cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Max Lindblom
Sisällissodan jälkeinen aika
Lindblom siirrettiin sisällissodan jälkeen 30. toukokuuta 1918 Varsinais-Suomen rykmentin 1. komppaniaan päälliköksi ja määrättiin 13. kesäkuuta 1918 alkaen I pataljoonan komentajaksi. Hän toimi myöhemmin myös lyhyen ajan rykmentin väliaikaisena komentajana ja palveli sen jälkeen rykmentistä muodostelussa Turun vartiopataljoonassa. Turun vartiopataljoonasta hänet siirrettiin 17. lokakuuta 1918 Itämeren jalkaväkirykmentti I:een. Lindblom erosi armeijasta 2. marraskuuta 1918 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen. Suojeluskunnissa hänet sijoitettiin 29. marraskuuta 1918 paikallispäälliköksi Nauvon suojeluskuntaan, missä hän palveli 30. syyskuuta 1919 saakka. Suojeluskunnasta erottuaan hän hakeutui poliisivoimiin ja hänet nimitettiin 1. marraskuuta 1919 Kemiön piirin apulaisnimismieheksi. Myöhemmin vuonna 1923 hän hoiti lyhyen ajan Kemiön piirin nimismiehen virkaa. Hänet määrättiin 27. helmikuuta 1924 alkaen Hiittisten piirin nimismieheksi. Poliisi tehtävistä Lindblom erosi 6. huhtikuuta 1927. Edellä mainittujen poliisitehtäviensä ohella hän toimi myös Dragsfjärdin suojeluskunnan paikallispäällikkönä 1. lokakuuta 1919 – 1. syyskuuta 1925 välisen ajan ja Kemiön suojeluskunta-alueen päällikkönä 1. syyskuuta 1921 – 1. marraskuuta 1922 välisen ajan. Poliisityöt lopullisesti jätettyään hän työskenteli sen jälkeen vuosina 1929–1937 maanviljelijänä Ruissalossa. Vuoden 1937 jälkeen hän vietti vain aikaansa omistamallaan huvilalla Nauvossa.
Talvi- ja jatkosota
Lindblom osallistui sotien aikana perustamistehtäviin Porissa ja toimi sen jälkeen hevosottolautakunnan puheenjohtajana Nauvon ja Korppoon piirissä. Hän toimi myös sotien aikana Turun ja Porin läänin kansanhuoltopiirin tarkastajana Nauvon, Korppoon, Houtskärin ja Iniön alueella. Sotien jälkeen Lindblom toimi edelleen Turun ja Porin läänin kansanhuoltopiirin tarkastaja ja lisäksi Holhouslautakunnan jäsenenä. Hänet haudattiin Nauvoon.
Peik Salminen
Peik Salminen (s. 1981) on suomalainen salibandyn pelaaja. Salminen on pelipaikaltaan hyökkääjä, mutta pystyy pelaamaan myös puolustajana.
Salibandyliigassa Salminen edustaa Loviisan Toria, hän on myös joukkueen kapteeni. Kasvattajaseuraansa hän palasi SSV:stä.
Salminen on pelannut 12 maaottelua ja voittanut MM-hopeaa vuonna 2006.
Haihurrikaani 2: Toinen tuleminen
Haihurrikaani 2: Toinen tuleminen (engl. Sharknado 2: The Second One) on yhdysvaltalainen katastrofielokuva, joka sai ensi-iltansa televisiossa Syfy-kanavalla 30. heinäkuuta 2014. Elokuva on jatkoa vuonna 2013 julkaistulle Haihurrikaanille. Elokuva sai Suomen ensiesityksensä 9. marraskuuta 2014 Foxilla. Elokuva sai kolmannen osan vuonna 2015 ja neljännen 2016. Viides osa on tulossa kesällä 2017.
Haihurrikaani 2: Toinen tuleminen rikkoi ensiesityksessään Syfy-kanavan katsojaennätyksen kerätessään 3,9 miljoonaa katsojaa.
Juoni
Edellisestä osasta tuttu Fin Shepard ja hänen ex-vaimonsa April Wexler ovat matkustamalla New York Cityyn markkinoimaan Aprilin kirjoittamaa kirjaa How to Survive a Sharknado and Other Unnatural Disasters. Heidän ollessaan lentokoneessa keskellä myrskyä, yllättäen konetta päin alkaa lennellä haita. Lopulta koneen moottori hajoaa ja useita ihmisiä kuolee. April loukkaantuu pahasti, kun hai puraisee hänen toisen kätensä. Fin saa koneen laskeutumaan turvallisesti lentokentälle.
Samaan aikaan Finin sisko Ellen Brody on New York Cityssä kiertoajelulla perheensä kanssa. Heidän ollessaan Vapaudenpatsaalla Ellen tapaa ystävänsä Pollyn ja Chrissien, jotka kertovat hänelle Finnin lennosta. Kaupunkiin on iskemässä pyörremyrsky, joka lennätää haita mukanaan. Fin aikoo ystäviensä kanssa pelastaa kaupungin, Aprilin ollessa sairaalassa hoidettavana.
Río Abiseon kansallispuisto
Río Abiseon kansallispuisto on luonnonsuojelualue Perussa San Martínin alueella. Luontoarvojen lisäksi siellä on yli 30 arkeologista kohdetta ajalta ennen eurooppalaisten tuloa.
Puisto sijaitsee Cordillera Centralin itärinteillä kahden Amazonin sivujoen, Marañónin ja Huallagan laaksojen välillä. Puistoon kuuluvat Montecristo-, Tumac- ja Abiseo-jokien laaksot. Puistossa on jokia, järviä ja rotkoja, pilvimetsää ja vuoristoniittyjä.
Puisto on Unescon maailmanperintökohde vuodesta 1990.
Matti Kulmala
Matti Juhani Kulmala (13. tammikuuta 1946 Messukylä – 23. joulukuuta 2022 Uusikaupunki) oli suomalainen taidegraafikko. Hän oli Taideteollisen korkeakoulun opettaja vuodesta 1970, Lahden taidekoulun lehtori ja rehtori vuodesta 1977.
Kulmala teki surrealistista grafiikkaa ja sen ohella myös suurempia teoksia, esimerkiksi 1973 reliefit Tampereen Tesoman terveysasemaan ja Tottijärven seurakuntataloon.
Perusian sota
Perusian sota oli Rooman sisällissota, joka käytiin vuosina 41–40 eaa. kun Marcus Antoniuksen vaimo Fulvia ja tämän veli Lucius Antonius aloittivat sodan Antoniuksen poliittista vastustajaa Octavianusta vastaan. Julius Caesarin murhan jälkeen Marcus Antonius, Octavianus ja Lepidus olivat solmineet niin sanotun toisen triumviraatin joka hallitsi Roomaa. Antonius oli matkustanut järjestämään valtakunnan asioita idässä ja sotimaan Parthiaa vastaan.
Fulvia aloitti ilman Antoniuksen suostumusta tämän veljen Lucius Antoniuksen kanssa sodan Octavianusta vastaan. He keräsivät yhdessä kahdeksan legioonaa Italiassa ja onnistuivat valtaamaan Rooman kaupungin lyhyeksi ajaksi. Pian he joutuivat kuitenkin perääntymään Perusian kaupunkiin jossa Octavianus alkoi piirittää heitä. Piiritys jatkui vuoteen 40 eaa. jolloin kaupunki antautui elintarvikkeiden puutteesta. Octavianus armahti Luciuksen ja Fulvian. Lucius lähetettiin kuitenkin maaherraksi Hispaniaan ja Fulvia maanpakoon Kreikkaan Sikyoniin. Fulvia kuoli samana vuonna.
