cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pekka Luukkola
Vuonna 2012–2013 Luukkolalla oli Tampereen taidemuseossa 60 teosta käsittävä Maiseman aika -näyttely, joka oli osa hänen valokuvan laatua käsittelevää väitöstutkimustaan Aalto-yliopistossa. Näyttelyn yhteydessä julkaistiin samanniminen 144-sivuinen valokuvateos. Luukkolan Suomessa pitämien noin viidentoista näyttelyn lisäksi hänen teoksiaan on ollut esillä Ranskassa, Saksassa, Italiassa ja Hollannissa. Vuonna 2013 Luukkolan valokuvat tulivat laajasti suuren yleisön tietoisuuteen, kun niitä esitettiin Tasavallan presidentin itsenäisyyspäivän juhlavastaanoton konsertin kuvituksena Tampere-talolta televisioidussa juhlassa.
Oulun valtaus
Tapahtumien kulku
thumb|300px|Oulun tapahtumien yleiskartta Mannerheimin kehotettua koko Pohjanmaata riisumaan venäläiset aseista alkoi myös Oulun suojeluskunta valmistautua linnoittautumalla tuomiokirkon ympäristöön Pokkitörmälle. Limingan suojeluskunnan pyydettyä apua oululaiset osallistuivat jääkäri Teodor Grünnin johtamina Limingassa sijaitsevan pienen venäläisen varuskunnan aseistariisumiseen 30. tammikuuta. Venäläiset antautuivat ilman taisteluja, ja saaliksi saatiin satakunta kivääriä ja tuhansittain panoksia.
Pekka Luukkola
Pekka Luukkola on uransa aikana kuvannut suomalaista maisemaa monista näkökulmista. Varhaisemmassa tuotannossaan hän on tehnyt maisemapainotteisia valokuvateoksia kertoen myös suomalaisen maiseman historiasta. Luukkola kuvaa ja kirjoittaa teoksensa ja on vastannut myös niiden taitosta ja typografiasta. Hänen esikoisteoksensa, mustavalkoinen Kultajoki, ilmestyi 1998 ja valittiin Vuoden kirjavalioksi. Vuonna 2003 ilmestynyt Matka Suomeen on myös saanut Kirjavalio-tunnustuksen, ja kustannusosakeyhtio Otava on ottanut siitä yhteensä 10 painosta.
Oulun valtaus
Tapahtumien kulku
Voitosta innostuneina suojeluskuntalaiset kävivät myös Oulussa olevien venäläistukikohtien aseistariisumiseen. Tammikuun 31. päivän aamuna kaupungissa sijainneet venäläiset tukikohdat antautuivat, mutta Intiönkankaan kasarmialueella syntyi tulitaistelu, jossa suojeluskuntalaisilla ei ollut mahdollisuuksia venäläisiä vastaan. Myös punakaarti osallistui taisteluihin venäläisten puolella. Muutama suojeluskuntalainen haavoittui, mutta heidät saatiin kuljetettua pois. Huonosta menestyksestä piittaamatta suojeluskunta vaati venäläisiltä aseiden luovuttamista ilman ehtoja. Venäläiset eivät kuitenkaan tähän suostuneet, vaan antoivat aseita punakaartille niin, että punakaarti nousi aseistukseltaan suojeluskuntaa selvästi vahvemmaksi.
Pekka Luukkola
Kuvateos Maiseman aika - Sense of time kokoaa Luukkolan keskeiset valokuvataiteen teokset ja kuvasarjat. Maan varjossa -sarjan kuvissa Luukkola kuvaa tulen avulla aikaa ja ihmisen läsnäoloa maisemassa. Solar intensity -sarjassa Luukkola keksi menetelmän, josta syntyy vaikutelma että suuri valonheitin – aurinko – valaisee yömaisemaa. Landscape-sarjassa hän pelkistää maiseman äärimmilleen, ja nämä teokset tuovat mieleen abstraktin maalaustaiteen ja värikenttämaalarit.
Oulun valtaus
Tapahtumien kulku
Suojeluskunta siirtyi puolustuskannalle ja pyysi Mannerheimilta apua. Oulun sotilaallinen merkitys oli suuri, koska rautatie Ruotsiin kulki Oulun kautta. Eversti Tunzelman von Adlerflugin johdolla lähetettiin pikaisesti avustusretkikunta junalla kohti Oulua. Kun punaiset saivat tästä tietää rautateiden viestiverkon kautta, lähettivät he työväenneuvoston johdossa olleen Yrjo Kallisen retkikuntaa vastaan. Kallinen tapasi retkikunnan kärkijoukon Revonlahdella kasarmin taistelupäivän iltana. Kärkijoukon johtajan kanssa neuvoteltuaan Kallinen palasi Ouluun uskoen vielä neuvotteluratkaisuun. Hän kokosi punakaartista ja venäläisistä lähetystön, joka palasi jatkamaan neuvotteluja iltapäivällä 1. helmikuuta. Tuolloin kuitenkin eversti Tunzelman von Adlerflug vain toisti jo aiemman vaatimuksen ehdottomasta antautumisesta.
Neuvottelujen kariuduttua punakaartissa pääsi vallalle jyrkempi linja. Kallinen oli pasifisti, ja hän vetäytyi syrjään nähtyään, että tapahtumat etenivät kohti verenvuodatusta. Myös punakaartin maltillinen johtaja Hugo Granath astui syrjään, ja hänen tilalleen nousi jyrkän linjan kannattaja Lindgren. Punakaarti sai venäläisiltä lisää aseita ja 2. helmikuuta illalla aloittivat hyökkäyksen suojeluskunnan tukikohtaa vastaan yrityksenä eliminoida heidät ennen kuin Mannerheimin lähettämä avustusretkikunta pääsisi mukaan taisteluihin. Taistelu jatkui koko yön, mutta punaiset eivät päässeet lähellekään suojeluskunnan tukikohdan valtaamista. Lyseon viereinen puinen kortteli syttyi palamaan, ja tuli levisi myös lyseon voimistelusalin katolle. Tulipalon loimu toisaalta auttoi puolustajia valaisten tukikohdan ympäristön puistoja niin, ettei hyökkääjä voinut lähestyä tukikohtaa salaa.
Aamulla 3. helmikuuta punaiset joutuivat keskittämään voimiaan saapunutta avustusretkikuntaa vastaan. Retkikuntaa johti nyt Mannerheimin esikuntapäällikkö ratsumestari Hannes Ignatius, jolla oli käytössään myös 2 tykkiä ja 14 konekivääriä. Tykit sijoitettiin Oulujoen pohjoisrannalle Laanilaan, josta voitiin suorasuuntauksella ampua etelärannan kasarmialuetta. Kello 9 aamulla ammuttiin Oulussa itsenäisen Suomen tykistön ensimmäiset tykinlaukaukset. Ainoastaan toinen tykki saatiin ampumakuntoon. Ammukset osuivat maaliinsa, ja tulitus jatkui pitkin päivää.
Punakaarti oli ryhmittyneenä hautausmaan tienoille kasarmialueen eteläpuolelle, työväentalon ympäristöön ja rautatieasemalle. Aamupäivän aikana valkoiset levittäytyivät monissa eri osastoissa kaupunkiin. Kello yhden maissa iltapäivällä vallattiin hautausmaa, ja punaiset vetäytyivät kasarmialueelle. Hautausmaalta keskitettiin joukkoja keskikaupungille niin, että pian saatiin yhteys tuomiokirkon ympäristöön linnoittautuneisiin Oulun suojeluskuntalaisiin. Kiivaimmat taistelut käytiin työväentalosta, jonne suurin osa punakaartilaisista oli vetäytynyt ja linnoittautunut. Vaikka lopulta valkoiset pääsivät tulittamaan konekivääreillä työväentaloa lähes joka suunnalta, menetti hyökkääjä useita miehiä tarkka-ampujien luodeista. Iltapäivällä kello 15.10 nostivat punaiset valkoisen lipun antautumisen merkiksi.
