cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pietari Suuri
Suku ja nuoruus
Pietarin opetti lukemaan hänen äitinsä kolmivuotiaana. Poika sai koulutuksensa viisivuotiaasta lähtien isänsä Aleksis Mihailovitsin määräämiltä opettajilta, joita olivat alkeisopetuksessa, uskonnossa sekä laulussa kreivi, vaatimaton kirkon virkamies Nikita Zotov; skotlantilaistaustainen amiraali Patrick Gordon ja skotlantilainen sotilas, diplomaatti Paul Menesius. Vuoden 1683 paikkeilla 11-vuotias poika ei ollut vielä oppinut kaikkia kirjaimia eikä koko loppuelämänsä aikana piitannut kieliopista ja oikeinkirjoituksesta. Poika oli kiinnostunein matematiikasta, linnoitusopista ja navigaatiosta.
Fjodor kuoli ilman perillisiä, joten vuonna 1682 Pietarista tuli Venäjän tsaari yhdessä veljensä Iivana V:n kanssa. Kymmenvuotias Pietari todisti 16-vuotiaan veljensä kanssa kuinka heidän läheisiään ja sukulaisiaan heitettiin Fasettipalatsin ikkunoista ulos alhaalla pihalla odottaviin keihäänkärkiin. Tämä tapahtuma jätti pysyvät jäljet molempiin poikiin heidän loppuiäkseen.
Vallasta taisteli kuitenkin myös tytär Aleksein ensimmäisestä avioliitosta: Sofia Aleksejevna. Tsarevna Sofia oli Venäjän todellinen hallitsija vuoteen 1689, jolloin Pietari sulki hänet streltsien kapinoinnista syytettynä Novodevitšin nunnaluostariin. Kanssahallitsija Iivanan kuoltua vuonna 1696 Pietarista tuli ainoa hallitsija. Samaan aikaan Venäjä soti Turkkia vastaan ja onnistui valtaamaan Azovin kaupungin.
Pietarin sisar Natalja Aleksejevna (1673–1716) oli kolmivuotias isänsä tsaari Aleksei Mihailovitšin kuollessa. Hän pysyi naimattomana ja läheisenä veljensä kanssa. Hän eli vastaperustetussa Pietarissa vuodesta 1708 lähtien, omassa palatsissaan vuodesta 1713 lähtien ja omisti Hatsinan palatsia edeltäneen asuinkartanon vuodesta 1712 lähtien. Suuriruhtinatar Natalja Aleksejevna perusti kotiinsa Moskovaan teatterin 1706–1707, järjesti teatteriesityksiä Pietarissa vuodesta 1710 lähtien, kirjoitti neljä näytelmää sekä perusti Pietarin kaupungin ensimmäisen sairaalan ja köyhäintalon.
Perhe
Pietarin äiti Natalja Naryškina valitsi 16-vuotialle pojalleen vuonna 1689 morsiameksi jalosukuisen Jevdokija Fjodorovna Lopuhinan (1669–1731), joka oli viimeinen venäläisyntyinen hallitsijan aviopuoliso Romanov-suvussa. Jevdokija Fjodorovna kruunattiin tsaarittareksi ja heille syntyi poika, suuriruhtinas Aleksei Petrovitš (1690-1718). Kaksi seuraavaa poikaa Aleksandr 1691 ja Pavel 1693, kuolivat jo pieninä. Vuonna 1691 Pietari hylkäsi vaimonsa ja aloitti suhteen hollantilaisen kaunottaren, viinikauppiaan tyttären Anna Monsin (1672–1714) kanssa, joka kesti 12 vuotta. Avioliitto epäonnistui lähinnä vaimon sukulaisten vuoksi, joita tuli hoviin jopa 30 hengen verran vaatimaan oikeuksiaan ja vuonna 1698 Pietari sai vaimonsa vihdoin menemään Suzdalin luostariin.
Muutama vuosi Pietarin kuoleman jälkeen vuonna 1727 suuriruhtinatar Jevdokija Fjodorovna Lopuhina vapautettiin vankeudesta Pähkinänlinnan linnoituksesta, josta hän pääsi asumaan Kristuksen taivaaseenastumisen luostariin Moskovaan kolmeksi vuodeksi. Hän vietti viimeisen elinvuotensa Novodevitšin luostarissa. vasen|pienoiskuva|Pietari I:n perhe 1761-1717: Pietari, toinen vaimo [[Katariina I (Venäjä)|Jekaterina Aleksejevna, heidän kaksi tytärtään Anna Petrovna ja Jelisaveta  Petrovna sekä pikkupoika Pjotr (1715-1719); vanhin poika Aleksei Petrovits ensimmäisen vaimon Jevdokija Lopuhinan kanssa. Eremitaasin taidemuseo, Pietari. ]] Pietarin toinen avioliitto oli puolalaissyntyisen, sukutaustaltaan suhteellisen epämääräisen Marta Helena Skowrońska Crusen kanssa, Pietarissa loppuvuodesta 1707. Marta oli kuulunut marsalkka Boris Šeremetevin ja ruhtinas Aleksandr Menšikovin talouksiin Marienburgin valtauksen jälkeen Suuressa Pohjan sodassa. Tarkkaa avioliiton solmimispäivämäärää ei tiedetä, koska mitään dokumenttia salassa suoritetusta vihkimisestä ei ole olemassa.
Ainoastaan Marta-Jekaterina pystyi rauhoittamaan Pietarin raivokohtauksia, joita tämä sai aina kun koki vastustusta, ja vaimo kutsuttiin paikalle aina kun niitä ilmaantui. Pietari kärsi lapsuudessaan näkemiensä streltsi kapinan raakuuksien vuoksi tic- liikkeestä, joka aiheutti hänelle pahoja kasvo-oireita. Heille syntyi ainakin kahdeksan lasta, joista kaksi eli aikuisikään: suuriruhtinatar Anna Petrovna ja suuriruhtinatar Jelisaveta Petrovna (keisarinna Elisabet). Pietari ja Jekaterina menivät virallisesti naimisiin vuonna 1712 ja hänestä tuli myöhemmin keisarinna Katariina I. pienoiskuva|Venäjän tsaari Pietari I Suuri. Godfrey Knellerin Lontossa vuonna 1698 maalaama muotokuva oli lahja [[Vilhelm III Oranialainen|Vilhelm III Oranialaisellle.]]
Venäjän länsimaistaminen alkaa
Vuosina 1697–1699 Pietari matkusti Euroopassa suuressa diplomaattiseurueessa salanimellä Pjotr Mihailov, jolloin hän tutustui laivanrakennukseen Alankomaissa ja Englannissa, tuon ajan johtavissa merivalloissa. Saadakseen oikean kuvan telakkatyöstä hän otti neljän kuukauden pestin tavalliseksi työläiseksi Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian laivanrakennustelakalla Zaandamissa ja Amsterdamissa. Hän vieraili sen jälkeen Englannissa; tutustumassa laivanrakentamiseen ja kaupunkirakentamiseen Greenwichissä, Oxfordissa, Deptfordissa ja Lontoossa, jossa tapasi Vilhelm III Oranialaisen; ja osallisui jopa parlamentin instuntoon; sitten Leipzigissa, Dresdenissä, Prahassa, Wienissä ja tapasi August II: n ja Leopold I: n.
Matkan päätarkoituksena oli muodostaa liittokunta Turkkia vastaan länsivaltojen avulla, sillä Pietari halusi laajentaa alueitaan Mustanmeren rannikolle, Ukrainaan ja Krimin niemimaalle.
Liittokunnan muodostaminen ei kuitenkaan onnistunut. Pietari joutui palaamaan Venäjälle, kun streltsit, Venäjän armeijan eliittijoukot, nousivat kapinaan. Kapina oli jo kukistettu tsaarin palatessa Moskovaan. Pietarin palattua yli tuhat kapinallista teloitettiin – osan Pietari tappoi omin käsin.
