cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ota kiinni jos saat
Ota kiinni jos saat on vuonna 2002 ensi-iltansa saanut Steven Spielbergin ohjaama elokuva, joka perustuu Frank Abagnale Jr.:n elämäkertaan.
Juoni
Frank Abagnale (Leonardo DiCaprio) on nuori huijari, jota FBI-agentti Carl Hanratty (Tom Hanks) yrittää saada kiinni. Abagnale on ovela ja onnistuu moneen kertaan pakenemaan lähes mahdottomista tilanteista. Hän rikastuu painamalla sekkiväärennöksiä, joita tuon aikainen pankkijärjestelmä ei pysty tunnistamaan väärennöksiksi. Elokuvan lopulla Abagnale jää kiinni ja saa pitkän vankeustuomion. Hänen tuomionsa lyhenee kuitenkin huomattavasti, kun FBI tarjoaa hänelle töitä shekkiväärennösten osastolla.
Palkinnot
Elokuva oli ehdolla kahteen Oscar-palkintoon: Christopher Walken parhaasta miessivuosasta ja John Williams parhaasta musiikista.
End of an Era
End of an Era on Nightwishin Hartwall Areenalla Helsingissä 21. lokakuuta 2005 nauhoitettu ja 31. toukokuuta 2006 julkaistu livealbumi, joka on julkaistu CD:nä, DVD:nä ja Blu-raynä. Nightwishin ohella mukana oli myös John Two-Hawks, joka esitti oman laulunsa "Stone People", sekä yhtyeen kanssa kappaleen "Creek Mary's Blood". End of an Era oli yhtyeen viimeinen esiintyminen laulaja Tarja Turusen kanssa. End of an Era on myynyt platinaa Saksassa sekä Suomessa. DVD:stä tehtiin uudelleenjulkaisu vuonna 2018.
Ennio De Concini
Ennio De Concini (9. joulukuuta 1923 Rooma – 17. marraskuuta 2008 Rooma) oli italialainen elokuva- ja televisiokäsikirjoittaja.
Toimittajana työskennelleen De Concinin elokuvaura alkoi Vittorio De Sican apuohjaajana elokuvassa Sciuscià – viattomat (1946). Hän laati käsikirjoituksia lukuisiin eri lajityyppejä edustaviin viihde-elokuviin, mutta työskenteli usein myös vakavasti otettavien ohjaajien kanssa. De Concinin suurin menestys oli Pietro Germin ohjaama Avioero italialaiseen tapaan (Divorzio all’italiana, 1961), josta hän sai nastro d’argenton ja Oscarin parhaasta käsikirjoituksesta. 1980-luvulta lähtien De Concini työskenteli etupäässä televisiossa.
Muhammad bin Qasim
thumb Muhammad bin Qasim Al-Thaqafi (, 695–715) oli umaijadien dynastiaa palvellut kenraali, joka kuversnööri al-Hajjaj ibn Yusufin ohjaamana aloitti nykyisen Pakistanin alueella sijaitsevien Sindhin ja Punjabin alistamisen umaijadien valtaan. Tämä avasi tien islamin myöhemmälle leviämiselle Intian niemimaalle. Umaijadihallinnon mahdollisesta islamilaisuudesta ei ole merkkejä historiallisissa lähteissä.
Katsaus lähteisiin
Valloituksesta on tietoa vain vähän, ja sekin on peräisin myöhäisistä lähteistä. Vuoden 711 jälkeen ismaeliitit olivat nykyiseen Pakistaniin kuuluvassa Sindhissä. Valloituksesta kertoo lyhyesti Bagdadissa vaikuttanut Baladhuri (820–892), ja ainoa  sindhiläinen lähde on vuodelta 1261 tekijänä Cachnamah. Tämä on nähtävästi päässyt käyttämään varhaisia arabilähteitä, mukaan lukien Baladhur. Cachnamah korostaa kahta asiaa, kuvernöörin keskeistä asemaa valloituksen ohjaajana sekä ennustajien ja viisaiden miesten varoituksia, että arabivalloitus oli ennalta määrätty. Näiden kahden raportin ilmoittamia kaupunkeja ei ole varmuudella tunnistettu.
Perimätietoa
Perimätiedon mukaan Muhammad bin Qasim menetti isänsä nuorena. Äiti huolehti pojan uskonnollisesta kasvatuksesta ja setä, kuvernööri al-Hajjaj ibn Yusuf, opetti pojalle hallintoa ja sotataitoa. Kuusitoistavuotiaana Muhammed pääsi suuren kenraalin Qutayba bin Muslimin alaiseksi, ja jo seuraavana vuonna hän sai johtaa Sindhin valloitusta.
Aikaisemmat yrittäjät olivat kulkeneet Khaibarsolan kautta, mutta Muhammad purjehti Arabianmeren yli ja marssi Balokistanin poikki Sindhiin mukanaan 12 000 miestä ja 600 hevosta. Hän käytti alueella ennestään tuntemattomia aseita kuten vaunuissa kuljetettuja katapultteja ja jousipyssyillä ammuttavia palavia puuvillatukkoja. Vallattuaan Sindhin ja osan Punjabia hän lopetti valta-alueensa laajentamisen ja keskittyi hallitsemaan suvaitsevaisen islamin hengessä. Tuhansia hinduja ja buddhalaisia kääntyi islamiin, ja alueella kehittyi uusi sindhin kieli, joka yhdisti arabiaa paikallisiin kieliin.
Al-Tabari kertoo, että kuvernööri Hajjaj ibn Yusuf pyysi Muhammad bin Qasimia ottamaan kiinni umaijadien vastaiseen šiialaiseen kapinaan (700–703) osallistuneen Atiyyahin. Jos tämä ei kiroaisi Alia, hänelle tulisi antaa 400 ruoskaniskua ja leikata hiukset ja parta. Atiyyah kieltäytyi ja rangaistus pantiin toimeen.
Kodak
thumb|Kodak Instamatic 100 noin vuodelta 1963. Eastman Kodak Company on monikansallinen yritys, joka tuottaa valokuvausmateriaalia ja -tarvikkeita, sekä lääkkeitä. Sen pääkonttori on Rochesterissa, New Yorkin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Yhtiön perusti George Eastman vuonna 1888.
Historia
Kodak aloitti valmistamalla amatöörien käyttöön helppokäyttöisiä kameroita, filmiä, valokuvapaperia ja valokuvien valmistukseen tarvittavia kemikaaleja. Alkujaan Kodak tunnettiinkin kemikaalialan yrityksenä. Kodak on luonut monia valokuvausalaa mullistavia tuotteita historiassaan. Ensimmäinen oli vuonna 1888 Kodak No.1 -kamera, jossa käytettiin lasilevyjen sijasta rullafilmiä. Tämä avasi tietä kinematografin ja elokuvan kehitykseen. Toinen markkinoita mullistava tuote oli ensimmäinen laatikkokamera Kodak Brownie, joka teki valokuvauksesta lastenkin harrastuksen vuonna 1900.
Digitaaliajan tullessa Eastman Kodak laajeni tekemällä joukon yritysostoja. Vuonna 2005 se oli Yhdysvaltojen suurin digitaalikameroiden valmistaja.
Tammikuussa 2012 Kodak hakeutui velkasaneeraukseen. Helmikuussa Kodak ilmoitti, että sen kameratuotanto lopetetaan kesäkuun loppuun mennessä. Samalla Kodak etsi jatkajaa kamerabrändilleen, ja tarkoituksena oli keskittyä seuraavaksi tekemään ainoastaan kuvien tulostamiseen tarvittavaa teknologiaa.
Vuonna 2020 Kodak sai Yhdysvaltain hallinnolta 765 miljoonan dollarin lainan, jolla se alkaa lääkeaineiden valmistajaksi. Laina myönnettiin siksi, että Yhdysvallat haluaa kasvattaa riippumattomuuttaan ulkomailta tuotavista lääkkeistä, muun muassa COVID19-lääkkeistä.
