cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Broken Sword
Gabriel Knightin tapaan sarjassa on voimakkaita historiallisia elementtejä, jotka antavat aidonkaltaisen tunteen. Ensimmäinen Broken Sword ja Gabriel Knight 3 sisältävät tiettyjä yhtenäisiä teemoja kuten temppeliherrojen aarre. Pelisarjat ovatkin monella tapaa samanlaisia. Ensimmäistä peliä on verrattu The Curse of Monkey Island -peliin, mutta sen ensimmäinen jatko-osa ei saavuttanut yhtä suurta suosiota huolimatta omista vahvuuksistaan.
Pelisarjassa riittää haastetta jopa kokeneimmillekin pelaajille, sillä koko sarja on tullut tunnetuksi siitä, että jotkut arvoitukset vaativat hieman omalaatuisen ratkaisutavan, joka ei ole aina ihan se ensimmäisenä mieleentuleva ratkaisu.
Ultimate SoundTracker
Ohjelma on inspiroinut useiden vastaavien ohjelmien kehitykseen kuten Noisetracker ja ProTracker.
Broken Sword
Broken Sword: The Shadow of the Templars
Pelisarjan tarina alkaa pelissä Broken Sword: The Shadow of the Templars (1996), joka tunnetaan Yhdysvalloissa myös nimellä Circle of Blood. Pelissä nuori yhdysvaltalainen asianajaja George Stobbart ja ranskalainen reportteri Nicole Collard yrittävät ratkaista mystisen murhasarjan arvoitusta. Jäljet johtavat temppeliherrojen salaisuuden perään.
Ultimate SoundTracker
Kehitys johti muihin ohjelmiin, jotka eivät lainanneet SoundTrackerin ohjelmakoodia:
Broken Sword
Broken Sword: The Shadow of the Templars
Insipiraatio peliin on lähtöisin Umberto Econ teoksesta Foucaultin heiluri, jonka Sean Brennan oli lukenut. Revolution Softwaren Charles Cecil myöntää vuoden 1982 teoksen Pyhä veri, pyhä Graal olleen toinen inspiraation lähde. Cecil päätti pysyä erossa kiistanalaista aiheista liittyen uskontoon ja keskittyi vain temppeliherroihin ja kadonneeseen aarteeseen.
Ultimate SoundTracker
EAS yritti myydä ohjelmaa kaupallisena työkaluna, mutta päätyi julkaisemaan sen lähdekoodit.
Broken Sword
Broken Sword 2: The Smoking Mirror
Pelin jatko-osa on Broken Sword 2: The Smoking Mirror (1997), joka sijoittuu Etelä-Amerikkalaiseen fiktiiviseen valtioon nimeltään Quaramonte. Pelistä on myös olemassa suomeksi tekstitetty versio.
Ultimate SoundTracker
SoundTracker on muun muassa Linuxille julkaistu tracker-ohjelma, joka on nimetty tribuuttina Obarskille.
Broken Sword
Broken Sword: The Sleeping Dragon
Vuonna 2003 julkaistiin Broken Sword: The Sleeping Dragon, joka on sarjan ensimmäinen kolmiulotteinen osa.
Broken Sword: The Angel of Death
Broken Sword 4, Broken Sword: The Angel of Death, julkaistiin syksyllä 2006. Pelisarjasta on myös suunnitteilla elokuva, joka pohjautuisi sarjan ensimmäiseen osaan.
Broken Sword 5: The Serpent's Curse
Viides osa Broken Sword 5: The Serpent's Curse on julkaistu 2013.
Uusintaversiot
Ubisoftin kehittämä Broken Sword: The Shadow of the Templars - Director's Cut julkaistiin vuonna 2009 Nintendo DS:lle ja Wiille. Se on uudistettu versio ensimmäisestä osasta.
Adonis (täsmennyssivu)
Adonis voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Heikki Pohto
Heikki Pohto (s. lokakuu 1970 Seinäjoki) on suomalainen puupuhallinsoittaja, multi-instrumentalisti, joka soittaa  huiluja, saksofoneja ja klarinetteja. Puhaltimien lisäksi hän soittaa myös lyömäsoittimia ja laulaa.
Aku Ahjolinna
thumb|Aku Ahjolinna ja Saga Eriksson, 2019
Aku Antero Ahjolinna (s. 8. elokuuta 1946 Helsinki) on suomalainen balettitanssija ja koreografi.
Ahjolinna pääsi Kansallisoopperan balettikouluun vuonna 1959. 17-vuotiaana vuonna 1963 hän sai kiinnityksen tanssijaksi Suomen Kansallisbalettiin ja eteni solistitanssijaksi vuonna 1969. Ahjolinna on opiskellut myös Leningradissa Vaganovan balettiakatemiassa, Englannissa, Ranskassa, Unkarissa ja Yhdysvalloissa ja tehnyt lukuisia kiertuita Suomessa ja ulkomailla. Koreografina Ahjolinna aloitti vuonna 1984 Paavo Heinisen Silkkirumpu-oopperassa. Hän jäi baletista eläkkeelle vuonna 1993.
Ahjolinnan rooleja olivat muun muassa kaani Girei Bahtsisarain suihkulähteessä, Crassus Spartacuksessa, Jago Othellossa ja äiti baletissa Bernarda Alban talo.
Ahjolinnan puoliso on balettitanssija ja -pedagogi Saga Eriksson. Ahjolinna on vakaumukseltaan ortodoksi.
Richard Piloco
Richard Piloco on (s. 1964) yhdysvaltalainen, New Yorkissa asuva taidemaalari. Hän on yksi Grand Central Academy of Artin ohjaajista. Tyypillisiä aiheita ovat maisemat, asetelmat, muotokuvat ja muut figuratiiviset aiheet. Hän maalaa aina elävästä mallista.
Lienz
Lienz on kaupunki Tirolissa, Itävallassa. Se on Lienzin piirin hallinnollinen keskus. Siellä on noin 12 000 asukasta (2014). Kaupunki sijaitsee kahden joen, Draun ja Iselin, yhtymäkohdassa.
Lienz sai kaupunkioikeudet vuonna 1242. Alueella on ollut asutusta jo tuhansia vuosia aikaisemminkin, tulvaniityiltä on löytynyt kaksi neoliittistä kirvestä. Ajanlaskumme alussa alue oli kelttien hallinnassa. Roomalaisajalla alueella oli Aguntumin kaupunki. Kristinusko levisi seudulle 400-luvulla. Kansainvaellusten aikana baijerilaiset ja slaavit taistelivat siellä. Kaarle Suuri asetti Drau-joen rajaksi Aquileian ja Salzburgin välille. Pyhän Andrean kirkon ympärille syntyi asutusta, joka sai 1000-luvun alussa nimiä, joista kehittyi muoto Lienz. Jokien välille rakennettiin kaupunginmuuri ja Burgum-niminen paikkaa, jolle siirtyi Lienzin nimi.
Pusterian rautatie yhdisti Lienzin pääkaupunki Wieniin vuonna 1871. Liberaalit ajatukset toivat parannuksia tavallisten kaupunkilaisten elämään. Ennen ensimmäistä maailmansotaa kaupunkiin vedettiin vesijohto, rakennettiin hautausmaa ja perustettiin uimakoulu. Toisessa maailmansodassa kaupunkiin pudotettiin noin tuhat pommia. Pakenevat kasakat saarrettiin Drava-joen varteen ja surmattiin säälimättömästi. 1950-luvulla Lienzistä kehittyi merkittävä yliopistokaupunki.
Kaupunki on aikojen saatossa kasvanut siten, että sen läheisyydessä olleet pienet kylät tunnetaan nyt Lienzin esikaupunkeina. Näitä ovat Thurn, Gaimberg, Nußdorf, Debant, Tristach, Amlach ja Leisach.
