cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tšekki
Urheilu
Tšekin jääkiekkomaajoukkue on voittanut jääkiekon maailmanmestaruuden vuosina 1996, 1999–2001, 2005 ja 2010 sekä olympiakultaa vuonna 1998. Tunnetuimpia tšekkiläisiä jääkiekkoilijoita ovat muiden muassa Dominik Hašek ja Jaromír Jágr.
Tšekin jalkapallomaajoukkueen paras arvokisasaavutus on EM-hopea vuoden 1996 Englannin kisoista. Tenniksessä tšekkiläispelaajista menestystä ovat saavuttaneet Jaroslav Drobný, Jan Kodeš, Martina Navrátilová, Ivan Lendl ja Hana Mandlíková.
Rimas Kurtinaitis
Rimas Kurtinaitis (s. 15. toukokuuta 1960 Kaunas) on liettualainen kilpauransa päättänyt koripalloilija ja nykyinen koripallovalmentaja. Hän valmentaa nykyisin venäläistä Himkiä.
Vaikka Kurtinaitis ei ikinä pelannut NBA:ssa, oli hän mukana vuoden 1989 kolmen pisteen heittokilpailussa kutsupelaajana.
Pelaajaura
Kurtinaitis aloitti kauden 1992–1993 Žalgirisissa, mutta lokakuussa 1992 hän siirtyi ottelukohtaisella sopimuksella CB Peñas Huescaan loukkaantuneen pelaajan paikalle. Tämän jälkeen Kurtinaitis palasi Zalgirisiin, josta hän siirtyi tammikuussa 1993 australialaiseen Townsville Sunsiin. Vuodet 1993–1995 hän edusti Real Madridia, jossa hän voitti molempina pelikausinaan Espanjan-mestaruuden. Kauden 1995–1996 Kurtinaitis edusti jälleen Žalgirista. Seuraavan kauden hän aloitti Ranskan pääsarjassa pelanneessa Élan Chalonissa, mutta hänet irtisanottiin marraskuussa 1996. Helmikuussa 1997 hän jatkoi Angers BC:ssä, joka pelasi Ranskan toisella sarjatasolla.
Kaudeksi 1997–1998 Kurtinaitis palasi Liettuaan, jossa hän siirtyi KK Atletasiin. Seuraavan kauden hän aloitti BC Lietuvos Rytasissa, josta hän lähti kuitenkin joulukuussa 1998. Tämän jälkeen Kurtinaitis ei pelannut ammattilaistasolla missään seurassa, mutta palasi kaudeksi 2001–2002 pelaamaan BK Kiovaan.
Valmentajaura
Kurtinaitis jatkoi pelaamista vuoden 2002 jälkeen azerbaidžanilaisessa Baku Galassa, jossa hän toimi joukkueen pelaaja-valmentajana. Samalla hän valmensi myös Azerbaidžanin maajoukkuetta. Kurtinaitis oli molemmissa valmentajatoimissa vuoteen 2006 asti, jolloin hän siirtyi valmentamaan PBC Ural Greatia. Hän valmensi seuraa tammikuuhun 2007 asti, jolloin häntä pyydettiin BC Sakalain päävalmentajaksi. Kurtinaitis aloitti myös kauden 2007–2008 Sakalain valmentajana, jonka lisäksi hän oli mukana Liettuan maajoukkueen valmentajistossa. Kurtinaitis ei valmentanut Sakalaita koko kautta, sillä hän lähti seurasta joulukuussa 2007, jolloin hänet hankittiin Śląsk Wrocławin päävalmentajaksi. Hän valmensi seuraa lähes vuoden ajan, sillä lokakuussa 2008 seura vetäytyi sarjasta taloudellisten syiden takia.
Kaudeksi 2008–2009 Kurtinaitis siirtyi valmentamaan BC Lietuvos Rytasia. Hän valmensi seuraa myös seuraavalla kaudella, kunnes lähti toukokuussa 2010. Kauden 2010–2011 Kurtinaitis aloitti VEF Rīgassa, mutta siirtyi maaliskuussa 2011 Himkin päävalmentajaksi. Seuran valmentajana hän voitti muun muassa kauden 2011–2012 Eurocup-mestaruuden.
Maajoukkue
Kurtinaitis edusti junioritasolla Neuvostoliittoa. Miesten maajoukkueessa hän voitti EM-kultaa vuonna 1985 ja pronssia vuonna 1989. MM-kilpailuista Kurtinaitis voitti hopeaa vuonna 1986. Lisäksi hän oli mukana vuoden 1988 olympialaisissa, joista Neuvostoliitto saavutti kultaa. Kyseisissä kisoissa hän nousi suuren yleisön tietoisuuteen tehtyään 25 pistettä Yhdysvaltoja vastaan välierissä.
Liettuan itsenäistymisen jälkeen Kurtinaitis edusti Liettuan maajoukkuetta. Hän edusti maata kaksissa olympialaisissa ja saavutti pronssia vuosina 1992 ja 1996. Kurtinaitis oli mukana myös vuoden 1995 EM-kilpailuissa, joista Liettua voitti hopeaa.
Yksityiselämä
Kurtinaitisilla on yksi poika ja tytär. Hänelle myönnettiin vuonna 1985 Neuvostoliiton urhoollisuus-mitali.
Antiokhos
Antiokhos oli kreikkalaisperäinen nimi varsinkin hellenistisellä ajalla. Nimi voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Etelä-Tapiolan lukio
Etelä-Tapiolan lukio, lempinimeltään Etis, on Espoon Tapiolassa sijaitseva talous- ja yhteiskuntapainotteinen päivälukio. Lukion yksityinen edeltäjä, Hakalehdon yhteiskoulu perustettiin vuonna 1963. Lukion rehtori on Anni Virnes.
Historia
Etelä-Tapiolan lukion yksityinen edeltäjä, Hakalehdon yhteiskoulu, aloitti toimintansa Westendin tennisopistossa vuonna 1963. Sieltä se siirtyi syksyllä 1965 uuteen koulurakennukseen Tapiolan Hakalehtoon, Hakamaantien päähän. Uutta koulurakennusta laajennettiin kaksi vuotta myöhemmin vuonna 1967. Koulussa oli 479 oppilasta lukuvuotena 1970–1971.
Kahdeksanluokkainen oppilaitos kunnallistettiin Espoon kaupungin siirtyessä peruskoulujärjestelmään vuonna 1977. Kannatusyhdistys ei ollut innostunut luovuttamaan koulua kunnalle, minkä seurauksena osa opettajakunnasta aloitti laittoman lakon 6. syyskuuta 1976 kunnallistamisen vauhdittamiseksi. Yhteensä Hakalehdon ja Viherlaakson yhteiskoulun opettajista lähes 80 osallistui lakkoon. Hakalehdon koulussa tarvittiin poliisia pitämään järjestystä lakon aikana. Espoo järjesti eronneille opettajille työtilat Tapiolan yhteiskoulun yhteyteen "Hakan-Olarin" koulun nimellä, jonne siirtyi noin 580 oppilasta 74 jäädessä Hakalehdon yhteiskouluun. Eronneiden opettajien tilalle saatiin 15 uutta, jotka opettivat lukuvuoden loppuun saakka. Koulun toiminta yksityisenä päättyi kevätlukukauteen 1977. Hakalehdon yhteiskoulun kannatusyhdistys myi myöhemmin koulutalonsa yksityiselle yhdistykselle, joka edelleen vuokrasi sen Espoon kaupungille Etelä-Tapiolan yläasteen ja Etelä-Tapiolan lukion käyttöön.
Tammikuussa 2000 Etelä-Tapiolan lukio siirtyi Hakalehdon yhteiskoulun tiloista WeeGee-taloon. Lukiossa on toiminut vuodesta 2009 IB-linja, joka noudattaa kansainvälistä International Baccalaureate-tutkintoa. Linjalle valitaan vuosittain 35 opiskelijaa. Ensimmäiset IB-ylioppilaat valmistuivat keväällä 2012.
