 1960 presidentinvaalit Nixon hävisi täpärästi John F. Kennedylle. Kennedy voitti 112 000 äänellä 68 miljoonasta äänestäneestä eli alle 0,2 prosentin erolla. Nixon myönsi julkisesti, että Kennedy voitti vaalit, mutta myöhemmin väitti omaelämäkerrassaan, että Teksasissa ja Illinoisissa oli ollut laajalti petoksia.
Kalifornian kuvernöörinvaaleissa 1962 Nixonin panettelut eivät enää purreet äänestäjiin: "Tämä on ollut likaisin kampanja, missä olen ollut. Tämä mies (Nixon) väittää, että olen pehmeä kommunismille tai kommunistien suosija", sanoi voittanut Edmund Brown. Demokraatit nostivat oikeusjutun Nixonin kampanjaa vastaan ja voittivat. Syytöksen mukaan Nixonin leiri oli rahoittanut demokraattien nimellä toiminutta vaalikyselyä, jossa yritettiin yhdistää Brown äärivasemmistoon. Tuomari määräsi Nixonin kampanjan maksamaan symboliset 100 dollaria vahingonkorvauksina. Nixonin vaalikampanjan järjestelyjä johti H. R. (Bob) Haldeman – sama mies, joka oli Watergaten aikana Valkoisen talon kansliapäällikkö. Tappionsa jälkeen Nixon sanoi lehdistölle: "Teillä ei ole enää Nixonia potkittavana, koska tämä on viimeinen lehdistötilaisuuteni." Brown soitti Kennedylle ja sanoi: "Luulen todella, että hän on psykoottinen. Hän on kyvykäs mies, mutta hän on hullu." – "Yeah", vastasi presidentti.
Vuonna 1968 Nixon oli päässyt presidentiksi vetoamalla "hiljaiseen enemmistöön" ja lupaamalla "kunniakasta Vietnamin sodan loppua".
9. toukokuuta 1969 Valkoisessa talossa luettiin New York Timesin etusivun juttua, jonka mukaan Yhdysvallat oli laajentanut sodan Kambodžan puolelle. Tällaisten vuotojen tukkimiseksi ja syyllisten saamiseksi kiinni FBI määrättiin asentamaan 17 salakuuntelulaitetta, joista 13 meni Valkoisen talon henkilökunnan ja 4 lehdistön puhelimiin. Ohimennen mainittakoon, että USA pudotti Kambodžaan 540 000 tonnia pommeja ja näissä pommituksissa kuoli noin 100 000 kambodžalaista.
Pentagonin paperit
Vain viisi päivää ennen presidentti Nixonin virkaanastujaisia, vuonna 1969, valmistui erittäin salainen tutkimus. Julkaisuun liittyvillä tapahtumilla oli ratkaiseva merkitys Watergate-skandaalin syntymiseen. Kyseinen 7000-sivuinen tutkimus, Pentagonin paperit, paljasti, että kaikki hallitukset Trumanista Johnsoniin olivat tietoisesti johtaneet amerikkalaisia harhaan Yhdysvaltain toimien suhteen Kaakkois-Aasian sodissa. Tutkimusta johtaneen Leslie Gelbin alaisuudessa oli ollut 36 henkilöä. Yksi heistä, Daniel Ellsberg, jakoi kopioita tutkimuksesta sekä kongressiin että lehdistölle.
New York Times alkoi julkaista Pentagonin papereita 13. kesäkuuta 1971. Nixon sanoi Henry Kissingerille: "Ihmiset pitäisi polttaa tällaisesta … laitetaan se koiranpentu (vuotaja) vankilaan." 15. kesäkuuta oikeusministeriö määräsi Timesille väliaikaisen julkaisukiellon kansalliseen turvallisuuteen viitaten. Presidentti kielsi kaikkia Valkoisen talon virkamiehiä puhumasta New York Timesille. Sitten Kissinger kertoi, mitä Ruotsin Olof Palme oli sanonut. – "Se todistaa sodan", Nixon keskeytti lauseensa ja jatkoi, "mutta se osoittaa myös, että se on osa salaliittoa, mielestäni." Kissinger oli samaa mieltä.
