cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Salomo Pulkkinen
Salomo Pulkkinen oli naimisissa vuodesta 1896 Elsa Liisa Kinnusen kanssa, kunnes hänen vaimonsa kuoli vuonna 1938. Pariskunta sai kahdeksan lasta.
Sininarrinpensas
Sininarrinpensas (Decaisnea fargesii) on akebiakasvien (Lardizabalaceae) heimoon, narrinpensaiden (Decaisnea) sukuun kuuluva kasvilaji. Sininarrinpensas eroaa narrinpensaiden suvun toisesta lajista, keltanarrinpensaasta (Decaisnea insignis), hedelmien värin perusteella. Jotkut kasvitieteilijät kuitenkin yhdistävät nämä kaksi kuuluvaksi samaan lajiin, ja toiset kasvitieteilijät ovat kuvanneet narrinpensaiden sukuun näiden kahden lisäksi vielä kaksi muutakin lajia.
Sininarrinpensaan tieteellisen nimen lajinimi (fargesii) viittaa 1844–1912 eläneeseen ja Kiinassa kasveja keränneeseen sekä tämän lajin löytäneeseen Père Paul Guillaume Fargesiin.
Sininarrinpensas on kausivihanta, pystykasvuinen ja monirunkoinen pensas, joka kasvaa yleensä enintään noin kuusi metriä korkeaksi ja leveäksi. Sen lehdet ovat monilehdykkäisiä ja kukat yksikotisia. Kukat sijaitsevat nuokkuvissa terttumaisissa kukinnoissa. Kukista kehittyvät hedelmät ovat poikkeuksellisenvärisiä ja muistuttavat ulkonäöltään papujen palkoja. Hedelmät ovat itse asiassa meheviä tuppiloita ja syksyllä kypsyessään ne muuttuvat sinisiksi. Kypsinä hedelmät halkeavat auki ja niiden sisältämät lukuisat siemenet pääsevät leviämään ympäristöön. Hedelmien malto on syötävää, ja Sikkimin alueen alkuperäisasukkaat pitivät hedelmiä herkkuna.
Sininarrinpensas kasvaa metsissä, tiheiköissä, vuorten rinteillä sekä jokilaaksoissa Intiassa, Nepalissa, Bhutanissa, Kiinassa ja Myanmarissa. Lisäksi lajia kasvatetaan koristekasvina muualla maailmassa.
John Candy
John Franklin Candy (31. lokakuuta 1950 Newmarket, Ontario – 4. maaliskuuta 1994 Durango, Meksiko) oli kanadalaissyntyinen näyttelijä. Hän oli erikoistunut koomisiin rooleihin: epäonnisiin ja kömpelöihin, mutta rakastettaviin hahmoihin. Koko elämänsä ylipainosta kärsinyt Candy kuoli sydänkohtaukseen kuvausmatkalla Meksikossa alkukeväästä 1994.
Alkuvaiheet
John Candy syntyi Newmarketissa, Kanadan Ontariossa, Evangeline (o.s. Aker) ja Sidney James Candylle. Candylla on myös vanhempi veli, Jim, jonka kanssa hän varttui Ontariossa. Heidän isänsä menehtyi sydänkohtaukseen 35-vuotiaana. Candy kävi koulua Neil McNeil High Schoolissa, katolisessa koulussa, jossa hän pelasi jalkapalloa.
Vuonna 1976 Candy esiintyi näyttelijä Rick Moraniksen kanssa Peter Gzowskin talk show’ssa Ninety Minutes Live.
1980-luku
Candy teki läpimurtonsa julkisuuteen suositussa sketsisarjassa Second City Television. Hän näytteli siinä vuodesta 1981 vuoteen 1984, jolloin sarja lopetettiin. 1980-luvulla Candy ryhtyi näyttelemään aktiivisesti myös elokuvissa, joista ensimmäinen oli Steven Spielbergin ohjaama 1941 – Anteeksi, missä on Hollywood?. Hän näytteli myös ehdonalaisvalvojaa kulttimaineen saaneessa The Blues Brothers -elokuvassa.
1990-luku
Kehnosti menestyneiden elokuvien (muiden muassa Kaistapäiden kaupunki, Ojasta allikkoon ja Huijareitten paratiisi) vuoksi Candyn ura kääntyi 1990-luvun alussa laskuun. Hän päätti elävöittää uransa uudelleen esiintymällä enemmän vakavissa rooleissa. Vuonna 1991 Candy näytteli romanttisessa draamakomediassa Äitini on naiseni, joka nosti hänen uraansa jälleen eteenpäin. Candyn viimeiseksi elokuvaksi jäi komedia Pekonia kanadalaisittain.
Kuolema
Koko elämänsä ylipainosta kärsinyt Candy kuoli 43-vuotiaana sydänkohtaukseen kuvausmatkalla Meksikossa 4. maaliskuuta 1994.
Hieman ennen kuolemaansa Candy oli alkanut huolehtia terveydestään paremmin lopettamalla tupakanpolton ja alkamalla pudottaa painoaan. Hänen suvussaan oli esiintynyt ennenkin sydänsairauksia, ja lääkärit olivat varoitelleet Candya useaan otteeseen ennen hänen dieettiään. 18. maaliskuuta 1994 pidettiin John Candyn muistotilaisuus, jonka tuotti hänen entinen kiertelevä koomikkoryhmänsä The Second City. Tapahtuma televisioitiin suorana Hamiltonista Kanadasta.
Ramsey Clark
William Ramsey Clark (18. joulukuuta 1927 Dallas, Texas, Yhdysvallat – 9. huhtikuuta 2021 New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen asianajaja ja demokraattisen puolueen poliitikko. Hän toimi vuosina 1967–1969 Yhdysvaltain 66. oikeusministerinä.
Nuoruus ja uran alku
Clark syntyi Dallasissa, Texasissa, Mary Jane Ramseyn ja Tom C. Clarkin poikana. Palveltuaan Yhdysvaltain merijalkaväessä vuosina 1945–1946 hän valmistui Texasin Austinin yliopistosta vuonna 1949. Valmistuttuaan Chicagon yliopistosta 1950 hän aloitti työnsä lakimiehenä Texasissa.
Clark työskenteli jonkin aikaa lakimiestoimistossa, mutta vuonna 1961 hän päätyi Yhdysvaltain oikeusministeriöön John F. Kennedyn hallintokauden alkuvaiheissa. Hän toimi neljän vuoden ajan ministeriön maankäytön osastossa. Clark alkoi pian saada mainetta ministeriön radikaaleina lakimiehinä, ja hän oli usein eri mieltä siitä valtavirran kanssa siitä, miten kansalaisoikeuksia piti valvoa.
Oikeusministeriössä
Lyndon B. Johnsonin presidenttikaudella oikeusministeriö otti aktiivisemman otteen kansalaisoikeusasioihin. Clarkista tuli vuonna 1965 apulaisoikeusministeri, ja maaliskuussa 1967 hän kohosi oikeusministeriksi. Hän pyrki ministerinä tasapainottelemaan liittovaltion etujen ja yksilöiden oikeuksien välillä. Hän loi muun muassa ohjelmia, jotka pyrkivät ennaltaehkäisemään mellakointia ja edistämään poliisin ja yhteisöjen suhteita. Clark asettui myös puolustamaan oikeutta yksityisyyteen ja epäsi monia telekuuntelupyyntöjä, jotka oli tehty epäilyttävän lain lisäyksen nojalla. Hän joutui kuitenkin nostamaan syytteitä myös kutsuntojen välttelystä. Tunnetuin tapauksista oli Benjamin Spockia vastaan nostettu syyte välttelyn yllyttämisestä. Clark itse tunsi myötätuntoa Vietnamin sotaa vältelleitä kohtaan ja sanoi myöhemmin, että pahinta oli se, että valtio voitti Spockin tapauksessa.
