cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
MIPS
Joissain yhteyksissä MIPS-luvulla tarkoitetaan myös Dhrystone-nopeustestiohjelman antamaa tulosta; Dhrystone ilmoittaa suorittimen nopeuden verrattuna 70-luvun VAX 11/780-tietokoneeseen, eli montaako VAX 11/780n käskyä vastaavan työmäärän suoritin laskee sekunnissa. Tämä mahdollistaa eri suorinarkkitehtuurien vertailun keskenään. Dhrystone on kuitenkin hyvin muinainen ja alkeellinen testiohjelma eikä sen perusteella voida tehdä paljoakaan johtopäätöksiä modernien tietokoneohjelmien suorituskyvystä eri suorittimilla.
United States Army Rangers
thumb|250px|Ranger-partio Irakissa vuonna 2007. U.S. Army Rangers (virallisesti 75th Ranger Regiment eli 75. Ranger-rykmentti) on Yhdysvaltain maavoimien erikoisoperaatioiden esikunnan (United States Army Special Operations Command) alaisuuteen kuuluva kevyen jalkaväen yksikkö.
Historia
thumb|250px|Ranger-tunnus toisen maailmansodan ajalta. Ranger-joukkojen historian katsotaan alkaneen vuonna 1756, kun majuri Robert Rogers värväsi yhdeksän komppaniallista amerikkalaisia uudisraivaajia taistelemaan siirtomaasodassa Britannian puolella Ranskaa vastaan. Yhdysvaltain vapaussodassa Ranger-joukot taistelivat Britanniaa vastaan ja tulivat tunnetuksi muun muassa ampumataidostaan. Yhdysvaltain sisällissodassa kummankin osapuolen riveissä oli Ranger-yksiköitä.
Toisen maailmansodan aikana Ranger-nimitys otettiin uudelleen käyttöön, kun Yhdysvallat perusti brittiläisten kommandojoukkojen esikuvan mukaan kuusi Ranger-pataljoonaa. 1. Ranger-pataljoona lähetettiin vuonna 1942 Skotlantiin brittiläiseen kommandokoulutukseen. 1. ja 3. ja 4. Ranger-pataljoona taistelivat Pohjois-Afrikassa ja Italiassa. 2. ja 5. Ranger-pataljoona osallistuivat Normandian maihinnousuun Omaha Beachilla, jossa syntyi motto: "Rangers lead the way!" 6. Ranger-pataljoona taisteli Tyynellämerellä. Euroopassa Ranger-pataljoonia käytettiin yleensä maihinnousujen ja hyökkäysten kärkijoukkoina, mutta Tyynellämerellä Ranger-joukot toimivat pienempinä osastoina vihollisen linjojen takana.
Vuonna 1950 käynnistyneessä Korean sodassa Ranger-joukot organisoitiin pataljoonien sijaan kuudeksi Airborne Ranger -komppaniaksi, jotka tekivät Ranger-joukkojen ensimmäiset laskuvarjohypyt taisteluolosuhteissa. Nämä Airbourne Ranger -komppaniat toimivat amerikkalaisten jalkaväkidivisioonien erikoisjoukkoina, jotka suorittivat tiedustelu- ja tuhoamistehtäviä pohjoiskorealaisten ja kiinalaisten joukkojen selustassa.
Vietnamin sodassa prikaateihin ja divisiooniin liitettiin kaukopartioinnista vastannut LRRP-komppania (Long Range Reconnaissance Patrol). Vuonna 1969 LRRP-yksiköt organisoitiin 75. jalkaväkirykmentiksi (Ranger). Yhdysvaltain vetäydyttyä Vietnamista palattiin toisessa maailmansodassa käytettyyn pataljoona-organisaatioon, kun 75. jalkaväkirykmenttiin vuonna 1974 perustettiin 1. ja 2. Ranger-pataljoona ja vuonna 1984 vielä 3. Ranger-pataljoona. Vuonna 1986 joukko-osaston nimi 75. jalkaväkirykmentti (Ranger) muutettiin 75. Ranger-rykmentiksi. 2000-luvulla 75. Ranger-rykmentti on osallistunut sotatoimiin Irakissa ja Afganistanissa.
Tehtävät
thumb|250px|Ranger-koulutusta Floridan rämeillä. 1980- ja 1990-luvulla Ranger-joukkojen pääasiallisia tehtäviä olivat lentokenttien ja muiden strategisten kohteiden valtaus sekä toisten erikoisjoukkojen, kuten Delta Forcen, operaatioiden tukeminen. 2000-luvulla Afganistanin ja Irakin sotatoimissa 75. Ranger-rykmentti on muovautunut kevyen jalkaväen eliittiyksiköstä itsenäisiä operaatioita suorittavaksi erikoisjoukoksi, jonka keskeisiä tehtäviä ovat iskuosastotoiminta, tiedustelu sekä pelastus- ja evakuointitehtävät.
Organisaatio
75. Ranger-rykmentti käsittää kolme pataljoonaa (Special Operations Battalions), joista kukin koostuu neljästä kiväärikomppaniasta, tukikomppaniasta ja esikuntakomppaniasta. Vuonna 2006 rykmenttiin lisättiin neljäs pataljoona (RSTB, Regimental Special Troops Battalion) jossa on tukitoimintoja, kuten viestikomppania sekä uusien Ranger-kandidaattien valintakurssista ja koulutuksesta vastaavan komppania (Ranger Selection and Training Company). RSTB:hen kuuluu myös kaksi tiedustelukomppaniaa, joista toinen (Military Intelligence Company) vastaa tilannekuvasta ja yhteyksistä muihin tiedusteluorganisaatioihin, ja toinen (RRC, Regimental Reconnaissance Company) vastaa taktisesta tiedustelusta ja voi tarvittaessa lähettää vihamieliseen ympäristöön ryhmiä suorittamaan erikoistiedustelun lisäksi myös muita tehtäviä, kuten panttivankien vapautus tai vastustajan johtajien eliminointi. RRC:hen voivat hakea Ranger-kurssin (Ranger School) suorittaneet Ranger-rykmentin sotilaat, jotka läpäisevät Delta Forcen valintakurssista vaikutteita ottaneen RRC:n oman valintakurssin.
Koulutus
thumb|250px|Kaikki Ranger-rykmentin sotilaat ovat käyneet laskuvarjohyppykurssin. Ranger-rykmenttiin pyrkivien vapaaehtoisten on läpäistävä arviointi ja valintakurssi RASP (Ranger Assessement and Selection Program). Sitä ennen hakijoiden on käytävä kolmen viikon laskuvarjohyppykurssi (Airborne School) sekä kolmen viikon perehdyttämisjakso (Pre RASP), jonka aikana heidän soveltuvuutensa Ranger-koulutukseen arvioidaan. Perehdyttämiskurssilta jatkoon päässyt miehistö ja aliupseerit kersanttiin asti käyvät kahdeksan viikon RASP1-kurssin, jossa testataan hakijoiden fyysistä ja psyykkistä kestävyyttä sekä opetetaan Ranger-taitoja, kuten partiointia ja iskuosastotoimintaa. Jopa 75 prosenttia RASP1:n osallistujista saattaa karsiutua pois kurssilta. Upseerien ja aliupseerien kersantista ylöspäin tulee Ranger-rykmenttiin päästäkseen suorittaa ensin yhdeksän viikon Ranger-kurssi (Ranger School) ja sen jälkeen kolmen viikon RASP2-kurssi, jossa opetetaan Ranger-taktiikkaa ja -johtamista. RASP-kurssin läpäisseet saavat vaaleanruskean Ranger-baretin ja 75. Ranger-rykmentin hihamerkin (Ranger Scroll), minkä jälkeen koulutus jatkuu. Ranger-koulutuksen painopistealueet ovat fyysinen kestävyys, tarkka-ammunta, lääkintätaidot, pienryhmätaktiikka ja liikkuvuus.
