cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lofootit
Ympäröivä meri
Alueen merielämä on rikasta. Merenpohja vajoaa jyrkästi yli 2 000 metrin syvyyteen Lofoottien ja Vesterålenin pohjois- ja länsipuolella. Lofoottien saariryhmän lounaispuolella sijaitseva Røstrevet on suurin kylmän eli syvän veden koralliriutta ja suurin silmäkoralliriutta.
Geologinen tuntemus Norjan edustan mannerreunustasta syrjäisten Lofoottien ympäristössä on pysynyt rajallisena, kun lähiympäristön merkittävät tutkimukset ovat toistaiseksi rajoittuneet etelämpänä sijaitseviin Vøringin ja Møren altaisiin sekä kauempana rannoista sijaitsevalle syvälle vesialueelle Lofooteilta länteen. Lofoottien ja Vesterålenin alueella on Vøringin altaaseen liittyvä laajentuma, joka on geologisesti melko samankaltainen, joten alue tarjoaa potentiaalisen ympäristön jatkotutkimuksille. Ensisijaisia tutkimuskohteita olisivat vinot siirroksiin liittyvät lohkareet sekä horstirakenteet, jotka sisältäisivät eristyneitä jura- ja triaskautisia varastoja.
Ilmasto
Lofoottien talvilämpötilat ovat melko lauhoja ottaen huomioon saariryhmän sijainnin napapiiristä pohjoiseen. Tämä johtuu Golfvirrasta. Røst ja Værøy ovat pohjoisimmat paikat maailmassa, missä keskilämpötila pysyy nollan yläpuolella koko vuoden.
Lofoottien koillisosassa talvet ovat hieman viileämpiä, esimerkiksi Svolværissä tammikuun keskilämpötila on -1,5 °C, mutta kesät ovat hieman lämpimämpiä. Sekä heinä- että elokuun keskilämpötila on 13 °C. Kuivimmat kuukaudet ovat touko- ja kesäkuu, kun taas lokakuun sademäärä on kolme kertaa suurempi. Tyypillinen päivälämpötila toukokuussa on 9 °C, heinäkuussa 15 °C ja syyskuussa 11 °C. Korkein Svolværissä mitattu lämpötila on 30,4 °C. Loppusyksystä ja talvella saattaa esiintyä voimakkaita tuulia, mutta ne ovat harvinaisia maaliskuusta lokakuun keskivaiheille. Lumi ja räntä eivät ole talvisin epätavallisia, mutta vuorille saattaa kerääntyä suuriakin määriä lunta, ja joinakin talvina lunta saattaa tulla jyrkiltä vuorilta lumivyörynä.
Svolværissä keskiyön aurinko on horisontin yläpuolella toukokuun 25. päivästä heinäkuun 17. ja talvisin se ei nouse joulukuun 4. päivän jälkeen ennen tammikuun 7. päivää. Leknesissä aurinko on horisontin yläpuolella toukokuun 26. päivästä heinäkuun 17. päivään, eikä se nouse joulukuun 9. päivän jälkeen ennen tammikuun neljättä.
Meriveden lämpötila on kirjattu vuodesta 1935 alkaen. Metrin syvyydessä lähellä Skrovan kylää lämpötilat vaihtelevat maaliskuun 3 °C:sta elokuun 14 °C:seen. Joinakin vuosina lämpötila on ollut myös yli 17 °C. Marraskuussa meriveden lämpötila on noin 7–8 °C. 200 m:n syvyydessä veden lämpötila on noin 8 °C lähes koko vuoden.
Eläimistö
thumb|[[Merikotka Svolværissä.]] Saukot ovat alueella yleisiä ja suuremmilla saarilla on myös hirviä. Saaristo tarjoaa suojaisia vesialueita myös miekkavalaille ja kaskeloteille.
Hirvet ovat melko yleisiä Lofoottien itäosien metsissä. Lille Mollan saarelta löytyy koko Norjan tihein hirvipopulaatio. Lofoottien merellisissä ympäristöissä kirjo- ja harmaahylkeet ovat melko tavanomaisia, ja niitä tavataan aina läntisestä Røstin ulkosaaristosta idän Risværiin ja Svellingsøyene-saarille saakka. Delfiinien heimoon kuuluvat, jopa 8 metriä pitkät ja 5 000 kg painavat miekkavalaat vaeltavat syksyn ja talven aikana Pohjois-Norjan vesille, kuten Lofoottien saaristoon. Kesäisin ne ovat satunnaisempia. Parvina elävät miekkavalaat hyvin harvoin metsästävät muita merinisäkkäitä, vaan ne liikkuvat lähinnä kalojen, kuten sillin perässä. Useat miekkavalasparvet tapaavat saapua lähemmäksi saaristojen rannikkoja, kun meren silliparvet ovat niukkia. Osa miekkavalasparvista saattaa elää suuremman osan elämästään Lofoottien ympäristössä, kun taas toiset vaeltavat kauemmaksi.
Lofooteilla elää paljon lintulajeja, joista osa muuttaa ja osa talvehtii. Soisille alueille tyypillisiä ovat haikarat, joutsenet, sorsalinnut ja kahlaajat. Røstin saarella sijaitsee Norjan suurin lunnipopulaatio. Kauempana merellä lounaassa sijaitseva Røstlandet tunnetaan muutenkin useiden harvinaisten muuttolintujen levähdyspaikkana. Saarelta on tunnistettu yli 300 lintulajia, kuten esimerkiksi kivitasku, tundrakirvinen ja turturikyyhky. Røstøyan landskapsvernområde -suojelualueella on jyrkkiä merilintuyhdyskuntien asuttamia lintukallioita, missä elää lunnien lisäksi pikkukajava, ruokki, pohjankiisla ja merimetso. Suuret merikotkat ovat yleinen näky Lofoottien vuonoilla, ja saaristossa onkin niitä varsin suuri populaatio.
Kasvillisuus
thumb|left|Kasvillisuus on monin paikoin jokseenkin karua. [[Kotipihlaja|Pihlaja on menettänyt suuren osan lehdistään aukealla kohdalla Hovdanvikan rannikolla.]] Joissakin metsissä kasvaa mäntyjä ja pihlajaa. Lofooteilla ei ole luonnollisia havumetsiä, mutta alueella on joitakin istutettuja metsiä, joissa kasvaa kuusia. Saariryhmässä esiintyy myös suomenpihlajaa ja metsäomenapuita, joita ei kasva kauempana pohjoisessa.
Historia
thumb|Brittiläiset suorittivat Lofooteilla kommandohyökkäyksen [[operaatio Claymoressa toisessa maailmansodassa vuonna 1941.]] Arkeologisten tutkimusten perusteella saaret ovat olleet asuttuja ainakin 5 000 vuotta. Metsästäjä-kalastajat hyötyivät Lofoottien suhteellisen lämpimästä merilämpötilasta, ottaen huomioon sijainnin 160 kilometriä napapiirin pohjoispuolella. On olemassa todisteita rautakautisesta asutuksesta, joiden elinkeinoihin kuului maanviljely, merellinen metsästys ja kalastus. Kulttuurien kohtaaminen saamelaisten kanssa tapahtui kalastuksen kautta. Viikinkiaikana heimopäälliköt hallitsivat sekoittunutta väestöä. Lofooteille perustettiin suuria kartanotiloja, ja kaupankäyntiretkiä tehtiin Barentsinmerelle. Heimopäälliköt tekivät myös kaukaisia vierailuja Alfred Suuren luona Wessexissä asti.
Lofooteilla on ollut pysyvää asutusta ainakin vuodesta 1120 lähtien tähän päivään saakka. Silloinen Norjan kuningas Östen Maununpoika rakennutti Augstvågøya-saaren Kabelvågiin kirkon ja majoitusta kalastajille. Ennen nykyaikaista turismia kalastus onkin pysynyt lähes ainoana talouden kannattimena alueen historiassa.
