cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luonnontieteellinen keskusmuseo
Näyttelyt
Museolla on yleisölle suunnattuja näyttelyitä kolmessa kohteessa Helsingin keskustassa ja sen lähistöllä:
Kumpulan kartanossa säilytettävät museon geologiset kokoelmat ovat avoinna kesäkaudella yleisöpäivinä.
Vuonna 2019 luonnontieteellisen keskusmuseon yleisökohteissa vieraili 352 000 kävijää.
Ampumahiihdon maailmancup 2011–2012
Ampumahiihdon maailmancup 2011–2012 alkoi 30. marraskuuta 2011 Ruotsin Östersundissa ja loppui 18. maaliskuuta 2012 2011 maailmanmestaruuskilpailujen pitopaikkaan Venäjän Hanty-Mansijskiin.
== Kilpailukalenteri == Ampumahiihdon maailmancupiin kuului yhdeksän kilpailutapahtumaa sekä Ruhpoldingissä, Saksassa järjestetyt maailmanmestaruuskilpailut. Yhteensä kilpailuja oli sekä miehillä että naisilla 30, joista 26 oli yksilökilpailuja ja neljä viestejä. Lisäksi ohjelmassa oli kolme sekaviestiä.
Henrik Bull
thumb|upright|Henrik Bull Henrik Bull (28. maaliskuuta Christiania, Norja 1864 – 2. heinäkuuta 1953 Oslo, Norja ) oli norjalainen arkkitehti. Hänen päätyönsä on Norjan kansallisteatteri Oslossa. Bull toimi myös taideteollisuudessa. Bullin isä Georg Andreas Bull oli myös arkkitehti. thumb|upright|Norjan kansallisteatteria (1899) pidetään Bullin päätyönä.
Huuhilo
Huuhilo on kylä Mäntyharjun kaakkoisosassa Etelä-Savossa. Kylä sijaitsee lähellä Mäntyharjun ja Savitaipaleen rajaa, Palojärven rannalla.
Comanche Moon
Comanche Moon on yhdysvaltalainen lännensarja. Sarja perustuu Larry McMurtryn neliosaisen kirjasarjan Vaarojen maa viimeiseen osaan Comanche Moon (1997).
Sarja esitettiin alun perin kolmiosaisena tammikuussa 2008. Sarjan lähetys Suomessa alkoi Nelosella kuusiosaisena, alkaen 10. heinäkuuta 2008 ja päättyen 14. elokuuta 2008.
Sidekudossairaus
Sidekudossairaus on sairaus, joka vaikuttaa haitallisesti sidekudoksen rakenteeseen ja toimintaan.
Normaalisti sidekudos kestää rasitusta ja vetoa sekä toimii kehon tukikudoksena. Sidekudossairaus aiheuttaa erilaisia toimintahäiriöitä. Sidekudossairauden oireet johtuvat sairauksittain siitä, mikä kollageeni tai muu sidekudoksen rakenne kulloinkin on epänormaali. Sairaudesta riippuen oireina voivat olla esimerkiksi sidekudoksen hauraus tai tulehdusreaktiot. Kollageenin vaurioista johtuvia sidekudossairauksia kutsutaan myös kollageenisairauksiksi. Osa sidekudoksen sairauksista on ns. yleistyneitä sidekudossairauksia.
Sidekudossairaudet voivat olla synnynnäisiä tai myöhemmin elämän aikana kehittyneitä. Sidekudossairaudet jaetaan tulehduksettomiin sidekudossairauksiin ja yleistyneisiin sidekudoksen autoimmuunisairauksiin. Osa sidekudossairauksista on perinnöllisiä.
Perinnölliset tulehduksettomat sidekudossairaudet
Yleisimpiä perinnöllisiä sidekudossairauksia ovat
Yleistyneet sidekudoksen autoimmuunisairaudet
Yleistyneet sidekudossairaudet ovat joukko autoimmuunisairauksia, joissa elimistö muodostaa vasta-aineita joitakin sidekudosten ja solujen aineosia vastaan. Osa sairauksista on perinnöllisiä. Tyypillinen perinnöllinen tekijä on geneettinen alttius sairastua tiettyyn yleistyneeseen sidekudossairauteen.
Yleistyneitä sidekudossairauksia ovat mm. seuraavat:
Aiheesta muualla
[http://www.reumaliitto.fi/reuma-aapinen/reumataudit/ Reuma-aapinen: reumataudit. Esittelyssä myös sidekudossairauksia]
Maladies héréditaires du collagène
Kauko Röyhkä & Narttu
Kauko Röyhkä & Narttu on suomalaismuusikko Kauko Röyhkän yhtye, joka oli toiminnassa vuodesta 1980 vuoden 1990 ensimmäiseen päivään. Aktiivisen kauden aikana yhtye ehti julkaista kymmenen albumia, kaksi minialbumia ja kaksi kokoelmaa. Kesällä 2012 yhtye palasi ensin keikoille kesäfestareille ja teki syksyllä klubikiertueen, joilla äänitettiin live-levy Pois valoista. Levyn julkaisun yhteydessä yhtye teki toisen klubikiertueen syksyllä 2013. Yhtye oli soittanut joitain paluukeikkoja jo vuonna 1998 Riku Mattila kitaristinaan.
Narttu
Kauko Röyhkä – tuolloin vielä Jukka-Pekka "Välde" Välimaa – perusti Untillo-nimisen yhtyeen Oulun Merikosken lukion luokkakavereidensa Seppo Saarelan, Pupu Lihaviston, Reijo Virtasen ja Ilkka Larun kanssa vuonna 1977. Yhtye oli asenteellisesti punkkia, vaikka sen jäsenten musiikilliset esikuvat olivatkin amerikkalaista undergroundia ja garagea kuten Captain Beefheart, Iggy Pop, Pere Ubu ja Lou Reed. Bändin tavoitteena ei ollut teknisesti hyvä soittotaito – esimerkiksi Virtanen ei omannut soittotaitoja mutta oli mukana yhtyeessä "meluamassa" – vaan oman musiikin tekeminen ja omaperäisyys. Metelöinnin ja kaaoksen puristuksesta alkoi kuitenkin muotoutua kappaleita ("Dora", "Ihmisen paras ystävä"), jotka myöhemmin julkaistiin Röyhkän debyytti-LP:llä Steppaillen.
Kokoonpano kuitenkin hajosi Röyhkän lähdettyä Turkuun opiskelemaan syksyllä 1979. Siellä hän perusti uuden Nartun. Ensimmäiseen kokoonpanoon kuuluivat Röyhkän lisäksi Juha Laukkanen, Ilmari Ilmanen, Suopo Kauppinen ja Harri Siivonen. Seuraavaan kevääseen mennessä Narttu ehti treenata, keikkailla ja uusiutua täysin Röyhkää lukuun ottamatta kokoonpanoltaan.
Kauko Röyhkä & Narttu
Röyhkä tapasi Turussa kevättalvella 1980 isänsä luona lääketieteellisen pääsykokeisiin lukevan oululaisen, ex-Ramblers kitaristi Riku Mattilan. Koska Mattila piti kovasti Röyhkän säveltämistä ja sanoittamista kappaleista asiat etenivät nopeasti. Röyhkä lopetti opiskelut Turun yliopistossa, jätti Nartun ja muutti takaisin Ouluun. Mattila pyysi kokoonpanon rumpaliksi Ramblersin Heikki Tikan. Esikoislevynsä Steppaillen Narttu levytti vapun tienoilla 1980 Mika Sundqvistin studiossa. Levy julkaistiin kuitenkin Kauko Röyhkän nimellä eikä Mattilaa ja Tikkaa mainittu levyn krediiteissä.