Uusi pääkaupunki
Pietari I perusti Pietarin kaupungin Nevan suistoon 27. toukokuuta 1703. Nimensä kaupunki sai Pietarin nimikkopyhimyksen, apostoli Pietarin mukaan. Tällöin alue kuului vielä virallisesti Ruotsiin, mutta oli Venäjän miehittämä. Ruotsin kuningaskunta luovutti alueen Venäjälle vasta vuonna 1721 Uudenkaupungin rauhassa. Pietari perustettiin symboloimaan uudistuksia ja juhlistamaan maallistuneen ja valistuneen Venäjän syntyä.
Venäjän pääkaupunki siirrettiin Moskovasta Pietariin vuonna 1712. Pietarhovin Suuri palatsi valmistui vuonna 1725 Pietarin kaupungin ulkopuolelle.
Pietari I:n tekemät uudistukset
thumb|Pietari Suuren määräämä Venäjän kuvernementtijako 1708 Vuonna 1708 Pietari I organisoi Venäjän alueellista hallintoa määräämällä ukaasilla kuvernementtijaon. Lukuisille kihlakunnille kaivattiin ylemmän tasoista hallintoa. Aluksi kuvernementtejä perustettiin kahdeksan: Arkangelin, Azovin, Inkerin, Kazanin, Kiovan, Moskovan, Siperian ja Smolenskin kuvernementit. Vuonna 1724 kuvernementtejä oli aluelaajennuksen ja täydennysten seurauksena 11 kappaletta. Kuvernementit oli jaettu sisäisesti provinsseihin.
Pietari hajotti perinteisen Venäjän ortodoksisen kirkon hallintoelimen Moskovan patriarkaatin ja perusti sen tilalle vuonna 1721 valtiolle alisteisen Pyhän synodin. Pyhä synodi jäi kirkon johtoelimeksi seuraavaksi pariksi sadaksi vuodeksi. Kirkon oli ennen uusien luostarien avaamista kysyttävä lupa sekä synodilta että keisarilta.
Pietari oli myös sitä mieltä, että venäläiset tuhlaavat aikaansa liiallisen pyhään työhön. Hän kielsi alle kolmekymmenvuotiaita miehiä ja maaorjia ryhtymästä munkeiksi ja alle 50-vuotiaita naisia nunniksi. Pietari myös pakotti munkit viljelemään maata, opettelemaan käsiteollisuutta ja avaamaan kouluja ja sairaaloita.
Hänen aikakaudellaan perustettiin Venäjän ensimmäinen yliopisto, Pietarin akatemia vuonna 1724. Aateliston 10-15 -vuotiaille lapsille (pojille) alettiin opettaa geometriaa ja matematiikkaa ja edistymistä valvottiin loppukokeella. Myöhemmin koulutusta laajennettiin myös sotilaitten, virkamiesten ja pappien lapsille. Kokeen suorittaminen oikeutti opintomaksujen kompensoimiseen, avioitumisluvan saamiseen ja pääsyyn virka-uralle rankijärjestelmän kautta.
Pajareitten pitkät parrat kiellettiin ja ajamattomasta parrasta piti maksaa 100 ruplaa veroa. Maailman luomisesta alkava vanha ajanlasku muutettiin juliaanisen kalenterin mukaiseksi 1. tammikuuta vuonna 1700. Ensimmäinen venäläinen sanomalehti Vedomosti ('Tiedonantoja') ilmestyi vuonna 1702. Vanha kirkkoslaavin kirjaimisto uudistettiin yksinkertaisemmaksi vuosina 1708–1710.
Pietari yritti parantaa naisten asemaa venäläisessä yhteiskunnassa. Erikoissäädöksillä (vuosina 1700, 1702 ja 1724) hän kielsi järjestetyt ja pakkoavioliitot. Kihlauksen ja häiden välillä oli oltava vähintään kuusi viikkoa, "jotta morsian ja sulhanen oppisivat tuntemaan toisiaan". Asetuksessa sanottiin, että jos tänä aikana "sulhanen ei halua ottaa morsianta tai morsian ei halua mennä naimisiin sulhasen kanssa", niin riippumatta siitä, mitä mieltä vanhemmat ovat "on kummallekin annettava takaisin vapaus". Vuodesta 1702 lähtien morsiamelle itselleen (eikä vain hänen sukulaisilleen) annettiin muodollinen oikeus purkaa kihlaus ja peruuttaa sovittu avioliitto, eikä millään osapuolella ollut oikeutta "vaatia rangaistuksia". Vuosien 1696–1704 julkisia juhlia koskevissa lainsäädännöllisissä määräyksissä otettiin käyttöön kaikkien venäläisten, myös "naispuolisten" oikeus osallistua juhliin, tapahtumiin ja juhlallisuuksiin.
Hän lakkautti vanhan perinteen, jossa yläluokan naiset eristettiin asumaan erillään kaikista yli 12-vuotiaista miehistä teremissä eli naistentiloissa, kuten hänen vanhimmat sisarensa olivat eläneet koko elämänsä Moskovan Kremlin Terem-palatsissa. pienoiskuva|Pietari I:lle kuuluneet paita ja kaftaani.
Hallitsijan luonteenominaisuudet
Pietari tunnettiin tarmokkaana hallitsijana, joka vei läpi huomattavia uudistuksia: uudisti sotavoimia, perusti Venäjälle laivaston ja loi siviilihallintoon uuden virka-aatelijärjestelmän. Pietari pyrki juurruttamaan maahansa länsieurooppalaisia tapoja, hänen aikanaan muun muassa hovi alkoi käyttää länsimaistyylisiä vaatteita ja ajaa pois pitkät partansa. Hän leikkasi henkilökohtaisesti pajareitten partoja ja lyhensi heidän pitkiä kaftaanejaan.
Hän oli hyvin pitkä, joittenkin tietojen mukaan yli kaksimetrinen, mutta suhteellisen hoikkarakenteinen. Hänellä oli pituuteensa nähden pieni pää, pienet jalat ja kädet. Hän pukeutui yksinkertaisesti, monesti kuluneisiin kenkiin ja vanhaan hattuun. Eurooppalaiset kuninkaalliset joiden luona hän vieraili, kiinnittivät huomiota hänen töykeään ja sivistymättömään käytökseensä sekä pahoihin kasvonväänteisiin, jotka johtuivat tic-liikkeestä, lapsena koettujen raakuuksien aiheuttamina. Häntä pidettiin älykkäänä ja oppineena, hän oli nopea vastaamaan kysymyksiin.
