cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hankittu immuniteetti
Hankitun immuunivasteen käynnistyminen
Hankitun immuniteetin käynnistymisessä keskeisin tapahtuma on antigeenejä esittelevien solujen (APC-solu) ja auttaja-T-lymfosyyttien välinen reaktio. APC-solut ovat erikoistuneita luontaiseen immuniteettiin kuuluvia syöjäsoluja; useimmat niistä ovat ns. dendriittisoluja, mutta myös muut solutyypit voivat toimia antigeeniä esittelevinä soluina. Syöjäsolujen tapaan APC-solut fagosytoivat kudoksissa kohtaamansa mikrobit, ja pilkkoessaan mikrobia sisällään ne kiinnittävät osia siitä itse tuottamaansa proteiiniin, MHC II -molekyyliin. Tämä antigeenin (mikrobista irrotettu osa) ja solun oman proteiinin muodostama kompleksi kuljetetaan APC-solun ulkokalvolle, josta muut solut voivat sen havaita. Tästä tapahtumasta johtuu myös solun nimi. APC-solun ja mikrobin kohtaaminen tapahtuu useimmiten elimistön kudoksissa, siellä missä mikrobi on tunkeutunut elimistöön. Aktivoituessaan APC-solu kuitenkin siirtyy lymfan eli imunesteen mukana imusolmukkeisiin, joissa varsinainen hankitun immuniteetin käynnistyminen tapahtuu. Imusolmukkeessa on naiiveja (valmiiksi kypsyneitä mutta toistaiseksi aktivoimattomia) lymfosyyttejä odottamassa aktivoitumiseen johtavaa signaalia, ja APC-solun saapuminen tuottaa tällaisen signaalin. Auttaja-T-lymfosyytit omaavat muiden lymfosyyttien tapaan pinnallaan reseptorin, jonka avulla ne tunnistavat spesifisiä antigeenejä, ja juuri auttaja-T-solujen reseptorille on tunnusomaista, että ne tunnistavat antigeenin vain silloin kun se on liitetty osaksi MHC II -molekyyliä. APC-solun saapuessa imusolmukkeeseen aktivoituvat ne auttaja-T-solut, joiden pintareseptori tunnistaa juuri kyseisen antigeenin. Auttaja-T-solujen aktivoituessa ne kypsyvät lopulliseen muotoonsa ja alkavat tuottaa muita immuunijärjestelmän soluja stimuloivia sytokiinejä eli solunulkoiseen tilaan vapautuvia pienikokoisia proteiineja. Tästä seuraavat tapahtumat riippuvat vapautuvien sytokiinien laadusta, mikä puolestaan määräytyy aktivoituvan auttaja-T-solun tyypin mukaan.
Porvoo
Kaupunkikuva ja nähtävyydet
Kirjailija Erkki Valan isoisä oli maineikas porvoolainen kanttori jonka mukaan on nimetty Pappilanmäen Vadenströminkuja.
Hankittu immuniteetti
Soluvälitteinen immuniteetti
Hankitun immuniteetin toinen osa, soluvälitteinen immuniteetti, on puolestaan kehittynyt torjumaan sellaisten taudinaiheuttajien hyökkäyksiä, jotka lisääntyvät elimistön omien solujen sisällä käyttäen niitä isäntinään hyödyntäen niiden molekyylejä ja ulkokalvon tarjoamaa suojaa immuunijärjestelmää vastaan. Tällaisia solunsisäisiä loisia ovat tyypillisesti kaikki virukset, mutta myös jotkin bakteerit (esimerkiksi tuberkuloosia aiheuttava Mycobacterium tuberculensis sekä klamydiaa aiheuttavat bakteerit) ja alkueläimet (esimerkiksi malariaa aiheuttavat Plasmodium-suvun loiset) lisääntyvät elimistön solujen sisäpuolella. Mikäli antigeeniä esittelevän solun mukana imukudokseen esiteltäväksi tuotava antigeeni on peräisin tällaisesta patogeenistä, aktivoituvat tyypin 1 auttaja-T-solut (Th19), jotka tunnistavat ko. antigeenin. Merkittävin tämän auttaja-T-solutyypin tuottama sytokiini on TNF-α (tuumorinekroositekijä alfa), ja tämäntyyppisten sytokiinien erittymisen seurauksen kypsyvät ko. antigeenin tunnistavat sytotoksiset T-lymfosyytit eli tappaja-T-solut.
Porvoo
Historia
pienoiskuva|vasen|pysty|Näkymä [[Vanha Porvoo|Vanhasta Porvoosta.]]
Hankittu immuniteetti
Soluvälitteinen immuniteetti
B-lymfosyyttien tapaan myös tappaja-T-solujen lopulliseen kypsymiseen liittyy niiden monistuminen, muutokset proteiinintuotannoissa ja siirtyminen imukudoksesta lymfakierron ja verenkierron välityksellä tulehduspaikalle. Solunsisäisten taudinaiheuttajien tapauksessa puolustusjärjestelmän ongelmana on kuitenkin se, että taudinaiheuttaja viettää suurimman osan elinkierrostaan elimistön omien solujen sisällä, ja siksi puolustusjärjestelmän on tuhottava koko infektoitunut solu päästäkseen patogeenistä eroon. Elimistön kaikissa omissa soluissa muodostetaan luokan 1 MHC-molekyylejä (MHC I), ja solun infektoituessa sen pinnalle kulkeutuu vähitellen patogeenin osia MHC I -molekyyliin kiinnittyneenä samaan tapaan kuin MHC II:een antigeeniä esittelevien solujen tapauksessa. Tappaja-T-solut tunnistavat saastuneet solut näiden pintamolekyylien perusteella, ja tuhoavat ne erittämällä niiden sisälle ja läheisyyteen erilaisia myrkyllisiä yhdisteitä.
Porvoo
Historia
Porvoonjokivarsi on ikivanhaa asutusaluetta, jolta on tehty esihistoriallisia löytöjä kivikauden lopulta asti. Joen suu toimi kauppapaikkana. Porvoonjoki on ollut alun perin hämäläisten kauppareitti ja sen alkuperäinen nimi on mahdollisesti ollut Kukinjoki. On oletettu, että nimi juontaisi juurensa friisiläisperäiseen kugg-nimistöön (vrt. Koggi) joka näin vastaisi muita rannikon samankaltaisia kauppapaikkoja. Porvoon varhainen keskus oli Saksala, eli saksalaisten kylä jonka nimi juontui paikalla käyneistä saksalaisista kauppiaista.
Hankittu immuniteetti
Lähteet
C.A. Janeway, Travers, P, M. Walport, M. Shlomohik.
Porvoo
Historia
Porvoon seudun ruotsalainen asutus sai alkunsa 1200-luvun lopulla ja 1300-luvulla. Ruotsista saapunut siirtolaisuus oli ylhäältä johdettua. Väkeä kuljetettiin Porvoon alueelle vankoissa aluksissa Svean valtakunnan monilta alueilta kuten Uplannista, Smoolannista, Gästriklandista ja Hälsinglandista. Siirtolaiset saivat Ruotsin kuninkaalta apua, siemenviljaa ja pienkarjaa sekä neljän vuoden verovapauden. Ruotsalaisten Itäisen Uudenmaan kolonisaatio alkoi todennäköisesti yhdestä suuresta väestönsiirrosta Porvoon seudulle, mistä he levittäytyivät eri puolille.
pienoiskuva|vasen|[[Porvoon tuomiokirkko tammikuussa 2006]]
Sepänkylä (Espoo)
Sepänkylä on yksi Espoon kaupunginosista, Kauniaisista etelään sekä Turunväylän pohjoispuolella ja Kehä II:n länsipuolella.