Clark oli vuonna 1968 perustamassa yksikköä Interdivisional Information Unit, jonka tarkoitus oli kerätä ja levittää tietoa toisinajattelijoista. FBI keräsi dataa kansalaislevottomuuksien estämiseksi, mutta FBI:lle ei asetettu kunnollisia raameja toiminnan rajaamiseksi. FBI:n Cointelpro kohdistikin sen seurauksena monia kansalaisvapauksia rikkoneita toimia muun muassa Mustia panttereita ja Student Nonviolent Coordinating Committeeta kohtaan.
Clark keräsi toimillaan sekä kannattajia että myös huomattavia vastustajia. Richard Nixon nosti jopa vuoden 1968 presidentinvaalikampanjassa Clarkin keskeiseen asemaan lupaamalla valita uuden oikeusministerin. Clark joutuikin jättämään tehtävän Nixonin valinnan jälkeen.
Asianajanana
thumb|upright|Clark sodanvastaisessa protestissa vuonna 2010. Clark muutti vuonna 1970 New Yorkiin ja perusti sinne pro bono -töihin suuntautuneen asianajotoimiston. Samana vuonna hän julkaisi ensimmäisen kirjansa Crime in America: Observations on Its Nature, Causes, Prevention and Control. Clarkin näkemyksen mukaan rikollisuus oli seurausta köyhyyden, rasismin, tietämättömyyden ja väkivallan aiheuttamista ihmisarvon loukkauksista. Hän oli vuonna 1974 ehdolla Yhdysvaltain senaattiin, mutta hävisi Jacob Javitsille.
Clark tunnettiin myös monista asiakkaistaan, jotka tekivät hänestä ristiriitaisen hahmon. Hän puolusti muun muassa Slobodan Miloševićia, Radovan Karadžićia, Saddam Husseinia ja Elizaphan Ntakirutimanaa. Clarkin mukaan syytetyt eivät olisi ilman puolustusta saaneet oikeudenmukaista tuomiota.
Särkänniemen delfinaario
Särkänniemen delfinaario oli Tampereen Särkänniemessä toukokuusta 1985 lokakuuhun 2016 toiminut delfinaario ja osa Särkänniemen elämyspuistoa. Särkänniemen delfinaario oli maailman pohjoisin ja Suomen ainoa delfinaario. Pohjoismaissa delfiinejä on edelleen Kolmårdenin eläinpuistossa Ruotsin Norrköpingissä.
Delfinaariossa järjestettiin esityksiä yleensä päivittäin, aluksi jopa seitsemän näytöstä päivässä. Alkuhuuman laannuttua näytöksiä järjestettiin viidesti päivässä, ja vuosittain siellä vieraili noin 270 000 ihmistä. Delfinaariorakennuksen suunnitteli arkkitehti Pekka Ilveskoski.
Historia
1980-luvun alussa Särkänniemi teki päätöksen perustaa delfinaario Suomeen ja järjesti konsultiksi Euroopan johtavan delfiiniasiantuntijan ja Harderwijkin delfinaarion johtajan, hollantilaisen tohtori Willem Dudok van Heelin. Van Heel järjesti tarvittavat kontaktit Yhdysvaltoihin, ja Särkänniemi teki tilauksen viidestä nuoresta delfiinistä. Delfiinin pyytäjä ja eläinlääkäri, tohtori Jay Sweeney, sai tehtäväkseen pyydystää Särkänniemen delfinaarioon kaksi urosta ja kolme naarasta.
Särkänniemen delfiinien pyynti alkoi Floridassa Meksikonlahdella Pine Islandin edustalla elokuussa 1984 tohtori Sweeneyn ja kapteeni Gene Hamiltonin johdolla. Sopivien delfiinien pyydystämiseen oli varattu viisi päivää. Delfiinien piti olla nuoria, iältään enintään kuusivuotiaita. Ensimmäinen delfiini pyydettiin tiistaina, 21. elokuuta 1984. Se oli kolmevuotias naaras ja sai nimekseen "Nicky" (myöh. Niki). Myöhemmin samana päivänä pyydettiin vielä kaksi urosta, kuusivuotias "Raggy" (myöh. Joona) ja nelivuotias "Burny" (myöh. Delfi). Särkänniemen delfiineistä Joona ja Delfi olivat ainoat, jotka pyydystettiin samasta parvesta, muut delfiinit tulivat eri parvista. Myöhemmin samalla viikolla pyydettiin vielä kaksi naarasta, "Happy" sekä kuusivuotias "Spotty" (myöh. Veera). Särkänniemelle yhden delfiinin hinta vuonna 1984 pyydetyistä delfiineistä olisi nykyrahassa 17 000 euroa. thumb|Delfinaarion delfiinejä esiintymisaltaassa vuonna 2009.
Delfiinit
Särkänniemen delfinaarion delfiinit olivat lajiltaan pullokuonodelfiinejä. Delfinaarion asukkaat olivat:
Happy-delfiini kuoli muutaman viikon sisällä pyydystämisestä. Ensimmäiset delfiinit pyydystettiin ja tuotiin Särkänniemeen Meksikonlahdelta. Delfiinien maahantuontia on sittemmin rajoitettu Euroopan unionin alueella voimassa olevalla asetuksella, joka kieltää luonnonvaraisten delfiinien tuonnin kaupallisiin tarkoituksiin.
Särkänniemessä delfiinien lisääntymistä ei rajoitettu. Vuosina 1985–2014 delfiineille syntyi 16 poikasta, joista hengissä ovat selvinneet Näsin poikanen Leevi ja Veeran poikanen Eevertti. Delfi on kaikkien isä. Veera on synnyttänyt useita muitakin poikasia, mutta ne eivät ole selviytyneet hengissä. Myös Näsi synnytti pari poikasta. Osa Veeran ja Näsin synnyttämistä poikasista syntyi kuolleena.
Viimeisimpänä syntyi Veeran ja Leevin poikanen lokakuussa 2014, mutta se eli vain runsaan viikon. Edellisen poikasensa Veera synnytti syyskuussa 2010, mutta sekin kuoli vähän yli viikon ikäisenä.
Veden puhdistus
Särkänniemen delfinaarion jälkeen biologisia vedenpuhdistusjärjestelmiä on otettu käyttöön muissakin maailman delfinaarioissa. Esiintymisaltaan takana, hoitotiloissa, oli neljä metriä syvä kotiallas ja matalampi hoitoallas sekä altaita yhdistävä kanava.
Kritiikki
Kritiikkiä Särkänniemeä kohtaan on kerännyt mm. delfiinien olosuhteet, delfinaarion korkea poikaiskuolleisuus, jonka tosin epäiltiin johtuneen lauman johtajan Veeran kantamasta geenivirheestä, sekä delfinaariota varten pyydystetyn Happy-delfiinin kuolema vain muutama viikko pyydystämisen jälkeen. Myös muutamien delfinaarion delfiinien luonnottoman aikainen kuolema herätti paljon keskustelua.
Delfinaarioiden on katsottu käyvän vähitellen tarpeettomaksi, kun tietoa delfiinien elintavoista on saatavilla muistakin lähteistä. Vuonna 2014 valtuutettu Juhana Suoniemi jätti Tampereen kaupunginvaltuustolle aloitteen Särkänniemen delfinaarion hallitusta alasajosta.
Animalia, SEY Suomen Eläinsuojeluyhdistysten liitto ja Oikeutta eläimille vaativat Särkänniemen delfinaarion sulkemista.
