cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Puola (käsityö)
thumb|240px|Kolme [[käsityö|käsitöissä käytettyä puolaa]] Puola on ompelukoneen alalankaa varten tarkoitettu uudelleentäytettävä pieni rulla. Puolalle puolataan ompelukoneella alalangaksi samaa ompelulankaa, jota käytetään myös ommellessa päällilankana. Myös muunlaista lanka-, siima- tai johdinrullaa voidaan kutsua puolaksi. Hyvinvarustetuista ompelutarvikeliikkeistä voi myös ostaa pikapuolia, jotka ovat tarkoittettu ompelukoneen alalangaksi. Niissä ei ole erillistä puolapohjaa, vaan koko puola muodostuu tiukkaan puolatusta langasta. Langan loputtua puola on hävinnyt. left|240px|thumb|Villakuidun [[kehräys|kehräyksessä langaksi käytetty puola.]]
Yhdysvaltain avoin tennisturnaus 2017 – naisten nelinpeli
Bethanie Mattek-Sands ja Lucie Šafářová oli puolustava mestaripari, mutta Mattek-Sands ei osallistunut turnaukseen tänä vuonna. Šafářová pelasi Barbora Strýcován kanssa.
Chan Yung-jan ja Martina Hingis voittivat turnauksen.
Anita Hallama
Anita Elisabeth Hallama (o.s. Weber, 1. maaliskuuta 1925 Helsinki – 19. kesäkuuta 2008 Helsinki) oli diplomaatti Jaakko Hallaman puoliso. Hän tuli tunnetuksi 16 vuotta kestäneestä suhteestaan presidentti Urho Kekkoseen. Suhde oli ”julkinen salaisuus”, kunnes Hallama itse kertoi siitä kirjassaan Sydämen kieltä sydämelle (2001). Hallamat olivat Kekkosten perhetuttuja jo 1950-luvulta lähtien.
Hallaman ja Kekkosen suhde syveni presidentin Jugoslavian valtiovierailulla vuonna 1963 ja suhde jatkui aina Kekkosen kuolemaan. Silloinen ulkoministeriön poliittisen osaston päällikkö Max Jakobson on kertonut, että vierailun alkupäivinä Anita Hallama ja Urho Kekkonen teitittelivät toisiaan, mutta sen keskivaiheilla tehdyn huviristelyn jälkeen he sinuttelivat. Presidentin adjutantin Urpo Levon mukaan Sylvi Kekkonen tiesi ja hyväksyi miehensä erikoislaatuisen suhteen Anita Hallamaan.
Hallama hoiti puolisonsa terveyden heikennyttyä paljolti Moskovan- ja Kööpenhaminan-lähetystön päällikön tehtäviä. Muutenkin ulkoministeriö luotti häneen tilaisuuksien ohjelmien järjestäjänä. Urho Kekkosen ja puolisonsa kautta Anita Hallamalla katsottiin olevan suuri sananvalta ulkoministeriössä tehtyihin henkilönimityksiin. Käytännössä Anita Hallama johti Suomen Moskovan-suurlähetystöä 1970- ja 1980-luvuilla hänen miehensä ollessa vakavan sairautensa vuoksi lähes työkyvytön. Tilanne muuttui Mauno Koiviston tultua valituksi uudeksi tasavallan presidentiksi vuonna 1982, jolloin Jaakko Hallama kutsuttiin kotiin Moskovasta ja myös Anita Hallama menetti vaikutusvaltansa.
Kielitaitoinen Hallama puhui suomea, ruotsia, englantia, ranskaa, saksaa ja venäjää. Hallama toimi muun muassa Kekkosen tulkkina tämän Neuvostoliiton vierailujen aikana, jopa viimeisellä vierailulla vuonna 1980.
Hallamalle on myönnetty Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ensimmäisen luokan ritarimerkki.
Hallama kuoli Helsingin asunnossaan Munkkiniemessä 83-vuotiaana.
Wiola Talvikki
Viola Talvikki Nikkanen (Wiola Talvikki, nykyisin Wiola Talvi; s. 6. joulukuuta 1934 Viipuri) on suomalaissyntyinen englantilainen laulaja.
Ura
Onni Gideon etsiskeli vuoden 1956 alussa orkesteriinsa uutta laulajaa, ja käännyttyään Toivo Kärjen puoleen, tämä ehdotti hänellä koelaulussa käynyttä Viola Nikkasta. Gideon järjesti tälle koe-esiintymisen ja piti nuoren naisen tummasta äänestä ja upeasta ulkoisesta olemuksesta. Lisäksi hän lauloi erinomaista englantia oleskeltuaan pitkään Lontoossa au pairina. Gideonin ehdotuksesta Viola Nikkanen alkoi käyttää taiteilijanimeä Wiola Talvikki. Ensimmäisen levynsä Lullaby of Birdland Talvikki levytti helmikuussa 1956.
Talvikista kehittyi nopeasti kansainvälisen luokan laulaja. Aikalaiskriitikot pitivät häntä Suomen parhaana jazzvokalistina. Talvikki kävi keikoilla myös ulkomailla, ja hänen vierailunsa Itä-Saksassa oli menestys, josta kirjoiteltiin jopa lontoolaisissa musiikkilehdissä. Vuonna 1959 Talvikki esiintyi Hannes Häyrisen Fennada-Filmille ohjaamassa musiikkikavalkadissa Iskelmäketju, esittäen kappaleen ”You Go to My Head”, jonka hän myös lauloi levylle. Lisäksi hän esiintyi viikoittain televisiossa Music, music, music -ohjelmassa.
Suomen show-ympyrät tuntuivat kuitenkin Talvikista pieniltä, ja hän lähti tulevan puolisonsa perässä Lontooseen, jatkaen esiintymisiä Englannissa mm. televisiossa. Lastensa syntymän jälkeen hän oli muutaman vuoden sivussa, mutta palasi vuonna 1968 taas musiikkiuralleen keikkailemalla ja esiintymällä televisiossa sekä tekemällä englanninkielisiä käännöksiä Toivo Kärjen lauluihin.
Myös Wiola Talvikin tytär Marlene ”Marle” Mikkola on jazzlaulaja.
Musiikkiarkisto myönsi Talvikille vuonna 2020 Suomen Jazzlegenda -palkinnon.
Spagettikurpitsa
225px|thumb|Keitettyä spagettikurpitsaa Spagettikurpitsa on ryhmä kurpitsan (Cucurbita pepo) lajikkeita. Ne on kehitetty 1930-luvulla, mutta ne yleistyivät vasta 1980-luvulla. Spagettikurpitsa muistuttaa ulkonäöltään isoa hunajamelonia mutta saattaa vaihdella väriltänsä vaaleankeltaisesta oranssiin tai vihreään valkoisilla viiruilla. Nimensä se on saanut siitä, että sen malto on keitettynä spagettimaista. Raakana malto on kiinteä. Maultaan spagettikurpitsa on mieto.
Käyttö
Spagettikurpitsaa käytetään lisukkeena spagetin tapaan, mutta se käy myös pata- ja laatikkoruokiin, keittoihin ja muhennoksiin. Yleensä se valmistetaan keittämällä halkaistuja spagettikurpitsanpuolikkaita puoli tuntia, minkä jälkeen sisus kaavitaan haarukalla. Siemenet on hyvä poistaa ennen kypsentämistä. Siemenet voi paahtaa rapeiksi uunissa, kuten muutkin kurpitsansiemenet. Ennen paahtamista ne on irrotettava, puhdistettava ja huuhdeltava. Ne voi paahtaa sellaisenaan tai maustettuna.
Ginga Densetsu Noah
Ginga Densetsu Noah on Yoshihiro Takahashin tekemä mangasarja ja jatko-osa Ginga: The Last Wars -mangasarjalle. Manga alkoi 24. toukokuuta 2019 ja se ilmestyi viikoittain Shūkan Manga Goraku -sarjakuvalehdessä. Sarja päättyi vuonna 2022.