Kasarmialueen venäläiset eivät halunneet aseitaan luovuttaa vielä punaisten antauduttuakaan. He lähettivät kuitenkin lähetystön neuvottelemaan. Neuvotteluissa sovittiin tulitauosta, ja illalla kello 23 yleisen kokouksen jälkeen venäläiset toimittivat valkoisille kirjallisen ilmoituksen antautumisestaan.
Kasarmeilta haettiin kymmeniä hevoskuormia aseita sotasaaliina. Venäläisiä vankeja oli noin 1 000 ja punakaartilaisia vankeja noin 500. Sotasaaliiksi saatiin yli 2 000 kivääriä ja kymmenkunta konekivääriä. Venäläiset jäivät asumaan vankeina kasarmilleen.
Taistelujen jälkeen
Oulun valtaaminen oli Pohjois-Suomen suurin taistelu Suomen sisällissodassa. Kun Tornio vallattiin 6. helmikuuta, olivat rautatieyhteydet Ruotsiin ja Suomi Pohjanmaalta ylimpään Lappiin asti valkoisten hallinnassa.
Venäläiset palautettiin kotimaahansa sodan jälkeen. Punavangit pidettiin maaliskuuhun asti tilapäisissä säilöissä. Vankeja oli 19. maaliskuuta 1918 yhteensä 849 henkeä, näistä 72 naisia. Mukana oli venäläisvankeja yhteensä 55 henkeä. Lääninvankilassa oli noin sata henkeä, poliisitalolla 24, naisvankilassa 54 ja Oulun Lyseolla 639. Mukana oli Oulun valtauksen vankien lisäksi naapurikunnista tuotuja punavankeja ja myös 20 valkoisten kutsunnoista kieltäytynyttä. Maaliskuussa kaikki vangit siirrettiin tilapäisistä vankiloista vastaperustettuun vankileiri EE6:een eli Raatin vankileiriin, venäläisten rakentamiin parakkeihin. Alue oli aikaisemmin venäläisten matruusien kasarmi.
Saksalaisen Itämeren divisioonan (Ostsee-Division) osasto vieraili Oulussa 7.-9. kesäkuuta. Kolmella junalla saapunutta osastoa johti eversti von Tschirschky und von Boegendorff. Oulun kaupungin puolesta tervetulopuheen piti valtuuston puheenjohtaja tohtori G. Borg. Puheiden ja soittokunnan soiton jälkeen pidettiin sotilasparaati Kauppatorilla. Paraatissa oli mukana myös polkupyöräjoukkoja, kuularuiskuja sekä tykistöä. Illalla järjestettiin Seurahuoneella suomalaisten ja saksalaisten tanssiaiset.
Raatin vankileiriä hoidettiin asiallisesti ja siellä pidetyistä kaikkiaan 1 103 punavangista kuoli vain 51 henkilöä. Kuolleisuus on poikkeuksellisen vähäinen, 5,8 prosenttia vankimäärästä, kun esimerkiksi Raahen leirillä kuoli yli 18 prosenttia vangeista.
Oulun valtiorikosoikeudessa kuolemaan tuomittiin kuusi miesvankia. He olivat Yrjö Kallinen, Oulun punakaartin päällikkö viilaaja Anton Lindgren, vanha järjestömies ja työenyhdistyksen puheenjohtaja Abram Määttä, alun perin Raumalta Ouluun siirtynyt työväenneuvoston jäsen Lauri Lehtisalo, entinen poliisi ja nyt työmiehenä toiminut Antti Laukkanen ja nuori oululainen kirjaltaja Veikko Uksila. Yrjö Kallinen ehdittiin tuomita kuolemaan ennen virallista valtiorikosoikeudenkäyntiä kenttätuomioistuimessa, mutta Oulun komendantti Reinhold Weckman oli jättänyt allekirjoittamatta tuomion. Ketään tuomituista ei teloitettu Oulussa, vaan kuolemaantuomitut siirrettiin eteenpäin Suomenlinnaan. Lindgrenin kohdalla Valtiorikosoikeuden tuomioluettelossa mainitaan kuolinpäiväksi 21.12.1919 ja Veikko Uksila menehtyi Lappeenrannan vankilassa.
Vankileiri lakkautettiin elokuuhun mennessä, ja sen 320 vankia siirrettiin Suomenlinnaan.
Igor Girkin
Igor Vsevolodovitš Girkin, joka tunnetaan myös nimellä Igor Ivanovitš Strelkov (, s. 17. joulukuuta 1970) on venäläinen upseeri ja nationalisti, joka johti kesällä 2014 osaltaan Itä-Ukrainan sotilaallista kapinaa.
Girkin on sotaveteraani ja äärikansallismielinen monarkisti, jonka kutsumanimi Strelok tarkoittaa ”ampujaa” tai ”kiväärimiestä”. Girkin on aiemmin taistellut vapaaehtoisena mm. Bosniassa ja Transnistriassa. Ensimmäisessä Tšetšenian sodassa Girkin oli sotilas, toisessa upseeri. Venäläisnationalistisen, konservatiivisen kansallisromantikko Girkinin ajatellaan lännessä vastustavan Venäjän liberaaleja poliitikkoja, joita hän pitää pettureina. Girkin on koulutukseltaan historian maisteri, ja hän on harrastanut historiallisia roolipelejä.
Girkin väittää itse kuuluneensa turvallisuuspalvelu FSB:hen vuoteen 2013. Ukrainan ja lännen mielestä Girkin palveli sotilastiedustelu GRU:ssa. Kesällä 2013 Girkin esitteli abhasialaiselle uutistoimistolle uudenlaista erityisoperaatioista koostuvaa sotaa. Hän kokosi Ukrainan venäläismielisistä, venäläisistä ja muualta tulleista eri sotien veteraaneista taistelujoukon, joka osallistui helmikuussa 2014 Krimin Simferopolin parlamentin valtaukseen. Sen jälkeen huhtikuussa 2014 joukko valtasi Itä-Ukrainassa Slovjanskin alueen turvallisuuspalvelun rakennuksen. Girkiniä pidetään yhtenä vastuullisena myös muihin rikoksiin, kuten teloituksiin. Hän oli määrännyt esimerkiksi teloituksen vähäisen näpistyksen perusteella ja vedonnut vanhentuneeseen Stalinin diktatuurin aikaiseen toisen maailmansodan ajan neuvostolainsäädäntöön.
Girkin järjesti ja johti pitkään niin sanotun Donetskin kansantasavallan alueen venäläismielistä kapinaa Itä-Ukrainan sodassa kesällä 2014 ja toimi ”kansantasavallan” puolustusministerinä. Kun kapinallisten alue näytti romahtavan heinäkuun alussa, Girkin pyysi YouTubessa Venäjältä apua. Girkin erosi 14. elokuuta niin sanotun Donetskin kansantasavallan puolustusministerin tehtävästä ja joutui syrjään Itä-Ukrainan tapahtumista.
Heinäkuussa 2023 on julkisuudessa ollut tietoja, että Girkin olisi pidätetty Venäjällä. Väitteen ovat esittäneet Girkinin vaimo ja lakimies. Vaimon mukaan Girkiniä vastaan on nostettu syytteet "ääriajattelusta".
Nickey Iyambo
Nickey Iyambo (20. toukokuuta 1936, Onayena, Ambomaa, Lounais-Afrikka – 19. toukokuuta 2019, Windhoek, Namibia ) oli namibialainen poliitikko ja lääkäri, joka toimi Namibian ensimmäisenä varapresidenttinä vuosina 2015–2018. Iyambo oli SWAPOn jäsen ja toimi hallituksen jäsenenä useaan otteeseen Namibian itsenäistyttyä vuonna 1990.
