cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen presidentinvaali 1982
Valitsijamiesten suorittama vaali
Kello 15.00 alkanutta vaalitoimitusta johti vt. pääministeri Eino Uusitalo avustajinaan puoluejohtajat Kalevi Sorsa (SDP), Paavo Väyrynen (Kesk.), Ilkka Suominen (Kok.) ja Aarne Saarinen (SKDL). Äänestys alkoi nimenhuudon ja muiden tavanmukaisten alkumuodollisuuksien jälkeen kello 15.24, jolloin Helsingistä valittu SDP:n Arja Alho pudotti äänestyslippunsa uurnaan, ja päättyi kello 16.37, jolloin saman teki viimeisenä äänestänyt Lapista valittu Paavo Väyrynen. SDP:n valitsijamiesten lisäksi SKDL:n enemmistö ja SMP:n valitsijamies äänestivät Mauno Koivistoa jo ensimmäisellä kierroksella. Kalevi Kivistö kehotti valitsijamiehiään kannattamaan Koivistoa, mutta osa SKDL:n valitsijamiehistä, eli SKP:n vähemmistön edustajat, äänestivät Kivistöä, koska hänen hyväkseen oli tehty vaalityötä. Vaalin tulos julistettiin kello 17.12 ja Eino Uusitalo julisti vaalitoimituksen päättyneeksi kello 17.15.
Arvioita vaalin tuloksesta
Presidentinvaalin tulosta kommentoineiden kotimaan sanomalehtien arvioissa oli kantavana teemana, että äänestäjät eivät antaneet valitsijamiehille neuvottelemisen varaa, vaan valitsivat Mauno Koiviston suoraan. Presidentinvaalia pidettiin ennen kaikkea henkilövaalina eikä linjavaalina. SDP:n pää-äänenkannattaja Suomen Sosialidemokraatti toivoi, että vaalin tulos päättäisi lopullisesti vuodesta 1918 jatkuneen kansan kahtiajaon, mitä lehti katsoi eräiden elinkeinoelämän johtajien vielä syksyn 1981 aikana pyrkineen lietsomaan. Tasavallan presidentin paikan menettäneen Keskustan pää-äänenkannattaja Suomenmaa suhtautui vaalin tulokseen nihkeämmin ja kirjoitti, että Koiviston valinnan myötä Suomi on astumassa uuteen aikakauteen, jota ”ainakin tässä vaiheessa leimaa epävarmuus ja muutos maan politiikassa”. Vaalikamppailun aikana Koivistoa rajusti arvostellut Uusi Suomi ennusti sosialidemokraateille äänivyöryä seuraavissa, kevään 1983 eduskuntavaaleissa. Myös vähemmistökommunistien Tiedonantaja kirjoitti vaalituloksesta happamaan sävyyn sanoen Koiviston menestyksen olleen osoitus oikeiston pitkäaikaisen kampanjan onnistumisesta. Merkittävän kädenojennuksen Koiviston vastustajien leiristä teki Kokemäellä ilmestynyt keskustalainen Lalli, jonka tuore päätoimittaja Alpo Rusi oli jo valmis nostamaan Koiviston kansallisten suurmiesten joukkoon Johan Vilhelm Snellmanin ja Urho Kekkosen rinnalle.
Läntiset sanomalehdet suhtautuivat myönteisesti niin presidentinvaalin tulokseen kuin Suomen poliittiseen asemaan yleensäkin. Monet Ruotsin lehdet tulkitsivat suomalaisten halunneen vahvan ja aktiivisesti valtaoikeuksiaan käyttäneen Urho Kekkosen jälkeen presidentiksi matalamman profiilin hahmon. Svenska Dagbladet arvioi, että Mauno Koiviston menestykseen vaikutti Suomessa piilevänä esiintynyt neuvostovastaisuus. Myös lontoolainen The Times katsoi, että Koivisto oli suomalaisten suosikki, eivätkä suomalaiset suostuneet muuttamaan suuntaa vain sen vuoksi, että Moskovalla oli toinen suosikki. Lehti kuitenkin huomautti, ettei uuden presidentin valintakaan voi poistaa niitä puitteita, joihin maantiede jonkin maan pakottaa. Moskovan radio antoi odottaa kommenttiaan muutaman päivän, mutta sanoi englanninkielisessä lähetyksessään Suomen presidentinvaalin tuloksen varmistavan Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden säilymisen vakaalla pohjalla. Samalla se muistutti kuulijoitaan siitä, että ensimmäistä kertaa Suomeen valittiin vasemmistolainen presidentti, ja vaalin tulos oli takaisku suomalaisille kapitalisteille, jotka yrittivät kukistaa sosialidemokraattisen ehdokkaan. Yhdysvaltalainen New York Times ei odottanut Suomen ulkopolitiikkaan tulevan muutoksia Koiviston valinnan myötä. Länsisaksalainen Frankfurter Allgemeine Zeitung ennusti, että Kekkosen valtakauden päätyttyä Suomessa suoritetaan vallan uusjako hallituksen ja eduskunnan hyväksi. Frankfurter Rundschaun mukaan Suomessa ei tapahtunut linjan muutosta, vaan ilmapiirin muutos.
Uusikirkko
Uusikirkko (vuoteen 1936 Uusikirkko Vl, ) on entinen Suomen kunta Karjalankannaksen Suomenlahden puoleisella rannikolla Etelä-Karjalassa Neuvostoliitolle 1944 luovutetulla alueella. Pinta-ala oli 604,6 km² ja asukkaita 11 110 (1939). Uudenkirkon naapurikuntia olivat Kuolemajärvi, Muolaa, Kanneljärvi, Kivennapa ja Terijoki.
Alueelta oli hyvät kulkuyhteydet mm. Viipuriin, Terijoelle ja Pietariin. Alueella oli 1930-luvun lopussa jo merkittävää turismia merenrannikolla.
Uudenkirkon kirkonkylän paikalla on nykyisin Poljanyn  maalaiskunnan keskustaajama. Poljany kuuluu Leningradin alueen Viipurin piiriin.
Historia
thumb|left|150px|Uudenkirkon epävirallinen perinnevaakuna. Löytöjen perusteella Uudellakirkolla on ollut pysyvää asutusta jo kivikaudella. Itsenäisenä seurakuntana nimi mainitaan ensimmäisen kerran v. 1445, jolloin se oli eronnut Muolaan eli Pyhän Ristin seurakunnasta. Pitäjän ensimmäinen kirkko oli todennäköisesti Kaukjärven kylän Piritanniemellä sijainnut Pyhän Birgitan kappeli
Talvisodassa Uusikirkko joutui Neuvostoliiton haltuun 4. joulukuuta 1939.
Uudenkirkon väestö sijoitettiin jatkosodan jälkeen Salon seudulle seuraaviin kuntiin: Angelniemi, Halikko, Karuna, Koski Tl, Marttila, Perniö, Sauvo ja Somero.
Kylät
Airikkala, Anterola, Anttonala, Elinälä, Haapala, Halila, Halola, Harju, Himottula, Hyttilä, Hälkölä, Häme, Hänniloja, Hännilä, Hötsölä, Iivattala, Inonkylä, Jaakkovala, Jokela (Lohela), Jorola, Jäppilä, Järmilä, Kaipiala (Lampaala), Kalliola, Kanneljärvi, Kauppola, Kelola, Keppola, Kirjavala, Kirkkojärvi (kirkonkylä), Kirstinälä, Kiskola, Kitula, Kokkola, Kunttila, Kuujärvi, Kuuterselkä, Lahdenperä, Leistilä, Leistola, Lempiälä, Liikola, Makula, Mesterjärvi, Metsäkylä, Myttyniemi, Mäkienmäki, Neuvola, Peippola, Putrola, Päätilä, Ritarila, Rumpula (Piispala), Sinkkola, Sortavala, Sykiälä, Taamala, Talpola, Tarkkala, Tirttula, Toivola, Tommila, Tyrisevä, Uimola, Uiskola, Uskila, Vammelsuu, Vohnala, Vihmala, Villikkala, Vitikkala
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 20 koulupiiriin.
thumb|Vanha postikortti Uudeltakirkolta
Ingušian lippu
300px|right
Ingušian lippu on Ingušian tasavallan virallinen lippu. Lippu koostuu leveästä valkoisesta vaakakentästä, jonka ala- ja yläpuolella on kapeammat vihreät vaakakentät. Valkoisen kentän keskellä on inguušien uskonnollinen ja filosofinen punainen auringon tunnus. Aurinko tunnus edustaa auringon ja universumin lisäksi hengellistä ymmärrystä ja ykseyttä niin menneisyydessä, nykyisyydessä kuin tulevaisuudessakin.