Kodachrome
Vuonna 1935 esitelty Kodachrome oli ensimmäinen suurelle yleisölle markkinoitu väridiafilmi. Sen kehitysprosessi (C-14) poikkesi muista värifilmeistä, vaati kalliita laitteita ja kuormitti ympäristöä. Prosessin monimutkaisuuden vuoksi Kodachromen menekki romahti 1980-luvun lopulla. Digitaalikuvauksen kasvaneen suosion vuoksi Kodak lopetti Kodachromen valmistuksen kesäkuussa 2009.
Valokuvaaja Steve McCurry sai käyttöönsä viimeisen Kodakin valmistaman Kodachrome 64 -filmirullan. Hän teki kesällä 2010 kuusiviikkoisen matkan, jolla hän otti kuvia, joissa tiivistyy hänen uransa. Rullan 36 kuvasta pari valottui. National Geographic -televisiokanava on tehnyt matkasta vuonna 2011 esitetyn dokumentin. Filmin mukaan on nimetty myös vuoden 2017 road movie Kodachrome ja Paul Simonin kappale ”Kodachrome” vuodelta 1973.
Damavallabi
Lajia tavataan eteläisen ja läntisen Australian rannikoiden saarilta. Kengurusaarella sitä pidetään tuholaisena, koska lisääntymiskautena niitä syntyy niin paljon, että ne tuhoavat saaren kasvustoa.
Damavallabeja tavataan myös Uudessa-Seelannissa, mihin sitä siirtoistutettiin Etelä-Australiasta, jossa ketut ja kissat olivat ajamassa sen sukupuuttoon.
Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut lajille uutta suomenkielistä nimeä harmaaselkäkenguru.
Kyllikki Mäntylä
Maija Kyllikki Mäntylä, o.s. Wanninen, nimimerkki Maija-Kyllikki (18. elokuuta 1907 Sortavala – 5. tammikuuta 1979 Kuopio) oli suomalainen pääasiassa karjalaisaiheista kirjoittanut kirjailija.
Henkilöhistoria
Mäntylän vanhemmat olivat tukkuliikkeen johtaja Pekka Wanninen ja Helena Waittinen. Hän pääsi ylioppilaaksi Sortavalan tyttökoulusta 1926 ja valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta 1930. Mäntylä oli naimisissa vuodesta 1931 lääninneuvos Eero Kustaa Mäntylän kanssa. Heidän lapsensa oli historiantutkija Ilkka Mäntylä. Hän toimi Yleisradion maaseutuohjelmapäällikkönä Kuopiossa 1941–1952, joskin 1942–1944 hän oli myös englannin kielen opettaja Kuopion kauppaoppilaitoksessa.
Kirjallinen tuotanto
Mäntylä aloitti kirjallisen uransa pakinoitsijana ja kirjoitti lastenkamaripakinoita. Hänen tuotantoonsa kuuluu myös novelleja, näytelmiä ja kuunnelmia. Tunnetuimmat Mäntylän teoksista ovat karjalaisesta evakkonaisesta Oprista kertovat näytelmät Opri (1953; kantaesitetty Tampereen Työväen Teatterissa) sekä Opri ja Oleksi (1955; kantaesitys Tampereen Työväen Teatterissa). Edellisestä ohjasi Edvin Laine Opri-nimisen elokuvan 1954. Sen toisena käsikirjoittajana oli Kyllikki Mäntylä. Jälkimmäisestä on Tauno Pylkkänen säveltänyt 3-näytöksisen oopperan Opri ja Oleksi 1984. Oprista ja Oleksista on myös tehty pitkä televisioelokuva vuonna 1980. Sen ohjasi Markku Onttonen. Opri sekä Opri ja Oleksi on myös ruotsinnettu. Mäntylä suomensi ruotsin-, englannin- ja saksankielistä kaunokirjallisuutta.
Pirates of the Sea
thumb|200px|Pirates of the Sea Eurovision laulukilpailun toisessa semifinaalissa 2008. Pirates of the Sea on latvialainen yhtye, joka valittiin edustamaan Latviaa vuoden 2008 Eurovision laulukilpailuun kappaleella ”Wolves of the Sea”. Kappale sijoittui loppukilpailussa sijalle 12.
Aleksandr Gretšaninov
Aleksandr Tihonovitš Gretšaninov (25. lokakuuta (J: 13. lokakuuta) 1864 Kaluga, Moskovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 3. tammikuuta 1956 New York City, Yhdysvallat) oli venäläinen, sittemmin yhdysvaltalainen säveltäjä. Hän opiskeli muun muassa Nikolai Rimski-Korsakovin johdolla. Vuonna 1917 hän lähti Venäjältä ja asui Lontoossa ja Prahassa ennen siirtymistään Yhdysvaltoihin. Hän sai Yhdysvaltain kansalaisuuden 1940-luvun lopulla.
Lars Leijonborg
Lars Erik Ansgar Leijonborg (s. 21. marraskuuta 1949) on ruotsalainen poliitikko. Hän toimi kansanpuolue liberaalien puheenjohtajana vuodesta 1997 vuoteen 2007 ja lokakuusta 2006 ministerinä Ruotsin hallituksessa, ensin opetusministerinä ja syksystä 2007 kesään 2009 korkeakoulu- ja tutkimusministerinä.
Ura
Vuosina 1980–1983 Leijonborg toimi kansanpuolueen puoluesihteerinä ja vuosina 1983–1984 puoluelehti NU:n päätoimittajana. 1984–1990 hän työskenteli konsulttiyritys Svenska Managementgruppenin palveluksessa. Ruotsin valtiopäivien jäseneksi hänet valittiin vuonna 1985 Tukholman läänin vaalipiiristä. Kaksissa edellisissä valtiopäivävaaleissa hän oli jäänyt varaedustajaksi. Vuonna 1990 Leijonborgista tuli kansanpuolueen toinen varapuheenjohtaja ja seuraavana vuonna puolueen valtiopäiväryhmän puheenjohtaja. Maaliskuussa 1997 hänet valittiin yksimielisesti puolueensa puheenjohtajaksi Maria Leissnerin jälkeen.
Valtiopäivävaaleissa 1998 kansanpuolue sai 4,7 prosenttia äänistä, mikä ylitti vain niukasti valtiopäiväedustukseen oikeuttavan neljän prosentin äänikynnyksen. Vaalitulos oli puolueen historian heikoin. Seuraavat, vuoden 2002 valtiopäivävaalit olivat puolueelle ja Leijonborgille sen sijaan menestys. Kansanpuolue sai 13,3 prosenttia äänistä ja 48 edustajanpaikkaa, 31 enemmän kuin edellisissä vaaleissa. Puolue jäi kuitenkin edelleen oppositioon, kun sen keskustaoikeistolaiset liittolaiset eivät menestyneet.
Vuonna 2005 kansanpuolue muodosti Ruotsin allianssin (Allians för Sverige) yhdessä maltillisen kokoomuksen, keskustapuolueen ja kristillisdemokraattien kanssa seuraavan vuoden valtiopäivävaaleja silmällä pitäen. Kansanpuolue lukeutui vuoden 2006 vaalien häviäjiin (puolueen kannatus laski edellisistä vaaleista 5,85 prosenttiyksikköä ja se menetti 20 edustajanpaikkaa), mutta puolue nousi vaalien jälkeen hallitukseen porvarikoalition saatua enemmistön valtiopäiville. Leijonborgista tuli kokoomusjohtaja Fredrik Reinfeldtin johtaman hallituksen opetusministeri.