Varhainen elämä ja koulutus
Noihin aikoihin Ylioppilaiden kansainvälinen apu (YKA) etsi kohteita keräysvaroilleen, ja YKA:n toiminnanjohtaja Martti Ahtisaari sai Tansaniasta vinkin Iyambosta. Tästä tulikin YKA:n stipendiaatti, ja hän saapui Suomeen loppuvuodesta 1965. Hän asettui asumaan Domus Academicaan eli Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan asuntolaan, jossa hänen huonetoverikseen tuli tuleva poliitikko ja Suomen Pankin pääjohtaja Erkki Liikanen. Iyambo aloitti opintonsa opiskelemalla suomen kieltä, ja samaan aikaan hän osallistui opiskelijoiden sosiaaliseen elämään, mitä kautta monet opiskelijat tulivat tietoisiksi Afrikan todellisuudesta, josta nämä olivatkin yhä suuremmassa määrin kiinnostuneita. Toisaalta myös Iyambo tutustui suomalaiseen hyvinvointivaltioon ja edustukselliseen demokratiaan.
Iyambo opiskeli aluksi valtiotiedettä, josta hän valmistui maisteriksi vuonna 1970, ja sen jälkeen hän opiskeli lääketiedettä, valmistuen lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1980. Opiskeluaikanaa Iyambo oli aktiivinen Suomen ylioppilaskuntien liiton jäsen, ja samaan aikaan, opintojensa alkuvaiheissa, Iyambo edusti SWAPOa Suomessa ja Pohjoismaissa.
Ura
Saatuaan lääkärinopintonsa päätökseen, Iyambo siirtyi Angolaan, missä hänestä tuli Kwanza Sulin pakolaisleirin terveydenhuollon johtaja. Kun Namibia oli saavuttamassa itsenäisyytensä, Iyambo oli yksi ensimmäisistä pakolaisista, jotka palasivat kotimaahansa. Hän auttoi organisoimaan ensimmäisiä vaaleja ja vastaanottamaan muita pakolaisia. Suuri merkitys oli myös sillä, että Namibiaa luotsasi itsenäisyyteen hänen vanha tuttavansa Martti Ahtisaari.
Itsenäisyyden jälkeen Iyambosta tuli terveydenhuollon ja sosiaalipalveluiden ministeri vuoteen 1996 asti. Tämän jälkeen hän toimi alueellisen ja paikallishallinnon ja asuntoasioiden ministerinä vuosina 1996–2002, sitten kaivos- ja energia-asioiden ministerinä vuosina 2002–05 sekä maatalous-, vesiasioiden ja metsäasioiden ministerinä vuosina 2005–08. Vuodesta 2008 lähtien hän toimi turvallisuusasioiden ministerinä. Kaksi vuotta myöhemmin hänet nimitettiin veteraaniasioiden ministeriksi Hifikepunye Pohamban toiseen hallitukseen, missä tehtävässä hän toimi vuosina 2010–2015. Vuodesta 2014 lähtien hän oli SWAPOn vanhin parlamentin jäsen.
Kun Hage Geingobista tuli presidentti, Iyambosta tuli hänen varapresidenttinsä 21.3.2015. Hän oli ensimmäinen henkilö tämän viran hoitajana. Myös varapresidentin virassa ollessaan hän toimi veteraaniasioiden ministerinä. Hänen varaministereinään toimivat Alexia Manombe-Ncube and Royal ǀUiǀoǀoo.
Helmikuussa 2018 Iyambo luopui varapresidentin tehtävistä terveyssyihin vedoten, ja hänen seuraajakseen nimitettiin Nangolo Mbumba. Iyambo jäi kuitenkin edelleen veteraaniasioiden ministeriksi ja parlamentin jäseneksi.
Iyambo kuoli 19.5.2019 nopeasti edenneeseen sairauteen. Tunnustuksena hänen asemastaan ja hänen saavutuksistaan, hänelle järjestettiin valtiolliset hautajaiset.
Patalankosken voimalaitos
thumb|270px|Patalankosken voimalaitosta rakennetaan. Kuvassa näkyy paineputki, jonka halkaisija on 2,9 metriä. Patalankosken voimalaitos on Yhtyneiden Paperitehtaiden rakennuttama vesivoimala Jämsänkoskella Jämsänjoessa. Se valmistui 1938. Sen putouskorkeus on 12,7 metriä ja teho 2,2 MW. Voimalaitos on Jämsänkosken teollisuusympäristössä, joka kuuluu valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Voimalaitoksen ja muita Jämsänkosken rakennuksia, kuten Rekolankosken voimalaitoksen, on suunnitellut teollisuusrakentamiseen keskittynyt arkkitehti W. G. Palmqvist.
Ennen voimalaitoksen valmistumista 1930-luvun puolivälissä kytkettiin Patalankosken hiomon vesiturbiiniin sähköntuotantoa varten 300 kW:n generaattori. Sitten kosken Raikon haaraan valmistui vesivoimalaitos vuonna 1936. Vesimäärä Jämsänjoessa vaihteli hyvin paljon, mikä aiheutti suunnitteluun ongelmia. Putkivoimalaitoksen paineputken pituus oli sata metriä ja halkaisija 2,9 metriä. Turbiiniksi tuli Kaplan-pystyturbiini. Nämä tulivat Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Oy:ltä. Voimalaitoksesta myytiin sähköä myös yksityisille.
Bintou Sanankoua
Bintou Sanankoua (s. 11. tammikuuta 1943 Macina ) on malilainen historioitsija.
Sanankoua kävi koulunsa Moptissa ja Bamakossa. Hän valmistui Bamakon opettajakorkeakoulusta vuonna 1969 ja työskenteli sen jälkeen opettajana Malissa, Nigerissä ja Kamerunissa. Sanankoua suoritti historian tutkinnon Yaoundén yliopistossa vuonna 1975 ja palasi sen jälkeen Maliin, jossa hän työskenteli opettajarkorkeakoulun historian ja maantieteen laitoksen assistenttina. Sanankoua suoritti historian tohtorin tutkinnon Sorbonnessa vuonna 1982 ja työskenteli sen jälkeen Bamakon opettajakorkeakoulun historian professorina.
Sanankoua on julkaissut teoksia muun muassa vuoden 1968 vallankaappauksesta, kotiseutunsa Macinan historiasta ja islamilaisesta koulutuksesta Malissa. Hänet valittiin kansalliskokouksen edustajaksi Adéma-PASJ:n listalta vuonna 1997.
Józef Kossakowski
thumb|Józef Kossakowski Józef Kazimierz Korwin Kossakowski (16. maaliskuuta 1738 – 9. toukokuuta 1794 Varsova) oli puolalainen aatelinen, Liivinmaan arkkipiispa, poliitikko ja kirjoittaja, joka tuli tunnetuksi venäläismielisyydestään Puola-Liettuan loppuvaiheissa.
Józef Kossakowski oli hetmani Szymon Kossakowskin, voivodi Michał Kossakowskin ja linnanherra Antoni Kossakowskin veli. Hänet vihittiin papiksi 1761 ja opiskeli Vilnassa ja Varsovassa.
17. syyskuuta 1775 hänet nimitettiin Liivinmaan piispaksi. Samaan aikaan hän toimi myös Kuurinmaan hiippakunnan hallitsijana. Hän kulutti suuria määriä julkisia ja kirkon varoja. Hän nautti pysyvää tukea Venäjän lähetystöltä Puolassa ja edusti venäläismielistä suuntausta Sejmissä, lahjoen ja uhkaillen usein alueellisia virkamiehiä. Hänet nimitettiin 19. joulukuuta 1791 Vilnan apulaispiispaksi, palkkiona palveluksista Venäjän keisarikunnalle. Piispanvirat olivat Katariina Suuren hallinnassa, eivätkä ne juurikaan seuranneet Rooman ohjeita. Hän lisäsi Venäjän hallintavaltaa kirkon omaisuuden suhteen.