Punainen väri muistuttaa inguušien kamppailua olemassaolostaan ja kotimaansa puolustamista. Valkoinen väri kuvaa kansakunnan ajatusten ja näkemysten jumalaista puhtautta. Vihreä väri puolestaan on islamin symboli.
Tahvo Putkonen
Tahvo Tahvonpoika Putkonen (30. lokakuuta 1795, Suonenjoki – 8. heinäkuuta 1825) oli pieksämäkeläinen renki sekä viimeinen Suomessa rauhan aikana kuolemantuomion saanut ja mestattu rikollinen.
Putkonen surmasi torppari Lasse Hirvosen lyömällä tätä koivunhalolla otsaan 26. joulukuuta 1822. Putkonen tuomittiin taposta kuolemaan katkaisemalla kaula kirveellä, haudattavaksi kirkkomaan ulkopuolelle sekä maksamaan 24 hopeataalarin sakot oikeuden halventamisesta, juopottelusta ja pyhärauhan rikkomisesta. Tämän jälkeen langetetut kuolemanrangaistukset muunnettiin karkotukseksi Siperiaan.
Tapahtumien kulku
Kansallisarkistossa säilytettyjen oikeudellisten ja kirkollisten dokumenttien mukaan tapaus sattui tapaninpäivänä 1822 kun Putkonen oli viettämässä nimipäiväänsä isäntänsä talossa Pieksämäen Jauhomäellä. Hän oli kutsunut naapureitaan kylään ja tarjoili heille ruokaa ja viinaa. Putkonen oli humalassa, ja oli ilmeisesti ollut humalassa myös joulupyhien aikaan.
Murha
Lasse Hirvonen, viiden lapsen isä, oli liittynyt Putkosen seurueeseen. Jossain vaiheessa Putkonen hyökkäsi yllättäen Hirvosen kimppuun, nähtävästi suuttuneena tämän pöytätavoista, ja paiskasi tämän lattialle. Muut vieraat irrottivat Putkosen Hirvosen kimpusta ja saattoivat hänet talon ulkopuolelle. Siellä Putkonen yritti tarttua kirveeseen mutta Hirvosen lanko sai hänet taltutettua.
Putkonen pääsi pian takaisin taloon. Hän oli yhä vihainen, ja nähtyään Hirvosen hän haki metrin mittaisen koivuhalon ulkoa. Hirvonen oli sytyttämässä piippuaan eikä siten nähnyt Putkosen lyövän häntä halolla otsaan. Hirvonen kaatui lattialle tajuttomana ja hänen korvistaan ja nenästään valui verta. Hän ei enää tullut tajuihinsa vaan kuoli kahden päivän kuluttua.
Oikeudenkäynti
Putkonen myönsi ensin syyllisyytensä, yrittäen jopa tarjota rahaa korvaukseksi teostaan. Kaksi todistajaa kertoi etteivät he nähneet itse tapahtumaa mutta kuulivat melua ja näkivät kun Hirvonen kaatui, Putkosen pidellessä halkoa kädessään. Putkonen yritti väittää yrittäneensä puolustaa itseään ja että muutkin vieraat olivat hyökänneet Hirvosen kimppuun.
Tuomio ja teloitus
Tahvo Putkonen sai kuolemantuomion. Hän sai myös 24 hopeataalerin sakon oikeuden halventamisesta, julkisesta juopumuksesta ja joulurauhan häiritsemisestä. Putkonen yritti valittaa tuomiostaan ja väittää todistajille vastaan, mutta hänet kuitenkin mestattiin 8. heinäkuuta 1825, yli kaksi ja puoli vuotta tekonsa jälkeen.
Vaikka Putkonen oli viimeinen Suomessa rauhan aikaan teloitettu henkilö, teon ja tuomion täyteenpanon välillä oli niin pitkä aika että hän ei ollut viimeinen rauhan aikaan kuolemaan tuomittu henkilö, eikä viimeinen rauhan aikaan kuolemalla rangaistavaan rikokseen syyllistynyt henkilö. Abraham Kaipainen oli viimeinen henkilö joka rauhan aikaan syyllistyi kuolemalla rangaistavaan rikokseen (veljensä murhaan 31. heinäkuuta 1823 Pieksämäellä) ja samalla viimeinen muun kuin sotatuomioistuimen kuolemaan tuomitsema henkilö (27. marraskuuta 1823). Kaipainen teloitettiin 30. lokakuuta 1824.
PDCA
thumb|PDCA-sykli PDCA-sykli (Plan, Do, Check, Act) on ongelman ratkaisumalli ja kehittämismenetelmä. Muita nimiä on muun muassa Demingin laatuympyrä ja PDCA-kehityssykli.
PDCA perustuu ympyrään, jota kierretään: ensin suunnitellaan (plan), sitten tehdään (do). Tekemisen jälkeen tarkistetaan (check) ja tehdään tarvittaessa korjaukset (act). Korjausten jälkeen ympyrässä palataan alkuun, eli suunnitteluun. Kehittäminen nähdään spiraalina, päättymättömänä prosessina – jokaisen ympyrän kierroksen jälkeen ollaan kierroksen lähempänä tavoitetta. Kehittämisen osittaminen sykleihin, ympyrän kierroksiin, perustuu jatkuvan oppimisen ajatukseen, informaatio ja omat tietomme ovat rajoittuneet mutta kehittyvät spiraalin aikana. Täydellisyyteen pyrkimisen sijasta siis hyväksytään ”suunnilleen oikein” ajattelu. Kehittämisspiraalin aikana myös lopullista tavoitetta voidaan tarkistaa.
PDCA-sykli on yksi keskeisiä työkaluja jatkuvassa parantamisessa, laatujohtamisessa ja prosessinkehittämisessä.
Hoshin-suunnitelma perustuu PDCA-sykliin.
Neurulaatio
Neurulaatiolla tarkoitetaan alkionkehityksen tapahtumaa, jossa gastrulaatiossa syntyneestä ektodermistä muodostuu hermostoputki. Hermostoputkesta erilaistuu myöhemmin yksilönkehityksen aikana keskushermosto. Neurulaatio alkaa heti kun gastrulaatio on valmis alkion kraniaalisessa osassa ja selkäjänne on kehittynyt. Gastrulaatiossa syntynyt selkäjänne indusoi päällä olevaa ektodermiä erikoistumaan soluiksi, joista myöhemmin muodostuu keskushermosto. Neurulaatio jaetaan primääriseen ja sekundääriseen neurulaatioon.
