cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keskinen Tuohisurma
Maantietoa
Järven pituus on 450 metriä, leveys 250 metriä ja sen pinta-ala on 6,4 hehtaaria. Se sijaitsee korkealla selänteellä, missä metsäalueet ja kalliopaljastumat vuorottelevat toisiaan. Järven itäpuolella sijaitsee laaja kallioalue, joka laskee jyrkkänä veteen. Järveen laskee neljä ojaa, joista merkittävin tuo Tuohisurmannevalta kuivatusvesiä. Suon lounaiskulmassa sijaitsee Ylinen Tuohisurma. Laskuoja lähteen järven koillispäästä ja se yhtyy 300 metrin jälkeen Alisen Tuohisurman kaakkoispuolelta siihen laskevaan ojaan. Keskellä järveä on 50 metriä pitkä kalliosaari. Etelässä sijaitsee Tuohisurmanneva, jonka ojia laskee järveen. Järven laskuoja lähtee sen koillispäästä ja laskee 500 metrin päässä Aliseen Tuohisurmaan. Järvien vedenpintojen korkeusero on noin 10 metriä. Veden laskennallinen viipymä järvessä on 29 vuorokautta. Rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä ja rannat ovat osin suota ja osin metsämaata. Järvi on autio, mutta sen luoteisrantaa sivuaa metsätie.
Vedenlaatu
Järven vedenlaatua tutkittiin talvella vuonna 2010. Järven vedenväri oli valuma-alueen yläpuolisten järvien tapaan ruskeaa ja se sisälsi runsaasti humusta. Tämä johtunee valuma-alueen suo- ja metsävaltaisuudesta. Vesi oli kuitenkin melko kirkasta. Soista johtuen veden happamuustaso oli alhainen, mutta se ei tutkimuksen mukaan laskenut alle pH 6,0, joka on ainakin ravuille kriittinen raja-arvo. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan oli välttävä. Vedessä olevia ravinteita oli vähän ja järveä voitiin luonehtia karuksi. Veden typpipitoisuus oli luontainen ja normaali. Fosforipitoisuus oli hyvällä tasolla, vaikka sen pitoisuus oli kesällä korkeampi kuin talvella. Silloin järven ravinnetaso nousi jopa lievästi rehevien järvien tasolle. Järven happitalous oli tutkimusajankohtana tyydyttävä. Pintavesissä happipitoisuus oli hyvä, mutta pohjan lähellä sen pitoisuus laski arvoon 2,1 mg/l. Happea myös kului korkean humuspitoisuuden vuoksi nopeasti. Happivajen aikana pintavedessä hapen kylläisyysaste oli 51% ja pohjan lähella 16%. Järvi soveltuu virkistykseen melko hyvin. Veden laatua heikensivät humusleima ja veden hapahko luonne.
Ašina
thumb|450px|Turkkilainen kaanikunta Ašina oli turkkilainen suku, joka hallitsi turkkilaisia kaanikuntia. He olivat snjabilaista eli mongolialaista alkuperää. ”Ašina” tarkoitti kunnioitettavaa sutta. Turkiksi susi on buri tai kaskir ja mongoliksi šono tai cino. "А"-etuliite tarkoittaa kunnioitusta kiinaksi. Kiinan kielen ulkopuolisilla alueilla arabilähteissä nimi kirjoitetaan šane [28]. Dynastian perustajaksi mainitaan Bumin (vanhempi sukuhaara) ja Istemi (nuorempi sukuhaara) kaanit. Valtaistuin periytyi seuraavasti: nuorempi veli peri vanhemmalta veljeltä ja veljenpoika häneltä. Suvun edustajat toimivat ylimpinä virkamiehinä jabgu, joka oli kaanin jälkeen korkea-arvoisin henkilö sekä valtaistuimen perijöinä tegin, šad, sotapäälliköinä (suibašiina) ja elteberina eli alistettujen heimojen päällikköinä.
Legenda Ašina-suvun alkuperästä
Kiinalaisessa Tanšu kronikassa Ašina-suvun alkuperästä kerrotaan seuraavaa: ”Tobastsien valloittaessa Pohjois-Kiinan saivat he valtaansa myös 500 Ašina-suvun perhettä. Nämä 500 perhettä olivat peräisin eri sukujen sekoituksista šensin alueen länsiosista, jonka hunnit ja snjabilaiset valloittivat kiinalaisilta 300-luvulla. Ašina-suku oli hunniruhtinas Muganjun alaisena Hesin alueella (Huanhen ja Nanšanin välillä). Vuonna 439 tobastsit voittivat hunnit ja liittivät Hesin Wein imperiumiin. ”Silloin Ašinan 500 perhettä pakeni zhuzhantsilaisten luo. He asettuivat Altai-vuorille ja kaivoivat rautaa zhuzhanilaisille.”
Ašina-suvun kaanit saattoivat olla toteemienpalvojia, mutta joka tapauksessa nimitys ”susi” oli turkkilaisille hyvin tärkeä 400-luvulla. Kiinalaisten lähteiden mukaan turkkilainen kaani ja susi olivat synonyymeja. Snjabilainen keisarinna mainitsi miehestään Šabolio-kaanista: ”Kaani on ominaisuuksiltaan kuin susi”. Ohjeet hyökkäykseen turkkilaisia vastaan olivat: ”Heitä vastaan pitää käyttää seuraavia menetelmiä: aja paimenet pakoon ja hyökkää susien kimppuun”. Turkkilaiset päälliköt pukivat ylleen susien kultaiset päät. Kahdessa turkkilaislegendassa kerrotaan turkkilaisten alkuperästä, että heidän esi-isänsä oli susinaaras. Kummassakaan legendassa ei mainita Ašina-suvun saapumisesta Hansusta. Sen vuoksi voi olettaa, että legendat ovat syntyneet Altai-vuoristossa kenties sen takia, että niiden avulla pystyttiin esittämään heidän oikeutensa johtavaan asemaan.
Ensimmäinen legenda on mielenkiintoinen sikälikin, että siinä mainitaan, että ”Sukuhaara laajeni Hunnun läntiseltä alueelta hyvin kauas länteen” eli siinä mainittiin hunni Attilan valtakunnasta. Tämän haaran naapurit tuhosivat niin tarkasti, että jäljellä jäi vain yksi kymmenvuotias poika, jolta viholliset hakkasivat irti kädet ja jalat sekä ruho viskattiin suolle. Siellä hän saattoi raskaaksi susinaaraan. Poika jäi vaivoin henkiin ja susinaaras juoksi Altai-vuoristoon, jossa se synnytti 10 poikaa. Näin suku lisääntyi hyvin nopeasti ja muutaman sukupolven kuluttua Arslan-šad (Asjan-še kiinaksi translitteroituna) lähti joukkoineen luolasta ja tunnusti itsensä zhuahanin kaanin vasalliksi. Näin ollen tämän legendan mukaan altailaiset turkit polveutuvat läntisistä hunneista, mutta eivät suoraan vaan myyttisen susinaaraan kautta. Jos lasketaan, että läntiset hunnit hävitettiin vuonna 468, niin turkkilaisten esiintyminen kansana jo vuonna 545 olisi varsin ihmeellistä, että he olisivat lisääntyneet niin nopeasti muutamassa sukupolvessa. Toisen legendan mukaan turkkilaiset periytyvät so-suvusta ja naarassudesta. So-suvun lähes kaikki jäsenet kuolivat legendan mukaan omaa tyhmyyttään, vaikka ei selitetä miten se tapahtui. Susinaaraalta jäi 4 lastenlasta. Ensimmäinen muuttui joutseneksi, toinen muutti Abu- ja Gjan-jokien välille Tsigu-nimisenä sekä kolmas ja neljäs muuttivat Tšue-joelle Etelä-Altaille. Tämän legendan on selvittänyt N. A. Aristov, joka vertasi So-legendaa So-suvun syntyyn kumandineilla (Pohjois-Altailainen heimo) Bie-joen varrella. Siinä ensimmäinen pojanpoika liittyi lebedinien heimoon (ku-kizhit) sekä toinen liittyi kirgiiseihin, jotka asuivat Abakan-joen ja Jenisein välillä. Vanhimman pojan pojanpoika oli ensimmäisen legendan Asjan-še. Siinä nämä legendat ovat yhteneväisiä.
