cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yleissivistys
Käsitteen historia
Koska yleissivistys saavutettiin 1800-luvun näkemyksen mukaan oppikouluissa, joihin vain kansan vähemmistöllä oli mahdollisuus, se sai eksklusiivisen merkityksen. Kansansivistystyöllä, jota edustivat muun muassa yleiset kirjastot sekä kansan- ja työväenopistot, pyrittiin kuitenkin tarjoamaan myös alempiin luokkiin kuuluneille tilaisuus henkiseen kasvuun ja itsensä kehittämiseen. Koska yleissivistysideaalin mukaan sivistynyt ihminen oli myös poliittisesti tietoinen yksilö, kansansivistystyöllä oli myös poliittisia päämääriä.
Arthur Danto
thumb|upright|Arthur Danto Arthur Coleman Danto (1. tammikuuta 1924 Ann Arbor, Michigan – 25. lokakuuta 2013 New York City) oli yhdysvaltalainen analyyttisesti suuntautunut filosofi, taidekriitikko ja professori. Hänet tunnetaan filosofisesta estetiikasta ja historianfilosofiastaan. Danto vaikutti oleellisesti muun muassa George Dickien institutionaaliseen taideteoriaan.
Professori Danto opetti Columbian yliopistossa New Yorkissa vuodesta 1951 alkaen.
Taidemaailma
Arthur C. Danto tunnetaan erityisesti taidemaailman käsitteestään, jonka teorian hän julkaisi vuonna 1964 esseessään The Artworld.
Danto väitti, että objektille myönnetään taiteen asema, jos se voidaan käsitteellisesti yhdistää sellaisiin objekteihin, joita on jo aikaisemmin pidetty taiteena ja jos se vaatii teoreettisen väitteen – esteettisen teorian – tuon yhdistämisen oikeuttamiseksi.
Taidemaailmalla on Danton mukaan oma kielensä. ”Ei ole olemassa taidetta ilman niitä, jotka puhuvat taidemaailman kieltä.” Hän käytti Augustinuksen vertausta: ”Taidemaailma vastaa reaalimaailmaa jossain määrin samalla tavalla kuin Jumalan kaupunki vastaa maallista kaupunkia. Tietyt objektit, kuten tietyt yksilötkin nauttivat kaksoiskansalaisuudesta, mutta ... on syvä perusero taideobjektien ja todellisten esineiden välillä.”
”Maailman on oltava valmis tiettyihin asioihin, niin taidemaailman kuin todellisenkin maailman”, kirjoitti Danto. ”Taiteen teorioiden rooli, niin tänään kuin aina ennenkin, on aikaansaada taidemaailma ja taide mahdolliseksi.”
Ruotsin kunnallisvaalit 2022
Ruotsin kunnallisvaalit 2022 järjestettiin 11. syyskuuta 2022, ja niissä valittiin 12 614 kunnanvaltuutettua Ruotsin 290 kunnan kunnanvaltuustoihin. Samana päivänä järjestettiin valtiopäivävaalit ja aluevaalit.
Äänestyskortit jaettiin postissa 16.–24. elokuuta, ja ennakkoäänestys alkoi 24. elokuuta.
Kunnalliset kansanäänestykset
Samanaikaisesti kunnallisvaalien kanssa järjestettiin neljä kunnallista kansanäänestystä:
Kaakonkimalainen
Kaakonkimalainen (Bombus schrencki) on oranssiselkäinen, vaaleakylkinen ja raidallinen kimalaislaji. Sen naama ja vatsapuoli ovat mustat, ja lonkissa on valkoiset karvatupsut. Kuningatar on pituudeltaan 17–20 millimetriä, työläinen 9–15 millimetriä ja koiras 10–14 millimetriä.
Kaakonkimalaista tavataan monenlaisista paikoista, kuten niityiltä, pellon- ja tienreunoilta, pihoilta ja puutarhasta sekä metsästä. Sen pesä on maassa lähellä maanpintaa esimerkiksi kulottuneen heinän sisällä. Laji suosii ravintonaan hernekasveja kuten virnoja ja apiloita. Kaakonkimalainen esiintyy laajasti Siperiassa, ja Suomessa sitä esiintyy maan kaakkoisosissa.
Piero de’ Medici
Piero de’ Medici on ollut ainakin seuraavien Medici-sukuisten henkilöiden nimi:
Adaptiivinen älyantenni
Adaptiivinen älyantenni on antenni, jonka ominaisuuksia voidaan muuttaa ulkoisella ohjauksella. Adaptiiviset älyantennit ovat useimmiten antenniryhmiä.
Yksinkertainen adaptiivinen älyantenni on kahden antennin ryhmä, jossa toisen antennin syöttöjohdossa yhteiseen antenniliitäntään on säädettävä viivelinja. Tällaisen antenniryhmän keskeisin ominaisuus on se, että toisen antennin viivettä säätämällä saadaan mielivaltaisesta suunnasta tuleva häiriö- tai häirintälähetys nollattua. Tällöin yhteiseen antenniliitäntään tulevien radioaaltojen keskinäinen vaihe-ero on 180 astetta eli ne kumoavat toisensa.
Tällaiset antenniryhmät ovat tärkeitä elektronisessa sodankäynnissä. Niillä voidaan pienentää merkittävästi häirinnän vaikutusta.
Tutka-alueen adaptiivisissa antenneissa saattaa olla satoja, jopa tuhansia antenneja, joita ohjataan yksilöllisesti tai ryhmissä. Näin saadaan aikaiseksi muun muassa: Tällainen suuri adaptiivinen antenni vaatii hyvin suuren laskentakapasiteetin ja sen takia tehokkaita tietokoneita ohjaukseensa.
Longyu
thumb|Keisarinna Longyu. Longyu (myös Xiaodingjing; 1868 – 22. helmikuuta 1913) oli Kiinan keisarinna ja myöhemmin leskikeisarinna, joka toimi Kiinan keisarikunnan viimeisenä sijaishallitsijana lapsikeisari Pu Yin valtakauden lopussa vuosina 1911–1912.
Longyu kuului mantšuylimystön Yehenara-klaaniin ja oli leskikeisarinna Cixin veljentytär. Longyu oli vuodesta 1889 keisari Guangxun puoliso. He olivat myös serkkuja. Avioliitto oli Cixin järjestämä, mutta Longyu ja Guangxu eivät pitäneet toisistaan eivätkä saaneet lapsia. Guangxun kuoltua vuonna 1908 keisariksi tuli tämän veljenpoika Pu Yi, jonka sijaishallitsijana oli hänen isänsä prinssi Chun. Xinhai-vallankumouksen puhjettua Chun kuitenkin luopui sijaishallitsijan tehtävästä joulukuussa 1911. Valta jäi Longyulle ja pääministeriksi nimitetylle kenraali Yuan Shikaille. Yuan kuitenkin liittoutui kapinallisten kanssa ja sopi tasavallan perustamisesta. Longyu allekirjoitti 1. helmikuuta 1912 Pu Yin nimissä annetun julistuksen keisarin kruunustaluopumisesta. Tasavallan johdon suostumuksella sekä Pu Yi että Longyu saivat kuitenkin pitää keisarilliset arvonimensä ja jäädä hoveineen asumaan Pekingin keisarilliseen palatsiin eli Kiellettyyn kaupunkiin. Longyu kuoli vuotta myöhemmin, jolloin Kiinaan julistettiin kolmen päivän valtakunnallinen suruaika. Presidentti Yuan Shikai ja pääministeri Zhao Bingjun osallistuivat hänen hautajaisiinsa.
