cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Isoviha
Väenotot
Miehitysvallan loppupuolella vuosina 1719–1720 venäläiset toimeenpanivat pelkoa herättäneet väenotot, jotka ajoivat varsinkin nuoria suomalaismiehiä pakosalle. Venäläiset onnistuivat silti väkivalloin rekrytoimaan 1 500 miestä armeijan osastoksi. Kaleerilaivoilla Pietariin kuljetetut miehet tekivät matkalla kapinan, joka kukistettiin verisesti. Osa suomalaisista joutui matkan jälkeen vankeuteen, mutta valtaosa siirrettiin Astrakaniin Persian vastaisiin sotatoimiin. Venäjän pakolla sotamiehiksi ottamia suomalaisia kutsuttiin manttaalimiehiksi. Vain 450 heistä palasi rauhanteon jälkeen Suomeen.
Pakolaiset Ruotsissa
Ruotsiin paenneiden virkamiesten tärkein majoituspaikka oli Tukholma, mutta heitä majoitettiin myös Keski-Norrlannissa ja Smoolannissa. Erityiset pakolaiskomissiot jakoivat pakolaisille taloudellista tukea, jonka suuruus riippui kunkin pakolaisen yhteiskunnallisesta asemasta. Väestö osoitti tulokkaille hyväntahtoisuutta ja avuliaisuutta. Avunannon keskuksena toimi kuningashuone ja erityisesti leskikuningatar Hedvig Eleonora, joka otti pakolaisia asumaan linnoihinsa Mälarenin alueella. On arvioitu, että pakolaisten kokonaismäärä oli noin 30 000 henkilöä ja että he olivat etupäässä pappeja, virkamiehiä ja kaupunkiporvareita Suomesta ja ­Liivinmaalta mutta myös talonpoikaista rahvasta hävitetyltä alueelta Länsi-Karjalasta sekä Ahvenanmaalta ja Pohjanmaalta.
Tornio ja Kemi isonvihan uhreina
Tornioon venäläiset kasakat tekivät vuosina 1714–1716 seitsemän hävitysretkeä ja myöhemmin vielä kuusi lisää. Niiden vuoksi Tornion kaupungilla ja asukkailla oli ongelmia sodan suhteen suuremmassa määrin kuin monella muulla Suomen seudulla. Sotasaalista tavoittelevat kasakat kiduttivat pieksemällä, polttamalla ja paistamalla ihmisiä saadakseen heidät paljastamaan, mihin he olivat kätkeneet omaisuutensa.
Raakuuksia
Äitejä ja isiä kidutettiin pikkulasten nähden ja päinvastoin. Heitä roikotettiin kivuliaasti ranteista kädet selän takana, palellutettiin hangessa, kärvennettiin tulella tai paistettiin uunissa. Esko Juhonpoika Eskonsipon palatessa 1716 Oulunsaloon enää muutama tuttava oli hengissä ja "heidätkin oli kidutettu heikkokuntoisiksi." Pikkulasten ruumiita oli ympäriinsä. Hänen löytämänsä kidutetut kituivat suunnattomissa tuskissa vielä päiviä kidutuksen jälkeen ja kuolivat lopulta vammoihinsa. Professori Kustaa H. J. Vilkunan mukaan kidutuskuvauksia on paljon ja ne ovat hyvin autenttisia. Naisia raiskattiin tai otettiin pitkäaikaisiksi seksiorjiksi.
Pääsyy kidutuksiin oli tietojen saaminen suomalaisten rahakätköistä. Kätkön paljastamisen jälkeen yleensä uhri surmattiin. Pietari Suuri oli myös kahdesti käskenyt tuhota Pohjois-Pohjanmaan peninkulmien leveydeltä joutomaaksi, joka ei mahdollistaisi Ruotsin armeijan elämisen edellytyksiä, siis kansanmurhan. Porvoossa venäläiset panivat kaupunkilaisten ruumiita näytille jo 1708, osalta oli poltettu sukuelimet. Tyypillisesti poltettiin kaikki talot paitsi sotilaiden majapaikka. Kirkonkylältä saatettiin surmata kaikki.
Raahen torilla teurastettiin talonpoikia. Matti Puusti virui haavoitettuna kolme päivää nähtävillä ennen kuin kuoli. Marjatta-vaimoa ruoskittiin ja piiskattiin, 1716 häntä kidutettiin vielä pahemmin. Riisuttiin, ruoskittiin lyijykärkisellä solmupiiskalla, seisotettiin lumihangessa alastomana, poltettiin selkää vastalla, sokaistiin silmät palavalla talilla. Poika vietiin vankina Venäjälle.
Orjuus
On laskettu, että Suomesta kuljetettiin isonvihan aikana noin 200 000–300 000 ihmistä vankeina Venäjälle. Suomalaisia vietiin väkisin Venäjälle muun muassa maaorjiksi, seksiorjiksi ja rakennustöihin. Useimmat eivät enää nähneet kotimaataan ja moni oli vangiksi joutuessaan nähnyt vanhempiensa surman. Joitain vietiin Persian orjamarkkinoille, jossa vaaleat suomalaiset olivat eksoottisia. Ihmisryöstöt aiheuttivat sen, että ainakin neljäsosa talonpoikaistaloista oli sodan päättyessä autioina.
Väestöä vangittiin laajasti orjatyöhön Venäjälle; erityisesti Pietarin rakennustöihin vietiin joidenkin lähteiden mukaan 10 000, uudempien lähteiden mukaan jopa yli 20 000 henkeä. Venäläisupseeristo välitti vankinsa eteenpäin myymällä heidät orjiksi. Mittavimmat pakko-otot tehtiin Pohjanmaalla ja Itä-Suomessa. Pelkästään Pohjanmaalta vietiin 4 600 henkeä, joista suurin osa oli lapsia. Näiden lisäksi miehiä pakko-otettiin armeijaan noin 2 000. Orjatyöhön viedyistä pääsi palaamaan noin 2 000 henkeä, useimmat joidenkin vuosien, jotkut vasta vuosikymmenten kuluttua. Sotilaista palasi noin 500 miestä.
Sissisota
Venäläisiä vastustivat muiden muassa Tapani Löfvingin johtamat sissit, jotka liikkuivat pääasiassa maan eteläosissa, Lounais-Suomessa ja Ahvenanmaan saaristossa. Monet kotinsa ja omaisensa menettäneet ihmiset liittyivät sissijoukkoihin. Tunnettu sissiryhmä oli kivekkäät, jotka muodostuivat kotinsa menettäneistä inkeriläisistä ja heidän kuuluisasta päälliköstään Kivekkäästä. Kapinayritykset kuitenkin kostettiin kollektiivisesti ja ankarin ottein.
Ruotsalaishallinnon paluu
Ruotsalaisen esivallan korkein edustaja oli Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherraksi nimitetty Petter Stierncrantz, joka saapui seurueineen Helsingin seudulle marraskuun loppupuolella vuonna 1721. Kiireellisin tehtävä oli tuhansien Venäjältä vapautuneiden sotavankien huolto ja jatkokuljetusten järjestäminen. Myös Suomen hallinto oli järjestettävä uudelleen ja käynnistettävä. Venäläishallintoa palvelleet kruununpalvelijat pysyivät aluksi entisissä tehtävissään. He olivat maaherran mukaan kansallista väkeä, jolla oli paras olojen tuntemus. Kehnojen olojen ja tilojen autioitumisen takia postitilojen ja kestikievareiden perustaminen vei aikansa, mutta postin luvattiin kulkevan Uudellamaalla vuoden 1722 alusta. Siirtymävaiheessa Suomessa oli vielä venäläisiä kauppiaita, jotka jäivät maahan miehittäjäjoukkojen poistuttua. He kaupittelivat suolaa, viljaa ja tupakkaa sekä Helsingin kaupungissa puotejaan ja muita rakennuksia pakolaisuudesta kaupunkiin palaaville porvareille. Suuri määrä venäläisten Helsingin seudulla hakkauttamaa puutavaraa oli luovutettava Pietariin rauhanteon jälkeen kesällä 1722, vaikka rakennusmateriaalista ja polttopuusta oli pulaa.
