cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tuotantopäällikkö
Tuotantopäällikkö ja jälkituotanto
Toisinaan tuotantopäällikkö saattaa jättää tehtävänsä kuvausten jälkeen ja jättää jälkituotannon erillisen jälkituotantokoordinaattorin tai jopa itse tuottajan hoidettavaksi.
Jälkituotannon osalta voidaankin puhua jälkituotantokoordinaattorista sillä elokuvatuotannon jälkituotannon alihankkijoilla on yleensä omat tuotantopäällikkönsä hoitamassa heidän osuutensa työstä. Elokuvan tuottajan tuotantoyhtiön jälkituotantokoordinaattorin päätehtävä on huolehtia materiaalilogistiikasta eli siitä, että käsiteltävä kuva tai äänimateriaali on oikeassa paikassa, oikeassa formaatissa ja oikeaan aikaan sekä valvoa osaltaan, että materiaali tulee yksiköistä uloskin oikeassa muodossaan.
Toisaalta tuotantopäällikkö voi osallistua jälkitöiden sijasta elokuvan markkinointityöhön ja esimerkiksi organisoida pressikiertueita, ennakkonäytöksiä ja muita tiedotustilaisuuksia.
Pohjois-Savon Kokoomus
Pohjois-Savon Kokoomus ry oli vuosina 1920–2013 Pohjois-Savon vaalipiirissä toiminut Kansallisen Kokoomuksen piiriyhdistys. Sen puheenjohtaja oli Pekka Leskinen, varapuheenjohtajat Jaakko Kekoni ja Tiina-Liisa Liukkonen sekä toiminnanjohtaja Eeva-Liisa Perki-Latvaniemi. Vuonna 2013 piiri yhdistyi Pohjois-Karjalan Kokoomuksen kanssa Savo-Karjalan Kokoomukseksi.
Jäsenjärjestöt
Piirijärjestön muodostivat noin 40 kokoomusyhdistystä, mukaan lukien kolme Kokoomuksen Naisten Liiton jäsenyhdistystä, viisi Kokoomuksen Nuorten Liiton jäsenyhdistystä sekä yksi Kokoomuksen Opiskelijaliitto Tuhatkunnan yhdistys.
Nurestanin maakunta
Nurestanin maakunta (myös: Nouristan, Nuristan ja Nooristan, ) on yksi Afganistanin 34 maakunnasta. Se sijaitsee maan koillisosassa Pakistanin rajalla. Vuonna 2012 tehdyn väestönlaskennan mukaan sen väkiluku on 140 407. Myös maakunnan pääkaupunki nimeltään Nurestan. 257px|thumb|Nuristanin alueet.
Nurestan muodostettiin vuonna 2001 Laghmanin ja Konarin maakuntien pohjoisosista. Se sijaitsee Hindukuš-vuoriston etelärinteillä. Seudun nimi oli 1890-luvulle Kafiristan (persiaksi 'uskottomien maa'), koska siellä asui nuristan-kansaa, joka oli säilyttänyt perinteisen animismi-uskonnon. Heidät pakkokäännytettiin 1890-luvulla islamiin, ja maan nimeksi tuli Nuristan, "valistettujen maa".
Paikallisen kansanperinteen mukaan nuristanilaiset ovat Aleksanteri Suuren makedonialaisten sotilaiden jälkeläisiä ja siksi vaaleampia kuin noiden seutujen asukkaat muuten.
Niambia
Niambia on maalaiskunta Kayesin alueen Bafoulabén piirissä Malissa. Sen keskuskylä Horokoto sijaitsee piirin länsiosassa 85 kilometriä Bafoulabésta länteen. Kunnassa on 7 400 ja keskuskylässä 800 asukasta (vuonna 2009).
Niambian kunta rajoittuu idässä Bafoulabén piirin Mahinan ja Gounfanin, lounaassa Kéniéban piirin Dialafaran ja pohjoisessa Kayesin piirin Sadiolan ja Diamoun kuntiin. Pinnanmuodostusta leimaavat tasangot ja kukkulat. Pysyviä vesistöjä ei ole. Seutu kuuluu Sudanin vyöhykkeeseen.
Kuntaan kuuluu 11 kylää. Niistä suurin on 2 600 asukkaan Neguetabal. Asukkaat ovat etupäässä mandinkoja. Lisäksi on fulbeja ja soninkeja.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, keräily, kalastus, kaupankäynti ja käsityöammatit. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, hirssi, riisi, fonio, maissi, bataatti, pavut ja vihannekset. Myytäväksi kasvatetaan maapähkinää ja puuvillaa. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, hevoset, aasit ja siipikarja.
Kunnassa toimii viisi alakoulua. Terveyspalveluja ei ole. Vesihuolto käsittää joukon porakaivoja.
Galeries Lafayette Haussmann
thumb|Galeries Lafayette Haussmann Galeries Lafayette Haussmann on ranskalaisen tavarataloyrityksen Galeries Lafayetten lippulaivatavaratalo Pariisissa, Ranskassa, lähellä Palais Garnieria. Siinä on kymmenen kerrosta. Se avattiin vuonna 1896. Tavaratalon toinen rakennus tunnetaan kupolinsa vuoksi myös nimellä Magasin Coupole. Tavaratalon valikoimissa muotitalojen mallistoja niin naisille, miehille kuin lapsillekin. Magasin Coupolen rakennuksesta löytyy kaikkea muuta paitsi miesten vaatteita, jotka löytyvät viereisestä Lafayette Hommesta. Lafayette Hommen toisessa kerroksessa on lisäksi ruokaosasto Lafayette Gourmet.
Historia
Theophile Bader palkkasi Georges Chedannen ja hänen oppilaansa Ferdinand Chanut'n suunnittelemaan Haussmannin tavaratalolle tilat. Heidän suunnittelemansa lasinen ja teräksinen kupoli sekä art nouveau -tyyliset portaikot rakennettiin vuonna 1912.
Witold Kiełtyka
Witold "Vitek" Kiełtyka (24. tammikuuta 1984 – 2. marraskuuta 2007) oli puolalainen death metal -muusikko. Hän toimi Decapitated-yhtyeen rumpalina vuodesta 1996.
29. lokakuuta 2007 Decapitatedin keikkabussi joutui vakavaan liikenneonnettomuuteen Homelissa, Valko-Venäjällä. Kiełtyka sekä yhtyeen vokalisti Adrian Kowanek saivat vakavia päähän kohdistuneita vaurioita, ja heidät kuljetettiin 550 km:n päähän Moskovaan ensiapuun, mutta Kiełtyka menehtyi saamiinsa vammoihin venäläisessä sairaalassa 2. marraskuuta 2007.
Kiełtykan veli Wacław on Decapitatedin kitaristi.
Diskografia
Decapitated Panzer X
Inga Sulin
Inga Sulin (oik. Inga Sulin-Ahola, s. 17. elokuuta 1945 Luopioinen) on suomalainen näyttelijä ja laulaja. Sulin näytteli vuonna 2010 alkaneessa tv-sarjassa Uusi päivä Aino Haavistoa vuodet 2010–2018. Hän myös näytteli Karin Ekholmia tv-sarjassa Salatut elämät vuosina 2001–2002 ja 2021.
Ura
Inga Sulin kokee perineensä musikaalisuutensa äidiltään, joka lauloi paljon vaikkei ollut erityisen esiintymishaluinen.
Oppikoulun musiikinopettaja sai Sulinin innostumaan musiikista ja antoi hänelle laulutunteja. Sulin voitti 17-vuotiaana Nokialla järjestetyn laulukilpailun ja alkoi saada esiintymistarjouksia tamperelaisilta yhtyeiltä. Kaksi vuotta myöhemmin hän perusti oman yhtyeen, jossa kosketinsoittajana toimi hänen aviomiehensä, muusikko Juhani Ahola.
