cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alumiinihydroksidi
Ominaisuudet
Alumiinihydroksidi on valkoinen amorfinen kokkaremainen jauhe. Yhdiste ei liukene neutraaliin veteen, mutta liukenee emäksisiin ja happamiin vesiliuoksiin sekä suolahappoon, rikkihappoon ja muihin vahvoihin happoihin, mikäli näissä on hieman vettä. Happoihin liuotessaan se muodostaa Al3+-ioneja ja emäksiin liuetessaan aluminaatteja. Alumiinihydroksidi on amfoteerinen, ja se muodostaa geelimäisen massan altistuessaan pitkäaikaisesti vedelle ja absorboi happoja ja hiilidioksidia.
Alumiinihydroksidin rakenne on usein monimutkaisempi kuin Al(OH)3 – aine on vaihtelevassa määrin alumiinioksidin vesiyhdiste eli hydratoitunut alumiinioksidin muoto. Alumiinihydroksidia pidetään hydratoituneena alumiinioksidina, alumiinihydraattina tai trihydraattina.
Esiintyminen
vasen|pienoiskuva|Gibsiitin [[kiderakenne, joka on yleisin alumiinihydroksimineraali.]] Alumiinihydroksidia on mineraaleissa neljänä eri polymorfina: gibsiittinä, bayeriittinä, nordstrandiittinä ja doyeliittinä, joista gibsiitti on erittäin yleinen ja muut hyvin harvinaisia. Gibsiittiä on bauksiitissa eli alumiinimalmissa yleensä hyvin runsaasti. Muita alumiinihydroksidin kanssa kemialliselta koostumukseltaan samankaltaisia mineraaleja ovat muun muassa böhmiitti (AlO(OH)) ja diaspori (AlO(OH)).
Valmistus
Teollisesti lähes kaikki alumiinihydroksidi valmistetaan Bayer-prosessilla, jossa liuotetaan bauksiittia natriumhydroksidiin jopa 270 °C lämpötilassa. Liuotuksessa muodostunut kiinteä jäte poistetaan ja alumiinihydroksidi saostetaan liuoksesta, johon jää natriumaluminaattia. Alumiinihydroksidi voidaan muuntaa alumiinioksidiksi kuumentamalla hapen läsnäollessa eli kalsinoimalla.
Käyttö
Alumiinihydroksidia käytetään alumiinioksidin valmistamiseksi kuumentamalla sitä 1 200 – 1 300 celsiusasteeseen.
Alumiinihydroksidia käytetään alumiinifosfaatin tavoin vatsahappoja neutraloivana antasidinä mm. Suomessa, ja mahdollisesti yhdistettynä muihin antasideihin kuten algiinihappoon. Alumiinihydroksidi reagoi vatsan suolahappojen kanssa alumiinikloridiksi (AlCl3). Suun kautta otetun alumiinihydroksidin alumiinista enintään 20 prosenttia voi imeytyä ruoansulatuskanavasta muualle kehoon, josta se poistuu lähinnä virtsan kautta. Ainetta pidetään silti normaalikäytössä turvallisena, myös raskauden ja imetyksen aikana. Aine on usein kompleksoituna sulfatoituihin polysakkarideihin, sillä nämä voivat auttaa parantamaan kroonisia haavaumia vatsassa.
Alumiinihydroksidin alumiini sitoo fosfaatteja verestä. Siksi joissain maissa ainetta käytetään hyperfosfatemiassa, jossa fosfaatteja on veressä liikaa. Munuaisten vajaatoiminta on tällainen tila. Muun muassa Suomessa alumiinihydroksidi on korvattu muilla aineilla, kuten kalsiumkarbonaatilla ja kalsiumasetaatilla, sillä alumiinihydroksin pitkäaikainen käyttö aiheuttaa osteomalasiaa (luiden pehmenemistä) ja enkefalopatiaa (aivosairauksia). Fosfaattisitovuuden vuoksi alumiinihydroksidi voi joissain tilanteissa antasidikäytössä suurin annoksin aiheuttaa hypofosfatemiaa (liian alhaista veren fosfaattipitoisuutta). Veren alhainen magnesiumpitoisuus (hypomagnesemia) voi olla myös eräs haittavaikutus.
Alumiinihydroksidi on alumiinifosfaatin ohella rokotteissa yleisimmin käytetty apuaine (adjuvantti). Alumiiniadjuvantit tehostavat immuunivastetta rokotteen antigeeniin tuntemattomalla tavalla. Alumiiniyhdisteitä käytetään niiden halpuuden, pitkän käyttöhistorian takaaman tunnetun turvallisuuden vuoksi ja siksi että ne yleensä toimivat kyllin hyvin eri antigeenien kanssa. Ne voimistavat kuitenkin usein huonosti IgE-välitteistä vastetta ja voivat aiheuttaa pistosalueella muun muassa turvotusta tai punoitusta.
Kari Tapion muistomerkki
thumb|Kari Tapion muistomerkki Suonenjoella Kari Tapion muistomerkki on noin 1,7 metriä korkea muistomerkki, joka sijaitsee Kari Tapion syntymäpaikalla Suonenjoen torin vieressä. Muistomerkin paikalla sijaitsi aiemmin sairaalaparakki. Muistomerkin on valmistanut Kaavin Kivi Oy ja se paljastettiin kesällä 2011.
Muistomerkkiin kaiverrettuun sanoitukseen oli alun perin päässyt virhe (taas auringon käyvän hehkumaan, oikea versio: auringon taas käyvän hehkumaan), joka korjattiin jälkikäteen.
Aasian GP2 -kausi 2009–2010
Kuljettajien mestaruuden voitti Italian Davide Valsecchi, toiseksi sijoittui Luca Filippi ja kolmanneksi Giacomo Ricci. Tallimestaruuden voitti ISport. Durango vetäytyi sarjasta taloudellisista syistä.
Pistelaskujärjestelmä
Lauantain kilpailu
Näiden lisäksi pystyi saamaan yhden lisäpisteen, mikäli ajoi nopeimman kierroksen sekä lauantain kilpailussa, että sunnuntain sprinttikilpailussa.
Ura-autoilu
thumb|Ura-autoja.
Ura-auto on pienoisauto, jonka keulassa on ohjuri, eli autoradassa olevaan uraan upotettava autoa ohjaava nuppi. Ura-autot toimivat sähköllä. Ne ovat yleensä pienoismalleja oikeista automalleista.
Ura-autoradat toi ensimmäisenä markkinoille 1950-luvulla brittiläinen Scalex tuotenimellä Scalextric. Niitä alkoivat valmistaa myös saksalainen pienoisjunavalmistaja Fleischmann ja italialainen Polistil, 1980-luvulla saksalainen Carrera ja 1990-luvulla Ninco ja FlyCar. . Yleisin mittakaava on 1:32. Suomessa ajetaan kilpaa myös 1:24-kokoisilla autoilla, näitä kutsutaan malliautoiksi. Autoja ohjataan ohjaimella, jolla voi säätää kaasua. On myös ohjaimia, joissa on muitakin toimintoja, mutta näitä käytetään yleensä vain malliautoissa.
Suomessa ura-autoilun harrastajia on noin 250.
1/24 Malliautot
Malliautojen korit ovat yleensä peräisin rakennussarjasta. Alustoina käytetään metallialustaa.
Skaala ja siipiautot
Autoissa on yleensä Lexan-muovista valmistettu kori ja metallialusta. Tämä on ura-autojen nopein luokka. Tämä on AKK:n alainen laji.