Isonvihan käsittelyä kulttuurissa
thumb|[[Toppelius|Toppeliuksen piilopirtin muistokivi Muhoksella.]] Isonvihan aikaa on sittemmin käsitelty arkkiveisuissa, kirjallisuudessa ja elokuvissa, esimerkiksi ensimmäisessä suomalaisessa historiallisessa romaanissa, Fredrika Runebergin teoksessa Rouva Katarina Boije ja hänen tyttärensä – Kertomus isonvihan ajoilta (alun perin ruotsiksi Fru Catharina Boije och hennes döttrar 1858 ja suomennokset 1881 ja 1981). Gabriel Calamnius kirjoitti vankeudessa vuonna 1720 synkän runoelman Sururunot, joka painettiin vuonna 1734. Se on kielellisesti hyvin lähellä kansanrunoutta. Väestön pakko-otot saivat Zachris Topeliuksen kirjoittamaan sadun ”Koivu ja tähti” (1893) tytön ja pojan paluusta Venäjältä isonvihan jälkeen. Isonvihan aikaisia taisteluita käsitellään laajasti myös Topeliuksen historiallisen eepoksen Välskärin kertomuksia (ruotsiksi 1853–1867 ja suomennokset 1878–1882) kymmenennessä kertomuksessa.
Vuonna 1939 sai ensi-iltansa Kalle Kaarnan ohjaama elokuva Isoviha, joka perustui Jyrki Mikkosen nuortenromaaniin. Avoimen venäläisvastaisen elokuvan esittäminen kiellettiin Suomessa ennen talvisotaa ja toistamiseen välirauhan aikana.
Suomettuminen
Suomettumisen aikana isovihaa vähäteltiin, koska kyse oli neuvostoliittolaisten esivanhemmista.
Estádio Governador Magalhães Pinto
Estádio Governador Magalhães Pinto on jalkapallostadion, joka sijaitsee Belo Horizontessa Minas Geraisin osavaltiossa Brasiliassa. Stadion on otettu käyttöön 5. syyskuuta 1965 ja sitä on kertaalleen vuonna 2012 kunnostettu vuoden 2013 Maanosaliittojen cupia, vuoden 2014 MM-kilpailuja ja vuoden 2016 kesäolympialaisia varten. Stadionin yleisökapasiteetti on 62 547 ja se toimii jalkapalloseura Cruzeiron kotikenttänä.
Mineirão on Brasilian toiseksi suurin stadion Maracanãn jälkeen.
Aiheesta muualla
-19.86583°N, -43.97083°W
Hiroshi Ōhashi
Hiroshi Ōhashi (s. 27. lokakuuta 1959 Mie) on japanilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja.
Ura
Marraskuussa 2004 Ōhashista tuli Japanin naisten maajoukkueen päävalmentaja.
Pekka Huttunen (kansanedustaja)
Kalle Petter (Pekka) Huttunen (2. elokuuta 1871 Rantasalmi – 25. marraskuuta 1932 Petroskoi) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1918. Sisällissodan aikana Huttunen työskenteli punaisten hallinnossa ja siirtyi sodan loppuvaiheessa kansanvaltuuskunnan tehtävissä Neuvosto-Venäjälle.
Elämä
Rantasalmen Putkisalossa syntyneen Huttusen vanhemmat olivat torppari Kalle Huttunen (1846−1921) ja Ulrika Maria Hirvonen (1845−1929). Huttunen viljeli isänsä kanssa Putkisalon kartanon mailla sijainnutta torppaa ja oli myöhemmin lampuotina. Vuonna 1917 Huttunen oli työmiehenä Säämingissä.
Huttunen kuului vuonna 1904 toimintansa aloittaneen Rantasalmen työväenyhdistyksen perustajajäsenin. Vuonna 1907 hänet valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa. Huttunen oli kansanedustajana yhtäjaksoisesti vuoteen 1918 saakka.
Monchique
Monchique on kaupunki ja kunta Algarvessa, Portugalissa. Koko kunnan väkiluku on 6 974 (2001).
Pekka Huttunen (kansanedustaja)
Elämä
Sisällissodan aikana Huttunen toimi kansanvaltuuskunnan maatalousasian osaston apulaisvalvojana. Huhtikuun puolivälissä hänet nimettiin Santeri Mäkelän valitsemaan ryhmään, joka lähti Venäjälle tutkimaan punapakolaisille tarkoitetun siirtokunnan sijoituspaikkaa. Huttusen ohella siihen kuuluivat kansanedustajat Jukka Pohjola ja Kalle Lepola.
Maanpakolaiseksi jäänyt Huttunen asettui lopulta perheineen Neuvosto-Karjalaan, jossa hän työskenteli vuodesta 1922 Petroskoin seminaarin suomenkielisen osaston taloudenhoitajana. Lehtitietojen mukaan Huttunen kuoli Petroskoissa marraskuussa 1932. Suomessa hänet julistettiin kuolleeksi vuonna 1975.
Perhe
Huttusen puoliso oli Joroisissa syntynyt Iida Juutilainen (1874−1944), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1898. Pariskunnalla oli kahdeksan lasta. Heidän poikansa Armas Huttunen (1900−1918) kuului punakaartiin ja kuoli 17-vuotiaana Lahden vankileirillä.
Caledon (Kanada)
Kanadalainen Maclean's-viikkolehti nimesi Caledonin vuoden 2006 Kanadan turvallisimmaksi kaupungiksi 100 suurimman kaupungin joukossa.
Kaupungin asuinalueet
Caledon muodostettiin yhdistämällä useita kaupunkeja, kyliä ja asuinalueita. Kaupungin suurin asuinalue ja hallinnollinen keskus on entinen Boltonin kaupunki, jossa asuu noin puolet Caledonin väestöstä. Muita pienempiä kyliä ja asuinalueita ovat Albion, Alloa, Alton, Belfountain, Boston Mills, Brimstone, Caledon, Caledon East, Campbells Cross, Castlederg, Cataract, Cedar Meadows, Cedar Mills, Cheltenham, Claude, Coulterville, Ferndale, Forks of the Credit, The Grange, Humber, Humber Grove, Inglewood, Kilmanagh, Lockton, Mayfield West, Macville, Melville, McLeodville, Mono Mills, Mono Road, New Glasgow, Palgrave, Queensgate, Rockside, Rosehill, Sandhill, Silver Creek, Sleswick, Sligo, Snelgrove, Stonehart, Taylorwoods, Terra Cotta, Tormore, Valleywood ja Victoria.
Historia
Vuoteen 1819 saakka alue oli tietöntä erämaata, jolloin hallitus rakensi alueelle maanmittajien käyttöön tarkoitetun tien. Alueen asuttaminen aloitettiin seuraavana vuonna. Nykyiseen Caledoniin kuuluva Chelthamin kylä perustettiin 1822 ja Belfountain vuonna 1852. Caledonin kaupunki perustettiin virallisesti 1. tammikuuta 1974 yhdistämällä alueen asuinalueet keskushallinon alaisuuteen. Kaupungin nimestä järjestettiin kansanäänestys edellisenä vuonna, kaksi muuta vaihtoehtoa nimeksi olivat Albion ja Cardwell.
