cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jalmari Hahl
Henkilöhistoria
Vaikeaa sydäntautia potenut Hahl kuoli sairaskohtaukseen Mariankatu 12:n kohdalla yöllä 17.–18. elokuuta. Hänellä ei ollut mukanaan henkilöllisyyspapereita, eikä kukaan ei tunnistanut häntä lehdessä julkaistujen tuntomerkkien perusteella, joten hänet haudattiin tuntemattomana Malmin hautausmaalle elokuun lopulla. Tapaus selvisi vasta syyskuun puolivälissä sen jälkeen, kun asunnostaan kadonnutta Hahlia alettiin etsiä.
Teokset
Näytelmiä
Toimittanut
Suomennoksia
Imre Hollai
thumb|Imre Hollai Imre Hollai (unk. Hollai Imre; 22. tammikuuta 1925 – 22. marraskuuta 2017) oli unkarilainen diplomaatti ja poliitikko, joka toimi Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen puheenjohtajana vuosina 1982–1983 kolmenkymmenen seitsemännen istunnon aikana.
Elämäkerta
Imre Hollai syntyi 22.1.1925 Újpestissä (nykyään Budapestin kaupunginosassa) Béla Hollain ja Emma Putzin poikana. Hän liittyi Unkarin kommunistiseen puolueeseen (MKP) vuonna 1945. Mekaanikko ammattiltaan Hollai liittyi Unkarin ulkomaanedustukseen vuonna 1949. Hän valmistui Eötvös Lorándin yliopiston Lenin-instituutista vuonna 1952. Samaan aikaan hän toimi poliittisena neuvonantajana ja varajohtajana Unkarin työväenpuolue keskijohdon kansainvälisten suhteiden osastossa vuosina 1949–1955.
Vaikka hän oli myös valtion turvallisuusjohtaja, Hollai toimi Unkarin varaedustajana Yhdistyneissä kansakunnissa vuosina 1955–1960, ja asui New Yorkissa.
Palattuaan takaisin Unkariin hän toimi ulkosuhteiden johtajana Unkarin sosialistisen työväenpuolueen keskuskomiteassa vuosina 1960–1963. Sen jälkeen hän toimi Unkarin suurlähettiläänä Kreikassa ja Kyproksessa vuosina 1964–1970, ja Unkarin varapääministeri 1970–1974.
Hän toimi Unkarin suurlähettiläässä Yhdistyneissä kansakunnissa vuosina 1974–1980 ja Unkarin varapääministerinä vuosina 1980–1984. Hän toimi tässä tehtävässä Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen puheenjohtajana vuosina 1982–1983. Koska hänellä oli suuri menestys tässä roolissa ja suosio kansainvälisten diplomaattisten ryhmiensä keskuudessa nousi hänen karismaattisen älykkyytensä vuoksi, häntä pidettiin uhkana Unkarin hierarkiselle kovan linjan kommunisteille ja pakotettiin palaamaan suurlähettilääksi aikaisempaan virkaansa Kreikkaan ja Kyprokseen vuonna 1984.
Hän jäi eläkkeelle diplomaattipalvelusta 28.2.1989. Hän oli kuitenkin ollut aktiivinen jäsen yleiskokouksen puheenjohtajana, joka on epävirallisesti neuvoa Yhdistyneiden kansakuntien pääsihteerille. Hollai kuoli 22. marraskuuta 2017, 92-vuotiaana.
Taidealan yliopistotutkinnot
Taidealan yliopistotutkinnon suorittaneet voivat toimia mm. kuvataiteilijoina, muusikkoina, näyttelijöinä, ohjaajina, tanssijoina, koreografeina, taideteollisuuden suunnittelijoina kuten graafisina suunnittelijoina, teollisina muotoilijoina tai taideaineiden opettajina. Osa toimii myös tutkijoina tai erilaisissa kulttuurialan virkamies- ja asiantuntijatehtävissä.
Taideyliopisto
Kolmesta aiemmin itsenäisestä akatemiasta muodostettu Taideyliopisto aloitti toimintansa vuoden 2013 alussa. Taideyliopiston Sibelius-Akatemiassa annetaan musiikin, Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa näyttämö- ja tanssitaiteen ja Taideyliopiston Kuvataideakatemiassa kuvataiteen korkeinta opetusta. Taideyliopistosta voi valmistua musiikin, teatteritaiteen, tanssitaiteen sekä kuvataiteen kandidaatiksi, maisteriksi, lisensiaatiksi ja tohtoriksi.
Jonas Andersson (jääkiekkoilija)
Jonas Andersson (s. 24. helmikuuta 1981 Lidingö, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkohyökkääjä, joka pelaa kaudella 2014–2015 Sveitsin pääsarjassa, Kloten Flyersin joukkueessa.
Ura
Andersson varattiin NHL:ään varaustilaisuudessa 1999, kun Nashville Predators huusi miehen oikeudet 33. varausvuorolla. Andersson siirtyi jo seuraavaksi kaudeksi pelaamaan OHL-juniorisarjaan North Bay Centennialsiin. Hän pelasi kauden aikana OHL:n tähdistöottelussa ja valittiin tulokkaiden tähdistökentälliseen.
Hän aloitti Nashvillen organisaatiossa farmijoukkue Milwaukee Admiralsissa, jossa pelasi sekä IHL- että AHL-liigaa. Kaudella 2001–02 hän sai tililleen tähän asti ainoat viisi NHL-otteluaan. Kausi 2002–2003 päättyi kuitenkin ikävästi. Andersson loukkasi olkapäänsä, ja kausi 2003–2004 jäi häneltä kokonaan väliin.
Kun hän lopulta toipui kovasta vammastaan, oli pelituntuma kadonnut täysin. Kaudella 2004–2005 Andersson pelasi Ruotsissa kolmessa joukkueessa: Leksandissa Allsvenskania ja Södertäljessä sekä Brynäsissä Elitserieniä. Kaudeksi 2005–2006 mies lähti hakemaan uraansa jälleen nostetta, tällä kertaa Suomesta. Andersson siirtyi Tampereen Ilvekseen.
Andersson pelasi yhden kauden Ilveksessä ja siirtyi kaudeksi 2006–2007 HPK:on. Anderssonin alkukausi HPK:ssa sujuikin kohtalaisesti, mutta olkapäävamman takia hän joutui jättämään runkosarjan kesken 23 pelin jälkeen. Andersson kuntoutui kuitenkin pudotuspeleihin ja kauden päätteeksi hän teki vuoden jatkosopimuksen HPK:hon.
HPK ajautui kaudella 2007–2008 liigan häntäpäähän. Joukkue myi Anderssonin kesken kauden Oulun Kärppiin. Kärppien kausi päättyi mestaruusjuhliin, ja Andersson voitti uransa ensimmäisen Suomen-mestaruuden. Kaudella 2008–2009 Andersson oli Kärppien toiseksi paras pistemies tehoilla 24+33. Kärpät oli jälleen SM-liigan loppuottelussa mutta jäi tällä kertaa hopealle.
Huhtikuussa 2009 Andersson teki kauden 2009–2010 kattavan sopimuksen KHL-liigassa pelaavan Dynamo Minskin kanssa. Toukokuussa 2010 ilmoitettiin ettei hän jatka joukkueessa kaudella 2010–11. Andersson siirtyi Vancouver Canucksiin, jossa hän pelasi kauden aikana neljä NHL-ottelua ilman tehopisteitä. Canucksin farmijoukkueessa Manitoba Moosessa hän pelasi 20 AHL-ottelua tehopistein 5+6=11. Tammikuussa 2011 Andersson siirtyi KHL:n Ak Bars Kazaniin, jossa hän pelasi seitsemän ottelua tehden yhden maalin ja antaen kolme maalisyöttöä. Kolmessa pudotuspeliottelussa hän jäi pisteittä.