Sarja alkoi ilmestyä suomeksi huhtikuussa 2021, ja uusi pokkari ilmestyy joka toinen kuukausi.
Tarina
Tarina alkaa puoli vuotta The Last Wars -mangan tapahtumien jälkeen. Orion on lähtenyt kertomaan veljensä kuolemasta äidilleen, Koyukille, mutta se on uupunut kesken matkan eikä ole kyennyt viemään viestiä perille. Ōussa muut soturit alkavat olla huolissaan hänestä ja lähtevät etsimään Orionia.
Kyōshirō ja Sasuke kohtaavat etsintäretkellään koiranpennun, joka käyttäytyy epäilyttävästi. Asiaa selvitettyään kaksikko saa tietää, että pennun laumaa kiristää massiivisen kokoinen tanskandoggi Crow. Soturit voittavat koiran melko helposti ja saavat tietää sen kuuluvan Aka-arin joukkoihin (suom. punainen muurahainen). Ōun joukot kohtaavat pian varsinaiset johtajat: tiibetinmastiffiveljekset Wangwang, Shuō ja Beniō. Koirat ovat kannibaaleja ja niiden joukot ovat vastuussa Reikan ja Hiron sekä Jeromen ja Lydian pentujen kuolemista.
Orion on tällä välin kohdannut vanhan koiran nimeltä Noah. Noah paljastuu pian entiseksi Ōun soturiksi, Hyenaksi, jonka kaikki luulivat kuolleen. Hyena selvisi koskeen putoamisesta kipuamalla puunrungon päälle. Ohi kulkenut mies pelasti Hyenan ja antoi sille nimen Noah, koska se näytti pelastuneen tulvasta arkin avulla. Hyena kuitenkin menetti muistinsa eikä tämän vuoksi palannut Ōuun. Noah’n muisti kuitenkin palaa, kun se lähes kuolee taistelussa Shuōa vastaan. Samalla Noah näkee enteen vaarasta, joka voi aiheuttaa suurta tuhoa koirille, jos ne eivät toimi nopeasti.
Osaget
Osaget kuuluivat siouxien kielikuntaan ja samoilivat eurooppalaisten saapumisen aikoihin laajoilla alueilla Mississipin läntisillä puolilla. Pohjoisessa heidän maansa rajoittui Missourijokeen. Etelässä metsästysmaat ulottuivat Arkansasiin ja lännessä rajana olivat Kansasin tuuliset preeriat. Osagien omakielinen nimi oli Wazhazhe, jonka ranskalaiset äänsivät ja kirjoittivat muotoon "osage". Osaget käyttivät itsestään myös muinaista nimeään Niukonska, jonka on käännetty "Keskisten Vesien Lapsiksi". Osageja pidettiin sotaisina ja he määrittelivät vihollisikseen lähes kaikki ympärillään asuvat muut intiaanikansat.
Laura Ingalls Wilder, Pienen talon preerialla kirjoittaja, tapasi lapsena useita osageita ja kertoo heistä kirjassaan.
Eurooppalaisten saapuminen
Ensimmäinen luotettava tieto osageista on vuodelta 1674, jolloin ranskalainen pappi Jacques Marquette vieraili heidän kylässään nykyisen Missourin osavaltion alueella. Marquette piirsi karttaan osagien nimen ja sijainnin. Joki jonka varrella osaget asuivat nimettiin jälkeenpäin heidän mukaansa. Myöhemmin, 1700-luvun alkupuoliskolla, osaget liittoutuivat monien idempänä asuvien intiaaniheimojen tavoin Uuden-Ranskan kanssa, taistellakseen foxeja vastaan, jotka olivat aloittaneet sotatoimet ranskalaisten siirtolaisten karkottamiseksi. Foxien hyökkäykset levisivät Wisconsinista kohti länttä ja sulkivat kauppayhteydet Kanadaan. Osaget ja muut ranskalaismieliset heimot surmasivat kuusi päivää kestäneissä taisteluissa noin tuhat foxia.
Ensimmäinen virallinen vierailu Uuden-Ranskan taholta järjestettiin osagien luokse 1719, kun Claud Charles Du Tisnen johtama tutkimusretkikunta käynnisti laajamittaiset vierailut Missourin, Kansasin, Arkansasin ja Oklahoman alueilla asuneiden intiaanikansojen luo. Retken aikana Du Tisne ja hänen retkikuntansa tutustuivat osagien lisäksi pawneiden, comanchien ja missouriain kyliin. Ranskalaisten tarkoitus oli avata uusia kauppareittejä alueelle päästäkseen etenemään Texasiin ja Uuteen-Meksikoon asti. Uuden-Espanjan siirtokunta ei hyväksynyt ranskalaisten pyrkimyksiä, vaan yritti työntää heidät takaisin. Alueen intiaanit joutuivat kahden suuren eurooppalaisen siirtomaavallan puristukseen.
Kaksi espanjalaista retkikuntaa lähetettiin ottamaan selvää ranskalaisten aikeista. Ensimmäisen niistä tuhosivat vuonna 1720 pawnet. Jälkimmäinen retkikunta katosi. Sen kohtalo jäi arvoitukseksi, mutta uskottiin heidän joutuneen comanchien käsiin. Espanjalaisten pyrkimykset työntää ranskalaiset pois ja vallata pohjoiset tasangot hiipui tämän jälkeen. Vuonna 1724 solmittiin osagien ja Uuden-Ranskan välinen liitto. Osaget liittoutuivat mieluummin ranskalaisten kuin espanjalaisten kanssa näiden kahden maan taistellessa Mississippin alueen hallinnasta. Samana vuonna ranskalainen Ètienne de Veniard perusti suurten osagien kylän lähelle Fort d' Orleansin linnakkeen Orléansin herttuan kunniaksi. Bougmont otti vaimokseen osage-tytön, ja vuonna 1725 hän vei mukanaan Pariisiin joukon osage-, missouria- ja illinois-päälliköitä. He kävivät Bourbonin herttuan ja herttuattaren vastaanotolla ja tapasivat myös kuningas Ludvig XV:n. Intiaanilähettiläistä tuli Pariisissa hyvin tunnettuja.
Huhut hopean löytymisestä osagien mailta saivat ranskalaiset retkikunnat samoilemaan ympäri Missouria ja Kansasia. Jopa Louisianan kuvernööri Jean Baptiste Le Moune de Bienville joukkoineen kävi läpi Kansasin alueen etelästä pohjoiseen mahdollisten hopealöydösten vuoksi. Asia hautautui muutaman avatun kaivoksen jäädessä tuleville sukupolville merkiksi varhaisesta kaivostoiminnasta.
Alueelle jääneet ranskalaiset kiinnittivät päähuomionsa osageihin, jotka vahvimpana kansakuntana hallitsivat ympäristöään. Uuden-Ranskan armeijan johtajat houkuttelivat osageja suurin palkkioin tukemaan ranskalaisia Mississipin takana käytävissä sodissa. Vieraat kaukaiset heimot, joita osaget eivät olleet koskaan ennen tavanneet, saattoivat sotia heitä vastaan Uuden-Englannin joukoissa. Uusi-Ranska onnistui syventämään kauppasuhteitaan osageihin myymällä heille tuliaseita ja ammuksia. Eurooppalaisten teollisuustuotteiden helpolla saatavuudella oli hintansa. Se teki osageista riippuvaisia ranskalaisista kauppiaista, ja tuhosi heidän perinteistä kulttuuriaan. Valkoisten kauppiaiden mukana tulleet sairaudet nakersivat osagien terveyttä ja viime kädessä vähensivät heidän lukumääräänsä.