Tiikeri
Tiikeri (Panthera tigris) on suuri Panthera-sukuun kuuluva uhanalainen kissaeläinlaji, joka elää Itä- ja Kaakkois-Aasiassa, enimmäkseen trooppisissa sademetsissä. Tiikerin turkki on oranssinsävyinen ja siinä on tummia poikkijuovia. Tiikeri painaa yleensä noin 100–270 kilogrammaa ja sen säkäkorkeus on noin 100–110 senttimetriä. Tiikeri on jaettu kahteen alalajiin. Se on lihansyöjä, eikä sillä ole muita vihollisia kuin ihminen.
Etymologia
Sana tiikeri on tullut eurooppalaisiin kieliin kreikan kielen tiikeriä tarkoittavan sanan τίγρις, tigris kautta. Kreikkaan sanan on arveltu saattaneen tulla Iranista, sillä muinaispersiassa tigra tarkoittaa terävää ja avestassa tighri tarkoittaa nuolta. Sanaa ei kuitenkaan tiedetä noissa kielissä yhdistetyn eläimeen.
Alalajit
Genomitutkimusten mukaan kaikki tiikerit polveutuvat samasta kantamuodosta, joka eli vielä 110 000 vuotta sitten.
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on vuodesta 2017 alkaen jakanut tiikerit taksonomisten tutkimusten pohjalta kahteen alalajiin, mannermaiseen (Panthera tigris tigris) ja sundantiikeriin (Panthera tigris sondaica). Näistä jälkimmäiseen kuuluvat aiemmin omiksi alalajeikseen määritellyt sumatrantiikeri, jaavantiikeri ja balintiikeri, ja ensin mainittuun kaikki muut populaatiot.
Vanhemman luokittelun mukaan tiikereitä on jäljellä kuusi alalajia, joista lähes kaikki ovat sukupuuton partaalla.
Kolme alalajia on kuollut sukupuuttoon 1900-luvulla:
Tiikerin koko genomin sekvennsointitutkimuksen pohjalta tiikerit jaettiin vuonna 2018 kuuteen kladiin, jotka vastaavat vanhoja alalajeja. Näiden kladien välillä on hyvin vähän geenivirtaa.
Koko
Tiikeri on nykyisistä kissaeläimistä suurikokoisin. Tiikeriuros painaa yleensä 180–270 kiloa ja naaras 100–170 kiloa. Säkäkorkeutta tiikerillä on noin 100–120 senttiä. Tupsuttoman hännän pituus on 60–110 senttiä, keskimäärin alle puolet pään ja ruumiin yhteispituudesta.
Suurin tiikeri on pohjoisten seutujen siperiantiikeri, joka voi saavuttaa 2,4 metrin pituuden ilman häntää. Yksilöiden koko vaihtelee huomattavan paljon. Harvoja aikuisia villejä siperiantiikereitä on saatu punnittua. Yksi punnittu nuori uros painoi 175 kilogrammaa ja kolme aikuista naarasta 115–130 kilogrammaa. Uros painaa keskimäärin noin 220 kilogrammaa, ja painavin punnittu on prahalaisen eläintarhan yksilö, joka painoi 260 kilogrammaa. Joidenkin yksilöiden painoksi on arvioitu jopa yli 300 kilogrammaa. Naaraat ovat pienempiä ja painavat 100–167 kilogrammaa.
Intian ja Nepalin urostiikerit painavat 180–258 kilogrammaa ja naaraat 100–160 kilogrammaa. Painavin punnittu bengalintiikeri painoi 258,2 kilogrammaa, ja muitakin yli 227-kiloisia on punnittu. Trooppisten populaatioiden urokset painavat 100–140 kilogrammaa ja naaraat 75–110 kilogrammaa. Saarilla elävät tiikerit ovat mantereella eläviä pienempiä. Sumatrantiikeri on tiikerin pienin alalaji. Uros painaa 120 kilogrammaa ja naaras 90 kilogrammaa.
Rakenne
pienoiskuva|[[Sumatrantiikeriä elää luonnossa vapaana 400–500 yksilöä.]] Tiikeri on roteva ja vahva eläin, joka kykenee tappamaan suuriakin saaliita. Saaliin kiinnipitämisessä ja tappamisessa ovat avuksi tiikerin suuri ja lyhyt kallo, suuret hampaat, paksu ja lyhyt niska, leveät hartiat ja suuret eturaajat, joissa on pitkät ja sisäänvedettävät kynnet. Takaraajat ovat selvästi eturaajoja hintelämmät.
Arvo Tervasmaa
Arvo Albert Tenlénius myöh. Tervasmaa oli suomalainen jääkärimajuri. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa, missä hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä komppanianvääpelinä. Myöhemmin hän palveli Ilmavoimissa.
Tiikeri
Rakenne
Tiikeri pystyy tekemään jopa kymmenen metrin pituisia ja yli kahden metrin korkuisia loikkia. Se on myös hyvä uimari ja voi ylittää jopa kymmenen kilometrin levyisiä merensalmia siirtyessään alueelta toiselle.
Arvo Tervasmaa
Perhetausta
Tenleniuksen vanhemmat olivat maanviljelijä Antti Tenlénius ja Maria Domander. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Helmi Fredrika Passisen kanssa.
Tiikeri
Rakenne
Tiikerin kynnet ovat pidemmät kuin yhdelläkään toisella kissaeläimellä, leijonaa lukuun ottamatta. Ne ovat yleensä sisäänvedettyinä piilossa, mutta ovat ulos työnnettyinä jopa 10 senttimetrin pituiset. Tiikerillä on suussaan 7,5 sentin pituiset kulmahampaat, joiden väli on juuri sama kuin sen tyypillisten saaliseläinten niskanikamien väli. Tiikeri käyttää saalistuksessa apunaan myös kuononsa pitkiä tuntokarvoja. Niiden avulla se voi saalista kohti hiipiessään tunnustella maata irrottamatta hetkeksikään katsetta saaliistaan.
Arvo Tervasmaa
Opinnot
Tenlénius kävi kansakoulun ja opiskeli vuosina 1907 – 1908 Ateneumissa piirustusta ja koristemaalausta sekä suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1923. Hän suoritti opintomatkat tutustuakseen lentokone– ja moottoriteollisuuteen Ranskassa vuonna 1924, Saksassa vuonna 1929 ja Tšekkoslovakiassa vuonna 1931. Hän suoritti myös ilmailuteknillisen kurssin vuonna 1933.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania. Tenlénius työskenteli vuosina 1909 – 1911 konttoriapulaisena Westerlund & co:n palveluksessa ja vuosina 1913 – 15 koneteknikkona Wilhelm Schauman ab:n palveluksessa Pietarsaaressa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 15. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 9. tammikuuta 1917 hänen loukkaantumisen seurauksena pataljoonan täydennysjoukkoon. Takaisin komppaniaansa hän palasi parannuttuaan 20. toukokuuta 1917 ja osallistui sen jälkeen moottorivene– ja moottoripyöräkursseille vuonna 1917 Libaussa sekä Polangenissa samana vuonna järjestetylle erikoiskurssille (pommarikurssi).
Tiikeri
Rakenne
Tiikerin silmät ovat tyypillisillä värimuodoilla kellanruskeat. Se saalistaa ennen kaikkea näkönsä avulla, joten näkökenttä on laaja ja näkö hyvin tarkka. Silmän verkkokalvon alla on erityinen heijastuskerros (tapetum lucidum), joka palauttaa aistinsolujen ohi päässeen valon takaisin. Tämän vuoksi tiikerin hämäränäkö on erittäin tarkka ja sen silmät kiiluvat pimeässä samaan tapaan kuin kissalla.