Primäärinen neurulaatio
Hermostolevy syntyy selkäjänteen päällä olevasta ektodermistä. Selkäjänne indusoi ektodermin erilaistumaan neuroektodermiksi, ja neuroektodermistä muodostuu myöhemmin hermostolevy. Primäärisellä neurulaatiolla tarkoitetaan hermostolevyn taipumista hermostoputkeksi. Levyyn muodostuu uurre, joka painuu syvemmäksi kunnes uurteen reunat yhtyvät muodostaen hermostoputken. Reunojen yhtymäkohtaan syntyy hermostopiena, jonka solut melko nopeasti irtoavat ja vaeltavat muodostamaan kudoksia ympäri alkiota. Hermostopienan muodostuessa hermostoputki sulkeutuu ja hermostopienan hajotessa kuroutuu irti ektodermistä. Homeobox-geenit ohjaavat kehitystä. A-vitamiinilla on tärkeä osa hermostoputken kehityksessä.
Sekundäärinen neurulaatio
Sekudäärisen neurulaation mekanismi on erilainen kuin primäärisen neurulaation: solumassan keskelle muodostuu putkimainen ontelo. Sekundäärisessä neurulaatiossa kehittyvät keskushermoston kaudaaliset osat.
HMS Waterwitch (J304)
HMS Waterwitch (viirinumerot J304 ja M304) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1943 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Neurulaatio
Sulkeutumishäiriöt
Useimmiten keskushermoston epämuodostumat liittyvät hermostoputken sulkeutumisessa tapahtuviin virheisiin. Sulkeutumishäiriöiden otaksutaan aiheutuvan puutteista induktoivissa signaaleissa tai niissä geeneissä, jotka ohjaavat sulkeutumisprosessia. Häiriöitä on hyvin eriasteisia ja ne voivat pahimmillaan johtaa kuolemaan. Kehityshäiriön vakavuus riippuu siitä, missä kohtaa hermostoputkea sulkeutuminen on puutteellista. Aivo-osan jäädessä sulkeutumatta tuloksena on anenkefalia, joka johtaa aina kuolemaan. Hermostoputken kaudaaliosan sulkeutumishäiriö aiheuttaa spina bifidaksi kutsutun tilan.
HMS Waterwitch (J304)
Valmistus
Alus tilattiin Renfrew'stä Lobnitz et Companyltä, missä köli laskettiin 15. elokuuta 1942. Alus laskettiin vesille 22. huhtikuuta 1943 ja liitettiin laivastoon vielä samana vuonna 6. elokuuta.
Neurulaatio
Hermostoputken erilaistuminen
Morfogeneettiset liikkeet muokkaavat ja taivuttavat hermostoputkea. Kraniaaliosaan muodostuvat aivokammiot ja kaudaaliosaan selkäydinkammio. Homeobox-geenien avulla hermostoputken kudos alkaa erilaistua keskushermoston erilaisiksi toiminnallisiksi kudoksiksi. Soluista erilaistuu neuroneita ja gliasoluja.
IGCC-voimalaitos
thumb|IGCC-voimalaitoksen kaavio
HMS Waterwitch (J304)
Palvelus
Alus romutettiin 1970 Antwerpenissä.
IGCC-voimalaitos
IGCC-voimalaitos on erityistyyppi kombivoimalaitoksesta. IGCC (Integrated Gasification Combined Cycle) prosessissa polttoaine (kiinteä tai neste) kaasutetaan ja kaasu käytetään kaasuturbiinin polttoaineena sähköntuotantoprosessissa. Kaasuturbiinin kuumien pakokaasujen lämpö otetaan talteen lämmöntalteenottokattilassa ja sillä kehitetään höyryä höyryturbiinille.
IGCC-prosessi mahdollistaa suhteellisen huonojen ja hankalasti poltettavien polttoaineiden hyödyntämisen hyvällä hyötysuhteella. Erityisesti kombikytkennällä päästään tavallista parempaan sähköntuotannon hyötysuhteeseen. IGCC-prosessin heikkouksia ovat kaasutuskaasun puhdistamiseen liittyvät ongelmat sekä prosessin kokonaishyötysuhdetta laskeva kaasutukseen tarvittava energia.
IGCC-voimaloissa hiilidioksidi voidaan ottaa talteen ja vaikka haudata maahan. Ne kiinnostavat etenkin Yhdysvaltoja, sillä niiden käyttöönotto auttaisi hiilidioksidipäästöjen hillitsemisessä. Floridassa toimii Polkin IGCC voimala vuodesta 1996. Indianan Wabashissa on toinen voimala käytössä vuodesta 2005. Euroopan ensimmäiset voimalat ovat Alankomaissa ja Espanjassa.
Yhdysvaltojen Mississippin osavaltiossa on rakenteilla suuri Kemperin voimalaitos, joka hyödyntää uusinta IGCC-tekniikkaa. Voimala on myöhässä aikataulustaan mutta sen arvioidaan valmistuvan vuoden 2014 lopulla. Myös rakennuskustannukset ovat tulleet ennakoitua kalliimmiksi, hinta-arvio on viisi miljardia dollaria alkujaan budjetoidun kahden miljardin sijasta.
Vuonna 2013 japanilaiset Tepco ja Mitsubishi ilmoittivat korvaavansa Fukushiman ydinvoimalan IGCC-laitoksella.
Lähteet
GuD-Kraftwerk
Tobrukin piiritys
Tobrukin piiritys (31. maaliskuuta – 27. marraskuuta 1941) oli kahdeksan kuukautta kestänyt Tobrukin kaupungin piiritystaistelu toisessa maailmansodassa. Se käytiin Libyassa Tobrukia puolustavien liittoutuneiden ja Erwin Rommelin johtamien akselivaltojen joukkojen välillä.
Yleiskatsaus
Välimeren laivasto tuki puolustajia tykkitulella ja toimitti täydennyksiä kaupunkiin. Kaupungin strateginen asema edellytti sen hallussapitoa. Se oli ainoa satama Tripolin ja Aleksandrian välillä (Benghazin lisäksi), jonka kautta hyökkääjä olisi voinut huoltaa joukkojaan ennen lopullista hyökkäystä Egyptiin.
Tapahtumat
Britannian joukot valtasivat Tobrukin alkuvuodesta 1941 osana operaatio Compassia. Maaliskuussa 1941 saksalaiset ottivat suurimman osan alueesta takaisin. Saksalaisjoukot eivät kuitenkaan kyenneet valtaamaan Tobrukia, johon liittoutuneita joutui piiritetyksi. Saksan sodanjohto ei kuitenkaan toimittanut Erwin Rommelille Afrikkaan lisävoimia, vaan Tobruk katsottiin vähäarvoiseksi tavoitteeksi. Britit saivat sen vapaaksi marraskuussa 1941.
Vantaan vaakuna
thumb|Vantaan vaakuna|224x224pxVantaan vaakuna on Vantaan kaupungin virallinen tunnus. Se hyväksyttiin vuonna 1951, kun Vantaa oli vielä Helsingin maalaiskunta. Vaakunan piirsi suunnittelukilpailun perusteella valittu Kullervo Telamaa, Malmin kaupallisen keskikoulun opettaja.
Virallisen selityksen mukaan vaakunassa on ”sinisessä kentässä alainen, aaltokoroinen hopeahirsi, josta oikealle kaartuva kultainen kalanpyrstö”. Kuva-aihe symboloi maineikkaana lohijokena tunnettua Vantaanjokea. Vaakunan esikuvana toimi Helsingin kaupungin alkuperäinen, vuonna 1550 myönnetty kaupunginsinetti; tämä sinetti jäi käytöstä vuonna 1639, kun Helsinki sai uuden kaupunginsinetin, joka on puolestaan toiminut nykyisen Helsingin vaakunan esikuvana.
Yrjö Jahnssonin säätiö
Säätiön johtokuntaan kuuluu muun muassa Suomen Pankin johtokunnan neuvonantaja Antti Suvanto, joka on toiminut myös säätiön tutkimusjohtajana. Säätiö on ainakin 1980-luvulta asti järjestänyt suljettuja seminaareja, joihin on osallistunut useita nk. Nobelin taloustieteen palkinnon saajia sekä uusklassisen taloustieteen edustajia kuten Robert J. Aumann
Yrjö Jahnsson Award in Economics
Kansainvälisesti säätiö tunnetaan nuorille eurooppalaisille taloustieteen tutkijoille myönnettävästä Yrjö Jahnsson Award in Economics -palkinnosta. Palkinto jaetaan yhdessä European Economic Associationin kanssa joka toinen vuosi.
