cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Koreografia
Koreografisia keinoja
Kaikki liikkeet riippuvat tanssijan luonteesta. Liikkeet ovat kuin ihminenkin: persoonallisia tai vähemmän persoonallisia.
Salaisuuksia, joita yksinäiset huutaa unissaan
Salaisuuksia, joita yksinäiset huutaa unissaan on Jipun vuonna 2006 ilmestynyt esikoisalbumi. Albumin paras sijoitus Suomen albumilistalla oli 11. Levy on myynyt kultaa.
Larry Carlton
Larry Carlton (s. 2. maaliskuuta 1948 Kalifornia) on yksi tunnetuimmista jazzkitaristeista. Uransa aikana hän on voittanut kolme Grammy-palkintoa levytyksistään ja sävellyksistään. Yksi hänen kuuluisimmista levytyksistään on kitarasoolo televisiosarja Hill Street Bluesin tunnusmusiikissa. Carlton otti ensimmäiset kitaratuntinsa kuusivuotiaana. Hänen esikuviaan ovat olleet Joe Pass, Wes Montgomery, Barney Kessel ja B. B. King. Myös saksofonisti John Coltrane on tehnyt häneen syvän vaikutuksen.
Uran alkuajat
1970-luvulla Carlton oli haluttu studiomuusikko Los Angelesissa. Hän soitti yli 500 äänitteellä vuodessa, yhteistyökumppaneinaan muiden muassa Steely Dan, Joni Mitchell ja Quincy Jones. Hänen kitarasoolonsa Steely Danin kappaleessa ”Kid Charlemagne” albumilta The Royal Scam (1978) on listattu kolmanneksi parhaaksi kitarasooloksi Rolling Stone -lehdessä. Vuosina 1971–1976 Carlton soitti jazz-rock-yhtyeessä The Crusaders.
Soolotuotanto
Vuonna 1977 Carlton sai levytyssopimuksen Warner Brothers Recordsille omasta soolotuotannostaan. Vaikka hän olikin vielä hiukan tuntematon, hän tuotti kuusi albumia vuosina 1978–1984, mukaan lukien oma versionsa Santo Farinan kappaleesta ”Sleepwalk”, joka kipusikin listoille. Vuonna 1983 hänen albuminsa Friends sai Grammy-ehdokkuuden.
Carltonin soolotuotanto sai uuden käänteen vuonna 1985, kun hän teki sopimuksen MCA Master Recordsin kanssa akustisesta jazz-albumista. Tuloksena oli levy Alone/But Never Alone, jolta löytyy myös hänen tulkintansa kappaleesta ”The Lord’s Prayer”. Vuodesta 1985 vuoteen 1990 Carlton teki erilaisia sooloprojekteja, sekä voitti toisen Grammy-palkintonsa Michael McDonaldin Minute By Minute -coverilla, joka löytyy albumilta Discovery.
Vuonna 1989 Carlton loukkaantui joutuessaan harhaluodin uhriksi yksityisstudionsa (Room 335) ulkopuolella Etelä-Kaliforniassa. Luoti osui häntä kaulaan ja vahingoitti hänen äänihuuliaan ja aiheutti elinikäisen vaivan. Carlton toipui kuitenkin nopeasti ja valmisteli tekeillä olleen albumin On Solid Ground loppuun vielä samana vuonna. Hän jatkoi työskentelyä sähkökitaralla 1991, kun hän alkoi nauhoittaa omaa blues-albumiaan, mutta levyn valmistuminen viivästyi muiden projektien ja tarjouksien takia, ja jazz-levy Kid Gloves ilmestyi ennen southern-blues-vaikutteista albumia Renegade Gentleman, joka julkaistiin 1993. Levyllä vierailee kuudella raidalla nashvilleläinen huuliharpistilegenda Terry McMillan.
Vuodesta 1994 vuoteen 1997 Carlton teki muutamia kiertueita ja julkaisi albumin kitaristi Lee Ritenourin kanssa. Levyllä oleva kappale Remembering J.P. on kunnianosoitus edesmenneelle Joe Passille. Pian tämän jälkeen 1997 Carlton pääsi Ritenourin paikalle smooth jazz -kvartettiin Fourplay Ritenourin lähdettyä yhtyeestä. Muut soittajat Fourplayssa ovat Bob James (koskettimet), Nathan East (basso) ja Harvey Mason (rummut).
Vuonna 2000 Carlton jatkoi soolotuotantoaan Fingerprints -albumillaan. Hänen tuotantonsa sai jatkoa seuraavana vuonna, kun hän soitti konserttitaltioinnissa kitaristi Steve Lukatherin kanssa. No Subtitutions: Live At Osaka toi hänelle kolmannen Grammy-palkinnon.
Vaikka Carlton ei ole kovin kuuluisa varsinaisena ”kitaralegendana”, hänen menestyksensä studio- ja sessiokitaristina on huomattava. Hänen vaikutteensa nuoremman sukupolven jazzkitaristeihin on erittäin merkittävä. Koska hänen monipuolinen soittotyylinsä ei rajoitu pelkästään smooth jazziin, häntä ei voida kategorioida mihinkään erilliseen genreen, ja tämä tekeekin Carltonista mielenkiintoista kuunneltavaa kaikille kitaristeille.
Carlton Suomessa
Ensivierailullaan Suomessa Larry Carlton esiintyi yhdessä kitaristi Robben Fordin kanssa 24. marraskuuta 2008 Helsingin Kulttuuritalolla ja seuraavana päivänä Turun Caribiassa.
Vuonna 2009 Larry Carlton Trio esiintyi 31. lokakuuta – 2. marraskuuta Tampere-talolla, Espoossa ja Turussa. Vuonna 2014 Carltonin kvartetti vieraili Pori Jazz -festivaaleilla.
Kitara
thumb|240px|Larry Carlton soittamassa [[Gibson ES-335 -kitaraansa Blue Note -jazzklubilla New Yorkissa vuonna 2006.]] Carlton soittaa pääasiassa Gibsonin ES-335-kitaralla, mistä juontuu hänen lempinimensä ”Mr.335”. Gibson valmistaa nykyään Carltonin nimikkomallia, joka perustuu Carltonin omaan vuoden 1968 ES-335-kitaraan.
Kallislahden rautatieasema
Kallislahti avattiin liikenteelle 1. marraskuuta 1914. Se perustettiin Savonlinnasta, Rantasalmelta ja Sulkavalta tulevien maanteiden risteykseen. Paikalle rakennettiin Thure Hellströmin laatimien Jyväskylä–Pieksämäki-radan V luokan aseman piirustusten mukainen asemarakennus. Rakennus on peilikuva Hankasalmen rautatieasemasta.
Aseman ympärille kehittyi asutusta. 1970-luvulla aseman ympärille kehittyneessä kylässä asui noin 300 asukasta. Kallislahti muutettiin miehittämättömäksi 1982, ja henkilöliikenne lakkautettiin koko radalta 29. toukokuuta 1988. Henkilöliikenteen lakkauttamisen jälkeen Kallislahdessa oli raakapuun kuormausta. Vuonna 2009 Kallislahden ratapihaa parannettiin rataosan peruskorjauksen yhteydessä. 7. syyskuuta 2009 Kallislahti muutettiin liikennepaikasta linjavaihteeksi. Kallislahti lakkautettiin 1. syyskuuta 2015, kun Rantasalmen ja Savonlinnan välinen rataosuus suljettiin.