Kaudeksi 2011–2012 Andersson siirtyi HK Atlantiin, jossa hän pelasi puolentoista kauden ajan. Tammikuussa 2013 Atlant myi hänet Torpedo Nižni Novgorodiin vaihdossa Ilja Krikunoviin.
Maajoukkue
Andersson pelasi jääkiekon MM-kilpailuissa 2010, jotka päättyivät pronssiin. Hän oli Ruotsin paras maalintekijä kuudella osumallaan. Koko turnauksen maalipörssissä Andersson oli toinen yhdessä Venäjän Pavel Datsjukin kanssa. Heidän edellä oli vain seitsemän maalia iskenyt Kanadan John Tavares.
Vuonna 2001 Andersson pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa.
Muuta
Anderssonilla on tyttöystävä, Frida.
Etelä-Pirkanmaan seutukunta
Etelä-Pirkanmaan seutukunta on yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsee Pirkanmaan maakunnassa. Siihen kuuluu kolme kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero on 063. seutukunnassa oli 0 asukasta.
Väestönkehitys
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty seutukunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1975 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2021 tilanteen mukainen.
Jean-Pierre Darroussin
Jean-Pierre Darroussin (s. 4. joulukuuta 1953 Courbevoie, Hauts-de-Seine, Ranska) on ranskalainen näyttelijä. Hän on näytellyt lähes 90 elokuvassa ja myös ohjannut.
Darrousinilla on poliisipäällikkö Monet'n rooli Aki Kaurismäen ohjauksessa Le Havre. Hän kiinnostui roolista jo kun Kaurismäellä oli elokuvasta vasta hahmotelmia, ei vielä käsikirjoitusta aloitettuna, heidän tavatessaan Pariisissa.
Apteekkari roolista televisioelokuvassa Seitsemäs valamies hän on saanut Biarritzissa Kultaisen FIPAn ja Monte Carlon televisiofestivaalilla Kultaisen nymfin.
Vuosina 2015–2018 Darroussin esiintyi Henri Duflot'n roolissa ranskalaisessa vakoilusarjassa Le Bureau, vakoojaverkosto.
Milenko Topić
Milenko Topić (s. 6. maaliskuuta 1969 Pančevo) on serbialainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Seurajoukkueet
Topić hankittiin Profikolor Banatsko Novo Selon juniorijoukkueisiin vuonna 1991. Hän oli seurassa vuoteen 1995 asti, jolloin hänet hankittiin BFC Beočiniin. Seuran paidassa hänet valittiin Jugoslavian-liigan arvokkaimmaksi pelaajaksi kausina 1995–1996 ja 1996–1997. Vuonna 1997 Topić siirtyi KK Crvena zvezdaan, josta hän siirtyi kahden kauden jälkeen KK Budućnost Podgoricaan. Seuran paidassa hän voitti maansa mestaruuden vuosina 2000 sekä 2001, ja hänet valittiin finaalien arvokkaimmaksi pelaajaksi kaudella 1999–2000.
Toni Junnila
Toni Junnila (s. 31. joulukuuta 1984 Pori) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Junnila aloitti uransa FC Jazzissa ja kuului ikäluokkaan, joka voitti ensimmäisenä porilaisjoukkueena B-poikien Suomen mestaruuden. Junnilan ohella joukkueessa pelasivat muun muassa Hermanni Vuorinen, Samu Ruisniemi ja Matti Lähitie. Hän edusti Suomen alle 16-vuotiaiden maajoukkuetta vuonna 2001 Englannissa järjestetyissä alle 16-vuotiaiden EM-kilpailuissa.
Milenko Topić
Maajoukkue
Maajoukkuetasolla Topić edusti Jugoslaviaa. Hän voitti maansa kanssa olympiahopeaa vuoden 1996 olympialaisista. EM-kisoista hän voitti EM-kultaa vuonna 1997 ja pronssia vuonna 1999. Lisäksi Topić voitti maailmanmestaruuden vuonna 1998.
Toni Junnila
Junnila on edustanut kasvattajaseuransa lisäksi Tampere Unitedia, FF Jaroa sekä Porin Palloilijoita. Hän on pelannut 121 Veikkausliigan ottelua, ja tehnyt niissä 15 maalia.
Louise Windsor
Vanhempiensa toivomuksesta Lady Louisea ei kutsuta prinsessaksi, vaikka hänellä olisi arvonimeen oikeus, sillä vanhemmat halusivat säästää tytärtään kuninkaallisen arvonimen tuomilta velvollisuuksilta ja rasituksilta.
Louise Windsor syntyi kuukauden etuajassa keisarileikkauksella 8. marraskuuta 2003. Lady Louise on kruununperimysjärjestyksessä kolmantenatoista veljensä, isänsä, tämän vanhempien veljien ja näiden lasten jälkeen.
Tyreoidiitti
Tyreoidiitti on yleisnimitys kilpirauhasen tulehduksille, joita voi aiheutua esimerkiksi autoimmuunihäiriöstä. Eräitä tyreoidiitin muotoja ovat Hashimoton tyreoidiitti (yleisin kilpirauhastulehdus ) ja subakuutit tyreoidiitit. Eri tulehdusmuotojen oireet poikkeavat täysin toisistaan. )
Lähteet
Hashimoto-thyreoiditis
Väinämöisen polvenhaava
pienoiskuva|200px|Väinämöisen polvenhaava, [[Robert Wilhelm Ekman, 1860]] pienoiskuva|200px|Polvi parannetaan, Robert Wilhelm Ekman, 1860
Kertomus Väinämöisen veneenveistosta ja Väinämöisen polvenhaavasta, runoustutkijoilla pelkästään Polvenhaavasta, on suomalainen kansanruno, jossa Väinämöinen iskee kirveellä polveensa venettä veistäessään. Syntyy vakava haava, josta vuotaa paljon verta; eräissä toisinnoissa veri peittää maan, mikä tarjoaa yhtymäkohdan Raamatun Nooaan. Runon loppupuoleen kuuluu usein myös loitsu, joka on lausuttu vertavuotavia haavoja parannettaessa eli verta seisautettaessa. Kertomus on samankaltainen ja käytetty samaan tapaan kuin olentojen ja ilmiöiden syntykertomukset, mutta eräiden runonlaulajien sille antama nimitys "veren synty" on hieman harhaanjohtava, sillä tämä kertomus ei selitä veren alkuperää, vaan sitä, miten verta vuotavien haavojen arkkityyppi, "ensimmäinen haava", syntyi ja miten se hoidettiin, tehtiin "ensimmäinen verenseisautus". Kyseessä on tarkkaan ottaen verenseisautuksen syntysanat.
Yhteys vedenpaisumusmyytteihin
Runoissa on selvästi vedenpaisumuksesta kertovia säkeitä, kuten
ja
Raamatusta poikkeavat piirteet
Suomalaisen mytologian veneenveisto-myytissä on piirteitä, joita ei ole Raamatussa, mutta on muissa vedenpaisumuskertomuksen versioissa. Esimerkiksi veneen veiston hiljaisuus, kun kirves ei kilka kiveen, on tällainen piirre. Raamatussakin Nooa rakentaa arkkiaan salassa, mutta joissain muissa kertomuksissa yliluonnollinen voima, kuten jumala, estää työskentelyn ääntä kuulumasta, ja jopa tekee laivan näkymättömäksi.
Runo on mahdollisesti varhaiskristillistä alkuperää, mihin viittaa hiiden vertaaminen lempoon, pahaan henkiolentoon. Alkujaan hiisi on nimittäin ollut pyhä paikka; paha henkiolento siitä on tullut vasta kristinuskon vaikutuksesta.
