cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bangladeshin historia
Bengalin islamilaistuminen
Viimeinen suuri mogulihallitsija Aurangzeb kuoli vuonna 1707, minkä jälkeen Bengalin käskynhaltijat tulivat käytännössä itsenäisiksi. Alue oli riittävän voimakas torjuakseen alueita havittelevan marathivaltakunnan laajenemispyrkimykset. Kun alueen mogulikuvernööri Alivardi Khan kuoli vuonna 1756, hän jätti Bengalin hallinnan pojanpojelleen Siraj ud-Daulahille, joka menetti Bengalin hallinnan Britannialle seuraavana vuonna.
Siirtomaa-aika
Mogulihallitsija Aurangzebin aikana Englannin Itä-Intian kauppakomppania sai luvan perustaa kauppatukikohdan Länsi-Bengalin Kalkuttaan vuonna 1650. Mogulivaltakunnan rapistumisen myötä britit alkoivat osallistua yhä enemmän alueen politiikkaan ja sotilasoperaatioihin. Etelä-Aasia oli poliittisesti hajanainen, minkä ansiosta britit nousivat Intiassa valta-asemaan sotilaallisin valloituksin, lahjomalla tai tekemällä yhteistyötä paikallisten hallitsijoiden kanssa. Mogulivallan romahtamisen jälkeen Bengalin Subahia hallinnut nawab Siraj ud-Daulah valloitti Kalkutan brittisiirtokunnan ryöstellen ja surmaten väestöä. Robert Cliven johtamat brittijoukot lähetettiin Madrasista rankaisemaan Bengalin nawabia ja valtaamaan Kalkutta takaisin. Cliven joukot löivät Siraj ud-Daulahin joukot Plasseyn taistelussa kesäkuussa 1757 ja valtasivat koko Bengalin, vaikka Cliven tehtävänä oli ollut vain vallata Kalkutta takaisin.
Brittivalta Bengalissa vahvistui edelleen Buxarin taistelun jälkeen vuonna 1764, missä Hector Munron johtamat britit kukistivat Mogulivaltakunnan, Oudhin kuningaskunnan ja Bengalin muodostaman liittouman. Taistelun jälkeisessä rauhansopimuksessa mogulit luovuttivat Bengalin suvereniteetin briteille. Robert Clivestä tehtiin ensimmäinen Bengalin kuvernööri.
Brittien tekemät uudistukset eivät miellyttäneet alkuperäisväestöä. Tasan sata vuotta Plasseyn taistelun jälkeen brittivaltaa nousivat vastustamaan heidän itse kouluttamansa intialaiset sotilaat, sepoyt. Sepoykapina sai alkunsa muslimien muodostamasta Bengalin sepoyosastosta, joka nousi brittivaltaa vastaan. Kapinan keskeisimmät taistelut käytiin nykyisen Intian puolella Delhissä, Lucknowssa ja Kanpurissa, mutta kapinalla oli vaikutusta myös Bengalissa, missä Dhakan ja Chittagongin sepoyt hyökkäsivät brittejä vastaan. Britit kukistivat kapinan, minkä jälkeen Intian hallinto siirrettiin kauppakomppanialta hallinnon alaisuuteen ja muodostettiin Brittiläinen Intia. Brittiläisessä Intiassa muslimit jäivät syrjään maan liiketoiminnassa ja teollisuudessa, etenkin Itä-Bengalissa, joka oli kaukana kaupankäynnin keskipisteestä. Hindut olivat hallitsevassa asemassa lähes kaikilla yhteiskunnan aloilla. Muslimien ja hindujen vastakkainasettelun ja hallinnon tehostamisen nimissä Intian varakuningas ja kenraalikuvernööri George Curzon päätti vuonna 1905 toteuttaa Bengalin jaon, jossa alue jaettiin hinduenemmistöiseen Länsi-Bengaliin, jonka pääkaupunkina toimi Kalkutta ja muslimienemmistöiseen Itä-Bengaliin, jonka pääkaupunki oli Dhaka. Itä-Bengali oli pitkään ollut brittihallinnon laiminlyömä alue, mutta se oli alkanut kehittyä koulutuksen ja viestinnän alalla. Monet alueen muslimit katsoivat että heidän kulttuurinsa ero hindukulttuurista oli tunnustettu ja muslimijohtajat enimmäkseen tukivat jakoa. Länsi-Bengalin koulutetun hinduväestön keskuudessa jako herätti tyytymättömyyttä ja brittejä vastaan nousi äänekkäitä protesteja, joita johti Intian kansalliskongressi. Vastavoimaksi kongressille Intian muslimit perustivat muslimiliiton vuonna 1906, joka tuki Bengalin jakoa ja puolusti muslimien oikeuksia. Kansalliskongressi aloitti brittiläisten tuotteiden boikotoinnin ja rohkaisi intialaistuotteiden tuotantoa. Muslimit, jotka kannattivat Bengalin jakoa, eivät pystyneet kilpailemaan taloudellisesti ja poliittisesti vahvempia hinduja vastaan. Painostuksen alla britit peruuttivat Bengalin jaon vuonna 1912, mikä kasvatti muslimien ja hindujen välistä eripuraa monessa osassa maata. Muslimien mielestä jaon peruuttaminen ja Bengalin jälleenyhdistyminen suosi hinduväestöä.
Ensimmäinen maailmansota kasvatti Intiassa kansallismielistä liikehdintää. Kansalliskongressi tuki Britanniaa sodassa siinä uskossa, että britit palkitsisivat Intian uskollisuuden poliittisilla myönnytyksillä. Muslimiliitto ei ollut yhtä varma kannastaan. Epävarmuutta puolueen sisällä aiheutti se että Italian–Turkin sota, Balkanin sodat ja Ensimmäinen maailmansota kuvattiin Intiassa islamin ja länsimaiden imperialismin vastakkainasetteluna. Poliittisen sekasorron myötä alkoi herätä ajatus myös erillisestä muslimivaltiosta 1920-luvun lopulla. Yksi tämän aatteen alullepanijoista oli runoilija ja filosofi Muhammad Iqbal. Hän vaati luomaan muslimivaltion Intian luoteisosista, Punjabista, Sindistä ja Balochistanista. Bengali ei vielä tässä vaiheessa kuulunut suunnitelmiin. Muodostumaton muslimivaltio sai myöhemmin nimekseen Pakistan, mutta sen muodostamiseksi ei ollut poliittisesti organisoitua pyrkimystä.
Vuonna 1934 Muhammad Ali Jinnah nousi Muslimiliiton johtoon. Hän kannatti kahden valtion mallia, perustuen hindulaisuuden ja islamin eroihin ja hänen mielestään Pakistanin valtion perustaminen oli ratkaisu asiaan. Muslimiliitto alkoi vuonna 1940 ajaa itsenäisen valtion muodostamista Brittiläisen Intian luoteisosista, idässä sijaitseva Bengali oli edelleen suunnitelmien ulkopuolella. Kun Intian kongressipuolue kannatti yhtenäistä Intiaa, Muslimiliiton ja Kongressipuolueen väliset ristiriidat vain kasvoivat vuoden 1940 jälkeen. Ratkaisevaksi tapahtumaksi nousi Toinen maailmansota.