Ranskalaisten asutukset osagien asuinalueiden ympäristössä lisääntyivät 1700-luvun jälkimmäisellä puoliskolla ja vuonna 1763 perustettiin Missouriin Saint Louis, jonka sijainti oli Mississippi- ja Missouri-jokien yhtymäkohdassa. Lähinnä siouxien ja osagien metsästysmaana toiminut seutu sopi turkiskauppias Pierre Lacléden johtaman pienen siirtokunnan tarkoituksiin avata kauppa-asema, joka nimettiin Ranskan muinaisen kuninkaan Ludvig IX Pyhän mukaan. Vajaa kymmenen vuotta myöhemmin St. Louisissa asuva vakavarainen Chouteaun kauppiassuku hankki Monopolin turkiskauppaan osagien kanssa. Tulevien vuosikymmenien aikana muodostui suurten jokien välisille ylämaille osagien kauppapolku, joka johti Texasista, Oklahomasta ja Kansasista St. Louisiin ja josta myöhemmin tuli suuri valtatie.
Viholliset
thumb|Niin osaget kuin comanchetkin olivat pelottomia ja taitavia sotureita, joiden yhteenotot tasangoilla olivat yleisiä. Vuonna 1797 comanchet onnistuivat hävittämään kokonaisen osagien kylän Missourin ja Kansasin rajalla. Intiaanisodissa tuliaseet antoivat osageille selvän etulyöntiaseman heidän mailleen tunkeutuvia naapuriheimoja vastaan ja he puolustivat kyliään voitokkaasti. Osaget pitivät hallussaan melko strategisia alueita lännempänä asuvien intiaanikansojen ja idästä päin tunkeutuvien siirtolaisten leviävän asutuksen välissä, joten kanssakäymiset vieraiden, niin ystävien kuin vihollistenkin kanssa, olivat jatkuvia. Suojellessaan maansa läntisiä rajoja, he aktivoituivat orjakauppiaina, ja myivät ranskalaisille, espanjalaisille ja myöhemmin amerikkalaisille paljon muista heimoista sieppaamiaan orjia.
1750-luvun aikana pawneet ja comanchet tekivät hetkellisen sotaliiton ainoana tarkoituksenaan pitää osaget omien rajojensa takana. Seuraavan vuosikymmenen taitteessa käyty brittien ja ranskalaisten sota toi itäisten kansojen hajanaisia ryhmiä osagien maille. Delawaret, shawneet ja kickapoot työntyivät pohjoisten rajojen yli. Wichitat puolestaan toimivat barrikaadina etelässä Texasin ja Louisianan rajoilla osageja vastaan. Lopulta osaget työnsivät heidät tieltään Oklahomaan. Osagien sodankäynnin yksi erikoisuus oli heidän pitkät marssinsa ja hyökkäyksensä jalkaisin vihollisen kimppuun.
Pawhuska
1700-luvun loppupuolella osagien ylimmäksi päälliköksi noussut Pawhuska (eng. White Hair) osoitti taitonsa erinomaisena neuvottelijana. Nimensä hän oli saanut vuonna 1791 Louisianassa käydyn taistelun aikana sieppaamalla mukaansa erään virkamiehen valkoisen peruukin. Vuonna 1792 hän allekirjoitti ensimmäisen maanluovutussopimuksen osagien edustajana. Kahta vuotta myöhemmin New Orleansin espanjalainen kuvernööri otti vastaan Pawhuskan lähetystön ja lahjoitti heille paljon virkatakkeja, mitaleita ja muuta tavaraa säilyttääkseen välit osageihin hyvinä.
Kesällä 1800 Pawhuska teki usean sadan soturin kera vierailun espanjalaisten luo ja ehdotti rauhaa kansojen välille. Neljä vuotta myöhemmin Pawhuska lähetystöineen matkusti Washingtoniin tapaamaan presidentti Thomas Jeffersonia kertoakseen aikomuksestaan selvittää eri osageryhmien väliset sisäiset erimielisyydet ja liittää nämä yhdeksi heimoksi. Jefferson julisti Yhdysvaltain ja osagien suurta veljeyttä ja kauppasuhteiden merkittävyyttä myös tulevina vuosina. Intiaanipäälliköille järjestettiin kiertoajelu, joka käsitti matkat New Yorkiin, Baltimoreen ja Philadelphiaan. Pawhuska kuoli muutaman vuoden kuluttua, mutta hänen nimensä jäi seuraavien sadan vuoden ajaksi osagien päämiestensä käyttöön.
Fort Osage ja Santa Fen tie
thumb|Fort Osage. Marraskuussa 1808 Yhdysvaltain edustajat ja useat osagien päälliköt juhlivat Fort Osagen avajaisia Missouri-joen rantatörmälle noin 300 kilometriä länteen St. Louisista. Virallisten avajaisten yhteydessä osagit kirjoittivat sopimuksen, jossa suostuivat luopumaan osasta itäisiä maitaan. Fort Osage toimi aluksi kauppa-asemana osageille ja presidentti Jefferson uskoi vakaasti yhdistettyjen linnakkeiden ja kauppa-asemien avaavan uuden aikakauden intiaanien ja Yhdysvaltojen keskinäisissä suhteissa. Osaget huomasivat pian, että kauppa-asema oli laiha lohtu menetetyistä maista. Fort osage olisi voinut onnistua pyrkimyksissään edellisen vuosisadan aikana. Nyt sen toiminta oli ajoittunut liian myöhäiseen ajankohtaan. Suhteet ranskalaisiin ja espanjalaisiin olivat ehtineet rappeuttaa osagien kulttuuria liian paljon. Myös monien kulkutautien tuhoisat seuraukset estivät hyvien suhteiden vahvistumista.
thumb|left|Santa Fen reitti. Council Grove näkyy kartassa. Vuonna 1825 osaget suostuivat Yhdysvaltain hallituksen ehdottamaan sopimukseen rakentaa Santa Fen tie ja myöntyivät läpikulkuoikeuteen, joka salli reitin kulkea heidän maittensa halki. Sopimus kirjoitettiin tammipuun alla, jonka runkoon oli englanniksi kaiverrettu Council Grove.
Saman vuoden aikana hallituksen asiamiehenä toiminut prikaatinkenraali William Clark, joka tunnettiin intiaaneille myötämielisenä, toimitti osageille hyvän korvauksen heidän myytyään maansa Missourissa. Suurin osa korvauksesta maksettiin maatalousvälineinä ja karjana. jesuiittojen tiiviin lähetystyön ansioksi voidaan laskea se, että osaget pysyivät irti väkijuomista ja 1800-luvun keskivaiheilla heistä oli muotoutunut suhteellisen vauras maanviljelijäkansa.
Viimeisen intiaanisotansa osaget kävivät 1850-luvulla pahoja vihollisiaan kiowia ja comancheja vastaan. Näissä verisissä yhteenotoissa osaget kokivat kovia tappioita. Yhdysvaltain sisällissodassa 1860-luvulla he taistelivat kummallakin puolella rintamaa.
Viimeinen sopimus vuodelta 1868 takasi osageille pysyvän rauhan. Tämän seurauksena heidät siirrettiin Kansasiin, jonne heille oli perustettu uusi ja pysyvä reservaatti hyvin pian osoittautui, että reservaatti olikin väliaikainen ratkaisu. Hallitus hääsi heidät pois myydäkseen maat Leawenworth, Lawrence and Galveston Railroad Companylle. Osaget siirrettiin Oklahomaan. Biisonit olivat kuitenkin loppuneet, eikä uusi reservaatti tuntunut maanviljelyyn sopivalta. 3 000 hengen väkiluku hupeni puoleen, kun ravinto oli niukkaa ja sairaudet iskivät heikentyneeseen kansaan.