Gina Gershon
Gina L. Gershon (s. 10. kesäkuuta 1962 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan Corkyna elokuvassa Bound ja Cristal Connorsina elokuvassa Showgirls. Hän on taustaltaan juutalainen.
Ura
Gershonin ensimmäisiä elokuvaesiintymisiä oli vuoden 1981 Beatlemania, jossa hän oli lähinnä pienessä roolissa. Ensimmäinen merkittävä rooli, jossa hän pääsi näyttelemään yhtä kolmesta pääroolista, oli vuonna 1990 elokuvassa Voodoo Dawn. Gershon on myös näytellyt elokuvissa Punainen vaara, Katujen laki ja Face/Off – kahdet kasvot sekä muutamassa Melrose Place -televisiosarjan jaksoissa vuonna 1993. Gershon on myös tehnyt äänirooleja animaatioihin, kuten Family Guy, American Dad! ja The Batman.
Patrick Wolf
thumb|Patrick Wolf Montrealissa lokakuussa 2007. Patrick Wolf (alkuperäiseltä nimeltään Patrick Dennis Apps, s. 30. kesäkuuta 1983 Lontoo) on brittiläinen muusikko, jolla on tapana yhdistellä elektronisen ja klassisen musiikin elementtejä.
Nuoruus
Patrick Wolf aloitti musiikin opinnot nuorena käymällä kurinalaisen säännöllisillä viulutunneilla ja kirkon kuorossa laulamalla, mutta innostui vasta hieman myöhemmin elektronisesta musiikista ja alkoi kehittää omaa tyyliään. Wolf alkoi levyttää omia sävellyksiään 12-vuotiaana säestäen itseään viululla ja koskettimilla.
Wolfin teini-ikä oli myrskyisää aikaa ja hän joutui vaihtamaan koulua kiusaamisen takia. 14-vuotiaana hän esiintyi kulttimainetta nauttineen pop-taideyhtye Mintyn kanssa. Fat Cat Records -levy-yhtiö kiinnostui Wolfin demoista ja lahjoitti hänelle Atari-tietokoneen sekä miksauskonsolin. Nämä työvälineet auttoivat häntä kehittämään pidemmälle musiikkinsa tuottamista ja ohjelmointia.
Ura
Wolf muutti pois kotoa 16-vuotiaana ja vietti muutamia vuosia seikkaillen pitkin Lontoota. Hän ansaitsi toimeentulonsa soittamalla kaduilla ja perustamalla kolmihenkisen taidebändin nimeltä Maison Crimineaux. Samalla hän kuitenkin jatkoi oman musiikkinsa kirjoittamista ja levyttämistä. Maison Crimineauxin esiintyessä Pariisissa konserttia saapui katsomaan elektronisen musiikin maestro Kristian Robinson (tunnetaan paremmin taiteilijanimellä Capitol K), joka päätyi julkaisemaan Wolfin debyyttialbumin Lycanthropy.
Wolf levytti seuraavan levynsä Wind in the Wires pienessä mökissä Englannin maaseudulla ja se julkaistiin vuonna 2005.
Kolmas levy, The Magic Position julkaistiin 26. helmikuuta 2007.
Huhtikuussa 2010 Wolf ilmoitti blogissaan allekirjoittaneensa sopimuksen Mercury Recordsin alaisen Hideout-levy-yhtiön kanssa.
Esiintyminen
Patrick Wolf esiintyy ympäri Eurooppaa, toisinaan festivaaleilla mutta usein intiimeissä pienissä klubeissa. Wolf soittaa lavalla monia soittimia, yleisimmin viulua ja pianoa.
Ensimmäisen levynsä aikoihin Wolfilla oli usein esityksessään mukana vain viulu sekä kannettava tietokone, johon hän oli ohjelmoinut valmiiksi koneelliset osiot ja taustat. Wind in the Wiresia promotoidessaan hän otti mukaansa rumpalin ja jätti pois tietokoneen.
Patrick on saanut osakseen huomiota myös erikoisella pukeutumistyylillään. Hän valmistaa itse vaatteita ja muokkaa käytettyjä uuteen uskoon. Hänen hiustyylinsä vaihtuvat levyjen teemojen mukaan.
Wolfin tyyliin ja albumien teemoihin kuuluu myös tietynlaiset symbolismin, mystiikan, mytologian sekä luonnonläheisyyden elementit, jotka tulevat näkyviin kappaleiden sanoituksissa ja musiikkivideoissa.
Gullholmenin kirkko
Gullholmenin kirkko on Orustin kunnassa Länsi-Götanmaalla Ruotsissa sijaitseva puukirkko.
Cecilia Rouse
Cecilia Rouse (s. 1963) on yhdysvaltalainen ekonomi, jonka Joe Biden nimitti Talousneuvonantajien neuvoston (CEA) puheenjohtajaksi virkakautensa alussa 2021. Puheenjohtaja on ministeriin rinnastettava tehtävä ja osa maan hallitusta. Ennen CEA:n tethtävää Rouse oli Princetonin yliopiston Valtiotieteellisen ja kansainvälisten asioiden tiedekunnan dekaani.
Gullholmenin kirkko
Historia
Vuonna 1798 perustettiin läntisessä Orustissa sijaitseville aiemmin Morlandan seurakuntaan kuuluneille saarille oma kappeliseurakunta, jonka kirkoksi Gullholmenin kirkko valmistui syksyllä 1799. Vuonna 1904 valmistui kirkon torniin terävä huippu.
Cecilia Rouse
Senaatti vahvisti Rousen valinnan maaliskuussa 2021. Senaatin pankkikomitean puheenjohtaja kertoi odottavansa Rousen olevan työläisten puolella, ja rakentavan maahan parempaa talousjärjestelmää pandemian vaikutuksista toipumisen lisäksi.
Gullholmenin kirkko
Sisustus
Kirkon alttarimaalaus asetettiin paikoilleen vuonna 1828 ja sen on todennäköisesti tehnyt hollantilainen taiteilija. Saarnastuolissa on kuvattu neljä evankelistaa, ne on maalannut Gunnar Erik Ström vuonna 1949. Kirkossa on kaksi kirkkolaivaa, jotka on lahjoitettu vuosina 1945 ja 1989. Eteläisellä seinällä on merenkävijöiden suojeluspyhimystä Pyhää Nikolaosta ja arkkienkeleitä Gabrielia ja Mikaelia kuvaava ikoni vuodelta 2001.
Doc Blanchard
thumb|right|Doc Blanchard Felix Anthony "Doc" Blanchard (11. joulukuuta 1924 – 19. huhtikuuta 2009) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän on kuulunut vuodesta 1959 College Football Hall of Fameen.
Blanchard opiskeli Pohjois-Carolinan yliopistossa ja Yhdysvaltain sotilasakatemiassa. Jälkimmäisessä ollessaan hän voitti vuonna 1945 Heisman Trophyn. Hänelle myönnettiin myös Maxwell- ja James E. Sullivan -palkinnot. Sotilasakatemian joukkueessa Blanchard tunnettiin lempinimellä "Mr. Inside" ja hänen joukkuetoverinsa, vuonna 1946 Heisman Trophyn voittanut Glenn Davis lempinimellä "Mr. Outside".
Yliopistouransa jälkeen Blanchard sai NFL-varauksen, mutta päätti keskittyä armeijaan. Hän palveli ilmavoimissa niin Korean kuin Vietnaminkin sodissa.
