cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kontula
Rakennuskanta
Asuntojen koot vaihtelevat talojen koon mukaan, mutta eniten on keskikokoisia 3–4 huoneen asuntoja. Pienemmissä, kolmikerroksissa taloissa on isompia perheasuntoja, ja korkeimmissa, seitsemän-yhdeksänkerroksisissa kerrostaloissa pienempiä asuntoja. Asuntokannasta pienasuntoja on Varsinkin nykypäivään verrattuna pienasunnot ovat pieniä ja perheasunnot tilavia. Asunnot ovat valoisia ja ikkunapinta-alat suuria. Suurimmissa asunnoissa on kylpyhuoneen lisäksi erillinen WC, ja useissa vaatehuone. Asuntojen pohjaratkaisut ovat samankaltaisia, mikä johtuu suurta samanlaisten elementtien määrää tukeneesta rakennustekniikasta. Elementtitaloissa löytyi valmistumisen jälkeen puutteita muun muassa lämmönjakelusta ja eristysten asennuksesta. Lähes kaikki Kontulan taloyhtiöt ovat korjanneet talojensa julkisivuja, ikkunoita ja lämmitysjärjestelmiä. Lisäksi noin viiteentoista kaupungin omistamaan rakennukseen on tehty uusia parvekkeita; 1960-luvulla valmistuneissa taloissa ei alkuun ollut parvekkeita, ainakaan pienemmissä asunnoissa. Kaupungin ja Kontulan kiinteistöyhtiöt ovat teettäneet lähes kaikissa 1960–70-luvuilla rakennetuissa taloissa peruskorjaukset. Joitakin alueen taloja on myös maalattu uudelleen. Maalausta lähti ajamaan Kontula-seura 1970-luvulla. Julkisivulautakunta hyväksyi suunnitelman 1973, ja valtion teknillinen tutkimuskeskus ryhtyi 1970-luvun puolivälissä tutkimaan maalipintojen kestävyyttä. Tarkoituksena oli aloittaa maalaaminen 1980-luvun alussa. Etenkin Keinutien taloyhtiöt maalauttivat talojansa muun muassa keltaisella värillä.
Väestö
Kontulassa oli 13 172 asukasta vuonna 2006. Kontulassa on eniten 25–49-vuotiaita, toiseksi suurin ikäryhmä on eläkeikäiset, yli 65-vuotiaat. Kontula sai 1960-luvulla maineen maaltamuuttajien lähiönä. Kontulaan muuttaneista 45 % oli tosin syntynyt Helsingissä, mutta yli 18-vuotiasta vain 25 % oli syntyperältään helsinkiläisiä. Vuokrataloissa 30 % oli syntyperältään helsinkiläisiä. Kontulan asukasluvun oli suurimmillaan vuonna 1973, jolloin siellä asui 21 500 ihmistä, ja lasten ja nuorten osuus asukkaista oli muuta kaupunkia suurempi. Vuonna 1970 Kontulassa oli vain noin 3 % vanhuksia, ja heistäkin vain joka neljäs asui yksin. Kontulan asukasluku alkoi vähetä vuoden 1973 jälkeen. 1970-luvulla ikärakenne muuttui: nuorten osuus pieneni ja vanhusten osuus vastaavasti kasvoi. Jo 1990-luvulla vanhusten osuus ylitti kaupungin keskiarvon.
Kontulassa oli vuonna 2006 suomen kieltä äidinkielenään puhuvia 82,27 % (Helsinki 86,2 %), ruotsin kieltä äidinkielenään puhuvia 4,30 % (Helsinki 6,20 %) ja muuta kieltä äidinkielenään puhuvia 13,78 % (Helsinki 7,59 %).
Tulot, työttömyysaste ja koulutus
Kontulalaisten valtionveronalaiset keskitulot olivat vuonna 2005 19 507 euroa, joka on selvästi vähemmän kuin koko Helsingissä keskimäärin (26 982 euroa). Mellunkylän peruspiirissä keskimääräiset tulot olivat 19 777 euroa. Vuonna 2006 Yli 15-vuotiaista enintään perusasteen koulutuksen suorittaneita (tai joiden koulutuksesta ei ollut tietoja) oli 5 563, keskiasteen suorittaneita 3 581 ja korkea-asteen suorittaneita 1 957.
Vuonna 2003 Kontulan työttömyysaste oli 16,1 %, kun se Mellunkylän peruspiirissä oli 14,4 %. Miesten työttömyysaste oli 16,3 % ja naisten 12,7 %. Koko kaupungissa työttömyysaste oli vuonna 2003 9,6 %. Muuta kaupunkia jonkin verran korkeampi työttömyys on perua 1990-luvun lamasta. Vielä vuonna 1990 Kontulassa oli saman verran työttömiä kuin muuallakin kaupungissa, eli noin 2 % työvoimasta. Laman aikana työttömyys kuitenkin nousi, ja vuonna 1996 se oli jo 24,9 % Helsingin keskiarvon ollessa 17,0 %. Kontulan alueella oli 1 906 työpaikkaa vuonna 2002.
Äänestäminen
Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa suosituimmat puolueet Kontulan kolmella äänestysalueella olivat SDP (28,8%) ja Perussuomalaiset (22,4%). Kannatuksessa seuraavina olivat Kokoomus (11,7%), Vasemmistoliitto (11,7%) ja Vihreät (8,7%). Helsingin kokonaistulokseen verrattuna SDP:n ja Perussuomalaisten kannatus oli selvästi suurempaa; Perussuomalaiset saivat Kontulassa suhteellisesti lähes kaksi kertaa enemmän ääniä kuin muualla kaupungissa. Kokoomuksen ja Vihreiden kannatus oli selvästi muuta kaupunkia matalampaa, Kokoomuksella alle puolet koko kaupungin kannatustasosta.
Tunnettuja kontulalaisia
Kontulassa on asunut paljon tunnettuja julkisuuden henkilöitä ja oman alansa edustajia. Kontulassa asuu myös Telian ja Comptelin jo eläköitynyt pääjohtaja Tero Laaksonen. Keinutiellä ovat asuneet muun muassa Yleisradion tv-toimittaja Reino Paasilinna ja Mainostelevision Esko Tommola, ulkoministeriön viranhaltija Jaakko Iloniemi, historiantutkija Heikki Ylikangas, opetushallituksen pääjohtaja Erkki Aho ja Kuntaliiton entinen toimitusjohtaja Jussi-Pekka Alanen. Kontulassa ovat myös asuneet laulaja, muusikko Arttu Suuntala, entinen Kokoomuksen puheenjohtaja ja ministeri Harri Holkeri ja NHL-tähti Esa Tikkanen. Myös Bomfunk MC’s -yhtyeen solisti Raymond Ebanks on Kontulan kasvatteja. Nykyisistä asukkaista tunnetuimpia lienee kirjailija Tomi Kontio. Keinutiellä asui myös Anna Abreu.
Kontulan maine
Kontulasta on erilaisia käsityksiä, mutta jotkut pitävät sitä rauhattomana, jotkut laatulähiönä. Kontula peri maineen rauhattomana lähiönä Siilitieltä 1960-luvulla, ja se oli tiedotusvälineiden, etenkin lehdistön, silmätikku. Syyksi voidaan katsoa 1960-luvun jälkeen noussut lähiökielteinen ilmapiiri, joka kohdistui etenkin Kontulaan, silloin Suomen suurimpaan lähiöön. 1980-luvulla Kontula nähtiin jo valoisampana paikkana, mutta 1990-luvun alun lama synkisti Kontulan kuvaa tiedostusvälineissä. Kontula valittiin vuoden kaupunginosaksi vuonna 2006, jolloin sen ansioiksi laskettiin muun muassa Kontukeskuksen aktiivisuus ja lähiön monikulttuurisuus. Vuonna 2007 Helsingin lähiöprojektin yhteydessä 183 toimittajalta kysyttiin, ”mikä lähiö tulee ensimmäisenä mieleen”, ja 32 % osanottajista vastasi "Kontula".