Kaikkien 75. Ranger-rykmentin upseerien sekä aliupseerien kersantista ylöspäin on läpäistävä 61 päivän pituinen Ranger-kurssi (Ranger School), jota pidetään Yhdysvaltain armeijan fyysisesti ja psyykkisesti vaativimpana johtamiskurssina. Sen aikana kurssilaiset joutuvat toimimaan jatkuvassa uni- ja energiavajeessa, mikä omalta osaltaan lisää kurssin kuormittavuutta. Yli puolet osallistujista joutuu keskeyttämään kurssin. Ranger-kurssille voi pyrkiä myös 75. Ranger-rykmentin ulkopuolelta muista yksiköistä tai aselajeista sekä Yhdysvaltain liittolaismaista. Kurssin läpäisseet saavat oikeuden käyttää tavoiteltua Ranger-merkkiä (Ranger Tab). Vuonna 1950 perustetun Ranger-kurssin järjestää Yhdysvaltain maavoimien jalkaväkikoulun Ranger-koulutusprikaati (Ranger Training Brigade, U.S. Army Infantry School).
Ranger-kurssin ensimmäisen 21 päivää kestävän vaiheen (Benning Phase) aikana testataan kurssilaisten fyysistä ja henkistä kestävyyttä sekä harjoitellaan mm. partiointia, tulenjohtoa sekä räjähteiden ja viestivälineiden käyttöä. Toinen vaihe (Mountain Phase) keskittyy kiipeilykoulutukseen sekä tiedustelu- ja taistelupartiointiin vuoristo-olosuhteissa. Kolmannen vaiheen (Florida Phase) aikana suunnitellaan ja toteutetaan partion maahanlasku- ja maihinnousuoperaatio sekä testataan johtamistaitoja taisteluharjoituksissa Floridan rämeillä.
RASP- ja Ranger-kurssien jälkeen 75. Ranger-rykmentin sotilaat voivat käydä lisäkursseja, joiden aiheina ovat esimerkiksi kohdetiedustelu, räjähteiden käsittely, viestitoiminta, lääkintätaidot, tarkka-ammunta, HALO-laskuvarjohypyt (High Altitude, Low Opening) tai taistelusukeltaminen (Combat Diving/SCUBA). Jotkut rangerit siirtyvät myöhemmin Delta Forceen.
Aseistus
thumb|300px|Ranger aseenaan M4-karbiinin edeltäjä CAR-15.
75. Ranger-rykmentti käyttää aseinaan esimerkiksi
Alexander von Krobatin
Krobatin valmistui tykistöakatemiasta vuonna 1869 ja perehdyttyään vuosien ajan tykistön käyttöön sodankäynnissä hän toimi teknisen sotilasakatemian ohjaajana vuosina 1877–1882. Vuodesta 1896 hän työskenteli sotaministeriössä ja yleni 1895 everstiksi, 1900 kenraalimajuriksi, 1905 sotamarsalkkaluutnantiksi ja 1910 Feldzeugmeisteriksi. Hän kantoi huolta etenkin tykistön aseistuksesta ja vuonna 1912 hänestä tuli keisarikunnan sotaministeri. Heinäkuun kriisin aikana vuonna 1914 Krobatin vaati äänekkäästi välitöntä sodanjulistusta Serbialle ja tuki näin esikuntapäällikkö Franz Conrad von Hötzendorfia. Sodan aikana Krobatin ei sotaministerinä onnistunut lisäämään ase- ja tarviketeollisuutta siinä määrin kuin Itävalta-Unkarin asevoimat olisivat tarvinneet, mutta hän sai kolminkertaistettua tykkien määrän.
Krobatin korotettiin vapaaherraksi vuonna 1915 ja ylennettiin kenraalieverstiksi seuraavana vuonna. Sen jälkeen kun Conrad von Hötzendorf oli maaliskuussa 1917 syrjäytetty esikuntapäällikön paikalta myös Krobatinin asema kävi hankalaksi. Huhtikuussa samana vuonna hänet lopulta vapautettiin omasta pyynnöstään sotaministerin tehtävistä ja siirrettiin rintamalle, ensin neljännen armeijan komentajaksi Galitsiaan ja syksyllä uuden kymmenennen armeijan komentajaksi Kärnteniin Italian-vastaiselle rintamalle. Voittoisassa Caporetton taistelussa lokakuussa 1917 Krobatinin armeija sai vangiksi kaksi italialaista divisioonaa, ja hänet palkittiin 5. marraskuuta ylennyksellä sotamarsalkaksi. Vuonna 1918 Krobatinin joukot osallistuivat epäonnistuneeseen hyökkäykseen Piavejoella. Aivan sodan lopussa italialaiset tuhosivat hänen armeijansa Vittorio Veneton taistelussa. Krobatin vetäytyi palveluksesta sodan päätyttyä.
Rochesterin rautatieasema
Rochesterin rautatieasema on Rochesterissa New Yorkin osavaltiossa sijaitseva rautatieasema, jolla pysähtyvät Lake Shore Limitedin, Empire Servicen ja Maple Leafin vuorot.
Betrayal at Krondor
Betrayal at Krondor on Dynamixin kehittämä ja Sierra On-Linen julkaisema roolipeli, joka on julkaistu vuonna julkaistu DOS-alustalle. Pelin sijoittuu Raymond E. Feistin Riftwar-kirjasarjan Midkemia-fantasiamaailmaan. Pelille julkaistiin vuonna 1998 jatko-osa Return to Krondor.
Pelaaminen
Peli käyttää 256-väristä 320x200 VGA-tilaa. Ulkomaailma on kuvattu sprite-grafiikkaa ja teksturoitua 3D-grafiikkaa yhdistelevän pelimoottorin avulla. Vuoropohjaisessa taistelussa hahmot esitetään valokuvista digitoituina, animoituina spriteinä, merkittävät kaupungit ja vastaavat paikat on esitetty maalauksesta digitoituna kuvana, johon on määritetty hotspotteja.
Pelasta kirja
Pelasta kirja oli vuonna 2005 perustetun Kansalliskirjaston ystävien oheisprojekti. Tarkoituksena oli kerätä varoja erilaisiin kirjallisiin kohteisiin. Kohteina oli esimerkiksi lentolehtisiä, kirjallisuutta, nuotteja, alkuperäisteoksia ym. Jokaiselle kohteelle luotiin oma avustusstrategiansa. Tärkein tavoite on aineiston digitointi, jotta alkuperäisiä teoksia ei tarvitsisi käyttää. Alkuperäisen teoksen käyttö johtaisi teoksen tuhoutumiseen ajan kuluessa. Digitoitua versiota voidaan lukea kuin alkuperäistä, mutta alkuperäinen ei siis tuhoudu. Digitoinnin lisäksi teokset puhdistetaan, sidotaan ja varmistetaan että teos on kunnossa säilyäkseen edelleen vuosisatoja. Useat kohteet voivat olla hyvinkin vanhoja. Vanhimmat tuettaviksi tarjotut kohteet ovat 1500-luvulta.