Toisen maailmansodan aikana Muslimiliitto ja Intian kongressi suhtautuivat Iso-Britannian hallintoon eri asentein. Kun britit julistivan Intian puolesta sodan Natsi-Saksaa vastaan kuulematta ensin intialaisia poliitikkoja, useat intialaiset ministerit erosivat protestiksi ja kongressipuolue järjesti kansalaistottelemattomuuskampanjan. Monia aktivisteja vangittiin, heidän joukossaan Mahatma Gandhi ja Jawaharlal Nehru. Kongressipuolueen jäädessä päätöksenteon ulkopuolelle Muslimiliiton valta kasvoi, sillä britit kutsuivat Jinnahin maan hallitukseen. Jinnah vaati briteiltä Pakistanin valtion muodostamista Intian muslimienemmistöisistä maakunnista. Britit myöntyivät tunnustamaan Intialle itsenäisyyden sodan jälkeen, mutta heidän toiveenaan oli luovuttaa valta yhdelle seuraajavaltiolle. Kongressipuolueen ja muslimiliiton välit katkesivat vuonna 1946, kun maan kansleri alkoi muodostaa väliaikaista hallitusta ilman muslimiliittoa. Jinnah yllytti muslimit suoran toiminnan päivään, mitkä yltyivät verisiksi mellakoiksi erityisesti Bengalissa ja Biharissa. Muslimien joukkosurma Kalkutassa toi Gandhin paikalle, mikä rauhoitti tilanteen Bengalissa, mutta muualla Intiassa levottomuudet yltyivät. Maa oli ajautumassa sisällissotaan, kunnes myös Kongressipuolue ja brittihallinto ymmärsivät että ainoa keino ratkaista asia oli jakaa maa Intian ja Pakistanin valtioihin. Idässä Bengali tultaisiin jakamaan Intian ja Pakistanin kesken, jolloin Itä-Bengalista muodostettiin erillään muusta Pakistanista olleen Itä-Pakistan. Alueiden välissä oli 1600 kilometriä Intian aluetta.
Intian jako
thumb|[[Louis Mountbatten keskustelee maan jaosta Jawaharlal Nehrun ja Muhammad Ali Jinnahin kanssa.]] Itä-Pakistania ja Länsi-Pakistania ei yhdistänyt mikään muu kuin yhteinen uskonto. Niitä erotti paitsi 1600 kilometrin etäisyys, niillä oli täysin erilainen kulttuuri, kieli ja etninen tausta. Pakistanin valtio syntyi verenvuodatuksella, kun hindut ja sikhit pakenivat Pakistanista intiaan ja muslimit Intiasta Pakistaniin. Osapuolten välillä syntyneissä väkivaltaisuuksissa sai surmansa ehkä kaksi miljoonaa ihmistä. Pakistanin rajat vakiinnutettiin nopeasti eikä uuden kansakunnan taloudellista elinkelpoisuutta huomioitu. Itä-Pakistanissa alue oli ollut riippuvainen hindujen hallinnasta. Maan jaon jälkeen monet Bengalin hindut pakenivat Kalkuttaan, ja heidän paikkansa kaupankäynnin hallinnassa ottivat Biharista tai Länsi-Pakistanin Punjabista muuttaneet muslimit. Intian jaon jälkeen muslimien kaupankäynnin keskus siirtyi Bombaysta Länsi-Pakistanin Karachiin. Suuri osa Itä-Pakistaniin tulleista investoinneista tuli Länsi-Pakistanista. Itä-Pakistanin tärkein vientituote oli juutti, jonka tuotannon hallinta oli länsipakistanilaisten käsissä. Itä-Pakistanin bengalin kielistä väestöä syrjittiin myös johtamistason tehtävissä, sillä länsipakistanilaiset suosivat bengalilaisten sijasta Biharista kotoisin ollutta urdunkielistä väestöä. Maassa oli puutetta koulutetusta henkilöstöstä maan hallinnassa, sillä kaikki hindu- ja sikhivirkamiehet olivat muuttaneet Intiaan. Dhakan korkeat hallinnolliset virat täyttivät yleensä Länsi-Pakistanista tai Intiasta muuttaneet henkilöt.
Kieliliike ja itsenäisyysaate
thumb|Bengalin kieliliike sai tuhannet itäpakistanilaiset osoittamaan mieltään Dhakan kaduille. Yksi Pakistanin tärkeimmistä vastakkainasettelua aiheuttaneista kysymyksistä oli ratkaisu siitä, mikä tulisi uuden valtion viralliseksi kieleksi. Jinnah taipui Biharin ja Uttar Pradeshin alueilta muuttaneiden vaatimuksiin, jotka vaativat että urdusta, tuli tehdä maan virallinen kieli. Punjabin, Sindhin, puštun ja belutšinkieliset Länsi-Pakistanissa, sekä bengalin kieliset, eli banglanpuhujat Itä-Pakistanissa olivat järkyttyneitä siitä että heidän kielelleen annettiin toisen luokan asema. Idässä tyytymättömyys muuttui väkivaltaiseksi, idän bengalilaiset muodostivat enemmistön, noin 54 prosenttia Pakistanin koko väestöstä. Omia etujaan ajaakseen itäpakistanilaiset perustivat vuonna 1949 Awamiliiton. Jinnah kuoli vuonna 1948 ja hänen kuolemansa jälkeen vastarinta kielikysymyksessä yltyi väkivaltaiseksi Dhakassa vuonna 1952, kun opiskelijat vaativat banglalle yhdenvertaista asemaa. Poliisi reagoi ampumalla väkijoukkoon ja kaksi opiskelijaa sai surmansa. Tapauksen muistolle rakennettiin Dhakaan myöhemmin Shaheed Minar muistomerkki. Välikohtauksen jälkeen banglankieliset alkoivat ajaa omaa kieltään urdun rinnalle viralliseksi kieleksi yhä ponnekkaammin. thumb|left|[[Huseyn Shaheed Suhrawardy ja Sheikh Mujibur Rahman nousivat merkittävimmiksi Itä-Pakistanin itsemääräämisoikeutta vaatineiksi henkilöiksi.]] Jinnahin kuoleman jälkeen pääministeriksi nousi Liaquat Ali Khan. Hänet kuitenkin murhattiin vuonna 1951 ja maan johtoon nousi Khwaja Nazimuddin. Jinnahin ja Liaquatin jälkeen Pakistan ajautui yhä epävakaampaan suuntaan ja maassa alkoi muodostua poliittis-sotilaallinen kulttuuri. Maan kenraalikuvernöörinä toiminut Malik Ghulam Muhammad oli tyytymätön Nazimuddinin kyvyttömyyteen hoitaa Itä-Pakistanin levottomuuksia ja syrjäytti tämän virastaan vuonna 1953. Maan politiikka oli kaoottisessa tilassa ja poliitikoille oli tärkeämpää oman maakunnan etu. Muualla maassa pelättiin että Punjabista käsin hallittiin koko kansaa.
Pakistanista muodostettiin tasavalta vuonna 1962, jolloin myös bengalilaiset saivat pieniä myönnytyksiä. Suhrawardy kuoli vuonna 1963, minkä jälkeen Awamiliiton johtoon nousi Sheikh Mujibur Rahman. Hän oli jo aiemmin puolustanut Itä-Pakistanin vapauttamista ja hänestä tuli maan autonomialiikkeen johtohahmo. 1960-luvun ensimmäisellä puoliskolla maan bruttokansantuote henkeä kohden kasvoi Länsi-Pakistanissa 4,4 prosenttia ja Itä-Pakistanissa 2,6 prosenttia. Bengalilaiset katsoivat että maan vientitulot tulivat idän juutin ja teen tuotannosta. Vuoteen 1960 saakka noin 70 prosenttia maan vientituloista oli peräisin idästä. Juutin maailmanlaajuisen kysynnän myötä idän osuus vuosikymmenen puolivälissä oli alle 60 prosenttia ja 1970-luvun alussa alle 50 prosenttia. Todellisista luvuista huolimatta Mujib vaati maan talouden eriyttämistä lännestä. Lännessä hyödyttiin myös itää enemmän vihreän vallankumouksen mukaisen teknisen edistymisen ja pakistanilaisten tekstiilien kysynnän kasvusta. Idässä oltiin myös pettyneitä siihen, että koska lännessä istui maan hallitus, se oli ulkomaanavun suurin hyötyjä.