Kontulalaistenkin käsitykset alueesta vaihtelevat, mutta monet pitävät Kontulaa viihtyisänä paikkana, josta eivät haluaisi muuttaa pois. Jo vuonna 1966 kontulalaiset eivät päässeet yhteisymmärrykseen: haastatteluissa yksi ei olisi halunnut muuttaa alueelta pois ja toista piteli paikallaan vain perhe ja koira. Alkuaikoina asukkaat olivat tyytymättömiä varsinkin palveluiden puuttumiseen.
Huomiointi tiedotusvälineissä
Uutisointi Kontulasta oli vielä 1960-luvun alussa myönteistä, ja valmistumattomasta lähiöstä kirjoitettiin lehdistössä suopeasti. Helsingin Sanomat kuvasi huhtikuussa 1962 Kontulaa hyväksi vastakohdaksi keskustan ahtaudelle: ”Yhä useammat pääsevät muuttamaan keskustan melusta ja pölystä raittiiseen ilmaan ja luonnontuntumaan.” 1960-luvun lopulla kirjoittelu muuttui negatiivisemmaksi, etenkin Kontulan hurjastelevan nuorison takia. Kontula pääsi lehtien otsikoihin kielteisten uutisten vuoksi, ja monesti pienimmästäkin negatiivisesta asiasta kirjoitettiin liioitellen.
Uutisointi Kontulasta levottomana lähiönä jatkui 1970-luvulla. Lehtien mielenkiinnon herätti etenkin vuoden 1973 pääsiäisen alla tapahtunut rikospoliisin petosryhmän apulaispäällikön Vilho Holmin pahoinpitely, joka pääsi myös Ilta-Sanomien etusivulle. Helmikuussa 1973 television väkivaltateemaillan johdanto-osa käsitteli lähes yksistään Kontulan ongelmia. Levottomuutta 1970-luvulla aiheuttivat etenkin huumekauppa ja 1960-luvun lopulla alkanut alkoholin vähittäismyynnin vapautuminen. Keskiolut tuli ruokakauppoihin vuonna 1969, ja Kontulan Alko avattiin vuonna 1971.
1990-luvun lopulla uutisaiheeksi nousivat Kontulan skinheadit ja rasismi. 2000-luvulla Kontulaa on uutisoitu myönteisemmin, ja pääasioiksi ovat nousseet alueen hyvät puolet. Varsinkin lähiöprojektin ja Euroopan unionin Urban II:n aikaan saama alueen kehittämistyö ja kulttuuritapahtumat ovat olleet esillä otsikoissa. Negatiiviset uutiset ovat käyneet harvinaisemmiksi. Sellainen oli ostoskeskuksessa loppusyksystä 2006 tapahtunut pahoinpitely, jolloin FPS Securityn vartija potki maassa kädet sidottuna maannutta puolustuskyvytöntä miestä rintaan. Tapaus nousi otsikoihin YouTubessa pyörineestä videosta.
Viittaukset kulttuurissa
Kontula on ollut esillä myös elokuvissa. Kenties tunnetuin Kontulaan sijoittuva elokuva on Tapio Suomisen Täältä tullaan elämä. Se oli vuoden 1980 katsotuin kotimainen elokuva 381 024 katsojalla. Kuvauspaikkoja olivat Kontulankaari, Vesalan yläaste, ostoskeskus, Ostostie ja urheilukentän huoltorakennus. Elokuva ei niinkään kerro Kontulasta vaan lähiönuorista ja heidän elämästään yleensä. Vuoden 2003 Nousukausi kertoo espoolaisesta nuoresta parista, joka pääsee elämysmatkalle Jakomäkeen. Yhtenä vaihtoehtona on myös loma ”luottohäiriöisenä asunnonhakijana Kontulassa”.
Arto Paasilinna visioi teoksessaan Ihmiskunnan loppulaukka, että Kontula tullaan räjäyttämään jo vuonna 2037 ja sen tilalle istutetaan geenimuunneltua villipajua, jonka arvellaan lisäävän kaupungin viihtyisyyttä. Matti Yrjänä Joensuun kirjassa Harjunpää ja poliisin poika (Otava 1983) Kontula on keskeisesti esillä. Sara Razain romaanin Djävulen är en lögnare (Förlaget 2016) tapahtumat sijoittuvat suurelta osin Kontulaan.
Liikenne
pienoiskuva|Sisääntulo [[Kontulan metroaseman keskimmäiseen lippuhalliin, joka uudistettiin vuonna 2003.]] pienoiskuva|Aikanaan minimivaatimuksin toteutettu metroaseman laiturialue. pienoiskuva|Metroaseman laiturialue vuonna 2022
Kontulan halki kulkee vuonna 1965 valmistunut Kontulantie. Toinen pääväylä on Kontulankaari. Alueen katu- ja jalankulkuverkko valmistui vuoteen 1970 mennessä. Kontulan kustakin kolmesta osa-alueesta lähtee autoliikenteestä erotettu kävelykatu kohti ostoskeskusta.
Kontulan joukkoliikenneyhteys Helsingin keskustaan on tiheä metroliikenne Kontulan metroasemalta, joka avattiin liikenteelle 1. marraskuuta 1986. Metroasema sijaitsee Itäkeskuksen-Mellunmäen metrohaaralla, ja sitä käyttää päivittäin noin 20 000 matkustajaa. Aseman rakennettiin aikanaan minimivaatimusten mukaisesti. Asemaa on sittemmin peruskorjattu vuonna 2003, jolloin keskiosan lippuhalli uudistettiin. Viimeksi peruskorjattiin aseman itäinen lippuhalli, jonka parannustyöt valmistuivat syksyllä 2007.
Ympäröivistä lähiöistä on kattava liityntäliikenne Kontulan sekä Itäkeskuksen metroasemille. Kontulasta on lisäksi poikittaisyhteys linja-autolla Malmille ja Vuosaareen. Kontulan sisäistä bussilinjastoa uudistettiin vuoden 2006 syksyllä, mutta toteutuneet uudistukset eivät olleet useille kontulalaisille mieleen. Valitusten pohjalta kaupunki selkeytti linjastoa, ja uudet reitit ja aikataulut otettiin käyttöön 15. tammikuuta 2007.
Bussiyhteydet
Kontulan metroasemalta kulkevat liityntälinjat: Pienkalustolinjat Kontulan metroasemalta: Yölinjat:
Zekū
Zekū on MUCCun kolmas studioalbumi.
Japanissa levystä julkaistiin kaksi eri versioita: tavallinen versio sekä rajoitettu DVD:n ja CD:n sisältävä versio.
Penedono
Penedono on kunta Viseun piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 133,7 km² ja väkiluku noin 2 900.
Penedonon nykyinen pormestari on António Carvalho. Kunnan juhlapäivä on 29. kesäkuuta.
Kari Cavén
Opiskelu ja tuotanto
Kari Cavén opiskeli maalausta Vapaassa taidekoulussa vuosina 1976–1977, sen jälkeen Taikissa ja lopuksi Taideakatemian koulussa 1978–1982. Cavénin ensimmäinen yksityisnäyttely oli Kuopion taidemuseossa 1983.
Cavén aloitti taidemaalarina, mutta siirtyi pian tekemään veistoksia kierrätetystä puu- metalli- ja muovimateriaalista. Cavénin teoksille on usein ominaista leikkimielinen kekseliäisyys.
Cavénin työt ovat usein paitsi maalauksia myös reliefejä tai veistoksia. Myös teosten humoristisilla nimillä on usein tärkeä merkitys. Hän edusti Suomea Venetsian biennaalissa vuonna 1995. Cavén on asunut Lallukan taiteilijakodissa.