Tiikeri on kehittynyt täydelliseksi lihansyöjäksi ja tämän vuoksi sen suolisto on ruumiin kokoon nähden varsin lyhyt. Suolisto on vain noin neljä kertaa ruumiin mittainen, kun se voi kasvinsyöjillä olla yli 20 kertaa ruumiin pituinen.
Kaspianrautiainen
Kaspianrautiainen (Prunella ocularis) on vuoristoissa elävä pieni varpuslintu.
Tukholman ohjelma
Tukholman ohjelma määrittelee suunnan Euroopan unionin toiminnalle poliisi-, raja- ja tulliyhteistyössä, oikeusasioissa sekä turvapaikka-, maahanmuutto- ja viisumipolitiikassa. Se on määräaikainen ja kestää viisi vuotta.
Kaspianrautiainen
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on noin 15,5 cm, siipien kärkiväli 22–23 cm ja paino 20–25 g. Kaspianrautiainen muistuttaa suuresti taigarautiaista mutta alapuolella on keltaista vain aivan rinnassa ja silmäkulmajuova on lähinnä valkoinen, ei keltainen. Kurkku on vaalea. Sukupuolet ovat samannäköisiä. Kutsuääni on korkea, rautiaismainen ”ti-ti-ti”.
Tukholman ohjelma
Synty
Euroopan unionin komissio, jolla unionissa on esitysoikeus, esitti Tukholmassa 16.–17. heinäkuuta 2009 kokoontuneelle EU-maiden oikeus- ja sisäministereille ehdotuksen, josta ministerit keskustelivat, tosin vielä epävirallisesti.
Kaspianrautiainen
Esiintyminen
Kaspianrautiainen elää, nimensä mukaisesti, Kaspianmeren etelä- ja länsipuolella Iranissa, Turkissa ja Kaukasuksella. Euroopan populaation koko on 22 000–66 000 yksilöä. Laji on paikkalintu tai lyhyen matkan muuttaja, joka talvehtii vuoriston alarinteiden jokilaaksojen pensaikoissa.
Tukholman ohjelma
Synty
Ohjelma on jatkoa kahdella Suomessa ja Alankomaissa neuvotelluille ohjelmilla eli Tampereen ohjelmalle vuosina 1999–2004 ja Haagin ohjelmalle vuosina 2004–2009.
Kaspianrautiainen
Elinympäristö
Kaspianrautiaiset elävät vuoristossa kahden-kolmen kilometrin korkeudella kasvavissa kataja- ym pensaikoissa, sekä lammas- ja vuohilaitumien pensoittuneissa osissa.
Tukholman ohjelma
Synty
Perustana tälle ohjelmalla on ns. Maastrichtin sopimus, jossa oikeus- ja sisäasioista tuli Euroopan unionin rakenteen kolmas pilari. Tämä sopimus tuli voimaan vuonna 1993, eli ennen Suomen liittymistä Unionin jäsenyyteen.
Arvo Tervasmaa
Sisällissodan jälkeinen aika
Tenlenius siirrettiin sisällissodan jälkeen 14. kesäkuuta 1918 alkaen Kaartin jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, missä hänet määrättiin 8. heinäkuuta 1918 alkaen puhelinosaston päälliköksi ja 15. heinäkuuta 1919 pataljoonan adjutantiksi. Hänet komennettiin 1. marraskuuta 1920 ja siirrettiin 1. tammikuuta 1921 Utin lentoasemalle aliupseerikoulun johtajaksi. Myöhemmin hänet määrättiin 1. maaliskuuta 1921 alkaen Ilmailutelakan insinööriupseeriksi ja 13. toukokuuta 1921 Ilmailutelakan päälliköksi sekä 1. tammikuuta 1928 alkaen Lentokonetehtaan Santahaminan osaston johtajaksi ja 29. marraskuuta 1933 Koelentueen konetarkastajaksi, Lentoasema 2:n konetarkastajaksi hänet siirrettiin 1. maaliskuuta 1934. Tenlénius vaihtoi vuonna 1935 sukunimensä Tervasmaaksi. Tervasmaa siirrettiin 18. kesäkuuta 1937 Lentoasema 5:een (myöhemmin Lentorykmentti 1), missä hänet sijoitettiin insinöörikapteeniksi ja palveli tehtävässä talvisotaan saakka. Aikaisempina vuosina hän toimi lisäksi vuosina 1930 – 1931 Suojeluskuntain ilmailukomppanian päällikkönä ja oli vuonna 1923 vastaanottamassa Suomeen toimitettavia lentokonemoottoreita Tanskassa ja Ranskassa.
Tukholman ohjelma
Sisältö
Tukholman ohjelma koostuu seitsemästä luvusta: johdanto, kansalaisen oikeudet, oikeusasiat, kansalaisten suojelu, raja-asiat, maahanmuutto- ja turvapaikka-asiat sekä oikeus- ja sisäasioiden ulkosuhteet.
Arvo Tervasmaa
Talvi- ja jatkosota
Tervasmaa osallistui talvisotaan Kannaksen Armeijan ilmakomentajan huoltopäällikkönä. Välirauhan aikana hän toimi Lentovarustevarikon päällikkönä.
La Cambe
thumb|250px|Yli 20 000 saksalaisen sotilaan hautausmaa La Cambessa La Cambe on kunta Calvadosin departementissa Basse-Normandien hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 518 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. La Camben pinta-ala on 11 neliökilometriä.
Tukholman ohjelma
Sisältö
Poliisitoiminnan osalta ohjelmassa korostetaan entistä tehokkaamman tietojenvaihdon merkitystä ja operatiivisen yhteistyön merkitystä.
Yhdeksi Tukholman ohjelman ydintavoitteista on mainittu solidaarisen ”kansalaisten Euroopan” rakentaminen. Sopimuksen sanotaan tarjoavan eurooppalaisille lisäarvoa erityisesti torjumalla tehokkaammin rajatylittävää rikollisuutta ja punnitsemalla turvallisuutta perusoikeuksien suojaa vasten.
Asian Institute of Technology
Asian Institute of Technology eli AIT on kansainvälinen yliopisto, jonka pääkampus sijaitsee Thaimaassa noin 40 kilometriä Bangkokin keskustasta pohjoiseen.
Tukholman ohjelma
Sisältö
Tavoitteena on ollut myös aikaansaada toimiva maahanmuuton hallinta niin vastaanottaja- ja lähtömaiden, kuin yksittäisten maahanmuuttajien näkökulmasta. Lisäksi yhteiseurooppalainen, solidaarisuudelle perustuva turvapaikkajärjestelmä pysyy EU:n tähtäimessä.
Asian Institute of Technology
Oppilaitos tarjoaa tekniikan, luonnontieteen ja hallinnon maisteri- ja tohtorikoulutusta alemman korkeakoulututkinnon suorittaneille. AIT:n opetus on organisoitu kolmeen osastoon (tiedekuntaan), jonka alaisuudessa oppiainelaitokset toimivat : School of Engineering and Technology (SET); School of Environment, Resources and Development (SERD); sekä School of Management (SOM). Lisäksi AIT:llä on sivutoimipiste Vietnamissa, joitain muita tutkimus- ja palvelukeskuksia ja kansainvälinen koulu.
AIT on perustettu vuonna 1959 vahvistamaan Kaakkois-Aasian ja Tyynenmeren alueen tekniikan muutosta ja kestävää kehitystä. Merkittävä osa yliopiston rahoituksesta on tullut eri valtioilta – myös Suomelta – ja kehitysjärjestöiltä.