Lienzissä on järjestetty alppihiihdon maailmancupin osakilpailuja useina vuosina. Pyöräilyn Italian ympäriajon etappi on päättynyt kaupunkiin vuosina 1994 ja 2007.
Richard Piloco
Piloco suoritti taiteiden kandidaatin tutkinnon School of Visual Artissa. Tämän jälkeen hän siirtyi New York Academy of Figurative Artiin ja lopulta Art Students League of New Yorkiin. Tällä hetkellä hän opettaa Grand Central Academy of Artissa, sitä ennen hän on opettanut maalausta 1997–1998 Water Street Atelierissa.
Jaavalainen kirjaimisto
Jaavalainen kirjaimisto on brahmi-kirjoituksesta kehittynyt abugida-tyyppinen kirjoitusjärjestelmä, jota on käytetty 1200-luvulta lähtien jaavan kielen kirjoittamiseen. Sen välitön edeltäjä oli 700-luvulla kehitetty kawi. Nykyisin jaavaa kirjoitetaan pääasiallisesti latinalaisilla kirjaimilla, mutta jaavalaisia kirjaimia opetetaan edelleen kouluissa Indonesian jaavankielisillä alueilla.
Kirjaimistoa on jaavan lisäksi käytetty myös sundan, balin, osingin ja tenggerin kirjoittamiseen.
Vokaali
Lähde:
Konsonantit
Konsonanteista erotetaan tavallinen versio (aksara) sekä pasangan, jota käytetään tavun lopussa.
Lähde:
Välimerkit
Jaavan kirjaimistoon kuuluvat myös verrattain monimutkaiset välimerkit. Lähde:
Cantoira
Cantoira on kunta Italiassa Piemonten alueella sijaitsevassa Torinon metropolikaupungissa. Vuoden 2023 alussa kunnassa oli arviolta 625 asukasta. pienoiskuva|left
Finnoil
Finnoil oli suomalainen öljy-yhtiö ja huoltoasemaketju. Yhtiön perusti E-liikkeen keskusyhtiö Osuustukkukauppa vuonna 1964 nimellä E-Öljyt ja sen ensimmäiseksi toimitusjohtajaksi valittiin Toivo Kulomäki OTK:n silloisen pääjohtajan Eero Salovaaran toimesta. E-kirjain viittasi ns. edistysmieliseen osuustoimintaan. Se ylläpiti E-huoltamojen ketjua, joista ensimmäiset olivat turkulaisen vuonna 1963 ostetun Fuel-yhtiön peruja. Tunnuksena oli punainen ja valkopunareunainen, venytetty kuusikulmio, jonka sisällä oli valkoinen E-liikkeen kirjain.
Yhtiön nimeksi oli viime hetkiin saakka ollut vaihtoehtona OTK:n rautakaupparyhmästä Renlundista johdettu R-Öljyt. OTK:ssa oli pohdittu myös mahdollisuutta ottaa käyttöön muissa pohjoismaissa toimineen osuustoiminnallisen OK-Oljekonsumenterna -öljy-yhtiön nimi. Muista öljy-yhtiöistä poiketen E-Öljyt ei houkutellut asiakkaita kylkiäisillä eikä suuren maailman tyylisillä myynninedistämiskampanjoilla, vaan OTK luotti jäsentensä ostouskollisuuteen, mikä säilyikin paljolti jäsenalennusten ansiosta.
Neste tuli vähemmistöosakkaaksi 1971. Vuonna 1973 Gulf jätti Suomen markkinat, jolloin E-Öljyt hankki siltä vajaat sata jakelupistettä. E-huoltamot tarjosivat TI- eli Tee Itse -halleilla mahdollisuuden omaan autonkorjaukseen. Vuonna 1983 palvelupisteitä oli 250 ja yhtiön markkinaosuus bensiininmyynnistä 13 prosenttia. Vuodesta 1980 E-Öljyt toimitti Nesteen polttoaineet kymmenen vuoden ajan myös Suomalaiselle Energiaosuuskunnalle (SEO). Kaikkia SEO-yrittäjiä eivät kylläkään miellyttäneet punaisten työväen osuusliikkeen autojen säännölliset vierailut.
Yhtiön ja huoltamoketjun nimi muuttui Finnoiliksi vuonna 1984, kun Neste hankki yhtiöstä enemmistöosakkuuden. Finnoil oli Nesteen voiteluaineosaston käyttämä, vuonna 1960 rekisteröity nimi, Nesteelle se oli päätynyt tamperelaisen Autorin mukana. Finnoilin tunnukseksi tuli bensiinipistoolin näköiseksi tyylitelty F-kirjain, jossa oli bensiinipisara.
OTK:sta Ekaksi muuttunut yrityssaneeraukseen päätynyt osuuskunta myi Nesteelle loput Finnoilin osakekannasta tammikuussa 1992 ja yhtiö sulautettiin Kesoilin ja Unionin ohella Nesteeseen. Lopetushetkellä Finnoililla oli yli 200 osittain vanhentunutta huoltoasemaa ja ketjun markkinaosuus oli pudonnut 8,5 prosenttiin. Uusi omistaja alkoi muuttaa Finnoil-asemia Neste Kide -asemiksi.
Djama’a al-Djedid
Djama’a al-Djedid on osmanien rakentama moskeija Algerian pääkaupungissa Algerissa. Se rakennettiin vuonna 1660 sunnalaisen Hanafi-koulukunnan perinteiden mukaisesti. Ranskan siirtomaakaudella moskeija tunnettiin nimellä Mosquée de la Pêcherie.
Seine-et-Marne
Seine-et-Marne on Ranskan departementti numero 77. Se sijaitsee Pariisin itäpuolella Île-de-Francen alueella, ja sen länsiosa kuuluu Pariisin esikaupunkialueeseen. Departementissa on 1 338 427 asukasta (2011) ja sen väestötiheys on 226,3 asukasta neliökilometrillä. Departementti on jaettu 514 kuntaan, ja sen pääkaupunki on Melun.
Pariisin Disneyland sijaitsee Marne-la-Valléen esikaupungissa Seine-et-Marnessa.
Usko itseesi
Usko itseesi on Sydän, sydän -yhtyeen viides albumi, joka julkaistiin 12. maaliskuuta 2008. Albumi eroaa yhtyeen aiemmasta tuotannosta siten, että siinä on käytetty perinteisiä rocksoittimia analogisyntetisaattoreille käännettyinä. Lopputuloksena on elektronista musiikkia, joka on kuitenkin soitettu kitaroilla, bassolla, sekä rummuilla. Soittimet on nauhoitettu digitaaliseen muotoon ja ne on käännetty MIDIksi. Sen jälkeen miditiedostot on ajettu syntetisaattoreiden läpi ja nauhoitettu mikrofonilla kaiuttimien kautta. Näin ollen soitinten soundit on muokattu synetisattoreilla kappalekohtaisesti, eikä alkuperäisääniä käytetä kuin sävelen ja rytmin lähteenä. Usko itseesi -albumi on omaperäinen keksintö kone- ja rockmusiikin yhdistelmänä. Albumilla konesoundit yhdistyvät elävään ja inhimilliseen soittoon, joka puuttuu täydellisessä ajoituksessa pysyvistä koneellisesti tuotetuista kappaleista.
Alavieska
Alavieska on Suomen kunta, joka sijaitsee Oulun Eteläisessä, Pohjois-Pohjanmaan maakunnassa. Kunnassa asuu 0 ihmistä, ja sen pinta-ala on 0 km², josta 0 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 0 asukasta/km². Alavieskan naapurikunnat ovat Kalajoki, Merijärvi, Oulainen ja Ylivieska.
