cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Romanian kuninkaallinen laivasto
Toinen maailmansota
10. helmikuuta 1947 allekirjoitettu rauhansopimus edellytti laivaston tonniston pudottamisen 15 000 tonniin. Tuolloin se juuri ja juuri saavutti tuon rajan kahdella hävittäjällään, sukellusveneellään ja kahdella saattajallaan, kahdella tykkiveneellään ja viidellä moottoritorpedoveneellään. Laivaston täydennykseksi Neuvostoliitto palautti 1951 takavarikoimansa hävittäjät, kaksi sukellusvenettä ja miinalaivan. Saman aikaisesti maa aloitti jokilaivastonsa täydentämisen tilaamalla 19 alusta Tonavalle.
Hyères
Hyères [ jɛ:ʁ ] sijaitsee Ranskan Rivieralla 15 kilometriä Toulonista itään, ja se on Välimeren lomakeskuksista vanhin. Vuoden 2016 arvion mukaan Hyèresissä asui 55 772 asukasta. Place de la Républiquella on 1200-luvulla rakennettu kirkko, jossa Ranskan kuningas Ludvig Pyhä rukoili 1254 palattuaan ristiretkeltä.
Hyèresin suosituimpia nähtävyyksiä ovat vanha kaupunki, muinainen temppeliherrojen rakennus, kauppakatu Rue Massillon ja 1500-luvulla korjattu goottilainen kirkko Église Saint-Paul. Hyèresin lähellä sijaitsee antiikin ajan Olbian kaupungin arkeologinen alue.
Hyères tunnetaan huhtikuun lopulla järjestettävistä muoti- ja valokuvafestivaaleistaan.
Mantšu
Mantšu tarkoittaa seuraavia:
Vaasan yliopiston ylioppilaskunta
Vaasan Yliopiston Ylioppilaskunta (VYY) on Vaasan yliopiston opiskelijoiden edunvalvontajärjestö. Vaasan yliopiston ylioppilaskuntaan kuuluu yli 4300 opiskelijaa.
Vaasan kauppakorkeakoulun ylioppilaskunta (VKY) nimellä aiemmin kulkenut VYY on perustettu vuonna 1968. Vuonna 1980 ylioppilaskunta nimettiin Vaasan korkeakoulun ylioppilaskunnaksi. Vaasan yliopiston ylioppilaskunta -nimi otettiin käyttöön Vaasan yliopiston nimimuutoksen ja uusien tiedekuntien myötä vuonna 1991.
Ylioppilaskunnan perustaminen
Tarkoituksena oli, että uusi ylioppilaskunta tukisi ”mies ja ääni” -periaatetta eli kaikille korkeakouluyhteisöjen jäsenille haluttiin yleinen ja yhtäläinen äänioikeus.
SYL:n aloitteesta Vaasaan perustettiin oma ylioppilaskunta. Vaasan kauppakorkeakoulun ylioppilaskunnan perustava kokous pidettiin 19.9.1968. Kuraattoriksi osakuntamallin mukaisesti valittiin hanketta ajanut Kari Lehtola, joka on tullut tunnetuksi myös Onnettomuustutkintakeskuksen johtajana. Tuohon aikaan hän oli Etelä-Pohjanmaalla suorittamassa auskultointiaan varatuomarin arvoa varten.
Toiminta käynnistyy
Ylioppilaskunnan ensimmäiset vuodet osuivat 60-luvun radikalisoitumisen ajalle. Ajan henkenä oli taistella tasa-arvoisuuden puolesta. Ylioppilaskunnassa alettiin painia myös konkreettisten asioiden parissa. Ylioppilaskunnalla oli oma ruokala sekä ravintola, joka tuottikin VKY:lle hyvät tulot.
Kansainvälinen toiminta alkoi jo 1970-luvulla. Toiminnan aloitti vielä nykyäänkin yliopistolla kansainvälisiä harjoittelupaikkoja välittävä AIESEC.
1970-luvulla perustettiin myös oma lehti VeeKooYy. Nyttemmin lakkautettu Vaasan ylioppilaslehti oli sen perillinen.
Ainejärjestöt syntyvät
Ensimmäisen ainejärjestön, Övertäjät ry:n, perustivat kielenkääntäjät. Yhdistyksen toiminta alkoi 1982 ja yhdistys rekisteröitiin 1987. Yhdistys lopetti toimintansa Vaasan yliopiston ja Jyväskylän yliopiston kielten liikkeenluovutuksen seurauksena vuonna 2018.
Kauppatieteilijöillä ei aluksi ollut varsinaista ainejärjestöä vaan heidän asioitaan edustajistossa ajoi lähinnä VaKaPo – Vaasan Kauppakorkeakoulun Porvarit.
Vuonna 1989 myös ei- porvarilliset kauppatieteilijät saivat oman ainejärjestön Warrantti ry:n, jonka ensimmäisenä puheenjohtajana toimi Kari Korkiakoski.
Yhteistyötä Suomessa ja ulkomailla
Laman iskiessä ja korkeakoulun muuttuessa yliopistoksi VYY:n toiminta oli vahvasti tappiollista ja sitä oli pakko supistaa. Esimerkiksi omasta kesäravintolasta Segelföreningenistä oli luovuttava. Ajan mittaan ylioppilaskunnassa onkin keskitytty tarkemmin ydintoimintaan eli jäsenistön palveluun.
Pienet ylioppilaskunnat päättivät 1990-luvulla yhdistää voimansa. Vaasan ylioppilaskunta aloitti periferiayhteistyötoiminnan Oulun ja Lapin yliopistojen ylioppilaskuntien kanssa. Yhteistyöllä haettiin mm. yhteistä rintamaa SYL:n liittokokouksiin. Vuonna 1995 yhteistyöhön liittyi Kuopion ylioppilaskunta. Vuotta myöhemmin yhteistyöhön liittyivät myös Jyväskylän, Joensuun ja Lappeenrannan ylioppilaskunnat. Uuden yliopistolain myötä niin kutsuttujen periferiaylioppilaskuntien määrä supistuu yhdellä Joensuun ja Kuopion yhdistyessä Itä-Suomen yliopiston ylioppilaskunnaksi.
Jotkut opiskelijat hankkivat silloisen järjestelmän mukaiset 20 opintoviikkoa "kansainvälisiä opintoja" opiskelemalla Uumajassa suomea. Uudelleen avatut suhteet Uumajan kanssa tosin jäätyivät saman tien uudelleen, kun VYY:n hallituksen vierailu 1997 onnistui kaatamaan paikallisen ylioppilaskunnan hallituksen. Syynä oli Uumajan ylioppilaskunnan hallituksen puheenjohtajan omavaltainen ja vastuuton käytös juomatarjoiluihin liittyen.
Hallinto
Vaasan yliopiston ylioppilaskunnan sääntömääräisiä toimielimiä ovat ylintä päätösvaltaa käyttävä edustajisto sekä operatiivisesta toiminnasta vastaava hallitus. Edustajiston ja hallituksen lisäksi ylioppilaskunnan piirissä toimivat myös hallituksen perustamat valiokunnat ja jaostot.
Edustajisto
Ylioppilaskunnan korkein päättävä elin on 30-jäseninen edustajisto. Se valitaan kahden vuoden välein parittomina vuosina yleisillä ja suhteellisilla vaaleilla, joissa äänioikeutettuja ovat kaikki ylioppilaskunnan jäsenet. Edustajisto mm. valitsee ylioppilaskunnan hallituksen, pääsihteerin ja puheenjohtajiston sekä päättää strategisista linjauksista kuten jäsenmaksun suuruudesta ja toimintasuunnitelmasta.
