cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cathrine Larsåsen
thumb|Cathrine Larsåsen Cathrine Larsåsen (s. 5. joulukuuta 1986) on norjalainen seiväshyppääjä. Hän on voittanut Norjan mestaruuden ulkoradoilla vuosina 2004–2013 ja sisäradoilla vuosina 2006–2007 ja 2012–2014.
Larsåsen paransi useaan kertaan seiväshypyn Norjan ennätyksiä sekä sisä- että ulkoradoilla. Ulkoratojen ennätyksensä 440 cm hän hyppäsi Kööpenhaminassa 7. elokuuta 2011 ja sisäratojen ennätyksensä 441 cm hän hyppäsi Steinkjerissa 11. helmikuuta 2012. Molemmat Norjan ennätykset rikkoi Lene Retzius, ulkoradoilla vuonna 2018 ja hallissa 2019.
Vuonna 2009 Larsåsen karsiutui Torinossa pidettyjen sisäratojen EM-kilpailujen finaalista hypättyään karsinnassa 405 cm. Barcelonan EM-kilpailussa 2010 hän hyppäsi sekä karsinnassa että finaalissa 435 cm. Finaalissa hän sijoittui kahdeksanneksi. Vuonna 2011 Pariisin sisäratojen EM-kilpailuissa hän oli karsinnan 17:s tuloksella 415 cm. Saman vuoden Daegun MM-kilpailuissa hän jäi karsinnassa ilman tulosta. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 ja Göteborgin EM-hallikilpailuissa 2013 hän karsiutui loppukilpailusta.
Markku Tykkyläinen
Markku Juhani Tykkyläinen (s. 1952) on Joensuun yliopistosta valmistunut ja vuonna 1987 väitellyt suomalainen maantieteilijä. Tykkyläinen oli yhteiskuntamaantieteen professorina Joensuun yliopistossa vuosina 1998–2003. Vuodesta 2004 alkaen Tykkyläinen on toiminut maaseutututkimuksen professorina Joensuun ja sittemmin Itä-Suomen yliopistossa.
Tykkyläisen tieteellisen kiinnostuksen kohteina ovat teorianmuodostaminen ja metodologiset kysymykset maantieteessä, menetelmäkehitys ja niiden monipuolinen soveltaminen haasteellisissa olosuhteissa.
Tutkimustyössään Tykkyläinen on keskittynyt muun muassa luonnonvaraperustaisten yhdyskuntien ja alueiden taloudelliseen ja sosiaaliseen rakentumiseen ja yhteisöjen ja yhdyskuntien reaktioihin kun talouden ja yhteiskunnan rakenteet uudistuvat. Tykkyläinen on tutkinut uusien taloudellis-maantieteellisten rakenteiden ja toimintamallien syntymistä sekä reaktiomekanismeja useissa Euroopan maissa, Venäjällä ja Australiassa.
Tykkyläinen oli Suomen Maantieteellisen Seuran puheenjohtaja vuosina 2000 ja 2001 sekä vuosina 2008 ja 2009.
Vuonna 2016 Tykkyläinen sai neljäntenä maantieteilijänä Ragnar Hult-mitalin ansioistaan sekä opetuksessa että tutkimuksessa. Hän on ohjannut 23 väitöskirjaa ja useita graduja.
Etapit 12–21 Italian ympäriajossa 2015
21. toukokuuta 2015, Imola–Vicenza (Monte Berico), 190 km
Lähde: Gazzetta.it
23. toukokuuta 2015, Treviso – Valdobbiadene, 59,4 km henkilökohtainen aika-ajo
Lähde: Gazzetta.it
24. toukokuuta 2015, Marostica – Madonna di Campiglio, 165 km
Lähde: Gazzetta.it
27. toukokuuta 2015, Tirano–Lugano, 134 km
Lähde: Gazzetta.it
28. toukokuuta 2015, Melide–Verbania, 170 km
Lähde: Gazzetta.it
29. toukokuuta 2015, Gravellona Toce – Cervinia, 236 km
Lähde: Gazzetta.it
30. toukokuuta 2015, Saint-Vincent – Sestriere, 199 km
Lähde: Gazzetta.it
31. toukokuuta 2015, Torino–Milano, 178 km
Lähde: Gazzetta.it
Breakthrough
Breakthrough on yhdysvaltalaisen Dan Troykan vuonna 2000 kehittämä kahden pelaajan strateginen lautapeli. Alun perin se suunniteltiin pelattavaksi 7×7 ruudun kokoisella laudalla, mutta laudan kokoa voi helposti muuttaa, ja vuonna 2001 se voittikin 8×8 ruudun kokoisille laudoille järjestetyn pelisuunnittelukilpailun.
Säännöt
Aloitustilanteessa kaksi alinta riviä on täytetty valkeilla nappuloilla ja kaksi ylintä riviä mustilla. Toinen pelaajista pelaa valkeilla, toinen mustilla nappuloilla. Toinen pelaajista aloittaa siirtämällä jotakin nappuloistaan. Sen jälkeen pelaajat siirtävät omia nappuloitaan vuorotellen.
Valkeita napuloita on mahdollistaa siirtää ainoastaan ylöspäin ja mustia vain alaspäin. Vuoron aikana voidaan siirtää vain yhtä nappulaa, ja sitä voi siirtää eteenpäin yhden ruudun joko suoraan tai vinottain, jos kohderuudussa ei ennestään ole nappulaa. Siirto kuitenkin on mahdollinen myös, jos se tapahtuu vinottain ja kohderuudussa on vastustajan nappula. Tällöin kyseinen vastustajan nappula poistetaan pelilaudalta ja siirtyvä nappula asetetaan ruutuun sen tilalle.
Ensimmäinen pelaaja, jonka nappula saavuttaa pelaajasta katsoen kauimmaisen rivin tai jonka vastustajan kaikki nappulat joutuvat poistetuiksi laudalta, voittaa pelin.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu (, lyh. CIA; voidaan ääntää myös [si:aiei] ) on Yhdysvaltain liittovaltion tiedustelupalvelu. CIA:n tehtävä on kerätä ja analysoida tiedustelutietoja ulkomaisista hallituksista, järjestöistä ja yksilöistä, ja raportoida niitä hallituksen eri osille.
CIA:n päämaja George Bush Center for Intelligence sijaitsee Langleyssä Virginiassa. CIA toimii NSC:n (National Security Council) alaisuudessa ja sitä kautta on Yhdysvaltain kongressin valvoma. Apuna CIA käyttää eri maissa toimivia asiamiehiä eli agentteja ja vakoilusatelliitteja sekä muun muassa kuunteluasemia ja monia muita keinoja. Keskustiedustelupalvelun lisäksi Yhdysvalloilla on muitakin tiedustelupalveluita, esimerkiksi eri puolustushaaroilla ja digitaalista tiedustelua harjoittava NSA.