Verenvuoto
Raamatusta poikkeava piirre on myös itse kertomuksen pääaihe, haavoittuminen. Sille löytyy vastineita esimerkiksi Luoteis-Afrikan berbereiden juutalaisperäisestä, mutta ei Raamatun mukaisesta kertomuksesta. Siinä villisian karju hyökkää arkkia tekevän Nooan kimppuun. Haavoittunut Nooa kaivaa kuopan, johon antaa verensä vuotaa. Verestä syntyy leijona, joka vahtii, että karju pysyy poissa. Kuten leijona, myös karju pääsee vedenpaisumuksen ajaksi arkkiin. Arkissa karju aivastaa, ja sen sieraimesta lentää hiiri, joka tekee pahojaan. Leijona aivastaa, ja sen sieraimesta lentää kissa, joka syö hiiren. Siitä lähtien kissat ovat syöneet hiiriä.
Verenvuodosta kertovat eräät muutkin vedenpaisumusmyytit. Esimerkiksi skandinaavisessa mytologiassa maailman alkuvaiheissa surmatusta Ymir-jättiläisestä tuli niin paljon verta, että koko härmäjättiläisten suku kuoli, paitsi yksi, joka kiipesi vuorelle vaimoineen. Afrikkalaisen masai-kansan mytologiassa maailman alussa oli Nenaunir-hirviö, jonka ihmisten esi-isä tappoi. Verta vuoti kaikkialle, ja se sai aikaan kasvillisuuden. Kabyylit taas selittivät maailman merien syntyneen surmatun jättiläisen verestä. Jurakkisamojedien kertomuksen mukaan maailman alkuvaiheissa kaatui suuri puu, jonka juuresta virtasi "pyhä vesi", joka hukutti maailman. Tämä pyhä vesi samaistetaan usein vereen ja tuleen.
Myös suomalaisen kertomuksen joissain versioissa Väinämöisen veri peittää jopa korkeat vuoret. Haavion mukaan vedenpaisumusmyytit, myös Raamatun kertomus, perustuvat ikivanhaan myyttiin alkuolennon tappamisesta ja siitä seuraavasta valtavasta verenvuodosta.
Kalannahkainen katto
Raamatusta poikkeaa myös suomalaisen kertomuksen joissain versioissa esiintyvä laivan kattaminen kalannahkalla eli sammen suomuksella. Tämän piirteen vastine löytyy mansien vedenpaisumusmyytistä. Siinä neulottiin sammennahasta laivaan katos. Mansien tarinan mukaan laiva voidellaan kalanrasvalla, suomalaisen tarinan eräissä versiossa vene voidellaan hylkeen ja kalan rasvalla.
Kaakkois-Pirkanmaan seutukunta
Kaakkois-Pirkanmaan seutukunta oli Pirkanmaan maakunnassa sijainnut Suomen seutukunta, joka lakkasi vuoden 2011 alusta. Seutukuntaan kuului perustettaessa neljä kuntaa ja lakkautettaessa kaksi kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitusjärjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero oli 062.
Mikko Koskinen
Mikko Koskinen -nimisiä henkilöitä ovat:
Kranaattikonekivääri
thumb|300px|40 mm MK-19-kranaattikonekivääri. thumb|300px|[[Yhdysvaltain laivaston MK-19-kranaattikonekivääri tuliasemassa.]] Kranaattikonekivääri on kerta- ja sarjatulta ampuva ase, joka ampuu luotien sijasta räjähtäviä kranaatteja. Kranaattikonekivääri on tavallaan pienikaliiperinen konetykki. Niitä käytetään jalkaväen tukiaseena konekiväärin lailla. Kranaattikonekivääri sopii mainiosti avoimeen maastoon suuren tulinopeutensa vuoksi, mutta peitteisessä maastossa, esimerkiksi metsäisellä alueella sen hyöty on rajallisempi.
Käyttö Suomessa
Suomessa neuvostoliittolaiset 30 mm AGS-17-kranaattikonekiväärit on otettu käyttöön 1993. Ne ovat Saksan liittotasavallan myymiä entisen Saksan demokraattisen tasavallan kansanarmeijan aseita. Nykyään Suomen puolustusvoimilla on käytössään Heckler & Koch GMG -nimikkeellä 40 KRKK 2005 kaupunki-, erikois- ja rannikkojääkärikomppanioissa sekä laivastossa.
Suomessa kranaattikonekivääriä on suunniteltu käytettäväksi asutuskeskustaistelussa sen suuren tulivoiman vuoksi.
Matti M. Ilkka
Suomen sisällissodassa hän osallistui Ikaalisten rintaman taisteluihin valkoisten joukoissa.
Kalle Päätalo
Kaarlo (Kalle) Alvar Päätalo (11. marraskuuta 1919 Taivalkoski – 20. marraskuuta 2000 Tampere) oli tunnettu suomalainen kirjailija. Päätalo tunnetaan parhaiten omakohtaisiin kokemuksiin perustuvista Koillismaa- ja Iijoki-sarjoista, joista jälkimmäinen on omaelämäkerrallinen teos. Päätalon tuotanto sisältää 39 romaania, kolme näytelmää ja kertomuskokoelmaa.
Pitkälinjaisen ja polveilevan proosansa perusteella Päätalo on saanut lempinimen ”selkosten Proust”. Monet historioitsijat ovat käyttäneet Päätalon teoksia lähteinään tutkiessaan Koillismaan yhteiskunnallisia oloja 1900-luvun alkuvuosikymmenillä, koska seudun elämästä ei ollut ennen Päätaloa – lukuun ottamatta vero- ja käräjäpöytäkirjoja – kirjoitettu juuri mitään.
Elämäkerta
Päätalo syntyi ja vietti lapsuutensa Taivalkosken Jokijärven kylällä. Kalle oli vanhempiensa kahdeksasta lapsesta toiseksi vanhin. Ennen Kallea oli syntynyt Toivo, joka kuitenkin kuoli vauvana. Kallen jälkeen perheeseen syntyi vielä yksi poika ja viisi tyttöä. Päätalon vanhin sisar oli Martta Aili (myöh. Siljola, Keskisimonen ja Lohilahti, 1922–1974). Seuraava sisarus oli veli Manne (s. 1. tammikuuta 1925), hän kuoli puukotuksen uhrina 2. syyskuuta 1947. Nuoremmat sisarukset olivat Elli Edith (Hartikainen, 1927–2003), Alma Terttu (Hiltunen, 1930–), Aune Valpuri (Kiviranta, 1934–) ja Suoma Kaarina (Vahtola, 1937–1996). thumb|Kalle Päätalon sukupuu.
Kallen isä Lauri Herman Päätalo oli kotoisin Jokijärven Päätalosta. Häntä kutsuttiin yleensä Herkoksi tai Hemmaksi (korkonimenä Pää-Herkko), Laurista ei puhunut kukaan. Hänen vanhempansa joutuivat kuitenkin muuttamaan kotitalostaan, kun talo siirtyi setä-Janille. Herkko vietti paljon aikaa pois kotoa metsätöissä, hän toimi uitoissa porukan johtajana, kymppinä, ja työmaan varapäällikkönä, tulipiippuna, sekä myös ukkoherrana, työnjohtajana.
Talvella työnä olivat talvisavotat. Herkolle ansiotyöt olivat kaikki kaikessa. Hän koetti kasvattaa Kallesta perinteistä työteliästä koillismaalaista miestä. Herkko oli kuitenkin terveenäkin huonohermoinen ja ajautui 1930-luvun alussa mielisairauteen, jonka takia oli aluksi mielisairaalassa Oulussa ja myöhemmin pakkotyössä Pelson varavankilassa. Tämä oli eniten kielteisesti Kallen lapsuuteen vaikuttanut kokemus. Herkko kuitenkin parani taudista keväällä 1936.