Lista palkinnon saajista :
Yorktown
Yorktown tarkoittaa seuraavia asioita:
Mustapha Mrani
Mustapha Mrani (, s. 2. maaliskuuta 1978) on marokkolainen jalkapalloilija. Laitapuolustajana pelaava Mrani edustaa Marokon pääsarjassa pelaavaa FAR Rabatia.
Maajoukkueura
Mrani on edustanut Marokkoa vuodesta 2011 lähtien. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa Marokon paidassa 11. marraskuuta 2011 LG cupissa Ugandaa vastaan. Hän oli mukana myös vuoden 2012 Afrikan-mestaruuskisoissa, jossa Marokon kisat päättyivät alkulohkoon. Mrani pelasi turnauksessa yhden ottelun Nigeriä vastaan.
King Foo Entertainment
King Foo Entertainment Ltd Oy on suomalainen maailmanlaajuisesti toimiva manageri- ja ohjelmatoimisto sekä levy-yhtiö. Yhtiön perustivat tammikuussa 2002 Spinefarm Recordsin tuotantopäällikkönä aiemmin työskennellyt Ewo Pohjola (ent. Rytkönen), Toni Peiju ja muusikko Timo Rautiainen. Yhtiön edustamiin artisteihin lukeutuvat muun muassa Amorphis, Children of Bodom, Nightwish, Sonata Arctica, Indica ja Private Line.
Levy-yhtiötoimintaa yhtiö harjoittaa King Foo Records -levymerkin alla. Levymerkki aloitti toimintansa vuonna 2004 julkaisemalla Timo Rautiainen & Trio Niskalaukauksen Kylmä tila -albumin, ja sittemmin sen kautta on julkaistu Timo Rautiaisen ja Tarotin albumeja sekä V2 – Jäätynyt enkeli-elokuvan soundtrack.
Sosialistinen kansanpuolue
Sosialistinen kansanpuolue (, lyh. SF) on tanskalainen punavihreä puolue, joka kuuluu europarlamentissa Pohjoismaiden vihreän vasemmiston liittoon ja se on täysjäsen Euroopan vihreässä puolueessa. Sosialistinen kansanpuolue on Suomen Vasemmistoliiton sisarpuolue.
Sosialistisen kansanpuolueen perusti 15. helmikuuta 1959 Aksel Larsen, joka oli aiemmin toiminut Tanskan kommunistisen puolueen puheenjohtajana vuosina 1932–1958. Larsen oli erotettu hänen arvosteltuaan Neuvostoliiton interventiota Unkariin 1956. Häntä seurasi suuri joukko puolueen jäsenistöä. Vuoden 1960 vaaleissa 11 SF:n edustajaa pääsi kansankäräjille ja kommunistinen puolue menetti kaikki paikkansa.
1960-luvulla Sosialistinen kansanpuolue toimi ydinaseita ja ydinvoimaa vastaan rauhanliikkeessä ja vastusti 1972 Tanskan EEC-jäsenyyttä. Puolue on myös vastustanut kansanäänestyksissä Euroopan yhtenäisasiakirjaa, Amsterdamin sopimusta ja euron käyttöönottoa. Villy Søvndalin toimiessa puheenjohtajana vuosina 2005–2012 puolue on alkoi suhtautua myönteisemmin Eurooppa-integraatioon.
Vuoden 2007 vaaleissa SF sai 13,0 % äänistä ja 23 paikkaa, yli kaksi kertaa edellisten vaalien verran, mikä teki siitä suurimman voittajan. Se on puolueen toiseksi paras vaalitulos kautta aikain ja puolueesta tuli Tanskan neljänneksi suurin. Vuoden 2011 vaaleissa SF:n kannatus laski alle kymmeneen prosenttiin ja paikkamäärä laski seitsemällä.
Helsingin uimastadion
thumb|300px|Uimastadion kesällä 2018. Uimastadion on Helsingin Eläintarhan alueella sijaitseva maauimala. Se sijaitsee Olympiastadionin koillispuolella. Uimastadion valmistui alun perin Helsingin vuoden 1940 olympialaisten kilpa-areenaksi, jotka sotien vuoksi järjestettiin vuonna 1952. Nykyään se toimii Kumpulan maauimalan ohella suosituimpana Helsingin uimalana kesäisin.
Kartanolaisuus
thumb|300px|Alma Kartanon syntymäkoti, Takakartanon torppa Huittisissa. Kartanolaisuus oli kristillisvaikutteinen lahko, joka vaikutti 1920–1950-luvuilla erityisesti Satakunnassa. Päävaikutusalueet olivat Huittinen ja Vampula, joita pidettiin liikkeen ”äitiseurakuntina”, mutta tämän lisäksi kartanolaisuutta esiintyi ainakin Kangasniemellä, Laviassa, Sippolassa ja Juupajoella. Liikkeen johtajat olivat Alma Maria Kartano (1885–1953) ja ”unissasaarnaaja” Amanda Matilda eli ”Tilda” Reunanen (1894–1965).
Helsingin uimastadion
Historia
thumb|300px|Vesipallo-ottelu Helsingin [[kesäolympialaiset 1952 |kesäolympialaisissa.]] Uimastadion rakennettiin Helsinkiin vuoden 1940 olympialaisia varten. Sodan vuoksi olympialaisia ei tuona vuonna kuitenkaan pidetty, mutta uimastadion oli käytössä vuoden 1952 kesäolympialaisissa. Uimastadionin suunnitteli arkkitehti Jorma Järvi, ja siitä tuli funkkistyylinen pelkistetty valkoinen rakennus. Rakennustyöt kestivät sodan vuoksi kauan, ja se oli kokonaan valmis vuonna 1947. Valmiita altaita käytettiin sodan aikana pitkään silli- ja juuresvarastona.
Kartanolaisuus
Kartanolaisuus sai alkunsa, kun Alma Kartano ja Tilda Reunanen tapasivat toisensa Suomen sisällissodan aikana. Liike tuli tunnetuksi ennen muuta lapsisaarnaajistaan. Näitä salaa koulutettuja lapsisaarnaajia oli noin kymmenen. Liikkeeseen kuului parhaimmillaan pari sataa jäsentä, mutta sen maan eri puolilla pitämät seurat kokosivat suuria joukkoja, parhaimmillaan toista tuhatta. Lapsisaarnaajien lisäksi vetonauloja olivat Tilda Reunasen hurmostilassa pitämät saarnat.
Helsingin uimastadion
Historia
Kansainvälisen uimaliiton mukaan allasveden lämpötilan tuli olla 22 astetta, nykypäivänä vaaditaan 27 astetta. Laitteet ulkoaltaan veden lämmittämistä varten tilattiin ulkomailta mutta ne tuhoutuivat, kun niitä kuljettanut laiva upotettiin sodan sytyttyä.
Kartanolaisuus
Kartanolaisuus joutui, ensin 1930-luvun jälkipuoliskolla, sitten 1940-luvun loppu- ja 1950-luvun alkupuolella negatiivisen julkisen huomion kohteeksi sadistisena sekä seksuaalista hyväksikäyttöä ja pedofiliaa sisältävänä pidetyn sisäisen kurinpitonsa vuoksi. Uudelleen liike nousi julkisuuteen vuosina 2009 ja 2010 Ulla Appelsinin toimittamien kauppaneuvos Leevi Laitisen muistelmien myötä.