Alavieskassa toimii urheiluseura Alavieskan Viri.
Maantiede
Alavieska on tyypillistä Pohjanmaan lakeutta, jossa korkeuserot pysyttelevät 5–10 metrissä. Vain kunnan itäosassa maasto on hieman vaihtelevampaa. Kallioperä on pääasiassa liuskeita, kvartsi- ja granodioriitteja sekä muita syväkiviä. Kallioperässä on myös pieniä määriä jalometalleja. Yleisimmät maalajit ovat moreeni ja turve, jotka peittävät varsinkin kunnan reuna-alueita. Savea, hiesua ja hietaa on Kalajoki- ja Talusojalaaksossa, mutta sen sijaan soraa ja hiekkaa on kunnassa hyvin vähän.
Alavieskan päävesistö on kunnan halki kaakosta luoteeseen virtaava Kalajoki. Kalajokeen laskee Alavieskassa kaksi sivujokea, Kähtävänoja ja Jukulaisoja. Kunnan pohjoisosa kuuluu Pyhäjokeen laskevaan Talusojan vesistöalueeseen. Järviä kunnassa ei ole lainkaan.
Kylät ja kulmakunnat
Kulmakuntia ovat lisäksi Jukulainen ja Saarenkylä.
Historia
pienoiskuva|vasen|250px|Alavieskan kirkko ennen vuotta 1916. Alavieskan seudulla on ollut asutusta jo kivikaudella. Kivikautisia asuinpaikkoja on löydetty muun muassa Takkulan ja Naamakankaan alueelta. Lisäksi kunnan alueelta on löydetty lukuisia kivikautisia esineitä, kuten kirveitä ja talttoja. Seutua hallitsivat pitkään lappalaiset, jotka saivat väistyä vasta keskiajan lopulla yläsatakuntalaisten ja hämäläisten erämiesten tieltä. Seutu kuului aluksi Salon ja vuodesta 1540 alkaen Kalajoen seurakuntaan. Perimätiedon mukaan seudun ensimmäiset vakinaiset asukkaat olivat Jotunin eli Jutilan veljekset, jotka tulivat alueelle Kalajoen ankaraa kirkkoherraa pakoon. Jutila onkin Alalan ja Vuotilan ohella Alavieskan vanhimpia taloja. Vuonna 1548 seudulla oli jo 12 taloa.
Alavieskaan perustettiin 1733 Kalajoen saarnahuonekunnaksi ja 1782 se sai kappelin oikeudet. Seurakunta itsenäistyi lopullisesti vasta 1870. Alavieskan kunta oli perustettu jo 1866. Asukkaat saivat toimeentulonsa maataloudesta ja kalastuksesta. Lisäksi poltettiin tervaa ja valmistettiin salpietaria ja potaskaa. 1800-luvun alkupuolella Alavieskanjärvi kuivatettiin peltoalan lisäämiseksi. Kuivatuskanavan rakentaminen Alavieskanjärvestä Kalajokeen oli hyvin työlästä maaston kallioisuuden vuoksi.
Hallinto
Alavieskan kunnanjohtaja on vuoden 2019 marraskuusta Kari Pentti. Kunnanvaltuustossa on 21 paikkaa, joista 13 on Keskustan, 7 Perussuomalaisten ja 1 Vasemmistoliiton hallussa kaudella 2021–2025.
Talous
Alavieska on elinkeinoluonteeltaan perinteinen maatalouspitäjä, mutta nykyisin (lähinnä) puu- ja metalliteollisuus sekä erilaiset palvelut työllistävät jo 80 prosenttia ammatissa toimivasta väestöstä.
Vuonna 2020 eniten yhteisöveroa maksaneet yritykset olivat RAU-Service Oy, Louhinta Kääntä Oy sekä Auto- ja Konekorjaamo Marjakangas. Kunnan eniten työllistävä yritys on Vieskan Elementti Oy.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
Taajamat
Vuoden 2017 lopussa Alavieskassa oli 2 610 asukasta, joista 1 364 asui taajamassa, 1 228 haja-asutusalueilla ja 18:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Alavieskan taajama-aste on 52,6 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Alavieskan kirkonkylä.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Alavieskassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Alavieskan alueella toimii Oulun ortodoksinen seurakunta.
Palvelut
Alavieskassa toimii yksi koulu, Alavieskan yhtenäiskoulu. Someronkylän, Kähtävän ja Taluskylän kyläkoulut on lakkautettu 2010-luvulla. Elinkeino- ja maaseutupalveluja ostetaan Kalajoelta ja ympäristöpalveluja Ylivieskasta. Sosiaali- ja terveyspalveluja tuottaa Pohjois-Pohjanmaan hyvinvointialue - Pohde.
Ruokakulttuuri
Alavieskan pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla uunissa valmistettu naudanliharuoka pöysti.
Christoph Eschenbach
thumb|Christoph Eschenbach Christoph Eschenbach, alun perin Ringman (s. 1940 Breslau) on saksalainen pianisti ja kapellimestari. Hän on levyttänyt wieniläisklassista pianomusiikkia ja saanut sen esittäjänä erityistä mainetta.
Hänen äitinsä kuoli synnytyksessä ja isänsä sodassa vuonna 1944 ja hän jäi isoäitinsä hoitoon, joka kuoli talvella 1945–1946. Sukulaisnainen löysi pojan leiriltä ja hänet adoptoitiin perheeseen ja sukunimi vaihtui. Sodan jälkeen Eschenbach ryhtyi opiskelemaan pianonsoittoa ja voitti useita pianokilpailuja. Vuodesta 2000 hän on ollut Orchestre de Paris'n musiikillinen johtaja.
Kulosaaren huvilakaupunki
Helsinkiin oli 1880-luvulta lähtien syntynyt uusi asuinympäristötyyppi keski- ja yläluokkaan kuuluvien perheiden muuttaessa pois keskusta-alueilta vastaperustettuihin esikaupunkien huvilayhdyskuntiin, kuten Oulunkylään, Pukinmäkeen ja Kauniaisiin. Tässä yhteydessä oli myös arkkitehti Lars Sonck ensimmäisen kerran esittänyt ajatuksen huvilakaupungin perustamisesta Kulosaareen vuonna 1887. Ajatuksen Sonck oli saanut lääninarkkitehti Ferdinand Öhmanilta, joka suunnitteli huvilayhdyskuntaa Leppävaaraan. Brändö, eli siihen aikaan Palosaari, ostettiin Cronstedtien perikunnalta 230 000 markan kauppahinnasta. Kauppaan sisältyi pinta-alaltaan 110 ha:n suuruinen saari, sekä lisäksi 30 ha:n alue Kivinokasta.
Ensimmäisen tonttijakokartan alueelle laati arkkitehti Lars Sonck, ja se valmistui vuoden 1907 elokuussa. Jo ensimmäisen vuoden aikana yhtiö oli myynyt alueelta 56 tonttia ja vuonna 1908 oli valmiina 453 tontin tonttijakokartat. Huvilakaupungin suunnitteluperiaatteisiin kuului muun muassa avoin rakennustapa, tiestön suunnittelu maaston korkeuskäyrien mukaan ja maaston ja luonnon hyväksikäyttö kaavoituksessa kaavamaisen asemakaavaruudukon sijaan.