Deutsche Oper am Rhein
thumb|Duisburgin teatteri, alkujaan rakennettu 1912, tuhoutui toisen maailmansodan aikana ja kunnostettiin 1940-luvun lopulla. Deutsche Oper am Rhein on Düsseldorfin ja Duisburgin kaupunkien teatteri, jolla on pitkät perinteet kahden suurkaupungin yhteistyössä. Oopperan, operetin ja musikaalien ohella se esittää myös balettia. Sillä on Saksan suurin oopperan henkilökunta.
thumb|250px|left|Düsseldorfin ooppera vahingoittui toisessa maailmansodassa. Tilapäiskunnostusten jälkeen rakennus kunnostettiin 1950-luvulla ja otettiin jälleen käyttöön vuonna 1956. Kuva vuodelta 1959. Naapurikaupungit tekivät 1955 sopimuksen oopperan muodostamisesta, sen ensimmäinen johtaja oli Hermann Juch. Teatterin ensimmäinen kausi alkoi 28. syyskuuta 1956. Oopperan historia alkaa vuodesta 1873, jolloin Düsseldorfiin alettiin rakentaa kaupunginteatteria.
Kathy Batesin filmografia
thumb|220px|right|Kathy Bates vuonna 2006 Kathy Bates (s. 1948) on näytellyt yli 40 vuotta kestäneen uransa aikana yli 100:ssa elokuva-, televisio- ja teatterituotannossa. Seuraavassa luettelossa ovat kaikki hänen elokuva-, televisio- ja teatteriesiintymisensä vuodesta 1971 alkaen. Lisäksi artikkelissa ovat Batesin palkinnot ja palkintoehdokkuudet.
Antti Siirala
Antti Aleksi Siirala (s. 16. toukokuuta 1979 Helsinki) on suomalainen pianisti, joka on tunnettu erityisesti Brahms- ja Beethoven-esityksistään. Hän on levyttänyt Brahmsin 3. pianosonaatin op. 5 f-molli ja valssit op. 39 sekä eri säveltäjien Schubert-sovituksia. Sekä Brahms- että Schubert-levytykset valittiin ”Editors choice” -levytyksiksi arvostetussa Gramophone-lehdessä. Siirala on opiskellut Sibelius-Akatemiassa muun muassa Hui-Ying Liu-Tawaststjernan, professori Matti Raekallion ja professori Ivari Iljan johdolla. Siirala valmistui musiikin maisteriksi keväällä 2003.
Antti Siiralan uralle on mahtunut monta kansainvälisen pianokilpailun voittoa: Beethoven-kilpailun voitto 1997, Lontoon pianokilpailun voitto 2000, Dublinin pianokilpailun voitto 2003 ja Leedsin pianokilpailun voitto 2003. Hän oli Beethoven-kilpailun nuorin osanottaja ja hänelle myönnettiin erikoispalkinto parhaasta myöhäissonaatin (Hammerklavier) esityksestä. Hän oli Dublinin kilpailun historiassa ensimmäinen pianisti, jonka kohdalla tuomaristo on ollut yksimielinen ja sai lisäksi palkinnon parhaasta Mozart-esityksestä. Hän voitti Leedsin kilpailussa myös yleisöäänestyksen.
Siirala on esiintynyt monissa kuuluisissa musiikkisaleissa. Näihin lukeutuvat Wienin Musikverein ja Konzerthaus, Lontoon Queen Elizabeth Hall ja Wigmore Hall, Milanon Sala Verdi, Münchenin Herkulessaal ja Pietarin Filharmonia. Siirala on myös esiintynyt säännöllisesti monilla festivaaleilla kuten Roque d´Anthonerin ja Ruhrin pianofestivaaleilla, Marlboro-festivaaleilla ja Dusznikin Frédéric Chopin -festivaaleilla.
Hän on myös esiintynyt monien kuuluisien kapellimestarien kuten Neeme Järven, Esa-Pekka Salosen, Jukka-Pekka Sarasteen, Sakari Oramon, Osmo Vänskän, Eri Klasin ja Mikko Franckin johdolla sekä muun muassa Birminghamin ja Detroitin sinfoniaorkesterin, Krakovan ja Varsovan filharmonisen orkesterin, Hallé Orchestran, Kymi Sinfoniettan, Tapiola Sinfoniettan, RSO:n, Belgian kansallisorkesterin, English Chamber Orchestran sekä Wienin kamariorkesterin solistina.
Antti Siirala toimi 2007–2008 maailmankuulun Juilliard School of Musicin pianonsoiton assistenttina. Hän työskenteli vuodesta 2013 Saksassa professorina Hochschule für Musik und Theater Münchenissä. Taideyliopiston Sibelius-Akatemian pianomusiikin professorina Siirala aloittaa elokuun alussa 2021.
Antti Siirala on Tuomas Holopaisen pikkuserkku, ja hänellä on paljon muitakin muusikkosukulaisia. Hänen vanhempansa ovat viulisti Merit Palas ja pianisti Jussi Siirala.
El Escorial
thumb|El Escorial kuvattuna kauempaa. thumb|El Escorial thumb|El Escorial
Real Sitio de San Lorenzo de El Escorial on valtava palatsi-, luostari-, museo- ja kirjastorakennuskokonaisuus San Lorenzo de El Escorialin kunnassa Madridin itsehallintoalueella Espanjassa, 45 kilometriä pääkaupungista Madridista luoteeseen.
Historia
Kuningas Kaarle V esitti testamentissaan toiveen uskonnollisen rakennelman rakentamisesta; hän halusi tulla haudatuksi uuteen rakennukseen vaimonsa Isabella Portugalilaisen kanssa. Kaarlen poika Filip II aloitti työt palattuaan vuonna 1559 Flanderista ja nimitti Juan Bautista de Toledon kuninkaalliseksi arkkitehdiksi. Seuraavana vuonna rakennuksen paikaksi valittiin maaseutualue Guadarramavuorten juurelta.
Luostarin perustamiskirja laadittiin 1567, ja se sai nimekseen San Lorenzo el Real del Escorial espanjalaistaustaisen Pyhän Laurentiuksen mukaan. Rakennustyöt aloitettiin 23. huhtikuuta 1563, ja koko kompleksi valmistui 13. syyskuuta 1584. Arkkitehdit Juan Bautista de Toledo, Giambattista Castello ja Juan de Herrera suunnittelivat sen klassiseen tyyliin.
Luostarin ympärille kehittyi tämän jälkeen nykyinen San Lorenzo de El Escorialin kaupunki. Tuli on vahingoittanut El Escorialia useaan kertaan. Vuoden 1671 palon jälkeen siihen rakennettiin uudet katot, jotka suunnittelivat Gaspar de la Peña ja Bartolomé Zumbigo y Salcedo.
Luostari annettiin hieronymiiteille, jotka käyttivät sitä vuoteen 1885, jolloin augustinolaiset korvasivat hieronymiitit. Augistinolaiset käyttävät edelleen luostaria, vaikka se onkin nykyään Patrimonio Nacional -viraston hallinnassa.
Monia El Escorialin maalauksista siirrettiin vuonna 1939 Madridin Museo del Pradoon. Itse luostaria entisöitiin 1950-luvulla Ramón Andradan johdolla.
Se rakennettiin vuosina 1563–1584 kuningas Filip II:n käskystä hautapaikaksi Espanjan kuninkaille ja vastauskonpuhdistuksen tutkimuspaikaksi. Se on halstarinmuotoinen marttyyrikuoleman kärsineen Pyhän Laurentiuksen (espanjaksi San Lorenzo) muistoksi. Espanjalaisittain voittoisa San Quintínin taistelu vuonna 1557 käytiin Pyhän Laurentiuksen päivänä, joten kuningas päätti omistaa luostarin hänelle kiitoksena voitosta.
thumb|left|El Escorialin eteläinen julkisivu. thumb|left|El Escorialin [[puutarhaa.]]