Kossakowski julkaisi kolme romaania sekä käänsi joitakin näytelmiä ranskankielestä.
Katariina Suuren ohjeiden pohjalta hän vastusti Puola-Liettuan perustuslakia 3. toukokuuta 1791. Hän komensi veljensä Szymonin kanssa Targowican konfederaation joukkoja ja hänestä tuli joksikin aikaa Liettuan suuriruhtinaskunnan de facto hallitsija Venäjän armeijan tuella. Puolan toisen jaon yhteydessä hän sanoi: "Jollei venäjä, jollei Preussi, mitä sitten? Haluatteko kadota tyhjiöön?".
Kossakowski vangittiin Kościuszkon kapinassa huhtikuussa 1794. Muutamaa päivää ennen kansannousua hän oli ehdottanut, että venäläisjoukkojen olisi saarrettava kaikki kirkot ja pidätettävä kaikki tunnetut venäläisvastaiset. Vähän ajan kuluttua eräs kansannousun johtajista, Jan Kiliński, esitti dokumentteja, jotka osoittivat Kossakowskin olleen venäläisten palkkalistoilla. Varsovan asukkaat vaativat Venäjän hyväksi toimineiden henkilöiden teloittamista. Vaatimuksen johdosta vallankumoukselliset perustivat rikosoikeuden, joka tuomitsi Kossakowskin hirtettäväksi yhdessä Józef Ankwiczin, hetmani Piotr Ożarowskin ja hetmani Józef Zabiełłon kanssa 9. toukokuuta.
Geneviève Claisse
thumb|250px|right|Geneviève Claisse Geneviève Claisse (17. heinäkuuta 1935 Quiévy – 30. huhtikuuta 2018 Dreux) oli ranskalainen taidemaalari.
Claissen töitä oli ensimmäisen kerran näytteillä vuonna 1958 Cambraissa ja Pariisissa.
Jalkapallon alle 16-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut 2001
Jalkapallon alle 16-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailut 2001 käytiin Englannissa 22. huhtikuuta – 6. toukokuuta 2001. Otteluita pelattiin 18 eri paikkakunnalla.
Turnauksessa oli mukana 16 maata, jotka oli jaettu neljään eri lohkoon.
Majakka-seurakunta
Majakka-seurakunta on kristilliseen uskontunnustukseen pohjautuva itsenäinen evankeelinen paikallisseurakunta. Se perustettiin 5. marraskuuta 1998. Majakka-seurakunta lukeutuu opillisesti ns. vapaisiin suuntiin. Seurakunta tekee yhteistyötä muiden seurakuntien kanssa ja on Espoon ekumeenisen toimikunnan jäsen. Seurakunnan pastoreina toimivat Antero Laukkanen, Vesa Seppälä ja Antti Ronkainen.
Sijainti
Seurakunta toimii Espoossa erityisesti Matinkylän-Soukan alueella. Seurakunnan yleisötilaisuudet ovat lauantai-iltaisin Soukan kappelissa, osoitteessa Soukankuja 3, 02360 Espoo.
Toimintamuodot
Lauantai-iltaisin pidettävien Majakka-iltojen painopiste on opetuksessa, musiikissa ja rukouksessa. Muita toimintamuotoja ovat lapsi- ja nuorisotyö, pienryhmätoiminta, lähetystyön tukeminen erityisesti Aasiassa, ruokapalvelu sekä musiikkityö. Seurakunta tuottaa ja jakaa myös toimintaansa liittyviä video- ja äänitallenteita internet -sivujensa kautta.
Majakka-seurakunta on Suomen Evankelisen Allianssin yhteisöjäsen.
Legio X Gemina
Legio X Gemina oli roomalainen legioona. Sen tunnus oli härkä.
Ensimmäinen vuosisata eaa.
thumb|150px|[[Julius Caesar.]] Kymmenes legioona oli yksi vanhimmista Rooman armeijan legioonista ja se otti osaa moniin Julius Caesarin käymiin taisteluihin galleja ja Pompeiuksen joukkoja vastaan. Se oli yksi Caesarin suosikkilegioonista ja sitä saatettiin kutsua nimellä Equestris, sillä Caesarin mukaan hän käytti legioonan sotilaita myös ratsuväkenä. Caesarin kuoleman jälkeen X Equestris taisteli muun muassa Filippoissa ja Marcus Antoniuksen mukana Parthiassa ja Armeniassa. Aktionin taistelun jälkeen vuonna 31 eaa. Augustus sijoitti legioonan sotilaat Patrakseen, Kreikkaan. Legioona kuitenkin kapinoi, jolloin se menetti rangaistukseksi Equestris -nimensä. Legioonaan liitettiin toisia yksiköitä muista legioonista ja se perustettiin uudelleen nimellä Legio X Gemina. Tämän jälkeen Augustus lähetti legioonan Petavoniumiin, Hispania Tarraconensikseen, missä se otti osaa kantabriaanisotaan.
Flaviusten dynastia
Vuonna 89 Germania Superiorin maaherra, Lucius Antonius Saturninus kapinoi keisari Domitianusta vastaan. Legio X Gemina lähetettiin tällöin yhdessä I Minervian, VI Victrixin, ja XXI Primigenian kanssa Saturninuksen joukkoja vastaan kukistaen kapinan. Tämän johdosta legioonat saivat arvonimen Pia Fidelis Domitiana. Tittelistä pudotettiin kuitenkin Domitianuksen nimi pois keisarin murhan jälkeen.
100-luku
Hadrianuksen aikana legioonan joukko-osasto otti osaa toiseen juutalaissotaan vuosina 132-135. Seuraavina vuosina samanlaisia osastoja lähetettiin Mauretaniaan Antoninus Piuksen aikana sekä myöhemmin itään osallistumaan Lucius Veruksen Parthian sotaan. Marcus Aureliuksen aikana legioona taisteli kvadeja vastaan.
Vuoden 193 sisällissodassa X Gemina tuki Septimius Severusta ja ilmeisesti eräs legioonan joukko-osasto lähettiin Syyriaan Pescennius Nigerin joukkoja vastaan, mutta se saattoi osallistua myös sotaan parthialaisia vastaan. Severuksen aikana useita legioonan sotilaita liittyi pretoriaanikaartiin Roomassa.
200-luku ja myöhemmät vuodet
200-luvulla Legio X Gemina sai useita arvonimiä ajan keisareilta, mikä viittaa siihen että legioona tuki näitä. Caracalla tai Elagabalus kunnioittivat legioonaa arvonimellä Antoniniana. Maximinus Thraxin aikana legioona saattoi sotia Daakiassa ja Germaniassa ja legioona saattoi saada lisänimen Maximiana. Gordianus III ja Decius kunnioittivat myös X Geminaa omilla arvonimillään (Gordiana ja Deciana). 260-luvulla legioona tuki keisari Gallienusta sodassa Postumusta vastaan, mistä kertoo se että Gallienus antoi legioonalle arvonimen Pia VI Fidelis VI. Keisari Carinus antoi myös legioonalle oman arvonimensä. (Cariniana). Myös lyhyen aikaa vuonna 276 hallinnut Florianus antoi ilmeisesti legioonalle myös Floriana -arvonimen, mutta ei tiedetä miksi kaukana Vähässä-Aasiassa ollut Florianus olisi antanut tämän arvonimen Tonavalla sijainneelle legioonalle.