Suomen lasten lauluja
Albumilla on yksitoista tunnettua suomenkielistä lastenlaulua sekä aiemmin julkaisemattomat kappaleet ”Ukko Nooan arkistossa”, ”Minä ratsastan” ja ”Meidän möröt”.
Albumin kanssa samoihin aikoihin ilmestyi Otavan julkaisema Suomen lasten laulukirja. Kirjan on koonnut Essi Wuorela, ja se sisältää 140 lastenlaulua.
Jerusalemin kansainvälinen kristillinen suurlähetystö
thumb|250px|Jerusalemin kansainvälisen kristillisen suurlähetystön entinen päätoimistorakennus Jerusalemissa. Jerusalemin kansainvälinen kristillinen suurlähetystö on kansainvälinen, yhteiskristillinen Israelin ystävyysjärjestö. Järjestö pyrkii edistämään kristittyjen huolenpitoa juutalaisista. Suomessa järjestö toimii nimellä Jerusalemin kansainvälisen kristillisen suurlähetystön Suomen osasto ry. Järjestö edustaa kristillistä sionismia.
Historia
Israelin parlamentti knesset hyväksyi vuonna 1980 lain, jossa Jerusalem julistettiin Israelin ikuiseksi ja jakamattomaksi pääkaupungiksi. Vastalauseena asialle ja arabivaltioiden uhatessa öljyn kauppasaarrolla 13 valtiota siirsi suurlähetystönsä Jerusalemista Tel Aviviin.
Syksyllä 1980 lehtimajajuhlan aikoihin Jerusalemiin oli kokoontunut kristittyjä ympäri maailmaa. Kesällä tapahtuneiden asioiden johdosta he perustivat oman ”suurlähetystönsä”, jolle he antoivat nimen Jerusalemin kansainvälinen kristillinen suurlähetystö. Maiden edustajat lupasivat osaltaan maittensa kristittyjen tukea Jerusalemille ja Israelin maalle.
Mikko Rautee
Mikko Rautee (s. 13. toukokuuta 1979 Kaarina) on suomalainen entinen jääkiekkoilija. Hän oli pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Rautee pelasi urallaan SM-liigassa yhteensä 428 runkosarjaottelua tehopistein 63+88=151 ja keräten 195 jäähyminuuttia sekä 73 playoff-ottelua tehopistein 6+17=23 ja keräten 51 jäähyminuuttia. Hänet tunnettiin puolustavana hyökkääjänä, joka osasi pelata kohtalaisen hyvin myös hyökkäyspäähän ja monipuolisesti eri rooleissa. Rauteen muihin vahvuuksiin kuului myös aloittaminen ja alivoimapelaaminen. Nykyään Rautee toimii Turun Kisa-Veikkojen B-nuorten Suomi-sarjajoukkueen vastuuvalmentajana.
Jerusalemin kansainvälinen kristillinen suurlähetystö
Toiminta
ICEJ perustaa työnsä Jesajan kirjan jakeeseen 40:1: ”Lohduttakaa, lohduttakaa minun kansaani”. Kansainvälisen järjestön työllä on kolme teemaa: Israelin tukeminen ja lohduttaminen, seurakunnan kouluttaminen sekä rauhan edistäminen juutalaisten, kristittyjen ja arabien kesken.
Mikko Rautee
Ura
Rautee oli Turun kisaveikkojen kasvatti. Hän debytoi Tuton miesten joukkueessa 17-vuotiaana I-divisioonassa kaudella 1996–1997, jolloin Rautee pelasi siellä 16 runkosarjaottelua tehopistein 5+3=8. Samalla kaudella hän oli nostamassa TuTon A-nuoria I-divisioonasta A-nuorten SM-liigaan. Kaudella 1997–1998 Rautee pelasi TuTon I-divisioonajoukkueessa 42 runkosarja- ja kaksi playoff-ottelua tehopistein 7+18=25. Kaudeksi 1998–1999 hän siirtyi Turun Palloseuraan, jossa Rautee teki SM-liigadebyyttinsä ja pelasi kauden aikana 11 SM-liigaottelua tehden kolme syöttöpistettä. Kesken kauden Rautee palasi kuitenkin loppukaudeksi TuTon vahvuuteen. Hän oli kevään 1999 pudotuspeleissä joukkueen paras maalintekijä neljällä osumallaan.
Kaudella 1999–2000 Rautee pelasi TPS:ssä varsinaisen tulokaskautensa SM-liigassa ja teki 53 runkosarjaottelussa 8+9=17 sekä 11 playoff-ottelussa kaksi syöttöpistettä. Hän voitti kauden päätteeksi Suomen-mestaruuden, johon päättyi myös seuraava kausi 2000–2001. Kaudella 2001–2002 Rautee teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 10+16=26. Hän voitti myös TPS:n sisäisen tehotilaston lukemalla +21. Kauden 2003–2004 päätteeksi hän voitti SM-hopeaa.
Jerusalemin kansainvälinen kristillinen suurlähetystö
Toiminta
ICEJ:llä on päivittäinen sähköpostipalvelu ICEJ News, viikoittainen radio-ohjelma FrontPage Jerusalem, kuukausittainen yhteistyö liite The Jerusalem Postin kristityssä painoksessa ja joka toinen kuukausi ilmestyvä aikakauslehti Word from Jerusalem (suom. Sana Jerusalemista). Järjestö järjestää vuosittaisen kristillisen lehtimajanjuhlan Jerusalemissa sekä tukee antisemitismin vastaisia tiedotuskampanjoita.
Järjestöllä on aktiivista toimintaa yli 170 ja osastoja yli 90 maassa.
Vuolteensilta
Vuolteensilta on Tampereen keskustassa sijaitseva kevyen liikenteen silta, joka ylittää Tammerkosken Nalkalan ja Ratinan välillä jonkin matkaa Hämeensillasta etelään. Se yhdistää Laukontorin ja Kehräsaaren kosken länsipuolella Koskikeskukseen itärannalla. Silta valmistui vuonna 1985.
Jerusalemin kansainvälinen kristillinen suurlähetystö
Kritiikki
Kansainvälisen kristillisen suurlähetystön toiminta on herättänyt vastustusta juutalaisten keskuudessa. Heidän näkemyksensä mukaan evankelisten krisittyjen tavoitteena on käännyttää juutalaiset kristinuskoon ja rabbien väitteiden mukaan tällaista toimintaa on harjoitettu ICEJ:n tapahtumissa. ICEJ:n toiminta liittyy Israelin oikeiston ääriryhmien ja eräiden evankelisten kristittyjen muodostamaan yhteisymmärrykseen ja kumppanuuteen, joka tukee voimakkaasti juutalaisten paluuta raamatulliseen Israelin maahan. Evankelisten (fundamentalististen) kristittyjen mielestä tämä on Jeesuksen toisen tulemisen edellytys. Myös Israelin hallitus on vahvistanut yhteyksiään konservatiivisiin (fundamentalistisiin) kristittyihin yhteisöihin erityisesti Yhdysvalloissa. Näiden tukirahoitus Israelille nousee miljooniin dollareihin. Tyypillistä näille ryhmille on, että ne vastustavat kaikkia alueluovutuksia ja myönnytyksiä palestiinalaisille liittyen palestiinalaisten vuonna 1967 ja myöhemmin menettämiin alueisiin. ICEJ väittää, etteivät sen kannattavat hyväksy äärinäkemyksiä joiden mukaan syttyy sota Jumalan ja Saatanan sotajoukkojen välillä, jossa joukoittain juutalaisia tulee kuolemaan.