Teoksille on olemassa erilaisia avustusmahdollisuuksia. Halutessaan on voinut tukea koko teoksen konservointia. Tällöin tukemiseen tarvitava summa on ollut noin 500–20 000 euroa. Esimerkiksi "Manuale Lappocium" -kirjaa on avustettu 10 000 eurolla, toki yrityksen voimin. Yksityishenkilöiden suurimmat lahjoitukset ovat olleet jopa 2000 euroa. Tarkoitus kuitenkaan ei ole ollut, että vain varakkaat voivat osallistua kirjojen säilytykseen. Asiaan voi osallistua myös pienemmillä lahjoituksilla. 50 eurolla pääsee tukemaan yleisiä tavoitteita. Tämä tarkoittaa sitä, ettei tukija itse voi määritellä tukikohdetta, mutta rahalla avustetaan yleistä periaatetta sekä yhteiskohteita.
Pelasta kirja -ohjelman merkitys on suuri Suomen kulttuurin kannalta. Valtaosa kohteista on joko suomalaista tuotantoa tai suomalais-ugrilaista kirjallisuutta. On tärkeää säilyttää vanhoja teoksia tuleville sukupolville, jotta hekin voivat lukea ja oppia omasta historiastaan toisen ajan aikalaisten kirjoituksista.
Pelasta kirja -keräys päättyi 9. toukokuuta 2014. Pelastetut teokset ovat digitoituina nähtävissä Kansalliskirjaston Doria-tietokannassa.
Iivari Salminen
Iivari Samuli Salminen (30. kesäkuuta 1908 Mänttä – 20. joulukuuta 1984) oli suomalainen kilpakävelijä. Hän edusti Enson Kisailijoita ja Tampereen Pyrintöä.
Salminen voitti 30 kilometrin kävelyn Suomen-mestaruuden vuosina 1945, 1947, 1949 ja 1950 sekä saavutti SM-hopeaa vuosina 1940 ja 1951. 20 kilometrin kävelyssä hän sai SM-pronssia vuonna 1955.
Salmisen ennätys 20 kilometrin kävelyssä oli 1.42.40 (Helsinki 1952), 30 kilometrin kävelyssä 2.41.28 (Kymi 1949) ja 50 kilometrin kävelyssä 5.19.22,4 (Helsinki 1948).
Salminen oli ehdolla Lontoon olympialaisiin vuonna 1948, mutta kävelijöitä ei kisoihin lähetetty. Helsingin olympialaisten karsintakilpailuissa hänen jalkansa hiertyivät niin pahoin, että hänen täytyi keskeyttää. Iivari Salmiselle on myönnetty Suomen Urheilun pronssinen ansiomitali. Salminen oli ammatiltaan koneenhoitaja. Hän harrasti metsästystä ja kalastusta. Myös hänen poikansa Seppo Salminen oli SM-tasoinen kävelijä.
Jacob Trouba
Jacob Trouba (s. 26. helmikuuta 1994, Rochester, Michigan) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa New York Rangersin joukkuetta.
Trouba on NHL-seura Winnipeg Jetsin ensimmäisen kierroksen varaus vuoden 2012 varaustilaisuudesta.
Ura
Trouba teki NHL-uransa ensimmäisen maalin uransa ensimmäisessä ottelussa, lokakuussa 2013 Edmonton Oilersia vastaan.
Kesäkuussa 2019 Trouba kaupattiin New York Rangersiin vaihdossa tulevan varaustilaisuuden varausvuoroon.
Funny Little World
”Funny Little World” on single norjalaisen viulisti-laulajan Alexander Rybakin ensimmäiseltä studioalbumilta Fairytales. Kappale julkaistiin Norjassa 13. toukokuuta 2009 albumin toisena singlenä. Kappaleen kirjoitti Alexander Rybak ja tuotti Henrk Wikström ja Amir Aly.
”Funny Little World” sai paljon positiivista kritiikkiä useimmilta norjalaisilta kriitikoilta. Kappale nousi Norjan listojen sijalle 2 sen ensimmäisellä viikolla, ja ainoa kappale sen edellä oli Rybakin oma ”Fairytale”. ”Funny Little World” julkaistiin ensin digitaalisena versiona Norjassa Alexander Rybakin syntymäpäivänä, 13. toukokuuta. Kappale nousi listan kärkeen toisella viikollaan.
Alexander Rybak esitti akustisen version kappaleesta ensi kertaa Eurovision laulukilpailun lehdistötilaisuudessa Moskovassa, Venäjällä.
Listasijoitukset
Kun ”Funny Little World” nousi Norjan listoille, se oli ensimmäinen kerta kun norjalainen artisti piti hallussaan sekä ensimmäistä että toista sijaa.
Operculum (aivot)
300px|thumb|Ihmisen aivot, jossa vihreän eri sävyillä väritetty operculum Operculum (, 'kansi') on osa aivojen otsalohkoa. Tunnetuimpia osia operculumissa on niin sanottu Brocan alue, jonka tehtävänä on huolehtia puheesta, kirjoittamisesta ja lukemisesta.
Albert Einsteinin ruumiinavauksen jälkeen säilytetyissä aivoissa on havaittu, että häneltä puuttui parietaalinen operculum.
Uljoty
Uljoty on kylä ja maalaiskunta Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Ingoda-joen yläjuoksulla 120 kilometriä Tšitasta lounaaseen. Kylä on Uljotyn piirin keskus. Asukkaita on 6 400 henkeä (vuonna 2002).
Uljoty on venäläisten uudisasukkaiden perustama. Ensimmäisen kerran se mainitaan vuonna 1788. Kylässä on keskikoulu, lasten luomistyön keskus, kulttuuritalo, kaksi kirjastoa ja piirisairaala. Kulttuuritalon yhteydessä toimii kansanteatteri, kansankuoro ja nukketeatteri. Paikallislehtenä ilmestyy Uljotovski vestnik.
Barney (koira)
thumb|250px|BarneyBarney (30. syyskuuta 2000 New Jersey – 1. helmikuuta 2013 ) oli Yhdysvaltain presidentin George W. Bushin ja hänen vaimonsa Laura Bushin skotlanninterrieri. Barneyn emä oli nimeltään Coors ja isä Kelly. Internetissä on monta Barneylle omistettua Internet-sivua. Valkoinen talo avasi koiralle oman Yhdysvaltojen hallinnon .gov-päätteisen sivuston Barney.gov toukokuussa 2004.
Videot
Barney esiintyi monissa Valkoisen talon henkilökunnan tekemissä Barneycam-videoissa. Videoissa esiintyi lisäksi Bushien toinen skotlanninterrieri, Miss Beazley. Videot ovat katsottavana Valkoisen talon Internet-sivuilta.
Aiheesta muualla
Animaux domestiques des présidents des États-Unis
Lontoon sopimus (1915)
Lontoon sopimus oli ensimmäisen maailmansodan aikana 26. huhtikuuta 1915 Lontoossa puolueettoman Italian sekä ympärysvaltoihin kuuluneiden Ranskan, Ison-Britannian ja Venäjän välillä allekirjoitettu salainen sopimus, jolla varmistettiin Italian liittyminen sotaan. Sopimuksessa Italialle luvattiin Itävalta-Unkariin kuuluneita alueita, mikäli se liittyisi sotaan kuukauden kuluessa sopimuksen allekirjoittamisesta.
Francesco Saverio Nitti
Francesco Saverio Nitti (19. heinäkuuta 1868 Melfi – 20. helmikuuta 1953 Rooma) oli italialainen poliitikko, joka toimi Italian pääministerinä ensimmäisen maailmansodan jälkeen 1919–1920.