Porvoo
Historia
Porvoon pitäjä mainitaan historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1351. Varhaisimpina aikoina pitäjään kuuluivat myös nykyiset Askola, Pornainen ja Pukkila. Suomeen perustettiin keskiajalla kuusi kaupunkia, joista Porvoo oli yksi. Kaupunkioikeudet se sain noin vuonna 1380. Porvoo sai nimensä Porvoonjoen lähellä sijainneen Iso Linnamäen linnoituksen ruotsinkielisen nimen Borgå perusteella (borg = linna, å = joki). Kaupunkia sanotaan Suomen toiseksi vanhimmaksi. Samaa nimitystä tosin käytetään myös Ulvilasta, joka sai kaupunkioikeudet vuonna 1365, mutta menetti ne Porille vuonna 1558. Ensimmäinen tieto Porvoonjoen ylittävästä sillasta on vuodelta 1421.
Sepänkylä (Espoo)
Sepänkylässä on enimmäkseen omakoti- ja rivitaloasutusta. Ymmerstan osa-alueella on 2000-luvun alussa rakennettuja kerrostaloja. Alue on pääosin puistomaista.
Porvoo
Historia
Tanskalaiset merirosvot tuhosivat kaupungin 1500-luvun alussa. Vuonna 1550 Kustaa Vaasa määräsi, että kaupungissa asuvien porvarien on muutettava vastaperustettuun Helsinkiin. 1500-luvun lopussa venäläiset polttivat Porvoon kahdesti Pohjoismaisen viisikolmattavuotisen sodan aikana. Vuosisadan aikana kaupunki lakkautettiin kaksi kertaa.
Sepänkylä (Espoo)
Palvelut
Ymmerstan osa-alueella toimii peruskoulun ala-asteen koulu. Sepänkylässä toimii myös ruotsinkielinen ala-aste, Smedsby skola. Lisäksi alueella toimii päiväkoteja, eläinlääkäri, pizzeria ja urheiluhalli. Lähimmät kaupat, pankkipalvelut sekä posti ovat muutaman sadan metrin päässä Kauniaisissa. Sepänkylässä sijaitsee Espoon keskuspelastusasema.
Porvoo
Historia
Vuonna 1602 Porvoolle annettiin lopullisesti kaupunkioikeudet, mikä vilkastutti kauppaa muun muassa Räävelin eli Tallinnan kanssa, kun muun muassa Hämeen koko turkiskauppa käytiin Porvoon kautta. Vuoteen 1620 asti Porvoo oli Porvoon linnaläänin keskus. Lääni ulottui Pyhtäältä Espooseen.
Sepänkylä (Espoo)
Liikenne
Koivuhovin rautatieasema on aivan Kauniaisten rajalla Sepänkylän läheisyydessä. Asemalla pysähtyvät pääkaupunkiseudun lähiliikenteen paikallisjunat, ja.
Porvoo
Historia
1700-luvun alussa isonvihan aikana venäläiset polttivat Porvoon maan tasalle. 1750-luvulla Porvoo oli Suomen suurimpia kaupunkeja, asukkaita oli noin 1 500. Kaupunki oli kasvanut, kun Venäjälle sodassa menetetystä Viipurista oli siirretty kaupunkiin piispanistuin ja lukio. Borgå Gymnasiumin yhteyteen perustettu kirjasto on Suomen vanhin julkinen kirjasto ja sillä on merkittävä arvo myös tieteellisenä kirjastona. Kesäkuussa 1760 alkoi eräässä Vuorikadun talossa tulipalo, joka tuhosi 2/3 kaupungin rakennuksista. Palon aiheutti kalan keittäminen. Vanhan Porvoon nykyiset talot rakennettiin palon jälkeen noudattamaan kaupungin vanhaa keskiaikaista asemakaavaa. Rakennushistoriallisesti vanhan kaupungin rakennuskanta, jossa on 1760-luvulla pystytettyjä kivirakennuksia, on erittäin merkittävä.
pienoiskuva|Porvoo [[Zachris Topelius|Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.]] Suomen sodan jälkeen vuonna 1809 Suomesta tuli Venäjään autonominen suuriruhtinaskunta. Venäjän keisari Aleksanteri I kutsui Porvooseen koolle valtiopäivät, jotka avattiin maaliskuussa. Hän antoi hallitsijanvakuutuksensa avajaisten yhteydessä Porvoon tuomiokirkossa, ja vahvisti maan vanhan uskonnon, perustuslait ja säätyjen oikeudet. Valtiopäivien päätöspuheessaan 19. heinäkuuta hän korotti Suomen kansakuntien joukkoon ”sen omien lakien suojaamana”. Kaikki valtiopäivien kokousrakennukset ja talo, jossa keisari seurueineen majoittui, ovat yhä olemassa. Venäjän vallan aikana 1840-luvulla Porvooseen perustettiin uusi kaupunginosa, empirekaupunki. Se oli ensimmäinen kerta keskiajan jälkeen, kun kaupungin alue merkittävästi kasvoi.
Sepänkylä (Espoo)
Ulkoilu
Sepänkylässä on ulkoilureittejä sekä koirapuisto. Espoon keskuspuiston välitön läheisyys antaa alueen asukkaille ulkoilumahdollisuudet.
Porvoo
Historia
Vielä 1960-luvulla enemmistö kaupungin asukkaista oli ruotsinkielisiä; vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 54,7 prosenttia porvoolaisista puhui äidinkielenään ruotsia.
Vuonna 1992 solmittiin Porvoon kirkkoyhteisö kahdentoista eurooppalaisen anglikaanisen ja luterilaisen kirkon välillä.
1. tammikuuta 1997 silloiset Porvoon maalaiskunta ja Porvoon kaupunki lakkautettiin ja tilalle perustettiin nykyinen Porvoon kaupunki.
Hallinto
Jukka-Pekka Ujula on ollut Porvoon kaupunginjohtaja vuodesta 2009.
Taloudesta ja kaupungin palvelujen järjestämisestä vastaavat valtuusto, kaupunginhallitus, lautakunnat sekä viranhaltijaorganisaatio. Valtuusto pitää kokouksensa Porvoon kaupungintalolla ja ne ovat julkisia ja yleisölle avoimia.
Taajama-alueen kaupunginosat ja lähiöt
pienoiskuva|vasen|Porvoon keskusta Näsinmäen näkökalliolta kuvattuna Porvoon kaupungin viralliset kaupunginosat on nimetty numeroilla, mutta yleisesti on käytössä nimistö Hornhattula, Joonaanmäki (Jonasbacken), Jernböle, Kaupunginhaka (Stadshagen), Keskusta (Centrum), Etelä-Kevätkumpu (Södra Vårberga), Pohjois-Kevätkumpu (Norra Vårberga), Myllymäki (Kvarnbacken), Näsi (Näse), Pappilanmäki (Prästgårdsbacken), Skaftkärr, Suistola ja Vanha Porvoo (Gamla Borgå).
Porvoossa on muitakin alueita, jotka mielletään yleisesti omiksi kaupunginosiksi tai lähiöiksi. Nämä ovat Hamari (Hammars), Aunela (Ånäs), Eestinmäki (Estbacka), Gammelbacka, Huhtinen (Huktis), Katajamäki (Ensbacka), Kevätkumpu (Vårberga), Kokonniemi (Uddas), Kuninkaanportti (Kungsporten), Pappilanpelto, Peippola (Pepot), Tarkkinen (Tarkis) ja Tarmola (Östermalm).
