cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vakoilu
Sodanaikainen toiminta
Toinen kuuluisa suomalainen vakooja sodan aikana oli kirjailija ja kulttuurivaikuttaja Hella Wuolijoki, joka oli NKVD:n agentti koodinimellä ”Runoilija”. Wuolijoki muun muassa majoitti ja suojeli desanttia sekä välitti tietoja Neuvostoliiton tiedustelupalvelu NKVD:lle.
Porkkala
Jatkosodan jälkeen Neuvostoliitolle vuokrattu Porkkalan tukikohta oli ihanteellinen paikka vakoojien värväykseen ja koulutukseen. Suomi ei saanut valvoa itärajan ja Porkkalan välistä liikennettä. Porkkalasta käsin luotu vakoiluorganisaatio pystyi toimimaan pitkään vuokra-alueen palautuksen jälkeenkin.
Ilmari Lahtinen
Vuoden 1952 aikana Suomen viranomaisille ja valtiojohdolle kävi selväksi neuvostotiedustelun aktivoituminen Suomessa. Ilmari Lahtisen tapaus oli konkreettinen todiste SKP:n jäsenten osallisuudesta neuvostovakoiluun. Lahtinen oli jäänyt sotavangiksi 28. kesäkuuta 1944 Ihantalassa ja suostunut puna-armeijan ehdottamaan yhteistyöhön. Tehtäväkseen Lahtinen oli saanut Tampereen teollisuuslaitosten tarkkailun. Hän oli saanut koulutusta radiolähettimen käyttöön Viipurissa ja Leningradissa, minkä jälkeen hänet oli siirretty sotavankileiriin ja sieltä edelleen Suomeen joulupäivänä 1944 vapautettujen joukossa. Lahtisen oli tarkoitus raportoida Neuvostoliittoon radiolla, jonka venäläiset toimittivat hänelle Tampereelle. Lahtinen liittyi ensin sosiaalidemokraatteihin, siirtyi sitten SKDL:n jäseneksi ja edelleen venäläisten määräyksestä SKP:n jäseneksi. Hänet valittiin syksyllä 1952 SKP:n Suinulan osaston puheenjohtajaksi. Poliisi vangitsi Lahtisen Porvoossa joulukuun alussa 1952. Repusta löytyi radiolaitteisto. Helsingin hovioikeus tuomitsi Lahtisen neljäksi vuodeksi kuritushuoneeseen.
Jyväskylän suuri vakoilujuttu
Vuosia Neuvostoliiton hyväksi vakoilleiden vaatturi Reino Armas Kettusen, kapteeni Matti Salon, jyrsijä Toivo Toivosen, pienviljelijän poika Paavo Koukan, kersantti Olavi Naukkarisen, everstiluutnantti Eino Luukkaisen ja luutnantti Paavo Kohosen tuomiot luettiin korkeimmassa oikeudessa 14. huhtikuuta 1954. Päätekijät Kettunen ja Salo saivat molemmat kahdeksan vuotta kuritushuonetta, Salo menetti lisäksi virkansa. Toivonen sai neljä vuotta, Koukka kolme ja puoli vuotta, Naukkarinen kolme vuotta, Luukkainen kaksi vuotta ja Kohonen kymmenen kuukautta vankeutta. Vakoilurenkaan neuvostoliittolaisia toimeksiantajia ei yksilöity oikeudelle tarkoitetussa pöytäkirjassa. Toimeksiantajia olivat kiinnostaneet suomalaisen upseeriston poliittiset näkökannat, mahdolliset linnoitustyöt, lentokoneiden lukumäärä, Suomen armeijan koulutussuunnitelmat ja ilmakuvat silloista, varikoista ja tehtaista. Edellä mainitun Ilmari Lahtisen tavoin myös Reino Kettunen oli värvätty tiedustelijaksi sotavankileirillä Neuvostoliitossa. Luukkainen ja Kohonen tuomittiin vakoilusta lännen hyväksi, koska he olivat luovuttaneet ilmakuvia Ruotsille.
Veikko Koskinen ja Kalle Koskinen
Suojelupoliisi pidätti liikemies Veikko Koskisen Oulussa 2. helmikuuta 1955 ja mainospiirtäjä Kalle Koskisen Helsingissä samana päivänä. Turusta kotoisin ollut kommunisti Veikko Koskinen oli ryhtynyt laittomaan tiedusteluyhteistyöhön venäläisen upseerin kanssa syksyllä 1948 erottuaan Valposta. Veikko Koskinen oli värvännyt Kalle Koskisen peitenimellä Arvi Tammi ollessaan Valpossa sotilastoimiston etsivänä. Heidän yhteistyönsä oli jatkunut Veikko Koskisen johdolla myös venäläisiltä saadun vakoilutoimeksiannon parissa. Venäläiset olivat halunneet heiltä tietoja suomalaisten upseerien yhteyksistä ulkomaisiin sotilashenkilöihin, ulkomaisen sotilasmateriaalin käytöstä, tavallisuudesta poikkeavista joukkojen ja komentajien siirroista Pohjois-Suomessa, siitä, lietsottiinko Suomen armeijassa mielialoja Neuvostoliittoa vastaan, puolisotilaallisista järjestöistä sekä rauhansopimuksessa kiellettyjen aseiden tai materiaalin valmistuksesta teollisuuslaitoksissa ja armeijan koulutussuunnitelmista. Kalle Koskinen oli kuvannut ja kopioinut salaisia sotilasasiakirjoja Suomen 1. divisioonan esikunnassa Oulussa kesällä 1951. Tiedot oli toimitettu venäläisille Porvoon tiellä sijainneen salaisen postipaikan kautta ja radiolaitteella. Helsingin hovioikeus tuomitsi Veikko Koskisen jatketusta tahallisesta Suomen ulkonaisen turvallisuuden tähden salassa pidettävien tietojen hankkimisesta ja ilmaisemisesta neljän vuoden kuritushuonerangaistukseen. Kalle Koskinen sai kaksi ja puoli vuotta.
Kylmän sodan jälkeen
Suomesta karkotetaan vuosittain 2–3 diplomaattia, joista osa vakoiluepäilyjen takia. Syytteeseen johtamattomista vakoilutapauksista ei yleensä tiedoteta julkisuuteen, vaan tieto niistä annetaan vain valtakunnan poliittiselle johdolle. Vuonna 1992 Suomesta karkotettiin poikkeuksellisesti 11 Venäjän diplomaattia vakoilusta epäiltyinä. Diplomaatit olivat aikaisemmin toimineet muissa länsimaissa, mutta tulleet karkotetuiksi vakoilusta. Venäjä tunnetusti vakoilee diplomaattisen koskemattomuuden turvin länsimaissa. Heidän sallittiin kuitenkin Suomen ulkopoliittisen linjan mukaisesti toimia Suomessa. Poliittinen vastuu karkotuksista siirtyi vuonna 1992 Tasavallan presidentiltä pääministerille ja muille ministereille.
Vuosina 1992–2006 Suomessa tuli julkisuuteen kaksi tapausta, joissa vakoiltiin venäläisille: Ensimmäisessä ulkoministeriön työntekijä toimitti venäläisille EU:n salaisia asiakirjoja. Kaksi venäläistä vakoojaa taas jäi kiinni Suomen tullissa matkalla Lontooseen.