Herkon sairaus tuotti kuitenkin paljon kirjoitettavaa. Hänen kielenkäyttönsä oli myös tavallista tarkempaa, hänellä oli taito etsiä kuhunkin tilanteeseen juuri sopiva sana, ja jollei sitä ollut, hän saattoi keksiä sanan.
Kallen nuoruuden lukuharrastukseen Herkko suhtautui penseästi. Vielä penseämmin hän suhtautui kirjoittamiseen. Hän ei koskaan muuttanut suhtautumistaan kirjailijan työhön. Toisen tiedon mukaan Päätalon isä Hermanni alkoi vasta vanhoilla päivillään ymmärtää poikaansa ja kehui kuinka "näpsäkän" työn Kalle oli keksinyt.
Äiti Riitu Päätalo (Riitta-Stiina s. Neulikko) oli luonteeltaan lempeämpi ja lisäksi vanhoillislestadiolainen, joskin uskovaisena vapaamielisimmästä päästä. Hän oli kotoisin Taivalkosken Metsäkylästä ja oli lapsena joutunut huutolaiseksi vanhempien kuoltua sairauteen. Hän harjoitti kupparin ammattia ja hänellä oli myös hitunen noidan taitoja. Luonteeltaan hän oli kaksijakoinen: toisinaan raudankova, toisinaan vieraidenkin vastoinkäymiset saivat hänet kyynelehtimään.
Päätalo kävi kansakoulun 1928–1933, jonka jälkeen hän oli 13-vuotiaasta alkaen töissä savotoissa ja tukinuitoissa. Päätalo haaveili pienestä pitäen kirjoittamisesta, vaikka kirjailijan ammattia päätyönään hän ei pitänyt realistisena. Hän piti lukemisesta, ja kunnan kirjastossa varattiin ensimmäisenä uudet kirjat Päätalolle ja hänen ystävilleen. Merkittävä oppikirja oli Päätalon poikkeuksellisesti Helsingistä itselleen tilaama Mika Waltarin kirja Aiotko kirjailijaksi?. Päätalon omia suosikkikirjailijoita olivat muun muassa Jussi Lainio, Santeri Ivalo, Toivo Pekkanen ja Pentti Haanpää sekä ulkomaisista kirjailijoista Jack London.
Armeijaan hän lähti vapaaehtoisena talvisodan aikana 29.12.1939. Jatkosodassa hän haavoittui ja palveli sen jälkeen Siiranmäen vankileirillä talousaliupseerina. Sodan jälkeen Päätalo muutti Tampereelle. Päätalo työskenteli kirvesmiehenä rakennustyömailla. Hän meni teknilliseen kouluun syksyllä 1947 ja valmistui rakennusmestariksi 1949 Tampereen teollisuuskoulusta. Hän rakensi Tampereen Viialaan Kirvestielle itselleen ja vaimolleen talon, joka valmistui lokakuussa 1950. Hän työskenteli Taivalkosken kunnan rakennusmestarina 1951–1952.
Päätalo avioitui Helvi Ojalan (1918–2003; kirjanimi Laina Puronen) kanssa 28. toukokuuta 1944. Heidän avioliittonsa päättyi muun muassa naissotkujen vuoksi eroon; kirjoissaan Kalle Päätalo kuvaa avoimesti suhdettaan nuoreen Sääksmäen tyttöön, jonka annetaan ymmärtää synnyttäneen aviottoman lapsen Kalle Päätalolle. Avioliitto tuomittiin eroon huorinteon vuoksi.
Toisen avioliittonsa Päätalo solmi 14. syyskuuta 1955 Elli Helena (Leena) Janakan (1927–2005) kanssa. Heille syntyi kaksi tytärtä: Riitta Liisa (s. 1956) ja Elina Tuulikki (1959–2008). Vaimo jaksoi kannustaa Päätaloa, vaikka Päätalon ensimmäiset kirjoitukset palasivat kustantajalta takaisin. Kallella oli myös avioton poika nimeltä Seppo.
Päätalo oli 1950-luvulla ja 1960-luvun alussa mestarina useilla rakennustyömailla Tampereella ja sen lähiympäristössä. Näitä olivat muun muassa Vesilahden kirkonkylän kansakoulu, Attilan kenkätehtaan laajennus (Yliopistonkatu 38), Tampereen Rakennusmestarien talo (Tuomiokirkonkatu 17), Solenan kenkätehdas (Salhojankatu 42), Asunto Oy Ilmarinkatu 8 Tammelantorin laidassa, Kangasalan kirkonkylän kansakoulun laajennus, rautatieläisten asuintalo Kiskolinna (Sammonkatu 18–20) sekä tuberkuloosia sairastaneiden asuintalo Tubilinna (Sammonkatu 39). Viimeksi Päätalo oli vastaavana mestarina rakentamassa Pirkanmaan sairaalaa (nykyinen Kaivannon sairaala) Kangasalan Kaivannolla 1962–1963.
Esikoiskirjaansa Ihmisiä telineillä Päätalo ryhtyi kirjoittamaan tammikuussa 1956 ja sai sen valmiiksi 1958. Päätalo alkoi menestyä kirjailijana, ja teoksia syntyi tiheään tahtiin. Vapaaksi kirjailijaksi hän jäi 1963. Kirjailijaliittoon hän liittyi 1961.
Päätalolle myönnettiin professorin arvo joulukuussa 1978, samana vuonna hänelle myönnettiin Suomen Leijonan Pro Finlandia -kunniamerkki. Oulun yliopiston humanistisen tiedekunnan kunniatohtoriksi hänet vihittiin kesäkuussa 1994. Vuonna 1999 hän sai Väinö Linnan palkinnon ja Suomi-palkinnon.
Kalle Päätalo eli Tampereella unohtamatta kuitenkaan kotipitäjäänsä Taivalkoskea, jossa kävi usein. Päätalo kuoli asbestin aiheuttamaan keuhkosyöpään Tampereella 20. marraskuuta 2000. Hänet on haudattu Messukylän kirkon hautausmaalle sankarihautojen lähelle.
Tuotanto
Päätalo kuvasi teoksissaan usein metsä- ja rakennustöitä, joista hänellä oli paljon omakohtaisia kokemuksia. Päätalon koko tuotanto kertoo köyhyydestä ja kurjuudesta, rehellisellä työllä kunnon elinmahdollisuuksien puolesta ponnistelevasta kansanosasta.
Päätalo kirjoitti kirjansa vanhalla kirjoituskoneella, ja hän kirjoitti jokaisen kirjan kolmeen, jopa neljään kertaan täysin uudelleen. Vuodesta 1986 Päätalolla oli jo tietokone. Eräässä haastattelussa hän sanoi, että häntä hävettää tietokoneen käytön helppous ja se, miten vaivatonta käsikirjoituksen teko tietokoneella oli. Päätalon tuotannon julkaiseminen jatkui vielä hänen kuolemansa jälkeen muutamien vuosien ajan.
Romaanit
Edvin Laine ohjasi kaksi Päätalon romaaniin perustuvaa elokuvaa, Viimeisen savotan (1977) ja Ruskan jälkeen (1979). Mikko Niskanen tarttui Päätalon Iijoki-sarjaan 1980-luvulla. Elämän vonkamies (1986) on romaaneihin Huonemiehen poika, Tammettu virta ja Kunnan jauhot perustuva 8-osainen televisiosarja ja siitä on tehty myös parituntiseksi lyhennetty samanniminen elokuvaversio. Sarjan jatkoksi Niskanen ohjasi elokuvan Nuoruuteni savotat (1988), jonka pohjana ovat romaanit Kunnan jauhot, Täysi tuntiraha ja Nuoruuden savotat. Päätalo-sarja jäi kesken Niskasen kuoltua vuonna 1990.