Kylät
Porvoon kaupungin alueella sijaitsevat viralliset maarekisterikylät ovat Ali-Vekkoski (Söderveckoski), Anttila (Andersböle), Baggböle, Bengtsby (Pentinkylä), Bjurböle, Boe (Häihä), Bosgård, Brattnäs, Eerola (Eriksdal), Eestinmäki (Estbacka), Emäsalo (Emsalö), Epoo (Ebbo), Fagersta, Gammelbacka, Grännäs, Gäddrag, Haikkoo (Haiko), Henttala, Hinthaara (Hindhår), Hommanäs, Huhtinen, Hummelsund, Ilola (Illby), Jakari (Jackarby), Järnböle, Kaarenkylä (Karsby), Kalax (Kaalahti), Kallola, Kardrag, Karleby (Kaarlenkylä), Kerkkoo (Kerko), Kiiala (Kiala), Kilpilahti (Sköldvik), Klemetti (Klemetsby), Kortisbacka, Kreppelby, Kroksnäs, Kråkö, Kulloo (Kullo), Kurböle, Kuris, Londböle, Mickelsböle, Munkkala (Munkby), Mustijoki (Svartså), Myllykylä (Molnby), Norike, Nygård, Onas, Orrby (Orrenkylä), Pappilanmäki (Prästgårdsbacken), Peippola (Pepot), Pellinki (Pellinge), Piirlahti (Pirlax), Ramsholmen, Renum, Saksala (Saxby), Sannainen (Sannäs), Seitlahti (Seitlax), Sikilä (Siggböle), Skavarböle, Sondby, Stensböle, Sundö (Suni), Suomenkylä (Finnby), Svartbäck, Tamminiemi (Eknäs), Tarkkinen (Tarkis), Teissala (Teisala), Tolkkinen (Tolkis), Tirmo (Tirmoo), Treksilä (Drägsby), Tuorila (Torasbacka), Tyysteri (Tjusterby), Vaarlahti (Varlax), Vanhamoisio (Gammelgård), Veckjärvi (Vekjärvi), Virtaala (Strömsberg), Virvik, Voolahti (Vålax), Västermunkby, Ylike, Yli-Vekkoski (Norrveckoski), Åby ja Åminsby.
Kursiivilla merkityt nimet ovat kylien epävirallisia suomenkielisiä nimiä, mutta joiden ruotsinkieliset nimet ovat tavallisimpia.
Osa kylännimistä esiintyy myös kaupunginosaluettelossa.
Porvoossa on muitakin alueita, jotka mielletään myös yleisesti omiksi haja-asutuskyliksi tai taajamiksi: Hakasalo (Haxalö), Hamari (Hammars), Haksi (Hax), Kalastajakylä (Fiskarbyn), Kankaanmäki, Lehtimäki (Lövkulla), Lehtihamari (Lövhammars), Linnanpekki (Linnanbäck), Metsäkylä, Mörtnäs, Nyby, Pirttisaari (Pörtö), Pitkäniitty, Rita, Söderby, Tolkkinen (Tolkis).
Taajamat
Vuoden 2018 lopussa Porvoossa oli 50 262 asukasta, joista 41 972 asui taajamissa, 7 683 haja-asutusalueilla ja 607:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Porvoon taajama-aste on 84,5 %. Porvoon taajamaväestö jakautuu yhdeksän eri taajaman kesken:
Kaupungin keskustaajama on lihavoitu.
Talous
Vuonna 2011 Porvoossa oli 20 312 työpaikkaa, jotka jakaantuivat seuraavasti: alkutuotanto 1,6 prosenttia, jalostus 32,5 prosenttia ja palvelut 64,7 prosenttia. Joulukuussa 2012 Porvoon työttömyysaste oli 8,4 prosenttia kun se oli muussa maassa keskimäärin 10,7 prosenttia. Tuolloin kaupungissa oli 3389 yritystoimipaikkaa. Tilastokeskuksen mukaan Porvooseen on vuosina 2009–2013 perustettu enemmän yrityksiä kuin lopetettu, yritysten määrä on vuosittain kasvanut noin 140 kappaleella. Itä-Uudenmaan elinvoimatutkimuksen mukaan vuonna 2013 Porvoon alueella toimi muutama suuri yritys ja muutamia keskisuuria, mutta suurin osa (86 prosenttia) oli alle viiden hengen yrityksiä.
Vuonna 2014 Porvoon suurimmat työnantajat olivat Neste (2000 työpaikkaa Porvoossa), Borealis Polymers (962), Ensto (430), Norpe (414), Varuboden-Osla (300) ja Bilfinger Industrial Services Finland (299).
Satakuntaliiton Satamittarilla mitataan vuosittain Suomen seutukuntien kilpailukykyä. Vuonna 2012 Porvoon seutukunta sijoittui ykköseksi. Vuonna 2013 mukana oli 70 seutukuntaa, joita arvioitiin kuuden tekijän avulla: työn tuottavuus, työllisyysaste, innovatiivisuus, koulutustaso, yritysdynamiikka ja teollisuusvaltaisuus. Porvoon seutukunta sijoittui vertailussa neljänneksi Vaasan, Helsingin ja Tampereen jälkeen. Alueen työn tuottavuus ja teollisuusvaltaisuus olivat Suomen korkeimmat, mutta myös työllisyysaste ja koulutustaso olivat huipputasoa.
Tieliikenne
Porvoota palvelee valtatie 7 (Helsinkiin ja Kotkan kautta Vaalimaalle) ja kantatie 55 (Mäntsälään ja Hyvinkäälle). Lisäksi Porvoon kautta kulkee seututie 170 (Helsinkiin ja Loviisaan, entinen valtatie 7) ja kuusi yhdystietä: yhdystie 1531 (Sipooseen), yhdystie 1543 (Tolkkisiin), yhdystie 1552 (Epooseen), yhdystie 1571 (Pernajan Isnäsiin), yhdystie 1601 (Kerkkooseen) ja yhdystie 1605 (Myrskylään).
Entisen valtatien, Mannerheiminkadun, lisäksi Porvoota halkoo toinenkin pääväylä, Aleksanterinkatu.
Satamat
Porvoossa sijaitsee tavaramäärältään Suomen suurin satama Kilpilahti eli Sköldvik ja Tolkkisten satama.
Porvoonjoessa, joen itäisellä rannalla aivan kaupungin keskustassa vierasvenesatama. Myös Hamarissa on vieraileville veneille varattu mahdollisuus ankkuroida aallonmurtajaan.
Muu liikenne
Porvoon radan kaupallinen henkilöliikenne on lopetettu. Radan alkuosa Ollin vaihteelle on tavaraliikenteen käytössä ja loppuosasta on tehty Porvoon museorautatie. Porvoo on Suomen suurin kaupunki ilman rautateiden henkilöliikennettä. Porvooseen on kuitenkin suunniteltu uutta rautatieyhteyttä osana itärataa.
Porvoon Backakseen on kaavailtu Helsingin seudun toista lentoasemaa, joka palvelisi rahti- ja pienlentoyhtiöiden liikennettä.
Väestö
Alla oleva taulukko kuvaa Porvoon asukasluvun kehitystä vuosina 1815–1939. Porvoon maalaiskunta ei ole mukana näissä luvuissa.
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kaupungin väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Porvoon kaupungin ja maalaiskunnan luvut on tässä laskettu yhteen myös kuntaliitosta edeltäneinä vuosina.
Kaupungin väkiluku on kasvanut yli 10 000 hengellä vuoden 1980 jälkeen, vuosittainen kasvu on vaihdellut välillä 0,3 ja 1 prosentin välillä, keskimäärin väestömäärä on kasvanut 322 henkilöllä vuodessa. Taloustutkimus teki vuonna 2012 muuttohalukkuustutkimuksen, jonka mukaan 18 prosenttia suomalaisista voisi ajatella muuttavansa Porvooseen. Tutkittujen 37 kaupungin joukossa Porvoo oli sijalla 11., kun mitattiin kaupunkien kokonaismielikuvaa. Tutkimuksen mukaan Porvoon vahvuuksina pidettiin sijaintia ja viihtyisää ja lapsille sopivaa asuin- ja kasvuympäristöä.
Seurakunnat
Vuoden 2018 aluejaon mukaan Porvoossa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat: Nämä seurakunnat muodostavat Porvoon seurakuntayhtymän.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Porvoon alueella toimii Helsingin ortodoksinen seurakunta.