Lontoon sopimus (1915)
Sopimuksen tausta ja sisältö
Italia oli ollut vuodesta 1882 kolmiliiton jäsen ja siten periaatteessa keskusvaltojen eli Saksan ja Itävalta-Unkarin liittolainen, mutta maailmansodan puhjettua elokuussa 1914 Antonio Salandran hallitus oli julistanut Italian puolueettomaksi. Sen jälkeen Italia oli antanut sodan molempien osapuolten kosiskella itseään ja odottanut, kummalta puolelta se saisi paremman tarjouksen sotaan liittymisestä. Maan ulkoministeri Sidney Sonnino kutsui tätä ”pyhän itsekkyyden” politiikaksi. Saksan painostuksesta Itävalta-Unkari lupautui luovuttamaan Italialle Trentinon alueen ja antamaan sille vapaat kädet Dodekanesiassa ja Albaniassa sekä takaamaan Triestelle autonomian. Ympärysvallat tekivät kuitenkin korkeamman tarjouksen: keskusvaltojen lupaamien alueiden ohella Italia saisi sodan jälkeen Itävalta-Unkarilta Etelä-Tirolin ja sen mukana Itävallan saksankielisiä alueita aina Brennerin solaan asti sekä Triesten, Gorizian, Istrian niemimaan ja pohjoisen Dalmatian rannikon. Lisäksi Italia saisi osan Turkin Adaliasta siinä tapauksessa, että myös Ottomaanien valtakunnan alueita jaettaisiin sodan jälkeen.
Salainen liittosopimus allekirjoitettiin tältä pohjalta 26. huhtikuuta Lontoossa. Siinä Italialle luvattiin edellämainittujen alueiden ohella eräitä pieniä saaria, osuus tulevista sotakorvauksista sekä mahdollisuus saada kompensaatiota, mikäli Ranska ja Iso-Britannia ottaisivat haltuunsa Saksan siirtomaat Afrikassa. Italia lupasi sopimuksessa käyttää kaikki resurssinsa sotaan keskusvaltoja vastaan. Venäjä lupasi sitoa Itävalta-Unkarin joukkoja itärintamalle, jotta Italia ei joutuisi yksin niitä vastaan.
Francesco Saverio Nitti
Nitti oli vielä parlamentin jäsenenä 1921–1924, mutta jäi syrjään politiikasta fasistien kiristäessä otettaan vallasta. Myöhemmin hän asui vuosia maanpaossa Ranskassa ja omistautui kirjoittamiselle. Saksalaiset vangitsivat Nittin toisen maailmansodan aikana elokuussa 1943 ja internoivat hänet Itävaltaan, mistä hän vapautui sodan päätyttyä. Hänet valittiin Italian senaattiin vuonna 1948.
Lontoon sopimus (1915)
Seuraukset
Lontoon sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen Salandran hallitus ilmoitti 3. toukokuuta 1915 Italian eroavan kolmiliitosta, mikä enteili sotaan liittymistä ympärysvaltojen puolelle. Enemmistö Italian parlamentin jäsenistä ja myös enemmistö kansasta kuitenkin vastusti sotaa, sillä pelkkä puolueettomuuskin näytti joka tapauksessa tuovan Italialle Itävalta-Unkarin lupaamat alueet. Yli 300 kansanedustajaa vaati sodan vastustajana tunnettua entistä pääministeriä Giovanni Giolittia palaamaan hallituksen johtoon. Pääministeri Salandra ehti jo jättää eronpyyntönsä, mutta Giolitti ei kyennyt muodostamaan hallitusta, koska hän olisi sodan välttämiseksi joutunut irtisanomaan Lontoon sopimuksen ja pettämään Italian uudet liittolaiset. Sitä ei myöskään kuningas Viktor Emanuel III olisi hyväksynyt. Samaan aikaan sodan kannattajat, kuten Gabriele D’Annunzio ja Benito Mussolini järjestivät äänekkäitä mielenosoituksia sodan julistamisen puolesta. Kuningas ei lopulta myöntänyt Salandran hallitukselle eroa ja 20. toukokuuta parlamentti antoi hallitukselle lähes yksimielisesti vapaat kädet ryhtyä sotaan. Italia julisti sodan Itävalta-Unkarille 23. toukokuuta.
thumb|385px|Kartassa punaisella Italialle Lontoon sopimuksessa luvattu raja [[Adrianmeri|Adrianmeren rannikolla, vihreällä lopulta totetunut raja.]] Italialaisten suureksi pettymykseksi Italia ei saanut maailmansodan jälkeen Pariisin rauhankonferenssissa kaikkia niitä alueita, jotka sille oli luvattu. Konferenssissa taitettiin peistä Italian rajoista uuden Jugoslavian valtion kanssa Balkanilla. Varsinkin Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilson taivutteli Italian edustajat perääntymään alkuperäisistä vaatimuksistaan. Saint-Germainin rauhansopimuksessa (1919) Italia sai lopulta Trentinon, Gorizian, Etelä-Tirolin, Triesten ja Istrian niemimaan, mutta ei Fiumea eikä alueita Dalmatiasta, Albaniasta tai Afrikasta. Italian nationalistit julistivat, että Italialta oli riistetty sille kuuluneet saatavat. D’Annunzion johtamat vapaaehtoiset valtasivat lopulta omin päin italiankielisen Fiumen estääkseen sen päätymisen Jugoslavialle.
Justin Chambers
Justin W. Chambers (s. 11. heinäkuuta 1970 Springfield, Ohio) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja entinen malli. Hänet tunnetaan parhaiten roolistaan Alex Karevina sairaalamaailmaan sijoittuvassa draamasarjassa Greyn anatomia.
Ura
Chambers värvättiin Calvin Kleinin malliksi metrosta hänen ollessaan lomamatkalla Pariisissa. Myöhemmin hän työskenteli Euroopassa, Japanissa ja Yhdysvalloissa erilaisille tuotemerkeille Calvin Kleinin lisäksi, esimerkiksi Giorgio Armanille. Päätettyään siirtyä näyttelijäuralle Chambers muutti New Yorkiin opiskellakseen neljä vuotta H.B Studioilla. Se toi hänelle muutamia TV-rooleja muun muassa saippuasarjoihin Another World ja New York Undercover. Chambers sai rooleja myös muutamista elokuvista, kuten vuonna 2001 julkaistuista The Wedding Plannerista (jossa näyttelivät myös Jennifer Lopez ja Matthew McConaughey) ja The Musketeer -elokuvasta. Chambersin muita elokuvia ovat vuonna 2002 ilmestynyt Hysterical Blindness (TV-elokuva) ja vuonna 2005 julkaistut elokuvat Southern Belles ja The Zodiac. Vuodesta 2005 Chambers on näytellyt Alex Karevia sairaaladraamassa Greyn anatomia.
Yksityiselämä
Chambers syntyi Springfieldissä, Ohiossa vanhempinaan Pam ja John Chambers. Hänellä on kaksoisveli Jason ja yksi vanhempi veli ja kaksi vanhempaa isosiskoa. Chambers on ollut naimisissa Keisha Chambersin kanssa vuodesta 1993 lähtien ja heillä on viisi yhteistä lasta: Isabella (s. 1994), Maya ja Kaila (kaksoset, s. 1996), Eva (s. 1998) ja Jackson (s. 2002). Justin tapasi vaimonsa ollessaan mallina Calvin Kleinilla, jossa Keisha toimi mallienetsijänä.
Satunnaismuuttuja
Satunnaismuuttuja eli stokastinen muuttuja on todennäköisyyslaskennan peruskäsite, joka tarkoittaa satunnaisilmiön määräämää lukua. Jos tunnetaan satunnaismuuttujan taustalla olevan satunnaisilmiön perusjoukko, on satunnaismuuttuja funktio, joka liittää jokaiseen perusjoukon alkeistapaukseen \omega reaaliluvun. Funktion X(\omega) tulee kuitenkin olla mitallinen funktio. Yleensä satunnaismuuttujan merkinnästä jätetään argumentti \omega merkitsemättä eli kirjoitetaan X(\omega)=X.