Splatoon 3
Splatoon 3 on Nintendon kehittämä ja julkaisema kolmannen persoonan ammuntapeli, joka julkaistiin vuonna 2022 Nintendo Switchille. Peli on seuraaja vuoden 2017 Splatoon 2-pelille.
Peli julkaistiin 9. syyskuuta 2022, ja se sisältää moninpelin, tarinatilan ja yhteistyötilan. Peli sisältää sekä vanhoja että uusia kenttiä.
Via Julia Augusta
Historia
pienoiskuva|Via Julia Augustaa [[Album Ingaunumissa eli Albingaunumissa.]]
Via Julia Augustan rakennuttamisen aloitti keisari Augustus vuonna 13 eaa. sen jälkeen kun hän oli lopullisesti voittanut liguurit ja alppikansat. Tie muodostettiin niin, että sen alkuosaksi yhdistettiin varhaisemmat Ligurian alueen tiet ja niitä jatkettiin Arelateen Gallian puolelle, ja kokonaisuudelle annettiin uusi nimi Via Julia Augusta.
Reitti
pienoiskuva|Via Julia Augustan varrella sijainnut roomalainen silta, nykynimeltään [[Pont Flavien Saint-Chamasissa.]]
Via Julia Augusta sai alkunsa Placentiasta (nyk. Piacenza) roomalaisen Italian Aemilian alueelta. Se kulki Dertonan kautta ja tuli Välimereen kuuluvan Ligurianmeren rantaan Vada Sabatiaan, ja kulki tämän jälkeen rannikkoa pitkin länteen päin läpäisten Meri-Alpit. Tie tuli Gallian puolelle ylitettyään Varus (nyk. Var) -joen. Galliassa Via Julia Augusta kulki muun muassa Massilian kautta. Tie päättyi Arelateen (nyk. Arles) Gallia Narbonensiksessa. Alkuosaltaan Placentiasta Vada Sabatiaan reitti oli yhteinen Via Aemilia Scaurin ja Via Postumian kanssa. Tien asemapaikat ja niiden väliset etäisyydet olivat Itinerarium Antonini Augustin mukaan:
Tämä tekee tien kokonaispituudeksi 438 roomalaista mailia eli noin 648 kilometriä.
Kiva (organisaatio)
Kiva ei kerää korkoa välittämistään lainoista. Sen toiminta on kokonaan rahoitettu sen käyttäjiltä, isoilta yrityksiltä ja kansallisilta instituutioilta tulevilla lahjoituksilla, lainoilla ja avustuksilla. Kivan pääkonttori sijaitsee San Franciscossa Kaliforniassa.
Sana kiva tulee swahilin kielen yhtenäisyyttä tai samanmielisyyttä tarkoittavasta sanasta.
Lainoitusprosessi
Kivan kautta mikroluotto-organisaatiot ympäri maailmaa voivat lähettää valikoitujen yrittäjien profiileja Kivan verkkosivuille Kiva.org:iin. Lainaajat voivat selata profiileja ja valita yrittäjiä, joita he haluavat lainoittaa. Lainottajat siirtävät rahat Kivalle PayPal-järjestelmän kautta, joka ei ota näistä transaktioista maksua. Luottokorttimaksu on myös mahdollinen ilman PayPal-tunnusta, mutta rahojen takaisinnosto vaatii tunnuksen.
Vastaanotettuaan lainoittajilta riittävän summan, Kiva kokoaa rahat yhteen ja siirtää ne yhdelle mikroluottoja tarjoavista yhteistyökumppaneistaan, joka puolestaan lainoittaa paikallista yrittäjää. Vaikka Kiva ei peri korkoa lainoista, sen yhteistyökumppanit saatavat periä suhteellisen korkeita korkoja kulujensa kattamiseen. Kun paikalliset yrittäjät maksavat lainansa takaisin, yhteistyökumppani lähettää rahat takaisin Kivaan. Kun laina on maksettu takaisin, voivat alkuperäiset yksittäiset lainaajat nostaa rahansa takaisin tai lainata rahat uudelleen toiselle yrittäjälle.
Historia
Jessica Jackley ja hänen miehensä Matt Flannery perustivat Kivan lokakuussa 2005. Heidän alkuperäinen kiinnostuksensa mikroluottoihin heräsi vuonna 2003 Grameen Bankin perustajan Muhammad Yunusin luennoidessa Stanfordin Business Schoolissa. Jackley työskenteli koulussa ja kutsui Flanneryn osallistumaan esitykseen. Pian tämän jälkeen Jackley aloitti työt konsulttina yleishyödyllisessä Village Enterprise Fundissa, joka auttoi pienten yritysten perustamisessa Itä-Afrikassa. Vierailullaan Afrikassa pariskunta haastatteli paikallisia yrittäjiä näiden kohtaamista ongelmista uusien yrityksen perustamisessa ja ymmärsivät että rahoituksen puute oli yleinen haaste. Palattuaan Afrikasta he alkoivat suunnitella mikrorahoitusprojektia, josta myöhemmin muotoutui Kiva.
Tunnusluvut
Vuonna 2010 Kivan liikevaihto oli 11 515 298 ja kulut 6 225 091 dollaria, josta erotuksena jäi jäljelle investointeihin 5 290 207 dollaria. Kivan nettovarallisuus vuonna 2010 oli 11 121 817 dollaria. Kiva ei pyydä lainoistaan itselleen yhtään korkoa vaan antaa ne mikroluotottajille ilmaiseksi. Nämä mikroluotottajat sitten lainaavat rahat erittäin korkealla, keskimäärin yli 30 prosentin, korolla. Kivan tärkeimmät rahoituslähteet ovat lahjoitukset, taloudelliset tuet ja alennetut hinnat käyttämissään isojen yritysten palveluissa. Chevron, Visa, ja Skoll Foundation tukivat Kivaa miljoonan, puolentoistamiljoonan ja miljoonan dollarin lahjoituksilla. Kiva voitti myös miljoonan dollarin lahjoituksen Sam's Clubin "Giving Made Simple" -kampanjassa ja 500 000 dollaria American Expressin "Take Part" -kilpailussa. Lisäksi, Omidyar Network tuki Kivaa viiden miljoonan dollarin viisivuotisella lahjoituksella auttaakseen Kivaa laajentamaan sen yhteistyökumppaniverkostoa ja tukemaan due diligence -toimintaa.
Vaikutus naisiin
Kivan lainoista 80,46 % on myönnetty naisyrittäjille (1.4.2012). Kiva korostaa naisten tukemista, koska naiset hyötyvät eniten mikroluotoista. Patriarkaatti ja tiukka työnjako ovat valloillaan vielä monissa kehitysmaissa. Naiset ovat usein suurimpia köyhyyden kärsijöitä, koska niukat resurssit ovat monesti vain perheen mieshenkilöiden käytössä. Tietokirjassa Half the Sky, Nicholas D. Kristof ja Sheryl WuDunn kertovat tarinoita naisista joiden elämä muuttui mikrorahoituslaitosten ansiosta joita Kiva tukee. Mikrolainojen avulla naiset saivat kulutusvoimaa ja kuluttivat vähemmän rahaa välittömän nautinnon hyödykkeisiin kuten alkoholiin, prostituutioon ja huumeisiin. Lisätuloilla he saivat lapsille koulutuksen, korjausta asuintiloihinsa tai modernia teknologiaa ja lääkkeitä. Kulutusvoiman siivellä myös heidän itsenäisyytensä ja kunnioitus miesten suunnalta lisääntyi. Kristof ja WuDunn ovat kirjoittaneet, että "mikrorahoitus on kohottanut naisen asemaa ja suojannut heitä pahoinpitelyltä enemmän kuin mikään laki olisi auttanut".