Suomen helluntaikirkon jäsenseurakunnista Porvoossa toimivat Borgå Filadelfiaförsamling, Porvoon helluntaiseurakunta ja Vålax Pingstförsamling.
Palvelut
pienoiskuva|[[Borgå gymnasium, Porvoon ruotsinkielinen lukio, joka on perustettu vuonna 1641.]]
Porvoossa on 12 suomenkielistä ja 11 ruotsinkielistä alakoulua. Kummallekin kielelle on kaksi yläkoulua. Lisäksi on yksi suomenkielinen ja yksi ruotsinkielinen yhtenäinen peruskoulu. Porvoossa toimii myös kaksi lukiota: suomenkielinen Linnankosken lukio ja ruotsinkielinen Borgå gymnasium. Kaupungissa on myös ammatillista peruskoulutusta ja täydennyskoulutusta tarjoavia ammatillisia oppilaitoksia ja erityisoppilaitoksia. Korkea-asteen koulutusta antavat ammattikorkeakoulut Haaga-Helia ja Laurea ja avoimen yliopiston opintoja voi suorittaa Porvoon kansalaisopistossa.
Porvoossa on kaksi terveysasemaa, läntinen ja itäinen sekä Porvoon sairaala.
Kuvataide
vasen|pienoiskuva|[[Albert Edelfelt, Borgaflicka, 1895.]]
Walter Runeberg (1838–1920) oli Suomen varhaisimpia kuvanveistäjiä, jonka julkisista muistomerkeistä tunnetuimmat ovat J. L. Runebergin patsaat Helsingissä ja Porvoossa, Aleksanteri II muistomerkki Helsingissä ja Pietari Brahen patsas Turussa.
Kuvataiteilija Albert Edelfelt (1854–1905) syntyi Kiialan kartanossa. Lukuisissa maalauksissaan hän kuvaa Porvoon kaupungin ja Haikkoon kylän maisemia.
Kuvanveistäjä Ville Vallgren (1855–1940) syntyi Porvoossa, mutta asui suuren osan elämästään Ranskassa.
Suomalaisen taideteollisuuden ja muotoilun uranuurtaja Louis Sparre (1863–1964) perusti Porvooseen vuonna 1897 Iris-tehtaan, jossa valmistettiin hänen suunnittelemiaan huonekaluja ja Alfred William Finchin (1854–1930) muotoilemaa keramiikkaa.
Porvoossa on useita julkisia taideteoksia ja muistomerkkejä.
Musiikki
Juhannuksen jälkeen kesä- ja heinäkuun vaihteessa järjestetään Porvoossa Taidetehtaalla vuosittainen Avanti!:n Suvisoitto-musiikkijuhla. Porvoossa järjestetään myös RuneBar-musiikkifestivaali sekä esiintymistaiteen festivaali EPMEF (Ensimmäinen Porvoon Musiikillisen Esiintymistaiteen Festivaali).
Tirmossa järjestetään kesäisin Tirmo Blues -festivaaleja.
Porvoo Jazz -festivaali järjestettiin ensimmäistä kertaa vuonna 2013. Tapahtuman pääkonsertit pidetään Kulttuuritalo Grandissa ja niiden jälkeisiä jazzjameja useissa paikallisissa ravintoloissa.
Teatteri ja tanssi
Useat yhteisöt ja oppilaitokset Porvoossa tuottavat tanssi- ja teatteriesityksiä. Porvoossa ei ole kaupunginteatteria, joten teatteritoiminta nojaa erilaisten ammattimaisten ja harrastajateattereiden toimintaan. Teatteritoimintaa harjoittaa Akilleen-talossa Porvoon Teatteri ry. Ammattimaisia nomaditeattereita ovat mm. Teatteri Soittorasia, jonka TeatteriTalo sijaitsee Suomenkylässä, kaksikielinen ammattiteatteri Itä-Uudenmaan teatteri – Östra Nylands teater ja Jokiteatteri. Harrastajateatteri toimintaa järjestävät mm. Teaterskolan för barn och unga i Borgå, Teatterikuume ry ja Teatteri Soittorasia, esiintyvät muun muassa Taidetehtaalla ja Kulttuuritalo Grandissa.
Kirjallisuus
pienoiskuva|[[Runebergin koti.]]
Suomen kansallisrunoilija Johan Ludvig Runeberg (1804–1877) asui Porvoossa vuodesta 1837 alkaen kuolemaansa asti. Hänen kotinsa on toiminut museona vuodesta 1882 lähtien. Runoilijakodissa on vuodesta 1921 asunut suomenruotsalainen kirjailija tai runoilija.
Mauri Kunnaksen lastenkirjan Koiramäen Martta ja Ruuneperi tapahtumat sijoittuvat 1800-luvun Porvooseen.
Media
Porvoossa ilmestyy suomenkielinen sanomalehti Uusimaa (perustettu 1894) ja ruotsinkielinen sanomalehti Östnyland, joka perustettiin vuonna 2015 porvoolaisen Borgåbladetin ja loviisalaisen Östra Nylandin yhdistyessä. Uusimaan ja Östnylandin lisäksi Porvoossa ilmestyy suomenkielinen ilmaisjakelulehti Itäväylä. Aiemmin Porvoossa sijaitsi maakuntaradio Radio Itä-Uusimaan toimitus. Yle Östnylandin toimitus on yhä Porvoossa.
Ruoka
Tunnetun porvoolaisen herkun, runebergintortun, kehitteli paikallinen kondiittorimestari, ja kerrotaan, että J. L. Runeberg söi niitä aamiaiseksi. Myös kansallisrunoilijan vaimo Fredrika Runeberg teki leivoksia miehelleen niistä aineista, joita kaapeista sattui löytymään: vehnä- ja korppujauhoja, keksimuruja, manteleita, omenahilloa ja sokeria.
Runebergintortun ohella toiseksi Porvoon pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla pariloidut silakat sipulirenkaiden ja tillin kera. Porvoon maalaiskunnan pitäjäruoiksi valittiin Pellingin kalakeitto ja nokkoskeitto.
Urheilu
pienoiskuva|[[Porvoon uimahalli.]]
Porvoossa toimii noin 140 seuraa ja liikuntatoimintaa järjestävää yhdistystä, minkä lisäksi osalla seuroilla on eri lajien jaostoja. Porvoon urheiluseuroissa voi harrastaa noin 70 eri lajia ja seuroissa on yhteensä yli 17 000 jäsentä.
Seuroja ovat muun muassa: Porvoon Akilles, Akilles Bandy, Akilles Fotboll, FC Futura, Old Town Shamrocks, Porvoo Hunters, Porvoon Butchers, Porvoon Taitoluistelijat, Porvoon Tarmo, Porvoon Urheilijat, Borgå Simmare – Porvoon Uimarit, Porvoon Weikot, PSS ja Shirokawa.
Porvoon urheiluhalleja ovat keskustassa sijaitseva Urheiluhalli, Kokonhalli, Salibandyhalli Aurora sekä uimahalli. Jäähalleja on kaksi: Kokonniemen jäähalli ja sen vieressä sijaitseva Nuorisojäähalli. Kokonniemessä toimii myös Kokonniemen laskettelukeskus.
Ulkokenttiä ovat muun muassa Porvoon keskuskenttä ja Porvoon pallokenttä.
Ystävyyskaupungit
Porvoon ystävyyskaupungit ovat:
Jouko Koskinen
Koskinen valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1968. Hän työskenteli alan toimistoissa jo 1960-luvun alusta alkaen, muun muassa Kulutusosuuskuntien Keskusliiton arkkitehtiosastolla, Asuntosäätiössä sekä Risto Mäkitalon, Kauko Tiihosen ja Bengt Lundstenin toimistoissa.