Lofooteilla oli vain viisi kuntaa vuosien 1837 ja 1856 välillä, jolloin piirin ulkorajat olivat kuitenkin täysin samat kuin nykyään. Vuosien 1928 ja 1963 välillä kuntien määrä oli ylimillään 11.
Talous
Kalastus on yksi Lofoottien tärkeimmistä elinkeinoista. Lofooteilla sijaitsevat turskien ja sillien kalastusalueet kuuluvat maapallon rikkaimpiin. Kolja kuuluu myös tavallisimpiin kalasaaliisiin. Joitakin alavia alueita käytetään myös maanviljelyyn ja karjanhoitoon. Viljelytuotteita ovat perunat ja marjat, mutta niukka maaperä ei juurikaan sovellu viljanviljelyyn. Karjataloudessa tyypillisimpiä eläimiä ovat nautakarja ja lampaat, mutta myös kanoja ja sikoja kasvatetaan. Karjanhoidosta syntyviä päätuotteita ovat maitotuotteet ja liha. Maidon valmistus on keskittynyt erityisesti Vestvågøyhyn. Lampaat laiduntavat monin paikoin Lofootteja, ja Vestvågøyssä voi tavata myös vuohia.
Saariryhmä on ollut jo yli tuhannen vuoden ajan tärkeä turskanpyyntipaikka, erityisesti talvisin, kun turskat uivat Barentsinmereltä ja kerääntyvät Lofooteille kutemaan. Turskan kutuaikana helmikuusta huhtikuuhun tuhannet ihmiset eri puolilta Norjan rannikkoa saapuvat Lofooteille osallistuakseen turskasaaliiden maihinsiirtoon sekä käsittelyyn. Turskasta valmistetaan muun muassa kapakalaa, jolloin kalat kuivataan talvella tuulen ja auringonpaisteen avulla käyttämättä ollenkaan suolaa. Paikallinen kalanjalostusteollisuus tuottaa myös kalanmaksaöljyä sekä kalan osista valmistettua lannoitetta.
Öljyn etsintä mereltä Lofoottien läheisyydestä on synnyttänyt kiivasta poliittis-sosiaalista väittelyä. Mahdollinen öljy- ja kaasuteollisuus Lofoottien alueella nähdään uhkana perinteiselle kalataloudelle sekä turismille.
8 % kaikista työpaikoista on sidoksissa pääelinkeinoihin liittyvään teollisuuteen, mikä on korkeampi suhde kuin 5 % muualla Norjassa. Etenkin saariston neljässä kauimmaisessa kunnassa työpaikat painottuvat vahvasti kalastukseen. Elintarviketeollisuus muodostaa noin puolet kaikista teollisuuden työpaikoista.
Nowaki
Valmistus
Alus tilattiin Maizurun laivastontelakalta, missä köli laskettiin 1939. Alus laskettiin vesille 17. syyskuuta 1940 ja otettiin palvelukseen 28. huhtikuuta 1941.
Lofootit
Talous
Lofoottien sähkövoimantuotanto on pientä. Vuonna 2019 toiminnassa oli 11 sähkölaitosta tuottamassa 44,4 gigawattituntia sähköä vuodessa. Laitosten yhteisteho oli 14,5 megawattia. Alue tarvitsee suurimman osan sähköstään yhteisverkon kautta.
Nowaki
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Japanin 2. laivaston 4. hävittäjälaivueen 4. hävittäjäviirikköön päällikkönään Koga Magatarou. Alus purjehti 29. marraskuuta 1941 Terashiman salmesta Makoon, jonne se saapui 2. joulukuuta. Alus suojasi 4. joulukuuta Makosta amiraali Kondon eteläistä osastoa hyökättäessä Malesiaan ja Filippiineille.
Lofootit
Matkailu
thumb|Matkailuautoja näköalapaikan lähellä [[Austnesfjorden-vuonolla.]] Lofoottien matkailusuosio on ollut kasvuluonteista. Pitkään jatkunut turismi on perinteisesti ollut kesäpainotteista, mutta matkailukausi on sittemmin muuttunut lähes ympärivuotiseksi. Kesä on kuitenkin yhä pääsesonkiaikaa. Tarkkaa vuosittaista matkailijoiden määrää ei tunneta, mutta yöpymisten määrästä on vuosien mittaan pidetty kirjaa. Vuonna 2016 yöpymisiä oli noin 460 000, josta noin 40 prosenttia oli ulkomaalaisia ja 60 prosenttia kotimaanmatkailijoita. Varsinainen matkailijoiden määrä on pienempi kuin yöpymisten lukumäärä, sillä moni yöpyy saaristossa useamman kuin yhden yön, vaikka toisaalta statistiikasta puuttuu monia, jotka nukkuvat esimerkiksi yksityiskodeissa tai rekisteröimättömillä retkeilyalueilla.
Nowaki
Palvelus
Alus suojasi 14. tammikuuta 1942 pääosastoa Makosta Palaulle, minkä jälkeen se oli Hollannin Itä-Intiaan matkaavien saattueiden kaukosuojana 15. helmikuuta saakka. Alus suojasi 18. helmikuuta pääosastoa Palaulta Celebesiin, jonne saavuttiin 21. helmikuuta. Se lähti 23. helmikuuta Staringinlahdelta pääosaston mukana Jaavan eteläpuoliselle merialueelle. Alus upotti 2. maaliskuuta Arashin ja Mayan kanssa hävittäjä HMS Strongholdin. Alus upotti seuraavana päivänä Arashin kanssa USS Ashevillen. Se upotti 4. maaliskuuta Atagon ja Takaon kanssa Australian laivaston sluupin HMAS Yarran, miinanraivaaja 51:n, tankkeri HMS Francolin sekä varastolaiva HMS Ankingin. Laivasto-osasto palasi tämän jälkeen Staringin lahdelle 7. maaliskuuta.
Lofootit
Matkailu
Matkailijoille järjestetään monenlaisia elämyksiä: retkeilyä, kiipeilyä, hiihtoa, kalastusta, kajakkimelontaa sekä merilintu- ja valassafareita. Lofootit ovat myös kansainvälisesti tunnettu kylmän veden surffaus- ja leijalautailukohde. Lisäksi siellä sijaitsee eräs maailman pohjoisimmista golfradoista. Paikalliseen kulttuuriperintöön liittyvät palvelut on usein määritelty olevan yksi Lofoottien matkailun päätuotteista. Kulttuuriperintöä, historiallisia rakennuksia sekä rekonstruoitua ja elävää historiaa markkinoidaan runsaasti. Kuitenkin tutkimusotannat ovat osoittaneet kulttuurin ja historian olleen suurimmalle osalle kävijöistä vähemmän tärkeä osa Lofoottien matkailukokemusta. Silti esimerkiksi kulttuurikohteiksi luonnehdittavat Borgin viikinkimuseo ja Å:n kalastuskylä korostuivat suosittuina käyntikohteina. Suurimmaksi osaksi Lofooteille saapuneet turistit ovat tulleet saariston maisemia nähdäkseen. Monet matkailijat ovat kokeneet kävijämäärän olevan maksimikapasiteetissaan, eivätkä nähneet alueen matkailijamäärän lisäämistä houkuttelevana ajatuksena.