Mongolian Altain alatasangolle muutti pakolaisina sellaisia heimoja, jotka pakenivat hunneja ja puhuivat muinaisturkkilaisia kieliä. Näihin asukkaisiin sulautuivat myös Ašina-suvun ruhtinaan soturit sekä rupesivat käyttämään heidän nimitystään ”turk” tai ”tjurkjut”. 1500 vuoden aikana sanan merkitys on muuttunut useita kertoja. 400-luvulla ”turk” tarkoitti leiriä (orda), joka oli Ašina-ruhtinaan ympärille ja 500–700-luvuilla se oli pieni kansa, joka puhui turkkia. Viereiset kansat puhuivat myös turkkia, mutta heitä ei nimitetty turkkilaisiksi. Arabit nimittivät kaikkia Keski-Aasian paimentolaisia turkkilaisiksi (kielestä ei mitään mainittu). Rašid-ad-Din rupesi erittelemään turkkilaisia ja mongoleja ilmeisesti kielen perusteella. Nykyään turkkilaiseksi määritellään kielen perusteella eikä siinä katsota, mitä etnistä alkuperää ihmiset olivat. Sen vuoksi onkin hyvä eritellä tuo alkuperäinen ryhmä eri nimellä ”tjurkjut” kuten heitä nimittivät zhuzhanilaiset ja kiinalaiset.
Huolimatta siitä mitä alkuperää ne alkuperäiset 500 perhettä olivatkaan, niin alussa heitä yhdisti Ašina-nimi. He puhuivat keskenään muinaismongolin kieltä siihen asti, kunnes he sotimalla pääsivät Kiinasta Altai-vuoristoon. He olivat runsaat 100 vuotta turkinkielisten seurassa ja sen vuoksi muuttivat keskinäisen kielensä myös mongolista turkiksi. Nämä 500 perhettä olivat kuin pisara turkkilaisten meressä, minkä vuoksi he sulautuivat paikallisiin nopeasti. Ilmeisesti he säilyttivät mongoliperinteestään vain titteleitään. Tämän vuoksi voi hyvin olettaa, että ”turk” ja ”tjurkjut” ovat olleet eri kansanryhmiä tarkoittavia. Nykyiset turkinsukuiset kansat (kazakit, kirgiisit, azerbaidžanilaiset yms) sekä muinaisen Turkkilaisen kaanikunnan tjurkjutit ovat täysin eri kansoja eikä niillä ole ollut juuri mitään yhteistä. Turkinsukuiset kielet ovat hyvin vanhoja, mutta tjurkjutit-kansa syntyi ilmeisesti 400-luvun lopulla eri pakolaisten ja paikallisten heimojen sekoituksena Altai-vuoriston metsäaroalueella. Kansojen sekoitus oli niin hyvä, että vuoteen 546 mennessä heitä kutsuttiin jo muinaisturkkilaiseksi kansaksi tai tjurkjuteiksi.
Turkkilaisen kaanikunnan itäosan hallitsijat
right|thumb|400px|[[Turkkilainen kaanikunta laajimmillaan noin vuonna 600 jaa.]]
Länsiturkkilaisen kaanikunnan kaanit
350px|thumb| Länsiturkkilainen kaanikunta mahtavimmillaan 610-630-luvuilla
Viemäriyhtiö
Viemäriyhtiö on kahden tai useamman henkilön tai yhteisön muodostama yhteenliittymä. Sen tarkoituksena on rakentaa ja käyttää yhteistä viemäriä, jota pitkin osakkaat johtavat jätevesiään tai maankuivatusvesiään. Käsite viemäriyhtiö ei viittaa mihinkään yrityslainsäädännön mukaiseen yhteenliittymään, vaan pelkästään vesilain mukaiseen yhteisöön. Viemäriyhtiö perustetaan yhteiseen viemäriin osallistuvien pitämässä kokouksessa. Viemäriyhtiötä koskevat asiat käsitellään ympäristölupavirastossa.
Säännökset viemäriyhtiöistä sisältyvät vesilain 10. lukuun (Suomen asetuskokoelma 264/1961), jota parhaillaan ollaan uudistamassa. Vesilakitoimikunnan mietintö (komiteamietintö 2004:2) ehdottaa viemärien sääntelyn siirtämistä ympäristönsuojelulakiin.
Bruno Baptista
Bruno Baptista (s. 24. maaliskuuta 1997 São Paulo) on brasilialainen autourheilija. Kaudella 2017 hän kilpaili GP3-sarjassa DAMS -tallissa.
Visalia
Visalia on yli 135 000 asukkaan kaupunki Tularen piirikunnassa, Kaliforniassa, Yhdysvalloissa.
Visalia on vanhin kaupunki San Franciscon ja Los Angelesin välillä, perustettu 1852 ja sai kaupunkioikeudet 1874.
Vuoden 2010 väestönlaskennassa kaupungissa oli 124 442 asukasta, arvio vuodelle 2017 oli noin 133 000. Asukkaista noin puolet on espanjalais- tai latinotaustaisia, 6% aasialaisia.
Kakhetin kuningaskunta
thumb|Kakhetin vaakuna prinssi [[Vakhuštin mukaan noin vuonna 1745.]] Kakhetin kuningaskunta oli valtio itäisessä Georgiassa myöhäiskeskiajalla ja uuden ajan alussa. Kuningaskunta sijaitsi pääosin nykyisen Kakhetin hallintoalueen alueella, ja sen pääkaupunkina toimi aluksi Gremi ja myöhemmin Telavi. Se syntyi Georgian kuningaskunnan hajotessa kolmeen osaan vuonna 1465 ja oli olemassa lyhyitä taukoja lukuun ottamatta vuoteen 1762, kun Kakheti ja viereinen Kartli yhdistyivät Bagrationi-dynastian kakhetilaisen haaran hallitsemaksi valtioksi. Suurimman osan myrskyisää historiaansa Kakheti oli Persian valtakunnan vasallivaltio. Persia yritti pitää vastahakoisen georgialaisen kuningaskunnan vaikutuspiirissään, mikä johti useisiin sotilaallisiin konflikteihin ja karkotuksiin.
Varhaishistoria
Kakhetin kuningaskunnan syntyminen oli ensimmäinen askel kohti Georgian kuningaskunnan hajaantumista. Sisällissodat olivat piinanneet Georgiaa 1400-luvun puolivälistä lähtien. Kakhetin eroaminen tapahtui sen jälkeen, kun kuningas Giorgi VIII, joka oli itsekin vallananastaja, joutui uhmakkaan vasallinsa Samtskhen herttuan Qvarqvare III:n vangitsemaksi vuonna 1465. Hänet syrjäytettiin valtaistuimelta ja hänen tilalleen nousi Bagrat VI. Sen jälkeen hän teki itsestään Georgian itäisimmän maakunnan ja entisen ruhtinaskuntansa ja läänitysalueensa eli Alazani- ja Iori-jokien laaksojen ympärille levittäytyvän Kakhetin itsenäisen hallitsijan. Hän pysyi alueen tietynlaisena vastakuninkaana kuolemaansa saakka vuonna 1476. Näiden vaikeuksien musertamana tynkä-Georgian kuninkaan Konstantine III:n oli pakko hyväksyä asioiden uusi tila. Hän tunnusti vuonna 1490 Giorgi VIII:n pojan Aleksandre I:n Kakhetin kuninkaaksi idässä ja vuonna 1491 Bagrat VI:n pojan Aleksandre II:n Imeretin kuninkaaksi lännessä. Hänen omaan hallintaansa jäi Kartlin alue, ja Georgian kuningaskunta oli jakautunut kolmeen osaan.