Levyn ilmestymisen jälkeen Röyhkä lopetti basson soittamisen ja keskittyi pelkästään laulamiseen. Kesällä 1980 kokoonpano esiintyi muun muassa Kuusrockissa nimellä Kauko Röyhkä Combo. Röyhkän, Mattilan ja Tikan lisäksi kokoonpanossa soitti Harri Sarkkinen ja lisävahvistuksena Ramblers-kitaristi Jarmo Heikkinen sekä Lare Heikkinen.
Loppuvuonna 1980 turkulainen Narttu oli lopettanut toimintansa, joten kokoonpano vaihtoi nimekseen Kauko Röyhkä & Narttu. Kaj Backman korvasi Sarkkisen bassossa. Lare Heikkinen ei jatkanut kokoonpanossa. Uudistunut viisikko esiintyi muun muassa Ylen Härmärock-ohjelmassa ja äänitti helmikuussa 1981 uuden LP:n Uusia tansseja.
Pikkuminivetti
Pikkuminivetti (Pericrocotus cinnamomeus) on käpinkäisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Pikkuminivettiä tavataan Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Mortimer Adler
Adler oli kotoisin New Yorkista. Hän opiskeli Columbian yliopistossa ja työskenteli Chicagon yliopistossa. Chicagossa hän perusti yhdessä Robert Hutchinsin kanssa Great Books of the Western World -ohjelman ja Great Books Foundationin, sekä Max Weismannin kanssa The Center for the Study of The Great Ideas -keskuksen. Adler perusti myös Institute for Philosophical Researchin vuonna 1952, toimi Encyclopædia Britannican toimittajana vuodesta 1949 sekä johti sen toimitustyötä vuodesta 1974.
Svenska skolan i Varkaus
Svenska skolan i Varkaus oli ruotsinkielinen alakoulu Varkaudessa Pohjois-Savossa. Se oli Suomen itäisin ruotsinkielinen koulu. Koulu perustettiin vuonna 1919 nimellä Warkaus privata Svenska Folk- och Samskola. Koulun perustajiin kuului A. Ahlström Oy:n virkamiehiä. Sen yhteydessä oli viisivuotiaille leikkikoulu. Vaikka koulu oli ruotsinkielinen, viimeisinä vuosina suurin osa sen oppilaista puhui äidinkielenään suomea. Lukuvuonna 2008–2009 koulussa oli 20 oppilasta.
Koulu sijaitsi vuodesta 1993 vuoteen 2006 Niittylän historiallisen työläiskorttelin peruskorjatussa puutalossa Unnukan rannalla. Sen jälkeen koulu on välillä ollut Päiviönsaaren sekä Tehtaan koulun yhteydessä, ja viimeisimpinä vuosinaan se on sijainnut Könönpellon koulun tiloissa.
Vuonna 2019 Varkauden sivistyslautakunta ehdotti koulun lakkauttamista johtuen oppilaiden vähäisestä määrästä. Kaupunginvaltuusto teki yksimielisen päätöksen koulun lakkauttamisesta.
Prahan kansallisgalleria
Prahan kansallisgalleria on Tšekin valtion omistama taidemuseo maan pääkaupungissa Prahassa. Se on perustettu vuonna 1796.
Ano hi mita hana no namae o bokutachi wa mada shiranai
Ano hi mita hana no namae o bokutachi wa mada shiranai (, ’emme vielä tiedä sinä päivänä näkemämme kukan nimeä’) on A-1 Picturesin tuottama ja Tatsuyuki Nagain ohjaama japanilainen animaatiosarja vuodelta 2011.
Prahan kansallisgalleria
Maan laajinta taidekokoelmaa hallinnoivan kansallisgallerian näyttelytilat on hajautettu useaan rakennukseen eri puolella Prahaa. Näistä suurin on moderniin taiteeseen keskittyvä, vuonna 1995 taidemuseona avattu entinen messukeskus Veletržní Palác 7. kaupunginosan Holešovicessa, ja muita ovat Pyhän Agnesin luostari (Klášter svaté Anežky České) ja Kinskýn palatsi vanhassakaupungissa sekä Salmin palatsi, Schwarzenbergin palatsi, Sternbergin palatsi ja Waldsteinin ratsastuskoulu Hradčanyssa lähellä Prahan linnaa. Näyttelytiloja on myös Prahan ulkopuolella kaupungeissa Žďár nad Sázavou ja Karviná.
Ano hi mita hana no namae o bokutachi wa mada shiranai
Juoni
Joukko lapsuudenystäviä kasvaa erilleen toisistaan yhden heistä, Meiko "Menma" Honman, kuoltua onnettomuudessa. Vuosia myöhemmin hajonneen ystäväjoukon johtajasta, Jinta Yadomista, on tullut yhteiskunnasta vetäytynyt yksilö. Menma, joka on myös kasvanut, ilmestyy hänelle ja haluaa saada lapsena tekemänsä toiveen toteutetuksi, tosin itse muistamatta mikä se on.
Prahan kansallisgalleria
Pyhän Agnesin luostarissa on näytteillä kansallisgallerian vanhinta eurooppalaista ja böömiläistä taidetta vuosilta 1200–1550. Sternbergin ja Schwarzenbergin palatseissa on taidetta antiikin ajoista barokin aikaan asti. Salmin palatsi keskittyy 1800-luvun taiteeseen ja messupalatsi 1900- ja 2000-lukujen taiteeseen. Kinskin palatsissa on esillä aasialaista taidetta, ja Wallensteinin ratsastuskoulussa järjestetään vaihtuvia näyttelyitä.
Historiaa
Helmikuussa 1796 ryhmä valistushenkisiä tšekkiläisiä aatelismiehiä ja älykköjä päätti ”kohentaa paikallisen yleisön huonontunutta makua” perustamalla ”isänmaallisten taiteen ystävien seuran”. Järjestö perusti maahan ensimmäisen taidekoulun ja taidekokoelman, josta alkoi kehittyä nykyinen kansallisgalleria. Vuonna 1902 keisari Frans Joosef I perusti vielä modernia taidetta keräävän säätiön. Vuonna 1918 näistä kokoelmista muodostettiin uuden Tšekkoslovakian valtion taidekokoelma. Prahan kansallisgalleriaksi laitos muutettiin lailla vuonna 1949.
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1914
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1914 olivat viidennet viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut. Kilpailut käytiin Vaasassa 20.–21. kesäkuuta 1914. Kilpailuissa juostiin myös naisten 100 metrin henkilökohtainen mestaruuskilpailu. Ohjelmassa oli myös piirien välinen 3000 metrin joukkuejuoksu ja 5-ottelu Vaasan piiriläisille.
Miehet 4 × 100 metriä
Epätasaisten rataolosuhteiden vuoksi kilpailussa juostiin ensiksi välierä joukkue kerrallaan. HIFK 45,3 ja HKV 45,9 selvisivät loppukilpailuun, josta Vaasan Kiisto putosi ajalla 47,0.