Opiskelu
AIT:n opiskelukieli on englanti. Siellä opiskelee täyspäiväisesti 1 900 opiskelijaa yli 40 maasta. Opetushenkilökuntakin on kansainvälistä, yli 20 maasta.
Lukukaudessa opiskellaan tyypillisesti neljää eri kurssia, joista on sekä väli- että lopputentti. Suoritettu tentti arvostellaan asteikolla 0–4, ja opiskelijan on saavutettava lukukauden tenteistä vähintään keskiarvo 2,5. Kuitenkin kaikkien kurssien vähimmäiskeskiarvon on oltava 2,75. Lisätenttimahdollisuudet ovat erittäin harvinaisia.
Verkkonäkyvyyttä korostavassa espanjalaisessa Webometrics-yliopistorankingissa yliopisto ylsi vuonna 2018 Thaimaan 12. parhaaksi yliopistoksi ja maailmanlistan sijalle 1385.
Tiikeri
Turkki
Tiikerin turkin väritys ja paksuus riippuu elinalueesta. Tyypillisesti turkki on lyhyt ja tiheä, mutta kylmillä alueilla elävällä siperiantiikerillä karvojen pituus saattaa olla talvella jopa 10 senttimetriä.
Kaspianrautiainen
Lisääntyminen
Pesintä tunnetaan puutteellisesti. Kuppimainen pesä on matalalla pensaassa. Vaaleansinisiä munia on tavallisesti kolme tai neljä. Molemmat emot ruokkivat poikasia.
Ravinto
Kaspianrautiaisen ruokavalio käsittää pienikokoisia siemeniä ja hyönteisiä.
Tiikeri
Turkki
Tiikeri on ainoa raidallinen kissalaji. Sen turkin taustaväri on punertavan oranssi tai okranvärinen. Raajojen sisäosat, vatsa, rinta, kurkku ja kuono ovat valkoiset tai kermanväriset. Valkoista on myös silmien yläpuolella aina poskien takaosiin asti sekä korvien takapuolella. Hännässä on mustia raitoja. Kyljissä ja harteilla on vatsaan asti ulottuvia pystysuoria tummia raitoja, joiden leveys, välit ja pituus vaihtelevat. Raidat voivat olla yksinkertaiset tai kaksinkertaiset. Kylkiraidat ovat erilaiset yksilön eri puolilla. Silmien yläpuolella olevat raidat ovat yleensä symmetriset, mutta pään eri puolilla olevat kuviot usein erilaiset. Ne ovat myös yksilölliset. Raidat saavat tiikerin ruumiin ääriviivat katoamaan ruohikossa sekä metsän valossa ja varjoissa niin että eläin lähes katoaa näkyvistä.
Siperiantiikerin turkin pohjaväri ja raidat ovat vaaleampia kuin muiden alalajien. Sillä on valkoinen rinta ja vatsa sekä valkoinen kaulus. Sumatran ja muun Indonesian tiikerit ovat tummempia kuin pohjoisemmat alalajit. Niillä on myös lyhyempi ja harvempi turkki.
pienoiskuva|Valkoinen tiikeri eli [[rewantiikeri on intiantiikerin värimuunnos.]] Mustiakin tiikereitä on tavattu, mutta sellaisten nahkoja ei ole museoissa. Eläintarhoissa on useita valkoisia tiikereitä eli rewantiikereitä, joilla on ruskeat raidat. Niiden väri ei ole albinismia vaan mahdollisesti seurausta joskus 1900-luvun taitteessa tapahtuneesta yksittäisestä mutaatiosta. Sisäsiittoisuuden vuoksi valkoiset tiikerit kärsivät monista terveysvaivoista.
Ääntely
Kun tiikeri karjuu, se saattaa osoittaa voimaansa tai tyytyväisyyttään saatuaan saalista, mutta useimmin se pyrkii herättämään toisen sukupuolen huomiota. Kiimainen naaras viestittää karjunnallaan olevansa valmis parittelemaan ja urokset puolestaan ilmoittavat muille olevansa reviirin haltijoita. Tiikerillä on myös erityiset varoitus-, kutsu- ja paritteluäänensä. Vilkkaimmin tiikeri ääntelee parittelukumppaninsa ja pentujensa seurassa.
Levinneisyys ja elinympäristö
Tiikeri oli aikoinaan laajalle levinnyt laji. Vielä 1800-luvulla sitä tavattiin yleisesti kaikkialla Kaakkois-Aasiassa. Pohjoisimmat tiikerit elivät Amur-joen tienoolla itäisessä Siperiassa, kun taas eteläisimmät tavattiin Indonesian saaristossa. Tiikerien elinalue ulottui lännessäkin aina nykyisten Turkin ja Irakin alueelle. Ihminen on kuitenkin vallannut suurimman osa tiikerien elinalueesta ja nykyään kaikki populaatiot elävät pienillä pirstoutuneilla alueilla eristyksissä toisistaan. Nykyisin suurin osa tiikereistä elää eteläisen ja kaakkoisen Aasian trooppisissa sademetsissä. Lisäksi pieniä populaatioita tavataan yhä Siperiassa ja itäisessä Kiinassa. Indonesian suurilta saarilta tiikeri on Sumatraa lukuun ottamatta kadonnut eikä sitä enää tavata missään osissa läntistä Aasiaa. Tiikerin levinneisyysalue ulottui aikoinaan aina itäisestä Turkista Indonesian saarille. Nykyään laji on kuitenkin ahtaalla.
pienoiskuva|Tiikerin aikaisempi ja nykyinen levinneisyys.
Tiikeri mielletään usein vehreiden sademetsien asukiksi, mutta tosiasiassa se on lähtöisin Siperian taigalta, mitä ilmeisimmin jostain Amur- ja Ussurijokien tienoilta, missä vielä nykyäänkin elää siperiantiikereitä. Taigaa hallitsevat mahtavat havu- ja lehtipuumetsät, joissa tiikerit vaeltavat hyvin laajoilla alueilla ruokaa etsiessään. Siperiassa tiikereitä koettelee myös ankara ja luminen talvi, jota ei yleensä mielletä näiden kissapetojen vaivaksi.
Pohjoisesta tiikeri levisi aikoinaan etelää kohti ja nykyään suurin osa jäljellä olevista populaatioista elää lämpimän tropiikin monenlaisissa metsissä. Tiikerit sopeutuvat erilaisiin elinympäristöihin ja esimerkiksi Intiassa niitä elää sekä itäisen Intian tulvivissa galeriametsissä, että eteläisissä Keralan vuoristometsissä. Sitä tavataan myös kuivemmilla alueilla bambumetsissä ja metsäsavanneilla.
Tiikeri on metsien asukas ja eteläisimmät populaatiot elävätkin Indonesiassa Sumatran kosteissa sademetsissä. Myös Jaavan ja Balin saarilla kasvoi aikoinaan suuria metsiä, mutta niiden kaatamisen myötä alueen tiikerikannat katosivat. Lounais-Aasiassa elänyttä kaspiantiikeriä tavattiin aikoinaan kaikkialla, missä järvien ja jokien rannalla kasvoi metsää, mutta nykyisin sekin on hävinnyt.
Taigan ja tropiikin suurten metsien lisäksi tiikeriä tavataan myös korkeiden vuoristojen rinteillä muun muassa Himalajalla. Kesäkuukausina ne saattavat kavuta jopa neljän kilometrin korkeuteen meren pinnasta. Saman rodun tiikereitä tavataan myös Kaakkois-Aasian suurella suistoalueella, Sunderbansilla, missä kasvaa paljon mangrovemetsää. Suuri alue on vuoksen aikana enimmäkseen murtoveden peitossa, mutta silti siellä elää varsin paljon tiikereitä.