thumb|200px|Kuninkaanlinnan rauniot [[Gremissä.]] Toisin kuin muut georgialaiset valtiot Kakheti säästyi väliaikaisesti suurilta ulkomaiden hyökkäyksiltä ja merkittäviltä sisäisiltä levottomuuksilta. Lisäksi se sijaitsi muista Georgian osista poiketen merkittävän Gīlānin–Şamaxın–Astrahanin "silkkitien" kyljessä. Kakhetin hallinto tuki rahallisesti tiellä kulkevaa kauppaa ja osallistui siihen aktiivisesti sitoen kuningaskunnan kiinteästi itäisen Transkaukasian ja Iranin talouselämään. Kakhetin laajamittaisesti viljellyt, hedelmälliset maa-alueet tuottivat yhdessä Gremin, Zagemin, Karagadžin ja Telavin eloisissa kauppakaupungeissa asuvien juutalaisten, armenialaisten ja persialaisten yhteisöjen kanssa vaurautta, jota ei muihin fragmentoituneen Georgian osiin syntynyt. Tämä suhteellinen vakaus lisäsi joksikin aikaa kuninkaan valtaa ja hänen kannattajiensa määrää aatelistossa.
Idän suurien, nousevien valtakuntien – osmanien ja safavidien – uhkaamina Kakhetin kuninkaat harjoittivat varovaista tasapainopolitiikkaa ja yrittivät solmia liiton Moskovan ruhtinaskunnan samanuskoisten hallitsijoiden kanssa pohjoiskaukasuslaisen Tarkin šamhal-hallitsijoita vastaan. Osmanien ja safavidien välinen rauhansopimus Amasyassa vuonna 1555 jätti Kakhetin safavidien Persian vaikutuspiiriin, mutta sen paikallisilla hallitsijoilla oli yhä huomattavasti vaikutusvaltaa. He säilyttivät vakaat olonsa tekemällä halukkaasti yhteistyötä safavidiherrojensa kanssa. Kuitenkin vuonna 1589 kuningas Aleksandre II vannoi virallisesti uskollisuuttaan Venäjän tsaari Fjodor I:lle, mutta valtakuntien välinen liitto ei koskaan käytännössä toteutunut. Kun Aleksandre murhattiin hänen oman poikansa, islamiin kääntyneen Konstantine I:n, järjestämässä ja Persian tukemassa vallankaappauksessa vuonna 1605, Kakhetin onni alkoi kääntyä. Kakhetin kansa ei suostunut hyväksymään isänmurhaa ja syrjäytti Konstantinen, jolloin safavidien šaahi Abbas I:n oli pakko vastahakoisesti tunnustaa kapinallisten ehdokas, Konstantinen veljenpoika Teimuraz I, maan uudeksi kuninkaaksi vuonna 1605. Teimurazin pitkä ja vaikea, vuodet 1605–1648 kestänyt hallinto jatkuvassa konfliktissa safavidien kanssa alkoi.
Persian hegemonia
thumb|left|200px|[[Teimuraz I ja hänen vaimonsa Khorashan. Piirustus roomalaiskatolisen lähetyssaarnaajan Don Cristoforo De Castellin albumista.]]
1610-luvun puolivälissä šaahi Abbas I yritti uudelleen liittää Georgiaa kiinteämmin safavidivaltakunnan osaksi ja hyökkäsi toistuvasti Kakhetiin vuosina 1614–1617. Sarjassa georgialaisia kansannousuja ja persialaisten kostoiskuja kuoli 60 000–70 000 henkeä, ja yli sata tuhatta kakhetilaista talonpoikaa karkotettiin Iraniin. Kakhetin väkiluku laski kahdella kolmasosalla; aikoinaan kukoistaneet kaupungit, kuten Gremi ja Zagemi, taantuivat merkityksettömiksi kyliksi, maataloustuotanto laski ja kauppa pysähtyi. Vuoteen 1648 mennessä väsymätön Teimuraz oli lopulta saatu syrjäytettyä Kakhetin valtaistuimelta. Safavidihallinto tiukensi kontrolliaan Kakhetista ja aloitti syntyperäisen väestön korvaamisen turkkilaisilla paimentolaisheimoilla. Samaan aikaan dagestanilaiset vuoristolaiset alkoivat hyökätä maahan ja asettua Kakhetin suoalueille.
Vuonna 1659 kakhetilaiset aloittivat suuren kansannousun, surmasivat paimentolaiset ja luovuttivat maansa Kartlin islaminuskoisen georgialaisen kuninkaan Vakhtang V:n haltuun. Hän onnistui saamaan šaahilta luvan nostaa poikansa Artšilin Kakhetin kuninkaaksi. Jonkin aikaa kaksi itägeorgialaista kuningaskuntaa olivat käytännössä yhdistyneet Vakhtang V:n ja hänen poikansa hallintoon, ja koitti suhteellisen rauhallinen aikakausi. Artšil siirsi pääkaupunkinsa persialaisten hyökkäyksissä tuhoutuneesta Gremistä Telaviin ja aloitti jälleenrakentamisohjelman. Lupaava tilanne kesti kuitenkin vain hetken. Artšilin valtaannousu aloitti kahden Bagrationi-dynastian haaran – Artšilin Mukhrani-haaran ja Kakhetin haaran, joka oli joutunut luopumaan kruunusta Teimuraz I:n syrjäyttämisen myötä – välisen kilpailun. Jälkimmäinen sukuhaara sai lopulta vallan käsiinsä vuonna 1703, vaikka he joutuivatkin kääntymään islamiin, ja he hallitsivat safavidiherrojensa iloksi. Siitä ei kuitenkaan ollut Kakhetille juuri käytännön hyötyä, ja kuningaskuntaa piinasivat edelleen dagestanilaisten jatkuvat hyökkäykset.
Vuosina 1724–1744 Kakhetia tuhosivat osmanien ja persialaisten toisiaan seuranneet miehitykset. Kun Kakhetin prinssi Teimuraz II kuitenkin tuki Persian Nadir Šahia tämän kamppailussa osmaneja vastaan, Kakhetin Persian hoville maksama raskas vero peruttiin vuonna 1743. Teimuraz II:n yhteistyö Nadirin kanssa varmisti hänen valta-asemansa sekä Kakhetissa että Kartlissa, ja hänet tunnustettiin Kartlin kuninkaaksi. Hän sai myös tunnustuksen pojalleen Erekle II:lle Kakhetin kuninkaana. Molemmat hallitsijat kruunattiin kristityn perinteen mukaan vuonna 1745. He käyttivät hyödykseen Nadirin salamurhaa seurannutta sekasortoa Iranissa vuonna 1747 ja nousivat käytännössä itsenäisiksi hallitsijoiksi. Heidän hallintonsa auttoi vakauttamaan maan tilannetta: talous alkoi elpyä ja dagestanilaisten hyökkäykset vähenivät, vaikkeivät lakanneetkaan kokonaan. Kun Teimuraz kuoli 6. tammikuuta 1762, Erekle seurasi häntä valtaistuimelle ja yhdisti siten itäisen Georgian yhdeksi valtioksi ensimmäistä kertaa lähes kolmeen vuosisataan.
Laiton siirtolaisuus
thumb|250px|Ilman työlupaa olevat siirtolaiset saattavat ansaita elantoaan [[Tuoteväärennös|piraattituotteiden kauppiaina]] Laiton siirtolaisuus tarkoittaa siirtolaisuutta, jossa ihmiset siirtyvät maasta toiseen rikkoen kohdemaan maahanmuuttolakeja. Laiton siirtolainen saattaa jäädä maahan ilman laillista lupaa, usein pimeille työmarkkinoille ilman työlupaa, oleskelulupaa, viisumia tai turvapaikkaa. Osa maahantulosta tapahtuu turistina joko turistiviisumilla tai rajoilla, joissa turistiviisumia ei vaadita, ilman viisumia. Ihmissalakuljetus on mediassa näkyvin osa tästä laittomasta maahantulosta.