Vuoden 2007 vaaleissa kansanpuolueen kannatus putosi taas 13,3 prosentista 7,5 prosenttiin. Huhtikuussa 2007 Leijonborg ilmoitti väistyvänsä kansanpuolueen johdosta syyskuun puoluekokouksessa. 7. syyskuuta uudeksi puheenjohtajaksi valittiin Jan Björklund. Kouluministeri Björklundista tuli opetusministeri ja Leijonborg siirtyi korkeakoulu- ja tutkimusministeriksi. Hän jätti hallituksen ja valtiopäivät kesäkuussa 2009.
Yksityiselämä
Leijonborg varttui Solnassa Tukholman läänin pohjoisosassa. Hän oli vuodet 1992–2004 naimisissa Lotta Edholmin kanssa. Heillä on yksi yhteinen lapsi, vuonna 1996 syntynyt Axel. Hänellä on myös yksi lapsi aiemmasta liitostaan, vuonna 1975 syntynyt Pontus. Lars Leijonborgin veli Ingemar Leijonborg on televisiokanava TV4:n perustaja.
Follow Down That River
Follow Down That River on suomalaisen hard rock -yhtye Leveragen vuonna 2007 julkaistu neljä kappaletta sisältävä EP. Se debytoi Suomessa virallisen singlelistan sijalla 15.
Maon uinti Jangtsessa
thumb|Mao (edessä) uimassa turvamiestensä kanssa. thumb|Mao uinnin jälkeen. Maon uinti Jangtsessa oli 16. heinäkuuta 1966 propagandatarkoituksessa järjestetty tapahtuma, jossa Kiinan kommunistijohtaja Mao Zedong ui noin tunnin ajan Jangtsejoessa. Maon uinti oli ympäri maailmaa yksi kesän 1966 näkyvimpiä uutisia, ja se on katsottu Kiinan kulttuurivallankumouksen radikaalin vaiheen symboliseksi lähtölaukaukseksi.
Follow Down That River
Kappaleet
Kappale "Follow Down That River" on yhtyeen debyyttialbumilta Tides. Raidat "Waterfall" ja "Land of Flames" julkaistiin alun perin Tidesin japanilaisessa versiossa bonusraitoina. "Stranger (live)" on taltiointi yhtyeen konsertista Helsingin Tavastialla 15. helmikuuta 2007.
Maon uinti Jangtsessa
Intohimoisena uimarina nuoruudestaan saakka tunnettu Mao oli uinut Jangtsessa ensi kerran vuonna 1956, ja vuoden 1966 uinti oli tarkoitettu sen kymmenvuotismuistoksi. Ennen uimaretkeään Mao oli ollut kierroksella maakunnissa, eikä hänen olinpaikkaansa tiedetty julkisuudessa. Hän oli jättänyt kulttuurivallankumouksen alkuvaiheen johtamisen Liu Shaoqille ja Deng Xiaopingille antamatta näille tarkempia ohjeita, joten nämä olivat pyrkineet hillitsemään opiskelijoiden kuohuntaa Kiinan oppilaitoksissa. Uinti Jangtsessa oli Maon näyttävä paluu julkisuuteen, ja Kiinan tiedotusvälineet antoivat sille suunnattoman näkyvyyden. Tempaus kumosi ulkomailla liikkuneet huhut Maon terveyden heikkenemisestä, mutta sen tärkein viesti oli sisäpoliittinen: Mao oli voimissaan ja tulisi ottamaan maan ohjat takaisin käsiinsä. Hän palasikin Pekingiin kahden päivän kuluttua ja aloitti Liun ja Dengin arvostelun virheellisestä politiikasta.
Uintiin osallistui Maon kanssa kuusi henkivartijaa ja vedessä kellutettiin lisäksi valtavia Mao-julisteita. Länsimaisia toimittajia ei ollut läsnä. Kiinan virallinen uutistoimisto Xinhua levitti maailmalle tiedotetta, jonka mukaan Mao oli uinut Jangtsessa Wuhanin lähellä 65 minuuttia ja edennyt sinä aikana 15 kilometriä. Hänen sanottiin ”taistelleen tuulta ja aaltoja vastaan” sekä nousseen lopuksi jokilautalle ”osoittamatta väsymisen merkkejä”. Sen jälkeen hän oli pitänyt puheen, jossa hän kehotti kaikkia kiinalaisia uimaan maan joissa ja järvissä. Länsimaissa tiedot Maon uinnista uutisoitiin hyvin ivalliseen sävyyn, sillä luvut näyttivät mahdottomilta. Maon laskettiin uineen koko ajan keskimäärin sata metriä 26 sekunnissa, kun sadan metrin uinnin ennätysaika oli tuolloin 52,9 sekuntia. Todellisuudessa nopea eteneminen johtui siitä, että Mao oli lähinnä ajautunut eteenpäin Jangtsen voimakkaan virtauksen kuljettamana, mikä oli kiinalaisille itsestäänselvä taustatieto.
Maon vuoden 1966 uintia muisteltiin seuraavina vuosina Kiinassa joka vuosi 16. heinäkuuta suurella kansanjuhlalla, jonka yhteydessä lukemattomat kansalaiset uivat Jangtsessa tai muissa vesistöissä osoittaakseen kunnioitusta Maolle. Maon uinnista tehtiin Kiinassa myös dokumenttielokuva, joka sai ensi-iltansa jo elokuussa 1966.
Sanganebin kansallispuisto
Sanganebin kansallispuisto on merellinen luonnonsuojelualue Sudanissa. Se koostuu yksittäisestä koralliriutasta ja sen ainoasta atollista Punaisessameressä, noin 25 km Sudanin rannikolta. Se muodostaa yhdessä Dungonabinlahden–Mukkawarin kansallispuiston kanssa Unescon maailmanperintökohteen vuodesta 2016.
Riutta on pitkulaisen soikion muotoinen, ja sen keskellä on matala laguuni. Se on suosittu sukelluskohde. Riutalle perustettiin kansallispuisto vuonna 1990.
Anne-Mari Lehtiö
pienoiskuva|Anne-Mari Lehtiö [[Kalevan kisat 2018|Jyväskylän Kalevan kisoissa vuonna 2018.]]Anne-Mari Birgitta Lehtiö (s. 6. syyskuuta 1995 Helsinki) on suomalainen pituushyppääjä. Hän edustaa Kenttäurheilijat-58:aa ja hänen valmentajanaan toimii Pekka Nurmi.
Kalevan kisoissa Lehtiö on voittanut pituushypyn kultaa vuonna 2022. Hopealla hän ollut vuosina 2017, 2019 ja 2023. Lisäksi hän on saavuttanut sisäratojen SM-kilpailuista pituushypyn kultaa vuosina 2018 ja 2020, hopeaa vuonna 2017 ja pronssia vuosina 2021 ja 2023.
Lehtiö karsiutui loppukilpailusta alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015 ja 2017.
Ennätyksikseen Lehtiö on hypännyt ulkona tuloksen 635 cm (2017) ja hallissa 624 cm (2019).
Ariobarzanes (Pontos)
Ariobarzanes oli Pontoksen kuningas vuosina 266 eaa. – noin 250 eaa. Ariobarzaneen isä oli Pontoksen ensimmäinen kuningas Mithridates I. Ariobarzanes valtasi Amisoksen kaupungin Mustanmeren rannalla ja lisäsi sen isänsä valtakuntaan.
