cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Turvasäilö
Turvasäilövangit rintamalla 1941
Vapaaehtoisten vajaan 500 rangaistusvangin lisäksi pataljoonaan komennettiin Köyliön vankileiriltä 288 turvasäilöön määrättyä miestä. Suurin osa oli tuomittu valtiorikosoikeudenkäynneissä kansalaisluottamuksensa menettäneiksi, eikä ollut suorittanut asevelvollisuuttaan. Kun miehet vapautettiin turvasäilöstä heidät voitiin samalla välittömästi määrätä asepalvelukseen. Koulutus kesti kolme päivää, jonka jälkeen joukko lähetettiin rintamalle.
Seitsemän turvasäilöläisistä karkasi Riihimäen asemalla, yksi heistä myöhempi sisäministeri Yrjö Leino, joka oli vangittuna turvasäilöön sekä talvi- että jatkosodan aikana.
Rintamalla Äänisen luoteispuolella pataljoona joutui välittömästi taisteluun. Pataljoonaa vastassa oli neuvostoarmeijan valiorykmentti Jalkaväkirykmentti 52, joka oli koottu karjalaisista ja emigranttisuomalaisista. Puna-armeija oli tietoinen suomalaispataljoonan erikoisluonteesta, ja joukoille kohdistettiin kovaa propagandaa. Kun jo ensimmäisen viikon aikana 80 miestä loikkasi vihollisen puolelle tai muuten karkasi, vedettiin loput 200 turvasäilöläistä nopeasti pois rintamalta.
Vangit määrättiin Erilliseen Työkomppaniaan, jossa heitä nimellisesti työpalveluvelvollisina pidettiin Koverin työleirillä kolme vuotta raskaissa oloissa kovan kohtelun alla. Kun miehet palautettiin Karvian varavankilaan kesällä 1944, ei suurinta osaa voinut päästää töihin huonon kunnon takia.
Jatkosodan turvasäilövankien vapauttaminen
Suomen ja Neuvostoliiton 19. syyskuuta 1944 solmiman välirauhansopimuksen 20. kohta määräsi, että Suomen oli heti vapautettava ”kaikki ne henkilöt, jotka ovat olleet pidätettyinä sen johdosta, että ovat toimineet Yhdistyneiden kansakuntien hyväksi taikka olleet Yhdistyneiden kansakuntien asialle myötämielisiä, taikka rotunsa johdosta” sekä kumottava ”kaikki diskriminoivat lainsäädännölliset määräykset ja niistä johtuvat rajoitukset”. Turvasäilövangit, tuolloin 342 henkeä, joista 76 naisia, vapautettiin tämän nojalla.
Sodan jälkeiset turvasäilöönotot
Sotien jälkeen vuosina 1944–1947 vangittiin turvasäilöön runsaat sata henkilöä. Turvasäilöstä heidät toimitettiin oikeuden eteen syytettynä pääasiassa asekätkennästä tai vakoilusta Saksan hyväksi. Turvasäilöaika saattoi venyä parivuotiseksi ennen syytettä.
Antiikin Kreikan teatteri
pienoiskuva|[[Dionysoksen teatterin jäänteet Ateenassa.]] Teatteri sai alkunsa antiikin Kreikassa noin vuonna 550 eaa. viinin ja hedelmällisyyden jumala Dionysoksen kunniaksi järjestetyissä Dionysia-juhlissa. Juhlarituaaleihin osallistui kuoro eli khoros, joka sekä lauloi että tanssi. Vähitellen kuoron johtaja muuttui näyttelijäksi kuoron ja johtajan vuoropuhelun lisääntyessä. Myöhemmin näytelmiin lisättiin enemmän näyttelijöitä ja näin teatteri oli syntynyt.
Tragedia
Tragediat olivat murhenäytelmiä, joissa yleensä päähenkilö oli uhmannut jumalia (vrt. hybris) ja sai tästä rangaistuksen. Kreikan kolme suurinta tragediakirjailijaa ovat Aiskhylos, Sofokles ja Euripides, ja koko kreikkalaisen tragedian huippukausi sijoittuu heidän ajalleen, Aiskhyloksen näytelmästä Persialaiset vuodelta 472 eaa. Sofokleen näytelmään Oidipus Kolonoksessa vuodelta 401 eaa. Tragedioita kirjoitettiin kuitenkin vielä ensimmäisellä vuosisadalla eaa., ja säilyneistä katkelmista tunnetaan yli kahdensadan tragediakirjailijan nimet. Muihin tunnettuihin tragediakirjailijoihin lukeutuvat muun muassa Frynikhos, Ion Khioslainen ja Agathon.
Komedia
Komedioissa eli huvinäytelmissä hauskuutettiin yleisöä pilkkaamalla poliitikkoja tai muita tunnettuja henkilöitä. Klassinen attikalainen tai ateenalainen komedia jaetaan yleensä kolmeen aikakauteen, vanhaan komediaan, keskikomediaan ja uuteen komediaan. Vanha komedia on säilynyt nykyaikaan lähinnä Aristofaneen yhdentoista jäljellä olevan näytelmän muodossa. Keskikomedian ajan näytelmät ovat enimmäkseen kadonneet; niistä on säilynyt vain suhteellisen lyhyitä katkelmia sellaisten kirjailijoiden kuin Athenaios teoksissa. Uusi komedia tunnetaan pääasiassa Menandroksen teoksista säilyneiden papyrusfragmenttien kautta.
Satyyrinäytelmä
Satyyrinäytelmälle tunnusomaista oli satyyreistä koostuva kuoro, ilakoiva, joskus rietaskin sisältö ja onnellinen loppu. Näistä ominaisuuksista huolimatta satyyrinäytelmä oli tyyliltään ja kieleltään lähempänä tragediaa kuin komediaa. Näytelmien aiheet otettiin mytologiasta.
Näytökset
Näytökset alkoivat aamuisin auringon noustessa. Näytöksiin osallistui aina korkeintaan 15 hengen kuoro, jonka paikka eli orkhestra oli katsomon ja näyttämön välissä. Parhaasta näytöksestä ja näyttelijästä järjestettiin kilpailuja muun muassa Dionysia- ja Lenaia-juhlilla. Näihin kilpailuihin osallistuivat kaikki suurimmat näytelmäkirjailijat. Varakkaiden kansalaisten joukosta valittiin koregeja, jotka kustansivat kuorojen koulutuksen ja asut kansalaisvelvollisuutena. Näytöksiin valittiin yleisön joukosta tuomarit, jotka kokoontuivat väliajoilla pohtimaan voittajia.
Kaikki näyttelijät olivat miehiä. Kaikki, myös orjat, pääsivät katsomaan teatteria.
Teatterit
pienoiskuva|upright=1.7|[[Epidauroksen teatteri.]]
Kreikkalaiset teatterit olivat ulkoilmateattereita. Ne rakennettiin puoliympyrän muotoon rinteeseen, johon koverrettiin istuimet katsojille. Teattereissa oli hyvä akustiikka eli kuuluvuus, näyttämöltä kantautui ääni takariveillekin asti hyvin. Katsomon edessä oli kuoro ja sen takana näyttämö. Näyttämön takana oli rakennelma, jota käytettiin sekä lavasteena että näyttelijöiden pukuhuoneena. Rakennelmaa kutsuttiin skeneksi. Näyttämöille rakennettiin myös paljon kaikenlaisia tehostelaitteita ym., joita käytettiin näytöksissä.
Teatterirakennuksia tunnetaan noin 300, ja useita kymmeniä on säilynyt suhteellisen hyvin. Tunnetuimpiin kuuluvat muun muassa Dionysoksen teatteri Ateenassa sekä Epidauroksen teatteri ja Syrakusan teatteri. Teattereihin mahtui parhaimmillaan jopa katsojaa.