Taloudellisen kehityksen ja yhteistyön järjestö OECD määrittelee laittomaksi maahanmuuttajaksi henkilön, joka
Siirtolaisuuden syyt ja ongelmat
thumb|Siirtolaiseksi aikova tähyää Meksikosta Yhdysvaltoihin Tijuananan ja San Diegon välisellä rajalla. Ristit kertovat epäonnistuneista yrityksistä siirtyä Yhdysvaltoihin töihin.
Yleisin syy laittomaan siirtolaisuuteen johtuu maiden välisistä valtavista elintasoeroista. Tämän takia laittomasta siirtolaisuudesta kärsivät ja hyötyvät etenkin rikkaat maat. Hyöty tulee halvasta työvoimasta ja sen vaikutuksesta paikallisen työvoiman kykyyn nostaa ansiotasoaan. Yhdysvaltoihin suurimmat laittomat siirtolaisvirrat tulevat Latinalais-Amerikasta, Eurooppaan taas Afrikasta ja Aasiasta. Laittomat siirtolaiset pakenevat usein kotimaidensa kurjia taloudellisia oloja, laajaa työttömyyttä tai epävakaita oloja, esimerkiksi sisällissotia. Laiton ja laillinen siirtolaisuus tuo usein tuloja niihin maihin, joista työvoimaa lähtee siirtolaisten lähettäessä rahaa kotimaahansa. Laiton siirtolaisuus tuo kuitenkin vähemmän tällaista taloudellista tukea, koska laittomat siirtolaiset joutuvat yleensä laillisia siirtolaisia huonommin palkattuihin töihin. Kansainvälinen siirtolaisjärjestö ja YK:n Kansainvälinen yleissopimus siirtotyöläisten ja heidän perheenjäsentensä oikeuksista pyrkivät säätelemään laitonta siirtolaisuutta hallitusten välisin sopimuksin. Myös ylikansoitus ja niin sanottu nuorisopommi eli liian suureksi muodostunut nuoren väestön osuus aiheuttavat laitonta siirtolaisuutta.
Laittoman työvoiman kysyntä
Eräs syy laittomaan siirtolaisuuteen on laittoman työvoiman suuri kysyntä niin sanotussa harmaassa taloudessa. Niin Yhdysvalloissa kuin Espanjassa vihannesten halpuus on merkittävältä osin laittoman työvoima ansiota. Laiton työvoima on pakotettu tekemään töitä alle minimipalkan kysymättä sosiaali- tai työttömyysturvaa. Vihanneksia viljelevät laittomat siirtolaiset ovat tehneet yhtä lailla Yhdysvaltain New Mexicosta kuin Espanjan Almeríasta vihannestarhojen keitaan. Laittomia siirtolaisia käytetään runsaasti muissakin vähän koulutusta vaativissa ja vähän arvostetuissa töissä, kuten ravintola-alalla, rakennuksilla ja teollisuudessa.
Ihmiskauppa
Poliittisesti ja yhteiskunnallisesti laittomaan siirtolaisuuteen sisältyy suuria sosiaalisia- ja taloudellisia ongelmia, kuten ihmiskauppaa, prostituutiota, rikollisuutta (niin järjestelmällistä kuin pienrikollisuuttakin), ihmisoikeuskysymyksiä, harmaata taloutta ja kaikkien sosiaalisten palveluiden puuttumista siirtolaisilta.
Vastaanottavan maan asukkaat näkevät laittomat siirtolaiset usein uhkana oman maansa hyvinvoinnille ja identiteetille. Laittoman siirtolaisuuden on viime vuosina sanottu lisäävän terrorismin uhkaa.
Pakkomuutto
Konfliktien, taloudellisen kehityksen tai katastrofien aiheuttama pakkomuutto voi johtaa luvattomaan siirtolaisuuteen ja luvaton siirtolaisuus uuteen pakkomuuttoon. Ilmastonmuutos voi tulevaisuudessa lisätä tällaista siirtolaisuutta, kun ympäristötekijät muuttavat aikaisemmat asuinseudut elämiselle kelvottomiksi. Jopa satojen miljoonien ihmisten arvioidaan voivan joutua muuttamaan tulevaisuudessa ilmastonmuutoksen tieltä.
Israel
Israeliin saapui vuosina 2006–2013 Egyptin rajan yli laittomasti 64 540 ihmistä, joista puolet tulivat vuosien 2010 ja 2011 aikana. Tämä sai Israelin rakentamaan Egyptin vastaiselle rajalle 240 kilometriä pitkän aidan, mikä tyrehdytti maahanmuuton. Maassa on yhä yli 50 000 laitonta siirtolaista, joista reilusti yli puolet ovat Eritreasta ja kolmannes Darfurista tai Etelä-Sudanista. Maassa on laittoman maahanmuuton vastaisia mielenosoituksia. Myös laittomat siirtolaiset ovat osoittaneet mieltään tilanteensa muuttamiseksi. Israel on kieltäytynyt antamaan tulijoille pakolaisstatusta. Siirtolaiset ovat protestoineet epäinhimillisenä pitämäänsä kohtelua muun muassa syömälakoilla.
Jemen
Jemen on Somaliasta suuntautuvan pakolaisuuden suurimpia kohdemaita. Pakolaisuus Adeninlahden yli alkoi 1990-luvun alussa. Salakuljettajat pakottavat Jemenin rannikolla uimataidottomatkin matkustajat mereen. Tuhannet ovat hukkuneet tällä matkalla. Vuoden 2008 aikana yli kymmenettuhannet pakolaiset ovat tehneet tämän vaarallisen matkan yli Adeninlahden matkallaan pois sodan jaloista. Vuonna 2011 Adeninlahden yli tulleiden pakolaisten määrä yli kaksinkertaistui edellisvuodesta yli sataantuhanteen.
Eurooppa
thumb|Välimeren [[Pelagiset saaret.]] Euroopasta on tullut viime vuosina eräs laittoman siirtolaisuuden pääkohteista. Euroopan unioni on tiivistänyt yhteistyötään laittoman siirtolaisuuden pysäyttämiseksi. Vuonna 2008 EU:n komissio arvioi Euroopan unionin alueella oleskelevan kahdeksan miljoonaa laitonta siirtolaista. Joidenkin arvioiden mukaan unionin alueella saattaa oleskella 10–12 miljoonaa laitonta siirtolaista. Kesäkuussa 2008 Euroopan parlamentti hyväksyi äänin 369–197 tiukan linjan laittoman siirtolaisuuden kitkemiseksi. EU:n sisäministerien hyväksymän lain mukaan laiton siirtolainen voidaan pidättää jopa 18 kuukaudeksi ja tälle voidaan langettaa viiden vuoden matkustuskielto EU:iin. Ihmisoikeusjärjestöt ja muun muassa YK:n ihmisoikeuskomissaari ovat arvostelleet lakia ihmisoikeuksia polkevaksi. Reutersin ja BBC:n mukaan useat Latinalaisen Amerikan ja Afrikan maat ovat kritisoineet lakia.