Hallitus
Hallitus käyttää ylioppilaskunnan yleistä hallinto- ja toimeenpanovaltaa ja vastaa ylioppilaskunnan käytännön toiminnasta yhdessä pääsihteerin johtaman sihteeristön kanssa. Hallituksen jäsenet toimivat sekä edunvalvontaan, kulttuuriin ja vapaa-aikaan että yrityssuhteisiin liittyvien tehtävien parissa. Hallituksen tarkoituksena on varmistaa, että jokainen yliopiston opiskelija voisi edistää opintojaan joustavasti ja omaan tahtiin sekä pitää huolta itsestään myös vapaa-ajalla. Hallitus myös valitsee työntekijät.
Ainejärjestöt
1990-luvulta lähtien eri alojen ainejärjestöt ovat ottaneet aktiivisemman roolin edustamiensa opiskelijoiden vapaa-ajanvieton järjestäjinä ja edunvalvojina. Ainejärjestöt järjestävät muun muassa juhlia, kursseja, kulttuuri- ja urheilutapahtumia sekä Vaasassa perinteisesti erittäin suosittuja sitsejä. Nykyään ylioppilaskunnan piirissä toimii viisi ainejärjestöä:
First Blood Last Cuts
First Blood Last Cuts on heavy metal -yhtye W.A.S.P.:in kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 1993.
Vaasan yliopiston ylioppilaskunta
Vaasan ylioppilastalo
Vaasan ylioppilaskunnan ylioppilastalo päätettiin rakentaa vuonna 2007 yhdessä Palosaaren Yrityskeskus Oy:n kanssa. Ylioppilastalo-hankkeen perustamisesta ja talon rahoittamisesta päätettiin 1980-luvun puolivälissä, jolloin Ylioppilaskunnan edustajisto päätti korottaa ylioppilaskunnan jäsenmaksua, ja rahastoida korotuksen tuomat varat ylioppilastalorahastoon. Vaasan ylioppilastalon, Domus Bothnican peruskivi muurattiin 19.11.2007 ja harjakaisia vietettiin 18.4.2008. Ylioppilastalo vihittiin virallisesti käyttöön 24.9.2008.
Eero Vaara
Eero Tapio Vaara (s. 5. joulukuuta 1968 Ruokolahti) on suomalainen liiketaloustieteilijä. Hän on organisaatio- ja strategiatutkija, jonka keskeisiä tutkimusalueita ovat organisatorinen ja strateginen muutos (esim. yrityskaupat ja fuusiot), strateginen päätöksenteko sekä strategiatyö, institutionaalinen muutos ja muutoksen legitimaatio sekä monikansalliset yhtymät, globalisaatio ja nationalismi. Hän on tunnettu erityisesti diskursseja, narratiiveja ja kommunikaatiota koskevista analyyseista, ja häntä pidetään yhtenä maailman johtavimmista tutkijoista organisatorisen diskurssianalyysin alueella.
Ura tutkijana
Vaara on aiemmin toiminut professorina Aalto-yliopistossa, EMYLON Business Schoolissa sekä Hankenissa, jossa hän oli myös vararehtorina vuosina 2010-2012. Vierailevana professorina Vaara on ollut niin Lancasterin yliopistossa kuin HEC:ssa, Pariisissa.
Hän on julkaissut yli 100 vertaisarvioitua tieteellistä julkaisua vuodesta 1999 lähtien. Vuonna 2019 Turun yliopiston tutkijat arvostivat Vaaran julkaisuiltaan näkyvimmäksi suomalaiseksi johtamisen ja markkinoinnin tutkijaksi.
Carl Gustaf Lagermarck
Carl Gustaf Lagermarck (20. lokakuuta 1770 Ulvila – 27. marraskuuta 1825 Pori) oli suomalainen sotilas ja valtiopäivämies.
Eero Vaara
Ura tutkijana
Vaara on palkittu useasti työstään organisaatiotutkimuksen parissa: vuonna 2014 Vaaran, Saku Mantereen sekä Joep Cornellisenin tutkimus " "The Contraction of Meaning: The Combined Effect of Communication, Emotions, and Materiality on Sensemaking in the Stockwell Shooting" palkittiin organisaatiotutkimuksen "OMT Best Published Awardilla" Academy of Managementin toimesta . Lisäksi Vaara on palkittu Roland Calori Prizella organisaatiotutkimuksen alueella vuonna 2003 sekä JIBS Silver Medalilla hänen työstään kansainvälisen liiketoiminnan tutkimuksen hyväksi vuonna 2019.
Tutkijan työnsä ohella Vaara on toiminut useissa organisaatiotutkimuksen luottamustehtävissä, kuten EGOS-järjestön hallituksen jäsenenä ja puheenjohtajana, Academy of Managementin hallituksen jäsenenä (Board of Governors), EIASM-järjestön hallituksen jäsenenä, SCANCORin hallituksen jäsenenä sekä Suomen strategisen johtamisen seuran ja Liikkeenjohdollisen tutkimusryhmän hallituksen jäsenenä. Hän on toiminut myös Academy of Management Journalin associate editorina.
Carl Gustaf Lagermarck
Lagermarckin vanhemmat olivat Johan Lagermarck ja Maria Elisabet Lebell ja puoliso vuodesta 1796 Ulrika Margareta Lode, maaherra Johan Herman Loden tytär. Lagermarck oli vapaaehtoinen Porin rykmentissä 1779. Aliluutnantiksi hän yleni 1790, luutnantiksi 1793 ja alikapteeniksi 1799. Hän erosi rykmenttinsä palveluksesta 1804, oikeudella pysyä armeijan kapteenina. Lagermarck oli edustaja aatelissäädyssä Porvoon valtiopäivillä 1809.
Kgalemang Motsete
pienoiskuva|Kgalemang MotseteKgalemang Tumedisco Motsete (24. syyskuuta 1899 Serowe –1974 Mahalapye ) oli botswanalainen kirjailija, säveltäjä ja poliitikko.
Hän on sanoittanut ja säveltänyt Botswanan kansallislaulun.
Hänen kuvansa on 20 pulan setelissä.
Niilinkrokotiili
Niilinkrokotiili (Crocodylus niloticus) on yksi Afrikassa elävästä kolmesta krokotiilista ja toiseksi suurin krokotiililaji. Suurin on suistokrokotiili (Crocodylus porosus). Koska niilinkrokotiilin tiedetään syöneen myös ihmisiä, on sitä sekä vihattu että kunnioitettu. Muinaisessa Egyptissä krokotiileja muumioitiin ja palvottiin jumalina. Niilinkrokotiilin koko, maine, laaja levinneisyys ja selkkaukset ihmisten kanssa ovat pitäneet sen tunnetuimpana kaikista krokotiileista.
Biologia ja tuntomerkit
Kuten kaikilla muillakin krokotiileilla, niilinkrokotiililla on neljä jalkaa ja uimisessa erinomainen voimakas häntä. Sen iho on suomukas, ja selässä sekä hännässä on erityinen luutunut kilpi. Niilinkrokotiilin silmässä on vilkkuluomi, jonka tarkoitus on suojata silmää. Sanonta krokotiilin kyyneleistä ei ole kokonaan mielikuvituksen tuotetta, sillä niilinkrokotiililla on kyynelkanava, ja matelija voi puhdistaa silmänsä kyynelillä.