Nowaki
Palvelus
Nowaki suojasi 13. maaliskuuta – 4. huhtikuuta Atagoa valvontamatkalla Staringinlahdelta Tarakanin, Palikpapanin, Makassarin ja Singaporen kautta Penangiin, josta se suojasi seuraavana päivänä Atagon matkan Cam Ranh Bayn kautta Yokosukaan, jonne saavuttiin 18. huhtikuuta. Jokosukassa alukset siirrettiin huollettaviksi, mistä palattuaan alus suojasi 4.–5. kesäkuuta amiraali Nagumon iskuosastoa Midwayn taistelussa, jonka aikana se pelasti uponneen Akagin eloonjääneitä. Alus suojasi 9. kesäkuuta Zuihoa täydennettäessä pohjoista rintamaa, minkä jälkeen alus teki partiomatkan Ominaton edustalle. 4. hävittäjäviirikkö liitettiin 14. heinäkuuta kolmannen laivaston 10. hävittäjälaivueeseen.
Lofootit
Liikenne
thumb|Harstad-Narvik-lentoasema
Nowaki
Palvelus
Alus lähti 16. elokuuta Kuresta suojaten laivastoa Trukille. Alus osallistui 24. elokuuta Itäisten Salomonien taisteluun suojaten amiraali Aben osastoa. Alus suojasi 1.–9. syyskuuta tankkeri Toamarun Trukilta Shortlandsiin ja takaisin. Tämän jälkeen alus suojasi Trukin ja Salomonin välillä partioivia laivasto-osastoja. Nowaki lähti 29. syyskuuta Trukilta Shortlandsiin, jonne se saapui 1. lokakuuta. Alus suojasi 3. lokakuuta Nisshiniä, joka kuljetti joukkoja Guadalcanalille. Alus täydensi 6. lokakuuta Guadalcanalilla olevia joukkoja. Se kuljetti 9. lokakuuta täydennyksiä Guadalcanalille, minkä aikana alus kärsi vaurioita ilmahyökkäyksessä. Alusella sai surmansa 11 henkeä. Alus lähti seuraavana päivänä Shortlandsista liittyäkseen laivastoon Salomonin saarten pohjoispuolella.
Lofootit
Liikenne
Lofooteilta on autolauttayhteys mantereelle, esimerkiksi Svolværista Skutvikiin ja Moskenesista Bodøn. Lofooteilla vierailee keskimäärin 80 risteilyalusta vuodessa. Risteilyalusten kaksi pääsatamaa sijaitsevat Leknesissä ja Svolværissä.
Nowaki
Palvelus
Nowaki osallistui 26. lokakuuta Santa Cruzin taisteluun suojaten laivaston huoltoa. Alus suojasi 2.–6. marraskuuta Shokakun Trukilta Kureen. Se suojasi 23. marraskuuta lentokoneidenkuljetusalus Akitsumarun Kuresta Trukin kautta Rabauliin, jonne saavuttiin 1. joulukuuta. Alus jatkoi seuraavana päivänä matkaansa Shortlandsiin. Alus kuljetti 3. joulukuuta huoltotynnyreitä Guadalcanalille. Alus kuljetti 7. joulukuuta uudelleen huoltotynnyreitä Guadalcanalille, mutta kuljetus peruutettiin Yhdysvaltain laivaston partioveneiden hyökkäyksen vuoksi. Alus vaurioitui ilmahyökkäyksessä. Alus menetti liikuntakykynsä veden täytettyä konehuoneen ja 17 miehistönjäsentä sai surmansa. Naganami hinasi vaurioituneen alusken takaisin Shortlandsiin. Maikaze hinasi 13.–18. joulukuuta aluksen Trukille, jossa sille tehtiin tarvittavat tilapäiskorjaukset palvelukseen palauttamiseksi.
Lofootit
Liikenne
Lofooteilta on myös tieyhteys. Valtatie E10 yhdistää saariryhmän suurimmat saaret toisiinsa ja saariryhmän Manner-Norjaan siltojen ja merenalaisten tunnelien kautta. Lofooteilla kulkee päivittäin myös muutamia bussivuoroja saarien ja mantereen välillä.
Nowaki
1943
Nowaki suojasi 16.–24. helmikuuta 1943 saattueen Trukilta Saipanin kautta Yokosukaan, jossa alus siirrettiin telakalle varsinaisia korjauksia varten. Komentaja Kaga luovutti 10. huhtikuuta aluksen päällikkyyden kapteeniluutnatti Araki Masaomille, joka luovutti tehtävän 3. heinäkuuta komentaja Kanda Takeolle. Alus lähti 1. elokuuta Yokosukasta Trukille, jonne se saapui 5. elokuuta.
Lofootit
Lentoliikenne
Lofoottien aluetta palvelee kolme lentokenttää
Nowaki
1943
Nowaki suojasi 12. elokuuta – 2. syyskuuta Unyon Trukilta Jokosukaan ja takaisin. Alus suojasi 19. syyskuuta Zuihon Trukilta Eniwetokille laivaston luokse. Se palasi 25. syyskuuta saattotehtävän jälkeen Trukille. Alus suojasi 10.–17. lokakuuta saattueen Trukilta Shanghaihin, josta se suojasi 20. lokakuuta joukkojenkuljetussaattueen Trukille. Alus pelasti 22. lokakuuta torpedoidulta joukkojenkuljetusalus Awatamarulta 1 000 eloonjäänyttä yhdessä Maikazen kanssa. Saattue saapui 30. lokakuuta Trukille.
Nowaki suojasi 9.–12. marraskuuta joukkojenkuljetussaattueen Trukilta Rabauliin, josta se kuljetti seuraavana päivänä lentokonehenkilöstöä Trukille. Alus saapui määränpäähänsä 15. marraskuuta. Alus suojasi 25. marraskuuta tankkeri Nippon Marua Marshallin saarten alueella, kun Yhdysvaltain joukot hyökkäsivät Tarawalle. Tehtävän päätyttyä alus palasi Trukille 7. joulukuuta.
Nowaki suojasi Kongoa ja Harunaa Trukilta Saseboon, jossa se siirrettiin telakalle. Alukselta poistettiin X-torni, joka korvattiin kahdella kolmiputkisella 25 millimetrin ilmatorjuntatykillä. Komentaja Kanda luovutti 25. joulukuuta aluksen päällikkyyden komentaja Moriya Setsujille.
1944
Nowaki suojasi 4. tammikuuta 1944 Atagon Jokosukasta Trukille, jonne ne saapuivat 9. tammikuuta. Alus suojasi 19.–22. tammikuuta Kokuyomarun Rabauliin, josta se suojasi 24.–25. tammikuuta joukkojenkuljetussaattuetta Lorengauhun Manauksella. Alus lähti vielä samana päivänä Lorengausta ja se liittyi Kokuyomarun suojaukseen Kaviengin edustalla, minkä jälkeen se suojasi aluksen matkan edelleen Trukille. Osasto saapui määränpäähänsä 28. tammikuuta.
Nowaki suojasi 30. tammikuuta – 12. helmikuuta saattueen Trukilta Rabauliin ja takaisin. Alus suojasi 17.–24. helmikuuta Katoria ja kuljetusalus Akagimarua Jokosukaan. Alus oli ainoa, joka selvisi Yhdysvaltain ilmavoimien hyökkäyksestä Trukille. Se liittyi Yamagumoon ja Asakamaruun, minkä jälkeen alukset matkasivat Jokosukaan. Alus suojasi 12. maaliskuuta – 1. huhtikuuta joukkojenkuljetussaattue Matsu No.2:ta Jokosukasta Saipanille ja takaisin. Aluksesta tuli 13. maaliskuuta saattueen ja 11. hävittäjälaivueen lippulaiva, kun se pelasti kontra-amiraali Takama Tamotsun uppoavalta Tatsutalta.
Nowaki suojasi 11.–16. toukokuuta Junyon, Hiyon ja Ryuhon Saekista Tawitawille, josta se suojasi 10.–12. kesäkuuta Yamaton ja Musashin Batjaan tukemaan Biakin joukkojensiirto-operaatioita. Alus lähti 13. kesäkuuta Batjasta saattaen amiraali Ugakin laivasto-osastoa, joka liittyi amiraali Ozawan laivastoon Filippiinienmerellä. Alus suojasi 19.–20. kesäkuuta amiraali Joshiman osasto B:tä Filippiinienmeren taistelussa.
