cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juri Tšaika
Tšaikan perheeseen kohdistuvat mafiaepäilyt
Joulukuussa 2015 oppositiovaikuttaja Aleksei Navalnyin korruption vastainen FBK-säätiö julkisti laajan selvityksen Tšaikan pojan Artjomin peitellystä jättiomaisuudesta ja mafiakytköksistä. . Juri Tšaikan arvostelijat syyttävät häntä laittomista yritysvaltauksista ja rahanpesusta. Mutta Kremlin lehdistöpäällikkö Dmitri Peskovin mukaan filmi on arvoton, ja Juri Tšaikan pojat harjoittivat liiketoimiaan täysin itsenäisesti. Pääministeri Dmitri Medvedevin mukaan vain lainvalvontajärjestelmä saa esittää syytteitä.
Pierre Moscovici
thumb|Pierre Moscovici Pierre Moscovici (s. 16. syyskuuta 1957 Pariisi) on ranskalainen poliitikko, valtiovarain- ja talousministeri Ayraultin hallituksessa 16. toukokuuta 2012 lähtien. Moscovici oli eurooppaministeri 1997–2002 Lionel Jospinin hallituksessa ja europarlamentin jäsen 1994–1997 ja 2004–2007.
Moscovicin isä Serge Moscovici on romanianjuutalainen intellektuelli, sosiaalipsykologi ja vasemmistoaktiivi, joka pakeni Ranskaan 1947, ja äitinsä Ranskan kommunistipuolueessa toiminut psykoanalyytikko Marie Bromberg. Pierre Moscovici asui vuonna 1962 vuoden ajan Yhdysvaltain New Jerseyssä, jossa hänen isänsä opetti Princetonissa, sekä kesän 1968 Stanfordissa.
Moscovici on taloustieteen sekä filosofian lisensiaatti (DEA). ENAan hän meni opiskelemaan 1981.
Moscovici jätti Alain Krivinen johtaman Vallankumouksellisten kommunistien liiton 1984 ja liittyi sosialistisen puolueen jäseneksi. Lionel Jospinin hallituksen aikana vuonna 1988 hän oli hallituksen neuvonantajana koulutusasioissa. Vuonna 1990 hän sai viran kansallista taloussuunnitteluvirastosta. Vuonna 1991 hän julkaisi François Hollanden kanssa pamfletin L’Heure des choix, joka oli suunnattu ministeri Pierre Bérégovoyn talouspolitiikkaa vastaan.
Manuel Valls
Manuel Carlos Valls (s. 13. elokuuta 1962 Barcelona) on ranskalainen poliitikko. Hän toimi Ranskan pääministerinä 2014–2016. Valls erosi pääministerin tehtävästä joulukuussa 2016 asettuessaan sosialistien ehdokkaaksi vuoden 2017 presidentinvaalien esivaaleissa.
Valls on ollut Ranskan kansalliskokouksen jäsen vuodesta 2002. Hän oli Évryn pormestari vuosina 2001–2012. Valls toimi sisäministerinä Jean-Marc Ayrault’n hallituksessa 16. toukokuuta 2012 lähtien. Hänet valittiin pääministeriksi Ayrault’n erottua tehtävästä.
Montenegro talviolympialaisissa 2010
Montenegro osallistui Vancouverin talviolympialaisiin 2010 yhden miehen joukkueella. Tämä oli maan ensimmäinen osallistuminen talviolympialaisiin itsenäisenä valtiona. Montenegron edustaja Bojan Kosić edusti maataan pujottelussa ja suurpujottelussa.
Manuel Valls
Vallsin isä oli katalonialainen taidemaalari ja äiti sveitsiläinen. Hänen enonsa oli kuuluisa sveitsiläinen arkkitehti Aurelio Galfetti. Perhe pakeni Ranskaan Francon diktatuuria. Valls puhuu ranskaa, espanjaa, katalaania ja italiaa. Hän sai Ranskan kansalaisuuden vuonna 1982. Sosialistipuolueeseen hän liittyi 17-vuotiaana vuonna 1980.
Valls opiskeli historiaa Sorbonnen yliopistossa ja on tehnyt työuransa politiikassa. Hän on naimisissa palkitun viulistin Anne Gravoinin kanssa.
Toiseen hallitukseen
Vallsin ensimmäisen hallituksen talousministeri Arnaud Montebourg arvosteli hallituksen talouspolitiikkaa sisältäpäin liian tiukaksi. Valls pyysi hallituksensa eroa 25. elokuuta 2014. Presidentti François Hollande hyväksyi eronpyynnön ja pyysi tätä muodostamaan uuden hallituksen.
Lolita Pop
Lolita Pop on ruotsalainen rock-yhtye. Tunnetuimpia hittejä ovat "Mind Your Eye", "Tarzan On A Big Red Scooter" ja "Hey Winner".
Lituruohot
Lituruohot (Arabidopsis) on ristikukkaiskasvien (Brassicaceae) heimoon kuuluva kasvisuku. Sukuun luetaan nykyisin kuuluvaksi 11 lajia, joiden lisäksi sukuun on kuvattu lähes 25 muutakin lajia, mutta näiden taksonominen asema on toistaiseksi epäselvä. Lituruohot on sijoitettu aiemmin pitkäpalkojen (Arabis) sekä hietapitkäpalkojen (Cardaminopsis) sukuihin, ja näiden sukujen erottaminen toisistaan on osittain epäselvää. Lituruohojen (Arabidopsis) suvun tieteellinen nimi viittaakin pitkäpalkojen (Arabis) suvun tieteelliseen nimeen ja tarkoittaa "pitkäpalkojen kaltaista".
Lituruohot ovat yksi- tai kaksivuotisia ruohovartisia kasveja, joiden varsi on kasvutavaltaan pysty ja haaraton tai muutamaan kertaan haaroittunut. Lehdet ovat ehyt- tai hammaslaitaisia ja tähtikarvallisia. Suurin osa lehdistä on maan rajassa ruusukkeena varren tyvellä. Varsilehtiä on vain muutamia ja ne ovat ruodittomia. Kukkien terälehdet ovat ehyitä ja kapeita sekä kokonaan valkoisia tai tyveltä keltapilkullisia. Lidut ovat lähes neulanohuita, poikkileikkaukseltaan pyöreitä tai lähes pyöreitä ja huomattavasti leveyttään pidempiä. Lidun varsi on litua lyhyempi.
Suomessa tavataan kolmea lituruohojen sukuun sijoitettua lajia, hentolituruohoa (Arabidopsis thaliana), ruotsinlituruohoa (Arabidopsis suecica) ja hietalituruohoa (Arabidopsis arenosa). Näiden lisäksi Suomessa on tavattu myös pari kertaa etelänpitkäpalkoa (Arabidopsis halleri).
Hentolituruohoa käytetään usein malliorganismina kasvigenetiikan tutkimuksissa.
GDP-mannoosikuljettaja
GDP-mannoosikuljettajat ovat kalvoproteiineja, jotka kuljettavat nukleotidisokeri GDP-mannoosia eli guanosiinidifosfaattimannoosia solulimasta Golgin laitteen solukalvon läpi itse Golgin laitteen sisään. Nukleoditisokerikuljettajia on erilaisia ja jokainen niistä on erikoistunut määrättyyn nukleotidisokeriin. GDP-mannoosikuljettajat kuuluvat siis yhtenä alalajina niihin ja niitä tavataan pääasiassa alkueläimillä ja hiivoilla, esimerkiksi ihmisillä niitä ei ole. GDP-mannoosia käytetään substraattina glykosylaatiossa, joka tapahtuu pääosin Golgin laitteessa. Glykosylaatio on riippuvainen näistä kuljettajista ja glykosylaatiossa syntetisoidaan proteiineista ja erilaisista sokereista glykoproteiineja, proteoglykaaneja ja glykolipideja.