Sieraimet, korvat sekä silmät sijaitsevat pään yläosassa, jotta muu ruumis voi pysytellä piilossa pinnan alla niilinkrokotiilin väijyessä saalista. Krokotiilin paksu iho on päältä oliivinvihreä ja vatsapuolelta keltainen, mikä auttaa myös piiloutumisessa. Maalla niilinkrokotiilit pääasiallisesti ryömivät, mutta voivat kulkea jaloillaan; pienet yksilöt kykenevät peräti ravaamaan. Sydämessä on neljä kammiota, kuten linnuilla, mikä on erityisen hyödyllistä, kun krokotiili hapettaa verensä. Yleensä niilinkrokotiilit sukeltavat vain muutaman minuutin ajan, mutta uhattuina ne voivat olla pinnan alla 30 minuutista peräti 2 tuntiin, jos ne pysyvät passiivisina.
Leuat ovat erittäin voimakkaat. Niissä on 64 tai 68 kartionmuotoista hammasta. Suun molemmilla puolilla yläleuan etuosassa on 5 hammasta ja taempana 14 tai 15. Alaleuassa on molemmilla puolilla 14 tai 15 hammasta.
Niilinkrokotiilit pystyvät tuottamaan runsaasti erilaisia ääniä, ja niillä on hyvä kuulo. Niiden iholla on vielä vaikeasti selitettävissä olevia tuntoelimiä, jotka voivat reagoida vedenpaineen muutoksiin.
Alvar Palmgren
Alvar Palmgren (28. huhtikuuta 1880 Helsinki – 30. marraskuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen kasvitieteilijä ja Helsingin yliopiston professori. Hän tutki varsinkin Ahvenanmaan kasvistoa.
Niilinkrokotiili
Koko
left|300px|Niilinkrokotiili sivusta katsottuna. Niilinkrokotiili on suurin Afrikan krokotiileista. Se voi kasvaa peräti viisi metriä pitkäksi, joskus harvoin kuusimetriseksi. Normaalisti naaras painaa 450 kilogrammaa, mutta erittäin harvoin se voi saavuttaa 900 kilogramman painon. Uros voi olla korkeintaan 30 prosenttia suurempi kuin naaras.
Alvar Palmgren
Palmgren toimi pitkään opettajana eri kouluissa, muun muassa Nya svenska läroverketissä 1904–1948. Hän oli Helsingin yliopistossa 1916–1924 dosentti, 1924–1928 apulainen, 1928–1950 ruotsinkielinen professori ja vuosina 1947–1950 ruotsinkielinen vararehtori.
Antrasykliinit
thumb|250px|[[Daunorubisiini on tyypillinen antrasykliiniantibiootti]] Antrasykliinit ovat ryhmä solunsalpaajina syöpien hoidossa käytettäviä antibiootteja. Antrasykliineille on tunnusomaista tetrasyklinen perusrakenne, joka koostuu sykloheksyyliryhmästä, hydroksyloidusta bentseeniryhmästä, p-kinoniryhmästä ja bentseeniryhmästä. Tetrasyklisen rengasrakenteeseen on asemassa 7 sijaitsevaan hiileen kiinnittynyt glykosidisella sidoksella aminosokeriryhmä. Luonnossa antrasykliinejä esiintyy Streptomyces-suvun bakteereissa ja tämän lisäksi niistä on kehitetty useita synteettisiä ja puolisynteettisiä analogeja ja johdannaisia.
Alvar Palmgren
Alvar Palmgrenin poika oli professori Pontus Palmgren.
Niilinkrokotiili
Koko
On väitetty löydetyn seitsemän metriä tai vielä pidempiäkin yksilöitä, mutta väitteille ei ole luotettavia todisteita. Usein pituusarviot ovatkin karkeasti liioiteltuja. Ei tiedetä, miksi jotkin krokotiilit kasvavat isommiksi kuin toiset. Todennäköisesti kasvuun vaikuttaa ympäristö: suosiollisessa ympäristössä isoksi kasvaminen on mahdollista. Täten nykyisin ei nähtäne niilinkrokotiilien pituusennätyksiä, koska suurien metsästysten jälkeen ei ole suuria populaatioita ja laajoja kosteikkoja, joiden molempien ansiosta suureksi kasvaminen on ollut mahdollista.
Antrasykliinit
Antrasykliineillä on bakteereja tappavia ominaisuuksia, mutta varsinaisina yleiskäyttöisinä antibiootteina niitä ei ole niiden haittavaikutusten ja myrkyllisyyden vuoksi käytetty. Ensimmäisen kerran antrasykliinien syöpäsoluja tappava ominaisuus raportoitiin vuonna 1959. Antrasykliinien vaikutusmekanismista ei ole täyttä yksimielisyyttä ja useita vaikutusmekanismeja on esitetty. Antrasykliinit voivat estää DNA:n jakautumisen joko interkalatoitumalla DNA:n kaksoiskierteen väliin tai katkaisemalla juosteen. Kaksoiskierteen katkeaminen johtuu antrasykliineista muodostuvien radikaalien muodostumiseen. Nämä radikaalit muodostavat elimistössä superoksidi- ja hydroksyyliradikaaleja, jotka vaurioittavat DNA:ta. Antrasykliinit voivat myös muodostaa kompleksin Fe3+-ionin kanssa ja tämä kompleksi sitoutuu voimakkaasti DNA:han. Tämä kompleksi voi myös katalysoida Fenton-reaktiota, jossa muodostuu hydroksyyliradikaaleja.
Niilinkrokotiili
Koko
On pystytty osoittamaan, että kylmemmässä ilmastossa, kuten Afrikan pohjoisosassa, kasvavat niilinkrokotiilit ovat pienempiä, vain noin neljä metriä pitkiä. Malissa ja Saharan autiomaassa on myös kääpiönkokoisia niilinkrokotiileja, jotka saavuttavat vaivaisen kahden tai kolmen metrin pituuden. Näin pieniin mittoihin todennäköisin syy ovat epäihanteelliset ympäristöolosuhteet.
Antrasykliinit
Kliinisessä käytössä olevia tai käytettyjä antrasykliinejä ovat muun muassa daunorubisiini, doksorubisiini, aklarubisiini, pirarubisiini, epirubisiini, idarubisiini ja amrubisiini. Antrasykliinejä käytetään erityisesti leukemian hoidossa, mutta myös useita kiinteitä kasvaimia muodostavissa syöpätaudeissa. Merkittävimpiin antrasykliinien haittavaikutuksiin kuuluu niiden sydäntoksisuudesta pitkäaikaisessa käytössä aiheutuva sydänvaurio.
Niilinkrokotiili
Lisääntyminen
Urospuoliset krokotiilit tulevat sukukypsiksi noin 3 metrin pituisina ja naaraat 2–2,5 metrin pituisina. Normaaliolosuhteissa molemmat sukupuolet ovat sukukypsiä noin 10-vuotiaana.
Kiimassa urokset viettelevät naaraita mylvimällä, läiskimällä kuonoaan veteen, purskauttelemalla vettä nenästään ja päästelemällä paljon muita ääniä. Naaraat suosivat suurimpia uroksia. Kun naaras on valinnut uroksen, pari livertelee keskenään ja hankaa leukojensa alaosia toisiinsa. Naaraat munivat noin 2 kuukautta parittelun jälkeen.