<br style="clear:both;"/>
Miehet 1 600 metriä
(800 + 400 + 200 + 200) <br style="clear:both;"/>
Miehet 5 × 2 000 metriä
<br style="clear:both;"/>
Naiset 4 × 100 metriä
<br style="clear:both;"/>
Naiset 100 metriä
<br style="clear:both;"/>
George de Godzinsky
George de Godzinsky [ʒoʀʒ də go'dzinski] (5. heinäkuuta 1914 Pietari, Venäjä – 23. toukokuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä, kapellimestari ja pianisti. De Godzinsky tunnetaan parhaiten iskelmistään, mutta hän sävelsi myös elokuvamusiikkia, operetteja ja viihdemusiikkia.
Suku ja nuoruus
De Godzinsky oli syntyjään monikansallinen: isän puolelta hänellä oli puolalaista, tšekkiläistä, georgialaista ja romanialaista, äidin puolelta sveitsiläistä ja hollantilaista verenperintöä. Hänen isänsä oli pietarilainen virkamies ja yksityisyrittäjä Franciszek de Godzinsky, joka kävi kauppaa Suomessa; äiti oli pianisti Maria Othmar-Neuscheller. Venäjän vuoden 1917 vallankumouksen aikana perhe pakeni Suomeen ja asettui Helsinkiin. Amatööripianisti-isä kokosi emigranttituttavistaan ravintolayhtyeen, joka soitti salonki- ja tanssimusiikkia. Kuusitoistavuotias George liittyi orkesteriin pariksi vuodeksi.
De Godzinsky opiskeli vuosina 1930–1937 Helsingin konservatoriossa, jossa hänen opettajinaan olivat Selim Palmgren, Erkki Melartin ja Erik Furuhjelm; samalla hän toimi viihdemuusikkona ja Suomalaisen Oopperan harjoituspianistina. Ura sai vauhtia, kun hänet kiinnitettiin säestäjäksi maailmankuulun bassolaulajan Fjodor Šaljapinin Kaukoidän-kiertueelle vuosina 1935–1936. De Godzinsky säesti maestroa 57 konsertissa Mantšuriassa, Kiinassa ja Japanissa. Hän piti kiertuetta "musiikin korkeakoulunaan".
Kapellimestarina ja säveltäjänä
Vuodesta 1938 de Godzinsky toimi kapellimestarina johtaen näyttämöteoksia opereteista ja musikaaleista baletteihin ja oopperoihin mm. Ruotsalaisessa teatterissa, Helsingin kansannäyttämöllä, Tukholman kuninkaallisessa teatterissa ja Göteborgin Suuressa teatterissa. Kesäkuussa 1942 hän johti isoa orkesteria suuressa määrässä Kristall-levytyksiä, kun Eero Väre lauloi Toivo Kärjen Syvärin rintamalla säveltämiä ja sovittamia kappaleita. Hän oli myös Radion viihdeorkesterin kapellimestari 1953–1980. Kausi Suomen Kansallisoopperan ja Suomen Kansallisbaletin vierailevana kapellimestarina huipentui baletin ulkomaankiertueisiin 1959–1965 Yhdysvalloissa, Bergenissä, Varsovassa ja Pariisissa. Hän toimi Suomen kapellimestarina Eurovision laulukilpailuissa vuodesta 1961 vuoteen 1965 johtaen maan viisi ensimmäistä edustussävelmää sekä Suomen euroviisukarsintojen kapellimestarina vuodesta 1961 vuoteen 1966. Hänen viimeinen suurproduktionsa oli Lahden oopperan Porgy ja Bess 1977.
Kapellimestarin uran ohella de Godzinsky tunnettiin viihdesäveltäjänä ja -muusikkona. Sotavuodet kuluivat rintamakiertueilla ja aseveli-illoissa, joiden kapellimestarina hän Messuhallin konserteissa toimi. Vuosina 1936–1943 hän toimi Harmony Sistersin ja vuosina 1955–1977 Kipparikvartetin sovittajana. Mm. Olavi Virran levytykset "Hurmio", "Kaksi ruusua", "Kylmät huulet", "Rakkauden muisto", "Romanesca", "Saavuthan jälleen Roomaan", "Sateenkaaren tuolla puolen", "Sinitaivas", "Tango Poesie", "Yön kulkija" sekä "Öiset kitarat" ovat de Godzinskyn sovittamia.
De Godzinskyn tunnetuimpia sävellyksiä ovat ”Äänisen aallot”, ”Katupoikien laulu”, ”Sulle kauneimman lauluni laulan”, ”Sulle salaisuuden kertoa mä voisin” ja ”Pohjolan yö”.
Lisäksi De Godzinsky sävelsi musiikin 64 pitkään elokuvaan, muun muassa Valentin Vaalan elokuviin Vuokrasulhanen (1945), Viikon tyttö (1946), Gabriel, tule takaisin (1951), Ilmari Unhon elokuviin Kuollut mies rakastuu (1942), Kolmastoista koputus (1945), Kilroy sen teki (1948) sekä Nyrki Tapiovaaran elokuviin Varastettu kuolema (1938) ja Miehen tie (1940).
Perhe
George de Godzinskyn ensimmäinen puoliso vuosina 1944–1973 oli Elisabeth Urbanowicz; heidän vanhin poikansa on tunnettu musiikkiäänittäjä Robert (Robi) de Godzinsky, joka on toiminut myös musiikkiäänityksen opettajana Sibelius-Akatemiassa. George de Godzinskyn toinen puoliso vuodesta 1973 oli Taineli Martola.
Kunnianosoitukset
De Godzinsky sai ansioistaan Pro Finlandia -mitalin vuonna 1975, säveltaiteilijain valtionpalkinnon vuonna 1981 ja professorin arvonimen ensimmäisenä ja toistaiseksi ainoana suomalaisena kevyen musiikin edustajana vuonna 1985. Lisäksi hänelle myönnettiin elämäntyön johdosta kultainen Emma-patsas vuonna 1994.
Jun’ya Ishigami
thumb|250px|Kanagawan teknillisen yliopiston workshop-tila thumb|250px|Kanagawan teknillisen yliopiston workshop-tila
Jun’ya Ishigami (, s. 1974 ) on japanilainen nuoren polven arkkitehti. Hänet tunnetaan muun muassa hyvin ohuista ja kevyistä, eteerisen läpinäkyvistä rakenteista ja installaatioista.
Ishigami valmistui Tokion taideyliopistosta vuonna 2000. Hän työskenteli Kazuyo Sejiman ja Ryūe Nishizawan SANAA-toimistolle, mutta vuonna 2004 hän perusti oman ”junya.ishigami+associates”-nimisen toimistonsa Tokioon. Hänen teoksiaan on sittemmin esitelty kansainvälisesti esimerkiksi Venetsian biennaalissa vuosina 2008 ja 2010, jolloin hän voitti tapahtuman Kultainen leijona -pääpalkinnon. Hänen minimalistiset teoksensa liikkuvat arkkitehtuurin ja taiteen välimaastossa leikkien mittakaavan, aistien ja materiaalien kanssa.
