cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pikaraitiotie
Pikaraitioteitä eri maissa
thumb|[[Jerusalemin pikaraitiotien ensimmäinen osuus avattiin elokuussa 2011.]] Pikaraitiotie ja metro ovat Suomessa termeinä erotetut mutta kansainvälisesti vastaavaa erotusta ei aina tehdä, joten maailmalla pikaraitiotietä saatetaan myös kutsua metroksi.
Suomi
Suomessa ensimmäinen pikaraitiotie otettiin käyttöön Tampereella vuonna 2021. Pääkaupunkiseudulla on rakenteilla pikaraitiotie, jonka on tarkoitus aloittaa liikennöinti 2023 kesällä. Lisäksi pikaraitioteitä on suunniteltu Turkuun ja muun muassa Kouvolaan sekä epävirallisemmin muun muassa Kokemäki–Pori-radan maastokäytävään sekä Lappeenrannan ja Imatran välille.
Tampere
Tampereen pikaraitiotiehen kuuluu kaksi linjaa (1 ja 3), joista molemmat kulkevat Keskustan kautta. Linja 1 on lyhyt, vain 4 kilometrin pituinen linja, joka kulkee Ratinasta Kaupin alueelle. Linja 3 taas kulkee Pyynikintorilta Hakametsän kautta Hervannan eteläpuolella sijaitsevalle uudelle asuinalueelle Hervantajärvelle. Tampereen raitiotien uusi osa, joka jatkaa Pyynikintorilta Santalahteen, on jo rakenteilla, ja se otetaan käyttöön vuonna 2023. Seuraavana vuonna linja laajenee Lentävänniemeen asti. Linjan 3 laajentamisen lisäksi linjaa 1 tullaan todennäköisesti laajentamaan etelässä Hatanpään ja Pirkkalan suuntaan sekä idässä Koilliskeskukseen Linnainmaalle. Tampereen pikaraitiotien on suunniteltu laajenevan myös muihin suuntiin, kuten Ylöjärvelle, Kangasalle, Vuorekseen ja Pirkkalaan, jonka kautta mahdollisesti myös lentoasemalle. Tampereen raitiovaunut kulkevat katuja pitkin (Keskusta ja Hervanta), omalla kaistallaan autokaistojen välissä (Kaleva) ja myös erillisiä raiteita pitkin muun liikenteen ulkopuolella (Kauppi, Hakametsä-Turtola-Hallila-Hervanta -rataosuus ja Hervantajärvi). Erillisillä raiteilla raitiovaunut voivat kulkea 70 kilometriä tunnissa.
Pääkaupunkiseutu
Pääkaupunkiseudun pikararaitiolinja 15 (rakennusvaiheessa nimeltään Raide-Jokeri) on Espoon Keilaniemen ja Helsingin Itäkeskuksen välille rakenteilla oleva noin 25 kilometriä pitkä pikaraitiotie. Pikaraitiolinja 15 korvaa nykyisen runkolinjan 550, jonka reittiä raitiotien linjaus mukailee. Pikaraitiolinja 15:n rakentaminen alkoi kesäkuussa 2019, ja sen on tarkoitus valmistua vuonna 2023.
Pikaraitiolinja 15:n lisäksi pääkaupunkiseudulla on selvitetty pikaraitiotietä Helsingin Arabian, Viikin ja Malmin välille (nk. Viima) ja Vantaan poikittaislinjalla Helsinki-Vantaan lentoasema – Tikkurila – Hakunila – Mellunmäki (Vantaan pikaraitiotie). Etelä-Espooseen on suunniteltu pikaraitiotietä Matinkylästä Suurpellon kautta Leppävaaraan. Myös Kruunusillat-hanke toteutetaan pikaraitiotienä.
YTV on tutkinut pääkaupunkiseudulla myös duoraitiovaunujen käyttömahdollisuuksia ja hahmotellut seuraavia reittejä:
Turku
pienoiskuva|[[Artic-vaunu Fölin väreissä]] Turussa pikaraitiotietä on suunniteltu kaupunkiseudun nk. Keskusakselille Naantali – Raisio – Turku – Kaarina sekä Varissuon ja Runosmäen lähiöihin. Raitiotie kulkisi keskustan halki maan pinnalla. Raitiotien suunnitelmien kehitysprosessi on parhaillaan käynnissä ja rakentamisesta tullaan päättämään lähitulevaisuudessa. Myös Turussa raideleveys olisi todennäköisesti tavanomaiseksi muodostunut 1 435 mm.
Uudessa selvityksessä Turun seudun joukkoliikenne 2020 ehdotetaan pikaraitiotielinjoja keskustasta Varissuolle, Runosmäkeen ja Majakkarantaan, myöhemmin Raisioon, Kaarinaan ja Turun satamaan. Alustavasti on tutkittu myös duoraitiovaunuliikennettä Turusta Saloon, Uuteenkaupunkiin ja Loimaalle.
Oulu
Ouluun on myös ehdotettu rakennettavaksi pikaraitiotie joukkoliikenneverkon kuormittuneimmalle osuudelle keskustan ja Linnanmaan välille sekä mahdollisesti myös lentoaseman suuntaan. Tarkempia suunnitelmia ei kuitenkaan vielä ole laadittu, ja raitiotie toteutuneekin aikaisintaan 2030-luvulla.
Jyväskylä, Kuopio ja Lahti
Jyväskylän, Lahden ja Kuopion uutisoitiin selvittävän duoraitioliikenteen mahdollisuuksia vuonna 2018. Jyväskylässä selvitykseen osallistuvat myös Äänekoski, Laukaa ja Muurame. Lahdessa Heinola ja Orimattila sekä Kuopiossa Suonenjoki, Siilinjärvi, Lapinlahti ja Iisalmi. Duoraitiovaunut liikennöisivät yleisen liikenteen rautatieverkolla sekä kaupunkikeskustojen raitioteillä.
Pohjoismaat
Göteborgin raitiotie on kansainvälisesti ollut tärkeä pikaraitiotiejärjestelmien kehittämisen esikuva.
Tukholmaan on avattu vuonna 2000 uusi kehämäinen pikaraitiotie Poikittaisrata, joka yhdistää keskustan ulkopuolella metrolinjojen ja paikallisjunien säteittäisiä linjoja. Järjestelmää on laajennettu useaan otteeseen 2000-luvun aikana.
Norrköpingin raitiotietä on tarkoitus kehittää pikaraitiotien suuntaan uudella linjalla.
Oslon perinteisellä raitiotiellä on pikaraitiotien ominaisuuksia. Myös eräät metrojärjestelmän linjat ovat pikaraitiotietyyppisiä ja niillä on tasoristeyksiä ja osin yhteisliikennettä raitiotien kanssa.
Bergen on avannut täysin uuden pikaraitiotien 2010 ja Århus on päättänyt pikaraitiotiestä, joka valmistuu 2015.
Myös muissa Pohjoismaiden kaupungeissa on pitkälle edenneet suunnitelmat modernin raitiotien rakentamisesta, mm. Helsingborgissa, Malmössä, Lundissa, Stavangerissa ja Odensessa.
Keski-Eurooppa
Saksassa hyvin monissa kaupungeissa, mm. Kölnissä, Düsseldorfissa, Hannoverissa ja Ruhrin alueella on kattava pikaraitiotieverkosto. Berliinin raitioteitä on kaupungin yhdistettyä kehitetty ja jatkettu Itä-Berliinistä länteen. Kokonaan uusi pikaraitiotie on rakennettu vain Oberhauseniin (1996), Saarbrückeniin (1997) ja Heilbronniin (2000).
Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä useissa keskikokoisissa kaupungeissa on kehitetty perinteisiä raitioteitä pikaraitiotien suuntaan. Tällaisista hyviä esimerkkejä ovat Freiburg, Basel, Zürich, Linz tai Rostock. Näissä kaupungeissa joukkoliikenteen käyttö on usein erittäin korkeaa tasoa, koska joukkoliikenne on kaupungin sisällä nopein kulkumuoto.
Karlsruhessa on vuodesta 1992 ajettu duoraitiovaunuilla, joilla voi ajaa sekä katuverkossa että rautatiellä. Nykyisin verkosto ulottuu mm. Heilbronnin kaupunkiin, jonne on avattu oma keskustan läpi kulkeva raitiotie vuonna 2000. Konsepti on omaksuttu myös Saarbrückeniin (1997) ja Kasseliin (2003).
Amsterdamissa toimii duoraitiotie, joka on yhdistetty metro ja pikaraitiotie linjalla 51. Linja ajaa metroverkossa Amsterdamin keskustassa ja Amstelveenin kaupungin puolella se käyttää katuverkon tasossa olevaa normaalia raitiotiekaistaa yhdessä normaalin raitioliikenteen kanssa.
Keski-Euroopassa yleinen käytäntö on, että pikaraitiovaunut pysähtyvät vain pysäkeillä jos liikenne toimii normaalisti. Liikennevalot muuttuvat aina vihreiksi vaunun tullessa.
Itä-Eurooppa
thumb|left|210 px|Volgogradin pikaraitiotien (Metrotram) ratikka tulossa maanalaiselta osuudelta.
Esimerkiksi Venäjän Euroopan puoleisessa miljoonakaupunki Volgogradissa toimii pikaraitiotielinja (Metrotram).
Etelä-Eurooppa
Pikaraitioteiden rakentamisaalto on levinnyt myös Etelä-Eurooppaan, kuten Barcelonaan (2004), Madridiin (Metro ligero de Madrid, 2007), Santa Cruz de Tenerifeen (Metro Tenerife, 2007), Ateenaan (2004), Portoon (2002) ja useisiin Italian kaupunkeihin.
Iso-Britannia ja Irlanti
Newcastleen (1980) ja Lontoon Docklandsin alueelle (1987) on toteutettu kokonaan muusta liikenteestä erotetut kevytmetrojärjestelmät, joita kuitenkin kutsutaan nimellä light rail, koska kalustona käytetään raitiovaunutyyppistä kalustoa. Myöhemmin on toteutettu perinteistä raitiotietä enemmän muistuttavat järjestelmät Manchesteriin (1992), Sheffieldiin (1994), Birminghamiin (1999), Croydoniin (Lontoon esikaupunki, 2000) ja Nottinghamiin (2003). Englannissa pikaraitiotiet eivät ole menestyneet yhtä hyvin kuin Ranskassa ja Saksassa. Valtion teettämien raporttien mukaan syynä on ollut mm. samoilla reiteillä kulkevien bussien kilpailu.
Skotlannissa pikaraitiotie on käytössä Edinburghissa.
Yhdysvallat ja Kanada
Pohjois-Amerikassa on Bostonissa ja San Franciscossa käytössä perinteiset raitiotiet, joilla on pikaraitiotien piirteitä. Ensimmäinen uusi pikaraitiotie Pohjois-Amerikassa oli Kanadan Edmonton (1978), Yhdysvalloissa San Diego (1981). Näiden jälkeen Kanadaan ja Yhdysvaltoihin on toteutettu parikymmentä uutta pikaraitiotietä. Näistä ehkä onnistuneimpana pidetään Portlandin raitiotietä (käynnistetty 1986). Toisaalta esimerkiksi Houstonin METRORailia (avattu 2004) on arvosteltu alhaisista matkustajamääristä sekä lukuisista onnettomuuksista, joista hankkeen vastustajat ovat syyttäneet huonoa suunnittelua. Järjestelmän kannattajat ovat kiistäneet nämä syytökset ja esittäneet onnettomuuksien johtuvan autonkuljettajien välinpitämättömyydestä.
Keskustelua pikaraitiotien eduista ja haitoista
Pikaraitiotien rakentamisesta on keskusteltu vilkkaasti eri medioissa ja keskustelufoorumeilla kaikissa kaupungeissa, joissa sitä on kehitetty tai rakennettu uusia järjestelmiä.
Pääkaupunkiseudulla pikaraitiotien kannattajia on arvosteltu metron ja paikallisjunien laajennusten viivyttämisestä sekä esitetty, että pikaraitiotie ei voi alhaisen liikennöintinopeuden takia liikennöidä lähiöihin ja on kallis liikennöidä. Kannattajat puolestaan ovat esittäneet, että pikaraitiotie voidaan rakentaa laajemmalle alueelle kuin metro tai paikallisjuna, ja että liikennöintinopeus ja talous ovat liki samat kuin metrolla.
Kiivainta keskustelu pikaraitioteistä on ollut Yhdysvalloissa. Siellä vastustajat ovat väittäneet, että mikään kaupunkiraideliikenneratkaisu ei voi vaikuttaa Yhdysvaltojen kaupungeissa, pikaraitiotien hinnalla jokaiselle köyhälle voitaisiin ostaa auto ja että pikaraitiotie estää ihmisiä saavuttamasta amerikkalaisen unelman, jonka vastustajat määrittelevät omakotitaloksi ja autoksi jokaiselle aikuiselle. Kannattajat esittävät, että pikaraitiotie on ainoa realistinen vaihtoehto tarjota ihmisille liikenneyhteys, joka ei ruuhkaannu, ja että pikaraitioteitä ei rakenneta vain köyhille vaan ne sopivat kaikille ihmisryhmille.
Yleisimmät pikaraitiotietä koskevat argumentit voidaan koota esimerkiksi näin:
Teuvo Pakkala
Teuvo Pakkala (alun perin Teodor Oskar Johaninpoika Frosterus, 9. huhtikuuta 1862 Oulu – 7. toukokuuta 1925 Kuopio) oli suomalainen kirjailija. Pakkala lasketaan 1880–1890-lukujen realisteihin, ja häntä on usein nimitetty myös naturalistiksi.
Henkilöhistoria
Teuvo Pakkalan isä Juhana Erik Frosterus oli ammatiltaan kultaseppä, mutta harrasti myös kuvanveistoa. Äiti Anna Sofia Turdin oli samoin käsityöläissukua, sillä hänen isänsä oli puuseppä. Pakkalan isänisä oli paikallista kuuluisuuttakin saavuttanut laivanvarustaja, mutta Frosteruksen suvun juuret ovat etelässä, Nummen pitäjässä.
Pakkalan lapsuus oli ankea, sillä hänen isänsä oli perso viinalle. Siitä joutuivat viisi lastakin kärsimään, ja isän ollessa retkillään sairasteleva äiti sai kantaa vastuun perheestä. Nälkävuosien aikana perheen asuntona oli yhden huoneen hökkeli, ja Teuvo joutui käymään kerjuulla. Isän alkoholinkäyttö teki alun perin käsityöläisperheestä köyhälistöä.
Perheen elämä muuttui, kun Pakkalan isä koki lestadiolaisen herätyksen, luopui viinasta ja alkoi jopa pitää saarnoja kaupungin laidalla. Isän pääsy tukkiyhtiön työnjohtajaksi mahdollisti sen, että poika pääsi aloittamaan koulunkäynnin Oulun ala-alkeiskoulussa. Vuonna 1874 Pakkala siirtyi vastaperustettuun Oulun suomalaiseen yksityislyseoon, jota käydessään hän tapasi tulevan vaimonsa Agnes Tervon. Koulun opettajalta K. F. Kivekkäältä ja tämän vaimolta Pakkala sai innostuksen kirjallisuuteen ja pääsi tutustumaan erityisesti norjalaiseen kirjallisuuteen.