Idäntörökki
Idäntörökki (Beckmannia eruciformis) on heinälaji, jota esiintyy Itä-Euroopasta Siperiaan ja Keski-Aasiaan. Idäntörökin kukinto on pitkähkö ja kapea röyhy, jossa tähkylät ovat tiheinä ryhminä kahtena rivinä kasvavissa lyhyissä ja litteissä haaroissa. Tähkylä on 2–3 millimetrin kokoinen ja yksikukkainen, kukat ovat kaksineuvoisia. Ulkohelve on karvainen. Se muistuttaa saman suvun toista lajia amerikantörökkiä, josta eroaa kukkatuntomerkeissä. Suomessa idäntörökki on ollut harvinainen ja satunnainen uustulokas, jota on tavattu 1900-luvun alkupuolella.
Beaufortin piirikunta
Beaufortin piirikunta on kahden Yhdysvaltojen piirikunnan nimi
Beaverin piirikunta
Beaverin piirikunta on kolmen Yhdysvaltojen piirikunnan nimi
Suur-Porto
Suur-Porto on:
Bedfordin piirikunta
Bedfordin piirikunta on kolmen Yhdysvaltojen piirikunnan nimi:
Beira Interior Sul
thumb|Beira Interior Sul Portugalin kartalla Beira Interior Sul on Região Centron ala-alue Portugalissa. Sen pinta-ala on 3 738 km² ja väkiluku 75 028 (2011 ).
Beira Interior Sul rajoittuu idässä ja etelässä Espanjaan, pohjoisessa Cova da Beiraan ja Beira Interior Norteen ja lännessä Pinhal Interior Suliin.
Isoaivot
Isoaivot on aivojen suurin ja kaikkein etummaisina oleva osa. Ne myös peittävät aivojen muut osat alleen. Isoaivot on jakautunut kahteen uurteen rajaamaan osaan, vasempaan ja oikeaan puoliskoon. Puoliskoja yhdistää aivokurkiainen. Molemmat puoliskot sisältävät kaksi aivo-selkäydinnesteen täyttämää aivokammiota. Aivo-selkäydinneste suojaa aivoja äkkinäisiltä liikkeiltä. Isoaivojen pinnalla on noin 3 mm paksu, voimakkaasti poimuttunut aivokuori. Aivokuoressa tapahtuvat aistihavainnot, älyllinen toiminta, puheen säätely sekä liikkeiden tahdonalainen säätely.
Lähteet
Cérebro
Juri Krimarenko
Juri Krimarenko (, s. 11. elokuuta 1983) on ukrainalainen korkeushyppääjä, maailmanmestari 2005 Helsingistä.
Ennen Helsingin MM-kisoja oli Krіmarenko kesäkuussa hypännyt oman ulkoratojen ennätyksensä 233. Hän ei kuitenkaan lukeutunut edes mitalisuosikkeihin Helsingissä, ja hänen ainoat arvokilpailujen mitalinsa olivat sotilaiden maailmanmestaruus vuodelta 2003, mikä tuli tuloksella 218, ja alle 23-vuotiaiden EM-pronssi 2005 tuloksella 227.
Myöhemmin vuonna 2005 İzmirissä järjestetyissä kesäuniversiadeissa Krimarenko sijoittui kuudenneksi tuloksella 220. IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän myös ylitti 220, mikä riitti kahdeksanteen sijaan. Hän hyppäsi ennätyksensä 234 Bydgoszczin hallikilpailussa helmikuussa 2007. Osakan MM-kilpailuissa 2007, Pekingin olympialaisissa 2008, Berliinin MM-kilpailuissa 2009, Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010, Göteborgin EM-hallikilpailuissa 2013 ja Moskovan MM-kisoissa 2013 Krimarenko jäi karsintaan.
Krimarenko voitti 2009 Euroopan joukkuemestaruuskilpailujen korkeushyppykilpailun tuloksella 231. Hän on voittanut Ukrainan-mestaruuden ulkoradoilla 2005, 2008 ja 2013 sekä sisäradoilla 2013.
Grande Porto
Grande Porto on ala-alue Portugalin Região Nortessa. Sen väkiluku on 1 287 282 (2011 ).
Grande Porton suurin kaupunki on Porto.
Yhdystie 3023
Yhdystie 3023 on tie, joka kulkee E12:n ja E63:n moottoritien liittymältä Seututien 190 risteykseen. Tie on kilometrin pitkä ja se on laadultansa erittäin hyvälaatuinen, koska se koostuu pääosin Helsinki-Tampere moottoritien rampin jatkeesta, joka on Seututien 190 kanssa osa vanhaa Valtatien 9 linjausta. Tie kulkee koko matkan Lempäälän alueella.
Bellin piirikunta
Bellin piirikunta on kahden Yhdysvaltojen piirikunnan nimi.
Ahvenjärvi (Jämsä, Vedenpää)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 6,6 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kertejoen valuma-alueella (35.69), jonka Myllyojan valuma-alueeseen (35.693) se kuuluu.
Ristiina
thumb|right|254px|Martan baarin terassi alkukesän päivänä. thumb|right|254px|Hirviä, ihmishahmoja ja vene [[Astuvansalmen kalliomaalaukset|Astuvansalmen Kalliomaalauksissa.]] Ristiina on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Etelä-Savon maakunnassa. Ristiina liittyi osaksi Mikkeliä vuonna 2013. Kunnassa asui lakkautushetkellä 0 ihmistä, ja sen pinta-ala oli 0 km2, josta 0 km2 oli vesistöjä. Väestötiheys oli 0 asukasta/km2.
Ristiinan naapurikuntia olivat Hirvensalmi, Mikkeli, Mäntyharju, Puumala ja Suomenniemi.
Historia
Ristiina kuuluu Savon vanhimpiin asutusalueisiin, vaikkei se olekaan Savon vanhimpia pitäjiä. Kivikaudenaikaisia asuinpaikkoja on nimittäin löydetty muun muassa Hartikkalan kylästä ja kalliomaalauksia Astuvansalmesta ja Uittamonsalmesta. Useat maalaukset kertovat esihistoriallisen pyyntiväen asettumista paikkakunnalle.
1600-luku
28.4.1626 myönnettiin Ristiinan alueelta uusi läänitys. Norrköpingin päätöksen ehdoilla Pellosniemen pitäjän Pellosniemen neljänneskunnan Taipaleen kymmeneskunnan läänin sai Berendt Taube von Maydel. Hän kuitenkin myi läänityksensä maanneuvos Hans Wrangelille. Hänenkään hallussaan läänitys ei ollut kauan.
Vuonna 1646 Wrangel kuninkaalta luvan saatua myi läänityksen Gerhard Löwelle. Kauppa vahvistettiin tammikuussa 1651. Hänellä läänitys oli Ristiinaa perustettaessa. 1640-luvulla läänitetty alue laajeni moninkertaiseksi Suomen kenraalikuvernöörin, Pietari Brahen saamien läänitysten ansiosta.
19.9.1640 Pietari Brahelle myönnettiin Suur-Savon kihlakunnasta Pellosniemen neljänneskunnasta 272 1/12 veromarkan suuruinen läänitys. Tämäkin läänitys annettiin Norrköpingin päätöksen ehdoilla, mutta sitä muutettiin niin, että jos Pietari kuolisi ilman miespuolista perillistä, läänitys periytyisi hänen veljenpojalleen.
12.5.1645 Brahen Suur-Savossa oleva läänitys laajeni lähes kaksinkertaiseksi eli 479 3/8 veromarkan suuruiseksi. Tämän lisäksi läänitys käsitti nyt kyliin kuuluvat autiotilatkin. Kreivi Pietari Brahe otti Ristiinan savolaisläänityksensä hallintopaikaksi ja rakensi sinne Brahenlinnaksi kutsutun kartanon. Nykyään tästä rakennelmasta on jäljellä vain ympärysmuuri Linnanmäen harjanteella.