400-luvun alussa X Gemina oli yhä Vindobonassa, jonka jälkeen se katoaa lähteistä.
Jämsänkosken teollisuusympäristö
pienoiskuva|250px|Jämsänkosken teollisuusympäristöä. Vasemmalla Ilveslinna. Jämsänkosken teollisuusympäristö on Jämsänkoskella Yhtyneiden Paperitehtaiden vanha teollisuusalue. Se kuuluu Museoviraston luettelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Teollisuusympäristö alkoi rakentua 1888, jolloin Jämsänkoskelle perustettiin sulfiittiselluloosatehdas. Tehtaan vanhimmat, tiiliset osat ovat vuodelta 1897, suunnittelijana arkkitehti Bernhard Blom. W. G. Palmqvistin suunnitelmien mukaan tehtiin 1920- ja 1930-luvuilla merkittäviä laajennuksia. Tiilinen korjauspaja on vuodelta 1898 ja Blomin suunnittelema paperitehdas on vuodelta 1902. Klassistista tyyliä edustava Palmqvistin suunnittelema seuratalo Ilveslinna on valmistunut 1937. Rekolankosken voimalaitos on vuodelta 1922 ja Patalankosken voimalaitos 1936, molemmat Palmqvistin suunnittelemia. Vanhimmat asuinrakennuksista ovat peräisin 1800-luvulta. Selluloosan valmistus tehtaassa lopetettiin 1981, paperinvalmistus jatkuu.
Uusi-Englanti
pienoiskuva|260px|Uusi-Englanti merkittynä Yhdysvaltain kartalle.
Muuramen terveyskeskus
Muuramen terveyskeskus tai Muuramen terveysasema on Muuramen keskustassa, Päijänteen länsirannan lähellä toimiva kunnallinen terveyskeskus.
Uusi-Englanti
Uusi-Englanti on alue Yhdysvaltojen koilliskolkassa. Alueen suurin kaupunki ja kulttuurin sekä liike-elämän keskus on Boston. Uusi-Englanti muodostuu kuudesta osavaltiosta, jotka ovat: Connecticut, Maine, Massachusetts, New Hampshire, Rhode Island ja Vermont.
Kalliovuortenheisiangervo
Kalliovuortenheisiangervo (Physocarpus malvaceus) on ruusukasvien heimoon kuuluva kukkakasvilaji. Laji on kotoisin läntisestä Pohjois-Amerikasta, missä sen levinneisyysalue ulottuu Brittiläisestä Kolumbiasta Nevadaan ja Wyomingiin.
Uusi-Englanti
Joskus myös New Yorkin osavaltion Hudson-joen itäpuoliset alueet on laskettu alueeseen kuuluviksi.
Kalliovuortenheisiangervo
Ulkonäkö ja koko
Kalliovuortenheisiangervo on kesävihanta pensas, joka kasvaa tavallisesti 2,1 metrin, joskus jopa 3 metrin korkuiseksi. Kasvi saattaa muodostaa laajoja tiheikköjä. Oksat ovat karvattomia, vanhoissa oksissa on suikaleinen kuori. Hammaslaitaiset lehdet ovat 3–5-lohkoisia. Tummanvihreät lehdet muuttuvat ruskeanpunaisiksi jo alkusyksystä.
Uusi-Englanti
Väestö
Uuden-Englannin väestö ylitti 15 miljoonan vuonna 2015. Massachusetts on alueen väkirikkain osavaltio. Yli 83,4 prosenttia alueen väestöstä on valkoihoisia. 10,2 prosenttia on latinalaisamerikkalaisia, joka tekee heistä Uuden-Englannin suurimman vähemmistön. Alueen eurooppalaisperäinen väestö koostuu pääosin irlantilaisista, ranskalaisista, englantilaisista, italialaisista, saksalaisista ja puolalaisista. 81,3 prosenttia Uuden-Englannin väestösta puhuu vain englannin kieltä.
Kalliovuortenheisiangervo
Ulkonäkö ja koko
Kukinto on lukuisten pienten valkoisten kukkien muodostama huiskilo. Kukassa on viisi terälehteä, joiden pituus on noin neljä millimetriä. Kukasta kypsyvä hedelmä on noin senttimetrin mittainen tuppilo.
Uusi-Englanti
Suurimmat kaupungit
pienoiskuva|Boston pienoiskuva|Providence
Kalliovuortenheisiangervo
Elinympäristö
Kalliovuortenheisiangervo kasvaa tavallisesti lännenpihdan (Abies lasiocarpa), jättipihdan (A. grandis), engelmanninkuusen (Picea engelmannii), douglaskuusen (Pseudotsuga menziesii) ja keltamännyn (Pinus ponderosa) hallitsemissa metsissä ja tammipensaikoissa. Samoilla seuduilla kasvaa usein myös nukka-angervoa (Holodiscus discolor), amerikanlumimarjaa (Symphoricarpos albus), vuorilumimarjaa (Symphoricarpos oreophilus), koivuangervoa (Spiraea betulifolia), marjatuomipihlajaa (Amelanchier alnifolia), Mahonia repensiä ja kastikoihin kuuluvaa Calamagrostis rubescensiä. Kalliovuortenheisiangervo kasvaa samoilla paikoilla erityisesti douglaskuusen kanssa.
Uusi-Englanti
Kulttuuri
275px|pienoiskuva|[[Uuden-Englannin lippu Massachusettsissa. Alueen väestöllä on vahva alueellinen ja kulttuurinen identiteetti. ]] Uuden-Englannin osavaltiolla on yhteinen kulttuuri, jota eurooppalaiset siirtolaiset ovat muovanneet. Muista Yhdysvaltain alueesta poiketen monet Uuden-Englannin varhaisimmista puritaaniuudisasukkaista tulivat Englannin itäosista myötävaikuttaen alueen ominaispiirteisiin, kuten ruokiin, tapoihin ja sosiaalisiin rakenteisiin. Nykyään kulttuurisia eroja löytyy Uuden-Englannin maaseudun ja tiheästi asutetun rannikon välillä.
Kalliovuortenheisiangervo
Eläinten ravintokasvina
Eläimet eivät mielellään käytä kalliovuortenheisiangervoa ravinnoksi. Sen sijaan pikkueläimille kasvi tarjoaa hyvän suojapaikan; esimerkiksi varpuslintuihin kuuluva pensassieppari (Empidonax oberholseri) rakentaa pesänsä kasvin suojiin.
Uusi-Englanti
Kulttuuri
Nykyään Uusi-Englanti on Yhdysvaltain uskonnottomimpia alueita.
Kalliovuortenheisiangervo
Muuta
Kalliovuortenheisiangervo on pioneerilaji, joka leviää voimakkaasti kasvillisuuden tuhoutumisen jälkeen ja vähenee kasvillisuuden palatessa varjostamaan sitä. Kalliovuortenheisiangervoa pidetään "palonkestävänä" kasvina, sillä se selviytyy esimerkiksi metsäpalosta maavartensa avulla ja kasvaa nopeasti takaisin, runsastuen palaneissa kohdissa huomattavasti yleisemmäksi kuin palamattomissa.
Kasvin tiedetään häiritsevän metsän uusiutumista tulipalon tai hakkuiden jälkeen kilpailemalla uusien havupuiden taimien kanssa. Joillain alueilla kasvin kasvua hillitään rikkakasvimyrkyillä.
Juha Huhtamäki
Juha Kustaanpoika Huhtamäki (o.s. Passinen, joko 9. heinäkuuta tai 19. heinäkuuta 1841 Kauhava – 23. marraskuuta 1933 Alahärmä ) oli suomalainen maanviljelijä, joka tunnettiin ns. kymmenentenä Härmän häjynä. Tuli Alahärmän Huhtamäkeen vävyksi. Samuli Paulaharjun vuonna 1930 valokuvaamissa Huhtamäen kasvoissa oli vielä 90-vuotiaanakin puukonviiltojen jälkiä.