Lars Sonckin tonttijakosuunnitelma oli laadittu näiden periaatteiden mukaisesti. Rannan suuntaisella tieverkolla, joka vielä nykyään on Sonckin jakosuunnitelmasta parhaiten säilynyt osa, tehtiin mahdolliseksi suunnata mahdollisimman monet tontit edullisimmin valoon ja näköalaan nähden ja ranta-alueella olevat tontit oli tarkoitettu rakennettaviksi huvilamaisesti. Julkiset rakennukset oli sijoitettu muuta ympäristöä korkeammalle maisemassa kiintopisteiksi. Vapaamuurarien kallio oli jo Sonckin ensimmäisessä suunnitelmassa aksiaalisen sommitelman avulla yhteydessä saaren ehkä merkillisimpään luonnonmuodostelmaan, saaren eteläosassa sijaitsevaan laguunimaiseen sisälahteen (Gloet).
Vuonna 1909 Sonckin suunnitelmaa tarkistettiin, sillä alueella haluttiin pienentää tonttikokoa ja saada enemmän myytäviä tontteja. Tässä Sonckin laatimassa myöhemmässä suunnitelmassa on keskusta-alue saanut selvästi kaupunkimaisen leiman ja teiden asemasta ovat kadut niille kuuluvine tehokeinoineen tulleet vallitseviksi. Edellinen suunnitelma on huvilakaupunkimainen, vapaamuotoinen tasaisesti jakautuva puutarhakaupunki, jälkimmäisessä on jo keskusta-aluetta.
Huvilakaupungin toteutus
Myös kunnollisten liikenneyhteyksien järjestäminen saarelle jäi Kulosaari-yhtiön tehtäväksi. Toisin kuin pohjoisilla ja läntisillä esikaupunkialueilla, joissa uudet esikaupunkiyhdyskunnat olivat poikkeuksetta syntyneet radan varteen, Kulosaari oli meren ympäröimä saari, johon ei ollut olemassa valmiita liikenneyhteyksiä. Kun Helsingin kaupunki suhtautui kielteisesti sillan rakentamiseen Sörnäisistä Kulosaareen, päätettiin liikennekysymys ratkaista raitiolinjan ja lautan avulla. Vuonna 1908 yhtiö rakennutti tien Pääskylänrinteestä Sörnäistenniemeen sekä Sörnäisiin laiturit lauttaliikennettä varten.
Verrattuna muihin esikaupunkien huvilayhdyskuntiin, muodostui yhdyskuntateknisen huollon laatu Kulosaaressa jo varhaisessa vaiheessa poikkeuksellisen korkeatasoiseksi. Raitiotie Pääskylänrinteestä Sörnäisiin valmistui vuonna 1910 ja raitiotie Kulosaareen saatiin vuonna 1911. Tällöin esitettiin myös ensimmäisen kerran rohkea ajatus Kulosaaren raitiotien jatkamisesta Sipooseen ja mahdollisesti Porvooseen saakka. Esikuvana oli Kööpenhaminan esikaupunkilinja Sundiin. Pohjoisen vaihtoehdon eräänä lähtökohtana oli taas Heli-radan tapainen poikittaissähkörata, jonka päätepisteinä olisivat olleet Malmin esikaupunkiasema ja Porvoo.
Myös sillan rakentamiseen tulevaisuudessa varauduttiin siten, että tonttien omistajat sitoutuivat tonttien luovutusehdoissa osallistumaan sillan kustannuksiin kun silta olisi valmistunut. Sovittu hinta oli 50 p tonttineliömetriä kohti. Helsingin kaupunki taipui sillan rakentamiseen vasta vuonna 1917, ja Kulosaaren silta valmistui kaksi vuotta myöhemmin.
Vuoteen 1909 mennessä oli Kulosaareen rakennettu noin 40 huvilaa. Puhelinkeskus valmistui samana vuonna ja sähkösopimus Helsingin kanssa solmittiin vuonna 1911. Tällöin Kulosaareen saatiin myös katuvalot. Kunnallistekniikan rakentaminen saarelle aloitettiin vuonna 1915. Muuten suuri osa muista vuosisadan vaihteessa perustetuista pientaloalueista oli ilman kunnallistekniikkaa vielä 1970-luvun alussa.
Kulosaaren huvilakaupunki
pienoiskuva|Kulosaaren huvilakaupungin kunta vuoden 1929 kartassa. Nykyiseen Kulosaaren kaupunginosaan kuuluva niemi kartanoineen ei ollut osana vuosien 1922–1946 kuntaa. Pääpiirteissään oli Kulosaaren huvilakaupunki muovautunut valmiiksi 1920-luvun alkuun mennessä, jolloin Kulosaari erkani Helsingin pitäjästä itsenäiseksi kunnaksi. Alueen asukasluku oli tällöin 1 051 henkilöä. Alueen suurisuuntainen julkisten alueiden ja rakennusten rakentamisohjelma toteutettiin pääpiirteissään vuosina 1916–1917. Elettiin taloudellista nousukautta, johon liittyivät myös yhtiön suunnitelmat tiiviimmästä ja kaupunkimaisemmasta asutuksesta saaren keskiosiin. Mikäli nämä suunnitelmat olisivat toteutuneet, olisi Kulosaaresta muodostunut Suomessa ainutlaatuinen yhtenäisesti toteutettu jugend-kaupunki.
Uuden asemakaavan tehokkaammin rakennettua keskustaosaa varten laati arkkitehti Bertel Jung vuonna 1917 Sonckin jakosuunnitelman pohjalta. Todennäköisesti virike asutuksen tiivistämiseen saatiin Eliel Saarisen Munkkiniemi–Haaga-suunnitelmasta. Tältä osin Jungin kaava jäi kuitenkin toteutumatta. Sen sijaan Kluuvin akseli on pääpiirteissään toteutunut siinä muodossa miksi se hahmottui Jungin kaavassa.
Valmistuttuaan Kulosaari oli nimensä veroinen puutarhakaupunki. Alueen puistojen rakentaminen samoin kuin teiden varsien istuttaminen liittyi laajamittaiseen maisemanhoito- ja istutussuunnitelmaan. Kulosaarelaisen metsänhoitaja Arvid Lampénin aloitteesta perustettiin muun muassa Herttoniemeen taimisto. Sinne istutettiin tuhansia männyntaimia sekä ulkomaisia puulajeja, joita käytettiin alueen puistojen ja teidenvarsien istuttamiseen. Alueelle toteutetuista julkisista rakennuksista olivat tärkeimmät Brändö-paviljonki (Kasino) ja Rantahotelli, jotka saivat hallitsevan aseman kaupunkikuvassa. Niiden rakentaminen tapahtui samanaikaisesti kuin Kluuvilahden ranta ympäristöineen muokattiin edustavaksi rantapuistoksi vuosina 1916–1917. Kulosaaren kesäiseen elämään kuuluivat myös uimalaitos ja venesatama ja rantapuiston viereen rakennetut tenniskentät ja tennishalli.
Seurakunta kuten aikanaan koulukin toimi ensimmäiset vuodet vuokratuissa tiloissa tavallisessa asuinhuvilassa. Kirkko ja kellotapuli valmistuivat 1930-luvulla. Erikoisuutena eli että seurakunnalla oli oma hautausmaa, joka perustettiin saarelle (Kulosaaren hautausmaa eli Leposaari).
Helsingin kaupunkiin Kulosaaren huvilakaupunki liitettiin suuressa alueliitoksessa vuonna 1946, mikä Kulosaaressa ei tapahtunut ilman vastustusta. Rakentamatta jääneille alueille vahvistettiin vuonna 1959 professori Olli Kivisen asemakaava, jonka mukaan Kulosaaren nykyinen kerrostaloalue on toteutunut.