Ingus Laivins
Ingus Laivins on latvialainen salibandypelaaja, joka edustaa Salibandyliigassa pelaavaa Loviisan Toria.
Laivins voi pelata sekä hyökkääjänä että pakkina. Torissa hän on kuitenkin pääasiassa puolustaja, kun taas Latvian maajoukkueessa keskushyökkääjä. Laivinsin pelitapa on ruotsalaistyylinen.
Laivins kuuluu Latvian salibandymaajoukkueen vakiomiehistöön.
Kalle Konsti
Kalle Konsti (s. 5. syyskuuta 1979 Savonlinna) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Hän edusti Suomessa lähes koko uransa ajan ainoastaan Savonlinnan Pallokerhoa, jonka kapteenina Konsti toimi vuodet 2010–2011. Hän on joukkueen kaikkien aikojen paras pistemies ja maalintekijä tehtyään yhteensä 342 runkosarjaottelussa tehot 164+160=324. Konsti jakaa myös joukkueen seurahistorian syöttöpörssin ykkössijan Ari Tammisen kanssa ja on ottelutilastossa kolmas. Hän pelasi urallaan myös Iso-Britanniassa, Ranskassa ja Saksassa.
Ura
Kaudella 2003–2004 Konsti pelasi ensimmäiset pääsarjaottelunsa, kun hän siirtyi englantilaisen London Racersin riveihin EIHL-liigaan. Konsti oli tehoilla 19+8=27 joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Marc Longin jälkeen. Kauden 2004–2005 hän pelasi Ranskan Ligue Magnusin Ducs de Dijonin joukkueessa ja kaudella 2005–2006 Konsti edusti Saksan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Oberligassa SV Bayreuthia ja Eisbären Juniors Berliniä.
Konsti palasi kaudeksi 2006–2007 kasvattajaseuraansa SaPKoon, joka oli noussut keväällä 2006 Suomi-sarjasta Mestikseen. Hänen kautensa päättyi tammikuussa 2007 sivusidevammaan ja Konsti oli siihen mennessä kerännyt 40 ottelussa tehot 12+17=29, joilla hän oli SaPKon sisäisen pistepörssin toinen Joni Lindlöfin kanssa. Konsti jakoi myös 12 osumallaan SaPKon maalipörssin voiton Tuomo Litmasen kanssa. Huhtikuussa 2007 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Konsti oli kaudella 2007–2008 tehoilla 19+14=33 SaPKon paras maalintekijä Teemu Sompin kanssa sekä toiseksi paras pistemies hänen jälkeensä. Toukokuussa 2008 Konsti teki taas vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Kaudella 2008–2009 Konsti teki tehot 13+10=23, mutta ne riittivät SaPKon sisäisen maalipörssin voittoon ja pistepörssin kolmanteen sijaan. Joukkue jäi Mestiksen runkosarjassa viimeiseksi, mutta voitti karsintasarjan säilyttäen samalla sarjapaikkansa. Konsti nousi SaPKon varakapteeniksi. Hän jatkoi jälleen sopimustaan vuodella huhtikuussa 2009. Kaudella 2009–2010 Konsti teki Mestiksen yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 37+19=56, joilla hän voitti koko sarjan maalipörssin ja sijoittui pistepörssissä kolmanneksi. SaPKon seurahistoriassa enemmän maaleja yhdessä kaudessa ovat tehneet vain Ari Saarinen (49) kaudella 1990–1991 II-divisioonassa ja Vesa Karjalainen (39) kaudella 1986–1987 I-divisioonassa. Jatkoaika.comin toimitus valitsi Konstin joulukuun 2009 Mestis-pelaajaksi. Kauden päätteeksi hänet palkittiin Mestiksen parhaana pelaajana Kultaisella kiekolla sekä valittiin ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Konsti teki toukokuussa 2010 kaksivuotisen jatkosopimuksen SaPKon kanssa. Hän siirtyi kauden 2010–2011 päätteeksi myös SaPKon täysipäiväksi työntekijäksi ottamalla osaa joukkueen markkinointi- ja mainostyöhön.
Kaudella 2010–2011 Konstista tuli SaPKon kapteeni ja hän oli tehoilla 17+19=36 joukkueen kolmanneksi paras pistemies Jan-Mikael Järvisen ja Oskar Essénin jälkeen. Kevään 2011 pudotuspeleissä hän oli tehoilla 3+3=6 joukkueen paras pistemies. Syksyllä 2011 Konsti oli sivussa nilkkavamman takia ja hän pelasi kaudella 2011–2012 vain 30 runkosarjaottelua. Heinäkuussa 2012 Konsti päätti lopettaa pelaajauransa ja jätti myös SaPKon markkinointipäällikön tehtävät. Hän kuitenkin teki elokuussa sopimuksen II-divisioonajoukkue Talvisalo Traitorsin kanssa. Hän toimi joukkueen varakapteenina.
Hildegard Falck
Hildegard Falck (o.s. Janze, s. 8. kesäkuuta 1949 Nettelrede) on saksalainen keskimatkojen juoksija, 800 metrin juoksun olympiavoittaja Münchenissä 1972.
Hildegard Falck harrasti nuorena uintia ja siirtyi juoksijaksi vasta 1967. Vuonna 1970 hän saavutti ensimmäisen suurmenestyksensä voittaessaan Euroopan cupin finaalin.
Sisäratojen EM-kilpailuissa 1971 Falck voitti 800 metrillä kultaa. Länsi-Saksan mestaruuskilpailuissa Stuttgartissa 11. heinäkuuta 1971 Hildegard Falck juoksi ensimmäisenä naisena virallisesti alle kahden minuutin 800 metrillä ajalla 1.58,45. Pohjois-Korean Sin Kim Dan oli tehnyt tämän jo 1963, mutta IAAF ei hyväksynyt hänen suorituksiaan. Pian ME-juoksunsa jälkeen Falck oli mukana tekemässä 4 × 800 metrin viestijuoksun maailmanennätystä. Saman vuoden EM-kisoissa Falck voitti alkueränsä ja oli toinen välierässä, mutta finaalissa Itä-Saksan Gunhild Hoffmeister kompastui 200 metrin jälkeen kaataen edellään juosseen Falckin. Vera Nikolic väisti kolarin niukasti voittaen kisan molempien kolaroijien keskeyttäessä. Pitkässä viestissä Falck sai hopeaa.
Münchenin olympialaisissa Falck voitti 800 metriä ajalla 1.58,55. Hän oli mukana myös pitkän viestin joukkueessa, joka sai pronssia.
Vuoden 1974 EM-kisoissa Falck osallistui ainoastaan pitkään viestiin sijoittuen viidenneksi.
Falckia valmensi hänen miehensä Rolf Falck, joka oli myös juossut keskimatkoja. Myöhemmin Falck oli naimissa nykyaikaisessa viisiottelussa kilpailleen Klaus Kimmichin kanssa.
Wulfstan II
thumb|Kuva British Libraryssa säilytettävästä Wulstanin käsikirjoituksesta Sermo Lupi ad Anglos. Wulfstan II (kuoli 28. toukokuuta 1023) oli Lontoon piispa 992–1002, Worcesterin piispa 1002–1016 ja Yorkin arkkipiispa 1002–1023. Hänen uskotaan aloittaneen kirkollisen toimintansa Benediktiinimunkkina.
Wulstan kuoli vuonna 1023 ja hänet on haudattu Elyn luostariin. Hänen haudallaan on sanottu tapahtuneen ihmeitä, mutta häntä ei ole julistettu pyhimykseksi.