Ulkomaanmatkoillaan Pietari I pelotti hienostuneita aristokraatteja töykeällä kommunikoinnillaan ja tapojensa alkeellisuudella. Sophie von der Pfalz, Hannoverin vaaliruhtinatar, kirjoitti Pietarista seuraavasti:"”Tsaari on pitkä, hänellä on kauniit piirteet ja jalo ryhti; hänen älynsä on erittäin terävä, hänen vastauksensa ovat nopeita ja oikeaan osuvia. Mutta kaikkien niitten hyveitten lisäksi, jotka luonto on hänelle antanut, olisi toivottavaa, että hänessä olisi vähemmän töykeyttä. Tämä hallitsija on erittäin hyvä ja samalla erittäin huono; tavoiltaan hän on maansa täydellinen edustaja. Jos hän olisi saanut paremman koulutuksen, hänestä olisi tullut täydellinen ihminen, koska hänellä on monia hyveitä ja poikkeuksellinen äly." vasen|pienoiskuva|Pietari I vierailemassa Ludvig XV:n hovissa Versailles'issa vuonna 1717. Vuonna 1717 Pariisissa, Louis de Rouvroy, Saint-Simonin herttua kirjoitti muistiin vaikutelmansa siellä Ludvig XV:n hovissa vierailleesta Pietarista:"'Hän oli hyvin pitkä, hyvävartaloinen, melko laiha, pyöreät kasvot, korkea otsa, hienot kulmakarvat; hänen nenänsä on melko lyhyt, mutta ei liian lyhyt, ja loppua kohti hieman paksu; huulet ovat melko suuret, iho punertava ja tumma, kauniit mustat silmät, suuret, eloisat, läpitunkevat, kauniin muotoiset; majesteettinen ja ystävällinen katse, kun hän tarkkailee ja hillitsee itsensä, muuten julma ja villi, ja kouristuksia kasvoissa, jotka eivät toistu usein, mutta vääristävät sekä silmiä että koko kasvot pelottaen kaikkia läsnä olevia. Kouristukset kestivät yleensä hetken, ja sitten hänen silmänsä muuttuivat oudoiksi, ikään kuin hämmentyneeksi, sitten palautui heti normaali ilme. Hänen koko ulkonäkönsä osoitti älykkyyttä, itsetutkiskelua ja suuruutta, eikä ollut vailla charmia.'" pienoiskuva|Pietari I:n kuolinnaamiosta tehty veistos.
Märkälämpötila
Märkälämpötila on lämpötila, jossa rajallinen määrä nestettä ja suuri määrä kaasua ovat tasapainossa adiabaattisissa olosuhteissa. Märkälämpötila on lämpötila, johon kostealla kankaalla verhottu lämpömittari asettuu ilman virratessa pakotetusti sen ohitse.
Märkälämpötila ja ihmisen terveys
Oletetaan tilanne, jossa ihminen on Maan pinnalla ja ilma vaihtuu vapaasti hänen ympärillään. Märkälämpötila on matalin lämpötila, johon voi päästä pelkällä veden haihtumisella eli ihmisen tilanteessa hikoilemalla. Yli 35 asteen märkälämpötilassa keho ei pysty enää poistamaan aineenvaihdunnan tuottamaa lämpöä, ja kehon ydinlämpötila alkaa nousta. Jo muutama tunti 35 asteen märkälämpötilassa tappaa hyväkuntoisenkin ihmisen.
Kiihtyvä kasautuminen
Kiihtyvä kasautuminen (engl. runaway accretion) on tähtitieteessä aurinkokunnan planeettojen syntyä selittävässä kasautumisteoriassa vaihe, jossa pienistä planetesimaaleista kasautui toisiinsa törmäilemällä kiihtyvällä vauhdilla planeettojen alkioita ennen oligarkkivaihetta, jossa kasvu tapahtui hitaammin.
Charles Gordone
Charles Edward Gordone (12. lokakuuta 1925 – 16. marraskuuta 1995) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja näytelmäkirjailija. Hän sai vuonna 1953 Obie-palkinnon roolistaan näytelmässä Hiiriä ja ihmisiä. Vuonna 1970 hän sai Pulitzerin kirjoittamallaan näytelmällä No Place to be Somebody (1969). Hänestä tuli ensimmäinen näytelmästä Pulitzerin voittanut afroamerikkalainen.
Kiihtyvä kasautuminen
Kiihtyvän kasvun kasvuvauhti on verrannollinen kappalten massan 4/3 potenssiin, oligarkkivaiheen kasvu vain massan 2/3:een. Kiihtyvä kasvu päättyi, kun oli syntynyt monia "oligarkkeja", suuria kappaleita. Niiden koko oli noin 10-6 -- 10-5 Maan massaa eli suunnilleen 100 km.
Charles Gordone
Gordonella oli roolit elokuvissa Coonskin (1975) ja Noiduttu sydän (1987).
Kiihtyvä kasautuminen
Tämä saadaan yhtälöstä
Charles Gordone
Gordone syntyi Ohion Clevelandissa. Hänen alkuperäinen sukunimensä oli Fleming. Hän kuoli 70-vuotiaana Texasissa maksasyöpää sairastettuaan.
Kiihtyvä kasautuminen
2ΣMM > Σmm ,
Nihal Atsız
Hüseyin Nihâl Atsız (12. tammikuuta 1905 - 11. joulukuuta 1975) oli kiistelty turkkilainen kirjailija, julkaisija, runoilija, historioitsija ja filosofi. Hänet tunnettiin ultranationalistisesta, panturkkilaisesta ja turanistisesta ideologiastaan. Atsız, vastustaen Kemalismia tunnustautui avoimesti ’rasistiksi’. Hän suosi turkkilaista etnistä nationalismia, jonka mukaan turkkilainen voi olla vain verenperinnönsä puolesta.
Atsız koki islamin olevan "uskonto arabialaisille", ja täten suosi tengriläisiä perinteitä; todeten turkkilaisten olleen "mahtava kansa jo ennen islamia". Atsız julkaisi yli 30 runoa, kuusi romaania, historiallisia lehtiä ja toimi kirjallisuuden opettajana. Hänet tuomittiin vankeuteen mutta myöhemmin armahdettiin. Istanbulissa on Nihal Atsızin mukaan nimetty puisto.
Nuoruus ja yksityiselämä
Hüseyin Nihâl Atsız syntyi vuonna 1905 nykyisessä Istanbulissa. Hänen isänsä oli laivaston komentaja Mehmet Nail Bey, ja äiti Fatma Zehra hanım, laivaston komentaja Osman Fevzi Beyn tytär.
Atsız opiskeli nuorena eri kouluissa ennen kuin vuonna 1922 aloitti opiskelun sotilaskoulussa. Sieltä hänet erotettiin, koska hän kieltäytyi tervehtimästä arabitaustaista ylemmän arvon omaavaa upseeria. Atsız opiskeli seuraavaksi Istanbulissa opettajakoulussa ja myös kirjallisuuden yliopistossa ja valmistui vuonna 1930. Yliopistossa hän toimi professori Fuat Köprülün assistenttina, kunnes hänet erotettiin teesin Türk Tarih Tezi vastustamisesta.
Atsızilla oli kaksi poikaa ensimmäisen vaimonsa Bedriyen kanssa. He olivat toimittaja Yağmur Atsız, ja Buğra Atsız, akateemikko, nationalistinen kirjailija. Hänellä oli myös adoptiotytär, Kaniye. Atsızilla oli nuorempi veli, Nejdet Sançar, joka myös oli vaikuttava panturkkilainen ideologi.
Politiikka
Nihal Atsızin ja hänen ystäväpiirinsä vastustivat presidentti Atatürkin johtajuutta, Turkin ulkopolitiikkaa ja etenkin "sovintopolitiikkaa" Neuvostoliiton kanssa. Atsızin kannattajat pilkkasivat "kemalistisia yrityksiä" yhdistää turkkilaiset varhaisen Anatolian ja Mesopotamian sivilisaatioihin. Atsızin näkemys Atatürkista kuitenkin muuttui hieman positiivisemmaksi myöhemmin, ja hän ylisti tämän nationalismia kirjoituksissaan.
Atsız tunnettiin parhaiten nationalistisista näkemyksistään, aktiivisesta kampanjastaan turkkilaisia kommunisteja vastaan, ja tengrismiläisten perinteiden omaksujana. Atsız koki rasismin ja panturkkilaisuuden olevan turkkilaisen nationalismin kaksi päätekijää ja kiisti ideologit, kuten Ziya Gökalpin ja Hamdullah Suphi Tanriöverin, jotka olivat eri mieltä rasismin merkityksestä. Puhuessaan rasismista Atsız kuitenkin kuvaili aihetta muun muassa seuraavasti: "Rasismissa ei ole kyse pään mittaamisesta, veren analysoinnista tai seitsemän esivanhemman laskemisesta, kuten jotkut huijarit ovat väittäneet." , ja 1940-luvun oikeudenkäyntien aikana hän sanoi pitävänsä myös joitain turkkilaisuutta edistäneitä, osittain ei-turkkilaisia, joilla "ei ole tunteita muita rotuja kohtaan", oman kansansa jäseninä.