Bangladeshin synty
Vuonna 1966 Mujib vaati poliittista ja taloudellista autonomiaa Itä-Pakistanille, mikä oli ristiriidassa Pakistanin presidentin Ayub Khanin tavoitteeseen lisätä kansallista integraatiota. Maan hallinnon pelkona oli että maa jakaantuisi kielellisesti ja kulttuurisesti, jonka väkirikkain ja voimakkain alue olisi Bengali. Kun Mujibia tukeneet mielenosoitukset äityvät mellakoiksi Dhakassa, hänet pidätettiin vuonna 1968 ja Ayub joutui Itä-Pakistanissa kansan epäsuosioon. Ayub menetti suosiotaan myös Länsi-Pakistanissa ja hän luovutti hallinnan Yahya Khanille vuonna 1969. Tämä ilmoitti pitävänsä itseään siirtymäkauden johtajana, jonka tehtävänä oli palauttaa järjestys ja järjestää uudet vapaat vaalit.
Vaalit järjestettiin joulukuussa 1970 ja enemmistön parlamenttipaikoista voitti Awamiliitto, joka sai 162 paikkaa 300:sta. Awamiliiton menestystä vaaleissa nosti Bengaliin marraskuussa 1970 iskenyt hirmumyrsky, joka surmasi arviolta neljännesmiljoona ihmistä. Pakistanin hallintoa ja Yahya Khania syytettiin välinpitämättömyydestä Itä-Pakistania kohdannutta katastrofia kohtaan. Vankilasta vapautunut Mujib syytti Länsi-Pakistania siitä että maan viljavarantoa ei hyödynnetty avun saamiseksi itään, vaan apu tuli ensimmäiseksi ulkomailta.
Sheikh Mujibur Rahmanin johtaman Awamiliiton vaalivoitto tarkoitti sitä, että hänestä piti tuleman Pakistanin pääministeri. Tätä ajatusta vastustivat kiivaasti presidentti Khan ja Pakistanin kansanpuolueen johtaja Zulfikar Ali Bhutto. He eivät voineet hyväksyä Mujibin ajatusta luoda Pakistanista liittovaltio. Liennyttääkseen osapuolten välisiä jännitteitä Mujib suostui tekemään vastaehdotuksen ja ehdotti että hänestä tulisi maan itäosan pääministeti ja Bhuttosta länsiosan. Ehdotukseen ei suostuttu ja Itä-Pakistanissa aloitettiin laajamittainen kansalaistottelemattomuuskampanja. Mujib kehotti ryhtymään yleislakkoon, kunnes Länsi-Pakistanissa suostuttaisiin kunnioittamaan vaalitulosta ja muodostamaan uusi hallitus. Presidentti Yahya jätti Mujibin vaatimukset huomiotta ja lykkäsi kansalliskokouksen koollekutsumista loputtomiin. Sen sijaan hän nimesi Tikka Khanin Itä-Pakistanin sotilaskuvernööriksi. Myös idässä olevien lännen sotilasjoukkojen määrää kasvatettiin rajusti, noin 25 tuhannesta 60 tuhanteen sotilaaseen, jolloin maan armeija oli lähellä valmiustilaa. Yahyan ja Mujibin väliset neuvottelut katkesivat maaliskuussa 1971, minkä jälkeen Länsi-Pakistanin armeija aloitti hyökkäyksen Itä-Pakistaniin 25. maaliskuuta 1971. Kuolonuhrien joukossa oli useita opiskelijoita, sillä länsipakistanilaisten väkivaltaisuuksien kohteena oli erityisesti Dhakan yliopisto ja hindujen asuttamat alueet. Pakistanin armeija surmasi järjestelmällisesti satoja bengalilaisia. Mujib pidätettiin ja useimmat Awamiliiton johtajat pakenivat Kalkuttaan. Kalkutassa he julistivat Itä-Pakistanin itsenäiseksi Bangladeshin valtioksi.
Tilanne kehittyi Bangladeshin itsenäisyyssodaksi, joka ajoi eri arvioiden mukaan 8-10 miljoonaa itäpakistanilaista pakolaisiksi Länsi-Bengaliin Intiaan. Hallitsematon pakolaisvirta Intiaan aiheutti sen, että Intian pääministeri Indira Gandhi antoi tukensa Itä-Pakistanin kapinallisille. Kiina ja Yhdysvallat tukivat sodassa Pakistania, minkä vuoksi Gandhi varmisti ennen Intian väliintuloa Neuvostoliiton tuen. Intian armeija hyökkäsi sekä Itä-Pakistaniin että Länsi-Pakistaniin joulukuussa 1971. Bangladeshin itsenäisyyssota johti lopulta Kolmannen Intian-Pakistanin sodan syttymiseen.
Mujibin kausi
thumb|150px|Mujibur Rahman toimi Bangladeshin ensimmäisenä presidenttinä. Tammikuussa 1972 vasta itsenäistyneen Bangladeshin tasavallan ensimmäiseksi presidentiksi nimettiin vastikään vankilasta vapautnut Sheikh Mujibur Rahman. Pakistanin sotilashallinto oli tuominnut hänet kuolemaan, mutta Yahya ei pannut tuomiota täytäntöön. Sodan jälkeen valtaan Pakistanissa nousi siviilihallinto, ja Bhutto antoi Mujibille mahdollisuuden palata Dhakaan. Mujib ei pitänyt presidentin virkaa kauan, vaan hän alkoi hallita maata pääministerinä Bangladeshin uuteen, Intian perustuslakiin pohjatuvan, perustuslain nojalla. Sen mukaan kansalla oli pääministerin nimeämä presidentti, jonka kansanedustuslaitos hyväksyi. Maan perustuslaki on tunnettu hänen mukaansa mujibismin nimellä, ja se sisältää nationalismin, sosialismin, sekularismin ja demokratian neljä pilaria. Seuraavina vuosina Mujib kuitenkin itse hylkäsi kaiken mitä Bangladesh teoriassa edusti; perustuslaillisuuden, oikeusvaltion periaatteen, sananvapauden, oikeuden eriarvoisuuteen ja yhtäläiset työllistymismahdollisuudet.
Itsenäistymisensä jälkeen Bangladesh kohtasi monia ylitsepääsemättömältä näyttäneitä ongelmia, jotka hidastivat maan jälleenrakentamista. Yksi suurimmista ongelmista oli lain ja järjestyksen puute. Sodan jälkeen monet sissit vetäytyivät maaseudulle, eivätkä Mujibin pyynnöistä huolimatta luopuneet aseistaan vaan maaseudulle syntyi alueita joilla valtaa pitivät aseistautuneet ryhmät.
Marvin Ogunjimi
Marvin Ogunjimi (s. 12. lokakuuta 1987 Mechelen, Belgia) on belgialainen jalkapalloilija. Hän on pelannut urallaan kotimaansa lisäksi useissa eri maissa, muun muassa Espanjassa ja Norjassa. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Belgian maajoukkueessa seitsemän maaottelua.
Bangladeshin historia
Mujibin kausi
Mujib palkitsi Bangladeshin itsenäisyystaisteluun osallistuneet nimittämällä heitä korkeisiin virkoihin, mutta hän syrjäytti aiemmin Pakistanin virkamiehinä toimineet päätöksenteosta, samoin kuin monet Länsi-Pakistanista paluumuuttajina Bangladeshiin palanneet. Paluumuuttajat muodostivat noin puolet maan armeijasta, ja heistä muodostui Mujibille poliittinen oppositio. Osa heistä perusti radikaalin Kansallisen sosialistipuolueen, Jatiyo Samanjtantrik Dal, (JSD). Mujib taas perusti kansallisen puolustusvoiman, jonka jäsenten tuli tehdä Mujibille henkilökohtainen lupaus ja puolustusvoimat oli näin todellisuudessa Mujibin yksityisarmeija.