Alus suojasi 23. lokakuuta amiraali Kuritan iskuosastoa. Se osallistui 25. lokakuuta 1944 Samarin saaren taisteluun, jossa se osallistui torpedohyökkäykseen Yhdysvaltain laivaston saattuetukialuksia vastaan ja avusti USS Johnstonin upottamisessa. Myöhemmin Nowaki pelasti eloonjääneet risteilijä Chikumalta ja upotti sen torpedoilla. Seuraavana päivänä Nowaki vaurioitui vakavasti Yhdysvaltain laivaston risteilijöiden tykkitulessa ja USS Owenin torpedot upottivat sen 120 kilometriä Legaspista kaakkoon. Aluksen mukana menehtyi koko sen miehistö sekä Chikumalta pelastetut.
Lofootit
Lentoliikenne
Harstad-Narvik-lentoasemalta on lentoja Tromssaan ja Bodøhön, sekä päivittäin suoria yhteyksiä Osloon ja Trondheimiin. Sieltä on myös tilauslentoja Etelä-Eurooppaan ja Kanariansaarille. Leknesin lentoasemalta on lentoja Osloon ja joihinkin Nordlandin läänin kuntiin ja kaupunkeihin. Svolværin lentoasemalta on lentoja Bodøhön ja Leknesiin.
Väestö
Lofoottien väestö jakaantuu kuuteen kuntaan: Vågan, Vestvågøy, Flakstad, Moskenes, Værøy ja Røst. Vuonna 2022 kuntien asukasmäärä oli yhteensä 24 635. Vestvågøyn asukasmäärä oli kunnista suurin, 11 566. Lisäksi Våganissa asui 9 724, Flakstadissa 1 216, Moskenesissa 982, Værøyssä 678 ja Røstissä 469 ihmistä. Vuoden 2022 väestötiheys oli Våganissa 21, Vestvågøyssä 28, Flakstadissa 7, Moskenesissa 9, Værøyssä 36 ja Røstissä 47 asukasta / km². Asukkaiden määrä on viime vuosina hieman kasvanut Vestvågøyssä ja Våganissa. Esimerkiksi vuonna 2012 Vestvågøyssä asui 10 848 ja Våganissa 9 086 ihmistä. Flakstadissa, Moskenesissa, Værøyssä ja Røstissä määrä on vähentynyt. Vastaavasti vuoden 2012 väkiluku oli Flakstadissa 1 383, Moskenesissa 1 116, Værøyssä 751 ja Røstissä 595.
Vapaa-ajan aktiviteetit
Lofootit tarjoavat monia erilaisia vapaa-ajan aktiviteetteja, kuten kallio- ja vuorikiipeilyä, pyöräilyä ja golfaamista. Kesäisin Lofooteilla on valoisaa kellon ympäri. Kallio- ja vuorikiipeilyä harrastetaan pääasiassa Austvågøyassa ja Moskenesøyassa, kun taas pyöräreitti kulkee Å:sta läpi Fiskebølin. Tie on osittain julkinen, mutta liikenne ei ole vilkasta, tosin heinäkuussa liikkeellä saattaa olla useitakin asuntoautoja.
Keskiaikaisen Vágar-kylän paikalla, nykyisessä Kabelvågissa, sijaitsee Lofotmuseet -museo. Museon päärakennus on vuonna 1815 rakennettu entinen kartano, joka on perua ajalta, jolloin Caspar Lorch oli kyseisen kalastajakylän omistaja. Lähellä museota sijaitsevat akvaario Lofotakvariet sekä taidegalleria Galleri Espolin.
Lofotr Vikingmuseum -museo järjestää vuosittain viisi päivää kestävän Lofotr Vikingfestival -festivaalitapahtuman, jonka teemana on viikinkiaikainen historia. Tapahtuma järjestettiin ensimmäistä kertaa vuonna 2004.
Vicious Circle
Vicious Circle voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Bob Dylan’s Greatest Hits Vol. II
Bob Dylan's Greatest Hits Vol. II (More Bob Dylan Greatest Hits Manner-Euroopan julkaisuissa) on Bob Dylanin kokoelmalevy (tupla) vuodelta 1971. Kaikki kappaleet ovat Dylanin kirjoittamia.
Pohjois-Amerikan koillisen metsäalueen intiaanit
thumb|[[Menomineet pyytämässä lohta lyhtyjen valossa yöllä, Paul Kanen maalaus 1800-luvulta.]] Pohjois-Amerikan koillisen metsäalueen intiaanit olivat Suurten järvien ympäristössä ja vastaavilla leveyksillä Atlantin rannikoille eläneitä intiaaneja. Nämä intiaanit olivat kieleltään, elinkeinoiltaan ja kulttuuriltaan moninaisia. Etelässä maanviljely oli synnyttänyt suuria päällikkökuntia, kuten irokeesien liiton. Pohjoisessa oli micmacien tyyppisiä vuodenaikojen mukaan kierteleviä metsästäjä-keräilijöitä. Asuntona oli tuohella, kaislamatoilla tms. peitetty wigwam, joka saattoi olla muun muassa kupumainen, kartiomainen tai pitkänomainen tynnyri- tai satulakattoinen. Chippewat tunnetaan parhaiten tuohikanooteistaan, menominet vedessä kasvavan intiaaniriisin keruusta ja koko alue vaahterasokerista, josta intiaanit tekivät siirappia. Koillinen metsäalue rajoittui pohjoisessa subarktiseen alueeseen, etelässä kaakkoiseen metsään ja lännessä preeriaan. Englantilaiset ja ranskalaiset asettuivat tänne jo 1500-luvulta alkaen. Eurooppalaisten tulo vaikutti hyvin tuhoisasti moniin koillisalueiden heimoihin. Monien heimojen väki väheni intiaanisodissa, nälän ja kulkutautien takia. Esimerkiksi pequot-kansa tuhoutui Englannin siirtokuntia ja heidän intiaaniliittolaisia vastaan käydyssä sodassa. Pequot-sotureita surmattiin armotta, vietiin orjuuteen Bermudalle ja jäljelle jääneet hajaantuivat muihin heimoihin. Laajemmin koillisalueen intiaaneja pakeni tai siirrettiin länteen.
Koillisalue on lähinnä kulttuuria, ei kieltä kuvaava alue. Kielellisesti koillisalueen intiaanit jakautuivat lähinnä algonkinien, irokeesien ja siouxien sukuisiin kansoihin. Koillisalue kuului laajempaan itäiseen metsäalueeseen. Maanviljely oli peruselinkeino lukuun ottamatta aivan pohjoista, ja kaikki metsästivät ja keräilivät ainakin jossain määrin, mutta varsinkin koillisella alueella intiaanien kulttuurierot olivat suuria. Kanadan kaakkoisosan ja Yhdysvaltain koillisalueen intiaanit asuivat Suuria järviä ympäröivällä laajalla Atlantilta Mississippin haaroille Wisconsiniin ja Illinoisiin ulottuvalla alueella.
Pohjois–eteläsuunnassa koillisalue ulottui hieman Saint Lawrence-joen ja Suurten järvien pohjoispuolelle sen sivuhaaroihin ja etelässä Oklahoma-joelle ja Marylandin ja Kentuckyn leveyksille. Alue oli melko järvistä ja jokista. Seutu oli ennen eurooppalaisten tuloa hyvin metsäistä. Pohjois-Amerikan koillisalueen intiaaneja kutsutaan myös nimillä pohjoisvaltioiden intiaanit, suuren metsän intiaanit, pohjoiset metsäintiaanit, itäiset metsäintiaanit, koillisalue Alueen algonkinit jaetaan alueella itäisiin ja läntisiin, itäisiä olivat muun muassa rannikon micmacit ja läntisempiä keski-algonkinit, joita olivat muun muassa chippewat.