Hämeensaaren pesäpallokenttä
Hämeensaaren pesäpallokenttä oli Hämeenlinnan keskustan etelälaidalla Hämeensaaressa sijainnut pesäpallokenttä. Kenttä sijaitsi Vanajaveden rannalla, Hämeenlinnan uimahallin ja nyttemmin puretun liikuntahalli Hämeenkaaren vieressä. Kentällä oli hiekkatekonurmipinnoite, joka oli väriltään sininen.
Kentän pääasiallinen vuokralainen oli Hämeenlinnan Paukku, joka pelasi kentällä kotiottelunsa. Vuonna 2017 Paukku ja kentän muut käyttäjät siirtyivät uudelle Pullerin pesäpallokentälle Hämeensaaren kentän sulkeuduttua. Hämeensaaren pesäpallokenttä purettiin kesällä 2017 Engelinrannan maanpuhdistustöiden alkamisen vuoksi.
Erminio Azzaro
Erminio Azzaro (s. 12. tammikuuta 1948) on entinen italialainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli korkeushyppy.
Azzaro saavutti Ateenan EM-kilpailuissa 1969 korkeushypyssä pronssia tuloksella 217 cm. Kultamitalin voittanut Valentin Gavrilov ja hopeamitalisti Reijo Vähälä saivat saman tuloksen. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 Azzaro sijoittui 17:nneksi tuloksella 205 cm.
Azzaro voitti Italian mestaruuden vuosina 1966, 1969, 1970 ja 1971. Hän paransi Italian ennätystä ensimmäisen kerran kesäkuussa 1966 hypätessään tuloksen 211 cm. Vuonna 1968 hän menetti ennätyksen Giacomo Crosalle mutta otti sen uudelleen nimiinsä hyppäämällä toukokuussa 1969 Formiassa tuloksen 215 cm. Kesäkuussa hän paransi ennätystä sentillä ja syyskuussa EM-kilpailuissa vielä toisella. Vuonna 1970 hän sivusi kahdesti ennätystään ja vuonna 1971 hän ylitti tuloksen 218 cm ensin elokuussa Rietissä ja pari viikkoa myöhemmin Madridissa.
M. J. Akbar
Mobashar Jawed Akbar (s. 11. tammikuuta 1951) on intialainen toimittaja ja poliitikko, joka toimi maansa ulkoasiain valtioministerinä vuosina 2016–2018. Nykyisin hän on toiminut parlamentaarikkona Rajya Sabhassa, edustaen ensiksi Jharkhandin osavaltiota vuosina 2015–2016, jonka jälkeen hän on edustanut Madhya Pradeshia.
Akbar syntyi vuonna 1951 Hooghlyn piirikunnassa Länsi-Bengalissa. Nuoruudessaan hän työskenteli muun muassa The Illustrated Weekly of India -lehdelle. Vuonna 1976 hän siirtyi poliittisen Sunday-sanomalehden toimittajaksi. Tuolloin hän nousi esille Indira Gandhin julistaman kansallisen hätätilan vastustajana 1980-luvulla hän siirtyi mukaan politiikkaan kongressipuolueen riveistä Rajiv Gandhin johdolla. Hänet valittiin parlamentaarikoksi Lok Sabhaan, missä hän toimi vuosina 1989–1991. Vuonna 1993 hän perusti The Asian Age -sanomalehden, jonka päätoimittajana hän toimi vuoteen 2008.
Lyhyen poliittisen uransa jälkeen hän palasi takaisin toimittajaksi. Gujaratissa alkaneet väkivaltaisuudet vuonna 2002 saivat hänet kritisoimaan silloista Gujaratin pääministeri Narendra Modia. Hän muun muassa kutsui Modia Hitleriksi, joka juutalaisten sijaan vihasi muslimeita. Hän kirjoitti myös, kuinka Modi ansaitsisi Pakistanin korkeimman kunniamerkin kiinnittämällä maailman negatiivisen huomion Pakistanista Gujaratiin. Vuonna 2014 hän liittyi Intian kansanpuolueeseen, jossa hänet valittiin kolme päivää myöhemmin puolueen puhemieheksi. Kahden vuoden päästä Modi nimitti hänet ulkoasiain valtioministeriksi.
Akbar joutui vuonna 2018 ahdistelukohun keskelle, joka pakotti hänet eroamaan ulkoministeriön palveluksesta. Aluksi häntä syytti seksuaalisesta ahdistelusta toimittaja Priya Ramini. Hänen esittämiensä syytösten jälkeen useat naiset avautuivat kertomaan medialle Akbarin seksuaalisesta ahdistelusta. Voimakkaimman syytöksen esitti toimittaja Pallavi Gogoi, jonka mukaan Akbar raiskasi hänet vuosia sitten hänen työskennellessään Asian Age -lehdelle. Raminin esittämän ahdistelusyytöksen jälkeen Akbar erosi tehtävistään kymmenen päivää myöhemmin.
Bosen–Einsteinin statistiikka
Bosen–Einsteinin statistiikka (BE-statistiikka) on statistisessa fysiikassa jakaumalaki, joka osoittaa samanlaatuisten bosonien energiatilojen jakauman termodynaamisessa tasapainotilassa. Bosonit ovat alkeishiukkasia, jotka toisin kuin fermionit eivät noudata Paulin kieltosääntöä ja joita näin ollen voi olla rajoittamaton määrä samassa energiatilassa. Sellaisia ovat esimerkiksi fotonit ja erilaiset mesonit.
Bosen–Einsteinin jakauman johti ensimmäisenä fotoneille Satyendra Nath Bose vuonna 1920, ja sen yleisti atomeille Albert Einstein vuonna 1924.
Eri statistiikkojen vertailua
Statistisessa fysiikassa käytetään kolmea erilaista jakaumaa:
Maxwellin–Bolzmannin statistiikkaa sovelletaan molekyyleihin klassisessa termodynamiikassa. Kvanttiteoria on kuitenkin osoittanut, ettei se sovellu minkään alkeishiukkasen energiajakauman kuvaamiseen muutoin kuin tietyissä tapauksissa likimääräisesti.
Allison Robertson
Allison Rae Robertson (s. 26. elokuuta 1979 Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalaisen The Donnas -yhtyeen kitaristi. Hän on muusikko Baxter Robertsonin ja Lisa Jimenezin tytär. Allison on soittanut The Donnas -yhtyeessä vuodesta 1998, ja hän on yhtyeen nuorin jäsen.
Bosen–Einsteinin statistiikka
Eri statistiikkojen vertailua
Bosen–Einsteinin statistiikka soveltuu bosoneille kuten fotoneille ja mesoneille. Fermin–Diracin statistiikka soveltuu fermioneille kuten elektroneille ja protoneille, joita Paulin kieltosäännön mukaan ei voi olla useampi kuin yksi samassa kvanttitilassa.
Kaikkia kolmea statistiikkaa voidaan vertauksellisesti kuvailla olettamalla, että tietty määrä (p) palloja on sijoitettava tiettyyn määrään (n) laatikkoja. Pallot vastaavat tällöin hiukkasia, laatikot energiatiloja.