Suomessa nykyään
Suojelupoliisin mukaan vuonna 2019 Suomeen on sijoitettu pysyvästi useita kymmeniä ulkomaisten tiedustelupalveluiden työntekijöitä. Lisäksi saman verran ulkovaltojen tiedustelutyöntekijöitä käy Suomessa lyhyillä operatiivisilla tehtävillä vuosittain. Toiminnan päämääriin kuuluvat Suomen politiikan ennakoiminen ja päätöksentekoon vaikuttaminen. Suomi kiinnostaa erityisesti Venäjän ja Kiinan tiedustelupalveluita. Ulkovaltojen kiinnostuksen kohteita Suomessa ovat esimerkiksi ulkopolitiikka, EU- ja Nato-suhteet, energiapolitiikka, huoltovarmuustoiminta, EU:n pakotteet, turvallisuuspolitiikka, kyberturvallisuus ja informaatiovaikuttamiselta suojautuminen sekä korkean teknologian tuotteet. Suomeen kohdistuu myös jatkuvasti kyberoperaatioita, joiden tavoitteena on valtiollinen vakoilu, teknisen ympäristön kartoittaminen tai vaikuttaminen. Kybervakoilun kohteena ovat sekä Suomen julkishallinto, yritykset että yksittäiset henkilöt. Lisäksi tietyt turvallisuus- ja tiedustelupalvelut pyrkivät kontrolloimaan ja painostamaan Suomessa asuvia nykyisiä tai entisiä kansalaisiaan. (Katso artikkeli: pakolaisvakoilu)
Vuonna 2020 Kiinaan yhdistetty taho tunkeutui eduskunnan tietojärjestelmiin ja joidenkin kansanedustajien sähköpostitilit vaarantuivat. Vuonna 2022 kävi ilmi, että suomalaisia diplomaatteja oli vakoiltu kännykkään asennetun israelilaisen Pegasus-vakoiluohjelman avulla. Vuonna 2023 Suomi karkotti yhdeksän Venäjän suurähetystössä työskentelevää henkilöä, jotka olivat toimineet tiedustelutehtävissä.
Suojelupoliisin mukaan kolmasosa Venäjän suurlähetystön diplomaateista Helsingissä on todellisuudessa tiedustelutehtävissä. Virallisesti henkilöt kuuluvat suurlähetystön henkilökuntaan, mutta todellisuudessa he toimivat Venäjän ulkomaantiedustelun SVR:n, sotilastiedustelu GRU:n tai liittovaltion turvallisuuspalvelun eli FSB:n alaisuudessa. SVR:n päämenetelmä on pitkäjänteinen ja päämäärätietoinen henkilötiedustelu diplomaatin statuksella tai illegaalina. FSB toimii etupäässä Venäjän sisällä, mutta Venäjää vakoilevat henkilöt saattavat joutua tekemisiin FSB:n kanssa. GRU on monimuotoinen organisaatio, johon kuuluu esimerkiksi sotilaallisia erikoisjoukkoja ja tietoverkkojen haittaohjelmien levittäjiä.
Adrian Mutu
Adrian Mutu (s. 8. tammikuuta 1979 Călineşti, Argeşin piirikunta, Romania) on romanialainen jalkapalloilija, joka pelasi pitkään Italiassa sekä yhden kauden Englannissa ja kaksi kautta Ranskassa. Hyökkääjänä pelannut Mutu oli Romanian maajoukkueen vakiomiehistöä ja pelasi kaikkiaan 77 maaottelua, joissa hän teki 35 maalia. Hänet valittiin Romanian parhaaksi jalkapalloilijaksi vuonna 2005.
Romanian kaikkien aikojen paras pelaaja Gheorghe Hagi on Adrian Mutun kummisetä. Mutu ja Hagi ovat yhdessä Romanian maajoukkueen kaikkien aikojen maalintekijätilaston kärjessä.
Jalkapalloura
Adrian Mutu aloitti ammattilaisuransa kaudella 1996–1997 romanialaisessa Argeş Pitestissa. Hän pelasi 41 ottelussa ja viimeisteli niissä 11 osumaa. Tammikuussa 1999 Romanian suurimpiin seuroihin kuuluva Dinamo Bucureşti osti Mutun 600 000 eurolla.
Mutu alkoi herättää kansainvälistä kiinnostusta otteillaan Dinamossa. Hän pelasi Dinamolle menestyksekkäällä kaudella 1999–2000 18 ottelussa ja teki yhtä monta maalia. Mutu jätti seuran kuitenkin jo tammikuussa 2000, kun Inter osti hänet 1,2 miljoonalla eurolla Italiaan.
Kevät 2000 ei sujunut Mutulta aivan odotusten mukaan. Hän pääsi kymmenessä ottelussa kentälle, muttei onnistunut viimeistelemään ainuttakaan maalia. Kauden päätteeksi mies vaihtoi seuraa toistamiseen, kun Inter lainasi hänet Hellas Veronaan. Veronalaisseura päätti lopulta hankkia pelaajaan täydet oikeudet ja osti Mutun Interiltä 4 miljoonalla eurolla.
Veronassa Mutu viihtyi aina vuoteen 2002 asti. Erityisesti kaudella 2001–2002 Mutu pelasi mainiosti viimeistellen vaisusti sarjassa menestyneen joukkueen riveissä kelvolliset 12 maalia 32 ottelussa. Romanialaishyökkääjä alkoi jälleen kiinnostaa suurseuroja, ja lopulta Mutu siirtyi Parman riveihin suurehkolla 10 miljoonan euron siirtosummalla.
Kausi 2002–2003 oli Mutulta täysosuma. Hänen 18 maalia 31 Serie A -ottelussa nosti Parman Uefa-cupiin asti. Parma ehti jo valita Mutun tulevan kauden kapteeniksi, mutta pisimmän korren veti uuden omistajan Roman Abramovitšin johdolla pelaajia kahminut englantilainen Chelsea, joka maksoi Parmalle 15,8 miljoonaa miehen pelioikeuksista.
Tammikuussa 2005 Juventus päätti hankkia yhä pelikiellossa olevan romanialaisen riveihinsä. Keväällä 2005 Mutu ehti myös toimia Romanian maajoukkueen apulaisvalmentajana. Mutun pelikielto päättyi lopulta 18. toukokuuta 2005, ja puolitoista viikkoa myöhemmin hän palasi kentälle vaihtopenkiltä Juventuksen kauden viimeisessä Serie A -ottelussa. Kesällä 2006 Juventus myi Mutun Fiorentinaan kahdeksan miljoonan euron siirtosummalla. Fiorentinassa Mutu pelasi viisi vuotta ja yhteensä 92 ottelua seuralle. Mutu pelasi seurassa pääosin hyvin, välillä jopa erinomaisesti. Hän kuului päävalmentaja Cesare Prandellin luottopelaajiin, ja Mutu muodosti Fiorentinassa hyvän tutkaparin, niin Pablo Osvaldon, kuin Alberto Gilardinonkin kanssa.
Tammikuussa 2010 Mutu jäi kiinni piristeeksi luokiteltavan sibutramiinin käytöstä. Mutu väittää saaneensa aineen laksatiiveista. Hän sai yhdeksän kuukauden kilpailukiellon.
Kesäkuussa 2010 sveitsiläinen oikeusistuin tuomitsi Mutun yli 17 miljoonan euron korvauksiin entiselle seuralleen Chelsealle kokaiinikärynsä aiheuttamista vahingoista ja sopimusrikosta.
F. Scott Fitzgerald
Francis Scott Key Fitzgerald (24. syyskuuta 1896 St. Paul, Minnesota, Yhdysvallat – 21. joulukuuta 1940 Hollywood, Kalifornia, Yhdysvallat) kuuluu Yhdysvaltojen 1900-luvun merkittävimpiin kirjailijoihin. Häntä pidettiin omana aikanaan ”kadotetun sukupolven äänenä”, niiden nuorten jotka aikuistuivat ensimmäisen maailmansodan aikana. Hän kirjoitti viisi romaania ja kymmeniä novelleja, jotka kertovat nuoruudesta ja epätoivosta ja kuvasivat aikaansa osuvasti ja elävästi. Hänen kirjoissaan ihaillaan erityisesti tunteiden rehellistä kuvausta.