Ristiina kuului ennen Savilahteen, eli Mikkelin kirkkopitäjään, mutta Pietari Brahen päätöksellä se vuonna 1649 erotettiin itsenäiseksi Kristiinan seurakunnaksi ja nimettiin kreivin vaimon mukaan. Kansa ei nimeä osannut lausua, ja sen suussa pitäjän nimi vääntyi savolaisittain Ristiinaksi. Vuodesta 1901 se on ollut kunnan ja seurakunnan virallinen nimi.
1700-luvulta 1900-luvulle
Läänityskauden päätyttyä Brahelinnasta tuli everstin virkatalo. Isovihan aikana Brahen aikainen rakennus kuitenkin rappeutui, ja sen tilalle rakennettiin uusi Brahelinna kirkonkylän keskustaan. Vuosina 1777–1779 siellä toimi Georg Magnus Sprengtportenin johtama Suomen ensimmäinen sotakoulu. 1800-luvulla tila oli vuokralla. Myöhemmin rakennus toimi emäntäkouluna, ja nykyisin sen tiloissa on Ristiinan kansalaisopisto.
1800-luvun lopulla alkoi Ristiinan teollistuminen, kun Löydön höyrysaha perustettiin. Kuomiokosken huopatossutehdas aloitti toimintansa hieman myöhemmin. 1900-luvun alussa Ristiinan eteläosaan oli jo muodostunut Honkataipaleen tukkiradan lisäksi tehdasyhdyskunta.
Pietari Brahe lahjoitti Ristiinalle sen ensimmäisen kirkon, joka rakennettiin ilmeisesti 1648–1649. Pietari lahjoitti kirkolle myös suuren osan sen esineistöstä, josta esimerkkinä mainittakoon alttaritaulu. Hän myös luovutti pappilan tammikuussa 1649 läänitysalueellaan Tukialan kylässä olevan Lauri Sutisen autiotilan kirkkoherran virkataloksi. Nykyinen, Eskel Colleniuksen suunnittelema kirkko kuitenkin pystytettiin vanhan tilalle 1770-luvulla. Ristiinasta löytyy myös Himalansaaren kyläkirkko ja Parikanniemen riihikirkko. Suomen sodasta tunnetuimmat ristiinalaiset merkkihenkilöt ovat Joachim Zachris Duncker ja Otto Henrik von Fieandt, garibaldilainen vapaustaistelija Herman Liikanen, valtioneuvos G. W. Liukkonen, laamanni Ferdinand Forsström, kielentutkija E. N. Setälä ja lentäjäkapteeni Väinö Bremer.
1900-luku
Vuonna 1968 Astuvansalmen pohjoisrannalla pystysuorassa kalliossa havaittiin kivikaudelta peräisin olevat pohjoismaiden suurimmat kalliomaalaukset.
Ristiinan nykyhistorian merkittävimmät vaikuttajat ovat kunnanjohtajana 1970-luvulta vuoteen 2005 toiminut Helge Häkkinen ja Pelloksen tehtaiden perustaja vuorineuvos Aarne J. Aarnio.
1980-luvulla jokaiselle Savon silloiselle kunnalle äänestettiin omat nimikkoruoat. Ristiinan perinneruoaksi valittiin veteen keitetty, herneistä ja ruisjauhosta, joskus myös ohrajauhosta valmistettu ”sakea rokka”. Muiksi Ristiinan pitäjäruoiksi nimettiin lantturokka ja potaattilimppu.
Pellos
Ristiinan Pellosniemessä sijaitsevat UPM:n Pelloksen vaneritehtaat. Tehtaat perusti 1960-luvun alussa Aarne J. Aarnio omistamansa Pellos Oy:n nimiin. Ensimmäisenä alueella otettiin käyttöön lastulevytehdas vuonna 1964. Muutaman vuoden päästä käyttöön otettiin myös vaneritehdas. Tehdasalueen läheisyyteen alettiin 1960-luvun alussa rakentaa myös asuinaluetta tehtaan työläisille.
Vuonna 1983 Pellos Oy myytiin Oy Wilh. Schauman Ab:lle, joka myöhemmin fuusioitui osaksi UPM-Kymmeneä. Tällä hetkellä Pelloksella toimii kolme tehdasyksikköä, joissa kaikissa tehdään havuvaneria raaka-aineena kuusi.
Kylät
Alasjärvi, Haikola, Hangastenmaa, Hanhijärvi, Hartikkala, Hauska, Heikkilä, Heinniemi, Heramäki, Hiirimäki, Himalanpohja, Himalansaari, Huttula, Hytölä, Inkarila, Innala, Jukarila, Juottila, Juvela, Järvenpää, Kaipiala, Kapala, Karhila, Keriniemi, Koivakkala, Koljola, Korhola, Korpela, Kosola, Kuomio, Kuomiolahti, Kurvila, Kylänlahti, Käenniemi, Laasola, Laitiala, Lappilanmäki, Laurikkala, Liiansaari, Liikala, Lintuniemi, Lyytikkälä, Mahkola, Marjoniemi, Mielua, Minkkilä, Mäkelä, Närhilä, Outila, Pakinniemi, Parkatniemi, Pettilä, Puntala, Pylkkälä, Pyrhölä, Pöntilä, Rahikkala, Rikantila, Roinila, Sattila, Savela, Simola, Sokkala, Surno, Syrjälä, Sydänmaa, Taipale, Tarhola, Tiirola, Tiusala, Toijola (Toijala, Kyyrö), Tukiala (Tukialanlahti) (-1845), Tuukkala, Valkola, Vitsiälä, Ylölä, Yövesi
Populaarikulttuurissa
Laulaja Frederik levytti vuonna 1981 kappaleen Ristiinaan.
Serge Savard
Serge Aubrey Savard OC, CQ, (s. 22. tammikuuta 1946, Montreal, Quebec, Kanada) on entinen kanadanranskalainen jääkiekkoilija, joka tuli tunnetuksi pelatessaan puolustajana Montreal Canadiensin NHL-joukkueessa. Hän toimii tätä nykyä liikemiehenä Montrealissa.
Timothy Zahn
Timothy Zahn (s. 1. syyskuuta 1951 Chicago) on yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hänen pienoisromaaninsa voitti Hugo-palkinnon vuonna 1984.
Teokset
Blackcollar: Cobra: Conquerors Trilogy: Tähtien sota: Thrawn-trilogia: Tähtien sota: Hand of Thrawn: Muita Tähtien sota -teoksia: Dragonback: Muita romaaneja: Novellikokoelmia:
Bentonin piirikunta
Bentonin piirikunta on yhdeksän Yhdysvaltojen piirikunnan nimi
Melun
Melun on Pariisin esikaupunkialueen kaakkoisosissa sijaitseva kunta, noin 41 kilometriä Pariisin keskustasta, Seine-joen rannalla. Kaupungissa on 37 663 asukasta (2006). Melun on Seine-et-Marnen departementin pääkaupunki. Melunin asukkaita kutsutaan ranskaksi nimellä Melunais.
Kaupungin nimi tunnetaan vuodelta 52 eaa. latinankielisessä muodossa Melodunum. Sen nykyinen muoto periytyy 500-luvulta, jolloin sitä kutsuttiin nimellä Metlosedum.
Normannit ryöstivät seudun 845. Melunin linnasta tuli kuninkaallinen residenssi kapetinkien aikana. Hugo Capet lahjoitti Melunin suosikilleen, Vendômen kreiville. Robert II:n hallitessa Champagnen herttua Odo osti kaupungin, mutta kuningas otti sen takaisin varakreivilleen vuonna 999. Kuningas Robert kuoli linnassa heinäkuussa 1031.