CIA on joidenkin tahojen mukaan syyllistynyt ihmisoikeusrikoksiin ja tukenut niihin syyllistyneitä, sekä syyllistynyt sotarikoksiin.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1970
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1970 pelattiin vuoden 1969 tapaan Tukholmassa, Ruotsissa. Kisat oli alun perin myönnetty Kanadalle, mutta ammattilaispelaajien osallistumisen kieltämisen jälkeen Kanada luopui sekä kisojen järjestämisestä että osallistumisesta muualla järjestettäviin kisoihin. Ruotsi oli edellisen vuoden tavoin varamaana ja sai jälleen järjestää kisat. B- ja C-sarjan turnaukset järjestettiin Romaniassa Bukarestissa ja Galațissa.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu
Historia
CIA:ta edeltänyt sotilastiedusteluun keskittynyt Yhdysvaltojen tiedustelupalvelu oli vuosina 1942–1945 toiminut Office of Strategic Services (OSS). Sen jälkeen kahden vuoden ajan toimi Central Intelligence Group (CIG). Varsinainen CIA perustettiin syyskuussa 1947, OSS:n perustajan kenraalimajuri William J. Donovanin ehdotuksesta. CIA:n ensimmäinen päämaja perustettiin Yhdysvaltain pääkaupunkiin Washingtoniin ja sen ensimmäiseksi johtajaksi nimitettiin amiraali Roscoe H. Hillenkoetter.
CIA:n salaiset operaatiot
CIA:n salaiset operaatiot ovat Yhdysvaltain aktiiviseen voimaan perustuvan ulkopolitiikan jatke.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1970
Suomi turnauksessa
Suomen joukkueessa oli mukana kokeneita pelaajia, mutta myös nuoria ja uusia pelaajia. Joukkueen valmentajaksi oli tullut Seppo Liitsola. Ykkösmaalivahtina pelasi Jorma Valtonen. Suomen joukkue oli jokseenkin kuriton ja se vietti aikaa Tukholman yöelämässä.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu
CIA:n salaiset operaatiot
CIA:han perehtynyt ja kirjan Legacy of Ashes: The History of the CIA kirjoittanut Tim Weiner pitää CIA:n tiedustelua kylmän sodan aikana toisluokkaisensa ja sanoo sen pystyneen ainoastaan hallitusten kaatamisiin, muttei tietojen keräämiseen Yhdysvaltain vihollisista. Ensimmäisen upseerinsa Neuvostoliittoon CIA sai lähetettyä 1953, mutta KGB:n eversti vietteli hänet, valokuvasi ja hän joutui kiristetyksi. Puolaan sijoitettuun vakoilurenkaaseen sijoitettiin miljoona dollaria, mutta se oli Puolan tiedustelupalvelun hallinnassa. Vuonna 1961, kun Berliinin muuri pystytettiin, CIA uskoi Neuvostoliitolla olevan 500 mannertenvälistä ballistista ohjusta, kun niitä todellisuudessa oli neljä.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1970
Suomi turnauksessa
Suomi pelasi hyvän ottelun Neuvostoliittoa vastaan. Kaksi ensimmäistä erää olivat maalittomia. Neuvostoliitto pääsi kolmannessa erässä 2–0-johtoon, mutta Pekka Leimu kavensi lukemiksi 2–1. Nämä jäivät ottelun loppulukemiksi Suomen loppukiristä ja Aleksandr Maltseville kolmannen erän viime minuuteilla tuomitusta jäähystä huolimatta.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu
CIA:n salaiset operaatiot
Vuonna 1953 CIA auttoi syrjäyttämään Iranissa öljyteollisuuden valtiollistaneen pääministerin Muhammad Mossadeqin ja palauttamaan šaahi Muhammad Reza Pahlavin valtaan.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1970
Suomi turnauksessa
Suomi voitti turnauksessa jääkiekon suurmaista kaksi, Ruotsin ja Tšekkoslovakian. Ruotsin Suomi voitti maalein 1–3. Ruotsin valmentajat Arne Strömberg ja Eje Lindström hermostuivat Suomen otteista todeten, että: "En pure, en niele tätä! Jääkiekossa voi voittaa tai hävitä toiselle joukkueelle, mutta tuo saatanan Suomi ei ole joukkue! Suomi on kokoelma kummia ihmetyyppejä [– –]. On sirkushyrrä [ Matti Keinonen], on jokin Pisan kalteva torni kaatumassa kaikkien päälle [ Veli-Pekka Ketola], ryhmä yhden asian [osaavia] miehiä [ Harri Linnonmaa, Leimu], on outo mörkö puolustussiniviivalla [ Jorma Vehmanen]. On puolustus, jossa on muutama täydellinen sähkötuoliehdokas [– –]. On se jääkiitäjä, joka tekee pelillisesti kaiken väärin [ Lauri Mononen]! Pelimiehiä on tasan kolme: kaksi maalivahtia ja Lasse Oksanen!"
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu
CIA:n salaiset operaatiot
Vuonna 1954 CIA kaatoi Guatemalan vasemmistolaisen hallituksen. Kaappausta seurasi sotilasdiktatuuri ja yli 30-vuotinen sota, jossa kuoli 200 000 ihmistä.
Fidel Castron noustua valtaan Kuubassa 1959 CIA teki Sikojenlahdella maihinnousuoperaation, joka päättyi huonosti. Maihinnousseet joukot olivat CIA:n kouluttamia Kuubasta Yhdysvaltoihin loikanneita siviilejä. Jälkeenpäin CIA yritti moneen otteeseen murhata Castron.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1970
Suomi turnauksessa
Suomi hävisi turnauksessa toisen Ruotsia vastaan pelatun ottelun. Vaikka Suomi johti sitä jo maalein 3–1, Ruotsi voitti lopulta lukemin 3–4. Toisaalta Suomi hävi turnauksen alussa Tšekkoslovakialle maalein 9–1, mutta voitti sen toisessa maiden välisessä ottelussa maalein 5–3.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu
MK-Ultra-mielenohjailu
thumb|Tohtori [[Sidney Gottlieb hyväksyy MK-Ultran LSD-kokeet]] Projekti MK-Ultra eli MK-Ultra tai MKULTRA oli CIA:n salainen ohjelma tarkoituksena tutkia erilaisia hypnoosi- ja aivopesutekniikoita. Kokeita tehtiin muun muassa LSD:llä ja muilla huumeilla, usein koehenkilöiden tietämättä tai ilman heidän suostumustaan. Ohjelmalle annettiin salaisilla järjestelyillä 6 % CIA:n budjetista vuonna 1953. Se oli toiminnassa ainakin 1960-luvun lopulle asti. CIA:n kanssa yhteistyötä ohjelmassa tekivät ainakin 44 collegea ja yliopistoa, 15 tutkimussäätiötä tai lääkealan yritystä, 12 sairaalaa ja kolme vankilaa.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1970
Suomi turnauksessa
Suomen joukkueen nuorin pelaaja oli Juhani Tamminen, joka joutui poistumaan eräästä ottelusta kesken kaiken, jotta hän ehti Turun-lauttaan.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu
MK-Ultra-mielenohjailu
MK-Ultra sai laajaa julkisuutta kesällä 1975, kun Churchin komitea toi projektia koskevan selvityksensä julki Yhdysvaltain kongressissa. Tutkimukset perustuivat lähinnä todistajien haastatteluihin, sillä CIA:n johtaja Richard Helms oli määrännyt MK-Ultra-asiakirjat tuhottavaksi vuonna 1973, jolloin ohjelma virallisesti lopetettiin.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1970
A-sarja
Itä-Saksa pudottautui vapaaehtoisesti B-sarjaan. Puola pääsi karsimaan paikastaan.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu
Vietnamin sota
Vietnamin sotaan liittyi Laosin ”salainen sota”, jossa CIA:n kouluttamat paikalliset pyrkivät katkaisemaan Laosin kautta kulkevan huoltotien itäiseen vaikutuspiiriin kuuluneesta Pohjois-Vietnamista Etelä-Vietnamiin, jossa kommunistisissit taistelivat Yhdysvaltain tukemaa Etelä-Vietnamin hallitusta vastaan. Operaatio ei loppujen lopuksi ollut menestys. Onnistuneempi CIA:n operaatio oli afgaanisissien tukeminen neuvostomiehittäjiä vastaan Afganistanin sodassa. CIA tuki myös vuonna 2001 Afganistanin sodassa Pohjoisen liittoa, joka kaatoi talibanit.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1970
B-sarja
Yhdysvallat nousi suoraan A-sarjaan, kuten Länsi-Saksakin karsittuaan paikasta Puolan kanssa. Romania ja Bulgaria putosivat C-sarjaan.