Toiminta
Etelä-Tapiolan lukion yhteiskunta- ja taloustieteiden painotus näkyy esimerkiksi koulun tarjoamissa kursseissa ja opintokokonaisuuksissa. Luokkamuotoisten kurssien lisäksi lukio tarjoaa useita projektikursseja, kuten mahdollisuuden osallistua kansainväliseen Nuori Yrittäjyys -projektiin.
Kansainvälistä toimintaa lukio järjestää useassa eri oppiaineessa. Yhteiskuntaopin ja kiinan kielen opiskelijoille järjestetään opintomatkoja Shanghaihin yhteistyössä Ressun lukion kanssa. Saksan kielen opiskelijoille tarjotaan kesävaihtoa Saksaan sekä mahdollisuutta Saksan liittotasavallan virallisen kielidiplomin (Deutsche Sprachdiplom) suorittamiseen. Fysiikan opiskelijat voivat osallistua CERN-projektiin, ja historian opiskelijoille tarjotaan opintomatkaa Tukholmaan.
Koulussa ilmestyy sähköinen lehti nimeltä Etan@. Lehteä voi lukea vapaasti koulun verkkosivuilla. Sen jutut ovat opiskelijoiden kirjoittamia.
Opiskelijakuntatoiminta
Etelä-Tapiolan lukiolla on vuonna 2015 yhdeksänhenkinen opiskelijakunnan hallitus. Hallitus valitaan vaaleilla, jotka opiskelijakunta järjestää vuosittain tammikuussa.
Opiskelijakunta järjestää koululla esimerkiksi vaalipaneeleita, tuoreimpana eduskuntavaalipaneeli 2015, jossa vieraana nähtiin mm. Timo Soini. Vaalipaneeli järjestettiin myös europarlamenttivaalien 2014 ja eduskuntavaalien 2011 alla. Opiskelijoiden kutsumana lukiolla on vieraillut myös silloinen pääministeri Alexander Stubb vuonna 2015.
Opiskelijoiden käyttöön on varattu lukion alakerrasta yksi huonetila, jonka opiskelijat ovat nimenneet Tyrmäksi.
Ylioppilaskirjoitukset
Etelä-Tapiolan lukion ylioppilastutkintotulokset ovat olleet vuosina 2015 ja 2014 keskimäärin Suomen parhaita. Vuonna 2013 tulokset olivat toiseksi parhaita, kun ensimmäisellä sijalla oli Ressun lukio.
Rehtorit
Hakalehdon yhteiskoulu
Etelä-Tapiolan lukio
Juha Christensen
Juha Christensen (s. 1958) on suomalainen toimitusjohtaja, joka oltuaan 1985–1990 Indonesiassa ryhtyi välittämään rauhanneuvottelujen uudelleen aloittamista Ruotsista käsin toimineen, Acehin alueen itsenäisyyttä ajaneen Vapaa Aceh -liikkeen ja Indonesian hallituksen välillä.
Kunnallispolitiikka
Christensen on ollut Lahden kunnallispolitiikassa Lahden vihreiden ja kristillisdemokraattien listoilla. ja Helsingissä Kokoomuksen listoilla. Hän pyrki myös kokoomuksen pormestariehdokkaaksi.
Mutteri
Mutteri (< <  ’kohtu, äiti’ ) on ruuviin tai pulttiin kierrettäväksi tehty vastakappale. Kiinnitettävät kappaleet puristetaan mutterin ja ruuvin kannan väliin kiertämällä ruuvia ja mutteria toisiinsa nähden. Mutterilla voidaan myös lukita ruuveja paikalleen tai lukita myös muttereita ns. vastamutterin avulla. Muttereita voidaan myös käyttää osien liikuttamiseen yhdessä ruuvin kanssa.
Erilaisia muttereita:
Antero Halla
Antero Halla (taiteilijanimi Ansu; 22. kesäkuuta 1936 Oulu – 22. lokakuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen pilapiirtäjä.
Halla opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa graafisella osastolla 1958–1962. Halla aloitti piirtäjänä Tekniikan Maailma -lehdessä sarjakuvalla Lennu. Vuosina 1974–1976 hän julkaisi sivun tilaan taitettuja kuva-arvoituksenomaisia piirroksia Suomen Kuvalehdessä. Helsingin Sanomissa hän aloitti 1977. Halla piirsi sanattomia kuvia, joiden viesti välittyi vasta kun niitä pysähtyi tutkimaan tarkasti. Hallan piirroskokoelma Go-go (1979) valittiin Belgian kansainvälisillä pilapiirrosfestivaaleilla vuoden parhaaksi pilapiirroskirjaksi. Ansun kirjoja ja piirroksia on palkittu alan tapahtumissa lisäksi ainakin Saksassa, Japanissa ja Italiassa.
Valtion taiteilijaeläke Hallalle myönnettiin 1997. Hän oli Kaustisen kamarimusiikkiviikon taiteilija vuonna 1989.
Aleksandăr Stambolijski
thumb|Aleksandăr Stambolijski, 1921 Aleksandăr Stambolijski (1. maaliskuuta 1879 Slavovitsa – 14. kesäkuuta 1923 lähellä Slavovitsaa) oli bulgarialainen poliitikko, joka toimi maalaispuolueen (BZNS) johtajana sekä vuosina 1919–1923 Bulgarian pääministerinä. Vallassa ollessaan hän luopui ulkopolitiikassa aluelaajennustavoitteista ja toteutti talonpoikia hyödyttänyttä radikaalia talouspolitiikkaa, joka oli epäsuosittua muiden yhteiskuntaluokkien parissa. Hän myös kohteli oppositiota ankarasti. Stambolijski syrjäytettiin lopulta sotilasvallankaappauksella ja surmattiin.
Tie pääministeriksi
Stambolijski oli talonpoikaisperheestä ja opiskeli maatalousopistossa Saksan Hallessa. Hän ryhtyi kuitenkin toimittajaksi ja työskenteli vuodesta 1902 hieman aiemmin perustetun BZNS:n lehdessä. Vuonna 1908 hänet valittiin Bulgarian parlamenttiin puolueensa johtavana edustajana. Stambolijskin linjana oli talonpoikien etujen puolustaminen ja ”seikkailupolitiikan” vastustaminen. Toisen Balkanin sodan Bulgarian kannalta epäsuotuisa lopputulos vuonna 1913 lisäsi merkittävästi maalaispuolueen kannatusta. Erityisen jyrkästi Stambolijski vastusti syksyllä 1915 tapahtunutta Bulgarian liittymistä ensimmäiseen maailmansotaan keskusvaltojen puolelle, sillä hän kannatti ympärysvaltoja ja piti Venäjää Bulgarian ystävänä. Hieman ennen Bulgarian sodanjulistusta hän kävi muiden oppositiojohtajien kanssa tsaari Ferdinand I:n luona puhuakseen tämän ympäri. Tapaamisessa Stambolijski kuitenkin esitti suoraan hallitsijaan kohdistuvia uhkauksia, joiden vuoksi hänet tuomittiin majesteettirikoksesta elinkautiseen vankeuteen.