Vuonna 2002 Taivalkoskella kuvattiin Hannu Kahakorven ohjaama niin sanottu Päätalo-pilotti, jolla haettiin rahoitusta pitempää elokuvaa varten. Paikallisten harrastajanäyttelijöiden ja elokuvan ammattilaisten voimin tehdyn lyhytelokuvan nimi oli Räntyt ja kuoletukset. Kallea näytteli ristijärveläinen Aki Kuvaja.
Elämäkerta
Syksyllä 2008 ensi-iltansa sai Hannu Kahakorven ohjaama Päätalon elämäkertaelokuva. Sen pääroolissa ovat Kai Lehtinen sekä kirjailijan toista vaimoa Leenaa esittävä Susanna Anteroinen. Elokuva sai ensi-iltansa 26. syyskuuta 2008. Ennen Helsingin ensi-iltaa oli elokuvaa esitetty myös Koillismaalla.
Ooppera
Juoksuhautojen jälkeen -romaanin ilmestymisen jälkeen vuonna 1997, alkoi samannimisen Juoksuhautojen jälkeen –oopperan tekeminen. Oopperan sävelsi musiikin maisteri Vesa Haapaniemi ja tekstin eli libreton teki Juice Leskinen. Ooppera sai ensi-illan 11. marraskuuta 2019 Tampereen tuomiokirkossa, jolloin Päätalon syntymästä tuli kuluneeksi sata vuotta.
Organisoitu Päätalo-aiheinen toiminta
Kirjailijan tuotantoa vaalii vuonna 1979 perustettu Kalle Päätalon -seura ry., jossa on noin 700 jäsentä. Seuran nimi muutettiin kirjailijan kuoleman jälkeen vuonna 2001 Kalle Päätalo -seuraksi. Seura julkaisee keväisin ilmestyvää lehteä nimeltä Päätalosanomat. Taivalkoskella on järjestetty vuodesta 1981 alkaen joka vuosi heinäkuun alussa myös Päätalopäivät.
Vuonna 1990 Gummerus, Kalle ja Leena Päätalo, Taivalkosken kunta, kirjapaino Kaleva ja Kalle Päätalo -seura perustivat Kallioniemi-säätiön. Säätiö hoitaa Kallioniemeä, joka museoitiin 1990 ja on auki yleisölle kesäisin. Se ylläpitää myös Päätalo-instituuttia, joka antaa kirjoituskoulutusta ja järjestää kirjoituskilpailuja.
Päätalo-keskus Taivalkosken koulukeskuksessa kirkonkylällä avattiin yleisölle 1.7.2009. Keskukseen kuuluu näyttelytilat (Kalle Päätalon näköistyöhuone ja muuta Päätaloon liittyvää näyttelyesineistöä sekä vaihtuvien näyttelyiden tila, josta osa on Taivalkosken pääkirjaston lehtisalia), arkistotilat (Kalle Päätalon arkisto, Päätalo-instituutin satuarkisto sekä kulttuuriperinteen digiarkistot), Möllärimestari-omakustannekirjasto ja Päätalo-instituutin ja kansalaisopiston toimistotilat.
Kalle Päätalo -palkinto on Gummeruksen myöntämä palkinto.
Muistomerkit
Vuonna 2014 julkistettiin Tampereella veistos Kalle Päätalon muistolle. Se sijaitsee Tampellan kaupunginosassa olevalla Aleksandra Siltasen puistossa. Corten-teräksisen veistoksen suunnitteli Arja Renell’ ja sen nimi on Maaltamuutto. Se on jatkoa Taivalkoskella sijaitsevalle muistomerkille.
Tampereen Viialassa sijainnut Viialanpuisto nimettiin 2000-luvun alussa Kalle Päätalon puistoksi.
Päätalon lukijoilta
Päätalo sai runsaasti lukijapostia, johon hän myös usein vastasi kirjeellä tai kortilla. Jenni Janatuinen kokosi vuosien 1958 ja 1985 välisenä aikana tulleista yli tuhannesta lukijakirjeestä parisataa kirjaan, jossa ne ovat lähes alkuperäisessä asussaan mutta anonyymisti esitettyinä, Päätalon kirjailijakollegoita lukuun ottamatta. 407-sivuisen kirjan nimi on Kunnioitettu herra mestari: Ihailijakirjeitä Kalle Päätalolle 1958–1985 ja sen kustansi Johnny Kniga.
Visakhapatnamin satama
Visakhapatnamin satama (UN/LOCODE: IN VTZ ) on Intian Andhra Pradeshin osavaltion Visakhapatnamin kaupungissa, Bengalinlahden länsirannalla toimiva suuri satama. Sataman sijoittumista on edesauttanut luonnonsatama, jota ruoppaamalla ja muokkaamalla nykyinen Visakhapatnamin satama-alueen sisäsatama on paljolti luotu.
Visakhapatnamin satama on Amerikan satamaviranomaisten yhdistyksen (AAPA) tilaston mukaan kokonaisrahtimäärältään (2016: 61,3 milj. t) Intian suurimpia satamia. Se lukeutuu myös maailman sadan suurimman rahtisataman joukkoon.
Jo antiikin aikana Visakhapatnam oli satamapaikkakunta, joka kävi kauppaa Lähi-idän ja Rooman kanssa.
Heino Enden
Enden kuului Neuvostoliiton maajoukkueeseen sen voittaessa maailmanmestaruuden vuonna 1982. EM-kilpailuista hän saavutti Neuvostoliiton pelaajana kolme mitalia, joista yhden kultaisen vuonna 1985.
Enden pelasi seuratasolla muun muassa suomalaisessa Tampereen Pyrinnössä vuosina 1988–1989. Hän teki Pyrinnölle yhteensä 333 pistettä, ja oli koko kauden syöttötilaston sekä onnistuneissa vapaaheitoissa toinen. Kaudella 1990–1991 Enden toimi naisten SM-sarjassa Pyrinnön seitsemänneksi sijoittuneen ja sarjasta pudonneen joukkueen päävalmentajana.
Renaldas Seibutis
Renaldas Seibutis (s. 23. heinäkuuta 1985 Šventoji, Liettuan SNT, Neuvostoliitto) on liettualainen koripalloilija.
Heittävänä takamiehenä pelaava Seibutis on pelannut urallaan kotimaansa lisäksi muun muassa Kreikassa ja Turkissa.
Liettuan maajoukkueessa Seibutis on voittanut pronssia vuoden 2010 MM-kilpailuista ja EM-hopeaa Sloveniasta 2013 sekä vuoden 2015 kilpailuista. Kesäolympialaisissa hän sijoittui Liettuan joukkueessa kahdeksanneksi Lontoossa 2012.
Osku Ärilä
Osku Ärilä on suomalainen muusikko, ääninäyttelijä ja spiikkaaja, joka on esittänyt Colen ääntä animaatiosarjassa Lego Ninjago ja siihen perustuvassa elokuvassa, amiraali Ackbarin ääntä monissa Lego Star Wars -animaatioissa, Shockwaven äänenä Transformers: Primessa ja Transformers: Cyberversessä ja Steeljaw'n ääntä Transformers: Robots in Disguise -animaatiosarjassa.
John Pizzarelli
thumb|right|John Pizzarelli esiintyy trioineen [[Perugiassa 2001]]
John Pizzarelli, Jr. (s. 6. huhtikuuta 1960) on yhdysvaltainitalialainen jazzlaulaja ja kitaristi.
Pizzarelli on levyttänyt kymmeniä albumeja. Hän on tehnyt yhteistyötä mm. George Shearingin, Rosemary Clooneyn, Johnny Frigon, Buddy DeFrancon ja Boston Pops Orchestran kanssa.