Naamiot
Naamioita tarvittiin myös silloin kun mies näytteli naista. Naamiot myös paransivat kuuluvuutta, sillä niihin oli tehty jonkinlainen megafoni ja ne antoivat näyttelijöille mahdollisuuden vaihtaa roolia kesken näytöksen.
Jaana Ylä-Mononen
Jaana Maria Ylä-Mononen (s. 5. helmikuuta 1961 Pohjaslahti) on suomalainen terveyskeskuslääkäri ja Suomen Keskustan entinen kansanedustaja eduskuntavaaleista 1999 lähtien vuoteen 2007. Hän on ollut Virtain kaupunginvaltuuston puheenjohtajana 1997 lähtien. Ylä-Mononen valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Tampereen yliopistosta 1985. Hänen puolisonsa on Kari Koivulahti.
Huhtikuussa 2006 Ylä-Mononen ilmoitti, että ylläpitääkseen ammattitaitoaan lääkärinä hän ei enää asettuisi ehdolle vuoden 2007 eduskuntavaaleissa.
Onkilammi (Juupajoki)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 3,6 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Se sijaitsee Pihlajavuoren juurella olevassa soistuvassa painanteessa. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä ja sen rannat ovat soistuvaa metsämaata. Järven kuivalla kaakkoisrannassa on vapaa-ajan asunto. Sinne tuleva metsäautotie kiertää järven itäpuolelta ja siihen yhtyy pohjoispuolella muita metsäteitä. Lammen itäpuolelta kulkee Tampere–Haapamäki-rautatie, jonka jyly kuuluu lammelle.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Sahajoen valuma-alueeseen (35.756) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 136,9 metriä mpy. Järveen on johdettu kaksi metsäojaa, joista läntinen tuo myös Tupakka-suon kuivatusvesiä järveen. Järven laskuoja laskee rautatien ali Kalliojärvreen. Vesireitti jatkaa alemmaksi päätyen lopulta Ali-Lylyjärveen.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa sen pohjois- ja länsirannoilla näkyy pieniä peltopalstoja, joita viljeli pohjoisrannalla oleva maatila. Tilalle ei tullut tietä, mutta sen pellot ehdittiin metsittää vuoden 1979 kartaan mennessä.
Bart Simpson
Bart on yksi Simpsonien alkuperäisistä hahmoista ja oli mukana jo ensimmäisessä Tracey Ullman Show’n lyhytfilmissä ”Good Night” vuonna 1987. Varsinaisessa Simpsonit-sarjassa Bart on esiintynyt jokaisessa jaksossa yhtä lukuun ottamatta.
Vuonna 1998 amerikkalainen Time-aikakauslehti valitsi Bartin 1900-luvun sadan merkittävimmän henkilön joukkoon. Hän oli luettelon ainoa kuvitteellinen henkilö. Bartin suosio oli erityisen suuri 1990-luvun alussa, jolloin puhuttiin ”Bartmaniasta”. Vuonna 1990 julkaistiin hitiksi noussut kappale ”Do the Bartman”, jonka Nancy Cartwright lauloi Bartin äänellä ja jonka tekemiseen osallistui pop-tähti Michael Jackson.
Ulkonäkö
Lisan ja Maggien tavoin Bartilla ei ole hiusrajaa, vaan hiukset näyttävät olevan osa päätä. Bartilla on piikikäs pystytukka, jollaista ei ole yhdelläkään toisella sarjan hahmolla. Bart pukeutuu lähes aina oranssiin t-paitaan ja sinisiin shortseihin. Joskus hän käyttää punaista lippalakkia, ”onnenlakkiaan”.
Yleistä hahmosta
Bart on kymmenvuotias ja käy Springfieldin ala-asteen neljättä luokkaa, jota opettaa Edna Krabappel. Bart harrastaa rullalautailua, television katsomista, sarjakuvien lukemista, siskonsa Lisan kiusaamista, isänsä Homerin tahallista ärsyttämistä, kepposten tekemistä koulussa varsinkin rehtori Seymour Skinnerin kustannuksella ja pilasoittojen soittamista Moen kapakkaan. Bartilla on myös tapana tehdä graffiteja, joissa hän käyttää ”salanimeään” El Barto, koska Skinner ei osaa yhdistää sitä häneen. Lisäksi Bart rakastaa kaikenlaista lapsellista jäynää, kuten pyllistämistä ihmisille. Bart on koulussa opettajien kauhu, mutta suosittu muiden lasten keskuudessa. Hän panostaa huomattavasti enemmän suosionsa säilyttämiseen kuin opiskeluun ja saa yleensä huonon arvosanan jokaisesta kokeesta. Jos lapset ryhtyvät joukolla toteuttamaan jotain suunnitelmaa, Bartista sukeutuu usein luonnostaan joukon johtaja.
Bartilla on useita vakituisia hokemia, joista tunnetuimmat ovat ”Ay, caramba!”, ”Eat my shorts!” (Syö shortsini!) ja ”Don't have a cow, man!” (Älä hikeenny). Muita Bartiin yhdistettyjä lauseita ovat ”Cowabunga!”, ”I’m Bart Simpson, who the hell are you?” (Olen Bart Simpson, kuka hitto sinä olet?) ja ”Underachiever and proud of it” (Alisuoriutuja ja ylpeä siitä), jotka esiintyivät Bartin tunnuslauseina monissa t-paidoissa ja muissa oheistuotteissa, vaikka niitä ei itse sarjassa ole kuultu montaakaan kertaa. Bart myös tekee toisinaan koulun alueelle graffiteja, joissa lukee ”Skinner is a wiener” (Skinner on lälläri).
thumb|Alkutunnuksen liitutauluvitsi 5. kauden jaksosta ”Burnsin perillinen”. Bart kopioi taululle lausetta ”Lippuvala ei pääty Eläköön Saatana”. Simpsonien alkutunnuksessa jälki-istuntoon joutunut Bart kopioi aina liitutaululle jotain viimeisimpään kepposeensa liittyvää hauskaa lausetta ja rullalautailee sitten taidokkaasti kaupungin läpi.
Simpsonit-sarjakuvissa Bartilla on joskus supersankarihenkilöllisyys, Bartman.
Suhde muihin hahmoihin
Bartin paras ystävä on Milhouse Van Houten, joka usein toimii hänen nöyränä ja hyväuskoisena apurinaan. Välillä Bart häpeää Milhousen nynnyyttä, mutta muuttuu heti hyvin turhautuneeksi ja kateelliseksi, jos joku tai jokin tulee hänen ja Milhousen väliin. Useissa jaksoissa myös Simpsonien koiran Pukin pikku apurin sanotaan olevan Bartin paras ystävä. Bart on muutenkin hyvin eläinrakas ja hänellä on ollut erikoisia lemmikkejä, kuten norsu, sonni, kilpahevonen ja kuristajakäärme. Toisinaan Bartin ystävinä nähdään myös Nelson Muntz ja Martin Prince sekä ensimmäisillä tuotantokausilla Bartin luokkatoverit Lewis ja Richard. Suosiostaan huolimatta Bart ei ole koulussa turvassa kiusaajilta.
Bartilla on myrskyisä suhde isäänsä Homeriin. Bart ei osoita juuri minkäänlaista kunnioitusta isäänsä kohtaan ja kutsuu tätä yleensä ”Homeriksi” eikä ”isäksi”. Myös Bartin jäynät kohdistuvat usein Homeriin. Homer menettää jatkuvasti malttinsa Bartin käytökseen ja vihapäissään muun muassa kuristaa Bartia. Välillä Bart on yrittänyt löytää itselleen vaihtoehtoisen isähahmon (esim. 4. kauden jaksossa ”Isoveli” ja The Simpsons Movie -elokuvassa), mutta usein Bart ja Homer myös löytävät yhteisen sävelen, varsinkin vieroksuessaan Lisan tai Margen kiinnostuksenkohteita. Bartin ja Lisan välillä on jatkuvaa kilpailua ja naljailua, mutta pohjimmiltaan he ovat läheisiä.