Ferdinand vapautti Stambolijskin sodan lopussa syyskuussa 1918, jotta hän voisi yrittää palauttaa järjestystä hajaannukseen ajautuneeseen armeijaan. Vastoin lupaustaan Stambolijski ryhtyikin johtamaan Radomirista käsin kapinaa ja julisti Bulgarian tasavallaksi. Kapinallisten yritys ottaa Sofia haltuunsa epäonnistui hallitsijalle lojaalien saksalaisten ja makedonialaisten joukkojen ansiosta, joten kapina kuivui pian kokoon. Aselepo kuitenkin pakotti tsaari Ferdinandin luopumaan kruunusta poikansa Boris III:n hyväksi lokakuun alussa. Tappiostaan huolimatta Stambolijski kohosi pian Bulgarian politiikan johtavaksi hahmoksi. Hän tuli ensin marraskuussa 1918 työministeriksi Teodor Teodorovin hallitukseen ja BZNS:n kohottua vaaleissa suurimmaksi puolueeksi hänestä tuli lokakuussa 1919 pääministeri. Väestön tyytymättömyys maailmansotaa seuranneisiin taloudellisesti kaoottisiin oloihin oli suosinut vaaleissa myös vasemmistoa, mutta Stambolijski jätti lopulta kommunistit ja sosiaalidemokraatit hallituksensa ulkopuolelle, sillä ne asettivat osallistumiselleen liian kovat ehdot. Hän muodosti sen sijaan koalitiohallituksen pienten konservatiivisten puolueiden kanssa.
Ulkopolitiikka
Stambolijskin hallitus luopui Bulgarian perinteisestä aluelaajennuksiin tähdänneestä ulkopolitiikasta, joka Maalaispuolueen piirissä yhdistettiin lähinnä ei-toivottuihin asioihin, kuten vakinaisen armeijan ylläpitämisen ja suurten sotilasmäärärahojen valtiolle aiheuttamiin taloudellisiin rasituksiin. Kun aiempi ulkopolitiikka oli edellyttänyt jonkin suurvallan suojelukseen asettumista, Stambolijski pyrki luomaan maltillisella ulkopolitiikalla hyvät suhteet kaikkiin Euroopan suurvaltoihin sekä Bulgarian naapurimaihin.
Stambolijski allekirjoitti 27. marraskuuta 1919 maailmansodan voittajavaltioiden kanssa Neuillyn rauhansopimuksen, jossa Bulgaria menetti huomattavasti alueitaan. Noudattamalla kuuliaisesti rauhansopimuksen tiukkoja ehtoja ympärysvallat saatiin vuonna 1923 suostumaan Bulgarian maksettavaksi määrättyjen sotakorvausten alentamiseen. Sen sijaan Bulgarian vaatimusta taloudellisesta yhteydestä Egeanmeren rannikkoon ei täytetty. Bulgarian suhteet Turkkiin paranivat selvästi Kemal Atatürkin noustua siellä valtaan vuonna 1920.
Stambolijskin tavoitteena oli monikansallinen Balkanin federaatio, joten hänen hallituksensa luopui kaikista Bulgarian aluevaatimuksista Makedoniaan luodakseen näin hyvät suhteet uuteen Jugoslavian valtioon. Tämä katkeroitti Bulgarian oikeisto- ja sotilaspiirit sekä erityisesti Makedonian liittämistä Bulgariaan ajaneen militantin VMRO-järjestön. Vuodesta 1921 Stambolijskin hallitus pyrki murskaamaan VMRO:n, joka vastasi hyökkäilemällä rajaseudulta Jugoslavian ja Kreikan puolelle sekä salamurhaamalla BZNS:n johtajia. Koska Stambolijski ei luottanut Bulgarian omiin asevoimiin, Bulgaria ja Jugoslavia solmivat vuonna 1923 Nišin sopimuksen, jonka mukaan Jugoslavian armeija saisi operoida myös Bulgarian maaperällä sieltä käsin toimivia ääriliikkeitä vastaan.
Sisäpolitiikka ja syrjäyttäminen
thumb|200px|Stambolijskin patsas [[Sofiassa.]] BZNS sai maaliskuun 1920 vaaleissa enemmistön parlamenttiin ja saattoi muodostaa uuden hallituksen yksinään. Vuosina 1920–1923 Stambolijskin hallitus pyrki realisoimaan puolueen poliittisia visioita toteuttamalla taloudellisia uudistuksia, mutta suhtautui samalla epäluuloisesti suurkaupunkien, porvariston ja teollisuuden intresseihin. Suuria maaomaisuuksia pilkottiin pakkolunastuksella ja maita jaettiin pientalonpojille. Osuuskuntia suosittiin yksityisten yritysten sijaan. Koululaitosta ja oppivelvollisuutta laajennettiin. Lisäksi otettiin käyttöön progressiivinen tulovero sekä työvoimapulan lievittämiseksi nuoria miehiä koskenut yhden vuoden pakollinen työvelvollisuus asevelvollisuuden sijasta.
Stambolijskin hallinto oli myös itsevaltainen ja hän käytti opposition tukahduttamiseen puolisotilaallista ”oranssia kaartia”, joka oli saanut nimensä BZNS:n tunnusväristä. Myös Bulgarian osallistumisesta maailmansotaan vastuussa olleita entisiä ministereitä rangaistiin. Hallitsevat yhteiskuntaluokat sietivät vaurauden uusjakoa harjoittanutta Stambolijskin hallitusta lähinnä siksi, että se piti kurissa myös sosialistit ja kommunistit. Hallitus muun muassa murskasi talven 1919–1920 suuren lakkoliikkeen. Lopulta hallituksen sisä- ja ulkopolitiikka vieraannuttivat sekä oikeiston että maatalousuudistuksista vain vähän hyötyneen työväenluokan.
Vuoden 1922 syksystä alkaen VMRO:n iskut ja hyökkäykset Jugoslavian rajan yli kiihtyivät, mihin Stambolijski vastasi joukkopidätyksillä ja järjestämällä uudet parlamenttivaalit. Hallituksen vastustajat kommunisteja lukuun ottamatta liittoutuivat Aleksandăr Tsankovin taakse. BZNS sai suurvoiton myös vuoden 1923 vaaleissa, mutta Stambolijskin kiistanalainen sisäpolitiikka, lähentyminen Jugoslaviaan sekä kansalaismiliisin suosiminen armeijan kustannuksella johtivat siihen, että 9. kesäkuuta 1923 hänet syrjäytettiin sotilasvallankaappauksella. Kaappauksen takana olivat ennen kaikkea oikeistopuolueet, sotilaspiirit ja VMRO, mutta sillä lienee ollut myös tsaari Boris III:n hyväksyntä. Kaappauksen aikaan maaseudulla oleskellut pääministeri Stambolijski yritti organisoida vastarintaa, mutta hänet vangittiin jo muutaman päivän kuluttua ja VMRO:n kannattajat teloittivat hänet lähellä kotikyläänsä. Tsankovista tuli uusi pääministeri.
Matti Sutinen
Matti Sutinen (s. 31. tammikuuta 1930 Viipuri) on suomalainen seiväshyppääjä.
Sutinen osallistui kaksiin olympialaisiin ja yksiin EM-kisoihin. Melbournen olympialaisissa 1956 hän jäi ilman tulosta, Tukholman EM-kisoissa 1958 hän sijoittui 19:nneksi ja Rooman olympialaisissa 1960 hän sijoittui kuudenneksi.
Maaotteluissa Sutinen kilpaili 19 kertaa vuosina 1954–1961. Kalevan kisoissa hän saavutti mitalin kahdeksana peräkkäisenä vuonna mutta ei kertaakaan kultaa. Hänen ennätyksensä oli 450 cm, jonka hän hyppäsi Rooman 1960 olympialaisissa.
Uransa Sutinen aloitti Viipurin Urheilijoissa, jota hän edusti vuoteen 1957. Sen jälkeen hän siirtyi Karkkilan Poikiin, jota hän edusti 1958–1962. Sen jälkeen hän siirtyi Riihimäen Kiskoon.
Nuorempana Matti Sutinen kilpaili menestyksekkäästi myös voimistelijana, ja Melbournen 1956 olympialaisiin hän osallistui paitsi seiväshyppääjänä myös voimistelun arvostelutuomarina. Hänen serkkunsa oli Suomen merivoimien komentaja ja uimari Juha Tikka.
Mozarabin kieli
Mozarabin kieli oli läheistä sukua toisilleen olevien romaanisten murteiden murrejatkumo, jota puhuttiin muslimien hallitsemilla iberian niemimaan alueilla. Mozarabia on kehittynyt myöhäislatinasta ja varhaisista romaanisista murteista, jota puhuttiin Hispaniassa 400-700-luvuilta ja aina 1300-luvulle.