Satunnaismuuttuja voi olla tyypiltään diskreetti tai jatkuva. Esimerkiksi pilkkikilpailun tulos riippuu onnesta ja "Ahdin" tarjoamat kalat voidaan ilmaista lukumääränä (diskreetti) tai painona (jatkuva). Satunnaismuuttujan laskemistavan valinta ratkaisee sen numeerisen esitystavan. Satunnaismuuttujat, jotka eivät ole pelkästään toista tyyppiä, kutsutaan sekatyyppisiksi.
Diskreetit satunnaismuuttujat
Toisessa esimerkissä kahden nopan heitossa tulokseksi halutaan molemman nopan silmälukujen summa. Silloin perusjoukon alkeistapaukset muodostuvat noppien silmälukupareista (m,n), joista muodostetaan satunnaismuuttuja Y: Satunnaismuuttujan arvojoukko on silloin  Nämä esimerkit olivat yksinkertaisia satunnaismuuttujia, koska perusjoukko oli kooltaan äärellinen.
Seuraava satunnaismuuttuja muodostuu tapauksista, joita voi olla numeroituvasti ääretön määrä. Heitetään kolikkoa, kunnes saadaan ensimmäisen kerran kruuna. Jos kruuna saadaan heti, merkitään satunnaismuuttujan Z arvoksi nolla. Jos saadaan aluksi klaava ja sitten kruuna, merkitään satunnaismuuttujan arvoksi yksi. Satunnaismuuttujan arvojoukko on silloin
Jatkuvat satunnaismuuttujat
Satunnaismuuttuja saa yleensä arvot suljetulta väliltä [a,b], puoliavoimelta väleiltä [a,b ) tai (a,b] taikka avoimelta väliltä (a,b), missä rajat ovat äärellisiä tai äärettömiä.
Matemaattinen määritelmä
Satunnaismuuttuja X on mitallinen funktio, missä määrittelyjoukko \Omega on todennäköisyyslaskennassa käytettävä perusjoukko ja funktion arvojoukkona ovat reaaliluvut. Jos siis alkeistapaus \omega oletetaan valituksi, on satunnaismuuttujan arvo X(\omega) yksikäsitteisesti määritelty, joten siinä mielessä se ei ole "satunnainen" eikä "muuttuja". Kuvauksen arvojoukko (eli kuva) voi olla reaalilukujen osajoukko. Satunnaismuuttujan kuvaus yksittäisillä alkeistapauksen tai tapahtuman arvoilla on silloin Alkeistapaus tai tapahtuma voidaan ilmaista tämän käänteiskuvauksena X^{-1}(M).
Funktio tulee olla mittallinen eli \mathcal{F}-mitallinen kuvaus. Tämä tarkoittaa sitä, että jokaisen perusjoukon osajoukko kuuluu sigma-algebraan \mathcal{F}. Vain silloin X^{-1}(M) on varmasti tapahtuma eli, joka kuuluu aina Borel-joukkoon.
Satunnaismuuttujaa on määritelty myös siten, että se on mitallinen funktio todennäköisyysavaruudesta mitta-avaruuteen
Todennäköisyysjakauma
pienoiskuva|Nopan silmäluvut ovat luvut 1-6 ja niiden pistetodennäköisyydet ovat kaikki yhtä suuret. Todennäköisyysjakauma, usein yksinkertaisesti vain jakauma, määrittelee satunnaismuuttujien arvojen esiintymistodennäköisyydet ja samalla sen käyttäytymisen oleellisimman piirteen. Satunnaismuuttujat luokitellaankin niiden todennäköisyysjakaumiensa mukaisesti eri tyyppeihin. Jakauma voidaan määritellä kahdella eri tavalla: todennäköisyys- eli tiheysfunktiolla tai kertymä- eli jakaumafunktiolla. Eri tavat ovat hyödyllisiä eri tilanteissa, mutta kummastakin funktiosta voidaan johtaa kaikki satunnaismuuttujan ominaisuudet. Jakaumien rakenteet eroavat toisistaan vielä sen mukaan, onko satunnaismuuttuja diskreetti vai jatkuva.
Todennäköisyysfunktiot
pienoiskuva|Kahden nopan silmälukujen summan jakaumafunktion pistetodennäköisyydet jakautuvat kuvaajan mukaisesti.Todennäköisyysfunktiot ovat diskreetillä ja jatkuvalla satunnaismuuttujilla varsin erilaiset.
Diskreetit satunnaismuuttujat
Diskreettien satunnaismuuttujien jakauma on luettelo, jossa jokaiseen satunnaismuuttujan arvoon X=x_i liitetään todennäköisyyden arvo p_i. Usein käytetty merkintätapa on Diskreettien satunnaismuuttujien todennäköisyyksiä kutsutaan myös pistetodennäköisyyksiksi.
Esimerkiksi kahden nopan heitossa, jossa satunnaismuuttujana on noppien silmälukujen summa, saadaan satunnaismuuttujan arvojen perusjoukoksi Kuten oheisesta kuvaajasta voi nähdä, noudavat seuraavat pistetodennäköisyydet sen todennäköisyysjakaumaa:  ja
Todennäköisyysjakauman todennäköisyyksien summa tulee aina olla yksi. pienoiskuva|Esimerkki jatkuvasta satunnaismuuttujan tiheysfunktiosta \phi(x) on [[normaalijakauman kuvaaja.]]
Jatkuvat satunnaismuuttujat
Jatkuvien satunnaismuuttujien todennäköisyysfunktio on tiheysfunktio f(x) (joskus \phi(x)), joka saa satunnaismuuttujan arvoalueella vain positiivisia arvoja ja muualla se saa arvokseen nolla. Se ei voi saada missään negatiivisia arvoja.
pienoiskuva|Todennäköisyys sille, että sattunnaismuuttuja saa arvokseen yli 1,2 eli on kuvaajan väritetyn alueen pinta-ala eli integraali.Tiheysfunktion arvot eivät ole todennäköisyyksiä. Jatkuvan satunnaismuuttujan arvot ovat reaalilukuja, joita on yleensä ylinumeroituvasti ääretön lukumäärä. Usein tulkitaankin, että yksittäisen alkeistapauksen satunnaismuuttujan arvon esiintymistodennäköisyys on nolla. Tässä on kuitenkin ristiriita käytännön kanssa. Satunnaismuuttuja antaa tulokseksi joitakin arvoja, joten todennäköisyys voi olla nolla, vaikka tapahtuma olisi teoreettisesti mahdollinen.
Jatkuvan satunnaismuuttujan todennäköisyyksiä lasketaan vain tapahtumille, jotka ovat satunnaismuuttujan arvojen lukuvälejä [a,b]. Jos b> a, tapahtuman lukuvälissä on ylinumeroituvasti ääretön määrä alkeistapauksia, joiden yhteinen todennäköisyys on äärellinen. Tällä lukuvälillä [a,b] otettu tiheysfunktion määrätty integraali onkin todennäköisyyttä merkitsevä numeerinen arvo: Koko tiheysfunktion yli otettu määrätty integraali on aina arvoltaan yksi koska sille välille jäävät kaikki alkeistapaukset. pienoiskuva|Satunnaismuuttujalla on viisi arvoa välillä [a,b], joiden pistetodennäköisyydet ovat kaikki 0,2. Näistä piirretty kertymäfunktio on porrasfunktio, joka on oikealta puolelta jatkuva.