Helsingin uimastadion
Käyttö nykyään
Uimastadionia käytetään nykyään virkistyspaikkana. Se on avoinna toukokuun alkupuolelta syyskuun loppupuolelle. Se on suosittu paikka, ja kesäpäivinä siellä käy noin 5 000 uimaria päivässä. Stadionilla on vierekkäin kolme uima-allasta: 50 metrin kuntouintiallas, hyppyallas ja lastenallas, ja niistä hieman sivussa lisäksi pieni pyöreä kahluuallas. Hyppyaltaalla on kaksi 1 metrin ja kaksi 3 metrin ponnahduslautaa ja hyppytorni, jossa on tasanteet 5 metrin, 7,5 metrin ja 10 metrin korkeudella, sekä 1 metrin tasanne hyppytornin edessä. Hyppytornin käytössä ohjatusti, pääsääntöisesti säännöllisin väliajoin kello 12-18 välisenä aikana. Yhden ja kolmen metrin ponnahduslaudat ovat lähes aina asiakkaiden vapaasti käytettävissä. Kuitenkin esimerkiksi seurojen tullessa harjoittelemaan stadionille 3 metrin ponnahduslauta saattaa olla varattuna.
Kartanolaisuus
Perustaja Alma Kartano
Liikkeen perustajan Alma Kartanon (5. elokuuta 1885 Huittinen – 28. joulukuuta 1953 Sippola) kerrotaan opetelleen luku- ja kirjoitustaidon itsekseen. Hän työskenteli piikana muun muassa Kokemäellä, Huittisissa ja Eurassa, ja koki tänä aikana uskonnollisen herätyksen. Vuoden 1909 vaiheilla hän palasi Eurasta Huittisiin ja toimi pyhäkoulunopettajana. Alma Kartano kulki kylillä suosittuna julistajana, käyden myös innokkaasti ompeluseuroissa.
Helsingin uimastadion
Käyttö nykyään
Alueella on myös vesiliukumäki, sisä- ja ulkokuntosali, koripallokenttä, lentopallokenttä, pöytätennis ja kahvila. Normaalien aukioloaikojen ulkopuolella stadionia käytetään muiden vesilajien harjoittelupaikkana, esimerkiksi sukelluskoulut käyttävät hyppyallasta harjoittelupaikkana. Helsingin toinen suosittu maauimala on Kumpulan maauimala.
Kartanolaisuus
Perustaja Alma Kartano
Satakunnassa vuosina 1908–1910 vaikuttanut ja Huittisissa 1910 vieraillut maallikkosaarnaaja Voldemar Kurki sai Alma Kartanon ryhtymään matkasaarnaajaksi. Hän oleskeli Voldemar Kurjen seurassa pitkähköjä aikoja Karjalassa, Inkerinmaalla, käyden kaukana Moskovan takana olevilla seuduillakin. Siellä hän tutustui venäläisperäisiin skoptsien eli ”kuohilaitten” ja hlystien (tai ”khlystien”) eli ”piiskaajien” yhteisöihin. Näihin liikkeisiin tutustuminen vakuutti Kartanon siitä, että kaikkinainen seksuaalisuus oli pahasta, myös avioliitossa.
Helsingin uimastadion
Käyttö nykyään
Uimastadionilla kuvattiin myös Summeri-ohjelmaa vuosina 2003–2009.
Kartanolaisuus
Perustaja Alma Kartano
Alma Kartano opiskeli vuodesta 1910 alkaen puolentoista vuoden ajan Sortavalan diakonissalaitoksessa valmistumatta kuitenkaan diakonissaksi. Vuonna 1915 hän suoritti Hämeenlinnan opettajaseminaarissa yksivuotisen kiertokoulunopettajan kurssin. Hänet nimitettiin vuonna 1915 kiertokoulunopettajaksi, minkä jälkeen hän alkoi pitää julkisia hengellisiä kokouksia Huhtamon puolessa. Kokoukset olivat suosittuja ja kuulijoita oli runsaasti. Suomen sisällissodan jälkeen kokouksia järjestettiin säännöllisesti iltapäivisin.
Alma Kartanon veli kuoli mielisairaassa ja toinen veljistä joka oli toiminut punakaartin plutoonan päällikkönä, kaatui Lamminkoskella. Epävarmana pidetyn muistitiedon mukaan Alma Kartano olisi ollut ammuttavien joukossa, mutta Kalliokorven varakkaan isännän sanottiin pelastaneen hänen henkensä. Alma Kartano haki vuoden 1918 lopulla kiertokoulun opettajan virkaa Etelä-Savosta Kangasniemeltä, ja sai viran taustastaan huolimatta.
Kangasniemellä Alma Kartano tutustui Kalvitsan kylästä Mikkelin maalaiskunnasta kotoisin olleeseen horrossaarnaaja Adam Härköseen. Opiskeltuaan Suistamon seminaarissa hän toimi Kymenlaaksossa alakoulunopettajana 1923–1925. Hän kutsui Adam Härkösen saarnaamaan Huittisiin, lähettäen tälle matkarahat. Adam Härkösen kokoukset Huittisissa saivat aikaan jonkinlaisen uskonnollisen innostuksen, jonka johdosta – Härkösen kertoman mukaan – Huittisiin tilattiin 60 Raamattua. Tämä menestys johti siihen, että Alma Kartano luopui kiertokoulun opettajuudesta ja muutti takaisin Huittisiin. Härkönen, jonka vaikutuspiirissä oli myös Tilda Reunanen, kehotti Kartanoa ryhtymään saarnaajaksi.
Adam Härkösen vaikutus
thumb|upright|Horrossaarnaaja Adam Härkönen. Alma Kartano ja Adam Härkönen toimivat aluksi yhdessä, mutta pian heidän tiensä erkanivat ja liikkeen kannattajat siirtyivät osin Härkösen, osin Kartanon kannattajiksi. Adam Härkösen mielestä Kartanon johtama ryhmä oli liian kuriton. Kartano piti öisiä kokouksia Huhtamon kulmakunnan syrjäisissä taloissa. Yöllisyyttä perusteltiin alkuseurakunnan käytäntönä. Kokoukset kestivät usein aamuun asti: saarna kesti jopa yli viisi tuntia ja rukouksia oli runsaasti. Kokoukset olivat hyvin karismaattisia, äänekkäitä ja mukana olijat hyppelivät ja takoivat lattiaa käsillään. Saarnojen aiheena oli usein maailmanlopun tuleminen. Tähän aikaan, 1920-luvun puolessavälissä, toiseksi johtavaksi hahmoksi nousi Tilda Reunanen.
Unissasaarnaaja Tilda Reunanen
Reunanen oli lukenut K. Sarlinin toimittaman Helena Konttisen elämäkerran, ja tätä teosta hän suositteli muillekin. Adam Härkönen oli horrossaarnassaan valtuuttanut Tilda Reunasen ja Alma Kartanon tehtäviinsä. Reunanen oli saanut uskoonkääntyneenä Vanhasta testamentista uuden nimen: hän oli Elias, Alman ollessa Mooses. Reunanen toimi kartanolaisten keskuudessa unissasaarnaajana. Tilda Reunanen ilmoitti toisinaan horrospuheissaan jonkun henkilön kuoleman, päivien ja jopa tuntien tarkkuudella.
Kartanolaisten keskuudessa Reunasta puhuteltiin lempinimellä ”piiku”. Ennen kuolemaansa Tilda Reunanen eli sairaalassa, jonka käytävillä hänen kerrotaan, erään kartanolaisen miehen mukaan, kulkeneen edestakaisin valittaen:  ”Kyllä olen niin montaa ihmistä pettänyt, mutta nyt on liian myöhäistä.”  Hän kuoli vuonna 1965 ja haudattiin Huittisiin Alma Kartanon viereen.