Marvin Ogunjimi
Seurajoukkueura
Ogunjimi edusti Genkiä yhteensä kuuden kauden ajan, joista yhden välissä lainasopimuksella Waalwijkissa. Hän pelasi lainakautensa aikana 27 ottelua ja teki niissä 10 maalia. Palattuaan takaisin omistajaseuraansa kaudeksi 2008–2009 Ogunjimi nousi yhdeksi joukkueen luottopelaajista. Kauden 2010–2011 Genk päätti maan pääsarjamestaruuteen.
Bangladeshin historia
Mujibin kausi
Maassa kärsittiin elintarvikepulasta ja se oli hyvin riippuvainen ulkomaisesta avusta, joka tuli pääasiassa Intiasta ja Neuvostoliitosta. Maassa rehotti korruptio ja mustan pörssin kauppa. Taloudellista kaaosta lisäsi talouspolitiikka, maan tuotanto- ja kaupankäynti kansallistettiin, mikä esti yrittäjyyden. Lisäksi banglan kieli syrjäytti englannin kaupan ja hallinnon aloilla, mikä eristi maan maailmantaloudesta.
Johan Cappelen
Johan Cappelen (25. helmikuuta 1889 Skogn – 18. lokakuuta 1947 Trondheim) oli norjalainen juristi, virkamies ja poliitikko. Hän toimi Norjan oikeusministerinä vuonna 1945. Vuosina 1931–1934 hän oli Trondheimin pormestari ja 1945–1947 Etelä-Trøndelagin maaherra.
Bangladeshin historia
Mujibin kausi
Mujib sai vielä kansan enemmistön tuen vuonna 1973 pidetyissä maan ensimmäisissä vaaleissa, jolloin Awamiliitto voitti 282 edustajan paikkaa 289:stä. Vaalien jälkeen maan talous ja turvallisuustilanne heikkenivät nopeasti, mikä johti Mujibin suosion romahtamiseen. Hän hallitsi maata arvonimellä Bangabandhu, eikä hänen autoritaariseksi muuttunut hallintonsa miellyttänyt kaikkia. Vuonna 1975 perustuslakia muutettiin ja Mujib alkoi hallita maata presidenttinä, jolla oli täysi toimeenpanovalta. Hän kielsi kaikki oppositiopuolueet ja Bangladeshista muodostettiin yhden puolueen valtio, joka tuhosi parlamentaarisen järjestelmän. Perustuslaissa lueteltuja perusoikeuksia ei enää noudatettu ja maa muuttui diktatuuriksi.
Marvin Ogunjimi
Maajoukkueura
Ogunjimi teki ensiesiintymisensä Belgian maajoukkueessa 8. lokakuuta 2010 vuoden 2012 EM-karsintaottelussa Kazakstania vastaan. Samaisessa ottelussa hän avasi myös maalitilinsä maajoukkueessa tehden joukkueensa molemmat osumat.
Bangladeshin historia
Mujibin kausi
Tyytymättömyys Mujibiin johti lopulta siihen että osa armeijan upseereista nousi kapinaan. Mujib ja useita hänen perheenjäseniään salamurhattiin elokuussa 1975. Mujibin jälkeen muuttui myös maan diplomaattinen asema. Pakistanin presidentti Bhutto ilmoitti että Pakistan tunnustaisi välittömästi maan uuden hallituksen ja tarjosi maalle ruoka- ja vaateapua. Suhteet Intiaan kärsivät Mujibin kauden jälkeen. Monet bangladeshilaiset olivat kiitollisia Intian tarjoamasta avusta itsenäisyystaistelussa, mutta he katsoivat että Intian armeija pysyi maassa liian pitkään sen jälkeen kun Pakistanin armeija oli voitettu.
Zian hallintokausi
thumb|150px|Ziaur Rahman yritti kehittää maata kohti demokratiaa. Mujibin jälkeen maan presidentkiksi nousi Awamiliiton Khondaker Mostaq Ahmad. Monet uskoivat hänen olleen yksi salaliittolaisista Mujibin salamurhassa. Mostaq ilmoitti että maahan palautettaisiin parlamentaarinen demokratia, Mujibin poliittisten puolueiden kielto kumottaisiin ja hän lupasi luopua autoritäärisista valtuuksistaan. Epävakaa tilanne kuitenkin jatkui ja Mujibille lojaalit armeijan vapaustaistelivat toteuttivat uuden vallankaappauksen 3. marraskuunta 1975. Kapinaa johti Khaled Mosharraf, minkä jälkeen maan johtoon nousi Abu Sadat Mohammad Sayem ja Mosharraf itse nousi armeijan johtoon. Armeijan johdosta syrjäytetty Ziaur Rahman kuitenkin johti uutta kapinaa, jonka johdosta Mosharraf surmattiin 7. marraskuuta 1975.
Zia oli poliittisia vastustajiaan kohtaan häikäilemätön, mutta hän oli myös suosittu poliitikko. Hän teki merkittäviä uudistuksia maan jälleenrakentamisessa ja talouden kehittämisessä. Myös poliittisten puolueiden kielto poistettiin. Zian kaudella maan perustuslakia muutettiin islamilaisten periaatteiden mukaiseksi. Tehdäkseen eroa Intiaan, Bangladesh pyrki luomaan siteitä muiden islamilaisten valtioiden kanssa. Toimet johtivat myöhemmin Etelä-Aasian alueellisen yhteistyöjärjestön perustamiseen vuonna 1985.
Vuonna 1978 Zia ilmoitti että maassa järjestettäisiin vaalit seuraavana vuonna, ja että maata kehitettäisiin kohti demokratiaa ja perustuslakia muutettaisiin riippumattoman oikeuslaitoksen ja parlamentin luomiseksi. Hän perusti Bangladeshin nationalistipuolueen (Jatiyo Ganatantrik Dal, BNP), jonka johtoon nimettiin Abdus Sattar. Vuoden 1979 vaaleissa nationalistipuolue saavutti 207 paikkaa parlamentin 300:sta paikasta.
Zian kohtaloksi koitui lopulta vuoden 1977 tapahtumien jälkipyykin seuraukset. Hänet murhattiin Chittagongissa 30. toukokuuta 1981. Salamurhan takana väitettiin olevan Chittagongin armeijan komentaja, joka oli vuoden 1977 tapahtumien seurauksena siirretty Chittagongiin. Armeijan ylipäällikkö Ershadin johdolla kapina kukistettiin ja kapinoinut komentaja sai surmansa. Seuranneissa oikeudenkäynneissä useita salamurhaan osallistuneita upseereita tuomittiin kuolemaan.
Ershadin sotilasdiktatuuri
Opposition liikehdintä ja vuoden 1987 tapahtumat eivät kyenneet kaatamaan Ershadin hallintoa, mutta ne muodostivat ratkaisevan käänteen maan demokratiakehityksessä ja sotilasdiktatuurin kaatumisessa. Vuosikymmenen lopulla painostusta Ershadille lisäsi maan heikko tila. Oppositioryhmät kykenivät järjestäytymään uudelleen ja protestit kiihtyivät taas vuonna 1990. Opposition eri ryhmittymät olivat tiiviisti yhtenäisiä ja niillä oli yhteinen päämäärä saada maahan demokratia. Ershadin vastustajat koostuivat nyt Bangladeshin eri väestöluokista, mukana oli työväenluokkaisten lisäksi myös koulutettu väestönosa. Mielenosoitukset ja lakot lamaannuttivat Dhakan marraskuussa 1990, jolloin hallitus julisti maahan poikkeustilan ja ulkonaliikkumiskiellon Dhakaan. Mielenosoitukset kuitenkin jatkuivat huolimatta poikkeustilasta.