Tätä joukkoa murteita alettiin 1800-luvulla kutsua mozarabin kieleksi, vaikka niillä ei koskaan ollut yhteistä kirjakieltä. Sana mozarab on tullut Andalusialaisesta arabian kielisestä sanasta musta'rab (مُستَعرَب), joka tarkoittaa arabilaistumista.
Esimerkki kielestä
Ohessa on Isä meidän rukous suomeksi, mozarabiaksi ja sen sukulaiskielillä.
Paula Björkqvist
Paula Annikki Björkqvist (3. tammikuuta 1975 Jyväskylä – 18. heinäkuuta 2006 Jämsä) oli suomalainen keskustalainen paikallispoliitikko. Jämsän kunnallispolitiikassa vaikuttanut Björkqvist joutui raa'asti surmatuksi. Murhasta tuomittiin aviomies Jarmo Björkqvist.
Rödjan
thumb|Rödjan ilmakuvassa 2004
Rödjan on Älgön saaren etelärannalla sijaitseva entinen kalastajatila, jossa toimi aiemmin Tammisaaren saariston kansallispuiston neuvontapiste. Neuvontapiste otettiin käyttöön vuonna 1994 perusteellisen entisöinnin jälkeen. Rödjanin pihapiiristä lähtee 2 kilometrin pituinen luontopolku, jonka varrella on näkötorni. Asuintalossa ja rantavajassa oli saaristoluontoa ja entisaikojen saaristolaiselämää kuvaavia esineitä ja kertomuksia. Rantavaja tuhoutui tulipalossa vuonna 2019.
Rödjan tarjoaa suojatun retkisataman veneilijöille, mutta paikalle pääsee kesäisin myös Tammisaaresta lähtevällä vuoroveneellä. Etäisyys Tammisaaresta on noin 10 meripeninkulmaa (noin 18 km). Veneiljöiden käytössä ollut sauna tuhoutui tulipalossa vuonna 2018.
Rödjan oli Tammisaaren maalaiskunnasta kotoisin olleen meloja ja olympiakultamitalisti Thorvald Strömbergin lapsuudenkoti.
Paula Björkqvist
Elämä ja ura
Björkqvistillä oli puheenjohtajuuden lisäksi myös muita luottamustoimia. Hän oli muun muassa Keski-Suomen sairaanhoitopiirin hallituksen jäsen sekä Keski-Suomen maakuntavaltuuston jäsen.
Kuolema
Paula Björkqvist oli saanut aamuyöllä 18. heinäkuuta 69 veitseniskua, joista koituneisiin vammoihin hän menehtyi. Edellisenä iltana oli vietetty pariskunnan tyttären kaksivuotissyntymäpäivää. Poliisit hälytti naapurissa asunut pariskunta, joka oli neljältä aamulla havahtunut uhrin avunhuutoihin ja pikkutytön kirkumiseen.
Jarmo Björkqvist ilmoitti aluksi, ettei muista tapahtumista mitään. Hän tunnusti huhtikuussa 2007 mielentilatutkimuksen jälkeen viranomaisille, että muistaa tapahtuneesta kaiken, mutta ei pystynyt sitä heti kertomaan. Jarmo Björkqvist kirjoitti myös tunnustuskirjeen. Hän oli vahingoittanut myös itseään ja omalla verellään kirjoittanut seinään: ”rakasta perhettäsi”.
Oikeudenkäynti alkoi Jämsän käräjäoikeudessa 12. joulukuuta 2006. Björkqvist sai syytteen murhasta. Kihlakunnansyyttäjä Pentti Hiidenheimo piti tekoa erityisen raakana ja julmana ja vaati syytetylle elinkautista vankeusrangaistusta. Syyttäjä piti todennäköisenä motiivina teolle aviokriisiä. Mielentilatutkimuksessa Björkqvistin todettiin olleen täydessä ymmärryksessä. Johtava kihlakunnansyyttäjä Pentti Hiidenheimo vaati Jarmo Björkqvistille elinkautista rangaistusta murhasta. Jarmo Björkqvist tunnusti tapon, mutta kiisti murhan. Käräjäoikeudessa Paula Björkqvistin äiti vaati Jarmo Björkqvistiltä korvauksia 50 000 ja isä puolestaan 30 000 euroa.
Elinkautinen vankeustuomio murhasta luettiin 3. toukokuuta 2007. Uhrin omaiset esittivät hänelle yhteensä 110 000 euron korvausvaatimuksen. Björkqvist tuomittiin maksamaan tyttärelleen 15 000 euroa korvausta kärsimyksistä ja Paula Björkqvistin kummallekin vanhemmalle 7 500 euroa kärsimyksistä.
Tapausta käsiteltiin lokakuussa 2007 Vaasan hovioikeudessa. Puolustus vaati rikosnimikkeen muuttamista murhasta tapoksi ja rangaistuksen muuttamista määräaikaiseksi. Vaasan hovioikeus ei muuttanut tuomiota samassa kuussa julistamassaan päätöksessä. Heinäkuussa 2008 korkein oikeus ei myöntänyt Björkqvistille valituslupaa, joten hovioikeuden tuomio jäi voimaan.
Useat pariskunnan tunteneet ovat kertoneet, että Jarmo Björkqvistin käytös oli viime aikoina muuttunut ja että hänestä oli tullut entistä väkivaltaisempi. Paula Björkqvist oli äänittänyt kännykällään Jarmo Björkqvistin puhetta ennen surmaa.
Laajaa huomiota saanut surmatapaus nosti perheväkivallan jälleen puheenaiheeksi Suomessa.
Helsingin hovioikeus päätti syyskuussa 2019, että Jarmo Björkqvist pääsee ehdonalaiseen vapauteen 14. heinäkuuta 2020, jolloin hän on istunut vankilassa 14 vuotta.
Ohjauspyörä
Ohjauspyörä eli ratti on auton tai muun ajoneuvon hallintalaite, jota käytetään ajosuunnan säätämiseen, ohjaamiseen.
Ohjauspyörään kuuluu keskiö, josta se kiinnittyy ohjausakseliin ja puolat, jotka yhdistävät ohjauskehän itse keskiöön. Puolien avulla välitetään voima keskiöön. Nykyaikaisessa autossa ohjauspyörän keskiö sisältää turvatyynyn ja äänimerkin käyttökytkimen. Useissa automalleissa radion ja vakionopeudensäätimen käyttökytkimet sijaitsevat ratissa, jolloin puhutaan monitoimiohjauspyörästä. Kilpa- ja ralliautoissa sekä uusissa henkilöautomalleissa käytetyssä kaksoiskytkinvaihteistossa vaihteen vaihtamiseen tarkoitetut kytkimet voivat sijaita ohjauspyörän yhteydessä. Vanhoissa automalleissa vaihdelaatikon vaihteenvalitsin saattoi sijaita ohjauspyörän yhteydessä, jolloin puhuttiin rattivaihteesta.
Nymfi (biologia)
Nymfi on biologiassa kuoriutumisen jälkeinen ei-sukukypsä nuoruusvaihe. Se esiintyy hyönteisillä, joilla on vaillinainen muodonvaihdos. Toisin kuin toukka, nymfi on muodoltaan erittäin samannäköinen kuin aikuinen. Tyypillisesti nymfimuodossa siivet joko puuttuvat tai ovat vaillinaisesti kehittyneet. Ensimmäisissä vaiheissa vartalon suhteet ovat myös erilaiset kuin aikuisella yksilöllä, ja jokaisen kasvuvaiheen jälkeen nymfi alkaa muistuttaa enemmän ja enemmän aikuista.