Lapsuus ja nuoruus
Fitzgerald syntyi keskiluokkaiseen roomalaiskatoliseen perheeseen. Hänet kastettiin pikkuserkkunsa Francis Scott Keyn ja kuolleen sisarensa Louisa Scottin mukaan. Perhe asui vuodet 1898–1901 Syracusessa ja vuodet 1903–1908 Buffalossa New Yorkissa, missä hän aloitti koulunkäynnin Nardin Academyssa. Fitzgeraldin isän saatua potkut Procter & Gamblelta, perhe muutti takaisin Minnesotaan, missä Fitzgerald opiskeli St. Paul's Academyssa.
Zelda Fitzgerald
Fitzgerald tapasi Alabaman Montgomeryn nuorten kerholla Zelda Sayren. He kihlautuivat 1919, ja Fitzgerald muutti Lexington Avenuelle New Yorkiin hoitamaan asioita kuntoon, jotta he voisivat aloittaa yhteiselämän. Zelda kuitenkin purki kihlauksen, koska hän ei uskonut, että mainosfirmassa työskentelevä ja novelleja kirjoittava Scott pystyisi elättämään myös hänet.
Fitzgerald muutti takaisin vanhempiensa luokse St. Pauliin, missä hän ryhtyi korjaamaan kertomustaan The Romantic Egoist. Syksyllä 1919 kustantaja Scribner's otti julkaistavakseen tarinan, joka oli saanut nimen This Side of Paradise (suom. Maan päällä kuin taivaissa), ja niin Zelda ja Scott jatkoivat kihlaustaan. Romaani ilmestyi 26. maaliskuuta 1920, ja oli yksi vuoden suosituimmista kirjoista. Fitzgerald avioitui Zeldan kanssa Pyhän Patrikin tuomiokirkossa New Yorkissa. Heidän ainoa lapsensa, tytär Frances Scott "Scottie" Fitzgerald, syntyi 26. lokakuuta 1921.
"Jazz-aika"
thumb|F. Scott Fitzgerald vuonna 1921. 1920-luku oli Fitzgeraldin kultakautta. Hän keksi termin "jazz-aika", joka kuvaa 1920-lukua. Kultahattu, jota pidetään hänen uransa merkkiteoksena, ilmestyi 1925. Kun sen helmikuussa ensi-iltaan päässyt näyttämöversio menestyi, siitä tehtiin samana vuonna myös elokuva, ohjaajana Herbert Brenon. Fitzgerald teki useita matkoja Eurooppaan, etenkin Pariisiin ja Ranskan Rivieralle. Hän ystävystyi monien Pariisin amerikkalaisyhteisön jäsenten kanssa, etenkin kirjailija Ernest Hemingwayn kanssa, jota hän auttoi tämän kirjailijanuralla. Fitzgeraldin ja Hemingwayn ystävyys kuitenkin kariutui, ja Hemingway hyökkäili Fitzgeraldia vastaan monissa kirjoituksissaan. Hemingway ei tullut toimeen Zeldan kanssa, vaan sanoi tätä hulluksi ja syytti, että Zelda ajoi miestään juopottelemaan pitääkseen tämän poissa todellisesta työstä, romaaniensa tekemisestä.
Fitzgeraldien avioliitto oli sekava – sekä tuhoisa että rakentava. Fitzgerald hyödynsi vaimonsa voimakasta ja mahtailevaa luonnetta kirjoituksissaan. Joskus hän jopa kopioi teksteihinsä suoria otteita tämän kirjeistä ja henkilökohtaisista päiväkirjoista. Zeldan vaikutusta Fitzgeraldin töihin liioitellaan kuitenkin usein; yhtä lailla hänen varhaisemmat teoksensa heijastavat hänen ensirakkautensa Ginevra Kingin luonnetta. Tosiasiassa Daisyn hahmo Kultahatussa kuvastaa paljon enemmän Scottin ja Kingin suhteen hankaluuksia sekä Kingin persoonallisuutta kuin Zeldaa. (Tosin Gatsbyn avioitumisen epäonnistuminen Daisyn kanssa vuonna 1917 kertoo Fitzgeraldin omasta kokemuksesta tulevan vaimonsa kanssa).
Elämäntyylinsä ja Zeldan lääkärikulujen vuoksi Fitzgerald oli jatkuvasti rahapulassa ja lainasi usein rahaa agentiltaan Harold Oberilta ja Scribner’sin kustannustoimittajalta Maxwell Perkinsiltä. Kun Ober päätti lopettaa Fitzgeraldin auttamisen, kirjailija katkaisi välinsä tähän pitkäaikaiseen ystäväänsä. Novellinsa "Financing Finnegan" välityksellä Fitzgerald kuitenkin pyysi häneltä ystävällisesti anteeksi.
1920-luvun loppupuolella Fitzgerald alkoi työstää neljättä romaaniaan. Työ lykkääntyi, kun talousvaikeudet pakottivat hänet kirjoittamaan kaupallisia novellejaan. Lisäksi Zeldan terveys alkoi horjua: hänellä diagnosoitiin skitsofrenia vuonna 1930 ja 1932 hän joutui sairaalaan Baltimoressa, Marylandissä. Fitzgerald vuokrasi läheisestä Towsonista asunnon, jossa jatkoi romaaninsa kirjoittamista − tarinaa lupaavan nuoren psykiatrin Dick Diverin noususta ja tuhosta, hänen rakkaudestaan potilaaseensa Nicole Warreniin ja heidän avioliitostaan. Kirja koki monta muutosta: ensimmäisen version piti kertoa äidinmurhasta. Jotkut kriitikot ovat nähneet kirjan peiteltynä omaelämäkerrallisena teoksena, joka kuvaa Fitzgeraldin ongelmia vaimonsa kanssa, vauraan ja dekadentin elämäntyylin syövyttävää vaikutusta, kirjailijan itsekkyyttä ja itseluottamusta sekä alkoholismia.
Fitzgerald piti tarkoin salassa pariskunnan yksityiselämän, jota kutsui "materiaalikseen" tai "aineistokseen". Kun Zelda kirjoitti Save Me the Waltzin (1932), oman fiktiivisen versionsa heidän yhteiselämästään Euroopassa, ja lähetti sen Scribner'sille, Fitzgerald oli hyvin vihainen ja onnistui vaikuttamaan kirjan julkaisuun. Hän myös sai Zeldan lääkärit vakuuttumaan, ettei tämän pidä kirjoittaa enempää "materiaalistaan", tarkoittaen heidän suhdettaan.
Fitzgeraldin kirja julkaistiin vihdoin vuonna 1934 nimellä Tender Is the Night (Yö on hellä). Kriitikot olivat Kultahatun jälkeen odottaneet yhdeksän vuotta kirjailijan seuraavaa teosta, ja näkemykset kirjasta olivat melko ristiriitaiset. Useimmat eivät pitäneet kirjan kolmiosaisesta rakenteesta ja kokivat Fitzgeraldin pettäneen odotukset. Romaanin myynti jäi sen ilmestyessä vähäiseksi, mutta kuten Kultahatunkin, arvostus on ajan mittaan kasvanut huomattavasti.
Vuodet Hollywoodissa
Vaikka Fitzgerald itse piti elokuvatyötä alentavana, hän oli jälleen kerran rahavaikeuksissa ja kirjoitti 1930-luvun jälkipuolen Hollywoodissa kaupallisia novelleja, käsikirjoituksia Metro-Goldwyn-Mayerille (niihin kuului kuvaamatonta materiaalia Tuulen viemään) sekä viidettä ja viimeistä romaaniaan The Love of the Last Tycoon. Kirja perustui elokuvatuottaja Irving Thalbergin elämään, ja se ilmestyi keskeneräisenä postuumisti nimellä The Last Tycoon (suom. Juhani Koskinen Viimeinen ruhtinas, Love, 1980).