Sirpa Kurppa
Sirpa Liisa Anneli Kurppa (o.s. Hynninen; s., Joroinen) on Luonnonvarakeskuksen biotekniikka- ja elintarviketutkimuksen tutkimusprofessori. Hän työskentelee Jokioisilla.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1970
C-sarja
Itävalta ja Italia nousivat B-sarjaan.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu
Vietnamin sota
CIA toimitti myös School of the Americasissa koulutettaville sotilaille sissisodan käsikirjan, jossa neuvotaan muun muassa kidutusta ja sabotaasia. Pentagon julkaisi otteita kirjoista 1997.
Huumekauppa
Monet tutkijat kuten William Blum ja Mahmood Mamdani kertovat, että CIA on tukenut ja auttanut huumekauppiaita ja rahoittanut niistä saaduilla rahoilla salaisia operaatioitaan, joihin ei Yhdysvaltain lain mukaan ole lupa antaa valtion avustusta. Tällaiset operaatiot ovat yleensä ihmisoikeusrikkomuksia tekevien sissiliikkeiden tukemista tai muuta samanlaista. Akselilla Burma–Laos–Thaimaa kukoisti huumekauppa Vietnamin sodan aikaan, ja Afganistanin sodan aikaan Yhdysvallat tuki unikkoviljelyä ja jalostamista Afganistanissa ja Pakistanissa. Näillä oopiumituloilla tuettiin islamistitaistelijoita, jotka taistelivat Neuvostoliittoa vastaan Afganistanissa.
Sirpa Kurppa
Kurppa kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1972 (Varkauden yhteislyseo). Hän opiskeli Helsingin yliopistossa, jossa suoritti maatalous- ja metsätieteiden maisterin tutkinnon ja josta valmistui agronomiksi vuonna 1977. Hän valmistui maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi vuonna 1990. Samana vuonna hänelle myönnettiin maatalouseläintieteen dosentuuri.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu
Huumekauppa
Myös Nicaraguan contrasissien tukea on väitteiden mukaan rahoitettu huumekaupalla. Myös huumeita vastaan taistelevat Yhdysvaltain virastot ovat myöntäneet, että useasti CIA oli kytköksissä huumeparoneihin jollain tavalla.
Luettelo CIA:n pääjohtajista
CIA:n johtajan nimike oli vuoteen 2005 asti keskustiedustelun pääjohtaja ja vuodesta 2005 alkaen keskustiedustelupalvelun pääjohtaja. Näin ollen Porter Goss oli viimeinen keskustiedustelun pääjohtaja ja samalla ensimmäinen keskustiedustelupalvelun pääjohtaja.
Sig Sauer
Sig Sauer on yhdysvaltalais-sveitsiläinen käsiasemerkki. Nimeä käytti vuonna 2023 kaksi yritystä Atlantin molemmin puolin: Sig Sauer Inc. Yhdysvalloissa ja Sig Sauer AG Sveitsissä. Näistä Sig Sauer AG valmistaa SG-rynnäkkökivääreitä ja Sig Sauer USA SIG-pistooleja, SIG- ja muita kivääreitä, patruunoita, optisia tähtäimiä ja muita oheistarvikkeita.
Yksi Sig Sauerin tunnetuimmista käsiaseista on United States Army Rangersin käyttämä SIG Sauer P-228 -pistooli. 2000-luvulla Sig Sauer voitti peräkkäin kaksi kilpailua Yhdysvaltain asevoimien uusiksi käsiaseiksi. Ensin vuonna 2017 sen P320-mallista kehitetyt sotilasversiot valittiin uusiksi palveluspistooleiksi M17 ja M18. Vuonna 2022 Sig Sauer voitti myös kilpailutuksen Yhdysvaltain uudeksi rynnäkkökivääriksi ja kevyeksi konekivääriksi. 6,8×51 mm:n patruunaa ampuvista aseista rynnäkkökivääri M5 perustuu SIG MCX Speariin.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu
CIA Suomessa
Yhdysvaltojen tuki Suomen sosiaalidemokraateille ja heidän ammatilliselle keskusjärjestölleen SAK:lle välitettiin jatkosodan jälkeen 1950-luvun puoliväliin saakka tavallisesti CIA:n kautta.
Sirpa Kurppa
Professori Kurpalle on myönnetty Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan ritarimerkki. Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2006.
Sig Sauer
Historia
Friedrich Peyer im Hof, Heinrich Moser and Conrad Neher perustivat vuonna 1953 Sveitsin Schaffhauseniin yrityksen Schweizerische Waggonfabrik. Yritys osallistui vuonna 1960 kilpailuun Sveitsin asevoimien uudesta kivääristä ja voitti. Vuonna 1964 alkaneen kiväärituotannon myötä yrityksen nimi vaihdettiin Schweizerische Industrie-Gesellschaftiksi (SIG). Vuonna 1949 Sveitsin asevoimissa käyttöön otettu pistooli SIG P210 ja niin ikään 9 mm Parabellum -patruunaa ampuva P220 avasivat yritykselle uuden uran. P210:tä asevoimat tilasi 180 000 kappaletta ja otti käyttöön mallinimellä P49. Vuonna 1957 valmistui rynnäkkökivääri SIG SG 510, jota Sveitsin asevoimat osti yli 700 000 kappaletta.
1970-luvun alkupuolella SIG osti sveitsiläisen asevalmistajan Hämmerlin ja Länsi-Saksalaisen metsästysasevalmistajan J.P. Sauer & Sohnin, jonka avulla SIG pääsi ulkomaisille markkinoille. Samalla syntyi Sig Sauer sekä yrityksenä että pistoolien mallinimenä. Vuonna 1985 perustettiin Yhdysvaltain markkinoita varten tytäryritys SIGARMS Inc, joka nimeksi myöhemmin, vuonna 2007 vaihtui Sig Sauer Inc.
Vuonna 2000 SIG myi lähes kaikki toimintonsa. Pienasetuotannon osti Lüke & Ortmeier Group ja se sai nimekseen SAN Swiss Arms AG. Vuonna 2020 sen nimeksi tuli Sig Sauer AG
Sirpa Kurppa
Sirpa Kurppa on naimisissa emeritusprofessori Aarne Kurpan kanssa. Heillä on kolme lasta.
(Artikkeli on keskeneräinen)
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu
CIA Suomessa
Professori Kimmo Rentolan mukaan Väinö Leskinen, Max Jakobson ja Johannes Virolainen olivat CIA:n tietolähteitä.
Hietaunikko
Hietaunikko (Papaver argemone) on unikoiden sukuun kuuluva, lähinnä Euroopassa tavattava kukkakasvilaji. Suomessa hietaunikko on harvinainen satunnaistulokas.