Valmistuttuaan 1968 Jouko Koskinen toimi koulussaan assistenttina ja rakennusopin opettajana ja sitten Taideteollisen oppilaitoksen tuntiopettajana ja lehtorina, kunnes hänet valittiin rehtoriksi 1972 ja koulun nimeksi tuli pian Taideteollinen korkeakoulu. Valtioneuvosto ei jatkanut taistolaiseksi leimatun, mutta puolueisiin kuulumattoman Koskisen virkakautta vuonna 1978, ja hän siirtyi Libyaan arkkitehtuurin professoriksi. Hän solmi ammatillisia suhteita myös Puolaan, Tšekkoslovakiaan ja Kuubaan.
Vuonna 1986 Jouko Koskinen valittiin rakenteilla olleen Tiedekeskus Heurekan taiteelliseksi johtajaksi. Yhdessä Mikko Myllykosken kanssa hän sai 1997 Tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon. Koskinen toimi Heurekassa eri tehtävänimikkeillä 2010-luvulle saakka.
Conquering the Throne
Conquering the Throne on Hate Eternalin esikoisalbumi, joka julkaistiin 2. marraskuuta 1999.
Levyn kansitaide on Hans Memlingin maalauksen The Last Judgementin oikea puolisko, joka kuvaa helvettiä.
Sabena
Societé Anonyme Belge d'Exploitation de la Navigation Aérienne oli Belgian kansallinen lentoyhtiö, joka perustettiin vuonna 1923. Yhtiö tunnettiin paremmin nimellä Sabena, jota se käytti myös markkinoinnissaan. Loppuvuodesta 2001 yhtiö ajautui konkurssiin talousvaikeuksien seurauksena. Ennen konkurssia Sabena operoi 87 lentokoneella yhteensä 99 kohteeseen eri puolilla maailmaa. Solmukohtana yhtiö käytti Brysselin lentoasemaa.
Belgian kansallisena lentoyhtiönä jatkoi Sabenan tytäryhtiö SN Brussels Airlines, joka myöhemmin fuusioitui Virgin Expressin kanssa ja muodosti Brussels Airlinesin.
1923–1939: Perustaminen, alkutaival
Société Anonyme Belge d'Exploitation de la Navigation Aérienne aloitti toimintansa 23. toukokuuta 1923 Belgian kansallisena lentoyhtiönä. Sabenaa edelsi vuonna 1919 perustettu SNÉTA (Syndicat National pour l'Étude des Transports Aériens). Ensimmäinen lento oli Rotterdamista Brysselin kautta Strasbourgiin 1. huhtikuuta 1923. Vuonna 1924 Sabena aloitti lennot Lontooseen, Bremeniin ja Kööpenhaminaan.
Ensimmäinen Sabenan lentokonetyyppi oli de Havilland DH.50, joka korvattiin kolmemoottorisella ja kymmenpaikkaisella Handley Page W.8f -konetyypillä. Vuonna 1931 Sabenalla oli 43 lentokonetta mukaan lukien Kongon reittien koneet. Yleisin konetyyppi oli Fokker F.VII, jonka lisäksi käytettiin pienempiä Fokker 7F ja Handley Page -koneita. Sabena lensi koneitaan Kongoon satunnaisesti, mutta yleensä koneet laivattiin. Suoria lentoja Belgian ja siirtomaan välillä ei vielä ollut. 1930-luvulla Sabena ryhtyi yhteistyöhön ylilento-oikeuksien muodossa Air Francen ja Lufthansan kanssa, joilla oli kiinnostusta reitteihin Afrikassa ja Kongossa.
Sabenan ensimmäinen pitkä lento Kongoon tapahtui 23. helmikuuta 1935. Lento kesti viisi ja puoli päivää. Sabena hankki samana vuonna uusia italialaisia Savoia-Marchetti S.M. 73 -koneita, joiden huippunopeus oli 300 kilometriä tunnissa. Näillä koneilla reitti pystyttiin lentämään neljässä vuorokaudessa. Sabena lensi reittiä vuoroviikoin panafrikkalaisen Air Afriquen kanssa. Euroopassa Sabena laajensi reittejään Kööpenhaminaan ja Malmöhön vuonna 1931 ja Berliiniin 1932. Konetyyppinä käytettiin Junkers Ju 52 -konetta. Sabenan pääasiallinen solmukohta oli Brysselin Haren lentoasema, mutta myös muita kotimaan lentoasemia käytettiin.
1939–1960: Toinen maailmansota, laajentuminen Pohjois-Amerikkaan
Toisen maailmansodan alkaessa Sabenan laivastossa oli 18 konetta. Pääasiallisin konetyyppi oli Savoia-Marchetti SM-73, joita oli 11 kappaletta. Lisäksi käytössä oli viisi Junkers Ju-52/3m -konetta ja kaksi Douglas DC-2-konetta. Sodan aikana yhtiö ylläpiti Kongon sisäisiä reittejään, mutta Euroopassa lentoyhteydet katkaistiin. Kun toinen maailmansota päättyi vuonna 1945, Sabena osti Douglas DC-3 -lentokoneita ja jatkoi Euroopan sisäisiä lentojaan.
Sabena aloitti 4. kesäkuuta 1947 suorat lennot New Yorkiin. New Yorkin reitti lennettiin Douglas DC-4 -koneilla. Myöhemmin Douglas DC-6B -koneet korvasivat Douglas DC-4 -lentokoneet. Myös Kongoon alettiin lentää suuremmalla kalustolla. 28. lokakuuta 1953 Sabena avasi reitin Bryssel–Manchester–New York. Convair 240 -koneet saapuivat laivastoon vuonna 1949 korvaten DC-3-koneet. DC-3:t siirrettiin Euroopan-liikenteeseen. Vuonna 1956 Convair 440 Metropolitan korvasi tavalliset Convair 240:t. Vuonna 1957 laivastoon liittyivät Douglas DC-7C -koneet.
1960–1990: suihkukoneiden aikakausi, Kongon itsenäistyminen
1960-luvun alussa Sabena otti käyttöön Boeing 707-320 -koneet, joilla mannertenvälistä liikennettä New Yorkiin ryhdyttiin lentämään. Sabena oli ensimmäinen mannereurooppalainen lentoyhtiö, jolla oli suihkukoneyhteys Euroopan ja New Yorkin välillä. Sabenasta tuli myös ensimmäinen yhtiö, jonka Boeing 707 -kone joutui onnettomuuteen. Lento 548 putosi yrittäessään laskeutua Brysseliin 15. helmikuuta 1961.
SNCASE:n Caravelle-lentokoneet korvasivat helmikuussa 1961 Convair 440 -koneet. Caravelle-koneiden aikakausi kesti aina 1970-luvulle saakka. Samana vuonna Sabena menetti vuonna 1924 perustetun Kongon-reitin. Itsenäistynyt Kongon demokraattinen tasavalta perusti oman lentoyhtiön, Air Congon, jonka osakkeista Sabena omisti 30 prosenttia. Douglasin lentokoneet olivat Sabenalla käytössä koko 1960-luvun, mutta Boeing 707 ja Caravellet korvasivat sittemmin Douglasit.
Boeing 727 -koneet tulivat vuonna 1967 Euroopan sisäisille reiteille. Boeing 727 -koneet korvattiin Boeing 737-200 -koneilla 1970-luvulla. McDonnell Douglas DC-10 -koneet tulivat käyttöön mannertenvälisessä liikenteessä vuonna 1974. 1984 käyttöön otettiin Airbus A310, jonka käyttöön oton yhteydessä esiteltiin uusi maalaus. Laivastoa modernisoitiin edelleen Boeing 747 -konetyypillä.
1990–1993: Euroopan yhdistyminen aiheuttaa vaikeuksia
1990-luvun alussa DC-10- ja DC-30-lentokoneet korvautuivat Airbusin valmistamilla Airbus A330 -koneperheen koneilla. Samalla laivastoon liittyi myös Airbus A340 -koneita, joilla saavutettiin aiempaa pidempi kantama. 1990-luvulla Euroopan yhteisö määräsi ilmaliikenteen kilpailun vapautettavaksi. Tämän seurauksena lentoyhtiöiden omistuspohjaa piti hajauttaa, mikä johti kilpailun kiristymiseen ja monopolien hajoamiseen. Belgian hallitus omisti edelleen suuren osan Sabenasta, mutta se joutui paikkaamaan sen menoja ja tappioita.