Delfinaarion sulkeminen ja delfiinien kohtalo
pienoiskuva|Delfinaarion julkisivu huvipuiston puolelta marraskuussa 2015, vain vähän delfinaarion sulkemispäätöksen jälkeen. Särkänniemen hallitus päätti, että delfinaario suljetaan lokakuussa 2015, ja delfinaarion viimeinen yleisölle avoin näytös järjestettiin 6. syyskuuta 2015. Syynä lopettamiseen olivat taloudellinen kannattamattomuus ja eläinten käyttöä viihdetarkoituksessa kohtaan noussut yleinen asennemuutos.
Delfiinit siirrettiin Särkänniemestä 28. elokuuta 2016 aamuyöllä Kreikassa Spátan kaupungissa sijaitsevaan Attikan eläinpuistoon. Ne oli pakattu avoimiin vesitankkeihin, jotka lastattiin rekkoihin ja kuljetettiin ja lastattiin Tampere-Pirkkalan lentokentällä odottavaan rahtikoneeseen. Delfiinien siirto tehtiin poliisin valvonnan alaisena, ennalta ilmoittamatta ja mahdollisimman salaa. Oikeutta eläimille ja Animalia olivat saaneet delfiinien siirrosta vinkin ja siirtyivät delfinaarion edustalle osoittamaan mieltä ja seuraamaan yöllä tapahtunutta delfiinien siirtoa. Särkänniemen toimintaa siirron suhteen on kritisoitu mediassa monessa eri tahossa.
Delfiinien mukana Särkänniemestä Attikaan matkusti niiden hoitajia, jotka viipyivät Attikassa marraskuun loppuun saakka. Delfiinit sopeutuivat uuteen ympäristöönsä hyvin.
Tampereelta Spátaan siirretty Delfi-delfiini kuoli Kreikassa tammikuussa 2017. Veera-delfiini siirrettiin vuonna 2020 Spátasta Italiassa sijaitsevaan Oltramaren-puistoon, jossa se kuoli kesäkuussa 2021. Leevi ja Eevertti elävät edelleen Attican eläintarhassa. Valaiden puolesta ry:n edustajan mukaan asiasta ei kuitenkaan ole varmuutta sen jälkeen, kun Attikan toimitusjohtaja oli syyskuussa 2022 antanut ristiriitaisia tietoja eläintarhan delfiinien lukumäärästä.
Delfinaarion tilat remontoitiin vuonna 2016 SuperPark-sisäliikuntapuistoksi. SuperPark toimi siellä kevääseen 2020 asti.
Lucas Gomes da Silva
Lucas Gomes da Silva (29. toukokuuta 1990 Bragança, Brasilia – 28. marraskuuta 2016 La Uníon, Kolumbia) oli brasilialainen jalkapalloilija. Hänet tunnettiin nimellä Lucas Gomes. Hänen seuransa oli Chapecoense. Lucas Gomes menehtyi lento-onnettomuudessa, jossa sai surmansa useita jalkapalloilijoita ja muita merkittäviä henkilöitä.
Gerhard Munthe
thumb|Gerhard Munthen kuvitusta [[Snorren kuningassadut|Snorren norjalaisiin kuningassatuihin, tuntomerkkeinä tyylitellyt ja koristeelliset viivat ja pinnat muinaisnorjalaisen tekstiili- ja puunleikkaustaiteen inspiroimana. Tämä kuva on sadusta Olavi Pyhä.]] thumb|Toinen kuvitus Snorren norjalaisiin kuningassatuihin. Munthen koristeellinen viiva on osoitus kirjankoristelutaidosta.
Gerhard Peter Franz Wilhelm Munthe (19. heinäkuuta 1849 – 1929), oli norjalainen taiteilija, kuvittaja, kirja- ja tekstiilitaiteilija.
Elämä ja työ
Gerhard Munthe syntyi Heradsbygdissä, Elverumin kommuunissa. Isä Christian Pavel Munthe oli lääkäri. Gerhardilla oli yhteensä kaksitoista sisarusta, muiden muassa kirjailija Margrethe Munthe heidän joukossaan. Hän aloitti J. F. Eckerbergin taiteilijakoulussa Kristianiassa (nyk. Oslo) vuonna 1870, sitten Norjan valtakunnallisessa Taide- ja Käsityökoulussa, ja vuodesta 1874 vuoteen 1876 hän opiskeli maisemamaalaajan ja sukulaisensa Ludvig Munthen luona Düsseldorfissa. Gerhard Munthe debytoi Syystaidenäyttelyssä 1882.
Gerhard Munthe oli ensimmäinen maisemamaalaaja, joka otti käyttöön tummat värit, mutta siirtyi akvarelleihin 1890-luvulla. Hän aloitti kuvakudonnan työstämisen 1888 ja ornamenttien työstämisen 1890. Naturalistisen kauden jälkeen hän kehitti oman tyylinsä kansantaiteen ja jugendin inspiroimana. Hänen tunnetuimpia töitään ovat muiden muassa kuvitukset Snorren kuningassatuihin vuodesta 1896 vuoteen 1899. 1904 ilmestyi hänen kuvitettu painoksensa Draumkvedetistä, keskiaikaisten norjalaisten balladien ja tarujen kokoelmasta. Kirjaintyyppi jonka hän suunnitteli tätä kirjaa varten, tuli käytetyksi uudelleen vuoden 1910 tienoilla saksalaisessa valimossa (Gebr) nimellä "Munthekirjasin".
Munthe haki usein aiheensa muinaisnorjan historiasta, ja niin hänet liitettiin, ja liitetään yhä kansallisromantiikkaan. Hänen töitään on esitelty useissa ulkomaalaisissa kaupungeissa, muiden muassa Tukholmassa, Pariisissa, New Yorkissa ja Chicagossa. Nykyään useat hänen töistään ovat näytillä Norjan Kansallismuseossa.
Gerhard Munthe kirjoitti myös useita artikkeleita.
Gerhard Munthe avioitui 1886 Sigrun Bjørnsonin kanssa, joka oli Jenny Bjørnsonin tytär, joka puolestaan oli Bjørnstjerne Bjørnsonin miniä. He asuivat Jenny Bjørnson Ring-Stabekin pensionaatissa vuodesta 1895, muuttivat vuonna 1899 itse suunnittelemaansa taloon, Leveldiin, joka sijaitsee Lysakerissa Oslon ulkopuolella, Morskogenin Eidsvollissa. Sigrun hankki kuvakudoskangasta useimpiin miehensä töihin.
Charley Boorman
thumb|Charley Boorman Charley Boorman (s. 23. huhtikuuta 1966 Wimbledon, Lontoo) on englantilainen näyttelijä. Hän on Christel Krusen ja ohjaaja John Boormanin poika. Boormanilla on vaimonsa Olivian kanssa kaksi tytärtä. Hänellä on myös kaksi siskoa. Hänen kolmas siskonsa, Telsche, kuoli munasarjasyöpään vuonna 1997.
Isänsä ansiosta Boorman pääsi jo nuorena mukaan elokuvateollisuuteen, ja hän esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1972 elokuvassa Syvä joki ja seuraavan kerran nuorena Mordredina elokuvassa Excalibur – sankarin miekka vuonna 1981. Tämän jälkeen hän on esiintynyt muun muassa vuoden 1997 Käärmeen suudelmassa, jonka kuvauksissa tapasi nykyisen parhaan ystävänsä, Ewan McGregorin. Ewan ja Charley päättivät tehdä moottoripyöräretken maailman ympäri ja siitä tehtiin dokumenttisarja Tien päällä Ewan McGregor (Long Way Round). Jatko-osa nimeltä Long Way Down valmistui 2007, ja siinä he ajavat John o' Groatsista Kapkaupunkiin. Charley otti osaa myös Dakar-ralliin vuonna 2005 ja teki tästä dokumenttisarjan Race To Dakar. Vuonna 2008 hän puolestaan oli luomassa Ireland To Sydney By Any Means -sarjaa, jossa hän reissasi Irlannista Australiaan mitä erilaisimmilla kulkuvälineillä.