Griko
Historia
Eräiden teorioiden mukaan griko olisi jäänne antiikin ajoilta, mutta se on kielen rakenteen perustella lähempänä keskiajalla Kreikassa puhuttuja murteita kuin antiikin kreikkaa. Tästä on päätelty, että kieli olisi saapunut alueelle Bysantista. Pääosa kielen puhujista on jakautunut kahteen toisistaan erillään olevaan alueeseen, Calabrian eteläosaan (Bovesia) sekä Apulian itäosaan (Grecìa Salentina). Näistä kahdesta Grecìa Salentina on huomattavasti suurempi. Italiassa griko on tunnustettu vähemmistökielenä ja sen puhujat etnisenä vähemmistönä.
Kielinäyte
pienoiskuva|200px|Grikon kielen alueet.
Griko
Amida
Amida on jokaisen juutalaisen jumalanpalveluksen eli tefillan keskeisin rukous. Sana tulee heprean kielen verbistä la'amod, joka tarkoittaa seistä. Amidan toinen nimi on šemone esre eli suomeksi kahdeksantoista. Tällä tarkoitetaan 18 siunausta, joista arkipäivän amida-rukous koostuu. Amidaan viitataan myös juutalaisissa lähteissä kuten Talmudissa nimellä tefilla, joka tarkoittaa rukousta.
Iso-Kotanen (Jämsä)
Iso-Kotanen on Keski-Suomessa Jämsässä Vedenpään kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Amida
Rabit asettivat Amida-rukouksen Jerusalemin temppelin uhritoimitusten sijaan ja se tapahtui Esran aikana Babylonian pakkosiirtolaisuuden jälkeen noin vuonna 538 eaa. Rukouksen nimi perustuu siihen, että se luetaan seisaaltaan ja Jerusalemia kohti kääntyneenä.
Iso-Kotanen (Jämsä)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 10,2 hehtaaria ja se on 500 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kertejoen valuma-alueella (35.69), jonka Syväojan valuma-alueeseen (35.694) se kuuluu.
Amida
Alun perin rukous koostui 18:sta siunauksesta. Babylonian pakkosiirtolaisuuden jälkeen lisättiin pahantekijöitä koskeva 12. siunaus ja nimi pysyi samana, vaikka siunauksia onkin 19. Amidan siunaukset tiivistettyinä:
Sapattisin ja juhlapyhisin amida koostuu seitsemästä siunauksesta. Ensimmäiset ja viimeiset kolme ovat samat kuin arkipäivisin, ja keskimmäinen siunaus koskee ao. juhlaa. Hanukkana ja purimina lisätään 17. siunaukseen erityinen siunaus näiden juhlien ihmeeseen liittyen.
Ulvova mylläri (elokuva)
Ulvova mylläri on vuonna 1982 ensi-iltansa saanut komediaelokuva, jonka on ohjannut Jaakko Pakkasvirta. Elokuva perustuu Arto Paasilinnan samannimiseen romaaniin vuodelta 1981. Elokuvan pääosissa nähdään Vesa-Matti Loiri, Eija Ahvo, Yrjö Järvinen ja Harri Tirkkonen.
Elokuvaa kuvattiin Mikkelin maalaiskunnassa, Vihdissä, Siuntiossa, Helsingissä, Sipoossa ja Kirkkonummella. Elokuva on esitetty televisiossa vuosina 1984, 1987, 1989, 1991, 2009, 2020, 2022, 2023 sekä kaksi kertaa vuonna 2018.
Juoni
Pohjois-Suomessa eletään sodanjälkeistä aikaa. Maatalouskerhoneuvoja Sanelma Käyrämö (Eija Ahvo) opettaa mylläri Gunnar Huttuselle (Vesa-Matti Loiri), miten vihanneksia viljellään. Mylläri on tullut Etelä-Suomesta menetettyään suuressa tulipalossa oman vaimonsa sekä myllynsä. Sanelman lähdettyä mylläri ulvoo koskessa, koska hän on ihastunut Sanelmaan.
Muutaman päivän päästä Gunnar tekee yöllä vierailun Siposten maalaistaloon, joiden vintillä Sanelma asuu. Vähän liiankin utelias Siposten emäntä (Margit Lindeman) putoaa portailta yrittäsessään kuunnella Sanelman ja Gunnarin keskustelua ja teeskentelee muille olevansa halvaantunut. Siposten isäntä (Yrjö Kallionpää) syyttää mylläriä tapahtumasta. Huttunen ehtii suututtaa myös kauppias Tervolan (Olavi Ahonen) sekä Viittavaaran isännän (Waldemar Pitkänen), jotka molemmat ilmoittavat sosiaalilautakunnanjäsenten lähettävän myllärin mielisairaalaan, jollei ulvominen lopu. Huttusen salaa tapailema Sanelma alkaa haveilemaan avioliitosta ja vauvasta, kunhan Gunnarin henkinen tasapaino palautuu takaisin ennalleen.
Sanelman neuvosta Gunnar menee kunnanlääkäri Ervisen (Yrjö Järvinen) vastaanotolle. Yksikseen juopotteleva kunnanlääkäri esittelee itse metsästämiään, täytettyjä eläimiään ja humaltuessaan eläytyy matkimaan karhua, mutta loukkaantuu, kun Huttunen innostuu jäljittelemään kurkea. Huttunen syö yliannostuksen kunnanlääkäriltä saamiaan pillereitä ja sen johdosta hän näkee harhoja sekä koputtelee nimismies Jaatilan (Harri Tirkkonen) ovea pyytääkseen vettä, mutta lopulta kyläläiset vangitsevat hänet köysillä.
Huttunen lähetetään mielisairaalaan hoidettavaksi. Huttunen kirjoittaa Sanelmalle kirjeen mielisairaalasta ja onnistuu karkaamaan takaisin myllylleen. Huttusen hyvä ystävä poliisi Portimo (Ahti Kuoppala) kehottaa häntä pakenemaan metsään tai muuttamaan ulkomaille, ettei nimismies ja hänen joukot löytäisi häntä.
Nimismies Jaatilan johdattama miesjoukko saapuu myllylle juuri, kun Huttunen on pakkaamassa tavaroitaan. He käynnistävät myllyn testimielessä, kun samalla hetkellä Huttunen joutuu puristuksiin, mutta pelastuu viime hetkellä heidän lopettaessa testaamisen.
Huttunen katkoo kylän puhelinlinjat välttääkseen poliisihälytyksen, pakottaa kirveellä uhaten kauppias Tervolan myymään hänelle ruokaa ja piiloutuu lopulta metsään. Nimismiehen etsintäpartio tuhoaa Huttusen suurella vaivalla tehdyn majoituksen, mutta he eivät löydä itse Huttusta lainkaan. Kun pankinjohtaja (Topi Reinikka) ei suostu antamaan Sanelmalle Gunnarin rahoja, Huttunen varastaa kunnanlääkäriltä aseen ja noutaa itse omat rahansa.
Pontikkatehdastaan nimismieheltä piilotteleva postinkantaja Piittisjärvi (Juha Muje) lyöttäytyy yhteen Huttusen kanssa ja opastaa Sanelman Gunnarin uudelle piilopaikalle. Huttunen ei kuitenkaan juo pontikka, "ettei järki mene".
Maaherra (Martti Tschokkinen) kuulee myllärin ulvontaa vieraillessaan kunnanlääkärin puutarhamajalla järjestettävillä rapujuhlilla ja vaatii saamaan Huttusen hoitoon. Edes rajakomppania ei onnistu saamaan Huttusta kiinni, joka ampuu heidän koirat. Huttusen piilopaikka tuhotaan jälleen ja Piittisjärvi jää kiinni, mutta tämä ei paljasta salaisuuksiaan, vaikka nimismies pahoinpitelee häntä.