Pizzarelli on tullut tunnetuksi jazzstandardien tulkinnoistaan. Hän on myös lauluntekijä. Hän on tehnyt yhden bossa nova -levyn. Eräs hänen tunnetuimmista julkaisuistaan, Dear Mr. Cole (1994), on tribuutti Nat King Colelle.
Pizzarelli pyörittää laulajavaimonsa Jessica Molaskeyn kanssa radiossa viikoittaista ohjelmaa Radio Deluxe with John Pizzarelli. Pizzarellin isä on kitaristi Bucky Pizzarelli, joka on useaan otteeseen levyttänyt poikansa kanssa.
Napalm
thumb|250px|Napalm Yhdysvaltain armeijan asekäytössä [[Vietnamin sota|Vietnamin sodassa]] Napalm (lyhenne sanoista nafteeni- ja palmitiinihappo) on palavaa hyytelöä, joka koostuu bensiinistä ja siihen sekoitetuista nafteeni- ja palmitiinihapon alumiinisuoloista. Napalmia käytetään muun muassa palopommien valmistukseen, raketteihin, liekinheittimiin ja palomiinoihin. Napalmin asevaikutuksen tärkeä osa on sen tarttuminen pintaan (iho, taistelukalusto, jne.). Napalmilla voi vähentää kemiallisten aseiden vaikutusta, koska sen palolämpötila on riittävän korkea rikkomaan niiden kemiallisen rakenteen.
Liittoutuneet käyttivät napalmia toisessa maailmansodassa liekinheittimissä ja pommittaessaan Saksan ja Japanin kaupunkeja. YK:n joukot käyttivät napalmia Korean sodassa ja yhdysvaltalaiset käyttivät sitä Vietnamin sodassa.
YK:n ”Sopimus eräistä konventionaalisista aseista” kielsi napalmin ja muiden polttavien aseiden käytön siviilihenkilöitä vastaan vuonna 1980, mutta useat maat, mukaan lukien Venäjä ja Yhdysvallat ovat ratifioineet sopimuksen vain osittain ja pidättävät itsellään oikeuden käyttää polttavia aseita.
Perinteinen napalm palaa 15–30 sekuntia, sen parempi johdos napalm B voi palaa jopa kymmenen minuuttia. Napalm B:n koostumus on tavallisimmin 21 % bentseeniä, 33 % bensiiniä (joka itsekin sisältää bentseeniä noin 1–4 %) ja 46 % polystyreeniä. Sitä on vaikeampi saada syttymään kuin perinteistä napalmia. Napalm sytytetään jollain luotettavalla pyroteknisellä sytyttimellä, kuten termiitillä (perinteiset) tai valkoisella fosforilla (uudemmat). Fosforilla terästettyä napalmia on mahdoton sammuttaa esimerkiksi vedellä, koska valkoinen fosfori sytyttää napalmin uudelleen tuleen. Palavaa fosforia on erittäin vaikea sammuttaa, sillä se palaa vedessäkin.
Toinen mahdollisuus on tulta tukahduttava sammutusjauhe.
Myös inerttejä kaasuja, kuten hiilidioksidia ja halonia, on kokeiltu vaihtelevalla menestyksellä tähän tarkoitukseen.
Napalmin palaessa muodostuva lämpötila voi olla 800 °C – 1 200 °C.
Hans Albert Einstein
Hans Albert Einstein (14. toukokuuta 1904 – 26. heinäkuuta 1973) oli Albert Einsteinin ja Mileva Marićin toinen lapsi ja ensimmäinen poika. Vuoteen 1986 asti luultiin Hans Albertin olleen ensimmäinen lapsi, mutta Einsteinin ja Marićin kirjeiden ansiosta huomattiin perheeseen syntyneen tytär, Lieserl Einstein. Hans Albert Einstein oli hydrauliikan professori Kalifornian yliopistossa, Berkeleyn kampuksella.
Elämä
Hans Albert syntyi Bernissä, jossa hänen isänsä oli töissä patenttitoimistossa. Hänelle syntyi Eduard Einstein -niminen veli kuusi vuotta myöhemmin Zürichissä. Perhe muutti vuonna 1914 Berliiniin ja pian Mileva palasi poikien kanssa takaisin Zürichiin, kun avioliitto oli kariutumassa Milevan ja Albert Einsteinin välillä. Vuonna 1919 suhde päätyi eroon, mikä oli hyvin hankalaa nuorille pojille. Raskaimmin eron otti Hans Albert.
Vuonna 1927 Hans Albert meni Frieda Knechtin kanssa naimisiin. Perheeseen syntyi kaksi lasta, Bernhard Caesar Einstein ja Klaus Martin. Poikien lisäksi perheeseen adoptoitiin Evelyn-niminen lapsi. Hans Albertin vaimo kuoli vuonna 1958 ja hän meni uusiin naimisiin Elizabeth Robozin kanssa.
Hans Albert kuoli vuonna 1973 sydämen vajaatoimintaan. Hänet haudattiin Massachusettsiin, lähelle Woods Holea.
Ura
Hans Albert työskenteli metalli-insinöörinä Saksan Dortmundissa ennen Yhdysvaltoihin muuttoa vuonna 1938.
Tiorikkihappo
Tiorikkihappo (H2S2O3) on yksi rikin happi­hapoista. Rakenteeltaan se muistuttaa rikkihappoa, mutta yksi rikkihapon happiatomeista on korvautunut rikkiatomilla. Happo itsessään on pysymätön, mutta sen suolat, tiosulfaatit ovat pysyviä.
Ominaisuuksia
Tiorikkihappo on vahva happo ja sen pKa arvot ovat 0,6 ja 1,74. Tiorikkihappo hajoaa yli 0 °C lämpötilassa ja kosketuksissa veden kanssa. Sen hajoamistuotteita ovat rikkidioksidi, rikkivety ja rikki.
Fenriz
Nagell valittiin syksyllä 2016 9 000 asukkaan Kolbotnin kaupungin valtustoon liberaalipuolueen ehdokkaana. Hänen vaalikampanjansa oli yhden valokuvan julkaiseminen, jossa hän poseerasi kissa sylissään ja kuvatekstinä oli "Älä äänestä minua".
Yleisradiovero
thumb|Yleisradiovero henkilölle Yleisradiovero (lyhyesti Yle-vero) on Yleisradion rahoittamiseen Suomessa vuosittain kerättävä vero. Sen kerääminen aloitettiin vuonna 2013 korvaamaan aiemmin käytössä ollutta, niin ikään Ylen rahoitusta varten kerättyä televisiomaksua. Yle-veroa maksetaan sekä henkilö- että yritysverotuksessa. Veroa tulee maksaa, vaikka ei käyttäisi Ylen palveluita lainkaan.
Vuonna 2013 yleisradiovero koski neljää miljoonaa veronmaksajaa, ja se tuotti 487 miljoonaa euroa. Veroa korotettiin hieman vuodelle 2014.
Euroopan unioni sallii säädösten mukaisesti jaettavat valtiontuet yleisradioyhtiöille, ja Euroopan komissio tarkastaa yleisradioveron laillisuuden ennen luvan myöntämistä.
Yksityishenkilöillä
Henkilöverotuksessa vero määräytyy tasaprosenttina henkilön puhtaista ansio- ja pääomatuloista, mutta kuitenkin niin, että alaikäiset ja pienituloisimmat vapautetaan verosta kokonaan ja verolla on euromääräinen yläraja. Vuonna 2013 alle 7 352,95 euroa vuodessa ansaitsevat eivät maksa veroa, ja yli 20 588 euroa ansaitsevat maksavat tasasummaverona 140 euroa vuodessa. Mainittujen tulorajojen välillä veroa maksetaan 0,68 prosentin mukaan eli 50:stä 140:een euroa vuodessa. Tasasummaverona Yle-veronsa suorittavien suhteellinen verorasitus vähenee Yle-veron osalta tulojen kasvaessa.