Liikkeen levinneisyys
Kartanolaisuuden ydinaluetta olivat Huittinen ja Vampula, joita pidettiin uskovien ”äitiseurakuntina”. Kartanolaisuutta oli muuallakin Satakunnassa, kuten Laviassa ja Juupajoella. Toinen kartanolaisuuden esiintymisalue oli Etelä-Savo, jossa Alma Kartano oli toiminut opettajana ennen liikkeen perustamista.
Etelä-Savon kartanolaisuuden keskus oli Kangasniemi, mutta liikkeen kannattajia asui myös Pieksämäen maalaiskunnassa ja Lapinlahdella. Myös Sippolassa ja muualla Kymenlaaksossa, jossa Kartano oli työskennellyt alakansakoulun opettajan sijaisena, oli jonkin verran kartanolaisia. Helsingissä asui yksittäisiä liikkeen kannattajia, ja kartanolaisuus herätti jonkin verran kiinnostusta pääkaupungin taiteilijapiireissä. Kyseessähän oli eksoottinen ja omintakeinen, Suomen kansan parista noussut uskonnollinen ryhmä.
thumb|right|300px|Keskilohkon tila Vampulassa. Tilda Reunanen asui kyseisessä talossa.
Raamatun merkitys
Kartanolaisuus tunnusti Raamatun Jumalan sanaksi, mutta käytännössä Jumalan sanaa olivat myös liikkeen johtajien, ennen muuta Tilda Reunasen, saamat profetiat. Niiden kautta Jumalan katsottiin puhuvan nykyajan ihmisille. Raamatusta käytettiin ennen muuta Danielin kirjaa, Laulujen laulua ja Ilmestyskirjaa. Lopun aikoja kuvailevien Danielin kirjan ja Ilmestyskirjan katsottiin olevan ajankohtaisia viimeisen tuomion lähestyessä, ja Laulujen laulu taas liittyi seurakunnan itseymmärryksen kannalta tärkeään morsiusmystiikkaan. Liikkeen uskontulkinnassa Vanhalla testamentilla oli keskeinen sija; Uusi testamentti hylättiin Ilmestyskirjaa lukuun ottamatta liian syvällisenä.
Kartanolaisten liikkeeseen kuulumattomille pidetyt saarnat ja raamattutunnit keskittyivät Raamatun kirjaimellisen merkityksen selittämiseen, mutta liikkeen sisällä sovellettu raamatuntulkinta oli huomattavan hengellistävää ja psykologisoivaa. Sen mukaan Raamatun tapahtumat eivät olleet (tai ainakaan niiden ei tarvinnut olla) kirjaimellisesti totta, vaan ne kuvasivat tapahtumia ja kehitystä ihmisen sielussa. Niinpä kertomus Jeesuksen syntymästä Betlehemissä ei ollut kirjaimellinen (Alma Kartanon mielestä Maria olisi ollut liian nuori synnyttämään), vaan se kuvasi Kristuksen joka päivä tapahtuvaa syntymistä uskovan sieluun. Kristuksen sovituskuolema taas kuvasi syntien anteeksiantamusta katumuksen ja parannuksen kautta.
Kartanolaisuuden käsityksen mukaan uudestisyntymätön eli ”luonnollinen” ihminen eli erossa Jumalasta ja oli kadotettu. Erityisesti ihmisen raadollisuutta korosti ”langennut kuudes käsky” eli sukupuolivietti, joka ei ollut Jumalan luomistahdon mukainen. Luonnollisen ihmisen kohdalla tosin muutkin käskyt olivat langenneita. Kun Jumalan pyhyys kohtasi langenneessa tilassa olevan ihmisen, tämä tuli tietoiseksi langenneesta tilastaan ja nöyrtyi parannukseen.
Parannukseen kuului syntien tunnustaminen Jumalalle rukouksessa ja katumuksen merkkinä myös itku. Tämän lisäksi synnit tuli tunnustaa myös kartanolaisuuden johtajille. Parannukseen kuului myös halu luopua synnin tekemisestä, ennen muuta sukupuolielämästä. Kartanolaisuus korosti päivittäisen parannuksenteon ja katumuksen tarvetta.
Maailmanlopun odotus
Kartanolaisuuden julistusta leimasi voimakas lopunaikojen odotus. Jeesuksen toisen tulemisen arveltiin olevan välittömästi edessä, ja sitä ennen saisi syntinen maailma rangaistuksensa. Alma Kartano odotti maailmanloppua vuodeksi 1933, joulun ja uuden vuoden välille ajan kohdalle, minkä tähden jäivät heinät paikoin korjaamatta ja lapset otettiin pois koulusta, ja vuonna 1942, jolloin  ”Herra sanoi, että Herran lapset eivät olleet vielä valmiita ja siksi Herra antoi lisää aikaa.”
Maailmanloppua odotettiin sekä 1943–1944 että 1955. Erityisesti talvisodan alla olikin otollinen aika julistaa Jumalan vihan kohtaavan uskotonta kansaa. Kun maailmanloppu ei odotuksista huolimatta saapunutkaan, liike selitti Jumalan pidentäneen ihmisille annettavaa armon aikaa, jotta mahdollisimman moni saisi mahdollisuuden kääntymykseen ja parannukseen.
Seurakuntanäkemys
Kartanolaiset katsoivat itse muodostavansa lopunajan morsiusseurakunnan, jonka Jeesus ottaisi tullessaan omakseen. Toisaalta kartanolaisuus ei yrittänyt järjestäytyä omaksi yhteisökseen, vaan sen jäsenet pysyttelivät luterilaisen kirkon sisällä. Liike näki kuitenkin ulkopuolisen maailman pääosin pahana: se oli saatanan vallassa eikä sen kanssa saanut olla tekemisissä. Kartanolaiset eivät arvostaneet luterilaisen kirkon ehtoollista ja heidän mukaansa kaikki papit olivat perkeleestä.
Raamatun käännös ja virsikirjat
Kartanolaiset käyttivät Länsi-Suomen rukoilevaisuuden esikuvan mukaisesti vuoden 1776 raamatunkäännöstä, joka heidän mukaansa oli ainoa oikea. Vuoden 1938 käännös oli ihmisten väärentämä, ”pirun raamattu”. Liike tulkitsi jopa talvisodan Jumalan kostoksi uudesta raamatunkäännöksestä.
Kartanolaiset käyttivät laulukirjanaan v. 1886 virsikirjaa, sillä muut tämän jälkeen uudistetut virsikirjat olivat kartanolaisten mielestä suruttomien virsikirjantekijöiden väärennöksiä, joita ei sopinut käyttää.
Uskonnolliset menot
Liike järjesti rukous- ja saarnakokouksia, jotka saattoivat jatkua pitkälle yöhön. Niissä harjoitettiin pitkiä polvirukouksia, mielellään kasvot lattiaan painettuna ja niin kovalla äänellä  ”että pirut pakenee” . Rukouskokoukset päättyivät usein ekstaattisiin kokemuksiin, joissa osanottajat takoivat päätään ja käsiään lattiaan, huusivat ja voihkivat sekä näkivät näkyjä, puhuivat kielillä ja profetoivat.
Liikkeen rakenne ja initiaatioasteet
Eteneminen liikkeen sisäpiiriin tapahtui eräänlaisten siirtymäriittien eli ”siunausten” avulla. Rituaaleihin sisältyi muun muassa kannattajien sukuelinten koskettelua. Liikkeen yhteyteen liityttiin ”mantelipuun siunauksen” kautta. Tätä seurasi ”sypressipuun siunaus”, joka oikeutti saarnaamaan ja pitämään raamattutunteja. ”Alttarisiunaus” oikeutti saarnaamaan ulkopaikkakunnillakin, sekä johtamaan raamattutunteja. Liikkeen sisäpiiriin ja Jumalan salaisuuksien huoneenhaltijoiksi tultiin ”kristallikadun siunauksen” kautta. Liikkeen lapsisaarnaajia varten oli oma siunausrituaalinsa, ”nasiirivoitelu” (kannattajien virheellisen nimityksen mukaan ”narsissivoitelu”).