Moottoripyöräilyn Turkin Grand Prix
Turkin Grand Prix on ratamoottoripyöräilyn MotoGP -sarjan osakilpailu. Se on järjestetty Istanbulin moottoriradalla Turkissa kaudesta 2005 lähtien. Istanbulin rata valmistui vuonna 2005. Se rakennettiin ensisijaisesti Formula 1-kilpailua varten, mutta lisättiin viime hetkellä myös MotoGP-kalenteriin. MotoGP-pyörät vierailivat Turkissa ensimmäisen kerran lokakuussa 2005. MotoGP-luokan kilpailun voittoon ajoi italialainen Marco Melandri, jolle voitto oli uran ensimmäinen kuninkuusluokassa. Kaudella 2006 Istanbulin osakilpailu oli kauden kolmas. MotoGP-luokan voitto meni jälleen Melandrille, joka voitti Casey Stonerin tiukassa kaksinkamppailussa. Istanbulin rata, joka sijaitsee Turkin Aasian puoleisessa osassa, on osoittautunut haastavaksi myös moottoripyörille, vaikka saksalainen rata-arkkitehti Hermann Tilke suunnittelikin sen nimenomaan F1-autoja varten.
Faradayn vakio
Faradayn vakio (merkitään tunnuksella F) määritellään Avogadron vakion ja alkeisvarauksen tulona:
missä NA on Avogadron vakio (6,02214076 x 1023 mol-1) ja q on elektronin varaus (1,602176634 x 10−19 coulombia).
Koska SI-järjestelmän mittayksiköt on nykyisin (vuodesta 2019) määritelty niin, että sekä alkeisvaraukselle että Avogardon vakiolle on kiinnitetty tarkat arvot, voidaan myös Faradayn vakion arvo niiden tulona ilmoittaa tarkasti: F = 96 485,332 123 310 0184 C/mol. Laskuissa käytetään usein likiarvoa 96 500 C/mol (tai As/mol).
Faradayn vakio ilmoittaa, kuinka suuri sähkövirta tarvitaan hajottamaan aikayksikössä yksi mooli sellaista elektrolyyttiä, joka koostuu yhdenarvoisista ioneista. Kääntäen, sekunnissa hajoava moolimäärä tällaista elektrolyyttiä saadaan jakamalla virta Faradayn vakiolla. Esimerkiksi hopeanitraatti (AgNO3) koostuu yhdenarvoisista positiivista Ag+- ja negatiivisista NO3--ioneista. Näin ollen yhden ampeerin virta hajottaa sekunnissa 1/96485 = 0,00001064 moolia eli 0,01064 millimoolia hopeanitraattia vapauttaen yhtä monta millimoolia hopeaa, mikä vastaa 0,010364 ·107,8682 = 1,118 milligrammaa, koska hopean atomipaino on 107,8682. . Tällä tavoin Faradayn vakio voitiin jo 1800-luvulla määrittää varsin tarkasti, ja itse asiassa ampeerille vahvistettiin aikoinaan hopeanitraatin hajoamiseen perustuva määritelmäkin.
Sen jälkeen, kun Robert Millikan vuonna 1909 onnistui varsin tarkasti määrittämään alkeisvarauksen suuruuden, voitiin Avogadron vakion arvo laskea jakamalla Faradayn vakio alkeisvarauksella.
Sähkömäärän ja ainemäärän välisen suhteen kehitti englantilainen Michael Faraday vuonna 1834.
Mithridates I (Pontos)
Mithridates I Ktistes (Perustaja, ) oli Pontoksen ensimmäinen kuningas vuosina 281–266 eaa. Mithridates I:n isän oli Mithridates Kioslainen, jonka isä puolestaan oli Bithynian länsipuolella sijainneen pienen Kioksen hallitsija Ariobarzanes (noin 362–337 eaa.)
Diadokki Antigonos I Monofthalmos tappoi Mithridateen isän noin vuonna 302 eaa. Mithridates pakeni tuolloin itään Kioksesta ja saapui kuuden toverinsa kanssa Paflagoniaan ja sieltä edelleen Amaseiaan Pontokseen. pontoslainen ajanlasku alkoi vuodesta 297 eaa. Tämä vuosi saattaa olla sama jolloin Mithridates saapui Amasiaan. Sen jälkeen kun Lysimakhos kärsi tappion Korupedionin taistelussa, Mithridates taisteli Seleukos I:tä vastaan ja saavutti itsenäisyyden. Vuonna 281/280 eaa. Mithridates julisti itsensä kuninkaaksi. Mithridateen kuningaskunta käsitti Paflagonian itäosan ja Kappadokian pohjoisosan. Vuonna 279 eaa. eräs Mithridateen poika valtasi Amastriksen rannikkokaupungin. Mithridates I:n seuraaja oli hänen poikansa Ariobarzanes.
Musiikkikoulu
Useimmat musiikkikoulut tarjoavat musiikinopetusta taiteen perusopetuksen yleisen oppimäärän mukaisesti. Taiteen perusopetus perustuu lakiin (L 633/ 1998 ) ja on tavoitteellista tasolta toiselle etenevää opetusta. Näiden koulujen opetussuunnitelmat perustuvat opetushallituksen vahvistamiin opetussuunnitelmien perusteisiin. Kunta myöntää oppilaitoksille oikeuden antaa taiteen perusopetusta ja vahvistaa niiden opetussuunnitelmat sekä valvoo toiminnan toteuttamista.
Opetuksen sisältö
Musiikkikoulut voivat tarjota sekä klassisen että rytmimusiikki opetusta, joskin musiikkiopistoihin verrattuna rytmimusiikin tarjonta on yleisempää. Musiikkikoulujen opetus on tavoitteellista, mutta monet musiikkikoulut pyrkivät tarjoamaan harrastuksenomaista opetusta, jossa oppilaita ei testata tai karsita tasokokeilla. Musiikkikoulujen pyrkimyksenä on tarjota jokaiselle opetusta oman kiinnostuksen ja motivaation pohjalta. Usein musiikin teorian opetus on integroitu osaksi soitinopetusta, eikä teoriaa välttämättä opeteta erillisenä oppiaineena, jos toki erillisiä teoriatuntejakin on tarjolla. Myös ryhmä- ja bändiopetus on hyvin yleistä. Ryhmäopetuksen tarkoituksena on antaa oppilaille musiikin lisäksi yleisiä sosiaalisia valmiuksia sekä edistää tarkkaavaisuutta ja ryhmätyötaitoja.
Oppilaaksi ottaminen
Musiikkikouluihin ei useimmiten ole pääsykokeita vaan oppilaat saavat opiskelupaikan ilmoittautumisjärjestyksessä oppilaitoksen resurssien mukaan. Opetusta annetaan kaikenikäisille, myös aikuisille.
Uusheräys
thumb|right|Lestadiolaisuuden olemassa olevien ryhmien sukupuu. Vuonna 2001 olemassa olleet lestadiolaisuuden haarat ja yksi sen jälkeen syntynyt lestadiolaisuuden haara. Uusheräys on lestadiolaisuuden suunta, joka syntyi 1900-luvun alun lestadiolaisuuden hajaannuksessa. Nimensä mukaisesti se vaati liikkeeseen uutta herätystä. Liike on ollut alusta asti yleensä hyvin innokas tukemaan Suomen Lähetysseuran tekemää lähetystyötä. Uusheräys julkaisee omaa lehteä nimeltä Lähettäjä.
Uusheränneitä oli vuonna 2012 lestadiolaisuuden tutkija, kirkkohistorian professori Jouko Talosen arvion mukaan yhteensä noin 3 000 maailmassa, joten se on viidenneksi suurin lestadiolaisuuden haara maailmassa. Talosen arvioiden mukaan liikkeen kannatus oli säilynyt samana vuoden 2001 arviosta. Uusheränneitä oli 2000-luvun vaihteessa lähinnä Suomessa ja Norjassa, mutta pieniä määriä myös Amerikassa rauhansanalaisuuden (ALC) sisällä.