17. kesäkuuta 1971 Kissinger, Haldeman ja Nixon keskustelivat jälleen vuodosta. He arvelivat, että vuotaja voisi olla joko Ellsberg tai Gelb. Nixon käski avustajiaan varastamaan Vietnam-asiakirjat Brookings-instituutista, jossa oli vielä paljastamattomien papereiden kopiot, sekä lisäämään salaista tiedustelua. Nixon piti Pentagonin papereiden julkaisemista paitsi laittomana myös todisteena laajasta vasemmiston salaliitosta, jonka tarkoitus oli viedä häneltä oikeudet ja kaataa hänen hallituksensa. Kissinger ei ymmärrä, mitä murto Brookingsiin hyödyttäisi. Haldemanin ja Nixonin mukaan papereiden avulla voisi kiristää Johnsonia, joka oli määrännyt Vietnamiin pommitustauon hieman ennen vaaleja, vaikka toisaalta oli riski, että Brookings on siirtänyt paperit muualle. Kissinger ei vieläkään ymmärrä.
New York Timesin saama julkaisukielto tehosi, kunnes Washington Postista tuli Timesin manttelinperijä. Kun Post sai julkaisukiellon, Boston Globe alkoi julkaista Pentagonin papereita ja sai vuorostaan kiellon. Oikeudellinen läiskintä jatkui, kunnes yli kymmenen lehteä oli saanut kopiot salaisista papereista. New York Times väitti, että salaisten papereiden julkaiseminen oli sekä rutiinia että olennainen osa vapaan lehdistön toimintaa. Juttu meni korkeimpaan oikeuteen nimellä "New York Times Co. v. The United States". 30. kesäkuuta 1971 oikeus päätti äänin 6–3, että media saa jatkaa julkaisemista. Muutamaa tuntia aiemmin Mike Gravel oli lukenut Pentagonin papereita senaatissa 3 ½ tuntia ja siirtänyt niitä myös kongressin kirjastoon.
Seuraavana aamuna (1.7.1971) huolestunut Nixon soitti Haldemanille ja sanoi: "Vastassamme on vihollinen, salaliitto. He käyttävät kaikkia keinoja. – Me käytämme kaikkia keinoja. Onko selvä? … Haluan, että Brookings-instituutin kassakaappi tyhjennetään."
Putkimiehet
Vasta myöhemmin osattiin yhdistää Watergate ja yhdysvaltalaisen sotilasalan tutkijan Daniel Ellsbergin käyttämän psykiatrin toimistoon tehty murto. Ellsberg itse oli vuotanut salaisia Pentagonin asiakirjoja lehdistölle ja oli syytteessä vakoilusta, varkaudesta ja salaliitosta. Murron tehneet Hunt ja G. Gordon Liddy eivät löytäneet mitään, jonka avulla voisivat saattaa Ellsbergin julkisuudessa huonoon valoon. Siksi he tuhosivat koko toimiston jälkien peittämiseksi. Murto yhdistettiin Valkoiseen taloon vasta paljon myöhemmin ja Ellsbergiin kohdistunut oikeudenkäynti päätettiin keskeyttää.
Presidentti Nixon ja hänen neuvonantajansa Bob Haldeman keskustelivat 23. kesäkuuta mahdollisuudesta käyttää CIA:ta FBI:n tutkimuksien jarruttamiseksi. Keskustelu nauhoitettiin, mikä oli Nixonin suosima vakiokäytäntö, joka tosin pidettiin salassa. Nixon pyysi CIA:ta jarruttamaan FBI:n rikostutkimuksia ja väitti, että kyseessä oli kansallinen turvallisuus. Itse asiassa rikos ja monet muut likaiset temput oli tehty CRP:n nimissä, pääosin Huntin ja Liddyn alaisuudessa. He olivat myös työskennelleet Valkoisen talon erikoistutkintaryhmässä, joka sai lempinimekseen ”Valkoisen talon putkimiehet” tai ”Putkimiehet”. Ryhmän tehtävänä oli tutkia tietovuotoja, joista hallinto ei halunnut suuren yleisön tietävän, sekä suorittaa demokraattien ja sodanvastustajien vastaisia operaatioita. Ryhmään kuuluivat ainakin David Young, E. Howard Hunt, G. Gordon Liddy ja Frank Sturgis.