Bartin idoli on television lastenohjelmassa esiintyvä Hassu-klovni, jonka uskollisin fani hän on. Bart on kerännyt huoneensa täyteen Hassun kuvilla varustettuja esineitä, kuten leluja ja julisteita. Bartin arkkivihollinen on Hassun ohjelmasta erotettu hullu ex-klovni Sideshow Bob, joka yrittää toistuvasti murhata hänet. Bart päihittää aina lopulta Bobin oveluudessa.
Bartin kepposet ovat toisinaan melko häijyjä. Useimmiten hän pyrkii vain uhrin nöyryyttämiseen, mutta esimerkiksi 13. kauden jaksossa ”Sarjakuva-Homer” hän viritti isälleen sadistisen ansan saadakseen tämän vihaiseksi. Mentyään liian pitkälle Bart on kuitenkin yleensä pahoillaan. Esimerkiksi aiheutettuaan rehtori Skinnerin erottamisen kahdesti (5. kauden jaksossa ”Ikävä rehtoria” ja 8. kauden jaksossa ”Bart – luottohenkilö”) sekä Edna Krabappelin erottamisen kolmesti (jaksossa ”Bart – luottohenkilö”, 21. kauden jaksossa ”Ura katkolla” ja 22. kauden jaksossa ”Miehiä menneisyydestä”) hän poti huonoa omaatuntoa ja yritti auttaa heitä saamaan työnsä takaisin.
Bartin tyttöystävät
Pääsääntöisesti Bart ei ole kiinnostunut tytöistä, mutta joissain tarinoissa hän on ihastunut, rakastunut tai jopa seurustellut. Suhteet eivät yleensä ole kestäneet yhtä jaksoa pidempään. Bartin ensimmäinen ihastus oli naapurissa asunut teinityttö Laura Powers (4. kauden jaksossa ”Syömäkone”), mutta tunteet olivat yksipuolisia. Bartin ensimmäinen varsinainen tyttöystävä oli pastori Lovejoyn tytär Jessica Lovejoy (6. kauden jaksossa ”Mikä tyttö”). Bartin myöhempiä tyttöystäviä ovat olleet Rainier Wolfcastlen tytär Greta Wolfcastle (13. kauden jaksossa ”Mitä Bart tahtoo?”), nuorisovanki Gina Vendetti (15. kauden jaksossa ”Karkulaiset”), teini-ikäinen Darcy (18. kauden jaksossa ”Avioitumisaikeita”), Cletus Spucklerin tytär Mary Spuckler (19. kauden jaksossa ”Ammuu!” ja kahdessa 24. kauden jaksossa), viaton Jenny (20. kauden jaksossa ”Alla kauniin kuoren”), äkkiväärästi käyttäytynyt Nikki McKenna (21. kauden jaksossa ”Ihastusta ilmassa”), Jimbon tyttöystävä Shauna Chalmers (23. kauden jaksossa ”Esiliina vastoin tahtoaan”) ja Milhousen hollantilainen serkku Annika Van Houten (26. kauden jaksossa ”Lentäjän poika”). Lisäksi muutamassa jaksossa Bartin on mainittu olevan ihastunut joko Sherriin tai Terriin.
Kuvitteellinen henkilöhistoria
Simpsonien hahmot eivät vanhene ja sarjassa on tämän vuoksi liikkuva aikajatkumo. Bartin syntymä ajoitettiin 3. kauden jaksossa ”Ensimmäiset vuodet” 1980-luvun alkupuolelle, kun taas 19. kauden jaksossa ”Paluu ysäriaikaan” tapahtumat oli siirretty 1990-luvun lopulle. Homer ja Marge eivät suunnitelleet lapsen hankkimista ja Bartin syntymä oli ”vahinko”. Bartin oman kirjan mukaan hän on syntynyt aprillipäivänä. Hän asui perheensä kanssa Springfieldin itäpuolella, kunnes hänen vanhempansa ostivat ensimmäisen talonsa. 4. kauden jakson ”Lisan ensimmäinen sana” mukaan Lisan synnyttyä Bart oli aluksi mustasukkainen siskonsa saamasta huomiosta, mutta lämpeni Lisalle, kun tämän ensimmäinen sana oli ”Bart”. Bartin koulunkäynnin alku kuvattiin 9. kauden jaksossa ”Saksofonin tarina”, jonka mukaan tavattuaan Milhousen Bart alkoi viihdyttää häntä ja muita oppilaita eleillä ja rumilla sanoilla. Kun rehtori Skinner antoi hänelle varoituksen: ”Polku jonka valitset nyt, voi olla se jota seuraat loppuelämäsi! Miten on?”, Bart vastasi ”syö shortsini!”. Toisaalta Bart oli ollut keppostelija jo huomattavasti nuorempana, sillä jakson ”Ensimmäiset vuodet” mukaan jo vastasyntyneenä hän sytytti Homerin solmion tuleen.
Bartin tulevaisuudesta on Simpsonien tulevaisuusjaksoissa erilaisia versioita. 4. kauden jakson ”Rangaistus” tulevaisuuteen sijoittuvan epilogin mukaan Bartista tulisi aikuisena korkeimman oikeuden tuomari, mutta 6. kauden tulevaisuusjaksossa ”Lisan häät” hänet nähtiin purkutyömaan työntekijänä ja 11. kauden jaksossa ”Tulevaisuus” hän oli työtön pummi. Tulevaisuusjaksoissa ”Kurkistus tulevaisuuteen” (16. kausi), ”Joulukortti tulevaisuudesta” (23. kausi) ja ”Katsaus tulevaan” (25. kausi) aikuisella Bartilla on rakoileva ja eroon päättyvä avioliitto sekä kaksi lasta Jenda-nimisen naisen kanssa.
Hahmon luonti
thumb|Bart Simpsonin ääninäyttelijä Nancy Cartwright vuonna 2007. Simpsonien luoja Matt Groening paljasti eräässä haastattelussaan, että nimi "Bart" on itse asiassa anagrammi sanasta brat (kauhukakara) ja että hahmo on saanut vaikutteita hänestä ja hänen veljestään, Markista. Sarjassa Bartin syntymänimi on Bartholomew Jo-Jo Simpson. 3. kauden takaumajaksoissa ennen Bartin syntymää Homer ja Marge miettivät lapselle nimeä. Homer päätyi nimeen Bart, koska tämän mielestä siitä ei voisi vääntää pilanimeä.
Esiintyminen Simpsoneissa
Usein väitetään, että Bart olisi ollut sarjan päähahmo kolmella ensimmäisellä tuotantokaudella ennen kuin käsikirjoittajat siirsivät päähuomion Homeriin. Todellisuudessa Homerilla on ollut sarjassa aina enemmän dialogia kuin Bartilla, jo 1. kaudelta alkaen. On kuitenkin totta, että Bart esiintyi ensimmäisellä kaudella suhteellisesti enemmän kuin myöhemmin. Koko sarjan historian aikana Bartilla on ollut kaikista hahmoista kolmanneksi eniten dialogia, vain Homerilla ja Margella on ollut enemmän.
Muualla
Bart on päähenkilö useissa 1990-luvun alussa julkaistuissa videopeleissä, kuten The Simpsons: Bart vs. the Space Mutants, The Simpsons: Bart vs. the World, The Simpsons: Bart's Nightmare ja The Simpsons: Bart & the Beanstalk.