Pakkala pääsi ylioppilaaksi 1882. Hän yritti aluksi Keisarillisessa Aleksanterin yliopistossa eli nykyisessä Helsingin yliopistossa lääketieteen, kielten ja historian opintoja, mutta ne eivät oikein innostaneet. Hän vietti vuoden Oulun tarkk’ampujapataljoonassa, kokeili maanviljelyä velaksi hankitulla tilalla ja työskenteli lehtimiehenä.
Pakkala avioitui Agnes Tervon kanssa 13. joulukuuta 1889. Agnes kirjoitti nimimerkillä Liisa Tervo, joskin pelkästään harrastuksen vuoksi. Pakkala oli jo lyseossa kannustanut tulevaa vaimoaan kirjoitusharrastukseen. Perheeseen syntyi kaksi lasta, Samuli ja Erkki.
Pakkalan perhe muutti Helsinkiin 1894, mutta Louhi-lehti ilmestyi vuoteen 1906. Pakkala työskenteli kymmenen vuotta Otavassa kääntäjänä ja kustannustoimittajana. Hän käänsi muun muassa norjalaista kirjallisuutta mutta hankki lisätuloja myös opettamalla suomea Suomalaisen Teatterin näyttelijöille ja kääntämällä valtion asiakirjoja. Pakkala sai valtion kirjallisuuspalkinnon 1895 ja matkusti sen turvin Pariisiin mutta ei viihtynyt siellä vaan kaipasi kotiin.
Pakkala sai kirjallisuuspalkinnot vuosina 1901 ja 1903, mutta raha-asiat olivat huonolla tolalla. Hän muutti Kokkolaan ja toimi 1904–1907 Suomen köysitehtaan edustajana tuskastuttuaan kirjoittamiseen ja päästäkseen eroon veloistaan. Sen jälkeen Pakkala ryhtyi opettamaan Kokkolan suomalaisessa yhteiskoulussa suomea ja ranskaa vuoteen 1920 saakka. Opetustehtävä inspiroi Pakkalaa kirjoittamaan Aapisen (1908), jota hän oli hionut pitkään ja jossa hän näytti ottamiaan valokuvia.
Pakkala luopui opettajantyöstä 1920 ja muutti poikansa Samulin perheen luokse Liminkaan. Poikansa johtamassa kansanopistossa hän luennoi, ohjasi näytelmiä ja johti torvisoittokuntaa. Vuonna 1921 Pakkala innostui perustamaan Finn Film -nimisen osakeyhtiön elokuvantekoa varten. Sotapolulla-elokuva valmistui seuraavana vuonna, mutta se jäi yrityksen viimeiseksi ja sitä esitettiin vain muutamia kertoja.
Pakkala muutti elämänsä aikana vielä kerran, kun hän 1923 siirtyi kirjaston ja kansalaisopiston johtajaksi valitun poikansa mukana Kuopioon. Siellä Pakkala kuoli 7. toukokuuta 1925. Kirjailija kuitenkin haudattiin 11. toukokuuta 1925 kotikaupunkiinsa Ouluun. Ouluun pystytettiin 1970-luvulla vielä pronssinen patsaskin, sopivasti Vaaranpuistoon. Raksilan kaupunginosassa on myös Teuvo Pakkalan kunniaksi nimetty Teuvo Pakkalan koulu, joka on 1.–6. luokkien peruskoulu sekä Teuvo Pakkalan katu.
Tuotanto
Vaaralla (1891) on Oulun työläiskaupunginosasta kertova yhteisöllinen romaani, jossa ei ole selkeää päähenkilöä. Sen sijaan teoksessa seurataan useiden ihmisten elämää, pääasiassa naisten ja lasten. Pääosassa on Nikkilän lapsettoman pariskunnan, Viion lesken ja hänen tyttärensä, Latun perheen ja kurjuudessa elävän Vimparin perheen elämä. Kuvatut ihmiset ovat keskenään melko erilaisia filosofisesta Nikkilän isännästä hänen käytännölliseen vaimoonsa ja Viion uskonnolliseen leskeen ja enkelimäisen kiltistä Viion Elsasta rasavilliin poikatyttöön Latun Liisaan. Vaikka heidät voi nähdä ihmistyyppien edustajina, henkilöissä on silti myös selvästi omaleimaisuutta, joka tekee heidät eläviksi.
Vaaralla on vahvasti kuvaileva romaani, jossa kertoja jää suureksi osaksi taustalle. Sen sijaan ihmisten mieliin sukelletaan runsaasti, ja vuoropuhelulla on myös teoksessa tärkeä rooli; näillä keinoilla rakennetaan romaanin henkilökuvia. Kerronta luo kuvan 1800-luvun olosuhteista ja asenteista asettaen henkilöt realismin periaatteiden mukaan yhteiskunnalliseen todellisuuteen.
Teoksen yhteiskunnallinen kritiikki ei ole ehkä yhtä näkyvää ja voimakasta kuin vaikkapa Minna Canthin realistisissa teoksissa. Vaaralla ottaa silti kriittisesti kantaa yhteiskunnalliseen eriarvoisuuteen ja tekee sen usein ironian kautta. Esimerkiksi kun Viion leski kutoo vauraalle Montinin rouvalle kangasta, leski pohtii, kuinka hyvä hänen on olla, vaikka työskentelee nälkäpalkalla eikä kehtaa kysyä töitä muilta, vaikka nämä maksaisivat enemmän. Vaaran ihmisten uskonnollisuudenkin voi nähdä jossakin määrin ironisessa valossa, kun he Jumalan kautta perustelevat omat huonot olonsa.
Elsa (1894) on jatkoa Vaaralle-romaanille ja on selvemmin henkilökeskeinen teos. Päähenkilö on Viion Elsa, joka on varttumassa lapsesta nuoreksi naiseksi. Hänen lapsuudenystävänsä Latun Liisa on toinen tärkeä henkilö. Vaaralla-romaanin roolit kääntyvät kuitenkin tyttöjen kohdalla päälaelleen: enkelimäinen Elsa joutuu rikkaan miehen pojan viettelemäksi ja synnyttää aviottoman lapsen, kun taas Liisasta varttuu todellisuudentajuinen ja arvostettu perheenemäntä. Ironista kyllä, ennen kilvan Elsaa ylistäneet ihmiset kääntävätkin hänelle nyt selkänsä.
Anna Bugge-Wicksell
Anna Kristine Margrete Bugge-Wicksell (17. marraskuuta 1862 Egersund – 19. helmikuuta 1928 Tukholma) oli norjalais-ruotsalainen juristi, diplomaatti ja naisasianainen. Hän johti Norjan naisasialiittoa vuosina 1888–1890.
Teuvo Pakkala
Tuotanto
Jos Vaaralla-teoksen kritiikki oli suuntautunut suureksi osaksi eriarvoisuutta vastaan, Elsa kritisoi myös naisen asemaa ja romanttisia kuvitelmia. Romanttiset kuvitelmat johdattavat Elsan lankeamaan Montinin Joriin, joka itsekkäästi hylkää hänet. Elsan avioton raskaus johtaa yhteiskunnalliseen häpeään, kun taas mies pääsee pälkähästä ilman minkäänlaista paheksuntaa yhteisön taholta ja menee naimisiin omaan yhteiskuntaluokkaansa kuuluvan naisen kanssa. Toisaalta romanttiset kuvitelmat saavat Elsan myös hylkäämään tavallisen merimiehen kosinnan ja haikailemaan Joria aina tämän häihin saakka.
Anna Bugge-Wicksell
Bugge-Wicksell eli vuodesta 1889 avoliitossa ruotsalaisen taloustieteen professori Knut Wicksellin kanssa, johon oli tutustunut Pariisissa. Bugge-Wicksell opiskeli Lundin yliopistossa 1904–1911 ja istui Lundin kaupunginvaltuustossa 1913–1916. Bugge-Wicksell osallistui Ruotsissa Landsföreningen för kvinnans politiska rösträtt (LKPR) -järjestön toimintaan sekä oli mukana useissa rauhanyhdistyksissä. Vuonna 1920 hänet valittiin Ruotsin Kansainliiton delegaatioon.