Kirjallisuusvuosi 1894
Kirjallisuusvuosi 1894 käsittelee vuoden 1894 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
L’anima del filosofo
L’anima del filosofo ossia Orfeo ed Euridice (suom. Filosofin sielu eli Orfeus ja Eurydike) on Joseph Haydnin säveltämä italiankielinen ooppera, jonka libreton kirjoitti Carlo Francesco Badini. Haydn aloitti säveltämisen 1798, mutta teos jäi keskeneräiseksi, eikä syytä tunneta. Ooppera jäi huomiotta lähes puolentoista vuosisadan ajaksi, kunnes sen kantaesitys oli viimein 1951 Firenzessä. Teoksesta on sittemmin tullut Haydnin suosituin ooppera.
Tapahtumapaikka ja -aika
Myyttisiä aikoja ja paikkoja.
Edeltävät tapahtumat
Kreon on luvannut tyttärensä Eurydiken käden Arideosille, mutta neito rakastaa laulaja Orfeusta.
Ensimmäinen näytös
1. kohtaus Villi metsä. Eurydike pakenee yksinäisyyteen, koska ei halua naimisiin miehen kanssa, jota ei rakasta. Villit haluavat uhrata hänet jumalille ja uhkailevat häntä. Orfeuksen laulu kuitenkin rauhoittaa heidät, ja Eurydike pelastuu.
2. kohtaus Kun Kreon saa tietää, että Orfeus on pelastanut hänen tyttärensä hengen, hän suostuu Orfeuksen ja Eurydiken avioliittoon.
Toinen näytös
1. kohtaus Idyllinen seutu. Orfeus ja Eurydike juhlivat häitään. Mutta kun Orfeus jättää morsiamen hetkeksi yksin, yksi Arideosin sotilaista aikoo siepata hänet. Eurydike pakenee ja kuolee myrkkykäärmeen puremaan.
2. kohtaus Kuninkaan palatsissa. Arideosin airut julistaa Kreonille, koska tämä oli rikkonut lupauksensa. Kreon vannoo kostavansa Arideosille tyttärensä kuoleman.
Kolmas näytös
1. kohtaus Eurydiken haudalla. Orfeus, Kreon, neitsyet ja miehet surevat vainajaa.
2. kohtaus Kreon yrittää turhaan ilahduttaa Orfeusta.
3. kohtaus Luola manalan suulla. Orfeus pyytää apua viisaalta Sybilleltä. Tämä lähettää Orfeuksen luo Geniuksen, joka neuvoo häntä etsimään lohtua filosofiasta ja joka lupaa seurata häntä manalaan etsimään Eurydikeä.
Neljäs näytös
1. kohtaus Kulkiessaan manalan läpi Orfeus ja Genius näkevät monenlaisia kärsiviä, onnettomia varjoja.
2. kohtaus Pluton valtakunnan porteilla. Orfeuksen tuska koskettaa manalan hallitsijaa. Hän sallii Eurydiken palata maan pinnalle, mutta Orfeus ei saa kääntyä häneen päin eikä katsoa häntä, ennen kuin he ovat päivänvalossa.
Viides näytös (keskeneräinen)
1. kohtaus Orfeus ei ole noudattanut ehtoa vaan on katsonut Eurydikeä ennen päivänvaloon pääsyä ja menettänyt naisen lopullisesti. Hän kulkee merenrannalla epätoivoisena. Bakkantit yrittävät vietellä hänet. Hän torjuu heidät ja kieltää kaiken rakkauden. Bakkantit pakottavat hänet juomaan ”rakkauden juomaa”, joka osoittautuukin kuolemanjuomaksi. Kuolema vapauttaa Orfeuksen.
Anadyrin lentoasema
Lentoasema sijaitsee noin 11 kilometriä Anadyristä itään, Anadyrinlahden vastakkaisella puolella. Kesäisin lahden yli on lauttayhteys ja lopputalvesta jäätie Anadyristä lentoasemalle; syksyllä ja loppukevällä matkustajia kuljetetaan lahden yli Anadyriin helikopterilla.
Monopoli (kaupunki)
Monopoli on kaupunki Etelä-Italiassa, Apulian alueella, Barin metropolikaupungissa. Kaupunki sijaitsee Adrianmeren rannalla, noin 40 kilometriä Barista kaakkoon. Kaupungissa on vajaat 50 000 asukasta.
Torsten Gutsche
Torsten Gutsche (s. 8. kesäkuuta 1968 Eisenhüttenstadt) on saksalainen meloja, joka kilpailee K-2 ja K-4 sarjassa.
Gutsche voitti olympiakultaa Barcelonasta 1992 K-2 sarjasta sekä 500 että 1000 metrillä yhdessä Kay Bluhmin kanssa. Hän voitti kultaa Bluhmin kanssa K-2 sarjan 500 metriltä kultaa myös Atlantassa 1996 mutta jäi 1000 metrillä hopealle. Gutsche on voittanut myös peräti 11 maailmanmestaruutta, ensimmäinen tuli K-2 sarjan 1000 metriltä Plovdivissä 1989.
Alejandra Pizarnik
Flora Alejandra Pizarnik (29. huhtikuuta 1936 Avellaneda – 25. syyskuuta 1972 Buenos Aires) oli argentiinalainen runoilija ja kääntäjä. Teoksissaan hän kuvaili juurettomuuden ja maanpaossa elämisen tunnelmia. Hän syntyi Buenos Airesissa Itä-Euroopasta muuttaneille juutalaisvanhemmille, ja opiskeli Buenos Airesin yliopistossa filosofiaa ja kirjallisuutta. Vuonna 1960 Pizarnik muutti Pariisiin, työskenteli sikäläisissä lehdissä, julkaisi joitakin runoja ja käänsi romaaneita espanjaksi. Vuonna 1965 hän palasi Buenos Airesiin ja julkaisi kahdeksan runokokoelmaa. Monissa runoissa puhutaan epätoivosta ja itsetuhoisista ajatuksista. Hän teki itsemurhan vuonna 1972.
Reroute to Remain
Reroute to Remain on In Flamesin kuudes studioalbumi, joka julkaistiin 3. syyskuuta 2002. Vaikka In Flamesin nykyisempi soundi oli jo selkeämmin tunnistettavissa suunnilleen Whoracle -albumilta lähtien, viimeistään Reroute to Remainissa voi havaita yhtyeen äänimaailmaan muuttuneen yhä kokeilevampaan tyyliin jossa tekno-elementtejä käytettiin yhä enemmän. Levy on In Flamesin ensimmäinen, jossa on kokopuhtaita kappaleita kuten ”Dawn of a New Day” ja ”Metaphor”.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 5.
Kappaleet
Sävellykset: Björn Gelotte, Jesper Strömblad ja Anders Fridén, sanoitukset: Anders Fridén, ellei toisin mainita.
Viestintäalan ammattiliitto
Viestintäalan ammattiliitto oli suomalainen vuosina 1894–2009 toiminut graafisessa teollisuudessa (pääasiassa kirjapainoalalla) työskentelevien ammattiliitto. Toukokuussa 2009 järjestön liittokokous päätti fuusioitua Kemianliiton kanssa Teollisuusalojen ammattiliittoon (TEAM), joka aloitti vuoden 2010 alussa.
Järjestö perustettiin 18.–20. elokuuta 1894 nimellä Suomen Kirjaltajaliitto. Rekisteröityminen vahvistettiin vuoden 1897 alussa. Vuodesta 1914 vuoteen 1997 järjestö toimi nimellä Suomen Kirjatyöntekijäin Liitto (SKL). Liitto oli Suomen vanhin valtakunnallinen ammattiliitto. Maaliskuussa 1900 liitto solmi Suomen kirjapainon omistajain kanssa palkkatariffin, Suomen ensimmäisen valtakunnallisen työehtosopimuksen.