Bart esiintyi koko 1990-luvun ajan tv-mainoksissa, jotka mainostivat Butterfinger-patukkaa.
Klaus Pentti
Klaus Arvo Aksel Pentti (s. 17. maaliskuuta 1943 Hämeenlinna) on suomalainen maanviljelijä, poliitikko ja maanviljelysneuvos (2000). Hän oli keskustan kansanedustaja 2003–2011.
Pentti suoritti keskikoulun Hämeenkyrön yhteiskoulussa 1960 ja valmistui Ahlmanin maanviljelijäopistosta vuonna 1964. Hän oli Hämeenkyrön kunnanvaltuuston jäsen 1981–2008 ja valtuuston puheenjohtaja 1989–2004. Kunnanhallituksessa hän istui 1975–1984.
Eduskunnassa Pentti oli ensimmäisellä kaudella (2003–2007) jäsen perustuslakivaliokunnassa ja talousvaliokunnassa. Toisella kaudella (2007–2011) hän toimi tarkastusvaliokunnan varapuheenjohtajana sekä maa- ja metsätalousvaliokunnan jäsenenä. Hän ei asettunut ehdolle vuoden 2011 eduskuntavaaleissa.
Pentti avioitui vuonna 1965 ja hänellä on kaksi aikuista lasta. Myös Pentin isä Arvo Pentti oli keskustan kansanedustaja (1958–1970).
Vladimir Melanin
Vladimir Melanin oli Neuvostoliiton ensimmäinen ampumahiihdon maailmanmestari ja olympiavoittaja. Maailmanmestariksi hän ylsi ensimmäisen kerran Courmayeurissa 1959, jossa hänen maanmiehensä Dmitri Sokolov jäi 20 kilometrin matkalla vain 10 sekuntia. Hämeenlinnan 1962 MM-kisoissa Melanin teki kaksi ohilaukausta ensimmäisellä ampumapaikalla mutta ampui sen jälkeen puhtaasti ja oli lopputuloksissa 38 sekuntia edellä Suomen Antti Tyrväistä. Kolmannen maailmanmestaruutensa hän otti 1963 Seefeldissä, jossa Tyrväinen hävisi tällä kertaa noin minuutin ja 40 sekuntia.
Ensimmäisissä olympiakisoissaan Squaw Valleyssa 1960 Melanin epäonnistui ammunnassa. Hän sai kahdeksan sakkominuuttia ja sijoittui neljänneksi noin 2,5 minuutin päässä voittajasta. Innsbruckin 1964 olympiakisoissa Melanin ampui nollille ja sai kultaa yli 3 minuutin erolla Aleksandr Privaloviin. Hiihtoajoissa hän hävisi Veikko Hakuliselle 49 sekuntia.
Tukholma-syndrooma
thumb|Tukholma-syndrooma sai nimensä Tukholmassa vuonna 1973 tapahtuneesta pankkiryöstöstä ja sen jälkeisistä tapahtumista. Kuvassa tapahtumapaikka. Tukholma-syndrooma on psykologinen tila, jossa panttivangeille tai muulla tavoin vastoin tahtoaan kaapatuille henkilöille kehittyy myötämielinen suhtautuminen kaappaajiinsa. Syndrooman vaikutuksesta kaapatut saattavat puolustaa kaappaajiaan tai auttaa näitä sekä antaa jälkeenpäin näistä myötämielisiä todistuksia.
Syndrooma on saanut nimensä Tukholmassa 23. elokuuta 1973 tapahtuneen Norrmalmstorgin pankkiryöstöä seuranneen panttivanki- ja piiritystilanteen jälkeen. Kuusi päivää kestäneessä piirityksessä kaksi kaappaajaa piti panttivankeinaan neljää pankkivirkailijaa. Uhrien reaktio hämmästytti maailmaa, sillä tilanteen lauettua he halasivat ja suutelivat kaappaajiaan ja pysyivät heidän puolellaan, vaikka kaappaajat tuomittiin vankilaan.
Käsitteen synty
Tukholma-syndrooma sai nimensä Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa elokuussa 1973 tapahtuneesta Norrmalmstorgin pankkiryöstöstä. Pankkiryöstäjä Jan-Erik Olsson käveli aseistettuna Kreditbanken-pankkiin ja otti neljä pankkivirkailijaa panttivangeikseen. Hän sitoi panttivangit liealla pankkiholviin ja alkoi neuvotella poliisin kanssa. Olsson vaati rahaa pakomatkaa varten sekä toveriaan vapautettavaksi vankilasta. Näin tapahtuikin, ja toveri liittyi Olssonin seuraan pankkiholviin. Tapahtumat kestivät kuusi päivää.
Panttivankien oli odotettu asettuvan poliisin puolelle ja kaappaajaansa vastaan. He alkoivat kuitenkin pitää Olssonia miellyttävänä ihmisenä ja tunsivat olevansa hänen puolellaan ja poliiseja vastaan. Panttivangit kuvailivat vapauduttuaan tuntemuksiaan ja kertoivat tilanteista, joissa Olsson oli lohduttanut ja rohkaissut panttivankeja, ojentanut näille vaatteita ja ruokaa sekä kertonut kaiken menevän hyvin, jos poliisi vain häipyisi. Vaikka Olsson oli toisinaan uhkaava ja kovakourainen panttivankejaan kohtaan ja haavoitti poliiseja, hän ei koskaan kiduttanut, ampunut tai raiskannut panttivankeja. Yksi naispanttivanki salli Olssonin hyväillä itseään.
Poliiseja panttivangit sen sijaan alkoivat pelätä. Kun poliisi kävi tarkastamassa panttivankien terveyden, nämä suhtautuivat poliiseihin odottamattoman vihamielisesti. Yksi panttivangeista kertoi tunteneensa itsensä petturiksi paljastettuaan poliisille, kuinka monta panttivankia holvissa oli. Puhuessaan ulkopuolisten kanssa panttivangit arvostelivat viranomaisia, ja esimerkiksi puhelinkeskustelussa pääministerin kanssa yksi panttivangeista kielsi poliiseja tunkeutumasta pankkiholviin, koska siitä aiheutuva tulitaistelu vaarantaisi panttivankien hengen ja se olisi poliisin syytä eikä kaappaajien.
Kun poliisi oli lopettanut tilanteen kyynelkaasuhyökkäyksellä ja vanginnut Olssonin ja hänen toverinsa, vapautetut panttivangit suukottelivat ja kättelivät kaappaajiaan hyvästiksi. Poliisiin panttivangit suhtautuivat seuraavinakin päivinä edelleen vihamielisesti, ja he antoivat kaappaajilleen tunnustusta henkensä säilyttämisestä ja kertoivat etteivät vihaa näitä. Jotkut panttivangeista vierailivat myöhemmin kaappaajiensa luona vankilassa.
Termiä Tukholma-syndrooma käytti ensimmäisenä uutislähetyksessä kriminologi ja psykologi Nils Bejerot, joka avusti poliisia ryöstön aikana.
Muita tapausesimerkkejä
Tukholma-syndroomaan yhdistettyä käyttäytymistä on ilmennyt useiden lentokonekaappauksien ja ihmisryöstöjen yhteydessä.
Symbioottinen vapautusarmeija kaappasi vuonna 1974 perijätär Patty Hearstin. Hänestä tuli kaappaajiensa rikostoveri, joka auttoi ryhmittymää pankkiryöstössä.
Hollantilaisessa junakaappauksessa vuonna 1975 vangiksi jäänyt lehtimies kertoi tunteneensa myötätuntoa ja sääliä epätoivoon suistuneita kaappaajiaan kohtaan, vaikka nämä olivat surmanneet osan vangeistaan.