Inga Sulin osallistui 1960-luvun puolivälissä levy-yhtiö Pohjoismainen Sähkö Oy:n koelauluun, jossa menestyi hyvin. Ensimmäinen single Etsin kesän tuulta / Kaunis Cassius ilmestyi vuonna 1965. Sulin esiintyi ulkomaillakin, kuten Neuvostoliitossa, Saksassa ja Ranskassa ja erityisen paljon Ruotsissa ja Tanskassa.
Vuonna 1968 Inga Sulin osallistui Suomen euroviisukarsintoihin Åke Granholmin sävellyksellä Niin kuin jokainen. Samanniminen oli myös Sulinin ensimmäinen albumi, joka sisälsi muun muassa Petula Clarkin kappaleiden käännöksiä ja kaikki Sulinin siihenastiset singlejulkaisut. Sulin irtisanoi kuitenkin pian levytyssopimuksensa, koska ei mielestään saanut vaikuttaa tarpeeksi levyttämiinsä kappaleisiin.
Vuonna 1967 Yleisradion TV2:ssa esitettiin Inga Sulinin vajaan puolen tunnin mittainen show Inga. tuo "Monimuotoinen musiikkikuvaelma Inga Sulinille ja arkipäiväisille äänille" perustui musiikkiin, pantomiimiin ja tanssiin. Keväällä 1971 TV2:n Ajanvieteohjelmat tuotti kaksiosaisen musiikkiviihdeohjelman Me vasta vallankumoukselliset, jossa Sulin esitti lauluja ja sketsejä Pauli Räsäsen, Acre Karin ja Matti Heinivahon kanssa. Syksyllä 1971 ohjelmat saivat jatkokseen samalla muotilla tehdyn show'n Me vasta vallan lapselliset.
Elokuvauransa Inga Sulin aloitti vuonna 1969 Matti Kassilan ohjaamassa elokuvassa Vodkaa, komisario Palmu. Siinä hän esitti Rauno Lehtisen sävellyksen Kevätkoivu, josta tuli erittäin tunnettu. Elokuvassa näytteli toinenkin tuon aikakauden tähti, Viktor Klimenko. Heidän yhteistyönsä jatkui elokuvan jälkeen yhteisellä kiertueella.
1970-luvulla Sulin esiintyi paljon Elannon mainoksissa. Seurauksena tästä syntyi joululevy Erinomaista joulua yhteistyössä Erik Lindströmin kanssa. Sitä seurasi viihteellisempi käännösiskelmiä sisältänyt albumi Feelings. Kokeellisempaa, kansanmusiikillista ainesta sisälsi albumi Zoom, jonka kappaleet olivat Matti ja Pirjo Bergströmin sovittamia.
Vuonna 1974 Inga Sulin osallistui Syksyn Sävel -kilpailuun kappaleella Rakkaustaika, jonka tekijä oli säveltäjä-muusikko Johan Simelius.
Inga Sulinin levytysuran päätti Erik Lindströmin tuottama albumi Kruuna vai klaava.
Vuonna 1978 Sulin lopetti tanssikeikat ja siirtyi teatterin puolelle vieraillen sekä suomen- että ruotsinkielisessä teatterissa. Televisiossa hänet on nähty muun muassa sarjoissa Vihreän kullan maa, Salatut elämät ja Uusi päivä. Laulu-uraa hän ei kokonaan jättänyt, vaan esiintyi 1980-luvulla muutamia kertoja lauluyhtye Mirumarun jäsenenä.
Muksis
thumb|300px|Krokotiili Gena ja Muksis neuvostoliittolaisessa postimerkissä
Inga Sulin
Ura
Vuodesta 1964 Inga Sulin on toiminut laulamisen ja teatterin ohella pedikyristinä ja pitänyt omaa kauneushoitolaa. Inga Sulin konsertoi ja työskentelee yhä teatterin parissa freelancerina. Hän on viime vuosina laulanut esimerkiksi hyväntekeväisyystapahtumissa, tv-gaalassa, kirkoissa ja yksityistilaisuuksissa, usein puolisonsa Juhani Aholan säestämänä.
Muksis
Muksis on venäläisen lastenkirjailijan Eduard Uspenskin luoma satuhahmo.
Inga Sulin
Ura
Sulin on työskennellyt myös laulunopettajana Tampereen näyttelijäntyönlaitoksella.
Muksis
Muksis on pieni, pyöreä ja karvainen ja sillä on suuret pyöreät korvat. Se ystävystyy pian Krokotiili Genan kanssa. Gena on vanha arvokas krokotiili, joka on eläintarhassa töissä krokotiilina. Muksis ja Gena esiintyivät useissa animaatioelokuvissa ja saavuttivat kuuluisuutta myös itäblokin ulkopuolella, esimerkiksi Japanissa. Sen mukaan on nimetty Tšeburaška-auto, lentokone, jopa virvoitusjuoma, ja se on muun muassa useiden venäläisten vitsien päähenkilö.
Inga Sulin
Ura
Keväällä 2007 Inga Sulin esiintyi pääosassa Hello Dolly -musikaalissa Pieksämäen teatteri Poleenissa, ohjaajana Eeva Eloranta.
Muksis
Muksis oli Venäjän olympiajoukkueen maskotti vuoden 2004 kesäkisoissa Kreikassa. Muksis-pehmolelu oli myös Ville Haapasalon ja Niki Juuselan matkassa, kun nämä esittelivät vuoden 2014 talviolympialaisten isäntäkaupunkia Sotšia Ylen tv-sarjassa, jota esitettiin olympialaisten aikaan.
Juoni
Ensimmäisen kerran Muksis esiintyi Uspenskin lastenkirjassa Krokotiili Gena ja hänen ystävänsä (Крокодил Гена и его друзья). Muksis on tiheässä tropiikin metsässä asustava eläin, jota tiede ei tunne. Se koostuu niin erilaisista osista, että on mahdotonta sanoa onko se jänis, koira, kissa vai kenguru. Kun Muksis kerran on kävelyllä hengittämässä raitista ilmaa, se joutuu vahingossa appelsiinilaatikkoon ja sen mukana sivistyneeseen maailmaan. Kun se perillä nostetaan ulos laatikosta, ovat sen käpälät niin puutuneet että se muksahtaa ensin pöydältä tuolille, sitten lattialle. Tämän mukaan (venäjää: чебурахнуться, pudota kömpelösti) se nimetään Muksikseksi.
Paholaisen masurkka
20 suosikkia – Paholaisen masurkka on Remu Aaltosen kokoelma-albumi vuodelta 1995. Levy on osa 20 suosikkia -kokoelmalevysarjaa.
Lotta Svärd
Lotta Svärd oli vuosina 1920–1944 toiminut suomalainen naisten vapaaehtoisuuteen pohjautuva maanpuolustustyön tukijärjestö. Järjestö perustettiin tukemaan suojeluskuntia. Sotavuosien 1939–1944 aikana lotat toimivat lukuisissa erityyppisissä maanpuolustusta tukevissa toimissa ja vapauttivat noin 25 000 miestä sotilaallisiin tehtäviin. Järjestö lakkautettiin Moskovan välirauhan ehtojen perusteella Liittoutuneiden valvontakomission vaatimuksesta vuonna 1944.
Paavo Saarikoski
Paavo Saarikoski, sukunimi aik. Miinin (10. tammikuuta 1904 Kiestinki – 2. marraskuuta 1948) oli vienankarjalaista syntyperää ollut Suomen ortodoksisen kirkon pastori, suomentaja ja päätoimittaja.
Lotta Svärd
Suomen Naisten Huoltosäätiö vaihtoi 29. kesäkuuta 2004 nimensä Lotta Svärd Säätiöksi. Lotta Svärd Säätiö on toiminut siitä asti aktiivisesti.