GDP-mannoosikuljettajien toimintamekanismi
GDP-mannoosi on negatiivisesti varautunut molekyyli ja tarvitsee siksi kuljettajan. Lisäksi konsentraatiogradientti erot muodostuvat Golgin laitteen ja soluliman välillä, kun GDP-mannoosia kuljetetaan Golgin laitteeseen. GDP-mannoosin Golgin laitteeseen tuominen hankaloituu, koska GDP-mannoosia siirretään konsentraatiogradienttia vastaan, kun sen pitoisuus lisääntyy Golgin laitteen sisällä. Tämän seikan vuoksi GMP:tä eritetään Golgin laitteesta solulimaan. GPD-mannoosikuljettajan sisäosa on positiivisesti varautunut, mikä edesauttaa GDP-mannoosin kiinnittymistä siihen, eli sen affiniteetti kasvaa GDP-mannoosia kohtaan. GDP-mannoosinkuljettajan konformaatio muutoksien avulla se kykenee avautumaan joko soluliman puoleisesti (GDP-mannoosia otetaan sisään) tai Golgin laitteen puoleisesti (GMP:tä eritetään ulos).
GDP-mannoosikuljettajat uusien lääkkeiden kohteina
Nisäkkäiltä puuttuu GDP-mannoosikuljettajat, jolloin GDP-mannoosikuljettavat ovat oiva kohde alkueläin parasiittejä tai taudinaiheuttaja hiivoja vastaan, koska niiden toiminnan estäminen ei haittaa isäntäeläintä. Alkueläimet ja hiivat käyttävät näitä kuljettajia mannoproteiinien muodostukseen, jolloin niiden synteesin estäminen voi aiheuttaa taudinaiheuttajien taudinaiheutus- tai elinkyvyn menettämisen, koska siten niiden kasvu ja kapselin muodostuminen heikentyy. Mutaatio- ja hiirikokeiden avulla on selvitetty, että osa taudinaiheuttaja hiivalajeista eivät pystyneet kasvamaan normaalisti ilman näitä kuljettajia ja niiden taudinaiheutuskyky heikkeni.
Paleoantropologia
Paleoantropologia on tieteenala, joka tutkii ihmisen evoluutiota fossiilien kautta. Paleoantropologia hyödyntää useita tieteenaloja kuten perinnöllisyystiedettä, ekologiaa ja paleoekologiaa sekä etologiaa. Fossiileita saadaan arkeologisista kaivauksista ja niitä ajoitetaan geokemiallisilla iänmääritysmenetelmillä. Fossiileista pystytään määrittelemään lajit, asuinpaikat ja elinaikakaudet. Ihmislajien elintavoista, sukupuuttoon kuolinajasta tai muuntumisesta toiseksi lajiksi saadaan tietoa fossiilien löytöpaikoista saatujen tietojen perusteella.
Fossiilien tulkinta
Luufossiileista pystytään päättelemään paljon yksilöiden ulkonäöstä, kuten kehon rakenteesta, kasvonpiirteistä sekä lihaksistosta ja sitä kautta monenlaisista elintavoista. Hampaat kertovat lajin ruokavaliosta, elämäntavoista ja sisäisistä suhteista. Kallonpohja kertoo siitä, kulkiko laji pystyssä. Aivojen koko ja ulkopinnan rakenne säilyvät kun hiekka tai muta täyttää fossiilikallon ja kovettuu. Luiden pintaan jääneistä jäljistä voidaan nähdä jänteiden kiinnittyminen ja sitä kautta päätellä lajin liikkumistapa ja paino.
Fossiilien löytöpaikat
Fossiilit vaativat säilyäkseen tietynlaiset olosuhteet. Varhaisten hominidien fossiileja löytyy oikeanlaisista mioseenin ja pleistoseenin välisistä sedimenttikerroksista, lähinnä järvi- ja jokikerrostumista. Varhaisia hominideja oli myös melko vähän, minkä vuoksi fossiileja on löydetty lähinnä vain kolmelta alueelta: Itä-Afrikan hautavajoamasta, Tšadjärven altaasta ja Etelä-Afrikan luolista.
Tutkimuksen historiaa
Maailman ja ihmisen uskottiin Raamatun pohjalta aina 1800-luvun puoliväliin saakka olevan vain 6 000 vuoden ikäinen. Koska fossiileissa ei havaittu välimuotoja, lajien uskottiin olevan muuttumattomia. Charles Darwinin Lajien synty ilmestyi 1859, ja pian sen jälkeen evoluutioteoria hyväksyttiin. Ensimmäiset neandertalinihmisen jäänteet löydettiin 1857 ja cro-magnonin ihmisen jäänteet 1868. Näiden löytöjen ja Darwinin teorian ansiosta käsitys primitiivisten ihmisten olemassaolosta hyväksyttiin. Vuonna 1891 alankomaalainen Eugène Dubois löysi apinan ja ihmisen välimuodon jaavanihmisen, joka oli Homo erectus -yksilö.
Merkittävimpiä löytöjä
Vuosiluku kuvaa yleensä jäännösten löytymistä, joissain kohdissa uuden lajin nimeämistä:
Gōtsu
Gōtsu on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūgokun alueella Shimanen prefektuurissa. Se sijaitsee Japaninmeren rannikolla Gōjoen suulla prefektuurin keskiosassa. Siellä on 23 465 asukasta (marraskuussa 2019) ja sen pinta-ala on 268,24 neliökilometriä. Gōtsu tunnetaan muun muassa japanilaisissa oppikirjoissa Honshūn kaupunkina, jonne on Tokiosta rautateitse kaikkein pisin matka.
Gōtsu kehittyi historiallisesti Gōjoen suun satamapaikkakuntana, mihin viittaa myös kaupungin nimen satamaa merkitsevä loppuosa tsu. Siellä sijaitsi myös yksi San’indō-tien postiasemista (shukuba). Edo-kaudella paikkakunta toimi kitamaebune-laivaliikenteen pysähtymispaikkana ja siellä on säilynyt monia aikakauden kauppiastaloja. Gōjokea pitkin ylävirtaan vietiin riisiä, suolaa ja mereneläviä, alavirtaan tuotiin raaka-aineita. Rautatien valmistumisen jälkeen satama menetti merkityksensä. Kaupunkioikeudet Gōtsu sai vuonna 1954 laajan kuntaliitoksen myötä. Vuonna 2004 siihen liitettiin Sakuraen maaseutukaupunki. Perinteinen elinkeino on punaisten Iwami-kattotiilten ja muiden keramiikkatuotteiden valmistus. Gōjoen suulle on sijoittunut paperi- ja viskoositeollisuutta, maaseutualueilla viljellään esimerkiksi riisiä, teetä, siitakesieniä ja isotakiaista.
Gōtsun nähtävyyksiin kuuluvat esimerkiksi Arifuku-onsenin kuuma lähde ja luonnonkaunis Senjōn laakso. Sakuraessa säilynyt kagura-tanssiperinne Ōmoto-kagura on otettu Japanin aineettoman kansankulttuuriperinnön luetteloon. Gōtsua palvelee JR Nishi-Nihonin San’in-päälinja. Sinne johtanut Sankō-linja lakkautettiin vuonna 2018.
Hollywood Vampires
Hollywood Vampires on yhdysvaltalainen rock-musiikkia esittävä yhtye. Sen perustivat vuonna 2015 Alice Cooper, Joe Perry ja Johnny Depp. Yhtyeen nimi tulee The Hollywood Vampires -nimiseltä julkisuuden henkilöiden juomakerholta, jonka Cooper perusti 1970-luvulla.
Yhtye on julkaissut vuonna 2015 albumin Hollywood Vampires. Sillä soittavat yhtyeen jäsenten lisäksi mm. Paul McCartney ja Dave Grohl. Yhtyeen toinen albumi Rise ilmestyi 21 kesäkuuta 2019.