Bahrain
Bahrainin kuningaskunta eli Bahrain on pääosin autiomaan peittämä saarivaltio Persianlahden lounaisosassa. Bahrain on moderni arabimaa, joka on erikoistunut öljynjalostukseen ja kansainväliseen pankkitoimintaan. Bahrain on lentoliikenteen merkittävä solmukohta, ja telakkateollisuus on myös merkittävää.
Bahrainin valtio sijaitsee pienellä saarella Persianlahdella. Kuningas Fahdin pengertie yhdistää Bahrainin Saudi-Arabiaan ja toinen, pidempi silta Qatariin on suunnitteilla. Bahrainilla on maarajaa Saudi-Arabian kanssa pienellä Passport Islandin saarella.
Freedom House pitää Bahrainia yhtenä Lähi-idän pahimmista sortovaltioista.
Maantiede
thumb|240px|left|Bahrainin kartta Bahrain muodostuu 33 saaresta, jotka ovat pääosin alavaa aavikkoa. Suurin saarista on nimeltään Bahrain, ja se käsittää 83 % valtion pinta-alasta. Se on pohjois-eteläsuunnassa 48 km pitkä ja leveimmältä kohdaltaan 16 km leveä. Sen korkein kohta on 122 m korkea Jabal al-Dukhan. 92 % Bahrainin pinta-alasta on hiekkaerämaata, ja vain 1 % viljelykelpoista maata. Viljelymaa keskittyy valtion pohjoisosaan. Sen lähivesillä on runsaasti kalaa.
Vuoden 2013 arvion mukaan maassa on viisi yli sadantuhannen asukkaan kaupunkia.
Bahrain on vihreämpi kuin monet naapureistaan Persianlahden alueella. Useimmat kasvilajit ovat sopeutuneet suolaiseen ympäristöön ja aavikon olosuhteisiin. Erilaiset palmut ovat yleisimpiä puita. Pensaikkoalueilla elää sinne erityisesti sopeutuneita lajeja, kuten mehikorvakasvilaji Zygophillum qatarense. Itäosan rannikon savikoilla talvehtii monia muuttolintuja.
Bahrainin talvi on leuto, kesä kuuma ja kostea. Pääosa sateista tulee marraskuun ja maaliskuun välisenä aikana. Kuivuus ja hiekkamyrskyt ovat sen vaarallisimpia sääilmiöitä.
Varhaishistoriasta itsenäistymiseen
Vuonna 1913 Ottomaanien valtakunta ja Britannia allekirjoittivat sopimuksen, jolla tunnustettiin Bahrainin itsenäisyys. Maa jäi kuitenkin Britannian suojeluvaltioksi. Britannia vastasi saaren ulko- ja puolustuspolitiikasta. Bahrainin hallitsijalle jäi tehtäväkseen hoitaa saaren sisäpolitiikka.
Bahrainista löydettiin öljyä vuonna 1902, mutta poraus alkoi vasta vuonna 1931, ja tuotannon alettua seuraavana vuonna maa modernisoitui nopeasti. Se hyötyi 1970-luvun öljykriisistä ja hinnan noususta, ja monipuolisti talouttaan niin että se selvisi varsin hyvin, kun hinnat romahtivat 1980-luvun lopulla.
Bahrainin itsenäistyminen 1971 ja ensimmäinen emiiri
Bahrainia on hallinnut Al-khalifan dynastia vuodesta 1783 alkaen, vaikka maata jo ennen itsenäistymistä hallinneesta Isa bin Salman Al Khalifa tuli itsenäisen Bahrainin ensimmäinen emiiri.
Bahrain oli Britannian protektoraatti eli suojelualue vuoteen 1971 jolloin maa itsenäistyi. Sitä ennen Iran yritti monta vuotta vaatia aluetta itselleen väittämällä että Bahrain olisi Iranin 14. maakunta.
Itsenäisyyden jälkeen sunnalaiset ja šiialaiset ovat käyneet kiistoja keskenään. Vastustaakseen šiialaisia Bahrain on solminut puolustussopimuksia Saudi-Arabian ja muiden Persianlahden valtioiden kanssa. Bahrainin suhteita naapurimaahan Qatariin ovat haitanneet rajakiistat eräistä vähäisistä maa-alueista.
Bahrain liittyi liittoutuneisiin voimiin Irakia vastaan Kuwaitin miehityksen jälkeen elokuussa 1990. Sen lentäjät tekivät iskuja Irakiin. Maassa on Yhdysvaltain viidennen laivaston tukikohta.
Uusi emiiri ja maan muuttuminen kuningaskunnaksi
Emiiri Isa bin Salman Al-khalifa kuoli vuonna 1999 ja hänen poikansa Hamad ibn Isa Al Khalifa nousi valtaan Bahrainin uudeksi emiiriksi vuonna 1999 ja toteutti poliittisia uudistuksia, jotka lisäsivät demokratiaa ja kansalaisvapauksia.
Vuonna 2001 päätettiin kansanäänestyksellä siirtyä perustuslailliseen monarkiaan. Vuonna 2002 Bahrain muuttui kuningaskunnaksi ja Bahrainin emiiristä isa bin Salman Al Khalifasta tuli Bahrainin ensimmäinen kuningas. Vuoden 2002 parlamenttivaalit olivat ensimmäiset yli 30 vuoteen, ja niissä myös naiset saivat asettua ehdolle. Vuoden 2004 vaaleissa šiiaoppositio sai yli 40 % äänistä, ja šiiamuslimi Jawad bin Salem al-Oraied nimettiin varapääministeriksi. Lokakuun 2010 parlamenttivaaleissa šiiapuolue paransi asemiaan niukasti.
Bahrain vuoden 2011 jälkeen
Bahrainissa on ollut ajoittain lähinnä shialaisen väestön mielenosoituksia myös vuoden 2011 suurten mielenilmausten tukahduttamisen jälkeenkin. Esim. keväällä 2012 oli suuria mielenosoituksia Saudi-Arabiaa sekä Bahrainin hallintoa vastaan. Vuoden 2014 vaalien alla šiiapuolue kiellettiin kolmeksi kuukaudeksi, ja sen kannattajat boikotoivat vaaleja. YK:n asettama komitea nuhteli maata šiiamuslimien oikeuksien polkemisesta. Siiapuolue Al-Wefaqin johtaja ja merkittävä uskonnollinen johtaja tuomittiin vankeuteen ja kaksi aktivistia tuomittiin kuolemaan poliittisesti värittyneissä oikeudenkäynneissä. Tammikuussa 2017 puhkesi eri puolilla Bahrainia mielenosoituksia, kun kaksi miestä teloitettiin syytettynä vuoden 2014 pommi-iskusta, jossa kuoli kolme poliisia.
Tammikuussa 2016 Bahrain katkaisi diplomaattiset suhteensa Iraniin pian sen jälkeen, kun Saudi-Arabia oli katkaissut omat diplomaattisuhteensa Iraniin. Bahrain on useaan otteeseen syyttänyt Iranin provosoivan Bahrainin shia-väestöä levottomuuksiin..