Synty
Uusheräys sai alkunsa 1800-luvun lopussa Kittilässä. Uudenheräyksen kirkkoherra K. A. Heikel kirjoittaa liikkeen alusta: "Tämä nk. uusi heräys on saanut alkunsa Jumalan sanan ja rukouksen kautta Kittilän seurakunnassa talvella 1894–1895. Sieltä se on maallikkosaarnaajain kautta levinnyt Ouluun, Helsinkiin ja moniin maaseutuihin". Muita tunnettuja uudenheräyksen saarnamiehiä olivat Fredrik Paksuniemi sekä Pietari Hanhivaara. Myös Väinö Havas toimi uudessaheräyksessä, kunnes siirtyi vanhoillislestadiolaisuuteen.
Uusheräyksen oppi erosi muista lestadiolaisuuden suunnista erityisesti käytäntöön otetulla opilla lain kolmannesta käytöstä. Etenkin Kittilän saarnaajat katsoivat tällöin liiallisen evankelisuuden pilanneen kristillisyyden. Uudestiheränneet korostivat lakia herättämään kristillisyyttä ja halusivat rajoittaa synninpäästön käyttöä. Lain kolmas käyttö otettiin käytäntöön. Koko lestadiolaisuutta vaadittiin heräämään uudesti. Vanhoillinen suuntaus ei hyväksynyt uuttaheräystä, koska heidän mukaansa heränneen ei enää tarvitse herätä. Uusheräyksellä oli myös väljempi seurakuntaoppi muihin pääsuuntauksiin verrattuna.
Uusheräyksen itsenäistymisajankohtana pidetään vuosia 1896–1898, jolloin sitä kannattavat saarnamiehet aloittivat järjestelmälliset lähetysmatkansa. Kittilästä käsin se saavutti pian kannatusta Itä-Lapissa sekä Rovaniemen, Kemijärven ja Sallan seudulla. Pohjanlahden rannikolla se sai jonkin verran kannatusta Siika-, Pyhä- ja Kalajokivarsilla, runsaammin Etelä-Pohjanmaalla ja Porin seudulla. Karjalassa tästä lestadiolaisuuden oppositioliikkeestä tuli pian enemmistöliike. Venäjällä Pietarissa oli lestadiolaisia ennen suurta hajaannusta eri arvioiden mukaan 700–1500. Pietarin lestadiolaisista melkein kaikki liittyivät ensin uusheräykseen 1897–1898, mutta pian sen jälkeen valtaosa Pietarin uusheränneistä liittyi narvalaisuuteen.
Historia
Lyhyen aikaa 1901–1914 Yhdysvalloissa Hockinsonissa oli uusheränneillä oma kirkko nimeltä United Peace Church, jonka perustaja ja ainoa pastori oli Pietari (Peter) Kopra (1865–1914) kuolemaansa asti. United Peace Churchin ainoa kirkkorakennus rakennettiin Hockinsoniin Washingtonin osavaltioon lähelle vanhoillislestadiolaisten kirkkorakennusta.
Uusheräyksen organisoitu toiminta kiteytyi pakanalähetystyön ympärille, mistä tuli uutta ryhmää integroiva tekijä. Vuonna 1907 syntyi virallinen organisaatio, kun liike perusti Suomen Lähetysseuran yhteyteen oman haaraosastonsa nimellä Laestadiolainen Haaraosasto, jonka nimi oli vuodesta 1956 lähtien Lestadiolaisten Lähetysyhdistysten Keskusliitto. Liitolle syntyi myöhemmin eri puolille maata paikallisosastoja, jotka ottivat hoitaakseen aiempien epävirallisten toimintapiirien tehtävät. Osa uusheränneistä halusi kuitenkin itsenäisempää toimintaa ilman yhteistyötä Suomen Lähetysseuran kanssa.
Liikettä yhteen kokoaviksi vuotuisiksi tilaisuuksiksi muodostuivat Haaraosaston, myöhemmin Keskusliiton, vuosikokoukset sekä kesäisin vietettävät uusheräyksen kesäseurat. Jatkuvasti järjestettiin myös paikallisia seuroja. 1920-luvulla perustettiin Orpojen Ystäväin Liitto, jonka tukemiseksi perustettiin ompeluseuroja. Vuonna 1919 perustettiin aikakauslehteä nimeltä Vartijan Ääni, ja 1939 aloitti toimintansa Kalajoen Kristillinen Opisto.
Amerikan uusheränneet ryhtyivät vuonna 1908 yhteistyöhön Amerikan pikkuesikoisten kanssa, jotka erkaantuivat esikoislestadiolaisuudesta vuonna 1903. Pikkuesikoisten ja uusheränneitten kanssa yhteistyöhön ryhtyi Amerikassa vuonna 1908 myös joitakin vanhoillislestadiolaisia, joiden kanssa he ryhtyivät järjestämään vuosittain yhteisiä suuria seuroja. Suurseuratoimintaan mukaan lähteneitä vanhoillislestadiolaisia ryhdyttiin kutsumaan suurseuralaisiksi ja suurseuralaisuutta vastustaneita vanhoillislestadiolaisia ryhdyttiin kutsumaan heidemanilaisiksi. Vuonna 1928 uusheränneet ja pikkuesikoiset perustivat yhdessä suurseuralaisten kanssa kirkkokunnan nimeltä Apostolic Lutheran Church of America (ALCA). ALCA-kirkkokuntaan liittyneet suurseuralaiset vanhoillislestadiolaiset erkaantuivat vanhoillislestadiolaisuudesta 1927–1928 nimikkeellä kirkkokuntalaisuus ("Federation").
Edellä mainitusta syystä Amerikassa uusheränneillä on yhteiset seurakunnat (ALC) rauhansanalaisten kanssa ja yhteinen kirkkokunta nimeltä Apostolic Lutheran Church of America (ALCA), joka perustettiin vuonna 1928.
Uusheräyksestä erkaantui 1922–1923 pienehkö ryhmä nimeltä heiskaslaisuus saarnaaja Aatu Heiskasen (1886-1941) toiminnan vaikutuksesta. Heiskaslaiset siirtyivät uusheräyksestä skutnabbilaisuuteen ja erosivat luterilaisesta kirkosta.
Norjassa uusheräyksellä oli paljon yhteistoimintaa erikiinien kanssa aina vuoteen 1951 asti. Erään näkökulman mukaan erikiinien voidaan siis katsoa erkaantuneen uusheräyksestä vuonna 1951, jolloin yhteistoiminta lopetettiin opillisista syistä. Uusheränneitten ja erikiinien välille syntyi kiistaa muun muassa kasteopista ja perisyntiopista. Vesisaaressa erikiineillä on yhä yhteistyötä uusheräyksen kanssa jossakin määrin. Pykeijassa uusheräyksellä on yhteistyötä esikoislestadiolaisten kanssa. Erikiinit erkaantuivat lundbergilaisista vuonna 1925 ja vanhoillislestadiolaisista jo vuonna 1910.
Vuonna 1963 Lestadiolaisten Lähetysyhdistysten Keskusliittoon kuului 31 paikallisosastoa, joissa oli 1594 jäsentä. Tällöin osastojen perustaminen oli vasta aluillaan, eikä toimintaa oltu läheskään kaikilla kannatusalueilla ehditty virallistaa. Samana vuonna Vartijan Ääni -lehden painos oli noin 3 500 kappaletta. 1963 olemassa olleet paikallisosastot sijoittuivat alueille, joilla liike sai jo alusta lähtien kannatusta, eli osiin Peräpohjolaa, Oulun eteläpuolelle, Etelä-Pohjanmaalle ja Porin tienoolle sekä Pohjois-Karjalaan. Mitään selkeää kokonaisuutta ei kannatusalueista ollut kuitenkaan muotoutunut.