Kulttuuria ja hautoja
Rakennusryhmässä on huomattava taidekokoelma sisältäen muun muassa Tizianin, Tintoretton, El Grecon, Diego Velázquezin, Rogier van der Weydenin, Paolo Veronesen, Alonso Canon, José de Riberan, Claudio Coellon teoksia. Rakennuskokonaisuuteen kuuluu myös kirjasto, jossa on tuhansia muinaisia kirjoituksia.
El Escorialiin on haudattu suurin osa Espanjan Habsburg- ja Bourbon-sukuisista kuninkaista viimeisen 500 vuoden ajalta. Kuninkaallisessa hautakammiossa lepäävät Kaarle I, Filip II, Filip III, Filip IV, Kaarle II, Ludvig I, Kaarle III, Ferdinand VII, Isabella II, Alfonso XII ja Alfonso XIII. Bourbon-suvun kaksi ensimmäistä kuningasta, Filip V ja Ferdinand VI, sekä Savoiji-suvun Amadeus I eivät ole haudattuna luostariin.
El Escorial hyväksyttiin UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuonna 1984. Se on suosittu matkailukohde, ja siellä vieraillaan usein päiväretkillä Madridista.
Ympäröivässä San Lorenzo de El Escorialin kunnassa järjestetään Complutensen yliopiston suosittuja kesäkursseja. Lähellä El Escorialia sijaitsee Santa Cruz del Valle de los Caídos, muistomerkki Espanjan sisällissodassa kaatuneille.
Stan Brakhage
James Stanley ”Stan” Brakhage [ˈbrækədʒ] (14. tammikuuta 1933 – 9. maaliskuuta 2003) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Häntä pidetään yhtenä 1900-luvun tärkeimmistä kokeellisten elokuvien tekijöistä.
Viisi vuosikymmentä kestäneen uransa aikana Brakhage tuotti suuren ja monipuolisen kokoelman lyhytelokuvia, joissa hän tutki erilaisia lähestymistapoja ja tekniikoita, kuten ei-narratiivisuutta, käsivarakuvausta, filmille maalaamista, nopeita leikkauksia, filmin naarmuttamista ja päällekkäisvalotusta. Brakhagea kiinnostivat mytologia, musiikki, runous ja visuaaliset ilmiöt ja hän pyrki näyttämään yksityiskohdissa piileviä yleisiä ilmiöitä. Hänen teostensa teemoja olivat syntymä, kuolema, seksuaalisuus ja viattomuus.
Brakhage aloitti uransa 1950-luvulla, mutta vasta 1960-luvulla hän alkoi saavuttaa enemmän suosiota avantgarde-elokuvapiireissä. Myöhemmin oman ohjaajauransa juonut Jonas Mekas kehui kriitikkona vuolaasti Brakhagen työtä. Yksi Brakhagen avainteoksista on viidessä osassa vuosina 1961–1964 julkaistu, mutta usein yhtenä kokonaisuutena esitettävä Dog Star Man.
Brakhage vieraili Iisalmen Kamera -tapahtumassa heinäkuussa 1991. Jim Sheridanin muotokuva Brakhagesta (Brakhage, Sphinx Productions, Kanada, 1998) esitettiin Yle Teemalla heinäkuussa 2005.
Mansikkatytöt
thumb|Mansikkatytöt patsas Suonenjoella Mansikkatytöt on taiteilija Raimo Heinon tekemä patsas Suonenjoen kaupungintalon edustalla.
Leonid Nikolajev
Leonid Vasiljevitš Nikolajev (10. toukokuuta 1904 Pietari – 29. joulukuuta 1934 Leningrad) oli neuvostoliittolainen kommunisti, joka salamurhasi joulukuussa 1934 Leningradin puoluejohtajan Sergei Kirovin. Tapahtumaa on usein pidetty Stalinin vainojen alkusysäyksenä.
Aiemmat vaiheet
Nikolajev osallistui Venäjän sisällissotaan puna-armeijan riveissä. Hän liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen (NKP) vuonna 1923, opiskeli puoluekoulussa ja työskenteli Leningradissa sekalaisissa puoluetehtävissä, viimeksi NKP:n puoluehistorian instituutissa. Nikolajev erotettiin puolueesta 1930-luvun alussa vähäisen rikkomuksen vuoksi ja vaikka hän sai jäsenkirjansa takaisin huhtikuussa 1934, hänelle ei enää tarjottu töitä. Hän katkeroitui ja alkoi vannoa kostoa puoluejohtajille. Nikolajevin on myös väitetty olleen mustasukkainen Kiroville, joka oli Nikolajevin puoluetyöntekijänä toimineen latvialaissyntyisen vaimon Milde Draulen esimies.
Kirovin murha
Nikolajevin ensimmäinen yritys murhata Kirov 15. lokakuuta 1934 epäonnistui, kun hänet vangittiin Kirovin asuintalon luona aseen kanssa. Hänet kuitenkin vapautettiin, ja 1. joulukuuta 1934 hän onnistui ampumaan Kirovin tämän työpaikalla Smolna-instituutissa Leningradissa. Nikolajev vangittiin välittömästi murhapaikalla. Ensimmäisissä kuulusteluissa hän väitti toimineensa yksin. Pian Neuvostoliiton diktaattori Josif Stalin kuitenkin sekaantui tutkintaan ja väitti kyseessä olevan suurempi salaliitto. Nikolajev pakotettiin allekirjoittamaan tunnustus, jonka mukaan hän oli saanut ohjeet Grigori Zinovjevin ja Lev Kamenevin johtamalta murhasalaliitolta. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin muutamaa viikkoa murhan jälkeen.
Kirovin murhaa on myöhemmin väitetty itse Stalinin tilaamaksi, mutta tätä ei ole koskaan voitu varmasti osoittaa. Länteen loikannut NKVD-upseeri Aleksandr Orlov kertoi muistelmissaan kuulleensa, että Stalin olisi määrännyt NKVD:n johtajan Genrih Jagodan järjestämään murhan ja että Jagoda olisi osoittanut tehtävän alaiselleen Ivan Zaporožetsille, joka vuorostaan olisi löytänyt Nikolajevin. Kirovin murhaa suunnitellut Nikolajev oli kiinnittänyt Kirovin henkivartijoiden huomion seuratessaan Kirovia kaduilla ja joutunut NKVD:n pidättämäksi. Nikolajevia kuulustellut Zaporožets olisi tajunnut löytäneensä haluamansa miehen, järjestänyt hänet vapautetuksi ja antanut hänelle ohjeet. Tämä selittäisi, miksi Nikolajev vapautettiin vielä uudelleen sen jälkeen, kun hänet oli vangittu aseen kanssa Kirovin asunnon läheltä.
Nikolajevin vaimo Draule teloitettiin keväällä 1935. Draule rehabilitoitiin vuonna 1990.
Tapio Karreinen
Teuvo Tapio Karreinen (14. heinäkuuta 1911 Helsinki – 20. tammikuuta 1982 Valkeakoski) oli suomalainen päätoimittaja ja kirjailija.
Karreinen toimi Valkeakosken Sanomien päätoimittajana.
Youssouf Traoré
Youssouf Traoré (2. lokakuuta 1935 San – 11. kesäkuuta 2019 Touna ) oli malilainen sotilas ja poliitikko.
Traoré opiskeli Fréjusin sotakoulussa vuosina 1960–1961 ja liittyi sen jälkeen vastikään perustettuun Malin armeijaan. Hän palveli ensin tasavaltalaiskaartin päällikkönä ja sen jälkeen joukkueenkomentajana Katin varuskunnassa.
Youssouf Traorén uskotaan olleen Moussa Traorén ohella vuoden 1968 vallankaappauksen pääsuunnittelija. Hän toimi aluksi maata hallinneen sotilasjuntan kiistanratkaisijana ja sittemmin tiedotuspäällikkönä ja puhemiehenä. Vuosina 1969–1975 Traoré työskenteli Malin tiedotusministerinä.