Hallitusmuoto
thumb|left|190px|Pääkaupunki [[Manama on moderni kaupunki, muodin ja talouden keskus.]] Bahrain on perustuslaillinen monarkia. Kuningas on ylin hallitsija, ja hänen sunnimuslimeihin kuuluvan sukunsa jäsenet pitävät hallussaan merkittäviä poliittisia ja sotilaallisia virkoja. Maassa on ollut pitkään jännitteitä sunnien ja šiiaopposition välillä. Parlamentissa on 40 jäsentä. Parlamentin ylähuone, 40-jäseninen (Majlis al-Shura) on myös kuninkaan nimittämä, alahuoneeseen (Majlis al-Nuwab) valitaan 40 jäsentä yhden paikan vaalipiireistä. .
Freedom Housen raportin mukaan Bahrainista ''on tullut yksi Lähi-idän pahimmista sortovaltioista. Sen jälkeen, kun sunnijohtoinen monarkia kukisti väkivaltaisesti demokratiaa ajavan protestiliikkeen vuonna 2011, se on systemaattisesti poistanut poliittisia oikeuksia ja kansalaisvapauksia, hajottanut poliittisen opposition ja iskenyt raa'asti eri mieltä olevaan shiiaväestöön.''
Manamassa on sijainnut vuodesta 1948 Yhdysvaltain 5. laivaston tukikohta.
Pääministeri
Kuningas nimittää maalle pääministerin ja hallituksen, nykyisen kuninkaan setä Khalifa ibn Salman Al Khalifa on ollut pääministerinä vuodesta 1971. Tämä tekee hänet maailman pitkäaikaisimmaksi pääministeriksi. Pitkäaikainen pääministeri on Bahrainissa erittäin vaikutusvaltainen henkilö ja hänellä on laajat verkostot sekä läheiset suhteet Saudi-Arabian kuningashuoneeseen. Bahrainin kruununprinssi ja kuninkaan vanhin poika Salman bin Hamad al-Khalifa on hallituksen varapääministeri vuodesta 2013. Kruununprinssi Salmanin ja hänen isosetänsä pääministeri Khalifan välillä on nähty olleen valtataistelua siitä, kumpi päättää hallituksen politiikasta.
Bahrainin ja Saudi-Arabian suhde
Bahrain on Lähi-idän pienin valtio ja se on poliittisesti, taloudellisesti ja diplomaattisesti erittäin riippuvainen suuresta naapurimaastaan Saudi-Arabiasta. Molempia maita hallitsee sunnilainen kuningasperhe. Bahrain on monella tavalla kuin jonkinlainen Saudi-Arabian erityistalousalue. Suuret määrät saudeja matkustaa säännöllisesti Bahrainiin, jossa he voivat nauttia omaa maataan vapaammasta kulttuurista. Bahrainissa on monissa hotelleissa sallittua tarjoilla alkoholia, naisilla ei ole yhtä tiukkoja pukeutumissääntöjä kuin Saudi-Arabiassa ja maassa on erilaisia viihdekeskuksia.. Arabikevään 2011 levottomuuksien tukahduttaminen ja kuningasperheen pysyminen vallassa Bahrainissa on ollut Saudi-Arabian tuen varassa. Bahrain on noudattanut ulkopolitiikassa tunnollisesti Saudi-Arabian tahtoa; Bahrain mm. meni nopeasti mukaan Saudi-Arabian ajamaan Qatarin eristämiseen ja Bahrain on diplomatiassaan puolustanut Saudi-Arabiaa kaikkia sitä vastaan esitettyjä syytöksiä vastaan. Bahrain on siinä määrin riippuvainen Saudi-Arabiasta, että tosiasiallisesta poliittisesta itsenäisyydestä ei enää voida puhua ainakaan vuoden 2011 jälkeen.
Bahrainin on myös katsottu olevan Lähi-idän arkkivihollisten Saudi-Arabian ja Iranin keskinäisen valtataistelun pelikenttä tai eräänlainen proxy-sodankäynnin kohde. Saudi-Arabia ja Bahrainin hallitus ovat syyttäneet Irania Bahrainin levottomuuksien lietsomisesta ja shialaisten kansannousun ajamisesta. Iran on kannanotoissaan tukenut Bahrainin shialaisten kapinointia, mutta kuitenkaan ei ole paljoa näyttöä siitä, että Iran olisi konkreettisesti vaikuttanut levottomuuksiin. Bahrainin shialaisia pidetään kuitenkin varsin nationalistisina.
Maakunnat
Bahrain on jaettu neljään maakuntaan : thumb|Maakunnat vuodesta 2014 alkaen.
Väestö
Vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan Bahrainin väkiluku oli 1,50 miljoonaa. Väestöstä 20,1 prosenttia oli 0–14-vuotiaita, 76,7 prosenttia 15–64-vuotiaita, 3,2 prosenttia 65 vuotta täyttäneitä. Maan asukkaista 52,6 prosenttia oli ilman kansalaisuutta (non-bahraini). Ennusteen mukaan väkiluku kasvaa 1,95 miljoonaan vuoteen 2030 mennessä.
Arabia on Bahrainin virallinen kieli. Muita kieliä ovat englanti, farsi ja urdu.
Vuonna 2018 miehistä 99,9 % ja naisista 94,9 % osasi lukea. Vuonna 2022 miesten elinajanodotteeksi arvioitiin 77,6 vuotta ja naisten elinajanodotteeksi 82,2 vuotta.
pienoiskuva|Shrinathjin hindutemppeli Manamassa. Suurin osa Bahrainin väestöstä on muslimeja, ja islam on Bahrainin valtionuskonto. Vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan 74,0 % asukkaista oli muslimeja. Bahrainin kansalaisista 99,7 % oli muslimeja, kun ilman kansalaisuutta olevista asukkaista 50,9 % oli muslimeja. Runsas siirtolaisten (non-citizen resident) muutto mm. Intiasta, Sri Lankasta ja Filippiineiltä on vähentänyt muslimien osuutta Bahrainin kokonaisväestöstä. Bahrainin kristityt ja hindut ovat lähinnä siirtolaisia, mutta Bahrainissa on myös pieni bahrainilaisten kristittyjen yhteisö. Bahrainissa on myös noin 30 kansalaisuuden omaavaa Bahrainin juutalaista. Bahrainin muslimeista noin 70 % on shialaisia ja 30 % sunneja, mutta tästä ei ole virallisia tilastoja.
Bahrainin alkuperäisväestö on voimakkaasti jakautunut shioihin ja sunneihin. Kuningasperhe ja hallitseva luokka ovat sunneja, ja sunnit ovat olleet yhteiskunnassa parempiosaisia ja shiat köyhempiä. Kuitenkin maassa on myös rikkaita ja vaikutusvaltaisia shialaisia perheitä sekä korkeita shialaisia virkamiehiä.
Bahrainin kansalaisuutta voi anoa ei-kansalainen, joka täyttää seuraavat ehdot; asunut Bahrainissa vähintään 25 vuotta yhtäjaksoisesti (15 vuotta riittää toisen arabimaan kansalaisille), rikkeettömyys, sujuva arabian kielen taito sekä rekisteröity kiinteistö omistuksessa Bahrainissa.
Talous
Bahrainin on kiittäminen vauraudestaan öljy- ja maakaasuvarojaan sekä öljynjalostustaan. Kun varannot alkoivat ehtyä 1970-luvulla, hallitus on panostanut talouden monipuolistamiseen. Bahrain onkin nyt yksi Persianlahden johtavia pankki- ja tietoliikennekeskuksia.
Bahrainissa ei pidätetä tuloveroa eikä arvonlisäveroa. Sen sijaan työntekijät maksavat yhden prosentin sosiaalivakuutusmaksua, ja öljystä ja muista polttoaineista kannetaan veroa.
Liikenne
Manaman lentoasema sijaitsee Manaman kaupungin pohjoispuolella al-Muharraqin saarella. Se pyrkii vahvistamaan asemaansa alueellisena ja tulevaisuudessa myös mannertenvälisten lentojen solmukohtana.