Osagien nykyaika
Osagien reservaatissa oli kuitenkin erinomaista laidunmaata ja hyödyntäen sen tuomia etuja he alkoivat vaurastua. Osagit osasivat hoitaa asioitaan hyvin. He alkoivat vuokrata laidunmaitaan valkoisille ja pitivät huolta oikeuksistaan. 1800-luvun lopulla heidän maillaan tehtiin öljylöytö. Osagien neuvosto sai aikansa asiaa ajettuaan Yhdysvaltain kongressin säätämään lain, jonka mukaan reservaatin löydökset kuuluivat maanomistajien kansalliseksi omaisuudeksi.
1910-luvulta eteenpäin öljy ja maakaasu ovat tuottaneet osageille runsaat tulot. He ovat ansainneet satoja miljoonia dollareita ja öljynsä ansiosta he ovat olleet 1920-luvusta 1960-luvulle saakka suhteellisesti laskien maailman rikkain kansa. Väkiluku on noussut moninkertaiseksi, mutta vain pieni osa heistä polveutuu enää suoraan omasta kansastaan.
Kuuluisia osageita on ollut muun muassa Havaijin ilmavoimien komentaja, Kenraalimajuri Clarence L. Tinker, joka sai surmansa pommituslennolla Japaniin vuonna 1942.
Ulkonäkö
thumb|upright|Osage-soturi Osaget erottuivat ulkonäkönsä vuoksi muista kansoista. He olivat hyvin pitkiä. Muun muassa Yhdysvaltain presidentti Thomas Jefferson ja taidemaalari George Catlin ovat hämmästelleet osagien jättimäistä kokoa. Useimmat miehet olivat reippaasti yli 180-senttisiä, lähes puolet 190-senttisiä ja joukossa myös yli kaksimetrisiä. He olivat pituudestaan huolimatta hyvin sopusuhtaisia. Pitääkseen yllä ylvästä rotuaan osaget saattoivat usein kieltää avioliiton pieniltä ja heikoilta miehiltä. Pitkät ja voimakkaat soturit saivat tytöt sekä heidän sisarensa. Näin taattiin tulevien sukupolvien hyvät geenit. Soturit ajelivat hiuksensa pois jättäen kuitenkin keskelle päätä harjan, jota pidennettiin hevosenjouhilla. Yleinen tapa oli myös kulmakarvojen nyppiminen kokonaan pois. Soturit tatuoivat rintansa ja käsivartensa ja kantoivat helmikorvakoruja. Myös naiset käyttivät tatuointeja, mutta pitivät hiuksensa pitkinä. Juhlatilaisuuksissa naiset pukeutuivat näyttäviin kärpän- ja puumannahkaturkiksiin. Muutoin he pitivät peurannahasta tehtyjä vaatteita,jotka monesti oli koristeltu kauniiksi erilaisin kuvioin.
Elinkeinot
Ranskalaisten saapuessa ensi kerran Missouriin osageilla oli silmänkantamattomiin leviäviä maissipeltoja sekä papu- ja kurpitsaviljelmiä. Ylijäämätuotteita, kuten eläintenvuotia ja öljyä, he kauppasivat muille heimoille ja myös eurooppalaisille. Suureksi osaksi osaget olivat kuitenkin metsästäjiä. Majava, mustakarhu, valkohäntäpeura, peura ja hirvi olivat tärkeää riistaa, jota pyydettiin Ozarkvuorten metsäisillä ylängöillä. Karhunpyynti alkoi yleensä helmikuussa tauoten kesän tullen. Metsästysmatkat pohjoisille tasangoille tehtiin biisonien perässä. Myös Kansasin ja Arkansasin alueet soveltuivat metsästykseen. Saatuaan hevosia tekivät osaget kesäisiä biisoninmetsästysretkiä Oklahomaan asti. Näihin tapahtumiin osallistui monesti kokonaisia kyläkuntia. Syksyllä palattiin takaisin karhujahdin pariin. Metsiin ja kallioille viritettiin lukuisia ansoja, mutta myös kalastuksen eri muodot kuuluivat elinkeinoihin. Naiset poimivat marjoja, keräsivät tammenterhoja sekä pähkinöitä ja hedelmiä. Lisäksi he kuivasivat monien pensaiden ja puiden, kuten sumakki, pippuripensas, vesilootus ja Sassafras, juuria, joista tehtiin lääkeaineita. Kylmät talvensa osaget viettivät pitkissä majoissaan nauttien niistä runsaista luonnon antimista, jotka oli säilötty talven varalle.
Uskonto ja klaanit
Osaget olivat intiaanien tapaan uskonnollista kansaa. He palvoivat Wakondaa, joka oli mystillinen henkiolento ja jumala. Osageilla oli myös klaaneja, joissa oli maata ja taivasta edustavia vastakkaisryhmiä. Klaanit ylläpitivät sosiaalisen elämän tasapainoa, mutta toimivat myös uskonnollisiin menoihin liittyvinä yksikköinä. Osaget käyttivät klaaneistaan yleisnimeä ton-won-gthon, joka merkitsi "tulipaikkaa". Klaaneja oli 24 ja kaikilla oli omat erilliset elämän symbolinsa, jotka saattoivat olla eläimiä, kasveja, taivaallisia voimia tai luonnonilmiöitä kuten myrsky tai ukkonen. Uskoen maailmankaikkeuden jakautuvan kahteen osaan osaget jakoivat myös klaaninsa kahtia: Taivaan ihmisiin ja Maan ihmisiin, jotka täydensivät toisiaan ja olivat yhdessä vahvoja. Taivaan ja maan vuorovaikutus oli hallitsevana myös osagien solmiessa avioliittoja. Puolisot edustivat aina vastakkaista klaania ja osagien lapset syntyivät todisteeksi taivaan ja maan yhtymisestä toisiinsa. Tapa perustui osagien vanhaan legendaan, jonka mukaan taivaalta tulleet ihmiset olivat kohdanneet maan ihmiset. Tämä kohtaaminen oli ollut osagekansan syntymä Äiti Maan ja Isä Taivaan kietoutuessa toisiinsa ikuisiksi ajoiksi.
Asuminen
thumb|Seinämaalaus osagepäällikkö White Hairin kylästä. Osaget asuivat pitkissä taloissa, joihin mahtui koko suku. Kylät olivat isoja. Yleensä rakennukset oli sijoitettu suuren ja monikäyttöisen torin ympärille. Ne saattoivat toimia tanssipaikkana, mutta usein ne toimivat hengellisten kokousten näyttämöinä. Elämä osagien kylissä noudatti tarkoin niitä sääntöjä ja tapoja, jotka vanhempainneuvosto oli määrännyt. Neuvosto tunnettiin nimellä "Pienet vanhat miehet". Tähän johtokuntaan pääsyn edellytyksenä oli jo nuorella iällä aloitettu koulutus, joka kesti vuosia ja jossa käytiin läpi tiedon seitsemän eri tasoa.
Kylien päälliköt noudattivat vastakkaisten klaanien jakautumistapaa ja asuivat vastapäätä toisiaan kylän päätien molemmin puolin. Taivasihmisten klaani asui tien pohjoispuolella, kun taas maan ihmiset sijoittuivat taloineen eteläpuolelle.
Peter Wallenberg (vanhempi)
Peter Wallenberg (29. toukokuuta 1926 Tukholma, Ruotsi – 19. tammikuuta 2015 Tukholman lääni) oli ruotsalainen yritysjohtaja, joka toimi teollisuudessa ja rahoitusalalla. Hänestä tuli konsernin johtaja hänen isänsä kuoltua 1982. Hän Wallenberg-säätiön puheenjohtaja lähes kuolemaansa saakka. Hän oli oikeustieteen kandidaatti, Tukholman yliopiston kunniatohtori ja Investorin kunniapuheenjohtaja.