Viisi kroatialaista terroristia kaappasi vuonna 1976 TWA:n matkustajalentokoneen New Yorkin ja Chicagon välillä. Kone lensi lopulta Pariisiin, missä kaappaajat antautuivat. Matkustajien joukossa ollut psykiatri kuvasi tapahtumien jälkeen hämmästyneensä sitä, kuinka jotkut vangit osoittivat vapauduttuaan voimakasta sympatiaa kaappajia kohtaan.
TWA:n lento 847 kaapattiin vuonna 1985 pian Ateenasta lähdön jälkeen. Kaksi terroristia vaati päästä Libanoniin. Maassa he pitivät matkustajia vankeinaan ja tappoivat yhden panttivangeista. Siitä huolimatta yksi kaapatuista puolusti kaappaajia jälkikäteen sanomalla, etteivät he olleet pahoja ihmisiä.
Beslanin koulukaappauksen 2004 jälkeen osa poliisin hyökkäyksestä hengissä selvinneistä koululaisista korosti kaappaajien kiltteyttä ja kertoi olevansa surullisia kaappaajien saatua surmansa, vaikka kaapparit olivat jopa surmanneet joitain vankejaan.
Myös pitkän aikaa vankeudessa olleet henkilöt ovat osoittaneet positiivisia tunteita kidnappaajiaan kohtaan. Yhdysvaltalaisen Michael J. Devlinin vuonna 2002 kaappaama missourilainen Shawn Hornbeck -niminen poika oli vankina yli neljä vuotta, mutta ilmoittaessaan poliisille varastetusta pyörästä kertoi olevansa Shawn Devlin. Myös vuodet 1991–2009 kestäneessä amerikkalaisnaisen kaappauksessa uhri ei vankina ollessaan tai heti pelastumisensa jälkeenkään suostunut paljastamaan kaapparinsa rikoksia poliisille. Hän kiisti myöhemmin kärsineensä Tukholma-syndroomasta ja sanoi käytöksensä olleen selviytymiskeino.
Tilanteet ja selityksiä
Psykiatri Frank Ochberg ja taloustieteilijä David Soskice ovat kuvanneet neljä tekijää, jotka vaikuttavat panttivangin todennäköisyyteen kehittää myötämielinen suhtautuminen kaappaajaansa. Niihin kuuluvat tapauksen intensiivisyys ja kesto, panttivangin selviytymisen riippuvuus kaappaajasta sekä panttivangin psykologinen etäisyys auktoriteeteista. Tutkimukset erilaisista kaappaustilanteista ovat osoittaneet, että vastaavaa käyttäytymistä voidaan tavata panttivangeilla, keskitysleirien vangeilla, sotavangeilla, prostituoiduilla, insestin uhreilla, pahoinpidellyillä lapsilla ja pahoinpidellyillä puolisoilla. Tukholma-syndrooman yleisyydestä tällaisten tapausten yhteydessä on esitetty hyvin vaihtelevia arvioita, harvinaisesta aina 95 prosenttiin.
FBI:n panttivankineuvottelijan Thomas Strentzin mukaan Tukholma-syndroomassa on kyse panttivangin psykologisesta taantumisesta alle viisivuotiaan pikkulapsen tasolle. Vangittu ja sidottu panttivanki on avuttomassa tilassa, ja saadakseen ruokaa ja päästäkseen liikkumaan hän on riippuvainen kaappaajastaan kuin vauva äidistään. Kun tämä ”äitihahmo” eli kaappaaja tyydyttää ”lapsen” eli panttivangin tarpeet ja suojelee häntä pelottavalta ulkomaailmalta ja aseita heiluttelevalta poliisilta, panttivanki alkaa rakastaa häntä kuin lapsi äitiään, koska se takaa hänen selviytymisensä. Psykiatri Frank Ochbergin mukaan Tukholma-syndrooma suojelee panttivankia, koska molemminpuolisen myönteisen suhteen solmiminen saa kaappaajan olemaan vahingoittamatta uhriaan.
Tukholman pankkiryöstön panttivanki Kristin Enmark selitti käyttäytymisensä johtuneen siitä, että panttivankitilanteessa kaikki hänen arvonsa ja moraalinsa muuttuivat täysin.
Käsitteen kritiikkiä
Tukholma-syndrooman diagnoosia ei ole kuvattu missään kansainvälisessä luokittelujärjestelmässä, ja koko syndroomaa on joskus väitetty pelkäksi myytiksi. Olemassa oleva vähäinen tutkimus perustuu enimmäkseen tapaustutkimuksiin. Namnyakin (2008) mukaan käsitettä käytetään kirjallisuudessa moniselitteisesti, ja tapausten samankaltaisuusvätteet saattavat olla vinoutuneita.
Tutkivan journalistin Jess Hillin ja tutkija Allan Waden mukaan Tukholma-syndrooma on vain naisuhreja mustamaalaava myytti, jonka Tukholman tapauksen psykiatri keksi puolustaakseen omaa auktoriteettiaan.
Kansainvälinen kristillinen kauppakamari
Kansainvälinen kristillinen kauppakamari, lyh. ICCC) on kansainvälinen kristillinen työelämän vaikuttajien verkosto. ICCC:llä on toimintaa yli 80 maassa. ICCC tekee työtä työ- ja elinkeinoelämässä olevien ihmisten parissa kristillisten arvojen pohjalta. ICCC järjestää paikallisia ja kansainvälisiä tapahtumia, seminaareja, konferensseja, koulutuksia ja verkostoitumistilaisuuksia. ICCC:n toiminta Suomessa käynnistyi 1990-luvun alussa ja sillä on jäseniä ja toimintaa eri puolilla Suomea.
Leviatan
Myyteissä
Leviatan mainitaan ensimmäisen kerran ugaritilaisissa teksteissä muodossa lītānu. Nimen on arveltu saattavan tulla kiemurtelevaa tai kehämäistä tarkoittavasta sanasta. Heprean kielessä leviathan tarkoittaa mutkaista käärmettä tai lohikäärmettä, tai valasta.
Maininta merihirviöstä on löytynyt vain yhdestä Raamattua edeltävästä tekstistä. Raamatussa Leviatan mainitaan kuudesti, aina runomuotoisissa kirjoissa. Vaikka siitä ei kirjoiteta kovin useasti, Leviatan on kuitenkin mahtava hirviö.
Myyttien mukaan Jumala loi Leviatanin viidentenä päivänä. Hirviömäinen naaraspuolinen merihirviö on satoja kilometrejä pitkä, ja sen silmät loistavat kirkkaina kuin kaksi Aurinkoa. Leviatan pyydysti ruoakseen valaan päivässä. Hirviön henki oli niin pahanhajuinen, että se pystyi tappamaan. Leviatan pystyi myös lähettämään suustaan lämpöaallon, joka kuumensi vedet kiehuviksi.
Leviatan oli ilkeä jopa demoniksi. Se kuitenkin pelkäsi kilbit-matoa, joka pystyi takertumaan sen kiduksiin.
Leviatanin kerrottiin elävän Välimeressä. Jumala tappoi Leviatanin, jotta se ei lisääntyisi kumppaninsa Behemotin kanssa, ja syötti sen suolattuna kansalleen. Leviatanin nahasta tehtiin teltta, jossa hirviö syötiin.
Viittaukset Raamatun jälkeen
Raamatun aikojen jälkeen Leviatania on käsitelty kahdella tavalla. Naturalistisen tulkinnan mukaan Leviatan oli valas. Toisen tulkinnan mukaan Leviatan oli mytologian mukaisesti lohikäärme.
Poliittisen filosofian keskeisiin teoksiin kuuluva Thomas Hobbesin (1588–1679) Leviathan on saanut nimensä Leviatan-hirviöltä. Kirjassa Leviathan kuvaa allegorisesti suvereenia valtiota.