Pesintä on marras- tai joulukuussa, jolloin pohjoisessa Afrikassa on kuiva kausi ja eteläisessä sateinen. Niilinkrokotiili suosii pesäpaikkanaan hiekkaisia rantoja ja ojanvarsia. Kun sopiva pesäpaikka on löytynyt, naaras kaivaa korkeintaan 0,5 metrin syvyisen kuopan muutaman metrin päähän joenpenkereestä ja munii pesään 25–80 munaa. Munien määrä vaihtelee eri populaatioissa, mutta keskimäärin munia on 50. Useat naaraat voivat pesiä lähekkäin.
Kun naaras on muninut, se peittää munat hiekalla ja vahtii niitä koko 3 kuukautta vievän haudontavaiheen ajan. Usein tuleva isäkin pysyttelee lähistöllä, ja yhdessä pariskunta hyökkää aggressiivisesti kaikkien tunkeilijoiden kimppuun. Naaras jättää munat vain, jos sen tarvitsee viilentää ruumiinsa käymällä pikaisesti vedessä tai varjopaikassa. Vaikka niilinkrokotiilivanhemmat vahtivat hyvin muniaan, niitä varastavat tilaisuuden tullen ihmiset, varaanit ja jotkin muut eläimet.
Ennen kuin niilinkrokotiilinpoikaset kuoriutuvat, ne alkavat äännellä kimeästi. Tämän kuullessaan emo kaivaa pesän auki. Sekä emo että isä voivat kerätä munia suuhunsa, rikkoa kuoren pyörittämällä munaa kielen ja ylemmän kitalaen välissä ja sitten päästää jälkikasvun vapaaksi. Kun poikaset ovat kuoriutuneet, emo saattaa johdattaa ne veteen, tai jopa kantaa suussaan.
Poikasten sukupuoli määräytyy hauduntavaiheen puolenvälin lämpötilan mukaan, ei siis geenien. Jos pesän sisällä on alle 31,7 °C tai yli 34,5 °C, jälkikasvu tulee olemaan naaraspuolinen. Urospuolinen jälkikasvu voi tulla vain, jos lämpötila on 31,7 ja 34,5 celsiusasteen välillä.
Vastasyntyneet poikaset ovat noin 30 cm pitkiä, ja ne kasvavat joka vuosi saman määrän. Emo suojelee poikasiaan korkeintaan kahden ensimmäisen vuoden ajan, ja jos samalla alueella on useampia pesiä, emot voivat muodostaa "lastentarhan". Äidit voivat suojella poikasiaan nappaamalla ne suuhunsa. Kun kaksi vuotta on kulunut, poikaset ovat noin 1,2 metriä pitkiä, ja ne lähtevät luonnollisesti pesäalueelta. Ne joutuvat välttelemään vanhempia ja isompia krokotiileja.
Krokotiilien pitkäikäisyydestä ei olla hyvin varmoja, mutta isommat lajit (niilinkrokotiili mukaan lukien) elävät pidempään, keskimääräisesti peräti 70–100 vuotta.
Levinneisyys
Niilinkrokotiilia tavataan Saharan eteläpuolisessa Afrikassa sekä Madagaskarin saarella.
Historiallisina aikoina laji on hävinnyt Komoreilta ja Välimeren lähiympäristöstä, jossa sitä tavattiin Algeriassa, Niilinjoen suistossa sekä nykyisten Israelin ja Jordanian alueilta.
Läntisessä ja keskisessä Afrikassa elävät, aikaisemmin niilinkrokotiileiksi tulkitut krokotiilit on 2000-luvulla erotettu omaksi lajikseen Crocodylus suchus.
Ravinto ja sen hankinta
thumb|Nuori niilinkrokotiili Poikaset syövät hyönteisiä ja pieniä selkärangattomia. Pian niiden ruokalistalle kuuluu sammakoita, matelijoita ja lintuja. Kuitenkin jopa 70 prosenttia aikuisista niilinkrokotiileista syö kaloja, vaikkakin suurimmat yksilöt voivat saalistaa minkä tahansa joen rannalle vettä juomaan tulleen selkärankaisen, lukuun ottamatta aikuisia elefantteja ja virtahepoja. Näitä eläimiä vastaan niilinkrokotiilit eivät pärjää. Kuitenkaan niilinkrokotiilien vaarallisuutta ei voi vähätellä, sillä edes leijona ei ole turvassa niiltä. Tunnetusti krokotiilit syövät seeproja, nuoria sarvikuonoja, puhveleita, antilooppeja, kirahveja, isoja kissoja ja toisia krokotiilejakin. On myös dokumentoitu niilinkrokotiili saalistamassa sarvikuonoa.
Niilinkrokotiilien kyky väijyä lähes kokonaan pinnan alla yhdistettynä lyhyiden etäisyyksien nopeaan kulkemiseen tekee niistä tehokkaita isojen saaliiden saalistajia. Ne nappaavat suurenkin saaliin vahvojen leukojensa väliin, vetävät pinnan alle ja hukuttavat sen. Ne voivat myös syödä haaskoja, vaikka välttävätkin mädäntynyttä lihaa.
Koska krokotiilien hampaat ovat tylsät, ne eivät voi jauhaa saalistaan. Siksi ne repivät sen kappaleiksi vedessä heiluttamalla ruumistaan rajusti ja sen jälkeen nielevät kappaleet. Toisaalta ne voivat piilottaa saaliin kiven tai puunrungon alle mätänemään, jolloin se on helpompi paloitella myöhemmin.
Niilinkrokotiilin purentavoima on noin 350 kg/cm², mikä tekee siitä maailman voimakkaimman purijan.
Suojelu
Niilinkrokotiilia pidettiin muinaisessa Egyptissä pyhänä eläimenä. Sittemmin sitä on vihattu ihmissyönnin vuoksi ja himottu arvokkaan nahan saamiseksi. Uhkaavan sukupuuton vuoksi lajia ei saa luvallisesti metsästää monessakaan maassa, mutta ihmisen ekspansion myötä krokotiilin elintila supistuu.
Nimitykset eri kielissä
Eri kielissä niilinkrokotiililla on eri nimiä.
Tieteellinen nimi Crocodylus niloticus on peräisin kreikan kielestä. Crocodylus-alkuosan taustalla on kreikan sanat kroko, joka tarkoittaa pientä kiveä, ja deilos, joka tarkoittaa matoa tai miestä. Jälkiosa niloticus voidaan taas kääntää kirjaimellisesti "Niilinjoelta".
Luokittelu
Niilinkrokotiilien eri populaatioiden välillä on merkittäviä eroja. Virallisia alalajeja ei ole, vaikkakin seitsemää on ehdotettu.
Niilinkrokotiilit viihteessä
Niilinkrokotiili on tihkunut ihmisten tietoisuuteen, ja siksi se on usein nähtävissä kauhutarinoissa ja elokuvissa. Esimerkiksi elokuvassa Crocodile (2000) on 9-metrinen, 100 vuotta vanha niilinkrokotiili, jota kutsutaan nimellä Flat Dog. Se syö teini-ikäisiä ihmisiä.
Cinemaware
Cinemaware on videopelien kehittäjä ja julkaisija, joka julkaisi useita suosittuja tuotteita 1980-luvulla.
Alkuperäinen yhtiö Cinemaware Corporation toimi vuodesta 1986 vuoteen 1991. Yhtiön herätettiin uudestaan henkiin nimellä Cinemaware Inc vuosina 2000–2005.