Ulkonäkö ja koko
thumb|220px|vasen|Hietaunikon kukka. thumb|150px|vasen|Hietaunikon kota. thumb|vasen|220px|Papaver argemone Yksivuotinen hietaunikko kasvaa 20–40 cm korkeaksi. Varsi on ainakin yläosastaan myötäkarvainen. Lehdet ovat pariosaisia ja alimpienkin lehtien liuskat ovat kapeita ja suippoja. Varren kärjessä oleva yksittäinen punainen kukka on noin 4–5 cm leveä. Kukan keskellä on musta piste. Kukan verhiö on kaksilehtinen, mutta verholehdet varisevat varhain. Terälehtiä on neljä kappaletta. Heteitä on paljon. Emiö on monilehtinen ja yhdislehtinen. Hietaunikko kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Siemenet kypsyvät pitkässä, nuijamaisessa kodassa, joka on matalauurteinen ja karkeasukasinen. Kodan päällä on tähtimäinen, monisäteinen luottilevy, jonka alle avautuvista rei'istä siemenet varisevat.
Muista unikkolajeista hietaunikko muistuttaa lähinnä silkkiunikkoa (P. rhoeas) ja ruisunikkoa (P. dubium).
Levinneisyys
Hietaunikon levinneisyysalue rajoittuu pääasiassa Eurooppaan, jossa sitä tavataan Espanjasta Länsi-Ukrainaan, Puolaan ja Baltiaan saakka. Laji puuttuu Fennoskandian pohjoisosista ja Islannista. Euroopan ulkopuolella lajia kasvaa paikoitellen Pohjois-Afrikassa, Turkissa, Lähi-idässä, Irakissa ja Iranissa. Ihmisen mukana hietaunikko on levinnyt Yhdysvaltoihin. Suomessa hietaunikkoa on tavattu satunnaistulokkaana lähinnä Suomenlahden ja Pohjanlahden satamakaupungeissa sekä muutamassa paikassa sisämaassa. Ainoastaan Ahvenanmaalla laji saattaa kasvaa vakinaisena viljapelloissa, mutta on sielläkin hyvin harvinainen laji.
Elinympäristö
Hietaunikko kasvaa viljapelloissa, tienvarsilla ja joutomailla. Suomessa sitä tavataan lähinnä satamissa, varsinkin painolastipaikoilla.
Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu
Kritiikki
Toisen maailmansodan päätyttyä ja Hitlerin hävittyä sodan Yhdysvaltoihin muutti joukoittain natsirikollisia. CIA:lla oli aktiivinen rooli natsirikollisten vastaanottamisen peittelyssä. CIA pyrki salaamaan sen tosiasian, että Yhdysvallat toimi natsirikollisten turvasatamana.
Keltasuolaheinämittari
Keltasuolaheinämittari (Timandra comae) on lehtimittareihin kuuluva perhonen, jonka toukat elävät muun muassa suolaheinällä. Laji kuvattiin vuonna 1931 harmosuolaheinämittarin keltaisena värimuotona alalajiksi Timandra griseata comai. Keltasuolaheinämittari kuitenkin eroaa harmosuolaheinämittarista paitsi väriltään, myös naarasyksilöiden genitaalien, lentoajan sekä esiintymisalueen suhteen, joten se on erotettu omaksi lajikseen vuonna 1995.
Koko ja ulkonäkö
Laji muistuttaa runsaasti harmosuolaheinämittaria, jonka alalajiksi Timandra griseata comai laji alun perin kuvattiin vuonna 1913. Kuten harmosuolaheinämittarillakin, lajin siipien poikki kulkee selvä, punertava raita, joka päättyy etusiipien kärkeen. Myös siipien ripset ja reunaosat ovat myös väriltään punertavia. Koiraan tuntosarvet ovat kampamaiset.
Erotuksena harmosuolaheinämittariin on keltasuolaheinämittarin siipien pohjaväri kuitenkin selvästi kellertävä ja siipien harmaat suomut ovat selvästi vaaleampia. Kooltaan keltasuolaheinämittari on myös hieman pienempi. Naaraiden genitaaleissa on lajien välillä selviä eroja, sen sijaan koiraiden genitaalit ovat melko samankaltaiset. Näiden seikkojen ja lentoajan erojen vuoksi keltasuolaheinämittari on erotettu omaksi lajikseen vuonna 1995
Elinympäristö ja elintavat
Lajia tavataan muun muassa lämpimillä rinneniityillä sekä kedoilla, ahoilla ja kalliomaastossa. Lajia voidaan tavata myös kosteammissa ympäristöissä, kuten rantaniityillä. Pihoilla lajia ei juurikaan esiinny. Keltasuolaheinämittarin ensimmäinen sukupolvi talvehtii toukkana, mutta toisen sukupolven yksilöt kehittyvät samanvuotisista toukista.
Ravintokasvi
Toukat elävät niittysuolaheinällä sekä muilla hierakkojen sukuun kuuluvilla kasveilla. Toukkien ravintokasveja ovat myös erilaiset tattaret.
Eva & Manu (albumi)
Eva & Manu on samannimisen ranskalais-suomalaisen pop-folkduon esikoisalbumi, joka julkaistiin 17. elokuuta 2012. Keväällä 2013 albumi julkaistiin myös muualla Euroopassa. Esikoisalbumi toi duolle Vuoden tulokas -ehdokkuuden alkuvuodesta 2013 järjestetyssä Emma-gaalassa. Albumi nousi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen albumilistan kahdeksanneksi
Vuonna 2010 duon jäsenet Eva Louhivuori ja Manu Leudic muuttivat Lontooseen, jossa he saivat idean lähteä kiertämään Eurooppaa ja tehdä matkan aikana kappaleita. Pari lähti liikkeelle Etelä-Ranskasta ja he kiersivät noin puolen vuoden ajan Ranskaa, Espanjaa ja Italiaa. He julkaisivat joka viikko yhden uuden kappaleen ja sen musiikkivideon blogissaan "Travel in Music". Matkan päätyttyä Eva ja Manu asettuivat Suomeen ja he alkoivat äänittää tekemiään kappaleita studiossa.
Albumin ensimmäisenä singlenä julkaistiin kappale "Feet In a Water". Albumilta julkaistiin singlenä myös kappale "All I Can See".
Deuteronomistinen historia
pienoiskuva|Kuningas [[Joosia|Joosialle luetaan lainkirjaa Julius Schnorr von Carolsfeldin (1794–1872) taideteoksessa. Osa tutkijoista olettaa, että Deuteronomistisen historian perusrunko laadittiin jo Joosian aikaan 600-luvun lopulla eaa. ]] Deuteronomistinen historia viittaa Deuteronomistiseen historiateokseen ja sen tulkintaan. Se on Viidennestä Mooseksen kirjasta aina Kuninkaiden kirjoihin ulottuva kertomus, joka käsittää tapahtumat Mooseksen kuolemasta Israelin ja Juudan pakkosiirtolaisuuteen asti.