Paavo Saarikoski
Kiestingissä talonpoikaisperheeseen syntynyt Paavo Saarikoski siirtyi Suomen ensimmäisen maailmansodan jälkeisinä levottomina vuosina. Hän opiskeli ortodoksisessa pappisseminaarissa ja valmistui papiksi vuonna 1927. Saarikoski opiskeli sitten ensimmäisenä ortodoksisena pappina Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa suorittaen kasvatusopin tutkinnon ja kirkkohistorian ja käytännöllisen teologian arvosanat. Hän jatkoi sitten opintojaan Ateenan yliopiston teologisessa tiedekunnassa 1929–1930 ja vieraili tällöin myös Thessalonikissa ja Athoksen luostarissa. Hän opiskeli vielä 1936–1937 Romaniassa Cernautin yliopiston teologisessa tiedekunnassa suorittaen I vuosikurssin, Saarikoski joutui keskeyttämään opintonsa Romaniassa keuhkotaudin vuoksi. Saarikoski aloitti kuitenkin romanialais-suomalaisen sanakirjan laatimisen, mutta tämä työ jäi keskeneräiseksi Saarikosken kuoltua.
Lotta Svärd
Järjestön perustaminen ja toiminta
upright|pienoiskuva|Järjestön pitkäaikainen johtaja [[Fanni Luukkonen.]]
Paavo Saarikoski
Saarikoski toimi puolustuslaitoksen ortodoksisena matkasaarnaajana 1930–1934. Hän oli Kitelän seurakunnan esimiehenä ja Salmin seurakunnan kolmantena pappina kunnes hän tuli vuonna 1940 kolmanneksi papiksi Helsingin ortodoksiseen seurakuntaan. Vuonna 1942 Saarikoski toimi ortodoksisen pappisseminaarin vt. rehtorina.
Lotta Svärd
Järjestön perustaminen ja toiminta
Lotta Svärd -järjestön toiminta pohjautui sisällissodan valkoisten joukkojen suojeluskuntien piiriin muodostuneeseen naisten vapaaehtoiseen toimintaan. Aluksi toiminta oli pienimuotoista, ensimmäiset suojeluskuntia avustaneet naisryhmät keskittyivät lähinnä kokoontumisten kahvittamiseen ja muonittamiseen, mutta sodan päätyttyä toiminta sai järjestelmällisempiä muotoja. Suojeluskuntien ylipäällikkö määräsi 29. elokuuta 1919 perustettavaksi suojeluskuntien yhteyteen Lotta-Svärd -naisyhdistyksiä. Yhdistykset olivat paikallisia, ja ne kuuluivat paikallisen suojeluskunnan esikuntaan. Tehtävänä oli auttaa suojeluskuntien varusteiden ja esimerkiksi lääkintätarpeiden valmistuksessa, kerätä varoja avustustoimintaan, ja toimia liikekannallepanon aikana lääkintä- ja huoltoapuna.
Paavo Saarikoski
Saarikoski oli Suomen ortodoksisen kirkon jumalanpalvelus- ja oppikirjain suomennos- ja toimituskomitean tekstintarkastajana vuodesta 1936 ja päätoimittajana vuodesta 1939. Hän suomensi ortodoksista kirjallisuutta ja toimi Ortodoksia-lehden päätoimittajana.
Lotta Svärd
Järjestön perustaminen ja toiminta
Suojeluskuntien yliesikunta pyrki määrätietoisesti eriyttämään naistoiminnan omaksi organisaatiokseen. Tammikuussa 1921 ylipäällikkö määräsi Lotta-Svärd -yhdistysten keskusjohtokunnalle väliaikaisen puheenjohtajan, ja annetussa päiväkäskyssä todettiin Lotta-Svärd -paikallisyhdistysten toimivan oman keskusjohtonsa alaisena, eivätkä paikallisten suojeluskuntien osana. Lotta Svärd toimi itsenäisenä järjestönä, hallinnon puolesta suojeluskunnista erillään. Toisin kuin suojelus­kunta­järjestö, se ei ollut erityiseen lakiin perustunut julkis­oikeudellinen järjestö, vaan juridisesti se oli tavallinen rekisteröity yhdistys. Järjestö pysyi kuitenkin Suojeluskuntain ylipäällikön valvonnan alaisena, ja niin sanotut toimivat jäsenet tekivät kirjallisen sopimuksen seurata suojeluskuntaa liikekannallepanotilanteessa. Hallinnon eriyttämisestä huolimatta uudistus tiivisti entisestään Lotta Svärdin ja suojeluskuntain yhteistyötä.
Järjestön hallinto
Järjestöön kuului vain naisia, ja lottatyö oli vapaaehtoista. Vuonna 1920 alkoi näyttää siltä, että Lotta Svärd -yhdistykset tarvitsivat oman ja itsenäisen keskusjohdon. Rekisteriin valtakunnallinen Lotta Svärd -yhdistys merkittiin 9. syyskuuta 1920. Nimen järjestö sai Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoiden runosta Lotta Svärd. Riihimäen Lotta Svärd käytti nimeä ensimmäisenä 19. marraskuuta 1918.
Lotta Svärdin keskusjohtokunnan ensimmäinen puheenjohtaja oli vuonna 1920 Mathilda Blomqvist. Suojeluskunnan ylipäällikkö von Essen määräsi Väliaikaisen Keskusjohtokunnan puheenjohtajaksi Greta Krohnin 20. tammikuuta 1921. Hänen tehtävänään oli keskusjohtokunnan perustaminen sääntöjen ja ohjeiden mukaisesti. Väliaikaisen keskusjohtokunnan jäseniksi valittiin Hellin von Essen, Ruth Serlachius, Maja Ahlberg.
Vastanimetyn väliaikaisen keskusjohtokunnan ja suojeluskuntain ylipäälliköiden 22.–23. maaliskuussa 1921 hyväksymät säännöt vaativat Greta Krohnin havaintojen mukaan korjauksia, jonka vuoksi sääntöjä lähetettiin vasta heinäkuussa 1921 suojeluskuntien kanslioille ja sieltä edelleen paikallisille Lotta Svärd -yhdistyksille.
Greta Krohn jäi pois tehtävästään 7.7.1921, puheenjohtajuutta toimitti väliajan varapuheenjohtajaksi nimetty Greta Silvenius, kunnes uudeksi puheenjohtajaksi nimitettiin 10. lokakuuta 1921 maisteri Helmi Arneberg-Pentti. upright|pienoiskuva|Varsinaisen keskusjohtokunnan jäsen Lolan Wasström. upright|pienoiskuva|Varsinaisen keskusjohtokunnan jäsen Dagmar von Essen. upright|pienoiskuva|Varsinaisen keskusjohtokunnan varajäsen Karin Herlitz. Ensimmäiseen varsinaiseen keskusjohtokunnan jäseniksi valittiin Dagmar von Essen, Ruth Serlachius ja Siiri Bäckström, Maja Ahlberg, Suoma af Hällström ja Lolan Vasström, varajäseniksi Greta Silvanius ja Karlin Herlitz.
Helmi Arneberg-Pentti toimi Lotta Svärdin puheenjohtajana vuoden 1922 lokakuusta joulukuuhun sekä vuosina 1925–1929. Dagmar von Essen oli puheenjohtajana maaliskuusta 1923 maaliskuuhun 1924. Tyyne Södersröm toimi muutaman kuukauden puheenjohtajana vuosina 1923–1925. Viimeiseksi johtajaksi tuli Fanni Luukkonen 1929. Koska lottajärjestön keskusjohtokunnan puheenjohtajat olivat vaihtuneet varsin tiuhaan, päätettiin virka vuonna 1931 vakinaistaa. Tällöin puheenjohtajaksi nimitettiin Sortavalan seminaarin yliopettaja Fanni Luukkonen, joka oli hoitanut yhdistyksen puheenjohtajuutta jo vuodesta 1929. Hän toimi tehtävässään järjestön lakkauttamiseen asti eli vuoteen 1944.