Traoré ylennettiin everstiluutnantiksi vuonna 1976. Tammikuussa 1978 hänet nimitettiin opetusministeriksi, minkä jälkeen hän toimi aktiivisesti Moussa Traorén vastaisesta vallankaappausyrityksestä syytettyjen Kissima Doukaran, Karim Dembélén ja Tiécoro Bagayokon pidättämiseksi. Malin kansan demokraattisen liiton perustavassa kokouksessa vuonna 1979 Traoré valittiin puolueen toimeenpanevan keskustoimiston tiedotus- ja kulttuuriasiain sihteeriksi.
Amadou Toumani Touré palautti Youssouf Traorén maineen vuonna 2006. Tämä asui Moussa Traorén naapurina Bamakon Djicoroni Paran kaupunginosassa ja kävi samassa moskeijassa, mutta miehet eivät olleet puheväleissä. Traoré kuoli liikenneonnettomuudessa.
Welshponi
thumb|A-sektion welshponi eli walesinvuoristoponi [[valjakkoajo|valjakkokilpailussa]]
Welshponit (myös walesinponit) ovat ryhmä Walesista, Isosta-Britanniasta kotoisin olevia ponirotuja. Welshponit jaetaan neljään sektioon (A–D) sekä welsh-risteytykseen, Welsh Part-Brediin. Vanhin sektioista on A, Welsh Mountain eli walesinvuoristoponi. Walesin vuorilla on laiduntanut vuoristoponeja vuosituhansien ajan. Karuilla laitumilla niistä on muovautunut vahvoja, älykkäitä ja terveitä poneja. Nykyiset welshponit on jalostettu risteyttämällä parhaita walesilaisia vuoristoponeja muiden muassa arabianhevosen kanssa.
Kiuruvesi-lehti
Kiuruvesi-lehti on 1953 perustettu sanomalehti, joka ilmestyy Kiuruvedellä. Kiuruvesi-lehti on Sanomalehtien Liiton jäsen. Lehti on 1-päiväinen ja ilmestyy keskiviikkoisin. Lehti painetaan Eurotabloid-formaatissa, eli se on kooltaan 315 x 430 mm. Kiuruvesi-lehteä julkaisee Kiuruvesi Lehti Oy ja sen päätoimittajana on Jaana Selander. Kiuruvesi-lehti on valittu Suomen parhaaksi painetuksi paikallislehdeksi yhdessä kuusamolaisen Koillissanomien kanssa vuonna 2019.
Welshponi
Historia
Keltit hallitsivat Alppien pohjoispuolisia alueita vuosisatojen ajan ennen ajanlaskun alkua. Heillä oli pieniä, vankkoja hevosia, joilla oli paksu karva ja jouhet ja jotka olivat erittäin sitkeitä. Myös germaaneilla oli samantyyppisiä pieniä hevosia. Nykyisin tätä hevostyyppiä muistuttavat lähinnä islanninhevonen ja exmoorinponi. Welshponien uskotaan polveutuvan näistä kelttien ja germaanien hevosista. Pohjois-Walesista on löydetty pronssikautisia valjaiden ja kärryjen osia vuosilta 1500 eaa.–500 eaa., ja niistä voidaan päätellä, että ponien on täytynyt olla alle 120 cm korkeita, koska kuolainten pituus (ja näin ollen tuolloisten hevosten suun leveys) on alle 7,5 cm.
Aiemmin luultiin, että jo roomalaiset olisivat risteyttäneet arabianhevosia Walesin vuoristoponien kanssa. Tämä ei kuitenkaan pidä paikkaansa. Julius Caesar perusti kyllä Merioneddshireen siittolan, jonne tuotiin joitakin itämaisia hevosia; nämä eivät kuitenkaan olleet arabeja, joita käytettiin jalostukseen vasta paljon myöhemmin. Lähtiessään Britanniasta 400-luvulla roomalaiset jättivät jälkeensä hevosia, jotka risteytyivät alkuperäisten vuoristoponien kanssa. Koska Walesin vuoristoalue oli eristyksissä vuosisatojen ajan, rotu pysyi yhtenäisenä.
Nykyisten welshponien tyyppi muotoutui 1100- ja 1500-lukujen välisenä aikana. Tuolloin ponien jalostukseen käytettiin arabioriita. Ristiretkeläisten mukana Walesiin saapui itämaisia oriita, joilla astutettiin paikallisia tammoja tavoitteena isokokoisemmat ja jykevämmät hevoset.
Canterburyn arkkipiispa lähetettiin vuoden 1188 tienoilla maakuntiin hevosten ostomatkalle. Hänen mukanaan ollut walesilaisen Breconin arkkidiakoni Giraldus Cambrensis merkitsi muistiin, että Keski-Walesissa Powys-nimisellä paikkakunnalla oli upeita siitosoriita, jotka polveutuivat Roger de Belesmen, Shrewsburyn kreivin, maahantuomista espanjalaisista hevosista. Näitä andalusianhevosen esivanhempia risteytettiin vuoristoponitammojen kanssa, ja tuloksena oli "Powis horse" eli walesincob. Welsh Cobia on brittiarmeija käyttänyt remonttihevosena 1200-luvulta.
Vuonna 1901 walesilaiset ponikasvattajat perustivat rotuyhdistyksen, The Welsh Pony and Cob Societyn. Samaan aikaan avattiin poneille kantakirja. Aluksi kantakirja oli jaettu vain kahteen sektioon, sektioon A (Welsh Mountain) ja B (korkeintaan 137 cm korkeat welshponit). Myöhemmin kasvattajat kehittelivät B-poneista isomman ratsutyyppisen sektion, sektion C. Nykyisten C-ponien isät ovat usein A-sektion poneja. Ensimmäiset kantakirjatut B-tammat olivat suvultaan usein tuntemattomia, ja ne merkittiinkin kantakirjan liiteosaan ja niiden kantakirjanumeroon liitettiin kirjaimet F.S. (Foundation Stock). Usein näiden FS-tammojen suvuista löytyi rodun jalostukseen käytettyjä täysiverisiä. Myös A-sektioon kantakirjattiin FS-tammoja, jotka olivat kuitenkin puhtaita walesinvuoristoponeja; niiden polveutuminen ei vain ollut selvää, koska ne elivät puolivilleissä laumoissa. FS-kantakirja suljettiin 1960, minkä jälkeen kantakirjattavilta poneilta on vaadittu kolme sukupolvea puhtaita, rekisteröityjä welshponeja. Ensimmäinen FS-tammojen sukupolvi merkittiin F.S.1-kantakirjaan, seuraava F.S.2-kantakirjaan ja kolmas pääsi pääkantakirjaan.
Dyoll Starlight WSB 4
Dyoll Starlightia pidetään rodun kantaisänä, ja sen vaikutus rotuun näkyy edelleen. Ennen Starlightia walesinvuoristoponit olivat lähes kaikki mustia, ruunikoita tai rautiaita; Starlightin mukana rotuun tuli uutena värinä kimo, joka nykyään on Welsh Mountain -ponien yleisin väri. Dyoll Starlight syntyi vuonna 1894 ja astui yli 20 vuotta Dyoll-siittolassa. Vuonna 1919 Starlight myytiin lady Wentworthille, kuuluisalle arabianhevoskasvattajalle, ja 1925 edelleen Espanjaan, missä se kuoli 35-vuotiaana. Starlight sai useita jälkeläisiä joista tuli näyttelyvoittajia ja hyviä periyttäjiä. Monet oriit, kuten Dyoll Ballistite (myöh. Grove Ballistite) ja Dyoll King Cole, ovat Starlightin poikia. King Colen pojanpoika, Grove Sprightly, oli kuuluisa näyttelyvoittaja ja show-ori.