Vuonna 2005 yhtiön osti yhdysvaltalainen eGames. Toukokuussa 2016 Starbreeze Studios osti immateriaalioikeudet Cinemawaren peleihin.
Historia
Yhtiön perusti Bob Jacob, joka sovelsi kokemustaan elokuvateollisuudesta videopelien julkaisuun. Jacob suunnitteli yritystä vuonna 1985 ja tammikuussa 1986 perusti sen ja allekirjoitti sopimuksen jakelemisesta Mindscapen kanssa. Jacob teki myös sopimukset neljän pelin kehittämisestä, jotka toimitettaisiin 15. lokakuuta 1986. Kaksi peleistä meni Sculptured Softwarelle kehitettäväksi ja kaksi muuta "yksinäisille susille".
Yhtiön ensimmäinen peli Defender of the Crown keräsi paljon huomiota mullistavalla visuaalisella tasollaan. Peli oli kuitenkin kiireessä tehty ja osa tekijöistä olivat tyytymättömiä lopullisen tuotteen laatuun, poistaen kaikki viitteet omaan nimeensä.
Pelit
Osasta peleistä on myöhemmin julkaistu uusia versioita. Esimerkiksi Wings: Remastered (2014) Windows ja OS X -alustoille.
Káto Kleinés
Káto Kleinés on Kreikan kylä sekä samanniminen Flórinan kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Κάτω Κλεινών, Dimotikí Enótita Káto Kleinón) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Flórinan alueyksikössä Länsi-Makedonian alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 2 735 ja varsinaisen Káto Kleinésin kylän väkiluku 394 (vuonna 2011).
Káto Kleinésin kylä sijaitsee linnuntietä noin kahdeksan kilometriä pohjoiseen Flórinan kaupungista. Káto Kleinésin kunnallisyksikkö käsittää Flórinan kunnan pohjoisosan Pohjois-Makedonian vastaisella rajalla. Káto Kleinés oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Flórinan kuntaan yhdessä Melítin ja Pérasman kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat
Káto Kleinésin kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
Peillon
thumb|250px|Peillon Peillon on pikkukaupunki Ranskan Rivieralla, Nizzasta noin 18 kilometriä koilliseen. Kaupungissa on 1 322 asukasta (2006).
Pénitents Blancs -veljestö rakensi 1400–1500-luvuilla tähän keskiaikaiseen pikkukaupunkiin Notre-Dame de la Madone des Douleursin kappelin. Kappelissa on J. Canavesion temperamaalauksia 1400-luvun lopulta. 1700-luvun kirkosta löytyy muun muassa Ruusumadonna vuodelta 1639 ja krusifiksi 1700-luvulta.
Sarkasjärvi
Sarkasjärvi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Jyrkysenkulman kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Sarkasjärvi on Eromäen ja Sarkasvuoren välisessä laaksossa. Sarkasvuori nousee noin 65 metriä Sarkasjärven pinnan yläpuolelle. Järven pinta-ala on 6,3 hehtaaria, se on 700 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä, ja rannat ovat metsämaata. Järven etelärannat kuuluvat Isojärven kansallispuistoon, vaikka itse järvi ei siihen kuulu. Sarkasjärvellä on yksi vapaa-ajan kiinteistö, joka on rakennettu vuoden 1986 jälkeen. Sille johtaa tie idästä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Pälämän alueeseen (14.262) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 142 metriä mpy.
Washingtonin konferenssi
Washingtonin laivastokonferenssi oli Yhdysvaltojen pääkaupungissa Washingtonissa vuosien 1921–1922 vaihteessa pidetty sotilaallinen konferenssi, jonka tarkoitus oli lievittää jännitteitä Itä-Aasiassa ja keskustella aseistariisunnasta.
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä kansainvälinen yhteisö oli huolestunut kiihtyvästä asevarustelusta ja Japanin kasvavasta militarismista. Konferenssin kutsui koolle Yhdysvaltain presidentti Warren G. Hardingin hallinto, ulkoministeri Charles Evans Hughes. Siihen osallistui yhdeksän valtiota, joista Yhdysvaltojen lisäksi neljä – Japani, Britannia, Ranska ja Italia – neuvottelivat laivastojensa supistamisesta. Neljä muuta maata, Kiina, Belgia, Portugali ja Alankomaat, otettiin mukaan keskustelemaan Itä-Aasian tilanteesta.
Konferenssissa solmittiin myös Shandogin sopimus, jossa Japani palautti Kiinalle Shandongin maakunnan, ja Japani suostui vetämään joukkonsa pois Siperiasta.
Saarijärvi (Lohja)
Saarijärvi on humuspitoinen järvi Lohjan pohjoisosassa luoteisella Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 1,4 neliökilometriä. Etäisyys Lohjan keskustasta on 37 kilometriä pohjoiseen.
Maantiede
Saarijärven pituus lännestä itään on noin kaksi kilometriä. Järven rannat mutkittelevat voimakkaasti, joten niemiä, lahtia ja poukamia on runsaasti. Muodokkuutta lisää koilliseen työntyvä lahti, josta muutama hehtaari sijaitsee Karkkilan alueella. Saarijärven rannoilla on pientaloja.
Saarijärveen virtaa laskuoja luoteesta Salovedestä, Saarijärvestä virtaa Tammenoja itään Jäljänjärveen. Saloveden korkeustaso on vain 0,2 metriä Saarijärveä ylempi, ja Jäljänjärven 1,1 metriä Saarijärveä alempi.
Saarijärvi (23.063.1.009) kuuluu Tarkeelanjärven alueeseen (23.063), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Karjaanjoen vesistössä (23). Toinen jakovaihe on Pusulanjoen alue (23.06). Saarijärvi on Tarkeelanjärven alueen toiseksi laajin järvi ja Karjaanjoen vesistön luoteisia vakavesiä.
Lohjan Saarijärvi on kolmanneksitoista laajin Suomen yli kahdestasadasta Saarijärvestä.
Isolation (Diablon kappale)
Isolation on Diablon kahdeksas single. Se julkaistiin 4. syyskuuta 2015 levymerkillä Sakara Records.
Pehr Adrian Gadd
oikea|pienoiskuva|Pehr Adrian Gaddin muistomerkki Pehr (Pietari) Adrian Gadd (12. huhtikuuta 1727 Pirkkala – 11. elokuuta 1797 Turku) oli suomalainen luonnontutkija, taloustieteilijä ja kemisti. Hän oli Turun Akatemian ja samalla Suomen ensimmäinen kemian professori vuodesta 1761 alkaen. Hän tutki muun muassa kemian soveltamista metallurgiaan ja maanviljelyyn sekä salpietarin ja potaskan valmistukseen.
Luonnonhistorian ja talousopin dosentti
Kaarilan kartanossa Pirkkalassa syntyneen Gaddin vanhemmat olivat Ylä-Satakunnan yläosan kihlakunnan kruununvouti Jakob Gadd (k. 1745) ja Sara Gottleben. Gadd kirjoitti ylioppilaaksi Turussa vuonna 1742 ja puolusti pro graduaan 1748, väitöskirja käsitteli luonnontieteellisiä ja taloudellisia oloja Ylä-Satakunnassa. Vuonna 1750 hänet nimitettiin Turun Akatemian luonnonhistorian ja talousopin dosentiksi. Tässä virassa hän muun muassa etsi kolmena kesänä vuosina 1753–1755 paikallisia väri- ja hyötykasveja Turun saaristossa, tarkoitus oli löytää villakankaiden värjäykseen sopivia kasvilajeja. Sivuvirkoina hänet määrättiin vuonna 1755 myös Suomen salpietarikeittämöiden tarkastajaksi ja samana keväänä myös Turun ja Porin läänin lääninlampuriksi. Nämä työtehtävät sopivat hänen aiempaan työkokemukseensa, mutta antoivat myös mahdollisuuksia kerätä aineistoa varsinaiseen virkatyöhön liittyviin tutkimuksiin. Lääninlampurin tehtävästä Gadd luopui tultuaan nimitetyksi kemian professoriksi vuonna 1761.