Sääntöuudistus yhdistyksessä toteutettiin vuoden 1941 vuosikokouksessa. Tällöin poistettiin yhdysmerkki yhdistyksen nimestä, ja järjestön nimeksi tuli Lotta Svärd ry.
Lottatoiminta ja jako jaostoihin
pienoiskuva|Ilmavalvontalottia jatkosodan ajalta
Lotta Svärdin tehtävät oli ryhmitelty jaostoittain: lääkintäjaosto, muonitusjaosto, varusjaosto, toimisto- ja viestijaosto, keräys- ja kansliajaosto sekä kenttälotat. Jokainen lotta kuului vähintään yhteen jaostoon. Vuoden 1941 vuosikokouksessa eri jaostojen tehtävät määriteltiin yksityiskohtaisesti.
Lääkintäjaosto
Lääkintäjaoston lotat kuuluivat niin sota- kuin kenttäsairaaloidenkin henkilöstöön. Lääkintälotat saivat kuuden kuukauden peruskoulutuksen ja tähän liittyvän jatkokoulutuksen. Tähän jaostoon kuuluivat myös valmiit lääkärit ja sairaanhoitajat. Sairaaloissa lotat toimivat sairaanhoitajien apuna.
Lääkintälotat auttoivat myös haavoittuneiden kuljetuksissa. Kaatuneiden Evakuoimiskeskuksissa (KEK) työskennelleet lotat hoitivat sankarivainajat arkkuihin ja lähettivät heidät kotikyliin omaisten haudattavaksi. Lotat ompelivat myös arkkuvaatteet.
Ihmisten lisäksi rintamalla oli eläimiä sotilaiden apuna. Hevoset tekivät rintamalla tärkeää työtä, jotka tietysti tarvitsivat myös auttajaansa. Eläinlääkintälottia koulutettiinkin huolehtimaan hevosten hoidosta.
Muonitusjaosto
Muonitusjaoston työ oli alusta alkaen laajinta ja näkyvintä lottatyössä. Lisäksi se oli suurin lottajaosto. Lotat laittoivat ruokaa esimerkiksi kertausharjoituksissa, Karjalankannaksen linnoitustöissä, esikunnissa ja sairaaloissa sekä pitivät kanttiineja rintaman läheisyydessä.
Kotirintaman lotat osallistuivat ruoan valmistukseen talvisodan aikana leipomalla yli 100 000 kilogrammaa leipää päivässä. Lotat huolehtivat sotavuosina kenttäsairaaloiden, sairasjunien ja sotatoimialueelle sijoitettujen sotasairaaloiden muonituksesta. Lotta Svärd -järjestölle kuului myös linnoitustyömaiden muonitukset.
Varusjaosto
Varusjaosto oli jaostoista pienin ja sen jäsenet vanhimpia. Varuslottien tehtävänä oli perinteinen varusteiden valmistus ja huolto sekä avunantaminen. Järjestötoiminnan alkuvaiheessa hankittiin varusteet oman kylän suojeluskunnalle, ja talvisodan alkaessa lotat vaatettivat armeijaa, jonka varustetaso oli heikko. He hankkivat myös komennuksella oleville lotille puvut ja varusteet, joita lottatarpeen kasvaessa tarvittiin yhä enemmän. Materiaalipula vaikeutti työtä.
Varuslotat muuttivat keräyksin saatuja vaatteita sotilaskäyttöön sopiviksi sekä kunnostivat kuluneita ja vahingoittuneita vaatteita kodeissa, keskusvarastoissa ja sotasairaaloissa. Kotiseudullaan varuslotat olivat asiantuntijoita vaatehuollossa, johon muut lotat ja järjestöön kuulumattomatkin naiset osallistuivat. Tuhansia suomalaisia miehiä rintamalla ilahdutti lottien lähettämät paketit ”tuntemattomalle sotilaalle”. Asemien läheisyydessä he myös ylläpitivät vastaanottokoteja, joissa lomille matkaavat sotilaat voivat levätä.
Keräys- ja kansliajaosto
Nimensä mukaisesti jaoston päähuomio kohdistui varojen keräykseen sekä omaa toimintaa varten että suojeluskuntajärjestön työn tukemiseen.
Lisäksi keräys- ja kansliajaosto piti huolta siitä, että lottajärjestöllä ja armeijalla oli ammattitaitoisia toimistotyöntekijöitä. Konekirjoitustaitoinen lotta oli kullankallis, sillä sodan alkaessa kanslialottien kysyntä kasvoi nopeasti esikuntien ja huoltolaitosten tarvitessa toimistotöihin tottuneita henkilöitä.
Jaostoissa toimivat lotat jaettiin kahteen ryhmään: toimenlotat ja huoltolotat. Toimenlotan oli oltava terve, käytännöllinen ja elämäntavoiltaan moitteeton sekä vapaa noudattamaan käskyjä hälytyksen sattuessa. Lottalupaus velvoitti häntä seuraamaan suojeluskuntaa suojeluskuntapäällikön alaisena. Muut toimivat jäsenet olivat huoltolottia.
Toimenlotan oli oltava valmis lähtemään heti kotiseutunsa ulkopuolellekin, varusteiden oli oltava aina kunnossa. Paikallisosasto huolehti siitä, että lotat saivat varusteensa: selkäreppu, lottapuku, alusvaatteet, korppuja, teetä ja sokeria sekä kenttäpullo ja -kattila, jotka riippuivat repun ulkopuolella.
Keräys- ja kansliajaosto jaettiin vuoden 1941 jaostouudistuksessa kahdeksi jaostoksi: keräys- ja huoltojaostoksi sekä toimisto- ja viestijaostoksi.
Ilmavalvonta
Ilmavalvontaa suorittavat lotat tähystivät viholliskoneita korkeissa paikoissa: kolmiomittaustorneissa, kirkontorneissa, hyppyrimäissä ja varta vasten rakennetuilla lavoilla sekä talojen katoilla. Paikallaan oli yleensä seistävä kaksi tuntia kerrallaan ja tarkkailtava, tapahtuuko jotakin tavallisesta poikkeavaa. Yksittäisiltä ilmavartiopaikoilta ilmoitettiin havainnoista ilmasuojelukeskukseen, josta tarpeen tullen annettiin hälytys.
Jos ilmavartiolotan koti ei ollut lähellä, asuinolot saattoivat olla ankeat ja epäterveelliset. Peseytymiseen ja vaatteiden vaihtoon saattoi olla mahdollisuus vain kerran viikossa. Vaatepulan vuoksi kaikilla ei ollut edes omia lämpimiä varusteita. Eräs ilmavalvontalotta kertoo työnsä eduista: ”Pieni päiväraha saatiin, mantteli, karvalakki, huopasaappaat yhteisessä käytössä.” Monet sairastuivat kylmissä ja vetoisissa tähystyspaikoissa.
Ilmavalvontalotat toimi pitkään esimerkiksi Itä-Helsingin Kivikossa. Nykyisen Pohjois-Kivikon perällä on pitkä tykkitie, jonka vasemmalle puolelle aukeaa Helsingin korkein luonnonmukainen kallio. Kallion huipulla sijaitsi huhtikuusta 1943 lähtien Suomen ensimmäinen ilmavalvontatutka Freya, suomalaisittain ”Raija”. Tutka oli saksalaisvalmisteinen kevyt ilmavalvontatutka. Välittömästi tutkan sijaintipaikan (n. 15 m) viereen kallion seinään on hakattu muistokirjoitus ilmavalvontaa suorittaneiden miesten ja lottien muistoksi.
Pöly
thumb|right|Laitteen päälle laskeutunutta pölyä. Pöly koostuu kiinteistä, erittäin pienistä ainehiukkasista, jotka leijailevat ilmassa ja laskeutuvat hitaasti.
Lotta Svärd
Ilmavalvonta
Ilmavalvontalottien muistoksi pystytettyjä muistomerkkejä tai laattoja ovat mm.
