cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Civilization IV: Warlords
Civilization IV: Warlords on Civilization IV:lle Yhdysvalloissa 24. heinäkuuta ja Euroopassa 28. heinäkuuta 2006 julkaistu lisäosa. Siinä on painotettu nimenomaan sotimiseen ja sen seurauksiin. Suurmiehille on tullut uusi luokka, sotaherrat. Erikoisyksiköiden lisäksi kansoille on tullut myös erikoisrakennus. Uutena ominaisuutena ovat myös vasallivaltiot. Pelissä on myös kahdeksan uutta skenaariota.
Uudet kansat ja hallitsijat
Lisäksi pelin mukana tulee neljä uutta johtajaa vanhoille kansoille.
Uudet yksiköt, rakennukset ja ihmeet
Warlordsissa tulee kaksi uutta kaikille yhteistä yksikköä. Warlordsissa tulee kaksi uutta kaikille yhteistä rakennusta Warlordsissa tulee myös kolme uutta ihmettä.
Skenaariot
Warlordsissa on kahdeksan skenaariota.
Légalin matti
Légalin matti on shakissa avausansa, jossa valkea saa kuningattaren uhrauksella matitettua mustan. Matti on nimetty ranskalaisen shakinpelaajan Sire de Légalin (1702–1792) mukaan.
Matti alkaa tavallisimmin italialaisella pelillä.
Musta kiinnittää valkoisen ratsun. Normaalisti tämä olisi hyvä siirto, mutta tässä asemassa se on taktinen virhe.
Tässä asemassa 5. Rxe5 olisi hätäilyä, koska 5...Rxe5 voittaisi ratsun. Sen sijaan valkoinen pakottaa lähetin perääntymään tai syömään valkoisen ratsun.
Musta säilyttää kiinnityksen, mutta antaa samalla valkoiselle mahdollisuuden kauniiseen uhraukseen. Lxf3 olisi luovuttanut lähettiparin edun valkealle, pitäen pelin kuitenkin tasaisena. Myös 5...Le6 kävisi.
Valkea ei välitä kiinnityksestä, ja uhraa kuningattarensa. Mustan paras vaihtoehto nyt olisi 6...Rxe5 7. Dxh5 Rxc4 8. Db5+ ja 9. Dxc4 valkean jäädessä vain sotilaan voitolle. Sen sijaan musta ottaa kuningattaren ja häviää pelin heti.
Lopullinen asema on niin sanottu puhdas matti, jossa jokaista mustan kuninkaan pakoruutua uhkaa vain yksi valkean nappula tai vaihtoehtoisesti tukkii mustan oma nappula.
Alkuperäinen peli
Alkuperäisessä pelissä Légal pelasi tasoituksella ilman a1-tornia St Brietä vastaan (Pariisi n. 1750).
Jos musta olisi pelannut 5...Rxe5! hän olisi voittanut ratsun sotilaasta. Nyt matti seuraa kahdessa siirrossa.
Tontut toverukset
Tontut toverukset on yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 1949. Elokuvan pohjana oli radiokuunnelmasarja My Friend Irma, ja sen päähenkilöinä olivat Irma Peterson ja Jane Stacy, joita esittivät Marie Wilson ja Diana Lynn, joka korvasi radiossa samaa roolia esittäneen Cathy Lewisin. Yleisön päähuomion saivat kuitenkin sivuosissa esiintyneet uudet näyttelijät Dean Martin ja Jerry Lewis, jotka esittivät laulaja Steve Lairdia ja yksinkertaista ravintolatarjoilija Seymouria. Elokuvan jatko-osassa Tontut toverukset lännessä elokuvan juoni keskittyikin enemmän heidän roolihahmojensa ympärille.
Elokuvassa Irma Petersonin poikaystävä Al, jota esittää John Lund, yrittää auttaa Steve Lairdia laulajanurallaan.
Italian liberaalinen puolue
Italian liberaalinen puolue (Partito Liberale Italiano, PLI) oli Italiassa toiminut maltillisesti konservatiivinen puolue.
Puolue sai alkunsa ryhmästä, jonka Camillo Cavour loi Sardinian kuningaskunnan parlamenttiin vuonna 1848. Ryhmä jatkoi myöhemmin toimintaansa yhdistyneen Italian parlamentissa. Liberaalit eivät muodostaneet 1800-luvulla yhtenäistä puoluetta, vaan kyseessä oli lähinnä parlamentin enemmistöä hallinnut samanmielisten ryhmä. Liberaalit kannattivat tuolloin keskitettyä hallintoa, vapaakauppaa, regressiivistä verotusta ja rajoitettua äänioikeutta. Ryhmä hajosi 1860-luvulla oikeisto- ja vasemmistosiipiin, joista vasemmisto nousi vuodesta 1876 alkaen hallitsevaksi. Liberaalien johtamat koalitiohallitukset dominoivat Italian politiikkaa aina ensimmäiseen maailmansotaan asti. Sodan jälkeen liberaalit kuitenkin menettivät suuren osan poliittisesta voimastaan. Italian liberaalinen puolue (PLI) perustettiin virallisesti vuonna 1922. Se liittoutui aluksi fasistien kanssa, mutta Benito Mussolini lakkautti sen vuonna 1925.
Puolue perustettiin uudelleen toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1944. Se näyttäytyi nyt konservatiivisena ja omaksui vahvan antikommunistisen linjan. Puolue oli kylmän sodan aikana kannatukseltaan pieni, mutta valtaa pitäneen kristillisdemokraattisen puolueen tärkeä liittolainen, ja sai toisinaan vaikutusvaltaisia asemia Italian hallituksessa. Vuonna 1992 paljastunut tangentopoli-korruptioskandaali tuhosi puolueen uskottavuuden. PLI lakkautettiin vuonna 1994 ja suurin osa sen poliitikoista siirtyi Forza Italia -puolueeseen.
Nathan Burns
Nathan Burns (s. 7. toukokuuta 1988 Orange) on australialainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Burns debytoi Australian maajoukkueessa 2007. Hän on pelannut 24 maaottelua ja tehnyt niissä kolme maalia.
Koripallon miesten SM-sarjakausi 1945
Koripallon miesten SM-sarjakausi 1945 oli 5. kausi, jolloin pelattiin miesten koripallon Suomen mestaruudesta. Kauden päättyessä Helsingin Kiri-Veikot vei Suomen mestaruuden.
Koripalloliiton mestaruussarja
TUL:n mestaruus
HMS Fervent (1895)
HMS Fervent oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1901 palvelukseenotettu Fervent-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus
Alus tilattiin 7. marraskuuta 1893 Hanna, Donald and Wilsonilta Paisleysta, jolloin sen valmistumisajankohdaksi määrättiin 31. toukokuuta 1985. Köli laskettiin 27. maaliskuuta 1894. Alus laskettiin vesille 20. maaliskuuta 1895 ja valmistui kesäkuussa 1900, mutta se otettiin palvelukseen vasta 1901 nopeuden jäätyä koeajoissa asetetusta 27 solmun tavoitenopeudesta.
Palvelus
Uransa alus oli Britteinsaarten vesillä, kunnes se myytiin romutettavaksi 1920.
Secret Life
Secret Life on Jeff VanderMeerin vuonna 2004 ilmestynyt fantasianovellien kokoelma.
Tupoksen koulu
Tupoksen koulu on Limingan Tupoksen taajamassa sijaitseva yhtenäiskoulu.
Voghera
Voghera on kaupunki Pohjois-Italiassa Pavian maakunnassa Lombardian alueella. Se on Pojoen eteläpuolisen Oltrepò Pavese alueen tärkein kaupunki. Kaupungin nähtävyyksiä ovat tuomiokirkko Duomo di Voghera sekä Viscontien linna Castello Visconteo.