Israelin ja Juudan pakkosiirtolaisuus ja temppelin tuhoutuminen olivat merkittävä kansaa ja yhteisöä kohdannut kriisi, jonka seurauksena varhainen juutalaisuus joutui tulkitsemaan historian tapahtumat uudelleen. Tämä näkyy konkreettisesti Vanhan testamentin tekstihistoriassa. Tekstiä muokattiin, lisättiin ja poistettiin sitä mukaan mikä selittää Israelia ja Juudaa kohdannutta katastrofia. Tämä näkyy esimerkiksi tiukan monoteismin korostamisena, epäjumalanpalveluksen kieltämisenä, temppelikultin keskittämisenä Jerusalemiin ja entisajan kuninkaiden rikosten luettelemisena. Deuteronomistisen historiantulkinnan taustalla oli pyrkimys määritellä nykyhetkeä tulkitsemalla mennyttä historiaa uudelleen.
Gary Johnson
Johnson on entinen republikaani, joka toimi New Mexicon kuvernöörinä vuosina 1995–2003. Libertaaripuolueeseen hän siirtyi vuonna 2011.
Ennen politiikkaan ryhtymistä Johnson toimi rakennusalan yrittäjänä, ja hän omistaa yhden New Mexicon suurimmista rakennusliikkeistä.
Emmuska Orczy
pienoiskuva|Emmuska Orczy Emma ”Emmuska” Magdolna Rozália Mária Jozefa Borbála Orczy de Orci (23. syyskuuta 1865 Tarnaörs, Unkari – 12. marraskuuta 1947 Lontoo, Iso-Britannia ) oli unkarilaissyntyinen brittiläinen kirjailija ja paronitar. Hän saavutti suosiota eloisilla ajanvieteromaaneilla. Orczyn tunnetuin teos on vuonna 1905 julkaistu historiallinen romaani Punainen neilikka, jonka hän kirjoitti yhdessä miehensä kanssa. Se kertoo Sir Percy Blakeneyn seikkailuista Ranskan vallankumouksen aikana. Punainen neilikka tunnetaan sekä näytelmänä, romaanina että elokuvana. Samaa aihetta Orczy kuvasi monessa muussakin romaanissa. Punaisen neilikan lisäksi häneltä on suomennettu muita romaaneja ja salapoliisiromaaneja.
Orczy muutti Englantiin avioiduttuaan englantilsen aatelisen kanssa ja asui sen jälkeen Englannissa ja Rivieralla. Romaaneissaan hän kuvaa vallankumluksellisia moraalittomaksi roskajoukoksi ja asettuu näin aateliston arvojen kannattajaksi.
Honkonen
Honkonen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Andreas Osiander
Andreas Osiander (oik. Hosemann, 1498–1552) oli saksalainen teologi, vuosina 1522–1548 Nürnbergin kirkkoherra ja uskonpuhdistaja, vuodesta 1549 pappi ja professori Königsbergissä. Hän oli luterilaisuuden puolustaja ja edusti luterilaisuutta mm. Marburgin uskontokeskustelussa 1529 ja Ausburgin valtiopäivillä 1530, mutta hänen vanhurskauttamisoppinsa oli luterilaisuudesta poikkeava. Toisin kuin Melanchton, Osiander uskoi, että syntinen ihminen todella tehdään vanhurskaaksi sen sijaan, että syntinen vain julistettaisiin Jumalan edessä sellaiseksi Tämä tapahtuu Osianderin mukaan sen takia, että Kristus jumalallisen luontonsa puolesta asuu hänen sanaansa uskovassa ihmisessä ja siten vanhurskauttaminen on sama kuin uudestisyntyminen. Kun Osiander kertoi tästä käsityksestään Königsbergissä vuonna 1550, syntyi niin sanottu Osianderin riita. Melanchtonin kannattajat filippistit olivat kiistassa Osianderia vastassa. Osianderin kanta hylättiin virallisesti Sovinnon kirjassa 1580.
Murre
Murre eli dialekti on jonkin kielen alueellinen tai sosiaalinen variantti. Se on määräalueen tai määräyhteisön kielimuoto, joka selvästi poikkeaa yleiskielestä tai muista saman kielen esiintymismuodoista. Murteet voivat erota toisistaan sanastoltaan, kieliopiltaan, äänteiltään ja painotukseltaan.
Aluemurretta puhutaan tietyllä seudulla. Laajalla alueella puhuttu murre voi jakaantua moniin (ala)murteisiin, jotka vuorostaan voivat muodostua vielä pienemmistä murteista, ja niin edelleen.
Sosiaalinen murre eli sosiolekti on tietyn sosiaalisen ryhmän puhemuoto. Esimerkiksi tiettyjen ammattikuntien tai tieteenalojen erikoiskielet, sekä yhdistysten ja harrastajien slangit ovat sosiolekteja. Ammattislangeilla on tyypillisesti runsas yleiskielestä poikkeava sanasto eli leksikko.
Kielen ja murteen raja
Kielen ja murteen välille ei voida vetää yksiselitteistä rajaa. Kielitieteessä tavanomainen määritelmä on, että jos kielimuotojen puhujat ymmärtävät toisiaan ilman, että kummankaan tarvitsee erikseen opetella toistensa kieltä, ovat kyseessä saman kielen murteet, muussa tapauksessa eri kielet. Tämäkin määritelmä on silti ongelmallinen, sillä monissa rajatapauksissa kielimuotojen puhujat ymmärtävät toisiaan jotenkuten, mutta puutteellisesti. On olemassa myös murrejatkumoita eli alueita, joiden sisällä murteet vaihtelevat vähitellen siten, että alueen ääripäiden asukkaat eivät ymmärrä toisiaan, mutta missään kohdassa matkan varrella ei ole sellaista jyrkkää rajaa, jonka eri puolilla naapurit eivät ymmärrä toisiaan. Sellaisia murrejatkumoita oli varsinkin vanhan maatalousyhteiskunnan aikana, jolloin ihmiset liikkuivat vähän ja joutuivat vain harvoin tekemisiin kirjakielen kanssa. Yhden sellaisen muodostivat esimerkiksi hollannin sekä ala- ja yläsaksan murteet Alankomaiden rannikolta Itävaltaan saakka. Kielen ja murteen erottelun häilyvyyden vuoksi on myös vaikea määritellä, kuinka montaa kieltä maailmassa puhutaan.
Usein sosiolingvistisesti kuitenkin murretta kutsutaan murteeksi
Kielimuodon luokittelu kieleksi tai murteeksi, ja sen sukulaisuus muiden puheenparsien kanssa voi olla epäselvää ja kiistanalaista – aivan samoin kuin politiikka, joka vahvasti vaikuttaa kielen asemaan (esimerkiksi makedonian kieli). Myös norjaa ja ruotsia (joiden puhujat ymmärtävät toisiaan) luultavasti pidettäisiin saman kielen eri murteina ilman valtionrajaa. Rauman murretta taas pidetään suomen murteena, vaikka valtaväestö ei ymmärrä sitä. Varsinkin Euroopassa puhutuista lähisukuisista kielimuodoista on monessa tapauksessa katsottu eri kieliksi nimenomaan ne, jotka ovat jonkin valtion virallisena kielenä, minkä Max Weinreich on kärjistetysti ilmaissut näin: "Kieli on murre, jonka puhujilla on armeija, laivasto ja ulkoministeriö."
