cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sveebien kuningaskunta
Sveebien kuningaskunta oli sveebien germaaniheimon Pyreneiden niemimaalle perustama kuningaskunta. Sveebit saapuivat Rooman valtakuntaan kuuluneelle niemimaalle vuonna 409 osana sveebit, vandaalit ja alaanit käsittänyttä heimojen liittoa ja Rooman luhistuessa heimot jakoivat suuren osan niemimaata keskenään sveebien saadessa alueita nykyisestä Portugalista ja Espanjan luoteisosista. Sveebien pääkaupunki sijaitsi Bragassa. Sveebien onnistui sittemmin levittää valtaansa suureen osaan niemimaata, mutta he kärsivät lopulta tappion visigooteille. Visigoottien kuningas Leovigild syrjäytti viimeisen sveebikuningas Audekan vuonna 585 ja sveebien kuningaskunta liitettiin visigoottien kuningaskuntaan.
Sveebien kuningaskunnan eri vaiheista ja esimerkiksi sen sisäisistä oloista tiedetään suhteellisen vähän historiallisten lähteiden puutteellisuuden takia.
Historia
thumb|vasen|Sveebien lyömiä kolikoita. thumb|Pyreneiden niemimaa vuoden 560 paikkeilla. Rooman valtakunnan aikainen Pyreneiden niemimaa säilyi vuosisatojen ajan ilman ulkopuolisia uhkia. Tämä muuttui sveebien, vandaalien ja alaanien muodostaman löyhän heimojen liittouman ylittäessä Pyreneet Galliasta vuonna 409 jaa. Ei ole täysin selvää, mitä välittömästi seurasi. Tapahtumia vuosien 409 ja 411 välillä käsitteleviä yksityiskohtaisia historiallisia lähteitä ei ole säilynyt nykypäiviin. Sveebit ja vandaalit olivat germaaniheimoja, kun taas alaanit olivat taustaltaan iranilaisia. Kaikkiaan maahantunkeutujia on arvioitu olleen noin 200 000 ja heistä noin 30 000 sveebejä. Rooman valtakunnan vallan romahtaessa nopeasti lähes ilman vastarintaa valloittajat päättivät jakaa alueet Pyreneiden niemimaalla keskenään. Alaanit saivat Lusitanian ja Carthaginensisin provinssit hasdingi-vandaalien ja sveebien jakaessa Gallaecian provinssin. Baetica päätyi silingi-vandaaleille ja Roomalaisvalta säilyi vain Tarraconensisissa.
Sveebit perustivat pääkaupunkinsa lähelle Bragaa Gallaecian eteläosaan ja heidän hallitsijansa alkoivat pian levittää valtaansa niemimaan muihin osiin. Sveebien kuningas Hermerik (409?–38) aloitti tämän kehityksen hyökkäämällä hasdingi-vandaaleja vastaan ja hänen seuraajansa Rekhila (438–48) johti joukkonsa Lusitaniaan ja Baeticaan. Mérida vallattiin vuonna 439 ja Hispalis (nyk. Sevilla) vuonna 441. Rekhilan seuraaja Rekhiarius (448–56) teki rauhan Tarraconensisin roomalaisten kanssa Rekhilan kuoleman jälkeen, jolloin sveebit hallitsivat ilmeisesti koko Gallaecian, Lusitanian ja Baetican aluetta. Rauha roomalaisten kanssa kesti vain muutaman vuoden, jolloin Rekhiarius johti sotaretkeä roomalaisten alueelle palaten lopulta omille seuduilleen mukanaan joukoittain vankeja.
Tietoteoria
Kantilaisuus
Immanuel Kant arvosteli sekä rationalismia että empirismiä yksipuolisesta näkemyksestä. Hän arvosteli rationalismia siitä, että järkeilyllä saavutettuja ideoita voi verrata vain havaintoihin. Toisaalta myös ideat ovat havaintojen tuloksia.
Sveebien kuningaskunta
Historia
Sveebit uhkasivat nyt koko niemimaata, jonka menetys näytti roomalaisista mahdolliselta. Sveebien menestystä on hankala selittää, sillä aikakaudesta kertovat historialliset lähteet ovat puutteellisia. Roomalaiset kärsivät sotilaspulasta, mikä teki sveebien vastaisista sotaretkistä mahdottomia ja roomalaiset olivat yhä riippuvaisempia visigoottien foederatus-joukoista. Visigootit olivat puolestaan kuninkaansa Wallian (416–19) johdolla hyökänneet niemimaalle ja tuhonneet vandaalit ja alaanit, jättäen sveebit ilman kilpailijoita visigoottien itse palatessa Galliaan vuonna 418. Alaanien ja vandaalien rippeet liittyivät mahdollisesti sveebeihin. Visigootit olivat liittoutuneet Rooman kanssa ja sveebit ajautuivat heitä vastaan Rekhiariuksen hyökätessä Tarraconensisiin. Visigoottien kuningas Teoderik II johti joukkonsa Rooman keisarin nimissä Pyreneiden niemimaalle ja vuonna 456 hän kukisti sveebit Campus Paramus -nimisessä paikassa lähellä Astorgaa. Braga ryöstettiin ja Rekhiarius teloitettiin, mikä päätti sveebien ensimmäisen dynastian.
Tietoteoria
Kantilaisuus
Hän toisaalta arvosteli empirismiä siitä, että havaintojen käsitteellistämisellä päästään tulokseen, joka ylittää äärellisen havaintokyvyn rajat. Toisaalta myöskään empirismi ei ole puolueetonta, vaan tietoisuuden rakenteet ja sisältö vaikuttavat havaintokokemukseen.
Pragmatismi
C. S. Peirce laajensi tietoteoriaa käytännön tasolle. Hän uskoi, että parhaiten todellisuudesta sai tietoa toimimalla ja että tiedon tärkein arviointiperuste oli sen toimivuus.
Peirce ei ollut sitä mieltä, että pragmatismi voisi laajentaa käsityskyvyn rajoja. Hänen perusväitteensä oli, että mikäli toimintamme onnistuu tietyllä tavalla, tulee maailman vastata toiminnan kannalta tärkein osin oletuksiamme.