Suomen asema
Suomen asema on yksi Pietarin kaupungin viidestä suuresta matkustajarautatieasemasta. Se sijaitsee Leninin aukiolla Nevan pohjoisrannalla kaupungin keskustan tuntumassa.
COmet Nucleus TOUR
CONTOUR (COmet Nucleus TOUR) oli NASAn komeettaluotain, joka laukaistiin 3. heinäkuuta 2002 Delta II -kantoraketilla Cape Canaveral Air Force Stationin laukaisukompleksi 17A:sta, Floridasta. Se tuhoutui pian tämän jälkeen avaruudessa.
Se kehitettiin NASAn Discovery-ohjelmassa. Sen tarkoitus oli tutkia ohilentojen avulla kahta komeettaa, jotka olisivat olleet 2P/Encke ja 73P/Schwassmann-Wachmann. Kolmas kohde oli d'Arrest-komeetta.
Sen oma apogee-moottori Star 30BP (massa 377 kg) räjähti, kun se käynnistettiin 15. elokuuta 2002.
Suomen asema
Asemarakennus
Asema valmistui vuonna 1870 Riihimäki–Pietari-radan pääteasemaksi. Alkuperäisen asemarakennuksen on suunnitellut arkkitehti Pjotr Kupinski. Alun perin rakennuksessa oli erilliset tilat keisarin perheen käyttöön.
COmet Nucleus TOUR
Luotaimen massa oli laukaisun hetkellä 775 kg, josta 70 kg oli hydratsiinia. Sen mittalaitteet olivat:
Suomen asema
Asemarakennus
Vuosina 1955–1960 rakennettu uusi asemarakennus otettiin käyttöön 4. kesäkuuta 1960. Monumentaalinen, selkeä ja lakoninen rakennus edustaa Stalinin kuoleman jälkeistä funktionalismia, jossa on palattu 1930-luvun modernisoituihin uusklassisiin muotoihin. Nevalle avautuvaa pääjulkisivua hallitsee lasitettujen syvennysten leikkaama yksinkertainen pylväikkö. Syvennysten yläosaa koristavat vallankumoustapahtumia esittävät veistosryhmät. Pietarin perinteistä arkkitehtuuria heijastaa terävään huippuun päättyvä lasitettu kellotorni.
Aseman länsisiipeen on sisällytetty osa vanhasta asemarakennuksesta. Länsisiivessä on myös Ploštšad Leninan metroaseman sisäänkäynti. Metroaseman toinen sisäänkäynti avautuu Botkininkadulle, jolla sijaitsee Suomen rautatien työntekijöitä varten vuosina 1907–1908 rakennettu, Frithiof Mieritzin ja Ivan Gerasimovin suunnittelema jugendtyylinen asuinkompleksi (Botkininkatu 1). Vanhemmat, insinööri Aleksandr Gešvendin 1880-luvulla rakentamat rautatieläisten asuintalot sijaitsevat aseman itäpuolella (Komsomolinkatu 35).
Historia
thumb|left|210px|Vuonna 1870 valmistunut asemarakennus, joka purettiin pääosin 1950-luvulla. thumb|left|210px|Pietarin Suomen asema ilmakuvassa. Suomen rautatieasema on yksi lokakuun vallankumouksen muistomerkeistä. Vladimir Lenin saapui junalla asemalle 16. huhtikuuta 1917 (vanhan ajanlaskun mukaan 3. huhtikuuta) aloittaakseen Venäjällä kommunistisen vallankumouksen. Leninin vastaanottajilleen panssariauton katolta pitämän puheen muistoksi vanhan asemarakennuksen luokse pystytettiin vuonna 1926 kuvanveistäjä Sergei Jevsejevin sekä arkkitehtien Vladimir Štšukon ja Vladimir Hellfreichin suunnittelema muistomerkki. Nykyään se sijaitsee aseman ja Nevan välille toisen maailmansodan jälkeen raivatun aukion keskellä. Asemalaiturille rakennettuun lasipaviljonkiin on asetettu näytteille Leninin Venäjälle lokakuussa 1917 tuoneen junan höyryveturi nro 293, jonka Suomen valtio lahjoitti Neuvostoliitolle vuonna 1957.
Leningradin piirityksen aikana Suomen asema oli ainoa käytössä ollut rautatieasema kaupungin alueella. Ensimmäinen elintarvikejuna saapui sinne 7. helmikuuta 1943. Piiritettyä kaupunkia huoltaneesta elämän tiestä muistuttaa museoveturin viereen vuonna 1973 pystytetty kilometripylväs.
Asemalla oli alkuvuosikymmeninä runsaslukuinen suomalainen henkilökunta.
Vis I
Vis I on Pohjois-Venäjältä löytynyt kivikautinen kohde, joka ajoitetaan 7300-5800 eaa. eli mesoliittiselle kaudelle. Se sijaitsee Simba- ja Vis-jokien yhtymäkohdassa Sindor-järven lähellä muinaisessa saaressa. Seutu kuuluu Vychegda-joen laaksoon, joka laskee Vienanjoen kautta Vienanmereen.
Kohteesta on löydetty runsaasti puuesineitä, jotka on ilmeisesti heitetty rantaveteen tai suohon ja jotka peittyivät nopeasti virtaavan veden tuomaan pohjalietteeseen ja hiekkaan. Puuaines lahoaa nopeasti eivätkä näin vanhat esineet tavallisesti säily mesoliittiselta kaudelta nykypäivään asti. Myös kiviesineitä on kohteesta Vis I löytynyt, mutta ei luuesineitä, liesiä tai asumuksien pohjia. Kyseessä saattaa silti olla asuinpaikka tai väliaikainen leiri, koska toimintaa on ollut runsaasti ja sitä on kestänyt ainakin 400 vuotta. Esineistö muistuttaa eniten Yavron'gan kohteen esinelöytöjä.
Ajoitukset ja ympäristön tila
Puuesineiden runsaus olisi mahdollistanut kattavat radiohiiliajoitukset, mutta 1960-luvulla se oli kallista. Siksi tyydyttiin viiteen ajoitukseen turvekerrosten eri syvyyksiltä ja tuloksia tuettiin siitepölyanalyysillä.
Ensimmäiset löydöt alkoivat turvekerroksesta, joka ajoitettiin 7090±80 BP. Aluetta kaivettaessa todettiin yhtäläisyyksiä esineiden ominaisuuksissa, jonka takia kerrokset jaoteltiin niiden ominaisuuksien mukaan. Pohjalla on kerros, jossa 40 % esineistä oli lehtipuuta. Keskimmäisessä kerroksessa oli lehtipuuta enää viisi prosenttia. Ylimmässä löytökerroksessa ei havaittu lehtipuuesineitä ollenkaan. Lehtipuiden siitepölyä esiintyi eniten pohjimmaisessa kerroksessa, jonka jälkeen sitä oli vähemmän samalla kun kuusen siitepölyn määrä alkaa kasvaa.
Siitepölytutkimus ja radiohiiliajoitukset viittaavat siihen, että asuinpaikan käyttö alkoi preboreaalisen kauden jälkeen, jossa lehtipuut ja mänty olivat metsän valtalajeja. Lehtipuuesineet olivat vallitsevia pohjakerroksen esinelöydöissä. Keskimmäisen löytökerroksen aikana metsä oli jo kosteamman ilmaston takia kuusettumassa samalla kun lehtipuut vähenivät. Tämä heijastui myös esineiden valmistusmateriaaleihin. Ylimpään kerrokseen jäi vain havupuiden esineistöä. Hieman tämän jälkeen asuinpaikka hylättiin. Syy saattoi olla alueen soistuminen, joka oli alkanut pian asuinpaikalle tultua.