Nimismies saa suostuteltua Sanelman ja postinkantaja Piittisjärven auttamaan Huttusen kiinniotossa lupaamalla, että tämä pääsee kotihoitoon, mutta nimismies pettää lupauksensa laittaessaan Huttusen rautoihin. Huttunen onnistuu kuitenkin viime hetkellä pakenemaan kirkkoon ja aikoo polttaa koko kirkon sekä itsensä, mutta muuttaa viime hetkellä mielensä, kun "Jeesus" (Jaakko Pakkasvirta) puhuttelee häntä ja pyytää häntä harkitsemaan tekoa. Huttunen ryntää ulos kirkosta, mutta hänet otetaan välittömästi kiinni ja kunnanlääkäri antaa hänelle rauhoittavan pistoksen. Vankilassa Huttunen ulvoo tuskaansa.
Nimismies Jaatila lähettää poliisi Portimon kuljettamaan Huttusen mielisairaalaan. Matkalla Portimo avaa Huttusen käsiraudat ja he poimivat niityltä yksinäisen ja surullisen Sanelman kyytiinsä. Kertoja (Esko Salminen) toteaa, "että mylläri, Portimo ja Sanelma eivät koskaan ilmoittautuneet mielisairaalaan. Ja kun kovina pakkasöinä Reutuvaaran suunnalta kuultiin suden ulvontaa, kyläläiset sanoivat: Jotenkin se Huttunen ulvoskeli luonnollisemmalla äänellä."
Taustaa
Ulvova mylläri on neljäs Arto Paasilinnan tekstien pohjalta tehty elokuva. Tätä elokuvaa ennen Paasilinnan tekstien pohjalta tehtyjä elokuvia oli ohjannut Risto Jarva (Jäniksen vuosi) vuonna 1977, Hannu Kahakorpi (Onnellinen mies) vuonna 1979 sekä Matti Kassila (Natalia) vuonna 1979. Ulvovan myllärin jälkeen romaaneja ovat filmanneet Jouko Suikkari (Hirtettyjen kettujen metsä) vuonna 1986 sekä Ere Kokkonen (Elämä lyhyt, Rytkönen pitkä vuonna 1996 ja Hurmaava joukkoitsemurha vuonna 2000). Elokuva sijoittuu pukujen ja setelien perusteella 1950-luvun puoleenväliin. Vesa-Matti Loiri palkittiin parhaan miespääosan / parhaan näyttelijän Jussi-palkinnolla laajasta näyttelysuorituksesta vuoden elokuvissa.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi sanoo Ulvovaa mylläriä pahasti ylinäytellyksi ja rautalangasta väännetyksi ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Hehkutetra
Hehkutetra (Hyphessobrycon amandae) on tetrojen heimoon kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö
Hehkutetetra jää alle kolmen sentin mittaiseksi kalaksi. Naaras on pulleampi, koiras kapeampi. Kalan eturuumis ja kylkijuova hohtavat oranssinsävyisenä, selkä ja pyrstöpuoli ovat läpikuultavan harmahtavat.
Alkuperä
Hehkutetra on peräisin Etelä-Amerikasta, Araguia-joen vesistöstä.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen
Hehkutetra on ehdoton parvikala. Parveen tulisi kuulua ainakin 10–20 yksilöä, sillä hehkutetra on pieni ja arka kala, ja edukseen suuremmissa parvissa. Kahdenkymmenen yksilön parven minimiallaskooksi riittää jo mainiosti 50–60-litrainen akvaario, mutta jos altaaseen on tulossa muita kaloja on hyvä hankkia jo 80-litrainen akvaario.
Tämä pieni parvikala on todellinen pienten kasviakvaarioiden kaunistus, sillä sen punainen väritys antaa kauniin kontrastin runsaalle vihreälle kasvillisuudelle. Se viihtyy parhaiten suunnilleen samankokoisten kalojen seurassa. Mainioita asuinkumppanilajeja tälle pienelle kalalle ovat muut kääpiölajit, kuten erilaiset pienet sukarapulajit ja pikkumonninen, sekä kääpiörasbora, hehkurasbora ja sinineontetra. Lisäksi esimerkiksi rauhalliset pienisuiset lajit, kuten pienet rihmakalat, monniset, imumonnit, monet rauhalliset tetrat, tapparakalat, kiilakyljet ja monet suppusuut ovat sopivia samaan akvaarioon.
Käytökseltään hehkutetra on rauhallinen, eikä häiritse millään tavalla muita kaloja, mutta on kuitenkin pidettävä huoli, ettei asuta hehkutetraa samaan altaaseen isompien lihaa syövien kalojen kanssa, kuten lehtikalojen kanssa, joille nämä pienet kalat ovat mieluinen suupala.
Vesiolot ja ravinto
Hehkutetralle sopiva lämpötila-alue on 24–28 °C ja pH 6–7. Se syö pienijakeista sekaruokaa. Äyriäisten (massiäyriäiset, artemia) syöttäminen pitää kalan värit kirkkaina.
Berkeleyn piirikunta
Berkeleyn piirikunta on kahden Yhdysvaltojen piirikunnan nimi
Tha Block Is Hot
Tha Block Is Hot on rap -artisti Lil Waynen ensimmäinen studioalbumi, joka julkaistiin 2. marraskuuta 1999.
Heräjärvi (Jämsä)
Heräjärvi on Keski-Suomessa Jämsässä Elimäen kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 6,2 hehtaaria ja se on 550 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kertejoen valuma-alueella (35.69), jonka Syväojan valuma-alueeseen (35.694) se kuuluu.
Berrienin piirikunta
Berrienin piirikunta on kahden Yhdysvaltojen piirikunnan nimi
Jarygin-pistooli
Patruuna
Aseessa voi käyttää tavallista 9x19 mm Parabellum -patruunaa, mutta sille on suunniteltu oma 9x19 mm 7N21 -patruunansa, joka muistuttaa ominaisuuksiltaan pitempää 9x21 mm Giurza -patruunaa. 9x19 mm 7N21 +P+ on hyvin ylipaineisesti ladattu patruuna, joka on erityisesti suunniteltu läpäisemään luotiliivin. Alun perin aseen oli tarkoitus käyttää 7,62×25mm Tokarev -patruunaa, joita Venäjän varastoissa on yhä paljon jäljellä.
Lisäosat
Jarygin-pistooliin voi kiinnittää seuraavanlaisia lisäosia:
Ennio Doris
right|thumb|Ennio Doris vuonna 2016.
Ennio Doris (3. heinäkuuta 1940 – 24. marraskuuta 2021) oli italialainen miljardööriliikemies, Mediolanum SpA:n perustaja.
21. syyskuuta 2021 asti hän oli Banca Mediolanumin puheenjohtaja, joka on osa suurta italialaista pankki-, rahasto- ja vakuutuskonsernia Gruppo Mediolanumia.
Varhainen elämä
Hän syntyi Tombolossa, pienessä kaupungissa lähellä Padovaa Italiassa 3. heinäkuuta 1940.