Mikko Rautee
Ura
Rautee siirtyi kaudeksi 2004–2005 Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle Leksands IF:n riveihin. Rautee voitti TPS:ssa kolme mestaruutta ja yhden hopean. Hän ei kuitenkaan vastannut häneen kohdistuneisiin odotuksiin ja Rautee palasi siirtotakarajalla, tammikuun 2005 lopulla loppukaudeksi TPS:ään. Kaudeksi 2005–2006 Rautee siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Porin Ässiin, joka oli yrittänyt saada hänet riveihinsä jo vuotta aiemmin. Rautee voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa.
Vuolteensilta
Lähellä Vuolteensiltaa sijaitsee myös Kehräsaaren jalankulkusilta.
Mikko Rautee
Ura
Kaudeksi 2006–2007 Rautee palasi taas vuoden mittaisella sopimuksella TPS:än. Kaudella 2007–2008 hän jatkoi joukkueessa ja saavutti uudelleen SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 9+17=26, joilla Rautee jakoi TPS:n sisäisen pistepörssin kolmannen sijan Marko Kiprusoffin kanssa. Kesällä 2008 hän teki sopimuksen Saksan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 2. Bundesligassa pelanneen Lausitzer Füchsen kanssa. Sopimus kuitenkin purkautui ennen kuin kauden alkua, koska hän ei läpäissyt seuran lääkärintarkastusta. Lokakuussa 2008 Rautee siirtyi loppukauden 2008–2009 kattaneella sopimuksella Mestis-joukkue KooKoon riveihin. Hän joutui kuitenkin jo neljännessä ottelussaan sivuun polvivamman vuoksi ja palasi kaukaloihin vasta runkosarjan lopulla. Rautee pelasi runkosarjassa lopulta vain 12 ottelua.
Jerusalemin kansainvälinen kristillinen suurlähetystö
Kritiikki
Lähi-idän kirkkojen konferenssin (engl. Middle East Council of Churches, MECC) kannanotot ICEJ:n toimintaan heijastelevat paikalliskirkkojen  kristilliselle sionismille kriittistä näkemystä. ICEJ järjesti kristillisen sionismin maailmankongressin 1985 Baselissa sionismin syntysijoilla. Toinen kongressi järjestettiin Jerusalemissa 1988. Näiden kongressien tarkoituksena oli MECC:n mukaan alistaa kristillinen usko ja raamatuntulkinta palvelemaan nykyisen Israelin valtion poliittisia päämääriä. Toisen kongressin julkilausuma julisti rakkautta juutalaisia ja Israelia kohtaan. MECC:n mukaan on arveluttavaa, miten kristillistä perintöä käytetään. ”Jokainen yritys pyhittää poliittinen ideologia, valtio tai paikka niin, että ne siirrettäisiin normaalin kritiikin ja eettisen arvioinnin ulkopuolelle, on tuomittavaa ja teologisesti ja raamatullisesti arveluttavaa”. Kirkkojen mielestä kritiikki ICEJ:n toimintaa kohtaan ei ole poliittista vaan teologista.
Mikko Rautee
Ura
Kesällä 2009 Rautee kävi harjoittelemassa kasvattajaseurassaan TuTossa. Saman vuoden lokakuussa hän siirtyi loppukauden 2009–2010 kattaneella sopimuksella II-divisioonajoukkue Kuusamon Pallo-Karhuihin, kun seuran taustaorganisaatioon kuulunut Jukka-Pekka Tahkola käytti hyväkseen kontaktejaan Turkuun. PaKa ja Rauteen hankintaa tukeneet sponsorit olivat järjestäneet hänelle myös työpaikan Kuusamosta ja sekä kauden jälkeen Turusta. Hän päätti jo siirtyessään lopettaa pelaajauransa kevääseen 2010 ja lähteä kauden jälkeen opiskelemaan Turkuun.
Jerusalemin kansainvälinen kristillinen suurlähetystö
Kritiikki
Eräiden helluntailaisuuden jäsenten kannanotto, joka on alkujaan julkaistu Ristin Voitto -lehdessä, kritisoi ICEJ:n toimintaa siitä, että liike ei toimi raamatullisin perustein koettaessaan estää juutalaisten evankeliointia. ”Kristitty ei ole ensisijassa poliitikko vaan Jeesuksen todistaja”, allekirjoittajat toteavat. He sanoutuvat irti näkemyksestä, että juutalaisten kokoaminen Israeliin olisi Jeesuksesta todistamisen sijaan kristittyjen ensisijainen velvoite. Tässä viitataan ICEJ:n yrityksiin estää Suomen kautta Israeliin muuttavien evankelioiminen. Johtajien mielestä kaikki Jeesukseen uskovat olivatpa juutalaisia tai pakanoita ovat Jumalan kansa. He viittaavat myös Israelin kristittyjen kokemuksiin siitä, miten ICEJ on sivuuttanut heidän vaikeutensa juutalaisen yhteiskunnan keskellä halutessaan miellyttää juutalaisia.
Mikko Rautee
Ura
Pelaajauransa jälkeen Rautee toimi vuodet 2010–2011 II-divisioonajoukkue Turun Kisa-Veikkojen päävalmentajana. Kauden 2012–2013 hän aloitti TuTon A-nuorten Mestis -joukkueen päävalmentajana, mutta Rautee ja apuvalmentaja Ville Aarnio päätettiin kuitenkin vapauttaa tehtävistään marraskuussa 2012, kun joukkue ei saavuttanut odotettuja urheilullisia tavoitteita. Rauteen tehtävässä korvasi Ilkka Saarela. Kaudesta 2013–2014 hän on valmentanut TuKV:n B-nuorten Suomi-sarjajoukkuetta.
Muuta
Rautee oli toisen polven liigakiekkoilija, sillä sekä hänen isänsä Pekka ja setänsä Matti pelasivat TPS:ssä 1970-luvulla ja voittivat kaksi Suomen-mestaruutta.
Radiohiljaisuus
Radiohiljaisuus, nykyisin emissiokontrolli, emissioiden hallinta, on elektronisen sodankäynnin termi ja tarkoittaa radioiden täydellistä käyttökieltoa. Näin estetään vastustajaa saamasta tietoja radioliikenteestä. Perinteisesti sitä on käytetty esimerkiksi ennen hyökkäystä, jolloin uusista hyökkäysvaiheessa käyttöön otettavista taajuuksista saadaan suojaa mahdollisimman pitkään.
Nykyään käsite radiohiljaisuus on vanhanaikainen, koska viestiverkot ovat kehittyneet laajemmiksi ja elektroninen tiedustelu, muun muassa suuntiminen, on kehittynyt elektroniikan yleisen kehityksen myötä. Tämän vuoksi radiohiljaisuus määritellään elektromagneettisina päästöinä ja puhutaan emissioiden hallinnasta.
Johnny Lujack
thumb|Lujack vuonna 1948 John Christopher Lujack (4. tammikuuta 1925 – 25. heinäkuuta 2023 ) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja.
Lujack otettiin College Football Hall of Fameen vuonna 1960.
Radiohiljaisuus
Joukkoja suojataan emissiokontrollitasoilla (emission control, EMCON) elektroniselta tiedustelulta ja sen avulla tehtävältä aseelliselta tai elektroniselta häirinnältä vaikutukselta. Oleellista on se, miten helposti joukko voi paljastua lähetteiden perusteella.