Kun arvoasetelmat unohdetaan, murteella voi yksinkertaisesti viitata vähäisiin alueellisiin eroihin kielimuodoissa, joita pidetään keskenään ymmärrettävinä. Puheenparsi paljastaa muukalaisen, ja kertoo vieraan alkuperästä; mistä kylästä tai kaupunginosasta, tai miltä seudulta hän on kotoisin. Esimerkiksi Pohjois-Amerikan alkuperäiskielillä navajolla ja apassilla on monia ilmeisiä, laajalle levittäytyneitä murteita, millä kielitieteilijät tarkoittavat vain, että vaihtelusta huolimatta puhujat suurelta osin ymmärtävät toisiaan ja tiedostavat kaikkien puhuvan yleisesti ottaen samalla tavalla.
Kielen asemaa eivät määritä ainoastaan kielitieteelliset kriteerit, vaan se on myös historiallisen ja poliittisen kehityksen tulos. Kirjakielen asemaan päätynyt retoromaani tunnustetaan omaksi kielekseen, vaikka se ei juuri eroakaan Lombardian alppimurteista. Myös ruotsi, norja ja tanska käsitetään eri kieliksi, vaikka ne ovat keskenään melko hyvin ymmärrettävissä. Vastakkainen esimerkkitapaus on kiinan kieli, jonka muotoja usein pidetään kielten sijaan murteina, koska niillä on yhteinen kirjoitusjärjestelmä - välittämättä siitä, että niiden keskinäinen ymmärrettävyys on olematonta.
Ketola (täsmennyssivu)
Ketola tarkoittaa seuraavia:
Ricardo Odnoposoff
Ricardo Odnoposoff, etunimi myös muodossa Riccardo (1914–2004 ) oli argentiinalainen viulutaiteilija ja Keski-Euroopassa arvostettu pedagogi. Hän oli Wienin filharmonikkojen konserttimestari ja sittemmin sai kansainvälistä mainetta. Hän oli professori Wienin musiikkiakatemiassa vuodesta 1956 ja Stuttgartin musiikkikorkeakoulussa vuodesta 1964. Suomessa Odnoposoff esiintyi mm. Sibelius-viikon solistina.
Fabian Hambüchen
Fabian Hambüchen (s. 25. lokakuuta 1987 Bergisch Gladbach) on saksalainen telinevoimistelija, maailman- ja moninkertainen Euroopan mestari sekä olympiamitalisti.
Hambüchenin vahvin teline on ollut rekki, jolla hän voitti olympiapronssia Pekingissä 2008, olympiahopeaa Lontoossa 2012, maailmanmestaruuden Stuttgartissa 2007, kolme Euroopan mestaruutta vuosina 2005, 2007 ja 2008 sekä kultaa Euroopan kisoissa 2015. Hambüchen on kuitenkin pärjännyt arvokisamitalien arvoisesti myös muilla yksittäisillä telineillä ja moniottelussa.
Hambüchen valittiin Saksassa Vuoden urheilijaksi vuonna 2007.
Kapinrusakko
Kapinrusakko (Lepus capensis) on lämpimässä ilmastossa elävä jänislaji. Sen levinneisyysalue ulottuu Afrikan eteläkärjestä Etelä-Kiinaan. Se on jaettu 80 alalajiin, ja osa niistä saattaa olla varsinaisia erillisiä lajeja. Eri alueilla elävien kapinrusakoiden koko ja väritys vaihtelevat suuresti. thumb|Kapinrusakko Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on ”afrikanrusakko”.
Adam Friedrich Oeser
thumb|Adam Friedrich Oeser Adam Friedrich Oeser (1717–1799) oli saksalainen taidemaalari, kuvanveistäjä ja vaskenpiirtäjä. Vuodesta 1764 hän oli Leipzigin taideakatemian johtaja Tässä asemassa hän oli mm. Goethen opettaja. Oeser oli Winckelmannin ohella uusklassisuuden esitaistelija.
IBM 1401
IBM 1401 oli IBM:n lokakuussa 1959 esittelemä tietokone. Tietokone oli tallennetun ohjelman tietokone, joka perustui transistorilogiikkaan ja oli IBM:n ensimmäisiä transistoritietokoneita. Aiemmat tietokoneet olivat usein elektro-mekaanisia tai elektroniputkiin perustuvia. Tallennetun ohjelman tietokoneessa ohjelma voitiin ladata reikäkorteilta tai magneettinauhalta ilman fyysisiä muutoksia laitteeseen.
Tietokone ei ollut suurin eikä nopein mutta se oli yksi edullisimmista. Tietokonetta sanottiin ensimmäiseksi huokeaksi yleiskäyttöiseksi tietokoneeksi ja IBM sai tilausta viidessä viikossa sen julkaisun jälkeen: enemmän kuin ennakointiin sen koko elinajaksi. Tietokonetta oli parhaimmillaan 1960-luvulla noin kappaletta käytössä ja noin puolet maailman tietokoneista koostui 1400-sarjan malleista. Yritykset vuokrasivat tietokonetta Yhdysvaltain dollarin kuukausihinnalla (nykyrahassa noin  dollaria), joka oli aikanaan edullinen hinta. Myyntihinta oli dollaria (3,4 miljoonaa dollaria nykyrahassa). pienoiskuva|vasen|SMS-piirilevy, jollaista käytettiin IBM 1401:ssä. Varhain 1950-luvulla IBM:n toimitusjohtaja Thomas Watson ajoi yrityksen siirtymistä elektromekaanisista elektronisiin tuotteisiin. Tavoitetta varten IBM kehitti automatisoitua transistorien valmistusta ja automatisoitua piirilevyjen valmistusta. IBM kehitti Standard Modular System (SMS) paketoinnin elektroniikan komponenteille sekä CDTL-logiikkaa, jotka valittiin 1401:een sen vuokrauskustannuksien pitämiseksi alhaalla. Kehitettyä SMS-teknologiaa hyödynnettiin myös 7000-sarjan tietokoneissa IBM 7090, IBM 7070 ja IBM 7030.
Tietokone oli aikanaan pienen mittakaavan tietokone, mutta koostui puolesta miljoonasta diskreetistä komponentista, painoi jopa viisi tonnia ( – paunaa) ja käytti  virtaa.
Tietokoneessa oli vaihteleva (ei kiinteä) sanan pituus. Tietokone käytti desimaalijärjestelmää binäärijärjestelmän sijaan. Tietokoneeseen sai varhaisen korkean tason ohjelmointikelen Report Program Generator (RPG).
Islantilainen muusikko Jóhann Jóhannsson on julkaissut albumin nimeltä IBM 1401, A User's Manual.
Annobón
Annobón (, myös Pagalú) on tuliperäinen Päiväntasaajan Guinealle kuuluva saari Atlantin valtameressä. Saari sijaitsee noin 160 kilometrin päässä São Tomén saaresta ja noin 300 kilometrin päässä Manner-Afrikan Gabonin rannikolta lounaaseen. Annobónilla on trooppinen ilmasto, ja pääosin vuoristoista saarta peittää sademetsä. Saaren merkittävin asutuskeskittymä on pohjoisrannikolla sijaitseva San Antonio de Palé. Annobónin pinta-ala on 17 neliökilometriä ja väkiluku oli vuoden 2015 väestönlaskennassa 5 232. Väestö on São Tomélta ja Angolasta tuotujen orjien jälkeläisiä, joiden tärkeimpiä elinkeinoja ovat kalastus ja maanviljely. Asukkaat puhuvat fa d’ambun kieltä, joka on portugaliin pohjautuva kreoli.