SKL kuului SDP:hen vuodesta 1905, mutta sisällissodan jälkeen tästä luovuttiin. Liitto kuului myös Suomen Ammattijärjestöön ja Kirjaltajain kansainväliseen sihteeristöön. Helmikuussa 1930 sosialidemokraattien hallitsema liitto erosi kommunistien hallitsemasta SAJ:stä ja vuoden 1931 alusta se liittyi Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliittoon. SKL erosi SAK:sta 1958 sosialidemokraattien sisäisten riitojen vuoksi. Vuosina 1963–1967 SKL kuului uuteen SAJ:hin, ja kesäkuussa 1969 se oli mukana perustamassa uutta SAK:ta.
Liiton perustivat alan Helsingin, Kuopion, Viipurin, Tampereen ja Turun yhdistykset sekä Porvoon, Vaasan, Jyväskylän ja Hangon kirjaltajat. Ensimmäisenä toimintavuonna jäsenmäärä oli 493.
Työehtosopimusneuvotteluissa liitto teki kolme työehtosopimusta: kirjatyöntekijöiden, viestintäalan toimihenkilöiden (Grafinet) ja sanomalehtien jakajien.
Maunu Ossian af Heurlin
Maunu Ossian af Heurlin (10. syyskuuta 1873 Parainen – 28. huhtikuuta 1952 Hämeenkylä) oli suomalainen lääkäri ja valtiopäivämies.
Aleksandr Kurinov
Aleksandr Kurinov (8. heinäkuuta 1934 Gus-Hrustalnyi, Vladimirin alue, Venäjä – 30. marraskuuta 1973 Kazan, Tataarien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta, Venäjä) oli Neuvostoliittoa urallaan edustanut painonnoston olympiavoittaja.
Kurinov voitti olympiakultaa alle 75 kilogramman sarjassa Roomassa 1960. Hänen punnerrustuloksensa oli 135 kg, tempaustuloksensa 132,5 kg ja työntötuloksensa maailmanennätys 170 kg. Hänen yhteistuloksensa 437,5 kg oli maailmanennätys ja sillä hän voitti hopealle sijoittuneen yhdysvaltalaisen Tommy Konon kymmenellä kilolla. Maailmanmestaruuden Kurinov voitti Wienissä 1961 yhteistuloksella 435 kg, Budapestissa 1962 yhteistuloksella 422,5 kg ja Tukholmassa 1963 yhteistuloksella 437,5 kg. Teheranin MM-kilpailuissa 1965 hän sai pronssia tuloksella 432,5 kg. Vuoden 1964 olympialaisiin hän ei päässyt ajauduttuaan harjoittelumetodeista erimielisyyksiin päävalmentajan kanssa.
Kirjallisuusvuosi 1897
Kirjallisuusvuosi 1897 käsittelee vuoden 1897 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Sant’Angelo dei Lombardi
Sant'Angelo dei Lombardi on kunta Italiassa Campanian alueella Avellinon maakunnassa.
Nähtävyyksiä
Kunnan tärkein nähtävyys on Abbazia del Goleton luostari. Sitä pidetään yhtenä Etelä-Italian arkkitehtonisesti tärkeimmistä rakennuksista. Sen perusti Guglielmo da Vercelli noin vuonna 1133, ja hän myös kuoli luostarissa vuonna 1142.
Vuoden 1980 maanjäristys
Sant'Angelo dei Lombardi oli yksi pahiten vuonna 1980 Irpinian maanjäristyksestä kärsineitä kuntia. Sen vanhakaupunki oli hyvin säilynyt maanjäristykseen saakka, mutta se tuhoutui siinä pahoin. Kunnassa menehtyi järistyksessä 482 henkilöä.
Alexine Tinne
pienoiskuva|Alexine Tinne Afrikassa, [[Carl Weyermanin kaiverrus]] Alexandrine 'Alexine' Pieternella Françoise Tinne (17. lokakuuta 1835 Haag, Alankomaat – 1. elokuuta 1869 Fezzan Ottomaanien valtakunta), oli alankomaalainen tutkimusmatkailija. Hän yritti ensimmäisenä eurooppalaisena naisena Saharan ylitystä.
Elämäkertaa
Alexine Tinne syntyi varakkaan yläluokkaisen perheen tyttäreksi ja sai hyvän kotiopetuksen. Kun hänen isänsä kuoli, hän oli perimänsä omaisuuden johdosta Alankomaiden rikkain nainen.
1800-luvun lopulla eurooppalaisia alkoi kiinnostaa Afrikka ja sen tutkimattomat sisäosat. Erityisesti Niilin lähteiden löytäminen kiehtoi mieliä. Alexine Tinne jätti Euroopan taakseen kesällä vuonna 1861 ja lähti Valkoisen Niilin varrelle. Mukanaan hänellä olivat hänen äitinsä ja tätinsä. Lyhyen Khartumissa oleskelun jälkeen he saapuivat ensimmäisinä eurooppalaisina naisina päämääräänsä Gondoroon, Valkoisen Niilin varrelle. Alexine sairastui, ja seurue palasi Khartumiin 20. marraskuuta vuonna 1862.
Oleskellessaan Khartumissa Tinne tapasi kaksi tutkimusmatkailijaa, Herman Steudnerin ja Theodor von Heuglinin. Yhdessä he ryhtyivät suunnittelemaan uutta matkaa Bahr-el-Ghazliin löytääkseen maan, jota kutsuttiin "Niam- Niamiksi". Lisäksi oli tarkoitus tutkia, onko perää väitteillä, että joko Keski-Afrikassa tai Itä-Kongossa on suuri järvi. Tinne lähti seurueineen matkaan 5. helmikuuta vuonna 1863.
Uudesta matkasta tuli erittäin raskas. Kaikki matkailijat sairastuivat kuumetauteihin. Steudner kuoli huhtikuussa, Tinnen äiti ja kaksi kamarineitoa heinäkuussa. Monia vaaroja ja rasituksia kokenut seurue palasi Khartumiin maaliskuussa vuonna 1864. Tinnen velipuoli John Tinne oli tullut Khartumiin tehtävänään taivutella sisarpuolensa palaamaan Eurooppaan, mutta turhaan, Alexine piti päänsä. Sen sijaan John Tinne palasi Eurooppaan mukanaan sisarpuolensa keräämä suuri etnografinen kokoelma. Matkan tieteellisiä tuloksia kuvattiin Heuglinin kirjassa Die Tinnéschen Expedition in westlichen Nilgebiet. Saatiin kuvattua 24 uutta kasvilajia. Matkan jälkeen Tinne muutti neljäksi vuodeksi Kairoon ja matkaili Algeriassa ja Tunisiassa. Yritykset päästä tapaamaan tuaregeja vuonna 1868 epäonnistuivat.
Tinne lähti Tripolista uudelle matkalle tammikuussa vuonna 1869 kamelikaravaanin kanssa. Mukana matkalla oli saksalainen tutkimusmatkailija Gustav Nachtigal, ja tavoitteena oli päästä Tšadjärvelle ja edelleen Darfuriin. Sitä ennen piti ylittää Sahara. Matka eteni hitaasti Tinnen sairastelun ja hiekkamyrskyjen vuoksi.
Aikaisin aamulla ensimmäisenä päivänä elokuuta vuonna 1869 Tinnen karavaaniin hyökättiin. Tinnen mukana olleet alankomaalaiset matruusit surmattiin ja Tinne sai surmansa kahdesta miekaniskusta. Hänen ruumistaan ei koskaan löydetty. Murhasta tehtiin tutkimus ja motiiveiksi on esitetty ryöstöä ja tuaregiheimojen kilpailuja alueista ja vallasta.