Scott ja Zelda vieraantuivat toisistaan; Zelda oli mielisairaalassa itärannikolla, kun taas Scott asui Hollywoodissa rakastajattarensa, juorutoimittaja Sheilah Grahamin kanssa. Vuodesta 1939 kuolemaansa saakka Fitzgerald pilkkasi itseään Pat Hobbyn hahmoiseksi Hollywoodin orjaksi. Hän käytti Pat Hobbyn hahmoa 17 novellissa, jotka on myöhemmin koottu kokoelmaan Pat Hobby -tarinat.
Sairaus ja kuolema
Fitzgerald oli ollut alkoholisti yliopistopäivistä saakka. 1920-luvulla hän sai mainetta raskaan juopottelunsa vuoksi, ja 1930-luvun loppupuolella hänen terveytensä heikentyi tuntuvasti. Zeldan elämäkerran kirjoittajan Nancy Milfordin mukaan Fitzgerald väitti sairastavansa tuberkuloosia, mutta Milford piti väitettä tekosyynä, jolla Fitzgerald peitteli alkoholismiaan. Fitzgerald-tutkija Matthew J. Bruccoli väittää kuitenkin, että Scottilla oli itse asiassa uusiutuva tuberkuloosi, ja Nancy Milford on kertonut, että Fitzgeraldin elämäkerran kirjoittajan Arthur Mizenerin mukaan Scott sairasti lievän tuberkuloosin 1919 ja että 1929 tällä oli mahdollisesti tuberkuloosista johtuvia verenvuotoja. Verenvuoto saattoi kuitenkin olla peräisin myös ruokatorven laskimolaajentumasta.
Fitzgerald selvisi kahdesta 1930-luvun loppupuolella saamastaan sydänkohtauksesta. Schwabin lääkekaupassa saamansa ensimmäisen kohtauksen jälkeen lääkäri käski hänen välttää liikarasitusta. Hän muutti Sheilah Grahamin luokse, joka asui Hollywoodissa North Hayworth Avenuella, korttelin verran itään päin Fitzgeraldin asunnosta North Laurel Avenuelta. Omassa asunnossaan Fitzgeraldin täytyi kulkea kaksi porrasväliä asuntoonsa, kun taas Graham asui ensimmäisessä kerroksessa.
20. joulukuuta 1940 Fitzgerald ja Graham osallistuivat elokuvan Sitä sanotaan rakkaudeksi ensi-iltaan. Kun he olivat lähdössä Pantage Theaterilta, Fitzgerald tunsi huimausta ja hänen oli vaikea lähteä teatterilta. Järkyttyneenä hän sanoi Grahamille: "Ihmiset takuulla luulevat, että olen humalassa."
Kun Scott seuraavana päivänä oli syömässä suklaapatukkaa ja tekemässä merkintöjä uusimpaan Princeton Alumni Weeklyyn, Graham näki hänen yhtäkkiä hyppäävän nojatuolistaan, tarttuvan uuninreunukseen, haukkovan henkeään ja sitten kaatuvan lattialle. Graham juoksi hakemaan apua isännöitsijältä. Kun he astuivat sisään asuntoon ja yrittivät auttaa Scottia, isännöitsijä totesi: "Hän taitaa olla kuollut." Fitzgerald kuoli sydänkohtaukseen. thumb|300px|Zeldan ja Scottin hauta Rockvillessa, Marylandissa, kiveen kaiverrettuna [[Kultahattu|Kultahatun viimeinen lause.]]
Muistotilaisuus pidettiin Dorothy Parkerin kotona, joka kuulemma itki ja mutisi: "The poor son-of-a-bitch" (suom. roistoraukka huoranpenikka), joka on vuorosana Jay Gatsbyn hautajaisista Fitzgeraldin Kultahatussa. Ruumis lähetettiin Baltimoreen Marylandiin, jossa hautajaisiin osallistui parisenkymmentä ihmistä, mukana hänen ainoa lapsensa Frances "Scottie" Fitzgerald Lanahan Smith ja hänen kustannustoimittajansa Maxwell Perinks. Fitzgerald haudattiin aluksi Rockville unionin hautausmaalle. Zelda kuoli 1948 tulipalossa Highlandin mielisairaalassa. Nyt molemmat vanhempansa menettänyt Scottie työskenteli kumotakseen Baltimoren arkkihiippakunnan päätöksen, ettei Scott olisi ollut kuollessaan katolinen, jotta tämä voisi levätä roomalaiskatolisella hautausmaalla, jonne hänen isänsä suku oli haudattu. Sekä Scottin että Zeldan jäännökset siirrettiin vuonna 1975 sukuhautaan Pyhän Maryn hautausmaalle Rockvilleen Marylandiin.
Fitzgerald kuoli ennen kuin sai valmiiksi romaaninsa The Love of the Last Tycoon. Hänen ystävänsä, kirjallisuusarvostelija Edmund Wilson toimitti kirjan sekä Fitzgeraldin käsikirjoituksen, joka sisälsi laajoja muistiinpanoja romaanin kirjoittamattomasta osasta. Tämä kokonaisuus julkaistiin 1941 nimellä The Last Tycoon. Vuonna 1994 kirja julkaistiin uudelleen sillä nimellä, jonka Fitzgerald sille tahtoi, The Love of the Last Tycoon. Juhani Koskisen suomennos Viimeinen ruhtinas (Love, 1980) perustuu vuonna 1941 ilmestyneeseen versioon.
Galaktinen sisällissota
Sodan alku
Galaktinen sisällissota alkoi noin kaksi vuotta ennen Yavinin taistelua. Näihin aikoihin Darth Vaderilla oli salainen oppipoika, joka mestarinsa käskystä lähti etsimään galaksista kapinallisia johtajia ja heidän avulla luomaan armeijaa Imperiumia vastaan. Oppipoika luuli, että tarkoituksena oli hämätä keisari Palpatinea, jotta hän ja Vader kukistaisivat hänet, mutta tosiasiassa Vader suunnitteli näiden johtajien teloitusta. Hän ja keisari olivat onnistumaisillaan, mutta itsensä uhraten oppipoika pelasti kapinalliset. Johtajat olivat Alderaanin senaattori Bail Organa, Corellian senaattori Garm Bel Iblis ja senaattori Mon Mothma. Corellian sopimuksella he perustivat Kapinaliiton ja ottivat Marekin suvun symbolin sen logoksi. Kapinallisten ensimmäiset tukikohdat sijaitsivat Dantooinessa ja myöhemmin Yavin 4:ssä. Aluksi Imperiumi piti Kapinaliittoa pienenä ja mitättömänä, mutta kaikki muuttui kapinallisten saatua palkkasoturi Kyle Katarnin ansiosta Imperiumin superaseen Kuolemantähden piirustukset. Seurasi Yavinin taistelu, jossa kapinalliset tuhosivat Kuolemantähden. Sen jälkeen Imperiumi tajusi, että Kapinaliitto on uhka Imperiumille, ja niinpä Imperiumi aloitti täysinäisen sodan heitä vastaan.
Scarifin taistelu (0 BBY)
Scarifin taistelu käytiin elokuvassa Rogue One: A Star Wars Story. Kun Kapinaliitto kuuli Kuolemantähdestä, he alkoivat menettää toivon, kunnes yksi Kuolemantähden pääsuunnittelijoista, Galen Erso, lähetti salaisen viestin kapinaliitolle loikanneen Imperiumilaisen pilotin Bodhi Rookin mukana Kapinaliitolle. Kapinaliitto vapautti Galenin tyttären Jyn Erson pelastamaan Galen. Galenin vapautus epäonnistuu, mutta Jyn sai hänen viestistään selville, että hän oli tahallaan suunnitellut Kuolemantähteen heikkouden. Mutta jotta heikkous voitiin paljastaa, Kapinaliitto tarvitsi Kuolemantähden tekniset piirustukset, jotka Galen oli toimittanut Imperiumin tukikohtaan Scarif-planeetalle. Jyn yritti saada Kapinaliiton tekemään isku Scarifiin, mutta Kapinaliiton johtajat pelon valtaamana eivät suostuneet. Jyn päätti viedä ryhmänsä ja vapaaehtoisia Scarifiin ilman Kapinaliiton suostumusta.