Tupoksen koulu
Elokuussa 2022 oppilaita koulussa oli 815.
Historiaa
Tupokseen ensimmäinen koulurakennus rakennettiin vuonna 1924, ja se tunnettiin vuoteen 1930 asti nimellä Vesikarin koulu.
Voghera
Antiikin aikana nykyisen Vogheran paikalla sijaitsi Irian kaupunki.
Norjan vaakuna
pienoiskuva|upright|Norjan vaakuna Norjan vaakuna on Norjan kuningaskunnan kansallistunnuksena käytettävä vaakuna. Norjan vaakuna on yksi Euroopan vanhimmista, sillä vaakunan historia voidaan ajoittaa aina 1200-luvulle, jolloin Haakon IV Haakoninpoika käytti kilpeä, johon oli kuvattu leijona. Punainen väri on mainittu kuninkaan saagassa. Vuonna 1280 Kuningas Eirik Magnusson lisäsi kruunun ja hopeisen kirveen. Kirves on ase, jolla Pyhä Olavi surmattiin Stiklestadin taistelussa 1030. Vaakuna on kuitenkin kokenut jonkin verran tyylillisiä muutoksia tultaessa lähemmäs nykyaikaa. Myöhäiskeskiajalla kirveen varsi kasvoi pidemmäksi ja ase alkoi muistuttaa hilparia.
Tanskan vaakuna
thumb|Tanskan vaakuna Tanskan vaakuna on Tanskan kuningaskunnan kansallistunnus lipun ja kansallislaulun ohella. Vaakunassa on kolme sinistä kruunupäistä leijonaa kultaisella pohjalla. Vaakuna on Norjan vaakunan ohella yksi Euroopan vanhimpia ja samantyyppisten värien ja aiheiden käytön kilvissä voidaan katsoa ulottuvan 1270-luvulle. Vaakunaa on uudistettu useasti ja vakiintuneen ulkoasunsa se sai vasta 1900-luvulla.
Beth-Horonin taistelu
Beth-Horonin taistelu käytiin vuonna 66 jaa. Syyrian legaatin Gaius Cestius Galluksen johtamien roomalaisten ja juutalaiskapinallisten välillä ensimmäisessä juutalaissodassa.
Epäonnistuneen Jerusalemin piirityksen päätyttyä, Gallus päätti vetäytyä Beth-Horoniin. Juutalaiset olivat kuitenkin seuranneet heitä ja väijyttivät roomalaiset ja ajoivat heitä takaa Antipatrikseen asti. Roomalaiset kärsivät raskaita tappioita ja kapinalliset saivat saaliikseen runsaasti aseita ja erityisesti heittokoneita.
Cerrado
thumb|WWF:n määritelmän mukaan Cerrado kattaa karttaan vaaleanvihreällä merkityn alueen. thumb|Cerradon kasvillisuutta. Cerrado on trooppinen savannialue Brasiliassa. Se on saanut nimensä portugalin kielen suljettua ja saavuttamatonta tarkoittavasta sanasta. Cerradon pinta-ala on 1 916 900 neliökilometriä, se käsittää 22 % Brasilian pinta-alasta ja ulottuu myös Paraguayn ja Bolivian puolelle. Cerradon biodiversiteetti on poikkeuksellisen suuri. Yksi prosentti alueesta on suojeltu, ja laajentuva maanviljely uhkaa ekosysteemin biodiversiteettiä.
20/20 (uutisohjelma)
20/20 on yhdysvaltalaisen ABC:n uutismakasiiniohjelma, jota on esitetty vuodesta 1978 alkaen. Ohjelman nykyisenä juontajana on Elizabeth Vargas.
Allegoria
thumb|200px|[[Tizian, Harkitsevuuden allegoria 1565. Kolme ihmispäätä symboloivat ikävaiheita ja kolmipäinen peto (susi, leijona, koira) edustaa viisauden asteita.]] Allegoria (kreikan sanoista ἄλλος ’toinen, muu’ ja ἀγορεύειν ’puhua julkisesti’) eli vertauskuva tai vertauksellinen esitystapa on kirjallisuudessa tai kuvataiteissa käytettävä symbolistinen kuvaustapa, jossa alkuperäinen käsite tai idea korvataan toisella. Nimitystä allegoria käytetään myös tällaisen esitystavan mukaisesta taideteoksesta.
Allegorian periaate
Allegoriassa teoksen tai ilmaisun todellinen merkitys on jokin muu kuin sen kirjaimellinen ilmiasu. Esimerkiksi jokin abstrakti käsite tai luonnonvoima voidaan kuvata elollisena oliona tai ihmiset muina eläiminä. Tyypillisiä esimerkkejä allegoriasta ovat faabelit ja osa Raamatun näyistä.
Allegoria on periaatteeltaan lähellä metaforaa. Metaforan tavoin myös allegoriassa jotakin asiaa (teema) kuvataan toisen asian (reema) kautta. Allegorian ja metaforan keskeisimpänä erona on se, että allegoriassa kaksi käsitettä korvaa toisensa sopimuksenvaraisesti, kun taas metafora edellyttää teeman ja sitä kuvaavan reeman välillä jotakin luonnollista yhteyttä. Allegoriat perustuvat siten merkkien symboliseen käyttöön. Allegorista vertauskuvaa ei siis voida yleensä ymmärtää suoraan päättelemällä, vaan sitä tulkitsevan on myös tiedettävä tai oivallettava, mitä käsitteitä vertauskuvassa on korvattu.
Koripallon naisten SM-sarjakausi 1956
Koripallon naisten SM-sarjakaudella 1956 Helsingin Visa voitti seuran ensimmäisen Suomen mestaruuden. Hopeaa voitti Tampereen Pyrintö ja pronssia Lahden Koripalloilijat. Sarjassa pelasi seitsemän joukkuetta.
Boolen algebra
Boolen algebra on George Boolen mukaan nimensä saanut algebrallinen struktuuri, joka toimii loogisen lausekalkyylin ja joukko-opin mallina.
Määritelmä
Boolen algebran muodostaa joukko, jossa on määritelty kaksi laskutoimitusta, \land ja \lor, laskutoimitusten neutraalialkiot 0 ja 1 (joista käytetään joskus myös merkintöjä ⊥ ja \top) ja jossa jokaisella alkiolla on lisäksi komplementti \neg a siten, että ne toteuttavat seuraavat ehdot:
Toisinaan määritelmän ehdoista jätetään pois absorptiolait, ja ne korvataan uusilla ehdoilla ja  (Ehtojen kokonaismäärä pysyy siis kymmenessä.). Kummallakin tavalla kymmenen ehdon avulla esitetyt määritelmät ovat yhtäpitäviä, sillä voidaan osoittaa, että jos jokin struktuuri toteuttaa muut kahdeksan ehtoa ja lisäksi absorptiolait, se toteuttaa myös tässä esitetyt uudet ehdot, ja kääntäen, jos se toteuttaa muut kahdeksan ehtoa ja lisäksi nämä uudet ehdot se toteuttaa myös absorptiolait.
Toisinaan käytetään laskutoimitukselle a \lor b myös merkintää a + b ja laskutoimitukselle a \land b merkintää ab tai a · b. Ne eivät kuitenkaan kaikilta osin noudata reaalilukujen laskutoimituksia. Edellä esitetyistä Boolen algebran laskusäännöistä vain liitäntä- ja vaihdantalait sekä jälkimmäinen osittelulaki pätevät myös reaaliluvuille.
Yksinkertaisin Boolen algebra käsittää vain yhden alkion. Toisinaan määritelmään kuitenkin lisätään ehto, jonka mukaan 0 ja 1 eivät saa olla sama alkio, mikä sulkee tämän tapauksen pois.