Ura
Doris aloitti vähittäiskaupan omaisuudenhoidon alalla vuonna 1969, kun hänestä tuli Fideuramin myyjä. Vuonna 1971 hän liittyi Divaliin, jossa hän nousi 700 hengen myyntihenkilöstön johtajaksi. Vuonna 1982 hän perusti oman yrityksen "Programma Italia" ja vakuutti Silvio Berlusconin sijoittamaan 250 000 euroa vastineeksi puolesta osakkeesta yhtiöstä. Hänen strategiansa oli keskittyä yksityisasiakassuhteisiin ja alihankinta sijoitettujen varojen hallinta muille yrityksille. Hänen karismaattisen johtajuutensa alaisena hänen myyntiverkostonsa kasvoi nopeasti, samoin kuin hallinnoitavat rahastot. Hän lisäsi vakuutus- ja pankkitoiminnan ja nimesi yrityksen uudelleen Mediolanumin. Kesäkuussa 1996 yhtiö listattiin Italian osakemarkkinoille. Berlusconi kuvaili sitä parhaaksi sijoitukseksi, jonka hän oli koskaan tehnyt.
Yksityiselämä
Doris oli naimisissa ja hänellä oli kaksi lasta, ja hän asui Tombolossa, Italiassa. Hänen poikansa Massimo Doris on Banca Mediolanumin toimitusjohtaja.
Doris omisti 197-jalkaisen purjejahdin Sevenin.
Tantalidit
Tärkeimmät haarat tantalideista olivat niobidit, Tantaloksen tyttären Nioben ja Amfionin jälkeläiset, sekä pelopidit, Tantaloksen pojan Pelopsin ja Hippodameian jälkeläiset.
Sambut
Sambut (Allanblackia) on klusiakasvien (Clusiaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun kuuluu vajaat kymmenen lajia.
Sambut ovat puita, jotka kasvavat luonnossa trooppisessa Afrikassa Guineasta Tansaniaan ulottuvalla kaistaleella.
Teemu Wirkkala
thumb|Teemu Wirkkala Osakassa 2007. Teemu Sakari Wirkkala (s. 14. tammikuuta 1984 Kokkola) on suomalainen keihäänheittäjä. Hän edustaa Toholammin Urheilijoita. Häntä on valmentanut vuodesta 2012 lähtien Petteri Piironen. Aikaisemmin häntä ovat valmentaneet isänsä Hannu Wirkkala ja vuoteen 2004 asti Petteri Piironen sekä vuosina 2005–2007 Hannu Wirkkala ja Kari Ihalainen, vuosina 2007–2009 Hannu Kangas ja vuosina 2010–2011 Kimmo Kinnunen.
Wirkkala voitti vuonna 2001 alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuden Unkarin Debrecenissä tuloksella 76,18 (700 gramman keihäs). Seuraavana vuonna hän oli seitsemäs alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa Jamaikan Kingstonissa. Vuonna 2003 hän voitti alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden Tampereella tuloksella 79,90 Tero Järvenpään ollessa toinen ja Antti Ruuskasen kolmas. Göteborgin EM-kilpailuissa 2006 hän karsiutui loppukilpailusta. Vuonna 2007 hän oli Osakan MM-kilpailuissa kahdestoista ja IAAF:n yleisurheilufinaalissa neljäs. Pekingin olympialaisissa 2008 Wirkkala sijoittui viidenneksi tuloksella 83,46. Seuraavana vuonna hän oli yhdeksäs Berliinin MM-kilpailuissa ja kuudes IAAF:n yleisurheilufinaalissa. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän sijoittui viidenneksi tuloksella 81,76 m. Helsingin EM-kilpailuihin 2012 hän pääsi mukaan varamiehenä Antti Ruuskasen sairastuttua mutta joutui nilkkavaivaisena keskeyttämään karsintakilpailun ensimmäisen heittonsa jälkeen ja jäi ilman tulosta. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän karsiutui loppukilpailusta.
Wirkkalan ennätys on vuonna 2009 Joensuussa heitetty 87,23. 27. heinäkuuta 2001 hän heitti Alavieskassa alle 18-vuotiaiden poikien maailmanennätyksen (700 g keihäs) 81,85 m. Kalevan kisoissa Wirkkala on voittanut kultaa Espoossa 2009, hopeaa Kajaanissa 2010 ja pronssia Lappeenrannassa 2007 sekä Vaasassa 2013. Hän voitti Pihtiputaan keihäskarnevaalit vuosina 2007 ja 2013. Maaottelun keihäskilpailun hän on voittanut Helsingissä 2003. Kultaisen liigan kilpailuissa hän on ollut Oslossa toinen 2009 ja Berliinissä kolmas 2007. Timanttiliigassa hän oli 2010 toinen Pariisissa ja Tukholmassa sekä kolmas Oslossa.
Teemu Wirkkalan kummityttö Mimosa Wirkkala kilpailee seitsenottelijana. Teemu Wirkkala opiskelee Kuortaneen urheiluopistossa valmentajan ammattitutkintoa.
Kristian V
thumb|200px|Kristian V. lapsena, [[Karel van Manderin maalaus vuodelta 1650.]]
Kristian V (15. huhtikuuta 1646 – 25. elokuuta 1699) oli Tanskan ja Norjan kuningas vuodesta 1670 kuolemaansa saakka. Hän oli muuten kansan suosima kuningas, mutta tuhlasi valtion kassan epäonnistuneeseen yritykseen vallata Skåne takaisin Ruotsilta.
Kristian jatkoi isänsä aloittamaa itsevaltiuden kasvattamista ja aatelin vallan vähentämistä. Hän päästi ensi kertaa aatelittomat valtion virkoihin ja loi kaksi uutta arvonimeä, kreivin ja paronin. Lisäksi 16. joulukuuta 1648 hän antoi Kööpenhaminan juutalaisille luvan harjoittaa uskontoaan kotona tai vapailla julkisilla paikoilla.
Kristianilla oli kahdeksan lasta vaimonsa kanssa ja kuusi lasta rakastajattarensa kanssa.
Leppävenhokas
Leppävenhokas (Nola confusalis) on kevään pieni ja harvinaisehko yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö
Leppävenhokas on pieni ja harmaa perhonen. Etusiivet ovat vaaleanharmaat, ja niiden poikki kulkee kaksi voimakkaasti kaartuvaa, tummaa poikkiviirua. Näistä ulompi on siiven keskiosan puolelta voimakkaasti mutkitteleva. Siiven kärkiosa on tummemman harmaa, ja siinä on vaalea aaltoviiru. Etureunassa on kolme selvää, mustansävyistä täplää. Takasiivet ovat tasaisen vaaleanharmaat. Siipiväli on 18–20 mm.
Samannäköinen laji on etenkin tammivenhokas (Meganola strigula), mutta myös muutamat sammalkoisalajit.
Elinympäristö ja elintavat
Leppävenhokas on lehtimetsälaji, joka viihtyy erityisesti jalopuumetsissä, mutta myös metsänreunoilla, hakamailla ja puistoissa. Sitä tavataan harvoin varsinaisen elinympäristön ulkopuolella. Päivisin perhoset lepäävät puiden rungoilla, joilta ne on suhteellisen helppoa havaita. Lento aikaa illan hämärtyessä ja kestää muutaman tunnin. Koiraat tulevat helposti valojen luokse, naaraat harvemmin.
Naaras tuottaa korkeintaan 50 munaa, jotka se asettaa enimmäkseen puiden latvustoihin, yksitellen lehtien alapinnoille lehtiruodin viereen. Toukat kuoriutuvat kolmisen viikkoa myöhemmin ja elävät yksinään. Ne ovat täysikasvuisia elokuussa ja koteloituvat kovan, veneenmuotoisen ja kasviroskilla naamioidun kotelokopan sisään. Leppävenhokas on Pohjoismaiden ainoa kotelovaiheessa talvehtiva venhokaslaji.
Ravintokasvi
Toukka elää lehtipuilla, erityisesti tammella (Quercus) ja lepillä (Alnus).
Bibbin piirikunta
Bibbin piirikunta on kahden Yhdysvaltojen piirikunnan nimi
Housujärvi (Jämsä)
Housujärvi on Keski-Suomessa Jämsässä Elimäen kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,0 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä. .