Koillisalueella asui 1600-luvun alussa ehkä noin 0,25 miljoonaa intiaania. Koillisalueen heimojen väestömäärät olivat melko pieniä vuonna 1700. Vuonna 2020 julkaistun tutkimuksen mukaan intiaanien vaikutus ympäristöön Uuden-Englannin rannikkoalueella oli minimaalinen noin vuotta, kunnes eurooppalaiset saapuivat Pohjois-Amerikkaan.
Ilmasto ja elinkeinot
Ilmasto on etelässä lämpimänlauhkea, pohjoisosassa maissi ei kasva, koska kasvukausi on niin lyhyt. Eteläisten algonkinien ja irokeesien kulttuuri muistutti paljon etelävaltioiden intiaanien viljelyyn pohjautuvaa elämäntapaa. Maissin lisäksi viljeltiin papua, kurpitsaa ja auringonkukkaa. Auringonkukkaa viljeltiin ehkä ensiksi juuri Ohiojoelle eli alueen eteläisimmässä osassa. Tupakkaa viljeltiin miltei kaikkialla. Metsästys oli tärkeämpi elinkeino kuin etelässä, ja irokeesitkin hajautuivat syksyllä metsästämään valkohäntäpeuraa, vapitihirviä, kalkkunaa, ja muuttokyyhkyä. Lännessä metsästettiin lisäksi biisonia, pohjoisessa hirveä. Atlantin rannikoilla kalastettiin lohta, turskaa, makrilleja|makrillia ja seitiä, ja suurilla järvillä sampea, siikaa ja lohikala Christivomer namaycushia. Rannikoilla keräiltiin nilviäisiä ja äyriäisiä eli simpukoita, rapuja jne. Marjat, pähkinät ja syötävät juuret kerättiin, ja ainakin irokeesit tiettävästi sienestivätkin. Suurten järvien yläosissa ja Mississippin latvoilla kerättiin intiaaniriisiksi kutsuttua ravitsevaa vesikasvia, joka oli menominien pääasiallinen ravinnonlähde, mutta joka kasvoi koko koillisalueella luonnonvaraisena. Koko alueella sokerivaahterasta valutettiin mahlaa, jotta siitä voitaisi keittää vaahterasiirappia.
Mutta pohjoisessa viljely saattoi olla vähäisempää, vain tupakan viljelyä. Maissin viljelyn pohjoisraja kulki Yläjärven etelärannoilta Halifaxin seuduille. Siellä metsästys ja kalastus sekä keräily olivat olennaisen tärkeitä elinkeinoja. Pohjoisessa yhteiskunta oli hajanaisten metsästäjäryhmien vuotuista liikehdintää, etelässä oli suuria päällikkökuntia ja alkeellisia "valtioita", ja siellä maanviljelyn merkitys oli suuri. Maanviljely oli lähinnä puutarhaviljelyä. Uusi pelto raivattiin kaskeamalla, käytettiin kuokkaa, istuttamiseen keppiä ja naiset viljelivät. Kauppaa esiintyi vain jonkin verran. Suurten järvien ojibwayt myivät kuparia, jonka tuotanto alueella alkoi tuhansia vuosia sitten.
Asumukset
thumb|Irokeesien pitkätalo.
Saint Lawrencen alangolla vallitsi irokeesiliitto. Irokeesien kulttuuri oli melko mutkikas pitkine tuohisine taloineen, linnoitettuine kylineen ja päällikköineen. Maata viljelevät etelän angonkinit asuivat suurissa paaluaidoin ympäröidyissä jopa tuhansien asukkaiden kylissä. Wigwami oli riu'uista tehty ristikko, jonka päällä kateaineena puunkuorta, kaislamattoja, tuohta tai muuta kasviainesta. Kaakkoisten algonkinien wigwam oli irokeesien pitkätalon tyyppinen mutta pienempi. Pohjoisten algonkinien maja oli lännessä kupoli, idässä kartiomainen kota. Yhdysvaltain alueella suurilla järvillä ja Ohiojoen seuduilla kesäwigwam oli suorakaidemainen, satulakattoinen eli muodoltaan eurooppalaista taloa muistuttava, ja talviwigwam kupolimainen puunkuorella tai kaislamatolla katettu. Tyypillisiä pohjoisalueen intiaaneja olivat chippewat, jotka tekivät tuohikanootteja.
Päänahan nylkeminen, sotaisuus ja kidutukset
Koillisalueen intiaanit olivat yleensä sotaisia ja kävivät pieniä kahakoita keskenään muun muassa verikostoista, kunniasta ja joskus pyyntimaistakin. Naiset ja lapset adoptoitiin heimoon, mutta yleensä miehet surmattiin kiduttamalla paaluun sidottuna, joskus otettiin päänahka mutta ei henki. Päänahan ottaminen ja kidutus olivat alussa vain irokeesien ja huronien rituaalisia tapoja, jotka olivat levinneet etelästä ennen eurooppalaistan tuloa. 1600-luvulla kidutus ja skalpeeraus levisivät myös angonkineille, joilla oli aiemmin tapana ottaa voitonmerkiksi koko vihollisen pää.
Eurooppalaisten ajan alku
Eurooppalaiset perustivat siirtokuntia alueen rannikolle 1600-luvun kahtena ensimmäisenä vuosikymmenenä. Alussa siirtokunnat olivat niin heikoilla, että ystävällismieliset intiaanit auttoivat pysymään valkoisia hengissä. Kun siirtolaisia tuli yhä enemmän 1600-luvun edetessä, valkoiset ajautuivat sotiin heimon toisensa jälkeen, monestikin joidenkin intiaaniliittolaisten auttamana. Alussa ainakin Virginian siirtokunnan ja powhatanien välit olivat vaihtelevia, pieniä kahakoita sattui mutta suuri sota vältettiin muun muassa intiaaninainen Pocahontasin ja tämän isän Powhatanin ansiosta. Kun valkoisia siirtolaisia alkoi noin vuoden 1620 jälkeen tulla enenevissä määrin, intiaanit aloittivat sodat valkoisia vastaan muun muassa Virginiassa.
Sota voimisti sissisodassa ryöstösaalista saaneiden Ranskan puolella taistelleiden intiaanien itseluottamusta, ja he helusivat kostaa Englannille tappionsa. Tällöin intiaanipäällikkö Pontiacin johdolla alkoi vuonna 1763 Pontiacin sota, jossa intiaanit alussa kukistivat viekkaudella monia englantilaisten linnakkeita. Jälleen kerran intiaanit tuhosivat englantilaisten rajaseutua pahoin. Shawneet sotivat Lordi Dunmoren sodan englantilaisia vastaan 1774. Vuonna 1777 Yhdysvaltain vapaussodassa suurin osa koillisista intiaaneista tuki kuitenkin Englantia, mutta melkoinen osa kuitenkin Yhdysvaltoja. George C. Clark onnistui vuosien 1780 ja 1782 sotaretkillään rauhoittamaan Ohiojoen pohjoispuolta menestyneillä sotaretkillään, mutta intiaanit jatkoivat yhä sissisotaansa johon liittyi ryöstelyä. Yhdysvaltain valta levittäytyi koko koillisalueelle 1700-luvun parina viimeisenä vuosikymmenenä.