Laulun mukaan Isontalon Antti oli ensimmäinen (Alahärmästä) ja Rannanjärvi oli toinen (Antti myöskin, Ylihärmästä). Toisen lauluversion mukaan Pukkilan Jaska (Kauhavalta) oli kolmas samanmoinen. Toisen version mukaan sen sijaan Huhtamäen Hullu-Jussi oli kolmas samanmoinen.
4.8.1867 paloi ”Hullu-Jussi” Huhtamäen talo. Neljä päivää myöhemmin tuhoutui Juha Katajamäen tilan päärakennus. Talot oli vakuutettu hyvästä arvosta, ja kumpikin isäntä kuului Anttien joukkoihin. Polttajat ja vakuutuspetos jäivät kuitenkin todistamatta.
Street Fighter: The Legend of Chun-Li
Street Fighter: The Legend of Chun-Li on vuonna 2009 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva, joka perustuu Capcomin videopelihahmoon Chun-Lihin. Se kertoo hahmon synnyintarinan hieman muokattuna verrattuna alkuperäiseen videopelin tarinaan. Elokuvan ohjasi Andrzej Bartkowiak ja käsikirjoituksesta vastasi Justin Marks. Elokuvan nimikkohahmoa näytteli Kristin Kreuk.
Elokuva tuotti maailmanlaajuisesti 12 miljoonaa dollaria, josta Yhdysvalloissa saatu osuus oli hieman yli kahdeksan miljoonaa dollaria. Se oli elokuvan 60 miljoonan dollarin budjettiin nähden floppi.
Erityistä
Elokuvassa esitettiin yksi lause suomen kielellä.
Volkswagen Group E -pohjalevy
Volkswagen Group E -pohjalevy on Volkswagen Groupin suurissa crossover-tyyppisissä automalleissaan käyttämä pohjalevy. Konsernin uusissa malleissa sen on korvannut modulaarinen MLB-pohjalevy.
Thyrnau
Thyrnau on kunta Passaun piirikunnassa Ala-Baijerissa Saksassa. Thyrnaun kylä sijaitsee 9 kilometriä Passausta koilliseen ja 8 kilometriä lounaaseen Hauzenbergista. Kunnalla on pinta-alaa 33,72 neliökilometriä ja sen asukasluku oli vuoden 2020 lopulla 4 212. Väentiheys oli 125 asukasta/km2. Kunnan pormestarina toimii Alexander Sagberger.
Thyrnaun asukasluku on kehittnyt viime vuosikymmeninä seuraavsti:
Miloš Vujanić
Miloš Vujanić (,s. 30. marraskuuta 1980 Loznica) on serbialainen ammattilaisuransa lopettanut koripalloilija. Pelaajauransa jälkeen hän on toiminut muun muassa KK Partizanin apuvalmentajana.
Seurajoukkueet
Vujanić aloitti uransa KK Crvena zvezdan juniorijoukkueissa, joista hän nousi edustusjoukkueeseen kaudella 1998–1999. Hän pelasi joukkueessa kolme kautta ennen kuin siirtyi seuran pahimman vihollisen, KK Partizanin, riveihin. Vujanić pelasi seurassa kaksi kautta ja osallistui NBA:n vuoden 2002 varaustilaisuuteen, jossa New York Knicks varasi hänet Vujanićin omaksi yllätykseksi jo numerolla 36. Hän ei kuitenkaan siirtynyt NBA:han, vaan tuli takaisin Partizaniin, jossa hän voitti kauden 2002–2003 korikuninkuuden. Kauden jälkeen hänet nimettiin kauden toiseen tähdistöjoukkueeseen.
Seuraavaksi kaudeksi Vujanić siirtyi Climamio Bolognan riveihin, jossa hän voitti kauden 2004–2005 Italian mestaruuden. Kauden 2003–2004 jälkeen Vujanić valittiin toiseen tähdistöjoukkueeseen, kun hän vei joukkueensa aina Euroliigan finaaliin saakka yhdessä Hanno Möttölän kanssa. Kahden kauden jälkeen Italiassa Vujanić siirtyi FC Barcelona Bàsquetin riveihin. Loukkaantumisten tähdittämän kauden aikana hän pelasi Euroliigassa ainoastaan neljä peliä.
Espanjasta Vujanić siirtyi Panathinaikosiin, jossa hän voitti Euroliigan, Kreikan mestaruuden ja Kreikan cupin. Kauden jälkeen hän teki Panathinaikosin kanssa jatkosopimuksen, mutta pelasi joukkueessa ainoastaan marraskuuhun saakka ennen kuin siirtyi Moskovan Dynamoon. Vujanić johti joukkueensa kaudella 2007–2008 ULEB Cupin pudotuspeleihin, joissa joukkue sijoittui kolmanneksi.
Kaudeksi 2008–2009 Vujanić siirtyi Efes Pilseniin. Hän teki keskimäärin 10,9 pistettä kymmenessä pelaamassaan Euroliiga-pelissä. Seuraavaksi kaudeksi Vujanić siirtyi ACB:ssä pelanneeseen CB Murciaan yksivuotisella sopimuksella.
Maajoukkue
Vujanić on kuulunut Jugoslavian alle 18- ja 20-vuotiaiden koripallomaajoukkueisiin. Hän pelasi Serbian maajoukkueessa vuoden 2002 MM-kisoissa, joissa hän voitti kultaa. Lisäksi hän on edustanut Serbiaa vuoden 2003 EM-kisoissa sekä Ateenan olympialaisissa 2004
Puolan jaot
thumb|300px|Puola-Liettua suurimmillaan noin vuonna 1630
Puolan jaot olivat kolme 1700-luvulla tapahtunutta valloitusta, joissa Venäjä, Itävalta ja Preussi ottivat alueita Puolasta. Vielä ensimmäissä (1772) ja toisessa jaossa (1793) Puola-Liettua eli Puolan kuningaskunta ja Liettuan suuriruhtinaskunta pysyi suvereenina, mutta menetti alueita naapureilleen. Kolmannessa jaossa (1795) loputkin valtiosta liitettiin naapureihin.
Kolmannen jaon jälkeen ei enää ollut olemassa Puolan valtiota, vaan sen historiallinen alue kuului Itävallalle (sittemmin Itävalta-Unkarille 1867–1918), Venäjälle, jonka hallussa olevasta alueesta muodostettiin Kongressi-Puola, sekä Preussille, sittemmin sen seuraajalle, Saksan keisarikunnalle. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen vuonna 1918 syntyi uusi itsenäinen Puolan tasavalta.
Puolan jakojen seurauksena Puola-Liettuan valtioalueesta saivat Venäjä 463 200 km² ja 5 400 000 alamaista, Preussi 141 400 km² ja 2 600 000 alamaista sekä Itävalta 128 900 km² ja 4 200 000 alamaista.
Edeltänyt kehitys
Puolan naapurit olivat voimistuneet 1700-luvulla: Preussin kuningaskunta oli noussut suurvallaksi, Venäjä ja Itävalta olivat vahvistuneet huomattavasti. Puolan vastustuskykyä heikensi keskushallinnon heikkous. Hallintoa ei oltu uudistettu vuosisatoihin, sillä feodaaliylimystö piti tiukasti kiinni vallastaan ja etuoikeuksistaan jarruttaen ja vastustaen uudistuksia. Sillä aikaa naapureissa oli toteutettu itsevaltiuden ajalle tyypillinen vallankeskitys ja luotu voimakas armeija. Tilannetta pahensi Ranskan ja naapurimaiden sekaantuminen Puolan kuninkaanvaaleihin. Hajanainen ja heikko valtio joutui lopulta naapureidensa jakamaksi.