Yksinkertainen esimerkki
Oletetaan, että kolme palloa on sijoitettava kolmeen laatikkoon. Maxwellin–Boltzmannin statistiikassa näitä palloja voidaan kuvata kirjaimilla a, b ja c, jolloin mahdolliset 33 = 27 erilaista tapaa ovat seuraavat:
|abc|  |   |         |bc |a  |   |         |bc |   |a  | |ab |c |   |         |b  |ac |   |         |b  |c  |a  | |ab |  |c  |         |b  |a  |c  |         |b  |   |ac | |ac |b |   |         |c  |ab |   |         |c  |b  |a  | |ac |  |b  |         |c  |a  |b  |         |c  |   |ab | |a |bc |   |         |   |abc|   |         |   |bc |a  | |a |b  |c  |         |   |ab |c  |         |   |b  |ac | |a |c  |b  |         |   |ac |b  |         |   |c  |ab | |a |   |bc |         |   |a  |bc |         |   |   |abc|
Sitä vastoin Bosen–Einsteinin statistiikassa on olemassa vain seuraavat 10 tapaa:
|ooo|  |   |         |o  |   |oo | |oo |o |   |         |   |ooo|   | |oo |  |o  |         |   |oo |o  | |o |oo |   |         |   |o  |oo | |o |o  |o  |         |   |   |ooo|
Huomataan, että edellisessä tapauksessa todennäköisyys sille, että kaikki pallot ovat samassa laatikossa, on 3/27 = 1/9 = 0,111, jälkimmäisessä sen sijaan 3/10 = 0,3 siis merkittävästi suurempi. Toisaalta todennäköisyys, että kaikki pallot ovat eri laatikoissa, on edellisessä tapauksessa 6/27 = 2/9 = 0,222, jälkimmäisessä taas 1/10 = 0,1, siis edellistä pienempi.
Yleensäkin hiukkaset ovat Bosen–Einsteinin statistiikassa suuremmalla todennäköisyydellä samassa energiatilassa kuin ne olisivat Maxwellin–Bolzmannin jakauman mukaan. Täten näyttää siltä kuin samanlaatuiset bosonit vetäisivät toisiaan puoleensa, päinvastoin kuin fermionit. Todellista vetovoimaa niiden välillä ei kuitenkaan ole, vaan tämä ero perustuu kvanttimekaanisten aaltofunktioiden ominaisuuksiin. Ero näiden statistiikkojen välillä käy kuitenkin merkityksettömäksi silloin, kun mahdollisten energiatilojen lukumäärä on hyvin suuri verrattuna hiukkasten lukumäärään, jolloin energian kvantittumista ei tarvitse ottaa huomioon.
Hyvin matalissa lämpötiloissa on kuitenkin molekyyleillekin sovellettava joko Fermin–Diracin tai Bosen–Einsteinin statistiikkaa riippuen molekyylin spinistä. Tästä syystä joidenkin aineiden kaikki molekyylit sijoittuvat matalissa lämpötiloissa alimmille energiatiloille muodostaen Bosen–Einsteinin kondensaatin.
Jakaumalaki
Kun sekä hiukkasten että energiatilojen lukumäärä ovat suuria lukuja, hiukkasten todennäköinen lukumäärä energiatilassa i on Bosen–Einsteinin statistiikassa:
missä ja:
Jos on paljon pienempi kuin kT, tämä voidaan pyöristää muotoon
mikä on sama kuin Maxwellin–Boltzmannin jakaumalaki.
Historia
Max Planck esitti jo vuonna 1900 lain, joka osoittaa mustan kappaleen lähettämän sähkömagneettisen säteilyn taajuusjakauman lämpötilan funktiona. Tämän jakauman teoreettinen selitys osoittautui kuitenkin hankalaksi, ja jo samana vuonna Planck esitti, että kappale voi lähettää säteilyenergiaa vain tietyn kokoisina määrinä kerrallaan, kvantteina. Myöhemmin Albert Einstein kehitti teoriaa edelleen ja esitti, että säteilyn voidaan olettaa koostuvan hiukkasmaisista fotoneista. Vielä tämän jälkeenkään ei jakaumalain teoreettinen johto ollut tyydyttävä, mihin Dhakan yliopiston professori Satyendra Nath Bose kiinnitti huomiota 1920-luvun alussa. Hän osoitti kuitenkin, että tämä jakaumalaki voidaan johtaa, kun oletetaan, ettei hiukkasia voida yksilöidä ja että niille ei ole olemassa lukumäärän säilymislakia. Tällöin Planckin laki saadaan suoraan sovellettaessa Bosen jakaumalakia fotoneille.
Bosella oli kuitenkin vaikeuksia saada tutkimuksensa julkaistuksi. Vasta kun hän lähetti asiaa koskeneen kirjeen Einsteinille, tämä ymmärsi sen merkittävyyden, ja tutkimus julkaistiin.
Bosen–Einsteinin jakaumalain johto
Oletetaan, että on olemassa joukko energiatasoja, jotka on merkitty indeksinumeroilla . Kunkin energiatilan energia on, ja siinä on  hiukkasta. Oletetaan edelleen, että kukin tila jakautuu vielä
erilliseen alatasoon, joista jokaisella on yhtä suuri energia, mutta jotka jollakin muulla tavalla eroavat toisistaan. Näillä eri alatasoilla olevilla hiukkasilla voi esimerkiksi olla eri suuri liikemäärä mutta sama määrä energiaa. Tasoon liittyvien tilojen lukumäärää sanotaan tämän energiatason "degeneraatioksi". Kullakin tällaisella alatasollakin voi olla kuinka monta hiukkasta tahansa.
Olkoon <span id="w(n,g)"> niiden tapojen lukumäärä, joilla hiukkasta voidaan sijoittaa näille yhteensä energiatason alatasolle. Kun hiukkasia ei voida yksilöidä, on vain yksi tapa sijoittaa hiukkasta yhdelle alatasolle, minkä vuoksi . (Tässä kohdin jakauman johto eroaa Maxwellin-Bolzmannin jakaumasta). Voidaan helposti nähdä, että tällöin on tapaa jakaa  kahden alatason kesken, minkä vuoksi voidaan kirjoittaa:
Samaan tapaan jatkamalla voidaan osoittaa, että niiden tapojen lukumäärä, joilla hiukkasta voidaan jakaa kolmen alatason kesken, on
ja edelleen
Tämä seuraa binomikertoimia koskevasta kaavasta:
Kun jatketaan samoin, saadaan edelleen <span id="w(n,g)">
Niinpä niiden tapojen lukumäärä, joilla hiukkaset voivat jakautua eri energiatasojen kesken, saadaan kertomalla eri energiatasoja vastaavat lukumäärät keskenään:
kun oletetaan, että g_i \gg 1.
Systeemi on termodynaamisessa tasapainotilassa, kun W:llä on suurin mahdollinen arvo. Tämä vastaa jakaumaa, jonka todennäköisyys on suurin. Jos oletetaan, että hiukkasten kokonaismäärä ja yhteenlaskettu energia tunnetaan, suureet ja saavat maksiminsa samalla
Jos oletetaan, että g_i on hyvin suuri luku, voidaan kertomalle laskea likiarvo Stirlingin kaavalla:
,
jolloin saadaan
Termodynamiikan avulla voidaan osoittaa, että tässä kaavassa esiintyvät parametrit \alpha ja \beta vastaavat systeemiin liittyviä fysikaalisia suureita seuraavasti:
ja ,
missä on Boltzmannin vakio,   absoluuttinen lämpötila ja \mu systeemin kemiallinen potentiaali. Näin ollen kaava voidaan lopulta kirjoittaa muotoon
Soúdanlahti
Soúdanlahti (myös Sudanlahti) on lahti Egeanmeressä Kreetan saaren pohjoisrannikolla Kreikassa. Lahti sijaitsee Chanián alueyksikön alueella ja rajautuu pohjoisessa, lännessä ja etelässä Chanián kuntaan sekä etelässä myös Apokóronaksen kuntaan. Lahden pohjoispuolella sijaitsee pyöreähkö Akrotírin niemi.
thumb|left|220px|Soúdanlahti [[Apterasta nähtynä. Etualalla Izzeddinin linnoitus, taustalla Akrotírin niemi.]] thumb|left|220px|[[USS Harry S. Truman (CVN-75) Soúdanlahdella matkalla Soúdan laivastotukikohtaan.]] Soúdan kaupungissa lahden pohjukassa on matkustaja- ja tavarasatama, jonka kautta kulkee yli 300 000 henkilöä joka vuosi. Satamasta pääsee autolautalla esimerkiksi Ateenan kupeessa sijaitsevaan Pireukseen. Satama on Kreetan suurin ja myös yksi koko Kreikan suurimmista, ja lukeutuu maan parhaisiin syviin ankkuripaikkoihin. Myös Kreikan merivoimilla ja Natolla on tukikohdat Soúdassa.