Tietoteoreettinen skeptisismi
Tietoteoreettinen skeptisismi eli epäily on aina ollut jossakin muodossa olennaisena osana tietoteoriassa. Tietoteoreettinen skeptikko epäilee, tai esiintyy kuten epäilisi, tiedon mahdollisuutta yleensä. Skeptikko tarjoaa perusteluja näkemykselleen tai ainakin pyrkii osoittamaan, ettei vastakkainen näkemys ole perustellumpi kuin hänen omansa. Jos skeptikko onnistuu pyrkimyksissään, hän on osoittanut, ettei tietoväitteillä voi olla järkiperäisiä perusteluja.
Skeptiset perustelut
Skeptikon tarjoamat todistelut perustuvat ajatukselle, että voimme kuvitella tilanteita, joissa tietona pitämät käsityksemme olisivatkin epätosia. Tilanne voisi olla esimerkiksi tieteisfiktiosta tunnettu tieteellinen koe nimeltä ”aivot altaassa”, jossa aivomme olisi erotettu kehostamme, upotettu ravinneliuokseen ja niitä sähköisesti ärsyttämällä meille muodostettaisiin täsmälleen samat aistimukset kuin nyt. René Descartes taas kirjoitti pahasta demonista joka tekee parhaansa johtaakseen meidät harhaan.
Tutustumista skeptikon todisteluun helpottaa, kun otamme käyttöön seuraavat lyhennysmerkinnät väitteille:
Edellisten lauseiden tietoväitteistä p:n on tarkoitus edustaa sellaista, joka on tosi, jos ylipäänsä tiedän yhtään mitään. Väitteitä, kuten "luen tekstiä tietokoneelta", joiden epäileminen arkikokemuksen valossa vaikuttaa mielettömältä, kutsutaan joskus moorelaisiksi tosiasioiksi; q puolestaan viittaa skeptiseen skenaarioon.
Nyt skeptisen todistelun perusta voidaan esittää ytimekkäässä muodossa:
Yllä rivit 1 ja 2 edustavat todistelun alkuehtoja eli oletuksia, 3 on skeptinen johtopäätös. Esitetyssä muodossa todistelu on muodoltaan moitteeton modus tollendo tollens. Jos siis emme ole valmiit hyväksymään skeptistä johtopäätöstä, ehkä muiden perustelujen vuoksi, meidän on siis kiistettävä toinen alkuehdoista. Filosofisessa kirjallisuudessa on paljon esimerkkejä erilaisista yrityksistä näyttää, että meillä on hyviä syitä pitää jompaakumpaa alkuehtoa epätotena.
Skeptisten perustelujen arvostelu
Skeptisiä todisteluja vastaan on filosofian historiassa hyökätty useaan otteeseen, tunnetuimpina Descartes, Immanuel Kant ja G. E. Moore. Jo Aristoteles ihmetteli tapaa, jolla skeptikot eivät kuitenkaan elä epäilynsä mukaan. Jyrkkä skeptisismi näyttää johtavan myös käsitteellisiin ristiriitoihin.
Sveebien kuningaskunta
Historia
Rekhiariuksen teloituksen jälkeen visigootit vetäytyivät. Sveebit olivat menettäneet hallintansa suurimmalla osalla entisistä alueistaan, mutta heidän kuningaskuntansa säilyi Gallaeciassa. Useat eri henkilöt taistelivat visigooteille kärsityn tappion jälkeen kuninkuudesta. Yksi heistä oli Rekhimund (459-61), joka oli mahdollisesti aiemman dynastian jäsen. Ajalta tunnetaan myös neljä muuta kruununtavoittelijaa, Maldras (456-60), Framanto (457-8), Frumarius (460-5) ja Remismund (464-?), joista jälkimmäinen yhdisti lopulta sveebit jälleen yhden vallan alle. Sveebit alkoivat pian tehdä uusia sotaretkiä Lusitaniaan ja esimerkiksi Olisipo vallattiin kahteen otteeseen. Vuoteen 500 mennessä sveebit hallitsivat suurinta osaa Gallaeciasta ja Lustianian koillisosia. 500-luvun historia tunnetaan erityisen huonosti, mutta sveebien kuningaskunta säilyi visigoottien alati kasvavasta uhasta huolimatta vuosisadan lopulle saakka. Vuonna 585 syttyi perimmyyskiista, johon visigoottien kuningas Leovigild sekaantui. Sveebien viimeinen kuningas Audeka syrjäytettiin ja Leovigild liitti sveebien kuningaskunnan visigoottien kuningaskuntaan.
Hallinto
Sveebien kuningaskunnan hallinnosta tiedetään vain hyvin vähän. Etenkin verojen keruussa noudatettiin todennäköisesti Rooman valtakunnan aikaisia hallinnollisia rakenteita. Kuninkuus oli tiettävästi perinnöllinen ja kruunu siirtyi isältä pojalle. Kuninkailla oli hovi, rahasto, arkisto ja he löivät omia kolikoitaan. Jos lakeja tai hallintoon liittyviä asiakirjoja kirjoitettiin ylös, niitä ei ole säilynyt nykypäivään.
Hydatius mainitsee Bragan vuonna 456 valloittaneiden areiolaisten visigoottien tuhonneen kaupungin katolilaiset kirkot. Sveebit itse kääntyivät kuningaskuntansa olemassaolon aikana areiolaisuudesta katolilaisuuteen, mutta kääntymisen yksityiskohtia ei tunneta. Kääntymisen on kuitenkin täytynyt tapahtua ennen katolilaisten piispojen kokousta sveebien pääkaupunki Bragassa vuonna 561.