Kehitys Puolan jakoihin alkoi, kun Venäjä tuki Puolan perimyssodan seurauksena Puolan kuninkaaksi ja Liettuan suuriruhtinaaksi tulleen August III:n seuraajaksi itselleen myötämielisempää Stanislaus II Poniatowskia. Stanislaus yritti parantaa Puola-Liettuan yhteistä keskusvaltaa valtiopäivillä 1764–1766, mutta onnistui tässä vain välttävästi. Seurauksena olivat Venäjän Varsovan-suurlähettilään Nikolai Reprinin vaikuttamat valtiopäivät 1767–1768, jossa korostettiin päinvastaista suuntausta, koska Venäjä hyötyi Puola-Liettuan hajanaisuudesta ja heikkoudesta. Ensimmäisen jaon käynnisti Barin konfederaation kapinasta seuranneet Preussin kuningaskunnan, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan ja Venäjän keisarikunnan vastatoimet.
Puolan ensimmäinen jako 1772
thumb|300px|Ensimmäinen jako
Puolan itävaltalaismielisen kuningas August III:n kuoltua 1763 päättivät Preussi ja Venäjä, ettei toista samanmielistä kuningasta pitäisi Puolaan valita. Venäjän tsaarittaren Katariina II:n tuella valittiin vuonna 1764 Puolan kuninkaaksi venäläismielinen Stanislaus Poniatowski. Venäjän suurlähettiläs osallistui puolalaiseen päätöksentekoon ja sai aikaan muun muassa sen, että Krakovan piispa pidätettiin ja karkotettiin Venäjälle.
Jotkut aatelismiehet vastustivat Kamenetsin piispa Adam Krasińskin, Kazimierz Pułaskin ja Michał Krasińskin aloitteesta Venäjän suurlähettiläs Nikolai Repninin politiikkaa Puolassa ja solmivat Barin konfederaation Barin linnoituksessa 29. helmikuuta 1768. Barin konfederaatio sai haltuunsa Podolian, Volhynian ja Galitsian ja nautti aluksi sekä Ranskan että Itävallan tukea.
Kuningas Poniatovski yritti välittää Venäjän ja Barin konfederaation välillä, mutta ajauduttuaan umpikujaan hän määräsi hetmanni Ksawery Branickin ja kahden kenraalin valtaamaan Barin linnoituksen. Samaan aikaan idässä Koliyivshchynassa (Länsi-Ukrainassa) puhkesi talonpoikaiskapina vastustamaan konfederaation ortodokseihin kohdistamia aikomuksia vastaan, mikä vaikutti Puolan itäisiin maakuntiin ja jopa Liettuaan asti. Katariina II Suuri lähetti joukkoja tukahduttamaan kapinan pelätessään sen leviävän ja uhkaavan aateliston sekä tsaarin asemaa.
Barin konfederaatit vetosivat ulkovaltoihin. Tilanteesta huolestunut Preussin kuningas Fredrik II Suuri neuvoi Katariina II Suurta neuvottelemaan konfederaattien kanssa. Konfederaattien joukot kulkivat ympäri maata Ignaty Malchewskyn, Mikael Pacin ja prinssi Kaarle Radziwillin johdolla vallaten alueita.
Vuonna 1770 preussilaiset joukot valtasivat Poznańin ja sitä ympäröivän seudun. Itävalta puolestaan valtasi Zipsin alueen. Vuonna 1770 konfederaation neuvosto siirsi pääkaupunkinsa Sleesiasta Itävallan suostumuksella Ylä-Unkariin (Slovakiaa) käyden diplomaattisia neuvotteluja Itävallan, Ranskan ja Turkin kanssa muodostaakseen Venäjän vastaisen liittokunnan. Versailles’n hovi lähetti pienen sotilasjoukon ja konfederaateille ylipäälliköksi Charles François Dumouriez’n (1739–1823), joka julisti kuningas Stanislaus Poniatovskin petturiksi juuri kun tämä oli lähestymässä poliittisesti konfederaatiota. Poniatovski kääntyi lopullisesti Venäjän puoleen ja konfederaatti menetti poliittisen uskottavuutensa Euroopassa.
Kenraali Suvorovin johtamat venäläisjoukot voittivat konfederaatit 23. toukokuuta 1771 Lanckoronan läheisyydessä. Itävaltalaiset valtasivat 23. huhtikuuta 1771 Krakovan ja venäläiset voittivat konfederaatit uudestaan 23. marraskuuta 1771 Stolowicen lähellä, minkä seurauksena Ranskan lähettämä osasto jätti Puolan. Itävaltalaisten suorittama Czestochowan valtaus lopetti varsinaiset sotatoimet.
Ensimmäisessä jaossa Puola menetti alueita Venäjälle, Itävallalle ja Preussille. Preussin alueisiin liitettiin Länsi-Preussi. Se sijaitsi Brandenburgin ja Itä-Preussin välissä, ja oli Puolalle kuuluessaan jakanut Preussin alueen kahteen erilliseen osaan. Dumouriez’n johdolla konfederaation armeijan rippeet jatkoivat taistelua vuoteen 1776.
Puolan toinen jako 1793
thumb|300px|Toinen jako
Puolan toiseen jakoon liittyvät tapahtumat alkoivat, kun Venäjän ja Itävallan liittouduttua Turkkia vastaan vuonna 1788 alkoi Preussi pelätä omaa asemaansa ja liittoutui Puolan kanssa. Puolan valtiopäivät, Sejm, hyväksyi 3. toukokuuta 1791 uuden perustuslain. Jotkut Targowicassa konfederaatioksi järjestäytyneet puolalaiset pyysivät Venäjän Katariina II Suurta vaikuttamaan siihen, että lain toimeenpanoa lykättäisiin ja että entinen liberum veto ja puolalaisten oikeus valita vaaleilla kuninkaansa turvattaisiin.
Venäläiset hyökkäsivät kahtena armeijana, Valko-Venäjän armeijana ja Moldovan armeijana Puolan kuningaskuntaan ja Liettuan suurruhtinaskuntaan 16. heinäkuuta 1793.
Puolan valtiopäivien, Sejmin, tuli suostua alueluovutuksiin ja peruuttaa samalla vuoden 1791 perustuslaki. 23. marraskuuta 1793 vahvistettiin Puolan toinen jako, jossa se menetti jäljellä olevasta alueestaan 42 prosenttia Preussille ja Venäjälle. Näin Puolalle jäi 29 prosenttia niistä alueista, jotka sillä oli hallussaan ennen Puolan ensimmäistä jakoa.
Puolan kolmas jako 1795
Puolan kolmas jako alkoi siitä, kun 3. toukokuuta 1791 säädettyä, mutta Puolan toisen jaon voittajavaltioiden vuoksi kumottua perustuslakia kannattavat puolalaiset, jotka vastustivat Venäjän armeijan läsnäoloa Puolassa ryhtyivät vastarintaan Tadeusz Kosciuszkon johdolla.
Kosciuszko hävisi 10. lokakuuta 1794 ja Varsova antautui 24. lokakuuta 1795. Venäjä sai Kuurinmaan ja Liettuan, Läntisen Valko-Venäjän ja Ukrainan, Itävalta Puolan eteläisen keskusosan ja Preussi Kaakkois-Puolan sekä pääkaupunki Varsovan. Puolan valtio lakkasi olemasta runsaaksi vuosisadaksi 1795–1918.