Tarun mukaan ranskalaisessa kansanperinteessä esiintyvä lohikäärme Tarasque on Leviatanin jälkeläinen.
Leviatanit ovat keskeisessä osassa Supernatural-televisiosarjan seitsemännellä tuotantokaudella.
Viola Bauer
Viola Bauer (s. 13. joulukuuta 1976 Annaberg-Buchholz, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen entinen maastohiihtäjä ja olympiavoittaja.
Bauer voitti 2002 Salt Lake Cityn olympialaisten viestijoukkueessa kultaa ja takaa-ajokilpailussa pronssia. Viestissä hän voitti MM-kultaa 2003 Val di Fiemmen kisoissa, MM-hopeaa 2007 Sapporossa ja MM-pronssia 1999 Ramsaussa. 2006 Torinon olympialaisissa hän voitti viestihopeaa. Uransa hän lopetti 25. maaliskuuta 2007 Falunissa käytyyn viestiin, joka päättyi hänen maansa, Saksan voittoon.
Victor Ölander
Victor Rafael Ölander (11. lokakuuta 1897 Viipuri – 8. maaliskuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen geodeetti ja tähtitieteilijä.
Ölander toimi valtiongeodeettina 1934-1967 ja sai professorin arvon 1949. Hän tutki etenkin tähtien ominaisliikettä. Ölander laski pitkään Yliopiston almanakkaan auringon ja kuun nousu- ja laskuajat.
Ölanderin vanhemmat olivat tullitarkastaja Victor Emil Ölander ja Regina Hedman ja puoliso vuodesta 1924 Hildur Elvira Lohman. Toimittaja, ohjelmajohtaja Ragnar Ölander oli hänen veljensä. Victor Ölander tuli ylioppilaaksi 1915 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1921 ja lisensiaatiksi 1928. Filosofian tohtoriksi hän väitteli 1932. Uransa alkuvaiheessa Ölander toimi Helsingin yliopiston tähtitornin vt. observaattorina ja geodeettisen laitoksen nuorempana valtiongeodeettina. Hän osallistui myös Suomen valtion rajankäynteihin itärajalla 1940 ja Porkkalassa 1944.
Hannu Polvi
Hannu Alfred Polvi (29. marraskuuta 1948 Ylivieska – 29. syyskuuta 2008) oli suomalainen moukarinheittäjä. Uransa aikana hän edusti Hämeenlinnan Tarmoa, Tampereen Pyrintöä sekä Ylivieskan Kuulaa ja hänen valmentajanaan toimi vuosien 1972-1981 aikana Taisto Polvi.
Kalevan kisoista Polvi saavutti moukarinheiton kultaa vuonna 1978, hopeaa vuosina 1976 ja 1977 sekä pronssia vuosina 1979 ja 1981. Ennätyksikseen hän heitti ulkoradoilla 74,74 metriä (1981). Polvi paransi moukarinheiton Suomen ennätystä kolmeen otteeseen tuloksilla 73,08 (4. syyskuuta 1976), 73,12 (13. heinäkuuta 1978) ja 73,84 (5. elokuuta 1978).
Kolatselkä
thumb|280px|[[Sortavalasta Petroskoihin johtava johtava R21-tie ylittää Kolatselässä Kollasjoen.]] Kolatselkä on Vieljärven maalaiskuntaan kuuluva kylä ja entinen erillinen kylähallintoalue Prääsän piirin länsiosassa Karjalan tasavallassa Venäjällä noin 100 kilometriä Prääsästä länteen Petroskoi-Värtsilä-tien (R21) varrella. Tie tunnetaan myös kansainvälisenä matkailutienä, ns. Sinisenä tienä, joka johtaa Norjasta Ruotsin ja Suomen kautta aina Puudožiin saakka.
Kylä
Alueen elinkeinoja ovat maa- ja metsätalous sekä kaivosteollisuus. 1800-luvulla alueelle perustettiin rautavalimo, mikä edisti kylän kasvua. Tästä on jäljellä enää rauniot. Alueella on myös sotilaiden hautauspaikka.
Kylähallintoalue
Vuonna 2006 lakkautettu Kolatselän kylähallintoalue sijaitsi Prääsän piirin länsiosassa Pitkärannan ja Suojärven piirien rajoilla. Se rajoittui idässä Pultsoilan ja Vieljärven kylähallintoalueisiin. Alueella oli 206 asukasta (1996). Kylähallintoalueeseen kuului myös alueita entisestä Suomen Salmin kunnasta (muun muassa Käsnäselkä): Suomen ja Venäjän entinen raja kulki kylähallintoalueen läpi. Kylähallintoalueen kyliä olivat Kolatselkä (keskuskylä), Gilkoža, Kohtuselkä, Käsnäselkä (4 asukasta vuonna 1996), Lahti, Mandera ja Palalahti.
Lähteet
61.67917°N, 32.23056°W
Hyakinthos
thumb|200px|[[Jean Brocin maalaus Hyakinthoksen kuolema.]] Hyakinthos oli sankarijumala ja Kleion ja Makedonian kuninkaan Pieroksen poika. Toisaalla hänen vanhemmikseen mainitaan Amyklas ja Diomede tai hänet nimetään Oibaloksen pojaksi. Häntä palveltiin jumalana Amyklaissa jo mykeneläisellä kaudella.
Amyklain ja Spartan merkittävimpiin juhliin kuului Hyakinthokselle omistettu Hyakinthia-juhla. Juhla kesti kolme päivää, joista yhtenä surtiin sankarijumalan kuolemaa ja kahtena muuna juhlittiin hänen uudestaan syntymistään.
Tarinassa Hyakinthos oli kaunis nuorukainen, jota Apollon rakasti. Tarun mukaan he kilpailivat kiekonheitossa. He heittivät vuorotellen kunnes Apollon heitti kiekkoa kaikin voimin tehdäkseen rakastettuunsa vaikutuksen. Hyakinthos riensi ottamaan sitä kiinni tehdäkseen vuorostaan vaikutuksen Apolloniin, ja pudotessaan kiekko osui häneen ja hän kuoli.
Toisen tarinan mukaan Hyakinthoksen kuolemasta oli todellisuudessa vastuussa länsituulen jumala Zefyros. Pojan kauneus aiheutti riitaa Zefyroksen ja Apollonin välille, ja sitä pahensi se, että Hyakinthos suosi jousella ampuvaa Apollon-jumalaa. Mustasukkainen Zefyros puhalsi Apollonin kiekon sivuun niin että se osui Hyakinthokseen, joka kuoli. Kun Hyakinthos kuoli, Apollon ei päästänyt häntä Haadeen luokse vaan teki hänen vuotavasta verestään hyasintti-nimisen kukan. Ovidiuksen kertomuksen mukaan Apollonin kyyneleet jähmettyivät juuri syntyneen kukan terälehdille merkiksi hänen surustaan. Tarun hyasintiksi on kuitenkin tunnistettu hyasintin lisäksi joukko muitakin kasveja, muun muassa iris.
Vaikka tarujen Hyakinthos oli mies, nimi on nykyisin useissa kielissä naisen nimi ja viittaa kukkaan eikä taruhahmoon.
Peugeot 206 WRC
Peugeot 206 WRC on Peugeot Sportin World Rally Car -sääntöjen mukainen auto. Tavallinen Peugeot 206 oli alle FIA:n määräämän minimipituuden 4000 mm, mutta Peugeot valmista 2500 kappaletta 'GT'-mallia, jossa isommat etu- ja takapuskurit pidensivät auton pituutta 4005 millimetriin.