Yhtye on esiintynyt Suomessa yhden kerran: Helsingissä Kaisaniemen puistossa 10. kesäkuuta 2018.
Valmiera (hyppyrimäki)
Valmiera oli hyppyrimäki Siguldassa Latviassa.
Historia
Siguldaan Gaujan-jokilaaksoon rakennettiin ensimmäinen hyppyrimäki vuonna 1933. Valmiera rakennettiin vuonna 1966. Neuvostoliiton mäkihyppymaajoukkue kävi muutamia kertoja harjoittelemassa kesällä Valmierasta. Valmierasta järjestettiin viimeinen kilpailu vuonna 1978.
Kesällä 2007 heräsi ajatukset rakentaa K70, K40, K20, K10 ja K5 hyppyrimäet Siguldaan Kansainvälisen hiihtoliiton tuella. Vuonna 2009 avattiin K18, K10 ja K5 hyppyrimäet. Hyppyrimäissä ei ollut varsinaista muovitusta, mutta niistä pystyi hyppäämään myös lumettomana aikana. Hyppyrimäet jouduttiin purkamaan vuonna 2012, koska niillä ei ollut rakennuslupaa.
Jhené Aiko
Jhené Aiko Efuru Chilombo (s. 16. maaliskuuta 1988 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä.
Elämä
Aiko syntyi Los Angelesissa vanhemmilleen Christina Yamamotolle ja Karamo Chilombolle. Hänellä on kolme isoveljeä, kolme isosiskoa ja yksi pikkusisko. Isoveli Miyagi kuoli vuonna 2012 aivosyöpään. Aikolla on yksi lapsi, tytär Namiko Love Browner laulaja O'Ryanin kanssa.
Ura
Aiko sai levytyssopimuksen 12-vuotiaana, mutta 16-vuotiaana hän halusi purkaa sopimuksen, sillä hän halusi suorittaa koulunsa loppuun. Vuonna 2011 Aiko julkaisi itsenäisesti mixtapen Sailing Soul(s). Tämän jälkeen hän teki levytyssopimuksen Def Jam Recordings -levy-yhtiön kanssa. Virallinen debyyttialbumi Souled Out ilmestyi 8. syyskuuta 2014. Vuonna 2015 Aikolla oli kolme Grammy-palkintoehdokkuutta.
Aiko on tehnyt yhteistyötä muun muassa Chris Brownin, Draken, Big Seanin ja Commonin kanssa.
Kapris
Villinä kapris kasvaa tyypillisesti kivimuurilla. Se levittää juuristonsa laajalle kivenhalkeamiin. Se kestää suolapärskeitä ja menestyy siksi myös merenrannoilla. Se ei kestä alle −8 °C:n lämpötilaa.
”Oikea” kapris on kasvin avautumaton kukannuppu. Parhaat ovat puolukan kokoisia ja suuremmat, jo hieman avautuneet huonompilaatuisia. Viinirypäleen kokoiset kaprikset, joissa on usein varrenpala mukana, ovat puolestaan raakoja marjoja. Usein kapris on säilötty etikkaliemeen.
Roger Closset
Roger Closset (11. helmikuuta 1933 Pariisi – 29. lokakuuta 2020 ) oli ranskalainen miekkailija. Hän oli mukana saamassa hopeaa floretin joukkuekilpailussa vuoden 1956 kesäolympialaisissa Melbournessa. Lisäksi hän sijoittui sen yksilökilpailussa kuudenneksi kesäolympialaisissa 1960 Roomassa.
Pannus
Sairautta hoidetaan kortikosteroideilla ja syklosporiinilla.
Taudin puhkeamista voi estää pitämällä koiraa keskipäivällä sisällä tai käyttämällä koirien aurinkolaseja, mutta sitä ei voi parantaa.
Villa Fallet
Villa Fallet on Le Corbusier’n ja René Chapallazin suunnittelema rakennus La Chaux-de-Fondsissa Sveitsissä. Vuonna 1907 valmistunut rakennus oli Le Corbusier’n ensimmäinen suunnittelutyö.
Rakennus
Le Corbusier’n opettaja Charles L’Eplattenier kehotti oppilaitaan kunnioittamaan paikallista kulttuuria ja arkkitehtuuria, ja Le Corbusier’n ensimmäisessä rakennuksessakin näkyy piirteitä sveitsiläisestä chalet-tyylistä ja kansanarkkitehtuurista. Rakennus on sijoitettu rinteeseen siten, että sen sisäänkäynti on matala ja sen eteläinen julkisivu selvästi suurempi. Symmetrisen pohjakaavan keskellä on kaksikerroksinen eteishalli. Rakennuksen suuri olohuone avautuu laaksoon suljetun loggian kautta, joka kannattelee makuuhuoneen parveketta.
Talon poikkeuksellinen ominaisuus on sen koristelut, jotka kuuluvat olennaisena osana itse rakennukseen. L’Eplattenier oli tutustuttanut oppilaansa John Ruskinin maisema-ajatteluun ja Owen Jonesin arkkitehtuuriin ja lisäksi kehottanut heitä löytämään ympäröivän maailman. Le Corbusier koristelikin talon erilaisilla kuvioilla paikallisesta pihtapuusta. Esimerkiksi julkisivujen sgraffitoissa on tyyliteltyjä puita ja käpyjä.
Historia
L’Eplattenier vakuutti 1905 Le Corbusier’n suuntamaan taiteellisuutensa erityisesti arkkitehtuuriin, ja jo seuraavana vuonna L’Eplattenier onnistui hankkimaan tälle ensimmäisen työn. Le Corbusier suunnitteli Villa Falletin yhdessä René Chapallazin kanssa. Le Corbusier’n osuus rakennuksessa olivat sen yleisilme, huonekalut ja koristeet. L’Eplattenier pyrki usein saamaan toimeksiantoja, joita hän pystyi antamaan oppilailleen. Asiakkaana oli tällä kertaa L’Eplattenier’n ajatusten kannattaja ja koulun johtokunnan jäsen kellonvalmistaja Louis Fallet. Rakennus valmistui vuonna 1907.
Villa Fallet sai hyvän vastaanoton paikallisilta asukkailta, ja sen ansiosta Le Corbusier ja Chapallaz saivat kaksi muutakin työtä La Chaux-de-Fondsista. He suunnittelivat vuonna 1908 Villa Totzerin kellonkiillottaja Albert Stotzerille ja Villa Jacquemet’n kellonvalmistusta opettavalle Ulysses Jacquemet’lle.
Saksan keisarikunnan XVI armeijakunta
XVI armeijakunta oli Saksan keisarikunnan asevoimien yhtymä, armeijakunta. Armeijakunta kuului VII valvontapiiriin, joka muodosti ensimmäisen maailmansodan alkaessa Saksan 5. armeijan. Sodan lopulla armeijakunta kuului länsirintamalla operoineeseen armeijaryhmä Heeresgruppe Deutscher Kronprinzin 3. armeijaan.
Perustaminen
XVI armeijakunta perustettiin 1. huhtikuuta Metzissä Lorrainen piiriesikunnaksi ja sen esikunta sijoitettiin Lorrainen linnaan. Armeijakuntaan liitettiin XV armeijakunnan 30. divisioona, joka nimettiin uudelleen 33. divisioonaksi sekä samana päivänä perustettu 34. divisioona. Armeijakunta liitettiin VII valvontapiiriin.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa
Keisarikunnan armeijakuntien kokoonpanoon kuului kaksi divisioonaa, joihin kumpaankin kuului kaksi jalkaväkiprikaatia, kenttätykistöprikaati sekä ratsuväkiprikaati. Kuhunkin prikaatiin kuului kaksi rykmenttiä. XVI armeijakuntaan kuului kuitenkin ylimääräinen ratsuväkiprikaati.