Aaro Pajari
Aika ennen toista maailmansotaa
Aaro Pajarin isä oli Suomalaisen puolueen kansanedustaja ja opettaja Olli Pajari ja äiti Maria Helena Laatunen. Ylioppilaaksi Pajari kirjoitti vuonna 1916 Lahden yhteiskoulusta, seuraavana vuonna hän liittyi suojeluskuntaan, osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä. Pajari haavoittui Oulun ja Heinolan taisteluissa. Hän suoritti vuosina 1918–1919 lyhyitä tilapäisupseerikursseja ja jäi sotilasuralle. Pajari osallistui Aunuksen retkeen, suoritti Kadettikoulun tutkinnon ulkopuolisena ja yleni kapteeniksi 1923. Pajari suoritti Sotakorkeakoulun ensimmäisen kurssin vuosina 1924–1926 ja sai yleisesikuntaupseerin arvon 1931. Hän palveli komppanianpäällikkönä eri joukko-osastoissa 1919–1926, suojeluskuntapiirin päällikkönä Pohjois-Karjalassa 1926–1930 ja Pohjois-Hämeessä 1932–1939. Välillä hän oli kaksi vuotta suojeluskuntain esikunnan koulutusosaston päällikkö
Toinen maailmansota
Talvisodan alkaessa Pajarilla oli everstiluutnanttina komennossaan JR 16. Pajari johti talvisodan ensimmäisen suomalaisten kannalta menestyksekkään operaation lyömällä Tolvajärven taistelussa Neuvostoliiton 139. divisioonan 12. joulukuuta 1939 ja etenemällä sitten noin 40 kilometriä itään Aittojoelle. Hänet ylennettiin everstiksi 18. joulukuuta 1939. Tolvajärvellä Osasto Pajari toimi Ryhmä Talvelan osana, ja Talvelan siirryttyä Kannakselle Pajarista tuli koko ryhmän komentaja. thumb|Mannerheim-ristin ritareita: vasemmalta kapteeni [[Eero Kivelä, kenraalimajuri Aaro Pajari, kapteeni Juho Pössi, alikersantti Vilho Rättö.]]
Jatkosodan alkaessa eversti Pajari komensi 18. divisioonaa, joka suoritti elokuussa 1941 läpimurron Kannaksella, joista sotatoimista Pajari nimitettiin 14. syyskuuta 1941 Mannerheim-ristin ritariksi numero 12. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 3. lokakuuta 1941. Vuonna 1942 hän johti Suursaaren valtausta. Pajari siirrettiin 3. divisioonan komentajaksi 21. lokakuuta 1943, jossa tehtävässä hän toimi 21:seen lokakuuta 1944 saakka. Neuvostoliiton suurhyökkäyksen aikaan kesäkuussa 1944 Pajari komensi 3. divisioonaa Karjalan kannaksella sekä VT-aseman että VKT-aseman taisteluissa.
Lapin sodassa rohkealla operaatiolla suoritetusta Tornion kaupungin valtauksesta Pajarille myönnettiin Mannerheim-risti toistamiseen 16. lokakuuta 1944.
Aaro Pajarin sisarenpoika, 21-vuotias vänrikki Risto Ekala kaatui Rukajärvellä elokuun alussa 1941.
Myöhemmät vaiheet
pienoiskuva|vasen|Pajarin hauta Kalevankankaan hautausmaalla Tampereella Pajari kärsi sydänvaivoista, ja hän kuoli sydänkohtaukseen työmatkalla Pohjanmaalla vuonna 1949. Hänet on haudattu Tampereen Kalevankankaan hautausmaalle sankarihautojen läheisyyteen. Asikkalaan pystytettiin Unto Ojosen suunnittelema Pajarin muistokivi 6. maaliskuuta 1977. Hänen lapsuudenkotinsa ja koulunsa muistolaatta Lahdessa Möysän koulurakennuksen seinässä paljastettiin 22. lokakuuta 1981.
Pajarin pojat
Pajari saavutti legendaarisen maineen. Hän oli ristiriitainen ja värikäs persoona, jota monet kollegat arvostelivat mutta alaiset arvostivat. Pajarin ja hänen miestensä välille muodostui poikkeuksellisen voimakas side. Jo sodan aikana miehet alkoivat kutsua itseään ”Pajarin pojiksi”.
Näihin poikiin kuuluivat muun muassa Finlaysonin sosiaalijohtaja ja kansanedustaja Eero Kivelä, Tampereen kaupunginjohtaja Erkki Lindfors sekä Tampereen kaupunginvaltuuston puheenjohtaja ja opettaja Lauri Santamäki. Heistä Lindfors ja Santamäki loivat sotien jälkeen Tampereen aseveliakselin, jolla oli suuri vaikutus Tampereen kehitykseen.
Vuonna 2006 perustettiin Pajarin Poikien Perinneyhdistys, jonka toiminta-alueena on Pirkanmaan maakunta, eli alue joka muodosti vuonna 1939 Pohjois-Hämeen sotilaspiirin. Muun muassa Aaro Pajarin tyttärenpoika, Linkosuon leipomonjohtaja Jarmo Talasrinne kuuluu yhdistyksen hallitukseen. Vuonna 2018 yhdistyksen jäsenmäärä oli 174.
Chilen koripallomaajoukkue
Chilen koripallomaajoukkue edustaa Chileä koripallon miesten maajoukkuekilpailuissa. Sitä hallinnoi Chilen koripalloliitto.
Chile on pelannut neljä kertaa olympiakisojen koripalloturnauksessa. Berliinissä 1936 se sijoittui jaetulle yhdeksännelle sijalle, Lontoossa 1948 kuudenneksi, Helsingissä 1952 viidenneksi ja Melbournessa 1956 kahdeksanneksi.
MM-kilpailujen lopputurnauksessa Chile on esiintynyt kolme kertaa. Argentiinan MM-kisoissa 1950 se sai kuuden joukkueen loppusarjassa Argentiinan ja Yhdysvaltojen jälkeen pronssia. Brasiliassa 1954 Chile oli kymmenes. Kotikisoissaan 1959 Chile sai toistamiseen pronssia. Se sijoittui seitsemän joukkueen loppusarjassa alun perin neljänneksi, mutta nousi pronssille, koska alkuperäinen voittaja Neuvostoliitto hylättiin sen kieltäydyttyä pelaamasta Kiinan tasavaltaa vastaan.
Chile on esiintynyt Pan-Amerikan kisojen koripalloturnauksessa kerran, ensimmäisissä kisoissa 1951 sijoittuen viidenneksi. Amerikan-mestaruuskilpailuissa se ei ole pelannut kertaakaan. Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailuissa Chile on saanut kultaa 1937, hopeaa 1932 ja 1934 sekä pronssia 1942, 1947, 1949 ja 1953.
Peräjärvi (Jämsä, Koskenpää)
Peräjärvi on Koskenpäällä Jämsän pohjoisosassa sijaitseva 15 hehtaarin laajuinen järvi. Etäisyys Jämsän keskustasta on 36 kilometriä pohjoisluoteeseen ja Jyväskylästä 39 kilometriä länteen.