On edelleen kiistanalaista, kuinka paljon Valkoisen talon keskeisillä hahmoilla (kuten John Mitchell, Bob Haldeman, Charles Colson ja John Ehrlichman sekä Nixon itse) oli osaa tapahtumien suunnittelussa. CRP:n johtajana Mitchell hyväksyi yhdessä kampanjajohtaja Jeb Stuart Magruderin ja Fred LaRuen kanssa Huntin ja Liddyn vakoilusuunnitelmat sekä murtautumisen toimistoon. On epäselvää, oliko suunnitelmassa mukana korkeampia henkilöitä.
Syvä kurkku
McCord ilmoitti kuulusteluissa olevansa CIA:n agentti. Washingtonin piirisyyttäjän toimisto alkoi tutkia McCordin ja keskustiedustelupalvelun välisiä yhteyksiä ja totesi lopulta McCordin saaneen rahoitusta CRP:ltä.The Washington Postin toimittaja Bob Woodward oli myös paikalla syytteenluvussa, ja hän alkoi tutkia murtoa Carl Bernsteinin kanssa seuraavien kuukausien aikana.
Suurin osa Washington Postin julkaisemasta materiaalista oli jo FBI:n ja muiden hallituksen tutkijoiden tiedossa – etenkin kun nämä olivat useimmiten lähteinä – mutta lehtijutut pitivät Watergate-skandaalin otsikoissa liaten presidentinkanslian julkisuuskuvaa. Woodwardin tärkeimmän sisäpiirissä olleen yhteyshenkilön ”Syvän kurkun” henkilöllisyys paljastui vasta vuosikymmeniä myöhemmin toukokuussa 2005, kun FBI:n entinen kakkosmies W. Mark Felt kertoi Vanity Fair -lehden haastattelussa olleensa Watergate-uutisten lähde, ja Bob Woodward vahvisti tiedon. Tietovuotajan henkilöllisyys olikin yksi lehdistön historian suurimpia arvoituksia.
Murtomiesten tuomio
8. tammikuuta 1973 murtomiehet joutuivat Liddyn ja Huntin kanssa tuomiolle. McCordia ja Liddyä lukuun ottamatta kaikki myönsivät syyllisyytensä, mutta jokainen tuomittiin osallisuudesta salaliittoon, murtautumisesta ja salakuuntelusta. CRP oli maksanut syyllisille, jotta nämä tunnustaisivat syyllisyytensä, mutteivät sanoisi mitään. Tämä suututti tuomari John Siricaa niin paljon, että hän antoi 30 vuoden vankeusrangaistukset, mutta vihjasi, että rangaistukset lyhenisivät, mikäli ryhmä olisi yhteistyöhaluisempi. McCord suostui ja kertoi CRP:n osallisuudesta murtoon ja murtomiesten lahjomiseen.
Senaatin tutkinta
Watergaten yhteys presidentin uudelleenvalintakampanjan rahoituskomiteaan kasvatti rikoksen huomattavuutta sekä poliittisia panoksia merkittävästi. Sen sijaan, että tutkimukset olisivat päättyneet oikeudenkäynnin ja tuomion jälkeen, ne kasvoivat entistäkin laajemmiksi. Senaattori Sam Ervinin johtama komitea perustettiin tutkimaan Watergatea, ja pian Valkoisen talon henkilökuntaa ryhdyttiin haastamaan todistajiksi oikeuteen.
30. huhtikuuta Nixonin oli pakko pyytää kahden vahvimman avustajansa, Haldemanin ja Ehrlichmanin, eroa. Molemmat joutuivat pian syytteeseen ja lopulta vankilaan. Hän erotti myös Valkoisen talon neuvonantajan John Deanin, joka oli juuri todistanut Senaatin edessä ja josta tulisi myöhemmin avaintodistaja Nixonia vastaan.
Samana päivänä Nixon nimesi Elliot Richardsonin uudeksi oikeusministeriksi ja antoi hänelle oikeuden nimetä erikoisneuvonantajan koko ajan paisuvalle Watergate-tutkinnalle. Jotta uuden neuvonantajan riippumattomuus säilyisi, hänet pidettäisiin erillään tavanomaisesta oikeusministeriön hierarkiasta. Richardson nimesi 18. toukokuuta tehtävään Archibald Coxin. Televisioitu Senaatin kuuleminen oli alkanut edellisenä päivänä.