Kokoelmat
Tinnen kokoelmat sijoitettiin Liverpoolissa sijaitsevaan museoon. Pitkään uskottiin, että ne tuhoutuivat vuoden 1941 pommituksissa. Nyt niihin kuuluneita esineitä on löydetty ja ne on todettu erittäin arvokkaiksi todisteiksi Sudanin kulttuureista.
Sidibé Dédéou Ousmane
Sidibé Dédéou Ousmane (s. 5. joulukuuta 1958 Timbuktu ) on malilainen ammattiyhdistysjohtaja, joka toimii maan opetusministerinä.
Dédéou Ousmane kävi ranskalais-arabialaisen lyseon Timbuktussa ja valmistui ylioppilaaksi Askia Mohamedin lyseosta vuonna 1978. Hän opiskeli oikeustieteitä Malin hallintokorkeakoulussa vuosina 1978–1984 ja suoritti sosiaalialan tutkinnon Ranskassa vuonna 2007.
Ousmane on naimisissa ja kuuden lapsen äiti. Hän puhuu songhaita, bambaraa, ranskaa, englantia ja saksaa.
Afganistanin sota (täsmennyssivu)
Afganistanin sota tai Afganistanin sisällissota voi viitata useiseen eri konflikteihin:
Kokkolan kirkko
Kokkolan kirkko on arkkitehti Aarne Nuortilan suunnittelema tiilirakenteinen kirkko Kokkolan keskustassa. Kirkolle on annettu nimi De profundis – Syvyydestä psalmin 130 alun mukaan. Se on Kokkolan suomalaisen seurakunnan pääkirkko. Kirkossa on noin 1 200 istumapaikkaa, kirkkosalin lisäksi kirkossa on muun muassa Iastenhuone ja morsiushuone.
Kirkossa on ruotsalaisen Åkerman & Lundin urkurakentamon 50-äänikertaiset urut, jotka valmistuivat vuonna 2002. Kuorin kalastaja-aiheinen lasimaalaus Minä olen teidän kanssanne joka päivä on taiteilija Urpo Wainion.
Aikaisemmat kirkot
Kokkolan ensimmäinen kirkko oli pieni 300 hengen ristikirkko, joka valmistui 1655 ja purettiin 1876.
Toinen kirkko oli Theodor Granstedtin suunnittelema vuonna 1877 valmistunut puinen ristikirkko, johon mahtui noin 1 000 henkeä. Kirkko paloi loppiaisyönä 1958. Palossa tuhoutui myös paljon arvokasta kirkkotarpeistoa, kuten saksalaisen Walckerin urkutehtaan uudet 42-äänikertaiset urut, kynttiläkruunut, lampetit ja kirkonkellot. Messukasukat onnistuttiin pelastamaan sakastista
Monique Garbrecht-Enfeldt
Monique Garbrecht-Enfeldt (o.s. Garbrecht, s. 11. joulukuuta 1968 Potsdam, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen pikaluistelija, joka saavutti kaksi olympiamitalia ja voitti yhdeksän maailmanmestaruutta.
Garbrecht voitti 15 vuoden mittaisen huippu-urheilu-uransa aikana viisi mestaruutta sprinttereiden MM-kilpailuissa (vuosina 1991, 1999, 2000, 2001 ja 2003) ja neljä mestaruutta matkakohtaisissa maailmanmestaruuskilpailuissa, joista kaksi 500 metrillä ja kaksi 1 000 metrillä; lisäksi hän saavutti molemmilla matkoilla kerran hopeaa.
Garbrecht-Enfeldt kilpaili neljissä olympialaisissa ja saavutti kaksi olympiamitalia. Albertvillen talviolympialaisissa 1992 hän saavutti pronssia 1 000 metrillä sekä sijoittui neljänneksi 500 metrillä ja viidenneksi 1 500 metrillä. Lillehammerin olympialaisissa 1994 hän oli viides 1 000 metrillä ja kuudes 500 metrillä. Naganon olympialaisissa 1998 hän sijoittui lyhyemmällä matkalla kahdeksanneksi ja pidemmällä kymmenenneksi. Salt Lake Cityssä 2002 hän saavutti toisen olympiamitalinsa sijoittumalla 500 metrillä hopealle luisteltuaan ensimmäisessä lähdössä maansa ennätyksen ja uransa parhaan ajan 37,34. Lisäksi hän sijoittui 1 000 metrillä kuudenneksi. Hän aikoi osallistua myös vuoden 2006 olympialaisiin, mutta hänen huonot tuloksensa ensimmäisissä maailmancup-kisoissa saivat hänet perumaan aikeensa.
Itä-Saksan edustajana silloinen Monique Garbrecht voitti nuorten sarjassa yleisluistelun maailmanmestaruuden vuosina 1986 ja 1987 sekä saavutti MM-pronssia vuonna 1985.
Yks’, kaks’, kolme
Yks', kaks', kolme on vuonna 1961 valmistunut komediaelokuva, jonka ohjasi Billy Wilder. Elokuvassa näyttelevät James Cagney, Horst Buchholz, Pamela Tiffin, Arlene Francis, ja Howard St. John. Elokuva sijoittuu kylmän sodan aikaiseen jaettuun Berliiniin ja siinä pilkataan idän ja lännen erilaisia yhteiskuntajärjestelmiä sekä saksalaista kansanluonnetta.
Juoniselostus
Eletään jaetussa Berliinissä hieman ennen rajan sulkemista. C. R. MacNamara on Coca-Cola Companyn Länsi-Berliinin johtaja joka haaveilee yhtiön Euroopan-johtajan paikasta. Hän neuvottelee venäläisten komissaarien kanssa Coca-Colan myymisestä Neuvostoliittoon ja siinä sivussa pettää kyynistä vaimoaan seksikkään sihteerinsä Ingeborgin kanssa. Yhtiön pääjohtaja lähettää MacNamaran hoiviin Euroopassa vierailevan 17-vuotiaan tyttärensä Scarlettin joka osoittautuu miesten perässä juoksevaksi villikoksi. Kun lomaa on kulunut kaksi kuukautta ja isäukko on kohta tulossa hakemaan Scarlettia, tämä ilmoittaa menneensä salaa naimisiin jäykkäniskaisen itäberliiniläisen kommunistipojan Oton kanssa ja aikovansa muuttaa Moskovaan.
Tyyli
Yks’, kaks’, kolmen pohjana on Ferenc Molnárin farssinäytelmä Egy, kettő, három (1929), jonka tapahtumat käsikirjoittajat Billy Wilder ja I. A. L. Diamond siirsivät 1800-luvun porvarispiireistä 1960-luvun jaettuun Berliiniin. Elokuva kuvattiin aidoilla tapahtumapaikoilla Itä- ja Länsi-Berliinissä; Berliinin muurin rakentaminen kuitenkin alkoi kuvausten ollessa vielä käynnissä ja vapaa liikkuminen Itä-Berliinissä loppui, joten muutamia ulkokohtauksia piti lavastaa muualle.
Yks’, kaks’, kolmen huumori on nopeaa, terävää ja mitään kunnioittamatonta; Wilderin omien sanojen mukaan hänen tavoitteenaan oli ”maailman nopein elokuva”. Amerikkalaiset kuvataan kyynisiksi ja rahanahneiksi. Kommunisteja edustavat toisaalta nuori ja fanaattinen Otto, joka saarnaa kapitalismin kuolemaa, toisaalta laiskanpulleat ja korruptoituneet komissaarit. Saksalaiset puolestaan kuvataan kalseiksi äkseeraajiksi ja heidän natsimenneisyydellään vitsaillaan avoimesti, ohjaaja-käsikirjoittajan kotitaustasta huolimatta – juutalainen Wilder pakeni Saksasta vuonna 1933, ja hänen vanhempansa kuolivat Auschwitzissa. MacNamaran sotilaallinen konttoripäällikkö Schlemmer paljastuu elokuvan aikana entiseksi SS-mieheksi, ja hän haikailee ”vanhoja hyviä aikoja”:
MacNamara: ”Schlemmer, montako kertaa olen sanonut, etten halua henkilökunnan nousevan seisomaan kun tulen sisään? He elävät nyt demokratiassa!” Schlemmer: ”Siinähän ongelma juuri onkin. Vanhaan hyvään aikaan he tekivät mitä käskettiin, nyt he elävät demokratiassa ja tekevät mitä haluavat. Ja he haluavat nousta seisomaan.”