Ishigamin suunnittelemiin installaatiohin kuuluvat muun muassa ”Table” (2005), hyvin ohut, värähtelevä ja ilmassa kelluvalta vaikuttava suuri pöytä, Tokion modernin taiteen museon aulaan rakennettu ”Balloon” (2007), valtava heliumilla täytetty, ilmassa kelluva alumiinikuutio ja Venetsian biennaaliin vuonna 2008 toteutettu kasvihuoneiden ja suurten piirrosten sarja ”Extreme Nature: Landscape of Ambiguous Spaces”. Hänen ensimmäinen toteutettu rakennuksensa oli Kanagawa kōka daigaku -yliopiston opiskelijoille tarkoitettu KAIT Workshop -tila. Avoimen, lasiseinäisen ja neliömäisen tilan kattoa kannattelee 305 ohutta, epäsäännöllisesti aseteltua viisi metriä korkeaa pilaria.
Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta, lyhenteeltä Valko-Venäjän SNT oli asukasluvultaan viidenneksi ja pinta-alaltaan kuudenneksi suurin Neuvostoliiton neuvostotasavalloista. Valko-Venäjän neuvostovaltio perustettiin 1919. Se kuului Neuvostoliittoon sen perustamisesta 1922 saakka, kunnes julistautui itsenäiseksi Valko-Venäjän tasavallaksi syyskuussa 1991.
Historia
Venäjän bolševikit kukistivat Valko-Venäjän itsenäisyyden joulukuussa 1918 ja heidän johdollaan perustettiin vuoden 1919 alussa Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta, jonka pääkaupungiksi tuli Minsk. Aiemman Valko-Venäjän kansallisen tasavallan itäisimmät osat, kuten Smolenskin, Vitebskin ja Mogiljovin seudut liitettiin Venäjään.
Liettuan-Venäjän sodan aiheuttamien sotilaallisten vaikeuksien vuoksi bolševikit yhdistivät Valko-Venäjän ja nukkevaltionsa Liettuan neuvostotasavallan Liettualais-valkovenäläiseksi neuvostotasavallaksi helmikuussa 1919. Pääkaupunkina oli Vilna, kunnes Puolan–Venäjän sodassa Puolan asevoimat valtasi sen huhtikuussa ja pääkaupungiksi tuli Minsk. Puolalaiset olivat vallanneet heinä-elokuuhun 1919 mennessä lähes koko Liettualais-valkovenäläisen neuvostotasavallan, jolloin sen seuraajaksi tuli uudelleen toimintansa aloittanut Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta.
Ensimmäinen vuosikymmen
Bolševikkien vakiinnutettua valtansa Valko-Venäjän nimi muuttui muotoon muodostaen yhdessä Venäjän, Ukrainan ja Transkaukasian kanssa Neuvostoliiton vuonna 1922.
Uuden neuvostotasavallan rajoja muutettiin 1920-luvulla kolme kertaa. Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta luovutti Valko-Venäjän sosialistiselle neuvostotasavallalle alueita vuosina 1923, 1924 ja 1926.
Valko-Venäjän kulttuuri elpyi 1920-luvulla merkittävästi. Hallinto kiinnitti huomiota kouluihin ja taiteisiin ja valkovenäläisiä haluttiin nostaa valtionhallinnon päättäviin elimiin. Näkyvänä merkkinä kulttuurirenessanssista olivat Minskiin perustetut ensimmäiset teatterit ja orkesterit. Kirjallisella kentällä esiin astui uusia runoilijoita ja prosaisteja ja jo ennen neuvostovaltaa debytoinut Jakub Kolas jatkoi tuotantoaan. Hallinto ryhtyi julkaisemaan asiakirjoja myös aikaisemmin syrjityllä valkovenäjän kielellä.
Kulttuurielämän kohentaminen ei suinkaan sujunut ongelmitta. Kehittyneitä kulttuuri-instituutioita ei aluksi ollut, valtaosa väestöstä asui maalla, valkovenäjän kieltä aliarvostettiin ja valkovenäläisten osuus maan hallinnossa oli aluksi pieni. Käynnistettiin mittava kulttuuri-instituutioiden rakennustyö. Aluksi perustettiin 4 000 koulua. Sen jälkeen perustettiin tiedeakatemia, kansallinen kulttuuri-instituutti, kansalliskirjasto ja yliopisto. Vuonna 1926 todettiin lukutaitoisen aikuisväestön osuudeksi 53 % ja vuonna 1927 Valko-Venäjälle hyväksytty oma perustuslaki antoi kaikille kielille tasa-arvoisen aseman.
Sodan hävitysten jälkeen alkoi myös talous elpyä. Vuonna 1925 oli talous saavuttanut ensimmäistä maailmansotaa edeltäneen tason. Uutta teollisuutta syntyi NEP-kaudella vuosina 1921–1928 erityisesti puunjalostus- ja tekstiiliteollisuuden aloille. Myönteinen kehitys taloudessa ja kulttuurissa huomattiin ulkomaillakin. Moni porvarillisesti ja kansallisesti ajatteleva emigrantti palasi kotimaahansa.
Baskimaa (itsehallintoalue)
Baskimaa on itsehallintoalue Pohjois-Espanjassa Atlantin rannikolla. Baskimaan epävirallinen pääkaupunki on Vitoria-Gasteiz. Historiallinen Baskimaa, baskien asuinalue, käsittää itsehallintoalueen lisäksi Navarran sekä Pohjoisena Baskimaana tunnetun alueen Ranskan puolella.
Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Ensimmäinen vuosikymmen
NEP-kauteen liittyi kuitenkin myös ristiriitoja. Maaseudulla yksityisomistus lisääntyi, mikä oli vallassa olijoiden perimmäisten ajatusten vastaista. Talouden liberaali kehitys ei myöskään sopinut yhteen yhden puolueen diktatuurin kanssa.
Baskimaa (itsehallintoalue)
Baskimaan itsehallintoalueen rajanaapureita ovat Cantabrian, Kastilia ja Leónin, La Riojan ja Navarran itsehallintoalueet sekä Ranskan Pyrénées-Atlantiquesin departementti.
Aluejako
Baskimaa koostuu kolmesta maakunnasta:
Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Kollektivisointi ja terrori
NEP-kausi päättyi vuonna 1928, jolloin Neuvostoliiton kommunistinen puolue teki politiikassaan merkittävän muutoksen. Käyttöön otettiin suunnitelmatalouden periaatteet. Maata ryhdyttiin kahden ensimmäisen viisivuotissuunnitelman aikana 1928–1937 teollistamaan. Teollistaminen tehtiin kansan kustannuksella ja sen elintaso laski.
Baskimaa (itsehallintoalue)
Talous
thumb|220px|Baskimaan kartta. Baskimaa on eräs Espanjan vauraimmista alueista. Suurimmat teollisuudenalat ovat perinteisesti olleet metalliteollisuus ja laivanrakennus. Bilbaon ympäristössä oli aikoinaan suuret malmiesiintymät. Nykyisin merkittävin teollisuudenala on koneenrakennus. Teollisuus on monipuolista, ja myös kemian ja petrokemian sektorit ovat merkittäviä.
Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Kollektivisointi ja terrori
Ensimmäiseksi ryhdyttiin pakkokollektivisoimaan maataloutta. Valko-Venäjällä vainon kohteeksi joutui arviolta 600 000–700 000 maalaista. Heistä osa ei koskaan palannut kotiinsa. Tuhottaessa varakkaita viljelijöitä eli kulakkeja käynnistyi nälänhätä joka aiheutti tuhansien kuoleman.