Kulosaaren huvilakanta
Kulosaaren rakentamisessa myös yksityisten huviloiden arkkitehtoninen laatu muodostui poikkeuksellisen korkeatasoiseksi, kuuluihan huvilayhdyskunnan perustajiin maan nimekkäimpiä arkkitehteja. Kulosaaren perustamisessa mukana olleista arkkitehdeista ainakin Sonck, Lindgren, Jung ja Bomanson muuttivat perheineen saarelle asumaan ja osallistuivat sekä yksityisten huviloiden että julkisten rakennusten suunnitteluun. Samana vuonna kuin Sonckin ensimmäinen tonttijakosuunnitelma valmistui, yhtiö järjesti talviasuttavien huviloiden piirustuskilpailun. Kilpailuun lähetettiin kaikkiaan 28 ehdotusta. Tällaisella yleisellä arkkitehtuurikilpailulla pyrittiin etsimään erityisesti huvilakaupunkiin soveltuvia rakennustyyppejä ja löytämään uusia pohjaratkaisuja. Kilpailuehdotuksia arvosteltaessa pantiin erityistä painoa huoneiden valoisuudelle, näköalalle, samoin kuin vapaalle pohjaratkaisulle. Kallioinen ja jyrkkä maasto toi huviloiden ja puutarhojen suunnitteluun omat erityispiirteensä.
Tyylillisesti muodostui Kulosaaresta verrattain yhtenäinen jugend-henkinen huvilakaupunki. Ulkoasultaan Kulosaareen rakennetut huvilat erosivat vanhempien huvila-alueiden kuten Meilahden ja Eläintarhan cottage- ja sveitsiläistyylisistä huviloista muun muassa siinä, että koristeellisten julkisivuaiheiden käyttö väheni ja rakennukset tulivat muodoltaan kuutiomaisiksi. Koristelu keskitettiin tavallisesti harvoihin yksityiskohtiin samalla kun talon kokonaishahmolle pantiin entistä enemmän painoa.
Pohjaratkaisuiltaan huvilat oli suunniteltu varakkaan keski- ja yläluokan tarpeisiin ja suurin osa Kulosaaren huviloista olikin yhden perheen huviloita. Kulosaaren yläluokkainen luonne korostui siinä, että alueelta puuttuivat kokonaan muilla vuosisadan alussa syntyneillä huvila-alueilla yleiset suuret vuokrahuvilat.
Saarelle suunnitellusta tiiviimmästä kaupunkirakenteesta toteutuivat vain Ribbingshofin rivitalot sekä asuinkerrostalo Domus. Ribbingshofin Kluuvin akseliin nousevaan rinteeseen vuosina 1916–1917 rakennetut rivitalot olivat Suomen ensimmäiset. Niissä on toisessa viisi viiden huoneen ja keittiön asuntoa, toisessa taas kahdeksan kolmen tai neljän huoneen ja keittiön asuntoa. Asunnot on sijoitettu kolmeen kerrokseen niin, että myös ullakkokerroksessa on asuinhuoneita. Toinen rakennuksista on pohjaratkaisultaan erityisen mielenkiintoinen, sillä se on eräänlainen kaksoisrivitalo. Rakennuksen runkosyvyys on 11 metriä. Läpimeneviä asuntoja ei ole, vaan rakennus on jaettu pitkittäissuunnassa kahteen osaan, jonka kummallakin puolella on neljä itsenäistä asuntoa omine sisäänkäynteineen.
Vuosina 1915–1916 valmistunutta Domusta, joka oli toteutettu arkkitehti Thomén toimistossa työskennelleen arkkitehti J.S. Sirénin laatimien piirustusten mukaan, laajennettiin vuonna 1917 pohjois- ja eteläsiivillä. Sen sijaan suunnitelma korttelin täydentämisestä umpikortteliksi ei toteutunut.
MONUC
pienoiskuva|YK-sotilaita Kongossa 2008. MONUC on Yhdistyneiden kansakuntien rauhanturvaoperaatio Kongon demokraattisessa tasavallassa. Operaatio perustuu Sambian, Kongon demokraattisen tasavallan, Angolan, Namibian, Ruandan, Ugandan ja Zimbabwen 10. heinäkuuta 1999 allekirjoittamaan tulitaukosopimukseen kaikkien Kongossa taistelevien ryhmien vihollisuuksien lopettamiseksi.
YK:n turvallisuusneuvoston 6. elokuuta 1999 tekemän päätöslauselman 1258 mukaan YK lähettää 90 henkilöä, yhteysupseereita siviilihenkilökuntineen sopimuksen allekirjoittaneisiin maihin sen jälkeen kun Kongo on allekirjoittanut Lusakan sopimuksen. 1. marraskuuta 1999 YK:n pääsihteeri Kofi Annan suositteli mandaatin laajentamista MONUC:n perustamista ja 500 sotilastarkkailijan lähettämistä varten. 13. marraskuuta Annan nimitti tunisialaisen Kamel Morjanen erityisedustajakseen Kongoon.
YK:n turvallisuusneuvoston päätöksellä 1279 30. marraskuuta päätettiin, että lähetetty henkilöstö saa perustaa MONUC:n. 24. helmikuuta 2000 päätettiin päätöslauselmalla 1291, että operaatiota saa laajentaa sotilashenkilöstöltään 5 537 henkilöön aikaisemmin lähetetyn 500 sotilastarkkailijaa mukaan lukien. 4. joulukuuta 2002 päätöslauselman 1445 mukaan sotilashenkilöstön määrä voi lisääntyä 8 700 henkilöön kahdessa joukossa. Päätöslauselman 1493 mukaan joukkojen määrä voi nousta 10 800:aan. 1. lokakuuta 2004 päätöslauselman 1565 mukaan voitiin joukkojen määrää lisätä 5 900:lla ja joukkojen kokonaismääräksi muodostuisi 16 700. Raportissa oli suositeltu 23 900 joukkojen määräksi 507 siviilipoliisin lisäksi.
7. lokakuuta 2008 MONUC-joukkoja oli 21 210, joista 16 475 rauhanturvaajia, 719 sotilastarkkailijoita, 562 YK:n vapaaehtoisia, 304 poliisijoukkoja ja 3150 paikallista siviilihenkilökuntaa.
1.7.2010 lähtien operaation nimi on ollut MONUSCO (Mission de l'Organisation des Nations Unies pour la stabilisation en République démocratique du Congo).
Lahjontasyytökset
28. huhtikuuta 2008 BBC väitti YK:n intialaisten ja pakistanilaisten rauhanturvaajien välittäneen aseita Kongon kapinallisjoukoille kultaa ja norsunluuta vastaan.
Levottomuudet 2008
Syksyllä 2008 tilanne paheni jälleen Kongon itäosassa Ruandan rajalla. Kapinallisjoukkojen johtaja Laurent Nkunda rikkoi aiemmin tehdyn tulitauon ja taistelut kapinallisten ja valtion joukkojen välillä lisääntyivät. Taisteluja on YK:n mukaan paennut elo-lokakuussa jo ainakin 200 000 siviiliä. YK:n MONUC-operaatiota on syytetty epäonnistumisesta siviilien suojelemisessa. MONUC-joukkoja komentanut espanjalaiskenraali Vicente Diaz de Villegas erosi tehtävästään 27. lokakuuta 2008.
Hallitusta vastustavat joukot lähestyivät lokakuussa 2008 Goman kaupunkia, minkä vuoksi kaupunkiin sekä kaupunkiin jääneiden 800:n Yhdistyneiden kansakuntien rauhanturvaajan sekä hallituksen vastustajien joukon väliin jäi 30 000 siviiliä. Gomassa ei ole muuta sotilasvoimaa hallituksen joukkojen vetäydyttyä kuin Yhdistyneiden kansakuntien rauhanturvaajat.
20. marraskuuta 2008 YK turvallisuusneuvosto äänesti yksimielisesti noin 3 000 lisäjoukkojen lähettämisestä Kongoon.