Päiväntasaajan Guinea on maailman julmimpiin kuuluvia diktatuureja, jonka ihmisoikeusrikkomukset ovat poikkeuksellisen räikeitä. Annobónilaiset ovat kärsineet itsenäisyyden aikana aliravitsemuksesta, kulkutaudeista sekä hallituksen väkivallasta. Hallitus on investoinut suuria summia Annobónin infrastruktuuriin, ja saarella on esimerkiksi uusi lentoasema ja syväsatama. Joidenkin tietojen mukaan Annobónille olisi haudattu tonneittain vaarallisia jätteitä.
Fyysinen maantiede
Päiväntasaajan Guinealle kuuluva pieni Annobónin saari sijaitsee päiväntasaajan eteläpuolella Atlantin valtameressä. Usein saaren ajatellaan sijaitsevan Guineanlahdessa, mutta International Hydrographic Organizationin mukaan Annobón jää kuitenkin lahden etelärajan ulkopuolelle. Annobón sijaitsee noin 160 kilometrin päässä lounaaseen São Tomé ja Príncipen saarivaltioon kuuluvasta São Tomén saaresta, noin 300 kilometriä lounaaseen Manner-Afrikan Gabonin rannikolla olevasta Cap Lopezista ja noin 650 kilometrin päässä Päiväntasaajan Guinean pääkaupungista Malabosta lounaaseen.
250px|thumb|Annobónin sijainti. thumb|250px|Annobónin kartta. Annobón on pohjois-eteläsuunnassa noin kahdeksan kilometriä pitkä, ja leveyttä sillä on noin kolme kilometriä. Saaren pinta-ala on noin 17 neliökilometriä. Annobón on vuoristoinen saari, jonka korkein kohta on 613 metriä merenpinnan yläpuolella oleva Macizo de Santa Mina. Saarella on useita muitakin yli 500 metriin yltäviä huippuja. Annobónin pohjoisosassa, saaren keskivaiheilla on sammunut tulivuori, jonka kraatteriin on syntynyt A Pot -niminen järvi. Kraatteri on lähes pyöreä, ja sen halkaisija on 700 metriä. Saaren karu rannikko on muodostunut pääosin basaltista syntyneistä jyrkänteistä, jotka saattavat olla jopa 40-metrisiä. Annobónin luoteisin kohta on korkea kallionjyrkänne, joka tunnetaan nimellä Punta d’Ave. Jyrkänteen pohjoispuolella on ryhmä pieniä kallioluotoja, jotka tunnetaan nimellä Isletas (tai Islotes) Yebatelu. Koillisrannikolla sijaitsevat puolestaan pienet Islote Bayalan, Islote del Pason, Islote Tortugan ja Islote Pirámiden (myös Ye Cuín) saaret. Länsirannikon Punta Jiscoyn edustalla on pieni Islote Yemaman saari. Annobónin eteläpuolella on useita pieniä saaria, kuten Islote Adams, Islote de Escobar, Islote de Fernando Poo ja Islote de Santarem.
Saaren pohjoisrannikolla Punta del Palmar -niemen eteläpuolella sijaitsee Annobónin merkittävin asutuskeskus ja samannimisen provinssin pääkaupunki San Antonio de Palé, jossa vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan asuivat kaikki provinssin asukkaat. Pieni San Pedron (myös Anganchi tai A’nganyi) kylä sijaitsee Punta de San Antonion niemen pohjoispuolella, saaren länsirannikolla. Annobónin keskiosassa, länsirannikon lähistöllä on Santa Cruz de Annobónin (myös Aual) kylä.
Kallioperä
Annobón kuuluu yhdessä tuliperäisten São Tomén, Príncipen ja Biokon saarten kanssa tuliperäiseen ”Kamerunin-linjaan”, joka jatkuu Afrikan mantereella Kamerunin ja Nigerian alueilla. Annobónin saari on merellisestä kuoresta kohoavan 5 300 metriä korkean kerrostulivuoren huippu. Tulivuori on muodostunut vähitellen; nykyisen saaren ympärille on purkausten tuloksena levinnyt palagoniittista breksiaa. Pääosa saaren kallioperästä sen sijaan on tulivuoresta purkautunutta basalttia. Annobónin vanhimmalla basalttilaavavirralla on ikää 18,4 miljoonaa vuotta. Noin 5,3 miljoonaa vuotta sitten kerroksittaisista basalttilaavavirroista muodostui vulkaaninen tuhkakartio, jonka tulivuoren kraatteriin jähmettyneet trakyyttiset laavatapit madalsivat 3,9 miljoonaa vuotta sitten. Saaren pohjoisosaan 2,6 miljoonaa vuotta sitten vaikuttaneen tulivuorenpurkauksen tuloksena syntyi muun muassa trakyyttia, basaniittia ja tristaniittia. Viimeisimmissä alle 100 000 vuotta sitten tapahtuneissa purkauksissa saaren etelä- ja pohjoisosiin virtasi basalttisia laavavirtoja ja nykyisestä kraatterijärvestä purkautui basalttista tuffia. Nykyisin uusien purkausten vaara on mitätön.
Luonto
Annobón muodostaa yhdessä São Tomén ja Príncipen saarten kanssa 1 036 neliökilometrin laajuisen ekoalueen, jolla on runsaasti kotoperäisiä eliölajeja. Aluetta on kotoperäisten lajien suuren määrän vuoksi verrattu esimerkiksi Galápagossaariin. Annobón on pohjoisosaa lukuun ottamatta pääosin sademetsän peittämä, mutta suuri osa siitä on viljelyskäytössä. Saaren eteläosassa yli 450–500 metrin korkeudessa sijaitsevat alueet ovat usein sumun peitossa, minkä ansiosta siellä kasvaa runsaasti metsäepifyyttejä. Pohjoisosa puolestaan on kuivempaa ja alavampaa, ja se on siirtomaakaudella hakattu alun perin sokeriruokoviljelmiksi. Nykyään alueella on savannimaista kasvillisuutta, kuten ruohoa, öljypalmuja ja muutamia muita puulajeja sekä siellä täällä on pensaita. Annobónilla kasvaa 20 kotoperäistä kasvilajia, joista 14 kuuluu koppisiemenisten alakaareen.
Annobónin saari ympäröivine merialueineen on yksi Päiväntasaajan Guinean viidestä kansainvälisesti tärkeästä lintualueesta (IBA). Alueen koko on 230 neliökilometriä. Saarella on tavattu 19 lintulajia, joista 12:n arvellaan asuvan siellä vakinaisesti. Näistä kahdeksan on maalintuja. Saaren kotoperäisiä lintulajeja ovat annoboninrilli ja punaparatiisimonarkin alalaji Terpsiphone rufiventer smithii. Muita pesiviä merilintulajeja ovat esimerkiksi ohjasnokitiira, ruskotiira, ruskosuula ja pikkutropiikkilintu. Annobónin muita kotoperäisiä eliölajeja ovat kaksi matelijalajia ja yhdeksän kotilolajia. Saarella tavataan myös yhtä muuta matelijalajia ja kolmea kotilolajia, jotka ovat Guineanlahden saarilla kotoperäisiä eli niitä tavataan vähintään jollain muullakin lähisaarella kuin vain Annobónilla. Annobónin rannoille saapuu pesimään merinahkakilpikonnia ja karettikilpikonnia. Valaista saaren vesillä tavataan ryhävalaita, sinivalaita, seitivalaita ja sillivalaita.