Tärkein rahtisatama oli Mian Salmanin satama pitkään Bahrainin ainoa julkisin varoin ylläpidetty satama. Se oli kuitenkin huonosti organisoitu ja sillä oli huono infrastruktuuri. Sen vesiväylän syvyys oli 10,5 metriä ja se oli asuinalueiden ympäröimä. Teollisuudella oli omia satamia mutta ne olivat riippuvaisia Mina Salmanin tarjoamasta luotsaus- ja hinauspalveluista. Bahrainin hallitus aloitti satamapalvelujen parantamiseksi Muharraqin saaren eteläpuolelle uuden sataman rakentamisen johon kuului teollisuusalue ja syvänmerensatama. Satamahankkeen kokonaispinta-ala oli 830 hehtaaria ja siihen kuului myös 95 hehtaarin laajuinen vapaasatama-alue.
Bahrainin Saudi-Arabiaan yhdistävä Kuningas Fahdin pengertie rakennettiin vuosina 1968-1981. Silta on suunniteltu laajennettavaksi kapasiteetiltaan yli kaksinkertaiseksi. Suunnitteilla on myös ystävyyden silta, joka yhdistäisi Bahrainin Qatariin. 40 km:n pituisesta sillasta on tehty periaatepäätös jo vuonna 2005, ja keskusteluja jatkettiin taas 2013.
Kulttuuri
Bahrainilaiset ovat osa arabimaailmaa. Sunni- ja šiiamuslimien välillä on jännitteitä, ja identiteetti muotoutuu paljolti islamin suuntauksen mukaan. Bahrainilainen runous noudattaa paljolti klassisia arabiperinteitä. Tunnettuja runoilijoita ovat Qasim Haddad, Ibrahim al'Urayyid ja Ahmad Muhammed Al Khalifah. Bahrainin emiiri Isa ibn Salman Al Khalifan mukaan nimetty Kulttuurikeskus Isa vihittiin käyttöön joulukuussa 2008. Rakennuksessa toimii muun muassa maan kansalliskirjasto.
Tunnetuin bahrainilainen perinneruoka machbous on lihaa tai kalaa riisin kanssa. Halva on perinteinen makeinen. Myös samosa-piiraat ovat suosittuja.
Bahrainilaisten miesten perinneasu thobe on edelleen käytössä, mutta varakkaat ihmiset teettävät thobeensa länsimaisia piirteitä kuten rintataskuja. Miehet käärivät päänsä huiviin. Naiset käyttävät päällysvaatteenaan pitkää vaatetta, abayaa ja hiukset peitetään hijabilla.
Jotkin avioliitot ovat edelleen järjestettyjä, mutta nykyisin sulhanen ja morsian usein tapaavat jo ennen häitä. Aiemmin tytöt naitettiin noin 12-vuotiaina, nykyisin odotetaan usein että he ehtivät käydä koulunsa loppuun. Häät ovat suurellisia, vieraita on usein yli 500.
Urheilu
Bahrain on yksi neljästä Lähi-idän maasta, jossa ajetaan Formula 1 -kilpailuja. Bahrain International Circuit -radalla on ajettu osakilpailuja vuodesta 2004 lähtien. Toinen Lähi-idän kisapaikka on Abu Dhabi Yhdistyneissä arabiemiirikunnissa vuodesta 2009 lähtien. Kolmas on Qatar ja neljäs on Saudi-Arabia, joissa kilpailtiin ensimmäisen kerran vuonna 2021. Vuoden 2011 osakilpailu jouduttiin perumaan Bahrainissa olleiden opposition voimakkaiden mielenosoitusten takia.
Bahrain on osallistunut olympialaisiin 4–14 urheilijan joukkueella vuodesta 1984. Se saavutti ensimmäisen olympiamitalinsa Lontoossa 2012, kun Maryam Yusuf Jamal sijoittui 1 500 metrin juoksussa pronssille.
Bahrainin jalkapallomaajoukkueen paras saavutus on ollut neljäs sija vuoden 2004 Aasian mestaruuskilpailuissa. Maaliskuussa 2011 se oli FIFAn rankingissa sijalla 96.
Mochdre & Pabon rautatieasema
Mochdre & Pabon rautatieasema oli rautatieasema Mochdren kylässä nykyisen Conwyn county borough’n alueella, Walesissa. Se sijaitsi North Wales Coast Linen varrella.
Historia
Mochdre & Pabon aseman avasi London and North Western Railway 1. huhtikuuta 1889. Aseman kohdalla linjalla oli neljät raiteet, mutta asemalle tuli vain kaksi puista laituria ja yksinkertaiset odotustilat. Asema sijaitsi varsin eristyksissä, eivätkä sen käyttäjämäärät koskaan olleet kovin korkeat. Se suljettiin säästökeinona ensimmäisen maailmansodan ajaksi 1. tammikuuta 1917 ja avattiin taas uudelleen 5. toukokuuta 1919. Kovin kauan se ei kuitenkaan enää auki pysynyt, vaan suljettiin pysyvästi 5. tammikuuta 1931.
North Wales Coast Linen reittiä muutettiin vuosina 1982–1983 A55-tien rakennustöiden yhteydessä. Mochdre & Pabon aseman entinen paikka jäi tielinjauksen alle, eikä asemasta siten ole enää mitään jäljellä.
Bridgeton (New Jersey)
Bridgeton on kaupunki New Jerseyn osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli 27 263 vuonna 2020. Kaupunki toimii Cumberlandin piirikunnan hallintokeskuksena.
Väestö
Vuonna 2020 Bridgetonin 27 263 asukkaasta valkoisia oli 53,3 %, mustia 33,2 % ja aasialaisia 0,6 %. Vuonna 2019 46,6 % asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 21,4 % asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Francisco Mancebo
Francisco Mancebo Pérez (s. 9. maaliskuuta 1976 Madrid) on espanjalainen maantiepyöräilijä. Mancebo aloitti uransa silloisessa Banesto-tallissa (sittemmin Caisse d'Epargne) vuonna 1998, mutta siirtyi vuonna 2006 AG2R Prévoyance -talliin.
Mancebo on erikoistunut etappikilpailuihin ja hän on hyvä mäki- ja aika-ajaja. Hän voitti Espanjan mestaruuden vuonna 2004 ja sijoittui kuudenneksi vuoden 2004 Ranskan ympäriajossa ja neljänneksi vuoden 2005 ympäriajossa. Hän voitti etapin vuoden 2005 Espanjan ympäriajossa ja sijoittui kokonaiskilpailun kolmanneksi.
Barcelona (Venezuela)
Barcelona on kaupunki Venezuelan Anzoáteguin osavaltiossa pääkaupunki Caracasin itäpuolella. Vuonna 2011 siellä laskettiin asuvan 382 881 asukasta. Barcelonan perustivat katalonialaiset uudisasukkaat vuonna 1671.
Keltakosmos
thumb|Siemeniä
Keltakosmos eli keltakosmoskukka (Cosmos sulphureus) on kosmosten sukuun kuuluva laji. Sitä käytetään ryhmäkasvina kukkapenkeissä sekä leikkokukkana. Keltakosmoskukka on lähtöisin Etelä-Amerikasta. Kasvi on korkeudeltaan 40–70 cm. Kukan värisävy vaihtelee keltaisen ja oranssinpunaisen välillä. Lehdet ovat muodoltaan syväliuskaiset. Keltakosmoskukka kukkii heinäkuulta myöhään syksyyn. Kasvi menestyy aurinkoisella paikalla vähäravinteisessa ja multavassa maassa. Taimet esikasvatetaan keväällä ja se on hyvä aloittaa huhtikuulla. Istutettaessa avomaalle taimet istutetaan 20 cm välein. Kasvatus samanlainen kuin punakosmoskukalla (Cosmos bipinnatus).