Sofia Corban
Sorohan voitti olympiakultaa perämiehellisessä pariaironelosessa Los Angelesissa 1984. Hän sijoittui samassa veneluokassa neljänneksi Moskovan olympialaisissa 1980. MM-kilpailuissa hän saavutti perämiehellisessä pariaironelosessa pronssia 1979, 1981 ja 1982 sekä sijoittui neljänneksi 1983 ja kuudenneksi 1978.
Ruosniemen hiihtokeskus
Ruosniemen hiihtokeskus on yksi Suomen hiihtokeskuksista. Keskus sijaitsee Porin Ruosniemessä. Laskettelukeskuksessa on neljä rinnettä ja kolme hissiä. Rinteiden isoin korkeusero on 30m ja keskuksen pisin rinne on 230 metriä. Ruosniemen hiihtokeskuksessa toimii lisäksi välinevuokraamo ja hiihtokoulu. Lisäksi laskettelukeskuksessa on lumetettu pulkkamäki.
St. Catharines
St. Catharines on kaupunki Ontarion provinssissa Kanadassa. Se sijaitsee Ontariojärven rannalla noin 50 kilometriä etelään Torontosta lähellä Yhdysvaltain rajaa. Kaupungin väkiluku on 133 000 ja esikaupunkeineen yli 406 000, ja se on Niagaran alueen suurin kaupunki.
St. Catharinesin ensimmäiset pysyvät asukkaat olivat Amerikan vallankumouksen lojalisteja, jotka saapuivat alueelle 1780-luvulla. Kaupunki nimettiin virallisesti St. Catharinesiksi 1821, mutta nimi oli käytössä jo aiemmin. Kaupunkioikeudet St. Catharines sai 1876.
Weissenbergin ilmiö
pienoiskuva|Weissenbergin ilmiö [[polyakryyliamidin vesiliuosta sekoitettaessa.]] Weissenbergin ilmiö on virtausopillinen ilmiö. Kun akselinsa ympäri pyörivä sauva työnnetään viskoelastiseen fluidiin, sen sijaan, että sekoitus synnyttäisi pyörteen sauvan ympärille, neste nousee sauvan vartta pitkin ylös.
Nesteen virratessa pyörivän sauvan ympärillä sen leikkausjännityksen komponentti, joka on virtauksen normaalin suuntainen, kasvaa suhteessa virtauksen suuntaiseen ja sauvan suuntaiseen komponenttiin. Tämän seurauksena sauvan ympärillä neste pakkautuu tiiviimmin ja puristuu ylöspäin, niin että se näyttää kiipeävän sauvaa pitkin ylös.
Ilmiö on saanut nimensä itävaltalaisen fyysikon Karl Weissenbergin mukaan. Sen voi havaita kotioloissa esim. vatkattaessa munanvalkuaisia.
François Hollande
François Gérard Georges Nicolas Hollande (s. 12. elokuuta 1954 Rouen, Seine-Maritime, Ranska) on ranskalainen vasemmistopoliitikko, joka toimi Ranskan presidenttinä vuosina 2012–2017. Hollande on aiemmin toiminut myös Sosialistisen puolueen (Parti socialiste, PS) pääsihteerinä sekä useissa poliittisissa luottamustehtävissä.
Tausta
Hollande on valmistunut École des hautes études commercialesista, Sciences Posta ja Kansallisesta hallintokoulusta.
Poliittinen ura ennen presidenttiyttä
Hollande oli PS:n pääsihteeri vuosina 1997–2008. Hollande kannatti vuonna 2004 sopimusta Euroopan perustuslaista, jota puolueen kakkosmies Laurent Fabius vastusti. Puolueen sisäisessä äänestyksessä kyllä-kanta voitti.
Valinta
thumb|left|Väistyvä presidentti [[Nicolas Sarkozy (vas.) kättelee uutta presidenttiä Hollandea Hollanden virkaanastujaisseremoniassa 15. toukokuuta 2012.]]
Hollande valittiin Ranskan presidentiksi vuoden 2012 presidentinvaalissa. Hän sai ensimmäisellä kierroksella 28,6 prosenttia äänistä. UMP-puolueen ehdokas, istuva presidentti Nicolas Sarkozy sai äänistä 27,2 prosenttia. Toisella kierroksella Hollande sai 18 miljoonaa ääntä eli yli 1,1 miljoonaa ääntä enemmän kuin Sarkozy. Hollanden ääniosuus toisen kierroksen äänistä oli 51,6 prosenttia. Hän astui virkaansa Ranskan presidenttinä 15. toukokuuta 2012.
Talouspolitiikka
Presidenttikautensa alussa Hollande pyrki hallituksensa kanssa säätämään 75 prosentin tuloveron yli miljoona euroa vuodessa ansaitseville. Ranskan perustuslakineuvosto katsoi, että suunnitelma oli perustuslain vastainen, mutta Hollanden esikunta etsii mahdollisuuksia veron sisällyttämiseksi viimeistään vuoden 2014 budjettiin. Taustalla on Hollanden ajatus siitä, että rikkaiden on osallistuttava enemmän Ranskan verotalkoisiin. Kriitikoiden mukaan suunnitteilla oleva laki karkottaa varakkaat ihmiset Ranskasta. Maaliskuussa 2013 Hollande esitti ajatuksen, että 75 prosentin vero kerättäisiin yrityksiltä, jotka maksavat johtajilleen yli miljoonan euron palkkaa.
EU:n velkakriisissä Hollanden linja menoleikkauksiin on ollut maltillisempi kuin Saksan ja Britannian, jotka ajoivat mm. EU:n budjettiin voimakkaita leikkauksia.
Ulkopolitiikka
Tammikuussa 2013 Malin presidentti pyysi Ranskalta apua maan pääkaupunkia uhkaavien islamistitaistelijoiden torjunnassa. Hollande käynnisti sotatoimet Malin hallituksen tukemiseksi ja ranskalaisten avulla hallituksen joukot valloittivat mm. Timbuktun takaisin. Hollande ilmoitti, että Ranska vetää joukkonsa pois huhtikuussa 2013, kuukautta myöhemmin, kuin aluksi suunniteltiin. Joukkojen vetäydyttyä on YK:n tukemien afrikkalaisten joukkojen määrä ottaa vastuu alueesta.
Avioliittouudistus
Vuonna 2013 Hollande toteutti vaalilupauksensa ja ajoi läpi tasa-arvoisen avioliittolain lukuisten mielenosoitusten saattelemana. Laki hyväksyttiin parlamentin alahuoneessa 23. huhtikuuta 2013, ja se astui voimaan 18. toukokuuta. Tätä ennen samaa sukupuolta olevien parien oli mahdollisuus solmia Ranskassa siviililiitto, joka ei kuitenkaan sallinut muun muassa samaa sukupuolta olevien parien adoptiota tai hedelmöityshoitoja.
Presidenttiyden päätös
Hollande kertoi vuoden 2016 lopulla, että ei aio asettua ehdolle vuoden 2017 presidentinvaalissa. Hollande oli ensimmäinen istuva Ranskan presidentti, joka ei hakenut uutta kautta. Hollanden ilmoituksen aikaan arvioitiin, että hän saisi vaalissa vain seitsemän prosenttia äänistä.
Yksityiselämä
Hollande oli rekisteröidyssä avoliitossa (pacte civil de solidarité) PS:n entisen presidenttiehdokkaan, sosialistipoliitikko Ségolène Royalin kanssa, ja heillä on neljä lasta. He erosivat kesällä 2007.