206 WRC tuotiin mukaan rallin MM-sarjaan kaudella 1999. Ensiesiintyminen tapahtui Korsikan rallissa. Tallipäällikkönä toimi italialainen Corrado Provera. Peugeot 206 WRC oli jo silloin nopea, mutta vielä varsin epäluotettava. Kaudella 2000 Marcus Grönholmin johdolla talli vei merkkimestaruuden ja Grönholm kuljettajien mestaruuden 206 WRC:llä. Gilles Panizzi puolestaan ajoi monia voittoja asfaltilla kausilla 2000–2003.
Kautta 2001 leimasivat lukuisat tekniset viat, ja talli onnistui lopulta niukasti jättämään Fordin hopealle merkkimestaruussarjassa, mutta kuljettajien mestaruus karkasi Subarun Richard Burnsille.
Kausi 2002 oli mallin loistokkain. Grönholm otti uransa toisen mestaruuden, ja Peugeot vei taas merkkimestaruuden. Grönholm oli ylivoimainen, mutta Petter Solberg ja Carlos Sainz veivät pronssiset mitalit 206 WRC:llä ajaneiden Richard Burnsin ja Harri Rovanperän nenän edestä.
Kausi 2003 sujui hienosti aluksi, mutta sittemmin auton tekniset viat ja kuljettajien virheet veivät merkkimestaruuden ulottumattomiin. Citroën voitti merkkimestaruuden Xsara WRC:llä ja Petter Solberg kuljettajien tittelin. Paras 206-kuljettaja MM-sarjassa oli Burns. Kaudeksi 2004 Peugeot päätti korvata 206:n uudella Peugeot 307 WRC:llä. Se osoittautui kuitenkin pettymykseksi, eikä voittoja tullut kuin kolme kappaletta kausilta 2004 ja 2005. Merkkimestaruus meni molempina kausina Citroënille.
Peugeot 206 WRC ei silti poistunut rallipoluilta, vaan sitä ovat käyttäneet monet yksityistallit. Yksityistiimeissä 206:lla ovat ajaneet muun muassa Didier Auriol, Daniel Carlsson ja Bruno Thiry.
Rallin MM-sarjan tulokset
(Tulosselitteet)
Vassian Krestomirilainen
Pyhittäjä Vassian Krestomirilainen on yksi niistä pyhistä, joita Suomen ortodoksinen kirkko nimittää Karjalan valistajaksi.
Vassianin elämästä ei tiedetä paljoa. Hänen kerrotaan perustaneen Krestomirin Kristuksen kirkastumisen luostarin Äänisjoelle joko 1300-luvun alkupuolella tai toisen ajoituksen mukaan vasta 1500-luvulla. Hänen ruumiinsa oli pyhäinjäännöksenä luostarin kirkossa, josta myöhemmin tuli seurakuntakirkko.
Tšabua Amiredžibi
Tšabua (Mzetšabuk) Amiredžibi (, 18. marraskuuta 1921 Tbilisi – 12. joulukuuta 2013 ) oli georgialainen kirjailija, joka tunnetaan pääteoksestaan Lainsuojaton (Data Tutaškhia) sekä pitkästä oleskelustaan Neuvostoliiton vankiloissa.
Elämäkerta ja teokset
Amiredžibi syntyi Tbilisissä Georgian SNT:ssä vuonna 1921. Hänen perheensä oli ollut aikaisemmin aatelissuku, jota sorrettiin rankasti Stalinin vainojen aikana: hänen isänsä ammuttiin vuonna 1938 ja äitinsä lähetettiin gulagille. Toisen maailmansodan aikana hänet värvättiin puna-armeijaan mutta erotettiin pian perheensä historian vuoksi. Tämän jälkeen hän alkoi osallistua neuvostovastaiseen toimintaan maanalaisen poliittisen järjestön Tetri Giorgin jäsenenä. Huhtikuussa 1944 hänet pidätettiin syytettynä vallankaappauksen suunnittelusta ja tuomittiin 25 vuodeksi vankeuteen Siperiaan. Viidentoista vankilavuoden, kolmen vankilapaon ja kahden kuolemantuomion jälkeen hänet vapautettiin lopulta vuonna 1959. Hän aloitti kirjallisen uransa lähes 40-vuotiaana novelleilla Gza (, ”Tie”) vuodelta 1962, Tšemi medžghane bidza (, ”Räyhääjäsetäni”) vuodelta 1963, Kharis aghsareba (, ”Härän tunnustus”) vuodelta 1964, Giorgi Burduli vuodelta 1965 ja niin edelleen.
Hänen kuuluisin romaaninsa ja mahdollisesti yksi modernin georgiankielisen kirjallisuuden parhaista teoksista, Lainsuojaton (Data Tutaškhia, დათა თუთაშხია) vuosilta 1971–1975, toi Tsiskari-lehdelle sensaatiomaisen menestyksen ja teki kirjailijan itsensä kuuluisaksi. Amiredžibin vankilavuosina alkunsa saanut ja yli 700-sivuinen teos ohitti Neuvostoliiton sensorit ja saatiin julkaistua vain Georgian kommunistisen puolueen johtajan Eduard Ševardnadzen väliintulon avulla. Romaani kertoo Venäjän keisarikunnan aikana eläneen georgialaisen lainsuojattoman tarinan – suosittu teema Georgian kirjallisuudessa – ja yhdistää jännittävät seikkailut dostojevskimaiseen yksilön ja kansallisen sielun kohtaloiden käsittelyyn. Tarinan kertojana on venäläinen santarmi, kreivi Szeged, joka useasti siirtää kertojan roolinsa muille henkilöhahmoille. Romaani seuraa lainsuojatonta Data Tutaškhiaa. Hän viettää vuosia vältellen tsaarinaikaista poliisia, jota johtaa hänen välinpitämätön ja kylmänviileä serkkunsa Mušni Zarandia. Kirja ja siihen perustuva elokuva tekivät Data Tutaškhiasta ikonisen sankarin, joka on säilyttänyt suosionsa myös nyky-Georgiassa.
Amiredžibi juhli uudelleen itsenäistynyttä Georgiaa, ja hänet valittiin maan parlamenttiin vuosiksi 1992–1995. Vuonna 1992 hänelle myönnettiin arvostettu Šota Rustavelin valtionpalkinto. Georgian sisällissodan traagiset vuodet ja hänen vanhimman poikansa kuolema Abhasian sodassa kuitenkin vaikuttivat kirjailijaan raskaasti. Siksi oli yllätys, että vuonna 1995 Amiredžibi kaikesta huolimatta julkaisi seuraavan merkittävän romaaninsa Gora Mborgali, jonka hän oli aloittanut vuonna 1978 ja joka perustuu hänen kokemuksiinsa Neuvostoliiton vankiloissa. Hänelle myönnettiin korkeimmat georgialaiset kunniamerkit ja useita venäläisiä ja kansainvälisiä kirjallisuuspalkintoja.
Helsinki-syndrooma
Helsinki-syndrooma on suomalainen 8-osainen jännitysdraamasarja vuodelta 2022. Se kertoo katkeroituneesta yrittäjästä, joka 2020-luvun alussa kaappaa Helsingin Sanomien toimituksen panttivangeikseen saadakseen oikeutta itselleen ja muille Suomen 1990-luvun alun lamasta asti suurista veloista kärsineille yrittäjille ja heidän takaajilleen. Pääosaa näyttelee Peter Franzén ja muissa keskeisissä rooleissa ovat Oona Airola, Taneli Mäkelä, Eero Saarinen, Antti Luusuaniemi ja Tuulia Eloranta.
Juoni
Kidnapattu toimittajajoukko kiinnostuu kaappaajansa väitteistä ja alkaa ymmärtää tämän motiiveja (tästä tulee sarjan nimen viittaus Tukholma-syndroomaan). Toimittaja Hanna Raivio pääsee ulos Sanomatalosta etsiäkseen todisteita Karon väitteille arkistoista. Niitä alkaakin löytyä, mutta esimies Susanna Simonen ei anna jutulle julkaisulupaa todisteiden heiveröisyyden takia ja Raivio vuotaa skuuppinsa kilpailevalle medialle. Tapauksesta kehittyy kansainvälinen mediatapahtuma ja somekohu tukimielenosoituksineen viereisellä Kansalaistorilla.