Ensimmäinen maailmansota
Liikekannallepanossa 2. elokuuta 1914 armeijakunta uudelleen järjestettiin. Kaksi ratsuväkiprikaatia siirrettiin muodostettavaan 6. ratsuväkidivisioonaan ja kolmas ratsuväkiprikaati hajotettiin sen rykmentit sijoitettiin divisioonien tiedusteluyksiköiksi. Divisiooniin liitettiin pioneerikomppaniat sekä muita tukiyksiköitä. Liikekannallepanon jälkeen armeijakuntaan kuului 24 jalkaväkipataljoonaa, kahdeksan konekiväärikomppaniaa, kahdeksan ratsuväkieskadroonaa, 24 kenttätykistöpatteria, neljä raskasta patteria, kolme pioneerikomppaniaa ja ilmailuosasto.
Se liitettiin Preussin kruununprinssi Wilhelmin johtamaan 5. armeijaan, jonka Schlieffen-suunnitelman mukainen tarkoitus oli kiertää Verdunin pohjoispuolelle, mutta armeija jumittui taistelemaan Ardenneille yhdessä 4. armeijan kanssa kahta ranskalaisarmeijaa vastaan. Saksalaiset saivat ranskalaiset perääntymään ja armeija saattoi edetä Verduniin, jossa se pysyi vuoteen 1918 asti. XVI armeijakunta osallistui Verdunin taisteluun 1916 kärsien kovia tappioita.
Chitose (1936)
Chitose oli keisarillisen Japanin laivaston Chitose-luokan kevyt lentotukialus toisessa maailmansodassa. Alus valmistui 1934 Kuren laivastontelakalla vesilentokoneiden emälaivana, jonka kalustona olivat Kawanishi E7K- ja Nakajima E8N -kellukekoneet. Alus osallistui muun muassa Midwayn taisteluun kohtaamatta Yhdysvaltain laivastoa. Alus joutui 4. tammikuuta 1942 Davaon edustalla ilmahyökkäykseen, jossa se sai lieviä vaurioita Boeing B-17 Flying Fortress-pommikoneiden pudottamista pommeista. Tammikuusta huhtikuuhun 1942 aluksen lentokoneet suojasivat japanilaisjoukkojen maihinnousua Hollannin Itä-Aasiaan ja Uuteen-Guineaan. Se vaurioitui Itäisten Salomonsaarten taisteluissa elokuussa 1942 ja upposi Leytenlahden taistelussa 25. lokakuuta 1944.
Valmistus
Alus tilattiin vesilentokoneiden emälaivana Kuren laivastontelakalta, missä köli laskettiin 26. marraskuuta 1934. Alus laskettiin vesille 29. marraskuuta 1936 ja valmistui 25. heinäkuuta 1938.
Palvelus
Alus osallistui muun muassa Midwayn taisteluun, Hollannin Itä-Intian ja Uuden-Guinean valloitukseen, Salomonsaarten taisteluihin ja Filippiinien valtaukseen. Alus vaurioitui pahoin Itäisten Salomonsaarten taistelussa elokuussa 1942.
Alus siirrettiin 26. tammikuuta 1943 Sasebon laivastontelakalle muutettavaksi kevyeksi lentotukialukseksi. Alus palasi lentotukialuksena palvelukseen vielä saman vuoden lopulla 1. marraskuuta päällikkönään Miura Yoshio. Se lähti 17. joulukuuta Kureen, jossa alus valmistui 1. tammikuuta 1944. Samalla se liitettiin Japanin 3. laivaston liikkuvaan osastoon.
Chitose lähti 11. tammikuuta 1944 sisämereltä Singaporeen, jonne se saapui 20. tammikuuta. Alus lähti 25. tammikuuta paluumatkalle Saseboon. Alus liitettiin 1. helmikuuta 1944 3. laivaston 3. lentotukialusviirikköön, ja se saapui 4. helmikuuta Saseboon. Alus lähti 15. helmikuuta Kagoshiman kautta Saipanille, jonne se saapui 26. helmikuuta. Se lähti 29. helmikuuta paluumatkalle Yokosukaan, jonne alus saapui 4. maaliskuuta. Alus teki vielä lyhyen vierailun Kisarazuun ennen siirtoaan telakalle Yokosukassa 19. maaliskuuta.
Alus palasi palvelukseen 24. maaliskuuta siirtyen sisämerelle, jonne se saapui 27. maaliskuuta ja viipyi huhtikuun. Aluksen päällikkyyden vastaanotti 7. huhtikuuta Kishi Yoshiyuki.
Alukselle siirtyi 5.–6. toukokuuta lentorykmentti 653 ennen kuin se lähti 11. toukokuuta Saekista Tawitawille yhdessä sisaraluksensa Chiyodan kanssa liittyäkseen Musashin ympärille koottuun taisteluosastoon, jonka muut alukset olivat Zuihō, Junyō, Hiyō, Ryūhō, Mischishio, Shigure ja Akishimo. Käväistyään lähtöä seuranneena päivänä Okinawalla, alus jatkoi matkaansa saapuen 16. toukokuuta Tawitawille, jossa se liittyi A-GO-operaatiossa Saipania suojaamaan koottuun osastoon.
Chitose joutui 22. toukokuuta Yhdysvaltain laivaston sukellusvene USS Pufferin maaliksi ollessaan Tawitawin edustalla harjoittamassa lentomiehistöjään. Sukellusveneen laukaisemat torpedot räjähtivät kuitenkin vaurioita aiheuttamatta aluksen peräaallossa. Alus lähti 13. kesäkuuta lisääntyneen sukellusveneuhan ja Saipaniin edellisenä päivänä tehtyjen hyökkäysten vuoksi Guimarasiin, jonne se saapui vuorokautta myöhemmin.
Alus siirrettiin 20. heinäkuuta Kuressa telakalle, mistä se palasi 26. heinäkuuta. Alus liitettiin 3. elokuuta 2. harhautusosastoon viipyen sisämerellä sekä Kyūshūn rannikolla. Alus lähti 20. lokakuuta Oitasta Ozawan harhautusosaston mukana. Osastoon kuuluivat Zuikaku, Zuihō ja Chiyoda suojauksineen.
Leytenlahden taisteluussa 25. lokakuuta USS Essexin torpedopommittajat upottivat aluksen Cape Engañon lähistöllä. Aluksella sai surmansa 903 merimiestä.
What More Can I Give
What More Can I Give on Michael Jacksonin hyväntekeväisyyskappale, jonka hän äänitti useiden artistien kanssa vuonna 2001 syyskuun 11. päivän terrori-iskujen johdosta. Kappale on samantapainen kuin Jacksonin ja Lionel Richien vuonna 1985 kirjoittama hyväntekeväisyyskappale We Are the World.
Inspiraatio kappaleeseen tuli kun Jackson tapasi Nelson Mandelan 1990-luvun loppupuolella, jolloin Jacksonin oli tarkoitus esittää kyseinen kappale, mutta hän epäonnistui sen esittämisessä. Myöhemmin kappale oli tarkoitus julkaista vuonna 1999 Kosovon sodan loppumisen johdosta, mutta kappaleen julkaisu epäonnistui. Syyskuun 11. päivän terrori-iskujen johdosta Jackson kirjoitti kappaleen uudelleen ja äänitti sen mm. artistien Beyoncé, Christina Aguilera, Celine Dion, Britney Spears, Jennifer Lopez, Luther Vandross, Mariah Carey ja Usher kanssa. Sonyn ja Jacksonin välillä tuli riitoja 2000-luvun alussa, joten kappaletta ei julkaistu koskaan fyysisesti. Kappale kuultiin radiossa vasta vuoden 2002 loppupuolella ja kappale julkaistiin digitaalisena singlenä 27. lokakuuta 2003 kahden dollarin kappale hintaan. Jackson esitti kappaleen yhdessä muiden artistien kanssa United We Stand: What More Can I Give -hyväntekeväisyyskonsertissa vuonna 2001. Jackson äänitti kappaleesta myös espanjankielisen version.