Koko saari on ollut suojelualue vuodesta 1988 lähtien, mutta koko aikana alueella ei ole tehty eikä suunniteltu ainuttakaan virallista suojeluarviota, tutkimusta tai luonnonsuojeluhanketta. Saaren metsien katsotaan olevan turvassa suurelta häviämiseltä, sillä mitään suuria hakkuita ei pidetä todennäköisinä. Myöskään väkiluvun ei uskota nousevan huomattavasti. Ihmiset metsästävät lintujen, kuten ruskosuulan, munia. Ihmisten vaikutuksesta Annobónille on tullut kissoja ja isorottia, jotka uhkaavat jankuttajakyyhkyjä.
Ilmasto
Annobónilla vallitsee trooppinen ilmasto. Vuoden keskilämpötila on noin +26 °C ja vuoden suhteellinen kosteusprosentti yli 85 prosenttia. Päivät ovat kuumia ja yöaikaan saattaa olla viileää. Saarella on kuivakausi, eli sadetta saadaan alle sata millimetriä kuukaudessa, tammikuussa ja uudelleen toukokuun ja lokakuun välisenä aikana. Toisen lähteen mukaan kuivakausi on kesäkuusta lokakuuhun ja sadekausi marraskuusta toukokuuhun. Annobónin pohjoisosassa sataa vuodessa vain 1 200 millimetriä.
Historia
thumb|200px|Espanjan siirtomaa-aikaisen [[Elobey, Annobón ja Corisco|Elobeyn, Annobónin ja Coriscon hallinnollisen alueen yhden céntimon postimerkki vuodelta 1907.]]
Siirtomaa-aika
Portugalilainen retkikunta João de Santarémin ja Pêro Escobarin johdolla löysi saaren uudenvuodenpäivänä vuonna 1475, jonka mukaan saari sai myös portugalinkielisen nimensä Ano Bom eli ”hyvä vuosi”. Retkikunta oli etsimässä uusia satamapaikkoja orjakauppaa varten. Toisen lähteen mukaan portugalilainen löytöretkeilijä Rui de Sequeira löysi saaren uudenvuodenpäivänä vuosien 1472–1475 välisenä aikana, mutta todennäköisimmin vuonna 1474. Annobónille syntyi asutusta, kun portugalilaiset toivat vuonna 1503 orjia São Tomélta puutavarantuotantoa varten. Saari oli 1500-luvulta lähtien vuorollaan portugalilaisten, hollantilaisten, espanjalaisten ja brittien omistuksessa ja melkein kaikki käyttivät Annobónia orjakaupankeskuksena. Orjia kuljetettiin vuosisatojen ajan Annobónin kautta Eurooppaan ja Amerikkaan, ja saarella on yhä vanhan orjasataman jäänteet.
São Tomén saaren asukkaat hallitsivat aluetta ja sen kaupankäyntiä 1500- ja 1600-lukujen ajan. Tuolloin Annobónin kaupallinen, sosiaalinen ja poliittinen elämä olivat täysin sidoksissa São Tomén saareen. Portugali kokeili Annobónilla 1500-luvulla sokerinviljelyä, mutta toisin kuin muilla portugalilaissaarilla São Tomélla, Madeiralla ja Azoreilla, Annobónilla sokerista ei koskaan muodostunut merkittävää vientituotetta. Sokerin sijaan sadat saarelle tuodut orjat tuottivat Annobónin kautta kulkeville orja- ja kauppalaivoille täydennystä, kuten kookospähkinöitä, appelsiineja, sitruunoita ja banaaneja. Saarella viljeltiin myös pieniä määriä hyvälaatuista puuvillaa, jota sãotomélaiset, espanjalaiset ja hollantilaiset kauppiaat hankkivat. Myös 1600- ja 1700-lukujen aikana Annobón toimi Afrikan rannikolla matkanneiden laivojen pysähdyspaikkana, josta hankittiin mukaan maataloustuotteita, puuta ja vettä. Annobónilla pysähtyivät Länsi-Afrikasta lähteneiden orjalaivojen lisäksi myös Itä-Intiaan matkalla olleet eurooppalaiset kauppalaivat.
Annobónin ja Fernando Pon (nyk. Bioko) saarista tuli Espanjan omaisuutta vuonna 1778, kun Espanja ja Portugali jakoivat keskenään alueita. Vaihdossa Espanja antoi esimerkiksi saaria Brasilian edustalta. Saarelle valmistui vuonna 1801 pieni linnoitus, ja samana vuonna britit saivat Espanjalta luvan käyttää saarta makean veden tankkauspaikkana. Espanjan omistajuus pysyi vuosikymmeniä lähinnä nimellisenä, sillä vuonna 1778 laivaston tekemän tutkimusmatkan jälkeen espanjalaiset saapuivat Annobónille uudelleen vasta vuonna 1843. Tuolloin he antoivat saaren päällikölle lippunsa. Espanjalaisia lähetyssaarnaajia saapui saarelle vuonna 1885. He rakensivat Annobónille koulun ja olivat Espanjan hallituksen ainoita edustajia saarella aina vuoteen 1906 saakka, jolloin Madridista nimitettiin pormestari Annobónille. Espanjan valtakaudella rakennettiin myös kirkko. Valtakaudesta lähtien väestö on saanut elantonsa enimmäkseen maanviljelystä ja kalastuksesta. Kauden loppupuolella vuonna 1960 saaren väkiluku oli 2 500.
Osana itsenäistä Päiväntasaajan Guineaa
Annobónista tuli osa Päiväntasaajan Guineaa maan itsenäistyessä Espanjasta vuonna 1968. Ensimmäinen valtionpäämies Francisco Macías Nguema muodosti saarelle hallituksen. Päiväntasaajan Guineassa muutettiin useiden paikkojen espanjalaisia nimiä afrikkalaisiksi vuodesta 1973 lähtien. Annobónista tuli Pagalú, mutta nimi muutettiin takaisin vuonna 1979, sillä paikalliset eivät uutta koskaan ottaneet käyttöön. Pagalú tarkoittaa paikallisella fa d’ambun kielellä papukaijaa ja suurta kukonpoikaa.
Itsenäisyyden aikana saaren väestön tilanne muuttui huonommaksi Annobónin eristäytyneen sijainnin takia. Saarelle kulkenut tarvikelaiva saattoi kulkea vain kerran tai kaksi vuodessa, ja annobónilaiset joutuivatkin selviämään omillaan ilman sähköä, lääkkeitä ja viestiyhteyksiä. Lisäksi koulutus oli olematonta, ja Annobónin väestö kutistui kulkutautien seurauksena. Saarella oli vuonna 1973 koleraepidemia, joka tappoi 400 asukasta. Osan annobónilaisnuorukaisista onnistui päästä kanooteillaan merivirtojen avulla Gaboniin apua etsimään, sillä presidentti Francisco Macías Nguema esti Punaisen Ristin avun, ja syynä tähän arvellaan olleen sen, että Macías ei saanut ääniä Annobónilta vuoden 1968 presidentinvaalissa. Vaalituloksesta suuttunut Macías lähetti saarelle joukkoja, jotka polttivat asukkaiden satoja, tappoivat asukkaita ja raiskasivat naisia. Selviytyneet nuorukaiset kuljetettiin Biokon saarelle työskentelemään kaakaoplantaaseille. Annobónilla tavattiin 1980-luvun lopulla paljon tuberkuloosia ja lepraa, joiden sairastavuusprosentit olivat maailman korkeimpia.