KGhostView
KGhostView on KDE-työpöytäympäristöön kuuluva PostScript- ja PDF-tiedostojen lukuohjelma. Se on käännetty myös suomenkielelle. KGhostView on vapaa ohjelmisto ja sitä voi levittää ja käyttää GNU GPL -lisenssin ehtojen mukaisesti. Ohjelman tulostusjärjestelmänä voidaan käyttää muun muassa CUPS:ia (Common Unix Printing System) ja BSD lpd:tä.
Lotta Svärd
Valonheitinlotat
Valonheitinlotat koulutettiin osaksi Helsingin puolustusta vuonna 1944. Pääsyvaatimuksena oli ylioppilastutkinto. Asekoulutus oli Lotta-johdolle vaikea asia hyväksyttäväksi, sillä lottien toiminta oli aseetonta. Desanttivaaran ja kalliiden laitteiden takia tätä kuitenkin pidettiin tarpeellisena. Valonheittimillä lottien oli tarkoitus etsiä yötaivaalta viholliskoneet ilmatorjunnan tai hävittäjien maaleiksi. Ilmavalvonta oli lottien vaarallisimpia tehtäviä. Valonheitinlotista muodostettiin 14. Valonheitinpatteri.
Pöly
Pölyhiukkasten koko vaihtelee alle 1 µm hiukkasista yli 100 µm hiukkasiin.
Lotta Svärd
Kenttälotat
Kenttälotat toimivat sotatoimialueella muun muassa puhelinkeskusten hoitajina, puhelinpäivystäjinä, toimistolottina, kanttiinin hoitajina sekä lääkärien avustajina rintaman välittömässä läheisyydessä ja kenttäsairaaloissa.
Pöly
Terveyshaitat
Hiukkaset jaotellaan koon mukaisesti neljään luokkaan:
Lotta Svärd
Lottalupaus
Lottalupaus annettiin tavallisesti kirkossa juhlallisessa ja arvokkaassa tilaisuudessa :
Pöly
Huonepöly
Huoneisiin kertyvä pöly on yhdistelmä ilmakehässä leijuvasta pölystä ja asukkaista irronneista hiukkasista, kuten kuolleesta ihokudoksesta ja erilaisista vaate- ja kangaskuiduista. Pölypunkit käyttävät huonepölyn orgaanisia osia ravintonaan. Niiden ulosteet puolestaan muuttuvat osaksi huonepölyä ja voivat aiheuttaa joillekin ihmisille allergisia reaktioita.
Lotta Svärd
Lottalupaus
Vuonna 1937 painettujen sääntöjen mukaan lotta-lupauksen sanamuoto oli :
Jousijalka-Jack
thumb|Piirros Jousijalka-Jackista 1890-luvulta. thumb|Piirros 1800-luvulta Jousijalka-Jackista hyppäämässä portin yli. Jousijalka-Jack (Spring Heeled Jack) on elokuvassa ja kirjoissa hyödynnetty 1800-luvulla syntynyt kuvitteellinen hahmo. Jack on jousitetuilla kengillä hyppivä ulkonäöltään pirunoloinen hahmo, jonka kerrotaan eläneen Englannissa viktoriaanisella ajalla ja pelotelleen ihmisiä. Kyseessä lienee kaupunkitarina. Ensimmäinen muistiin merkitty havainto Jousijalka-Jackista on vuodelta 1837, ja samankaltaisista hahmoista tehtiin havaintoja myöhemmin 1870-luvulla.
Lotta Svärd
Lottamerkki
Akseli Gallen-Kallelaa pyydettiin suunnittelemaan Lotta Svärdille oma merkki vuonna 1921. Lottien keskusjohtokunta ei kuitenkaan pitänyt hänen ehdotuksestaan, jossa oli pienehkön hakaristin ja kymmenkunnan heraldisen ruusun lisäksi S-kirjain, kuusenhavu ja kuvio, joka muistutti pientä tynnyriä.
Pöly
Lasikuitupöly
Lasikuitupöly voi ärsyttää ihoa, silmiä, nenää ja kurkkua. Se voi aiheuttaa kutinaa, yskää ja kurkkukipua. Jotkut ihmiset ovat lasikuidulle herkempiä kuin toiset. Lasikuitu on myös luokiteltu mahdollisesti syöpää aiheuttavaksi, etenkin pitkäaikaisesti altistettuna.
Jousijalka-Jack
Teorioita
Jousijalka-Jackia ei ole tunnistettu. Hänelle on kuvattu pirun ulkonäkö ja poikkeuksellisia kykyjä, kuten valtavat loikat, pitkä esiintymisaika ja kipinöiden sylkeminen.
Lotta Svärd
Lottamerkki
Seuraava ehdotus tilattiin taidemaalari Eric Vasströmiltä. Hänen ehdotuksensa perustui Gallen-Kallelan ehdotukseen, sisältäen suojeluskuntien lipuissa käytössä olleeseen hakaristiin pohjautuvan sinisen hakaristin ja neljä heraldista ruusua, sekä tekstin LOTTA-SVÄRD. Merkin hyväksyminen Lotta Svärd-järjestön tunnukseksi julkistettiin 30. syyskuuta 1921 Lotta Svärdin keskusjohtokunnan kokouksessa.
Jousijalka-Jack
Teorioita
Hahmon todenperäisyyttä epäilevät tutkijat ovat luokitelleet Jousijalka-Jackin pelkäksi tarinaksi tai kepposeksi.
Lotta Svärd
Lottapuku
upright|pienoiskuva|Lottapukuinen historiatapahtuman osanottaja Minkiön asemaravintolan ovella elokuussa 2005. Lotat opittiin tuntemaan myös puvuistaan, sillä kaikessa lottatyössä käytettiin lottapukua. Lottapuku on puuvillakankainen. Puku edellytti tiettyä arvokasta käytöstä. Lottapuku päällä ei saanut tupakoida. He eivät työssä ollessaan käyttäneet eivätkä tarjoilleet alkoholia. Vain yhdistyksen omia merkkejä sai käyttää puvun kanssa. Koruja ei saanut käyttää vihkisormuksia lukuun ottamatta. pienoiskuva|Lottatyttöjä historiatapahtumassa Minkiön asemalla Juhlapuku on villakankainen. Lottalupausta annettaessa, tervehdyskäynneillä, lottapäivillä ja muissa isänmaallisissa juhlissa eli juhlatilanteissa puvun kanssa käytetään käsivarsinauhaa ja valkoisia käsineitä sekä lottalakkia. Mantteli on sadetakkimallinen päällystakki. Irrotettava villavuori on talvikäyttöä varten.
Jousijalka-Jack
Teorioita
Yksinkertaisin selitys on, että raportit olivat joukkohysteriaa, jotka nousivat kenties paikallisista kertomuksista. Steve Moore esitti vuonna 1995 Mike Dash, Spring Heeled Jack, from Fortean Studiesissa tällaiseksi tarinaksi satua hullusta uskonmiehestä, joka hyppi katonharjalla väittäen, että Saatana ajoi häntä takaa.
Lotta Svärd
Lottapuku
Pukuja on säilynyt runsaasti ja niistä on tehty myös uusiokappaleita. Niitä käytetään etupäässä teattereissa sekä erilaatuisissa historiatapahtumissa.
Jousijalka-Jack
Teorioita
Peter Haining taasen on esittänyt, että jotkut yksilöt ovat keksineet ilmiön, jota toiset matkivat. Mahdollista on jopa se, että Jousijalka-Jack olikin toteutettu jonkinlaisella tempulla. Varhaisimmat tarinat eivät kuvaa Jousijalka-Jackille yliluonnollisia kykyjä. Vuonna 1840 yleisesti esitetty huhu väitti, että irlantilainen ylimys, Henry de La Poer Beresford, Waterfordin kolmas markiisi, olisi ilmiön takana. Hänen oletettiin käyttävän mekaniikkaa hallitsevien ystäviensä valmistamia jousikenkiä. Tarina on saanut liioiteltuja sävyjä myöhemmin ja muuttunut paikallisperinteeksi.