Vuonna 2000 Lestadiolaisten Lähetysyhdistysten Keskusliitto otti itselleen uuden nimen, Lestadiolainen Uusheräys ry. Nykyään (2013) uusheränneiden keskusyhdistyksen nimi on Uusheräyksen Keskusliitto ry tai Uusheräys ry
Oppi
Uusheräys pyrkii vaalimaan Lars Levi Laestadiuksen alulle laittaman herätysliikkeen perintöä. Tarkoituksena on Raamatun ja evankelis-luterilaisen tunnustuksen pohjalta levittää Suomessa elävää kristillisyyttä ja edistää lähetystyötä ulkomailla. Liike julistaa syntien anteeksisaamista Kristuksen kärsimisen ja kuoleman tähden. Erityisesti halutaan kuvata Jeesus Kristus kärsivänä Jumalan karitsana ja ihmistä rakastavana syntisten Vapahtajana. Henkilökohtaista rippiä käytetään, ja sen kautta katuvalle ihmiselle julistetaan kaikki hänen syntinsä anteeksi Jeesuksen nimessä ja veressä.
Toiminta ja levinneisyys
Vuonna 2011 paikallisyhdistyksiä oli 20, ja niihin kuului noin 1 100 jäsentä. Liike toimittaa Lähettäjä-lehteä, jonka levikki on 2 000. Liikkeen laulukirja on Siionin matkalaulut. Samaa kirjaa käyttää myös rauhan sana, ja se on toteutettu yhteistyössä näiden kahden liikkeen välillä. Uusheräyksen luonteenomaisin toimintamuoto ovat seurat, joita järjestetään sekä kodeissa että uudenheräyksen ja seurakuntien tiloissa. Liike järjestää vuosittain Kesäseurat, joka on liikkeen valtakunnallinen päätapahtuma. Liikkeellä on kansanopisto Kalajoella (Kalajoen Kristillinen Opisto) sekä leirikeskus Heinäkallion leirikoti Kangasalla. Oulussa liikkeellä on omaa opiskelijatoimintaa.
Suomessa uusheräyksen vaikutusalueita ovat: Eno, Haapavesi, Hamina, Himanka, Helsinki, Iisalmi, Ilmajoki, Jalasjärvi, Joensuu, Kajaani, Kalajoki, Kangasala, Kemi, Kemijärvi, Kittilä, Kuopio, Kurikka, Kärsämäki, Lahti, Leväsjoki, Merijärvi, Nivala, Nurmes, Oulainen, Oulu, Pyhäjoki, Raahe, Seinäjoki, Sodankylä, Teuva, Tornio, Turku ja Ylivieska. Uusheräyksen keskustoimisto sijaitsee Kurikassa. Uusheräyksellä on ollut toimintaa myös Vaasassa vuodesta 2011 lähtien.
Ulkomailla uusheräys toimii yhteistyössä Suomen lähetysseuran kanssa. Sillä on lähettejä Angolassa, Etiopiassa, Senegalissa, Tansaniassa ja Taiwanissa. Se tekee myös lähetystyötä Venäjän Karjalassa, missä se toimii ilman Suomen lähetysseuraa. Työn tuloksena on syntynyt Harlun seurakunta
Uusheränneet tukevat "Raamatun sanaan toimintansa pohjaavia" lähetystyöjärjestöjä, kuten esimerkiksi Kansanlähetystä.
Patsy Nakell
Patsy Nakell (s. 1969 Beirut) on suomalainen toimittaja. Hän työskenteli Yleisradion ruotsinkielisillä kanavilla vuosina 1995–2004 ja oli Ny Tid -lehden päätoimittaja 2005–2009. Nakell on opiskellut muun muassa Harvardin yliopistossa sekä Kennedy School of Government -koulussa 2008–2009.
Fagottikonsertto
Fagottikonsertto on fagotille ja orkesterille sävelletty konsertto. Tunnettuja fagottikonserttoja ovat säveltäneet muun muassa Wolfgang Amadeus Mozart, Carl Maria von Weber ja Johann Nepomuk Hummel.
Tuotteliaimpiin fagottikonserttojen säveltäjiin kuuluu Antonio Vivaldi, joka sävelsi 36 fagottikonserttoa, Antti Häyrysen mukaan oletettavasti poikkeukselliselle taiteilijalle räätälöityinä. Sergio Azzolini on levyttänyt levysarjansa viidenteen osaan niitä seitsemän: fagottikonsertot RV:t 467, 476, 479, 482, 486, 489, 497.
Jaakko Luoma on levyttänyt neljä klassismin ajan fagottikonserttoa (Ondine): W. A. Mozart: Fagottikonsertto B-duuri, Peter von Winter: Fagottikonsertto c-molli ja Johann Nepomuk Hummel: Fagottikonsertto F-duuri, Gioacchino Rossini: Fagottikonsertto. Niistä Hummelin, Mozartin ja Rossinin konsertot kuuluvat fagotistien perusohjelmistoon. Kare Eskolan mukaan lievässä karheudessaan karismaattinen fagotti tuntuu kuin luodulta klassismin soolosoittimeksi.
Kiinan kommunistisen puolueen nuorisojärjestö
Kiinan kommunistisen puolueen nuorisojärjestö on Kiinassa toimiva poliittinen nuorisojärjestö, jonka emopuolue on valtaa pitävä kommunistinen puolue. Nuorisojärjestö on perustettu 1920.
Monet Kiinan poliittiseen johtoon kuuluvat henkilöt ovat olleet nuorisojärjestön aktiivijäseniä: Hu Jintao, Li Keqiang, Li Yuanchao ja Hu Chunhua.
Historia
Järjestön perustamisvuodeksi mainitaan joskus 1920. Tätä ennen vallankumoukselliset marxistit olivat aktiivisia jo 1910-luvulla, mutta toiminta rajoittui lähinnä imperialismin vastustamiseen isoimmissa kaupungeissa. Perustajiin kuuluivat Chen Duxiu ja Li Dazhao. Virallisesti se kuitenkin järjestäytyi 1922.
Järjestön virallinen lehti, Kiinan nuorison lehti, aloitti julkaisutoiminnan vuonna 1951. Lehti joutui lopettamaan toimintansa kulttuurivallankumouksen ajaksi, mutta on jatkanut vuodesta 1978 lähtien. Lehden levikki on hieman vajaa miljoona kappaletta.
Nykyään
Nykyään nuorisojärjestössä toimiminen voi olla ratkaiseva osa nuorten urakehitystä: vuonna 2019 tehdyssä kyselyssä Jingxin maakunnan yliopisto-opiskelijoista 49 % kertoi, että puoluetoiminta kiinnostaa nimenomaan siksi, että se edesauttaa omaa urakehitystä. Isot kiinalaiset yritykset kuten Baidu ja Didi Chuxing ovat julkaisseet työpaikkailmoituksia, joissa työntekijää kovapalkkaiseen asemaan, mutta ennakkovaatimuksena on kommunistisen puolueen jäsenkirja. Myös armeijan, valtionyritysten ja yliopistojen johtotehtäviin valitaan yleensä vain kommunistisen puolueen jäseniä.
Vuonna 2021 nuorisojärjestö käytti sosiaalista mediaa ahdistellakseen BBC:n toimittajaa, jota järjestö syytti Kiinan mustamaalaamisesta, kun kanava raportoi tulvista.
Suhde emopuolueeseen
Perinteisesti nuorisojärjestön jäsenyys on ollut ponnahduslauta itse kommunistisen puolueen jäsenyyteen. Kriteerejä emopuolueen jäsenyydelle on kuitenkin kiristetty vuonna 2016, eikä nuorisojärjestön jäsenyys takaa automaattisesti jäsenyyttä kommunistisessa puolueessa.
Nuorisojärjestön kasvatit ovat perinteisesti olleet vahva klikki kommunistisessa puolueessa, johon kuuluvat käyttävät merkittävää valtaa puolueen sisällä.