Erottuaan Royalista Hollande asui yhdessä toimittaja Valérie Trierweilerin kanssa. Tammikuussa 2014 sanomalehdet kirjoittivat Hollanden suhteesta näyttelijä Julie Gayet’n kanssa. Hollande ilmoitti eroavansa Trierweileristä 25. tammikuuta 2014. Hollande ja Gayet menivät naimisiin Hollanden presidenttikauden jälkeen kesäkuussa 2022.
Eero Aarnio
pienoiskuva|Aarnio vuonna 2009 Eero Alvar Aarnio (s. 21. heinäkuuta 1932 Helsinki) on suomalainen sisustusarkkitehti ja muotoilija. Vuonna 2007 presidentti Tarja Halonen myönsi Aarniolle professorin arvonimen. Vuonna 2010 Aarnio palkittiin Pro Finlandia -kunniamerkillä.
Dana Hill
Dana Lynne Goetz (6. toukokuuta 1964 Los Angeles, Kalifornia – 15. heinäkuuta 1996 ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko.
Eero Aarnio
Ura
pienoiskuva|Aarnio [[pallotuolinsa vieressä vuonna 1975.]] Aarnio valmistui ylioppilaaksi vuonna 1953 ja opiskeli vuosina 1954–1957 Helsingin Taideteollisessa oppilaitoksessa. Aarnion puoliso on ollut vuodesta 1956 logonomi Pirkko Aarnio. Vuosina 1960–1962 Aarnio työskenteli Askon suunnittelijana Lahdessa kunnes perusti oman sisustussuunnitteluun ja teolliseen muotoiluun erikoistuneen toimiston Helsinkiin vuonna 1962.
Aarnio tuli 1960-luvulla tunnetuksi lujitemuovista muotoilemistaan futuristisista tuoleista, joista varsinkin Pallotuoli herätti myös kansainvälistä huomiota. Pallotuoli esiteltiin ensimmäisen kerran kansainväliselle yleisölle Askon osastolla Kölnin huonekalumessuilla vuonna 1966. Aarnion suunnittelemia muita tunnettuja tuoleja ovat esimerkiksi Pastilli, Kupla, Pony, Puppy ja Tuplakupla. Aarnion klassikkotuotteita valmistaa nykyisin vuonna 2016 perustettu Eero Aarnio Originals.
2000- ja 2010-luvuilla Aarnio on suunnitellut monia kirkasvalo- ja muita valaisimia suomalaiselle Innojok-yritykselle. Toukokuussa 2009 Aarnio avasi ensimmäisen showroominsa yhteistyössä Unikulman kanssa. Vuonna 2010 Aarnio loi logon ja suunnitteli astiaston Teehuoneen lanseerattaville kiinalaisille laatuteille. Hän on myös suunnitellut toimistokalusteita EFG Oy:lle ja Martela Oy:lle sekä vetimiä italialaiselle Valli et Valli spa:lle.
Vuonna 2006 El Mundo -lehden haastattelussa Aarniota kutsuttiin ”vaatimattomaksi neroksi” ja kerrottiin että ”Aarnio oli muovin ja lasikuidun käytön edelläkävijä elegantin muotoilun välineinä. Aarnio teki niistä hienostuneita sisustuselementtejä silloin kun kaikki muut vielä käyttivät puuta tai muita jaloja alkuaineita.”
Aarnion teoksia on muun muassa seuraavien museoiden kokoelmissa: Museum of Modern Art, MoMA (New York) Victoria and Albert Museum (Lontoo), Designmuseo (Helsinki), Pompidou-keskus (Pariisi) ja Bauhaus Museum (Sydney, Australia).
Arado Ar 68
pienoiskuva|Arado Ar 68E vuonna 1936. Arado Ar 68 on saksalainen Arado Flugzeugwerke valmistama hävittäjälentokone. Se oli viimeinen saksalaisvalmisteinen kaksitasohävittäjä. Konetyyppi oli Luftwaffen käytössä ensilinjan hävittäjänä vuosina 1936–1938. Palveluskäyttö jatkui Chris Chantin mukaan vuoden 1940 kevääseen, jolloin Ar 68 -konetyyppiä käytettiin lentäjien koulutuksessa sekä taitolentokoneena. Tyyppiä käytettiin myös yöhävittäjänä vuoden 1939 paikkeilla. Koneen voimanlähteenä oli 690–750 hevosvoiman (515–559 kW) V12-moottori, jonka valmistaja oli joko BMW tai Junkers.
Ben Edlund
Ben Edlund (s. 1968) on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja, ohjaaja, tuottaja ja sarjakuvapiirtäjä. Hänet tunnetaan parhaiten luomastaan sarjakuvahahmosta The Tick ja työskentelystään Joss Whedonin kanssa televisiosarjoissa Firefly (2002) ja Angel (1999–2004). Hän oli myös tekemässä televisiosarjaa Supernatural (2005–) vuosina 2006–2013. Hän sai Hugo-palkinnon käsikirjoitettuaan Angel-jakson "Smile Time".
Metsäkerrossammal
Metsäkerrossammal (Hylocomium splendens) on kangasmetsien yleisimpiä sammallajeja.
Elinympäristö
Runsaimmillaan metsäkerrossammal esiintyy tuoreilla kankailla, mutta sitä tavataan yleisesti myös kuivahkoilla ja lehtomaisilla kankailla. Tuoreella kankaalla metsäkerrossammal ja usein sitä yleisempi seinäsammal muodostavat tavallisesti koko metsänpohjan peittävän yhtenäisen maton. Kerrossammalta tapaa useimmiten kivillä ja kangasmetsien kosteilla alarinteillä.
Ulkonäkö
Uudet versot haarovat sulkamaisina kaksin- tai kolminkertaisesti. Vanhemmat rangat, joissa on tiheä ja myötäinen pienten lehtien peite, erottuvat punertavina.
Ōkami
Ōkami (, kirjaimellisesti ”suuri jumala”, sanaleikkinä ”susi” ) on Clover Studion kehittämä ja Capcomin julkaisema toimintaa ja seikkailua yhdistävä videopeli. Se oli yksi viimeisistä PlayStation 2 -konsolille julkaistuista peleistä. Peli julkaistiin vuonna 2006 Japanissa ja Pohjois-Amerikassa sekä seuraavana vuonna Euroopassa ja Australiassa. Ōkami saa kehuja esimerkiksi Peliplaneetan arvostelijalta, mutta myynti ei lähtenyt vauhtiin, koska PlayStation 3 ja Xbox 360 -pelikonsolit valloittivat pelimarkkinat. Niinpä Clover Studios jouduttiin sulkemaan muutama kuukausi vuoden 2006 julkaisun jälkeen. Pelistä kehitettiin kuitenkin vielä Nintendon Wii sekä PlayStation 3 -versiot. Kehitystyötä johtivat uudelleenjulkaisuissa Ready at Dawn sekä Capcom. Peli on IGN:n mukaan vuoden 2006 paras seikkailupeli.
Peli sijoittuu määrittelemättömälle ajalle Japanin klassisen kauden historiassa. Ōkami yhdistää useita erilaisia japanilaisia myyttejä ja legendoja sekä kansanperinnettä kertoakseen, miten maan pelasti pimeydeltä šintolainen auringonjumalatar Amaterasu, joka on ottanut valkoisen suden muodon. Pelin ominaiset piirteet ovat sumi-e-maalaustaiteesta inspiraationsa saanut cel-shading-animaatiotyyli ja kuvioiden piirtämiseen perustuva ″celestial brush″ -toiminto, jolla Amaterasu voi tehdä ihmetekoja. Ōkamista on ilmestynyt jatko-osa Ōkamiden Nintendo DS -konsolille. Jatko-osa kertoo Amaterasun pennusta Chibiterasusta.
Pelityylistä riippuen peli kestää noin 30–75 tuntia.