Tiikerit löysivät aikoinaan kodin myös Kaakkois-Kiinan laajoista metsistä, mutta ne on jo aikaa sitten kaadettu ja jäljellä on enää karua kalliota ja kivikkoa. Kallionhalkeamien suojissa piileksii yhä pieni joukko tiikereitä, mutta niiden elinmahdollisuudet ovat hyvin heikot Kiinan kasvavan ihmismassan puristuksessa.
Tiikeri tarvitsee elääkseen vettä ja etsiytyykin yleensä jokien lähettyville. Se myös monista muista kissaeläimistä poiketen pitää uimisesta ja vilvoittelee mielellään vedessä kuumina päivinä.
Tiikerit saattavat elinympäristön kaventumisen seurauksena joutua kiipeämään neljänkin kilometrin korkeuteen Himalajan vuoristoon.
Saalistaminen ja ravinto
Tiikeri ei harhaile saalistaessaan sinne tänne, vaan se liikkuu päämäärätietoisesti yhdeltä saalisalueelta toiselle usein teitä, polkuja ja rotkoja pitkin. Pohjoiset tiikerit välttelevät kaikkein lumisimpia alueita, koska niillä on vain vähän saalista ja liikkuminen on vaikeaa.
Tiikerin tärkeintä ruokaa ovat villisiat ja peurat, mutta se syö kaikenlaisia eläimiä pienistä suuriin, myös kädellisiä. Suurimpien nisäkkäiden, kuten gaurien, vesipuhvelien ja villisikojen, saalistaminen on vaarallista, ja tiikereitä toisinaan kuolee saalistuksessa. Tiikeri ei kuitenkaan karta vaarallistakaan saalista, jos se vain on sille mieluisaa syötävää. Esimerkiksi norsujen ja sarvikuonojen poikaset ovat aina tavoiteltavaa ravintoa joskin niitä puolustavat emot asettavat tiikerin todelliseen hengenvaaraan. Suuren vaaran tiikerille aiheuttavat myös pienikokoiset piikkisiat, joiden terävät piikit aiheuttavat osuessaan pahoja, märkiviä haavoja.
Kun tiikeri löytää sopivan saaliin, se kyyristyy matalaksi ja jää väijymään. Tiikerin raidoitus kätkee sen hyvin kasvillisuuden joukkoon ja tekee siitä vaikeasti havaittavan. Se saattaa hiipiä varovaisesti lähemmäs saalista, mutta pysyy yleensä hievahtamatta paikallaan, kunnes uhri on tullut noin 10 metrin etäisyydelle. Silloin se ponkaisee saaliinsa kimppuun muutamalla loikalla. Tiikeri tähtää iskunsa useimmiten uhrin niskaan, mutta usein saalis onnistuu välttämään iskun täpärästi väistäen. Jos tiikeri ei onnistu takertumaan uhrinsa niskaan, se voi yrittää estää tätä liikkumasta pureutumalla jalkaan kiinni.
Tiikeri tappaa saaliinsa saaliin koosta ja lajista sekä tiikerin omasta iästä ja koosta riippuen. Pienet saaliseläimet tiikeri tappaa puraisulla niskaan. Suuret ja vaaralliset saaliseläimet tiikeri tappaa yleensä puremalla kurkusta niin kauan että eläin tukehtuu. Joskus saalis kuolee sen niskan katkettua tiikerin hyökkäyksen voimasta.
Saatuaan saaliinsa tapettua tiikeri yleensä raahaa raadon kasvillisuuden suojaan, ellei se ole liian suuri liikutettavaksi. Pienet saaliit tiikeri hotkaisee nopeasti paikan päällä. Tiikeri aloittaa syömisen yleensä saaliinsa takamuksesta. Välillä se saattaa lepäillä raadon vieressä ja käydä juomassa vettä, jolloin se peittää raadon lehdillä ja muulla materiaalilla.
Tiikeri syö päivässä keskimäärin viitisentoista kilogrammaa lihaa. Tiikeri pystyy syömään yhdessä päivässä noin viidesosan omasta painostaan, mikä suurella uroksella vastaa noin 45 kilogrammaa. Suuren saaliin syömiseen kokonaan tiikerillä saattaa kulua usein kolmekin päivää, joskus jopa viikko. Suurikokoista gauria yksi tiikeri ei jaksa syödä kokonaan. Joskus useampi tiikeri jakaa saman saaliin. Tiikeri voi syödä mädäntyvääkin lihaa, mutta löytämiään haaskoja tiikerit eivät syö.
Luontaiset viholliset
Ihmistä, lähinnä salametsästäjiä, ja toisia tiikereitä lukuun ottamatta tiikerillä ei juuri ole luontaisia vihollisia. Aikuisen tiikerin ei juurikaan tarvitse pelätä muita eläimiä, mutta esimerkiksi villikoirat, sudet ja karhut saattavat tappaa pentuja ravinnokseen. Vaikka muut pedot eivät yleensä aikuisen tiikerin henkeä uhkaakaan, saattavat ne yrittää riistää tältä valmiiksi tapetun saaliin. Leopardi on kokonsa ja ruokavalionsa puolesta Aasian kissapedoista lähimpänä tiikeriä ja niinpä tiikeri käykin kilpailijansa kimppuun aina kun kohtaa tällaisen. Helposti uusiin tilanteisiin sopeutuvat koiraeläimetkin voivat olla tiikerille vaarallisia, varsinkin jos liikkuvat laumoissa. Etelässä tiikeriä ahdistelevat punakoirat ja pohjoisessa sudet. Yleensä täysikasvuinen kissapeto kykenee kuitenkin antamaan koira- tai susilaumalle lähes tasaveroisen vastuksen. Karhut ovat maapedoista suurimpia ja niistä suurimmat pystyvätkin helposti päihittämään jopa täysikasvuisen siperiantiikerin. Toinen eläin jota tiikeri varoo, on intiannorsu, mutta tiikeri saattaa surmata emostaan eksyneen norsunpoikasen.
Reviiri
Tiikerit ovat yksineläjiä ja jokaisella on oma reviiri, jota se puolustaa toisilta tiikereiltä. Joillakin alueella voi liikkua useampiakin yksilöitä, mutta tuolloin ne liikkuvat alueella eri aikaan ja välttävät toistensa kohtaamista hajumerkein ja raapimajäljillä viestien.
Asian Institute of Technology
Tutkinnot
Master-tutkintoon opiskelevalta vaaditaan hyvä bachelor-taso (neljä vuotta yliopisto-opiskelua) ja osoitus englannin kielen (TOEFL vähintään 500) taidosta. Tohtorintutkintoon vaaditaan vähintään arvosanalla 3,5 suoritettu master-tutkinto AIT:ssa tai vastaava.
Morna
Morna on kapverdeläistä populaarimusiikkia. Se kehittyi portugalilaisesta fado-musiikista sekä brasilialaisesta modinhasta. Tunnetuin mornaa esittävä artisti on laulaja Cesária Évora. Mornaa säestetään yleensä ainakin cavaquinholla, klarinetilla, harmonikalla, viululla ja kitaralla.
Merimerkki
Merimerkki on merenkulun turvaamiseksi ja navigoinnin apuvälineeksi rakennetun kiinteän tai kelluvan turvalaitteen yleisnimitys.
Asian Institute of Technology
Tutkinnot
Lisäksi on mahdollisuus suorittaa Master-tutkinnon opiskeluja erikseen: certificate-tutkinto vastaa yhden lukukauden opiskeluja ja diploma-tutkinto kahden lukukauden opintoja.