Lauantai-illan verilöyly
Toukokuussa 1973 tuleva oikeusministeri Elliot L. Richardson oli nimittänyt professori Archibald Coxin jutun erikoissyyttäjäksi. Cox pyysi Nixonilta yhdeksän keskustelun nauhoituksia. Kun Nixon kieltäytyi luovuttamasta nauhoja, tuomari John Sirica antoi presidentille haasteen. Nixon vastasi, että "presidentti ei ole tuomioistuinten pakollisten prosessien alainen", ja presidentin lakimiehet vetosivat johtajan etuoikeuteen tai loukkaamattomuuteen, "executive privilege". Cox huomautti, että etuoikeudet on menetetty, jos keskusteluissa on ollut rikollista ainesta. Nixon valitti asiasta, mutta muutoksenhakutuomioistuin piti Sirican määräyksen voimassa.
Nixon yritti kiertää päätöksiä esittämällä 19.10. Coxille kompromissina, että nauhoituksista tehtäisiin kirjallinen versio. Senaattori John C. Stennis kuuntelisi nauhat ja selvittäisi, onko kirjallinen versio pätevä. Huonokuuloisena tunnettu Stennis kertoi myöhemmin, että hän ei olisi suostunut kuuntelemaan nauhoja.
Cox ei hyväksynyt Nixonin peliä. Vastavetona Nixon määräsi oikeusministeri Elliot Richardsonin erottamaan Coxin. Oikeusministeri kieltäytyi ja erosi välittömästi. Seuraavaksi Nixon pyysi apulaisoikeusministeri William Ruckelshausia erottamaan Coxin. Tämäkin kieltäytyi ja erosi. Kolmantena Nixon pyysi varaoikeuskansleri Robert Borkia tehtävään. Tämä totteli. Lehdistö antoi lauantain 20.10.1973 tapahtumille nimen "Saturday Night Massacre". Vaikka Borkin kollegat ovatkin puolustaneet hänen päätöstään, tapaus nosti valtavaa kritiikkiä ja varjosti Borkin loppuelämää.
Syytökset vallan väärinkäytöstä saivat Nixonin julistamaan 17. marraskuuta lehdistötilaisuudessa, että hän on ansainnut kaikki rahansa eikä ole koskaan estänyt oikeutta: ”En ole konna”.
Vielä yhdeksän kuukautta
Vaikka Nixon kieltäytyi luovuttamasta alkuperäisiä nauhoja, hän salli lukuisien muokattujen puhtaaksikirjoitettujen nauhojen julkaisemisen. Nämä vahvistivat pääpiirteissään Deanin version ja uusi skandaali oli jo odottamassa: tärkeä 18,5 minuutin mittainen osa eräästä nauhasta löydettiin päällenauhoitettuna. Nauha ei ollut koskaan päässyt Valkoisen talon ulkopuolelle, ja syy langetettiin Nixonin sihteerin Rose Mary Woodsin niskoille. Hän sanoi tuhonneensa nauhan vahingossa, koska oli painanut väärää nauhurin poljinta vastatessaan puhelimeen. Selitys oli hieman ontuva, sillä puhelimeen vastaaminen ja kyseisen polkimen painaminen vaati asentoa, joka olisi ollut voimistelijallekin hankala. Lisäksi hänen olisi pitänyt pysyä tässä asennossa koko 18 ja puolen minuutin ajan. Myöhemmät tutkimukset osoittivat, että kyseinen kohta oli poistettu useita kertoja, mahdollisesti jopa yhdeksään otteeseen.
Kiista nauhojen saatavuudesta meni aina Yhdysvaltain korkeimpaan oikeuteen, jossa 24. heinäkuuta 1974 yksimielisesti todettiin Nixonin executive privilege pätemättömäksi ja määrättiin nauhat luovutettavaksi erikoissyyttäjä Leon Jaworskille. Nixon totteli määräystä ja luovutti nauhat 30. heinäkuuta.
Virkarikossyytteet ja eroaminen
thumb|Nixonin erokirje, 9. elokuuta 1974. 1. maaliskuuta 1974 seitsemän presidentin entistä avustajaa – Haldeman, Ehrlichman, Mitchell, Colson, Gordon Strachan, Robert Mardian ja Kenneth Parkinson – oli saanut syytteen Watergate-tutkimusten hidastamisesta. Suuri valamiehistö nimesi myös Nixonin osalliseksi salaliittoon, mutta tätä ei kerrottu julkisuuteen. Dean, Magruder ja eräät muut henkilöt olivat jo myöntäneet syyllisyytensä.