Atsız oli yksi nationalistista Harmaat sudet -järjestöä vaikuttaneista ajattelijoista. Hän muun muassa kirjoitti, että kiptšakit Liettuasta, ja kirgiisit ovat "samaa verta", eli turkkilaisia, mutta "muukalaiset" Turkissa, kuten "juutalaiset tai neekerit", eivät ole turkkilaisia, vaikka puhuisivatkin kieltä.
Presidentti Atatürkin nationalismin luonnetta kuvasi sen määritelmä turkkilaisesta; turkin kansalainen on turkkilainen. Kyseisen näkemyksen kannattajien mukaan Turkin valtiomiehet hylkäsivät saksalaisen etnisen nationalismin ja matkivat ranskalaista kansalaisnationalismia lieventämällä "turkkilaisuuden" tarkoittamaan lähinnä laillista kategoriaa. Kemalismi, Turkin tasavallan perustava ideologia, oli Atsızin ankaran kritiikin kohteena etenkin kirjassa Dalkavuklar Gecesi.
Vuonna 1934 Atsız ilmaisi, että "juutalainen on yksi Turkin sisäisistä vihollisista". 1940-luvun lopulla hän puolestaan ylisti juutalaisten nationalismia, sionismia: "Juutalaiset kykenivät saamaan takaisin oman maaperänsä, jonka he menettivät 2000 vuotta sitten, ja elvyttämään heprean kielen, joka tähän asti on jäänyt vain kirjoihin".
Atsızin mukaan turkkilaisten ja ei-turkkilaisten pitäisi välttää seka-avioliittoja, koska "rakkaudella ja nationalistisella tunteella ei ole sama arvo". Hän myös uskoi nationalismin olevan tärkeämpää kuin uskonto. Atsız alkuaikoina kehui islamia, mutta myöhemmin kritisoi sitä. Hän myös vastusti panislamilaisuutta ja painotti mielipidettään siitä, että ”turkkilaiset olivat mahtava kansa jo ennen islamin omaksumista”.
Corry Guttstadt on kuvannut Atsızia seuraavasti: "Hänen turkkilaisuutensa perustui veren ja rodun yhteyteen; hän edusti paluuta islamia edeltävälle turkkilaiselle ajatukselle". Jacob M. Landaun mukaan Atsız oli myötätuntoinen natsi-Saksaa kohtaan. Landau kirjoittaa kirjassaan Exploring Ottoman and Turkish History: "Atsiz oli suuri natsi-Saksan rotuteorioiden ihailija, joka toi esiin mietteitään useasti töissään 1930-1940-luvuilla. Hänen artikkelinsa väittivät, kerta toisensa jälkeen, että panturkkilaisuuden pystyisi ja se pitäisi saavuttaa sodan kautta." Lukuun ottamatta sitä, että Atsız suosi natsi-Saksaa Neuvostoliiton sijasta, hän kiisti kyseiset väitteet, todeten, että hän alkoi julkaista ideoitansa jo ennen kuin Hitler tunnettiin kunnolla Turkissa''. ''
Oikeudelliset syytteet
pienoiskuva|Atsız matkalla oikeuteen. Atsız joutui syytteeseen kahdesti vuonna 1944. Ensimmäinen syyte oli Sabahattin Alin aloitteesta. Atsız oli syyttänyt häntä ja kolmea muuta kommunistia petturuudesta ja varoittanut pääministeri Şükrü Saracoğlua heistä. Hän sai aluksi kuuden kuukauden ja lopulta lyhennetyn neljän kuukauden tuomion. Kyseisen oikeudenkäynnin aikaan Atsızin kannattajat järjestivät mielenosoituksia. Monia pidätettiin ja myöhemmin tuomittiin.
Atsız ja 22 muuta, kuten Reha Oğuz Türkkan ja Alparslan Türkeş, saivat seuraavaksi tuomion rasismiin ja turanismiin yllyttämisestä. Aluksi tuomio oli kuusi vuotta ja kuusi kuukautta, seuraavaksi vuosi ja kuusi kuukautta, ja lopulta hän (sekä muut tuomitut) saivat armahduksen.
Atsızin ura opettajana koki hankaluuksia konfliktien, etenkin oikeudellisten takia.
Perintö
Joukko kirjailijoita ja tutkijoita halusi osoittaa kunnioituksensa Nihal Atsızille julkaisemalla hänestä kirjoitetun kirjan ja antamalla sen lahjaksi, mutta hän kuoli ennen sitä, ja se julkaistiin jälkeenpäin vuonna 1976.
Nuorten akateemisten ja kirjailijoiden ryhmä julkaisi hänestä kirjan Vaktiyle Bir Atsız Varmış, joka sisälsi artikkeleita ja vertailevia tutkimuksia hänen töistään, elämästään ja mielipiteistään. Maltepen alueella Istanbulissa on puisto, joka on nimetty Atsızin mukaan.
Kirjallinen työ
Nihal Atsızin historialliset esseet on kerätty kirjaan Türk Tarihinde Meseleler. Elämänsä aikana hän kirjoitti 38 runoa ja kuusi romaania.
Lehdet
Atsız julkaisi monia akateemisia esseitä, joiden aiheina oli osmanialainen kirjallisuus ja historia. Hän aloitti lehtien julkaisun vuonna 1931 ja jatkoi työtä kuolemaansa saakka. Atsız Mecmua oli hänen ensimmäinen panturkkilainen lehti. Sitä julkaistiin 1931–1932 välisenä aikana. Orhun ilmestyi aluksi 1933–1934 ja uudelleen 1943–1944. Sen seuraaja, Orkun ilmestyi 1950 ja myös 1962–1963. Hänen viimeinen lehtensä Ötüken ilmestyi 1964–1975.
Romaanit ja runot
Dalkavuklar Gecesi (1941) kertoo tarinan poliittisesta korruptiosta heettiläisten aikaan, mutta avainromaanin tavoin se viittaa kemalismin ja Ataturkin vallan aikaan.
Bozkurtların Ölümü (1946) on yksi turkkilaisen historiallisen kirjallisuuden suosituimpia teoksia. Kirja keskittyy ensimmäisen Göktürkkien imperiumin viimeisiin päiviin ja prinssi Kür-Şadin kapinaan ja hänen neljäänkymmeneen soturiin kiinalaisia hyökkääjiä vastaan. (Kürşad on Atsızin keksimä nimi prinssille).
Deli Kurt (1958) on mystinen romanssi sipahisotilaan ja shamaaninaisen välisestä romanssista osmanien valtakunnan alkuvuosina.
Z Vitamini (1959) satiirinen komedia İnönün -hallituksesta. Siinä kuvitteellinen vitamiini antaa kuolemattomuuden diktaattorille ja hänen hallitukselleen.
Ruh Adam (1972) on Atsızin viimeinen romaani. Se on monimutkainen psykologinen teos, jossa on hengellinen ja mystinen tunnelma, täynnä surrealistisia ja allegorisia hahmoja, kuten Yek, joka symboloi saatanaa, ja luutnantti Seref, joka symboloi kunniaa. Sen tarina keskittyy alkoholisoituneen entisen armeijan upseerin ja diabolisen nuoren high school -oppilaan välille. Se sai vaikutteita Atsızin omasta elämästä.
Romaanit
Tarinat
Runot
Seattle Post-Intelligencer
thumb|Seattle Post-Intelligencerin toimitusrakennus. Seattle Post-Intelligencer on yhdysvaltalainen verkkosanomalehti, jonka kotipaikka on Seattlessa, Washingtonin osavaltiossa. Lehti perustettiin vuonna 1863 nimellä Seattle Gazette, ja se ilmestyi paperimuotoisena maaliskuuhun 2009 saakka. Lehden omistaa Hearst Corporation.