Maantiede
Peräjärven pituus on noin kilometri. Järven keskiosassa on kaksi luotoa, rannat ovat suota ja metsää. Pääaltaasta erottuu järven eteläosan pitkulainen ja mutkitteleva lahti. Peräjärven länsipuoliset Murronmäki ja Perämäki kohoavat ylängöksi noin 40 metriä järven pinnan yläpuolelle. Kilometri Peräjärveltä itään sijaitsee Kotanen, järvien välistä kulkee yhdystie 16539. Noin kolme kilometriä etelään sijaitsee Porkkakylien Ylänen. Peräjärven pohjoispuolella on Teerijärvi ja Oratti.
Peräjärvi on Kotasen ja osittain Keuruulla sijaitsevan Havunjärven ohella Jämsän pohjoisin yli kymmenen hehtaarin laajuinen järvi. Jämsän pohjoisin piste sijaitsee 3,7 kilometriä Peräjärveltä luoteeseen. Siellä on Jämsän pohjoisin vakavesi, noin 75 aarin laajuinen Yläinen Lepaatlampi (143 metriä mpy). Jämsän pohjoisin piste on Jämsän, Keuruun ja Petäjäveden rajapyykki.
Pontus De la Gardie
thumb|Pontus De la Gardie Pontus De la Gardie (1520 – 5. marraskuuta 1585) oli ranskalaissyntyinen ruotsalainen sotapäällikkö,, jonka alkuperäinen porvarisnimi oli Ponce d'Escouperie. Hänen isänsä oli kauppias Jacques Scorperier. Jäätyään ruotsalaisten sotavangiksi ja siirryttyään Ruotsiin 1565 hän omaksui uuden nimen, joka juontuu hänen Languedocin maakunnassa sijainneen synnyinkaupunkinsa Caunes-Minervois in lähellä olevasta La Gardien tilasta. Hänen puolisonsa oli kuningas Juhana III:n tytär Sofia Johansdotter Gyllenhielm. Johan De la Gardie ja Jakob De la Gardie olivat heidän poikansa.
Ranskassa sotilaspalveluksen aloittanut De la Gardie siirtyi Tanskan palvelukseen, mutta joutui seitsenvuotisessa sodassa ruotsalaisten vangiksi vuonna 1565 ja siirtyi Ruotsin armeijaan. Hän johti Ruotsin Venäjää vastaan käymää sotaa, joka alkoi vuonna 1580. Hän onnistui valloittamaan Inkerin ja Käkisalmen, ja hänestä tuli Viron ja Inkerinmaan käskynhaltija. Hän solmi aselevon venäläisten kanssa vuonna 1583. Hän hukkui Narvanjokeen ja hänet on haudattu Tallinnan tuomiokirkkoon.
Amsterdamin yliopisto
Amsterdamin yliopisto (,, lyh. UvA) on julkinen yliopisto Amsterdamissa, Hollannissa. Yliopisto perustettiin vuonna 1632 ja se on Hollannin kolmanneksi vanhin yliopisto sekä yksi Euroopan suurimmista yliopistoista yli 30 000 oppilaallaan, lähes 5 000 työntekijällään sekä noin 600 miljoonan euron vuosibudjetillaan. Sen pääkampus sijaitsee Amsterdamin keskustassa.
Times Higher Education -lehden rankingissä 2015 Amsterdamin yliopisto sijoittui maailman yliopistoista sijalle 63.
Viktor Jerofejev
Elämä
Jerofejevin isä oli Josif Stalinin läheinen työtoveri ja suurlähettiläs. Perhe asui Pariisissa Jerofejevin lapsuudessa, ja niinpä hänen teoksiaan on käännetty runsaasti ranskaksi. Jerofejev valmistui vuonna 1970 Moskovan yliopistosta. Väitöskirjansa hän teki vuonna 1970 Fjodor Dostojevskista ja ranskalaisesta eksistentialismista.
Hän toimi Neuvostoliiton aikana Metropol-nimisen nuorten kirjailijoiden aikakausjulkaisun toimittajana ja julkaisi teoksia niin sallitusti kuin epävirallisella samizdat-sektorillakin. Jerofejevin mielipiteet katkaisivat kirjailijaliiton jäsenyyden ja hänen isänsä uran.
Toisinajattelijana hän lukeutui räväkkään, normeja koettelevaan siipeen, jonka läntinen vastine oli 1960-luvun kulttuuriradikalismi. Muun kirjallisen tuotannon ohella Jerofejev on kirjoittanut Alfred Schnittken oopperan Elämä idiootin kanssa libreton, joka perustuu hänen saman nimiseen novelliinsa.
Venäjällä hän joutui 2000-luvun alussa Našin hampaisiin, ja hänen teoksiaan koetettiin saada kirjakauppaboikottiin. Syytöksinä olivat ”pornografisuus” ja ”epäkansallisuus”. Toisaalta venäläinen sivistyneistö suhtautuu häneen kalseasti, ja muun muassa sananvapausaktivisti Andrei Bitovin mukaan hän ”ei ole eläessään kirjoittanut yhtään ainutta totuudellista sanaa”. Hänet erotettiin välillä Venäjän kirjailijaliitosta, mutta hän on taas sen jäsen.
Jerofejev asuu nykyisin Moskovassa, ja hänellä on ollut vuodesta 1998 ohjelma Apokrif valtiollisen tv-yhtiön Rossijan Kultura-kanavalla. Hän kirjoittaa kolumneja Frankfurter Allgemeine Zeitungiin ja The New Yorkeriin.
Jerofejev on alkanut kirjoittaa keväällä 2022 romaania, jonka työnimi on suomennettuna Suuri gopnik. Se on omaelämäkerrallinen, mutta kertoo myös Vladimir Putinin elämästä ja tämän hallinnon ajasta.
Makuuhaava
thumb|right|200px|Makuuhaava. pienoiskuva|upright=1.6 Makuuhaava eli painehaava (decubitus) on ihovaurio, joka syntyy sellaisiin potilaisiin, jotka joutuvat makaamaan tai istumaan pitkiä aikoja eivätkä kykene vaihtamaan asentoa. Painehaavoja esiintyy sellaisissa ruumiinalueilla, joilla luut ovat pinnassa ja joutuvat paineen alaisiksi, kuten esimerkiksi ristiluu, lantio sekä olka- ja kantapäät. Painehaavat ovat yleisiä myös pyörätuolia käyttävillä.