Nixonin asema muuttui entistä hankalammaksi ja edustajainhuone aloitti viralliset tutkimukset, joiden tarkoituksena oli selvittää, oliko presidentti mahdollisesti syyllistynyt virkarikokseen. 27. heinäkuuta komitea päätyi suosittelemaan äänin 27–11 ensimmäisen virka­syytteen antamisesta presidentille rikostutkinnan estämisestä. 29. heinäkuuta suositeltiin toista syytettä vallan väärinkäytöstä ja 30. heinäkuuta annettiin kolmas suositus kongressin halveksunnasta.
Elokuussa julkaistiin uusi siihen asti piilossa pysynyt nauha, joka oli nauhoitettu 23. kesäkuuta 1972 – vain muutama päivä murron jälkeen. Nauhalla Nixon ja Haldeman suunnittelivat tutkimusten jarruttamista tekaistujen väitteiden avulla, joiden mukaan kansallinen turvallisuus olisi vaarassa. Tätä nauhaa kutsuttiin ”savuavaksi aseeksi”, ja viimeisetkin Nixonin puolestapuhujat hylkäsivät hänet. Kymmenen kongressin jäsentä ilmoitti äänestävänsä nyt viraltapanon puolesta, kun äänestys tulisi koko edustajainhuoneen sekä senaatin käsittelyyn.
thumb|Nixon poistumassa eronsa jälkeen Valkoisesta talosta 9. elokuuta 1974. Johtavat republikaanisenaattorit kertoivat Nixonille, että tämän tuomitsemiseen riittävä äänimäärä oli olemassa. Niinpä presidentti ilmoitti koko Yhdysvaltoihin televisioidussa lähetyksessä, että hän eroaa virastaan 9. elokuuta alkaen. Nixonia ei koskaan tuomittu ja virkarikosprosessi jäi myös kesken, sillä ero teki näistä oikeustoimista merkityksettömiä. Nixonin seuraajaksi tuli Gerald Ford, joka armahti 8. syyskuuta Nixonin kaikista rikoksista, jotka hän oli virkakautenaan mahdollisesti tehnyt. Nixon väitti kuolemaansa asti olevansa viaton, mutta armahduksen hyväksyminen viittasi monien silmissä aivan toiseen suuntaan.
Tuomiot
Nixonin avustajista Dean myönsi syyllisyytensä ja vietti neljä kuukautta todistajansuojeluohjelmassa yhteistyöhaluisena todistajana. Colison myönsi syyllisyytensä Ellsbergin tapaukseen, jolloin häntä ja Strachania koskevat syytteet CRP:n toiminnan salaamisesta hylättiin. Loput viisi Watergate-seitsikosta joutuivat oikeuden eteen lokakuussa 1974, ja 1. tammikuuta 1975 kaikki – Parkinsonia lukuun ottamatta – todettiin syyllisiksi. Valitustuomioistuin myönsi Mardianille uuden oikeudenkäynnin 1976, ja kaikki häntä koskevat syytteet sittemmin hylättiin. Haldeman, Ehrlichman ja Mitchell käyttivät hyväkseen kaikki juridiset valitusmahdollisuutensa. Lopulta Ehrlichman myöntyi vankilatuomioonsa vuonna 1976 ja loput kaksi syytettyä tekivät samoin vuonna 1977.
Seuraukset
Watergaten vaikutukset eivät päättyneet Nixonin eroon ja muutaman avustajan vangitsemiseen. Skandaali johti epäsuorasti uusien lakien säätämiseen, jotka muuttivat kampanjoiden rahoitustapoja. Lisäksi se oli tärkeä vaikuttava tekijä säädettäessä tiedonvapauslakia ja hallituksen työntekijöiden rahoitusseurantaa koskevia lakeja.
Watergate oli avain uuteen aikakauteen, jossa joukkotiedotusvälineet alkoivat kertoa entistä aggressiivisemmin poliitikkojen tekemisistä. Tämän lisäksi toimittajista tuli entistä kyynisempiä politiikan suhteen. Uudet toimittajat pyrkivät hakemaan entistä hanakammin uusia skandaaleja siinä toivossa, että heistä voisi tulla seuraava Woodward tai Bernstein.