Valovoima
pienoiskuva|Valon ja ultravioletin aallonpituusalueilla säteilevä UV-LED tuottaa valoa 2–2,2 kandelan intensiteetillä. Valovoima on fysiikassa perussuure (tunnus Iv ), joka kuvaa pistemäisen valon lähteen lähettämän valon määrää avaruuskulmaa kohti. Valolla tarkoitetaan säteiden, tai vastaavasti hiukkasista puhuttaessa fotoneiden, määrää, joita valonlähde lähettää. Suure ilmaisee siten sähkömagneettisen säteilyn silmälle näkyvän osan eli valon intensiteettiä. Suureen alkuperäistä määritelmää on kuitenkin laajennettu koskemaan koko sähkömagneettisien säteilyn spektriä, mikä muuttaa suureen saamia arvoja. Näkyvän valon mittauksista käytetään nimitystä fotometriset mittaukset ja koko sähkömagneettisen spektrin mittauksista käytetään nimitystä radiometriset mittaukset.
Määritelmässä esiintyvän avaruuskulman yksikkö on steradiaani (sr). Steradiaani on avaruuskulma, jossa 1 metrin säteisen pallon pinnalla oleva 1 m2 suuruinen ympyräkalotti näkyy pallon keskipisteestä. Pistemäinen valonlähde pallohuoneen keskipisteessä lähettää jokaiseen suuntaan yhtä paljon säteitä koko ajan. Katossa oleville kahdelle eri 1 m2 suuruisille alueille osuu yhtä paljon säteitä eli niiden valovoima on sama. Jos tarkastellaan pienempää 0,5 m2 aluetta, osuu siihen puolet vähemmän valonsäteitä, mutta valovoima on siitä huolimatta sama. Valonsäteet leviävät eri suuntiin tasaisesti ja yhtä tiheästi, joten osumakohdan pinta-ala ei vaikuta valovoimaan. Asiaa voisi verrata sateeseen, jossa pisaroita osuu maahan joka puolelle yhtä tiheästi. Riippumatta siitä, kuinka suureen astiaan vettä sateessa kerätään, kertyy astian pohjalle yhtä paksulti vettä samassa ajassa. Siten sateen pisaroiden osumakohtien tiheyttä voidaan verrata valonlähteen valovoimaan.
SI-järjestelmän perusyksikkö
Valovoiman SI-yksikkö on kandela, joka lyhennetään cd. Yksi kandela vastaa suurin piirtein yhden kynttilän lähettämää valon määrää yhden steradiaanin avaruuskulmaan. Tätä käytettiin alun perin valovoiman yksikön määritelmänä, mutta se on myöhemmin korvattu tarkemmilla määritelmillä. Tällä hetkellä yksi kandela vastaa monokromaattisen valonlähteen lähettämän, taajuudeltaan 5,40·1014 Hz, valon säteilytysvoimakkuutta 1/683 W/m2 yhden metrin etäisyydellä säteilylähteestä. Sama asia tarkoittaa, että säteilyintensiteetti on 1/683 W/sr.
Tästä määritelmästä käy ilmi, kuinka SI-järjestelmän perussuure määritellään johdannaissuureiden säteilytysvoimakkuuden tai säteilyintensiteetin avulla. Tämä lienee vain käytännön tarpeista nousevaa tarve, koska mittaustekniikka on kehittynyt mittaamaan tarkasti säteilyn energioita ja tehoa, jota säteilytysvoimakkuuden määrittämisessä käytetään.
Valovirta
Jos pistemäisen valonlähteen valovoima on jokaisessa suunnassa sama, riippuvat valovoima ja valovirta toisistaan missä \Phi on valovirta ja \Omega on avaruuskulma. Silloin valonlähteen kaikkien suuntien yhteenlaskettu kokonaisvalovirta \Phi_{kok} on josta saadaan Mikäli valovoima riippuu suunnasta, saadaankin
Valaistus ja etäisyyslaki
Jos valovirta \Phi valaisee tasaisesti pinnan, jonka pinta-ala on A, saadaan pinnan valaistusvoimakkuudeksi Koska valovirta on ja avaruuskulma on  saadaan Tämä on niin sanottu etäisyyden laki, joka ilmaisee, että säteitä vastaan kohtisuoran pinnan valaistus pienenee kääntäen verrannollisena etäisyyden neliöön. Siispä saman valaistuksen saamiseksi eri etäisyydelle, tulee valovoima muuttua suoraan verrannollisena etäisyyden neliöön
Kuressaaren piispanlinna
Kuressaaren piispanlinna on linna Kuressaaren kaupungissa, Viron Saarenmaalla. Linnoitus rakennettiin alun perin 1300-luvulla Saarenmaan-Läänemaan piispan tukikohdaksi, ja sittemmin se toimi linnoituksena myös Tanskan, Ruotsin ja Venäjän alaisuudessa aina vuoteen 1836 saakka, jolloin se poistettiin linnoitusluettelosta. Linnoitusta on uudistettu ja laajennettu useaan otteeseen. 1900-luvulla sen tiloja on kunnostettu ja entisöity. Nykyisin linnan tiloissa toimii Saarenmaan museo.
Historia
thumb|vasen|Linnoituksen vallihautaa. thumb|vasen|Linna. Kuressaaren piispanlinna rakennettiin Saarenmaalle, joka oli viimeinen ristiretkeläisten käsiin jäänyt virolainen muinaismaakunta. Saarenmaa kukistui vuonna 1227 ja paikalliset kapinoivat vielä sittemmin useaan otteeseen, esimerkiksi Yrjönyön kapinan aikaan vuosina 1343–1345. Ristiretkeläiset jakoivat valtaamansa alueet keskenään vuonna 1254 ja tuolloin suurimmasta osasta Saarenmaata tuli Saarenmaan-Läänenmaan piispan aluetta. Arkeologisten kaivausten perusteella Kuressaaren linnan rakentaminen alkoi todennäköisesti piispa Jakobin kaudella (1322-1338), ja ensimmäiset rakennelmat olivat Sturvoltin tornin alaosa ja tila sen merenpuoleisella sivulla. Linnan alkuperäistä rakennussuunnitelmaa ei tunneta tarkemmin, ja linnan rakentaminen jäi kesken Yrjönyön kapinan takia. Linnan päärakennusta alettiin rakentaa 1300-luvun jälkipuoliskolla. Päärakennusta ympäröi muuri ja sittemmin täytetty vallihauta. Ympärysmuuria on pidetty joskus päärakennusta noin 100 vuotta vanhempana, mutta tätä ei ole voitu todentaa löytöjen perusteella. Ensimmäinen maininta linnasta historiallisissa lähteissä on vuodelta 1381. Esilinnaa laajennettiin sittemmin 1400-luvun jälkipuolella ja 1500-luvun alkupuolella.
Kuressaaren piispanlinna toimi Saarenmaan-Läänenmaan piispojen toimipaikkana aina vuoteen 1559 saakka, jolloin Saarenmaan omistanut piispa Johannes V Münchhausen myi tilansa Tanskalle. Tanska ryhtyi uudistamaan linnaa 1600-luvulla tykkien tulivoiman kasvun myötä. Näihin aikoihin alettiin siirtyä keskiajalle tyypillisistä kivilinnoista linnoitusmaisiin puolustusrakennelmiin. Rakennustöissä vuodesta 1600 vuoteen 1640 rakennettiin nurkkalinnoitusten järjestelmä, jota ympäröi noin 30 metriä leveä meriveden täyttämä vallihauta. Saarenmaa siirtyi Brömsebron rauhassa vuonna 1645 Tanskalta Ruotsille. Ruotsalaiset jatkoivat linnoituksen uudistustöitä ja vuonna 1684 Erik Dahlberg ja Paul Essen aloittivat ranskalaisten linnoitusinsinöörien ideoiman projektin, jossa rakennetut suuret linnoitteet ja puolustusrakenteet ovat säilyneet näihin päiviin saakka.