Boolen algebra ja lausekalkyyli
Boolen algebraa voidaan käyttää matemaattisena esitystapana loogiselle lausekalkyylille. Tällöin laskutoimitus \land vastaa lauseiden konjunktiota (JA, ), laskutoimitus \lor taas disjunktiota (TAI, ) ja komplementti \negnegaatiota (EI, ). Alkio 0 tarkoittaa epätotta ja 1 totta lausetta. Mikäli perusjoukossa on muita alkioita, ne vastaavat yleensä lauseita, joiden totuusarvoa ei tunneta. Tällöin lauseet a ja b, a tai b sekä ei a ovat a:sta ja b:stä riippuen tosia tai epätosia niin kuin seuraavat ns. totuusarvotaulukot osoittavat:
JA: Jos molemmat ehdot on tosia (eli arvo on 1), vastaus on tosi (1)
EI kääntää totuusarvon toiseksi: ykkösen nollaksi ja nollan ykköseksi.
Voidaan osoittaa, että nämä loogiset operaatiot noudattavat kaikkia ylempänä esitettyjä Boolen algebran sääntöjä.
Esimerkiksi seuraavassa taulukossa analysoidaan, miten A OR B voidaan esittää toisessa muodossa:
A OR B = NOT( ( NOT(A) ) AND ( NOT(B) ) )
Boolen algebran läheinen yhteys joukko-oppiin
Minkä tahansa perusjoukon osajoukoille voidaan määritellä joukko-opilliset operaatiot unioni A \cup B, leikkaus A \cap B ja komplementti. Nämä noudattavat myös Boolen algebran sääntöjä, kun unioni vastaa laskutoimitusta \lor, leikkaus laskutoimitusta \land ja komplementti operaatiota \neg. Ykkösalkiona on tällöin perusjoukko, nolla-alkiona tyhjä joukko. Kääntäen voidaan osoittaa, että jokainen määritelmässä esitetyt "Boolen ehdot" toteuttava algebra on isomorfinen jonkin joukon osajoukkoalgebran kanssa eli se voidaan tulkita algebraksi, jonka alkioina ovat jonkin perusjoukon osajoukot ja laskutoimitukset on määritelty joukkojen unionin, leikkauksen ja komplementin perusteella. Tämä tulos seuraa Stonen esityslauseesta. Tämä Boolen algebran joukko-opillinen esitys ei ole yksikäsitteinen, mutta kaikki tiettyyn Boolen algebraan liittyvät joukko-opilliset esitykset ovat isomorfisia keskenään ja kyseisen Boolen algebran kanssa.
Boolen algebra biteistä koostuvana
Boolen algebran ajatellaan usein koostuvan vain biteistä \mathbf{}0 ja \mathbf{}1, ja joukko-opillinen yhteys oikeuttaakin tämän tulkinnan siinä mielessä, että perusjoukon \mathbf{}E jokaiseen pisteeseen voidaan ajatella liitetyn bitti-arvo \mathbf{}B sen mukaan kuuluuko kyseinen piste haluttuun joukkoon. Esimerkiksi jos tarkoittaa  ja  joukkoa. Tästä seuraa se, että joukkojen joukko-opillisten operaatioiden voidaan tulkita tapahtuvan pisteittäin bitteihin sovellettavien lausekalkyylin ja  avulla, jolloin esimerkiksi unionia vastaa "pistebiteittäin" sovellettava, sillä unioniin tullakseen riittää, että piste kuuluu edes toiseen joukoista, ja vastaavasti  antaa bittiarvon \mathbf{}1, jos edes toinen bitti on \mathbf{}1. Äärettömissä eli äärettömän monta alkiota omaavissa Boolen algebroissa "bittitulkinnassa" on kuitenkin se ongelma, että eri pisteisiin liitettäviä bittejä ei välttämättä voida valita toisistaan riippumattomasti, sillä riippumattomasti valittaessa alkioina käytettäviksi osajoukoiksi saataisiin kaikki perusjoukon osajoukot, mikä ei seuraavan alakappaleen mukaan ole aina mahdollista. Kuitenkin äärellisen monta alkiota omaavalle Boolen algebralle löytyy "Äärellisistä Boolen algebroista"-alakappaleen mukaisesti aina kaikki osajoukot käyttävä joukko-opillinen tulkinta, jolloin pisteisiin liitettävät bitit voidaan valita toisistaan riippumattomasti.
Joukko-opillisen Boolen algebran alkioina käyttämät osajoukot
Jos joukko-opillisessa tulkinnassa mielivaltaisesti valitun perusjoukon \mathbf{}E kaikki osajoukot otetaan alkioiksi, saadaan varmasti Boolen algebra, mutta on huomattava, että on olemassa Boolen algebroja, joiden yhdessäkään joukko-opillisessa esityksessä ei voida hyväksyä alkioiksi kaikkia käytetyn perusjoukon osajoukkoja, vaan algebran alkioina on vain osa niistä. Tämä seuraa siitä, että kaikkien osajoukkojen joukossa on myös perusjoukon yksittäisistä \mathbf{}p-pisteistä koostuvat -joukot, jotka ovat selvästi atomeja eli sellaisia Boolen algebran alkioiksi hyväksyttyjä epätyhjiä osajoukkoja \mathbf{}A, joilla kaikilla alkioiksi hyväksytyillä osajoukoilla \mathbf{}P pätee se, että tai. Alkion atomi-ominaisuus säilyy isomorfismeissa, eli atomi-alkion vastine on myös atomi siinä Boolen algebrassa, joka on isomorfinen alkuperäisen Boolen algebran kanssa. On kuitenkin olemassa myös Boolen algebroja, joiden alkioista yksikään ei ole atomi, ja tällainen Boolen algebra ei siis voi olla isomorfisesti sama kuin sellainen Boolen algebra, jonka joukko-opillinen esitys ottaa alkioiksi kaikki osajoukot, sillä edellä todettiin, että kaikki osajoukot käyttävissä Boolen algebroissa on atomeja.
Esimerkki atomittomasta Boolen algebrasta
Atomittomasta Boolen algebrasta saamme esimerkin valitsemalla (Perusjoukkona \mathbf{}E on nyt siis puoliavoin reaalilukuväli.) ja ottamalla alkioiksi ne osajoukot, jotka saadaan valitsemalla ensin  ja ottamalla sitten jokin unioni ("tyhjä unioni" antaa tyhjän joukon) muotoa  olevista erillisistä puoliavoimista reaalilukuväleistä, missä. Esimerkiksi joukko
on tämän Boolen algebran alkio, joka on saatu unionina kolmesta annettua muotoa olevasta puoliavoimesta reaalilukuvälistä. Kyseessä on todella Boolen algebra, sillä tällaisiin joukkoihin sovelletut operaatiot antavat edelleen kyseistä muotoa olevia \mathbf{}E:n osajoukkoja, mikä nähdään tarkastelemalla operaatiossa mukana olevia joukkoja suurimman niissä käytetyn \mathbf{}n-arvon mukaisina. Esimerkiksi
missä leikkauksen ensimmäinen joukkokin on nyt tulkittu hienomman -jaon mukaisena. Yksikään tällainen epätyhjä joukko ei ole tämän Boolen algebran atomi, sillä jokaisessa joukossa \mathbf{}A on käytetty jotain tiettyä \mathbf{}n-arvoa, jota voidaan aina kasvattaa yhdellä ja näin "hienontamalla" voidaan ottaa alkuperäisen joukon aito epätyhjä osajoukko, joka \mathbf{}P:ksi ottamalla nähdään, että \mathbf{}A ei toteuta atomin määritelmää, sillä nyt (koska ). Esimerkiksi
Äärellisistä Boolen algebroista
Boolen algebran sanotaan olevan äärellinen, jos sen alkioiden määrä on äärellinen. Äärellisille Boolen algebroille saadaan hyvin yksinkertainen joukko-opillinen esitysmuoto, sillä silloin voidaan perusjoukoksi \mathbf{}E valita äärellinen joukko ja Boolen algebran alkioiksi kaikki \mathbf{}E:n osajoukot. Äärellisen Boolen algebran kohdalla löydetään siis perusjoukko, josta voidaan käyttää kaikki osajoukot, mikä on yksinkertaisin tilanne. Tästä selvästi seuraa myös, että äärellisen Boolen algebran alkioiden lukumäärä on välttämättä muotoa, missä. Yllä esimerkkinä annetussa atomittomassa Boolen algebrassa osajoukko-alkioiden määrä sen sijaan ei ole äärellinen, vaan se on numeroituvasti ääretön.