Tausta
Wallenberg kuului Wallenbergien pankkisukuun, jonka juuret ovat Itä-Götanmaalla. Hänen vanhempansa olivat Marcus Wallenberg nuorempi, (1899–1982) ja Dorothy Mackay.
Rauman Taideyhdistys
Rauman Taideyhdistys ry on Raumalla vuonna 1962 perustettu taideyhdistys. Paikkakunnalla toimi jo Rauman Taiteilijaseura, joka oli ammattikuvataiteilijoiden yhdistys. Rauman Taideyhdistys puolestaan oli tarkoitettu harrastajille.
Näyttelytoiminta
Yhdistyksellä on perustamisesta lähtien ollut aktiivinen näyttelytoiminta. Vain vuonna 1969 ei pidetty näyttelyä, koska yhdistys oli kiireinen Rauman taidemuseon perustamisen parissa. Vuodesta 1974 yhdistys on järjestänyt Ars Rauma –nimisiä kutsunäyttelyitä. Vuodesta 2007 alkaen näyttelyitä on järjestetty joka toinen vuosi.
Yhdistys nykyään
Taideyhdistys omistaa merkittävän kuvataidekokoelman, jonka teokset on sijoitettu esille julkisiin tiloihin Raumalla. Yhdistys jakaa myös stipendejä Rauman Kuvataidekoulun opiskelijoille sekä kuvataiteessa menestyneelle lukiolaiselle.
Krim
Krim on Mustaanmereen työntyvä niemimaa. Niemimaalla sijaitsee Krimin autonominen tasavalta. Sen yhdistää mantereeseen neljästä kahdeksaan kilometriä leveä Perekopinkannas. Niemimaan itäpuolella Kertšinsalmi erottaa Asovanmeren Mustastamerestä. Krim kuuluu de jure Ukrainaan ja de facto Venäjään (lukuun ottamatta Arabatinkynnäksen pohjoisosaa, joka kuuluu sekä de jure että de facto Ukrainan Hersonin alueeseen).
Krimin autonomisen tasavallan pääkaupunki ja väkiluvultaan niemimaan toiseksi suurin kaupunki on Simferopol. Toinen tärkeä kaupunki Krimillä on Sevastopolin rannikkokaupunki, joka on väkiluvultaan Krimin suurin kaupunki ja jota usein virheellisesti pidetään Krimin pääkaupunkina.
Krimin eteläpuolella sijaitsee merkittäviä merenalaisia maakaasu- ja maaöljyesiintymiä. Kun Venäjä valtasi Krimin, Ukraina menetti noin 80 prosenttia Mustanmeren maakaasu- ja maaöljyvaroistaan. Tämä varojen menetys tekee Ukrainasta alttiimman Venäjän painostukselle.
pienoiskuva|Krimin alueen kartta pienoiskuva|Krimin kartta vuodelta 1882 pienoiskuva|Gaspra
Maantiede
Kapea Perekopinkannas yhdistää Krimin muuhun mantereeseen. Krimin itäosan pitkä Kertšin niemimaa ja mantereelta kuroutuva Tamanin niemimaa rajaavat Krimin itäpuolelle Asovanmeren. Mustameri ympäröi Krimiä muista ilmansuunnista.
Niemimaan itäosassa oleva Arabatinkynnäs rajaa matalan ja soisen Syvašinlahden Asovanmerestä. Syvaš jää Perekopinkannaksen ja Arabatinkynnäksen väliin erottamaan Krimin mantereesta. Kapeimmillaan Syvaš on Tšonharinsalmen kohdalla vain vajaa 300 metriä.
Krimin pohjoisosa on Ukrainan tasankojen jatketta, kuivaa aroa. Etelärannikolla kulkee 160 kilometriä pitkä Jailavuoristo (Taurian vuoristo), jonka pääharjanne on Jaila. Vuoriston korkein huippu on Roman-Koš, 1 542 metriä merenpinnasta.
Vuoristoissa on runsaiden sateiden kasvattamia reheviä lehtimetsiä, joissa kasvaa tammia, valkopyökkejä, saarnia, lehmuksia ja pähkinäpuita. Ilmasto on varsinkin etelässä subtrooppinen, ja siksi alue on suosittu lomakohde. Tunnetuimpia kylpyläkaupungeista on Jalta.
Perekopinkannasta pitkin Krimille kulkee Pohjois-Krimin kanava, joka tuo kastelu- ja juomavettä Krimille, jossa on huonosti omia vesivaroja. Tärkeimmät kulkureitit Krimille on Perekopinkannaksen sekä Tšonharinsalmen ja Kertšinsalmen siltojen kautta.
1000-luku
Alun perin Krimin nimi oli asukkaidensa mukaan Tauris eli Chersonesus taurica. Kreikkalaiset perustivat 600-luvulla eaa. siirtokuntia sen rannikolle. Myöhemmin alue kuului Bosporoksen valtakuntaan ja joutui vuonna 640 Itä-Roomalle. Kansainvaellusten aikana se toimi monien kansojen läpikulkupaikkana. Kansainvaellusajan päätteeksi Krimillä asui gootteja. Krimillä puhuttu gootin kieli katosi ehkä vasta 1700-luvulla.
1200-1400 -luku
Tataarit valloittivat alueen 1200-luvulla, mutta menettivät sen turkkilaisille 1400-luvulla. Tataarit antoivat nykyisen nimen Krim eli "linnoitus". Krimin kaanikunta luotiin mongolien vallan loputtua vuonna 1441 ja sen johtajaksi asettui Hacı I Giray, joka oli etäistä sukua Tšingis-kaanille. Krimiläiset hallitsivat melkein koko aluetta Kuban- ja Dniestrjokien välillä, mutta eivät pystyneet valloittamaan genovalaisia kaupunkeja ennen ottomaanien apua vuonna 1475.
1700-1800 -luku
Kutšuk Kainnardžin rauhassa vuonna 1774 tataarit joutuivat luovuttamaan alueen turkkilaisille, jotka sitoutuivat tunnustamaan Krimin itsenäisyyden ja ortodoksisen uskon. Ennen aselepoa vuonna 1772 Venäjän keisarikunta neuvotteli Krimin kaanin kanssa sopimuksen, jonka mukaan Krim vapautuisi Turkin vallasta ja saisi itsenäisyyden Venäjän keisarikunnan alaisuudessa. Itsenäisyysjakso jäi kuitenkin lyhyeksi Venäjän anastettua alueen vuonna 1783 siellä syntyneiden kristittyjen ja islaminuskoisten välisten kahakoiden johdosta. Niemimaalla asuneet kristityt halusivat vapautua islaminuskoisten harjoittamasta sorrosta. Kun kaani Šagin-Girai ei suostunut kristittyjen vaatimuksiin, Venäjä katsoi asenteen kapinoinniksi ja miehitti keväällä 1783 maan ja kaanikunta liitettiin Venäjään.
Katariina II:n kollegiossa Krimin haltuunotosta, kaanikunnan hajottamisesta ja alueen liittämisestä keisarikuntaan vastasi ylipäällikkö Grigori Potjomkin. Hän pani alkuun alueen asuttamisen. Keisarinnan vieraillessa Krimillä ulkomaalaisine vieraineen vuonna 1787 Potjomkin rakensi erään tarinan mukaan nopeasti näennäiskyliä, kulisseja, osoittaakseen merkittäviä aikaansaannoksiaan niemimaalla.
Vuosina 1854-1856 käytiin itämainen sota eli Krimin sota. Sodassa Venäjä kärsi tappion keskenään liittoutuneita Turkkia, Isoa-Britanniaa, Ranskaa ja Sardiniaa vastaan. Taistelut tiivistyivät ajan mittaan Krimille Sevastopolin linnoituksen ympärille, jonka liittoutuneet lopulta valloittivat venäläisiltä. Pariisin rauhassa 1856 Sevastopol kuitenkin luovutettiin takaisin Venäjän hallintaan.