Linnoituksen ruotsalainen varuskunta antautui venäläisille suuren Pohjan sodan aikana 8. syyskuuta 1710 ilman vastarintaa. Sen vallanneet venäläiset poistuivat vuonna 1711 ja heidän lähtiessään linnoituksen tykkitorni, päärakennuksen holveja ja puolustustornin sisäosa räjäytettiin. Linnoituksen valleja ja puolustusrakenteita kunnostettiin sittemmin 1700-luvun aikana, mutta sen päärakennus poistettiin linnoitusten luettelosta vuonna 1783. Puolustustornin yläkerrokset purettiin vuonna 1791. Monet tilat olivat käytössä viljavarastoina. Linnoitus alkoi menettää strategista merkitystään Venäjän uusien aluevaltausten jälkeen Puolan kolmannen jaon ja Suomen sodan jälkeen. Kuressaaren linnoitus poistettiin lopullisesti linnoitusten luettelosta vuonna 1836, kun Venäjä rakennutti Bomarsundin linnoituksen Ahvenanmaalle Ruotsin alueen välittömään läheisyyteen. Linnoitus myytiin vuonna 1835 Saarenmaan ritarikunnalle 3000 ruplan hintaan. Linnoituksen päärakennus kunnostettiin vuosien 1903-1912 välillä arkkitehtien Wilhelm Neumannin ja Hermann Seuberlichin johdolla. Linnoituksen perusteellinen entisöinti aloitettiin vuonna 1968 arkkitehti Kalvi Aluven johdolla ja entisöintitöiden toinen vaihe alkoi vuonna 1985. Uudet kunnostustyöt aloitettiin vuonna 2010 Euroopan unionin tuella. Kuressaaren piispanlinna on ollut vuodesta 2002 Viron aielistalla Unescon maailmanperintöluetteloon. Nykyisin linnoitus kuuluu Viron vanhimpiin museoihin lukeutuvan Saarenmaan museoon ja sen tiloissa on useita eri näyttelyjä. Museossa vierailee vuosittain 70–80 tuhatta henkilöä.
Rakennukset
thumb|Päärakennuksen sisätiloja. Kuressaaren piispanlinnan päärakennuksen pohjapiirros on suorakulmainen ja se sisältää kaksi tornia, Sturvoltin tornin linnan pohjoisosassa ja hieman korkeamman Pikk Hermannin tornin itänurkassa. Linna on rakennettu helppotyöstöisestä saarenmaalaisesta dolomiittista. Rakennuksessa on neljä siipeä, joiden keskellä on sisäpiha, minkä lisäksi rakennukseen kuuluu kellari. Sisäpihan eteläosassa on kaarikattoinen kappeli.
Varastosiilo
thumb|upright|Viljasiilo [[Salossa syyskuussa 2018. Muraali: Fabio Petani.]] Varastosiilo on irtotavaran varastoimiseen tarkoitettu rakennus. Maataloudessa varastosiiloja käytetään viljan ja säilörehun varastoinnissa. Lisäksi varastosiiloja voidaan käyttää muun muassa hiilen, sementin, hiilimustan, hakkeen ja sahajauhon säilömiseen. Varastosiilot ovat usein sylinterinmuotoisia noin 10–20 metriä korkeita rakennuksia ja ne täytetään ylhäältä. Täten ensimmäisenä laitettu tavara otetaan ulos myös ensimmäisenä.
Suomen suurimmat viljasiilot Naantalin viljasiilot sijaitsevat Naantalin satamassa, ja ne omistaa Suomen Viljava.
Vladislav Vančura
Vladislav Vančura (1891 Háj ve Slezsku, Opavan alue, Sleesia – 1942 Praha, Tšekkoslovakia) oli tšekkoslovakialainen kirjailija, ammatiltaan lääkäri. Hänet teloitettiin 1942 Saksan miehittäessä Tšekkoslovakiaa. Hän oli kommunisti ja johti edistyksellistä Devětsil-yhdistystä. Hän kirjoitti proosaa, näytelmiä ja lastenkirjoja.
Ilmastopolitiikka
Ilmastopolitiikka on ilmaston lämpenemisen hillitsemiseen ja siihen sopeutumiseen liittyvää politiikkaa. Ilmastopolitiikka pyrkii säilyttämään ilmastojärjestelmän vakaana. Valtiolliset elimet, tiedeyhteisöt, yritykset ja ympäristöjärjestöt osallistuvat ilmastopoliittiseen keskusteluun.
Ilmastopolitiikan voidaan katsoa saaneen alkunsa 1970-luvun lopulla, jolloin pidettiin ensimmäiset ilmastonmuutosta käsittelevät konferenssit, kuten WMO:n sponsoroima Ensimmäinen maailman ilmastokonferenssi Genevessä 1979.
Ilmastopolitiikan valtavirtaistamisessa hallinnon toimijat joiden päätehtävät eivät liity ilmastonmuutokseen, edistävät omilla toimillaan ilmastonmuutoksen hillintää ja sopeutumista.
Balin neuvottelut 2007
Joulukuussa 2007 Balilla sovittiin 190 valtion kesken kahden vuoden neuvottelukierroksesta, jonka päämääränä on saada aikaan jatkosopimus Kioton sopimukselle. Tarkoista määrällisistä supistustavoitteista ei päästy sopimukseen.
Kritiikkiä
Yksi johtavia ilmastoskeptikoita USA:ssa on Fred Singer (1924). Vuonna 2003 Fred Singer vieraili Suomessa metalliliiton kutsumana. Samalla matkalla Singer pyrki estämään Venäjää ratifioimasta Kioton pöytäkirjaa. Metalliliiton viestintäpäällikkö Matti Putkosen mukaan tätä menoa teollinen länsi ja EU hirttävät itsensä vihreään vyöhön.
Pariisi 2015 ja Glasgow 2021
Pariisin ilmastokokouksessa 2015 sitoutui 127 maata rajoittamaan maapallon lämpenemisen 1,5 asteeseen esiteollisesta ajasta. Maiden Glasgow'n ilmastokokouksessa 2021 julistamat toimet rajoittaisivat lämpenemisen 1,8 asteeseen, mutta ei ole varmuutta, toteuttavatko maat lupauksensa. Toisaalta 1,5 astettakin on mahdollista saavuttaa. Kolme viikkoa ennen kokousta IEA oli laskenut, että maakohtaiset sitoumukset johtaisivat 2,1 asteen lämpenemiseen ja pelkästään jo ilmoitettujen toimien toteuttaminen 2,6 asteen lämpenemiseen, mutta sen jälkeen tuli useita lupauksia uusista toimista, mikä johti 1,8 asteen arvioon. Osa niistä on arveluttavia, koska Venäjä ja Saudi-Arabia eivät esittäneet minkäänlaisia välitavoitteita vuoden 2060 hiilineutraaliuksilleen ja Kiina ei luvannut mitään vähennyksiä 2020-luvulla. Kyseessä voi olla "vihreä valeasu", jonka takana jatketaan entistä hiilipolitiikkaa.
Asiantuntijoiden kanta ilmastopolitiikkaan
Hallitustenvälisen ilmastonmuutospaneelin IPCC:n asiantuntijoiden mukaan kasvihuonekaasujen tarvittava väheneminen edellyttää hallitusten ohjausta säädöksin ja ohjelmin. Ryhmä tutkijoita eri maista vaati syyskuussa 2009 teollisuusmailta 40 prosentin päästövähennyksiä vuoteen 2020 mennessä vuoteen 1990 verrattuna. Myös eräiden tutkimustulosten mukaan päästövähennysten olisi oltava merkittävästi hallitusten suunnittelemia suurempia.