Bugge-Wicksell piti tärkeänä, että työväestön naiset saataisiin järjestäytymään naisasialiikkeen piiriin. Taloudellinen itsenäisyys oli hänen mukaansa edellytys sille, että naiset pääsevät osallisiksi yhteiskuntaan, ja hän arvosteli varsinkin aviopuolisoiden yhteistaloutta, jossa mies hallitsi myös naisen omaisuutta.
Teuvo Pakkala
Tuotanto
Liisassa puolestaan havainnollistuu käytännöllinen järki. Liisa ei käy yhtä ahkerasti kirkossa eikä rukoile niin kuin Elsa ja tämän äiti, mutta Liisalta näyttää liikenevän myötätuntoa kaikille, jopa langenneelle Elsalle, joka on joutunut muiden halveksimaksi. Liisa tuntuu toimivan Elsa-romaanissa jopa darvinistisesti nähtävänä selviytyjänä siinä, missä heikko ja hellitty Elsa kuolee pois jättäen jälkeensä vain yhden huutolaiseksi kaupattavan lapsen. Vaikka Liisa on perheellinen nainen, hän säilyttää toimintavapautensa ja järjestelee toistenkin asioista. Liisasta onkin sanottu, että hän on yksi suomalaisen kirjallisuuden vahvimmista naishahmoista.
Pakkala kirjoitti verrattain vähän teoksia ja hitaaseen tahtiin. Monissa hänen teoksissaan tarkastellaan maailmaa lapsen näkökulmasta. Nämä molemmat seikat ilmeisesti saivat aikaan sen, ettei hän omana aikanaan kerännyt erityisen suurta suosiota, vaikka esimerkiksi Juhani Aho ylisti hänen tyyliään. Lasten psykologinen kuvaus koettiin vieraaksi, ja ajattelivatpa jotkut lapsikuvausten edustavan kirjailijan alkavaa vanhuudenheikkoutta. Myöhemmin Pakkalan arvo kirjailijana on kuitenkin noussut lukijoiden silmissä, joten hänen on tulkittu olleen tyylissään aikaansa edellä.
Pakkala kirjoitti romaanien lisäksi joitakin näytelmiä. Tunnetuin niistä lienee Tukkijoella, josta on tehty useita elokuvaversioita ja jota on esitetty paljon teattereissa. Tukkijoki on musikaalinen näytelmä, jonka lauluja ovat tehneet muun muassa runoilija Otto Manninen ja säveltäjä Oskar Merikanto. Tukkijoella oli yleisön keskuudessa suosittu, mutta suosio leimasi kriitikkojen silmissä Pakkalan rahvaanomaiseksi yleisönkosiskelijaksi. Pakkala on luokiteltu joskus myös kansankirjailijaksi vaatimattoman alkuperänsä vuoksi.
Katherine Parkinson
Vuosina 2005–2009 Parkinson näytteli draamakomediasarjassa Doc Martin. Vuosina 2015–2018 hän esiintyi vakavammassa roolissa tieteissarjassa Humans. Lisäksi Parkinson on vieraillut sarjoissa Uusi Sherlock (2012) ja Inside No. 9 (2014).
Turun kaupunkiseutu
thumb|400px|{{legend|#225500|Turun kaupunkiseutu}}{{legend|#55d400|Turun seutukunta}}{{legend|#ccffaa|Varsinais-Suomi}} Turun kaupunkiseutu on Turun ympärille muodostunut tiivis kaupunkimaisten alueiden kasvukeskus jossa asuu noin 337 000 asukasta. Kaupunkiseudun keskuskunta Turku on alueen vahvin työpaikka-, asumis- ja osaamiskeskus, jossa käydään töissä verrattain laajalta alueelta Varsinais-Suomesta. Turun kaupunkiseudun määrittely saattaa tilanteesta riippuen olla erilainen, mutta sekä Varsinais-Suomen maakuntaliitto, että tilastokeskus laskevat kaupunkiseudun osaksi Turun, Kaarinan, Raision, Naantalin, Liedon, Paimion, Ruskon ja Auran kunnat. Laajemmin kaupunkiseutuun katsotaan joissain yhteyksissä kuuluviksi myös Maskun, Mynämäen, Nousiaisten ja Sauvon kunnat.
Eduskunnan toukokuussa 2010 hyväksymän valtioneuvoston kunta- ja palvelurakenneuudistuksesta selonteon mukaisesti Turun kaupunkiseutu on laatinut ministeriöiden kanssa maankäytön, asumisen ja liikenteen aiesopimuksen, joka hyväksyttiin keväällä 2012. Sopimuksen tavoitteena on tehostaa seudullisen palvelutuotannon toimivuutta ja taloudellisuutta, parantaa infrastruktuurin investointien vaikuttavuutta ja kustannustehokkuutta sekä hillitä asumiseen, maankäyttöön ja liikenteeseen liittyvien ylläpitokustannusten kasvua. Lisäksi kunnat ovat sitoutuneet yhtenäistämään maa- ja asuntopolitiikan toteuttamista. Vuoden 2014 alusta alkaen Turun kaupunkiseutuun kuuluvat Turku, Raisio, Naantali, Kaarina, Lieto ja Rusko aloittavat myös seudullisen joukkoliikenteen järjestämisen.
Kuntaliitokset
Turun Sanomien kesäkuussa 2008 teettämässä ja MC-Info Oy:n toteuttamassa kyselyssä Turun kaupunkiseudun asukkaista 52 % vastasi ”kyllä” kysymykseen ”Kuinka kotikuntanne tulisi mielestänne edetä kuntaliitoskysymyksissä, kannatatteko kuntaliitoksia”. Eniten intoa kuntauudistuksiin oli Naantalissa (69 %) ja Kaarinassa (56 %). Kaarina yhdistyi Piikkiöön ja Naantali Merimaskun, Rymättylän ja Velkuan kanssa vuoden 2009 alusta. Turussa kuntaliitoksiin suhtautui myönteisesti 53 %, Liedossa 50 % ja Raisiossa vain 39 % vastaajista. Turkulaisista vastaajista puolet sanoi kuntaliitoksen olevan järkevintä Raision sekä Kaarinan kanssa. Vain 17 prosenttia Raision, 16 prosenttia Kaarinan, 10 prosenttia Liedon ja viisi prosenttia Naantalin vastaajista mainitsi Turun. Kyselyn mukaan Turun seudun asukkaat eivät kuitenkaan halua oman kotikuntansa eristäytymistä ja jäämistä vahvojen ympäryskuntien väliin. Yhteensä 76 % vastasi ”kyllä” kysymykseen ”entä jos kuntaliitoksia ei tehdä, niin kannatatteko väljempää sopimuspohjaista yhteistyötä”.
Paku
Paku eli punapaku (Piaractus brachypomus) on Amazonin ja Orinocon vesistöalueilla elävä eteläamerikkalainen piraijoiden sukuinen kala. Se voi kasvaa 80 senttimetriä pitkäksi ja 25 kilogramman painoiseksi.
Paku on kaikkiruokainen ja syö etenkin veteen pudonneita hedelmiä ja pähkinöitä. Kotiseudullaan sitä käytetään ruokakalana. Se on suosittu akvaariokala Yhdysvalloissa, ja tämän myötä se on joutunut vieraslajina siellä monin paikoin luonnonvesiin.
Teoderik I (visigoottien kuningas)
Teoderik I tai Theoderik I (noin 393 – 20. kesäkuuta 451) oli visigoottien kuningas vuosina 418–451. Teoderik oli kuningas Alarikin avioliiton ulkopuolella syntynyt poika.