1900-luku
Saksalaiset joukot valtasivat alueen bolševikeista keväällä 1918 ja Krim julistautui itsenäiseksi. Koko Ukrainan alueen tulevaisuus ratkaistiin Ukrainan itsenäisyyssodassa. Venäjän sisällissodassa 1919–1920 bolševikkivastaisen Pjotr Wrangelin armeijan tukikohta sijaitsi Krimillä, jonka Nestor Mahnon johtama anarkistinen Ukrainan vallankumouksellinen kapinallisarmeija valtasi marraskuussa 1920. Lopulta alue päätyi kuitenkin bolševikeille ja Krim liitettiin jälleen Neuvosto-Venäjään.
Venäjän sisällissodassa alue kärsi merkittäviä tuhoja, sillä se oli valkoisten keskeinen tukikohta. Saksa valloitti Krimin 1941 muutamaksi vuodeksi. Neuvostoliiton valloitettua alueen takaisin, Krimin asukkaita syytettiin yhteistyöstä saksalaisten kanssa ja heidät päätettiin siirtää muualle Neuvostoliittoon. Krimin valtaväestö oli Krimin tataareja, jotka Josif Stalin pakkosiirrätti 18.–20. toukokuuta 1944 Keski-Aasiaan. Huomattava osa 200 000 karkotetusta menehtyi kuljetuksien aikana.
Venäläistämistoimien yhteydessä vuonna 1946 Krimille vuonna 1921 myönnetty autonominen asema lakkautettiin kokonaan. Krimin tataareille myönnettiin paluuoikeus Krimille vuonna 1988. Vuoden 2001 väestönlaskennassa Krimin autonomisessa tasavallassa asui 243 400 Krimin tataaria. Paluumuutto on jatkunut tämän jälkeenkin, joskin 1990-lukua heikompana.
Toisen maailmansodan aikana helmikuussa 1945 Krimillä järjestetyssä Jaltan konferenssissa sovittiin liittoutuneiden kesken uudesta Euroopan jaosta. Krim kuului Neuvostoliitossa Venäjän federatiiviseen sosialistiseen neuvostotasavaltaan vuoteen 1954 asti, jolloin se Venäjällä nykyisin vallitsevan tulkinnan mukaan liitettiin Venäjän ja Ukrainan kansojen 300-vuotisen liiton kunniaksi Ukrainan sosialistiseen neuvostotasavaltaan. Krim oli kuitenkin tuolloin kurjassa kunnossa ja rasite. Väestömäärä oli romahtanut pakkosiirtojen vuoksi, ja maatalous oli tuottamaton. Vuosipäivä vain sattui osumaan sopivasti samaan aikaan. Idean lahjoituksesta esitti Nikita Hruštšov, mutta päätöksen takana oli koko poliittinen johto aikana, jolloin maan sisäisten rajojen siirto oli helppoa ja tavallista. Neuvostoliiton Korkeimman neuvoston puhemiehistön asetuksen allekirjoittivat puheenjohtaja Kliment Vorošilov ja sihteeri Nikolai Pegov.
Cathy Belton
Cathy Belton on irlantilainen näyttelijä. Hän on näytellyt teatterissa, elokuvissa, televisiossa ja radiossa. Belton on saanut tunnustusta voimallisesta näyttelijäntyöstään.
Krim
Krimin kriisi 2014
pienoiskuva|vasen|Tunnuksettomia sotilaita, "pieniä vihreitä miehiä", Krimillä maaliskuussa 2014
Cathy Belton
Ura
Belton opiskeli Trinity Collegessa. Hän on näytellyt useissa Abbey Theatren ja Gate Theatren tuotannoissa, kuten The Approach, The Hanging Gardens ja John Gabriel Borkman. Sen ohella Beltonilla on ollut rooleja lukuisissa televisiotuotannoissa, kuten The Woman in White, Nowhere Fast ja Red Rock, jossa hänen roolinaan on Patricia Hennessy. Hän on niin ikään näytellyt monissa elokuvissa, kuten Philomena, A Little Chaos ja Omerta 6/12.
Krim
Krimin kriisi 2014
Helmikuussa 2014 Ukrainan vallankumouksen seurauksena Venäjä nosti valmiutta Sevastopolin laivastotukikohdassaan. Helmi-maaliskuussa 2014 Krimin Venäjä-mieliset sekä Krimille hyökänneet venäläissotilaat järjestivät kansanäänestyksen Krimin Venäjään liittämiseksi. Ukrainan hallituksen mukaan valtiollisia tiedotusvälineitä ja matkapuhelinliikennettä häirittiin laajamittaisella informaatiosodankäynnillä. Venäjämieliset ja venäläiset miehittäjät ottivat haltuunsa Krimin parlamenttitalon. Parlamenttitalossa syrjäytettiin Alueiden puoluetta edustanut pääministeri ja valittiin tilalle Sergei Aksjonov, jonka Ukrainan väliaikaishallitus etsintäkuulutti 5. maaliskuuta syyttäen väkivaltaisesta vallankaappauksesta.
Äänestystuloksen mukaan enemmistö Krimin asukkaista oli Venäjään liittymisen puolella. Ukrainan väliaikaishallitus ja länsivallat ovat tuominneet kansanäänestyksen laittomaksi ja sen tuloksen kiistanalaiseksi vedoten miehitykseen. YK:n yleiskokous tuomitsi kansanäänestyksen äänin 100 puolesta ja 11 vastaan. Päätöslauseman mukaan ”[Krimin kansanäänestys] ei ole sitova eikä sen avulla voida muuttaa Krimin autonomisen tasavallan tai Sevastopolin kaupungin asemaa”. Krimin virallisten vaaliviranomaisten mukaan 96,77 prosenttia Krimin tasavallan äänestäneistä kannatti liittymistä Venäjään ja äänestysprosentti oli 81,3. Krimin tataareja edustavan Mejlisin mukaan äänestysprosentti oli vain 34,2.
Venäjä-mieliset ja Ukraina-mieliset
Krimillä kevään 2012 nuorisopolitiikkaa pro graduunsa tutkinut antropologi Emma Rimpiläinen sanoi, että jopa Krimin pieni "Venäläinen yhtenäisyys" -puolue oli tuolloin hyväksymässä Krimin kuulumisen Ukrainaan. Rimpiläinen ei havainnut pahoja jännitteitä venäläisenemmistön sekä tataari- ja ukrainalaisvähemmistöjen välillä, vaikka venäläisnuorisopoliitikot puhuivatkin sorrosta. Koulutus oli enimmäkseen venäjänkielistä. Alueella maaliskuun alussa 2014 vierailleen Etyjin vähemmistövaltuutettu Astrid Thorsin mukaan Etyjin valtuuskunta ei löytänyt todisteita venäläisväestöön kohdistuvasta väkivallasta tai heidän oikeuksiensa loukkaamisesta. Sen sijaan Thors katsoi, että uhka kohdistui tosiasiallisesti ja erityisesti ukrainalaisiin ja Krimin tataareihin.
Kansainvälinen asema
Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokous äänesti 27. maaliskuuta 2014 YK:n yleiskokouksen päätöslauselmasta 68/262, joka otti kantaa tapahtumaan, jossa Venäjä liitti Krimin osaksi itseään. Ei-sitovaa päätöslauselmaa tuki 100 Yhdistyneiden kansakuntien jäsenvaltiota ja se vahvisti yleiskokouksen sitoutumisen Ukrainan alueelliseen koskemattomuuteen maan kansainvälisesti tunnustetuilla rajoilla. Lisäksi päätöslauselma korosti vuonna 2014 tapahtuneen Krimin kansanäänestyksen olleen epäpätevä. Kansakunnista 11 äänesti päätöslauselmaa vastaan ja 58 tyhjää. Lisäksi 24 valtiota oli poissa äänestyksen aikana.