Trilemma (taloustiede)
Trilemmalla tarkoitetaan talouspolitiikan rajoitetta, joka on opittu osin "kantapään kautta". Maalla ei voi samaan aikaan olla seuraavia kolmea:
Asia on pohjimmiltaan melko helppo ymmärtää. Jos kahdessa maassa on eri korkotaso, jos valuuttakurssi on uskottavasti kiinteä eikä sijoituksia rajan ylitse säännöstellä, tarjoutuu mahdollisuus periaatteessa valtaviin keinotteluvoittoihin. Rahaa voi lainata alemman koron maasta ja sijoittaa korkean koron maahan, mikä aiheuttaa paineita sekä valuuttakurssin muutokselle että korkojen tasoittumiselle. Rahapoliittisen ohjauskoron nostaminen aiheuttaa näissä oloissa helposti ulkomailta otettavien luottojen määrän kasvua, ja toimii vastoin tarkoitustaan ikään kuin rahapolitiikan löysäämisenä.
Obstfeld, Shambaugh ja Taylor (2005, The Journal of Economics and Statistics, vol 87) ovat tehneet empiiristä analyysiä mahdollisuuksista ylläpitää ulkomaisesta korkotasosta poikkeavaa korkotasoa. Aineistoja oli kolme, yksi klassisen kultakannan ajalta (1870–1914), toinen Bretton Woods -järjestelmän ajalta (1959–1970) ja kolmas nykyajalta (1973–2000). Oli selvästi havaittavissa, että ulkomaisen korkotason muutokset vaikuttivat kunkin maan korkotasoon voimakkaammin, jos pääomanliikkeiden sääntely oli vähäisempää.
Yhtenä trilemman realisaationa voi pitää Suomen 1990-luvun alun lamaa. Suomi yritti 1980-luvun lopulla ylläpitää kiinteää valuuttakurssia, vapaita pääomaliikkeitä ja itsenäistä rahapolitiikkaa.
Père Paul Guillaume Farges
Père Paul Guillaume Farges (1844–1912) oli ranskalainen lähetyssaarnaaja ja luonnontieteilijä.
Vuonna 1897 Farges lähetti Kiinasta erän siemeniä Auguste Louis Maurice Levêque de Vilmorinille. Siementen joukossa oli 37 siementä erikoisesta puusta, jonka Farges oli löytänyt. De Vilmorin sai siemeniä Kiinasta useilta eri lähetystyöntekijöiltä ja hän yritti kasvattaa siemenistä puita kartanonsa laajoilla mailla. Fargesin lähettämistä siemenistä nousi pieni itu vuonna 1899. Samassa kuussa Ernest Henry Wilson saapui Hongkongiin lähetystehtäviin ja löysi sieltä samaisen puulajin, joka nykyisin tunnetaan kyyhkyspuuna eli nenäliinapuuna. Sittemmin Wilson keräsi siemeniä monista samoista lajeista, joista Fargeskin oli aiemmin kerännyt. Monet lajeista olivat koristeellisennäköisiä ja niistä povattiin tulevan suosittuja koristekasveja länsimaisiin puutarhoihin. Farges itse jatkoi kasvien keräämistä ja tutkimista Chongqingissä vuoteen 1912 eli kuolemaansa asti.
Farges löysi uransa aikana satoja lajeja, mutta vain harvoja niistä käytetään nykyisin koristekasveina. Fargesin löytämiä lajeja ovat muun muassa fargesinpihta, kiinantrumpettipuu ja sininarrinpensas.
Ro (kana)
ろ hiraganalla tai ロ katakanalla ovat kaksi japanin kielen kirjoittamiseen käytettyä kana-merkkiä, jotka edustavat samaa tavua. Ne lausutaan, ja ne ovat kana-aakkostojen 43. sijalla re- ja wa-tavujen välissä.
Kirjoitus
thumb|Vetojen järjestys merkille ろ.
Hiragana ろ kirjoitetaan yhdellä vedolla:
thumb|Vetojen järjestys merkille ロ.
Katakana ロ kirjoitetaan kolmella vedolla:
AIK IF
AIK IF (Allmänna Idrottsklubben Ishockeyförening, joskus yksinkertaisesti AIK), aikaisemmin AIK Hockey, on ruotsalainen jääkiekkoseura, joka on kotoisin Solnan kunnasta Tukholman pohjoispuolelta. AIK perustettiin Tukholmassa vuonna 1891 ja jääkiekkojaosto 1921. Seura siirrettiin Solnaan 1937, mutta jääkiekkojoukkue on aina pelannut kotiottelunsa Tukholmassa, pääasiassa Hovetissa, mutta suosituimmat ottelunsa Globenissa, jonka suurin kapasiteetti on 14 119. AIK IF pelaa Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, HockeyAllsvenskanissa.
Historia
AIK on lyhenne sanoista "Allmänna Idrottsklubben", joka suomennettuna tarkoittaa "Yleinen urheiluseura". Nimi valittiin ilmaisemaan sitä, että seura oli auki kaikille ja myös sitä, että yksi seuran päälajeista oli yleisurheilu. Tuota aikaa kutsuttiin ruotsiksi "allmän idrott".
AIK on pelannut 66 kautta korkeimmalla sarjatasolla. Kauden 2013–2014 päätteeksi AIK putosi pääsarjatasolta SHL:stä. Se on voittanut Ruotsin mestaruuden seitsemästi ja ollut toinen viidesti.
Jäädytetyt numerot
thumb|AIK:n jäädytetyt numerot right|thumb|AIK:n pelaajia alkulämmittelyssä
Joukkueenjohto
Lähde: EliteProspects
Jeff Saturday
Jeff (Jeffrey) Bryant Saturday (s. 8. kesäkuuta 1975, Atlanta, Georgia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon entinen ammattilaispelaaja, pelipaikaltaan sentteri. Saturday pelasi 14 kautta NFL-liigassa edustaen Indianapolis Coltsia ja Green Bay Packersia.
Saturday valittiin urallaan kuudesti NFL:n tähdistöotteluun Pro Bowliin ja kahdesti sarjan All Pro -miehtykseen.
Saturday oli mukana vuoden 1998 NFL-draftissa, mutta mikään joukkue ei valinnut häntä riveihinsä. Saturday teki sopimuksen vuonna 1999 Indianapolis Coltsin kanssa. Vuoden 2007 Super Bowlissa Saturday pääsi loistamaan, kun Indianapolis voitti ottelun ja NFL:n mestaruuden. Uransa viimeiseksi kaudeksi 2012 Saturday siirtyi Green Bay Packersiin.
Etsivä keskuspoliisi
Etsivä keskuspoliisi (lyh. EK, ) oli vuosina 1919–1938 toiminut Suomen valtiollinen salainen poliisi. Se oli nykyisen suojelupoliisin varhainen edeltäjä. Etsivä keskuspoliisi omistautui varsinkin kommunismin vastaiselle toiminnalle.
Ennen itsenäisyyttä
Aikaisemmin Suomen suuriruhtinaskunnassa oli toiminut Ohrana, keisarillisen Venäjän salainen poliisi. Suomessa Ohranan tärkeimpänä tehtävänä oli ollut estää itsenäisyysliikkeen toiminta.
Suomen itsenäistyttyä 6. joulukuuta 1917 omaa salaista poliisia ei heti perustettu. Suomen sisällissodan aikana 1918 kummallakin puolella perustettiin omat poliittisen ja sotilaallisen tiedustelun osastot. Valkoisen puolen tiedustelu toimi hiukan näkyvämmin.