Kertymäfunktiot
pienoiskuva|Edellä esitetyn normaalijakauman kertymäfunktion kuvaaja muistuttaa S-käyrää. Kertymäfunktio eli jakaumafunktio F(x) määritellään siten, ettei määrättyä integrointia enää tarvita todennäköisyyksiä laskettaessa. On olemassa useita erilaisia kertymäfunktion määrittelytapoja. Yleisin on kuitenkin määrittää todennäköisyys tapahtumalle, joka sisältää kaikki alkeistapaukset vasemmaltapäin päätearvoon x asti. Sekä diskreeteille että jatkuville satunnaismuuttujille tämä tarkoittaa Todennäköisyys tapahtumalle [a,b] on silloin laskettavissa ilman määrättyä integrointia Kertymäfunktiot ovat kasvavia funktioita, jotka saavat vain arvot
Diskreeteillä satunnaismuuttujilla kertymäfunktiot ovat porrasfunktioita, jotka kasvavat joka "portaalla". Jatkuvilla satunnaismuuttujilla kuvaaja on yleensä kasvavia ja sileä käyriä. Jos kertymäfunktio on derivoituva, saadaan sen derivaatasta tiheysfunktio
Tunnusluvut eli momentit
Satunnaismuuttujien todennäköisyysjakaumat riippuvat yleensä vain muutamista parametreista, joilla on usein jokin käytännön merkitys. Esimerkiksi monissa jakaumissa tulee tietää vain sen "keskiarvo". Tämä parametri tunnetaan matematiikassa odotusarvona (merkitään E(X)), jotka toisinaan kutsutaan ensimmäiseksi momentiksi. Muita parametrejä voivat olla esimerkiksi varianssi (merkitään Var(X), toinen momentti) tai vinous (kolmas momentti). Jakauman tarvitsemia parametreja on muitakin, mutta vaihtelevat jakaumittain.
Sisu Hockey
thumb|Seuran logo Sisu Hockey Hämeenlinna (lyhenne Sisu) on vuonna marraskuussa 2014 perustettu hämeenlinnalainen jääkiekkoseura. Seura perustettiin siirtämällä Hauhon Sisun jääkiekkojaoston toiminta uuteen rekisteröityyn seuraan. Hauhon Sisun jääkiekkojaoston eli HauSin toiminta alkoi ulkojäillä Hauholla 1980-luvulla. Toiminta kasvoi ja siirtyi kokonaan Hämeenlinnan jäähalleihin, jolloin emoseura Hauhon Sisu ry toivoi jääkiekon siirtyvän oman rekisteröidyn yhdistyksen alle. Sisu Hockey aloitti toimintansa 1. tammikuuta 2015.
Sisu Hockey on ensisijaisesti juniorijääkiekkoseura, mutta seuralla oli myös miesten edustusjoukkue joka nousi kaudeksi 2015–2016 Suomen neljänneksi korkeimmalle tasolle Jääkiekon II-divisioonaan. Sisu Hockeyn tavoitteena on tarjota Hämeenlinnan ja lähiseudun lapsille, nuorille ja perheille laadukasta jääkiekkotoimintaa kohtuullisin kustannuksin.
Tanskalais-ruotsalainen pihakoira
Tanskalais-ruotsalainen pihakoira (ruotsiksi dansk-svensk gårdshund, tanskaksi dansk-svensk gårdhund) on Etelä-Ruotsissa ja Tanskassa säilynyt vanha pienikokoinen koirarotu. Rotu oli häviämäisillään kaupungistumisen myötä, mutta valppaat koiraharrastajat kiinnostuivat rodusta, ja sen kanta on sittemmin vakiintunut. Ensimmäinen pihakoira tuotiin Suomeen 1989, ja rekisteröityjä koiria oli 7. marraskuuta 2021 yhteensä 2 184 kappaletta. Rodun suosio on koko ajan nousussa. Luonteeltaan pihakoira on älykäs, valpas ja eloisa.
Rodusta huolehtii Ruotsissa Rasklubben för Dansk/Svensk Gårdshund ja Suomessa Suomen Tanskalais-ruotsalaiset pihakoirat.
Ulkonäkö
Pihakoira on pienikokoinen lyhytkarvainen rotu. Karva on kovaa, lyhyttä ja sileää. Valkoinen väri on vallitseva. Yksi- tai useanvärisiä läiskiä eri yhdistelminä: kellertävänruskea, punaruskea, ruskea tai musta. Koira on pienikokoinen ja tiivis, lähes neliömäinen. Ulkomuodoltaan hitaasti kehittyvä rotu. Pää on kolmiomainen ja kooltaan suhteellisen pieni. Silmät ovat pyöreähköt tai mantelinmuotoiset. Ruusukorvat tai eteenpäin taittuneet siten, että vähintään puolet korvasta on taittunut. Häntä ei saa olla liian korkealle kiinnittynyt. Se voi olla luonnostaan pitkä, lyhyeksi typistetty tai synnynnäinen töpöhäntä. (Huom. Suomessa typistyskielto.) Typistämätön häntä ei ole asennoltaan kiertynyt eikä tiiviisti selän päällä. Säkäkorkeus uroksilla 34–37 cm, nartuilla 32–35 cm. Sallittu poikkeama on +/– 2 cm.
Luonne ja käyttäytyminen
Tanskalais-ruotsalainen pihakoira on perusluonteeltaan seurallinen ja aktiivinen rotu, joka osallistuu mielellään aktiivisesti kaikkeen sen ympärillä tapahtuvaan toimintaan. Pihakoira on pohjimmiltaan työkoira, joka nauttii työskentelystä niin fyysisesti kuin psyykkisestikin ja se vaatiikin verrattain paljon aktivointia voidakseen hyvin. Vaikka pihakoira on lempeäkatseinen pikkukoira, on se melko vaativa rotu eikä se välttämättä ole miellyttämishalultaan tai koulutettavuudeltaan helpoimmasta päästä. Pihakoiran on nopea oppimaan niin hyvässä kuin pahassa ja sen vilkas perusluonne edellyttää kouluttamiseen panostamista. Työskentelyn ja aktiivisen elämän vastapainona pihakoira kuitenkin rakastaa olla lähellä perhettään, istua sylissä ja ottaa rennosti.
Rotumääritelmä kuvaa pihakoiraa eloisaksi, valppaaksi ja tarkkaavaiseksi. Nämä luonteenpiirteet mahdollistavat sen toimimisen alkuperäisessä käyttötarkoituksessa pihapiirin vahti- ja rottakoirana ja näitä ominaisuuksia jalostuksessa halutaan edelleen vaalia. Pihakoira on reviirisidonnainen, mutta koiran määrittämän reviirin rajat eivät välttämättä ole samat kuin tontin rajat.
Pihakoira on suhteellisen herkkähaukkuinen, sillä sen työtä on ilmoittaa haukkumalla saapuvista vieraista tai muista sen havaitsemista tapahtumista reviirillä. Pihakoira ei siis hauku turhasta. Vahtitehtävistään ja haukunnasta huolimatta pihakoiran tulee ottaa vieraat lämpimästi vastaan ja toivottaa tervetulleiksi. Herkkähaukkuisuudestaan huolimatta pihakoira soveltuu myös kaupunkiin ja kerrostaloon, kunhan sen edelleen annetaan toimia tehtävässään, mutta koulutuksen kautta osoitetaan rajat haukunnalle.
Alkuperä
Tanskalais-ruotsalainen pihakoira on nimensä mukaisesti kotoisin Tanskasta ja Etelä-Ruotsista, missä se polveutunee pinserin ja kettuterrierin välisistä risteytyksistä. Joitain yksilöitä esiintyi kuitenkin jopa Saksan puolella. Osa kynologeista uskoo, että rotu on ollut olemassa jo 1600-luvulta lähtien, kun taas toisten mielestä se on vain muutaman sata vuotta vanha. Paikallinen pihakoira näkyy kuitenkin jo 1800-luvun varhaisimmissa valokuvissa eteläruotsalaisesta maaseudusta.