IPCC:n mukaan ilmastonmuutos on 95 % varmuudella ihmisen aiheuttama. Toimittaja Paul Brownin mukaan asiasta eri mieltä olevien tutkijoiden osuus on alle 0,1% tiedemiehistä, mutta kourallinen skeptikoita putkahtelee esiin lehdistössä ja tiedotustilaisuuksissa. Paul Brownin mielestä he pyrkivät hämärtämään tietoja. Anti-ilmastotieteilijät muodostavat ajatushautomoita, lobbausryhmiä ja organisaatioverkostoja. Brownin mukaan erityisesti Wall Street Journal on referoinut runsaasti kyseenalaisen pätevyyden omaavia henkilöitä.
IPCC:n tuoreimman raportin (AR5) mukaan eri menetelmin ja eri oletuksin tehdyt tutkimukset ovat päätyneet samaan johtopäätökseen: ilmastonmuutoksen kokonaisvaikutus ihmisen hyvinvointiin on "pientä verrattuna talouskasvuun" (vastaa 0-3 prosentin tulonmenetystä melkein kaikissa tutkimuksissa). Maailman ilmatieteen järjestön pääsihteeri Petteri Taalaksen mukaan on silti halvempaa torjua ilmastonmuutosta kuin sietää se. Tärkeintä on päästä eroon fossiilisista polttoaineista: kun voimala tai auto vanhenee, se voidaan korvata päästöttömällä.
Päästörajoitusten saavutukset
Vuonna 1992 yli 160 valtiota hyväksyi ilmastonmuutossopimuksen ja sitoutuivat vähentämään kasvihuonepäästönsä vuoden 1990 tasolle. Muutokset 1990–2008 olivat: Viro -50 %, Saksa -28,2 %; Ruotsi -2,3 %, Ranska -1,9 % ja Suomi +21,5 %.
Ilmastopolitiikan keinot
Hiilivero eli hiilipäästömaksu on verottaa suoraan hiilidioksidipäästöjä ja siten kannustaa vähentämään niitä.
Vaihtoehtoisia haittaveroja ilmastohaitoille ovat polttoaineiden hiilipitoisuusverot tai hyödykkeen hiilijalanjäljen vero. Hiilijalanjäljen vero on epätarkin ja mielivaltaisin mutta sitä on ehdotettu tuontituotteille maista, joissa hiiliveroa ei ole.
Haittaverojen vaihtoehto on päästökauppa tai tuotannolle ja kulutukselle asetetut normit ja rajoitukset.
Haittaverot
Vatt:n ja Etlan valtioneuvostolle vuonna 2019 tekemän selvityksen mukaan tasasuuruinen vero kaikille kasvihuonekaasupäästöille olisi edullisin keino vähentää päästöjä. Verotusta pitäisi käyttää ainakin niihin päästöihin, joita EU:n päästökauppa ei koske. Tällaisia aloja ovat esimerkiksi kotimaan liikenne, maatalous sekä rakennusten erillislämmitys. Kun vero päästöille on yhdenmukainen, se kannustaa vähentämään niitä päästöjä, joiden vähentäminen on edullisinta. Kasvihuonepäästöjen verotusta kiristettäisiin. Koska päästöjen tulee pienentyä nopeasti, verotuotto ei riitä ratkaisemaan väestön ikääntymisestä johtuvaa kestävyysvajetta.
Carlos Marín
Carlos Marín (13. lokakuuta 1968 Rüsselsheim, Länsi-Saksa – 19. joulukuuta 2021 Manchester, Englanti ) oli espanjalainen laulaja.
Marín syntyi Saksassa, mutta kasvoi Espanjan Madridissa. Perhe oli muuttanut Espanjaan, kun hän oli 12-vuotias. Hän oli tuossa vaiheessa levyttänyt jo kaksi albumia ja esiintynyt suurilla konserttilavoilla. Nuorena hän voitti Espanjassa lukuisia televisiolaulukilpailuja. Hän loi mittavan uran musikaaleissa ja oopperoissa, kuten Les Misérables, Kaunotar ja Hirviö, La Traviata, Madame Butterfly ja La Bohème.
Marín oli vuodesta 2003 mukana Simon Cowellin luomassa Il Divo -popoopperayhtyeessä. Sen muut jäsenet olivat tenorit Urs Bühler ja David Miller sekä poplaulaja Sébastien Izambard. Marín itse oli baritoni. Il Divo oli kansainvälisesti suosittu, ja se myi 17 vuoden aikana yli 30 miljoonaa albumia ja vähintään kultalevyn oikeutetun määrän yli 30 maassa.
Marín oli naimisissa laulaja Geraldine Larrosan kanssa vuosina 2006–2009.
Hänen viimeinen esiintymisensä oli 6. joulukuuta 2021 Bathissa, Englannissa. Marin kuoli koronaviruksen aiheuttamiin komplikaatioihin 19. joulukuuta 2021.
Vétroz
Vétroz on kunta Sveitsissä Valais’n kantonissa. Siellä on runsaat 6 000 vakinaista asukasta. Vétroz on yksi Contheyn hallinnollisen alueen viidestä kunnasta.
Sijainti
Vétroz sijaitsee Valais’n ranskankielisessä osassa Sionista viitisen kilometriä länteen. Vétroz muodostaa yhtenäisen taajama-alueen lähinaapuriensa, Contheyn ja Ardonin kanssa. Etelässä kunnan rajana on Rhônejoki. Vétrozin pohjoisimmat osat ovat Les Diablerets -vuorella yli kahden kilometrin korkeudessa.
Talous
Vétroz on viininviljelyaluetta: Rhônen laakson pohjoisrinteellä on viinitarhoja 1,7 neliökilometriä.
Liikenne
Rhônen laaksossa kulkeva SBB:n rautatie ja moottoritie A9 Lausannesta Brigiin kulkevat Vétrozin kautta. Sionista Martignyyn liikennöivät postiautot kulkevat Vétrozin kautta.
Maria Kalaniemi
Kalaniemi valmistui Sibelius-Akatemiasta musiikin maisteriksi 1991 ja hän opiskeli myös Pariisissa M. Azzolan johdolla 1989. Vuodesta 1995 alkaen Kalaniemi on toiminut Sibelius-Akatemiassa harmonikansoiton lehtorina ja suoritti taiteellisen tohtorintutkinnon kansanmusiikin osastolla 23.5.2009.
Levytykset
Radion ohjelmanauha
Pekka Kuvaja
Armas Petter (Pekka) Kuvaja (15. kesäkuuta 1921 Heinävesi – 21. marraskuuta 2003 Tampere ) oli suomalainen menestynyt maastohiihtäjä. Hän edusti Suomea kaksissa olympiakisoissa ja voitti Vaasa-hiihdon ensimmäisenä ulkomaalaisena hiihtäjänä.
Kuvaja oli parhaimmillaan pitkillä hiihtomatkoilla. Hän hiihti 50 kilometriä yksissä MM-kisoissa ja kaksissa olympiakisoissa sijoittuen aina kymmenen parhaan joukkoon. Ruotsissa järjestettävässä, 90 kilometriä pitkässä Vaasa-hiihdossa hän sijoittui toiseksi 1951 ja 1952, ja 7. maaliskuuta 1954 Kuvaja voitti Vaasa-hiihdon ensimmäisenä ulkomaalaisena hiihtäjänä. Toiseksi sijoittunut Anders Törnkvist hävisi hänelle yli yhdeksän minuuttia.