Coed Coch Glyndwr WSB 1617
Coed Coch Glyndwr oli syntyessään heikko varsa. Se melkein menehtyi ollessaan nuori, mutta ohikulkumatkalla ollut poika pelasti sen. Glyndwr sai kasvussa ikätoverinsa kiinni vasta kaksivuotiaana. Se myytiin 1937 huutokaupassa, kun Coed Coch -siittolan pitäjä neiti M. Brodrick lopetti kasvatustoiminnan. Glyndwrin hinnaksi tuli 45 guineaa, ja sen osti liikemies nimeltä S. Walton. Huutokaupan kallein poni oli ori Coed Coch Serliw, joka maksoi 63 guineaa. Glyndwrin kasvattaja neiti Brodrick osti Glyndwrin pian takaisin huomatessaan oriin olevan kaksivuotiaaksi erityisen näyttävä, ja se pysyi Brodrickin omistuksessa vuoteen 1943. Vuoden 1939 Glyndwr oli vuokralla Criban-siittolassa ja jätti sinne merkittävän oriin Criban Winston. Glynwr toimi jalostusoriina myös Cui-, Crabbet-, Clan-, Shalbourne-, Twyford- ja Coedowen-siittoloissa. Clan-siittolaan Glynwr jätti hyvin paljon isäänsä muistuttavan oriin Clan Dubail. Coed Coch -siittolaan Glynwr jätti 25 oria ja 25 tammaa, jotka myöhemmin voittivat Royal Welsh Show Champion -tittelit vuosina 1947–1972. Näistä 38 oli Glyndwrin suoria jälkeläisiä, loput toisen polven jälkeläisiä. Coed Coch Glynwriä ei muisteta suurena näyttelyponina vaan nimenomaan jalostusoriina. Glynwr jätti Welsh Mountain -poneihin pysyvän leiman.
Coed Coch Madog WSB 1981
Varsana Madog ei ollut mitenkään erikoinen poni, ja se myytiinkin muutamia kertoja eteenpäin. Madogin kasvattaja neiti Brodrick päätti kuitenkin ostaa Madogin takaisin myydäkseen sen edelleen ulkomaille. Brodrick vei Madogin näyttelyyn, ja komistunut ori saikin toisen sijan eikä ollut enää myytävänä. Vanhempana oriina Madog oli voittamaton: se saavutti 139 ykköspalkintoa ja 63 champion-titteliä sekä lisäksi 53 muuta mitalia ja pokaalia. Näyttelytuloksistaan huolimatta Madogin nimi on Coed Coch Glyndwrin tavoin jäänyt rodun historiaan nimenomaan huippuperiyttäjänä. Nykypäivän näyttelychampioneista lähes jokainen polveutuu Madogista jotakin kautta. Madog kuoli 38-vuotiaana vuonna 1978.
Welshponi (sektio B) (walesinponi)
Puhdasrotuisen Welsh B sektion ponin suvussa saa olla vain A ja B sektioiden poneja. Muita Welsh sektioita ei sallita.
Welsh B sektion poneja käytetään usein lasten ja nuorten ratsuina. Niitä nähdään myös kilparadoilla sekä koulu-, että esteratsastuksessa. B-poni on tyypiltään Welsh sektio A:n ja ratsuponin välistä. B-poneilla on luontainen hyvä hyppykyky ja hyvä tasapaino.
Cob-tyyppinen welsh (sektio C) ja welsh cob (sektio D) (walesincobit)
thumb|250px|C-sektion welsh-poni (cob-tyyppinen walesinponi) näyttelyssä thumb|250px|D-sektion welsh-poni (walesincob) [[valjakkoajossa]]
Welshponit Suomessa
Walesinponeja alettiin tuoda Suomeen 1960-luvulla. Eri sektioiden welshponeja on Suomessa nykyään noin 750, ja varsoja rekisteröidään vuosittain noin 50. Welshponeilla on Suomessa myös kantakirja
Jennifer Doudna
Jennifer Anne Doudna ([]; s. 19. helmikuuta 1964 Washington, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen biokemisti. Hän on tutkinut urallaan RNA:n rakennetta ja toimintaa. Hänen tunnetuin löytämänsä on CRISPR/Cas9-niminen geenitekniikkamenetelmä. Doudnalle myönnettiin yhdessä Emmanuelle Charpentierin kanssa Nobelin kemianpalkinto vuonna 2020 genomien muokkausmenetelmien kehittämisestä.
Jokerien historia
Jokerit nousi pian perustamisensa jälkeen kansalliselle huipulle voitettuaan Suomen-mestaruuden keväällä 1973. Vuosikymmenen puolivälissä menestys kuitenkin taantui. Seura ajautui talousvaikeuksiin, ja 1970-luvun lopulta aina 1980-luvun jälkimmäiselle puoliskolle asti se joutui lähes jatkuvasti taistelemaan sarjapaikastaan. Lopulta keväällä 1987 Jokerit putosi I-divisioonaan. Se palasi liigaan syksyksi 1989, mutta seura oli käytännössä konkurssikypsä. Uuden omistajan, Harry Harkimon, johdolla seura kuitenkin nousi takaisin huipulle voittaen 1990-luvun aikana neljä Suomen-mestaruutta ja yhden hopean. Uudelle vuosituhannelle tultaessa menestys heikkeni, vaikkakin seura voitti vielä mestaruuden vuonna 2002, hopeaa vuosina 2000, 2005 ja 2007 sekä pronssia vuonna 2012. Vuosina 2014–2022 Jokerit pelasi KHL-sarjassa, minkä jälkeen se yrittää palata Suomen sarjoihin.
Historiansa aikana joukkue on voittanut yhteensä kuusi Suomen-mestaruutta, kuusi hopeaa ja kaksi pronssia. Lisäksi se on saavuttanut muun muassa kaksi Euroopan cupin mestaruutta sekä Continental Cupin voiton. KHL:ssä Jokerit saavutti divisioonan mestaruuden vuonna 2016.
Töölön Vesasta Jokereiksi: 1967–1969
pienois|Jokereita edelsi [[Töölön Vesa. Kuvassa pelaajat Veikko Haapakoski, Pentti Simola ja Kai Halimo vuosien 1955–1964 välisenä aikana.]] Jokerien jääkiekkotoiminnan juuret ovat urheiluseura Töölön Vesassa, joka pelasi ensimmäistä kertaa jääkiekon SM-sarjassa kaudella 1955–1956. Vesan sarjataso vaihteli 1960-luvulla SM-sarjan ja Suomensarjan välillä. Helmikuun lopulla 1967 Vesa hävisi HIFK:lle uusintaottelun noususta SM-sarjaan. Seuran velat olivat nousseet noin 80 000 markkaan. Varsinkin jääkiekkotoiminta rasitti taloutta, joten seuran sisällä kännistyivät keskustelut sen lopettamisesta. Vesa pyöritti Helsingin laajinta junioritoimintaa, minkä vuoksi lopettamista tai yhdistymistä muihin helsinkiläisseuroihin ei pidetty hyvänä ajatuksena.