Lahdessa sijaitsevat pienet saaret Soúda ja Palaiósouda eli Maráthi. Lahden rannalla tai sen läheisyydessä sijaitsevat muun muassa antiikin aikaisen Apteran kaupungin rauniot, turkkilaisaikainen Izzeddinin linnoitus sekä toisen maailmansodan aikana kaatuneiden liittoutuneiden hautausmaa.
Uusi-Kaledonia
Uusi-Kaledonia on Ranskalle kuuluva erityisyhteisö Tyynenmeren keskellä. Maantieteellisesti se on osa Melanesiaa. Uuden-Kaledonian pinta-ala on 18 575 neliökilometriä ja asukasluku on vuoden 2011 arvion mukaan 256 275. Yhteisön pääkaupunki on Nouméa. Vuoteen 1998 Uusi-Kaledonia oli Ranskan merentakainen alue, mutta se sai vuonna 1998 solmitulla sopimuksella erityisaseman ja muita alueita enemmän itsehallintoa. Uuden-Kaledonian itsenäistymisestä järjestettiin kansanäänestys marraskuussa 2018, lokakuussa 2020 ja joulukuussa 2021, joissa enemmistö äänestäjistä kannatti Ranskan osana pysymistä.
Maantiede
240px|thumb|vasen|Uuden-Kaledonian ja Vanuatun kartta. Uuden-Kaledonian alue muodostuu saarista, jotka ovat Grande Terre (16 350 km²), Pinssaari (156 km²), Loyautésaaret (1 980 km²) sekä pienet Bélepsaaret. Grande Terre on noin 400 kilometriä pitkä ja 50 kilometriä leveä. Saaren jakavat osiin vuoriryhmät, joiden korkeimpia huippuja ovat Mont Panié (1 629 m) ja Mont Humbolt (1 618 m). Vuorilta laskee mereen useita jokia. Itärannikko on maastoltaan vuoristoista ja ilmastoltaan kosteaa, länsirannikko kuiva ja tasaisempi. Monista muista Tyynenmeren saarista poiketen Grande Terre ei ole syntynyt vulkaanisen toiminnan seurauksena, vaan se on osa historiallista Gondwanamannerta. Pinssaari ja Loyautésaaret sitä vastoin ovat syntyneet nykyisin sammuneen tulivuorijonon vulkaanisen toiminnan seurauksena. Loyautésaaret ovat tasaisia, eikä niillä ole jokia. Pinssaarella sen sijaan on muutamia mäkiä ja virtoja. Uuteen-Kaledoniaan kuuluu lisäksi joukko pienempiä saaria, joita ovat esimerkiksi Chesterfieldsaaret, Matthewsaari, Huntersaari sekä Walpolesaari. Mikään niistä ei ole asutettu, mutta Vanuatu on vaatinut Matthew- ja Huntersaaria itselleen.
Keskimääräinen korkein lämpötila vaihtelee välillä 22–28 °C ja alhaisin välillä 11–17 °C. Helmikuu on yleensä vuoden lämpimin kuukausi. Viileimmät kuukaudet ovat heinä- ja elokuu. Syklonikausi ajoittuu tammikuun ja huhtikuun välille. Kuivakausi on loka–marraskuussa ja sadekausi helmikuusta toukokuun alkupuolelle. Sade ei jakaudu tasaisesti, vaan pääsaaren itärannikko saa yleensä enemmän sadetta kuin länsirannikko sisämaan vuoriston vuoksi.
Luonto
230px|thumb|[[Kagu (Rhynochetos jubatus)]] Koska Uusi-Kaledonia on ollut erillään mantereesta noin 80 miljoonan vuoden ajan, sillä on useita kotoperäisiä kasvi-, nisäkäs- ja erityisesti lintulajeja. Biodiversiteettiin on vaikuttanut myös etenkin vuoristoinen maasto. Yhteensä eri eläinlajeja on Uudessa-Kaledoniassa yli 4 500. Ainoat endeemiset nisäkäslajit ovat neljä saarella tavattavaa hedelmälepakkolajia. Saarelle 1800-luvulla istutetut hirvet ovat tehneet suurta tuhoa kannan kasvettua hallitsemattomasti. Alueella tavataan noin 68 lajia maalintuja, joista noin 20 on endeemisiä. Niihin kuuluu muun muassa erittäin uhanalainen kagu. Saarilla tavataan lisäksi monia endeemisiä skinkki- ja gekkolajeja. Rhacodactylus leachianus -gekkolaji kasvaa noin 35-senttiseksi. Uudessa-Kaledoniassa tavataan noin 3 250 eri kasvilajia, joista noin 80 prosenttia on kotoperäisiä. Pilariaraukaria (Araucaria columnaris) on tärkeä kanakkien miehuuden symboli. Muita alueen kotoperäisiä puita ovat esimerkiksi Ficus prolixa ja Montrouziera cauliflora. Agathis lanceolata on tärkeä puuteollisuudelle sen hyvän laadun takia. Uudessa-Kaledoniassa on useita suojelualueita, mutta niistä vain luonnonsuojelualueet ovat tiukasti suojeltuja. Luontoa uhkaavat muun muassa kaivostoiminnan takia tehtävät metsänhakkuut sekä metsä- ja pensaikkopalot.
Varhaishistoria
Uuden-Kaledonian ensimmäiset asukkaat olivat noin 3 500 vuotta sitten Vanuatulta tulleita lapitakulttuurin edustajia. He olivat metsästäjä-keräilijöitä, mutta harjoittivat jo myös maanviljelyä. Kulttuuri on nimetty Uuden-Kaledonian Konéen lähellä sijaitsevan kaivauspaikan mukaan. Uudesta-Kaledoniasta käsin tämän kulttuurin edustajat asuttivat edelleen Fidžin, Tongan ja Samoan. 1100-luvulta eaa. 1800-luvulle jaa. polynesialaiset asuttivat osia Uudesta-Kaledoniasta ja sekoittuivat osittain paikalliseen väestöön. Varhaiset asukkaat viljelivät muun muassa jamssia, taaroa ja maniokkia. Viljelyä varten tehtiin penkereitä, joiden jäänteitä on edelleen näkyvillä. Yhteiskunnallisesti alueen asukkaat olivat jakautuneet eri klaaneihin.