Sipilän hallitus kuitenkin korotti veron alarajaa vuosina 2016 ja 2018 niin, että sadattuhannet pienituloisimmat vapautuivat Yle-verosta.
Vainajat
Vainajan tuloista yleisradiovero peritään hänen kuolinvuodeltaan. Kuolinpesä maksaa yleisradioveron kuolinvuonna saaduista tuloista mutta ei enää seuraavilta vuosilta.
Yrityksillä
Yleisradiovero koskee myös yrityksiä ja muita yhteisöjä (ei kuitenkaan henkilöyhtiöitä). Veron suuruus määräytyy tuloksen (verovuoden verotettavan tulon) mukaan. Alle 50 000 euron tuloksella veroa ei tarvitse maksaa. Tätä suurempaa tulosta tekevällä yhteisöllä vero vaihtelee 140 ja 3 000 euron välillä.
Yrittäjiltä yleisradiovero peritään sekä henkilökohtaisessa että yrityksen verotuksessa. Yrittäjän henkilökohtainen yleisradiovero määräytyy puhtaiden ansio- ja pääomatulojen yhteissumman tai yrittäjän eläkevakuutuksen (YEL, MyEL) työtulon (eläkkeen laskentaperuste, ei todellinen ansio) perusteella sen mukaan, kumpi näistä on suurempi. Edellä mainitusta johtuen yrittäjä voi joutua maksamaan yleisradioveroa myös tappiollisesta yritystoiminnasta.
Näkemyksiä
Vuonna 2015 Sanoma Oy:n hallituksen puheenjohtaja Antti Herlin arvosteli Yle-veroa: hänestä vanha televisiomaksumalli oli reilumpi, koska siinä käyttäjät maksoivat.
Keskisuomalaisen mukaan Yle-veron korkea taso on valtiollisen tiedotuksen voitto vapaasta lehdistöstä ja Yle on poliitikkojen tiedotusväline, joka palkitsee näitä runsaalla näkyvyydellä symbioottisesti. Osa rahoista pitäisi Ylen sijaan käyttää sanomalehtien kuljetustukiin.
Kalevan mukaan ministeriön asettaman kansanedustajatyöryhmän linjaus (2016) vahvistaa (kansanedustaja)hallintoneuvoston otetta ja säilyttää Ylen puolen miljardin euron tuen muiden viestinten rahoituksen supistuessa. Se tarkoittaa lehden mukaan sitä, että poliitikot ottaisivat Ylen entistä tiukempaan otteeseen. Viestintäministerin työryhmän mukaan Ylen pyrkimys markkinajohtajuuteen vaikeuttaa suuresti muun median toimintaa.
Suomen Yrittäjien toimitusjohtaja Mikael Pentikäinen on kritisoinut yrityksiin kohdistuvaa Yle-veroa kohtuuttomaksi, yrittäjägallupin mukaan vain 15 prosenttia yrittäjistä kokee Yleisradion palvelut hyödyllisiksi yritykselleen.
Saksa
Saksassa on käytössä hyvin samankaltainen yleisradiovero kuin Suomessa. Saksassa jokainen kotitalous maksaa yleisradiomaksua 17,5 euroa kuukaudessa, vaikka kotitaloudessa ei olisi televisiota.
Kaitanokkakiuru
Kaitanokkakiuru (Chersophilus duponti) on kiurujen heimoon kuuluva varpuslintu. Se on sukunsa ainoa edustaja.
Koko ja ulkonäkö
Sekä vanhoilla että nuorilla kaitanokkakiuruilla on täydellinen sulkasato kesällä tai alkusyksyllä, jonka jälkeen niitä ei voi määrittää iälleen.
Esiintyminen
Kaitanokkakiuru on globaalisti harvinainen ja uhanalainen lintulaji, sillä se esiintyy vain Espanjassa ja paikoin Etelä-Ranskassa sekä Pohjois-Afrikassa. Maailman populaatio on kooltaan 13 600–20 000 yksilöä, joista Espanjassa pesii noin 1 900 paria ja Marokossa 2 000–3 000 paria. Laji on paikkalintu, eikä sitä ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö
Kuivat aromaiset ruohomaat sekä alavilla mailla että vuoristossa.
Lisääntyminen
Pesintä tunnetaan puutteellisesti. Pesä on maassa pensaan, mättään tai kiven suojassa. Munia on tavallisimmin 3, joskus 2 tai 4.
Ravinto
Kaitanokkakiuru syö sekä siemeniä että selkärangattomia. Se käyttää nokkaansa kuin tikka, kaivaen syötävää maasta.
Ilfov (piirikunta)
Ilfov on piirikunta Romanian Munteniassa. Ilfovin piirikunta ympäröi joka puolelta maan pääkaupunkia Bukarestia, joka ei kuulu piirikuntaan vaan on hallinnollisesti itsenäinen metropolialue. Ilfovilla ei ole varsinaista pääkaupunkia, vaan piirikunnan hallintoelimet sijaitsevat Bukarestissa, Otopenissa ja Bufteassa. Piirikunnan pinta-ala on 1 583 km² ja siellä on noin 417 825 asukasta (vuonna 2014).
Maantiede
Piirikunnan pinta-ala on yhteensä 1 583 km². Se sijaitsee alangolla Argeş- ja Ialomiţajokien välissä.
Ilfovin piirikunta rajautuu idässä Ialomiţan ja Călăraşin piirikuntiin, lännessä Dâmbovițan piirikuntaan, pohjoisessa Prahovan piirikuntaan sekä etelässä ja idässä Giurgiun piirikuntaan.
Väestö
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan piirikunnassa oli 364 241 asukasta ja sen väestötiheys oli 188 asukasta neliökilometrillä. Se oli ainoa piirikunta, jonka väkiluku kasvoi edellisestä väestönlaskennasta.
Piirikunnan asukkaista romanialaisia on 96,05 %, muita 3,95 %.
Oskari
Oskari on suomalainen miehen etunimi, joka on lainattu ruotsin kautta muinaisenglantilaisesta nimestä Osgar, "jumalan keihäs". Nimen muinais­skandinaavinen vastine on Ásgeirr, joka on yhdistetty sanoista “áss” (pakanajumala) ja “*gaizaz” (keihäs). .
Lisäksi Oscar-niminen hahmo löytyy irlantilaisesta mytologiasta, Oscar oli Oisínin ja naiskeiju Niamhin soturipoika.
Ensimmäinen pohjoismainen Oskari oli vuonna 1799 syntynyt Ruotsin kuningas Oskar I. Nimen valitsi hänen kumminsa Napoleon Ossianin lauluissa mainitun Oscurin mukaan.
Suomessa nimi Oskari on vuoden 2021 loppuun mennessä annettu 48 985 miehelle.
Oskarin nimipäivä on 1. joulukuuta.
Oskari-nimen englanninkielistä vastinetta kantaa myös elokuva-alan Oscar-palkinto. Oskaria käytetään myös riikinkukkokirjoahvenen lempinimenä.
Oskarin lempinimi on usein myös virallisena nimenä käytössä oleva Osku.
Tunnettuja Oskari-nimisiä
Listan henkilöt ovat suomalaisia.
Katso myös
nimen muita käyttöyhteyksiä:
André Wilms
André Wilms (29. huhtikuuta 1947 Strasbourg, Ranska – 9. helmikuuta 2022 ) oli ranskalainen näyttelijä.
Wilms sai European Film Awards -palkinnon parhaana sivuosanäyttelijänä 1992 roolistaan Aki Kaurismäen elokuvassa Boheemielämää. Hän näytteli muissakin Kaurismäen elokuvissa, kuten Leningrad Cowboys Meet Moses, Juha ja Le Havre sekä yli 60 muussa elokuvassa, joista ensi-iltaan tuli vuonna 2012 Asterix ja Obelix Britanniassa.