Tuhannet itäeurooppalaiset ovat lähteneet Länsi-Eurooppaan laittomasti. Erityisen runsaasti laittomia siirtolaisia lähtee Albaniasta ja Kosovosta sekä Italiaan että Kreikkaan. Suurin osa Euroopan laittomista siirtolaisista tulee kuitenkin lentokoneella turistiviisumeilla esimerkiksi Latinalaisesta Amerikasta (etenkin Espanjaan) ja Aasiasta. Tärkeäksi laittoman siirtolaisuuden reitiksi on muodostunut Välimeri. Etenkin etelä-Espanja (jonne pyritään Marokosta käsin) ja Kanariansaaret (jonne pyritään Senegalista käsin) ovat viime vuosina kärsineet laittomien siirtolaisten aallosta. Vuonna 2011 Välimeren yli tuli Eurooppaan 58 000 laitonta siirtolaista, mikä oli kaikkien aikojen ennätys. Suurin osa näistä siirtolaista päätyi Italiaan, Maltalle tai Kreikkaan. UNHCR arvioi laittomia siirtolaisia hukkuneen noin 1 500, mikä oli myös ennätysluku tilastoinnin alettua 2006. Arviolta jopa 20 000 siirtolaisen arvioidaan kuolleen pyrkiessään Eurooppaan sitten vuoden 1988. Euroopan unionin maahanmuuttokomissaari Dimitris Avramopoulosin mukaan Euroopan unioniin saapui vuonna 2014 yhteensä 276 000 paperitonta maahanpyrkijää, joista 207 000 saapui Välimeren ylittämällä. Vuonna 2014 joulukuuhun asti tuli 207 000 maahanpyrkijää Välimerellä, joista noin 60 000 oli ollut syyrialaisia ja noin 35 000 eritrealaisia. Vuoden aikana kuoli yli 3 400 maahanpyrkijää. Määrä on kolme neljäsosaa kaikista toisiin maihin pyrkivien kuolemista maailmassa. Kansainvälisen siirtolaisuusjärjestön IOM:n mukaan ennätyksellinen kuolleiden määrä heijastaa maahanpyrkijöiden kokonaismäärän räjähdysmäistä kasvua.
Maaliskuussa 2015 Frontexin johtaja Fabrice Leggeri arvioi, että Libyassa olisi puolesta miljoonasta jopa miljoonaan ihmistä odottamassa sopivaa tilaisuutta päästä Välimeren yli. Kansainvälinen siirtolaisuusjärjestö arvioi, että vuonna 2015 saattaa jopa 30 000 maahanpyrkiä hukkua yrittäessä Eurooppaan.
Ihmissalakuljetusta
Tuhannet ihmiset Afrikasta ja Aasiasta maksavat tuhansia euroja salakuljettajille päästäkseen Eurooppaan. Rajojen valvontaa hyväksikäyttävät laittomia ja hengenvaarallisia matkoja järjestävät rikolliset. Heidän tarkoituksensa on, että viranomaiset löytävät ja pelastavat merellä seilaavat siirtolaiset, jolloin matkustajat pääsevät Välimeren pohjoisrannalle. Monet siirtolaiset ovat olleet valmiita riskeeramaan henkensä: joka vuosi satoja Eurooppaan pyrkiviä ihmisiä hukkuukin Välimereen. Laittomaan maahanmuuttoon pyrkivien määrä Kanariansaarille ja Maltalle on vuoden 2006 jälkeen vähentynyt, sillä laittomien siirtolaisten palautuksia on tehostettu. Rajojen ylitysyrityksiä järjestävien rikollisten kiinni ottaminen on vaikeaa, koska yhteistyötä siirtolaisten lähtömaiden kanssa ei vielä ole. Ilman lähtömaiden apua EU ei siis voi palauttaa oikeastaan ketään. Frontex vastaa EU-maiden rajavalvonnan yhteistyöstä. Sen päämaja on Varsovassa. Vastuu EU:n ulkorajojen valvonnasta on jäsenmailla.
Britannia
Britanniassa arvioidaan asuvan keskiarvion mukaan 725 000 laitonta siirtolaista, alemman arvion ollessa 524 000 ja ylemmän arvion ollessa 947 000. Viime aikoina Britanniassa on keskusteltu armahdusohjelmasta, jolla laittomille siirtolaisille annettaisiin tietyin ehdoin laillinen asema ja jolla vähennettäisiin ilmiöön liittyvää harmaata taloutta. Arvioilta noin viidennes Välimeren vuonna 2013 ylittäneistä paperittomista päätyi Britanniaan. Moni Ranskaan tullut laiton siirtolainen on majoittunut Calais'n kaupungin laittomiin leireihin toiveena päästä meren yli Britanniaan. Kesällä 2015 tilanne Calais'ssa kärjistyi huomattavasti entistä useamman siirtolaisen pyrkiessä Ranskasta Britanniaan.
Espanja
Espanjasta on maantieteellisen sijaintinsa takia ja nopeasti kasvaneen taloutensa takia tullut yksi laittoman siirtolaisuuden pääkohteista. Espanjaan tulee tuhansia siirtolaisia Afrikasta meren yli hengenvaarallisia reittejä pitkin, yleensä salakuljettajien avustamana. Laittomia siirtolaisia tulee Afrikan lisäksi huomattavasti myös Latinalaisesta Amerikasta ja latinalaisamerikkalaisista onkin tullut Espanjan suurin ulkomaalaisryhmä. Espanjassa arvioidaan oleskelevan jopa miljoona laitonta siirtolaista ja luku olisi huomattavasti suurempi, ellei Espanja olisi jo useampaan otteeseen laillistanut siirtolaisia.
Italia
thumb|Maahanmuuttajia saapumassa Lampedusaan vuonna 2007. thumb|Pelastettuja siirtolaisia kesäkuussa 2015. Italiaan laittomasti pyrkivien siirtolaisten määrä on lähes kaksinkertaistunut vuonna 2008 huolimatta pääministeri Silvio Berlusconin kiristyneestä pakolaispolitiikasta. Tammi–heinäkuussa 2008 Italiaan saapui yli 15 300 laitonta siirtolaista. Vuotta aikaisemmin samana ajanjaksona heitä oli noin 8 000. Maasta karkotettujen ja palautettujen määrä on kasvanut, sillä Berlusconin hallitus on kiristänyt rangaistuksia laittomille siirtolaisille ja nopeuttanut karkotuksia. Tiukentuneet toimet ovat johtaneet pidätettyjen lisääntymiseen. Maan pidätyskeskukset ovat täyttyneet nopeasti. Italian oikeistohallitus haluaa tuplata maan vastaanottokeskuksien määrän 20:een. Samalla keskuksien nimi aiotaan muuttaa tunnistamis- ja maastakarkotuskeskukseksi. Italiassa odottaa asiansa käsittelyä tai istuu tuomiotaan noin 55 000 vankia, joista noin 20 000 on ulkomaalaisia. Italiaan laittomasti pyrkivät ovat maksaneet vaarallisesta matkastaan kalliisti ihmissalakuljettajille. Monet heistä tuodaan maahan meriteitse Pohjois-Afrikasta ja jätetään pelastusliiveissä kellumaan rannikolle meripelastajien korjattaviksi. Italiassa arvioidaan oleskelevan nykyisin noin 650 000 laitonta siirtolaista. Italiassa on säädetty laki, jonka perusteella laiton siirtolaisuus on rikos. Laittomalle siirtolaiselle voidaan määrätä sakot ja siirtolaisen majoittajalle voidaan antaa vankeustuomio. Vuonna 2011 laiton siirtolaisuus Italiaan taas yltyi Pohjois-Afrikan levottomuuksien takia ja Italia pyysikin Frontexilta apua laittoman ihmistulvan hillitsemiseksi. Erityisesti Lampedusan saari on kärsinyt kovin laittoman siirtolaisuuden lisääntymisestä Pohjois-Afrikan levottumuuksien takia. Huhtikuussa 2011 Italia päätti antaa väliaikaisen oleskeluluvan maahan saapuneille yli 20 000 tunisialaisille. Samalla maa teki sopimuksen Tunisian kanssa laitonta siirtolaisuutta hillitäkseen. Italian päätös herätti huolta muissa EU-maissa, etenkin Ranskassa. Vuoden 2011 viiden ensimmäisten kuukausien aikana maahan saapui 35 000 laitonta maahantulijaa, joista 20 000 on Tunisiasta. Vuonna 2011 Frontex arvioi että Italiassa on tullut pääväylä Eurooppaan pyrkiville siirtolaisille. 3. lokakuuta 2013 tapahtui Lampedusan onnettomuus. Onnettomuudessa kuoli 300–400 ihmistä. Italian hallitus julisti tapahtuman johdosta seuraavan päivän kansalliseksi surupäiväksi. Onnettomuus aiheutti Lampedusassa protestointia Euroopan unionin siirtolaispolitiikkaa vastaan. Vuonna 2014 Italian sisäministeri Angelino Alfano arvioi, että Libyan rannikolla olisi peräti 600 000 eri Afrikan maista ja Lähi-idästä saapunutta maahantulijaa, jotka ovat valmiita yrittämään pääsyä Eurooppaan. Vuonna 2014 arvioitiin, että laiton siirtolaisuus maahan oli kaksinkertaistunut parissa vuodessa. Pelkästään vuonna 2013 maahan pyrki meriteitse yli 30 000 ihmistä. Kansainvälinen siirtolaisjärjestö (IOM) arvioi, että vuonna 2013 Välimeren ylitti Italialle tai Maltalle 45 000 siirtolaista. YK:n arvion mukaan reitti Libyasta Italiaan kuuluu maailman vaarallisimpiin.