Teoderikin valtakaudella visigootit saivat haltuunsa Tolosan eli nykyisen Toulousen alueen Akvitaniassa. Teoderik liittoutui aluksi Länsi-Rooman kanssa ja taisteli heidän puolellaan vandaaleja vastaan vuonna 422. Visigoottien ja roomalaisten välillä oli kuitenkin yhä kiistoja, mutta ne laantuivat, kun magister militum Flavius Aëtius sai vuonna 426 aikaan sopimuksen, jossa Länsi-Rooma vapautti visigootit foederati-velvoitteista ja tunnusti heidän valtionsa suvereenisuuden. Visigootit liittyivät myöhemmin roomalais-germaaniseen liittoutumaan Katalaunien kenttien taistelussa Attilan johtamia hunneja vastaan 20. kesäkuuta vuonna 451. Teoderik kuoli taistelukentällä. Teoderik oli luultavasti ensimmäinen germaanikuningas, joka julkaisi kirjoitettuja lakeja.
Teoderik I:llä oli monia lapsia, joista myöhemmin visigoottien kuninkaiksi nousivat Thorismund, Teoderik II ja Eurik.
Kunnallispolitiikka
Kunnallispolitiikka keskittyy kuntien johtamiseen ja kehittämiseen. Kuntien tehtävänä on järjestää ja toteuttaa valtion sille määrämät lakiin perustuvat palvelut, viranomaistyö, kehittäminen ja päätöksenteon demokraattinen toteuttaminen. Kunnallispolitiikan päätöksentekoelin on kunnanvaltuusto, jonka tehtäviin kuuluu muun muassa päätökset, jotka koskevat kuntastrategiaa, kunnan talousasioita ja palveluita. Kunnanvaltuuston lisäksi kunnallispolitiikkaan kuuluvia hallintoelimiä ovat kuntien lautakunnat ja useiden kuntien muodostamien kuntayhtymien toimielimet. Kuntapolitiikkaan kuuluvia asioita ovat koulutukseen liittyvät seikat ja muut Sote-uudistukseen liittyvät asiat. Kunnallisiin asioihin kuuluvat myös asemakaavojen laatiminen, joissa määritellään rakennusten alueet ja muut maankäyttöön liittyvät seikat. Maankäyttön tarpeet ovat joltakin osin erilaisia maaseudun kunnissa kuin kaupungeissa. Kuten valtion tasolla ja maakuntien tasolla, myös kuntatasolla päätöksentekoon liittyviä seikkoja ovat ympäristöasiat, työmarkkina-asiat ja liikenteeseen liittyvät asiat. Kuntien talousasioihin kuuluvia asioita ovat maa- ja metsätalouteen liittyvät asiat. Ympäristöasioihin puolestaan kuuluvat esimerkiksi perinneympäristöjen suojeleminen ja niihin liittyvät maanviljelijöille annettavat tuet.
Molekyyliorbitaali
Molekyyliorbitaali on aaltoyhtälön ratkaisu molekyyliyhdisteelle ja kuvaa elektronin esiintymistodennäköisyyttä moniatomisessa molekyylissä. Koska alkuaineet ovat erilaisia atomiorbitaalien suhteen, molekyyliorbitaalien muoto vaihtelee suuresti. Kemiassa usein käytetty teoria on LCAO (lineaarinen atomiorbitaalien kombinaatio eli yhdistäminen), joka kuvailee riittävän kovalenttisen sidoksen orbitaalit (nimeltään esimerkiksi sigma, pi) atomiorbitaalien lineaarikombinaationa.
Molekyylin muodostuessa atomiorbitaalit yhdistyvät ja uudelleenjärjestyvät, jolloin muodostuu uusia avaruudellisesti eri tavoin suuntautuneita molekyyliorbitaaleja. Tätä muutosta sanotaan hybridisaatioksi. Hybridisaatiolla siis tarkoitetaan atomiorbitaalien uudelleenjärjestymistä.
Esimerkiksi kun hiiliatomi sitoutuu yksinkertaisilla sidoksilla neljään muuhun atomiin, muodostuu neljä samanlaista ja samanenergiaista molekyyliorbitaalia, joissa kussakin on vain yksi elektroni. Hybridisoituneen hiiliatomin 2s2- ja 2p2-orbitaalit ovat järjestäytyneet uudelleen neljäksi samanlaiseksi sp3-hybridiorbitaaliksi.
Vastaavasti eteenissä, jossa hiiliatomien välillä on kaksoissidos C=C, molekyyliorbitaalit ovat muodostuneet yhden s-orbitaalin ja kahden p-orbitaalia hybridisoituessa kolmeksi sp2-hybridiorbitaaliksi. Yksi p-orbitaali jää muuntumatta ja se muodostaa kaksoissidoksen pii-sidoksen.
Kun hiiliatomi muodostaa kolmoissidoksen, kuten esimerkiksi asetyleenissä, hiilen s- ja p-orbitaalit yhtyvät kahdeksi sp-hybridiorbitaaliksi. Kaksi p-orbitaaleista jää hybridisaation ulkopuolelle. Kolmoissidokselliset hiiliatomit liittyvät toisiinsa yhdellä sp-orbitaalien muodostamalla sigma-sidoksella ja kahdella p-orbitaalien muodostamalla pii-sidoksella.
Elektronin keskimääräinen sijoittuminen orbitaalille määrää alkeisvaruksen paikan, mikäli se halutaan sijoittaa jonnekin. Kemian tarpeissa on usein riittävää jakaa alkeisvaraus sidoksen muodostavien atomiydinten välille (ns. osittaisvarauksiin), koska kemiassa käsitellään enimmäkseen elektronien siirtymisiä atomilta toiselle (kemiallinen reaktio), niiden sijoittumista atomiydinten ympäristöön (rakennekaava), ja niiden sähkömagneettisia vaikutuksia ympäristöönsä (kemiallinen konformaatio).
Niger
Nigerin tasavalta eli Niger on sisämaavaltio Länsi-Afrikassa. Sen rajanaapureita ovat Nigeria, Tšad, Libya, Algeria, Mali, Burkina Faso ja Benin. Maa itsenäistyi vuonna 1960, ja se oli sotilaiden hallitsema ja sillä oli yksipuoluejärjestelmä vuoteen 1991 asti.
Suurin osa Nigerin 1,27 miljoonan neliökilometrin pinta-alasta on Saharan autiomaata ja Sahelia. Niinpä arviolta 22-miljoonainen väestö keskittyy maan eteläosaan. Nigerillä on suuret uraanivarat, mutta se on silti maailman köyhimpiä ja vähiten kehittyneitä maita.
Pinnanmuodot ja vesistöt
Nigerin pinta-ala on 1 267 000 neliökilometriä. Se on pohjois-eteläsuunnassa noin 1 200 kilometriä ja itä-länsisuunnassa noin 1 460 kilometriä pitkä. Se on pinnanmuodoiltaan varsin tasainen valtio. Pohjoisosassa on useita ylänköalueita, joita halkovat vadien laaksot. Nigerin keskiosissa on Algerian rajalta etelään kulkeva Aïrvuoristo. Massivii on jakautunut laaksojen eristämiksi vuorisaariksi. Sen ja samalla koko Nigerin korkein kohta on 2 022 metriin kohoava Mont Idoukal-n-Taghès. Aïrin länsi-, etelä- ja itäpuolella on aavikkomaista tasankoa. Idässä oleva Saharan Ténéré käsittää yli puolet koko maan pinta-alasta. Nigerin koillisosassa on 800–1000 metrin korkuinen Djadon ylänkö ja keskisissä itäosissa yli 700 metriin kohoava Termit.