Moottoritorpedovene Jymy
Regia Marina MAS529
MAS529 oli torjumassa laivueensa mukana 13.-14. kesäkuuta 1940 Italian Rivieralle tunkeutuneita Ranskan merivoimien aluksia, jolloin ne yrittivät tuloksetta torpedoida hävittäjät Guépardin, Valmyn ja Verdunin. Ranskalaisalukset eivät edes havainneet hyökkääjiä.
Saksan merivoimat pyysivät 21. huhtikuuta 1942 Italian laivastolta tukea taisteluun Laatokalla operoivia Neuvostoliiton laivaston yksiköitä vastaan. Operaatiolla oli tarkoitus vahvistaa Leningradin piiritystä. Italian laivasto määräsi lähetettäväksi capitano di corvetta Emilio Bianchin 12. torpedovenelaivueeseen, johon kuuluivat moottoritorpedoveneet MAS 526 - MAS 529. Veneet siirrettiin Itämerelle kuorma-autoilla ja siitä edelleen laivalla Suomeen. Ne ajoivat omin konein Saimaan kanavaa pitkin Saimaalle, josta ne siirrettiin rautateitse Punkasalmen asemalta Lahdenpohjaan. Alukset saapuivat lopulta 22. kesäkuuta Laatokalle.
Alus yllätti MAS528:n kanssa Neuvostoliiton Laatokan laivaston tykkiveneen, joka suojasi hinaajaa ja proomua. Taistelu päättyi kuitenkin tuloksettomana. Alus osallistui 21. lokakuuta saksalaisten Suhonsaaren maihinnousuun.
Alus lähti 29. lokakuuta Laatokan jäätyessä laivueen mukana samaa reittiä Suomenlahdelle ja edelleen Tallinnaan, jossa laivue talvehti. Seuraavana keväänä laivue operoi Suomenlahdella Leningradin edustalla, kunnes 5. toukokuuta 1943 Välimeren tilanne pakotti Italian luopumaan veneistään ja siirtämään henkilöstönsä takaisin kotimaahan.
Suomen laivaston Jymy
Suomen merivoimat osti aluksen 5. toukokuuta 1943 Tallinnassa ja se kuljetettiin Helsinkiin. Alusten vastaanottoa johti Suomen merivoimien puolesta kapteeniluutnantti Heikki Herlevi.
Alusten heikkotehoiset 350 millimetrin torpedot vaihdettiin 450 millimetrin torpedoiksi.
Alus muutettiin jatkosodan päätyttyä tykkiveneeksi Pariisin rauhansopimuksen kieltäessä torpedoveneet.
Luokan alukset poistettiin käytöstä 1961, jonka jälkeen alukset laitettiin myyntiin. Jymy oli kolmella omistajalla ennen kuin helsinkiläinen Olavi Hölttä osti sen. Hölttä kunnosti aluksen nimeten sen alkuperäisellä nimellä sekä sijoittaen aluksen Pursiseura Sindbadin laituriin Helsingin Lauttasaaressa. 1970-luvulla omistaja lyhensi alusta nelisen metriä. Alus nostettiin maihin paria vuotta vuonna 2000 viimeisen ajon jälkeen, minkä jälkeen se jäi ilman hoitoa. Pursiseura päätti hankkiutua eroon sen alueella olleesta huonokuntoisesta aluksesta, jolloin se siirrettiin 2009 Espooseen romutettavaksi.
Suomumuurahaiset
Suomumuurahaiset (Formicinae) on muurahaisten (Formicidae) alaheimo.
Suomessa on Formicininae-alaheimossa kolme tribusta, joissa on neljä sukua: Camponotini, jossa on suku Hevosmuurahaiset (Campontotus); Formicini, jossa on suku Formica; Lasiini, jossa ovat suvut Lasius ja Nylanderia. Eläviä tribuksia on maailmanlaajuisesti 11, joissa 51 sukua, 3130 lajia ja 792 alalajia. Sukupuuttoon kuolleita sukuja on 31, joissa 197 lajia ja 3 alalajia.
Tuntomerkit
Suomumuurahaisilla on keski- ja takaruumiin välissä vain yksi jaoke, petiolus (postpetiolus puuttuu), johon kuuluu ylöspäin nouseva iso suomumainen tai erillinen nystyrämäinen uloke. Takaruumiin kärjestä puuttuu pistin ja sen tilalla on putkimaisen ulokkeen päässä pyöreä reikä, acidopore, jota reunustavat karvat. Suomumuurahaisilla on rauhanen, joka tuottaa myrkkyä, muurahaishappoa.
Bam (Iran)
Bam on kaupunki Iranin Kermānin provinssissa. Moderni Bamin kaupunki sijaitsee historiallisen linnoituksen ympärillä. Kaupungissa oli noin 90 000 asukasta ennen vuoden 2003 maanjäristystä, jossa kuoli yli 25 000 ihmistä. Bamin linnoitus ja sitä ympäröivät historialliset kohteet ovat Unescon maailmanperintöluettelossa. Vuoden 2016 väestönlaskennan mukaan siellä asui 127 396 asukasta.
Bam sijaitsee Jebal Barez -vuoriston ja Lutin aavikon välisellä alueella noin 1 060 metrin korkeudessa kaakkoisessa Iranissa.
Historia
Bamin kaupunki perustettiin sassanidien dynastian aikana ja todennäköiseti jo dynastian perustajan Ardašir I:n hallituskaudella. Vaikka sassanidien ajalta on jäänyt muutamia rakennuksia, suurin osa nykyisistä rakennuksista on tehty safavidien dynastian aikana (1501–1736).
Vanha savinen kaupunki muurien sisällä hylättiin hiljalleen vuoden 1722 afgaanivalloituksen jälkeen. 1800-luvulla Bamia alettiin kasvattaa muurien ulkopuolelle, mikä vähensi vanhan kaupungin käyttöä. Linnoitusta käytettiin kuitenkin vielä armeijan parakkeina, kunnes vuonna 1932 se hylättiin kokonaan. Kohteen restaurointityöt aloitettiin vuonna 1948.
Vuoden 2003 maanjäristys tuhosi kaupungin melkein täysin. Noin 80 prosenttia rakennuksista sortui, muun muassa kaupungin molemmat sairaalat. Myös historiallinen linnoitus kärsi todella pahoin, vaikka osia siitä jäikin vielä pystyyn.
pienoiskuva|center|400px|Bamin vanha kaupunki vuonna 2002.
Kaupunkikuva
Bam on kehittynyt keitaalle maanalaisten kastelujärjestelmien ansiosta. Kaupunkia halltisee linnoitusalue, joka käsittää muurein ympäröidyn osan vanhasta kaupungista. Vanha kaupunki sijaitsee kaupungin pohjoisosassa 45 metriä korkealla kukkulalla ja sen ympäristössä. Modernit asuinalueet sijaitsevat linnoituksen eteläpuolella.
Linnoitettu alue on epäsäännöllisen suorakulmion sisällä ja on noin 430 metriä leveä ja 540 metriä pitkä ja sen koillisreunassa ei ole ollenkaan muuria. Muurissa on 38 vahtitornia ja pääsisäänkäynti on eteläreunalla. Kaikki rakennukset on rakennettu perinteisellä tyylillä, joka yhdistelee mutakerroksia, aurinkokuivattuja mutatiilejä ja holvi- sekä kupolirakenteita.
Varsinainen linnoitus on alueen pohjoisosassa hallituksen korttelissa, joka on rajattu kaksinkertaisella muurilla. Eteläosa on puolestaan varattu vanhan kaupungin tärkeimmällä asuinalueelle. Itäosassa on muun muassa moskeija, jonka juuret ulottunevat 700–800-luvuille. Se on siten Iranin vanhimpia moskeijoita.