Ylimmän- ja keskimmäisen löytökerroksen vaihtuminen ajoitettiin 7150±60 BP ja 7820±80 BP. Kahden alimman kerroksen vaihtuminen ajoitettiin 8080±90 BP ja 7090±70 BP. Alimmassa kerroksessa on turpeen alla myös joen tuoma hiekkakerros, jossa oli esineitä jopa 30 cm syvyydessä. Hiekkakerroksen esineiden ajoitusta ei suoritettu, joten asumisen alkamisajankohta jää arvoitukseksi. Se sijoittuu kuitenkin samaan lehtipuuvaltaiseen kauteen kuin muuta pohjimmaisen löytökerroksen esineet.
Kalibroituina mitatut ajoitukset antavat asuinpaikan iäksi Burovin taulukon mukaan 7300-5800 eaa., jos hiekkaan hautautuneiden esineiden takia viimeisiin ajoituksiin lisätään vielä 2–300 vuotta. Turvekerrosten erilaiset ajoitusten käsittelyä Burov ei julkaise.
Arkeologinen tutkimus
Kohdetta tutkittiin Grigoriy M. Burovin johdolla vuosina 1960–1967. Vis-joen meanderoituneiden joenuomien välissä sijaitsee kaarenmuotoinen muinaisranta, joka on noin 150 metriä pitkä ja 20 metriä leveä. Muinaisranta on nykyään turpeen peitossa ja seutu on nummea. Kohteen ympäriltä avattiin 575 m² alue, josta poistettiin keskimäärin metrin verran turvetta, jolloin hiekkainen joenpohja paljastui. Turpeesta ja joen hiekan joukosta löydettiin vielä pois heitettyjä esineitä.
Muita saman aikakauden asuinpaikkoja, jossa esineistö muistuttaa Vis I:stä havaittua, löytyvät Veretjen kulttuurin alueen pohjoispuolelta Viena- ja Vytsegda-jokien varrelta. Kohteet Vis I ja Yavronga ovat Vytsegda-joen laaksossa kuten myös neljä mikroliittistä asuinpaikkaa Kuryador, Pezmog I, Uyarnovo ja Kuzvomyn. Kohteet Vondonga I ja Filichaevskaya sijaitsevat Vienanjoen alajuoksulla pohjoisessa.
Kiviesinelöytöjä
Kiviesineitä löytyi kahdesta alimmaisesta turvekerroksisesta ja joen pohjahiekasta. Yhdessä hiotussa kiviesineessä oli koristeluna lyhyitä viivoja sekä siksak-kuvioita. Kahdessa jäätuurassa on myös viivakuviointia.
Puuesinelöytöjä
Löytöaineistoon kuului kivi- ja puuesineitä, josta seuraavassa on lyhyt yhteenveto. Suomessa asuinpaikoilta ei löydy puuesineitä kuin poikkeustapauksissa, joten kuva mesoliittisesta puutyötekniikasta jää Suomessa vajaaksi.
Vis I:n esineet jaettiin löytökerrosten mukaan kolmeen periodiin. Vanhin periodi ajoitettiin kerroksen yläpuolelta otetuista turvenäytteistä noin 8000 BP eli kalibroituna 6900 eaa. . Ajallisesti keskimmäinen kerros jäi vanhemmaksi kuin 7500 BP eli kalibroituna 6300 eaa. . Ylin kerros alkoi tasolta, jolta tehtiin ensimmäiset esinelöydöt. Se ajoitettiin noin 7000 BP eli kalibroituna 6300 eaa. . Alimmassa kerroksessa oli turpeen lisäksi savi- ja hiekkakerros, jota tutkittiin vielä 30 cm.
Jouset ja kaaret
Erilaisia puukaaria löytyi tulkinnasta riippuen noin 30. Eripituisina ja erilaisesti työstettyinä ne jaettiin neljään luokkaan.
Holmegaard-tyyppinen jousi tunnetaan hyvin Tanskan suolöydöistä. Se tunnetaan hyvin myös muinaisharrastelijoiden keskuudessa, jotka valmistavat siitä erilaisista lehtipuista. Myös kaivauksilta löydetty 45 cm kaarenkappale oli lehtipuuta. Kaaren pää oli uurrettu tyypillisesti ja se oli 4 cm paksu. Kaari löytyi turpeiden alta joenpohjan hiekkakerroksista ollen yli 8200 BP eli kalibroituna 7200 eaa. .
Pitkäjousi on käsijousta pitempi ja paksumpi. Näitä löytyi 9 kappaletta. Suurin löydetyistä oli 320 cm pitkä ja 4–5 cm paksu ja sen päähän oli porattu reikä jännettä varten. Toinen katkelma oli 230 cm pitkä. Yhden 50 cm:n pituisen katkelman päässä oli paksu nuppi jänteen kiinnitystä varten. Kaksi lehtipuista pitkää jousta löytyi joenpohjahiekasta, mutta loput havupuiset löytyivät ylemmistä kerroksista, jolloin ne olivat 8000-7400 BP vanhoja eli kalibroituna 6900-6200 eaa. .
Käsijousi on edellistä lyhyempi ja ohuempi. Käsijousia löytyi 16 kappaletta ja ne olivat kaikki havupuuta. Näiden joukossa oli pari kokonaista kaarevaksi jäänyttä jousta, mutta loput löytyivät katkelmina. Ehjien jousien pituus päästä päähän eli jänteetön jännepituus oli 145 cm ja 115 cm ja kaaren paksuus keskeltä noin 3–4 cm. Ilmeisesti kaaren yläpäässä oli litteä laajennus ja alapäässä jänteelle oli hiottu kiinnitysura. Jouset olivat epäsymmetriset, koska kaaren puoliskot työstettiin erilaisiksi. Keskelle hiottiin nuolelle ura tai olka, jota pitkin se liukui ammuttaessa. Neljä jousista oli koristeltu siksak-viivoin, verkkoviivoin, v-kuvioilla ja muilla lyhyillä viivakuvioilla. Kolme kaarta löydettiin joen pohjahiekan joukosta, mutta muut ajoitettiin 8000-7500 BP eli kalibroituna 6900-6300 eaa. .
Porakaaret eivät voi olla lyhyytensä ja jäykkyytensä vuoksi jousia. Näillä on ilmeisesti liikuteltu löysää narua pyöritettävän poran ympärillä saaden sen pyörimään vinhasti. Esineistä löytyneet reiät selittyisivät näiden avulla. Kahden kaaren pituudet olivat 30 cm ja 50 cm ja paksuudet vastaavasti 2 cm ja 4 cm. Näitä löytyi 7 kappaletta kahdesta alimmaisesta turvekerroksesta. Kaikki paitsi yksi kaari olivat havupuuta. Kolme kaarta oli koristeltu erilaisilla viivakuvioilla. Ne ajoitettiin 8300-7500 BP eli kalibroituna 7300-6300 eaa. .
Nuolet ja keihäät
Nuolia ei löytynyt kuin 5 kappaletta. Ne olivat havupuukatkelmia, joista kaksi olivat 50 cm 35 cm pitkät. Toisen kärki on uurrettu kivi- tai luuterän kiinnittämistä varten. Toisen terä oli teroitettu suoraan puuhun. Kaksi nuolista löytyi joen pohjahiekan päältä ja muut turpeesta. Ne ajoittuivat 8300-7500 BP eli kalibroituna 7300-6300 eaa. .
Keihäitä löytyi 5 katkelmaa. Pisin niistä oli päästään teroitettu 175 cm kärki. Näitä löytyi kahdesta alimmaisesta kerroksesta, joten ne ajoitettiin noin 8300-7500 BP eli kalibroituna 7300-6300 eaa. .
Kalastusvälineet
Verkonmerkki tai kellukkeen palanen on 6 cm leveä ja 5 mm paksu ja on valmistettu kaarnasta. Se on ollut pitkänmallinen ja toisessa päässä sen reunassa on 5 mm reikä, joten sen voi sitoa narulla paikalleen. Palasen ikä on yli 8000 BP eli kalibroituna 6900 eaa. . Samanlaiset verkonmerkit on löydetty myös Virosta Siivertsistä ja Karjalankannakselta Antrea-Korpilahdelta.