Eurooppalaisten tulo
Eurooppalaiset saapuivat Uuteen-Kaledoniaan 1700-luvulla. Kapteeni James Cook havaitsi alueen pääsaaren Grande Terren vuonna 1774 ollessaan matkalla tutkimaan Terra Australista. Hän nimesi alueen Uudeksi-Kaledoniaksi Skotlannin vanhan nimityksen mukaan, koska alue muistutti hänen mielestään Skotlannin kumpuilevaa maisemaa. 4. syyskuuta 1774 Cook ja hänen miehistönsä rantautuivat ja tutkivat aluetta kymmenen päivän ajan. He kohtasivat myös paikallisia, jotka käyttäytyivät heitä kohtaan ystävällisesti. Seuraavana eurooppalaisena paikalla kävi ranskalainen Jean-François de Galaup vuonna 1788. Hän kuitenkin katosi miehistöineen. Häntä etsimään lähetettiin Ranskasta vuonna 1791 Brunty d’Entrecasteaux’n ja Huon de Kermadecin johtama retkikunta, joka saapui Uuteen-Kaledoniaan vuonna 1793. De Kermadec kuoli pian saapumisen jälkeen. D’Entrecasteaux järjesti retkikunnan maihin, jossa he eivät tavanneet paikallista väestöä. Syynä on arveltu olleen sen, että Cookin miehistön mukana olisi tullut väestön kuoleman aiheuttaneita kulkutauteja. D’Entrecasteaux palasi Ranskaan, ja paluumatkalla hän teki ensimmäisen havainnon Loyautésaariin kuuluvasta Ouvéasta. Loyautésaaria kartoitti kuitenkin kunnolla vasta vuonna 1827 ranskalainen Dumont d’Urville. 1800-luvulla Uuteen-Kaledoniaan alkoi tulla valaanpyytäjiä ja santelipuun kauppiaita. 1840-luvulta lähtien alueelle tuli myös sekä katolilaisia että protestanttisia lähetyssaarnaajia.
Osaksi Ranskaa
230px|thumb|Uusikaledonialaisia piirroksessa 1880-luvulta. 1850-luvun alussa Ranska oli alkanut etsiä uusia sotilaallisia tukikohtia ja vaihtoehtoista sijaintipaikkaa Ranskan Guayanassa sijainneelle rangaistussiirtolalle, jossa kuolleisuus oli ilmaston takia suurta. Vuonna 1853 Napoleon III määräsi, että Uusi-Kaledonia pitää liittää Ranskaan. Ranskan lippu nostettiin Baladessa 24. syyskuuta samana vuonna, mihin britit eivät reagoineet. Nykyiseen Nouméaan alettiin tuoda vankeja vuonna 1864, ja vuoteen 1897 mennessä alueelle oli lähetetty yhteensä noin 25 000 vankia. Vapautuessaan suurin osa heistä jäi asumaan alueelle. Esimerkiksi Pariisin kommuunista tulleiden ranskalaisten vankien lisäksi alueelle tuotiin Pohjois-Afrikasta noin 1 700 arabi- ja berberivankia. 1860- ja 1870-luvuilla alueelta löydettiin nikkeliä, jota kaivamaan tuodut ranskalaiset siirtolaiset saivat alkuperäisasukkaiden maita. Seurauksena oli vihamielisyyksiä paikallisten kanakkien kanssa, jotka nousivat vuonna 1878 avoimeen kapinaan päällikkö Ataïn johdolla. Kapinaa kukistettaessa kuoli 200 ranskalaista ja 1 200 kanakkia. Kapinan jälkeen kanakit eristettiin sisämaan reservaatteihin. Vankien virta alueelle loppui vuonna 1897, ja kun siirtolaisia ei tullut tarpeeksi, työvoimaa palkattiin Indonesiasta, Indokiinasta ja Japanista. Kanakkien määrä väheni 42 500:sta (vuonna 1887) 28 000:een vuoteen 1901 mennessä.
Maailmansodat ja taloudellinen nousu
Ensimmäisessä maailmansodassa Ranskan armeijassa palveli 2 145 uusikaledonialaista mukaan lukien noin 1 005 kanakkia. Uusikaledonialaisia kuoli sodassa noin 600. Vuonna 1917 syttyi uusi kanakkikapina, tällä kertaa Noël-nimisen päällikön johdolla. Kukistetussa kapinassa kuoli noin 200 kanakkia ja 11 ranskalaista. Toisessa maailmansodassa Uusi-Kaledonia asettui puoltamaan Charles de Gaullen Vapaata Ranskaa Vichyn Ranskan sijasta. Uusikaledonialaisia taisteli muun muassa Pohjois-Afrikassa ja Italiassa. Pearl Harborin taistelun jälkeen paikalliset japanilaiset vietiin keskitysleireille tai karkotettiin. Yhdysvallat keskitti vuonna 1942 alueelle 40 000 sotilasta. Sodan jälkeen Uudesta-Kaledoniasta tuli siirtomaan sijaan Ranskan merentakainen alue, ja vuonna 1946 kanakit saivat Ranskan kansalaisuuden. Vuonna 1953 perustettiin ensimmäinen kanakkipuolue Union Calédonienne, johon kuului myös valkoisia pienmaanomistajia. Nikkelibuumi vaurastutti aluetta 1960- ja 1970-luvuilla sekä toi siirtolaisia muun muassa Vanuatulta, Tahitilta ja Ranskasta.
Nykypäivä
thumb| Uuden-Kaledonian itsenäisyysliikkeen lippu sai vuonna 2010 virallisen aseman. Uuden-Kaledonian itsenäisyysliike muodostui 1970-luvulla. Vuonna 1979 perustettiin itsenäisyyttä ajavien Front Indépedentiste ja vuonna 1977 sitä vastustanut Rassemblement pour Calédonie dans la République (RPCP). 1980-luvulla alkoi niin sanottu Les Évènements eli ”tapahtumat”. Front Indépedentiste liittoutui muiden itsenäisyyttä ajavien puolueiden kanssa ja muodosti Front de Libération Nationale Kanak et Socialisten eli FLNKS:n vuonna 1984. Vähän myöhemmin kymmenen kanakin murha ajoi alueen sisällissodan partaalle. Ranska ehdotti vuonna 1985 rajoitettua itsehallintoa osana Ranskaa, mutta FLNKS hylkäsi ehdotuksen. Samana vuonna surmattiin nuori maahanmuuttaja Yves Tuval, ja sen jälkeen yksi FLNKS:n johtajista Eloi Machoro. Machoron kuolema johti mellakoihin ja kuuden kuukauden poikkeustilaan. Itsenäisyydestä järjestettiin vuonna 1987 kansanäänestys, jossa 98 prosenttia kannatti Ranskan osana pysymistä. Arviolta 84 prosenttia kanakeista oli kuitenkin boikotoinut vaaleja äänestyskelpoisuudesta syntyneiden erimielisyyksien vuoksi.
Uuden-Kaledonian itsenäistymisestä järjestettiin kansanäänestys 4. marraskuuta 2018. 56,4 % äänestäneistä kannatti Ranskan osana pysymistä. Toisessa lokakuussa 2020 järjestetyssä äänestyksessä itsenäisyyttä vastusti 53,26 % äänestäneistä. Äänestysaktiivisuus oli kohonnut edellisestä kerrasta ja oli nyt lähes 87 prosenttia. Kolmas äänestys pidettiin joulukuussa 2021.
Hallinto ja politiikka
Uusi-Kaledonia jakautuu kolmeen provinssiin, jotka ovat Province des îles Loyauté, Province Nord ja Province Sud. Erityisyhteisön päämies on Ranskan presidentti, jota edustaa alueella suurkomissaari Thierry Lataste. Presidentin edustajan valitsee presidentti sisäasiainministerin esityksestä. Uuden-Kaledonian presidentti on vuodesta 2021 lähtien ollut Louis Mapou. Presidentin valitsee virkaansa Uuden-Kaledonian kongressi viisivuotiskauden ajaksi. Uudessa-Kaledoniassa on 11 ministeristä koostuva kabinetti, jonka jäsenet valitsee Uuden-Kaledonian kongressi. Kongressin edustajat valitaan suorilla vaaleilla viisivuotiskausiksi. Viimeisimmät vaalit pidettiin vuonna 2019. Uudella-Kaledonialla on lisäksi kaksi paikkaa Ranskan senaatissa ja samoin kaksi Ranskan kansalliskokouksessa. Alahuoneessa molempia paikkoja pitää hallussaan LREM ja senaatissa tasavaltalaiset ja UDI.