Baskimaa (itsehallintoalue)
Talous
Baskimaan bruttokansantuote henkeä kohti on korkeampi ja työttömyysprosentti merkittävästi alhaisempi kuin muualla Espanjassa.
Death Unlimited
Death Unlimited on metalliyhtye Northerin vuonna 2004 julkaistu kolmas albumi.
Albumi nousi parhaimmillaan Suomen virallisen listan sijalle 17.
Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Kollektivisointi ja terrori
pienois|Näkymä [[Kurapaty|Kurapatyn metsästä. Tähän aivan Minskin kehätien pohjoispuolella olevaan metsään haudattiin 100 000–250 000 suuren terrorin uhria vuosina 1937–1941.]] Valko-Venäjä joutui 1930-luvulla kokemaan kolme terroriaaltoa. Ensimmäinen oli vuonna 1930 ja seuraavat vuosina 1933 ja 1937–1941. Eniten edustajiaan menetti maan koulutettu kansanosa. Eri alojen edustajia murhattiin sadoin tuhansin. Esimerkiksi nykyisen Minskin kehätien pohjoispuolella sijaitsevaan Kurapatyn metsään haudattiin arviolta 100 000–250 000 valtiollisen terrorin murhaamaa uhria vuosina 1937–1941.
Vainot käynnistettiin kansallisdemokraatteja vastaan käytävän taistelun nimissä. Heitä kohtiin esitettiin mielikuvituksellisia syytöksiä yrityksistä irrottaa Valko-Venäjä Neuvostoliitosta ja myydä se sen jälkeen ulkomaalaisille. Toiminnan johdossa väitettiin olleen vapautusjärjestön, jonka johtajana olisi ollut tuolloin suosittu runoilija Janka Kupala.
Valko-Venäjän kommunistipuolue menetti itsenäisen asemansa. Sen ohjelma ja päätökset toistivat vain pienin poikkeuksin muiden neuvostotasavaltojen ohjelmia. Puhdistukset suosivat tietyn tyyppisiä puoluemiehiä: syntyi vastuuta pakoilevien, aloitekyvyttömien ja moraalittomien puoluevirkailijoiden ryhmä. Aineellisten etujensa johdosta he olivat valmiita täyttämään millaisia määräyksiä tahansa.
1930-luvun alussa käynnistyi myös venäläistäminen. Vuonna 1933 astui voimaan kieliuudistus. Valko-Venäjää alettiin lähentämään venäjään ja sen käyttö kiellettiin korkeakouluissa sekä hallinnossa. Monet valkovenäläiset historialliset henkilöt painettiin taka-alalle ja tilalle tuotiin uusia, venäläisiä sankareita. Kulttuurielämästä piti tehdä ”internationalistista”, mikä oli peitenimi venäläistämiselle. Vuonna 1937 pidätettiin 128 kirjailijaa. Tiedeakatemian jäsenistä erotettiin 90 % joista suurin osa ammuttiin. Maanpaosta palanneet joutuivat vainon kohteiksi ja ”kansanvihollisiksi” julistettiin kymmeniä tuhansia henkilöitä. Vainot aiheuttivat valkovenäläisen korkeakulttuurin taantumisen.
Kokonaisuudessaan valkovenäläiset olivat hankalassa tilanteessa niin Puolassa kuin Neuvostoliitossakin. Puolassa valkovenäläiset joutuivat herkästi tekaistujen syytteiden kohteiksi syytteen koskien kommunistipropagandan levittämistä. Neuvostoliitossa valkovenäläisiä syytettiin kapitalismin levittämisestä, mikä tarkoitti lähes varmaa kuolemantuomiota. Puolan alueella valko-venäläisillä oli puolalaisten kanssa yhtäläiset oikeudet perustaa omia yrityksiä ja elämä oli muutenkin vapaampaa.
Valko-Venäjän alueiden yhdistyminen
Neuvostoliiton ja Saksan elokuussa 1939 solmiman hyökkäämättömyyssopimuksen salaisen lisäpöytäkirjan seurauksena alkoi toinen maailmansota syyskuussa 1939. Saksa ja Neuvostoliitto hyökkäsivät Puolaan, jonka pohjoinen itäosa tuli Valko-Venäjän hallintaan. Valko-Venäjän asukasluku kasvoi 4,7 miljoonalla henkilöllä ja pinta-ala kasvoi lähes 100 000 neliökilometriä. Puolasta liitettyjen alueiden asukkaat pitivät aluksi neuvostoarmeijaa vapauttajanaan.
Uusille alueille lähetettiin neuvostojärjestelmän rakentajiksi komsomol-nuoria ja kommunistipuolueen virkailijoita. Idästä tulleet hämmästelivät entisten Puolan alueiden kulutustarvikkeiden runsautta.
Neuvostohallitus pyrki siihen, että uudet ja vanhat alueet olisivat erossa toisistaan. Uusien alueiden asukkaiden ei haluttu tietävän mitään itäosien yhteiskunnallisesta todellisuudesta. Teollisuudessa aloitettiin rakennemuutos. Pienet teollisuusyritykset kansallistettiin ja yhdistettiin suuremmiksi. Hallitus aloitti myös ”vihamielisen” väestön vainoamisen. Ennen Saksan hyökkäystä oli 300 000 henkilöä siirretty pois kotiseudultaan.
Suuri isänmaallinen sota
Saksa aloitti operaatio Barbarossan 22. kesäkuuta 1941. Valko-Venäjä muuttui sotatantereeksi. Minsk vallattiin jo 28. kesäkuuta ja lokakuun loppuun 1941 mennessä olivat saksalaiset valloittaneet koko Valko-Venäjän. Kansa ei itään päin paenneiden kommunistien ja NKVD:n virkailijoiden perään surrut. Muistot edellisestä saksalaismiehityksestä olivat suhteellisen lieviä ja saksalaisia pidettiin sivistyneinä. Uudet vallanpitäjät näyttivät todellisen luonteensa varsin pian ja kansa pettyi raskaasti.
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon ja sen miehittämille alueille 1941 suurin osa Valko-Venäjästä ja miehitetty Puolan pohjoinen itäosa kuului miehityshallintoa edustaneen Ostlandin valtakunnankomissariaatin Valko-Venäjän pääpiiriin. Osia Valko-Venäjästä liitettiin myös Ukrainan valtakunnankomissariaattiin ja Itä-Preussiin.
Miehittäjät kohtelivat väestöä ennennäkemättömällä julmuudella. Juutalaisgettoja perustettiin 70 ja juutalaisten tuhoaminen aloitettiin heti syksyllä 1941. Valko-Venäjän alueelle perustettiin 260 leiriä, joista Minskin kuolemanleirillä murhattiin yli 300 000 henkeä. Kaikkiaan maa menetti sotavuosina 2,3 miljoonaa henkeä mikä vastasi 25 % väestöstä.
Juutalaisia oli Valko-Venäjän väestöstä ennen vuotta 1941 820 000 henkeä. Holokaustissa heistä sai 650 000 henkeä surmansa. Sisäisissä raporteissaan miehittäjät ilmaisivat huolensa siitä, että minskiläisiä ei saatu yllytettyä juutalaisten vainoamiseen eivätkä he ymmärtäneet juutalaisten muodostamaa ”rodullista uhkaa”. Valkovenäläisiä tuntuukin vaivanneen pelko siitä, että he olisivat seuraavia surmattavia.