Jynin ryhmä onnistuu tunkeutumaan Scarifille, ja kun kapinalliset saivat kuulla tästä, he lähettävät laivaston Jynoin tueksi. Laivasto ottaa yhteen Imperiumin laivaston kanssa samalla kun Jynin joukot pidättelevät Imperiumilaisia Jynin varastaessa Kuolemantähden piirustukset. Molemmat osapuolet kärsivät huomattavia tappioita, mutta lopulta Jyn saa lähetettyä piirustukset kapinallisille juuri ennen kuin Kuolemantähti itse saapuu paikalle ja tuhoaa Imperiumin tukikohdan sekä Jynin ja tämän joukot. Darth Vader yrittää itse pysäyttää kapinallisten pako, mutta kapinalliset prinsessa Leian johdolla saa suunnitelmat haltuunsa ja pakenevat Tantive IV:lla.
Yavinin taistelu (0 BBY – 0 ABY)
Yavinin taistelu käytiin Tähtien sota -elokuvassa Tähtien sota: Episodi IV – Uusi toivo. Taistelu on yksi tieteiselokuvien kuuluisimmista kohtauksista. Kohtaus pohjautuu paljolti brittiläiseen sotaelokuvaan The Dam Busters.
Prinsessa Leia Organa toi Yavin-planeetan neljännessä kuussa sijaitsevaan kapinallisten päämajaan Imperiumin superaseen Kuolemantähden tekniset pohjapiirrokset. Kenraali Jan Dodonnan johdolla kapinalliskomentajat tutkivat niitä saadakseen selville Kuolemantähden heikon kohdan. Kapinalliset saivat selville, että taisteluaseman pääreaktoriin johti yksi ilmastointiaukko. Osuma aukkoon tuhoaisi pääreaktorin ja aiheuttaisi ketjureaktion, joka voisi tuhota taisteluaseman. Aukko sijaitsee turbolaserkanuunojen suojelemana syvässä kuilussa. Aukkoon pitää osua protonitorpedolla, sillä aukkoa suojelee sädekilpi, jota ei voi läpäistä lasertykeillä. Aukko on vain kaksi metriä leveä. Kapinallislentäjät uskoivat, ettei siihen voisi osua edes tähtäystietokoneella.
Imperiumi oli saanut selville päämajan sijainnin ja Kuolemantähti lähestyi Yavinin neljättä kuuta, jotta voisi tuhota sen ja samalla kapinallisten päämajan superlaserillaan. Kapinallisilla olisi vain 15 minuuttia aikaa tuhota Kuolemantähti. Kapinaliitto lähetti kaikki tähtihävittäjänsä. Lentäjien joukossa oli Luke Skywalker, joka oli auttanut Leiaa pakenemaan Kuolemantähdeltä. 30 kapinallisalusta lensi Yavinin ohi Kuolemantähteä kohti. Alukset läpäisivät aseman magneettikentän ja Imperiumin laserkanuunat aloittivat tulituksen. Kuolemantähden puolustuslaitteisto oli kuitenkin suunniteltu suurien aluksien hyökkäystä vastaan ja kapinallishävittäjät olivat liian ketteriä kömpelöille kanuunoille. Biggs Darklighter ja Jek Porkins tuhosivat aseman pinnalla sijaitsevan tornin, mutta lasertykit tuhosivat Porkinsin aluksen.
Aseman komentaja, suurmoffi Tarkin ei ymmärtänyt tilanteen vakavuutta, vaan kuvitteli kapinallisten lähettäneen tähtihävittäjät tyhmyyttään ja tietämättömyyttään. Sen sijaan Darth Vader ymmärsi kapinallisten aikeet ja käski lähettää Tie-hävittäjiä, mutta hän sai lähettää vain muutamia, ne jotka olivat hänen suorassa komennossaan. Tie-hävittäjät hyökkäsivät Kapinaliiton aluksien kimppun. Ensimmäisenä tuhoutui X-siipinen, jota ohjasi pilotti nimeltään John D. Toinen Tie-hävittäjä kävi Biggs Darklighterin X-siipisen kimppuun, mutta Luke onnistui tuhoamaan sen. Sitten kolmas TIE-hävittäjä kävi Luken aluksen kimppuun, mutta hänet pelasti Wedge Antilles. Y-siipisistä koostuvat Kultainen lentue lähetti kolme hävittäjäänsä kuiluun. Darth Vader sekä hänen kaksi siipimiestään syöksyi aluksillaan kuiluun. Vader tuhosi kaikki hävittäjät, joista viimeinen kuului Kultaisen lentueen johtajalle, John Vanderille. Keisarillinen upseeri nimeltään päällikkö Bast yritti varoittaa Tarkinia. Hän pyysi häntä valmistelemaan pakoaluksensa, mutta Tarkin uskoi Bastin yliarvoineen kapinallisten mahdollisuudet. Aikaa oli jäljellä kolme minuuttia.
Kun Y-siipiset oli tuhottu, X-siipisistä koostuva Punainen laivue sai vuoron yrittää. Punaisen laivueen johtaja Garven Dreis sekä kaksi muuta X-siipistä hyökkäsi kuiluun. Vaderin hävittäjät tuhosivat välittömästi kaksi X-siipistä, mutta Dreis pääsi tulietäisyydelle. Hän laukaisi protonitorpedot, mutta ne eivät osuneet aukkoon. Dreis käski Lukea yrittämään osua aukkoon, mutta hetkeä myöhemmin Vader ampui Dreisin aluksen.
Aikaa oli jäljellä vain minuutti, kun Luke, Biggs ja Wedge syöksyivät kuiluun. Aluksi oli rauhallista, mutta Vaderin hävittäjät ilmestyivät näkyviin pian. Tie-hävittäjä ampui Wedgeä moottoriin eikä hän kyennyt jatkamaan. Vader olisi voinut tuhota Wedgen, mutta päätti keskittyä johtajaan. Vader ampui Biggsin aluksen. Obi-Wan Kenobin henki otti Lukeen yhteyttä ja käski häntä käyttämään Voimaa. Luke sammutti tähtäystietokoneen. Vader ampui Luken alusta, mutta osui vain R2-D2:een. Kuolemantähti pääsi vihdoin tulietäisyydelle ja Tarkin antoi luvan tuhota Yavin 4.
Kuilussa Vader oli valmiina räjäyttämään Luken, mutta viime hetkellä tuntematon alus tuhosi toisen Vaderin siipimiehistä. Alus oli Millennium Falcon ja sitä ohjasivat Han Solo ja Chewbacca. Jäljellä oleva Vaderin siipimies törmäsi Vaderin hävittäjään ja tuhoutui. Vader itse sinkoutui räjähdyksen takia ulkoavaruuteen. Kun Tie-hävittäjät olivat poissa, Luke ampui protonitorpedot. Ne osuivat aukkoon ja aiheuttivat aseman tuhoutumisen. Kuolemantähti räjähti ja kaikki siellä olleet kuolivat], mukaan lukien Tarkin ja suurin osa Imperiumin kyvykkäimmistä upseereista.
Kuolemantähden tuhoutuminen oli suuri voitto Kapinaliitolle. Kapinallisten päämajassa pidettiin juhlaseremoniat ja Luke Skywalker sekä Han Solo saivat palkkioksi mitalin.