Painehaava on hapenpuutteesta johtuva kudosvaurio iholla ja ihonalaisissa kudoksissa. Vaurion voi aiheuttaa paine, ihon venyminen, hankaus tai kaikki tekijät yhdessä. Paine estää veren normaalin kierron iholla, jolloin iho ei saa ravinteita ja heikkenee.
Painehaava voi syntyä jo muutamassa tunnissa tai päivässä ja sen ensimmäinen oire on ihon punoitus ja kuumoitus sekä aristus painettaessa. Jos makuuhaavaa ei hoideta, saattaa iho rikkoutua ja infektoitua. Pahimmassa tapauksessa voi syntyä jopa luuhun asti ulottuvia haavoja.
Makuuhaavoja ehkäistään potilaan ihoa hoitamalla sekä asentoa välillä vaihtamalla.
Syvyysluokitus
pienoiskuva|130px|Syvyysluokitukset.
Makuuhaavan hoito
Oleellisinta on pyrkiä ennaltaehkäisemään makuuhaavan synty. Toisin sanoen, on tärkeätä tiedostaa tilanne, jossa riski makuuhaavan syntymiseen on suurentunut (esim. kipsihoito).
Makuuhaavan hoidon kulmakivi, syvyysluokituksesta riippumatta, on haavan aiheuttaneen paineen poistaminen. Muu hoito riippuu haavan koosta, luonteesta ja potilaaseen liittyvistä asioista. Hoito on joko kirurginen (haavan kirurginen puhdistus ja mahdollisesti plastiikkakirurginen peitto) tai konservatiivinen eli haavan paikallishoito tai molemmat. Haavan ominaisuuksien mukaisesti valitaan sopiva haavanhoitotuote. On olemassa tutkimuksia, joissa on todettu että tuotteet, jotka ovat sekä laajakirjoisesti antimikrobisia että epitelisaatiota eli uuden ihon kasvua tukevia edesauttavat makuuhaavan paranemista. Esimerkkinä on CE- merkitty pihkasalvavalmiste. Kansainvälistä konsensusta haavanhoitotuotteen valinnassa painehaavan paikallishoidossa ei tällä hetkellä kuitenkaan ole.
Synti (vuoden 1936 elokuva)
Synti (alkup. La Garçonne) on vuonna 1936 valmistunut ranskalainen elokuva. Elokuvan ohjasi Jean de Limur. Elokuva kertoo ranskalaisesta naisesta, joka lähtee kotoaan, koska hänen vanhempansa yrittävät pakottaa hänet naimisiin miehen kanssa, josta hän ei pidä. Édith Piaf teki elokuvassa ensiesiintymisensä.
Elokuva perustuu Victor Margueritten saman nimiseen romaaniin joka julkaistiin vuonna 1922. Se sai välittömästi ilmestymisensä jälkeen Ranskassa murskakritiikin. Armand Du Plessy teki siitä kuitenkin jo seuraavana vuonna mykkäelokuvaversion joka joutui sensuurin kohteeksi, ja se vedettiin pian pois elokuvateattereista.
Kolmentoista vuoden kuluttua teki tuottaja Albert Dieudonné romaanin pohjalta uuden käsikirjoituksen, josta elokuvan ohjasi Jean de Limur. Elokuvassa oli lievennetty kaikista rankimpia kohtia, mutta siinä on kohtauksia joissa harrastetaan lesboseksiä, orgioita ja huumeiden käyttöä. Vaikka asenteet olivat lieventyneet 1920-luvun alusta, herätti elokuva kohua minkä johdosta se oli kaupallinen menestys.
Näyttelijät
Lähde:
Michel Chossudovsky
pienoiskuva|Michel Chossudovsky vuonna 2017. Michel Chossudovsky on kanadalainen taloustieteilijä ja salaliittoteoreetikko. Chossudovsky on emeritusprofessori Ottawan yliopistossa sekä perustamansa Centre for Research on Globalization -järjestön johtaja. Chossudovsky on kirjoittanut useita lähinnä salaliittoteorioihin keskittyviä kirjoja, joista osa on julkaistu myös suomeksi, muun muassa ”Köyhyyden globalisointi” ja ”Sota ja globalisaatio”.
Toiminta
Hybridisodankäyntiin ja erityisesti Venäjän disinformaatioon erikoistunut NATO:n Strategic Communication Center of Excellence -keskus ilmoitti vuonna 2017 pitävänsä Chossudovskyn toimintaa Venäjän valtiollisen propagandan ja mielipidevaikuttamisen välineenä. Saman syytöksen toisti Yhdysvaltain ulkoministeriö vuonna 2020, ulkoministeriön raportti listasi myös 108 Chossudovskyn päätoimittamalla verkkosivustolla julkaistua kirjoitusta joiden kirjoittajien se katsoi olevan Venäjän sotilastiedustelupalvelu GRU:n käyttämiä peitenimiä. Venäjän hallintoa lähellä olevien tahojen lisäksi myös Kiinan ulkoministeriön tiedottaja Zhao Lijian viittasi vuonna 2020 Chossudovskyn julkaisemiin kirjoituksiin syyttäessään Yhdysvaltain armeijaa koronaviruspandemian keinotekoisesta luomisesta.
Serbian hallitus palkitsi Chossudovskyn kultaisella ansiomitalilla vuonna 2014 tämän Slobodan Miloševićin hallinnolle myötämielisten, Srebrenican joukkomurhan ja muut serbijoukkojen tekemät Bosnian ja Kosovon sotien sotarikokset kiistäneiden julkaisujen ansioista.
Naskali
Naskali on suutarin käyttämä piikki, jolla ennen ompelua rei’itetään nahka. Naskaleita on kahta tyyppiä; suora ja käyrä. Suoraa naskalia käytettiin kengän pohjan reikien tekemiseen ja käyrää muiden, esimerkiksi saapasvarren saumojen reikien tekemiseen.
Jäänaskaliksi sanotaan piikkityökalua, jolla pelastaudutaan, kun on pudottu jäihin.
Sumakkikasvit
Sumakkikasvit (Anacardiaceae) on kukkakasvien heimo, johon kuuluvat esimerkiksi mango, mantelipistaasi ja munuaispuu eli cashew-pähkinä. Useimmat heimon noin 80 suvusta kasvavat trooppisessa tai subtrooppisessa ilmastossa. Kaikki lajit ovat puuvartisia, yleensä puita tai pensaita, joskus köynnöksiä. Niillä on nahkeapintaiset lehdet. Kussakin hedelmässä on vain yksi, yleensä varsin isokokoinen siemen.