Elokuvan tunnusmusiikkina on Aram Hatšaturjanin Sapelitanssi, joka soi alku- ja lopputekstien ohella useissa vauhdikkaimmista kohtauksista.
Menestys ja myöhempi arvostus
Elokuva menestyi tuoreeltaan huonosti; kun oikeassa elämässä Neuvostoliitto toimitti ydinaseita Kuubaan ja maailma pelkäsi ydinsotaa, harva nauroi tällaisille repliikeille: ”Me toimitamme Kuubaan raketteja, he toimittavat meille sikareita. Sikarit ovat kurjia, mutta niin ovat raketitkin.” Ohjaaja Wilder, joka oli pitänyt esikuvanaan Marx-veljesten komedioita, tokaisi: ”Heillä oli Chico, Harpo ja Groucho, minulla oli vain Karl. Karl osoittautui vähiten hauskaksi.” Myöhemmin Yks’, kaks’, kolmen kulttimaine on tasaisesti kasvanut. Suuren yleisön suosikiksi siitä ei ole koskaan ollut, sillä sen huumorin ymmärtäminen vaatii ainakin perustietämystä kylmän sodan poliittisesta historiasta, ja siinä viljellään muutenkin viittauksia etenkin Saksan ja Yhdysvaltain historiaan.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Suomessa
Elokuva oli kielletty Suomessa vuosina 1962–1986 poliittisin perustein. Suurimman ongelman muodosti Grand Hotel Potemkin -kohtaus, jossa neuvostokomissaarit juhlivat vodkan voimalla niin riehakkaasti, että Nikita Hruštšovin muotokuva putoaa kehyksistään ja sen alta paljastuu Josif Stalinin kuva. Hruštšov oli vain paria vuotta aikaisemmin tuominnut julkisesti Stalinin ja tämän terrorin.
Mobutu Sese Seko
Mobutu Sese Seko Kuku Ngbendu Wa Za Banga tai Mobutu Sese Seko, syntymänimeltään Joseph-Désiré Mobutu, (14. lokakuuta 1930 – 7. syyskuuta 1997) oli Kongon demokraattisen tasavallan ja Zairen presidenttinä 32 vuotta vuosina 1965–1997. Hän harjoitti valtakaudellaan kleptokraattista diktatuuria, joka tunnettiin maailmalla korruptoituneisuudestaan ja nepotismistaan.
Lapsuus ja nuoruus
Joseph-Désiré Mobutu syntyi ngbandi-heimoon Lisalassa Belgian Kongossa. Hänen sukunsa oli kuitenkin kotoisin Gbadolitesta, jonne Mobutu rakensi valtakaudellaan lentokentän, vesivoimalan ja kolme palatsia.
Mobutun isä oli kokki, joka kuoli sairauteen Mobutun ollessa vasta vauvaikäinen. Äiti Marie Madeleine Yemo oli karannut heimopäällikön haaremista Lisalaan ja työskenteli hotellissa. Mobutu vietti suurimman osan lapsuudestaan äitinsä hoidossa. Belgialaisen tuomarin rouva opetti hänet puhumaan ja kirjoittamaan sujuvaa ranskaa. Hän opiskeli aluksi Léopoldvillessa, mutta myöhemmin hänet lähetettiin Coquihatvillessa sijaitsevaan katolisten lähetyssaarnaajien ylläpitämään kouluun. Hänet erotettiin kurinpidollisista syistä ja lähettiin rangaistuksena seitsemäksi vuodeksi armeijaan.
Valtaannousu
Belgian Kongo itsenäistyi 30. kesäkuuta 1960, ja heti maan itsenäistymisen jälkeen pääministeriksi valittu Lumumba nimitti Mobutun Kongon demokraattisen tasavallan armeijan pääesikuntapäälliköksi. Lumumba ja presidentti Joseph Kasa-Vubu joutuivat pian valtataisteluun, jonka päätteeksi Mobutu syöksi Lumumban vallasta sotilasvallankaappauksessa 14. syyskuuta 1960. Mobutun tukijoina toimivat Belgia ja Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA, jotka pitivät Lumumbaa liian vasemmistolaisena, ja Mobutua lännen kannalta parempana liittolaisena.
Vuonna 1965 Mobutu kaappasi vallan uudelleen kesken Kasa-Vubun ja uuden pääministerin Moise Tšomben valtataistelua. Hän julistautui presidentiksi viiden vuoden ajaksi, mutta keskitti nopeasti kaiken vallan omiin käsiinsä ja ryhtyi karsimaan poliittisia vastustajiaan.
Vallassa
thumb|left|250px|Mobutu Sese Seko ja [[Richard Nixon Washingtonissa vuonna 1973.]] Mobutun hallinto oli aluksi epäpoliittinen ja jopa politiikan vastainen. Hänen mukaansa poliitikot olivat viidessä vuodessa raunioittaneet maan, ja viiden vuoden kuluttua maassa ei olisi enää poliittisia puolueita. Mobutu sai hätätilahallinnon vallitessa lähes absoluuttisen vallan ja pyrki leikkaamaan poliitikkojen valtaa. Maakuntien määrää vähennettiin ja niiden itsehallintoa leikattiin. Parlamentti menetti merkityksensä ja ajoittain lakkautettiin.
Vuonna 1966 Mobutu perusti vapaaehtoisliikkeen ”Tasavallan vapaaehtoiset joukot” ja pyrki kokoamaan taakseen kansanliikettä. Hän nimitti itsensä ”toiseksi kansallissankariksi” Lumumban jälkeen, jota oli ollut syrjäyttämässä. Vuonna 1967 luotiin Vallankumouksen kansanliike (Mouvement Populaire de la Révolution; MPR), joka oli vuoteen 1990 asti ainut sallittu puolue. Sen jäsenyydestä tuli kaikille kansalaisille pakollinen. Myös kaikki ammattiliitot yhdistettiin yhdeksi suuremmaksi liitoksi.
Mobutua vastaan oli aluksi vastarintaa. Vuonna 1966 neljä ministeriä pidätettiin ja teloitettiin julkisesti syytettynä vallankaappauksen suunnittelusta. Vangittujen ja teloitettujen joukossa oli useita Kasa-Vubun ja Tšomben hallituksen ministereitä, kuten entinen pääministeri Evariste Kimba, puolustusministeri Jérôme Anany, talousministeri Emmanuel Bamba ja energiaministeri Alexandre Mahamba. Katangan kapina murskattiin kuten myös valkoisten palkkasoturien kapina vuonna 1967. Vuoteen 1970 mennessä lähes kaikki vastarinta oli kukistettu ja hallitus saanut maan hallintaansa.
Mobutu kansallisti ulkomaalaisomisteiset yhtiöt ja ajoi eurooppalaiset ulos Zairesta 1973. Tästä seurasi niin syvä ja vakava talouden romahdus, että sijoittajia piti kosiskella takaisin 1976. Harvat palasivat. Mobutun epäonnistuneen talouspolitiikan vuoksi luonnonrikkauksistaan kuulun Zairen talous ajautui kriisiin ja hyperinflaatioon.
Mobutun uudelleenvalinnasta äänestettiin 1977 ja 1984. Kummallakaan kerralla hänellä ei ollut vastaehdokkaita.