Skandaalin poliittiset ja journalistiset vaikutukset myöhempään kehitykseen ovat olleet merkittävät. Monet suuremmat skandaalit ovat sittemmin saaneet peräänsä gate-liitteen – myös Yhdysvaltojen ulkopuolella. Esimerkkeinä voidaan mainita muun muassa Whitewatergate, Contra-/Irangate ja Climategate. Suomessa pääministeri Jäätteenmäen eroon johtanutta tietovuotoa keväällä 2003 on kutsuttu Irakgateksi.
Konstantin Konstantinovitš Romanov
Konstantin Konstantinovitš Romanov ; (22. elokuuta 1858 Strelna, Pietari, Venäjän keisarikunta – 15. kesäkuuta 1915 Pavlovsk, Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen aatelinen, Venäjän keisari Nikolai I:n pojanpoika ja suuriruhtinas.
Suku ja koulutus
Konstantinin isä oli suuriruhtinas Konstantin Nikolajevitš Romanov (1827-1892) ja äiti suuriruhtinatar Aleksandra Josifovna. Konstantinin vanhin sisar suuriruhtinatar Olga Konstantinovna nai Kreikan kuninkaan Yrjö I:n vuonna 1867.
Lapsuudesta asti Konstantin oli kiinnostunut taiteesta ja musiikista eikä niinkään sotapalveluksesta, mikä oli tapa venäläisissä aatelisperheissä. Hän palveli ensin Keisarillisessa laivastossa, mutta jätti sen kesken ja liittyi Keisarilliseen henkivartiokaartiin.
Perhe
Konstantin avioitui Pietarissa vuonna 1884 herttuatar Elisabet Saksi-Altenburgin kanssa. Vaikka Konstantinilla oli miessuhteita, hän omistautui vahvasti perheelle, johon syntyi yhdeksän lasta:
Kun ensimmäinen maailmansota syttyi vuonna 1914, Konstantin ja Elisabet olivat Saksassa Wildungenin kylpylässä. He olivat nyt vihollisvaltiossa ja päättivät paeta, mutta Saksan viranomaiset pidättivät heidät. Elisabet kirjoitti Saksan keisarilliselle perheelle ja pyysi apua. Saksan viranomaiset vapauttivat Konstantinin ja Elisabetin ja kuljettivat heidät Venäjälle.
Kaikki perheen pojat palvelivat 1. maailmansodassa, ja heistä Oleg kaatui rintamalla vuonna 1914. Konstantin itse kuoli sairauteen 15. kesäkuuta vuonna 1915. Venäjän vallankumouksen yhteydessä pojista Ioann, Gavriil, Konstantin ja Igor joutuivat bolševikkien vangiksi lokakuun vallankumouksen aikana vuonna 1917. Ioann, Konstantin ja Igor teloitettiin Uralilla vuonna 1919. Konstantinin puoliso Elisabet sekä jälkeläiset Gavriil, Tatjana, Vera, ja Georgi onnistuivat siirtymään länteen.
Konstantinin runoutta on julkaistu myös suomeksi.
La Franja
pienoiskuva|[[Katalonian kielialue, mukaan lukien Valencian alue.]] pienoiskuva|Franja d'Aragó kartalla.
La Franja (kirjaimellisesti 'nauha') on nauhanmuotoinen alue Espanjan Itä-Aragoniassa, Katalonian vastaisella rajalla, jolla puhutaan katalaania. Aluetta kutsutaan katalaaniksi myös nimillä Franja de Ponent, Franja d'Aragó ja Franja Oriental d'Aragó.
Koillis-Savo (lehti)
Koillis-Savo on tilattava paikallislehti, joka ilmestyy Pohjois-Savossa Kaavin kunnassa. Lehden levikkialueena on Koillis-Savon talousalueen kunnista Kaavin lisäksi Tuusniemen kunta sekä Kuopion kaupunkiin kuuluvat Juankosken ja Riistaveden alueet. Koillis-Savon levikki vuonna 2017 oli 4 891 kpl. .
Muuttuva paikallislehti
Koillis-Savon päätoimittaja on Minna-Liisa Mathalt. Lehteä julkaisee Savon Media Oy, joka kuuluu Keskisuomalainen-konserniin.