EMCON tarkoittaa radiomagneettista säteilyä lähettävien laitteiden, radio, toisiotutkavastain sekä radiokorkeusmittari, lähetyskieltoa. Radiohiljaisuus on rikottava, jos lentoturvallisuus edellyttää sitä. Lähes täydellinen hiljaisuus on EMCON A, kun taas EMCON D:ssä radio- ja dataliikennöinti radioteitse on sallittu tehtävän edellyttäessä.
Dōjō
thumb|400px| [[Kendoharjoittelua legendaarisella tokiolaisella Noma dōjōlla.]]
Dōjō  on harjoitussali tai rakennus, jossa harjoitellaan bujutsua tai budolajeja. Dōjō tarkoittaa suomeksi tien paikkaa, mikä viittaa tapaan nähdä budōharjoittelu itsensäkehittämisen loputtomana tienä. Toisin kuin länsimaissa, joissa dōjō liitetään budōon, Japanissa mikä tahansa paikka, jossa harjoitellaan fyysisesti, on dōjō.
Dōjōn määritelmä
Budōn peruskirjan neljäs artikla määrittelee dōjōn seuraavasti:
Kuuluisia japanilaisia dōjōja
Hieno esimerkki perinteisestä dōjōsta oli Tokiossa sijainnut Noma kendō dōjō, jossa pidettiin aamuharjoitukset (asa-geiko) 365 päivänä vuodessa. Noma dōjōn omistanut Japanin suurin kustantamo Kodansha purki rakennuksen vuonna 2007.
Dōjō Zen Buddhismissa
Myös Zen-buddhalaisesta meditaatiohalli mielletään dōjō kaltaiseksi opiskelupaikaksi.
Venera 7
Venera 7 oli Neuvostoliiton kohti Venusta 1970 lähettämä avaruusluotain. Luotaimen laskeutumiskapseli laskeutui ensimmäisenä ihmisen tekemänä laitteena pehmeästi toimintakuntoisena toisen planeetan pinnalle. Laskeutuja tuhoutui oltuaan Venuksen pinnalla 23 minuuttia lämmön ja paineen vaikutuksesta.
Tämä 1180-kiloinen luotain laukaistiin 17. elokuuta 1970 kohti Venus-planeettaa mukanaan 495-kiloinen laskeutujamoduli. Se saapui Venuksen ilmakehään 15. joulukuuta 1970 ja laskeutui planeetan pinnalle samana päivänä klo 05:34:10 UTC koordinaatteihin 5° eteläistä, 351° itäistä.
Ilmari Tapiovaara
Yrjö Ilmari Tapiovaara (7. syyskuuta 1914 Tampere – 31. tammikuuta 1999 Helsinki) oli 1900-luvun merkittävimpiä suomalaisia muotoilijoita ja sisustussuunnittelijoita.
Tapiovaara syntyi taiteellisesti lahjakkaaseen veljessarjaan: hänen veljiään olivat taidegraafikko ja kuvittaja Tapio Tapiovaara ja elokuvaohjaaja Nyrki Tapiovaara. Vanhemmat olivat metsänhoitaja Kaarlo Tapiovaara (ent. Karl Johan Viktor Karlsson) ja Aino Rainio (ent. Grönroos). Ilmari Tapiovaaran ensimmäinen puoliso vuodesta 1939 oli sisustusarkkitehti Annikki Tapiovaara o.s. Hyvärinen (1910–1972).
Ilmari Tapiovaaran suunnittelemat tuolit, pöydät ja muut esineet ovat edelleen hyvin arvostettuja tuotteita, ja alkuperäisesineiden kysyntä on vilkasta etenkin ulkomailla. Tunnetuimpia tuoleja ovat muun muassa Domus, Aslak, Kiki ja Nana.
Tapiovaaran suunnitteluajattelu edusti puhdaspiirteistä funktionaalisuutta. Hänen mukaansa tuotteen käyttötarkoitus ja rakenteellinen konsepti pitäisi olla ymmärrettävissä ensi silmäyksellä. Tapiovaara vertasi muotoilijan työtä kirurgin työhön: kun osaa ammattinsa, voi harjoittaa sitä missä tahansa, ja jos tulokset ovat hyviä, ne toimivat ympäri maailman.
Uran alku
Tapiovaara oli jo nuorena lahjakas piirtäjä. Hän aloitti opinnot Helsingissä Taideteollisen keskuskoulun yleisellä linjalla 1933, mutta siirtyi vuoden kuluttua sisustustaiteen linjalle. Hän työskenteli harjoittelijana Aallon huonekaluja Englannissa markkinoivan Finmarin palveluksessa, millä oli merkittävä vaikutus hänen ajatuksiinsa huonekalusuunnittelusta.
Ennen oman toimiston avaamista Tapiovaara työskenteli Asko-Avoniuksen taiteellisena johtajana vuosina 1938–1941 ja Keravan Puuteollisuuden palveluksessa 1941–1951, missä hän hyödynsi sekä taiteellista että kaupallista koulutustaan. Oman suunnittelutoimiston Tapiovaara perusti vaimonsa Annikki Tapiovaaran kanssa Helsinkiin 1950.
Jatkosodan aikana Tapiovaara palveli Itä-Karjalassa, missä hän suunnitteli ja toteutti rakennustöitä ja esineitä Suomen armeijalle.
Keravan Puuteollisuuden palveluksessa Tapiovaaralla oli mahdollisuus kehittää tehdasta ja sen tuotantoa hyvin pitkälti itse. Huolimatta toisesta maailmansodasta tehtaalle saatiin hankituksi tarvittavia koneita ja linjoja. Tehdas oli valmis tuotantoon heti sotien päätyttyä.
Tapiovaara hankki myös kansainvälistä kokemusta työskennellessään Le Corbusierilla Pariisissa (1937) ja Mies van der Rohella Chicagossa (1953).
Domus Academica
thumb|250px|left|Ilmari Tapiovaaran alun perin helsinkiläiseen opiskelija-asuntolaan Domus Academicaan suunnittelema Domus-tuoli, joka myöhemmin tuli suosituksi julkisten tilojen istuimena. Ilmari Tapiovaaran ja hänen vaimonsa Annikki Tapiovaaran ensimmäinen iso työ oli vuonna 1947 valmistunut Domus Academica, Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan opiskelija-asuntola Helsingissä. Asuntolan suunnitteli arkkitehti Pauli Salomaa, ja Tapiovaarat sisustivat sen. Sitä ennen opiskelija-asuntolat olivat olleet yksitoikkoisen kasarmimaisia, mutta Domus Academicasta haluttiin luoda innostava, optimistinen ja hienostunut paikka asua. Sodan jälkeen materiaaleista oli pulaa, mikä rajoitti ja antoi lisähaasteita sisustuksen suunnittelussa. Valmiita huonekaluja ei eri valmistajien mallistoissa ollut, ja sen takia huonekalut suunniteltiin varta vasten asuntolaa varten. Tarvetta oli tuoleille, sängyille, pöydille, valaisimille, tekstiileille ja tapeteille.
Tärkein huonekalu, edelleen suosittu sekä muotoiluklassikoksi nostettu, oli Tapiovaaran suunnitelema Domus-tuoli. Se toimi lukutuolina asunnoissa ja yleistuolina yleisissä tiloissa. Vaatimuksia ja huomioon otettavia asioita tuolin suunnittelussa oli monia. Sen tuli toimia verhoiltuna ja verhoilemattomana, sen tuli olla pinottava, ja ryhdikkyys ja istuinmukavuus olivat tärkeitä. Tuolin istuin ja selkänoja tehtiin muotoon puristetusta vanerista, mikä vähensi tuolin aiheuttamaa rasitusta vaatteille. Tuolin kokoaminen kävi helposti ruuveilla. Sen ansiosta tuolit voitiin koota perillä, mikä vähensi kuljetuskustannuksia.