Ohjuslautta Isku
Ohjuslautta Isku oli Suomen merivoimien ohjuslautta.
Rakentaminen
Alus rakennettiin Porissa Reposaaren konepajalla vuonna 1970. Se oli Suomen ensimmäinen ohjusvene. Alus oli tarkoitettu yksinomaan koulutusalukseksi uusia ohjusmiehiä varten, joten merikelpoisuus katsottiin toisarvoiseksi kantokykyyn verrattuna, joten aluksesta päätettiin tehdä yksirunkoinen lautta. Näin siksi koska koulutusammunnat tehtäisiin sisäsaaristossa.
Alukseen ostettiin Neuvostoliitosta neljä P-15 Termit -meritorjuntaohjusten laukaisualustaa (Suomessa MTO68) sekä yksi 30 mm kaksoistykki. Samat ohjukset ja niiden laukaisulaitteet olivat käytössä myös Tuima-luokan ohjusveneissä, joista oli jo tehty hankintapäätös.
Palvelus
Alus palveli ohjusmiesten koulutuksessa aina vuoteen 1988, jolloin se poistettiin käytöstä Suomen merivoimien luovuttua MTO68-ohjuksista. Tämän jälkeen merivoimat käytti alusta satunnaisesti, ja 1990-luvulla se luokiteltiin "koealukseksi". Alus on merivoimien vahvuudesta poistuttuaan jäänyt Pansion telakan rantaan.
Ammunnan maailmanmestaruuskilpailut 1936
Vuoden 1936 ammunnan maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Berliinissä. Ohjelmassa oli vain haulikkoammuntaa. Eläviä kyyhkysiä pudoteltiin Roomassa.
Mitalistit
Kyyhkysammunnan Roomassa voitti Italian Ciardi Adriano.
Datura
Datura voi tarkoittaa seuraavia:
Powerhouse (Mustaschin albumi)
Powerhouse on stoner rock -yhtye Mustaschin kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 1. kesäkuuta 2005.
Albumi ylsi Ruotsissa Sverigetopplistanin kymmenennelle sijalle, ja pysyi listalla yhteensä viisi viikkoa.
Itä-Helsinki
250px|thumb|right|Itä-Helsinkiin kuuluvat kaakkoinen ja itäinen suurpiiri sekä Östersundom. Itä-Helsinki on Helsingin itäinen alue, johon lasketaan kuuluvaksi Kaakkoinen, Itäinen ja Östersundomin suurpiiri. Alue rajautuu lännessä Kulosaaren siltaan ja Lahdenväylään sekä Porvoonväylään, idässä ja pohjoisessa maarajaan Vantaan ja Sipoon kanssa ja etelässä Suomenlahteen. Alueella asuu noin 170 000 asukasta, mikä on noin neljännes helsinkiläisistä. Itä-Helsingin alueet liitettiin Helsinkiin suuressa alueliitoksessa 1946 sekä Vuosaaren alueliitoksessa 1966. Östersundom liitettiin Helsinkiin tammikuussa 2009.
Itä-Helsinki on asuntokannaltaan muuhun Helsinkiin verrattuna uudehkoa. Alueen ensimmäiset kerrostalot rakennettiin 1950-luvulla, mutta erityisen tunnusomaisia alueella ovat 1960-luvulla rakennetut väljät elementtilähiöt, kuten Myllypuro, Puotinharju, Kontula, Mellunmäki, Laajasalo ja Keski-Vuosaari. Alueella on myös laajoja omakotitaloalueita. Nykyään Itä-Helsingin tärkein aluekeskus on Vartiokylän kaupunginosaan kuuluva Itäkeskus, jossa sijaitsevat muun muassa kauppakeskukset Itis ja Easton Helsinki. Muita tärkeitä aluekeskuksia ovat Herttoniemi, Vuosaari ja Kontula. Metro on alueen tärkein joukkoliikenneyhteys.
Historia
200px|thumb|Nykyisen Itä-Helsingin aluetta Kalmbergin kartaston kartassa vuodelta [[1855.]] Kampakeraamisella kaudella Itä-Helsingin alue oli suureksi osaksi veden alla. Itä-Helsingistä löydetyt hautaröykkiöt on ajoitettu pronssikaudelle tai sen jälkeiselle esiroomalaiselle kaudelle. Esimerkiksi Kulosaaressa on puistotien ja metroradan varressa aidattu pronssikautinen hautaröykkiö. Muita hautoja on löydetty Vartiosaaresta, Vuosaaresta, Mellunkylästä ja Herttoniemestä.
Helsingin pitäjä syntyi 1300-luvulla, ja Itä-Helsingin alue kuului tuolloin Helsingin pitäjään. Ensimmäiset kartanot rakennettiin Itä-Helsinkiin jo 1500-luvulla, jolloin alueella oli runsaasti rälssimaata. Säteri oli rälssitalo, joka oli vapautettu veroista ratsupalvelusta vastaan – tällaisia rälssisätereitä olivat Herttoniemen, Kulosaaren, Laajasalon ja Tullisaaren kartanot. 1860-luvun Ison reduktion seurauksena vain Laajasalon ja Herttoniemen kartanot säilyttivät säterivapautuksensa.
Suomenlinnan rakennustyömaan seurauksena Herttoniemen kartanon yhteyteen perustettiin 1750-luvulla tiiliruukki. Laajasalosta Degerön kartanon mailla Stansvikissä oli 1700-luvun lopussa kaivostoimintaa. Koska useat Suomenlinnan upseerit omistivat Itä-helsingin kartanoita, niihin levisi monipuolinen kulttuuriharrastus. Kartanokulttuuri sai 1800-luvun alkupuolella hienot ulkopuitteensa, ja Carl Ludvig Engelin mukana empiretyylistä tuli myös Itä-Helsingin alueella varsin hallitseva. Engel on tosin suunnitellut vain pari Herttoniemn kartanon mailla sijaitsevaa huvimajaa. Paikallinen höyrylaivaliikenne alkoi Helsingissä kunnolla 1850-luvulla, ja liikenteen lisääntyessä huviloiden määrä kasvoi Yliskylässä, Vuosaaressa, Villingissä ja Kallahdessa. Maanomistajien toiveesta Laajasalon kanavaa alettiin rakentaa vuonna 1873, ja se valmistui seuraavana vuonna. Ensimmäiset kesähuvilat rakennettiin Herttoniemeen jo 1880-luvun alussa.
thumb|Ilmakuva Itä-Helsingistä vuodelta 1970, ajalta ennen metron ja Itis-kauppakeskuksen rakentamista. Edessä Puotinharjun elementtikerrostaloalue, takana vasemmalla Myllypuro ja oikealla Kontula. Kulosaaren huvilayhteiskuntaa alettiin toteuttaa vuodesta 1907 eteenpäin, ja sen luomisessa olivat mukana muun muassa Lars Sonck ja Armas Lindgren. Nykyään Wihuri Oy:n pääkonttori sijaitsee Lars Sonckin suunnittelemassa rantahotellissa. Raitiotie tuli Kulosaareen vuonna 1911, ja raitiovaunut kuljetettiin saareen aluksi lautalla. Vuonna 1919 saaresta rakennettiin ensimmäinen puusilta, jota käytettiin vielä 1950-luvullakin. Vuoden 1946 Helsinkiin liittämisen jälkeen Kulosaaresta purettiin paljon huviloita kerrostalojen tieltä ja saaren läpi rakennettiin Itäväylä.