Kartanolaisten käyttämät siunaukset
Puhdistaakseen liikkeen jäsenet sukupuolisista himoista kartanolaisuuden johtajat ottivat käyttöön kyseenalaista kuuluisuutta saaneen seremonian, alttarisiunauksen. Liikkeen käsityksen mukaan uskovan ihmisen ruumis oli Jumalan temppeli, ja ruumiin keskellä olevat sukuelimet olivat tämän temppelin alttari. Alttari piti puhdistaa, jotta koko ruumis voisi olla puhdas synnistä ja lihanhimosta.
Alttarisiunaus pantiin toimeen yleensä yöaikaan, ja siinä Alma Kartano saattoi siunattavan liikkeen toisen johtajan, Tilda Reunasen, vuoteeseen. Tilda asetti toisen kätensä siunattavan pään päälle ja toisen tämän sukuelimille (naisilla vatsan päälle) ja siunasi tämän, jotta himot kuolisivat ja siunattava olisi puhdas. Samaan aikaan liikkeen muut jäsenet rukoilivat huoneen ulkopuolella kovaan ääneen, jotta siunattavan himot kuolisivat. Liikkeen alkuaikoina siunauksia annettiin kaikille liikkeen jäsenille, myöhemmin vain sisäpiirille. Näissä siunauksissa oli pedofiilisia piirteitä, minkä vuoksi seremonioista kiellettiin kertomasta lahkon ulkopuolisille.
Lapsisaarnaajat
Kartanolaiset opettivat pieniä lapsia saarnaamaan herättääkseen huomiota ja saadakseen enemmän väkeä kokouksiinsa. Yksi tunnetuimmista kartanolaisten lapsisaarnaajista oli Leevi Laitinen. Hänet Alma Kartano ja Hilda Reunanen ottivat v. 1935, neljävuotiaana, Sippolan Liikalassa, kartanolaisten Hilja ja August Mänttärin omistamassa Akulan talossa kasvatettavaksi. Leevin sisar Saara tuotiin Akulaan samana vuonna, seitsenvuotiaana.
Kartanolaisten lapsisaarnaajan koulutusohjelman mukaan leikkiminen oli syntiä ja ankarasti kiellettyä; aika käytettiin lukemiseen, saarnaamisen harjoittelemiseen ja virsien veisaamiseen. Opintojen perille menemistä koeteltiin koesaarnojen pitämisellä ja kannustettiin vitsalla.
Ensimmäisen saarnamatkansa Leevi Laitinen teki nelivuotiaana Hiitolan pitäjään, yhdessä Huittisten Huhtamosta kotoisin olevan Kaisu Niemisen ja Vampulasta kotoisin olevan Eila Mattilan kanssa. Kokouksia mainostettiin pylväisiin kiinnitetyillä ilmoituksilla. Kokoukset pidettiin kodeissa, jotka useimmiten täyttyivät täyteen kuulijoista. Kokoukset aloitettiin virren veisuulla, ja sen jälkeen saarnasivat joko Kaisu tai Eila. Sitten laulettiin virsi, sitten saarnasi Leevi, sitten joko Kaisu tai Eila, ja kokous päättyi virteen ja loppurukoukseen.
Elämäntapa
Kartanolaisuuden käytännön elämää leimasi tiukka askeesi, joka tarkoitti ennen muuta seksuaalisuudesta pidättäytymistä, myös avioliitossa. Avioliitto oli liikkeen opetuksen mukaan ”laillistettua huoruutta”, huoruuden pahinta lajia. Naisten piti käyttää tummaa vaatepartta, peittää päänsä huivilla, joka oli leuan alta solmussa ja pukeutua pitkään hameeseen, etteivät miesten himot heräisi. Miesten paidassa ei saanut olla kaulusta, vain pieni reunus, solmiota ei saanut käyttää ollenkaan, ja miehen pään piti olla sileäksi ajettu. Uiminen ja uimaan opetteleminen oli kiellettyä.
Kartanolaisuus kielsi jäseniltään lihan syönnin, koska lihassa katsottiin olevan huoruuteen yllyttäviä aineita. Myös veriruokien syöminen oli kielletty. Kartanolaiset söivät kuitenkin muita eläinkunnan tuotteita, kuten maitoa, voita, munia ja kalaa. Lihan sijasta käytettiin runsaasti sieniä. Ruokavalion tuli olla yksinkertainen. Alkoholin nauttiminen ja tupakan polttaminen oli kielletty. Kiellot eivät kuitenkaan estäneet Alma Kartanoa ja Tilda Reunasta syömästä itse muilta jäseniltä kiellettyjä ruokia.
Osa kartanolaisista eli sosialististen ihanteiden mukaisessa omaisuuden yhteydessä. He asuivat liikkeen kannattajien omistamilla maatiloilla Satakunnassa ja Etelä-Savossa, tekivät työtä maatiloilla ja saivat palkakseen asunnon ja ylöspidon. Myös liikkeen johtajat asuivat näissä ”kommuuneissa”. Myös niiden kartanolaisten, jotka eivät asuneet kommuuneissa, odotettiin tukevan liikettä taloudellisesti ja uskonveljiään esimerkiksi talkoilla.
Kartanolaisuus oli pasifistista. Se kielsi jäseniään tarttumasta aseeseen ja kehotti miehiä kieltäytymään asevelvollisuudesta. Tämä perustui liikkeen perustajan Alma Kartanon vasemmistolaisuuteen ja ehkä myös näkemystä tukevaan raamatuntulkintaan. Toisaalta liike ei tuominnut esimerkiksi lasten ruumiillista kuritusta; kasvatusmenetelmät olivat erittäin julmia.
Lasten kohtelu
Lapset pyrittiin kartanolaisten keskuudessa eristämään omista vanhemmistaan ainakin joksikin aikaa. Alma Kartanon mukaan tämä kasvatti lapsista uskollisia Jumalalle, ”sukulihan rakkaus” kun oli hänestä vihollisuutta Jumalaa vastaan. Muutamat lapsista otettiin pois koulusta, ja lahkoon kuuluva opettaja järjesti heille opetusta.
Lasten kasvatus liikkeessä oli ankaraa, jopa hyvin julmaa. Lapsia piiskattiin milloin mistäkin syystä, pidettiin nälässä, ja heidän sairastuessaan turvauduttiin vain harvoin lääkärin apuun. Lasten alusvaatteita ommeltiin vyötäisiltä kiinni, jotta voitaisiin estää heitä tekemästä haureutta. Toisinaan lapset kävivät käymälässäkin aikuisen ollessa vieressä valvomassa.
Alma Kartano oli opettanut lasten seksuaalisuudesta näin: Nykyaikana on paholaisen villitys niin suuri, että nelivuotiaat lapset tietävät sukupuoliasioista niin paljon kuin ennen vanhaan 20-vuotiaat. Kartanolaisuuden keskuudessa saarnattiin hyvin ahkerasti haureutta vastaan. Pieniä 4–5-vuotiaita lapsiakin epäiltiin haureuden harjoittamisesta: heidän uskottiin tekevän sitä joko yksinään tai keskenään. Tämän tähden lapsia piiskattiin, kunnes he tunnustivat rikoksensa. Ruoskiminen paljastaa salatut rikokset, uskoivat kartanolaiset.