Tuntomerkit
Sumakkikasvit ovat puita tai pensaita, joilla on mustaa tai mustuvaa tuoksultaan pihkamaista nestettä. Puusolukossa on oksalaattikiteitä, ja puuaines on usein fluoresoivaa. Lehdet ovat parilehdykkäisiä, usein pääteparisia; lehdykät ovat vastakkain tai vuorottain ja toisinaan hammaslaitaiset; ruodin tyvi on usein turvonnut. Kasvit ovat kukiltaan ja kukinnoiltaan vaihtelevia. Kukat ovat pieniä, 3–7-lukuisia ja aikaisemisiä, protogyynisiä, tavallisesti mesiäisellisiä. Joskus kukassa on heteitä kannatteleva androfori tai emiötä kannatteleva gynofori. Vartalot ovat enemmän tai vähemmän erillisiä ja sijaitsevat sikiäimen päässä tai tyvellä. Luotti on tavallisesti pallomainen tai joskus liuskainen. Kussakin emilehdessä on yksi enemmän tai vähemmän suora siemenaihe, jossa on usein pitkä varsi, funikulus. Hedelmä on usein vaihtelevassa määrässä litistynyt ja yksisiemeninen luumarja. Siemenessä on öljyinen ja toisinaan myös tärkkelyspitoinen endospermi ja usein käyrä alkio.
Levinneisyys
Sumakkikasvit ovat pääasiassa tropiikin kasveja, eräät lajit kasvavat lauhkeassa vyöhykkeessä.
Suvut
Sukuja on yhteensä 80 APG-luokittelun mukaan:
Juva (Halikko)
Juva on kylä Halikon kunnan pohjoisosassa Vaskiolla. Kylä sijaitsee Halikonjoen yläjuoksulla sen läntisellä puolella. Kyläalueeseen kuuluu kapea ja pitkä maakaistale, joka jatkuu luoteeseen aina Kumionojaan saakka. Juvan nykyinen asutus on keskittynyt Pitkäojantien varteen.
Juva on Melkolan tytärkylä. Omaksi kyläkseen Juva lienee kehittynyt 1300–1400-lukujen aikana. Kylässä oli 1500-luvulla kaksi tilaa, joista toinen kuului Perniön Melkkilän kartanolle. Kylän molemmat tilat siirtyivät Joensuun kartanon omistukseen 1700-luvun loppuun mennessä. Juvan alkuperäinen kyläkeskus sijaitsi hieman etelämpänä keskellä nykyisiä peltoja. Kyläkeskuksesta oli tie ja silta Halikonjoen yli Sahan kylään. Isojaon 1780–1781 jälkeen maatilat siirrettiin omien maidensa keskelle ja perinteinen kylärakenne rikkoutui.
Johan Holmqvist
Johan Erik Daniel Holmqvist (s. 24. toukokuuta 1978 Tierp, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkomaalivahti ja maailmanmestari. Hän pelasi ammattilaisurallaan 16 kautta Ruotsin pääsarjassa ja kahdeksan kautta NHL- ja AHL-liigoissa. Holmqvist edusti Ruotsia kolmissa MM-kilpailuissa, joista vuonna 2006 tuli kultaa ja 2009 pronssia.
Ura
Tierp HK:n kasvatti Holmqvist debytoi Elitserienissä Brynäsin joukkueessa kaudella 1996–1997. Hän torjui Brynäsille mestaruuden vuonna 1999. Vuotta aiemmin hänet oli valittu Ruotsin vuoden junioripelaajaksi. New York Rangers varasi Holmqvistin seitsemännellä kierroksella vuonna 1997, ja hän siirtyi Rangersin organisaatioon kaudeksi 2000–2001. Kaudella 2002–2003 hän siirtyi Minnesota Wildin organisaatioon ja torjui Calder Cupin farmijoukkue Houston Aerosille sekä valittiin AHL:n pudotuspelien parhaaksi pelaajaksi, mutta hän pelasi vain farmissa seuraavankin kauden.
Kaudeksi 2004–2005 Holmqvist palasi Brynäsiin, ja hänet valittiin seuraavalla kaudella Elitserienin parhaaksi maalivahdiksi ja palkittiin Honken Trophyllä. Holmqvist pelasi myös vuonna 2005 ensimmäiset MM-kilpailunsa. Holmqvist palasi NHL:ään kaudeksi 2006–2007 ja siirtyi Tampa Bay Lightningiin. Hän pelasi ensimmäisellä Lightning-kaudellaan 48 ottelua, ja hänet kaupattiin seuraavalla kaudella Dallas Starsiin yhdessä hyökkääjä Brad Richardsin kanssa. Vaihdossa Tampa Bay sai puolestaan Dallasin kakkosvahdin, Mike Smithin sekä hyökkääjät Jeff Halpernin ja Jussi Jokisen.
Kaudeksi 2008-2009 Holmqvist palasi Ruotsiin ja siirtyi Frölunda HC:hen. Hän voitti kauden aikana toistamiseen Honken Trophyn Elitserienin parhaana maalivahtina. Kaksi seuraavaa kautta Frölundassa eivät olleet niin hyviä, ja Frölunda halusi kaudeksi 2011–2012 uudistaa maalivahtiosastonsa. Holmqvist tekikin keväällä 2011 kahden vuoden sopimuksen Brynäsin kanssa.
Myoglobiini
thumb|Myoglobiinin rakenne. N-terminaalinen pää on ylhäällä, C-terminaalinen pää jää keltaisella merkityn F-kierteen taakse. Hemiryhmä sijaitsee vihreän E-kierteen ja F-kierteen välissä. Myoglobiini eli lihaspuna on hemoglobiinin kaltainen rautapitoinen proteiini poikkijuovaisissa lihassoluissa, joka turvaa lihassolun hapensaannin kovassa rasituksessa. Myoglobiini luovuttaa hapen lihaksille vasta, kun lihassolun hapen osapaine on lähellä nollaa. Normaalisti myoglobiini toimii solujen happivarastona ja varmistaa lihaskudosten tehokkaan hapensaannin verestä. Suuren myoglobiinin määrän ansiosta jotkin nisäkkäät pystyvät sukeltamaan pitkiä aikoja. Myoglobiini antaa lihaksille niiden punaisen värin.