Kumlingen lentokenttä
Kumlingen lentokenttä  sijaitsee Kumlingen kunnassa Ahvenanmaalla. Kenttä on auki ympäri vuoden.
Lentokentällä on yksi 600 metriä pitkä punaisella asfaltilla päällystetty, valaistu kiitotie. Vuonna 1975 avattua lentokenttää ylläpitää Ahvenanmaan maakuntahallitus.
Aiheesta muualla
left|thumb|250px|Kumlingen lentokentän lennonsuunnittelurakennus.
Aura (maanviljely)
thumb|Maanviljelijä kyntökilpailussa hevosvetoisella auralla Saksassa vuonna 2004. Auratyyppi ja [[silavaljastus tyypilliset Manner-Euroopalle.]] Aura eli kyntöaura on maatalouskone, jota käytetään kyntämiseen eli maan muokkaamiseen avaamalla pitkiä vakoja maahan ja maata kääntämällä. Juhdat eli työhön käytettävät kotieläimet vetivät aikaisemmin auroja, mutta nykyisin vetäjinä ovat traktorit. Maailman köyhimmillä alueilla kynnetään edelleen vetoeläinten vetämillä auroilla.
Nimitystä kyntöaura käytetään erotuksena muista auroista, kuten lumiaurasta. thumb|Englannissa 1905 käytetty traktorivetoinen aura
Rakenne
Kaikki auran osat kiinnittyvät runkoon, joka on kiinni joko kolmipistekiinnityksellä, 2-pistekiinnityksellä tai vetokoukussa. Nykyaikaisen auran tärkeimmät osat ovat siipi, joka kääntää maan, ja leikkuri, joka helpottaa tätä työtä tekemällä viillon maan pintaan.
Luokitus
Aurat luokitellaan niiden veto- ja kiinnitystavan mukaan nostolaiteauroihin, puolihinattaviin ja hinattaviin auroihin. Nostolaiteaurat ovat kiinni vain traktorin nostolaitteessa ja nousevat ilmaan, kun nostolaite nostetaan ylös.
Nostolaiteaurat ovat yleensä enintään 5-siipisiä. Siipien määrän kasvaessa traktoriin on vaikeampaa, jopa mahdotonta laittaa tarpeeksi etupainoa, mistä syystä onkin kehitetty puolihinattavat ja hinattavat aurat. Puolihinattavat aurat kiinnitetään traktorin nostovarsiin jättäen työntövarsi pois. Takana on erillinen kannatuspyörä, jonka varassa auroja hinataan myös siirtoajossa. Kynnettäessä aurat lasketaan alas nostamalla kannatuspyörää. Hinattavat aurat taas kiinnitetään traktorin vetokoukkuun. Työsyvyyttä säädetään yleensä traktorin hydrauliikalla.
Paluu- eli kääntöaurat ja sarka-aurat.
Aurojen suuren massan vuoksi kyntäessä käytetään etupainoja; lisäksi nelivetoa ja välillä myös tasauspyörästön lukkoa tarvitaan kyntämiseen. Joihinkin vanhoihin auroihin sopii reunakyntölaite, jolla auroja saadaan siirrettyä sivusuunnassa traktoriin nähden. Aurat kytketään tavallisesti traktorin taakse nostolaitteisiin. Myös etunostolaitekiinnitteisiä auroja käytetään. Aurojen siipien määrä on vuosien mittaan lisääntynyt, ja se kasvaa edelleen. Vanhat koneet eivät pystyneet vetämään kuin yksi- tai kaksisiipisiä auroja, sitten tulivat kolmi- ja neli-, viisi- ja jopa kuusisiipiset aurat.
Historia Suomessa
Suomen maanviljely perustui pitkään poltto- eli kaskiviljelyyn, siis kyntöön ilman maata kääntävää auraa. Pellot, jotka olivat hiesu-, savi- tai hiekkamaata, poltettiin, kynnettiin aatralla eli sahralla ja joskus pelkästään äestettiin risukarhilla. Kaskiviljely antoi ihmisille hyvälaatuista maata, mutta vain muutamaksi vuodeksi, ja kun pelto tuli hedelmättömäksi, se jätettiin ahoksi. Vasta keskiajalla alettiin oikeastaan kyntää peltoja siivellisellä auralla, koska savikkojen kovuus sitä vaati. Lounais-Suomessa pääasiassa kaskeamiseen perustunut viljely siirtyi peltopainotteiseksi viimeistään merovingiajalla, mutta monin paikoin Etelä-Suomessakin suurin osa viljasadosta tuli kaskesta vielä 1700–1800-luvuilla. Runsasmetsäisillä seuduilla kaskeaminen jatkui 1900-luvulle asti
Huhtakoukku
Vanhin ja yksinkertaisin kyntöväline oli yksikyntinen (huhta)koukku. Koukku tunnettiin 1300-luvulla myös veroterminä, mutta myöhemmin sitä nimitettiin kynneksi. Sitä käytettiin todennäköisesti 1200-luvulla, kuten löytynyt vannas todistaa. Varsinais-Suomessa ja Uudellamaalla, jossa peltoviljely yleistyi kaskiviljelyn tilalle, koukulla kynnettiin pisimpään tilapäiskaskilla. Tavallisesti hevonen veti auraa, mutta Keski-Uudeltamaalta länteen ja Etelä-Pohjanmaalla vetoeläimenä oli härkä.
Hankoaura eli atra
Toinen yksinkertainen auramalli oli hankoaura, joka tunnetaan myös alkuperäisillä nimillä atra, aatra ja sahra. Se on omaksuttu itäslaaveilta, ja se levisi 1100-luvulla Karjalankannaksen kautta karjalaisen vaikutuksen mukana Itä- ja Keski-Suomeen ja edelleen metsäsuomalaisten matkassa Keski-Skandinavian metsäseuduille asti. Hankoaurasta oli käytössä runsaasti erilaisia paikallisia malleja. Useimmilla Savon ja Karjalan paikkakunnilla eri hankoauratyypit olivat ainoita kyntövälineitä ja myös pellot kynnettiin niillä 1920–1930-luvuille saakka. Hankoaurasta tunnetaan myös erityinen kasken kyntöön kehitetty tyyppi, kaskuri, joka oli pysty, alapäästään kaksihaarainen ja rautakärjillä varustettu. Kaskuria käytettiin lehti- ja sekametsäkaskilla hevosen vetämänä. Se möyhensi maaperää ja sekoitti tuhkan maahan.
Hankoauralla pellon pinta murrettiin, möyhennettiin ja käännettiin, jolloin lanta sekoittui maahan. Vakojen avaamista eli maan kääntämistä varten peltoatrassa oli luottimeksi sanottu lastamainen lisäosa. Kaskessa luotinta ei käytetty, vaan maata raavittiin ja juuria katkottiin pelkillä atran sorkilla eli vantailla. Nurmen ja savimaiden kyntöön atra soveltui huonosti, ja heinänviljelyn yleistyttyä jouduttiin samalla hankkimaan muita auroja. Samoin kun pula hyvistä viljelysmaista pakotti siirtymään hikeviltä mailta savimaille, oli myös hankittava saville paremmin sopivia auroja.
Versailles’n rauha
Versailles’n rauha solmittiin ympärysvaltojen ja Saksan välillä ensimmäisen maailmansodan jälkeen 28. kesäkuuta 1919, ja siinä Saksa tuomittiin yksin sotasyylliseksi ja maksamaan huomattavat sotakorvaukset. Sopimus koostui 440 artiklasta viidessätoista osassa.