Gadd perusti koepuutarhan Turkuun Linnankadun varrelle sekä kotitilalleen Kaarilan kartanoon. Hän viljeli näissä paikoissa perunaa, hamppua, tupakkaa, omenapuulajikkeita, luumu-, päärynä-, kirsikka- ja valkomulperipuita, juureksia sekä vihanneksia. Kasvihuoneissa Gadd kasvatti ruusuja, neilikoita, amarylliksiä, hyasintteja, lumikelloja, tulppaaneja ja liljoja sekä kokeili myös agaven, aloen, oleanterin, opuntiakaktuksen, sitruunan, puuvillan, sokeriruo’on ja viikunan kasvatusta. Kokeiden tarkoituksena oli löytää Suomen oloissa viljeltäviksi sopivia tekstiiliväri-, lääke- ja ravintokasveja sekä uusia puulajeja puusepänteollisuuden käyttöön.
Kemian professori
Hän aloitti suomalaisen kemian opetuksen aikakauden Turun Akatemiassa vuonna 1761. Gaddin aikana valmistui Turun akatemialle oma laboratorio vanhaan koulurakennukseen vuonna 1764. Laboratorio oli lähinnä Gaddin omassa käytössä mutta hän esitteli siellä kokeitaan myös oppilailleen.
Gadd ohjasi kaikkiaan 103 väitöskirjaa, muun muassa Jacob Gummeruksen väitöstutkimusta, joka käsitteli Turun läänin saaristolinnustoa, jonka aineiston todennäköisesti Gadd oli itse kerännyt 1750-luvulla. Gummerus puolusti väitöskirjaansa 1769. Gaddin ohjaamien väitöskirjojen aiheet liittyivät talouteen, mineraalivaroihin ja kasvien viljelyyn. Aiheita olivat muun muassa hampun, silkin ja pellavan viljely, koskien perkaus, salpietarin, potaskan ja metallien valmistus, viinan poltto, tervan- ja kalkin poltto sekä laastin ja saippuan valmistus.
Gadd hylkäsi latinan ja alkoi julkaista väitöskirjoja ruotsiksi. Hän myös julkaisi pienen kirjan suomeksi vuonna 1768: Lyhykäinen ja yxikertainen neuvo kuinga krydimaan yrttein kaswannot Suomen maasa taittaan saatettaa tuleundumaan. Siitä tuli yksi suomalaisen puutarhakirjallisuuden keskeisistä teoksista. Gadd oli myös suomalaisen maataloustieteen alkuunpanija kolmiosaisella Ruotsin maataloudesta vuosina 1773–1777 julkaisemallaan teoksella Försök til en systematisk inledning i Swenska landt-skötselen.
Gadd toimi myös Hämäläis-Osakunnan inspehtorina. Turun akatemian rehtorina Gadd oli lukuvuosina 1768-1769, 1774-1775 ja 1782-1783. Hän oli Ruotsin Tiedeakatemian ja Lontoon Tiedeakatemian jäsen.
Perhesuhteet
Pehr Gaddin isä oli kruununvouti Jakob Gadd (1698–1745) ja äiti Porin pormestarin tytär Sara Gottleben. Pehr Gadd ja Brita Sidonia Fahlenius, joka oli Turun piispan Jonas Fahleniuksen tytär, vihittiin Turussa 25. lokakuuta 1759. Heille syntyi Turussa ainakin kahdeksan lasta.
Viimeiset vuotensa Gadd vietti lähes sokeana omistamassaan Kaarilan kartanossa. Hänet haudattiin Gadd-suvun hautakappeliin.
Carl Frans Gabriel von Haartman
pienoiskuva|Carl von Haartman (noin 1860-luku) Carl Frans Gabriel von Haartman (8. joulukuuta 1819 – 1. toukokuuta 1888 Luzern, Sveitsi) oli suomalainen lääketieteilijä, salaneuvos ja Nikolai I:n puolison, keisarinna Aleksandra Fjodorovnan, henkilääkäri.
Von Haartman oli vanhempiensa, lääketieteen ja kirurgian tohtorin, Turun kaupungin ja lasaretin lääkärin Carl Daniel von Haartmanin ja tämän ensimmäisen puolison Maria Helena Rosina Franzénin vanhin lapsi. Hän valmistui lääketieteen kandidaatiksi vuonna 1843 ja lisensiaatiksi vuonna 1845
Von Haartman opiskeli Moskovassa vuosina 1840–1841. Hän oli lääkintöhallituksen ylimmäinen kanslisti vuonna 1843. Hän opiskeli ulkomailla vuosina 1846–1848. Palattuaan Suomeen hän toimi alilääkärinä Helsingin yleisessä sairaalassa 1849–1850, mutta piti myös yksityispraktiikkaa. Yksityispraktiikan venäläiset asiakkaat saivat hänet houkutelluksi Pietariin, jossa hän jatkoi praktiikan pitoa, mutta sen ohella toimi myös virassa, nuorempana lääkärinä venäläisessä 26. meriekipaasissa. Hän sai hovineuvoksen arvonimen 1851. Hän oli ohjaaja ja lääkemääräysten antaja Povivalin instituutissa Pietarissa 1852, suuriruhtinatar Maria Nikolajevnan lääkäri 1853, nuorempi lääkäri venäläisessä 13. meriekipaasissa 1854–1855, Maria Nikolajevnan vakituinen lääkäri 1856, kollegiasessori 1857. Valtioneuvoksen arvon hän sai 1858. Tiettävästi hän oli keisarin henkilääkäri vuodesta 1860, mutta ainakin ja keisarinnan henkilääkäri vuodesta 1863.
Keisarin vanhimman pojan, perintöruhtinas Nikolain kuolema laskettiin kilpailijoiden piirissä hänen syykseen, mutta todellisuudessa silloisin lääketieteen toimin selkärangasta aivoihin levinnyttä tuberkuloosia ei olisi voitu parantaa. Hän jatkoi keisarinnan lääkärinä, mutta koki syytökset raskaina. Haartman erosi tehtävästä 1875, ja hänen seuraajakseen tuli venäläinen Sergei Petrovitsh Botkin. Sitä ennen Venäjän ylimystöpiireissä oli luottamus venäläislääkäreihin ollut vähäinen, siksi lääkärit olivat ulkomaalaisia, kuten Haartmankin.
Von Haartman avioitui Sofia Maria von Fehleisenin kanssa, ja heille syntyi tytär Gourly. Von Haartman kuoli 1. toukokuuta 1888 Sveitsin Luzernissa, jonne hän oli rakennuttanut huvilan.
André Schwarz-Bart
André Schwarz-Bart (23. toukokuuta 1928 Metz, Ranska – 30. syyskuuta 2006 Pointe-à-Pitre, Guadeloupe) oli ranskalainen kirjailija. Hän asui Guadeloupessa Karibian alueella.