Myoglobiinin rakenne
Myoglobiini kuuluu yhdessä muun muassa hemoglobiinin ja elektroninsiirtoketjussa toimivan sytokromin kanssa hemoproteiineihin, jotka kaikki sisältävät hemiryhmän. Myoglobiini koostuu yhdestä 153 aminohappoa sisältävästä polypeptidiketjusta ja hemiryhmästä. Happi sitoutuu myoglobiinin hemiryhmän kaksiarvoiseen rautaioniin. Proteiinin sekundäärirakenne koostuu kahdeksasta alfa-kierteestä. Proteiinin tertiääristä, pallomaista rakennetta pitävät koossa hydrofobisten eli vettähylkivien sivuketjujen pyrkimys osoittaa sisäänpäin.
Forbes March
Forbes March (s. 12. toukokuuta 1973) on Englannissa syntynyt kanadalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan rooleista televisiosarjoissa All My Children, Mutant X ja One Life to Live.
St. George (Alaska)
thumb|left|250px|Näkymä St. Georgesta St. George (Saint George) on kaupunki St. Georgen saarella, joka on yksi neljästä Pribilofsaarten tuliperäisestä saaresta Beringinmerellä Alaskassa.
Vuoden väestönlaskennassa kaupungissa oli 152 asukasta. Näistä 92,11% edusti etnisesti Amerikan alkuperäiskansoja.
Ala-Kiimajärvi
Maantiede
Ala-Kiimajärven pituus on puoli kilometriä. Järvi on banaanin muotoinen ja sen eteläosassa on pieni, pyöreähkö saari. Rannat ovat metsäiset ja idässä on yli 20 metriä järven pinnan yläpuolelle kohoava Löytöskangas. Lounaispuolella on pieni viljelysaukea. Ala-Kiimajärven eteläpuolella sijaitsee Ylä-Kiimajärvi, jonka korkeustaso on sama kuin Ala-Kiimajärven. Järviä yhdistää kapea vesiväylä, ja niiden yhteispituus on lähes kilometri. Ala-Kiimajärven länsirannalta lähtee Ruotsinoja länteen kohti Holisevaa. Kantatie 56 kulkee järven pohjoispuolitse, järven ja kantatien välissä sijaitsee Kaustalammi. Kantatien pohjoispuolella on Toivas.
Ala-Kiimajärvi kuuluu Lahnajoen valuma-alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen päävesistössä. Toinen jakovaihe on Jämsänjoen alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Lahnajoen valuma-alue kattaa suuren osan Jämsänjoen alueesta. Ala-Kiimajärvi sijaitsee Lahnajoen alueen eteläpuoliskolla.
Osmo Mäkeläinen
pienoiskuva|Osmo Mäkeläinen Osmo Olavi Mäkeläinen (17. huhtikuuta 1910 Sievi – 8. huhtikuuta 1995 Vantaa) oli suomalainen toimittaja ja kääntäjä.
Mäkeläisen vanhemmat olivat asemapäällikkö Alpo (Albin) Mäkeläinen ja tämän 2. puoliso, virsirunoilija Helmi Koch. Hän pääsi ylioppilaaksi 1928 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1934.
Mäkeläinen teki opintomatkan Pariisiin ja Madridiin 1935–1937. Hän oli Suomen matkailijayhdistyksen toimitussihteerinä 1937–1944 ja Yhtyneet Kuvalehdet Oy:n palveluksessa 1945–1963 toimien muun muassa ulkomaille suunnattujen Finlandia Pictorial- ja La Finlande illustrée -lehtien päätoimittajana. Apu-lehdessä hän työskenteli tiedetoimittajana 1963–1968 ja oli sen jälkeen syöpäjärjestöjen palveluksessa 1968–1975.
Harrastuksena Mäkeläisellä oli kielitiede ja kansantieteet. Hän julkaisi etymologiaa koskevia kirjoituksia muun muassa Virittäjä-lehdessä ja kansantieteestä Suomen Antropologissa.
Antonio Vacca
Antonio Vacca (8. elokuuta 1934 – 22. joulukuuta 2020) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 28. heinäkuuta 1957 ja nimitettiin Alghero-Bosan hiippakunnan piispaksi 18. helmikuuta 1993. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. maaliskuuta 1993. Pääkonsekraattorina toimi Ottorino Pietro Alberti, jota avustivat Pier Giuliano Tiddia ja Giovanni Cogoni.
Vacca nimitettiin 31. toukokuuta 2004 Sassarin apostoliseksi hallitsijaksi. Hän erosi tästä tehtävästä 14. syyskuuta 2004 ja Alghero-Bosan piispan tehtävistä 29. syyskuuta 2006.
Reidar Särestöniemi
Reidar Särestöniemi (vuoteen 1931 Kaukonen; 14. toukokuuta 1925 Kittilä – 27. toukokuuta 1981 Kittilä) on tunnetuimpia lappilaisia kuvataiteilijoita.
Elämänvaiheet
thumb|left|Vanha Särestö. Reidar Särestöniemi syntyi Kittilän Kaukosen kylässä Särestön talossa maanviljelijä Matti Enok Kaukosen ja hänen vaimonsa Alma Alina o.s. Andersenin seitsenlapsisen perheen nuorimpana. Perheen toimeentulo perustui pitkälti omavaraistalouteen: pientilan mailla kasvatettiin perunaa, ohraa ja heinää, niityiltä kerättiin heinää ja tehtiin kerppuja muutaman lehmän ja lampaiden ravinnoksi. Särestössä oli hevonen, porojakin oli ja isä kävi metsätöissä. Suku oli antanut Kaukosen kylälle nimen 1600-luvulla. Vuonna 1931 perhe otti sukunimekseen Särestöniemen.
Särestöniemi debytoi vuonna 1948.
Särestöniemi opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa Helsingissä vuosina 1947–1952. Hänen opettajinaan olivat Aarre Heinonen, Erkki Koponen ja Olli Miettinen. Samaan aikaan hän kävi myös Helsingin yliopiston piirustuslaitoksella, missä opettajina olivat Erkki Kulovesi ja Gösta Diehl. Särestöniemi seurasi myös yliopiston psykologian, filosofian ja taidehistorian luentoja. Hänen tuttavapiiriinsä kuului myös kirjailijoita ja hän kävi marxilaisten kokouksissa. Marxilaisuuden hän oli omaksunut jo lapsuuskodissaan. Vuosina 1954–1955 hän suoritti Sirola-opiston kurssin.