Lotta Svärd
Pikkulotat eli lottatytöt
Pikkulotat olivat 8–16-vuotiaita tyttöjä. Vuonna 1931 nuorisotyötä varten perustettiin tyttöosasto, ja siihen saivat vanhempiensa suostumuksella liittyä kahdeksan vuotta täyttäneet. Varsinkin maaseudulla tyttötyö lähti reippaasti käyntiin. Tyttöosastoja oli vuonna 1935 jo 512 kappaletta ja niissä 13 066 pikkulottaa. Lottatyttöjen oma merkki oli heraldinen ruusu.
Jousijalka-Jack
Teorioita
Paranormaaleja selityksiäkin on keksitty, kuten että hän on vierailija toisesta universumista tai demoni, joka oli vahingossa tai tarkoituksella kutsuttu maan päälle.
Lotta Svärd
Pikkulotat eli lottatytöt
Pikkulotille järjestettiin erilaisia kursseja ja opetettiin isänmaallisuutta. He osallistuivat erilaisiin töihin aikuisten lottien kanssa. Pikkulotat joutuivat sotavuosina nuoresta iästään huolimatta varsin vaativiin tehtäviin ja työskentelivät esim. sairaaloissa ja kanttiineissa sekä auttoivat varusjaoston lottia. Pikkulottia alettiin nimittää lottatytöiksi jatkosodan aikana vuonna 1943, koska pikkulotta-nimi ei enää kuvannut sitä vastuullista työtä, jota nämä nuoret tekivät. Lottatyttöjä oli vuoden 1943 lopulla 48 858.
Jousijalka-Jack
Jack populaarikulttuurissa
Populaarikulttuurissa hahmo on esiintynyt niin kirjoissa, sarjakuvissa kuin näytelmissäkin.
Lotta Svärd
Pikkulotat eli lottatytöt
Lottatyttöjen toiminta päättyi yhtä aikaa Lotta Svärd ry:n kanssa; järjestössä oli tuolloin 52 000 lottatyttöä eli alle 17-vuotiaista jäsentä.
Lottakruunu
pienoiskuva|Lottajärjestön morsiuskruunu [[Lottamuseossa; alapuolella näkyy osa hopeisesta leipäkorista]] Lottajärjestöllä oli jäseniään varten monenlaisia etuja, muun muassa Lottakruunu, kullattu hopeinen morsiuskruunu jota lainattiin jäsenille näiden häitä varten. Kruunua säilytetään Tuusulassa Lottamuseossa.
Kruunun lahjoitti Pohjanmaalla syntynyt tukholmalainen konsuli Jakob Hedgren vapaussodan 15-vuotispäivänä 16.5.1933; kruunussa on seitsemän sakaraa joiden kärjessä on heraldinen ruusu; sakarat ja kruunun tyviosaa kiertävät yhdeksän korukiveä symboloivat Suomen yhdeksää historiallista maakuntaa.
Lisäksi Lottajärjestölle lahjoitettiin kaksikin muuta vihkikruunua; F. M. Kangasniemi lahjoitti vuonna 1936 vihkikruunun Turun suomalaiselle lottaosastolle; Laura Koivula lahjoitti oman vihkikruununsa vuonna 1938 Viipurin lottaosastolle; Turun kruunu on näytteillä Suojeluskunta- ja Lotta Svärd -museossa Seinäjoella ja Viipurin kruunu Lappeenrannan maakuntamuseossa.
Hopeinen leipäkori
Syvärannan museossa on myös lottajärjestön puolustusvoimilta Lotan päivänä vuonna 1940 saama hopeinen leipäkori tunnustuksena mittavan leipämäärän eli yli 100 000 kilon päivässä leipomisesta talvisodan aikana.
Lotat talvi- ja jatkosodassa
pienoiskuva|Saksalainen kenraalieversti [[Nikolaus von Falkenhorst tervehtimässä lottia jatkosodan aikana.]] Lottien tarkoituksena oli sotien aikana 1939–1944 avustaa sotilaita tai vapauttaa miehiä sotilaiksi muista tehtävistä. Varhaisessa vaiheessa havaittiin, että asevelvollisia ei olisi riittävästi Suomen puolustamiseen. Vaikka Lotta Svärd -yhdistys oli valmistautunut sodanajan toimintaa varten kahden vuosikymmenen ajan, jouduttiin talvisotaan kuitenkin osittain valmistautumattomana. Ennen kaikkea tehtävien runsaus ja koulutuksen saaneiden lottien suuri tarve yllätti. Talvi- ja jatkosodan aikana oli koko ajan keskimäärin 13 000 lottaa armeijan apuna sotatoimialueella. Kotirintamatehtävissä työskenteli päätoimisesti noin 50 000 lottaa. Lisäksi 100 000 lottaa toimi apulaisina oman työnsä ohessa.
Talvisodan kokemusten jälkeen järjestön mukauttaminen jatkosodan ajan toimintaan sujui helpommin kuin syksyllä 1939. Osaltaan tätä auttoivat myös uusien sääntöjen suomat mahdollisuudet käyttää tehokkaammin hyväksi piirien paikallisosastojen johtokuntia sekä selvät määräykset komennuksella olevien lottien kuulumisesta lottajohdon alaisuuteen.
Jatkosodan alussa heinäkuussa 1941 Lotta Svärd -järjestö liitettiin ylipäällikön päätöksellä Suomen puolustusvoimien osaksi järjestön lukuisten maanpuolustustehtävien vuoksi. Lotta Svärd oli jatkosodan aikaan maailman suurin vapaaehtoinen naisten maanpuolustusjärjestö, siihen kuului enimmillään 232 000 jäsentä. Lotta Svärd -järjestö kykeni vapauttamaan talvi- ja jatkosodan aikana 1939–1944 noin 25 000 suomalaista miestä muihin tehtäviin.
Seksuaalinen kanssakäyminen ja häirintä
Lotat osallistuivat mieluiten kanttiinityöhön, jossa tapasi sotilaita. Silti lotista vain 0,4 prosenttia erotettiin lottien siveyssäännön rikkomisesta. Muilla rintamanaisilla ei ollut lottavalan rajoitteita. Kotirintamalla nuoria miehiä ei juuri ollut, rintamalla puolestaan naisia oli niin vähän, että miehet palvoivat heitä ja vahtivat toisiaan, joten seksuaalinen häirintä oli vähäistä.
"Leipälotat" ja valintakriteerit
Ennen talvisotaa lotaksi hyväksymiseen vaadittiin kahden luotettavana pidetyn henkilön suositukset. Talvisodan aikana vaatimuksesta tingittiin ja lähes kaikki hakijat hyväksyttiin jäseniksi. Lotta Svärd -järjestö ja maltillinen vasemmisto antoivat yhteisen julistuksen vastakkainasettelujen päättymisestä, jolloin myös työväenliikkeestä liittyi naisia lotiksi. Jatkosodan aikana uusia lottia otettiin sisään paljon ja heidät koulutettiin nopeasti konkreettisiin tehtäviin. Lottia ei ehditty kouluttamaan järjestön aatteellisen ja uskonnollisen hengen mukaisesti. Kun uudet lotat olivat vielä usein iältään nuoria, arvostelivat kokeneemmat lotat näitä aatteellisuuden ja uskonnollisuuden puutteesta. Tilanne kärjistyi sitä mukaa kun jatkosodan jatkuessa puute työvoimasta kasvoi. Kun lotiksi hakeutui myös työvelvollisuuskutsuntoja vältteleviä naisia, saattoivat kokeneemmat nimitellä uusia lottia leipälotiksi erotukseksi korkeamoraalisista oikeista lotista. Nimitystä käytettiin halventavassa mielessä myös sotien jälkeen.