Vuonna 2017 Kiinan johtaja Xi Jinping lakkautti kommunistisen nuorisojärjestön oman yliopiston. Tämän on arveltu olevan vastaveto sille, että nuorisojärjestöstä pelätään nousevan Xille haastaja joskus tulevaisuudessa, sillä Xi itse ei ole koskaan ollut nuorisojärjestön vastuutehtävissä edeltäjistään poiketen. Xi myös arvosteli järjestöä "tyhjänpäiväisten iskulauseiden toistelusta".
Jordan 199
Jordan 199 oli britti Mike Gascoynen suunnittelema auto, jolla Jordan-talli kilpaili Formula 1 -sarjassa kaudella 1999. Autoa ajoivat kauden 1996 maailmanmestari Damon Hill, joka voitti Jordanille ensimmäisen voiton edelliskauden Belgian Grand Prix'ssa, sekä Williamsilta Ralf Schumacherin kanssa tallia vaihtanut Heinz-Harald Frentzen.
Jordan 199 oli Jordanin 15-vuotisen historian menestyksekkäin auto. Sillä voitettiin kaksi osakilpailua, ja kerran päästiin paalupaikalle. Jordan jatkoi edelliskauden tapaan Mugen-Hondan moottoreilla, mutta rengastoimittaja vaihtui Bridgestoneen Goodyearin lopetettua F1 -toimintansa. Damon Hill sai rinnalleen Heinz-Harald Frentzenin.
Kausi alkoi Jordanin kannalta loistavasti, kun Frentzen ajoi kauden avanneessa Australian GP:ssa toiseksi ja Brasilian GP:ssa hän oli kolmas. Hill saavutti kauden ensimmäiset pisteet San Marinon GP:ssa ollen neljänneksi. Monacossa Frentzen sijoittui puolestaan neljänneksi. Tämän jälkeen seuraavat kaksi kilpailua oli pisteettömiä. Ranskan GP:sta talli saavutti historian toisen voittonsa, kun Frentzen kaasutteli ruutulipun ohi ensimmäisenä.
Britannian GP:ssa tallin molemmat kuljettajat ajoivat pisteille Fretzenin sijoituttua neljänneksi ja Hillin viidenneksi. Fretzen uusi sijoituksensa Itävallan GP:ssa. Kotikilpailussaan, Saksan GP:ssa, Frentzen oli palkintokorokkeella kolmas. Unkarin GP:ssa hän oli neljännen kerran kauden aikana neljäs. Hill sijoittui samaisessa kilpailussa kuudenneksi. Hän oli samalla sijalla myös Belgian GP:ssa, jossa Frentzen saavutti kolmannen tilan. Italian GP:ssa Frentzen voitti jo toistamiseen kaudella. Voitto oli tallin historian ainoa, joka saavutettiin kuivalla kelillä. Frentzen saavutti paalupaikan myös Euroopan GP:n aika-ajoissa, mutta kilpailu päättyi ikävään keskeytykseen. Malesian GP:sta Frentzen saavutti vielä kuudennen sijan ja kauden päätöksessä, Japanin GP:ssa hän ylsi neljänneksi.
Kautta 1999 voitaneen pitää Jordanin parhaana. Frentzen saavutti kaksi voittoa ja yhden paalupaikan. Hän oli jopa mukana mustana hevosena mestaruustaistelussa. Talli kasasi kauden aikana yhteensä 61 MM-pistettä, mikä jäi tallin historian parhaaksi saavutuksesi. Valmistajien MM-sarjassa talli ylsi kolmanneksi.
Formula 1 -tulokset
Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa, kursivointi kilpailun nopeinta kierrosta.
Luettelo japanin kielen välimerkeistä
Tämä on luettelo välimerkeistä ja typografisista symboleista japanin kielessä. Nämä merkit eivät kuulu kana- tai kanjimerkkeihin.
Karttiminjärvi
Karttiminjärvi on Pirkanmaalla Orivedellä Leppähampaan ja Karttimin välissä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 12,4 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 450 metriä leveä. Se sijaitsee Karttimin peltoaukealla valtatien 9 eteläpuolella. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä ja sen rannat ovat peltomaata muualla paitsi pohjoisessa, jossa rantoja seuraa vanha 1950-luvulla valmistunut valtatie 9. Tämän tien pohjoispuolelle valmistui vuosina 2001–2003 lopulla oikaisulinja. Järvellä on haja-asutuksena muutama talo ja kaksi maatilaa.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Laasojärven alueeseen (35.751) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 105,9 metriä mpy. Siihen laskee kolme ojaa. Eteläinen oja on Vähän Karttiminjärven laskuoja ja itäinen oja tuo sekä Pikku-Torkkelin että Ison Torkkelinjärven vedet. Karttiminjärven laskuoja yhtyy viereisellä pellolla sen kuivatusojaan, alittaa sitten valtatien ja laskee Aakkojärven eteläpääjän Aakkolanjoen jatko-osan luusuassa.
Vähä Karttiminjärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,9 hehtaaria ja se on 150 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee Karttimissa peltoalueen eteläpuolella metsänrajassa. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä ja sen rannat ovat metsämaata, joka koillisessa rajautuu pellonreunaan. Järvelle ei johda tietä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Laasojärven alueeseen (35.751) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 111,6 metriä mpy. Järvellä on ainoastaan laskuoja, joka laskee 250 metrin päässä Karttiminjärveen. Ojalla on pudotusta 5,7 metriä.
Leonardo Jardim
Leonardo Jardim (s. 1. elokuuta 1974 Barcelona, Venezuela) on portugalilainen jalkapallovalmentaja. Kesäkuusta 2021 lähtien hän on toiminut Al-Hilalin päävalmentajana.
Jardim käyttää pääosin miehitystä 4-2-3-1.
Ura
Päävalmentajauransa Jardim aloitti vuonna 2003, kun hän siirtyi apuvalmentajan paikalta portugalilaisen AD Camachan päävalmentajaksi. Jardim oli seurassa vuoteen 2008 asti, kunnes portugalilainen Chaves otti hänet valmentajakseen. Jardim nosti Chavesin ykkösdivariin ja siirtyi sitten vuonna 2009 SC Beira-Mariin, jonka hän nosti pääsarjaan kaudeksi 2010–11. Samalla Jardim valmensi ensimmäistä kertaa pääsarjajoukkuetta. Hyvä työ palkittiin ja Jardim siirtyi kesällä 2011 SC Bragan päävalmentajaksi. Jardim valmensi Bragan kaudella 2011/12 Portugalin liigan kolmanneksi, mutta jätti joukkueen kauden jälkeen. Taustalla olivat erimielisyydet seuran puheenjohtajan kanssa.
Bragasta lähtönsä jälkeen Jardim siirtyi kreikkalaisen Olympiakosin peräsimeen kesällä 2012. Hän sai yllättäen potkut seurasta tammikuussa 2013, vaikka Olympiakos johti Kreikan Superliiga 10 pisteen erolla.
Kesällä 2013 Jardim teki kolmivuotisen sopimuksen Sporting CP:n kanssa. Jardimin johdolla nuori Sporting-ryhmä sijoittui kaudella 2013/14 liigassa kolmanneksi ja selvitti tiensä Mestarien liigaan. Jardim itse jätti jälleen seuransa yhden kauden jälkeen ja siirtyi ranskalaisen AS Monacon peräsimeen. Ranskan liigan toiseksi suurimmalla budjetilla operoinut Monaco ei Jardimin johdolla kyennyt haastamaan PSG:tä mestaruuskamppailussa, vaan sijoittui lopulta kolmanneksi häviten kakkossijan Lyonille neljällä pisteellä. Mestarien liigassa Jardim johdatti Monacon lohkovoittoon ja neljännesvälierissä joukkue raivasi tieltään Arsenalin vierasmaalisäännön turvin. Tie katkesi kuitenkin puolivälierätappioon Juventukselle yhteismaalein 1–0. Kaudella 2015/16 Monaco putosi Mestarien liigasta jo karsintojen viimeisellä kierroksella Valenciaa vastaan. Ranskan liigassa kausi 2015/16 päättyi jälleen kolmanteen sijaan. Kauden jälkeen spekuloitiin Jardimin lähtevän seurasta, mutta kesäkuun alussa Monacon johto vahvisti portugalilaisen jatkavan päävalmentajana kaudella 2016/17.