Vuonna 1949 Tapiovaara suunnitteli ruotsalaiselle Edsby Verken Ab:lle Fanett-tuolin joka kodin kevyeksi mutta kestäväksi istuimeksi. lisenssioikeudet hankki pian Asko, joka valmisti Fanett-tuolia yhdessä Edsby:n kanssa yli miljoona kappaletta. Fanett oli aikansa kopioiduimpia tuolimalleja, jota valmistivat useat pienet tehtaat sekä Suomessa että ulkomailla ilman sopimusta. Myöhemmin myös Asko ”kopioi” oman mallinsa ja valmisti sitä toisella tuotenimellä viimeiset vuodet. Alkuperäismallissa tuolin istuinosa oli jalopuuviilua ja pinnaselkänoja sekä jalat mustaksi maalatut.
1950-luku
thumb|250px|Ilmari Tapiovaaran suunnittelemia Pirkka-tuoleja. 1950-luvulla Tapiovaara toi uusia aineksia suunnittelemiinsa töihin. Eksoottisilla puulajeilla viilutettua vaneria ja taivutettua metalliputkea oli muun muassa Lukki- ja Kongo-tuoleissa sekä Trienna-jakkarassa. Tapiovaara osallistui useita kertoja Milanon triennaaleihin ja voitti kultaa vuosina 1951, 1954 (kaksi kultaa), 1957 ja 1960. 1958 Tapiovaara suunnitteli toisen hyvin suositun tuolinsa, Aslakin. Se pohjautuu Domukseen, mutta siinä on Lukki-tuolin ominaisuuksia toteutettu puusta. Suosittu tuolimalli oli myös Nana, joka oli aikansa suosituimpia kahvila- eli baarituoleja. Hänet palkittiin vuonna 1959 Pro Finlandia -mitalilla.
1950-luku merkitsi Tapiovaaralle myös vahvaa kansainvälistymistä. Hän työskenteli Yhdysvalloissa Illinois Institute of Technologyssa apulaisprofessorina teknisen suunnittelun osastolla vuosina 1952–1953. Samaan aikaan hän työskenteli myös Mies van der Rohen toimistossa Chicagossa. Tapiovaaran kokemusta ja asiantuntemusta arvostettiin ja tarvittiin myös ILOn muotoilun kehittämisprojektissa Paraguayssa.
Tapiovaara oli 1950-luvulla Taideteollisuuskoulun opettajana.
Myöhempi ura
thumb|250px|Tapiovaaran suunnittelema ruokailuryhmä. 1960-luvulla ja lähestyttäessä 1970-lukua puu menetti arvostustaan materiaalina kansainvälisessä muotoilussa ja muovin merkitys kasvoi. Myös arkielämän muuttuminen ja pitkään jatkunut elintason nousu sekä avaruuden valloitus muuttivat muotoilua. 1960-luvulla monet pitkään mallistoissa olleet tuotesarjat karsittiin pois uusien tieltä. Tapiovaaralta 1960-luvulta muistetaan sellaisia tuotteita kuin Hongisto, Kiki ja Hotelli Marskiin tehty tuoli. Hongisto oli männystä valmistettu tuoteperhe, joka oli pirttikaluston kevennetty versio, Kikin runko ovaaliputkea ja istuin ja selkänoja verhoiltua vaneria, Marskin tuoli taas lasikuitua taivutetuin puujaloin.
Tapiovaara oli jo aiemmin ollut mukana kehitysyhteistyössä, ja 1970-luvulla hän toimi UNIDOn alaisena Mauritiuksella, Egyptissä ja Jugoslaviassa. Aikaisemmin, vuonna 1959 Tapiovaara oli Paraguayssa suunnitellut malliston tuotantomenetelmineen, ja Mauritiuksella hänen toimenkuvansa oli hyvin samantapainen. Jugoslaviassa Tapiovaara muun muassa piti luentoja alan opiskelijoille, osallistui näyttelyn tuomaristoon ja tutki ja arvioi paikallista tuotantoa, vientimallistojen käyttökelpoisuutta ja laatua. Kaupallisen koulutuksen saaneena hän myös perehtyi markkinoinnin ongelmiin. Kairossa hän osallistui design-symposiumiin UNIDOn kansainvälisenä edustajana. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi 1985 ja vuonna 1986 hän sai elämäntyöstään Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon.
Jälkimaine
Vuonna 2001 Suomen Taideteollinen korkeakoulu nimesi kahden vuoden välein jaettavan palkinnon Tapiovaaran mukaan. Palkinnon valintaperusteet kuuluvat: ”Ilmari Tapiovaara -palkinto myönnetään tunnustuksena ihmisen lähiympäristön ja teollisen tuotekulttuurin laadun hyväksi tehdystä erityisen ansiokkaasta luovasta työstä.”
Vuonna 2014 Tapiovaaran satavuotisjuhlan kunniaksi järjestettiin Designmuseossa näyttely ja lyötiin 2 euron erikoiskolikko.
Siouxit
Siouxit eivät olleet kielellisesti tai kulttuurillisesti kovin yhtenäinen ryhmä, mutta Yhdysvaltojen hallinto rekisteröi heidät kaikki siouxeiksi 1800- ja 1900-luvuilla. Nykyisin puolet rekisteröityneistä siouxeista asuu reservaateissa Etelä- ja Pohjois-Dakotassa.
Varhaiset vuodet
Ensimmäinen dokumentoitu tieto siouxeista on vuodelta 1660, jolloin ranskalaisen turkiskauppias Pierre-Esprit Radisson seurueineen vieraili heidän kylässään. Ranskalaiset kutsuivat tapaamiaan intiaaneja nimellä Gens de boeuf (biisonin kansa). Nimi tuli siouxien tavasta käyttää biisoninnahasta tehtyjä vaatteita ja asumuksia. Tapaaminen sujui ystävällisissä merkeissä ja ranskalaiset onnistuivat solmimaan rauhan siouxien ja heidän pohjoisten vihollistensa creiden välille.
Joitakin vuosia myöhemmin kristinuskoa levittäneet ranskalaiset jesuiitat Claude-Jean Allouez ja Jacques Marquette vierailivat siouxien kylissä. Allouezin mukaan siouxit olivat hyvin sotaisessa maineessa ja laajalti pelättyjä Isojenjärvien alueella. 1670-luvun alussa itäisimmät siouxit ajoivat pois Wisconsinista huronien pakolaiset, jotka olivat paenneet irokeesien hyökkäyksiä Ontariosta asti. Samalla aikakaudella Yläjärven läntisillä rannoilla asuvat ojibwat riitaantuivat siouxien kanssa Pohjois-Minnesotan metsästysalueista. Vuosikymmenien mittainen rauha siouxien ja ojibwojen välillä solmittiin nykyisen Duluthin paikalla asuvien ranskalaiskauppiaiden välittäminä vuoden 1679 aikana.
Vuonna 1680 Daniel Greysolon, Sier du Luth (Duluthin perustaja), ja lähetyssaarnaaja Louis Hennepin vierailivat dakotojen Izatys-nimisessä kylässä Minnesotassa (joskus käytetty nimeä Kathio). Greysolon pystytti kylään Ranskan lipun sotilaalliseksi muistomerkiksi käynnistään. Isä Hennepin kirjoitti kokemuksistaan siouxien parissa laajan selonteon, josta selvisi hänen joutuneen kolmeksi kuukaudeksi dakotojen vangiksi eräässä toisessa kylässä ennen vierailuaan Kathiossa.