Kuolleisuus
Sotien aikana vuosina 1939–1944 kuoli Lotta Svärd -toiminnassa 291 lottaa. Suurin kuolinsyy olivat komennuksella saadut sairaudet, 140 lottaa eli lähes puolet kuolleista menehtyi sairauksiin. Joka neljäs menehtyneistä kaatui rintaman läheisyydessä (66 lottaa), 47 kuoli kotirintamalla ilmapommituksissa. Tapaturmaisesti kuoli 34 lottaa. Kolme lottaa katosi sotavuosien aikana ja yksi teki itsemurhan. Kokonaisuus huomioiden henkensä menettäneiden määrä oli vähäinen. Jatkosodan kuluessa lottien tautikuolemien määrä kasvoi, ja varsinaisten sotavammojen osuus kuolinsyynä väheni. Tappiot jatkosodan aikana (228 lottaa) olivat talvisodan tappioihin (63 lottaa) verrattuina suhteellisesti pienemmät kun huomioidaan sotatoimialueella olleiden lottien määrä ja sodan kesto. Komennuksella kuolleet lotat haudattiin kotipitäjiensä sankarihautoihin.
Suhtautuminen ulkomaalaisiin ja ei-kristittyihin jäseninä
Lotta-Svärdin yhdistyksen jäsenyyden ehtona pidettiin Suomen kansalaisuutta. Kesällä 1921 keskusjohtokunta ilmoitti, että ulkomaalaiset voivat tulla Lotta-Svärd Yhdistyksen jäseniksi vain paikallisosaston tarkan tutkimuksen ja perusteellisen harkinnan jälkeen. Vuodesta 1924 alkaen vierasta kansalaisuutta edustavan henkilön jäsenyys oli keskusjohtokunnan päätettävissä. Vuodesta 1937 alkaen vierasta kansalaisuutta edustavan jäsenyys evättiin, kahta hakijaa lukuun ottamatta.
Jäsenyyttä rajattiin myös uskontokunnan perusteella: 1920- ja 1930-luvuilla islaminuskoiset ja juutalaiset Suomen kansalaiset eivät päässeet jäseneksi yhdistykseen. Vuoden 1923 vuosikokous ohjeisti keskusjohtokuntaa epäämään juutalaisten ja venäläisten jäsenanomukset. Tämä linja kirjattiin myös lottasääntöjen sovellutusohjeisiin 1925. Asia nousi seuraavan kerran esille vasta talvisodan jälkeisten jäsenhakemusten myötä. Vuoden 1940 vuosikokous piti aikaisemman tiukan linjan voimassa, mutta näkemykset olivat jo lientyneet ja vain muutama viikko vuosikokouksen jälkeen hyväksyttiin kaksi muslimi- ja kaksi juutalaistaustaista hakijaa jäseniksi. Ensimmäiset siviilirekisteriin kuuluvat jäsenet hyväksyttiin seuraavana vuonna.
Järjestön yhteydet ulkomaille
Suomalainen Lotta Svärd -järjestö on ollut esikuvana vastaaville pohjoismaisille järjestöille. Vastaavia järjestöjä on Ruotsissa (Lottorna) ja Norjassa (Norges Lotteforbund ). Virolainen sisarjärjestö Naiskodukaitse kiellettiin kun Neuvostoliitto 1940 miehitti Viron.
Ruotsin Sveriges Lottakåren edustajat vierailivat Suomessa vuoden 1940 lokakuussa puheenjohtaja Maja Schmidtin johdolla, tutustuen lottatyöhön eri puolilla maata. Kaksitoista suomalaista lottaa kävi syksyllä Tanskassa kuukauden pituisella virkistyslomalla Det Frie Nord yhdistyksen kutsumana. Viron Naiskodukaitsen nuorten liiton puheenjohtaja Alma Jeets kutsui Suomen pikkulottia elokuussa 1940 kesäleirille, mutta pikkulotat joutuivat pakenemaan maasta Neuvostoliiton aloittaessa Baltian kysymyksen lopullisen ratkaisun.
Fanni Luukkonen kävi loka-marraskuussa 1940 Tanskassa, lähes kahden viikon esitelmämatkalla, Suomi–Tanska-yhdistyksen kutsumana. Ruotsin lottajärjestö vietti 14.–15.5.1941 10-vuotisjuhlaa, johon Fanni Luukkonen ja Maja Genetz osallistuivat. Ruotsin lottajärjestön keskusjohtokunnan jäsenet vierailivat Suomessa toukokuussa 1940, Maja Schmidtin johdolla, osallistuen Ruotsin lottien lahjoittaman virkistysmajan avajaisiin.
Fanni Luukkonen vieraili Saksassa syksyllä 1941 osallistuen kansainväliseen naisten kokoukseen Berliinissä lokakuun 7.–12. päivinä, kokouksessa olivat edustettuina 12 maata, Saksa, Espanja, Suomi, Italia, Bulgaria, Unkari, Kroatia, Japani, Norja, Tanska, Hollanti ja Romania. Fanni Luukkonen ojensi kokouksien loputtua, Saksan Deutsches Frauenwerkin johtaja Gertrud Scholtz-Klinkille Lotta-Svärd järjestön ansioristin. Kokouksen ohella tutustuttiin Saksan johtohenkilöihin. Tulomatkalla Luukkonen vieraili Tanskan lottajärjestön vieraana. Tammikuussa 1942 Fanni Luukkonen vierali Unkarin Yhdistyneiden Naisten Leirin vieraana, kertoen Lotta Svärd -yhdistyksen toiminnasta, paluumatkallaan hän kävi tapaamassa Tanskan ja Ruotsin lottia.
Unkarin Yhdistyneiden Naisten Leirin puheenjohtaja Anna Keresztes-Ficher ja hänen seurueensa vierailivat syyskuussa 1942 Suomessa, käyden Karjalankannaksella. Elokuussa 1942 Saksan naisten valtakunnanjohtaja Gertrud Scholtz-Klink saapui Suomeen ja piti esitelmän Deutsches Frauenwerkin toiminnasta ja myös vieraili Karjalankannaksella.
Scholtz-Klinck kutsui Luukkosen vuonna 1943 vierailulle Berliiniin suomalaisten naistaiteilijoiden näyttelyn avajaisiin. Luukkosen seurueeseen kuuluvat muonitusjohtaja Maja Genetz ja piiripäällikkö Beatrice Gripenberg. Luukkonen kutsuttiin matkan aikana myös Adolf Hitlerin päämajaan, jolloin Hitler antoi hänelle Saksan Kotka-ritarikunnan ristin rintatähdellä tunnustukseksi Suomen naisten ja erityisesti Lotta-Svärd-järjestön maanpuolustuksellisesta toiminnasta sodan aikana.
Ruotsin Helsingin-suurlähettiläs luovutti 4. marraskuuta 1941 Luukkoselle Ruotsin kuninkaan kultaisen mitalin serafiininauhassa. Vastaavan kunnianosoituksen oli saanut aikaisemmin neljä ruotsalaista ja kaksi ulkomaalaista 34 vuoden aikana.
Järjestön lakkauttaminen
upright|pienoiskuva|[[Lotta Svärd (patsas)|Lotta Svärd -muistopatsas Turun Tuomaanpuistossa]] Aselepo ei näyttänyt välittömästi vaikuttavan lottajärjestön toimintaan. Moskovan neuvottelujen tuloksia odoteltaessa työ jatkui kuten ennenkin. Kenttälotat pysyivät palveluspaikoissaan ja kotialueen lotat keskittyivät siirtoväen ja sotainvalidien auttamiseen. Kun välirauha solmittiin ja sotatoimet Suomen ja Neuvostoliiton välillä olivat loppuneet niin keskusjohtokunta totesi, että järjestön olisi ryhdyttävä kiireellisiin toimenpiteisiin komennukselta vapautuvien työttömien lottien sijoittamiseksi työhön muille aloille.