Joukko-opillisen Boolen algebran yhteys Sigma-algebraan
Joukko-opillista Boolen algebraa vaativampi perusjoukon \mathbf{}E osajoukkojen kokoelma on sigma-algebra. Joukko-opilliselta Boolen algebralta vaaditaan, että alkioksi hyväksytyn osajoukon komplementti on myös alkioksi hyväksytty ja kahden (Tätä kautta induktiivisesti myös äärellisen monen.) alkioksi hyväksytyn osajoukon unioni on myös alkioksi hyväksytty, jolloin De Morganin laeista selvästi seuraa, että sama vaatimus toteutuu myös leikkauksen suhteen. Sigma-algebralta sen sijaan vaaditaan komplementti-ehto ja se, että numeroituvasti äärettömän monen (Boolen algebralla vain kahden) alkioksi hyväksytyn osajoukon unioni on myös alkioksi hyväksytty osajoukko, mikä on vaativampi ehto. Vastaavasti De Morganin laeista seuraa sigma-algebran kohdalla, että sigma-algebrassa myös numeroituvasti äärettömän monen alkioksi hyväksytyn osajoukon leikkaus on alkioksi hyväksytty osajoukko. Jokainen sigma-algebra on selvästi Boolen algebra, mutta käänteinen ei päde. Esimerkiksi yllä esitetty atomiton Boolen algebra ei ole sigma-algebra, sillä
mutta koostuu vain yhdestä -perusjoukon pisteestä (\mathbf{}0), eikä se siis selvästikään voi olla alkioksi hyväksytty \mathbf{}E:n osajoukko, eli sigma-algebraa koskeva numeroituvasti äärettömän monen alkion leikkausta koskeva sääntö ei nyt toteudu, eli kyseinen Boolen algebra ei ole sigma-algebra.
Kuviollinen esitys
Venn-diagrammia voidaan käyttää kuviolliseen esitykseen.
Daniel Chee Tsui
Daniel Chee Tsui (s. 28. helmikuuta 1939) on kiinalais-yhdysvaltalainen fyysikko, jonka tutkimuskohteisiin mm. kiinteän olomuodon fysiikka. Yhdessä Robert Laughlinin, Horst Störmerin kanssa he löysivät ns. Hallin ilmiön ja saivat löydöstä Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1998.
Terve hulluus
Terve hulluus on suomalaisen Raivopäät -yhtyeen debyyttialbumi. Se julkaistiin vuonna 1994.
Gammlian ulkoilmamuseo
right|thumb|Gammlian sisäänkäynti right|thumb|Juhannusjuhlat Gammliassa
Lošarik
Projekti 210 eli AS-12 eli Lošarik on Venäjän laivaston ydinsukellusvene. , jonka uskotaan pystyvän sukeltamaan 6 km syvyyteen.
Pitkiä matkoja varten Lošarik kiinnittyy emäalukseensa, Delta IV -luokan sukellusveneeseen Podmoskovjeen.
On arvioitu, että se on Venäjän sotilastiedustelun GRU:n käytössä. Sen tehtäviin arvellaan kuuluvan merenalaisten tietoliikennekaapeleiden sabotointi ja pohjoisten merten pohjien kartoitus.
Valmistus
vasen|pienoiskuva|Painerunko Aluksen rakentaminen alkoi 1980-luvulla. Sen pituus on 70 metriä. Sen sisällä uskotaan olevan seitsemästä titaanipallosta muodostuva painerunko. Miehistön normaali määrä on 25.
Palvelus
Batymetrisiä mittauksia suorittaneella aluksella syttyi 1. heinäkuuta 2019 Barentsinmerellä tulipalo, jossa sai surmansa 14 henkeä. Surmansa saaneista osa oli korkea-arvoisia upseereita. Tulipalo syttyi tilassa, jossa akut ovat, ja puolustusministeri Sergei Šoigun mukaan ydinreaktori ei kärsinyt vaurioita, sillä se on eristetyssä tilassa. Alus siirtyi tai siirrettiin Kuolanvuonossa sijaitsevaan Severomorskiin.
Portsmouth FC
Portsmouth Football Club on vuonna 1898 perustettu jalkapalloseura Portsmouthin kaupungista Englannista. Lempinimellä Pompey tunnettu joukkue pelaa kaudella 2022–2023 Englannin ykkösliigassa.
Portsmouth nousi Valioliigaan kaudeksi 2003–2004 voittamalla 1. divisioonan mestaruuden. Se putosi mestaruussarjaan keväällä 2010, ykkösliigaan keväällä 2012 ja edelleen kakkosliigaan keväällä 2013.
Portsmouth pelaa kotiottelunsa vuonna 1898 valmistuneella Fratton Parkilla.
Marc Hynes
thumb|Marc Hynes [[Donington Parkissa British Touring Car Championshipin osakilpailussa vuonna 2014.]] Marc Hynes (s. 26. helmikuuta 1978 Guildford) on brittiläinen autourheilija. Hän voitti Britannian Formula 3 -mestaruuden kaudella 1999, jolloin kolmanneksi tuli F1-kuljettaja Jenson Button.
Hynes on kilpailut Porsche Supercup -sarjassa vuonna 2007. Nykyään hän antaa ajo-opetusta, jota hän on antanut myös Kimi Räikköselle ja Lewis Hamiltonille.
André Darrigade
Maillot jauneen Darrigade sai pukeutua 18 kertaa. Tourin kokonaiskilpailuissa hän ei kuitenkaan menestynyt yhtä hyvin; hänen paras saavutuksensa oli ajon lopussa 16. sija.
Darrigade voitti vuoden 1956 Lombardian ympäriajon.
Betsy Ross -lippu
pienoiskuva|Yhdysvaltain ensimmäisen lipun ”Betsy Ross” -versio. Betsy Ross -lippu on Yhdysvaltain lipun varhainen versio. Se on nimetty philadelphialaisen lipuntekijän ja verhoilijan Betsy Rossin mukaan, mutta hänen osallistumisestaan lipun suunnitteluun ei ole varmoja todisteita. Tarinan mukaan George Washington tapasi Rossin vuonna 1776 ja esitteli tälle idean Yhdysvaltain lipusta, johon Ross ehdotti pieniä muutoksia. Lipussa on vierekkäin seitsemän punaista ja kuusi valkoista vaakasuuntaista raitaa sekä kolmetoista valkoista tähteä sinisellä pohjalla ympyrän muotoon järjestettynä. Tähdet ja raidat symboloivat kolmeatoista siirtokuntaa.
”Betsy Ross” ei koskaan ollut Yhdysvaltain virallinen lippu, jossa tähdet olivat vaakariveissä, mutta sitä käytettiin vuosina 1777–1795, ja sen jälkeen se on ollut seremoniallisessa käytössä esimerkiksi Yhdysvaltain presidentin virkaanastujaisissa.