Nigerin tärkein vesistöalue on maan lounaisosassa, jossa Nigerjoki virtaa sen halki 550 kilometrin matkan. Nigerissä jokeen virtaa sivujokia sen etelärannalta, kun taas pohjoisessa on pääosin vanhoja harvoin täyttyviä jokiuomia. Toinen merkittävä vesistöalue on maan kaakkoisosassa, joka kuuluu Tšadjärven valuma-alueeseen. Nigerin ja Nigerian rajalla virtaava Yobe kuljettaa järveen vettä sadekaudella. Tšadjärven pinta-ala vaihtelee huomattavasti vuodenajan mukaan. Kun järvi on suurimmillaan, Nigerin puolelle siitä ulottuu 2 800 neliökilometriä. Järven pinta-ala on kuitenkin pienentynyt 50 vuodessa 90 prosentilla 1960-luvun jälkeen.
Ilmasto
Kaksi kolmasosaa Nigerin pinta-alasta on Saharan autiomaata, ja loppu kuuluu Sahelin alueeseen. Suurin osa maasta kuuluu siis kuivaan aavikkoilmastoon. Sahelin ilmastovyöhykkeeseen taas kuuluu yksi lyhyt sadekausi. Tammi-helmikuussa Saheliin puhaltaa aavikolta kuiva harmattan, mutta huhti-toukokuussa alueella alkaa vaikuttaa Atlantilta puhaltavat pasaatituulet, jotka ennustavat sadekauden alkua. Sadekausi kestää kuukaudesta neljään kuukauteen, ja elokuu on useimmilla alueilla sateisin kuukausi.
Nigerin lämpötilat kuuluvat maailman korkeimpiin, ja toukokuussa vuorokauden ylin lämpötila ylittää 40 astetta koko maassa. Tammikuu on viilein kuukausi, mutta päivän korkeimmat lämpötilat ylittävät silloinkin 30 astetta lähes kaikilla mittauspisteillä. Aavikkoalueilla lämpötila voi kuitenkin öisin laskea nollan tienoille.
Oheinen Niameyn ilmastotaulukko on edustava maan eteläosalle.
Luonto
Saharan alueella kasvillisuus on hyvin niukkaa, mutta pohjoisen vuoristoisilla alueilla on enemmän välimerellistä ja Afrikan vuoristokasvillisuutta. Sahelin pohjoisosassa kasvillisuus on ruohikkoa, mutta alueen eteläosassa kasvillisuuteen tulee mukaan myös puita. Aivan eteläisin osa Nigerista kuuluu metsäisempään Sudanin kasvillisuusalueeseen, jossa kasvaa muun muassa apinanleipäpuita ja Combretaceae-heimon puita. Nigerjoen varrella on etiopianpalmyrapalmuja.
Ennen siirtomaa-aikaa
Varhaisimmat arkeologiset löydöt Aïrin vuoristosta, Ténérén autiomaasta ja Agadezin kaupungin läheltä ovat neoliittiselta kivikaudelta. Muinaisten asukkaiden elinkeinoja olivat metsästys ja keräily; kalliomaalaukset kertovat karjanhoidosta. Ensimmäisellä vuosituhannella eaa. Etelä-Libyassa asuneet garamantit tekivät ryöstöretkiä alueella asuneiden negridiheimojen keskuuteen. Roomalaiset tunkeutuivat Saharan eteläpuolelle ajanlaskumme ensimmäisinä vuosisatoina. Antiikin lähteiden mukaan he saavuttivat 100-luvun alussa ”Agisimban etiopialaisen maan”, jota monet tutkijat pitävät Aïrin ylätasankona. Saharan ylittävä vilkas karavaanikauppa johti kaupunkien (Marendet, Agadez, Tahoua, Zinder, Maradi) syntyyn. Pohjois-Afrikasta tuotiin käsityötuotteita, taateleita, viikunoita ja rusinoita, trooppisesta Afrikasta kultaa, norsunluuta ja orjia. Arabi- ja berberikauppiaiden mukana alueelle levisi islam.
thumb|left|Bornoun sulttaanin neuvosto vuonna 1826. 600-luvulta lähtien Nigerin alue kuului keskiaikaisiin Länsi-Sudanin valtioihin: länsi- ja lounaisosat Songhaihin, itäosa Kanemiin ja myöhemmin Bornuun, ja eteläosa hausojen valtakuntiin, etupäässä Gobiriin. 1500-luvulla Songhain kulta-aikana siihen kuului myös alueen keskiosa. 1700-luvun puolivälissä lounaisosan valloittivat Aïrin tuaregit. 1800-luvun alussa fulbet kapinoivat Oman dan Fodion johdolla. Länsi- ja eteläosat liitettiin Sokotoon. Ennen eurooppalaisten tuloa alueella vallitsi feodalismi, johon liittyi orjanomistajayhteiskunnan ja alkukantaisen yhteisöjärjestelmän piirteitä.
Siirtomaa-aika
Ensimmäiset eurooppalaiset tutkimusmatkailijat saapuivat alueelle 1700–1800-lukujen vaihteessa. 1800-luvun lopussa Ranska alkoi vallata siirtomaita Länsi-Sudanin sisäosista. Vuonna 1899 se lähetti Tšadjärvelle sotilasretkikunnan, joka hävitti asutusta ja ryösti Zinderin kaupungin. Vuonna 1900 perustettiin Ranskan Länsi-Afrikan Senegalin–Nigerin siirtomaahan kuulunut Zinderin autonominen sotilasalue, joka vuonna 1910 muutettiin Nigerin sotilasalueeksi. Asukkaiden vastarinta puhkesi usein muslimipappien johtamiksi aseellisiksi kapinoiksi. Tuaregit kapinoivat vuosina 1914–1918, minkä jälkeen ranskalaiset hävittivät Aïrin seutua. Vuonna 1922 Nigeristä tuli erillinen Ranskan Länsi-Afrikkaan kuulunut siirtomaa, jonka keskuksena toimi aluksi Zinder ja vuodesta 1926 lähtien Niamey.
Ranskalaiset hajottivat sulttaanikunnat pieniksi hallintoalueiksi, joiden johtajina toimi usein perinteisestä ylimystöstä riippumattomia henkilöitä. Syrjäseuduilla siirtomaaherrat säilyttivät kuitenkin perinteiset hallintotavat ja turvautuivat vanhan ylimystön tukeen. Väestö pakotettiin maksamaan veroja, suorittamaan pakkotöitä ja toimimaan plantaasiviljelmien ja kaivosten halpana työvoimana.
Siirtomaavallan riisto ja toistuvien kuivien kausien aiheuttamat nälänhädät synnyttivät 1920–1930-luvuilla spontaanin vastarintaliikkeen, joka alkoi järjestäytyä toisen maailmansodan jälkeen. Vuonna 1946 perustettiin Nigerin edistyspuolue, joka liittyi Rassemblement démocratique africain -järjestöön. Samana vuonna Niger sai Ranskan yhteisön merentakaisen alueen aseman. Kuvernöörin yhteydessä alkoi toimia neuvoa-antava yleisneuvosto, johon kuului etupäässä perinteisen ylimystön jäseniä. Vuonna 1951 edistyspuolueesta irtaantui sen vasen siipi, joka perusti itsenäisyystaistelua johtaneen Nigerin demokraattisen liiton (vuodesta 1958 lähtien Sawaba). Poliittisia uudistuksia vaatineista ammattiliitoista tuli vuonna 1957 Mustan Afrikan työtätekevien liiton jäsen.