Kalaverkko oli valmistettu narusta, joka oli 1,5 - 2,0 mm paksua. Narun materiaalia ei ole ilmoitettu, mutta se ei ole pajua. Verkonpalasen ulkomitat olivat 30 cm, 20 cm ja 10 cm ja siinä oli 9 solmua. Verkon silmien väli oli 4,5 - 5,5 cm. Se ajoitettiin noin 7200 BP eli kalibroituna 6100 eaa. . Verkon läheltä löydettiin myös narunpätkä, jonka pituus oli alle 10 cm ja paksuus 4 mm. Se oli kiedottu kahdesta ohuemmasta narusta. Ainoa vastine kalaverkolle lähiseudulta tunnetaan Karjalankannakselta Antrea-Korpilahdelta, josta löydettiin tällä hetkellä maailman vanhin kalaverkko.
Liistekatiska, jonka 1–2 mm paksut ja 5–8 mm leveät liisteet olivat mäntyä, oli koottu sitomalla ne naruilla yhteen 1-1,5 cm välein. Punosfragmentti löytyi hiekkakerroksen päältä, joten se ajoitettiin noin 8200 BP eli kalibroituna 7200 eaa. .
Verkkorysän kaaria tai -vanteita löytyi 8-9 kpl. Ne olivat kaikki rikkinäisiä ja pisimmät kaaret olivat 32–100 cm pitkät ja noin 13–19 mm paksut. Kolmella oli kaareva muoto säilynyt hyvin. Rysän ympärysmitta saattoi niiden perusteella olla halkaisijaltaan 45–130 cm, mutta todennäköisin vaihtoehto on noin 50 cm.
Osaan niistä oli porattu reikiä narun kiinnittämistä kiinnitystä varten ja toisiin taas ei. Reikien välimatka vaihteli 7,7-15,8 cm. Jäänteitä verkosta ei mainita. Kaikki kaaret olivat havupuuta ja ne löytyivät ensimmäisestä ja toisesta kerroksesta. Ne ajoitettiin 8200-7500 BP eli kalibroituna 7200-6300 eaa. . Veretje I:n asuinpaikan kaaret muistuttavat näitä kaaria.
Verkkomerkki oli noin 15 cm leveä ja 2 cm paksu pyöreä levy, johon oli keskelle kaiverrettu 2–4 cm soikea reikä. Levyn pinta oli koristeltu symmetrisesti kahdella kolmion muotoisella verkkomaisella viivakuviolla ja kahdella kulmaviivalla. Koho löytyi toisen kerroksen keskeltä ja ajoittui sen takia noin 7700 BP eli kalibroituna 6500 eaa. . Samanlaiset rengasmaiset kohot on löydetty myös Veretje I:stä ja Viron Tõrvalasta, sekä lukuisista neoliittisistä kohteista Euroopasta.
Kulkuvälineet
Suksia ja jalaksia löytyi yhteensä 22 kappaletta, joista suksia olisi tulkinnasta riippuen noin 5-11 kappaletta. Kaikki löydökset olivat suksen katkelmia. Vanhimmat 4 kappaletta oli valmistettu lehtipuusta ja ne löytyivät joen pohjahiekan päältä ja seasta. Niillä on siten ikää yli 8300 BP eli kalibroituna 7300 eaa. . Muut katkelmat löytyivät toisen ja kolmannen turvekerroksen yläosista. Ne ajoitettiin noin 7700-7000 BP eli kalibroituna 6500-5900 eaa.
Sukset on jaoteltu Vis- ja Veretje-tyyppisiksi. Eräs Vis-tyypin suksen kärki oli veistetty reunoistaan paksummaksi kuin keskeltä. Reunat olivat kuin pienat ja niihin oli piirretty viivakuviot ornamentiksi. Suksen koko leveyttä ei päässyt mittaamaan muuten kuin täydentämällä puuttuvia osia kynällä. Silloin suksen leveys olisi ollut 18 cm ja kärki kaartui 25 cm matkalla. Suksi vaikuttaa olevan tasapohjainen. Yhteensä kolmessa Vis-tyypin suksessa on koristeena siksak-kuviot ja kahdessa lisäksi ornamenttina pienistä rinnakkaisista viivoista.
Toinen Veretje-tyypin suksen kärki tai kanta oli koristeltu hirvenpäällä, joka oli veistetty samaan puuhun. Tähän sukseen kaarevaan osaan oli porattu myös kaksi reikää. Tämäkin suksi oli tasapohjainen.
Jalaksia löytyi tulkinnasta riippuen noin 14-20 kappaletta. Kolmen jalasta oli valmistettu lehtipuusta. Näitä kutsuttiin Heinola-tyyppisiksi jalaksiksi, joissa ei ollut päällä kourua. Yhden jalaksen pituus oli 2 metriä pitkä ja 25 cm leveä ja sen pohja oli pyöreähkö. Sekä kärki että perä olivat loivasti ylöspäin kaarellaan. Nämä ajoitettiin 8300-7700 BP eli kalibroituna 7300-6500 eaa. .
Ylemmistä turvekerroksista löydetyt jalakset olivat havupuuta. Kaksi näistä oli Heinola-tyyppisiä, joihin oli kaiverrettu syvät kourut jalaksen päälle. Kaksikko ajoittui 7200 BP eli kalibroituna 6100 eaa. . Loput ajoittuivat 7700 - 7000 BP eli kalibroituna 6500 - 5800 eaa. . Eräs tällainen jalas, jota kutsuttiin Vis-tyypin jalakseksi, oli tasapohjainen ja 2 metriä pitkä ja 30 cm leveä. Näitä löytyi 9 kappaletta. Vain yksi Vis-tyypin jalas oli koristeltu pienillä rinnakkaisilla ornamenttiviivoilla.
Mela ajoitettiin 7200 BP eli kalibroituna 6100 eaa. . Lapa on 50 cm pitkä ja 10 cm leveä ja on kärjestään 10 cm teroitettu. Varsi oli katkennut ja samaa puuta lavan kanssa. Varren vahvike lavassa näkyi kohoumana. Lavan malli on samanlainen kuin Veretje I:n asuinpaikalta löydetyllä lavanpalasella, mutta tämä on sitä kaksi kertaa pitempi.
Muuta
Tuohikko on koottuna mitoiltaan 15 cm ja 10 cm leveä ja 5 cm syvä. Se on taiteltu suorakulmaisesta palasta nostamalla reunat ylös ja taittamalla kulien kolmiot päädyn tueksi. Se löytyi keskimmäisestä turvekerroksesta ja ajoitettiin noin 7900 BP eli kalibroituna 6800 eaa. .
Kirveenvarsi löytyi joenpohjan hiekan seasta ja ajoitetaan siksi noin 8300 BP eli kalibroituna 7300 eaa. . Varren päässä on suuri laajentuma.
Kaapimen varsi on ilmeisesti kierrätetty porakaaresta hiomalla kaaren keskelle uurteet kivikaapimien kiinnittämistä varten. Kaavinvarsi oli koristeltu suorilla viivoilla ja siksak-kuvioin. Se löytyi toisen turvekerroksen keskeltä ja ajoittui sen takia noin 7700 BP eli kalibroituna 6500 eaa. .
Luuesineitä ei Vis I:stä havaittu.
Riemannin geometria
Riemannin geometria on differentiaaligeometrian osa-alue, joka tutkii sileitä monistoja Riemannin metriikassa. Tässä metriikassa käsitellään moniston tangenttiavaruuden positiivisesti definiittejä neliömuotoja, jotka vaihtelevat sileästi pisteestä toiseen. Tämän avulla voidaan muotoilla lokaaleja käsitteitä kulmille, käyrien pituuksille ja tilavuuksille. Yleiset suureet saadaan integroimailla pienempiä kokonaisuuksia.
Johdanto
Riemannin geometrian kehitti Bernhard Riemann 1800-luvulla. Hänen geometriansa yleistää useita geometrioita, kuten epäeuklidisen, euklidisen ja pallogeometrian.