Kun Euroopan yhteisö muuttui EU:ksi, se merkitsi uusia haasteita Sabenalle. Hallitus ei voinut enää paikata sen tappioita. Alankomaiden kansallisen lentoyhtiön KLM:n kanssa ryhdyttiin neuvottelemaan yhdistymisestä. KLM esitti vaatimuksen, että Sabenan pitäisi siirtyä Alankomaiden lipun alle. Belgian ranskankielisellä alueella pelättiin, että Sabena ´´hollantilaistuisi´´ ja ranskankieliset menettäisivät aseman lentoyhtiössä. Tämä johti lopulta hankkeen kaatumiseen, kun Sabenan hallituksessa istuneet ranskankieliset edustajat estivät kaupan.
1993–2001: Ahdinko syvenee, viimeiset vuodet
Vuonna 1993 Air France osti paljon Sabenan osakkeita, mutta se myi ne pian. Vuonna 1995 puolestaan Sveitsin kansallinen lentoyhtiö Swissair osti 49 prosenttia Sabenasta, jolloin siitä tuli Sabenan toinen omistaja. Swissair teki Sabenan sisällä uudelleenjärjestelyjä kannattavuuden parantamiseksi. Muun muassa reitit Newarkiin, Montrealiin ja São Pauloon lakkautettiin. Toimenpiteistä huolimatta Sabena kannatti huonosti. Viimeinen niitti oli syyskuun 11. päivän iskut New Yorkissa, minkä vuoksi koko ala ajautui ahdinkoon. Lennot Yhdysvaltoihin, Afrikkaan ja Aasiaan aiheuttivat tuntuvia tappioita.
Swissair pumppasi Sabenaan suuria summia, mutta sijoituksista huolimatta yhtiö ajautui vuosituhannen vaihteessa vakaviin vaikeuksiin. Vaikeudet vaivasivat emoyhtiö Swissairiakin, joka haettiin konkurssiin vuonna 2001. Sabenan kohtalo alkoi vaikuttaa sinetöidyltä. Lokakuussa pankit ja luottolaitokset sulkivat rahahanat. Sabena jatkoi lentojaan sopimusten kariutumisesta huolimatta. 6. marraskuuta Sabena julistettiin maksukyvyttömäksi. Norsunluurannikolta Beninin kautta saapunut Airbus A340-300, rekisteriltään OO-SCZ, laskeutui Brysseliin 7. marraskuuta 2001 jääden yhtiön viimeiseksi lennoksi. Silloinen johtoryhmän puheenjohtaja Fred Chaffart julisti yrityksen 8. marraskuuta konkurssiin.
Konkurssin jälkeen
Belgian parlamentti ryhtyi siivoamaan Sabenan konkurssia loppuvuodesta 2001. Myös Swissairin osuutta Sabenan taloudelliseen tilanteeseen alettiin selvittää. Konkurssin syyt olivat hyvin monitahoisia. Eräs merkittävimmistä syistä oli Swissairin luistaminen sopimusvelvoitteista, sillä se ei vastoin sopimusta rahoittanut Sabenaa riittävästi. Tähän vaikutti Swissairin oma heikko taloudellinen tila. Niin kutsutun ´´hotellisopimuksen´´ mukaan Swissair sitoutui sijoittamaan Sabenaan 258 miljoonaa euroa. Sopimuksen solmivat Belgian pääministeri Guy Verhofstadt ja Swissairin johtaja Mario Corti. Sopimus jäi toteutumatta, mikä aiheutti Sabenalle akuutin rahoituspulan. Myös Sabenan ylioptimistinen sopimus Airbusin kanssa 34 uudesta matkustajakoneesta kävi yhtiölle liian kalliiksi ja johti osaltaan maksukyvyn pettämiseen. Osaa koneista ei ehditty koskaan toimittamaan.
Sabenan tytäryhtiö Delta Air Transport myytiin sijoittajaryhmälle, joka muodosti siitä SN Brussels Airlinesin. Yhtiöstä tuli myöhemmin Belgian nykyinen kansallinen lentoyhtiö, Brussels Airlines.
Tarkkuuskivääri
thumb|250px|G22-mallissa näkyvät tarkkuuskiväärin yleisimmät ulkoiset ominaisuudet: pulttilukko, etutukijalat, pitkä piippu, suuritehoinen kiikaritähtäin sekä lyhyt perä ampumamukavuuden maksimoimiseksi. Tarkkuuskivääri on kiväärimalli, joka on tarkoitettu tarkkaan ampumiseen pitkien matkojen päähän. Tarkkuuskivääriä käyttävät sekä armeija että poliisi, sekä etenkin poliisin terrorisminvastaiset joukot. Tarkkuuskivääriä käyttää tarkka-ampuja.
Tarkkuuskivääri on suunniteltu käytettäväksi maassa maaten mahdollisimman hyvän tarkkuuden saavuttamiseksi. Tarkkuuskivääriin kuuluu yleensä myös jalusta, kuten etujalat eli bipodi, joka myös parantaa ampumatarkkuutta.
Tarkkuuskiväärin erottaa muista aseista tarkkuuskiväärin tavallista pidemmän piipun, sekä erityisesti makuuasennosta käytettäväksi tarkoitetun tukin sekä lippaan avulla.
Tähtäinjärjestelmät
thumb|Kohde Schmidt & Bender 3-12 × 50 kiikaritähtäimen läpi nähtynä
Tarkkuuskivääriin kuuluu tärkeänä osana kiikaritähtäin, joka mahdollistaa kaukana sijaitseviin kohteisiin tähtäämisen. Tähtäinkiikarin avulla saavutetaan jopa 40-kertainen suurennus kohteesta. Valovoimaisia kiikareita käytetään parantamaan osumatarkkuutta hämärässä. Tarkkuuden parannus perustuu maalialueen kuvan suurentamiseen tähtäimen kiikarissa ja kiikarin optiseen valovoimaan, joka perustuu etulinssin kokoon, sen ihmissilmää suurempaan valoa keräävään alaan.
Tarkkuuskiväärissä voidaan myös käyttää muita tähtäinratkaisuja, kuten punapistetähtäintä.
Toimintaperiaatteet
thumb|Sotilas poistaa hylsyn ja lataa uuden patruunan pulttilukkoiseen [[M40 (tarkkuuskivääri)|M40-tarkkuuskivääriin]] thumb|Kaasumäntätoiminen itselataava [[M14-mallista kehitetty M21-tarkkuuskivääri.]] Useimmat tarkkuuskiväärit ovat joko pulttilukkoisia tai itselataavia, kaasumännällä toimivia. Kiväärimallin valinta useimmiten vaihtelee käyttötarkoituksen mukaan. Molemmissa toimintaperiaatteissa on sekä etuja että haittoja – ja viime kädessä käytetty ampumatarvikekin vaikuttaa ratkaisevasti esimerkiksi ampumaetäisyyteen ja -tarkkuuteen.
Pulttilukkoisen tarkkuuskiväärin yleisimmät edut:
Itselataavan tarkkuuskiväärin edut:
Patruunat ja kaliiperit
Tarkkuuskiväärien ampumatarvikkeena käytetyt patruunat vaihtelevat pääasiassa käyttötarkoituksen, aseen kaliiperin, ja valmistusmaan mukaan. Useimmiten tarkkuuskiväärien patruunat ovat erikoisvalmisteisia, nimenomaan pitkille ampumaetäisyyksille tarkoitettuja. Sekä hylsyjen että luotien rakenteiden tulee olla mahdollisimman hyvälaatuisia, sillä ampumaetäisyyden kasvaessa hajonta kasvaa ja läpäisyteho pienenee. Tärkeimmät ampumatarvikkeiden valintakriteerit ovat:
Sotilaskäytössä ampumatarvikkeihin liittyvä logistiikka määrää ensisijaisesti patruunoiden tyypin. On tavallista, että tarkka-ampujille taisteluvälinehuollon toimittamat patruunat ovat samoja kuin armeijan muiden yksiköiden yleisesti käyttämät kaliiperit. Sotilaskäytössä ampumatarvikkeet ovat myös jatkuvasti käytännön testauksessa ja ampuma-aseasiantuntijoiden jatkuvan analysoinnin kohteena. Siten viranomaiskäyttöön patruunat valitaan usein sotilaskäyttöön liittyvien kokemusten perusteella.