Valko-Venäjän alueiden johtajaksi asetettiin Wilhelm Kube. Hän määräsi kolhoosien lopettamisesta ja niiden muuttamisen osuustoimintatiloiksi. Teollisuuden tuli palvella Saksan armeijaa. Teollisuuden työoloja on kuvailtu surkeiksi.
Saksalaismiehittäjät ryhtyivät keräämään yhteistoimintaan halukkaista henkilöistä hallintovirkamiehiä. Perustettiin ”Valko-Venäjän kansallinen oma-apu” (BNS). Sen tarkoituksena oli järjestää terveydenhuoltoa ja yhteiskunnallista valvontaa. Sen toimialuetta laajennettiin koskemaan myös koulutusta ja kulttuuria. Valkovenäläisyyttä suosittiin venäläisyyden kustannuksella lehdistössä, ammattiliitoissa ja opetuksessa. Myös uskonnollista toimintaa elvytettiin.
Kesällä 1942 BNS ehdotti valkovenäläisen vapaaehtoisarmeijan muodostamista. Se ei sopinut miehityshallinnolle, joka vastusti kaikkia kansallisia joukko-osastoja. Koska miehityshallinto tarkasteli kaikkia asioita Saksan sotaponnistusten hyödyntämisen ja rotuteorian valossa, ryhdyttiin valkovenäläisten muodostamia komiteoita lopettamaan. Niiden johtajat pidätettiin ja toimitettiin Saksaan keskitysleireille. Moni joutui ammutuksi. Valko-Venäjän kansalliset symbolit poistettiin julkisista rakennuksista.
Vain pieni osa valkovenäläisistä halusi tehdä miehittäjien kanssa yhteistyötä. Suurin osa pyrki sopeutumaan tilanteeseen ja osa ryhtyi aktiiviseen vastarintaan. Vastarintaa oli laajasti: se ilmeni maanalaisina vastarintajärjestöinä ja partisaanitoimintana. Arvioidaan, että Valko-Venäjällä oli 70 000 maanalaisiin vastarintajärjestöihin kuulunutta henkilöä ja kaikkiaan 374 000 partisaania.
Partisaanit
Valko-Venäjän luonto on suurimmalta osaltaan metsää ja suota. Se tarjoisi suojaa sissisodankäyntiä harjoittaneille partisaaneille. Aluksi partisaanit saattoivat vainota siviilejä ja pakottaa nämä luovuttamaan elintarvikkeita ja vaatteita. Kun paikallinen väestö alkoi pettyä saksalaisiin, nämä alkoivat antaa partisaaneille tiedustelutietoa ja näiden tarvitsemia varusteita.
Ensimmäinen sotatalvi oli partisaaneille tukala. Vuoden 1942 loppuun mennessä partisaanit olivat valloittaneet jo kolmasosan Valko-Venäjän alueesta ja vuoden 1943 aikana jo yli puolet. Saksalaisten vetäytyessä partisaanit estivät monilla paikkakunnilla saksalaisia tuhoamasta rakennuksia ja liikenneyhteyksiä. Neuvostoliiton sankarin arvonimellä ja kunniamerkillä palkittiin sodan jälkeen 475 valkovenäläistä.
Baskimaa (itsehallintoalue)
Politiikka
Baskimaan itsenäisyyttä kannatti 24 prosenttia ja vastusti 63 prosenttia vuonna 2016. Vuonna 2011 terroristijärjestö ETA ilmoitti lopettavansa aseellisen taistelun lopullisesti.
Aiheesta muualla
42.8°N, -2.7°W
Donald Kagan
Donald Kagan (1. toukokuuta 1932 Kuršėnai, Liettua – 6. elokuuta 2021 Washington, D.C., Yhdysvallat) oli liettualaissyntyinen yhdysvaltalainen historioitsija ja Yalen yliopiston Sterling-professori. Hänen tutkimuksensa kohdistui antiikin Kreikkaan ja sodankäynnin historiaan. Kagan kirjoitti neljäosaisen kirjasarjan peloponnesolaissodasta.
Kagan palkittiin National Humanities -mitalilla vuonna 2002.
Elämä
Kagan syntyi 1. toukokuuta 1932 juutalaiseen perheeseen Kuršėnaissa Liettuassa. Hänen isänsä kuoli ennen Donaldin kaksivuotispäivää. Kagan muutti Liettuasta Yhdysvaltoihin äitinsä ja siskonsa kanssa. Hän vietti lapsuutensa New Yorkin Brooklynlissä, jossa hän opiskeli Thomas Jefferson High Schoolilla. Kagan valmistui Brooklyn Collegesta 1954. Hänestä tuli filosofian maisteri antiikintutkimuksessa Brownin yliopistosta 1955. Vuonna 1958 Kaganista tuli historian tohtori Ohion osavaltionyliopistolla.
Kagan oli alun perin liberaali demokraatti, mutta hänen poliittiset näkemykset alkoivat siirtyä konservatiivisempaan suuntaan vuoden 1969 tienoilla. Hän allekirjoitti uuskonservatiivisen ajatushautomon Project for the New American Centuryn manifestin vuonna 1997. Kagan tuki Vietnamin ja Irakin sotia ja puolusti länsimaalaisen historian opetusta yliopistoissa.
Yhdysvaltain vuoden 2000 presidentinvaalien kynnyksellä Kaganin ja hänen poikansa Frederickin kirjoittama While America Sleeps julkaistiin. Kirjassa Kaganit vaativat Yhdysvaltain puolustusmenojen lisäämisestä.
Presidentti George W. Bush palkitsi Kaganin National Humanities Medalilla vuonna 2002.
Kagan toimi antiikintutkimuksen ja historian Sterling-professorina Yalen yliopistossa. Hänen "The Origins of War" -kurssi oli yksi yliopiston suosituimmista kursseista 25 vuoden ajan. Kaganilla oli myös muita kursseja, kuten "Introduction to Ancient Greek History". Hänen historiaan ja antiikin kulttuuriin liittyvät seminaarinsa keskittyivät esimerkiksi Thukydidesiin ja spartalaisten hegemoniaan.
Yksityiselämä
Kagan oli naimisissa Myrna Dabruskyn kanssa. Pariskunnalla on kaksi lasta, 1958 syntynyt Robert sekä 1970 syntynyt Frederick.
Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta
Partisaanit
Maan länsiosissa partisaanit ajautuivat keskinäisiin taisteluihin. Vuosina 1942–1944 länsiosissa toimi Krajevin sissiarmeija, jonka tavoitteena oli vapauttaa Puola vuoden 1939 rajojen alueella. Vuoteen 1943 asti neuvostomieliset partisaanit ja Krajevin armeija tekivät yhteistyötä, mutta neuvostohallituksen katkaistua suhteet Puolan Lontoon-hallitukseen, ryhtyivät partisaanit taistelemaan keskenään.