Hiihtouransa jälkeen Kuvaja toimi Suomen Hiihtoliiton ja Ampumahiihtoliiton johtotehtävissä. Lammin kunnanvaltuuston jäsen hän oli 1965–1984 ja kunnanhallituksen jäsen 1965–1980 (puheenjohtaja 1977–1980). Kokoomuksen kansanedustajaehdokkaana hän oli 1966.
Vuonna 1987 Kuvaja sai Suomen Hiihtoliiton jakaman Hannu Koskivuori -mitalin kolmantena henkilönä.
Kuvajan poika Jukka Kuvaja on edustanut Suomea olympiakisoissa yhdistetyssä hiihdossa.
Vilppulan Tähti
thumb|Vilppulan Tähden logo. Vilppulan Tähti  on pirkanmaalainen urheiluseura entisestä Vilppulasta ja kuntaliitoksen jälkeen Mänttä-Vilppulasta. Seuran toiminta painottuu lentopalloon sekä jossain määrin myös yleisurheiluun ja nyrkkeilyyn. Lentopallossa Tähti kuuluu Lounais-Suomen alueeseen ja yleisurheilussa Hämeen seudun yleisurheiluun, HämSY:yn.
Historia
Vilppulan Tähti on perustettu 1924. Sen historiaan mahtuu paljon tapahtumia tapahtumia ja lajeja. Eniten harrastajia löytyy lentopallosta, mutta myös yleisurheilu on toiminnassa mukana.
Saavutukset
Lentopallossa Tähti on saavuttanut kuusitoista SM-tason mitalia, suurin osa niistä 1990-luvulla ja muutamia 2000-luvulla. Menestyksekkäimmät vuodet olivat 1990-luvun alkupuolella, jolloin Tähti valittiin kaksi kertaa (1989 ja 1991) Suomen parhaaksi tyttöjunioriseuraksi. Tuorein SM-mitali on keväältä 2007, jolloin Tähden C-tytöt voittivat SM-hopeaa Littoisissa.
Harrastajat
Yleisurheilussa harrastajia löytyy joka kesä. Tähden urheilukoulut keräävät kesäisin paljon varsinkin pieniä lapsia nauttimaan liikunnan ilosta.
Menestys
Tähden nuorten menestykset SM-sarjassa 1981–2007 (listassa, jos sijoitus väh. finaalipaikka)
MV-Lentis
thumb|MV-lentiksen logo. Vilppulan Tähden ja Mäntän Valovolleyn yhteinen Mv-Lentis ry perustettiin 18.9.2006. Yhdistyksen toiminta on tällä hetkellä tauolla.
Tähti on kasvattanut pelaajia Suomen lentopalloilun huipulle. Tähden kasvatti on Matti Hietanen, joka pelaa Italiassa ja Suomen miesten maajoukkueessa.
Lille OSC
Lille OSC on ranskalainen jalkapalloseura, joka on perustettu vuonna 1944. Joukkueen koko nimi on LOSC Lille Métropole.
Seuralla on Camphin-en-Pévèlessä suurikokoinen harjoituskeskus Domaine de Luchin.
Saavutukset
<!--
Pelaajat kaudella 2016–2017
''Päivitetty 16. syyskuuta 2017.''
Lainalla olevat pelaajat: -->
Blandina
Lähes kaikki Blandinaa koskeva tieto on peräisin Lyonin seurakunnasta Anatoliaan lähetetyistä kirjeistä. Blandina oli orja, joka otettiin vangiksi kristittyjen vainojen yhteydessä. Vankeudessa häntä kidutettiin monilla eri tavoilla, mutta tarinan mukaan Blandina puolusti omaa uskoaan sanomalla: "Minä olen kristitty, eikä meidän keskuudessamme tehdä mitään alhaista." Tämä oli vastaus roomalaisten esittämiin syytöksiin kristittyjen harrastamasta kannibalismista.
Blandina oli yksi monista Lyonin marttyyreistä. Tarinan mukaan hänet vietiin kidutuksen jälkeen amfiteatterille, jossa hänet sidottiin seipääseen ja jätettiin villieläinten syötäväksi. Eläimet eivät kuitenkaan koskeneet häneen, jolloin roomalaiset veivät hänet takaisin vankeuteen. Muutaman päivän jälkeen roomalaiset veivät hänet amfiteatterille katsomaan kaupungin muiden kristittyjen kiduttamista. Tämän jälkeen Blandina ruoskittiin, poltettiin tulikuumalla ritilällä, suljettiin verkon sisään ja heitettiin villihärän viskottavaksi. Lopulta hänen kurkkunsa leikattiin auki tikarilla.
Leikkaus (matematiikka)
Muodollisesti joukkojen A ja B leikkaus määritellään seuraavasti:
The Hunter: Call of the Wild
Pelaaminen
Call of the Wildia pelataan ensimmäisen persoonan näkökulmasta tai mönkijällä ajettaessa lisäksi kolmannen persoonan näkökulmasta. Peli sijoittuu avonaiseen pelimaailmaan, jossa pelaajan on mahdollisuus liikkua vapaasti ja etsiä metsästettäviä eläimiä erilaisissa reserveissä esimerkiksi eläinten ääntelyjen tai ulosteiden tuoreuden perusteella.
Kun pelaaja löytää eläimen, hän voi koittaa ampua sitä kauempaa tai mennä lähemmäksi. Eläin saattaa kuolla heti, mutta ei välttämättä. Tällöin pelaaja lähtee seuraamaan eläimen jättämiä jälkiä ja yrittää löytää mahdollisesti eläimen ruumiin. Mikäli pelaaja osuu huonosti eläimeen, se saattaa jäädä henkiin.
Reservit
Pelissä on 14 metsästysaluetta eli reserviä, joista kaksi on ilmaisia ja loput maksullisia. Reservien alueella löytyy outposteja, näköalapaikkoja, metsästystorneja, maamerkkejä ja "kiinnostavien paikkojen alueita". Reservit koostuvat provinsseista, joihin monet tehtävät painottuvat. Näistäkin pienempiä ovat alueet provinsseiden sisällä.
Outpostit
Outpostit ovat pelaajan tukikohtia, joita löytyy useita kaikista reserveistä eri puolilta. Outposteilla pelaaja voi nukkua tai vaihtaa varusteitaan. Kun outpost on avattu, sinne voi teleportata nopeasti, jolloin pelaajan ei tarvitse liikkua reservin alueella niin paljoa.
Näkoalapaikat
Näkoalapaikat ovat ympäri resesrviä löytyviä rakennuksia, joista näkee ympäröivää maastoa. Niiden avaaminen avaa kartalla uusia paikkoja, kuten outposteja. Joskus reservin hahmo kertoo näkoalapaikkaan liitetystä alueesta pienen tietoiskun. Kun kaikki näköalapaikat on avattu onnistuneesti, koko kartta paljastetaan. Useimmilla reserveillä on omanlainen tyylinsä näköalapaikoille.
Quillette
Quillette on tiedettä, teknologiaa ja politiikkaa käsittelevä, jonka perusti lehden päätoimittaja Claire Lehmann vuonna 2015 akateemisten tutkijoiden ajatustenvaihtoa varten.
The Hunter: Call of the Wild
Metsästystornit
Metsästystornit ovat ympäri reserviä löytyviä torneja tai koppeja, jotka pitää itse rakentaa pelin sisäisen rahan kautta. Pienten koppien rakentaminen maksaa 1700 rahaa ja tornien rakentaminen 2100 rahaa. Usein metsästystornit ovat sijoitettuna alueille, joissa liikkuu paljon eläimiä tai on hyvät näköalat joka suuntaan.
Maamerkit
Maamerkit ovat paikkoja reservien alueella, jotka kertovat jotain sen historiasta tai maantiedosta.
Quillette
Quillette julkaisee myös kahta podcastia, Wrongspeak ja Quillette.