Rakennusmestari ja entinen Helsingin Pallo-Toverien puheenjohtaja Aimo Mäkinen oli aiemmin yrittänyt yhdistää helsinkiläisen pesäpallon yhden katon alle, mikä ei kuitenkaan ollut onnistunut. Mäkinen alkoi pikku hiljaa kiinnostua jääkiekosta, jonka suosio oli Helsingissä nousussa, ja hän oli jo muutaman vuoden ajan tukenut Vesan jääkiekkoa. Vesan talous ajautui kriisiin, minkä vuoksi seuran hallitus ja Mäkinen kokoontuivat lokakuun 1967 lopulla. Mäkinen lupasi maksaa veloista puolet sillä ehdolla, että Vesan edustus- ja juniorikiekkoilu siirtyisivät hänen johtamalleen uudelle jääkiekon erikoisseuralle. Mäkinen halusi Helsinkiin HIFK:n rinnalle toisen menestyvän jääkiekkojoukkueen. Vesan seurajohto hyväksyi kaupan, ja myös pelaajat suostuivat siirtymään uuteen seuraan, jolla ei vielä ollut nimeä. Joukkueeseen jäi siten myös sen tähtipelaaja Timo Turunen, joka oli jo ehtinyt harjoitella kesän HIFK:ssa. Vesan nuori joukkue pysyi koossa, mikä antoi uudelle seuralle urheilullisesti hyvät lähtökohdat.
Uuden seuran nimen keksimiseksi kokoonnuttiin usean henkilön voimin. Ehdotuksia olivat aluksi esimerkiksi Ritarit ja Helsinki Hockey-Team. Lopulta Veikkauksen osastopäällikkö ja Vesan joukkueenjohtaja Raimo Kähkönen keksi nimen Jokerit. Hän piti uuden porilaisjoukkueen Ässien nimestä ja tajusi jokerin olevan pataässää parempi pelikortti. Esikuva logolle löytyi sekin korttipakasta. Nimeen liittyi kuitenkin pari epäselvyyttä, sillä yhdistysrekisteristä löytyi käpyläläinen palloseura Jokerit ja Tikkurilan väritehtailla oli Jokeri-maali. Käpylän Jokerien toiminta oli kuitenkin loppunut jo kauan sitten, ja Tikkurilan maalitehdas ryhtyi sponsoroimaan uutta seuraa.
pienois|pysty|Jokerien perustaja [[Aimo Mäkinen.]] Virallisesti Jokerit aloitti toimintansa 27. lokakuuta 1967, jolloin pidettiin perustamiskokous. Kokouksessa olivat läsnä Mäkinen ja ”minijohtokunta”, johon kuuluivat maalarimestarit Eino Syrjänen ja Reino Vilen sekä taloudenhoitaja Keijo Tamminen. Mäkinen ilmoitti rakentavansa Helsinkiin uuden suurseuran, mutta että hän ei hanki pelaajia HIFK:sta. Visiona oli, että Jokerien kaikki pelaajat olisivat ajan mittaan sen junioritoiminnan omia kasvatteja, mikä edellyttäisi laajan nuorisokiekkoilun aloittamista. Jokereita alettiin kehittää Vesan toiminnan pohjalta.
Uusi seura julkistettiin yleisölle 6. marraskuuta, jolloin ruotsinkielinen päivälehti Nya Pressen julkaisi uutisen aiheesta.
Jokerien ensimmäisenä valmentajana aloitti tiivistä puolustuspelaamista ja nopeaa vastaiskupeliä kannattanut Jorma Salmi, joka vaati pelaajilta aiempaa tiukempaa harjoittelukuria. Jokerien ensimmäinen peli oli 10. marraskuuta 1967 pelattu harjoitusottelu pääsarjatasolla SM-sarjassa pelannutta Upon Palloa vastaan. Pelaajat esiintyivät ottelussa Vesan paidoissa, sillä uudet peliasut eivät olleet vielä valmistuneet. Ottelu päättyi Jokerien 4–3-voittoon. Joukkueen historian ensimmäisen maalin teki Olli J. Hietanen.
Ensimmäiset kaksi kauttaan Jokerit pelasi toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Suomen sarjassa. Ennen kauden 1967–1968 alkua Jokerit oli Rauman Lukon ohella sarjan suurin suosikki. Joukkueen ensimmäinen sarjaottelu oli vieraspeli Karhu-Kissoja vastaan 23. marraskuuta 1967. Joukkue otti siitä 7–1-vierasvoiton. Ensimmäisen sarjaottelun maalin teki Timo Neira ja ensimmäisen rangaistuksen sai Osmo Kuusisto. Lukko voitti sarjan häviämättä otteluakaan, toiseksi sijoittunut Jokerit jäi siitä kahdeksan pisteen päähän. Jokerien tehokkain pelaaja oli Timo Turunen, joka teki 18 pistettä 12 ottelussa (13 maalia ja 5 syöttöä). Kauden jälkeen Jorma Salmi siirtyi Mestaruussarjaan nousseen HIFK:n valmentajaksi.
pienoiskuva|Jokerit juhlii nousua SM-sarjaan keväällä 1969. Kauden 1968–1969 ainoa tavoite oli sarjanousu, sillä seuran talous ei kestäisi kolmatta kautta alemmalla sarjatasolla. Joukkuetta vahvistettiin edelliskaudesta, ja uutena tulokkaana seuraan tuli muun muassa Tapparan puolustaja Antti Perttula. Kauteen lähdettäessä valmentajavastuuta kantoi Martti Sarlin, joka kuitenkin sai pian lähteä pelaajien kyllästyttyä valmentajaan, joka huusi kentänlaidalta ohjeita megafonilla. Edelliskauden valmentaja Jerry Salmi ei viihtynyt paikallisvastustajassa ja palasi Jokereihin. Sarlinin jäljiltä valmentajavastuu siirtyi kuitenkin Jorma Kyntölälle. Seuran taustalla vaikutti myös Gustav Bubník, joka Kyntölän kanssa analysoi ottelut.
Sarjasysteemi oli muuttunut kaudelle 1968–1969, sillä Suomen sarjan lohkojen kaksi parasta etenivät karsintoihin eikä mikään joukkue enää noussut suoraan. Jokerit selvitti tiensä karsintoihin etelälohkon voittajana. Alkusarjan toisen sijan vei Jokerien kanssa tasapisteissä ollut TPS, joka jäi heikomman maalieron vuoksi toiseksi. Jokerit voitti ensimmäisessä karsintasarjan ottelussaan Kiekko-Pojat Mäntän lumipyryssä 1–2. Seuraavissa otteluissa kaatuivat JoKP ja TPV. Nousun kannalta ratkaisevana otteluna pidettiin TPS:n ja Jokerien kohtaamista. Alkusarjassa joukkueiden molemmat keskinäiset ottelut olivat päättyneet tasatulokseen 3–3. Karsintasarjan ottelussa Jokerit pelasi tiukkaa miesvartiointia. Ketju Neira–Hietanen–Kari Puolimatka eliminoi täysin Juhani Wahlstenin johtaman TPS:n ykkösketjun. Jokerit voitti ottelun lukemin 2–3. Viimeisessä karsintasarjan ottelussa se kukisti Hilparan ja varmisti näin sarjanousun.
Pääsarjaan ja ensimmäinen mestaruus: 1969–1973
pienois|pysty|[[Lauri Mononen oli Aimo Mäkisen nimekkäimpiä hankintoja Jokerien ensimmäiselle SM-sarjakaudelle 1969–1970.]] Jokerien ensimmäinen SM-sarjakausi oli 1969–1970. Aimo Mäkinen oli aloittanut ennennäkemättömän joukkueenrakentamisen, ja joukkue sai ensimmäiselle SM-sarjakaudelleen lukuisia nimekkäitä vahvistuksia. Mäkisellä oli tapana tarjota pelaajille suoraan rahaa niin pitkään, kunnes sopimus syntyi. Joukkueeseen liittyivät muun muassa maajoukkuepelaajat Veli-Pekka Ketola, Henry Leppä, Erkki ja Lauri Mononen sekä puolustaja Ilpo Koskela. Muita tulleita olivat muun muassa Timo Sutinen, Pertti Nurmi, Alpo Suhonen ja Pertti Arvaja. Maalivahdiksi tuli HIFK:sta Eero Holopainen ja valmentajaksi toimintansa lopettaneesta Upon Pallosta Aulis Hirvonen. Pelaajista parhaiten esillä olivat Turunen ja Ketola, jotka sijoittuivat SM-sarjan pistepörssissä sijoille neljä ja viisi. Joukkueen pelaajisto oli taustoiltaan hajanainen. Sarjan toisella puolikkaalla joukkue hitsautui ja lopullinen sijoitus oli viides.