Hothin taistelu (3 ABY)
Kapinaliitto oli perustanut tukikohtansa jäiselle Hoth-planeetalle. Imperiumin tiedusteludroidit löysivät kuitenkin sen, mutta kapinallisten ionitykki ja suojakenttägeneraattori estivät planeetan pommituksen avaruudesta. Imperiumi kävi maahyökkäykseen käyttäen hyökkäysvoiminaan AT-AT-talsijoita ja arktisiin olosuhteisiin koulutettuja Lumisotilaita. Kapinalliset tiesivät, että tappio häämöttäisi, mutta he eivät edes yrittäneet voittaa taistelua, vaan yrittivät hidastaa Imperiumin armeijaa sen verran, että tukikohdan tärkeimmät tavarat ja henkilöt saataisiin kuljetusaluksiin ja pois planeetalta.
Endorin taistelu (4 ABY)
Endorin taistelu käydään elokuvassa Tähtien sota: Episodi VI – Jedin paluu. Taistelu oli viimeinen suuri taistelu Galaktisessa sisällissodassa Galaktisen Imperiumin ja Kapinaliiton välillä (Expanded Universessa sota jatkuu Endorin taistelun jälkeen, mutta Galaktinen imperiumi on hajanainen ja Kapinaliitto on muuttunut Uudeksi tasavallaksi).
Kapinaliitto aloitti hyökkäyksen suunnittelun kun sai tietää Imperiumin rakentavan toista Kuolemantähteä moffi Jerjerrodin valvonnassa. Kapinaliitto sai nopeasti tietää, että tämä Kuolontähti oli samanlainen kuin se jonka he olivat tuhonneet Yavinin taistelussa. Kapinaliiton johtajat päättivät, että tämä Kuolemantähti oli tuhottava ennen kuin siitä tulisi toimintakuntoinen.
Monien menetyksien jälkeen Bothalais vakoojat vihdoin löysivät taisteluaseman Endorin kuusta. He saivat tietää, että kuussa olevalla tukikohdalla oli suojakenttä, joka suojasi kuolemantähteä. He myös saivat tietää, ettei superlaser ollut vielä toimintakunnossa. Tämä kaikki oli kuitenkin osa Keisarin suurta ansaa, sillä superlaser oli jo toimintakuntoinen ja Endorin kuu täynnä Imperiumin sotilaita.
Kapinalliset tarttuivat syöttiin ja lähettivät pienen kommandoryhmän (johon kuului mm. Han Solo, Luke Skywalker, Chewbacca ja Prinsessa Leia) Imperiumilta varastetussa sukkulassa Endorin kuuhun, tarkoituksena vallata kuussa sijaitseva sotilastukikohta. Endorin kuussa kapinallisjoukko joutui vastakkain pientä imperiumin joukkoa, josta osa lähti hakemaan apua kiitureillaan. Prinsessa Leia ja Luke Skywalker lähtivät heidän peräänsä. Takaa-ajossa keisarilliset sotilaat menehtyivät ja Prinsessa Leia eksyi, mutta tapasi ewokin joka auttoi hänet kyläänsä johon kapinallisryhmä oli otettu vangiksi. Luke sai C-3PO:n avulla heidät vapaaksi ja he suostuttelivat Ewokit auttmaan heitä tukikohdan valtauksessa. Luke Skywalker kuitenkin joitui lähtemään kohtaamaan Darth Vader. Ewokit näyttivät kapinallisille salaisen sisäänkäynnin tukikohtaan jonne he hyökkäsivät jääden kuitenkin vangiksi.
Loput kapinallisjoukot liittyivät taisteluun hyperavaruudesta hyökäten kuolemantähteä kohti. Lando Calrissian kuitenkin huomasi, että suojakenttä oli päällä joten he eivät voineet vielä hyökätä. Heidän yllätyksesseen Kuolemantähden takana odotti Imperiumin suuri laivasto, johon kuului mukaan lippulaiva Executor. Taistelun aikana Keisari Palpatine käski heidän tulittaa superlaserilla Mon Calamari risteilijää. Superlaserin toimivuus säikäytti kapinalliset pahasti.
Samaan aikaan Endorin kuussa Ewoki armeija hyökkäsi imperiumin sotilaiden kimppuun voitokkaasti tuhoten monia AT-ST kävelijöitä. Chewbaccan kaappaaman AT-ST avulla he pystyivät huijaamaan Imperiumin joukkoja avaamaan tukikohdan ovet, jolloin sinne saatiin asetettua räjähteet ja Kuolemantähteä suojaava kilpi sammutettua.
Tällä välin Luke Skywalker kohtasi Darth Vaderin keisari Palpatinen edessä. Voitettuaan Vaderin, Luke kieltäytyi menemästä voiman pimeälle puolelle, jolloin keisari päätti tuhota hänet. Iskiessään salamoilla Lukeen, Vader hyökkäsi keisarin kimppuun ja heitti hänet Kuolemantähden reaktorikuiluun. Keisarin kuoltua imperiumin taistelutahto romahti.
Tällöin Executorin suojakenttä tuhottiin ja Arvel Crynydin ohjaama A-siipinen törmäsi Executorin komentosillalle, jolloin alus ajautui törmäyskurssille Kuolemantähteen ja tuhoutui. Tämän jälkeen kun suojat vihdoin olivat poissa, Wedge Antilles ja Lando Calrissian lensivät kuolemantähden sisuksiin ja tuhosivat reaktorin aiheuttaen ketjureakion joka tuhosi tämän toisen kuolemantähden ja lopetti Endorin taistelun. Antilles ja Lando ehtivät paeta sisuksista, kuin Luke Skywalker oli juuri aiemmin paennut isänsä Vaderin (Anakin Skywalker) kanssa. Lopulta Vader menehtyi.
Jakkun taistelu (5 ABY)
Endorin taistelun jälkeen kapinalliset alkoivat metsästämään Imperiumin joukkoja ympäri galaksia. Sodan viimeinen suuri taistelu käytiin Jakkun aavikkoplaneetalla. Imperiumi hävisi taistelun, jonka jälkeen Imperiumi hajosi lopullisesti.
Sisällissodan jälkeen
Sodan jälkeen Kapinaliitto perusti Uuden Tasavallan, joka palautti demokratian galaksiin. Toisin kuin ennen, Uuden tasavallan keskusplaneetta vaihtui aina muutaman vuoden välein. Luke Skywalker aloitti sodan jälkeen perustamaan uutta jediritarikuntaa. Imperiumin jäännökset hajosivat omiksi lahkoikseen, josta yhdestä muodostui myöhemmin Ensimmäinen Ritarikunta.
Tärkeitä henkilöitä
Kapinaliitto
Galaktinen Imperiumi
Kemin sarjakuvakeskus
thumb|Kemin sarjakuvakeskuksen logo Kemin sarjakuvakeskus järjestää Kemin sarjakuvatapahtumia, tuottaa sarjakuvanäyttelyitä ja harjoittaa kustannustoimintaa. Sarjakuvakeskuksen yhteydessä toimii huomattava sarjakuvakirjasto.
Kemin sarjakuvakeskus perustettiin vuonna 1988 Sarjakuvakeskus Kemi ry –nimisenä tukemaan Kemin kaupungin kulttuurilautakunnan sarjakuvatoimintaa.
Kulttuurilautakunta oli aloittanut sarjakuvatapahtumien järjestämisen jo vuonna 1981 ja valtakunnallisen läpimurron sarjakuvapäivät saivat vuonna 1986. Vuonna 1993 Kemin sarjakuvapäivien järjestäminen siirtyi kokonaan sarjakuvakeskukselle.