Itä-Helsinki koostuu nykyään vuoden 1946 alueliitoksessa Helsingin kaupunkiin liitetyistä Kulosaaren kunnasta ja Helsingin maalaiskunnan alueista. Vuosaari liitettiin Itäiseen suurpiiriin vuonna 1966 ja Östersundomista tuli osa Itä-Helsinkiä vuonna 2009. 1950-luvun alussa alueella oli lähinnä vanhoja huvilayhteisöjä kuten Kulosaari, Tammisalo ja Vuosaari. Ensimmäiset kerrostalot rakennettiin 1950-luvulla Herttoniemeen, Roihuvuoreen ja Puotilaan. Samoihin aikoihin alueelle rakennettiin joitakin omakotialueita, kuten Marjaniemi, Tammisalo ja Vartioharju. 1960-luvulla Itä-Helsinkiin rakennettiin Myllypuron, Puotinharjun, Kontulan, Mellunmäen, Laajasalon ja Vuosaaren elementtilähiöt helpottamaan asuntopulaa ja nostamaan asumisen tasoa. Vuonna 1982 Helsingin metron liikenteen alkaminen nopeutti tukkoisen Itäväylän takana asuneiden matka-aikoja oleellisesti ja alueet, jotka olivat ”puolivälissä Sipoon kirkolle” muuttuivat osaksi pääkaupunkiseutua. Vuonna 1984 Itäkeskukseen avattiin kauppakeskus Itis, mikä korosti Itäkeskuksen asemaa Itä-Helsingin tärkeimpänä aluekeskuksena. 1990-luvulla valmistuivat Kivikon, Meri-Rastilan ja Kallahden asuinalueet, 2000-luvulla Herttoniemenrannan ja Aurinkolahden asuinalueet.
Maantiede ja luonto
thumb|Näkymä Vartiokylänlahdelle ja Puotilan uimarannalle syksyllä 2004.
Itä-Helsingin eli Kaakkoisen, Itäisen ja Östersundomin suurpiirien yhteenlaskettu maapinta-ala oli vuonna 2017 noin 88,9 neliökilometriä. Alue sijaitsee Suomenlahden rannalla, ja siihen kuuluu lukuisia merenlahtia. Vanhankaupunginselkä ja Kruunuvuorenselkä erottavat sen kantakaupungista, Tullisaarenselkä erottaa Laajasalon mantereesta. Vartiokylänlahti ja Porvarinlahti ovat jäännöksiä entisestä salmesta, joka on maankohoamisen seurauksena muuttunut kuivaksi maaksi, jolloin samalla Vuosaari muuttui saaresta niemimaaksi. . Itä-Helsinkiin kuuluu edelleen lukuisia saaria, kuten Kulosaari, Laajasalo, Santahamina, Villinki, Tammisalo, Vartiosaari ja Karhusaari sekä monia pieniä asumattomia saaria ja luotoja.
Itä-Helsinkiin kuuluu muutama pitkänomainen viherkaistale. Yksi niistä kulkee Laajasalosta Vartiosaaren, Ramsinniemen, Meri-Rastilan, Rastilan ja Mustavuoren kautta Östersundomiin, toinen etenee Kivinokasta Viikin kautta Kivikkoon ja kolmas suuntautuu Uutelasta Mustavuoreen. Näihin viherkaistaleisiin kuuluu suosittuja ulkoilu- ja virkistysalueita. Östersundomin suurpiirin alueella on runsaasti rakentamattomia luontoalueita ja pohjoisin osa siitä kuuluu Sipoonkorven metsäalueeseen ja kansallispuistoon.
Muita huomattavia luontokohteita Itä-Helsingin alueella ovat esimerkiksi Kivinokan aarniometsä, Mustavuoren arvokas lehtoalue sekä Vuosaaren eteläosaan sijoittuvat Meri-Rastilan muinaisrantakivikko ja Kallahdenniemen harju, joka muodostui noin 12 000 vuotta sitten virranneiden mannerjäätikön sulamisvesien kasaamana. Lisäksi alueella on lukuisia hiidenkirnuja muun muassa Jollaksessa, Roihuvuoressa ja Kivikossa.
Itä-Helsingin aluejako
Helsingin aluejaossa Itäinen suurpiiri on yksi Helsingin 8 suurpiiristä, ja siihen kuuluvat seuraavat peruspiirit ja osa-alueet:
Myös Helsingin Kaakkoinen suurpiiri ja Östersundomin suurpiiri ovat osa Itä-Helsinkiä. Kaakkoiseen suurpiiriin kuuluvat seuraavat peruspiirit ja osa-alueet:
Östersundomin suurpiiriin ja samannimiseen peruspiiriin kuuluvat:
Väestö
thumb|1990-luvulla rakennettu [[Kallahti|Kallahden asuinalue Vuosaaressa. Taustalla Kallahden venesatama.]]
Itä-Helsingissä asui vuoden 2020 lopussa yhteensä 170 557 asukasta, joista 55 858 asui Kaakkoisen suurpiirin, 112 869 Itäisen suurpiirin ja 1 830 Östersundomin suurpiirin alueella. Alueen asukkaista 73,2 % oli suomen- tai saamenkielisiä, 4,4 % ruotsinkielisiä ja 22,4 % muunkielisiä. Noin joka neljäs helsinkiläinen asuu Itä-Helsingissä.
Ulkomaalaistaustaisten osuus on Itä-Helsingissä noin 23,8 % väestöstä, mikä on korkeampi kuin muualla Helsingissä (16,9 %). Useampi kuin joka kolmas Helsingissä asuva ulkomaalaistaustainen asuu Itä-Helsingin alueella, ja suurin osa näistä Itäisessä suurpiirissä, jossa ulkomaalaistaustaisten osuus väestöstä on 28,6 %. Sen sijaan Kaakkoisen ja Östersundomin peruspiireissä ulkomaalaistaustaisten osuus on Helsingin keskiarvoa matalampi. Runsaasti ulkomaalaistaustaisia asuu etenkin Itäkeskuksen, Kontulan, Kivikon ja Kurkimäen sekä Vuosaaren kaupunginosaan kuuluvilla Kallahden ja Meri-Rastilan osa-alueilla.
Liikenne
Joukkoliikenneyhteyksistä tärkein on metro, joka Itäkeskuksen metroasemalta jatkaa sekä Mellunmäkeen että Vuosaareen. Helsingin metroasemista suurin osa sijaitsee Itä-Helsingissä, jossa metro kulkee suurimmaksi osaksi maan päällä, toisin kuin Helsingin kantakaupungissa ja Espoossa. Itä-Helsingin alueella kulkee myös monia liityntäbussilinjoja, joiden terminaaleina toimii Herttoniemen, Itäkeskuksen, Kontulan ja Vuosaaren metroasemat. Poikkiliikennettä varten luotu runkolinja 550 lähtee Itäkeskuksesta päätepysäkkinään Espoon Westend ja runkolinja 560 kulkee Rastilasta Vuosaaren ja Mellunmäen kautta Vantaan Myyrmäkeen. Suunnitteilla on myös nykyisten linjojen 50, 58 ja 59 yhdistäminen runkolinjaksi 500 välille Herttoniemi–Pasila–Munkkivuori.
Kulttuuri
Alueelle on syntynyt oma kulttuurinsa, muun muassa Nylon Beat julisti olevansa itähelsinkiläinen, ei niinkään helsinkiläinen yhtye. Moni rap-artisti, kuten Ruudolf, Notkea Rotta, Asa, Iso H, Memmy Posse ja Steen1 ovat laulaneet Itä-Helsingistä.
Urheilutoiminta
Itä-Helsingissä on paljon paikallisia urheiluseuroja. Tunnetuimpia ovat Puotinkylän Valtti, FC Kontu ja Ykkösessä pelaava FC Viikingit.
Rajalta toiselle
thumb|220px|Jakson Rajalta toiselle päärooleissa esiintyneet [[Leonard Nimoy (vasemmalla) ja William Shatner (oikealla) roolihahmoinaan Mr. Spockina ja James T. Kirkinä tammikuussa 1968 otetussa kuvassa.]]