Shawneet sotivat Kentuckyssä vuoden 1786 tienoilla, jolloin muiden alueen heimojen sotainto oli laantunut. Intiaanit voittivat Yhdysvaltain armeijan Ohiojoen seuduilla kaksi kertaa, vuosina 1790 ja 1791. Mutta vuonna 1795 prikaatinkenraali Anthony Wayne voitti metsäsotaan koulutettujen joukkojensa avulla shawneepäällikkä Sinitakin johtamat soturit. Ohion tappiot synnyttivät pohjoiseen Tecumsehin ja hänen veljensä, pappisjohtaja Tenskwatawan johtaman liittokunnan, jolle Kanadan englantilaiset antoivat aseita. Kahakat alkoivat 1810, valkoiset voittivat Tenskwatawan 1811. 1812 alkoi Englannin ja Yhdysvaltain välinen sota, jossa monet intiaanit tukivat Kanadan englantilaisia. Sota jatkui vuoteen 1814, minkä jälkeen koillisalueella tehtiin vain sacien vuonna 1832 aloittama intiaanikapina. Nyt amerikkalaiset häätivät alueen intiaanit Mississippin länsipuolelle, missä käytiin myöhemmän tasankojen intiaanisodat. Lännessä intiaanit alkoivat viettää preeriaintiaanien tyyppistä liikkuvaa biisoninmetsästys- ja tiipiiasumiselämää hevosella ratsastaen. Vuonna 1860 valkoiset kokosivat suurimman osan itäisen alueen intiaaneista Oklahoman reservaattiin.
Aluejako
Koillisalue on niin laaja, että se voidaan jakaa kolmeen suuralueeseen
K. J. W. Unonius
Karl Johan Wilhelm Unonius (12. toukokuuta 1840 Loviisa – 10. lokakuuta 1910 Helsinki) oli suomalainen lyseon lehtori ja oppikirjojen tekijä.
Unoniuksen vanhemmat olivat kapteeni Adolf Wilhelm Unonius ja Maria Charlotta Simplicia Barck. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan kymnaasista 1860 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1864 sekä opettajakandidaatiksi 1867.
Unonius oli Helsingin ruotsalaisen normaalilyseon luonnonhistorian ja kaunokirjoituksen lehtorina vuodesta 1874 lähtien.
Unonius oli naimisissa vuodesta 1868 Fanny Wilhelmina Deckerin kanssa. Deckerin sisar oli laulajatar Thèrese Hahl ja veli arkkitehti Theodor Decker.
Jappervokki
Jappervokki (Jabberwocky, 1977) on Monty Pythonin animaattorin Terry Gilliamin ohjaama, keskiajalle sijoittuva komediaelokuva. Michael Palin esittää nuorta tynnyrintekijää, joka isänsä kuoleman jälkeen ajautuu slapstick-tyylisten, epäonnisten sattumusten kautta jahtaamaan lohikäärmettä. Elokuva on nimetty Lewis Carrollin tunnetun runon Jabberwocky (suom. "Pekoraali") mukaan. Carrollin vaikutus on vähäistä: runosta lausutaan otteita, ja hirviö muistuttaa John Tennielin piirrosta.
Kriitikot ja yleisö eivät lämmenneet Jappervokille, joka oli Gilliamin ensimmäinen ohjaustyö, mutta siitä on sittemmin tullut jonkinasteinen kulttielokuva. Gilliam vakiinnutti jo Jappervokissa tunnusomaisen visuaalisen tyylinsä ja synkän huumorinsa.
Elokuva muistuttaa lavastukseltaan ja komediatyyliltään Monty Pythonin hullua maailmaa, jonka parissa Gilliam oli myös työskennellyt. Palinin ohella elokuvassa esiintyivät myös Monty Pythonin Terry Jones sekä komediaryhmän työssä huomattavasti mukana ollut Neil Innes. Jappervokki vaikuttaakin vahvasti pythonmaiselta, ja monet kohtaukset (esimerkiksi piiloleikkiturnajaiset) muistuttavat vahvasti Hullun maailman kohtauksia. Amerikan-ensi-iltaa varten elokuvaa mainostettiin alkujaan Monty Pythonin Jappervokkina (Monty Python's Jabberwocky), mutta Gilliamin vastustuksen vuoksi siitä luovuttiin.
Tor Lundsten
Tor Erik Lundsten (16. helmikuuta 1926 Turku – 29. marraskuuta 1970 Turku) oli suomalainen kilpasoutaja.
Lundsten edusti Suomea Helsingin 1952 olympialaisissa kahdeksikkojen soudussa. Joukkue jäi alkuerässään viidenneksi ja karsiutui. Kotimaassaan hän edusti Turun Yliopiston Soutajia.
Koulutukseltaan Lundsten oli diplomi-insinööri.
Arnold Green
Arnold Green (30. elokuuta 1920 Riika, Latvia – 4. marraskuuta 2011) oli virolainen kommunistipoliitikko, Viron SNT:n moninkertainen ministeri ja urheiluvaikuttaja.
Neuvostoliiton ja puna-armeijan palvelija
Greenin perhe muutti pian hänen syntymänsä jälkeen Viron Rakvereen, jonka kymnaasista valmistui ylioppilaaksi keväällä 1940. Ennen ylioppilaaksi valmistumistaan Green vieraili innokkaana urheilumiehenä vuonna 1938 hiihtokursseilla Suomen urheiluopistossa Vierumäellä. Kesäkuun 17. päivänä 1940 Neuvostoliiton puna-armeija miehitti Viron ja Arnold Green liittyi Viron kommunistiseen puolueeseen, josta oli tehty neuvostomiehityksen poliittisen hallinnon eli Viron neuvostotasavallan alueella toimiva Neuvostoliiton kommunistisen puolueen osasto. Komsomolin Viron neuvostotasavallan osaston, Viron Komsomolin organisaattorina Green toimi 1940–1941, jolloin hän myös opiskeli Tallinnan jalkaväkikoulussa politrukiksi.
Arnold Green opiskeli toimittajaksi NKP:n keskuskomitean korkeimmassa puoluekoulussa Moskovassa 1947–1950 ja oli sen jälkeen Viron kommunistipuolueen pää-äänenkannattajan Rahva Häälen päätoimittajana vuoteen 1953.
Viron neuvostotasavallan ministerineuvoston puheenjohtajan, pääministerin sijaisena Green toimi 1953–1958 ja 1960–1984. Opetusministerinä hän oli 1958–1960 ja tuli ulkoministeriksi 1962 ensin sivutoimisena ja vuodet 1984–1990 varsinaisena. Vaikka Viron ulkoministeriö oli vain neuvostopropagandan keksimä virasto, Arnold Green onnistui lähettämään ”Viron neuvostotasavallan edustajia” Länsi-Saksaan, Britanniaan, Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Vuoden 1969 laulujuhlissa juhlien silloisena johtajana Arnold Green oli pannut puheeseensa sanat "Eestin kansan laulujuhla". Sen seurauksena hänet erotettiin laulujuhlien johtajan tehtävästä.
Urheilujohtaja
Green johti Viron neuvostotasavallan painifederaatiota 1960–1966 sekä oli yksi Neuvostoliiton olympiajoukkueen johtajista Münchenin ja Montrealin olympiakisojen purjehduskilpailuissa Kielissä 1972 ja Kingstonissa 1976. Hän johti myös XXII olympiadin kisojen 1980 purjehdusten järjestelyjä Tallinnassa ja toimi samalla Moskovan kisojen järjestelytoimikunnan varapuheenjohtajana. Viron neuvostotasavallan hiihtourheilufederaation puheenjohtajana Arnold Green oli 1985–1991.
Green toimi Viron olympiakomitean puheenjohtajana 1989–1997 ja Viron hiihtoliiton puheenjohtajana 1991–1993. Hän johti Viron olympiajoukkuetta Albertvillessä ja Barcelonassa 1992 sekä Lillehammerissa 1994 ja Atlantassa 1996.
Kansainvälinen olympiakomitea palkitsi Arnold Greenin Olympiakunniamerkillä 2001. Viron olympiakomitea nimitti Greenin kunniapuheenjohtajakseen 2002.