Mielenosoitusten jatkuessa Ershad jäi alakynteen, sillä hänen vastustajiinsa lukeutuivat nyt myös maassa keskeisessä asemassa oleva koulutettu luokka, myös osa poliisivoimista ja Ershadin hallituksen jäsenistä oli kääntynyt häntä vastaan. Lopulta Ershad suostui eroamaan joulukuussa 1990 viikoittaisten väkivaltaisiksi muuttuneiden mielenosoitusten jälkeen. Ershadin jälkeen valtaan nousi korkeimman oikeuden päällikkö Shahabuddin Ahmed, jonka oli määrä johtaa maata siihen asti että maassa järjestetään kansalliset vaalit.
Enterprise Estonia
Enterprise Estonia on Viron taloutta kehittävä valtion organisaatio, jonka kohteena ovat mm. teknologia, matkailun edistys ja vienti. Sen toimintatapa on rahoitus ja neuvonta. Sen rahoituksesta suuri osa on tullut Euroopan komission rakennerahastosta. Organisaatiossa toimii pieni avaruustoimisto, joten käytännössä "EE" on Viron avaruusjärjestö. Viron ja Euroopan avaruusjärjestön välinen ns. PECS-sopimus astui voimaan 22. syyskuuta 2010 ja on voimassa viisi vuotta.
Bangladeshin historia
Parlamentarismin aika
Helmikuussa 1991 maassa järjestetyt vaalit olivat maan ensimmäiset demokraattiset vaalit. Suurimmaksi puolueeksi vaaleissa nousi BNP ja Khaleda Zia nousi pääministeriksi. Hänen hallintonsa saavutuksiin kuului perustuslain muuttaminen parlamentaariseksi ja maan talous- ja koulutusuudistusohjelman edistämisen. Hänen toimintaansa vaikeutti Awamiliiton ja muiden johtavien oppositiopuolueiden käynnistämä lakko. Hänen hallintokautensa alun vastoinkäymisiin kuului myös maahan iskenyt trooppinen hirmumyrsky huhtikuussa 1991, joka surmasi noin 130 000 ihmistä.
Hasinan hallituskaudella maan talous parani hieman, mutta vuoden 2001 vaaleissa Awamiliitto koki tappion BNP:lle ja Khaleda palasi pääministeriksi. Awamiliiton ja BNP:n välit pysyivät kireinä ja poliittinen sekasorto ja oppositioon jääneen Awamiliiton järjestämät lakot jatkuivat. Khaleda siirsi virkansa viranhaltijalle vuonna 2006, kunnes uudet vaalit voitaisiin taas järjestää. Maan hallitus näki puoluejohtajien Khaledan ja Hasinan väliset poliittiset taistelut esteeksi maan vakaudelle ja vuonna 2007 molemmat naiset pidätettiin, Hasina syytettynä kiristyksestä ja Khaleda korruptiosta. Seuraavana vuonna heidät vapautettiin ja vuoden 2009 vaaleissa Awamiliitto sai jälleen vaalivoiton ja Hasina palasi pääministeriksi.
Marc-André Dalbavie
Marc-André Dalbavie (s. 10. helmikuuta 1961 Neuilly-sur-Seine) on ranskalainen säveltäjä. Hän on erikoistunut spektrimusiikkiin.
Dalbavie on säveltänyt tilaustöitä maailman johtaville orkestereille ja musiikki-instituutioille. Jotkin hänen teoksistaan ovat olleet tilasidonnaisia; orkesterille ja kuorolle sävelletty teos Mobiles (2001) on luotu varta vasten Cité de la Musiquen auditoriota varten. Rocks Under the Water (2002) puolestaan sävellettiin Frank Gehryn suunnittelemaa Peter B. Lewis Buildingia (Cleveland) varten. Kontratenorille ja orkesterille tehdyn Sonnets de Louise Labbé -teoksen (2008) jälkeen Dalbavie sävelsi ensimmäisen oopperansa, Gesualdon. Se kantaesitettiin Zürichissä vuonna 2010. Toinen ooppera, Charlotte Salomon, sävellettiin vuoden 2014 Salzburgin musiikkijuhlia varten.
Dalbavie sai sävellyspalkinnon Salzburgin pääsiäisfestivaalilla ja voitti vuonna 2010 Grand prix Sacemin sinfonisesta musiikista. Vuonna 2018 hän sai Chamber Music Society of Lincoln Centerin Stoeger-palkinnon. Dalbaviesta tehtiin vuonna 2004 Ordre des Arts et Lettres'n Chevalier.
Paolo Romeo
thumb|right|Romeo vuonna 2006.
Paolo Romeo (s. 20. helmikuuta 1938 Acireale) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet ylennettiin 20. marraskuuta 2010 yhdeksi katolisen kirkon kardinaaleista.
Romeon vihki papiksi Acirealen hiippakuntaan Angelo Calabretta 18. maaliskuuta 1961, ja hänet nimitettiin Vulturian titulaariarkkipiispaksi sekä apostoliseksi nuntiukseksi Haitille 17. joulukuuta 1983. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 1984. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Eduardo Martínez Somalo ja Duraisamy Simon Lourdusamy.
Romeo nimitettiin 24. huhtikuuta 1990 apostoliseksi nuntiukseksi Kolumbiaan, 5. helmikuuta 1999 Kanadaan ja 17. huhtikuuta 2001 Italiaan ja San Marinoon. Hän sai 19. joulukuuta 2006 nimityksen Palermon arkkihiippakunnan arkkipiispaksi, ja hänet asetettiin tähän virkaan 10. helmikuuta 2007.
Romeo asetettiin 22. tammikuuta 2011 Santa Maria Odigitria dei Sicilianin kardinaalipapiksi.
Kathryn Hahn
Kathryn Hahn (s. 23. heinäkuuta 1974 Westchester, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja koomikko, joka tunnetaan muun muassa roolistaan Lily Lebowskina televisiosarjassa Yli synkän virran (2001–2007).
Hahn syntyi Illinoisin Westchesterissä, mutta perhe muutti jo hänen varhaislapsuudessaan Clevelandiin, Ohioon. Hän aloitti näyttelemisen jo lapsena Cleveland Play Housessa ja sai neljäsluokkalaisena roolin television lastenohjelmasta Hickory Hideout. Hahn opiskeli Northwestern-yliopistossa ja Yalen School of Dramassa. Pian Yalesta valmistuttuaan hän sai roolin Yli synkän virran -sarjasta.
Hahnin ensimmäinen suurempi elokuvarooli oli vuoden 2003 romanttisessa komediassa Kuinka hukata kundi 10 päivässä. Hän on näytellyt myös muun muassa elokuvissa Uutisankkuri: Ron Burgundyn legenda (2004), Tähtitreffit, (2004), A Lot Like Love (2005), Holiday (2006), Revolutionary Road (2008), Millerit (2013) ja Bad Moms (2016). Hahn on näytellyt myös televisiosarjoissa Transparent (2014–) ja WandaVision (2021).
Hahn on naimisissa näyttelijä Ethan Sandlerin kanssa, jonka hän tapasi yliopistoaikoinaan Northwesternissä. Heillä on kaksi lasta: vuonna 2006 syntynyt poika ja vuonna 2009 syntynyt tytär.