1730-luvulla siouxit ja ojibwat riitaantuivat 1679 tehdyn rauhan jälkeen. Seuranneissa sodissa siouxit joutuivat vetäytymään tuliaseilla varustettujen ojibwojen alta. Monet dakotojen kylät joutuivat ojibwojen haltuun. Lakotat ja nakotat jättivät samoihin aikoihin omat kylänsä ja valtasivat elintilaa Etelä-Dakotassa ja Nebraskassa, jossa asuneet arikarat joutuivat jättämään kymmenkunta suurta kyläänsä siouxien eri heimojen miehittäessä ne.
Tasangoille siirtyminen
thumb|360px|Tasangoille siirtyminen aiheutti valtataisteluita (C. M. Russel) Lakotat ulottivat pyyntimaansa 1700-luvun puolivälissä Missourijoen länsipuolelle. Saatuaan cheyennien avulla ensimmäiset hevosensa ("henkikoiransa") lakotoille avautui uudenlainen tapa metsästää biisoneita ja liikkua vaivattomasti tasangoilla. Asumiseen huonosti soveltuvat preerioiden ylänköarot tarjosivat metsästäjille paratiisin. Suurien vaeltavien biisonilaumojen saalistaminen hevosten selästä oli vaivatonta. Biisoni tarjosi kaiken mitä lakotat tarvitsivat. Idempänä asuvat nakotat ja dakotat omaksuivat myöhemmin osan tästä elämäntyylistä opittuaan ratsastamaan 1770-luvulla. He eivät luopuneet kuitenkaan kokonaan maanviljelystä. Siouxeista kehittyi pohjoisten tasankojen valtiaita. Heitä pelättiin laajoilla alueilla Isoiltajärviltä aina Kalliovuorille asti.
Uudisasutuksen leviäminen
1700- ja 1800-lukujen taitteessa kaikkien siouxheimojen lukumäärän on arveltu olleen vähintäänkin 25 000 henkeä. Valkoisen väestön mukana tulleet vitsaukset, kuten erilaiset kulkutaudit, harvensivat muiden intiaanien ohella myös siouxien rivistöjä. Lakotat siirtyivät asumaan kokonaan Missourin länsipuolelle. He jatkoivat sotimista tasankojen muita heimoja vastaan ja joutuivat joihinkin yhteenottoihin myös amerikkalaisten turkismetsästäjien kanssa. Vuonna 1830 lakotat solmivat rauhan arapahojen ja cheyennien kanssa, jotka aiemmin olivat kuuluneet vihollisiin. Nopeasti etenevä uudisasutuksen leviäminen tasangoille mursi pysyvät intiaanirajat. 1840-luvulla Yhdysvaltain hallituksen edustajat aloittivat toistuvat neuvottelunsa kauttakulkuoikeuksista siouxien kylissä. Viimeistään tässä vaiheessa yhä useammat tasankojen heimot alkoivat etsiä liittolaisia itselleen.
Syyskesällä 1851 noin 10 000 intiaanin lähetystö kokoontui Horse creekiin lähelle Fort Laramieta neuvottelemaan Amerikan hallituksen kanssa kauttakulkusopimuksista ja niiden noudattamisesta. . Siouxien lisäksi paikalla oli arapahojen, cheyennien, arikarojen ja hidatsojen edustajia. Kunkin intiaaniheimon rajat merkittiin tarkoin ja kaikkien siouxien yhteiseksi päälliköksi valittiin Voittoisa Karhu (Conquering Bear). Yhdysvaltain senaatti ei kuitenkaan koskaan hyväksynyt sopimuksen kaikkia ehtoja ja intiaanit tunsivat itsensä petetyiksi. Voittoisa Karhu yritti rauhanomaisin keinoin hoitaa omia velvollisuuksiaan, mutta ristiriidat johtivat väistämätöttömään sotatilaan. Voittoisan karhun elämä päättyi Grattanin verilöylyssä 1854 amerikkalaisten tykkien yhteislaukaukseen. Eräs taistelun silminnäkijä oli nuori oglala-lakota nimeltään nimeltään Hullu Hevonen (Crazy Horse). thumb|300px|Minnesotan siouxit nousivat kapinaan vuonna 1862. Samalla vuosikymmenellä myös dakotat ajautuivat vaikeuksiin Minnesotassa, jonne heidät oli sijoitettu hallituksen taivuttamina reservaattiin. Joukko uudisasukkaita oli surmattu ja syy vieritettiin dakotojen niskoille. Eräänlaisena kostotoimenpiteenä hallitus riisti osan jo ennestään pienestä dakotareservaatista. Intiaanit yrittivät pysyä rauhallisina, mutta tilanne ajautui vääjäämättä kohti suurta katastrofia. Uudisasukkaat alkoivat kohdella dakotoja loukkaavasti. Kun Abraham Lincoln valittiin vuonna 1860 uudeksi Yhdysvaltain presidentiksi vaihtuivat myös reservaattien asiamiehet. Uusien intiaaniagenttien ongelmaksi osoittautui kokemattomuus, joka näkyi monina virheinä. Hallituksen määrärahoja ei toimitettu sopimuksen mukaisesti reservaattiin. Tämä teki intiaaneista nälkäisiä ja vihaisia. Kun he pyysivät ruoka-annoksiaan, heidän käskettiin syödä ruohoa ja omia ulosteitaan. Rauhallisina pidetyt dakotat aloittivat kapinan ja surmasivat lähes 500 Minnesotan uudisasukasta. Idästä apuun lähetetyt joukot lopettivat sotatilan ja osa kapinallisista päätyi hirttolavalle, mutta suurten intiaanisotien ensitahdit oli lyöty. Tästä eteenpäin siouxien ja amerikkalaisten riitaisuudet levisivät kauas tasangoille.
Punaisen Pilven sota
thumb|right|Bozemanin reitti kartassa keltaisella. 1860-luvun alkupuoliskolla koko Missourin alue ja sen sivujokien varret alkoivat täyttyä Yhdysvaltain armeijakuntien varustuksista. Vaikka siouxien eri heimojen alueet pohjoisilla tasangoilla pysyivätkin jonkin aikaa lähinnä uudisasukkaiden läpikulkualueena, niin ongelmilta ei silti onnistuttu välttymään. Kultalöytöjen takia pohjoisten tasankojen arapahot ja cheyennet joutuivat luopumaan osasta maa-alueitaan. Myös siouxien lakota-heimoille uhkasi käydä samoin, kun Yhdysvaltain hallitus päätti avata niin sanotun Bozemanin reitin Wyomingin ja Montanan siouxalueiden läpi. Syynä oli läntisessä Montanassa tehdyt kultalöydöt. Kolme linnaketta kunnostettiin Wyomingin koillisosaan. Linnakkeiden tarkoitus oli suojata kultakentille matkaavia uudisraivaajaperheitä intiaanien mahdollisilta hyökkäyksiltä. Bozemanin reitti kulki suoraan pohjoisten arapahojen ja cheyennien parhaiden metsästysmaiden halki.