Neuvostomielisiä partisaaneja on syytetty siviileihin kohdistuneista raakuuksista. Neuvostopartisaanien toiminta näytti noudattaneen tiettyä logiikkaa: surmaamalla saksalaissotilas kylän lähettyvillä saatiin saksalaiset tuhoamaan kylä. Kylän asukkaiden oli pakko paeta metsään ja monet asukkaista saatiin liittymään partisaaneihin. Partisaaneissa oli myös juutalaisia taistelijoita. Heitä arvioidaan olleen noin 15 000. Heidän osuuttaan pyrki neuvostoliittolainen historiantutkimus vähättelemään ja peittelemään.
Saksalaiset pitivät Valko-Venäjää lähinnä epämääräisenä maantieteellisenä terminä, eivätkä pyrkineet käyttämään hyväkseen väestön tuntoja. Pääasiassa siksi, että valkovenäläinen identiteetti ja kansallistunto oli väestön keskuudessa heikko. Vasta miehityshallinnon johtaja Kuben murhan ja Stalingradin tappion jälkeen ja partisaanien saavuttaman menestyksen vuoksi natsi-Saksa alkoi hyödyntää valkovenäläistä patriotismia. Huhtikuuhun 1944 mennessä koottiin saksalaisten alaisuudessa Valko-Venäjän alueelliset puolustusjoukot, johon värvättiin 21 000 jäsentä. Saksalaisten johtamassa Valkovenäläisessä nuorisoliitossa oli 90 000 jäsentä. Neuvostoliittolaiset pidättivät myöhemmin noin 100 000 valkovenäläistä yhteistoiminnasta vihollisen kanssa.
Kansallismielinen liikehdintä
Saksalaismiehityksen vastareaktiona nähtiin myös länsimielistä, valkovenäläiskansallista liikehdintää. 27. kesäkuuta 1944, saksalaismiehityksen loppuvaiheessa Minskissä kokoontui Yleisvalkovenäläinen kongressi. Se vahvisti Valko-Venäjän kansallisen tasavallan itsenäisyysjulistuksen ja kiisti Saksan, Puolan ja Neuvostoliiton tekemien Valko-Venäjää koskevien sopimusten laillisuuden.
Perustettiin Valko-Venäjän keskusrada, jonka presidentiksi tuli Radaslau Astrouski. Keskusrada julistautui Valko-Venäjän ainoaksi lailliseksi hallitukseksi ja lähetti Adolf Hitlerille sähkeen, jossa ilmoitti vastustavansa neuvostokommunismia. Pian tämän jälkeen neuvostojoukot valtasivat Minskin.
Valko-Venäjällä toimi saksalaismiehityksen aikana myös kansallismielisiä partisaaneja.
Jälleenrakennusaika
Sodan jälkeen 1945 Puola joutui muodollisestikin luovuttamaan Neuvostoliiton vuonna 1939 ja uudelleen 1944 valtaaman itäisen alueensa, jonka pohjoisosa siirtyi virallisestikin Valko-Venäjälle.
Toinen maailmansota oli Valko-Venäjälle väestökatastrofi. Lähes kaikki juutalaiset oli surmattu ja kaikkiaan väkiluku väheni lähes neljänneksen. Väkiluku oli sotaa edeltäneellä tasolla vasta 1970-luvulla.
Valko-Venäjän perustuslakiin tehtiin vuonna 1945 muutoksia, joiden seurauksena se kykeni joissakin asioissa toimimaan Neuvostoliitosta erillisenä ulkopoliittisena subjektina. Tämän vuoksi Neuvostoliiton lisäksi Valko-Venäjä ja Ukraina olivat erikseen Yhdistyneiden Kansakuntien jäseniä sen perustamisesta lähtien, eräänlaisena vastineena Ranskalle ja Britannialle. Käytännössä erityisasemalla ei ollut minkäänlaista merkitystä eikä Valko-Venäjä Neuvostoliitossa tosiasiallisesti harjoittanut itsenäistä ulkopolitiikkaa.
Sodan Valko-Venäjälle aiheuttamat tuhot olivat jopa Neuvostoliiton mittakaavassa valtavat. 209 kaupunkia ja 9 200 kylää oli tuhottu kokonaan, 1,5 miljoonaa ihmistä asui kellareissa, vajoissa tai korsuissa. Ruokatilanne oli vaikea ja vuoden 1946 kuivuus oli aiheuttaa nälänhädän. Vaatteista ja jalkineista oli puutetta ja eräillä seuduilla elettiin lähes luontaistaloudessa. Yhdistyneet kansakunnat toimitti Valko-Venäjälle ruoka-apua. Siitä ei mainittu tiedotusvälineissä sanaakaan. Suurin osa avusta päätyi puolue-eliitin ruokapöytään.
Koska kaupungit olivat suurelta osin tuhottuja, ne rakennettiin uudelleen Moskovasta tulleiden määräysten mukaan. Esimerkiksi Minskin vanhasta katuverkostosta on jäljellä hyvin vähän ja kaupungin keskustaa leimaa stalinistinen klassismi. Jälleenrakentaminen toi kaupunkeihin paljon venäläistä työvoimaa jonka johdosta ne alkoivat venäläistyä. Lisäksi moni perhe lopetti valkovenäjän käyttämisen kodin ulkopuolella.
Kaikista ylipääsemättömiltä tuntuneista vaikeuksista huolimatta Valko-Venäjän talous lähti nopeasti nousuun. Talous oli pääosiltaan jälleen rakennettu vuoteen 1950 mennessä. Kansalaisten mielissä tämä oli hyvää aikaa, jolloin tapahtui selvä muutos kohti parempaa elintasoa.
Teollisuustuotannon jälleenrakentaminen tähtäsi aluksi energiantuotannon ja koneteollisuuden nopeaan uudistamiseen. Maahan hankittiin myös uusia teollisuusaloja, kuten traktori- ja autoteollisuutta. Teollisuuden painopiste siirtyi raskaaseen teollisuuteen. Maataloudessa toteutettiin entisten Puolaan kuuluneiden alueiden nopea kollektivisointi. Länsiosien asukkaita pidettiin epäluotettavina eikä heitä nimitetty johtotehtäviin. Taloutta nostivat myös erilaiset työläisille tarkoitetut kilpailut, joissa pyrittiin säästämään raaka-aineita ja tehostamaan tuotantoa.
Stalinismin huippukausi
Jälleenrakennusvuosiin 1945–1953 osui myös stalinismin huippukausi. Monien muiden neuvostokansalaisten tavoin myös valkovenäläiset olivat luulleet elämän vapautuvan sodan päätyttyä. Näin ei kuitenkaan käynyt. Sotavankeudesta palanneet valkovenäläiset miehet joutuivat kotimaassaan pakkotyöleirille. Miehitetyillä alueilla asuneita pidettiin epäilyttävinä. Miehitetyllä alueella lapsuudessaan asuneelta saatettiin evätä nuorena aikuisena opiskelupaikka. Menettely oli käytössä neljäkymmentä vuotta.
Osana sortotoimenpiteitä olivat karkotukset. Valkovenäläisiä karkotettiin Karjalais-suomalaiseen neuvostotasavaltaan ja Siperiaan työskentelemään kaivoksissa, rakennuksilla ja metsätöissä. Valko-Venäläisten karkotukset jatkuivat vielä Stalinin kuoleman jälkeen. Karkotuksia tehtiin, vaikka maa poti työvoimapulaa. Älymystön surmaamisella ja nuorison karkottamisella pyrittiin varmistamaan maan kuuliaisuus neuvostojärjestelmälle.