Italialla oli syksystä 2013 lähtien operaatio ”Mare Nostrum”, jossa laivasto partioi Välimerta ja pelasti jopa 100 000 meren yli Eurooppaan pyrkijää. Vuoden mittainen operaatio päättyi lokakuun 2014 lopussa rahan puutteen vuoksi. Frontex aloitti sen jälkeen EU:n rahoittaman Triton-operaation, joka kuitenkin on luonteeltaan rajavalvontaoperaatio ja keskittyy Italian rannikkoalueille. Muut EU-maat korvaamaan Mare Nostrumin kustannuksia ja pitivät sitä jopa kannusteena pyrkiä meren yli. Maahantulijavirta Eurooppaan Välimeren yli Libyasta oli voimakkaassa kasvussa helmikuussa 2015. Jotkut tulijoista kertoivat, että heidät oli pakotettu aseella uhaten kumiveneisiin. Maaliskuussa 2015 raportoitiin Libyassa toimivan ISISin ajaneen siirtolaisia entistä enemmän pakoon ja siirtolaismäärien että kuolonuhrien Välimerellä kasvaneen selvästi.
Ranska
Ranskan siirtolaisuusministeriön mukaan maassa asuu 200 000–400 000 laitonta siirtolaista, joista suuri osa on Ranskan entisistä siirtomaista Afrikasta. Viime vuosina Ranska on koventanut merkittävästi otteita taistelussaan laitonta siirtolaisuutta vastaan. Vuonna 2011 Ranska aloitti yhteistyön Italian kanssa hillitäkseen Pohjois-Afrikasta Eurooppaan suuntautuvaa siirtolaisuutta. Moni Ranskaan laittomasti tulleista on asettunut Calaishin laittomiin leireihin (Calais’n viidakko) pyrkimyksenään päästä meren yli Britanniaan.
Korpraali
Korpraali (lyhenne korpr. ) on useiden eri maiden asevoimien käyttämä miehistön sotilasarvo. Yleensä korpraali toimii ryhmän varajohtajana tai johtaa muutaman miehen suuruista partiota. Joissain maissa korpraalin arvoa käytetään myös poliisivoimien tai sotilaallisten ja puolisotilaallisten järjestöjen arvona.
Laiton siirtolaisuus
Ruotsi
Ruotsissa asuu arvion mukaan 30 000–50 000 ihmistä laittomasti. Vuonna 2005 Ruotsin valtiopäivillä kaatui lakialoite, joka olisi antanut kauan laittomasti maassa asuneille oleskeluluvan. YK:n ihmisoikeustarkkailija on arvostellut Ruotsin olevan tylyimpiä maita Euroopassa laittomille siirtolaisille. Laittomat siirtolaiset eivät ole oikeutettuja muun muassa ilmaiseen terveydenhoitoon. Laittomilla siirtolaisilla on merkittävä rooli maan harmaassa taloudessa.
Korpraali
Ranskan keisari Napoleon I sai joukoiltaan lempinimen Le Petit Caporal, ”pikku korpraali”, vaikka hänen todellinen sotilasarvonsa oli tykistönkenraali, sillä Napoleonilla oli tapana ottaa itse osaa taisteluun suuntaamalla tykkejä omin käsin (tykin suuntaaminen oli korpraalin tehtävä). Kansallissosialistisen Saksan johtajan Adolf Hitlerin todellinen sotilasarvo oli korpraali. Hänestä käytettiin joskus pilkkanimeä ”böömiläinen korpraali”.
Etymologia
Korpraali oli aikanaan ryhmänjohtajan arvo. Se on lainasana italian kielestä, jossa caporal de squadra (”ryhmän pää”) tarkoitti ryhmänjohtajaa. Caporal de squadra on puolestaan juonnettu kahdesta sanasta; caput, joka tarkoittaa päätä latinaksi ja squadra, joka tarkoittaa neliötä tai lohkoa, tässä tapauksessa neliömuodostelmaa tai lohkoa sotilaita. Korpraalia avusti veteraanisotilas, jota kutsuttiin nimellä lancepesade (”katkennut keihäs”). Se oli vertauskuva sotakokemukselle, sillä keihään katkeaminen taistelun tuoksinassa oli yleistä. Lancepesade on toiminut esikuvana englanninkielisten maiden sotilasarvolle lance corporal, joka yleensä asettuu korpraalin ja sotamiehen tai ensimmäisen luokan sotamiehen väliin.
Korpraali Suomen puolustusvoimissa
Suomen autonomian aikaisen asevelvollisuusarmeijan, niin sanotun ”vanhan väen”, korpraalia vastaava arvo oli jefreitteri, joka juontuu saksalaisesta sotilasarvosta Gefreiter (tarkoittaa alun perin vapautettu vartiopalvelusta) tehdystä venäjänkielisestä muunnoksesta jefreitor (ефрейтор).
Laiton siirtolaisuus
Saksa
Saksassa arvioidaan asuvan yli miljoona laitonta siirtolaista, heitä on muun muassa Balkanilta, Venäjältä, Aasiasta, Latinalaisesta Amerikasta ja länsi-Afrikasta. Pelkästään Berliinissä arvioidaan asuvan yli 250 000 ihmistä laittomasti. Suuri osa laittomista siirtolaisista tulee Saksaan naapurimaiden kautta maanteitä pitkin kuorma-autoihin piilotettuina. Saksa onkin ruvennut yhteistyössä Britannian, Ranskan, Italian ja Espanjan kanssa taistelemaan laitonta siirtolaisuutta vastaan. Saksaan on saapunut maan hyvän taloustilanteen ja levottoman maailmantilanteen vuoksi yhä enemmän laittomia siirtolaisia 2010-luvulla. Maa on muun muassa suuren osa Välimeren ylittäneen siirtolaisen kohdemaa. Samaan aikaan maahan on saapunut yhä enemmän turvapaikanhakijoita. Pew Research Center arvioi että vuonna 2017 maassa oli 1-1,2 miljoonaa laitonta siirtolaista.
Korpraali
Korpraali Suomen puolustusvoimissa
Suomen puolustusvoimissa korpraali on ylin miehistön sotilasarvo maa- ja ilmavoimissa sekä merivoimien rannikkojoukoissa. Korpraalin arvomerkissä on yksi ohut kaluunakulma. Merivoimien vastine laivastojoukoissa on ylimatruusi (lyhenne ylimatr. ). Rajavartiostossa vastaava arvo on ylirajajääkäri (lyhenne ylirj). Seuraavaksi alempi arvo on sotamies (tai vastaava) ja seuraavaksi ylempi alikersantti.