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kertejoen valuma-alueella (35.69), jonka Syväojan valuma-alueeseen (35.694) se kuuluu.
Merililjat
Merililjat eli krinoidit (Crinoidea) on piikkinahkaisten pääjaksoon (Echinodermata) kuuluva, ulkonäöltään kasvia muistuttavien selkärangattomien eläinten ryhmä.
Termillä ”merililjat” voidaan toisaalta viitata koko Crinoidea-luokkaan, toisaalta sillä voidaan ahtaammin tarkoittaa vain luokan varrellisia jäseniä, kun varrettomia kutsutaan hiustähdiksi – tällöin koko luokasta Crinoidea on käytetty termiä ”merililjat ja hiustähdet”.
Merililjojen luokasta tunnetaan noin 600 nykyisin elävää lajia. Jotkut elävät syvällä meressä, toiset koralliriutoilla. Fossiileista on tunnistettu yli 5000 lajia. Valtaosa nykyisistä lajeista kuuluu hiustähtien lahkoon Comatulida, jotka elävät mannerjalustoilla, alle 200 metrin syvyydessä.
pienoiskuva|vasen|150px|Varrellisen merililjan anatomia Merililjojen rakenteeseen kuuluu kuppimainen keskuskiekko josta lähtee viisi lonkeroa. Ne ovat usein haaroittuneita ja tyypillisesti höyhenmäisiä. Sekä suu että peräaukko ovat eläimen yläpinnalla. Merililjat hankkivat ruokaa passiivisesti: ohivirtaava vesi tuo ravintoa niiden höyhenmäisiin pyyntilonkeroihin. ”Oksan” pinnalla kulkee kouru, joita pitkin pienet lonkerot työntävät ruokahiukkasen vähitellen kohti suuaukkoa. Monilla lajeilla on keskuskiekon alapuolella kalkkeutuneiden tukilevyjen muodostama varsi (”varsinaiset merililjat”). Varren alapäässä on erilaisia ulokkeita, joiden avulla merililja kiinnittyy alustaansa. Nämä kiinnittymisulokkeet ovat eri lahkoilla eri muotoisia. Matalassa vedessä eläviltä hiustähdiltä varsi puuttuu kokonaan, mutta syvän meren merililjoilla se voi olla jopa metrin mittainen.
Merililjat kehittyivät ordovikikaudella ja kukoistivat paleotsooisella maailmankaudella. Monet paleotsooisen ja mesotsooisen maailmankauden kalkkikerrostumat muodostuvat lähinnä muinaisten merililjojen fossiileista. Koska lajinkehitys on ollut nopeaa, samantyyppisiä fossiileita löytyy vain lyhyeltä ajalta, ja siksi merililjojen tutkimus on auttanut fossiilikerrostumien ajoittamisessa.
Nykyisistä merililjoista noin 80 lajia elää valtamerten syvänteissä tyypillisesti yli 200 metrissä, matalimmillaankin 100 metrin syvyydessä. Kuitenkin 85 % tunnetuista nykyisin elävistä lajeista kuuluu lahkoon Comatulida, joka on kehittynyt paleotsooisen kauden jälkeen. Ne elävät mannerjalustoilla, matalammassa kuin 200 metrissä. Runsain lajikirjo löytyy nykyisin indopasifisen merialueen koralliriutoilta, missä voi elää 50 lajia samalla riutalla. Jotkut lajit elävät myös kylmissä vesissä.
Fredrik III (Tanska)
thumb|Fredrik III vaakuna. Fredrik III (18. maaliskuuta 1609 – 9. helmikuuta 1670) oli Tanskan ja Norjan kuningas vuodesta 1648 kuolemaansa saakka. Hän vakiinnutti Tanskaan kuninkaan itsevaltiuden.
Fredrik oli Kristian IV:n nuorempi poika, ja hänen veljestään Christianista piti tulla kuningas. Niinpä isä lähetti Fredrikin vakiinnuttaamaan perheen asemaa Saksassa, ja tämä oli jo nuorena Bremenin piispa ja Staden linnoituksen komentaja. Samalla Fredrik sai kokemusta hallinnosta.
Prinssi Kristian kuoli 1647 ja isä-Kristian seuraavana vuonna, joten Fredrikistä tuli kuningas lyhyellä varoitusajalla. Ruotsin Kaarle X Kustaa hyökkäsi Tanskaan syksyllä 1657, ja hänen armeijansa vyöryi seuraavana talvena jäätyneiden Tanskan salmien yli. Fredrikin oli taivuttava alueluovutuksiin. Ruotsi hyökkäsi uudestaan elokuussa 1658, mutta nyt Alankomaat, Itävalta, Puola ja Brandenburg tukivat Tanskaa, ja ruotsalaiset hävisivät.
Sota tuli niin kalliiksi, että Fredrik kutsui valtiopäivät pohtimaan velkojen kattamista. Uuden perustuslain myötä aatelisto menetti valtaansa. Porvaristo puolestaan sai ensimmäistä kertaa jonkin verran valtaa ja omaisuutta, kun se osti entisiä kruununtiloja.
Antiikin Akhaia
pienoiskuva|upright=1.1|Akhaia ja muut antiikin ajan Peloponnesoksen maakunnat kartalla. Akhaia (, myös, ) oli antiikin Kreikan maakunta, joka sijaitsi Peloponnesoksen niemimaan pohjoisosissa ja käsitti suurin piirtein nykyisen Akhaian alueyksikön alueen.
Akhaian polikset eli kaupunkivaltiot muodostivat Akhaian liiton, joka oli olemassa löyhänä uskonnollisena liittoumana jo klassisella kaudella viimeistään 400-luvulla eaa. Siihen kuului kaksitoista kaupunkia. Uusi Akhaian liitto perustettiin hellenistisellä kaudella vuonna 280 eaa. Se kasvoi ajan kuluessa erilleen alkuperäisestä Akhaian kaupunkien liitosta, kun siihen liitettiin uusia jäseniä, ja laajimmillaan se käsitti koko Peloponnesoksen. Roomalaiset kukistivat ja hajottivat liiton vuonna 146 eaa.
Roomalaisella kaudella Akhaian mukaan nimetty Achaea oli yksi Rooman provinsseista. Siihen kuuluivat paitsi alkuperäinen Akhaia ja muu Peloponnesos, myös Keski-Kreikka. Näin se käsitti koko varsinaisen Hellaan.
Luonnonmaantiede
Akhaia sijaitsi Peloponnesoksen niemimaan pohjoisosassa Korintinlahden etelärannalla. Lännessä Akhaia ulottui Larisos-joelle, hiemen etelään Araksoksen niemestä, joka erotti sen Eliistä. Idässä se ulottui Sythas-joelle, joka erotti sen Sikyoniasta eli Sikyonin poliksen alueesta. Akhaian eteläpuolella sijaitsi Arkadia ja lounaispuolella Elis. Akhaian rannikon pituus oli noin 105 kilometriä, ja Akhaian alueen leveys sisämaahan pohjois-eteläsuunnassa noin 20–32 kilometriä. Sen pinta-ala oli arviolta noin neliökilometriä.
pienoiskuva|[[Aigeiran teatterin rauniot.]] Näin Akhaia muodostui suhteellisen kapeasta rannikkoalueesta, joka sijaitsi Arkadian pohjoisrajan muodostaneiden vuorten ja Korintinlahden rannan välissä. Vuorissa oli lukuisia syviä ja kapeita rotkoja, joiden kautta Akhaiaan voitiin hyökätä etelästä. Vuorijonoista laskeutui rannikon suuntaan lukuisia harjanteita, joista osa laski mereen asti, kun taas joidenkin harjanteiden ja rannan väliin jäi kapea rannikkotasanko.