Merimerkki
Kiinteitä merimerkkejä käytetään vesiliikenteen ohjaamiseen, aluksen kulun turvaamiseen ja sen paikan määrittämisen apuna. Kelluvat merimerkit osoittavat yleensä väyläalueen sijaintia tai varoittavat väylän varrella olevista erilaisista vaaroista, kuten vedenalaisista kivistä ja matalikoista. Kiinteät merimerkit ovat navigoinnin kannalta varmempia kuin kelluvat merimerkit, jotka voivat siirtyä paikaltaan muun muassa jääolosuhteiden vuoksi.
Asian Institute of Technology
Tutkinnot
Opiskeluvuosi AIT:ssa on vuodesta 2003 alkaen jakautunut kahteen lukukauteen (aikaisemmin kolme), jotka alkavat elo- ja tammikuussa.
Merimerkki
Merimerkin sijainti ja tyyppi käy ilmi merikartasta. Eri maiden karttalaitokset julkaisevat merikarttojen ohella myös teosta, jonka nimi on INT 1 (tai Kartta 1, missä sana Kartta on sillä kielellä, jolla teos on julkaistu, esim. ). Siinä on kuvattu kaikki merikartoilla käytetyt symbolit ja käsitteet. Loistot ovat teoksen osassa P ja muut merimerkit osassa Q.
Kiinteät merimerkit
Loistot, majakat, reunamerkit, linjamerkit (linjataulut), kummelit, tutkamerkit ja tunnusmajakat ovat kiinteitä merimerkkejä. Ne on pystytetty joko maalle tai perustettu veteen (merenpohjaan).
Asian Institute of Technology
Kustannukset
Yhden lukukauden opiskelumaksut ovat 170 000 Thaimaan bahtia, joka vastaa noin 3 500 euroa, joten master-tutkinnon maksut ovat noin 14 000 euroa ja doctor-tutkinnon noin 21 000 euroa. Maksujen lisäksi opiskelijan on huolehdittava myös opiskeluaikaisista elin- ja opiskelumateriaalikustannuksistaan, jotka ovat arviolta vähintään 3 000 euroa vuodessa.
Merimerkki
Kiinteät merimerkit
Loisto on kiinteän, valaistun merimerkin yleisnimitys. Sektoriloistossa on useita värillisiä ja mahdollisesti myös pimennettyjä sektoreita. Sektoriloisto näyttää yleensä valkoista valoa väylän suuntaan. Sektoriloistoa kohti ajettaessa valkoisen sektorin vasemmalla puolella on punainen ja oikealla puolella vihreä sektori. Suuntaloistossa ei ole erivärisiä sektoreita. Se on tarkoitettu kohti ajamiseen. Suuntaloisto ei ole linjassa minkään muun loiston kanssa.
Tiikeri
Reviiri
Naaraiden ja urosten reviirit poikkeavat selvästi toisistaan. Naaraan reviiri kattaa sen kokoisen alueen metsää kuin se tarvitsee itsensä ja pentujensa elättämiseen, vaikkakin se usein laajentaa aluettaan saadessaan jälkeläisiä. Urosten reviirit ovat paljon suurempia ja monesti ne menevät päällekkäin usean naaraan reviirin kanssa. Samaa sukupuolta olevat tiikerit pyrkivät normaalisti välttämään toistensa seuraa, mutta voimakkaat urokset pyrkivät yleensä laajentamaan reviirinsä mahdollisimman monen naaraan alueelle. Johtavan uroksen reviiri saattaa parhaimmillaan kattaa jopa kuuden naaraan reviirit.
Merimerkki
Kiinteät merimerkit
Merimajakka on kooltaan ja valovoimaltaan huomattava majakka, joka usein on ensimmäisenä merkkinä väylän ulkosuulla. Se voi myös sijaita yksittäisenä merimerkkinä avomerellä kaukana varsinaisista väylistä.
Reunamerkki on väylän reunaa osoittava kiinteä merimerkki, joka sijaitsee kartalle merkityn reunaetäisyyden päässä väylän reunasta. Yleisnimikkeenä reunamerkki voi myös tarkoittaa kaikkia väylän reunaa osoittavia merimerkkejä, myös poijuja ja viittoja.
Asian Institute of Technology
Suomen rahoitus AIT:lle
Suomen valtio valitsi aikoinaan AIT:n kehittämiseen vaikuttamisen yhdeksi Suomen kehityspolitiikan välineeksi. Vuodesta 1990 lähtien on Suomen valtion ja teollisuuden panostuksilla kehitetty yliopiston tietoliikennetekniikan, sellu- ja paperitekniikan sekä yliopiston Hanoin koulutuskeskuksen eli AIT Center in Vietnamin toimintaa. Panostukset ovat olleet toimintatilojen rakennuttamista, suomalaisen ja kansainvälisen opetushenkilöstön rekrytoimista sekä opiskelustipendien myöntämistä yliopistolle. AIT:ssa työskentelee kuusi suomalaista professoria ja luennoitsijaa.
Tiikeri
Reviiri
Jos kaksi tiikeriä sattuu vahingossa kohtaamaan toisensa, ne eivät käyttäydy yleensä hyökkäävästi vaan pyrkivät pitämään toisiinsa turvallisen välimatkan. Jos tiikereitä tapaa kahta suuremmissa ryhmissä, ne ovat aina läheistä sukua keskenään. Silloin on kyseessä joko emo ja sen keskenkasvuiset pennut tai joukko aikuisia sisaruksia, jotka eivät vielä ole lähteneet omille teilleen. Saman perheen tiikerit voivat vielä aikuisinakin pitää yhteyttä toisiinsa ja varsinkin alueilla, joilla elintilaa on vähän ne saattavat saalistaa yhdessä ja jakaa saaliinsa. Tällöin kukin syö yksitellen omalla vuorollaan.
Kiima
Kun naaras tulee kiimaan se alkaa viestittää vastaanottavuuttaan hajulla, äänellä ja eleillä. Kiimaisen naaraan virtsassa on erityinen haju, jonka uros tunnistaa ja löytää naaraan hajujälkiä seuraamalla. Lisäksi naaras kutsuu niitä erityisellä karjunnalla. Naaras, jolla ei ole pentuja hoidettavanaan, tulee kiimaan noin 50 vuorokauden välein. Tiikerit voivat paritella mihin aikaan vuodesta tahansa, joskin vuodessa on yksi tai kaksi 1–3 kuukautta kestävää huippukautta, jolloin useimmat naaraat ovat kiimassa.
Uros ja naaras hakeutuvat toistensa seuraan vain kiima-aikana ja tuolloin samaa naarasta saattaa piirittää useampikin uros. Jos kaksi urosta kosiskelee samaa naarasta, seuraa yhteenotto, jossa urokset pyrkivät kukistamaan toisensa. Kamppailu on yleensä pikemminkin urosten keskinäistä mahtailua kuin todellinen tappelu, sillä voimakeinoja pyritään välttämään mahdollisimman pitkään. Ensimmäisenä uhkauksena toimii tuijotus, jota tehostetaan viiksikarvojen pörhistämisellä ja hampaiden paljastamisella. Ellei kumpikaan anna periksi, osapuolet lähestyvät toisiaan sähisten ja muristen. Sitten ne käyvät istumaan takajalkojensa varaan eturuumis koholla ja alkavat läimiä toisiaan käpälillään. Jos kamppailu jatkuu, otetaan avuksi kynnet ja kiihtyneet tiikerit nousevat kiivaasti karjuen takajaloilleen huitoen toisiaan. Viimeistään tässä vaiheessa toinen antaa yleensä periksi ja kääntää katseensa sivuun antautumisen merkiksi, minkä jälkeen voittaja ajaa sen pois paikalta. Jos kuitenkin käy niin, että kamppailijat ovat yhtä vahvoja ja peräänantamattomia, taistelu voi yltyä todelliseksi verilöylyksi. Yhteenotto on kuitenkin lähes aina muodollisten rituaalien sarja, jonka toinen osapuoli voi koska tahansa keskeyttää.