Pehmeät henkilömaalit
thumb|Vertailussa eri patruunoiden koko: kuvassa 12,7 mm [[.50 BMG (äärimmäisenä vas.) ja Nato-maiden rynnäkkökivääreille tarkoitettu 5,56 × 45 mm NATO (toinen oik.)]] Ennen 7,62 × 51 mm NATO -patruunan kehittämistä 1950-luvulla normaalit sotilaskäytössä olleet kaliiperit olivat .30-06 Springfield (Yhdysvallat), .303 British (Yhdistynyt kuningaskunta) ja 7,92 × 57 mm (Saksa). Näistä kaliipereista .30-06 Springfield oli pitkäikäisin ja vielä 1970-luvulla Vietnamin sodassa Yhdysvaltain merijalkaväen palveluskäytössä, vaikka 7,62 × 51 mm NATO oli tarkka-ampujien jo yleisesti käyttämä kaliiperi.
Nykyään länsimaissa ja erityisesti Nato-maissa 7,62 × 51 mm NATO on sekä viranomais- että sotilaskäytössä yleisin henkilömaaleja vastaan käytetty tarkka-ammuntakaliiperi.
Trendi on vastaavanlainen muuallakin maailmassa: esimerkiksi Venäjällä on käytössä toinen 7,62 mm kaliiperi, 7,62 × 54 mm R, joka vastaa teholtaan 7,62 × 51 mm NATOa. Patruunatyyppi on yli satavuotias – se kehitettiin jo vuonna 1891 ja sitä käyttivät venäläisistä tarkkuuskivääreistä Mosin-Nagant 1960-luvulle saakka sekä Dragunov vielä nykyäänkin.
Koska viranomaiskäytössä patruunoiden valintaa eivät rajoita logistiset ongelmat, muutama siviilikäyttöön valmistettu ampumatarvike on saavuttanut suosiota 1990-luvulla ominaisuuksiensa ansiosta. Erityisesti .300 Winchester Magnum (viereisessä kuvassa toinen vas.) ja .338 Lapua tarjoavat käyttäjälleen paremmat ballistiset ominaisuudet ja pidemmät ampumaetäisyydet kuin 7,62 × 51 mm NATO. Vaikka kumpikin mainituista kaliipereista häviävät tehossa isoille 12,7 mm patruunoille, sekä .300 Winchesterin että .338 Lapuan teho–paino-suhde on tehnyt niistä viranomais- ja siviilikäytössä suositumpia kuin 7,62 × 51 mm NATO.
Materiaalimaalit
Joissakin tarkka-ammuntatehtävissä on tarkoitus vahingoittaa tai tuhota kaukaa vihollisen materiaalia, kuten ajoneuvoja, rakennuksia, rakenteita tai jopa ohjuksia tai pommeja. Tällöin käytössä on useimmiten jokin 12,7 mm kaliiperin ampumatarvikkeista, kuten .50 BMG, Raufoss Mk211, 12,7 × 107 mm tai jopa 14,5 × 114 mm sekä 20 mm. Sotilaskäytössä näiden ampumatarvikkeiden ulkoiset mitat ja paino ovat niin suuria, että ne on käytännöllisempää jakaa yhdessä liikkuvalle tarkka-ampujataistelijaparille.
Tarkkuuskivääreitä
thumb|[[Barrett M82 on suurikaliiperinen tarkkuuskivääri, jota voidaan käyttää henkilömaaleja, mutta erityisesti materiaalimaaleja vastaan.]]
Verner Korsbäck
Verner Valentin (Verner V.) Korsbäck (vuoteen 1921 asti Henriksson; 25. lokakuuta 1910 Korsnäs – 25. maaliskuuta 1981 Vaasa) oli suomalainen poliitikko ja RKP:n kansanedustaja vuosina 1948–1972.
Korsbäck edusti kansanedustajana vuosina 1948–1962 Vaasan läänin eteläistä ja vuosina 1962–1972 Vaasan läänin vaalipiiriä. Hän toimi vuosina 1962–1963 Karjalaisen I hallituksen toisena maatalousministerinä. Korsbäck oli presidentin valitsijamies neljästi (1950, 1956, 1962, 1968) ja kuului Suomen YK-valtuuskunnan jäsenistöön.
The Getaway: Black Monday
The Getaway: Black Monday on Team Sohon kehittämä vuonna 2004 PlayStation 2:lle julkaistu toimintaseikkailupeli. Peli on jatko-osa kaksi vuotta aiemmin julkaistulle The Getawaylle.
11. divisioona (talvisota)
thumb|200px|Divisioonan komentaja eversti Eino Koskimies kuvassa vasemmalla. 11. divisioona perustettiin Kymenlaakson sotilasläänin alueella YH:n julistamisen jälkeen 14. lokakuuta 1939.
The Getaway: Black Monday
Black Mondayn jatko-osan The Getaway 3:n kehitys lopetettiin vuonna 2008.
11. divisioona (talvisota)
11. divisioona numeroitiin talvisodan aikana vihollisen tiedustelun ja sodanjohdon häämäämiseksi 1.1.1940 alkaen 2. divisioonaksi, jolloin mm. rykmenttien numerotkin muuttuivat.
The Getaway: Black Monday
Juoni
Lontoon poliiseilla on kädet täynnä työtä, kun Venäjän mafia yrittää saada takaisin ikonia, jonka rikollinen Eddie O’Connor varasti. Muutama vuosi sitten Collins-jengin johtaja Nick Collins tapettiin ja nyt hänen pikkuveljensä Jimmer ottaa jengin haltuunsa. Eddien rikoskumppanina toimii Sam Thompson, nuori hakkerinainen.
11. divisioona (talvisota)
Yksiköt
thumb|200px|Divisioonan tykistön pääkalustona oli kuvassa näkyvä [[76 K 02.]] Divisioonaan kuuluivat mm. seuraavat yksiköt. Divisioona numeroitiin uudelleen puna-armeijan tiedustelun hämäämiseksi tammikuun 1940 alussa (uudet numerot suluissa).
Keskittäminen
11. divisioona keskitettiin Heinjoen-Äyräpään-Kaukilan alueella yhteensä 34 junalla 16.–20. lokakuuta 1939 välisenä aikana. 11. divisioona liitettiin II armeijakuntaan.
Puna-armeijan tavoitteet ja joukot Karjalan kannaksella talvisodassa
thumb|left|300px|Neuvostoliiton 7. armeijan joukkoja etenemässä Karjalankannaksella joulukuun 1939 alussa Puna-armeijan Karjalankannaksella toimineiden joukkojen tavoitteena oli talvisodan aikana lyödä Suomen puolustusvoimat taistelualueellaan. Hyökkäyksen painopisteeksi oli määrätty Viipurin ja Leningradin välisen rautatien suunta.
Talvisodan alkaessa Karjalankannaksella hyökkäsi Suomen alueelle Neuvostoliiton 7. armeija, jota komensi 2. luokan armeijakomentaja V. Jakovlev. 7. armeijaan kuului sodan alkaessa yhteensä yhdeksän divisioonaa ja panssariarmeijakunta. Alueelle oli siis ilmeisesti keskitetty lähes 200 000 miestä, noin 1 500 panssaroitua ajoneuvoa sekä noin 900 tykkiä ja kranaatinheitintä.