Akhaian tasangot ja vuorten väliset laaksot olivat yleisesti varsin hedelmällisiä. Tasangoilla virtasi useita jokia. Niiden alkulähteenä toimineiden vuorten läheisyydestä johtuen ne olivat kuitenkin lyhyitä, ja suuri osa niistä oli kuivia kesäisin. Alueen rannikkotasangot olivat muodostuneet ajan kuluessa näiden jokien tuodessa maa-ainesta vuorilta, ja tämän vuoksi tasangot olivat suurimpia juuri suurimpien jokien kohdalla, ja työntyivät suistonieminä kohti merta. Rannikko oli matalaa ja siellä oli vain vähän hyviä satamapaikkoja.
Vuoret
Akhaian suurin vuori oli Panakhaikon, joka sijaitsi lähellä Patraita. Se on mahdollisesti sama vuori, jonka Plinius vanhempi mainitsee nimellä Skioessa (lat. Scioessa). Eliin sekä Dymen ja Tritaian erotti toisistaan Skollis-vuori. Akhaian etelärajalla sen erottivat Arkadiasta Erymanthos-, Aroania- ja Kyllene-vuoret.
Niemet
Rannikon huomattavimmat niemet olivat:
Joet
Akhaian joet idästä länteen olivat:
Näistä joista ainoastaan Krathis ja Peiros olivat merkittävämpiä.
Tasangot
Akhaia ei muodostanut maantieteellisesti tai kulttuurisesti täysin yhtenäistä aluetta, vaan jakaantui neljään erilliseen alueeseen; nämä olivat Aigeiran ja Erineoksen välinen rannikkoalue, Patrain rannikkotasanko, Dymen rannikkotasanko Peiros-joen länsipuolella sekä Farain tasanko Panakhaikon-vuoren lounaispuolella.
Polikset
Akhaian polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Muut kaupungit
Akhaian muita kaupunkeja olivat:
Esihistoria ja mytologia
Akhaia tunnettiin alun perin nimellä Aigialos tai Aigialeia, ”Rannikko”. Sen alkuperäisten asukkaiden sanottiin olleen pelasgeja, joita kutsuttiin nimellä Aegialeis, ”Rannikkolaiset”. Jotkut kuitenkin pyrkivät selittämään nimen mytologisesti, niin että se olisi tullut Sikyonin kuninkaasta Aigialoksesta. Nimet Aigialos ja Aigialeia kertovat mahdollisesti siitä, että Akhaian alkuperäistä ydinaluetta oli Aigain, Aigeiran ja Aigionin seutu Korintinlahden rannikolla, ja läntisemmät alueet tulivat nimen alle vasta myöhemmin.
Antiikin aikaisen käsityksen mukaan Akhaian asuttivat pelasgien jälkeen joonialaiset. Myytin mukaan Ksuthoksen ja Kreusan poika Ion siirtyi Attikasta Aigialokseen armeijan johdossa. Hän teki kuitenkin sopimuksen Aigialoksen kuninkaan Selinuksen kanssa, nai hänen tyttärensä Heliken, ja seurasi häntä valtaistuimelle. Tämän jälkeen maata kutsuttiin Jooniaksi ja sen asukkaita joonialaisiksi tai Aigialeian joonialaisiksi.
Joonialaisten katsottiin pitäneen maan hallussaan Peloponnesoksen doorilaisvalloitukseen saakka. Antiikin aikaisen käsityksen mukaan doorilaiset ajoivat tuolloin akhaialaiset eli akhaijit, jotka asuttivat alun perin Argosta ja Lakoniaa, pois kotiseuduiltaan. Niin nämä siirtyivät uutta asuinpaikkaa etsiessään Peloponnesoksen pohjoisrannikolle joonialaisten maille, johtajanaan Teisamenos, Oresteen poika. Akhaijit voittivat joonialaiset taistelussa. Joonialaiset vetäytyivät viimeisenä Helikeen, jossa he kestivät piiritystä vielä jonkin aikaa, mutta lopulta heidän täytyi luovuttaa sekin akhaijeille. Näin akhaijit saivat maan haltuunsa, ja se sai heistä nimen Akhaia. Joonialaiset hakivat turvapaikkaa Attikasta.
Edellä kuvattu oli yleinen kertomus. Homeros ei kuitenkaan anna mitään viitteitä siitä, että joonialaisia olisi asunut Peloponnesoksen pohjoisrannikolla. Sen sijaan Iliaan laivaluettelossa alue esiintyy yksiselitteisesti Agamemnonin hallussa olleena alueena. Näin jo antiikin lähteiden valossa voidaan kyseenalaistaa se, että joonialaiset olisivat koskaan asuttaneet kyseistä aluetta, tai että akhaijit olisivat valloittaneet sen heiltä. Voi olla todennäköisempää, että Peloponnesoksen pohjoisosaa historiallisella ajalla asuttaneet akhaialaiset olivat pieni jäljelle jäänyt osa niistä akhaijeista, jotka aiemmin olivat asuttaneet koko Peloponnesosta. Mytologiassa joonialaiset ja akhaialaiset kytkettiin yhteen niin, että akhailaisten kantaisä Akhaios oli hänkin Ksuthoksen ja Kreusan poika eli Ionin veli. Tämä kuvastaa käsitystä joonialaisten ja akhaialaisten lähisukulaisuudesta.
Nykyisin arvellaan, että nimi Akhaia viittasi mykeneläisellä kaudella, jota myytit jossakin määrin kuvaavat, lähes koko Peloponnesokseen. Myöhemmät joonialaiset, aiolialaiset ja arkadokyproslaiset olivat sen asukkaiden eli akhaijien jälkeläisiä, jotka levittäytyivät pronssi- ja rautakauden vaihteen muuttoaalloissa osittain uusille asuinsijoille. Osa akhaijeista jäi Peloponnesokselle, jossa ainakin osa heistä jäi doorilaisten valtaan.
Heettiläisissä lähteissä noin ajalta 1400–1220 eaa. mainitaan Ahhijawa, minkä on ehdotettu tarkoittaneen Manner-Kreikan ja Kreetan mykeneläisiä eli akhaijeja. Tulkinta on kiistanalainen, ja nimitys saattaa viitata myös johonkin alueeseen Anatoliassa. Toisaalta nimen alkuperä voi olla siinä, että mykeneläiset vaikuttivat myös Anatolian länsirannikolla.
Mitä Akhaian asutuksiin tulee, antiikin lähteissä Akhaian joonialaisten kerrotaan asuneen kylissä. Alueen kaupungit olisivat olleet vasta akhaijien rakentamia. Osa kaupungeista syntyi yhdistämällä useita kyliä yhdeksi. Näin Patrai muodostettiin yhdistämällä seitsemän, Dyme kahdeksan ja Aigion myös joko seitsemän tai kahdeksan kylää. Akhaiassa oli kaksitoista kaupunkia, joista jokaisen alue oli jaettu seitsemään tai kahdeksaan demokseen. Nämä kaksitoista kaupunkia muodostivat dodekapoliin nimeltä Akhaian liitto. Luvun kaksitoista katsottiin tulleen joonialaisilta, jotka olisivat samaa aluetta asuttaessaan olleet jaettu kahteentoista osaan, ja jotka siksi hyväksyivät liittoonsa vain kaksitoista kaupunkia. Nykyisin katsotaan, että Akhaiassa oli enemmän kuin kaksitoista polista. Antiikin lähteissä mainitaan kuitenkin aina vain kaksitoista, sillä tätä pidettiin liiton kaupunkien vakiintuneena lukuna.