Holocausto
Holocausto on Brasilian Belo Horizontesta kotoisin oleva metalliyhtye. Yhtye perustettiin vuonna 1985 ja se aloitti soittamalla tuon ajan extreme metal -yhtyeille tyypillistä death, thrash ja black metalia yhdistelevää musiikkia. Myöhemmillä albumeillaan yhtye on kokeillut monia eri metallimusiikin tyylejä. Vuosina 1994–2004 yhtyeen toiminta oli kokonaan katkolla. Sittemmin se on palannut alkuaikojensa raakaan tyyliin. Sanoitukset ovat käsitelleet pääasiassa sotaa, väkivaltaa ja yhteiskunnallisia aiheita.
Holocausto käytti uransa alkuvaiheessa paljon natsismiin viittaavaa rekvisiittaa. Syytöksistä huolimatta yhtyeen jäsenet eivät todellisuudessa olleet kiinnostuneita äärioikeistolaisuudesta vaan toimivat šokeeraustarkoituksessa. Monet yhtyeen kappaleet käsittelivät keskitysleirejä, väkivaltaa ja sotaa. Tämäkin tulkittiin fasismin ylistykseksi, vaikka sanoitukset todellisuudessa kritisoivat ihmiskunnan lähihistorian verisyyttä.
Ensialbuminsa jälkeen yhtye siirtyi tekemään teknisempää thrash metalia. Vuoden 1993 albumi Tozago As Deismno yhdisteli doom metalia, industrialia ja kokeellista musiikkia. Yhtyeen tuolloisessa kokoonpanossa soitti enää vain yksi alkuperäisjäsen, ja myös musiikki oli siirtynyt kauas alkuaikojen tyylistä. Holocauston viimeinen kokoonpano vaihtoikin sittemmin nimekseen ”PexbaA” ja alkoi soittaa kokeellista fuusiojazzia.
Kokoonpano
Holocauston nykyinen kokoonpano on:
Alvin Ceccoli
Alvin Ceccoli (s. 5. elokuuta 1974 Sydney) on australialainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Ceccoli debytoi Australian maajoukkueessa 1998. Hän on pelannut kuusi maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Sylvi Salonen
Sylvi Inkeri Salonen oli suomalainen näyttelijä, jonka nimeen on yhdistetty sellaisia määritteitä kuin diiva ja grande dame.
Salonen aloitti 14-vuotiaana Porin Teatterissa, missä hän työskenteli varsinaisena näyttelijänä vuodesta 1937 alkaen. Hän siirtyi vuonna 1943 Tampereen Teatteriin. Valtaosan urastaan, vuosina 1949–1985, hän kuului Tampereen Työväen Teatterin näyttelijöihin. Hän teki runsaasti opintomatkoja Eurooppaan, erityisesti Ranskaan, ja toimi useita jaksoja näyttelijänä Ruotsissa. Uran edetessä Salosen taiteellinen rekisteri laajeni kuningatarrooleista ja operettidiivoista reheviin kansannaisiin. Hänen omia suosikkejaan olivat elegantit ranskalaiskomediat ja Mika Waltarin näytelmät.
Teatteriuran lisäksi Salonen muistetaan televisiorooleistaan, kuten Tankki täyteen -sarjan Emilia ”Emmi” Viléninä ja Tuliportaiden Sylvi Kaitalana sekä Heikki ja Kaija -sarjan Lahtiskana.
Sylvi Salonen sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1969. Hänelle myönnettiin teatterineuvoksen arvonimi vuonna 1983. Salonen kuoli vaikeaan sairauteen Hatanpään kantasairaalassa jouluaaton aattona 2003. Hänet on haudattu Poriin Käppärän hautausmaalle.
Lapsuus ja nuoruus
Sylvi Salonen syntyi Toejoen kaupunginosassa, joka 1920-luvulla oli osa Ulvilaa. Toejoki oli köyhälistön asuinaluetta, mutta yritteliäs Salosen perhe oli sikäläisen ja silloisen mittapuun mukaan hyvin toimeentuleva. Sylvin vanhemmat olivat räätälimestari Lauri Mikael Salonen ja Ida Alina Rein. Vastaitsenäistynyt Suomi oli hiljalleen toipumassa raa'asta sisällissodasta, talous elpyi ja ihmiset halusivat jälleen nauttia elämästä.
Sylvi oli perheensä ainoa lapsi seitsemän vuotta, minkä jälkeen perheeseen syntyi toinen tytär. Sylvin vanhemmat olivat teatterin ystäviä, ja koska Sylville ei ollut lastenhoitajaa, hänet otettiin mukaan teatteriin, jolloin hän tottui teatterissa käyntiin. Sylvi oli päässyt mukaan teatterin maailmaan myös ystävättärensä isän kautta. Hän järjesti toisinaan näytöskappaleita muiden lasten kanssa: niitä esitettiin liiterissä. Vartuttuaan Sylvi Salonen kävi kolme vuotta oppikoulua, minkä jälkeen hän kokeili siipiään ammattikoulun talouslinjalla. Salonen suoritti talouskoulun loppuun, ja sen ohella hän toimi avustajana Porin Teatterin näytelmien joukkokohtauksissa: laulua ja tanssia.
Porin Teatteri
Salonen aloitti Porin Teatterissa harjoittelijana vuonna 1936. Tuolloin elettiin jälleen nousukautta ja ihmisillä oli rahaa myös huvituksiin. Operetit olivat suosittuja, ja Salonen oli mukana useassa. Vuonna 1950 julkaistussa näyttelijämatrikkelissa hän ilmoittaa näyttämötehtävikseen muun muassa Maria Stuartin nimiosan, Othellon Desdemonan ja "useita operettien diivaosia" niitä tarkemmin erittelemättä. Salonen kiinnitettiin vakituiseksi harjoittelijaksi Porin Teatteriin keväällä 1937, ja hänen debyyttinsä oli Miss Mabelin rooli kappaleessa Sirkusprinsessa. Salosen ensimmäinen merkittävä puherooli oli Serpin komediassa Neljä naista syksyllä 1939.
Talvisodan aikana Porin Teatterin toiminta oli katkolla. Kansakunnan resurssit oli valjastettu sodasta selviämiseen. Sylvi Salosesta kehkeytyi taidokas sideharsojen laskostaja. Pori oli kaukana sotarintamasta, ja sinne kuljetettiin haavoittuneita hoitoon. Välirauhan aikana Salonen palasi taiteiden pariin ja oli mukana laulukiertueella, joka ulottui lähes koko Suomeen. Salonen asui lyhyehkön aikaa Helsingissä, ja hänellä oli avustajatason tehtäviä parissa elokuvatuotannossa.
Glory Leppänen aloitti Porin Teatterin johtajana syyskaudella 1940. Hän tuuppasi Sylvi Salosta eteenpäin, jotta tämä olisi kehittynyt taiteilijana. Leppänen muun muassa kustansi Saloselle laulutunteja. Keväällä 1941 Salonen sai jo taiteellisen voiton mustalaistyttö Manjana näytelmässä Kreivitär Mariza. Jatkosodan alussa Porin Teatterin toiminta lakkasi jälleen, mutta alkoi pian uudelleen. Salonen näytteli useissa ensi-illoissa ja oli mukana kiertueella, jonka teatterin näyttelijättäret antoivat rintamasotilaille. Heinäkuussa 1943 Salonen passitettiin lääkintälotaksi Karjalankannakselle; sotamiehet tunsivat hänet jo entuudestaan, ja halusivat hänen esiintyvän. Salonen lauloi ja tanssi, nautti sotamiesten suosiota - ja sai siirron kotirintamalle.