Suojasää
Nikita Hruštšov tuli vuonna 1956 Stalinin kuolemaa seuranneen valtakamppailun jälkeen Neuvostoliiton johtajaksi. Hänen johtokaudellaan pyrittiin selvittämään ja hyvittämään hallinnon tekemiä rikoksia. Tuhansien 1920–1950-luvuilla syyttöminä teloitettujen ja vangittujen maine palautettiin. Armahdus ei kuitenkaan koskenut kaikkia.
Valko-Venäjän johtoon nousi kansan itselleen läheisinä pitämiä partisaanijohtajia. Valko-Venäjän neuvostotasavallan johtoon nousi ensimmäinen valkovenäläinen Kirill Mazurau. Hän ei ollut Hruštšovin vankkumaton kannattaja vaan vastusti useita tämän lähettämiä määräyksiä. Mazurau johti Valko-Venäjää vuodet 1956–1965. Kun Hruštšov vieraili Minskissä, piti Mazurau illallisilla puheen valkovenäjäksi. Tuohtunut vieras oli todennut että ei ollut ymmärtänyt mitään ja tavatessaan yliopisto-opiskelijoita, hän vaati siirtymistä pelkkään venäjään, sillä monikielisyys hidasti kommunismin edistymistä.
1950-luku toi mukanaan kiihtyvän kaupungistumisen. Juutalaisten häviäminen kaupungeista loi niihin työvoimatarpeen. Valkovenäjänkielinen maalaisnuoriso alkoi muuttaa kaupunkeihin ja teki ensi kertaa historiassa kaupungeista valkovenäläisiä. Minskiä sen sijaan venäläistettiin.
Talouskasvu ja elintason nousu
Kansan muistikuvissa parantunut elämä oli Piotr Mašeraun ansiota. Mašerau oli sodan aikana ollut partisaanijohtaja ja tasavallan johtajana hän vastusti korruptiota. Lisäksi häntä kiinnosti talous ja hän oli taitava saamaan yleisliittolaisesta budjetista Valko-Venäjän kehittämiseen. Mašerau kuoli auto-onnettomuudessa ja kansa suri syvästi johtajaansa. Auto-onnettomuutta on pidetty myöhemmin järjesteltynä. Monien mielestä hänen vuoteen 1980 kestänyt aikansa oli lähestulkoon myyttistä kulta-aikaa. Mašerauta on myös kritisoitu. Häntä on pidetty puhdasoppisena kommunistina, joka myötäili liikaa Moskovaa. Hänen kaudellaan myös valkovenäjän kieli eli laskukauttaan eikä hän ollut juurikaan kiinnostunut kulttuurista. Vallinneen venäläistämispolitiikan johdosta hänen kaudellaan vain 10% Minskin koululaisista sai opetusta valko-venäjäksi.
Maataloutta vaivasivat ongelmat. Viljelysmaan pinta-alaa pyrittiin kasvattamaan kuivattamalla soita ja kosteikkoja. Kaikin osin kuivatus ei onnistunut ja uudet pellot jäivät heikkotuottoisiksi. Liiallinen lannoitteiden käyttö alkoi haitata ympäristöä. Maatalous alkoi kärsiä työvoimapulasta, sillä nuoriso muutti paremman elämän perässä kaupunkeihin.
1980-luvulle tultaessa osa kansalaisista alkoi huomata elävänsä maassa, joka oli vaikeuksissa ja jonka järjestelmää oli vaikea ymmärtää. Suurin osa ihmisistä kuitenkin uskoi elämänsä olevan parantumassa. Valko-Venäjä oli edelleen neuvostotasavaltojen menestystarina. 1900-luvun alkaessa oli maa Euroopan puoleisen Venäjän köyhintä aluetta. Jälleenrakennuksesta oli alkanut pitkä nousu kohti parempia elinolosuhteita.
Ulkopuolisille Valko-Venäjä näyttäytyi erittäin vanhoillisen puolue-eliitin ja nostalgisesti menneisyyteen suhtautuneen pienilukuisen isänmaallisen opposition maana.
Tyytymättömyyden kasvu ja perestroika
Neuvostoliitto miehitti Afganistanin joulukuussa 1979 osana kylmää sotaa. Neuvostoliitto juuttui pitkään ja uuvuttavaan sotaan, jonne lähetettiin myös valkovenäläisiä miehiä. Afganistanin sodassa kuoli 770 valkovenäläistä ja moni mies teki itsemurhan välttääkseen sotaan joutumisen. Sota nostatti hiljalleen nousevaa tyytymättömyyttä, sillä kansa ei voinut käsittää sen syitä.
Mihail Gorbatšov nousi Neuvostoliiton johtajaksi vuonna 1985 ja aloitti glasnost- ja perestroikaohjelmansa. Heti seuraavana vuonna astui esiin joukko valkovenäläisen älymystön edustajia, jotka lähettivät Gorbatšoville kirjeen missä ilmaisivat huolensa maan kielen ja kulttuurin kohtalosta. Huolimatta kauniista juhlapuheista oli valkovenäjän kielen asemaa systemaattisesti huononnettu vuodesta 1945 alkaen. Kirjettä ei Moskovassa otettu juuri mitenkään muuten huomioon kuin että osa sen allekirjoittajista vangittiin. Kirjettä on pidetty merkittävänä: kävi ilmi että myös kaikkein kuuliaisimpana pidetyssä tasavallassa oli merkittävää tyytymättömyyttä.
Vuonna 1986 tapahtui Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuus. Valkovenäläisissä nousi suuttumuksen aalto kun heille selvisi, että valtiovalta ei ollut hoitanut onnettomuuden seurauksia juuri mitenkään. Vasta vuonna 1989 kansalaisille ilmeni, että 70 % radioaktiivisesta laskeumasta oli tullut Valko-Venäjälle. Maan johtoa syytettiin liiasta nöyristelystä Moskovan edessä mikä puolestaan vaaransi kansakunnan oman edun.
Kun hallinto selvitteli Tšernobylin skandaalia, oltiin pian kiinni toisen skandaalin selvittelyissä. Mies nimeltä Zjanon Paznjak löysi Kurapatysta, 12 kilometriä Minskistä pohjoiseen, joukkohautoja. Hyvin pian selvisi, että kyseessä oli Stalinin hallintokauden aikana NKVD:n surmaamien valkovenäläisten joukkohautoja. Hallinto yritti selvitellä ja peitellä asiaa ja nimitellä haudat löytänyttä Paznjakia fasistiksi. Tutkimukset osoittivat että surmat oli tehty vuosina 1937–1941 ja arviot Kurapatyssa surmatuista vaihtelevat 100 000–300 000 hengen välillä.
Zjanon Paznjak ryhtyi vuonna 1988 perustamaan yhdessä kirjailija Vasil Bykaun kanssa perustamaan uutta kansalaisjärjestöä nimeltä ”Valko-Venäjän martyrologia”, jonka tarkoituksena oli muistaa maansa stalinismin uhreja. Se ei kuitenkaan koskaan noussut yhtä voimakkaaksi kuin Venäjän vastaava Memorial-järjestö. Monet ”kansanvihollisina” aikoinaan tuomittujen vanhempien lapset vaativat oikeudenkäyntiä, jossa vainoojat tuomittaisiin.