Vuonna 1956 ranskalaiset joutuivat perustamaan paikallisen väestön valitsemia kunnallishallintoja ja vuonna 1957 muodostettiin afrikkalaisten johtama hallitus. Demokraattinen liitto voitti kuntavaalit Niameyssa ja sen johtaja Djibo Bakary nimitettiin hallituksen päämieheksi. Vuoden 1958 kansanäänestyksen tuloksena Niger julistettiin Ranskan yhteisöön kuuluvaksi autonomiseksi tasavallaksi. Samana vuonna järjestetyissä kansalliskokouksen vaaleissa edistyspuolue sai enemmistön paikoista ja sen johtajasta Hamani Diorista tuli pääministeri. Vuonna 1959 hyväksyttiin tasavallan ensimmäinen perustuslaki. Lokakuussa hallitus kielsi Sawaba-puolueen ja ammattiliittojen keskusjärjestön toiminnan. Bakary ja muut Sawaban johtajat pakenivat ulkomaille, monia sen kannattajia ja ammattiyhdistysaktivisteja pidätettiin.
Itsenäisyyden aika
Vuonna 1963 sotilaat tekivät epäonnistuneen vallankaappausyrityksen. Vuonna 1964 perustettiin Sawaban johtama opposition Isänmaan demokraattinen rintama, joka kehotti kansaa aseelliseen kapinaan. Hallituksen onnistui kuitenkin tukahduttaa Sawaban aseellisten joukkojen toiminta. 1960–1970-lukujen vaihteessa maa alkoi jälleen kriisiytyä. Vuosina 1968–1974 Sahelin kuivuuden takia puolet väestöstä oli nälkäkuoleman partaalla ja virkamiehiä syytettiin korruptiosta. Vuonna 1974 upseerit kaappasivat vallan Seyni Kountchén johdolla. Samana vuonna ranskalaiset joukot vedettiin maasta ja Kountchén johtama vallankumousneuvosto onnistui muuttamaan ulkomaisten yritysten kanssa tehtyjä sopimuksia kaivannaisvarojen hyödyntämisestä.
Seyni Kountché kuoli vuonna 1987. Hänen seuraajansa Ali Saibou aloitti vallan siirtämisen siviileille. Maa sai uuden perustuslain vuonna 1989. Maa siirtyi monipuoluejärjestelmään vuosina 1990–1992. 1990-luvun alkupuoliskolla maata koettelivat opiskelijalevottomuudet ja tuaregien kapina. Vuonna 1993 uudeksi presidentiksi valittiin ensimmäisillä vapailla vaaleilla Mahamane Ousmane. Kenraali Ibrahim Baré Maïnassara syrjäytti hänet 27. tammikuuta 1996 vallankaappauksessa. Maïnassara kuoli vuoden 1999 vallankaappauksessa, jossa Daouda Malam Wanké otti väliaikaisesti vallan. Saman vuoden joulukuussa uudeksi presidentiksi valittiin vaaleilla Tandja Mamadou.
Marcia McBroom
Marcia McBroom (s. 6. elokuuta 1947) on yhdysvaltalainen malli ja näyttelijä. Hän esiintyi muun muassa elokuvassa Beyond the Valley of the Dolls (1970).
Niger
Itsenäisyyden aika
2000-luvun alussa tuaregit kapinoivat toistamiseen. 18. helmikuuta 2010 Nigerissä tapahtui sotilasvallankaappaus, jossa armeija syrjäytti valtakauttaan pidentämään pyrkineen Tandja Mamadoun. Tammikuussa 2011 pidettiin vaalit mutta selkeää voittajaa ei ollut. Uusintavaaleja lykättiin useasti.
Vaalit saatiin pidettyä vuonna 2011, jolloin voittajaksi tuli Mahamadou Issoufou. Hän sai 58 prosenttia annetuista äänistä. Hän esitti vaalikampanjassaan kunnianhimoisia tavoitteita, kuten maan ravinto- ja juomavesitilanteen parantamisen, rautatien rakentamisen ja turvallisuuden parantamisen. Hänet valittiin tehtäväänsä uudelleen vuonna 2016.Hänen kautensa päättyi vaalitappioon vuonna 2021.
Niger on joutunut ottamaan vastaan kymmeniätuhansia pakolaisia eteläisestä naapurimaastaan Nigeriasta, mistä ihmiset ovat joutuneet pakenemaan Boko Haram- terroristijärjestöä. Libyan suistuttua sisällissotaan vuonna 2011 ovat siellä majailleet ääriryhmät muodostuneet uhaksi myös Nigerille. Maa on saanut niiden vastaiseen taisteluun apua Ranskalta ja Yhdysvalloilta.
Nigerin vuonna 2021 tapahtunutta vallansiirtoa demokraattisesti valitulta presidentiltä seuraavalle pidettiin esimerkkinä Sahelin alueen muille valtioille. 26. heinäkuuta 2023 presidentin turvallisuusjoukot estivät presidentti Mohamed Bazoumia poistumasta presidentin palatsista. Seuraavana päivänä armeija ilmoitti otaneensa maassa vallan huonoon turvallisuustilanteeseen vedoten. 28. heinäkuuta vallankaappaajat julistivat maan perustuslain kumotuksi ja kielsivät poliittiset puolueet. Maata johtaa Isänmaan Suojelun Kansallinen Neuvosto, jonka puheenjohtajana on entisen presidentinkaartin kenraali Abdourahamane Tchiani.
Politiikka
thumb|left|Tuaregikapinallisia Niger on semipresidentiaalinen tasavalta, jonka valtionpäämies on vaaleilla viisivuotiskaudella valittava presidentti. Presidentti nimittää pääministerin, joka johtaa hallitusta. Yksikamarisella kansalliskokouksella on puolestaan lainsäädännöllinen valta. Kansalliskokouksessa on 171 paikkaa. Niistä 158 valitaan suoralla kansanvaalilla. 8 edustajaa on vähemmistöillä, ja 5 valitaan ulkomailla asuvien nigeriläisten äänillä.
Nigerin presidentiksi valittiin presidentinvaalien toisella kierroksella helmikuussa 2021 Mohamed Bazoum. Hän sai vallan Mahamadou Issoufoulta siirtymässä, joka oli Nigerin historian ensimmäinen demokraattinen vallanvaihto. Kansainvälisten tarkkailijoiden mukaan vaalit olivat suhteellisen vapaat, vaikka oppositio syyttikin voittanutta puoluetta vaalivilpistä, mikä nostatti protesteja ja väkivaltaa ympäri maata. Demokraattista vallanvaihtoa pidetään silti merkittävänä askeleena, sillä maassa on ollut useita sotilasvallankaappauksia. Asevoimat onkin merkittävä poliittinen taustavaikuttaja. Vuosien 1999 ja 2010 vallankaappauksissa asevoimat on kuitenkin pyrkinyt palauttamaan perustuslaillisen hallituksen eikä haalimaan valtaa itselleen.
Bazoum valitsi vuonna 2021 hallituksensa pääministeriksi Ouhoumoudou Mahamadouun, joka edustaa Nigerin demokratian ja sosialismin puoluetta (PNDS). Se sai vuoden 2020 parlamenttivaaleissa 80 paikkaa 166 valitusta. Koronapandemian takia viisi ulkonigerilaisten paikkaa jätettiin valitsematta. PNDS:n jälkeen toiseksi eniten paikkoja sai Mouvement démocratique nigérien pour une fédération africain, jolle tuli 19 edustajaa. Kaikkiaan 19 puoluetta sai edustajan parlamenttiin. PNDS ja MNSD ovat Nigerin perinteisiä puolueita, mutta puoluekenttä on yleensä varsi hajanainen eikä puolueilla ole juurikaan toimintaa isompien kaupunkien ulkopuolella. Äänestäjät valitsevatkin usein ehdokkaansa klietelististen tai henkilökohtaisten suhteiden kautta. Valtapuolue PNDS rajoittaa joissain määrin oppositiopuolueiden toimintaa.