Tampereen Teatteri 1943–1949
Sylvi Salonen aloitti Tampereen Teatterissa syyskaudella 1943. Hän oli siirtynyt sinne Leppäsen mukana, joka oli saanut johtajan pestin samasta teatterista. Hänen kollegoitaan Tampereen Teatterissa olivat muun muassa Toivo Mäkelä ja Emmi Jurkka. Salosen debyytti Tampereella oli Isomäen talon ottotytär laulunäytelmässä Talkootanssit. Hänen lauluääntään luonnehdittiin "kirkkaaksi ja kauniiksi". Salonen sai operettirooleistaan kaikkiaan varsin varautuneen kriitikkovastaanoton. Hänen roolinsa kasvoivat, ja keväällä 1946 hänellä oli nimiosa Friedrich Schillerin näytelmässä Maria Stuart. Kriitikot antoivat hyvät arviot Salosen suorituksesta. Salosen taiteellisiin voittoihin Tampereen Teatterissa kuului Kersti Hannuntyttären rooli August Strindbergin draamassa Kruunumorsian kevätkaudella 1949.
Salmelaisen johtajakaudella
Leppänen siirtyi teatterinjohtajaksi Helsinkiin syyskaudella 1949. Hän vei Tampereelta mukanaan muun muassa Marjatta Kallion, mutta ei Sylvi Salosta. Salonen tapasi Tampereen Työväen Teatterin johtajan Eino Salmelaisen, joka kiinnitti hänet teatteriinsa. Samaan aikaan Salosen kanssa Työväen Teatterissa aloitti muun muassa Liisa Nevalainen. Rauni Luoma puolestaan siirtyi Helsinkiin. Tampereen Työväen Teatteri eli TTT kukoisti 1900-luvun puolivälissä, ja sitä pidettiin jopa Suomen parhaana teatterina. TTT:n ja Tampereen Teatterin välit olivat asialliset, mutta Suomen Kansallisteatterin suuntaan oli hankausta. Salmelainen oli poikkeuksellisen vahva persoonallisuus ja jykevä johtaja - ja sellaista Salonen arvosti.
Salosen ensimmäinen merkittävä rooli Työväen Teatterissa oli Hamletin kuningatar, mutta kritiikin osalta se meni puihin. 1950-luvun edetessä Salonen sai yhä suurempia rooleja, kuten herrojen Eeva Aleksis Kiven näytelmässä Kihlaus ja Yvette-niminen prostituoitu Bertolt Brechtin näytelmässä Barbara Peloton. Salosen arvioitiin omaksuneen brechtiläisyyden ytimen kenties kirkkaammin kuin näytelmän muut esiintyjät. Kriitikot alkoivat lämmetä Saloselle. Aamulehden Verneri Veistäjä kirjoitti syksyllä 1955 Salosen kyvystä "löytää ja tavoittaa erilaisten roolien sisäinen olemus". 1960-lukua kohti mentäessä Salosen näyttelijäntyöhön alettiin liittää alati ylistävämpiä adjektiiveja: hykerryttävä, riemullinen, räiskyvä, säteilevä. Salosesta oli kuoriutunut 1950-luvulla Tampereen Työväen Teatterin komedienne ja ensimmäinen nainen. Hän oli primadonna.
1960-luku alkoi Salosen osalta taiteellisella triumfilla. Hän loisti Eugen Terttulan ohjaamassa Brecht-näytelmässä Sezuanin hyvä ihminen. Salosella oli kaksoisrooli Shen Te - Shui Ta, jonka ytimessä on hyvyyden ja pahuuden keskinäinen suhde. Kriitikkovastaanotto oli erinomainen, ja näytelmä esitettiin muun muassa Rostockissa. Maaliskuussa 1961 sai ensi-iltansa Michel Andrén Suloiset hupsut. Salonen näytteli jälleen kerran Olavi Ahosta ja Veijo Pasasta vastaan; tällä kertaa kriitikot eivät lämmenneet Salosen osasuoritukselle. Hän ei osannut olla riittävän pariisilainen.
Terttulan johtajakaudella
Vuonna 1964 Salmelaisen kausi Työväen Teatterin johtajana päättyi ja tilalle tuli Eugen Terttula, jonka aktiivisuuden johdosta teatteri sai pienen näyttämön. Syntyi Kellariteatteri. Sen avajaisnäytelmä oli Eeva-Liisa Mannerin Uudenvuoden yö, jossa Salonen näytteli näyttelijätärtä. Salonen piti Kellariteatterista ja sen ohjelmistopolitiikasta. Kellariteatteri mahdollisti kokeilevan teatterin, joka isolla näyttämöllä olisi ollut liian suuri taloudellinen riski.
Uudenvuoden yöstä tehtiin myös televisiosovitus, joka esitettiin uudenvuoden aattona 1966.
Syksyllä 1965 Salonen näytteli Edgar Lee Mastersin teoksessa Spoon River antologia. Siinä hänellä oli useita rooleja, kuten pyykkäri ja kahdeksan lapsen äiti. Sittemmin Salonen käytti kyseisiä hahmoja myös yksityisessä ohjelmistossaan. Seuraavana keväänä Salonen häikäisi Federico Garcia Lorcan näytelmässä Bernarda Alban talo. Kriitikot suitsuttivat Vili Auvisen lujalla otteella ohjaamaa kappaletta. Salonen kulki 1960-luvulla voitosta voittoon. Työstä ei ollut pulaa, ja ihailijoita riitti myös Tampereen seudun ulkopuolelta.
1970-luvun taitteessa Tampereen Työväen Teatterissa elettiin huvinäytelmien kulta-aikaa. Teatteri vieraili Helsingin kaupunginteatterissa, kappaleena oli kroatialainen musiikkihupailu Ukko Marojen dukaatit, jonka ohjasi Auvinen. Mukana oli valtakunnallisesti tunnettuja Työväen Teatterin tähtiä, kuten Veijo Pasanen ja Veikko Sinisalo. Ja itseoikeutetusti Sylvi Salonen. Esityksen jälkeen pidettiin vastaanotto, johon osallistui Jugoslavian suurlähettiläs. Salonen teki vaikutuksen suurlähettilääseen huolitellulla olemuksellaan ja ranskantaidollaan.
Aikakausi oli erittäin politisoitunutta. Ilmari Saarelainen oli yksi Työväen Teatterin uusista näyttelijöistä ja hän kutsui sitä "kamalaksi sirppi ja vasara -kaudeksi". Teatteri jakautui "punasolupuoleen" ja "ss-puoleen". Epäpoliittisena tunnettu Salonen toimi ukkosenjohdattimena leirien välillä.
Salonen vietti 35-vuotistaiteilijajuhliaan maaliskuussa 1972. Ohjelmanumerona oli Leena Härmän kansankomedia Viekää tuhkatkin pesästä. Salonen teki muistettavan roolin työmiehen vaimona Janhuskana. Ohjauksesta vastasi Auvinen. Janhuskallaan Salonen lunasti paikkansa Tampereen taitavimpana komediennena. Jopa kriittisenä tunnettu Olavi Veistäjä suli Salosen luonnetutkielmalle: "Sylvi Salosesta on monien vaiheiden jälkeen kehittynyt luonnekoomikko", Veistäjä kirjoitti. Salonen rakensi Janhuskansa todelliseksi kansannaiseksi sen sijaan että olisi tehnyt tästä joutavanaikaisen farssityypin. Janhuskan yleisönsuosio oli valtaisa. Kaikesta koomisuudestaan huolimatta näytelmän ja hahmon takana oli aitoa huolta keinottelusta asuntomarkkinoilla. Asia oli ajankohtainen, sillä keinottelu vaikeutti eritoten vähävaraisten vuokralaisten asemaa.