Vuonna 1866 useita intiaanipäälliköitä vieraili Fort Laramiessa neuvotellakseen Yhdysvaltain hankkeesta avata Bozemanin reitti. Punainen Pilvi, oglala-siouxien päällikkö sai brule-päällikkö Täplähännän ja muita arvovaltaisia johtajia tukijoikseen. thumb|320px|Sioux-päällikkö Täplähäntä seurueineen Neuvottelut Fort Laramiessa eivät johtaneet mihinkään. Yhdysvallat oli jo tehnyt päätöksensä ja halusi avata Bozemanin reitin vaikka pakkokeinoin. Punaisen Pilven käskystä kymmenet päälliköt kokosivat soturinsa ja katkaisivat liikenteen Bozemanin tiellä. Lisäksi intiaanit saartoivat kaikki kolme kunnostettua linnaketta Powder- ja Big Horn-jokien välillä. Yhdysvaltain omat joukot jäivät pahasti alakynteen. Loppukesä vuonna 1866 oli vaikeaa aikaa Bozemanin tien valkoisille puolustajille.
Marraskuussa 1866 Yhdysvallat lähetti taistelukentälle lisäjoukkoja ja kapteeni William J. Fetterman joukkoineen majoittui Fort Phil Kearnyyn, joka oli eräs Bozemanin reitin kolmesta linnakkeesta. Joulukuun lopulla Fetterman ja hänen 80 sotilastaan poistuivat linnakkeen näköpiiristä. Jälkeenpäin selvisi, että he seurasivat todennäköisesti nuoren sioux-soturin Hullun Hevosen johtamia "houkutuslintuja", jotka vetivät sotilaat yli tuhannen siouxin ja cheyennen järjestämään piiritykseen. Myöhemmin, eräänä pakkasaamuna, Fettermanin miehistön jäätyneet ruumiit kannettiin Fort Phil Kearnyyn.
Keväällä ja kesällä 1867 Punainen Pilvi liittolaisineen jatkoi lähes hellittämättä tehostettuja iskujaan. Hullusta Hevosesta kehittyi taitava sissisodan johtaja. Amerikan hallitus piti hätäistuntoja ja monet väsyneet Yhdysvaltain sotilaat olivat valmiita lopettamaan taistelut. 29. huhtikuuta 1868 solmittiinkin Fort Laramiessa sopimus muutaman brule- ja oglalapäällikön kanssa. Lisää intiaanijohtajia oli valmiina neuvottelemaan rauhasta, mikäli heidän vaatimuksiinsa suostuttaisiin. Yhdysvaltain hallitus myöntyi noudattamaan vastapuolen ehdotuksia, joista yksi oli Bozemanin reitin varrella olevien kolmen linnakkeen polttaminen. Päätöksen vahvistukseksi joukko siouxeja ja cheyennejä kävi sytyttämässä linnakkeet tuleen.
Sopimuksen rikkojat
thumb|left|240px|Charles Ferdinal Wimarin kuuluisa maalaus vuodelta 1854 siouxeista ja heidän vangitsemastaan sotaratsusta. Auringonlasku ennakoi tasankointiaanien kukoistuskauden loppua. Yhdysvaltain hallitus keksi uusia keinoja saadakseen intiaanit kuriin. He ehdottivat kongressille ajatuksen biisonien joukkoteurastuksesta. Kongressi hyväksyi esityksen ja tämän seurauksena Buffalo Bill ja hänen kaltaisensa metsästäjät ampuivat satoja biisoneita päivittäin. Lisäksi hallitus salli Fort Laramien sopimuksen vastaisesti Northern Pacific-rautatien kulkea läpi suuren lakota-siouxien reservaation. Hanke toteutettiin vuonna 1867. Asia aiheutti kielteisiä tunteita alueen intiaaneissa.
Vuonna 1873 lakotojen pyhiltä mailta Black Hillsistä tehdyt kultalöydöt enteilivät huonoa tulevaisuutta siouxeille. Tieto kullasta levisi lehdistöön heti sen jälkeen sen jälkeen kun everstiluutnantti George Armstrong Custer oli käynyt varmistamassa löydön todenperäisyyden. Tämä aiheutti nopeasti kasvavan kultarynnäkön. Yhdysvaltain armeija lähetettiin Black Hillsin ympärille Dakotaan vartioimaan, etteivät uudisasukkaat tunkeutuisi intiaanien maille. Sotilaat eivät kuitenkaan välittäneet puuttua kullankaivajien toimiin. Kultaryntäyksen eräs seuraus oli, että Deadwoodin kaltaisten pikkukylien asukasluvut kasvoivat nopeasti. Myös valmistunut rautatie lisäsi siouxien, cheyennien ja arapahojen ongelmia, sillä biisonien ammuskelu oli junissa matkustavien suurin huvitus. Tasangoille jäi mätänemään tuhansia ammuttuja eläimiä.
Yhdysvaltain presidentiksi noussut Ulysses S. Grant nimitti komission neuvottelemaan lakotojen kanssa mustien vuorten ostamisesta. Neuvottelut raukesivat kuitenkin turhina sillä siouxien päättäjät eivät suostuneet myyntiin. Lakotojen suureksi johtajaksi 1870-luvun alussa noussut hunkpapa-siouxien Pyhä mies Istuva Härkä oli jo kauan sitten tajunnut sen, että valkoinen mies söi sanansa heti kun sai siihen tilaisuuden. Amerikkalaisten antamaa esimerkkiä noudattaen alkoivat myös intiaanit rikkoa Fort Laramien sopimusta ja siirtyivät metsästämään omien alueittensa ulkopuolelle. Hallitus koetti väkipakolla saada niskuroivia lakotoja palaamaan reservaattiinsa. Vanhaksi tullut päällikkö Punainen Pilvi oli halukas noudattamaan Yhdysvaltain vaatimuksia, mutta nuoremmat päälliköt olivat eri mieltä. Istuva Härkä, josta myöhemmin tuli lähes legenda, ei hyväksynyt amerikkalaisten määräyksiä. Hän sai puolelleen myös muiden heimojen johtajia. Punaisen Pilven tyytyessä reservaatti-elämään johtivat Istuva Härkä ja Hullu Hevonen ylimpinä päälliköinä tasankojen yhdistyneitä heimoja. Vastapuolen joukkojen johdossa olivat kenraali William Tecumseh Sherman, joka oli ylennyt Yhdysvaltain armeijan komentajaksi, sekä kenraali Philip H. Sheridan, joka komensi Missourin sotilasdivisioonaa. Viimeksi mainittu tuli kuuluisaksi rasistisesta aforismistaan; "ainoa hyvä intiaani on kuollut intiaani."
Sherman ja Sheridan organisoivat joitakin hyökkäyksiä siouxien ja cheyennien maille ilman sen suurempaa menestystä. Hallituksen joukkoja virtasi vuoden 1875 aikana Wyomingiin ja Montanaan. Mustien vuorten ympärillä kuhisi niin sotilaita, kullankaivajia kuin intiaanejakin. Tilanne ajautui vuonna 1876 siihen pisteeseen, että hallitus julisti kaikki Istuvan Härän puolella olevat intiaanit Yhdysvaltain vihollisiksi.
Voitto Little Bighornissa
thumb|right|Nuori päällikkö Gall Tulevassa sodassa Yhdysvaltoja vastaan taistelivat lähes kaikki lakota-siouxien heimot yhdessä cheyennien ja arapahojen kanssa. Useampia tuhansia sotureita (arvioita kymmenestätuhannesta soturista on esitetty) käsittävän sotajoukon johtajina toimivat Istuvan Härän lisäksi Hullu Hevonen, Musta Kuu ja Gall, sekä koko joukko muita päälliköitä. Myös Yhdysvaltain joukot turvautuivat intiaani-liittolaisiin, sillä pawneet, crowt, arikarat ja itäiset shoshonit sotivat sotilaiden rinnalla siouxeja vastaan.