Maailmansotien välisenä aikana pihakoira oli kotiseudullaan yleinen, mutta toisen maailmansodan jälkeen sen kanta hupeni. 1950-luvun alussa Helsingborgin Mörarpista kotoisin ollut Wilhelm Nilsson päätti pitää kirjaa näkemistään "skoonelaisista terriereistä" (skånsk terrier), joista riittävän tyypilliset yksilöt hän lisäsi tilastoihinsa. Näistä vanhin eli peräti 22-vuotiaaksi asti. Vuonna 1971 Svenska Hundklubben tunnusti rodun ja lisäsi sen kantakirjaansa, käyttäen sukutaulujen pohjana Nilssonin keräämää tietoa.
Vuonna 1984 Ruotsissa perustettiin rotujärjestö "skoonenterrierille", joka tunnettiin Skoonessa myös nimillä musahong, råttehong ja skrabba. Toukokuussa 1985 15-vuotias tyttö lähetti Ruotsin Kennelliitolle (SKK) kirjeen, jossa vetosi rodun viralliseen hyväksymiseen. SKK oli jo useita vuosia aiemmin pohtinut skoonelaisen pihakoiran tunnustamista, mutta sen mielestä kanta oli vielä liian heterogeeninen. Kuitenkin vuonna 1986 Malmön koiranäyttelyn yhteydessä järjestettiin arviointitilaisuus, johon osallistui 109 yksilöä - tällä kertaa SKK:n asiantuntijat mielsivät kannan yhtenäiseksi, erittäin homogeeniseksi roduksi. Samalla he myös panivat merkille, että rotu oli enemmän pinserin kuin terrierin tyyppinen.
Ennen Malmön tapahtumaa yksi alueen suurimmista lehdistä pyysi lukijoita jakamaan valokuviaan ja muistojaan pihakoirasta - ilmoitus sai paljon vastauksia. Monia 1900-luvun alun valokuvia skoonelaisista terriereistä julkaistiin Sydsvenska Dagbladetssa. Tästä huolimatta rotu ei koskaan ollut Ruotsissa erityisen suosittu, ja Tanskassa se on silloin tällöin ollut selvästi arvostetummassa asemassa kuin Ruotsissa. Tähän on vaikuttanut se, että kuningatar Alexandrinella oli pihakoiria, ja vielä nykyisinkin hänen yksilöidensä jälkeläisiä sanotaan esiintyvän tanskalaisten kasvattajien jalostuslinjoissa.
Tanskassa rotu tunnettiin perinteisesti nimillä dansk landterrier ("tanskanmaalaisterrieri") ja den lille plettede gårdhund ("pieni laikukas pihakoira"). Samaan aikaan kun SKK alkoi kiinnittää huomiota tähän perinteiseen rotuun, myös Tanskan Kennelliitto (DKK) aktivoitui sen suhteen. Tanskassa järjestettiin arviointitapahtumia, joihin osallistui melko paljon koiria. Tanskalaiset ottivat myös esiin sen asian, että Skoone kuului aiemmin Tanskalle, eikä heidän mielestään ollut oikein että rotua kutsuttaisiin skoonenterrieriksi.
Koska maatilat Tanskassa ja Etelä-Ruotsissa alkoivat vähentyä, ei rodulla ollut enää sijaa entisessä ympäristössään - sen ainoa mahdollisuus oli sopeutuminen yleiseksi lemmikiksi. Maaliskuussa 1987 Pohjoismainen Kennelunioni julkaisi ensimmäisen rotumääritelmän, josta tuli yhteinen kaikille sen jäsenmaille: rotu tunnustettiin aluksi nimellä tanskalais-skoonelainen pihakoira. Tämän myötä myös SKK tunnusti rodun, ja se osallistui ensimmäiseen SKK:n alaiseen näyttelyyn saman vuoden syyskuussa Sofierossa.
Etymologia
Rotu on tunnettu myös "tanskanpinserinä" (Danish Pinscher) ja "skoonenterrierinä" (skånsk terrier/skåneterrier).
Terveys
Pihakoira on yleisesti terve rotu. Patellaluksaatiota ja silmävaivoja esiintyy jonkin verran.
Harrastukset
Rotu sopii erittäin hyvin monenlaisiin koiraharrastuksiin, joiden avulla on helppo antaa koiralle virikettä ja täyttää luontainen aktivoinnin tarve. Suosituimpia harrastuslajeja ovat agility, rally-toko ja koiranäyttelyt. Muihin harrastuksiin kuuluvat monipuolisesti mm. toko ja nosework. Pihakoira on myös tehokas rotan pyytäjä, ja rodunedustajia tavataan myös monissa hyötykoiratehtävissä kuten hypokoirina, kuulokoirina, pelastuskoirina ja kaverikoirina. Pihakoira sopii ihmiselle, joka tiedostaa mahdolliset haasteet koulutettavuudessa ja etsii aktiivista harrastus- ja seurakoiraa ulkoiluun ja mieluusti erilaisiin koiraharrastuksiin.
Sukellusvene Vesikko
Vesikko oli Suomen laivaston 10. toukokuuta 1933 vesillelaskettu sukellusvene. Vuoteen 1936 asti veneen nimenä oli vain telakkanumero CV-707. Alankomaalainen insinööritoimisto Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw oli tilannut aluksen Turusta Crichton-Vulcanin telakalta lokakuussa 1930 kaupallisen sukellusveneen prototyyppinä. Suomen valtio osti sen vuonna 1936, jolloin vene nimettiin Vesikoksi.
Tausta
Versailles’n rauhansopimus kielsi 1930-luvulla Saksalta sukellusveneet, joten kehitystyö oli siirrettävä ulkomaille. Sukellusvenelaivaston rakentamiseksi oli perustettu Alankomaihin peiteyritys Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw (IvS), jossa tavoitteena oli luoda täysin uusi liikekannallepanotyyppi, joka edustaisi uutta tekniikkaa eikä ensimmäisen maailmansodan aikaista. Tätä varten rakennettiin kaksi koemallia, E1 Espanjassa ja CV707 Suomessa. Jälkimmäinen valittiin myöhemmin uuden laivaston ensimmäiseksi alustyypiksi. Kummankin aluksen rakentamisen rahoitti Reichsmarine.
Saksan laivaston salaisena yhdysupseerina Suomessa oli komentajakapteeni evp Karl Bartenbach, jonka virallinen nimitys oli Suomen puolustusvoimien laivastoasiantuntija. Saksan laivastolle tuli suunnitella 200–250 tonnin alus, joka silti vastaisi iskukyvyltään 496 tonnin Vetehis-luokan sukellusveneitä. Vesikko oli Saksan laivaston IIA-luokan sukellusveneen prototyyppi.
Valmistus
Useiden hallituksen sisäisten neuvottelujen jälkeen tehtiin 1930 päätös Vesikon rakentamisesta. Koska Liliput-projekti oli Versaillesin rauhansopimuksen vastainen, asiakirjoissa ei mainittu Saksaa ja päätettiin, että sukellusvenettä ei saisi myydä kuin Kansainliittoon kuuluville ja kyseiseen aseeseen oikeutetuille valtioille. Suomen valtio sai veneeseen etuosto-oikeuden.
Veneen köli laskettiin 1931 Turussa Crichton-Vulcanin telakalla. Teknisesti veneestä tuli aikansa kehittyneimpiä: sen sukellussyvyys oli kaksinkertainen verrattuna aikaisempiin saksalaisiin sukellusveneisiin ja runko rakennettiin ilman niittausta sähköhitsaamalla, mikä lisäsi paineenkestävyyttä, vähensi vuotoja ja nopeutti rakentamista. Saksalaiset testasivat venettä Turun saaristossa purjehduskausina 1933 ja 1934.