Vuoden 1998 Nouméan sopimuksen perusteella Uusi-Kaledonia voi järjestää kaikkiaan kolme kansanäänestystä alueen itsenäisyydestä. Yhteensä Uudella-Kaledonialla on sovittu enintään kolmen kansanäänestyksen järjestämisestä 2010- ja 2020-lukujen taitteessa: vuonna 2018 (jolloin itsenäisyyttä vastusti hieman alle 57 %), 2020 (hieman yli 53 % vastusti) ja 2021.
Väestö
220px|thumb|vasen|Kanakkinaisia. CIA:n julkaiseman The World Factbookin mukaan Uudessa-Kaledoniassa asui vuonna 2016 arviolta 275 355 asukasta. Vuoden 2009 arvion mukaan suurimmat etniset ryhmät olivat kanakit (40,3 %), eurooppalaiset (29,2 %), wallisfutunalaiset (8,7 %), tahitilaiset (2 %), indonesialaiset (1,6 %), vietnamilaiset (1 %), vanuatulaiset (0,9 %) ja muut (16,2 %).
Kanakeista suuri osa asuu tribus-nimellä tunnetuissa yhteisöissä sisämaassa ja Grande Terren itärannikolla. Uudessa-Kaledoniassa syntyneitä eurooppalaistaustaisia kutsutaan nimellä caldoche. Maaseudulla asuvia vadocheja kutsutaan nimellä broussard ja kaupungeissa nimellä calédonien. Broussardeja asuu Grande Terren länsirannikolla ja calédoneja lähinnä Nouméan ympäristössä. Ranskasta hiljattain muuttaneita kutsutaan nimillä métros tai zorreilles. Heidän lisäkseen Uudessa-Kaledoniassa on noin 2 000 pied-noiria eli Algeriasta tulleita ranskalaisia. Alueen polynesialaistaustaiset asukkaat ovat tulleet osittain Ranskan Polynesiasta, mutta suurimmaksi osaksi Wallis ja Futunalta ja tarkemmin Wallisin saarelta. He ovat yleensä eurooppalaisten tavoin vastustaneet ajatusta itsenäistymisestä. Alueen aasialaiset ovat tulleet 1900-luvun alussa ja 1960-luvun nikkelibuumin aikana. Nikkelibuumin aikana tulivat myös vanuatulaiset, joiden lisäksi maassa on pieni englantia puhuva vähemmistö pääasiassa Australiasta ja Kanadasta.
Ranska on alueen virallinen kieli, mutta alueella puhutaan myös 33 melanesialaista ja polynesialaista kieltä. Suurin uskontokunta ovat katolilaiset, jotka muodostavat noin 60 prosenttia väestöstä. Toinen suuri ryhmä ovat protestantit (30 %) ja muut uskonnot (10 %).
Liikenne
Alueen sisäisessä ilmaliikenteessä toimii lentoyhtiö nimeltä Air Calédonie, ja kansainvälisessä liikenteessä toimii Air Calédonie International. Air Calédonie lentää Nouméa-Magentan lentoasemalta Nouméasta Konéen, Touhoon ja Koumacille pääsaarella, sekä jokaiselle Loyautésaarelle ja Pinssaarelle. Loyautésaarien välillä ei ole suoria lentoreittejä. Uudessa-Kaledoniassa on yhteensä 25 lentokenttää, joista 12 on päällystetty. Tieverkkoa saarella on yhteensä 5 622 kilometrin verran, ja etenkin rannikkoalueilla on runsaasti teitä. Suurin osa laivaliikenteestä, niin rahtilaivoista kuin matkustajalaivoistakin, suuntautuu Nouméan satamaan.
Talous
Vuoden 2014 arvion mukaan Uuden-Kaledonian bruttokansantuote oli 11,1 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Bruttokansantuote henkilöä kohden oli vuonna 2012 arvion mukaan 38 800 dollaria. Uudella-Kaledonialla on suuret luonnonvarat. Sillä on esimerkiksi laajat kromi-, koboltti-, rauta- ja magnesiumvarannot. Alueella sijaitsee maailman tunnetuista nikkelivaroista noin 25 prosenttia, ja nikkeli on maan tärkein vientituote. Vain pieni osa alueen maasta sopii viljelykseen, ja noin 20 prosenttia tuonnista koostuukin elintarvikkeista. Suurimmat tuontimaat ovat Ranska, Australia, Etelä-Korea, Singapore, Malesia, Kiina ja Uusi-Seelanti. Suurimmat vientimaat ovat Kiina, Japani, Australia, Ranska ja Belgia.
Vuosina 2009–2010 Ranska käytti Uuden-Kaledonian talouden tukemiseen enemmän rahaa kuin muihin merentakaisiin alueisiinsa. Ranskan pääministeri Manuel Valls vahvisti 500 miljoonan dollarin suuruisen apupaketin Uuteen-Kaledoniaan vuosiksi 2016–2019. Apupaketin suuruudeksi kerrottiin vuonna 2020 noin 1,5 miljardia euroa vuodessa. Vuonna 2013 Uudella-Kaledonialla oli velkaa 112 miljoonaa dollaria. Talouden uskotaan kohentuvan tulevien vuosien aikana nikkelin hinnan nousun ja uusien kaivosteollisuuteen tehtyjen investointien avulla.
Uuden-Kaledonian valuutta on CFP-frangi, joka on käytössä myös Wallisissa ja Futunassa sekä Ranskan Polynesiassa.
Lähes puolet Uuden-Kaledonian energiasta tuotetaan vesivoimalla ja loput öljyllä. Noin kolme neljäsosaa energiasta kuluu nikkelin jalostamiseen.
Tapakulttuuri
Kanakkien perinteinen yhteiskunta perustui klaanijärjestelmälle. Ennen eurooppalaisten tuloa Uudessa-Kaledoniassa oli arviolta 300 klaania. Klaanin jäsenyys kulki suvussa, ja jokainen klaani liitti yleensä itsensä johonkin myyttiseen esi-isään. Klaaneilla oli päällikkö, jonka asema oli periytyvä. Päällikkö oli aina mies, ja hän päätti muun muassa oikeudesta ja sodasta. Naiset liittyivät tavallisesti miehensä sukuun, ja lapset nimettiin isän mukaan. Monesti isää tärkeämpi henkilö on kuitenkin äidin veli, joka toimii lapsen kummina. Varsinkin Uuden-Kaledonian pääkaupunki Nouméa ja jossain määrin Grande Terren länsirannikko ovat kulttuuriltaan ranskalaisia. Broussardit eroavat kaupunkien ranskalaisista, ja he vertaavat itseään usein Australian takamaiden asukkaisiin. Niinpä esimerkiksi australialaiset hatut ovat yleisessä käytössä. Varsinaisesta ranskalaisesta kulttuurista vastaavat lähinnä kaupunkien kalédonialaiset ja maahan hiljattain muuttaneet.