HD-remasterointi
Vuonna 2012 Capcom julkaisi pelistä uudistetun Ōkami HD -version PlayStation 3 -pelikonsolin PlayStation Network -palvelussa. Pelin uusintaversiossa grafiikka on päivitetty kokonaan Full HD 1080p -teräväpiirtolaadulle (videomateriaaleja lukuun ottamatta). Peliin on myös lisätty Trophy-palkintoja sekä PlayStation Move -tuki. Myöhemmin Ōkami HD on julkaistu myös PlayStation 4:lle, Xbox Onelle, Nintendo Switchille ja Windowsille Steamin kautta.
Tarina
Peli alkaa, kun demoni Orochi uudelleensyntyy sadan vuoden kuluttua kuolemastaan ja alkaa terrorisoida laaksossa sijaitsevaa pikkukylä Kamikia ja koko maata. Kamikin suojelija, puiden hengetär Sakuya käyttää kaiken voimansa uudelleensynnyttääkseen auringonjumala Shiranuin takaisin henkiin ja lopulta hän syntyy uudelleen Amaterasuna. Amaterasu on kuitenkin paljon heikompi kuin Shiranui, joten hänen on opittava kaikki taistelutekniikat uudelleen. Amaterasu törmää sentin pituiseen poncle-pikkukansan ötökkäheimolaiseen, Issuniin, vaeltavaan taiteilijaan, joka lähtee Amaterasun matkaoppaaksi. Issunin avulla Amaterasu voi kommunikoida ihmisten kanssa, joten pian hän huomaa tarvitsevansa Issunia jatkuvasti ihmisten keskellä.
Sakuya antaa Amaterasulle tehtäväksi tappaa Orochi uudelleen ja tehdä selväksi, ettei hän enää koskaan synny uudelleen. Matkalla Amaterasun täytyy tuhota lukuisia hirviöitä. Auttaessaan ihmisiä hän päätyy outoihin paikkoihin, kuten kummituslaivaan, hirviön luolaan, jäiseen erämaahan, vedenalaiseen valtakuntaan ja muinaisiin raunioihin. Amaterasu ja Issun tapaavat monia erilaisia henkilöitä, kuten salaperäisen mestari Wakan, ”mahtavan taistelijan” nimeltä Susano, meren kuningattaren Otohimen ja lukuisia muita mielenkiintoisia ja persoonallisia hahmoja. Hän joutuu suorittamaan myös omituisia tehtäviä, kuten kiipeämään pilviä hipovaan torniin ja tuhoamaan tautia keisarin elimistössä kutistettuna. Pääjuonen lisäksi peli sisältää monia sivutehtäviä, joita ei ole pakko suorittaa.
Amaterasu ja Issun huomaavat kuitenkin, että Orochin tappaminen oli vasta pieni osa Shiranuin suunnitelmaa, jonka oli tarkoitus pelastaa maailma itse pahuuden ruhtinaalta, kaikkien demonien isältä. Kun Amaterasu poistuu kylästä, hän huomaa, että Kamiki ei ole ainut paikka, jonne pahuus on laskeutunut, vaan koko maailma on ikuisen pimeyden keskellä, jossa edes itse jumalat eivät pysty elämään. Amaterasu lähtee pelastamaan maailmaa jumalten taikapensselillä, jolla voi tehdä ihmetaikoja, kuten kasvien herättämistä takaisin henkiin. Yhdessä jumalatar Sakuyan voimien kanssa Amaterasu pystyy parantamaan jopa kokonaisia metsiä sekä kaupunkeja pahuuden voimilta.
Ostrowiec Świętokrzyski
Historia
Varhaisimmat todisteet ihmisasutuksesta nykyisen Ostrowiec Świętokrzyskin alueella ajoittuvat neoliittiselle kaudelle. Keskiajalla alueella oli Ostrów-niminen kylä, jonka varhaisin maininta asiakirjoissa on vuodelta 1369. Vuonna 1569 Ostrówin silloinen johtaja Jakub Gawroński aloitti kaupungin rakennustyöt. Kaupunki valmistui 1613 ja kaupunkioikeudet se sai mahdollisesti ennen vuotta 1620, vuonna 1597 tai 1613.
Vuonna 1795 kaupungista tuli Puolan kolmannen jaon seurauksena osa Itävaltaa, vuodesta 1809 lähtien se kuului Varsovan herttuakunnassa Radomin departementtiin ja vuonna 1815 siitä tuli osa Puolan kuningaskuntaa. 1800-luvulla Ostrowiec Świętokrzyskin rautateollisuus, muu tuotanto ja kaupankäynti alkoivat kehittyä. Alueelta tehtiin ruskohiili- ja rautamalmilöytöjä, ja useita rautakaivoksia ja rautatehtaita avattiin. Kaupungista tuli Vanhan-Puolan teollisuusalueen teollisuuden keskus.
Vuoden 1905 vallankumouksen yhteydessä tapahtuneet työntekijöiden joukkomielenosoitukset huipentuivat Puolan sosialistisen puolueen hallinnoiman ”Ostrowiecin tasavallan” julistukseen. ”Tasavalta” oli olemassa tammikuuhun 1906 asti. Vuonna 1910 kaupungin väkiluku oli noin 13 900, joista 58,4 prosenttia oli juutalaisia. Toisen maailmansodan yhteydessä arviolta 11 000 Ostrowiec Świętokrzyskin juutalaista surmattiin ghetoilla ja työleireillä. Ostrowiec Świętokrzyski erotettiin vuonna 1924 omaksi piirikuntatason kaupungikseen, mitä ennen se oli osa Opatówin piirikuntaa. Kaupungin nykyinen nimi vakiinnutettiin käyttöön vuonna 1937, mihin asti sitä oli käytetty myös nimeä Ostrowiec Kielecki sekä 1900-luvun alussa myös nimeä Ostrowiec nad Kamienną. Vuonna 1954 joukko ympäröiviä kyliä liitettiin osaksi kaupunkia. Ostrowiec Świętokrzyski oli 1951–1975 oma kaupunkipiirikuntansa Kielcen voivodikunnassa.
Sijainti ja maantiede
Ostrowiec Świętokrzyskin alueen läpi kulkevat valtatie 9 ja voivodikunnan tiet 751, 754 sekä 755. Se rajoittuu Bodzechówin ja Kunówin kuntiin. Kaupungin pinta-alasta noin 40 prosenttia on maatalousmaata ja noin kymmenen prosenttia metsää. Se sijaitsee Kamienna-joen laaksossa Iłżan aluskukkuloiden ja Opatówin-Sandomierzin ylänkoalueen rajalla. Kaupunki jakautuu seuraaviin 20 osa-alueeseen:
Väestö
Vuoden 2021 lopussa 53,1 prosenttia Ostrowiec Świętokrzyskin asukkaista oli naispuolisia ja 46,9 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat kaupungin väestöstä 13,9 prosenttia, työikäiset 57,3 prosenttia ja eläkeikäiset 28,8 prosenttia väestön keski-iän ollessa 45,6 vuotta. Vuonna 2020 Ostrowiec Świętokrzyskissä syntyi 346 lasta.
Sisarkaupungit
Ostrowiec Świętokrzyskin viisi sisar- ja kumppanialuetta ovat:
Paalasmaan veneonnettomuus
thumb|Juuan kellotapulin vieressä sijaitsevat uhrien muistokivet ja Heikki Konttisen suunnittelema muistomerkki Hädässään he huusivat Herraa (1962). Paalasmaan veneonnettomuus on Paalasmaan kylässä Juuassa 4. lokakuuta 1959 tapahtunut yksi Suomen historian pahimmista vesiliikenneonnettomuuksista.