Schwarz-Bart oli taustaltaan puolanjuutalainen. Hän osallistui toisen maailmansodan aikana Ranskassa vastarintaliikkeen toimintaan. Teoksestaan Viimeinen vanhurskas hän sai 1959 Goncourt-palkinnon. Hän kuvaa siinä Levyn suvun historiaa keskiajalta tuhoutumiseen holokaustiissa. Schwarz-Bartin teoksen alkuperäisestä ranskankielisestä nimestä Le dernier des Justes on väännös Claude Lanzmannin rabbi Benjamin Murmelsteinista tekemän dokumenttielokuvan Le dernier des injustes nimi, jota Murmelstein käytti itsestään. .
Iris Schwanck
Schwanck on valmistunut filosofian maisteriksi 1977 romaaninen filologia pääaineenaan Jyväskylän yliopistosta ja väitellyt Helsingin yliopistosta filosofian tohtoriksi 1994 romaanisen filologian alalta tutkimuksella ''La petite aventure dont le lecteur se souvient peut-être. Analyse linguistique des instrusions du narrateur dans huit romans''.
Schwank on ollut romaanisen filologian assistentti 1981–1990 Jyväskylän yliopistossa ja Helsingin yliopistossa; Kansainvälisten asioiden suunnittelija 1990–1995 Helsingin yliopistossa; CIMOn apulaisjohtaja 1995–1999; Suomen Ranskan-instituutin johtaja 1999–2000 ja Suomen kirjallisuuden tiedotuskeskuksen Filin johtaja 2001–2015.
Mäntyharjun rintama
Mäntyharjun rintama oli Suomen sisällissodan Savon rintaman rintamalohko, jonka taistelut käytiin Savon radan varrella Mäntyharjun, Jaalan ja Valkealan kuntien alueella. Mäntyharjun rintama muodosti Savon rintaman keskilohkon, joka oli sen pääpainopiste ja merkittävimpien taistelujen näyttämö. Mäntyharjun taisteluilla oli suuri merkitys myös sodan kokonaiskuvan kannalta. Rintamalinjan pysähtyessä punaiset eivät pystyneet etenemään valkoisten selustaan, eivätkä valkoiset katkaisemaan punaisille elintärkeää Pietarin rataa. Joidenkin tulkintojen mukaan rintaman alkuvaiheen tapahtumat ratkaisivat jopa sodan lopputuloksen, kun punaiset päättivät pohjoiseen etenemisen sijasta keskittyä rautatieyhteytensä turvaamiseen.
Mäntyharju oli Savon ja Kymenlaakson välisen liikenteen solmukohta, jossa yhtyivät rautatie ja kaksi maantietä. Lisäksi Mäntyharjulle oli maantieyhteys punaisten hallitsemasta Lappeenrannasta. Punaisten tavoitteena oli vallata strategisesti tärkeä Pieksämäen risteysasema, mikä olisi katkaissut valkoisten huoltoyhteyden Pohjanmaan ja Karjalan välillä sekä uhannut heidän selustaansa Pohjois-Hämeessä. Punaisten eteneminen kuitenkin pysähtyi Mäntyharjun eteläpuolelle Mouhun ja Hillosensalmen asemille, joiden hallinnasta käytiin maaliskuun alussa veriset taistelut. Rintamalinjan jäätyä paikoilleen punaiset keskittyivät turvaamaan itään johtavan rautatieyhteytensä suojaamalla Kouvolan risteysasemaa. Yhteenotot päättyivät toukokuun alkupäivinä punaisten vetäytyessä Mäntyharjulta, minkä jälkeen viimeiset punakaartilaiset antautuivat Kymenlaaksossa 5. toukokuuta.
Valkoiset
Sodan käynnistyessä Etelä-Savossa oli noin 200 suojeluskuntalaista, joita komensi everstiluutnantti Hjalmar von Bonsdorff komppanianpäällikköinään varatuomari Martti Eklund ja agronomi William Spåre. Helmikuun alussa komentajaksi tuli everstiluutnantti Lars W. Lundahl, kunnes ylipäällikkö C. G. E. Mannerheim määräsi kenraalimajuri Ernst Löfströmin Savon rintaman päälliköksi 12. helmikuuta alkaen. Samalla suojeluskuntalaisten avuksi lähetettiin Pohjanmaalta, Pohjois-Savosta ja Karjalasta koottuja joukkoja. Maaliskuun alussa niistä muodostettiin Savon ryhmä, jonka 1 000 miehen pääjoukko asettui Mäntyharjulle. Kuun vaihteessa rintamalle keskitettiin noin 2 000 miestä, joita huhtikuun alusta lähtien komensi eversti Ernst Linder. 27. huhtikuuta Mäntyharjulle siirrettiin vielä 2 000 miehen vahvuinen Pohjois-Pohjanmaan rykmentti, josta yhdessä Savon ryhmän kanssa muodostettiin erillinen Linderin komentama sotatoimiryhmä.
Mäntyharjun rintaman taisteluihin osallistui myös Kajaanin sissirykmentin sotamies Urho Kekkonen, joka raportoi tapahtumista Kajaanin Lehteen.
Punaiset
Savon rintama muodosti punaisten keskisen rintaman, jonka ylipäällikkö oli Vihtori Hasu. Mäntyharjun rintaman ylipäällikkönä toimi aluksi kotkalainen työmies Heikki Kröger, joka erotettiin juopottelun vuoksi 22. helmikuuta. Tilalle tuli Munsaaren punakaartin komppanianpäällikkö Vihtori Teikari, jonka apulaisena toimi Oskar Sundman. 6. maaliskuuta Hasu määräsi rintamapäälliköksi Aleksei Osipovin ja hänen apulaisekseen kotkalaisen Erkki Venholan. Jaalan rintamalohkosta vastasi Kymin punakaartiin kuulunut August Vartiainen. Viisimiehiseen rintamaesikuntaan kuuluivat myös pataljoonanpäällikkö A. Forsström Kuusankoskelta ja komppanianpäällikkö Enok Kärkkäinen Kotkasta.
Mäntyharjun rintamalla oli aluksi noin 1 600 punakaartilaista, mutta maaliskuun puoliväliin mennessä vahvuus kasvoi noin 2 500 mieheen. Pääosa joukoista oli Kymenlaaksosta, jonka lisäksi rintamalla taisteli muun muassa Helsingin punakaartin osastoja. Punaisten päätukikohtana oli aluksi Mouhu ja maaliskuun alusta lähtien Voikoski.
Taistelujen alkuvaiheessa punaisten vahvistuksena oli Aleksei Osipovin värväämä 200 miehen komppania latvialaisia Tuckumin rykmentin ammattisotilaita. Latvialaiset kuitenkin poistuivat rintamalta jo paein viikon jälkeen 14. helmikuuta. Emil Saarisen Suomen punakaarti -teoksen mukaan he saivat käskyn palata Pietariin, kun taas Aatos Tanskanen kertoo väitöskirjassaan, miten eliittijoukkoihin kuuluneet sotilaat suivaantuivat osapuolten raakalaismaisuuteen ja piittaamattomuuteen sodankäynnin säännöistä.