Jardimin kolmas Monaco-kausi oli menestyksekäs. Mestarien liigassa Monaco hävisi lohkovaiheessa vain merkityksettömän lohkon viimeisen ottelun Bayer 04 Leverkusenille ja eteni lohkovoittajana pudotuspeleihin. Pudotuspeleissä Monaco nousi 5–3 vierastappio niskassaan voittoon Manchester Citystä ja eteni vierasmaalisäännön turvin jatkoon. Puolivälierissä Monaco kaatoi Borussia Dortmundin yhteismaalein 6–3 ja selvisi neljän parhaan joukkoon ensimmäistä kertaa sitten finaalikauden 2003/04. Välierässä Juventuksen puolustus oli Monacolle liikaa ja joukkueen tie katkesi 4–1 yhteismaalein. Monaco kuitenkin rikkoi Juventuksen 690 minuuttia kestäneen nollapelien putken Mestarien liigassa. Kotimaan kentillä Jardim piiskasi iloista hyökkäyspelaamista esittäneen joukkueensa Ranskan liigacupin finaaliin, jossa Paris Saint-Germain oli vahvempi maalein 4–1. PSG katkaisi Monacon voittokulun myös Ranskan cupissa voittamalla välieräottelun murskaavasti 5–0. Ranskan liigassa Jardimin nuori Monaco nousi kierroksella 20 liigan kärkeen ja kaksi ottelua ennen kauden loppua sille riittää piste seurahistorian kahdeksanteen mestaruuteen. Ranskan pelaajayhdistys UNFP valitsi Jardimin kauden parhaaksi liigavalmentajaksi pari päivää ennen mahdollisesti mestaruuden ratkaisevaa ottelua AS Saint-Étienneä vastaan. Monacon seurahistorian kahdeksas mestaruus ratkesi lopullisesti 2–0 voittoon ASSE:sta liigan toiseksi viimeisellä kierroksella. Edellisen kerran Monaco voitti mestaruuden 17 vuotta sitten. Kesällä 2017 Jardim allekirjoitti kolmivuotisen jatkosopimuksen Monacon kanssa.
Kaudella 2017/18 Monaco ei kyennyt haastamaan Paris Saint-Germainia mestaruustaistelussa, vaan joukkueen oli tyytyminen liigan hopeasijaan 13 pistettä pariisilaisille hävinneenä. Mestarien liigassa Monaco ei voittanut yhtään ottelua ja jäi lohkonsa jumboksi kahdella tasapelipisteellä RB Leipzigilta ja Beşiktaşilta. Kauden 2018/19 alku oli Monacolle vaikea. Liigassa joukkue voitti Nantesin avausottelussa, mutta hävisi sen jälkeen viisi kahdeksasta liigaottelustaan. Myös Mestarien liigassa tuli tappiot Atlético Madridia ja Borussia Dortmundia vastaan. Seurajohto erotti Jardimin 11. lokakuuta 2018, kun Monaco oli vajonnut Liguessä sijalle 18. Monaco palkkasi Jardimin takaisin päävalmentajakseen jo 25. tammikuuta 2019, kun hänen seuraajakseen palkattu Thierry Henry sai kolmen kuukauden pestin jälkeen potkut.
Jardimin toinen pesti Monacon peräsimessä ei yltänyt menestyksessä ensimmäisen veroiseksi. Portugalilaisen paluu kyllä sai Monacon piristymään ja joukkue pelasi helmi-maaliskuussa seitsemän ottelua tappioitta. Kevätkausi kääntyi kuitenkin heikommaksi ja viimeisistä yhdeksästä liigaottelusta Monaco voitti vain yhden ja säilytti liigapaikkansa kahden pisteen turvin. Kausi 2019/20 alkoi myös vaisusti ja Monaco voitti ensimmäisen liigaottelunsa vasta seitsemännellä kierroksella paikallisderbyssä OGC Niceä vastaan. Tulokset parantuivat voiton jälkeen ja talvitauolle mentäessä Jardim oli nostanut Monacon jo sijalle seitsemän. Seurajohto päätyi kuitenkin erottamaan portugalilaisvalmentajan tehtävästään talvitauolla joulukuun lopulla 2019.
Heinäkuussa 2021 Jardim allekirjoitti vuoden sopimuksen saudiarabialaisen Al-Hilalin kanssa. Marraskuussa 2021 hän luotsasi seuran AFC Champions Leaguen mestariksi.
Snellman (suku)
pienoiskuva|J. V. Snellmanille vuonna 1866 myönnetty aatelisvaakuna. Snellman on suomalainen sivistyssuku. Suvun kuuluisin jäsen on ollut filosofi, kirjailija ja senaattori Johan Vilhelm Snellman (1806–1881), joka aateloitiin vuonna 1866. Hän säilytti aateloitaessa sukunimensä ja muodostaa jälkeläisineen suomalaisen aatelissuvun numero 241, johon siis kuitenkin kuuluu vain osa jo aikaisemmin laajan Snellman-suvun jäsenistä. Perimätiedon mukaan suku polveutuu Virkkunen-nimisestä savolaisesta talonpojasta, mutta tästä ei ole todisteita. Suvun vanhin tunnettu kantaisä on 1600-luvulla mahdollisesti Ruotsista Kristiinankaupunkiin tullut räätälimestari Olof Jönsinpoika Snellman (n. 1630–1700), joka toimi myöhemmin Uudessakaupungissa kauppiaana, raatimiehenä ja valtiopäiväedustajana. Osa Snellman-suvun jäsenistä suomensi sukunimensä Virkkuseksi oletetun esi-isänsä mukaan, etenkin vuoden 1906 suuren nimenmuuton yhteydessä. Teoria Virkkunen-nimisestä talonpojasta suvun kantaisänä osoittautui tosin vääräksi jo 1900-luvulla, sillä sukututkimusten perusteella Snellman-suvun juuret vievät Suomen nykyisten rajojen ulkopuolelle.
Suomessa on myös jonkin verran muita Snellman-nimisiä henkilöitä, jotka eivät kuulu kyseiseen sukuun. Aateloidun Snellman-suvun tunnuslause kuuluu Ne ipse maculato, alii non poterunt (latinaa, suom. ”Älä itse likaa [vaakunaasi], muut eivät sitä tee”).
Äitinsä puolelta sukuun kuuluneita ja kuuluvia
Äitinsä puolelta sukuun kuuluneita ja kuuluvia:
Rakas varkaani
Rakas varkaani on William Markuksen ohjaama suomalainen komediaelokuva vuodelta 1957.
Elokuvassa varkaiden elämää tutkivan psykologian dosentti Leopold Tisdallin (Pentti Siimes) tyttöystävä on oikeasti kleptomaani Lissie (Elina Pohjanpää), joka houkuttelee Leopoldinkin alamaailmaan. Lissiellä on myös tyhmä apuri Kaaleppi (Armas Jokio). Elokuvan kuvauksissa vuonna 1956 Pentti Siimes ja Elina Pohjanpää menivät oikeasti naimisiin.
Jo valmiiksi saatua elokuvaa jouduttiin vielä muuttamaan, sillä Elokuvatarkastamo olisi muuten langettanut sille moraaliongelmien vuoksi 30 prosentin rangaistusveroluokan. Ratkaisuksi ohjaaja lisäsi elokuvan loppuun kohtauksen, jossa Lissie ja Kaaleppi menevät vapaaehtoisesti vankilaan.