Rajalta toiselle on alkuperäisen Star Trek -sarjan ensimmäisen tuotantokauden 28. jakso. Sen ensiesitys televisiossa oli 6. huhtikuuta 1967. Suomessa jakso esitettiin ensimmäisen kerran Kolmoskanavalla 12. maaliskuuta 1988. Rajalta toiselle on yksi kriitikoiden eniten arvostamista jaksoista koko sarjassa, ja se sai parhaan näytelmäteoksen Hugo-palkinnon 1968. Lisäksi Writers Guild of America palkitsi Harlan Ellisonin laatiman käsikirjoituksen. Vuonna 1997 Rajalta toiselle oli mukana TV Guiden tekemällä listalla ”100 kaikkien aikojen parasta televisiojaksoa”. Saman lehden heinäkuussa 1995 ilmestyneessä erikoisnumerossa sitä kutsuttiin 68. ”muistettavimmaksi hetkeksi tv-historiassa”.
220px|thumb|Luonnos jaksossa vilahtaneesta rakennuksesta, joka toimi Floyd Lawsonin parturikampaamona sarjassa [[The Andy Griffith Show. ]]
Tuotanto
Jakson musiikista vastasi etenkin ”Park Avenue Beatin” eli Perry Masonin tunnusmusiikin säveltämisestä tunnettu Fred Steiner. Lisäksi laulu ”Goodnight, Sweetheart” on siinä merkittävässä roolissa. Kyseinen kappale julkaistiin 1931, ja sen sävelsi Ray Noble. Sanoittajina toimivat Jimmy Campbell ja Reg Connelly. Ensimmäisen kerran ”Goodnight, Sweetheart” kuuluu radiosta, kun Kirk ja Keeler seisovat ja keskustelevat tähdistä. Aiemmin sarjassa esiintynyttä musiikkia hyödynnettiin myös paljon.
Jakson Rajalta toiselle kuvaamiseen käytettiin seitsemän ja puoli vuorokautta, kun tavallisesti Star Trek -jaksot saatiin valmiiksi kuuden päivän aikana. Siitä muodostui koko sarjan kallein, ja sen kustannukset olivat lopulta yhteensä 250 397 dollaria. 1960-luvulla tämä oli televisiotuotantojen piirissä suorastaan valtava rahasumma, kun kyseessä oli vasta sarjan ensimmäinen tuotantokausi. Kustannuserän suuruus aiheuttikin Desilu-yhtiön päättäjien keskuudessa miltei paniikin.
Vaikka Harlan Ellison laati jakson Rajalta toiselle alkuperäisen televisiokäsikirjoituksen, sarjan päätuottaja Gene Roddenberry ja hänen apulaisensa muuttivat sitä huomattavasti ennen tv-version lopullista valmistumista. Käsikirjoituksen alkuperäisessä versiossa eräs Enterprisen miehistön jäsen oli muun muassa koukussa huumeisiin ja tarina sisälsi moraalista monitulkintaisuutta. Roddenberry oli kuitenkin ehdoton kannassaan, jonka mukaan tulevaisuuden vision tulisi olla sellainen, jossa ihmiskunta on päässyt vapaaksi heikkouksistaan. Ellison oli asiasta jyrkästi eri mieltä ja katsoi, että toteutetut muutokset pilasivat hänen käsikirjoituksensa täysin. Niinpä hän levitti vuosien ajan aineistoa, joka soimasi Roddenberryä siitä, että tämä oli hylännyt hänen alkuperäisen näkemyksensä.
Writers Guild of America -palkinto parhaasta televisiodraamasarjaa varten tehdystä käsikirjoituksesta myönnettiin nimenomaan sille versiolle, jonka Ellison oli alun perin laatinut. WGA:n sääntöjen mukaan kirjoittaja sai itse vapaasti valita kilpailuun toimitettavan version. Vuoden 1967 palkintotilaisuudessa Ellison esitti tunteikkaan puheen siitä, kuinka Star Trekin johtavat tuottajat olivat hänen mielestään turmelleet hänen taideteoksensa ja ”sekaantuneet kirjoitusprosessiin”. Mediatutkija Alan N. Shapiron mukaan Rajalta toiselle saavuttaa televisiosarjan jaksona ”karismaattisen omaleimaisuutensa” juuri Ellisonin ja Roddenberryn yhdessä tekemän työn kautta heidän välisistään erimielisyyksistä huolimatta. Yhteistyöstä Ellisonin kanssa oli myös se hyöty, että tämän suhteiden avulla Roddenberry sai Theodore Sturgeonin ja Norman Spinradin kaltaisia tieteiskirjallisuuden suuria nimiä kirjoittamaan jaksoja Star Trekiin.
Jakson kuvauksissa hyödynnettiin televisiosarjan The Andy Griffith Show kuvauspaikkoja, ja eräässä kohtauksessa William Shatner ja Collins ohittavatkin pääkadulla kävellessään parturiliikkeen, joka edellä mainitussa sarjassa kuului hahmolle nimeltä Floyd Lawson. Kuvaukset alkoivat 3. helmikuuta 1967 ja päättyivät 14. helmikuuta 1967. Jälkituotanto kesti kuusi viikkoa, ja NBC sai jakson 27. maaliskuuta 1967. Ensiesitys televisiossa tapahtui 6. huhtikuuta 1967, jolloin oli kulunut yli vuosi jakson ideoimisvaiheen liikkeelle lähtemisestä.
Käsikirjoituksen vaiheet
Jakson Rajalta toiselle ideoimis- ja käsikirjoitusprosessi oli muuhun Star Trek -sarjaan verrattuna poikkeuksellinen. Yleisenä peukalosääntönä pidettiin sitä, että tarinaa sai työstää korkeintaan kolme kuukautta, mutta tässä tapauksessa siihen käytettiin huomattavasti enemmän aikaa.
Maalis- ja toukokuussa 1966 laadittujen varhaisten tarinahahmotelmien jälkeen Harlan Ellison toimitti ensimmäisen varsinaisen The City on the Edge of Forever -käsikirjoitusluonnoksen Desilu-yhtiölle 7. kesäkuuta 1966. Se teki hyvin myönteisen vaikutuksen sekä Gene Roddenberryyn että sarjan muuhun tuotantohenkilökuntaan. He olivat kuitenkin sitä mieltä, että televisioversiota varten täytyi tehdä vielä useita merkittäviä muutoksia. Eräs huomioitavista seikoista oli jakson budjetti. Roddenberryn mukaan Ellisonin alkuperäisversion kuvaaminen olisi tullut maksamaan arviolta 350 000 dollaria, mikä oli sarjan käytettävissä oleviin varoihin nähden selvästi liian paljon.
Alkuperäinen käsikirjoitus sai sen lukeneilta vuolaita ylistyssanoja. Esimerkiksi Star Trekin apulaistuottaja Bob Justman kirjoitti John D. F. Blackille lähettämässään muistiossa: ”Epäilemättä tämä on paras ja kauneimmin kirjoitettu käsikirjoitus, jonka olemme tähän mennessä saaneet tai jonka tulemme todennäköisesti koko tämän kauden aikana saamaankaan. Jos kerrot tämän Harlanille, tapan sinut.” Yleinen mielipide kuitenkin oli, että sellaisenaan tarina ei ollut niinkään Star Trek -muotin mukainen vaan soveltuisi luonteeltaan paremmin antologiasarjoihin, joita edustavat esimerkiksi sarjat Äärirajoilla tai Hämärän rajamailla. Justman kertoi Ellisonin kommentoineen arvioita tuotantokulujen nousemisesta liian korkeiksi sanomalla, että tämän jakson kuvaaminen maksaa vain 98 senttiä.