Samanaikaisesti edustusjoukkueen rakentamisen kanssa Jokerit organisoi Itä-Helsinkiin Kanada-sarjan, joka oli suunnattu seuran omille junioreille. Idea saatiin Tampereen Ilveksen samankaltaisesta järjestelmästä, ja Kanada-sarjassa kiekkoharrastuksensa aloitti usea tuleva huippupelaaja. Sarja käynnistyi vuonna 1969. Aimo Mäkisen haaveena oli saada sitä kautta kasvatetuksi edustusjoukkue täysin omista junioreista, mikä ei kuitenkaan koskaan toteutunut. Juniorien Kanada-sarja tosin tuotti nopeasti tuloksia: D-juniorit voittivat Suomen-mestaruuden keväällä 1973 ja sekä B-, C- että E-pojat kaudella 1975–1976. Vahvan ja järjestelmällisen juniorityönsä avulla Jokerit sai kannattajia erityisesti nuorten keskuudesta.
Ensimmäisen SM-sarjakauden jälkeen joukkue muuttui paljon, kun pois lähtivät Ketola, Suhonen, Perttula ja kovaotteinen puolustaja Osmo Kuusisto. Kaudelle 1970–1971 Jokerit sai yhden huippupelaajan lisää, kun Seppo Repo liittyi joukkueeseen osittain paikkaamaan Ässiin palannutta Ketolaa. Jokereihin siirtyi myös Jouko Öystilä, joka pelasi Ilpo Koskelan puolustajaparina myös Suomen maajoukkueessa. Jääkiekko oli muuttunut yhä fyysisemmäksi, mikä ei kuitenkaan sopinut Jokerien nopeille mutta hentoisille pelaajille. Joukkue tarvitsi voittavan pelityylin, ja uusi valmentaja Matti Lampainen toi Jokereihin sille ominaisen taitokiekon. Joukkue luisteli kovaa, liikutti kiekkoa nopeasti ja pelasi omilla vahvuuksillaan. Kauden aikana Jokerit oli lähellä ensimmäistä Suomen mestaruuttaan. Se voitti runkosarjan mutta pelasi jatkosarjassa heikosti ollen siinä vasta viides. Lopullinen sijoitus oli mestaruuden voittaneen Porin Ässien jälkeen toinen.
Jennifer Doudna
Nuoruus ja opiskelu
Doudna kiinnostui jo nuorena tieteestä ja Havaijin kauniista luonnosta. Kiinnostus biokemiaan heräsi, kun hän oli 12- tai 13-vuotias. Tuolloin hän luki James Watsonin henkilökohtaisen todistuksen DNA:n kaksoiskierteen löytämisestä ja kuuli nuoren naistieteilijän opetuksen siitä, kuinka normaalista soluista tuli syöpäsoluja. Molemmat Doudnan vanhemmat tukivat hänen tiedeinnostustaan.
Jokerien historia
Pääsarjaan ja ensimmäinen mestaruus: 1969–1973
pienoiskuva|[[Timo Sutinen pelaa HIFK:ta vastaan vuonna 1971.]] Ennen kauden 1971–1972 alkua Jokerit menetti Seppo Revon ja Lauri Monosen Karhu-Kissoihin. Kaksi ensimmäistä pääsarjakautta olivat köyhdyttäneet Aimo Mäkistä, eikä joukkue kuulunut ennakkosuosikkeihin. Jokerit nosti pelaajia edustusjoukkueeseen lähinnä kakkosjoukkue Peikoista. Jokereissa pelasi kauden aikana myös sen historian ensimmäinen ulkomaalaispelaaja, kun kanadalainen maalivahti Dwight Watson oli kokoonpanossa seitsemässä ottelussa. Joukkueen tärkeimpänä pelaajana jatkoi kuitenkin Timo Turunen, joka sijoittui pistepörssissä viidenneksi. Aiempaa kapeampaa pelaajarinkiä Jokerit kompensoi joukkuehengellä ja valmentaja Lampaisen kyvyillä, ja joukkue ylsi sarjan kärkipäähän. Jokerit oli runkosarjan viides ja ylemmän loppusarjan toinen. Lopullinen sijoitus oli neljäs, kaksi pistettä kolmanneksi sijoittuneelle HIFK:lle hävinneenä. Mitaleille joukkueen pelaajamateriaali oli liian kapea ja kokematon, ja monet ottelut Jokerit pelasi ainoastaan kolmella puolustajalla. Puolustajista Ilpo Koskela oli kentällä käytännössä koko ajan.
Welshponi
Aiheesta muualla
Merlyn mynydd Cymreig Welsh Cob Welsh Mountain
Jokerien historia
Pääsarjaan ja ensimmäinen mestaruus: 1969–1973
Keväällä 1972 Jokerit suunnitteli fuusioituvansa HJK:n ja Karhu-Kissojen kanssa. Suunnitelma kariutui Aimo Mäkiseen, joka Kanada-sarjan päätöstilaisuudessa liikuttui paikalla olleesta yli 600 juniorin joukosta. Mäkinen totesi puheessaan, että jos fuusio halutaan tehdä, uuden seuran nimi olisi Jokerit. Seuran yli 80 juniorihuoltajaa olivat alusta alkaen olleet yhdistymistä vastaan. Fuusio olisi merkinnyt juniorityön luhistumista, sillä HJK:n ja Karhu-Kissojen johtomiehille tärkeää oli vain edustuskiekkoilu. Huoltajat, vanhemmat ja pojat olivat kolmessa vuodessa oppineet pitämään Jokereita omana joukkueenaan, jonka eteen oli tehty työtä vuorotta ilman palkkaa. Jokerit merkitsi heille Itä-Helsingin ylpeyttä ja itsetunnon ylläpitäjää.
Samana keväänä Jokerien toiminnan jatkuminen oli epävarmaa. Edellinen kausi oli ollut taloudellisesti raskas, ja Mäkisen kiinnostus seuraan alkoi hiipua. Maaliskuussa hänen oli tarkoitus ilmoittaa Kauppakorkeakoululla toiminnan päättymisestä. Juhlasalin monisatapäinen juniorijoukko sai kuitenkin Mäkisen muuttamaan mieltään vielä puhujapöntössä, jolloin lopettamisilmoitus muuttuikin jatkamisilmoitukseksi. Mäkiselle ei oltu tavallisuudesta poiketen kirjoitettu puhetta valmiiksi, minkä vuoksi hän joutui improvisoimaan.
pienois|Suomen-mestaruuden voittanut Jokerien joukkue kaudelta 1972–1973. Ensimmäisen Suomen-mestaruutensa Jokerit saavutti uudella piste-ennätyksellä kaudella 1972–1973. Aiemmat vaikeudet olivat hitsanneet joukkueesta yhtenäisen. Joukkueeseen oli tehty myös nimekkäitä hankintoja, kuten Karhu-Kissoista palannut Lauri Mononen ja HJK:sta tullut Seppo Suoraniemi. Vanhoista pelaajista Timo Turunen muodosti Timo Sutisen kanssa SM-sarjan pistepörssin kärkikaksikon ja teki myös maaliennätyksen. Maalivahdiksi oli hankittu maajoukkuepelaaja Jorma Valtonen, jonka torjunnat olivat keskeisessä osassa. Mononen sen sijaan oli lähes koko kauden ajan kolmosketjun laituri, sillä valmentaja Matti Lampainen ei nähnyt syytä rikkoa kahta vahvaa kentällistä. Mononen jätti seuran kauden jälkeen.