Viekää tuhkatkin pesästä sai Tampereella 170 esityskertaa ja yli.
Näytelmäkirjallisuuden suuria, klassisia rooleja tulkinneelle Saloselle Janhuskan saappaisiin astuminen ei ollut itsestään selvyys. Hän empi. Hänhän saattoi juuttua muijarooleihin loppuiäkseen. Janhuskana hän kuitenkin huomasi kykenevänsä tarjoamaan yleisölleen jotain olennaista: Janhuska oli sellaista mitä yleisö halusi ja arvosti. Salonen alkoi tehdä kiertueita, jotka pohjautuivat Härmän Janhuska-teksteihin, muttei muistanut kysyä Härmältä lupaa. Syntyi tekijänoikeuskonflikti. Salosen ja Härmän ystävyys viileni lopullisesti.
Apurahavuodet 1973–1976
Sylvi Salonen jäi tauolle Tampereen Työväen Teatterista 1973. Suomen valtio oli myöntänyt hänelle kolmivuotisen apurahan. Salonen vieraili muun muassa Kouvolan, Lahden ja Porin lavoilla. Apurahavuosien viimeinen vierailu oli Seinäjoen kaupunginteatterissa, missä Salonen näytteli pääroolin jännityskomediassa Lily Piper yllättää. Hän sai erittäin hyvän vastaanoton sekä yleisöltä että kriitikoilta. Näytelmää esitettiin sata kertaa ja se sai yli 27 000 katsojaa. Salosen apurahavuosista jäi uupumaan yhteistyö Turun kaupunginteatterin kanssa, joka Seitsemine veljeksineen eli tuolloin kultaista kauttaan.
Tampereen Työväen Teatteri 1976–1985
Salonen palasi Tampereen Työväen Teatteriin syyskaudella 1976. Teatteria oli tullut johtamaan Lasse Pöysti Helsingistä, ja tämä halusi karistaa Salmelaisen perinnön. Tamperelainen lähestymistapa teatteriin muistutti commedia dell'artea, jossa yleisö ilmaisi suhtautumisensa esitykseen keskeyttämällä sen kovaäänisesti väliaplodein. Pöysti piti teatteria taiteena, ei suinkaan kansanhuvina, ja hän koki väliaplodit tarpeettomiksi. Salonen ja Pöysti olivat suuren luokan taiteilijoita, ja heidän näkemyksensä menivät ristiin. Pöysti piti Salosen näyttelijäntyötä liiaksi yleisöä kosiskelevana.
Salosen 45-vuotistaiteilijajuhlat olivat keväällä 1983. Ohjelmanumerona oli Colin Higginsin Valkeat linnut. Kappaleen ohjasi Vili Auvinen. Salosen rooli oli kreivitär Maude, joka vähät välitti aristokratian vaatimuksista. Vastanäyttelijänä oli Työväen Teatterin tulokas Matti Pussinen, jonka rooli oli nuori Harold. Valkeiden lintujen ytimenä on kahden samanmielisen ihmisen ystävystyminen sukupolvirajoista huolimatta. Valkeat linnut oli menestys sekä taiteellisesti että kaupallisesti: yli 70 000 katsojaa. Panu Rajalan mielestä Salosen osasuoritus oli "ikinuori ja säteilevä", Turun Sanomien Seppo Lehtinen käytti termejä "vapautunut ja elävä".
Uran myöhäisvaihe
Sylvi Salonen jäi eläkkeelle Tampereen Työväen Teatterista vuonna 1985. Loppukesästä 1987 hän vieraili Työväen Teatterissa Sarah Bernhardtin roolissa John Murellin näytelmässä Suuri diiva. Ohjauksesta vastasi Jack Witikka. Salosen vastanäyttelijänä oli Veijo Pasanen. Näytelmä esitettiin Työväen Teatterin 1985 valmistuneessa uudisrakennuksessa, joka Panu Rajalan näkemyksen mukaan ei ollut oikea paikka intiimille näytelmälle. Sarahin rooli oli jälleen yksi voitto Salosen pitkällä uralla, mutta myös yksi hänen viimeisistä suurista teatterirooleistaan. Salonen ja Pasanen veivät Suuren diivan kiertueelle, ja saivat myönteisiä arvioita. Rajala luonnehti Salosta "Suomen Sarah Bernhardtiksi", jolle rooli oli kirjoitettu mittatilauksena. Suuri diiva sai 34 esityskertaa ja lähes 20 000 katsojaa.
Eläkevuosinaan Salonen piipahti myös Helsingin kaupunginteatterissa, jossa hän näytteli itselleen tutussa Bernarda Alban talossa. Tällä kertaa hänen roolinsa oli palvelijatar Poncia ja pääroolin näytteli Elina Pohjanpää. Ankarana kriitikkona tunnettu Jukka Kajava ylisti näyttelijöiden suorituksia kautta linjan. Salosesta hän kirjoitti erikseen tämän olleen kenties "jotenkin omana itsenään", ja siten myös taidokkaana katseenvangitsijana ja elinvoimaisena tilanteiden hallitsijana.
Lokakuussa 1990 Tampereen Työväen Teatterin suurella näyttämöllä televisioitiin Salosen potpuri-ilta ja hänen puolivuosisataisen uransa läpileikkaus Sylvi à la carte. Siinä Salonen esitti suosittuja laulujaan Janne Viitaniemen ja Boss-orkesterin säestämänä. Potpurin ohjasi Juhani Niemelä. Laulujen ohella esitykseen kuului otteita Salosen tunnetuimmista rooleista, kuten Emmi Vilénistä ja Sarah Bernhardtista. Sylvi à la carte sai kolme esityskertaa ja pari tuhatta katsojaa. Viitaniemi tuotti seuraavana vuonna Sylvi à la carten pohjalta musiikkialbumin, joka menestyi erinomaisesti.
Salonen kuihtui vuosisadan loppua kohden. Useat lääketieteelliset operaatiot olivat jättäneet jälkensä eikä muistikaan enää pelannut kunnolla. Hän nousi kuitenkin vielä 27. maaliskuuta 2000 Työväen Teatterin Kellariteatterin lavalle Tapio Parkkisen ohjaamassa ja tuottamassa näytöskappaleessa Tänä iltana Sylvi Salonen. Katsomo oli loppuunmyyty. Salonen ei pysynyt täysin käsikirjoituksessa, vaan äityi piikittelemään katsomossa ollutta pitkäaikaista kollegaansa.
Elokuvatyöt
Salosesta ei tullut koskaan filmitähteä. Hänen karismansa välittyi huonosti kameran kautta. Salosen vastakohtana on mainittu Ansa Ikonen, jonka karismaa elokuvakamera puolestaan vahvisti. Salonen sitä vastoin loisti teatterissa elävän yleisön kohdatessaan. Salosella oli ollut kaksi avustajatasoista filmitehtävää 1940-luvun taitteessa. Hänen ensimmäinen varsinainen puheroolinsa oli vanhainkodin johtajatar Laine Edvin Laineen komediaelokuvassa Opri vuonna 1954. Salosen ainoa päärooli valkokankailla oli ravintolan omistaja Svea Jonssonin osa Hannu Lemisen komediassa Muuan sulhasmies vuonna 1956. Salonen näytteli Joel Rinnettä ja Hannes Häyristä vastaan. Samana vuonna Salosella oli pieni rooli Matti Kassilan palkitussa teoksessa Elokuu.
Suomalaisen elokuvatuotannon hiipuminen 1960-luvun alussa ei liikuttanut Sylvi Salosta. Television voittokulku oli alkanut, ja Salonen pääsi hyödyntämään uutta mediaa.