Hannes Hako
Ura
Hannes Hakon vanhemmat olivat vaatturi Karl Viktor Flinck ja Ida Karoliina Vikström. Hän oli Turun lyseon oppilaana 1906–1908. Sittemmin hän opiskeli taiteita Turun piirustuskoulussa, ja toimi samaan aikaan Rafael Pihlajan apuna teiniteatterin lavastustehtävissä ja näyttelijänä. Hakon teatteriammattilaisen ura alkoi turkulaisessa puoliammattimaisessa Casino Operetissa näytäntökaudella 1915–1916. Sen jälkeen hän muutti Kaakkois-Suomen vireään teatterikaupunkiin Viipuriin ja näytteli Suomalaisen Maaseututeatterin riveissä kaudella 1916–1917. Seuraavan kauden hän näytteli helsinkiläisellä Kansan Näyttämöllä. Hakon ura jatkui Turun Suomalaisessa Teatterissa 1918–1925 ja edelleen Turun Työväen Teatterissa 1925–1926. Sen jälkeen hän siirtyi Porin Näyttämölle 1926–1929 ja palasi Turkuun kaudeksi 1929–1930.
Hako jatkoi teatteriuraansa johtajan tehtävissä Oulun Näyttämöllä vuosina 1931–1933 ja Lahden Teatterissa 1933–1935. Kaudella 1937–1938 hän työskenteli näyttelijänä Helsingin Kansanteatterissa. Lisäksi Hako näytteli Iloisessa Teatterissa, useilla kiertueilla ja SF:n palveluksessa.
Hakon näyttämötehtäviä olivat muun muassa Pastori Jussilainen, Salomon Harju (näytelmässä Olenko minä tullut haaremiin) ja Seitsemän veljeksen Juhani. Nummisuutareissa hän näytteli vuosien varrella useita rooleja. Hakon elokuvaroolit olivat lähinnä sivuosia ja avustajatason tehtäviä.
Hannes Hako oli naimisissa vuosina 1927–1939 näyttelijä Maikki Sälehovin kanssa. Heidän poikansa oli kansanrunoustutkija, suomen kielen lehtori Matti Hako (1927–2014) ja pojanpoikansa käsikirjoittaja, ohjaaja ja tuottaja Pekka Hako (s. 1957).
Paul Strand
pienoiskuva|Paul Strand vuonna 1917. Paul Strand (16. lokakuuta 1890 – 31. maaliskuuta 1976) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja. Hän syntyi New Yorkissa böömiläisille vanhemmille ja opiskeli Ethical Culture Fieldston Schoolissa Lewis Hinen johdolla. Strand teki työtä myös elokuvissa.
Strand jätti synnyinmaansa vuonna 1949 ja vietti viimeiset vuosikymmenensä Ranskassa, jossa hän jatkoi uraansa menestyksellä siitäkin huolimatta, ettei koskaan oppinut ranskan kieltä sujuvasti. Hän kuoli uudessa maassaan 85 vuoden ikäisenä.
Kiimingin kirkonkylä
thumb|[[Kiimingin kirkko.]] Kiimingin kirkonkylä on Oulussa Kiimingin kaupunginosassa sijaitseva taajama. Se on entisen Kiimingin kunnan kuntakeskus ja se sijaitsee valtatien 20 sekä seututeiden St 848 ja St 849 risteyskohdassa Kiiminkijoen rannalla, noin 20 kilometrin päässä Oulun keskustasta. Taajaman väkiluku vuonna 2005 oli 4 876 ja pinta-ala 14,4 neliökilometriä, josta vesialuetta 0,8 neliökilometriä.
Kiimingin alueen peruspalvelut on keskitetty kirkonkylälle. Siellä sijaitsevat lisäksi Kiimingin lukio sekä pääkirjasto. Kiimingin kirkko sijaitsee kylän luoteislaidalla Kiiminkijoen partaalla. Kirkonkylällä sijaitsee myös Oskari Jauhiaisen museo.
Osa-alueet
Aholanmäki, Honkimaa, Isoahonkangas, Jaaranharju, Kaista-aho, Kirkonseutu, Kolamäki, Koskelanperä, Mansikkamaa, Niemeläntörmä, Ponnonmäki, Raatinharju, Sammaloja, Tapaninaho, Viitanmäki.
Carlos José Ruiseco Vieira
Carlos José Ruiseco Vieira (s. 20. lokakuuta 1935) on kolumbialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 6. tammikuuta 1960 ja nimitettiin Barranquillan arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Febianan titulaaripiispaksi 10. joulukuuta 1971. Piispaksi vihkiminen seurasi 13. helmikuuta 1972. Pääkonsekraattorina toimi paavi Paavali VI, jota avustivat Bernard Jan Alfrink ja William John Conway.
28. maaliskuuta 1977 Ruiseco Vieira sai nimityksen Monterían hiippakunnan piispaksi ja 23. syyskuuta 1983 Cartagenan arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 24. lokakuuta 2005.
Meripelastus
Määritelmä
Ihmishenkien pelastaminen merellä ja sairaankuljetus alukselta ovat meripelastusta. Meripelastukseen sisältyy monenlaisia tehtäviä, kuten merihätään joutuneiden pelastamista, onnettomuuksien ennaltaehkäisyä, kadonneiden etsintää sekä lääkärikonsultaatiota. Kaikki merellä tapahtuva avustustoiminta ei silti ole meripelastusta. Esimerkiksi konerikkoisen veneen hinaaminen on kaupallinen suorite, saaripalon sammuttaminen pelastustoimen tehtävä ja sairaankuljetus saaresta ei ole meripelastusta vaan ensihoidollinen tehtävä, jonka suorittamisesta aiheutuvista kuluista vastaa kunnan terveyskeskus.
Vuonna 1860 annetun tuomion mukaan kun alus hyväksyy meripelastusoperaation, syntyy sopimus pelastajan ja pelastettavan välillä. Jollei muuta sovita, määräytyy pelastajalle erittäin edullinen palkkio. Yleinen sopimusmuoto on Lloyd's Open Form eli LOF.
Chisagon piirikunta
Chisagon piirikunta  on Yhdysvaltojen Minnesotan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 56 579 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Center Cityn kaupunki. Piirikunta perustettiin 1. syyskuuta 1851.
Meripelastus
Meripelastus Suomessa
Rajavartiolaitos on johtava meripelastusviranomainen Suomessa. Käytännön meripelastustyötä hoitavat Rajavartiolaitoksen alaiset Länsi-Suomen merivartiosto (Saaristomerellä ja Pohjanlahdella) ja Suomenlahden merivartiosto (Suomenlahdella) sekä vartiolentolaivue. Merivoimien, Merenkulkulaitoksen ja Suomen Meripelastusseuran yksiköt osallistuvat meripelastustyöhön merivartioston määräysten mukaan. Meripelastuskeskus ( MRCC) Turussa (MRCC Turku) johtaa meripelastustoimintaa, apunaan lohkokeskus (, MRSC) Helsingissä (MRSC Helsinki).
Meripelastuksen valtakunnallinen hälytysnumero on 0294 1000. Vapaaehtoista meripelastusta harjoittaa Suomen Meripelastusseura (SMPS).
Gears of War
Gears of War on Epic Gamesin kehittämä Microsoft Game Studiosin julkaisema kolmannen persoonan ammuntapeli. Peli julkistettiin E3-messuilla vuonna 2005 ja julkaistiin marraskuussa 2006 Xbox 360:lle sekä marraskuussa 2007 Microsoft Windowsille. Pelistä julkaistiin sekä normaali että Collector’s Edition -versio.
Peli on saanut kiitosta erittäin näyttävästä ulkoasusta, mutta myös kritiikkiä ennalta arvattavista juonenkäänteistä. Gears of War on ensimmäisiä kokonaan uudelle konsolisukupolvelle suunniteltuja pelejä. Julkaisupäivänään Gears of Warista tuli Xbox Liven suosituin verkkopeli, ja peliä myytiin yli kolme miljoonaa kappaletta ensimmäisten kymmenen viikon aikana.
Pelin jatko-osa Gears of War 2 julkaistiin vuonna 2008.