Puola Saksan ja Venäjän uhrina
Puolan jaot synnyttivät Puolan kansallisrunoilija Adam Mickiewiczissa ajatuksen siitä, että Puola on vertauskuvallisesti kuin Jeesus Kristus, joka on ristiinnaulittu kahden ryövärin, Preussin ja Venäjän välille. Puolan valtiottomasta asemasta muodostui sarkastinen vertaus kolmoislojaliteetista, siitä, että puolalaisen tuli olla lojaali Itävallalle, Preussille, Venäjälle samanaikaisesti. Mailla oli keskenään riitoja ja sotatiloja.
Puolan neljäs jako
Puolan neljäs jako, joka ei liity suoraan Puolan jakoina yleisesti aikaisemmin tunnettuihin tapahtumiin, mutta johon viitataan puolalaisessa historiankirjoituksessa, tapahtui Saksan hyökättyä Puolaan 1. syyskuuta 1939. Molotov–Ribbentrop-sopimuksen mukaisesti Neuvostoliitto liittyi jakoon 17. syyskuuta saatuaan kaksi päivää aikaisemmin rauhan Halhin-Golin taisteluista Japanin kanssa Itä-Aasiassa.
Seurauksena oli Puolan tasavallan lakkauttaminen valtiona. Kuten Puolan kolmannessakin jaossa jakajina olivat Saksan (Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta, Preussi) ja Itävallan seuraajavaltio natsi-Saksa ja Venäjän keisarikunnan seuraajavaltio Neuvostoliitto.
Aiheesta muualla
Рэч Паспалітая
Pekka Hakamies
Harri Pekka Hakamies (s. 1953 Helsinki) on suomalainen folkloristiikan tutkija ja emeritusprofessori. Hän toimi Turun yliopiston folkloristiikan professorina vuodesta 2006 eläköitymiseensä saakka vuonna 2018.
Hakamies opiskeli Helsingin yliopistossa pääaineena suomalainen ja vertaileva kansanrunoudentutkimus ja sivuaineena venäjän kieli ja kirjallisuus. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1981 ja väitellyt filosofian tohtoriksi vuonna 1987 tutkimuksella Venäläisten sananparsien vaikutus karjalaiseen ja suomalaiseen sananparsistoon. Folkloristinen, tekstilingvistinen lähestymistapa yhdistyy hänen tutkimuksissaan kulttuurihistorialliseen ja kenttätutkimuksen näkökulmiin, jotka ovat kohdistuneet erityisesti Itä-Suomen ja Venäjän Karjalan kansankulttuureihin. Lukuisten tieteellisten artikkelien ohella hän on julkaissut muun muassa erillistutkimukset ''Venäjän-Taipaleelta Viinijärvelle. Erään karjalaisryhmän identiteetistä ja assimilaatiosta 1993 sekä Olga Fišmanin kanssa Unelma uudesta Karjalasta: Neuvosto-Karjala valokuvissa 1920- ja 1930-luvulla (Мечта о новой Карелии : Советская Карелия в фотографиях 1920-1930-х годов'') (2007). Hän on toimittanut useita tieteellisiä kirjoituskokoelmia, muun muassa teokset Runo, alue, merkitys: kirjoituksia vanhan kansanrunon alueellisesta muotoutumisesta (1990), Näkökulmia karjalaiseen perinteeseen (1996) sekä ''Ison karhun jälkeläiset. Perinne ja etninen identiteetti yhteiskunnallisessa murroksessa'' (1998).
Pekka Hakamies on toiminut tutkijana Joensuussa ja hän on perinteentutkimuksen dosentti Joensuun yliopistossa ja folkloristiikan dosentti Helsingin yliopistossa. Hän on hoitanut professorin viransijaisuuksia kummassakin yliopistossa. Vuosina 1996-1999 hän johti kansainvälistä tutkimushanketta "Pohjois-Euroopan kansojen yhteisten sananlaskujen vertaileva tutkimus".
Hakamies kutsuttiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi 2009. Hän toimi Kalevalaseuran puheenjohtajana kolme kautta vuosina 2016–2023.
Suomen Viljava
Suomen Viljava on viljan ja viljantyyppisten tuotteiden, rehuraaka-aineiden sekä muun massa- ja kappaletavaran käsittelyyn ja varastointiin erikoistunut valtionyhtiö. Yhtiön omistajaohjauksesta ja omistajapolitiikan toteuttamisesta vastaa valtioneuvoston omistajaohjausosasto.
Viljava käsittelee vuosittain viljaa ja muita tuotteita noin 2 milj. tonnia ja sen varastointikapasiteetti on 1,4 milj. tonnia. Henkilöstöä Suomen Viljavalla on noin 90.
Viljava tarjoaa myös viljan kunnostus-, säkitys-, analyysi- ja kuivatuspalveluja.
Historia
Suomen tarvitsi turvata oma viljahuolto ja -tuotanto, joten vuonna 1918 perustettiin jakelusäännöstelyä ja varastointia varten Valtion Viljakonttori, mutta se lakkautettiin jo vuonna 1923.
Vuonna 1928 se perustettiin uudelleen Valtion viljavarasto -nimellä. Se toimi maatalousministeriön alaisuudessa, ja sen tehtäviin kuuluivat huoltovarmuuden takaamineen ja maatalouspolitiikkaan liittyvät tehtävät. Valtion viljavaraston ensimmäinen johtaja oli Eino Nousiainen.
Suomessa käytyjen sotien aikaan 1939-1945 Valtion viljavaraston henkilökunta moninkertaistui ja se toimi kansanhuoltoministeriön alaisuudessa hoitaen Suomen viljan tuonnin ja jakelusäännöstelyn. Valtion viljavarasto sai yksinoikeuden viljan tuontiin.
Yksinoikeuden ansiosta Valtion viljavarastosta tuli Suomen tärkein viljavarastojen rakentaja ja sillä oli suuria rakennusprojekteja 1950-luvulta 1980-luvulle. Näin se oli rakentanut mittavan siiloverkoston, jonka turvin siitä tuli Suomen suurin viljan varastoija ja viljakaupan harjoittaja Suomessa.
Toimipisteet
thumb|Naantalin viljasiilot. Suomen Viljavalla on Suomessa 20 toimipistettä, joista viisi sijaitsee satamissa:
Muut toimipisteet ovat:
Tatra KTNF6
Tatra KTNF6 on peruskorjattu KT4-tyypin nivelraitiovaunu, johon on lisätty matalattiainen väliosa. Näitä raitiovaunuja liikennöi Saksan Cottbusissa ja Schöneiche-Rüdersdorfin raitiotiellä sekä Viron Tallinnassa (KT6T). Samankaltaista KTNF8-muunnelmaa (tunnetaan myös nimellä KT4NF) käytetään Gerassa, Saksassa.
Näiden raitiovaunujen keskiosa on matalalattiainen ja vaunuissa on uudet sisätilat, istuimet ja ovet. Istumapaikkoja on 54-58 ja seisomapaikkoja 93-95.
Tyyppimerkintä koostuu seuraavista asioista:
Tettenweis
thumb|Kunnan sijainti Baijerissa. thumb|200px|right|Vaakuna Tettenweis on kunta Passaun piirikunnassa, Ala-Baijerissa Saksassa. Tettenweisin kylä sijaitsee 25 kilometrin päässä niin Passausta ja Vilshofenista. Kunnan asukasluku oli 1 700 vuoden 2015 lopussa.
Tettenweis on perinteinen maaseutukunta. Se pakkoliitettiin Bad Griesbachin kaupunkiin vuonna 1978, mutta se itsenäistyi 1990.
Kirjallisuusvuosi 1868
Kirjallisuusvuosi 1868 käsittelee vuoden 1868 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Selfcaged
Selfcaged on ruotsalaisen thrash metal -yhtye Meshuggahin vuonna 1995 julkaistu EP-levy. Se on yhtyeen neljäs julkaisu.
Kappaleet
Yhdysvaltain julkaisu