Perinteiset käsityöt
Kanakit tekevät perinteistä käsityötä lähinnä puusta ja kivestä. Puusta tehtiin perinteisesti jumalien kuvia, ja tärkein veistostyyppi oli flèche faîtière -nimellä tunnetut toteemit. Myös eläinaiheet, kuten haukat ja kilpikonnat, ovat yleisiä. Puusta tehtiin veistosten ohella aseita. Kanakit käyttivät pyöreä- ja linnunpään muotoon muotoiltuja nuijia sekä heittokeihäitä. Tärkein kivestä tehty käsityö oli seremonialliset kirveet. Niitä käytettiin klaanin voiman symboleina. Kirveen kivi oli yleensä vihreästä serpentiinikivestä tai jadesta. Kirveen kahvaan käytettiin lepakonnahkaa.
Urheilu
Uuden-Kaledonian suosituin urheilulaji on jalkapallo, ja se on suosittua laajasti kaikkien väestöryhmien keskuudessa. Tunnettu uusikaledonialainen jalkapalloilija on esimerkiksi Christian Karembeu. Jalkapalloa pelaavat pääasiassa miehet. Naisten keskuudessa pelataan esimerkiksi rantalentopalloa ja krikettiä. Ranskan vaikutuksesta Uudessa-Kaledoniassa pelataan myös yleisesti petankia. Uusi-Kaledonia on perinteisesti pärjännyt hyvin Etelä-Tyynenmeren kisoissa. Uuden-Kaledonian jalkapallomaajoukkue on ollut FIFAn jäsen vuodesta 2004 lähtien.
Kirjallisuus
Uudessa-Kaledoniassa on useita kirjakustantamoita ja kirjailijoita. Esimerkiksi kustantamo Grain de Sable on erikoistunut julkaisemaan alueen historiasta ja perinnöstä kertovaa kirjallisuutta. Tunnettuja uusikaledonialaisia kirjailijoita ovat esimerkiksi sarjakuvaa Brousse en Folie tekevä Bernard Berger, runoja ja näytelmiä kirjoittava Pierre Gope, itsenäisyyttä kannattava poliittinen kirjailija Dewe Gorodey, Ranskassa syntynyt fiktiokirjailija Claudine Jacques ja runoja ja näytelmiä kirjoittava Nicolas Kurtovitch.
Pentti Tuominen
Pentti Arnold Tuominen (2. helmikuuta 1920 Kuorevesi – 24. lokakuuta 1995 Helsinki) oli suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan basso.
Tuominen kuului Suomen Kansallisoopperan solistikuntaan. Hän esiintyi lisäksi ainakin viidessä pitkässä elokuvassa 1950- ja 1960-luvulla sekä monissa tv-elokuvissa ja -sarjoissa. Tuominen oli muutamaan otteeseen Kauko Käyhkön sijaisena Kipparikvartetissa yhtyeen toisena bassona, ja hän esiintyi useiden tanssiorkestereiden kuten Dallapén solistina. Hän myös ohjasi kaksi Keravan oopperayhdistyksen tuotantoa 1970- ja 1980 luvun vaihteessa (Gaetano Donizettin Yökello ja Pietro Mascagnin Cavalleria Rusticana).
Tuominen teki 1940-luvun lopulta lähtien monia levytyksiä, joissa hän esiintyi usein salanimellä Aarno Aava. Oikealla nimellään hän levytti esimerkiksi Helsingin Teatteriorkesterin jousiston kanssa muutaman levyn 1950-luvulla. Humppa-Veikot -yhtyeen kanssa Tuominen levytti 1970-luvulla muun muassa tunnetun kappaleen Espanjatar olen sorja.
Tuominen palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1975.
Laillistettu kiinteistönvälittäjä
Laillistettu kiinteistönvälittäjä (lyhenne LKV ) on henkilö, joka on Suomessa suorittanut Keskuskauppakamarin laillistetun kiinteistönvälittäjän tutkinnon.
Tutkinto ja ammattipätevyys
Laillistetun kiinteistönvälittäjän tutkintoja järjestetään kaksi kertaa vuodessa Helsingissä, Oulussa ja Tampereella. Tutkinnon suorittaminen on edellytyksenä ammattimaisessa kiinteistönvälityksessä välitysliikkeen tai sen toimipisteen johtajalle. Kokeen läpäisee noin kolmasosa siihen osallistuneista.
Välityspalkkiot
Vain laillistettu, aluehallintoviraston rekisteröimä ja valvoma kiinteistönvälitysyritys voi yritystoiminnassaan laskuttaa työstään välityspalkkion. Välityshinnoittelun ilmoittamista koskevat periaatteet sisältyvät hintamerkintäasetukseen 1359/1999. Asetuksen taustalla on EU:n direktiivi kuluttajansuojasta kuluttajille tarjottavien tuotteiden hintojen ilmoittamisesta, 98/6/EY. Suomessa kuluttaja voi halutessaan selvittää kiinteistönvälityshintoja ennen välittäjävalintaa internetin välityspalkkiovertailuista. Vaihtoehtoinen tapa hintojen selvittämiseksi on kysyä ne jokaiselta paikkakunnan välittäjältä erikseen.
Lainsäädäntö
Kiinteistönvälittäjän ja muiden kiinteistönvälitysliikkeiden palveluksessa olevien toimintaan liittyvät keskeisesti laki kiinteistönvälitysliikkeistä ja vuokrahuoneiston välitysliikkeistä (1075/2000), laki kiinteistöjen ja vuokrahuoneistojen välityksestä 1074/2000 (kiinteistönvälityslaki ), valtioneuvoston asetus kiinteistönvälitysliikkeistä ja vuokrahuoneiston välitysliikkeistä (143/2001), valtioneuvoston asetus asuntojen markkinoinnissa annettavista tiedoista (130/2001) sekä hyvä kiinteistönvälitystapa.
Välitysliikelain muutoksen (279/2013) mukaan tammikuusta 2016 alkaen vähintään puolella välitysliikkeen palveluksessa olevista ja jokaisessa toimipisteessä on oltava laillistetun kiinteistönvälittäjän pätevyys.
Kiinteistön kauppa on sopimusvapaudeltaan rajoitettua kauppaa, jossa on noudatettava laissa säädettyjä muotomääräyksiä, jotta kauppa olisi laillisesti pätevä, toisin kuin irtaimiston kaupassa, jossa pääsääntöisesti pätee sopimusvapaus.
Olga Vuolle
Olga Aleksandra Holmberg, kirjailijanimi Olga Vuolle (13. maaliskuuta 1894 Tampere – 23. toukokuuta 1966 Kymi) oli suomalainen kirjailija.
Loreton alue
thumb|Alue Perun kartalla Loreton alue on yksi Perun hallinnollisista alueista. Se sijaitsee maan pohjoisosassa.
Alueen pääkaupunki on Iquitos. Sen pinta-ala on 368 852 neliökilometriä, joten se on Perun 26 alueesta ylivoimaisesti laajin. Vuonna 2007 asukasluku oli 891 732.
Miroslav Hroch
Miroslav Hroch (s. 1932 Praha) on tšekkiläinen historiantutkija ja Prahan yliopiston professori, joka tunnetaan kansainvälisesti parhaiten kansallisten liikkeiden kehitystä koskevasta teoriastaan.
Hroch opiskeli vuodesta 1951 Kaarlen yliopistossa Prahassa, valmistui maisteriksi 1956 ja väitteli tohtoriksi 1962. Hän on ollut Kaarlen yliopistossa yleisen historian apulaisprofessorina 1956–1968, dosenttina 1968–1989 ja professorina vuodesta 1989. Hän on ollut vierailevana luennoitsijana monissa ulkomaisissa yliopistoissa.