Ranskasta 1950-luvun lopulla alkanut sarjakuvan aikuistuminen tavoitti Suomen näkyvimmin vasta 1980-luvulla. Kemillä oli tässä kehityksessä merkittävä panos. Samalla Kemi on kääntänyt 1970-luvulla saamansa negatiivisen julkisuuden positiiviseksi voimaksi. Sarjakuvakeskuksen puheenjohtajina ovat toimineet tiedotuspäällikkö Hannu Sainio (nyk. Simeoni Hellman), varatuomari Veijo Röntynen, sosiaali- ja terveystoimenjohtaja Riitta Luosujärvi, opettaja ja toimittaja Maippi Tapanainen, sarjakuvataiteilija Ilpo Koskela, lastenkulttuurikoordinaattori Outi Hyvönen, toimittaja Risto Koskinen sekä nykyään puheenjohtajana toimiva toiminnanjohtaja Pirkko Pehkonen.
Kemin sarjakuvapäivät
Kemin sarjakuvapäivien järjestäminen aloitettiin vuonna 1981 ja ne kansainvälistyivät vuonna 1985. Sarjakuvapäivillä järjestettiin muun muassa sarjakuvakilpailuja ja jaettiin Lempi-palkintoja. Toistaiseksi viimeiset sarjakuvapäivät järjestettiin vuonna 2016.
Vuodesta 2004 alkaen Sarjakuvakeskus on järjestänyt myös Sarjakuva & Musiikki -sävellys- ja sanoituskilpailuja. Tuon vuoden sarjakuvapäivien teemana oli juuri Sarjakuva & Musiikki. Kilpailun palkitut julkaistiin CD-levynä.
Näyttelytoiminta
thumb|260px|Sarjakuvapäivien näyttelyt on järjestetty pääosin taidemuseossa Kemin kulttuurikeskuksessa. Kemin sarjakuvakeskuksen näyttelytoiminta jakaantuu kahteen osaan. Keskus edeltäjineen on tuonut Kemiin sarjakuvapäivien ajaksi sarjakuvanäyttelyitä ja tuottanut omia näyttelyitä, jotka ovat Kemin tapahtuman jälkeen kiertäneet muuallakin Suomessa. Pääasiassa sarjakuvapäivien näyttelyt järjestettiin pitkään Kemin taidemuseossa, mutta muitakin tiloja on käytetty. Erikoisin on ollut vuonna 1984 kaupungintalon hisseissä järjestetty ranskalaisen Barben eroottisten pystysarjakuvien näyttely nimeltä 2 x 13 kerrosta.
Sarjakuvakeskuksen tuottamista näyttelyistä menestyksekkäin on ollut Tarmo Koiviston Mämmilä 20 vuodelta 1995, joka veti Kemin taidemuseoon kuukauden aikana ennätykselliset 18 248 kävijää. Mämmilä on sittemmin kiertänyt Orivedellä, Helsingin kaapelitehtaalla, Malmitalossa ja Jyväskylän Alvar Aalto-museossa. Kaikkiaan näyttelyn on nähnyt yli 60 000 katsojaa.
Lisäksi sarjakuvakeskuksen tuottamat kolmiulotteiset Viivi ja Wagner ja Aku Ankka-näyttelyt, myös Hannu Sainion Kemiin tuottama, ovat vierailleet Riihimäen taidemuseossa. Aku Ankka- ja Karvinen-näyttelyt olivat näytillä myös Silja Linen laivoilla kesällä 2011. Kemissä Aku Ankat ja muut ankat olivat palaa Kulttuurikeskuksen kahvion palossa.
Sarjakuvakeskus on myös avustanut ja toiminut asiantuntijan roolissa erilaisissa näyttelyissä. Keskuksen näyttelymateriaalia on ollut lainassa esimerkiksi Kulta ja sarjakuva-näyttelyssä Tankavaaran kultamuseossa vuonna 2014.
Vuonna 2015 Kemin sarjakuvakeskus avasi kaupungin keskustaan ympärivuotisen ja pysyvän sarjakuvanäyttelyn. Näyttely esittelee sarjakuvaa monin tavoin ja sisältää esimerkiksi kymmeniä sarjakuvaoriginaaleja ja kolmiulotteisia patsaita tunnetuista sarjakuvahahmoista. Näyttelyssä on myös vaihtuvia näyttelyosioita. Näyttelyn myötä Kemin sarjakuvakeskus on pystynyt työllistämään yhden vakituisen työntekijän sekä lukuisia työharjoittelijoita.
Julkaisutoiminta
Vuonna 1986 Kemin kulttuurilautakunta julkaisi ensimmäisen suomalaisen sarjakuvaa käsittelevän esseekokoelman Puhekuplia - kirjoituksia sarjakuvasta. Kirjan toimitti kulttuuritoimiston siviilipalvelusmies Erkki Huhtamo, joka on myöhemmin toiminut muun muassa mediatieteen professorina Lapin yliopistossa. Teosta on käytetty yliopistollisena kurssikirjana. Puhekuplia 2 ilmestyi Heikki Ansan toimittamana seuraavana vuonna 1987.
Vuonna 1988 julkaisutoiminta jatkui ensimmäisellä suomalaisella sarjakuvan oppikirjalla, Keijo Ahlqvistin ja Ari Kutilan Piirrä sarjakuvaa!. Teoksesta on otettu kaksi painosta ja sitä on myyty 3500 kappaletta.
Muita Sarjakuvakeskuksen kustantamia kotimaisia sarjakuva-albumeja ovat mm. Jope Pitkäsen Murmanskissa julkistettu Puolipohja (1990) ja Lempi-kooste Karjala takaisin (1991) sekä Hannu Hirvosen Eroottinen eläintarina. Ilpo Koskelan Irlantilainen ilmestyi (1991) ja Ari Kutilan Mustapukuinen mies (1995).
Suomennoksina Sarjakuvakeskus on kustantanut amerikansuomalaisen Craig Ylitalon Einon ja Toivon (1993) ja ruotsalaisen kulttipiirtäjän Ulf Lundkvistin albumin Kahvi kylmenee (1994).
Sarjakuvakeskus on julkaissut muiden vähän kustantamaa sarjakuvaa käsittelevää tietokirjallisuutta. Puhekuplia -sarjan jatkona ilmestyi Sauli Pesosen hakuteos Alkupalat (1992). Sani Liljenbäckin Erotiikan ruututarha - Sarjakuvan seksihistoria, lyhyt oppimäärä (1994) oli myyntimenestys. Keittokirjojakin on julkaistu: Ari Kutilan ja Ilpo Koskelan Sarjakuvakeittokirja (1992), joka sisältää sarjakuvatarinoihin liittyviä reseptejä.
Sarjakuvakeskuksen mittavin kustannushanke toteutui keväällä 1996, jolloin julkaistiin kahden vuoden toimitustyön tuloksena Heikki Jokisen ja Kalervo Pulkkisen Suomalaisen sarjakuvan ensyklopedia.
Pääosan Sarjakuvakeskuksen julkaisutoiminnasta muodostavat kuitenkin vuosittaisten sarjakuvakilpailuiden voittajatyöt sisältävät albumit. Niitä on julkaistu vuodesta 1982 lähtien.
Kemin sarjakuvakirjasto
Kemin kaupunginkirjaston tiloissa toimii sarjakuvakirjasto, jossa on noin 10000 nidettä ja muuta aineistoa, mm. Robert Crumbin kirjeet Pekka Gronowille 1970-luvun puolivälissä. Julkaisuja ei lainata, vaan ne on tarkoitettu tutkijoiden käyttöön itse paikalla.
Sarjakuvakirjaston laajaan undergroundsarjakuvien kokoelmaa on hyödyntänyt muun muassa Päivi Arffman ”Comics go underground!” (2004) väitöskirjassaan.
Muu toiminta
Kemin sarjakuvakeskus on yhteistyössä opetusministeriön ja Kemin kulttuuritoimen kanssa järjestänyt muun muassa sarjakuvatyöpajoja.
Christian Ruuttu
Christian Ruuttu (s. 20. helmikuuta 1964 Lappeenranta) on entinen jääkiekkoilija ja Espoon Bluesin entinen toiminnanjohtaja.