Mobutun valtakauden aikana hänen henkilökohtainen varallisuutensa kasvoi, ja lopulta sen arvioitiin olevan noin viiden miljardin Yhdysvaltain dollarin suuruinen. Hän hankki talot Sveitsistä ja Ranskasta. Hän talletti omaisuutensa ulkomaalaisille pankkitileille, suurimmaksi osaksi Sveitsiin. Summa vastasi suuruudeltaan Zairen valtionvelkaa. Valtaisan omaisuutensa Mobutu hankki ohjaamalla Zairen vientituotteista – kullasta, kuparista, timanteista ja öljystä – saadut tulot itselleen. Samalla kansa köyhtyi niin suuresti, ettei palkkoja voitu maksaa. Kaupunkien infrastruktuuri romahti ja ihmiset kärsivät nälänhädästä. Zairen ainoita hyvätuloisia olivat Mobutun sukulaiset ja ystävät. Mobutun vallastasyöksemisen aikaan maan talous oli vaipunut itsenäisyyttä edeltävälle vuoden 1958 tasolle, vaikka väkiluku oli kolminkertainen tuolloiseen nähden.
Diktatuurista huolimatta monet länsimaat, erityisesti Yhdysvallat ja Ranska, ja Kansainvälinen valuuttarahasto tukivat Mobutun hallintoa, sillä tämä oli omaksunut aatteekseen antikommunismin. Mobutun kannatuksen takana oli myös länsimaiden halu päästä käsiksi Zairen mittaviin luonnonvaroihin, ja kommunismin uhan patoaminen keskisessä Afrikassa. Esimerkiksi Jimmy Carterin hallinto antoi puolet Saharan eteläpuoleiseen Afrikkaan varatuista kehitysapuvaroista Zaireen. Vuonna 1980 Yhdysvaltain edustajainhuone äänesti sotilasavun lopettamisesta maalle, mutta senaatti kumosi päätöksen. Erityisen lämpimiksi suhteet kehittyivät Ronald Reaganin hallinnon aikana, jolloin Mobutu vieraili valkoisessa talossa kolme kertaa. Hän oli myös ensimmäinen Valkoisessa talossa George H. W. Bushin kaudella vieraillut afrikkalainen valtionpäämies.
Mobutulla oli yhdeksän lasta kahden vaimon kanssa. Hän pyrki saamaan vanhimman poikansa Nyiwan seuraajakseen. Suunnitelman kuitenkin romutti pojan kuolema AIDS:iin vuonna 1994.
Maanpaossa
Toukokuussa 1990 Mobutu salli taloudellisten ongelmien, poliittisen epävakauden ja painostuksen vuoksi muitakin puolueita kuin omansa, ja perusti väliaikaishallituksen, jonka piti hoitaa siirtymäkausi vapaisiin vaaleihin. Valta pysyi kuitenkin edelleen hänen käsissään. Kun ilman palkkoja jääneet sotilaat mellakoivat pääkaupungissa, Mobutu otti hallitukseensa myös opposition edustajia.
Vuonna 1993 maassa oli kaksi rinnakkaista hallitusta – yksi Mobutun puolella, toinen häntä vastaan. Mobutun ollessa sairaalahoidossa Euroopassa tutsit ottivat Zairen itäosat haltuunsa. Mobutu antoi tukensa hutuille, joita on syytetty Ruandan kansanmurhasta 1994. Marraskuussa 1996 hallitus määräsi tutsit poistumaan maasta kuolemanrangaistuksen uhalla, jolloin syttyi kapina.
Laurent-Désiré Kabila joukkoineen eteni Itä-Kongosta, valloitti Kinshasan ja syöksi Mobutun vallasta toukokuussa 1997. Mobutu pakeni maasta ja lensi Togoon asettuen lopulta Marokkoon. Hän kuoli syyskuussa Rabatissa pitkään sairastamaansa eturauhassyöpään.
Live for Speed
Live for Speed (LFS) on realistisuuteen pyrkivä autopeli, joka on suunniteltu internetissä pelattavaksi muita pelaajia vastaan. Alun perin peli suunniteltiin julkaistavaksi kolmessa osassa: S1, S2 ja S3. Tällä hetkellä kehitys on S3-vaiheessa (Versio 0.6U). Peli tukee HTC Vive VR- ja Oculus Rift -virtuaalilaseja.
Pelin pääasiallisena myyntikanavana toimii internet. Viralliselta sivustolta voi ostaa lisenssin, jolla saa sisältöä käyttöönsä.
Valtaosa radoista on moottoriratoja, mutta mukana on myös muutama rallycross-rata. S3 osan ensimmäisessä päivityksessä julkaistiin aito Rockingham rata sekä graafisia päivityksiä. Autot ovat pääosin kuvitteellisia, mutta mukana on myös muutama oikea auto: RaceAbout, Formula BMW, BMW Sauber F1.06 sekä MRT5. Seuraava uusi auto on Volkswagen Scirocco TSi 2.0.
Rubin
Rubin 9
Rubin 9-AIS (Automatic Identification System) koostuu kahdesta laitteesta, Rubin-9.1 ja Rubin-9.2, jotka painavat kumpikin 8 kg, intialaisen 23. syyskuuta 2009 laukaistun PSLV-kantoraketin elektroniikkaosastossa. Ne seuraavat laivojen AIS-lähetteitä.
Sotilaiden äidit
Sotilaiden äidit on venäläinen vuonna 1989 perustettu järjestö, joka on kiinnittänyt huomiota Venäjän asevelvollisten asemaan. Järjestö on herättänyt huomiota avoimella Tšetšenian sodan vastaisella kannallaan. Se myös julisti, että venäläissotilaita kuolee peitetyssä sodassa Itä-Ukrainassa 2014-2015.
Rubin
Rubin 9
Rubin-9.1-laitteen kehitti Luxspace. Laite tutkii AIS-lähetteitä lähettävien laivojen paikallistamista merialueilla, joilla on vilkas meriliikenne.
Sotilaiden äidit
1990-luku
Järjestö on tuonut esille sotilaiden pahoinpitelyjä armeija-aikana. Venäjän armeijassa tapahtuu järjestön mukaan myös simputusta, rahan kiristystä ja raiskauksia. Vanhemmat sotilaat myös pistävät nuorempia sotilaita pakkoprostituutioon, suostumattomia kidutetaan. Kun vuonna 1993 Japaninmeren Ruskij-saaren koulutusleirillä kuoli nälkään neljä varusmiestä, Sotilaiden äidit teki tapauksen tunnetuksi. Vaikka Venäjällä on yleinen asevalvollisuus, vain 10% käy armeijan. Niinpä asevelvollisuusikäisiä pidätetään ja häiritään sattumanvaraisesti, kun heiltä kiristetään lahjuksia asepalveluksesta vapautusta vastaan. Kun Venäjä hyökkäsi Tšetšeniaan vuonna 1994, järjestö teki selväksi, ettei Kaukasuksen ongelmia ratkaista sotimalla. Vuonna 2004 Sotilaiden äidit järjestäytyi puolueeksi.
Rubin
Rubin 9
Rubin-9.2-laitteen kehitti ruotsalainen Ångström-yhtiö, ja se testaa nanoteknologioita avaruudessa. Senkin tavoite on AIS-järjestelmän vastaanottimien kehittäminen, jota on tehty aiemmin Rubin-7- ja Rubin-8-missioilla. Rubin-8 launkaistiin PSLV-C9-kantoraketilla huhtikuussa 2008.
Sotilaiden äidit
2000-luku
Järjestö, joka oli 15 vuoden ajan osoittanut epäkohtia ja laatinut korjausehdotuksia, leimattiin terrorismin kannattajaksi.
Rubin
Rubin 9
Rubin-järjestelmän kokonaisuuden tekemistä johti saksalainen OHB-System-yhtiö.