Parittelu
Tiikerien parittelu ei ala kovinkaan lempeissä tunnelmissa, sillä aluksi naaras ärisee urokselle aggressiivisesti. Pian se kuitenkin alkaa hellästi puskea ja hieroa päätään urosta vasten. Sitten se asettuu häntä ja takapää koholla makuulle valmiina parittelemaan. Uros nousee naaraan selkään ja tarttuu sitä tiukasti niskasta kiinni hampaillaan. Lyhyen parittelun aikana molemmat osapuolet murahtelevat ja vongahtelevat jatkuvasti, mutta lopulta naaras riuhtaisee itsensä nopeasti irti uroksesta ja alkaa huitoa tätä raivokkaasti käpälillään. Nämä ”valeriidat” saattavat vaikuttaa aggressiivisilta, mutta pienen lepohetken jälkeen tiikerit toistavat saman kohtauksen ja voivat toistaa sen jopa 50 kertaa vuorokaudessa koko 5–6 päivää kestävän kiiman aikana. Tuon ajan pariskunta metsästää yhdessä ja jakaa saaliinsa, mutta heti kiiman laannuttua ne lähtevät kumpikin taas omille teilleen. pienoiskuva|Tiikerit osaavat uida ja vilvoittelevat usein vedessä.
Pennut
Naaraan kantoaika kestää kolmisen kuukautta. Tiineytensä lopulla se etsii turvallisen synnytyspaikan, joka voi olla yhtä hyvin korkea heinikko kuin ontto puunrunkokin. Naaras synnyttää yleensä 2–3 pentua, joiden liike herättää sen äidinvaistot. Tämän vuoksi naaras ei kiinnitä mitään huomiota liikkumattomiin, kuolleena syntyneisiin pentuihin. Pennut ovat syntyessään sokeita ja niiden silmät aukeavat 6–14 päivän ikäisinä, mutta jokseenkin tarkasti ne pystyvät näkemään vasta kahden kuukauden ikäisinä. Maitohampaat alkavat puhjeta noin kahden viikon kuluttua syntymästä ja pysyvä hampaisto on täysin kehittynyt vuoden ikään tultaessa. Kahdeksan viikon ikään asti pennut saavat kaiken ravintonsa emon maidosta, mutta alkavat sen jälkeen maistella myös emon pesälle tuomaa lihaa. Maito on kuitenkin pentujen tärkeä ravinnonlähde vielä puolivuotiaiksi asti, jolloin emo vieroittaa ne.
Ensimmäistä kertaa pennut pääsevät tutustumaan pesän ulkopuoliseen maailmaan kolmen kuukauden iässä. Emo vahtii pentuja tarkasti ja päästää ne aluksi ulos vain päiväsaikaan. Kun sen on pakko käydä saalistamassa, pennut pysyvät hiljaa piilossa. Emo ei päästä ketään pesän lähistölle pentujen ollessa pieniä ja puolustaa niitä hyvin raivokkaasti mahdollisilta tunkeilijoilta. Se voi myös tarpeen vaatiessa siirtää pennut turvallisempaan paikkaan. Naaras siirtää pennut yksi kerrallaan pidellen niistä kiinni kulma- ja poskihampaillaan. Tiikeri ei kanna pentujaan niskanahasta kuten kissa, vaan asettelee niiden pään syvälle suuhunsa kulmahampaiden varaan. Vaikka naaras huolehtiikin jälkikasvustaan parhaan taitonsa mukaan, yli puolet kaikista tiikerin pennuista kuolee ennen kahden vuoden ikää, useimmiten petojen saaliina. Emo voi kuitenkin synnyttää viiden kuukauden kuluttua uuden pentueen mikäli menettää kaikki poikasensa. Pennut pysyttelevät tottelevaisesti piilossa vielä puolivuotiainakin mikäli emo on saalistusretkellä. Palatessaan saaliin kanssa emo kutsuu pentujaan ja antaa näiden aina syödä ensin vaikka olisi itse kuinka nälkäinen tahansa. Puolivuotiaat pennut alkavat jo tehdä lyhyitä tutkimusretkiä lähimaastoon emon läsnä ollessa, mutta 50 metriä kauemmas emostaan ne eivät uskaltaudu. Ne alkavat hioa saalistustaitojaan pikkueläimillä ja kahdeksan kuukauden ikäisinä ne saavat jo seurata emoa metsästysretkille. Emo opettaa poikasilleen tärkeitä taitoja ja saalistusta ja antaa niiden harjoitella jo isonkin riistan metsästystä. Vaarallisten saaliseläinten lähelle emo ei kuitenkaan pentujaan päästä.
Naaras huolehtii pennuistaan kahden vuoden ikään asti, minkä jälkeen ne pystyvät jo huolehtimaan itsestään. Ne ovat kasvaneet 150–200 kilon painoisiksi ja vähitellen perhe alkaa hajota. Urospennut lähtevät yleensä omille teilleen naaraita aikaisemmin, mutta saattavat pysytellä toistensa seurassa vielä jonkin aikaa. Naaraat sen sijaan saattavat pysytellä emonsa seurassa jopa kolmen vuoden ikään asti. Ne lähtevät kuitenkin viimeistään silloin, kun emo saa uusia pentuja pitkän tauon jälkeen. Nuoret tiikerit etsivät itselleen uudet reviirit vanhempiensa alueiden reunalta. Urokset tulevat sukukypsiksi 4–5-vuotiaina ja naaraat 3–4-vuotiaina. Suotuisissa oloissa naaras voi synnyttää ja kasvattaa kahden pennun poikueen joka toinen vuosi ja elää 16–18 vuotta.
Tiikeri ja ihminen
pienoiskuva|[[Intialainen maalaus, jossa tiikeri ja leijona.]]
Historiassa
Aleksanteri Suuren sotapäällikkö toi ensimmäisen tiikerin mukanaan Eurooppaan noin 300 vuotta eaa. Tiikeri oli tuliainen Persian ja Intian valloitusretkeltä ja sai kreikkalaisilta nimekseen tigris. Antiikin ajan roomalaiset toivat tiikereitä joukoittain Aasiasta taistelunäytöksiin amfiteattereilleen, missä pedot pakotettiin taistelemaan toisiaan ja ihmisiä vastaan. Rooman valtakunnan romahtamisen jälkeen tiikerit jäivät eurooppalaisilta unohduksiin ja seuraavan kerran niistä kuultiin vasta 1300-luvulla, kun Marco Polo kertoi nähneensä Kiinan keisarillisessa hovissa jättimäisen, musta-valko-punaisen ”leijonan”.
Vaikka tiikeri oli eurooppalaisille aivan uusi ja kummallinen tuttavuus, Aasian kansat olivat jo tuhansia vuosia eläneet sen kanssa rinta rinnan ja kunnioittaneet sen mahtavaa voimaa. Tiikeri on tärkeä osa monien aasialaisten kulttuurien taidetta ja uskontoa. Sitä kuvattiin hyvin yleisesti jo Induksen kulttuurin aikoihin 4000–6000 vuotta sitten. Toisella vuosituhannella ennen ajanlaskumme alkua pedon kuvia alkoi ilmestyä runsaasti myös sinetteihin ja amuletteihin.