Jokaiselle sileälle monistolle voidaan määrittää Riemannin metriikka, joka auttaa ratkaisemaan differentiaalitopologian ongelmia. Riemannin geometrian opiskelu tarjoaa keinon opiskella pseudo-Riemannin monistoja, jotka ovat tärkeä osa yleistä suhteellisuusteoriaa.
Aleksei Nikolajevitš Romanov
thumb|Aleksei Nikolajevitš Romanov Aleksei Nikolajevitš Romanov (12. elokuuta (J: 30. heinäkuuta) 1904 Pietarhovi – 17. heinäkuuta 1918 Jekaterinburg) oli viimeinen Venäjän keisarikunnan kruununperijä eli tsesarevitš. Hän oli keisari Nikolai II:n nuorin lapsi ja ainoa poika. Hänet murhattiin yhdessä perheensä kanssa Ipatjevin kellarissa yöllä 17. heinäkuuta 1918.
Perhe
Aleksei oli perheensä nuorin lapsi ja ainoa poika. Hänellä oli neljä vanhempaa sisarta: Olga, Tatjana, Maria ja Anastasia. Hänen isänsä oli Venäjän viimeinen tsaari Nikolai II. Alekseista oli tarkoitus tulla isänsä seuraaja. Aleksein pikkuserkkuja olivat Yrjö VI ja Edvard VIII Ison-Britannian kuningasperheestä.
Elämä ja kuolema
Keisarillisen Aleksanterin yliopiston (nykyinen Helsingin yliopisto) kanslerinvirka oli vuodesta 1816 varattu Venäjän kruununperilliselle ja Aleksein synnyttyä vuonna 1904 yliopisto odotti että hänet nimitettäisiin virkaan. Keisari Nikolai ei kuitenkaan enää halunnut suoda suomalaisille sellaista kunnianosoitusta.
Aleksei eli lyhyen elämän tsaarin hovissa sairastaen hemofiliaa eli verenvuototautia. Hänet kuitenkin paransi useasti mystikko Grigori Rasputin, joka tällä tavoin sai vaikutusvaltaa tsaariin ja tsaarittareen.
Verityön jälkeen Jekaterinburgissa liikkui huhuja, että joku lapsista olisi päässyt pakenemaan.
Vuoden 1991 hautalöytö
Neuvostoliiton romahdettua vuonna 1991 alettiin Romanovien ruumiita etsiä. Aiemmin salaisten arkistojen avauduttua teloitusta johtaneen Jakov Jurovskin muistiinpanot tulivat päivänvaloon. Niissä oli yksityiskohtaisesti selostettu Romanovien hautapaikan sijainti Jekaterinburgissa. Hauta oli metsätiehen hätäisesti kaivettu matala kuoppa. 1990-luvun alussa virallisesti avatusta haudasta ei kuitenkaan löytynyt Aleksein ja yhden hänen sisarensa – Anastasian tai Marian – ruumiita. Kaivauksia jatkettiin vuoden 1991 elokuussa. Tavoitteena oli löytää kaksi puuttuvaa ruumista tai niiden rovioiden jäännökset, joissa kyseiset ruumiit Jurovskin väitteen mukaan oli poltettu. Etsintöjä jatkettiin, koska asiantuntijoiden mukaan Jurovski ei ollut voinut polttaa kahta ruumista jäljettömiin. Siihen olisi tarvittu aivan liian paljon bensiiniä, polttopuita ja aikaa. Historioitsija Edvard Radzinski piti kirjassaan Viimeinen tsaari (1992) mahdollisena, että kyseiset lapset olivat pelastautuneet, mistä syystä varmuuden vuoksi poltettiin kaksi näitä muistuttanutta ruumista.
Vuonna 2007 löytyneet luut ja niiden tunnistus
Elokuussa 2007 järjestettyjen etsintöjen yhteydessä historian harrastaja Sergei Plotnikov löysi lopulta Koptjakin tien varresta 7 hammasta ja 36 luunkappaletta, joiden pituus vaihteli muutamasta millimetristä muutamaan senttimetriin. Hapon ja tulen polttamat jäännökset löydettiin seitsemänkymmenen metrin päästä kohdasta, johon muu perhe ja palvelusväki oli haudattu. Luut tunnistettiin kolmella erilaisella DNA-testillä tsaariperheen jäsenille kuuluviksi. Tunnistuksessa käytettiin apuna myös vainajien jäännösten hampaista löydettyjä korkealaatuisia hopea-amalgaamipaikkoja, jotka olivat samanlaisia hallitsijaperheen muiden jäsenten hammaspaikkojen kanssa. Vuonna 2008 Venäjän viranomaiset ilmoittivat, että viimeiset löytyneet jäännökset oli DNA-testeillä tunnistettu kuuluviksi Alekseille ja hänen sisarelleen Marialle.
Venäjän ortodoksinen kirkko ei usko Jekaterinburgista vuosina 1991 ja 2007 löytyneiden jäännösten kuuluvan Romanovien keisariperheelle ja heidän palvelusväelleen. Myöskään osa Romanovien suvun edustajista ei usko 2007 löytyneiden jäännösten kuuluvan Alekseille ja Marialle.
Vuoden 2015 uusi tutkinta
Romanovien perheen ruumiit Alekseita ja Mariaa lukuun ottamatta haudattiin uudelleen vuonna 1998 Pietari-Paavalin linnoitukseen Pietariin. Vuonna 2007 löydettyjä Aleksein ja Marian jäännöksiä tutkinut venäläinen komissio on ehdottanut, että myös ne haudattaisiin samaan paikkaan lokakuussa 2015. Koska Venäjän ortodoksikirkko on esittänyt epäilyksiä, että Alekseiksi ja Mariaksi todettujen henkilöiden luunäytteitä ei olisi otettukaan Jekaterinburgista löydetyistä luista, on heidän oletettuja jäännöksiään päätetty tutkia vielä kerran uudelleen. Syyskuussa 2015 myös Nikolai II:n ja hänen vaimonsa Aleksandran haudat avattiin ja niistä otettiin luunäytteet, joita tarvitaan lasten henkilöllisyyden selvittämiseen.
Aleksein teloitukseen kohdistetut epäilykset
Venäjällä elää yhä uskomus, että ainakin yksi lapsista olisi päässyt karkaamaan. Vuosikymmenten aikana toistasataa henkilöä on väittänyt olevansa "teloituksesta pelastautunut" Aleksei, merkittävimpänä heistä ehkä CIA-agentti Michael Goleniewski.
Pyhimys
Venäjän ortodoksinen kirkko julisti tsaariperheen murhatut jäsenet pyhiksi vuonna 2000.
Urkusinfonia
thumb|Charles-Marie Widorin käytössä olleet Cavaillé-Coll-urut Pariisin Saint-Sulpice-kirkossa. Urkusinfonia on ranskalaisten urkuri-säveltäjien, pääasiassa Charles-Marie Widorin ja Louis Viernen kehittämä erityisesti Cavaillé-Coll-urkujen mahdollisuuksia hyödyntävä sävellysmuoto. Sävellystä yhdelle soittimelle kutsutaan yleensä sonaatiksi, mutta urkujen toimiessa orkesterina on sinfonia-nimitys myös perusteltavissa. Urkusinfonia ja urkusonaatti ovatkin monesti synonyymeja.
Bach
Johann Sebastian Bach kirjoitti useita ei-liturgisia Preludi (tai Fantasia tai Toccata) ja Fuuga - tyyppisiä kappaleita, joista monet olivat tarkoitetut uusien urkujen vastaanottotarkastukseen. Suuret Preludit ja Fuugat (C-duuri, c-molli, Es-duuri, e-molli ja h-molli) sekä Doorinen Toccata ja Fuuga ovat täydellä syyllä kaksiosaisia urkusinfonioita.