Käkkälöjoki
Käkkälöjoki on noin 65 kilometrin mittainen erämaajoki, joka sijaitsee pääosin Pöyrisjärven erämaa-alueella. Se kiertää Suomen puolella aivan Norjan rajalta Enontekiön kunnan itärajaa myötäillen ja sitten länteen kääntyen Kalmakaltion asutuksen kautta Nunnasen ja Peltovuoman kylien pohjoispuolelta lopulta Ounasjokeen. Sen merkittäviä sivujokia ovat Aitenjoki, Suukisjoki ja Iittämänjoki.
Joki soveltuu hyvin melontaan ja kalastukseen. Tosin alue on suositeltava laajuutensa ja vaikeakulkuisuutensakin vuoksi matkailijoista mieluummin kokeneille; joessa on myös merkittäviä koskia. Alueen ynmpäristössä on merkittäviä suojelualueita kuten Puljun erämaa-alue ja Lemmenjoen kansallispuisto Inarin kunnan puolella, Saaravuoman-Kuoskisenvuoman soidensuojelualue sekä Norjan puolella Övre Anarjokkan kansallispuisto. Kalastus on kielletty taimenen rauhoitusaikana, mutta kesäkaudella sitä ja harria sekä haukea saa pyytää niiltä alueilta, jota lupa koskee.
Mommilanjärven soutelu
Mommilanjärven soutelu on yksi Suomen suurimmista vuosittaisista soututapahtumista. Tapahtuma järjestetään aina perinteisesti heinäkuun kolmantena lauantaina. Vuonna 2009 se järjestettiin 20. kerran, ja soutajia oli mukana ennätykselliset 1210.
Soutelu järjestetään Hausjärvellä Haminankylässä. Soutustadionin paikalla sijaitsi aikoinaan Saidanlahden saha joka lopetti toimintansa 1983.
Dvirkivštšyna
thumb|90px|Dvirkivštšynan vaakuna. Dvirkivštšyna on kylä Ukrainan Kiovan alueen Boryspilin piirissä (kesään 2020 saakka Jahotynin piirissä), noin 110 kilometriä Kiovasta, ja noin 7 kilometriä Jahotynin kaupungista itään.
Tunnettuja dvirkivštšynalaisia
Dvirkivštšynassa on syntynyt jalkapalloilija Andri Ševtšenko.
Western
Western eli lännenkertomus on klassinen elokuvan, kirjallisuuden, sarjakuvan ja osin myös musiikin genre, joka esittää romantisoituja tarinoita Yhdysvaltain lännestä eli alueesta Mississippijoesta länteen.
Westernin tyypillisiä hahmoja ovat seriffit, cowboyt, intiaanit, junarosvot, pankkiryöstäjät, korttihuijarit ja revolverisankarit. Usein tarinoiden taustalla on lännen asuttaminen, rautateiden rakentaminen ja sivistyneen maailman hidas tunkeutuminen käymättömille ja kesyttömille korpimaille.
Lännenelokuva kertoo villistä lännestä eli Yhdysvaltain läntisen puolen rauhattomista ja väkivaltaisista seuduista 1800-luvun jälkipuoliskolla. Lännenkirjallisuus on vaihtelevampaa ja kuvaa usein villiä länttä edeltävää pioneeriaikaa.
Lännenkirjallisuus
Lännenkirjallisuus käsittelee Yhdysvaltain villiä länttä eli maan läntisten osien kuten Arizonan, New Mexicon, Kansasin, Oklahoman ja Texasin pioneeriaikaa, erityisesti 1700-luvun viimeisiä vuosia. Tyylilajille on yleensä ominaista romantisointi ja sankarillistaminen sekä rajattoman vapauden illuusio.
Lännenkirjallisuutta kirjoitettiin runsaasti jo 1840-lukuun mennessä. Vuosisadan alun varhaisista, klassisista lännenkirjailijoista tunnetuin on James Fenimore Cooper. Ensimmäisen suuren lännensankarin Daniel Boonen seikkailuista kirjoitettiin useita elämäkerrallisia teoksia. Hänen vaiheensa saavuttivat myyttiset mitat, ja hänestä tuli myöhempien lännenkirjojen sankarimalli. Boonea seuranneita kuuluisia lännentarinoiden sankareita olivat esimerkiksi Davy Crockett, Kit Carson, Buffalo Bill ja Billy the Kid.
Kun villin lännen aikakausi päättyi 1890-luvulla, lännenkirjailijat saattoivat alkaa kirjoittaa vapaammin, sillä heitä ei enää kahlinnut lähellä olevan todellisuuden paino. Cowboysta tuli lännenkirjallisuuden tärkein hahmo. Syntyi niin sanotun vakavan lännenkirjallisuuden laji, jossa käsitellään sivilisaation ja erämaan välistä ristiriitaa. Toisaalta pulp-lehdet julkaisivat 1910-luvulta 1950-luvulle suuren määrän hyvin suosittua mutta kertakäyttöistä lännenkirjallisuutta, jossa kuvattiin rajuja seikkailuja ja väkivaltaisia fantasioita. 1900-luvun alkupuoliskon suosituimpia lännenkirjailijoita olivat esimerkiksi Zane Grey, jonka kirjoista on tehty yli 110 lännenelokuvaa, sekä Clarence Mulford ja Max Brand. Osa pulp-kirjallisuudesta oli myös laadukasta, ja klassikon asemaan on nostettu esimerkiksi Walt Coburn ja Frank Gruber. Myös Edgar Rice Burroughsin laajaan tuotantoon mahtuu joitain lännentarinoita.
Toisen maailmansodan jälkeen pulp-kirjojen suosio laski ja lännentarinat siirtyivät pokkareihin. Samalla lännenkirjallisuudesta tuli synkempää ja realistisempaa, ja joissain tarinoissa esiintyy yhteiskuntakritiikkiä. Kyynisten spagettiwestern-elokuvien vaikutuksesta lännenkirjallisuuteen tuli 1960-luvulla lisää väkivaltaa ja seksiä. Myös länkkäriparodioita alkoi ilmestyä, ja lännenmyytit kohtasivat kriittistä käsittelyä. 1980- ja 1990-luvulla lännenkirjallisuuden suosio oli laskussa. 1990-luvun lopun lännenkirjallisuudessa näkyvät nykyajan poliittisen korrektiuden vaatimukset etnisiin vähemmistöihin suhtautumisessa.
Zane Greyn ohella suosituimpia lännenkirjailijoita oli yhdysvaltalainen Louis L’Amour. Suomeksi on julkaistu noin 70 hänen kirjaansa. 1950–1990-luvuilla Suomessa ilmestyi lukuisia lännenlukemistoja (eng. western pulp magazines), joista tunnetuimpia olivat Colt, Colorado ja Lännensarja. Lehdissä julkaistiin useiden eri kirjoittajien teoksia. Esimerkiksi australialaiset Desmond Robert Dunn ja Paul Wheelahan kirjoittivat useilla salanimillä satoja lännenkertomuksia. Saksalaisista lännenkirjailijoista erityisen tuottelias oli Gert Fritz Unger. Yhdysvaltalaisista kioskilänkkäreiden kirjoittajista merkittäviä olivat Lewis B. Patten ja Elmer Kelton. Hyvin suosittu oli myös norjalaisen Louis Mastersonin (oik. Kjell Hallbing) luoma Morgan Kane -kirjasarja.
Lännenelokuva
Lännenelokuvan yleisen määritelmän mukaan lännenelokuva sijoittuu vuosiin 1840–1900, ja se tapahtuu tietyllä maantieteellisellä alueella, yleensä Mississippistä länteen.