Ensimmäisen luonnoksen jälkeen käsikirjoituksesta tehtiin useita uusia versioita. Desilulle saapui 15. elokuuta 1966 Ellisonin lähettämä ”muutettu lopullinen luonnosversio”, jota seurasi saman vuoden joulukuussa valmistunut ”toinen muutettu lopullinen luonnos”. Niiden välillä Steve Carabatsos oli yrittänyt muotoilla käsikirjoitusta uuteen asuun saamiensa ohjeiden mukaisesti, mutta hänen tekemänsä työn hylkäsivät sekä Star Trekin tuottajat että Ellison. Toisen luonnoksen Ellison kirjoitti ilman rahallista korvausta, koska hänen nähdäkseen Carabatsos ei ollut tehnyt oikeutta alkuperäismateriaalille. Ellison myös tajusi lukemiensa muistioiden perusteella, että muutokset olivat välttämättömiä, jotta jaksoa päästäisiin kuvaamaan.
Eräs syy siihen, että Ellisonilta kului ”toisen muutetun lopullisen luonnoksen” valmiiksi saamiseen lähes neljä kuukautta, oli hänen osallistumisensa Science Fiction Writers of American kampanjaan, jonka tavoitteena oli ”pelastaa Star Trek”. Lisätekijöitä viivästyksen taustalla olivat Ellisonin työt muissa televisiosarjoissa ja mahdollisesti hänen haluttomuutensa muuttaa alkuperäistä tarinaa. Pelastamiskampanja syntyi sen jälkeen, kun NBC:n oli kerrottu aikovan lakkauttaa sarjan Nielsen-mittauksissa saatujen liian pienien katsojalukujen takia. Näihin aikoihin Ellisonin ja Roddenberryn väliset suhteet olivat vielä hyvät. Niinpä Roddenberryn ehdotuksesta Ellison kokosi yhteen ryhmän tunnettuja tieteis- ja fantasiakirjallisuuden henkilöitä, joita olivat muun muassa Philip José Farmer, Poul Anderson, Isaac Asimov, Robert Bloch, Richard Matheson sekä Frank Herbert, ja lähetti ryhmän nimissä tuhansille ihmisille kirjeitä, joissa heitä kannustettiin osallistumaan sarjan jatkumisen hyväksi perustettuun kampanjaan kirjoittamalla NBC:lle, mainostajille ja muille tahoille, jotka voisivat vaikuttaa asiaan. Ellisonin tässä yhteydessä lähettämien kirjeiden määrä oli yhteensä viisi tuhatta.
Ellison on myöhemmin kertonut jälkikäteen ajatellen uskovansa, että väite, jonka mukaan NBC harkitsi tuossa vaiheessa Star Trekin lakkauttamista, oli itse asiassa Roddenberryn liikkeelle laskema huhu. Kampanjan ansiosta Ellison sai Roddenberryltä henkilökohtaisen kiitossähkeen, jonka sanoma oli sama kuin muille Science Fiction Writers of America -komitean jäsenille lähetetyissä sähkeissä. Syy NBC:n päätökseen jatkaa sarjaa saattoi kuitenkin kampanjan sijaan olla se, että NBC huomasi Star Trekin olevan alhaisista maanlaajuisista katsojaluvuistaan huolimatta väreissä seuratuista televisiosarjoista kaikkein katsotuin. Sen sijaan suosituimpien sarjojen tapauksessa katsojamenestykseen ei tuolloin ollut vaikutusta sillä, seurattiinko niitä väreissä vai mustavalkoisena. Asialla oli merkitystä NBC:lle sen vuoksi, että sen emoyhtiö oli väritelevisioita myyvä RCA.
Käsikirjoituksen seuraavan hyväksytyn version muutoksista vastasi tuottaja Gene L. Coon, joka yksinkertaisti juonen rakennetta. Sitä ennen Ellison oli jo itse korvannut huumeiden parissa puuhanneiden Le Becquen ja Beckwithin hahmot McCoylla, jonka toiminta kumpusi vahingossa tapahtuneesta yliannostuksesta.
Erityisen suuri rooli käsikirjoituksen muokkaamisessa oli D. C. Fontanalla, joka oli Ellisonin ystävä ja suuri ihailija. Fontana muun muassa lisäsi Kirkin ja Edith Keelerin välisen suhteen romanttista sävyä. Hän myös laajensi Spockin varaosista rakentaman teknologisen laitteen merkitystä tarinassa. Fontanan versio valmistui tammikuun 1967 loppupuolella. Siinä vaiheessa apulaistuottaja Bob Justman oli edelleen huolissaan odotettavissa olevista tuotantokustannuksista. Erityisen paljon Justmania kuitenkin harmitti se, että hänen mielestään alkuperäiskäsikirjoituksen ”erityinen taika” ja Ellisonin kirjoitustyylin parhaat ominaisuudet oli kadotettu. Justman piti Fontanan versiota silti varsin hyvänä Star Trek -materiaalina. Roddenberry teki siihen vielä muutoksia, mutta ne eivät olleet kokonaisuuden kannalta kovin oleellisia.
Jakson tuotanto tapahtui helmikuussa 1967. Ellison katsoi, että monien vaiheiden ja kaikkiaan viiden eri käsikirjoittajan muokkausten kautta syntyneessä lopputuloksessa hänen alkuperäinen näkemyksensä oli mitätöity.
Televisioversion juoni
thumb|left|150px|[[DeForest Kelley näytteli jaksossa menneisyyteen siirtyvää McCoyta.]]
Itseensä vahingossa sata kertaa normaalia suuremman annoksen cordrazine-lääkeainetta piikittänyt tohtori McCoy (DeForest Kelley) joutuu harhojen valtaan ja siirtyy menneisyyteen 1930-luvun New Yorkiin Ikuisuuden suojelijaksi kutsutun elävän aikaportin välityksellä. Siellä ollessaan hän muuttaa Maan historiaa, minkä seurauksena U.S.S. Enterprise -avaruusalus katoaa olemasta. Siksi myös Kirk ja Spock matkustavat menneisyyteen ajankohtaan, josta on vielä joitakin päiviä siihen, kun McCoy saapuu muuttamaan historiaa. Parivaljakkoa auttaa sosiaalityöntekijä Edith Keeler, johon Kirk rakastuu. Spock saa selville, että mikäli McCoyn sallitaan pelastaa Keeler kuolemasta auto-onnettomuudessa, Keelerin perustaman rauhanliikkeen vaikutuksesta Yhdysvaltojen mukaantulo toiseen maailmansotaan viivästyy ja Natsi-Saksa onnistuu voittamaan sodan kehittämänsä ydinaseen turvin. Niinpä Kirk estää yrityksen pelastaa Keeler, ja omaan aikaansa palaava kolmikko havaitsee asioiden palanneen takaisin normaaliin järjestykseen.
Kiistat
Käsikirjoitukseen tehdyt muutokset saivat Harlan Ellisonin raivostumaan. Apulaistuottaja Bob Justman kertoo kirjassa Inside Star Trek: The Real Story, että hän sai 3. helmikuuta 1967 Harlan Ellisonin agentilta kirjeen, jossa pyydettiin muuttamaan Ellisonin nimi Rajalta toiselle -jakson yhteydessä Cordwainer Birdiksi. Cordwainer Bird on salanimi, jota Ellison käyttää sellaisissa tapauksissa, joissa hän kokee, että jokin hänen teoksensa on muokattu tunnistamattomaan muotoon. Roddenberry ei kuitenkaan halunnut sallia tätä, sillä se olisi merkinnyt selkeää takaiskua sarjan maineelle. Tilanne aiheutti paljon hämminkiä, kunnes Ellison lopulta suostui oikean nimensä käyttämiseen. Eräs erikoinen yksityiskohta oli se, että 21. maaliskuuta 1966 tehdyn ensimmäisen tarinahahmotelman Ellison oli piloillaan allekirjoittanut nimellä Cordwainer Bird.