Suomen merivoimille
Suomen puolustusministeriön ja Crichton-Vulcanin välisessä sopimuksessa Suomella oli veneen osto-optio vuoteen 1937 asti, ja Suomen valtio otti aluksen käyttöönsä syksyllä 1934 ja purjehti sillä kauden 1935. Kun eduskunta hyväksyi hankinnan, alus liitettiin vuonna 1936 Vesikko-nimisenä Suomen laivastoon. Talvisodan aikana Vesikko partioi joulukuussa 1939 Suomenlahdella.
Palvelus
Rannikkolaivasto määrättiin 9. syyskuuta 1939 puolueettomuusvartiointiin. Vesikko, Iku-Turso ja Saukko määrättiin valvontatehtäviin läntiselle Suomenlahdelle tukeutuen Helsinkiin ja Inkoon saaristoon. Talvisodan alettua Vesikko partioi aluksi Vesihiiden kanssa Hangon edustalla. Merivoimien komentaja määräsi 18. joulukuuta veneen Viipurinlahdelle Koivistoon, missä oli käynnissä taistelu Saarenpään linnakkeen ja kahden Neuvostoliiton Itämeren laivaston taistelulaivan välillä. Seuraavana iltana Vesikon saapuessa Viipurinlahdelle taistelu oli kuitenkin jo päättynyt. Kova pakkanen vaikeutti sukellusvenetoimintaa, joten Vesikko palasi 22. joulukuuta telakalle Helsinkiin, mihin päättyi sen osallistuminen talvisotaan.
pienoiskuva|Vesikko nousemassa pintaan elokuussa 1941.
Kesäkuussa 1941 sukellusveneet vastaanottivat taisteluvarustuksen ja siirtyivät valmiusasemiin Suomenlahdelle. Vesikon tukeutumispaikaksi määrättiin Vahterpää Loviisan edustalla. Jatkosodan alettua 25. kesäkuuta kaikki veneet määrättiin partiointitehtäviin itäiselle Suomenlahdelle. Vesikko upotti 3. heinäkuuta Suursaaren itäpuolella neuvostoliittolaisen kauppalaiva Vyborgin torpedoimalla sen 700 metrin etäisyydeltä. Kahdesta ammutusta torpedosta jälkimmäinen meni ohi, mutta ensin laukaistu osui laivan peräosaan, mikä aiheutti sen uppoamisen. Kolme neuvostoliittolaista vartiomoottorivenettä aloitti Vesikon takaa-ajon ja yritti tuhota sen syvyyspommeilla, mutta Vesikko pääsi vahingoittumattomana takaisin tukikohtaansa Vahterpäähän. Loppuvuoden 1941 Vesikko operoi Helsingistä käsin ja teki kolme partiointimatkaa Viron rannikolle. Purjehduskaudella 1942 alus suoritti saattuepalvelusta Ahvenanmerellä ja sukellusvene-etsintöjä Helsingin edustalla. Kesäkuun alussa 1944 Vesikko suojasi evakuointikuljetuksia Karjalankannaksella. Suomen ja Neuvostoliiton aselevon jälkeen se määrättiin 19. syyskuuta 1944 palaamaan satamaan. Merivoimien sota-aluksena Vesikko purjehti viimeisen kerran joulukuussa 1944.
Vesikon päälliköinä sodan aikana toimivat luutnantti Kauko Pekkanen (1939), kapteeniluutnantti Olavi Aittola (1940 ja 1941), kapteeniluutnantti Antti Leino (1942), kapteeniluutnantti Pentti Airaksinen (1942), kapteeniluutnantti Eero Pakkala (1943), kapteeniluutnantti Olavi Syrjänen (1943) ja kapteeniluutnantti Lauri Parma (1944).
Museo
pienoiskuva|Vesikon torpedoputkia. Vuonna 1959 merivoimat päätti myydä Vesikon, koska rauhansopimukseen ei ollut saatu lievennyksiä ja koska Valmet valitti sukellusveneen säilyttämisen haittaavan sen telakkatoimintaa. Silloisen Sotahistoriallisen Tutkimuslaitoksen ja entisten sukellusveneupseerien aktiivisuuden ansiosta myynti kuitenkin peruttiin. Lopulta Vesikko luovutettiin Sotamuseolle.
Sotamuseo siirrätti Vesikon Suomenlinnan Susisaareen Tykistölahden rannalle ja entisöi sen alkuperäiseen asuunsa. Entisöintityöt kestivät yli vuosikymmenen ja olivat poikkeuksellisen työläät, sillä suuri osa veneen kalustosta ja varusteista oli sodan jälkeen purettu ja otettu muuhun käyttöön. Lisäksi vene oli joutunut Valmetin telakalla ilkivallan kohteeksi. Lahjoitusvaroilla ja vapaaehtoistyöllä entisöinti saatiin kuitenkin vietyä päätökseen. Se avattiin museoksi Suomen merivoimien vuosipäivänä 9. heinäkuuta 1973.
Peruskunnostus aloitettiin syksyllä 2011 sen sijaintipaikassa Susisaaressa. Sitä nostettiin 80 cm, jotta vesi ei enää pääsisi sen kanssa kosketuksiin. Remontti valmistui kokonaisuudessaan vuonna 2013, jolloin Vesikon 80-vuotisjuhlanäyttely avattiin Suomenlinnassa.
Kunnostusten aluksi uusittiin Vesikon meressä puhki ruostunut köli, maalattiin ulkopinnat ja uusittiin lankuilla päällystetty kansi. Koneet ja sähkölaitteet huollettiin, ja esimerkiksi puhetorvet uusittiin osittain. Kunnostuksen rahoitustilanne on hyvä, sillä Vesikko on suosituin Sotamuseon käyntikohde. Korjaustöihin kului 3-4 vuoden pääsylipputulot.
Keväällä 2013 päätökseen saadussa kunnostuksessa aluksen pintaosat saivat vuoden 1943 maalauskaavion mukaisen värityksen. Peruskorjaus maksoi 400 000 euroa, jonka kustannuksissa avusti Maanpuolustuskorkeakoulu.
3OH!3
3OH!3 (lausutaan "three-oh-three") on yhdysvaltalainen, elektronista musiikkia soittava yhtye Boulderista, Coloradon osavaltiosta. Duon jäsenet ovat Nathaniel Motte ja Sean Foreman. Yhtye on nimetty suuntanumeron 303 mukaan, joka on käytössä muun muassa Boulderissa. Heidät tunnetaan parhaiten hittisinglestään "Don't trust me" ja sitä seuranneesta singlestä "Starstrukk", jolla vieraili yhdysvaltalainen pop-laulaja Katy Perry.
Historia
3OH!3:n jäsenet tapasivat toisensa fysiikantunnilla Coloradon yliopistossa. Molemmat pitivät hip-hopista. Myöhemmin eräs Eight Hour Orphansin jäsenistä kutsui Motten miksaamaan kanssaan. Jäseniä auttoivat alkuun heidän paikalliset ystävänsä, esim. Grace Gale.
Otsalohko
200px|thumb|Otsalohko merkitty kuvaan sinisellä. Otsalohko eli frontaalilohko on isoaivopuoliskojen etuosassa sijaitseva alue. Otsalohko sisältää primaarisen motorisen aivokuoren ja prefrontaalisen lohkon. Otsalohko osallistuu liikkeiden, tuoreen muistin ja tunteiden suunnitteluun.