Lännenelokuvia tehtiin runsaasti jo mykkäelokuvien ajalla. D. W. Griffith ohjasi sarjan suosittuja lännenelokuvia 1910-luvulla, ja näyttelijöistä suosioon nousivat Bronco Billy Anderson, William S. Hart ja Tom Mix. Suurin osa 1920-luvulta 1940-luvulle tehdyistä lännenelokuvista olivat halpatuotantoja ja juoneltaan kaavamaisia. Ensimmäinen eeppinen lännenelokuva äänielokuvan ajalta on Raoul Walshin Suuri lännen tie (1930), jota seurasivat esimerkiksi Cimarron (1931), Ei mikään enkeli (1939) sekä John Fordin Hyökkäys erämaassa (1939), jonka pääosassa on useiden lännenelokuvien päätähti John Wayne. 1930-luvulta 1950-luvulle suosittu lännenelokuvien hahmo oli "laulava cowboy", jota esittivät esimerkiksi Gene Autry, Tex Ritter ja Roy Rogers.
Eeppisen lännenelokuvan kultakautta olivat 1940- ja 1950-luvut. Silloin merkittävät ohjaajat kuten John Ford, Howard Hawks, Michael Curtiz, Fritz Lang, William A. Wellman ja King Vidor ohjasivat useita laadukkaita lännenelokuvia, joissa näkyvät laaja taiteellinen itseilmaisu ja aiempaa vahvempi historiallinen realismi. 1950-luvun lännenelokuvissa käsitellään hienostuneella otteella monenlaisia teemoja, ja niiden päähahmot ovat aiempaa moniulotteisempia. 1960-luvulla psykologian ja motivaation korostaminen jatkuivat lännenelokuvassa, mutta siihen tuli myös suorasti kuvattua väkivaltaa. Menestyneimpiä italialaisten elokuvatudioiden 1960-luvulla tuottamia niin sanottuja spagettiwesterneitä ovat Sergio Leonen ohjaamat ja Clint Eastwoodin tähdittämät elokuvat. 1970-luvulla lännenelokuvissa alettiin nähdä intiaaneihin aiempaa enemmän myötätuntoisesti suhtautuvia tarinoita, kuten Arthur Pennin Pieni suuri mies (1970).
Aloísio Lorscheider
thumb|right|Aloísio Lorscheider Aloísio Leo Arlindo Lorscheider (8. lokakuuta 1924 – 23. joulukuuta 2007) oli brasilialainen katolinen pappi, josta tehtiin yksi kardinaaleista 24. toukokuuta 1976. Hän osallistui uuden paavin valintaan vuonna 1978, mutta ei enää vuonna 2005, jolloin hän oli jo ylittänyt 80 vuoden iän.
Rio Grande do Sulin osavaltiossa syntynyt Lorscheider sai pappisvihkimyksensä 22. elokuuta 1948. Hän eli 83-vuotiaaksi.
Western
Lännenelokuva
Lännenelokuvien suosio oli laskenut 1970-luvulle tultaessa, ja 1980-luvulla niitä ei Yhdysvalloissa enää tuotettu juuri lainkaan. Lännenelokuvien tilalle olivat tulleet avaruuselokuvat, joissa onkin paljon lännenelokuvien elementtejä. Harvoja 1900-luvun lopun menestyneitä lännenelokuvia olivat Tanssii susien kanssa (1990) ja Armoton (1992).
Lännenelokuva on lajityyppi, ja sen määritelmään on luettu myös elokuvia, jotka eivät sijoitu länteen – kuten Suomessa Villi Pohjola -elokuvat.
Itäwesternit
Lännenelokuvia tuotettiin myös sosialistisissa maissa. Näitä kuvailevia termejä ovat muun muassa osternit, derkkuwesternit, punaiset westernit ja unkarilaisten lännenelokuvien kohdalla gulassiwesternit. Tšekkoslovakiassa Oldřich Lipský parodioi vuonna 1964 lännenelokuvia musiikkikomediallaan Limonádový Joe. Itä-Saksassa DEFA tuotti toistakymmentä lännenelokuvaa, joiden ideologisena painotuksena oli kuvata intiaanit sorron ja kolonialismin kohteina. Etenkin Neuvostoliiton alueella tuotettiin lännenelokuviksi luettavia teoksia, joissa tapahtumat sijoitettiin maan Aasian puoleisiin osiin. Tunnetuimpia on Vladimir Motylin ohjaama Aavikon laki vuodelta 1970.
Television lännensarja
Television lännensarjat olivat Yhdysvalloissa suosittuja 1950-luvun lopulta 1960-luvulle. Menestyneimpiä lännensarjoja olivat esimerkiksi Gunsmoke, Bonanza ja The Big Valley.
Lännensarjakuva
Tunnettuja lännensarjakuvia ovat esimerkiksi:
Alvar Aalto
Hugo Alvar Henrik Aalto oli suomalainen arkkitehti, muotoilija ja akateemikko. Hän on 1950-luvun lopulta lähtien kansallisesti ja kansainvälisesti tunnettu mestari ja arkkitehtuurin modernismin yhteydessä mainittuja merkittäviä nimiä. Aallon lukuisiin suunnittelutöihin kuuluu rakennuksia Suomen lisäksi muualla Euroopassa ja Yhdysvalloissa.
Aalto oli saanut tuotantoonsa vaikutteita paitsi suomalaisesta luonnosta ja perinteestä, myös arkkitehtuurin historiasta. Hänen töistään mainitaan usein muun muassa Paimion parantola, Finlandia-talo, Säynätsalon kunnantalo ja Teknillisen korkeakoulun rakennukset. Hän oli myös tunnettu kiinteästä yhteistyöstään Ahlströmin perheen kanssa, ja tuloksena yhteistyöstä syntyi tehdaspaikkakuntien yleiskaavoja ja asemakaavoja sekä työntekijöiden asuntoja ja yksittäisiä rakennuksia. Aalto kuului myös Artekin sekä Nykytaide ry:n perustajiin. Hänet tunnetaan myös Aino Marsio-Aallon ja Elissa Aallon puolisona.
Nuoruus ja opiskelu
thumb|[[Jyväskylän yliopiston päärakennus on yksi Aallon lukuisista töistä Jyväskylässä.]] Alvar Aallon vanhemmat olivat suomenkielinen maanmittari Johan Aalto ja ruotsinkielinen postivirkailija Selly (Selma) Aalto (o.s. Hackstedt). Alvar oli viisivuotias, kun perhe muutti Kuortaneelta Jyväskylään. Johan Aalto osti talon Alajärven keskustasta Suomen sisällissodan jälkeen, jolloin myös Alvar muutti Alajärvelle ja oli siellä kirjoilla avioitumiseensa saakka 1925.
Aalto kirjoitti 1916 ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta ja lähti sen jälkeen opiskelemaan arkkitehtuuria Helsingin Teknilliseen korkeakouluun. Opiskelijatovereidensa tavoin Aalto otti osaa sisällissotaan. Sodan alkuvaiheessa hän osallistui Länkipohjan taisteluun ja loppuvaiheessa hän toimi Tampereen taistelussa tulkkina Ruotsalaisessa prikaatissa. Hän valmistui arkkitehdiksi vuonna 1921.
Teknillisessä korkeakoulussa Aaltoa opettivat muun muassa Armas Lindgren, Usko Nyström ja Carolus Lindberg. Vuosisadan vaihteen kansallisromantiikka välittyi Lindgrenin kautta. Aalto oli suosittu opiskelijayhteisössään, ja Carolus Lindbergin kautta hän tutustui taiteilijoihin Henry Ericssoniin ja Topi Vikstedtiin sekä lehtimies Arthur Sjöblomiin. Kirjallisen uransa Aalto aloitti kirjoittamalla Vikstedtin ja Sjöblomin Kerberos-lehteen, johon hän teki pakinoita. Myöhemmin uransa aikana Aalto keskittyi lähinnä ammattiinsa liittyviin aiheisiin.