Televisiotyöt
Tamvisio oli aloittanut televisiotoiminnan Tampereen keskustassa Frenckellin tehdasrakennuksessa vuonna 1957. Salosen ensimmäisiä roolisuorituksia 1960-luvun alussa ei tallennettu, sillä Tampereella ei ollut kuvanauhureita. Ei ollut myöskään suurta televisioyleisöä, sillä Tamvisio oli paikalliskanava ja alkuun vain harvalla oli vastaanotin. Tilanne muuttui kuitenkin nopeasti: Yleisradio osti Tamvision 1964 ja muodosti kakkoskanavan. Televisiolaitteiden määrä kasvoi huikeaa vauhtia ja näkyvyysalueet laajenivat. Lopputulos: televisio teki Sylvi Salosesta tunnetun kautta Suomen. Kaikkiaan Saloselle kertyi kymmenittäin televisiorooleja.
Salosella oli tärkeä sivuosa vuonna 1961 aloitetussa televisiosarjassa Heikki ja Kaija. Nimirooleissa olivat Vili Auvinen ja Eila Roine. Koko tuotanto oli miehitetty pääosin Tampereen Työväen Teatterin näyttelijöillä. Sarjaa kuvattiin maanantaisin ja se tehtiin enimmäkseen talkoovoimin. Salonen näytteli Finlaysonin kutomon eläkeläistä Lahtiskaa, joka on pääparin tuttava, ja jota pääpari auttaa pitämään kiinni oikeuksistaan. Lahtiska oli mukana koko sarjan kymmenvuotisen elinkaaren, ja myös ensimmäisessä nauhoitetussa Heikki ja Kaija -jaksossa vuonna 1965.
Vuonna 1978 Salosella oli keskeinen rooli Neil Hardwickin ohjaamassa komediasarjassa Tankki täyteen. Salonen näytteli Emmi Viléniä. Emmi on hienosteleva huoltoaseman emäntä huoltoasemalla, joka on jäänyt syrjään uudesta pääväylästä. Asiakkaita on niukanlaisesti, joten kassavirta on kutakuinkin tyrehtynyt. Emmi yrittää ylläpitää kulisseja ja vaalii suhteita kylän kermaan. Sarjan tekijät yllättyivät, että Salonen ylipäätään suostui rooliin. Emmi Vilén muokattiin Salosen näyttelijänlaadun mukaiseksi, johon kuului näyttävä elekieli ja voimakas puheääni. Tankki täyteen -sarjaa on kutsuttu Suomen ensimmäiseksi tilannekomediaksi.
Eläkevuosinaan Salosella oli keskeinen rooli Kurt Nuotion ohjaamassa draamasarjassa Tuliportaat. Hän näytteli lehtitalon matriarkkaa Sylvi Kaitalaa. Sarjan kuvaukset aloitettiin 1998, ja tuolloin Salosen kunto oli vielä suhteellisen hyvä. Kuvausten edetessä hän rappeutui sekä fyysisesti että psyykkisesti. Kaitalan rooli oli Saloselle merkittävä, sillä teatteriroolit olivat jo ehtyneet. Sylvi Kaitalan pahin vihanainen Tuliportaissa oli Eppu Nuotion näyttelemä Soili Jalaspuro. 80-vuotishaastattelussaan Salonen kehui Nuotiota vuolaasti, mutta sarjan kuvauksissa hän oli käyttäytynyt tätä kohtaan tylysti. Huonon kohtelun ja asiattomuuksien ansiosta Nuotion oli helppo näytellä Salosta vastaan.
Salosella oli lukuisia sivurooleja televisiotuotannoissa. Hän näytteli Kilun äitiä Yleisradion televisioelokuvasarjassa Pertsa ja Kilu. Arkirealistisessa draamasarjassa Kotirappu hänellä oli Mailis Yrjänän rooli ja komediasarjassa Hellapoliisit hän näytteli äitiä. Salosen viimeinen rooli oli pariisilainen vuokraemäntä epookkidraamassa Hovimäki vuonna 2002.
Salonen näytteli myös useissa televisionäytelmissä 1960-luvulla. Matti Tapio ohjasi vuonna 1968 Kauppa-Lopon, jossa Salonen teki pääroolin iäkkäänä torikauppiaana. Rooli lienee Salosen merkittävin saavutus televisioteatterissa.
Mainos-TV valmisti vuonna 1973 neliosaisen televisiosarjan Vieraananne Sylvi Salonen, jossa nähtiin televisioon sovitettuja versioita Tampereen Työväen Teatterin näytöskappaleista.
Julkikuva
Sylvi Salonen veti roolia myös teatterin ulkopuolella. Hän esitti suurta diivaa: imagoon kuuluivat näyttävät asusteet, arvokkaat korut ja suorapuheisuus tyyliin "kamala puku mutta sopii sulle". Salonen antoi auliisti haastatteluita ja myös vedätti toimittajia. Hän esitteli elämäänsä pintapuolisesti ja kertoi tarinoitaan liioitellen.
Salosen sosiaalinen nousu on rinnastettu Suomen talouden ekspansioon ja hyvinvoinnin lisääntymiseen. Seuraavan asunnon tuli olla aina edellistä parempi ja uuden auton edellistä hienompi. Salosen viimeinen koti oli hulppeassa osakehuoneistossa Tampereen Hämeenpuistossa. Hän oli hankkinut asunnon 1970-luvun lopulla, teettänyt siihen remontin ja sisustanut sen taiten. Hän esitteli kotiaan kernaasti naistenlehdille ja sisustuslehdille.
1950-luvulla Salonen esitteli puolestaan nuoren menestyvän naisen asuntoaan: tilaa oli niukasti, mutta valoa paljon ja yksityiskohdat tarkkaan harkittuja. Salonen hankki kotiinsa myös viimeisimmät elektroniset laitteet, joita alkoi putkahdella kuluttajamarkkinoille pula-ajan loputtua. Oli magnetofonia, hiustenkuivainta ja televisiovastaanotinta. Salosen vaatehuone täyttyi tamperelaisten muotihuoneiden luomuksista; hän esitteli vaatteita lehdissä ja sai ne siten huokeaan hintaan. Köyhän näyttelijättären roolia Salonen esitti vain silloin, kun sovittiin palkoista ja hinnoista, ja sai siten solmittua itselleen edullisia sopimuksia.
Yksityiselämä
pienoiskuva|Sylvi Salosen hautamuistomerkki Käppärän hautausmaalla. Sylvi Salonen liikkui valtakunnan korkeimmissa seurapiireissä. Hänen ystäväpiiriinsä kuului muiden muassa tasavallan pitkäaikainen presidentti Urho Kekkonen. Kirjailija Mika Waltari puolisoineen oli niin ikään Salosen ystävä. Sylvi Salosen ja Veikko Sinisalon välillä oli puolestaan jatkuva kilpailu kansansuosiosta. Kumpikin oli kansansuosikki, mutta etenkin Salonen tölväisi Sinisaloa tuon tuostakin - toki vain selän takana. Teatteriohjaajiin Salosella oli aina hyvät välit. Diivat avautuvat usein maskeeraajille, kampaajille ja pukusuunnittelijoille. Eräistä heistä tuli Salosen läheisiä ystäviä.
Rakkauselämästään Salonen vaikeni. Hänen pitkäkestoisin miesystävänsä oli näyttelijä Yrjö Kallionpää, mutta suhteesta ei tehty julkista. Salonen ei koskaan avioitunut eikä hänellä ollut lapsia. Hänen lähimmät sukulaisensa olivat sisko ja tämän jälkeläiset.