He ruoskivat myös tuntikausia edellä mainittua pientä Leevi Laitista Vampulassa kesällä 1946, jotta hän tunnustaisi sekaantuneensa eläimeen. Pieniä lapsisaarnaajia epäiltiin jatkuvasti synnin tekemisestä, erityisesti huoraamisesta. Kartanolainen Kerttu Häkkinen kuulusteli Leeviä riiputtamalla tätä jaloista ikkunasta, uhaten pudottaa pojan alas ikkunasta pää edellä, mikäli tämä ei tunnustaisi tehneensä huoruutta. Tunnustamisen jälkeen lapselle annettiin selkäsauna. Lapsia rankaistiin joskus myös istuttamalla heitä kylmällä vedellä täytettyyn vatiin ja uhkaamalla kuohitsemisella.
Vampulassa Soininkylässä Sorrin talossa kasvatettavina olevia lapsia herätettiin kesken unien yöllä ja laitettiin rukoilemaan, joskus ajettiin ulos pakkaseen, jotta maalliset ja lihalliset halut häviäisivät. Hymyileminen oli kiellettyä, eikä iloinenkaan saanut olla, ja leikkiminen oli kiellettyä. Kun lapsi lopulta kulki alakuloisena ja välinpitämättömänä saatettiin syyttää, että lapsi on niin huoruuden sokaisema, ettei voi ja kehtaa kulkea pää pystyssä ja siitä seurasi selkäsauna.
Lasten seksuaalinen hyväksikäyttö
Kartanolaisten käyttämässä keinossa haureuden syntiä vastaan nuori tyttö asettui makaamaan sängyn päälle alastomana ja sitten alaston toistasataa kiloa painava Tilda Reunanen asettui makaamaan hänen päälleen. Tällä tavalla sanottiin lihan himojen kuolettuvan. Alaikäiset lapset joutuivat saunottamaan ja vihtomaan Alma Kartanoa, joka makasi lauteella alastomana, ja tähän saunotukseen liittyi lasten seksuaalista hyväksikäyttöä.
”Jumalan kivet” -tuomio
Lalli-lehdessä 1950-luvulla julkaistujen kirjoituksien pohjalta kootun ”Kartanolaisuus”-vihkosen mukaan Jumalan kiveen liittyi myös eroottisia piirteitä. Sen mukaan yhteisöön liittynyt mies riisuttiin alastomaksi, yksi nainen alastomana istui hänen lantioidensa kohdalla ja toinen rinnan päällä, muiden kartanolaisten katsellessa vieressä, ja sitten Tilda Reunanen siunasi miehen sukupuolielimet kädellään.
Samainen lehtinen kertoi myös joidenkin kartanolaisten saaneen Jumalan kiven yhteydessä pysyviä ruumiillisia vammoja. Kummallekaan väitteelle ei kuitenkaan ole löytynyt tukea kahdessa muussa käytetyssä lähteessä, joten niihin on suhtauduttava varauksellisesti.
Sairaiden kohteleminen
Vuoteessaan kuolemaa odottamassa olevia huonokuntoisia sairaita painostettiin ylistämään äänekkäästi Jumalaa ja huutamaan Alma Kartanon heille opettamia lauseita. Alma Kartano ja muut kartanolaiset hokivat vieressä, etteivät he kuole, vaan saavat elää.
Haureuden palkka on selkäsauna
Sippolassa Mänttärin talossa, joka oli yksi kartanolaisten pääpaikoista, oli palveluksessa Huittisten Huhtamosta kotoisin oleva nuori neito, ja siellä asui myös talon isännän veli. Jostakin syystä kartanolaiset saivat päähänsä, että heidän välillään olisi ollut sukupuoliyhteys. Tämän johdosta mies piestiin melkein liikuntakyvyttömäksi ja tyttö ruoskittiin tajuttomaksi. Tämän jälkeen henkihieverissä oleva tyttö kannettiin yläkertaan, jossa häntä yritettiin virvoitella. Kartanolaiset rukoilivat ympärillä, ettei hän vain kuolisi. Lopulta tyttö virkosi.
Julkisuudessa
Oikeudenistunto pidettiin suljettujen ovien takana asian arkaluontoisuuden vuoksi. Kartanolaiset vannoivat kolme väärää valaa, ja yksi opettaja tuomittiin syyttömästi väärien valojen nojalla sakkorangaistukseen. Kartanolaiset olivat valalla vannoneet hänen olleen mukana heittämässä heitä talosta ulos. Erkkilän talon emäntä erosi kartanolaisista oikeuden käynnin aikana.
Kartanolaisten johtajien saatua v. 1935 käräjäsyytteen taloudellisesta painostamisesta liike nousi julkisuuteen lehtien etusivuille. Kotimaa ja Helsingin Sanomat kirjoittivat kartanolaisuudesta v. 1936, ja Seura-lehti teki v. 1937 haastattelumatkan Huhtamoon. Satakuntalainen kirjailija Eino Hosia julkaisi vuonna 1938 kartanolaisuuteen kriittisesti suhtautuvan romaanin Tulipunaiset ratsastajat. Tämän jälkeen liike sai useissakin yhteyksissä kielteistä julkisuutta.
Liikkeen entiset lapsisaarnaajat Leevi ja Saara Laitinen jättivät liikkeen vuonna 1949, ja heidän kertomuksiaan liikkeestä julkaistiin useissakin sanomalehdissä. He samoin kuin eräät muutkin liikkeestä eronneet syyttivät kartanolaisia henkisestä ja ruumiillisesta julmuudesta, väärien valojen vannottamisesta oikeusistuimissa sekä seksuaalisesta hyväksikäytöstä. Sanomalehti Lalli julkaisi 1940-luvulla useita liikkeeseen hyvin kriittisesti suhtautuvia artikkeleita, jotka julkaistiin vuonna 1950 nimellä ”Kartanolaisuus. Sadismia ja perverssiä sukupuolielämää Jumalan nimen varjolla”. Kirjasen kirjoittajaksi oli merkitty H. Ahti.
Liikkeen saaman negatiivisen julkisuuden perusteella sisäasiainministeriö asetti selvitysmiehen, komisario Oiva Serhon tutkimaan kartanolaisuutta. Selvitysmies totesi muun muassa että liikkeessä käytettiin ruumiillista kuritusta. Selvitys ei kuitenkaan antanut aihetta toimenpiteisiin.
Oriveden käräjillä oli 8.2.1950 esillä Juupajoelta kotoisin olevan Juha Aukusti Voimalan asumuserohakemus hänen vaimonsa ja perheensä jouduttua kartanolaisuuden lumoihin. Oikeudenkäynnin aikana todistajien esittämät lausunnot olivat hyvin järkyttäviä kertomuksia sadistisista julmuuksista, sukupuolisista rituaaleista ja puheita maailmanlopusta. Vuosien 1950 ja 1952 välillä käydyissä asumusero- ja avioero-oikeudenkäynneissä kartanolaisista puolisoistaan eroa hakeneet kertovat kuulustelupöytäkirjoissa useaan otteeseen itseensä kohdistuneesta painostuksesta, pilkasta ja jopa väkivallasta.
Leevi ja Saara Laitinen olivat oikeudessa todistamassa eräässä avioero-oikeudenkäynnissä 13.3.1950 kaikesta, mitä olivat nähneet ja kokeneet kartanolaisten keskuudessa ollessaan.
Kartanolaisuutta käsiteltiin myös lukuisissa sanomalehtiartikkeleissa. Erityisen paljon näitä ilmestyi 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alussa, Laitisten sisarusten karattua liikkeen vaikutuspiiristä. Nokian Uutiset kirjoitti 1950-luvulla:'' ”Tällä kertaa tarinoimme lapsisaarnaajista. Paikkakuntamme uskonnollisia piirejä on viime aikoina järkyttänyt tieto eräässä uskonlahkossa käytettyjen lapsisaarnaajien surullisesta elämänkohtalosta. Sanomalehtien välityksellä lienee tieto heidän kokemuksistaan jo levinnyt laajemmallekin ja lapset ovat kaikkialla herättäneet suurta myötätuntoa.” ''