Välirauhan sopimuksen ehtojen tultua julkisiksi alettiin aavistella, että suojeluskuntajärjestön kohtalo saattaisi sopimuksen 21. artiklan nojalla olla vaakalaudalla. Tämän artiklan mukaan Suomi sitoutui ”heti hajoittamaan kaikki sen alueella toimivat hitleriläismieliset (fascisminluontoiset) poliittiset, sotilaalliset ja sotilaallisluontoiset samoinkuin muutkin järjestöt, jotka harjoittavat Yhdistyneille kansakunnille ja erityisesti Neuvostoliitolle vihamielistä propagandaa”. Koska Lotta Svärd -järjestö oli toiminnassaan kiinteästi sidoksissa suojeluskuntajärjestöön ja juridisesti Puolustusvoimien osa, arveltiin järjestön joutuvan lakkautettavaksi.
Kun Suojeluskunta lakkautettiin eduskunnan säätämällä lailla 3. marraskuuta, arveli Lotta Svärdin johto järjestönsä saavan saman kohtalon. Valvontakomissio luokittelikin Lotta Svärdin rauhanehtojen tarkoittamaksi fasistiseksi järjestöksi ja vaati sen lakkauttamista. Suomen hallitus joutui määräämään 23. marraskuuta 1944 Lotta Svärdin lakkautettavaksi ”liian läheisten suojeluskuntasuhteiden” vuoksi. Ennen lakkauttamista järjestö ehti siirtää suurimman osan varoistaan kaksi viikkoa aikaisemmin perustamalleen Suomen Naisten Huoltosäätiölle. Säätiö hoiti ruokapalvelua koko maassa ja palkkasi työntekijöikseen entisiä lottia tukeakseen näiden toimeentuloa.
Tasavallan presidentti Mannerheim myönsi järjestön lakkauttamispäätöksen julkistamisen jälkeen lottajohtaja Fanni Luukkoselle Vapaudenristin 1. luokan rintatähden miekoilla eli ritarikuntasääntöjen mukaan kaksinkertaisena. Kunniamerkki on ainoa lajissaan.
Lotta Svärd Säätiö
Lottajärjestön huolto- ja avustustoimintaa jatkamaan perustettiin syksyllä 1944 Suomen Naisten Huoltosäätiö. Suomen Naisten Huoltosäätiö vaihtoi nimensä Lotta Svärd Säätiöksi 29. kesäkuuta vuonna 2004. Lotta Svärd Säätiö tarjoaa kuntoutusta ja raha-avustuksia lakkautettuun järjestöön kuuluneille lotille ja pikkulotille.
12. joulukuuta 2005 sai ensi-iltansa lotista kertova elokuva Lupaus, jonka oli tilannut Lotta Svärd Säätiö. Säätiön edustajat olivat mukana tarkastamassa kohtauksia koko elokuvan kuvausten ajan.
Suhtautuminen järjestöön sotien jälkeen
Sodan jälkeen vapaaehtoisen puolustustyön historia politisoitui. Vasemmisto arvosteli lakkautettuja suojeluskuntajärjestöä ja Lotta Svärdiä, leimaten ne fasistisiksi ja epäisänmaallisiksi. Vuosina 1945–1948 Punainen Valpo vainosi opettajina toimivia lottia, vaatien heitä erotettaviksi taantumuksellisuuden vuoksi. Monet lotat polttivat lottapukunsa ja lottatoimintaan liittyvät paperinsa.
Suomessa suhtauduttiin Lotta Svärd -järjestöön kielteisesti vuosikymmeniä, mikä näkyi esimerkiksi kirjallisuudessa, kuten Väinö Linnan vuonna 1954 julkaistussa Tuntematon sotilas -romaanissa ja Paavo Rintalan 1963 julkaistussa Sissiluutnantti-kirjassa, jotka esittivät lotat kielteisessä valossa. Lotta Svärdin jäsenet olivat sitoutuneet puolustamaan kristillis-siveellisiä arvoja, ja lottien esittäminen lottaihanteensa pettäneinä seksuaalisina naisina loukkasi heitä syvästi.
1960–1970-luvuilla vasemmistolaisessa kulttuurielämässä arvosteltiin sotaveteraaneja ja lottia kovin sanoin. Sotaveteraanit nähtiin hyökkääjinä ja lotat fasisteina. Vuonna 1969 Eino S. Revon johtaman Yleisradion ohjelmaneuvosto hylkäsi Kirsti Penttisen tekemän Lotta Svärdiä myönteisessä hengessä käsittelevän radio-ohjelman.
To
To tarkoittaa seuraavia:
Henkilöt
To on seuraavien henkilöiden nimi:
Lotta Svärd
Suhtautuminen järjestöön sotien jälkeen
Ohjelmaneuvoston puheenjohtaja, SKDL:n edustaja Toivo Pohjonen sanoi Lotta-Svärdiä erittäin taantumukselliseksi ja neuvostovastaiseksi järjestöksi ja hän piti ohjelman esittämistä tarpeettomana. Sdp:n edustaja tutkimussihteeri Paavo Lipponen piti Lotta-Svärd järjestöä puolifasistisena järjestönä, mutta oli valmis hyväksymään ohjelman, mikäli se esitettäisiin tarpeeksi kriittisellä tavalla.
Kuvanveistäjä Nina Sailon valmistama Lotta-patsas paljastettiin Lappeenrannassa 7. syyskuuta 1985. Patsaaseen oli kaiverrettu tekstit ''”Suomen lotille 1939–1944. Aseveljet” ja ”Muista menneitten sukupolvien työ”''. Äärivasemmisto hyökkäsi voimakkaasti patsasta vastaan, perustellen patsaan symboloivan 1920–1930-lukujen ”vastenmielisen tunkkaista ilmapiiriä” ja fasistista perintöä, joka nähtiin uhkana Suomen ja Neuvostoliiton välisille rauhanomaisille suhteille, sekä loukkaavan maiden välisen välirauhansopimuksen henkeä. Vastustuksen perusteluna käytettiin myös Lotta Svärdin vastuuta ”valkoisesta terrorista” ja Lotta Svärdin taistelua Venäjää vastaan, Saksan rinnalla. Patsashankkeesta tiedotettiin neuvostoliittolaisille ja asiaan ottivat kantaa Leningradin puoluejohdon edustaja sekä suurlähetystö.
Heinäkuussa 1991 silloinen Mikkelin läänin maaherra J. Juhani Kortesalmi herätteli henkiin Lotta Svärd -järjestöä tai sitä vastaavaa naisten vapaaehtoista maanpuolustustyötä tekevää järjestöä. Kortesalmen mielestä Lotta Svärd -järjestö oli lakkautettu oloissa, joissa ”ahdistetun kansan moraalista ryhtiä haluttiin murtaa”, ja Neuvostoliitossa vuoden 1991 aikana tapahtuneet muutokset antoivat Suomelle aiheen ”tehdä asiaankuuluvat johtopäätökset ja korjata lottajärjestöämme kohdannut vääryys ja häpäisy”. Helsingin Sanomat ampui pääkirjoituksessaan 10. heinäkuuta 1991 Kortesalmen esityksen alas: ”Lotta Svärd -järjestö levätköön rauhassa ja vapaaehtoinen maanpuolustustyö hoidettakoon muulla tavoin.”
Lottien virallinen maineenpalautus tapahtui kuitenkin jo pari kuukautta myöhemmin syyskuussa 1991, jolloin Finlandia-talossa järjestettiin Lotta-Svärd-järjestön 70-vuotismuistojuhla. Pääministeri Esko Aho puhui tilaisuudessa, tuoden mukanaan valtiovallan tervehdyksen ja kiitoksen lottien tekemästä työstä, todeten Lotta Svärd -järjestön lakkautetun pakon edessä. Myös silloinen puolustusministeri ja entinen pikkulotta Elisabeth Rehn esitti valtiovallan kiitoksen lotille. Tilaisuudessa olivat läsnä presidentti Mauno Koivisto ja rouva Tellervo Koivisto.