Joulukuun 1939 aikana Neuvostoliiton pääsotaneuvosto totesi puna-armeijan kärsineen merkittäviä tappiota ja epäonnistuneen Suomen valtaamisessa lyhyessä ajassa (kuten ennakkoon oli arveltu). Pääsotaneuvosto arvioi tehdyiltä suunnitelmilta puuttuneen todellisuuspohjan ja totesi suomalaisten puolustuskykyä aliarvioidun merkittävästi. Tästä syystä pääsotaneuvosto päätti perustaa Suomea vastaan uuden, Luoteisen Rintaman, jolle annettiin käytettäväksi merkittävä määrä uusia joukkoja. Helmikuussa 1940 Kannaksella hyökkäsi lisäkeskitysten jälkeen noin 600 000 miestä, 1 200–1 400 panssaroitua ajoneuvoa, joita tuki lähes 4 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Kaikkiaan alueella laskettiin toimivan noin 25 divisioonaa.
Divisioonan tehtävä ja ryhmitys sodan alkaessa
thumb|200px|11. divisioonan vastuualue ja sille alistettujen joukkojen ryhmitys joulukuun puolivälissä 1939, jolloin neuvostojoukkojen ensimmäinen suurhyökkäys oli alkamassa. 11. divisioona oli ottanut rintamavastuun vasta 27. marraskuuta vaihtaen samalla rintamasta pois 1. divisioonan. Samassa yhteydessä päämajan käskyllä siirrettiin pääaseman sijaintia 15–20 kilometriä lähemmäksi valtakuntien rajaa. Divisioonan tehtävä oli pysäyttää neuvostojoukkojen hyökkäys pääasemassa, jota ryhdyttiin myöhemmin kutsumaan nimellä Mannerheim-linja. Divisioonan vastuualue oli noin 30 kilometriä leveä alkaen Muolaanjärvestä ja päättyen Vuokseen. Vastuualueella oli neljä suurempaa järveä (jo mainittu Muolaanjärvi, Yskjärvi, Kirkkojärvi ja Punnusjärvi) joiden välisille kannaksille divisioona ryhmittyi. Lisäksi divisioonan tehtävänä oli tukea sille alistettujen Muolaan ja Lipolan ryhmää niiden viivytystaistelussa valtakunnan rajan ja pääaseman välisellä alueella. Puolustuksen painopistesuunnaksi oli käsketty Pasurin alue Vuoksen läheisyydessä.
Divisioonan vastuualue oli jaettu kolmeen lohkoon, joista Muolaanjärven ja Kirkkojärven välistä Kyyrölän lohkoa puolusti Jalkaväkirykmentti 31. Toista, Kirkkojärven ja Punnusjärven välistä, Punnuksen lohkoa puolusti Jalkaväkirykmentti 32. Painopistesuunnaksi määritellyn, pohjoisimman Pasurin lohkon puolustamisesta vastasi Jalkaväkirykmentti 33. Divisioonan ainoaksi reserviksi oli varattu Kevyt osasto 11, joka oli sijoitettuna reilun 5 kilometrin päähän käsketystä etulinjasta.
Divisioonalle alistettujen Muolaan ja Lipolan ryhmien joukot olivat asemissaan valtakunnan rajan ja pääaseman välisellä alueella. Lipolan ryhmään kuuluvat JP 2 ja ErP 5 olivat ryhmittyneenä Lipolan alueella ja Valkjärven alueelle oli ryhmittyneenä ErP 2. Muolaan ryhmän JP 3 oli Lintulan-Jäppilän alueella, ErP 4 Kekrolassa ja ErP 1 hieman taempana Suulajärven alueella.
Linnoittamistilanne 11. divisioonan lohkolla sodan alkaessa
thumb|200px|Pääaseman siirtäminen 11. divisioonan alueella eteenpäin merkitsi sitä, että osa joukoista joutui aloittamaan taistelunsa keskeneräisissä taisteluasemissa. Kuva Summasta, joka ei kuulunut divisioonan vastuualueeseen 11. divisioonan lohko oli heikoimmin linnoitettu kaikista pääasemassa olleista yhtymistä. Syynä tähän oli se, että pääaseman sijaintia oli muutettu lähemmäs valtakunnan rajaa hieman ennen sodan alkamista ja alkuperäiseen pääasemaan rakennetut betoniset kestolaitteet (54 kappaletta) jäivät siis nyt määritellyn pääaseman selustaan. Linnoittamistilanne oli lohkoittain osapuilleen seuraava:
Marras–joulukuun 1939 taistelut
Sodan syttyessä 30. marraskuuta 1939 aamulla 11. divisioonan orgaaniset joukot eivät joutuneet heti osallistumaan taistelutoimintaan, mutta divisioonan esikunta joutui "rintamavastuuseen" välittömästi sotatoimien alettua, koska sille oli alistettuna viivytystaisteluista vastaavat Muolaan- ja Lipolan ryhmä. 11. divisioonan esikunta oli ainoa yhtymän esikunta talvisodan alussa Karjalankannaksella, joka joutui ottamaan vastuun valtakunnan puolustamisesta heti sodan alettua. Kaksi muuta ns. suojajoukkotaisteluihin määrättyä ryhmää olivat suoraan alueen puolustamisesta vastaavan armeijakunnan esikunnan alaisuudessa.
Sotatoimet Karjalankannaksella alkoivat 30. marraskuuta aamulla kello 6.50 neuvostojoukkojen voimakkaalla tykistötulella valtakunnan rajan yli. Tykistötulen kohteena olivat ns. suojajoukkojen komento-, majoitus- sekä huoltopaikat. Tykistötuli ei kuitenkaan aiheuttanut juurikaan tappioita, koska suomalaisjoukot olivat ennättäneet jo siirtyä taisteluasemiinsa kuluneen yön aikana. Hyökkäystä edeltävän tykistötulen voitiin todeta alkaneen kaikkien rajan yli johtaneiden teiden suunnissa, joten puna armeijan hyökkäyksen arvioitiin olevan hyvinkin laajamittainen.
thumb|220px|Suomalaiset noudattivat vetäytyessään ns. [[poltetun maan taktiikkaa. Kuva Suojärveltä.]] Muolaan ryhmän oikealla sivustalla Joutselässä taisteli koko päivän ajan divisioonalle alistetun JP 3:n lähimmäksi rajaa sijoitettu komppania. Kyseinen komppania joutui kuitenkin illan tultua antamaan periksi ja aloitti vetäytymisensä kohti Lintulassa olevia pataljoonansa pääosia. Muolaan ja Lipolan ryhmän välisellä alueella neuvostojoukot pääsivät 5. rajakomppanian estelyistä huolimatta etenemään kohti Kekrolan ja Vuottaan välistä tietä uhaten näin Kekrolassa taistelevan ErP 4:n selustayhteyksiä. Pataljoona joutui aloittamaan vetäytymisensä asemistaan jo puolenpäivän aikaan ja ryhmittyi uudelleen puolustukseen noin 7 kilometriä taaempaan asemaan. Mainitun rajakomppanian vetäydyttyä ennakkoon laaditun suunnitelmansa mukaisesti Pulkkisen alueella avautui puna-armeijalle jälleen vapaa reitti etenemiseen koko Muolaan ryhmän selustaan. Neuvostojoukot keskeyttivät etenemisensä kuitenkin alkaneen yön ajaksi. Lipolan ryhmän alueella torjuttiin kaikki neuvostojoukkojen tekemät yritykset murtaa viivytysasema. Mainittujen viivytystaistelua käyvien ryhmien sauma-alue kiinnitti myös ylempien esikuntien huomion ja 11. divisioona saikin käskyn siirtää omia joukkojaan lähemmäksi taistelualuetta. Tehtävät annettiin yhdelle pataljoonalle (I/JR 32) ja divisioonan kevyelle osastolle.