Pelaaminen
Gears of War -pelissä käytetään suojana ympäristöstä löytyviä esteitä, joiden takaa voi ampua sokkona, ja suojasta voi suoraan siirtyä toiseen suojaan. Lähitaistelussa voi käyttää Lancer-rynnäkkökiväärissä olevaa karbidikärkistä vaihtuvamomenttista moottorisahaa, jolla voi sahata Locustit kahtia. Kranaatin voi myös tuikata kiinni viholliseen. Gears of Warissa on myös aktiivilataus, jolla voi nopeuttaa aseen lataamista. Nopea lataus kuitenkin vaatii oikeaa ajoitusta, muuten ase jumittuu. Pelissä voi käyttää myös miehittämättömiä raskaita tukiaseita, joilla voi ampua Locustit kappaleiksi.
Juoni
Pelissä on viisi eri kappaletta, jotka kuljettavat pelin tarinaa. Kun Marcus ja Dom evakuoidaan, Marcus tapaa uudet tiimitoverinsa, Anthony Carminen ja Minh-Young Kimin. He tapaavat eversti Hoffmanin, joka selittää Kimille suunnitelmastaan käyttää soniinista resonaattoria, jotta he voisivat saada kartoitettua locustien tunnelit ja lähettää valomassapommeina tunnetut ohjukset tuhoamaan locustien pesät. Resonaattori on kuitenkin kadoneella Alpha-ryhmällä, ja Delta (Fenix, Santiago, Carmine, Kim) lähetetään etsimään Alphaa ja resonaattoria. Matkalla alokas Carminea tapetaan ampumalla tätä päähän kiikarikiväärillä. Hetken päästä Delta löytää Alphan jäsenen, rääväsuisen Augustus "Cole Train" Colen, entisen urheilutähden. Cole kertoo, että Locust Horden ”Seeder”-otukset sabotoivat radioyhteyttä, ja Deltan pitää eliminoida Seederit, jotta yhteys päämajaan ja Alphaan syntyisi. Kun Alphaan on saatu yhteys, ovat Locustit heidän kimpussa. Delta eliminoi Locustien joukot ja tapaavat Alphan. Horde kuitenkin tekee yllätyshyökkäyksen, ja yhteenotossa luutnantti Kim ja tuntematon sotilas kuolevat. Alpha ja Delta livahtavat turvalliseen rakennukseen, jossa kuitenkin piileksii tappava Berserker. Marcus ja Dom eliminoivat Berserkerin, ja Hoffman ylentää Fenixin kersantiksi.
Toisessa osassa Cole ja Baird, yksi Alphan jäsenistä, liittyvät Deltaan. Pian kuitenkin pimeys saapuu raunioille, ja vaaralliset Kryll-lepakot saapuvat kaupunkiin. Dom ehdottaa, että he hankkisivat hänen selviytyjätoveriltaan ajoneuvon, jolla he pääsisivät Lethian imulsiotehtaaseen. Cole ja Baird jäävät selviytyneiden luokse, mutta yhteenotto Locusteja vastaan päättyy monen selviytyneen kuolemaan. Delta käyttää ajoneuvoa päästäkseen tehtaalle.
Kolmannessa osassa Delta hajaantuu ympäri tehdasta, mutta kun he vihdoin tapaavat, on vastassa Locustien eliittisotilaskaarti, Theron Guardit. Delta eliminoi joukon eliittejä ja käynnistää resonaattorin. Tämä kuitenkin epäonnistuu, koska ihmiset aliarvioivat Locustien tunneleiden määrän, ja resonaattorin tulos jää varsin vähäiseksi.
Viidennessä osassa Delta taistelee Locusteja vastaan juna-asemalla, mutta kun Lightmass-pommi kyydissä oleva juna puksuttaa ohi, vain Marcus ja Dom pääsevät kyytiin. He taistelevat niin Berserkereitä kuin Locustien ilmavoimia, eläviä Reaver-hävittäjiä. Lopulta Marcus tapaa isänsä murhaajan, suuren Locust-kenraalin, RAAMin, joka kantaa Troika-konekivääriä ja kykenee hallitsemaan Kryllejä. Kun he tappavat RAAMin, Marcus asettaa tiedostot pommiin, ja niin suurin osa Locustien tunneleista tuhoutuu. Oletettu Locustien-kuningtar, Myrrah kuitenkin kertoo pelaajalle, ettei Horde ole vielä kuollut.
Kiurunkulma
Kiurunkulma on suomalainen televisiosarja vuosilta 1966–1969. Sarjan teki Yle TV2:n teatteritoimitus. Sen käsikirjoitti Liisa Vuoristo; ohjauksesta vastasivat Eila Arjoma ja Antero Nurminen.
Kiurunkulma on tyypiltään lähinnä journalistinen. Se tarjosi vastapainoa aikansa konservatiivisille perhesarjoille ja pyrki kritisoimaan äärivanhoillisia arvoja. Fiktiivinen Kiurunkulman kylä sijaitsee jossakin Keski-Suomessa, alueella, jossa lestadiolaisuus vaikuttaa vahvasti ihmisten elämään. Sarjan aiheita ovat muun muassa keskioluen vapauttaminen, kehitysvammaisten hoito, abortti, keinomunuaishoito, lapamatovitsaus ja Koulutelevisiosta lestadiolaisalueilla kehkeytynyt kiista.
Vuoden 1969 alussa Kiurunkulma siirrettiin tuolloin vain Etelä-Suomen kattaneesta kakkosverkosta koko Suomessa näkyneen television ykkösverkon maanantai-illan ohjelmistoon yhdessä muiden kakkosverkon suosikkisarjojen kuten Heikki ja Kaija ja keskusteluohjelma Lähimmäinen kanssa. Jo sitä ennen Kiurunkulman jaksoja oli näytetty kesäuusintoina ykkösverkon puolella.
Yleisradion sisäinen raportti Sarjafilmien maailmat (Otavan Delfiinikirjat, 1970) nosti Kiurunkulman hyväksi esimerkiksi tuolloin ihanteena pidetystä informatiivisesta ohjelmapolitiikasta: sarjan kautta ”avautui näkökulmia maaseudun proletariaatin ongelmiin, sillä sarja otti aineksensa suomalaisen yhteiskunnan todellisuudesta ja pyrki asettamaan niitä laajempiin yhteiskunnallisiin kehyksiin”. Myös Helsingin Sanomien nuori tv-kriitikko Jukka Kajava kehui sarjaa monessa kirjoituksessaan.
Isaías Duarte Cancino
Isaías Duarte Cancino (15. helmikuuta 1939 – 16. maaliskuuta 2002) oli kolumbialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 1. joulukuuta 1963 ja nimitettiin 10. huhtikuuta 1985 Bucaramangan arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Germania in Numidian titulaaripiispaksi. Piispaksi vihkiminen seurasi 17. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Héctor Rueda Hernández, jota avustivat Victor Manuel López Forero ja Juan Francisco Sarasti Jaramillo.
18. kesäkuuta 1988 Duarte Cancino sai nimityksen Apartadón hiippakunnan piispaksi ja 19. elokuuta 1995 Calin arkkihiippakunnan arkkipiispaksi, jona hän toimi loppuikänsä. Hän oli poliittisen sekä huumeisiin liittyvän väkivallan vastustaja ja kuoli henkirikoksen uhrina, kun hänet ammuttiin kirkon ulkopuolella hänen ollessaan 63-vuotias.
Blood Stain Child
Blood Stain Child on Japanista, Osakasta lähtöisin oleva metalliyhtye. Yhtye soittaa tyyliltään trance metallia joka yhdistelee melodista death metallia ja trancea.