Peliuransa jälkeen Ruuttu toimi kykyjenetsijänä Phoenix Coyotesin palveluksessa vuosina 2004–2011, minkä jälkeen hän siirtyi Los Angeles Kingsin organisaatioon. Ruuttu työskentelee Kingsin Euroopan scoutingin päällikkönä. Kun Kings voitti Stanley Cupin NHL-kauden 2011–2012 päätteeksi, myös Ruuttu sai Stanley Cup -sormuksen.
Pelaajana Christian Ruuttu tunnettiin hyvänä syöttelijänä, jolla oli oivallinen pelinäkemys. Taidollisen osaamisen lisäksi hänestä löytyi kaukalokamppailuja pelkäämätöntä taistelijaluonnetta.
Juniorivuodet ja SM-liiga
Ruuttu muutti jo pikkupoikana isänsä työn perässä Poriin ja pelasi koko junioriuransa vaihto-oppilasvuotta lukuun ottamatta Porin Ässissä.
Kauden 1985–1986 Ruuttu kiekkoili HIFK:ssa. Hänet valittiin tuona kautena SM-liigan All Stars -hyökkääjäksi, ja siirtyi seuraavaksi kaudeksi NHL:ään.
NHL
NHL-seura Buffalo Sabres varasi Ruutun seitsemännellä kierroksella numerolla 134 vuoden 1983 varaustilaisuudessa. Ruuttu pelasi Buffalossa kaudet 1986–1992.
Nuori suomalainen sai "myllyttäjänä" tunnetun kookkaan laitahyökkääjän Mike Folignon heti ketjukaverikseen, kun NHL-ura oli aluillaan Buffalo Sabresissa vuonna 1986. "Ryminäpelistä" tunnettu nuori joukkue koki valmentajavaihdoksia, mutta kasvoi kuitenkin nopeasti liigan häntäpään joukosta yhdeksi NHL:n kärkiryhmistä.
Kesällä 1992 Ruuttu myytiin Winnipeg Jetsin kautta Chicago Blackhawksiin, jossa hän pelasi kaudet 1992–1994. Buffalo vaihtoi Ruutun Winnipegin Stephane Beauregardiin 15. kesäkuuta. Winnipeg puolestaan vaihtoi Ruutun uudestaan Beauregardiin 10. elokuuta Chicagosta, joka oli vaihtanut Dominik Hašekin Beauregardiin ja varausoikeuteen kolme päivää aikaisemmin. Kauppojen lopputuloksena Chicago sai Ruutun ja neljännen kierroksen varausoikeuden, Buffalo Hašekin ja Winnipeg ei mitään. Ruuttu pelasi HIFK:ssa kaudella 1994–1995 NHL:n työsulun ajan. Ruutun NHL-ura päättyi kauteen 1994–1995 Vancouver Canucksissa, jonne hän siirtyi kesken kauden Chicago Blackhawksista. NHL:ssä hän pelasi yhteensä 621 ottelua, joissa teki 134 maalia ja antoi 298 syöttöä.
Ruotsi ja Sveitsi
NHL-uran jälkeen Ruuttu pelasi Ruotsin Elitserienin Västra Frölundassa joukkueensa kapteenina 1995–1996 (32 ottelua, 13 maalia ja 25 syöttöä) sekä Grasshoppersissa Sveitsin B-liigassa kaudella 1996–1997 (42 ottelua, 31 maalia ja 40 syöttöä).
Paluu Suomeen
Ruuttu palasi Suomeen kaudeksi 1997–1998, jolloin hän voitti Suomen mestaruuden HIFK:ssa. Ruutun ura päättyi 1998–1999 kauteen Espoo Bluesissa, jossa hän teki 45 ottelussa tehot 11+28=39.
Maajoukkueura
Christian Ruutulla on tilillään kaikkiaan 136 A-maaottelua ja 20 nuorten maaottelua. Hän voitti Suomen jääkiekkomaajoukkueessa kaksi MM-hopeaa vuosina 1992 sekä 1994 ja yhden Kanada-cupin pronssin.
Muuta
Ruutun poika Alexander Ruuttu on myös jääkiekkoilija. Christianin isä Kalevi Ruuttu loi pitkän uran jääpalloerotuomarina, ja isoisä Lauri Ruuttu pelasi jääpalloa Viipurin Susissa ja Helsingin Jalkapalloklubissa.
Ruoka
thumb|[[Balilaista ruokaa.]] thumb|Joachim Beuckelaer, 1560-1565. Ruoka on varsinkin syötäväksi varattua tai valmistettua ihmisten tai eläinten ravintoa.
Tuottaminen
thumb|Maaeläinten lihaa. thumb|Kasviperäisiä ruoka-aineita. Ruoan raaka-aineita voidaan tuottaa viljelemällä, keräilemällä, metsästämällä tai kasvattamalla eläimiä ja hyödyntämällä niiden lihaa, maitoa, munia, hunajaa ja muita tuotteita. Yleensä eläimistä, joita ihminen kasvattaa elintarvikkeita saadakseen käytetään nimitystä karja.
Valmistus
Ruoanlaitto on ruoan valmistamista raaka-aineista lähtien. Ruoanlaittomenetelmille yhteistä on pyrkimys parantaa käytettävien raaka-aineiden makua, helpottaa ruoan sulamista elimistössä sekä parantaa ruoan säilyvyyttä. Ruoan valmistusohjetta kutsutaan reseptiksi.
Ruoanlaitossa yleensä käytetään apuna kuumuutta. Kuumentaminen keittämällä, paistamalla tai höyryttämällä vaikuttaa ruokaan kemiallisesti muuttaen sen makua, rakennetta, ulkonäköä sekä ravitsemuksellisia ominaisuuksia. Kuumentaminen saattaa olla tarpeellista myös myrkyllisten raaka-aineiden muuttamiseksi syömäkelpoiseksi (esimerkiksi eräät sienet ja palkokasvit). Ruoanvalmistus on mahdollista myös ilman kuumentamista, esimerkiksi hapattamalla, suolaamalla ja kuivaamalla raaka-aineita.
Kulinarismi on hyvän ruoan ja juoman arvojen vaalimista. Gastronomia on ruoanvalmistuksen korkealuokkaisten herkkujen tuntemusta ja valmistusta.
Nauttiminen
Ruoka voidaan syödä eri tavoin, kuten lautaselta, kääreestä tai vartaasta. Syömisessä voidaan käyttää aterimia tai sormia.
Ravintolassa ja juhlavammissa tilaisuuksissa on tapana tarjota peräkkäin erityyppisiä ruokia aterian kuluessa. Ruoat onkin luokiteltu sen mukaan, missä vaiheessa ateriaa niitä on tarkoitus tarjota. Eri maissa noudatetaan hyvinkin erilaista ruokailujärjestystä, mutta Suomessa ruoat luokitellaan yleensä cocktailpalaan, liemeen, alkupalaan, salaattiin, keittoon, pääruokaan, jälkiruokaan, juustopöytään ja kahviin. Alkuruuat (alkupala ja liemi) voidaan vielä ryhmitellä lämpimiin alkuruokiin ja kylmiin alkuruokiin. Harvoin aterialla tarjotaan kaikkia näitä, mutta on yleistä, että pääruoan lisäksi tarjotaan jälkiruoka ja mahdollisesti jokin alkuruoka tai salaatti.
Ruoan syömistä varten on laadittu tarkkoja ohjeita, miten mitäkin ruokaa pitäisi oikeaoppisesti syödä. Näitä sääntöjä sanotaan etiketiksi eli hyvän käytöstavan säännöstöksi. Länsimaissa tunnetuin näistä säädöksistä on ranskalainen etiketti. Jokaisessa kulttuurissa noudatetaan omaa hyvän tavan säännöstöä, joka saattaa poiketa hyvinkin paljon länsimaisesta.