Talousongelmien takia maassa on poliittisesti levotonta. Maanviljelijöiden ja paimentolaisten elintapojen välillä on jännitteitä varsinkin kuivina vuosina. Paimentolaisina elävät tuaregit kokevat tulevansa syrjityiksi ja kapinoivat. Huhtikuussa 2009 tuaregikapinallisten järjestön MNJ:n (Mouvement des Nigeriens pour la Justice) johto ja maan hallitus sopivat vihamielisyyksien lopettamisesta Libyan Tripolissa pidetyissä rauhanneuvotteluissa. Tuaregien lisäksi 2000-luvulla turvallisuushuolia ovat aiheuttaneet muslimiterroristit. Boko Haram on ollut uhkana Diffan alueella, ja Malin puolelta iskuja tekee Suur-Saharan Islamilainen valtio (ISIS).
Nigerin vallankaappaus 2023
Heinäkuun 2023 lopulla sotilaat väittivät kaataneensa Nigerin hallinnon vallankaappauksen jälkeen, kun presidentin vartiokaartin jäsenet pidättivät demokraattisissa vaaleissa valitun presidentti Mohamed Bazoumin.
Vallan kaapanut Kotimaan turvallisuuden kansallinen neuvosto ilmoitti 28. heinäkuuta 2023, että neuvoston puheenjohtajaksi on nimitetty kenraali Abdourahamane Tchiani, joka toimi aiemmin presidentin henkivartiokaartin komentajana.
Vapauksien kehitys
Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Nigerissä tapahtui ensimmäinen vallansiirto demokraattisesti valittujen presidenttien välillä vuosien 2020–2021 vaaleissa, vaikkakin vaaleja sotkivat syytökset petoksista ja väkivaltaisiksi paisuneet mielenosoitukset. Taistelu aktiivisten militanttiryhmien aiheuttamia turvallisuushaasteita vastaan ​​on toiminut hallitukselle alibina kansalaisvapauksien rajoittamiseen. Turvallisuus, avoimuus ja sukupuolten tasa-arvo eivät ole toteutuneet.
Armeija
Nigerin asevoimat ovat saaneet paljon materiaalia lahjoituksina länsimailta, jotka ovat myös kouluttaneet Nigerin joukkoja. 1980-luvulla Yhdysvallat ja Länsi-Saksa kouluttivat maan ilmavoimat ja kunnostivat lentokentän lähellä Libyan rajaa. Ranska on perinteisesti varustanut ja kouluttanut Nigerin maavoimia. Sotilasapu ei ole pyyteetöntä, vaan sen on sanottu liittyvän naapurimaa Libyan uhkaan.
Nigerin hallitus teki vuonna 2013 sopimuksen Ranskan ja Yhdysvaltojen kanssa, että ne saavat pitää maassa pysyvää tukikohtaa. Tukikohdasta on harjoitettu muun muassa dronella tehtyä tiedustelua Malin alueella. Niameysta on tullut merkittävä tukikohtakaupunki Ranskan ja Yhdysvaltojen tiedustelupalveluille.
Turvallisuus
Vaikka jihadistit ovat olleet uhkaamassa kaikilta maan rajoilta, Niger on toistaiseksi pystynyt estämään militanttiryhmien asettumisen alueelleen.
Kaikista Sahelin alueen valtioista Niger on ainoa, joka joutuu ottamaan vastaan turvattomuutta kolmelta suunnalta. Näitä ovat kaakossa Nigerian rajalla on Boko Haram ollut aktiivinen, lännessä jihadistiryhmät ja pohjoisessa Islamilainen valtio ja Libyan valtion romahtaminen. Mikään maan alue ei ole ollut pysyvästi terroristiryhmien miehittämä lukuun ottamatta Tšadjärven Nigerin saaria.
Nigerin sietokyky johtuu suurelta osin siitä, että sen armeijan on joutunut tukahduttamaan erilaisia kapinoita. Esimerkiksi kapinat vuosina 1991–1995, joka päättyi Ouagadougoun rauhansopimukseen. Armeija tukahdutti myös Mouvement des Nigériensin (Nigerilaiset oikeuden puolesta) kapinan, joka käynnistettiin vuonna 2007. Nigerin asevoimat sai taistelukokemusta, jota se käyttää nyt hyväkseen taistellessaan islamistiterroristeja vastaan.
Myös varusteiden ja koulutuksen hankinnassa on tehty paljon työtä. Niger on useiden vuosien ajan täyttänyt 15 prosenttia vuosibudjetistaan turvallisuusmenoihin. Nigerin kansalaisyhteiskunnnan ryhmät ovat julkistaneet kavallusskandaaleja. Ne arvioivat, että turvallisuus- ja puolustussektorille on maksettu lähes 1,7 miljardia CFA-frangia (yli 2,6 miljardia dollaria) viimeisten 10 vuoden aikana.
Nigerin resilienssiä lisää myös operatiivinen puolustusstrategia, joka kokoaa yhteen kansallisen armeijan ja sisäiset turvallisuusjoukot. Näihin kuuluvat kansalliskaarti, santarmijoukot ja kansallisen poliisin sekä muut puolisotilaalliset joukot. Vaikka Niger on Länsi-Afrikan suurin maa pinta-alaltaan, sillä on puolustus- ja turvallisuusverkosto. Esimerkiksi kaakkoisrajalla on laaja liikkuvien ja staattisten operointipisteiden verkosto.
Humanitaarinen tilanne ja turvallisuus
Niger kärsii edelleen merkittävistä humanitaarisista tarpeista konfliktien, väestön siirtymien, ruokaturvan, lasten aliravitsemuksen ja epidemioiden vuoksi. Useita alueita koetteleva väkivalta on pakottanut 376 000 ihmistä eri puolilla maata jättämään kotinsa. Lisäksi 255 000 pakolaista on paennut maahan turvattomuutta naapurimaiden Burkina Fasosta, Malista ja Nigeriasta.
Humanitaarisen avun toimittaminen näille haavoittuville väestöryhmille on edelleen haaste jatkuvan väkivallan vuoksi.
Hallintoalueet
Niger jakautuu seitsemään alueeseen (région; luettelon numerot liittyvät oheiseen kuvaan). Lisäksi pääkaupunki Niamey muodostaa oman pääkaupunkialueensa. thumb|Nigerin alueet.
Talous
thumb|Äiti ja aliravittu lapsi avustuskeskuksessa vuonna 2005. Nigerin talous on ollut lähes koko itsenäisyyden ajan kriisissä. YK:n vähiten kehittyneiden maiden listaan liittyvän arvion mukaan Niger on yksi maailman köyhimmistä valtioista.
Bruttokansantuote (PPP) henkeä kohti vuonna 2013 oli 800 Yhdysvaltain dollaria, sama kuin muutamana edellisenä vuonna. Näillä lukemilla Niger on maailman kymmenen köyhimmän maan joukossa. YK:n kehitysohjelma UNDP:n laskeman Inhimillisen kehityksen indeksiksillä (Human Development Index, HDI) mitattuna Niger sijoittui vuonna 2012 viimeiselle eli 187. sijalle. Sen HDI-arvo on noussut vuosina 2000–2007 lähes neljällä prosentilla vuosittain.
Tärkeimmät ravintokasvit ovat hirssi ja durra. Vientiin kasvatetaan papuja ja sipuleita.
Niger on yksi maailman suurimmista uraanintuottajista. Akoutan ja Arlitin uraanikaivokset ovat eräitä maailman suurimmista. Yhdessä ne tuottavat noin seitsemän prosenttia maailman uraanista. Merkittävimpiin luonnonvaroihin kuuluvat uraanin lisäksi kivihiili, rautamalmi, tina ja fosfaatti.
Talouden yksityissektorin on Nigerissä vaikea lähteä kehittymään. Maan sisämarkkinat ovat pienet ja yritysten on vaikea saada luottoa kehityshankkeisiinsa. Ulkomaisia investoijia ei ole juurikaan tullut, vaikka maan hallinto on yrittänyt niitä aktiivisesti houkutella.