Ensimmäiset yhteenotot
Sodan käynnistyessä 27. tammikuuta Mäntyharjun suojeluskunta riisui seudun venäläiset sotilaat aseista ja vangitsi paikallisen työväenyhdistyksen johtohahmot. Seuraavana päivänä suojeluskuntalaiset räjäyttivät punaisten etenemistä hidastaakseen Mäntyharjun eteläpuolella sijaitsevat Hillosensalmen ja Torasjoen rautatiesillat. 29. tammikuuta valkoiset ottivat haltuunsa Mikkelin, jolloin Kuopion ja Varkauden punakaartit jäivät lopullisesti eristyksiin vailla yhteyttä muihin punaisiin. Kymenlaaksosta saapuneet punakaartilaiset puolestaan asettuivat helmikuun alkupäivinä parikymmentä kilometriä Mäntyharjun eteläpuolelle Mouhun asemalle. Heidän liikkeellelähtönsä Savon radalla oli viivästynyt, kun Pietarista saapunut asejuna ei tullut ajoissa Kouvolaan valkoisten räjäytettyä Korian rautatiesillan.
Ensimmäisten kahakoiden jälkeen valkoiset totesivat parinkymmenen kilometrin levyisen rintaman puolustamisen mahdottomaksi vain sadan miehen vahvuisella osastolla, joten 4. helmikuuta he päättivät katkaista radan ja palata Mikkeliin. Mäntyharju kuitenkin miehitettiin uudelleen jo vuorokautta myöhemmin. Tällä kertaa valkoiset pitivät asemansa vain parin päivän ajan, sillä latvialaisten avustamina punaiset valtasivat Mäntyharjun 7. helmikuuta. Kylästä poistuessaan valkoiset räjäyttivät Kiepin rautatiesillan. 11. helmikuuta latvialaiset hyökkäsivät viisi kilometriä Mäntyharjun pohjoispuolella sijaitsevaan Papinpohjan taloon, jota valkoiset pitivät päämajanaan. Taisteluita käytiin myös Mäntyharjun kirkon ympäristössä.
Korkopuristus
Korkopuristus (preeglaus) on painotekniikassa käytettävä menetelmä, jolla käsiteltävänä olevaan materiaaliin (lähinnä paperiin tai kartonkiin) tehdään kokoon puristamalla – yleensä koristekäyttöön tarkoitettu – koho- tai kaiverruskuvio. Puristamiseen käytetään meistiä tai reliefipintaista laattaa. Preeglaus on yksi vaativimmista ja tehokkaimmista painotuotteen viimeistelykeinoista.
Myös menetelmällä aikaan saatavaa kuviota nimitetään preeglaukseksi.
Mäntyharjun rintama
Hyökkäysvaihe
Pari viikkoa kestäneen rauhallisemman vaiheen jälkeen sotatoimet jatkuivat 3. maaliskuuta valkoisten hyökkäyksellä. Aamuvarhaisella 30 asteen pakkasessa käynnistynyt päähyökkäys suuntautui Mouhuun toisen osaston koukatessa Hillosensalmelle tarkoituksenaan katkaista punaisten perääntymistie. Punaiset olivat samanaikaisesti käynnistämässä omaa hyökkäystään viisi kilometriä Mouhun koillispuolella sijaitsevaan Kinniin, mutta törmäsivät valkoisiin heti liikkeelle lähdettyään ja palasivat asemiinsa. Hillosensalmella olleet Kotkan punakaartin osastot puolustautuivat hyökkääjää vastaan kolmen tunnin ajan, kunnes patruunapulan uhatessa vetäytyivät yhdeksältä Kirjokiven asemalle. Mouhusta lähetettiin paikalle osasto, joka neljän tunnin taistelun jälkeen pakotti valkoiset perääntymään radalta. Kun kotkalaiset saivat vielä avukseen Helsingistä saapuneen panssarijunan, joutui hyökkääjä kahden tulen väliin ja vetäytyi kolmelta iltapäivällä.
Mouhussa tilanne ratkesi iltapäivällä valkoisten kannalta onnekkaasti. Vihtori Teikarin määrättyä punaisten ampumatarvikkeet siirrettäviksi suojaan käsitti miehistö junan lähtövalmistelut perääntymiseksi ja nousi väkisin vaunuihin. Aseman jäätyä tyhjäksi oli Teikarin kuuden aikaan pakko vetää myös radan sivustoilla olleet joukot pois. Punaiset vetäytyivät neljän kilometrin päähän Voikoskelle, jonne Aleksei Osipovin johdolla perustettiin uudet puolustusasemat. Valkoisten päivän aikana kärsimät tappiot nousivat 38 kaatuneeseen. Joukossa olivat muun muassa jääkäriluutnantit Arvo Thauvón ja Bror Larsson. Perääntymisvaiheessa noin 15 miestä menetti henkensä osuman saaneen pyroksilliinilastin räjähtäessä Vuohijärven Paljakanlahdella, jolloin kuormasto vajosi jäihin. Taisteluun osallistuneen Wäinö Solan mukaan tapahtuma aiheutti sotaan tottumattomissa miehissä pakokauhun, jonka seurauksena osa miehistä harhaili metsissä parin vuorokauden ajan.
Saatuaan vahvistuksia Kouvolasta ja Helsingistä punaiset yrittivät vallata Mouhun takaisin 5. maaliskuuta. Helsingin punakaartin komppania eteni panssarijunalla valkoisten asemien tuntumaan, mutta joutui heti vaunuista noustessaan ankaraan tulitukseen. Etummainen vaunu sai pian osuman kranaatista, jolloin panssarijunan päällikkönä toiminut Aleksanteri Nyholm ja useita miehistön jäseniä kuoli. Hyökkäys keskeytettiin ja helsinkiläiset palasivat Voikoskelle. Illalla punaiset aloittivat rajun tykistökeskityksen saatuaan rintamalla operoineelta lentokoneelta tiedot valkoisten asemien sijainnista.
Punaisten viimeiset hyökkäykset käynnistyivät 11. maaliskuuta, joilloin tarkoituksena oli iskeä Mäntyharjulle radan sijasta sivustojen kautta. Rintamalle keskitettiin yli 2 200 miestä, joiden lisäksi punaisilla oli neljällä tykillä ja yhdellätoista konekiväärillä varustettu panssarijuna sekä kaksi lentokonetta. Kirjokiven asemalta käynnistyneen hyökkäyksen johtoon määrättiin Kotkan punakaartiin kuulunut Erkki Venhola. Idässä punaiset onnistuivat valtaamaan Turkinkylän ja Valtolan. Kaksi päivää myöhemmin he saivat haltuunsa vielä radan länsipuolella sijaitsevan Nurmaan. Myös valkoiset olivat saaneet vahvistuksia joiden avulla he pitivät asemansa Turkikylän ja Kinnin välimaastossa. Punaisten etenemisen pysähtyessä rintamalinja asettui välille Nurmaa–Leppäniemi–Varpanen–Turkinkylä–Valtola.
6. huhtikuuta valkoiset hyökkäsivät noin tuhannen miehen voimin Turkinkylään ja Valtolaan. Suunnitelmana oli punaisten oikean siiven saartaminen ja hyökkäys idästä käsin Voikoskelle. Pääosa joukoista oli vastikään rintamalle tulleita lähes kouluttamattomia asevelvollisia, jotka punaisten ankara konekivääri- ja tykkituli pysäytti nopeasti. Lopullisesti hyökkäys tyssäsi illan hämärtyessä, kun miehiä alkoi poistumaan taistelukentältä omin nokkinensa. Valkoisten tappiot nousivat 15 kaatuneeseen. Heidän joukossaan olivat jääkärivänrikki Juho Putaansuu sekä patterinpäällikkönä toiminut ruotsalainen luutnantti Arvid Rhodin. Punaiset menettivät taistelussa ainakin 13 kaatunutta.