Yleisesikunnan osasto III
Sodan jälkeen kesällä 1918 siirrettiin sotilaallinen tiedustelu Yleisesikunnan osasto III:lle ja poliittinen valvonta Valtiorikoslain tiedusteluosastolle, joka oli Senaatin sisäasiaintoimituskunnan alainen. Valtiorikoslain tiedusteluosasto oli toiminnassa vain lyhyen aikaa ja sen tehtävät siirrettiin Osasto III:lle. Näin sotilaallisen tiedustelun lisäksi osasto valvoi myös siviilien ja ulkomaalaisten toimintaa.
Osasto III:n ongelmaksi muodostui tuolloin vallinnut sisäinen saksalaismielisyys ja tiukka sotilaallisuus. Organisaatio nimeä myöten oli kopio Saksan Keisarillisen yleisesikunnan osasto IIIB:stä. Osasto jakautui Sotilasasian osastoon ja Yleisesikunnan passiosastoon, jonka tehtävä oli hoitaa enimmät siviiliasiat.
Osaston johtajia olivat muun muassa myöhemmin oikeistoradikaaleina tunnetut itsenäisyysaktivistit Eino Suolahti ja päämajan osastopäällikkö Kai Donner. Osastossa työskenteli myös tulevan EK:n johtaja Ossian Holmström.
Saksalaismielisyys ja ajatus sotilaista hoitamassa siviiliasioita herätti poliittisessa johdossa epäluottamusta ja osasto pyrittiin hajottamaan. Syntyneen luottamuspulan vuoksi osaston johtaja Eino Suolahti erosi tammikuussa 1919, ja helmikuussa valtion valvonnalliset tehtävät siirrettiin sisäasiainministeriölle, jonne Yleisesikunnan passiosasto siirtyi. Yleisesikunnan käsiin jäi ainoastaan sotilaallinen tiedustelu.
Myöhemmin kesällä uusi Kaarlo Castrenin johtama hallitus päätti perustaa osasto III tilalle kokonaan uuden, tosin tuolloin tilapäiseksi määritellyn valtiopoliisin.
Etsivän keskuspoliisin perustaminen 1919
EK:n tehtävänä oli valtioneuvoston ohjesäännön mukaan valvoa voimassa olevaa valtiojärjestelmää ja maan itsenäisyyttä vastaan suunnattua toimintaa sekä ehkäistä kaikkien valtio- ja maanpetollisten suunnitelmien toteuttaminen. "”Etsivän keskuspoliisin tehtävänä on koko valtakuntaa käsittävänä poliisitoimistona pitää silmällä ja mahdollisuuden mukaan ehkäistä kaikkia yrityksiä ja toimia, jotka ovat tähdätyt valtakunnan itsenäisyyttä vastaan taikka ovat omiansa järkyttämään valtakunnan yleistä turvallisuutta tahi laillista yhteiskuntajärjestystä.” — Valtioneuvoston ensimmäinen väliaikainen ohjesääntö (13.8.1919). 1 §."
Etsivä keskuspoliisi toimi koko olemassaolonsa ajan jatkuvan lakkautusuhan alla, koska sen menolupa vahvistettiin vain kolmeksi kuukaudeksi kerrallaan. thumb|EK:n henkilöstön määrä 1922–27
Organisaatio
EK jakaantui Helsingin pääosastoon ja paikallisiin alaosastoihin. Pääosastolla oli neljä toimistoa:
Virastossa työskenteli alkuun 130 ihmistä, seuraavana vuonna jo 200. Vuonna 1922 työntekijöiden määrä oli 255, 1927 se oli 162 ja 1935 noin 140. Määrärahoja myönnettiin tilapäisyyden vuoksi alkuun vain kuukaudeksi kerrallaan, sittemmin aina puoleksi vuodeksi. Vähäisen henkilökunnan vuoksi EK käytti kotitarkastuksissa ja pidätyksissä poliisin tai suojeluskunnan virka-apua. EK liitettiin pysyvästi sisäministeriöön vasta 1927.
EK:n toimisto sijaitsi Helsingin Ratakatu 12:ssa, jossa nykyään ovat Suojelupoliisin tilat. EK:lla oli alkuun 16 alaosastoa ja edustustoa pitkin maata, lähinnä Itä-Suomessa. Myöhemmin alaosastojen määrä vaihteli tarpeen mukaan. EK toimi usein yhteistyössä yleisesikunnan valvontatoimiston sekä poliisiviranomaisten kanssa. ===Päälliköt ===
Alkuvaihe 1919–1923
Alussa EK seurasi Ahvenanmaan itsenäistämistä tai Ruotsiin liittämistä ajaneiden suomenruotsalaisten separatistien toimintaa. Tällöin alkuaikoina perustamisesta lähtien EK:n johtajana toimi lakimies Toivo Hukkinen, mutta hänen nimittämisensä herätti arvostelua aktivistien keskuudessa, eikä hän ehtinyt olla virassa kuin muutaman kuukauden. EK:n johtajaksi valittiin 1. tammikuuta 1920 yleisesikunnan tiedustelusta aktivistijohtaja Ossian "Ossi" Holmström, joka tunnettiin aktivistipiireissä nimellä Strömfors.
Taustaa: kommunistien organisoituminen
Sisällissodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle paennut punaisten jyrkkä siipi organisoitui 29. elokuuta 1918 Moskovassa Suomen Kommunistiseksi Puolueeksi, SKP:ksi, joka otti tavoitteekseen vallankumouksen Suomessa ulkoparlamentaarisin keinoin ja proletariaatin diktatuurin perustamisen. Suomessa puolue julistettiin lähes välittömästi laittomaksi. Syksyllä 1919 kommunistit valtasivat sosiaalidemokraattisen nuorisoliiton hallinnon, ja yrittivät nousta koko puolueen johtoon, mutta jäivät joulukuisessa puoluekokouksessa vähemmistöön. Kommunistit ja SDP:stä irtautuneet vasemmistoradikaalit perustivat seuraavana keväänä Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen, jonka puolueohjelman kirjoitti O. W. Kuusinen. SKP:n ollessa kielletty SSTP toimi kommunistien peiteorganisaationa. Toiminnan tiedustelu ja ehkäisy nousi EK:n päätehtäväksi.
SKP lähetti vuonna 1920 Suomeen salaisesti yhteensä 32 punaupseeria, joiden tehtävänä oli käynnistää uudestaan punakaartien toiminta. EK pääsi pian heidän jäljilleen: 8 pidätettiin, 8 pakeni takaisin Neuvosto-Venäjälle, 1 kuoli, 2 pakeni Ruotsiin, 3 onnistui piiloutumaan Suomessa, loppujen kohtalosta ei ole tietoa.
Sisäpoliittiset paineet talvella 1922
thumb|100px|[[Ossian Holmström|Ossian ”Ossi” Holmström, EK:n päällikkö vuosina 1920–1923.]] Sisäpoliittinen tilanne aiheutti muutospaineita EK:n toimintaa kohtaan. Sosiaalidemokraatit ja kommunistit alkoivat pian vaatia valtiollisen poliisin lakkauttamista. Maalaisliiton ja Edistyspuolueen muodostama vähemmistöhallitus asetti 26. tammikuuta 1921 komitean uudistamaan Suomen poliisilaitosta. Komitean puheenjohtajana toimi Uudenmaan läänin maaherra Ilmari Helenius ja jäseninä olivat ulkoministeriön kansliapäällikkö Pontus Artti, Etsivän keskuspoliisin päällikkö Ossi Holmström, Turun poliisimestari H. A. Lindqvist ja Helsingin poliisimestarin lainopillinen apulainen Hugo Sundquist.