Laiton siirtolaisuus
Suomi
Suomessa asuu poliisin arvion mukaan kahdesta kolmeen tuhatta laitonta siirtolaista. YLE:n ajankohtaisohjelman Silminnäkijässä esitetyn arvion mukaan laittomia siirtolaisia oli noin neljä tuhatta, mutta toisaalta jotkut kansalaisjärjestöt ovat arvioineet määrän kymmeneksituhanneksikin. Suomi on hankala maa laittomalle siirtolaiselle ilmastonsa ja järjestäytyneen yhteiskuntarakenteensa takia. Poliisin mukaan laiton maahanmuutto Suomeen on pysynyt hallinnassa. Suomi sai kesäkuussa 2012 Euroopan unionilta huomautuksen, koska Suomen lainsäädäntöä ei oltu muutettu Euroopan unionin laittoman siirtolaisuuden vastaisen direktiivin mukaiseksi. Direktiivin mukaan laittoman työntekijän palkkaamisesta seuraa työnantajalle direktiivin mukainen rangaistus.
Korpraali
Korpraali Suomen puolustusvoimissa
Tyypillisesti Suomen puolustusvoimissa korpraaliksi ylennetään palvelusaikansa loppupuolella noin kymmenen prosenttia miehistöstä. Nämä palvelevat useimmiten ryhmiensä varajohtajina tai erikoistehtävissä, esimerkiksi kuljettajina tai kirjureina. Lisäksi useimmat aliupseerioppilaat ylennetään AUK 1:n suorittamisen jälkeen korpraaleiksi. Myös upseerioppilaat yleensä ylennetään kurssin alkamista edeltävänä päivänä korpraaleiksi.
Laiton siirtolaisuus
Venäjä
Venäjä ottaa Yhdysvaltojen jälkeen eniten maahanmuuttajia maailmassa. Venäjällä arvioidaan asuvan 10–12 miljoonaa laitonta siirtolaista. Siirtolaisia on tullut etenkin entisen Neuvostoliiton maista, kuten Georgiasta, Armeniasta, Azerbaidžanista, Tadžikistanista ja Uzbekistanista. Laiton siirtolaisuus on nostanut Venäjällä äärinationalismia kansan keskuudessa. Entisen Neuvostoliiton lisäksi maahan on saapunut runsaasti laittomia siirtolaisia Kiinasta, etenkin Aasian puoleisiin osiin. Kiinalaisten määrän arvioidaan nousevan Venäjällä kymmenen miljoonaan vuonna 2010 ja kiinalaisista voi tulla Venäjän kaukoidän suurin väestönryhmä 20–30 vuoden aikana.
Korpraali
Korpraali Suomen puolustusvoimissa
Reservissä korpraaleiksi voidaan ylentää yhden kertausharjoituksen hyvin suorittaneita sotamiehiä.
Laiton siirtolaisuus
Etelä-Afrikka
Etelä-Afrikassa arvioidaan asuvan viidestä kymmeneen miljoonaa laitonta siirtolaista, mukaan luettuna noin kolme miljoonaa zimbabwelaista. Vuoden 2008 aikana Etelä-Afrikassa tapahtui vakavia siirtolaisvastaisia mellakoita.
Korpraali
Korpraali Suomen puolustusvoimissa
Kansainvälisissä operaatioissa korpraalin englanninkielinen käännös on lance corporal.
Laiton siirtolaisuus
Yhdysvallat
250px|left|thumb|[[Kuuba on 145 kilometriä Floridasta etelään]] Laiton siirtolaisuus on jo pitkään kuulunut Yhdysvaltain sisäpolitiikan pääkysymyksiin. Suurin osa laittomasta siirtolaisuudesta tulee Meksikosta ja Väli-Amerikasta. Siirtolaisvirta etelästä näkyy etenkin Etelä- ja Lounais-Yhdysvalloissa, joissa espanjasta on jo tullut toinen kieli englannin rinnalle, ja muun muassa Floridassa, Kaliforniassa ja Texasissa iso osa väestöstä on jo hispaanoja. Viime aikoina siirtolaiskysymys on ollut entistä enemmän esillä Yhdysvalloissa. Yhdysvalloissa on ollut lakiesitys, joka tekisi laittomista siirtolaisista rikollisia. Asia on nostanut Yhdysvaltojen siirtolaisissa vahvoja vastalauseita ja mielenosoituksia. Lisäväriä asiaan tuo se, että laittomien siirtolaisten Yhdysvalloissa syntyneet lapset ovat saaneet Yhdysvaltain kansalaisuuden Yhdysvaltain kansalaislain takia, joka antaa jokaiselle Yhdysvalloissa syntyneelle Yhdysvaltain kansalaisuuden (katso Ius soli).
thumb|Siirtolaisten oikeuksia ajava marssi [[Los Angelesissa, vihreällä kankaalla lukee "kukaan ihminen ei ole laiton".]] Meksikon ja Yhdysvaltain rajalle on rakennettu noin 1 000 kilometrin pituinen turva-aita, joka kattaa noin kolmasosan koko rajan pituudesta. Yhdysvallat on rakentanut aitaa 1990-luvulta alkaen, ja sitä laajennettiin etenkin George W. Bushin presidenttikaudella mutta myös Barack Obaman kaudella. Vuonna 2007 Yhdysvaltain kovan arvostelun kohteena ollutta siirtolaislakia yritettiin presidentti George W. Bushin johdolla muuttaa. Lainmuutos olisi tuonut laittomille siirtolaisille mahdollisuuden tietyin ehdoin laillistaa asemansa, ja samalla olisi uudistettu säännöt tulevaisuuden siirtolaisuudelle muun muassa pistejärjestelmällä sekä vahvistettu rajavalvontaa. Lakiehdotus kuitenkin kaatui Yhdysvaltain senaatissa.
Arviot Yhdysvalloissa asuvista laittomista siirtolaisista liikkuvat seitsemän ja kahdenkymmenen miljoonan siirtolaisen välillä, mutta yleisin arvio liikkuu 11–12 miljoonan paikkeilla. Arviot vuosittaisista maahan laittomasti tulijoista liikkuvat puolen miljoonan ja puolentoista miljoonan väliltä. Vuonna 2008 uutisoitiin kuitenkin, että laittomien siirtolaisten määrä Yhdysvalloissa on alkanut vähetä merkittävästi. Vuonna 2010 Arizonan osavaltion lakiuudistus, joka käytännössä kriminalisoi laittomat siirtolaiset, aiheutti valtavaa kohua ja keskustelua Yhdysvalloissa.
Meksikoon tulee runsaasti laittomia siirtolaisia Keski-Amerikan köyhemmistä maista. Meksiko on kuitenkin useimmille keskiamerikkalaisille siirtolaisille vain välietappi, ja suurin osa pyrkii kohti pohjoista: Yhdysvaltoja. Viime vuosina meksikolaisten siirtolaisten osuus laittomista rajanylityksistä on laskenut ja muunmaalaisten on noussut.
Arthur Wellesley Wellington
'''Arthur Wellesley, Wellingtonin 1. herttua, KG, GCB, GCH, PC, FRS (synt. Wesley 1. toukokuuta 1769, Dublin – 14. syyskuuta 1852, Walmerin linna, Kent) oli brittiläinen sotilas ja valtiomies, joka johti brittijoukkoja Napoleonin sodissa ja kohosi sotamarsalkaksi, sai kutsumanimen Iron Duke''', ajoi ranskalaiset Portugalista ja Espanjasta, löi Napoleonin Waterloossa 1815, oli brittien edustajana Wienin kongressissa ja toimi toryhallituksen pääministerinä 1828–1830, ulkoministerinä ja pääministerinä 1834 ja oli ylähuoneen johtava hahmo eläkkeelle jäämiseensä, vuoteen 1846 asti. Uuden-Seelannin pääkaupunki Wellington on nimetty hänen mukaansa. Hänen suunnittelemansa saapasmalli johti kumisaappaan kehittämiseen.