Tasaista vajoamista: 1973–1982
Jokerien menestys ei kestänyt kauan, sillä seuraavalla sarjakaudella 1973–1974 joukkue sijoittui mitalien ulkopuolelle neljänneksi. Timo Sutinen voitti kuitenkin pistepörssin. Valmennuksessa Matti Lampaisen oli korvannut tilapäisesti Koho-mailatehtaan johtaja Rauli Virtanen. Hänen ajamansa kanadalaisvaikutteinen, aggressiivinen pelityyli erosi selvästi aiemmasta ja oli pelaajille vaikea toteuttaa. Virtanen erosi, ja Lampainen palasi valmentajaksi jo sarjaneljänneksen jälkeen syksyllä 1973. Valmentajanvaihto ei tuonut toivotunlaista ryhtiliikettä, vaan ongelmana oli peliotteiden epätasaisuus. Edelliskauden mestaruus oli tyydyttänyt menestymisen nälkää, ja loukkaantumiset sotkivat kokoonpanoa.
Jokerit menetti kesällä 1974 tärkeän maalivahtinsa Jorma Valtosen FoPS:aan ja puolustaja Seppo Suoraniemen Turkuun. Uudet vahvistukset olivat nuoria lupauksia. Valtosen korvaajaksi hankittiin Hannu Kamppuri, ja Karhu-Kissoista Jokereihin siirtyivät Kapasen veljekset Jari ja Hannu. Päävalmentajaksi nimitettiin neuvostoliittolainen entinen maajoukkuehyökkääjä ja moninkertainen maailmanmestari ja olympiavoittaja Boris Maiorov. Omista junioreista edustukseen nostettiin muun muassa myöhemmin seuran lääkärinä työskennellyt Ismo Syvähuoko. Kokematon joukkue aloitti kauden 1974–1975 heikosti ja etenkin puolustus oli vaikeuksissa. Jokerit oli ensimmäisen neljänneksen jälkeen sarjassa viimeisenä, mutta kevättä kohden tilanne parani. Joukkue menetti mahdollisuutensa pronssiin hävittyään päätöskierroksella, joten loppusijoituksena oli toinen peräkkäinen neljäs tila. Sutinen voitti jälleen pistepörssin.
Vuonna 1975 käynnistyi uusi SM-liiga, jossa Jokereilla alkoi jyrkkä alamäki. Seuran juniorit menestyivät omissa sarjoissaan erinomaisesti, mutta omat kasvatit eivät ehtineet kasvaa liigapelaajiksi syöksykierrettä katkaisemaan. Samalla joukkueesta lähti jatkuvasti tärkeitä pelaajia. Kaudeksi 1975–1976 Jokerit menetti monivuotisen luottopuolustajansa Ilpo Koskelan Reippaaseen ja Timo Sutisen FoPS:aan. Timo Kyntölä lopetti uransa. Maiorov hankki joukkueeseen neuvostoliittolaispuolustaja Valeri Kuzminin, joka ei vastannut odotuksia. Lappeenrannasta tuli Ilkka Kaarna. Jokerien sijoitus runkosarjassa oli kuudes, mikä ei riittänyt pudotuspeleihin. Ratkaisuksi muodostuivat viisi viimeistä ottelua, jotka kaikki Jokerit hävisi. Hannu Kapanen, Timo Turunen ja Henry Leppä ylsivät pistepörssissä kymmenen kärkeen. Päävalmentaja Maiorov oli pettymys Aimo Mäkiselle, jonka mielestä joukkue pelasi hänen kanssaan liian pehmeästi. Maiorov erotettiin kauden jälkeen.
Kaudella 1976–1977 Jokerien valmentajaksi tuli Jorma Borgström, joka oli aiemmin edustanut Jokereita sekä pelaajana että valmentajana. Pelaajia alkoi näihin aikoihin siirtyä kiihtyvissä määrin Suomesta ulkomaille, ja Jokerit menetti kapteeni Timo Turusen Ruotsiin ja Henry Lepän Sveitsiin Luganoon. Jokerit oli sarjan kärkisijoilla aina runkosarjan puoliväliin asti. Loppukaudesta joukkue hyytyi ja jäi seitsemänneksi, kahdeksan pisteen päähän pudotuspelipaikasta. Ongelmia oli ennen kaikkea hyökkäyksessä, sillä Jokerit teki sarjassa toiseksi vähiten maaleja. Aimo Mäkinen halusi Jokerien pelaavan kovempaa peliä, minkä vuoksi rangaistusmäärät kasvoivat edelliskaudesta yli kolmasosalla. Hannu Kapanen rikkoi Jokerien jäähyennätyksen mutta oli myös joukkueen sisäisen pistepörssin toinen. Takavuosia heikompien otteiden myötä kotiotteluiden yleisömäärät laskivat ja ottelukohtainen keskiarvo oli vajaat 4 000 katsojaa ja seuraavalla kaudella enää 2 900.
Nuoren joukkueen vaikeudet jatkuivat kaudella 1977–1978. Hannu Kapanen lähti HIFK:hon, mutta Henry Leppä palasi Luganosta ja NHL:n St. Louis Bluesista Jokereihin liittyi kanadalaishyökkääjä Chuck Lefley. Jokerit vaihtoi kauden aikana päävalmentajaa kahdesti. Ensin sarjaneljänneksen jälkeen Jorma Borgström erosi ja hänen tilalleen tuli tiukkaa kuria ylläpitänyt Jorma Katainen. Pelaajat eivät sopeutuneet hänen metodeihinsa, vaan Jokerit ajautui kohti liigakarsintoja. Katainen erotettiin ja hänet korvasi Ruotsista palannut Timo Turunen. Jokerit jäi sarjassa viimeiseksi. Jokerit kuitenkin varmisti sarjapaikkansa liigakarsintojen viimeisellä kierroksella. Jokerien niin sanottu nallipyssyketju hajosi kauden jälkeen lopullisesti, kun Timo Turunen siirtyi valmentamaan Espooseen ja Pentti Hiiros lähti Saksaan. Kauden 1977–1978 joukkueessa pelasi ensimmäiset liigapelinsä Kanada-sarjan kasvatti Jari Kurri.
Aimo Mäkinen lähetti kesällä 1980 erokirjeen päävalmentaja Väisäselle, joka ei kuitenkaan suostunut väistymään. Väisäsen mielestä Mäkinen vaati hänelle potkuja tekaistuin perustein, koska hän oli puolustanut pelaajia palkkariidoissa. Mäkinen luopui Jokerien edustusjoukkueesta 13 vuoden johtamisen jälkeen, ja uuden taustaryhmän kokosi HJK:n junioreita johtanut Tapani Korpela. Mäkinen jatkoi seuran juniorikiekkoilun parissa Helsingin Jokerit ry:n puheenjohtajana ja kunniapuheenjohtajana. Valmentajista riideltiin, kun pelaajat puolustivat valmennuskaksikkoa Väisänen–Malinen, mutta Mäkinen vaati tilalle Jokerien A-junioreita valmentaneita Olli Hietasta ja Jari Kinnusta. Mäkinen uhkasi myydä Jokerien liigapaikan HPK:lle, jolloin pelaajat perääntyivät kiistassa. Kaudella 1980–1981 Jokerit säilytti sarjapaikkansa jälleen karsintojen kautta. Joukkue oli jälleen menettänyt tärkeitä pelaajia, ja tilalle oli vaikeuksia saada uusia. Lopullinen sijoitus oli yhdeksäs.