Keskusrikospoliisin neuvottelija Jarmo Kiiski varautuu pitkään piiritykseen, mutta sisäministeriö ja poliitikot painostavat poliisia tilanteen nopeaan ratkaisemiseen, ja Sanomatalon sähköt ja vedet katkaistaan. Kiiski riitaantuu poliisin kenttäjohtajan Hakkaraisen kanssa, joka pelaa hänen selkänsä takana. Kiisken onnistuu neuvotella diabeteksestä kärsivä veteraanitoimittaja Gustafsson vapaaksi, mutta tämä kuolee pian sairaalassa. Päivät kuluvat ja tilanne lukkiutuu. Rikostutkija Tapani Kolehmainen penkoo tahollaan Karon taustoja ja alkaa päästä jäljille tämän perusteellisista ennakkovalmisteluista ja rikoskumppanista Lauri Ristiniemestä, johon Karo pitää yhteyttä vaihtuvista prepaid-liittymistä. Toimittajat huomaavat, että oikeuden pöytäkirjoista on olemassa erilaisia versioita, mutta toisaalta jäljet johtavat valtiotasolle, presidentti Mauno Koiviston lamavuosina junailemaan pankkien suojelemiseen kaatumisilta. Vähitellen selviää, että HS-toimituksen kaappaus onkin vain osa Karon suurempaa suunnitelmaa, johon liittyy 1990-luvun pankinjohtajan nykyinen työpaikka Valtiokonttori, ja että Karo on onnistunut harhauttamaan niin mediaa, viranomaisia kuin suurta yleisöäkin.
Vastaanotto
Episodi-elokuvasivuston R. Isoviidan mielestä sarja pysyy kiinnostavana hyvien näyttelijävalintojen ja taitavan henkilöohjauksen ansiosta. Helsingin Sanomien Kaisu Tervonen piti lehtensä toimitukseen sijoittuvan sarjan kiinnostavimpana asiana sen yhteiskunnallista kehystä, jonka selittäminen katsojille ei kuitenkaan saa aikaan kovin luontevaa dialogia. Hänestä tarina hyppii eri aikatasoissa liikaakin ja eräät sivuteemat, kuten naistoimittajan leskeksi jääminen ja poliisineuvottelijan tyttären ongelmat, jättävät kysymyksiä niiden tarpeellisuudesta. Myös Pekka Eronen moittii Lännen Median lehdissä liian aikahyppelyn verottavan tarinan jännittävyyttä. Keskipohjanmaan Hannu Björkbackan mielestä hyvää tarkoittava ja tärkeästä aiheesta tehty sarja tyytyy ulkokohtaisiin havaintoihin, hyvään tekniseen osaamiseen ja komeaan ylöspanoon.
Mangaaninitraatti
Mangaaninitraatti (Mn(NO3)2) on mangaani- ja nitraatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa keramiikkapigmenttinä ja muiden mangaaniyhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet
Kidevedettömänä mangaaninitraatti on huoneenlämpötilassa hygroskooppista väritöntä kiteistä ainetta. Yhdisteellä on myös useita kidevedellisiä muotoja. Niitä ovat esimerkiksi monohydraatti (Mn(NO3)2·H2O), dihydraatti (Mn(NO3)2·2H2O), tetrahydraatti (Mn(NO3)2·4H2O) ja heksahydraatti (Mn(NO3)2·6H2O). Mangaaninitraatin hydraatit ovat vaaleanpunaisia tai ruusunpunaisia kiteisiä yhdisteitä, joilla on usein suhteellisen alhainen sulamislämpötila (25–35 °C). Mangaaninitraatti ja erityisesti sen hydraatit liukenevat runsaasti veteen. Tämän lisäksi sitä liuottavat eräät orgaaniset liuottimet kuten etanoli, dioksaani ja tetrahydrofuraani. Kuumennettaessa yhdistettä voimakkaasti se hajoaa mangaanidioksidiksi ja typen oksideiksi.
Valmistus ja käyttö
Mangaaninitraattia valmistetaan liuottamalla mangaani(II)karbonaattia tai mangaanioksidia typpihappoon tai epäpuhtaasta mangaanidioksidista typpihapon ja typpihapokkeen seoksen avulla. Näin muodostuu kidevedellistä yhdistettä, josta kidevesi voidaan poistaa dityppipentoksidin avulla. Mangaaninitraattia käytetään muiden mangaaniyhdisteiden, erityisesti korkean puhtausasteen mangaanioksidien valmistamiseen. Tämän lisäksi sitä voidaan käyttää keramiikan värjäämiseen.
Hongkongin kreivitär
Hongkongin kreivitär (A Countess from Hong Kong) on Charles Chaplinin ohjaama komediaelokuva vuodelta 1967. Se oli Chaplinin viimeinen ohjaustyö ja hänen ainoa värielokuvansa.
Elokuva kertoo Hongkongista Yhdysvaltoihin palaamassa olevasta upporikkaasta amerikkalaisdiplomaatista Ogden Mearsista (Marlon Brando), jota on veikkailtu jopa uudeksi ulkoministeriksi, mutta hänet nimitetäänkin vähemmän loistokkaaseen Saudi-Arabian suurlähettilään virkaan. Hän tutustuu ”kreivitär” Natashaan (Sophia Loren), joka on taustaltaan Hongkongissa syntynyt aatelisen valkovenäläisen emigranttiperheen lapsi. Vanhempiensa kuoltua Natasha on ajautunut 14-vuotiaana hongkongilaisen gangsterin jalkavaimoksi ja sitä kautta prostituoiduksi. Kun luksuslaiva on lähtenyt Hongkongista, Ogden huomaa, että Natasha on kätkeytynyt hänen hyttiinsä. Natasha haluaa luopua entisestä elämästään matkustamalla jäniksenä Yhdysvaltoihin, jonka hän kuvittelee joksikin vapauden yhteiskunnaksi. Koska Natashalta puuttuu passi, Ogden järjestää lakimiesystävänsä Harveyn (Sydney Earle Chaplin) avulla palvelijansa Hudsonin (Patrick Cargill) ja Natashan välille valeavioliiton, jotta Natasha pääsisi laillisesti Yhdysvaltoihin. Vaikka Ogden lupaa myöhemminkin tukea Natashaa, tämä ei usko häntä, vaan laivan saapuessa välisatamaan Hawaijille Natasha sukeltaa henkensä vaarantaen laivan kannelta mereen ja ui rantaan. Ogdenin avioliitto on ollut rakkaudeton, ja Hawaijilla Ogden tapaa myös vaimonsa Marthan (Tippi Hedren) - Martha on mennyt Ogdenin kanssa naimisiin ennen kaikkea vain rahan ja yhteiskunnallisen aseman tähden. Ogdenille paljastuu koko elämänympäristönsä tyhjyys, muodollisuus ja sisällöttömyys. Hän päättää luopua tulevasta diplomaattiurastaan ja etsii Hawaijilta käsiinsä Natashan. Elokuvan loppu jää kaikesta huolimatta melankoliseksi ja moniselitteiseksi.
Universal on julkaissut elokuvan DVD:nä myös Suomessa. Ilmeisesti tekijänoikeudellisista syistä elokuvaa ei ole sisällytetty aiemmin julkaistuun The Chaplin Collection DVD-sarjaan, eikä myöskään myöhemmin Soul Median julkaisemaan DVD- ja Blu-ray sarjaan.