Elämäkerta
Kunnianarvoisa Arthur Wesley syntyi joko perheen huvilalla, Mornington Housella Dublinissa tai Danganin linnalla Meathissa. Hän oli Morningtonin jaarli Garret Wesleyn nuorempi poika. Todennäköisin päivämäärä on 1. toukokuuta. Perheen sukunimi muuttui muotoon Wellesley maaliskuussa 1798. Isä oli saanut ensimmäisen Morningtonin jaarlin arvonimen 1760. Äiti oli pankkiiri Arthur Hillin vanhin tytär Anne Hill. Vanhin veli Richard, joka sai myöhemmin Wellesleyn markiisin arvonimen, toimi Intian kuvernöörinä ja valtiovarainministerinä William Pitt nuoremman hallituksessa.
Wesley kävi Eton Collegea 1781–1785, mutta menestyi kehnosti ja varojen vähyyden vuoksi muutti Brysseliin käymään koulua. Wesley opiskeli Angersin sotilasakatemiassa Ranskassa. 18-vuotiaana, vuonna 1787 äiti ja veli Richard ostivat hänelle aliluutnantin paikan 73. jalkaväkirykmentissä. Hänestä tuli aide-de-camp kahdelle Irlannin lordiluutnantille 1787–1793. Luutnantiksi hänet ylennettiin 1788. Kaksi vuotta myöhemmin hänet valittiin perheen paikalta Trimistä Irlannin alahuoneeseen, jossa hän oli vuoteen 1797 asti. Wellesley yleni nopeasti ostettuaan uusia upseerinvirkoja, kuten tapana oli ja hänestä tuli everstiluutnantti 33. jalkaväkirykmenttiin 1793. Samana vuonna hän kosi Catherina (Kitty) Pakenhamia, mutta tuli hylätyksi ja jätti runsaan uhkapelaamisensa keskittyäkseen uraansa. Hän vie rykmenttinsä taisteluihin ranskalaisia vastaan Flanderissa 1794 ja 1795, muun muassa Boxtelissa.
Vuonna 1796, saatuaan everstin sotilasarvon, hän vei divisioonansa Intiaan. Seuraavana vuonna hänen veljensä Richard Wellesley nimitettiin Intian kuvernööriksi, ja neljäs anglo–mysorelainen sota puhkesi 1798 Tipū Sultānia vastaan. Arthur Wellesley komensi divisioonaansa ja nimitettiin Seringapatamin ja Mysoren kuvernööriksi (1799), jota virkaa hän piti 1805 asti. Hän löi Dhundia Waghin rosvopäällikön toisessa Marathan sodassa 1803 ja komensi brittiarmeijaa Assayenissa ja Argaumissa ja valtasi Gawilghurin linnoituksen. Intialaiset lyötiin joka taistelussa, ja Wellesley nimitettiin Deccanin joukkojen ylipäälliköksi. Vuonna 1804 hänet lyötiin Bathin ritarikunnan jäseneksi. Veljekset palasivat 1805 takaisin Englantiin, jossa he joutuivat puolustamaan brittien kallista imperialistista laajentumispolitiikkaa. Intian matkan tuloksena Wellesleylle jäi tavaksi kylpeä joka päivä, mikä oli tuolloin harvinaista.
Palattuaan Irlantiin hän nai Kittyn, jota ei ollut nähnyt kymmeneen vuoteen. Hääpäivänä hänen mainitaan mutisseen: "She has grown ugly, by Jove", ja avioliittoa seurasi joukko hienovaraisia suhteita. Wellesley meni alahuoneeseen vastaamaan veljeään vastaan osoitettuihin syytöksiin, aluksi Ryesta kuudeksi kuukaudeksi 1806, ja vuotta myöhemmin Newportista Isle of Wightilta, jota paikkaa hän piti kaksi vuotta. Tänä aikana hän toimi toryna ja huhtikuussa 1807 nimitettiin valtaneuvostoon. Wellesley toimi myös Irlannin pääsihteerinä kaksi vuotta, mutta jätti poliittisen uransa purjehtiessaan Eurooppaan viemään divisioonan sotiin Ranskan vallankumouksellisia ja Napoleonia vastaan.
Napoleonia vastaan
thumb|Wellingtonin [[vaakuna.]] Wellesley johti 1807 retkeä Kööpenhaminaan ja löi pienen tanskalaisjoukon, minkä jälkeen ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja siirrettiin Portugaliin, jossa syttyi kapina Napoleonia vastaan. Vaikkakaan sota ei mennyt hyvin, siellä portugalilaiset ja britit pystyivät pistämään vastaan ranskalaisille. Wellesley oli jättänyt muistion Portugalin puolustuksesta lordi Castlereaghille, joka nimitti hänet joukkojen ylipäälliköksi.
Saatuaan vahvistuksia Wellesley hyökkäsi huhtikuussa 1809, ylitti Douron päivänvalossa ja ajoi ranskalaiset Portosta. Hän liittyi sen jälkeen don Gregorio García de la Cuestaan ja löi yhden kuningas Joseph Bonaparten armeijoista Talavera de la Reinassa 1809. Tästä hänet nimitettiin varakreivi Wellington Talaveralaiseksi ja Wellington Somersetilaiseksi. Vaikka hänen veljensä oli juuri nimitetty lähettilääksi Espanjaan, hän ei onnistunut saamaan espanjalaisia tehokkaaseen yhteistyöhön, ja ilman huoltoa ja Itävallan antauduttua Ranskalle, joukot joutuivat perääntymään Portugaliin. Ranskan armeija marsalkka André Massénan alaisuudessa hyökkäsi jälleen Portugaliin 1810, jolloin Wellington hidasti niitä ensin Bussacossa (Buçaco), ja esti Lissabonin niemen valloituksen Torres Vedrasin linnoituksilla, joihin yhdistettiin kuninkaallisen laivaston tuki. Nälkiintyneet ranskalaiset vetäytyivät kuuden kuukauden jälkeen. Vuonna 1811 Masséna hyökkäsi jälleen Portugaliin, ja Wellington löi hänet niukasti Fuentes de Oñorossa ja La Albuerassa. Toukokuussa 1811 hänet ylennettiin kenraaliksi palveluksistaan Portugalissa.
Vuonna 1812 Wellington otti Portugaliin johtavia teitä hallitsevat Ciudad Rodrigon ja Badajozin linnoitukset ja yhdisti joukkonsa William Carr Beresfordin rakentaman Portugalin armeijan kanssa. Hyökäten Espanjaan hän löi ranskalaiset Salamancassa, sitten vapautti Madridin. Näihin aikoihin hänestä tuli Wellingtonin jaarli ja hän sai komentoonsa kaikki koalition joukot Espanjassa. Hän ei kuitenkaan saanut vallattua tärkeää Burgosin linnoitusta piirityslaitteiden puuttuessa ja vastahyökkäys ajoi britit haavoittuvaan asemaan. Wellington vetäytyi etelään, liittyi Rowland Hillin komentamaan armeijakuntaan ja veti joukot Portugaliin. Voitto Salamancassa oli kuitenkin saanut ranskalaiset vetäytymään etelä-Espanjasta.
Seuraavana vuonna Wellington johti seuraavan sotaretken, hyödyntäen Ranskan armeijan voimien heikentymistä Napoleonin epäonnistuneen venäjänretken vuoksi. Wellington johti itse pienen joukon ranskalaisten keskustaa vastaan, kun Sir Thomas Grahamin komentaman pääarmeija koukkasi oikealta ja ranskalaiset pakenivat. Wellington kohtasi ranskalaiset Vitoriassa, josta hän ajoi vihollisen takaisin Ranskaan ja ylennettiin sotamarsalkaksi. Muutamia kuukausia myöhemmin hän valloitti pienet Pamplonan ja San Sebastiánin linnoitukset ja ylitti Bidossan Ranskaan lokakuussa ja löi marsalkka Soultin joukot Toulousessa. Ironisesti tämä tapahtui neljä päivää sen jälkeen kun Napoleon oli antautunut Preussin, Venäjän ja Itävallan armeijoille ja karkotettiin Elballe.