Historia
Blood Stain Child perustettiin vuonna 1999, bändin nimi oli tuolloin VISIONQUEST ja tyyli melodinen death metal. Perustajajäsenet olivat Ryo, Ryu, Daiki, Aki ja Violator. Elokuussa 2000 Blood Stain Child nauhoitti ensimmäisen demonsa, joka sisälsi kappaleet "Silence of Northern Hell", "Requiem", ja "Legend of Dark". Bändi lähetti demonsa radioasemalle jonka DJ tykästyi siitä niin, että hän suositteli bändiä levy-yhtiö M&I Companylle, joka lopulta teki sopimuksen Blood Stain Childin kanssa.
Ila Loueranta
Ilkka ”Ila” Loueranta (s. 8. marraskuuta 1955 Kemi ) on Kemistä kotoisin oleva suomalainen laulaja ja muusikko. Hänen instrumenttejaan ovat piano, kitara ja basso. Loueranta työskentelee nykyisin (2007) Tampere-talon tekniikassa.
La Roue/Het Radin metroasema
La Roue (Het Rad) on Brysselin metron asema Anderlechtin kunnassa. Sitä käyttävät linjan 5 junat. Se avattiin vuonna 2003.
Ila Loueranta
Loueranta tuli tunnetuksi Virroilta kotoisin olleesta Donna-yhtyeestä (1975–1979) sekä vuosina 1981–1991 yhtyeistä Juice Leskinen Slam, jossa hän soitti pianoa, mutta yhtyeen loppuvaiheessa Hannu Tervaharjun erottamisen jälkeen bassoa, ja Juice Leskinen Grand Slam, jossa hän soitti kitaraa ja pianoa. Loueranta lauloi Leskisen yhtyeissä myös taustoja ja soolona joitakin kappaleita. Tunnetuimmat Louerannan soolona laulamat, Leskisen säveltämät ja sanoittamat kappaleet lienevät ”Syys” Juice Leskinen Slam -yhtyeen albumilla Ajan henki (1981), ”Mimosan hipiä” Juice Leskinen Grand Slamin albumilla Pyromaani palaa rikospaikalle (1985) sekä kappale ”MCMLXXXIV” saman yhtyeen livelevyltä Kuopio-Iisalmi-Nivala (1984). Levyllä Kuopio-Iisalmi-Nivala Loueranta tulkitsee yhdessä Juicen kanssa myös kappaleen ”Per Vers, runoilija”, joka alun perin on kuultu albumilla Per Vers, runoilija (1974) Mikko Alatalon laulamana.
Blood Stain Child
Historia
Keväällä 2002 bändiltä ilmestyi heidän ensimmäinen studioalbuminsa, Silence Of The Northern Hell ja saman vuoden lokakuussa Blood Stain Child toimi Dream Evilin lämmittelybändinä heidän japaninkiertueellaan.
Ila Loueranta
Grand Slam -yhtyeen siirryttyä telakalle vuonna 1986 Loueranta on esiintynyt muun muassa Anssi Tikanmäen albumeilla sekä joillakin keikoilla Police-vaikutteisessa Siberia-yhtyeessä. Samaa linjaa Loueranta toteutti edelleen Damfino-kokoonpanossaan, jossa olivat mukana muun muassa Hannu Tervaharju (basso) ja Veltzu Kinnunen (rummut). Tällä kokoonpanolla Loueranta soitti muun muassa Policen kappaleita. Louerannan varsinainen yhtye on kuitenkin bluesia soittava Rootfoot, jossa hän soittaa kitaraa ja laulaa. Loueranta oli myös mukana uudelleen kasatun Grand Slamin vuoden 2007 kiertueella.
Blood Stain Child
Historia
Seuraavana vuonna bändin seuraava albumi, Mystic Your Heart, ilmestyi. Tämän levyn oli miksannut suomalainen Anssi Kippo. Bändin kitaristi Daiki jätti bändin keväällä 2005. Kului vain kuukausi, ja Blood Stain Childiin liittyi bändin nuorin jäsen, lahjakas kitaristi Shiromasa. Levy Idolator ilmestyi ja toi mukanaan uuden elektronisen tyylin sekä sen mukana yhtyeelle tuli pieni oneman-kiertue Japanissa. He ovat siitä lähti esiintyneet aktiivisesti ympäri Japania.
Vuonna 2007 Blood Stain Childilta ilmestyi uusi albumi, MOZAIQ, josta tuli myöhemmin yhtyeen ensimmäinen Euroopassa julkaistu albumi. Levyn myötä elektroniset elementit vahvistuivat entisestään ja tässä vaiheessa trance metal genre syntyi virallisesti. Kitaristi Shiromasa jätti bändin vuoden 2007 aikana. Kesäkuussa 2010 yhtye ilmoitti SADEWin ja Violatorin eroamisesta yhtyeestä. Syyskuussa 2010 Blood Stain Child esitti uudet jäsenensä SOPHIA laulussa ja GAMI(ex.YOUTHQUAKE) rummuissa. 2011 yhtye julkaisi entistä koneellisemman ja elektronisemman albumin εpsilon. 21.07.2012 Sophia ilmoitti erovansa yhtyeestä. 05.12.2012 yhtye ilmoitti, että uusi laulaja on Kiki.
Pariisin Notre-Damen katedraalin tulipalo 2019
Pariisin Notre-Damen katedraalin tulipalo alkoi 15. huhtikuuta 2019 noin kello 18.50 paikallista aikaa eli 19.50 Suomen aikaa. Palon seurauksena katedraalin keskitorni ja katto romahtivat. Palo saatiin hallintaan seuraavana aamuna noin kello neljä aamulla paikallista aikaa.
Tuhot
upright=0.65|pienoiskuva|oikea|Palon tuhoja upright=0.65|pienoiskuva|oikea|Katedraalin keskitorni luhistumassa palossa Palon alkuvaiheissa kirkon sisätilojen ennustettiin tuhoutuvan kokonaan, mutta ne säästyivät täydeltä tuholta. Muun muassa sakasti ja lukuisat tärkeät historialliset esineet sen sisällä säilyivät ehjinä. Rakennus on yhä epävakaa, mutta katedraalin rakenteiden arvioidaan olevan turvassa romahtamiselta.
Kirkon vesikatto puisine tukirakenteineen tuhoutui kokonaan. Vesikate oli lyijylevyä; sen painon on arveltu olleen noin 210 tonnia. Vesikatteen alla olivat tammiset vesikaton kannattajat, jotka olivat peräisin 1200-luvulta. Tammipuuta oli katedraalin ullakkotilassa 1 300 rungon verran. Kirkon 96 metrin korkeuteen kohonnut keskitorni romahti palon alkuvaiheessa, ja romahdus teki katedraalin holvattuun sisäkattoon reiän. Keskitorni oli rakennettu 1800-luvun puolivälissä. Se oli tammirunkoinen ja päällystetty lyijylevyllä. Palossa säästyivät kirkon päärakenteet, kuten kiviset seinät ja molemmat kellotornit. Kirkon kalkkikivestä muurattu holvattu sisäkatto romahti osittain, mutta valtaosa siitäkin säästyi. Holvit ovat tulipalon jäljiltä mahdollisesti hauraat; kivet ovat lämmön vaikutuksesta laajentuneet ja jäähtyessään rakenne saattaa rikkoutua. Lisäksi holvin päällä on ylimääräisenä kuormana vesikaton karrelle palaneiden, märkien puurakenteiden jäänteet. Savu, vesi ja palojäte aiheuttivat kirkon pääuruille vahinkoa, mutta soittimen katsotaan olevan restauroitavissa. Kolme isoa ruusuikkunaa säilyivät palossa ehjinä. Keskitornin juurella katolla olleet kuparipatsaat, 12 apostolia ja neljä evankelistaa, oli otettu pois katolta restaurointia varten 11. huhtikuuta eli juuri ennen tulipaloa.