Muureille ympäröidyn alueen ulkopuolellakin on joitan historiallisia rakennuksia. Näihin kuuluvat Qal'eh Dokhtar (”Neitsyen linnoitus”), Emamzadeh Zeydin mausoleumi ja Emamzadeh Asisin mausoleumi sekä toinen varhainen moskeija Hazrat-e Rasul.
Elias Mankki
Elias Mankki (4. syyskuuta 1821 – 7. huhtikuuta 1903 Valkeala) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Talollinen, kirkonisäntä Mankki oli talonpoikaissäädyssä Lappeen tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1872. Valtiopäivillä hän oli kunnallisvaliokunnan varajäsen.
National Association of Broadcasters Hall of Fame
National Association of Broadcasters Hall of Fame toimii vuosittaisena kunnianosoituksena merkittävälle työlle lähetystoiminnassa. National Association of Broadcasters valitsee vuosittain yhden uuden jäsenen sekä radio- että tv-toiminnan parista.
Jalkapallon Suomen sarjan kausi 1926–1927
Jalkapallon Suomen sarjan kausi 1926–1927 oli Palloliiton propagandamielessä järjestämä valtakunnallinen sarjakilpailu. Turun Sanomat lahjoitti kilpailuun Karhunpyytäjä-kiertopalkinnon. Kilpailun voitti Helsingin Palloseura. Kilpailu jäi perustetussa muodossaan ainutlaatuiseksi. Kaudella 1928–1929 Karhunpyytäjä-palkinnosta pelattiin ns. Etelä-Suomen sarjassa, jonka myös HPS voitti. Pohjanmaalle ja Savoon perustettiin omat alueelliset, huomattavasti pienimuotoisemmat sarjat.
Kausi 1926
Sarja aloitettiin 4.7.1926. Suomenmestaruuskilpailujen aikana sarjassa pidettiin taukoa ja jatkettiin jälleen lokakuussa. Viimeiset vuoden 1926 puolella käydyt ottelut pelattiin 10.10. Sarjassa siihen mennessä pisteittä jääneet joukkueet pudotettiin sarjasta, eikä heitä vastaan pelattuja otteluja enää huomioitu sarjataulukossa 1927. Pudonneet joukkueet olivat:
Pudonneiden pelaamat ottelut:
Kausi 1927
Edellisenä kesänä alkanut sarja käynnistyi huhtikuulla. Avausottelussa HPS voitti HIFK:n 4–1. Tappioitta syyskauden pelannut HJK kompastui tasapeliin Vaasassa ja hävisi Viipurissa Susille. Sarjavoitto ratkesi HPS:n voitettua TPS:n 4–2. Päätöskierroksen ottelu HPS–HJK jäi näin ollen merkityksettömäksi ja päättyi 0–0. Ottelu oli HPS:n kauden ainoa, jota se ei voittanut. Muutama sarjaottelu, jotka siirrettiin FIFAn kongressin alta, jätettiin lopulta pelaamatta.
Lopullinen sarjatilanne
Pelaamatta jäivät ottelut: HIFK–Reipas, Sudet–VPS ja Reipas–VPS. Sarjataulukko laskettu tiedossa olevista ottelutuloksista.
Henrik Johan Malmgren
Henrik Johan Malmgren (10. tammikuuta 1837 Karjalohja – 4. maaliskuuta 1903 Vihti) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Malmgrenin vanhemmat olivat Henrik Johan ja Maria Hedvig Malmgren ja puoliso Matilda Wilhelmina Wathen. Malmgren toimi maanmittarin apulaisena Venäjällä ja hankki sitten maatilan Nummelta, jossa hän toimi myös kunnalliselämässä. Vihdistä hän osti 1870-luvulla useita tiloja, mukaan lukien Kirvelän säteritilan, ja oli siellä kuntakokousten puheenjohtaja useita vuosia. Hän sai ansioistaan taloustirehtöörin arvonimen. Malmgren oli talonpoikaissäädyssä valtiopäiväedustaja 1894. Valtiopäivillä hän oli rautatievaliokunnan jäsen.
Johan Mannstén
Johan Mannstén (2. elokuuta 1814 Liljendal – 28. helmikuuta 1889 Liljendal) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Mannsténin vanhemmat olivat Samuel Mannstén ja Maria Christina Trumpetas ja puoliso Fredrika Henrikintytär. Hän oli talonpoikaissäädyssä Kymin (Uudenmaan lääni) tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1863–1864.
Nepathya
Nepathya (joskus myös Nepathaya) on suosittu nepalilainen yhtye, joka yhdistelee perinteistä nepalilaista kansanmusiikkia ja rockia. 1990-luvulla yhtye esitti pääosin rakkauslauluja, mutta nykyään sanoitukset ovat yhteiskuntakriittisiä. Vuosina 1996–2006 yhtye järjesti Nepalin sisällissodan aikana rauhankonsertteja kerätäkseen rahaa kotimaansa kunnostustöitä varten. Suomessa kaksi keikkaa vuonna 2006 tehnyttä yhtyettä kutsutaan "Nepalin Eppu Normaaliksi". Yhtyeen perustaja, solisti ja lauluntekijä Amrit Gurung on ainoa jäljellä oleva alkuperäisestä kokoonpanosta.
Ensimmäisen Euroopan keikkansa Nepathya teki vuonna 2005 Amsterdamissa Himalaya Filmfestivalilla. Vuonna 2013 yhtye esiintyi Lontoon Wembley Arenalla.
Keskustan suuralue
Keskustan suuralue voi tarkoittaa seuraavia suuralueita Suomessa:
Kivun konflikti
Kivun konflikti on aseellinen kapina Kongon demokraattisen tasavallan itäosissa Pohjois- ja Etelä-Kivun maakunnissa Ruandan vastaisella rajalla. Kapina on jatkoa Kongon sodan väkivaltaisuuksille.
Historia
Konflikti käynnistyi vuonna 2007, kun Kongon armeijan kenraali Laurent Nkunda perusti oman CNDP-armeijan vastustamaan hallitusta. Nkunda syytti YK:n vuonna 2005 aloittamaa MONUC-rauhanturvaoperaatiota sotarikoksista ja kyvyttömyydestä hillitä Kivun alueen levottomuuksia. Alueella toimi myös muita kapinallisryhmiä, jotka liikkuivat myös Ruandan puolella.
CNDP taisteli rauhanturvaajia ja Kongon armeijaa vastaan kaksi vuotta. Vuoden 2008 rauhansopimus ei vaikuttanut taisteluihin, mutta tammikuussa 2009 Nkunda saatiin kiinni ja CNDP:n uusi johtaja Bosco Ntaganda suostui rauhanehtoihin joissa CNDP sulautettiin Kongon armeijaan. Kongo ja Ruanda aloittivat yhdessä sotilasoperaation keväällä 2009 FDLR-sissiryhmää vastaan, mikä kuitenkin epäonnistui. Hyökkäyksiä laajennettiin seuraavana vuonna myös Ugandan puolelle LRA:n ja ADF:n asemiin.
Vuotta 2010 seurasi rauhallisempi mutta edelleen levoton vaihe konfliktissa. Konflikti kiihtyi uudelleen vuonna 2012 kun Kongon armeijasta irtautui M23-ryhmittymä Bosco Ntagandan johdolla. M23 menestyi taistelussa Kongon armeijaa ja rauhanturvaajia vastaan; se valloitti muun muassa merkittävän Goman kaupungin 11 päivän ajaksi. Alkuvuodesta 2013 Uganda järjesti Kivun alueen rauhankonferenssin, joka ei kuitenkaan tuonut konkreettisia ratkaisuja konfliktiin.