Vuonna 1952 hän teki ensimmäisen Ranskan- ja Italian-matkansa.
Leningradin taideakatemian Ilja Repin -instituutissa Leningradissa hän opiskeli vuosina 1956–1959.
Särestöniemi otti teoksillaan kantaa homoseksuaalisuuteen, joka oli tuohon aikaan rikos. Särestöniemen merkittävimpiin teoksiin kuuluva Kielto ja kaipaus kertoo taiteilijan omasta rakkaussuhteesta runoilija Yrjö Kaijärveen.
Reidar Särestöniemelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1975.
Särestöniemi kuoli 27. toukuuta 1981 äkillisesti sydämen voimakkaaseen rytmihäiriöön, jonka aiheutti unilääkkeiden ja alkoholin yhteisvaikutus.
Tuotanto
thumb|Valokuva Särestöniemen museon gallerian näyttelystä. Kaikki teokset ovat Särestöniemen tekemiä. Reidar Särestöniemen teokset 1950-luvun taitteessa olivat pääasiassa pienimuotoisia graafisia töitä sekä muotokuvia. Leningradista palattuaan Särestöniemi piti ensimmäisen yksityisnäyttelynsä Helsingissä.
Reidar Särestöniemen teosten määrän on kaikkiaan noin 1500, joista noin kolmannes on Särestöniemi-museon hallussa.
Särestöniemen teokset ovat kysyttyjä ja niiden arvot ovat nousseet merkittävästi. Tiettävästi arvokkain Särestöniemen teos on ollut Omakuva ja Ilves, joka myytiin huhtikuussa 2017 huutokaupassa Helsingissä 140 260 eurolla.
Vuonna 2014 Särestöniemen näyttely ylitti Oulun taidemuseon kävijäennätyksen.
Särestö
Reidar Särestöniemi eli ja työskenteli enimmäkseen kotitilallaan Särestössä Ounasjoen rannalla Kittilän Kaukosessa, yli sata kilometriä Napapiiriltä pohjoiseen. Sinne ei mennyt hänen elinaikanaan tietä, vaan ensin piti kävellä pari kilometriä Kaukosen maantietä rantaan ja matkata toiset kaksi kilometriä veneellä toiselle rannalle.
Särestöniemi rakennutti kaksi ateljeeta kotitalonsa viereen menestyksestään saaduilla rahoilla. "Kittilän ruhtinaalla" oli aitta täynnä asusteita ja kolme taloa. Hänen 50-vuotisnäyttelynsä keräsi Didrichsenin taidemuseoon 20 000 katsojaa.
Taiteilijan ateljee paloi 31. joulukuuta 1977. Palo tuhosi ateljeen ja kaikki teokset. Viereinen taidegalleria onnistuttiin kuitenkin suojelemaan, kun palokunta työskenteli 20 asteen pakkasessa yhdeksän tuntia. Suvun tila sekä Reima ja Raili Pietilän Särestöniemelle suunnittelemat galleria- ja ateljeetilat toimivat nykyisin museona. Lapin ympäristökeskus määräsi Särestöniemen suojeltavaksi vuonna 2004.
Kunnianosoitukset
Särestöniemestä on tehty Kittilän Kaukoseen Sonja Vectomovin veistämä pronssipatsas, joka paljastettiin vuonna 2015.
Johannes Rebmann
Johannes Rebmann (16. tammikuuta 1820 Gerlingen, Württemberg – 4. lokakuuta 1876 Korntal, Saksa) oli saksalainen lähetystyöntekijä ja löytöretkeilijä. Hän oli ensimmäinen eurooppalainen, joka tutki Afrikkaa Intian valtameren rannikolta päin. Hän löysi ensimmäisenä eurooppalaisena lumipeitteisen Kilimanjaron vuonna 1848, ja kollegansa Johann Krapfin kanssa Mount Kenyan vuonna 1849.
Rebmann opetteli useita afrikkalaisia kieliä. Hän käänsi Markuksen evankeliumin kamban kielelle ja Luukkaan evankeliumin swahiliksi. 1850-luvulla hän laati njandžan sanakirjan, joka julkaistiin postuumisti vuonna 1877. Hän keräsi myös swahilin sanaston, jota Krapf mahdollisesti käytti swahilin sanakirjassaan.
Vuonna 1875 Rebmann palasi Eurooppaan sokeana ja asettui asumaan Stuttgartin lähelle Korntaliin. Keväällä 1876 hän nai leski Luise Friederiken (o.s. Däuble), mutta avioliitto ei kestänyt pitkään, sillä Rebmann kuoli keuhkokuumeeseen samana syksynä.
Kilimanjaro
Rebmann oli kuullut afrikkalaisilta kertomuksia sisämaassa olevasta suuresta vuoresta, jonka huipulla on outoa valkoista ainetta, joka on kylmää ja hohtaa kuin hopea. Vuoren arveltiin olevan pahojen henkien vallassa. Eräällä retkellään 11. toukokuuta 1848 Rebmann näki Kilimanjaron noin 40 kilometrin etäisyydeltä ensimmäisenä eurooppalaisena. Näystä innostuneena hän palasi marraskuussa uudelle tutkimusretkelle. Tällöin hän teki lisää näköhavaintoja kahdesta huipusta ja kirjoitti niistä raportin, joka ilmestyi Church Missionary Intelligencerissä huhtikuussa 1849.
Raportti herätti laajalti hämmästystä ja epäuskoa. Monet pitivät mahdottomana, että lunta esiintyisi näin lähellä päiväntasaajaa. Erityisesti irlantilainen maantieteilijä William Desborough Cooley pilkkasi havaintoa ja piti sitä Rebmannin mielikuvituksen tuotteena. Epäusko jatkui, vaikka Rebmannin kollega Johann Krapf teki uusia näköhavaintoja vuoresta marraskuussa 1849.
Vuorelle yritettiin kiivetä vuodesta 1861 alkaen. Joulukuussa 1862 saksalainen Karl Klaus von der Decken pääsi noin 14 000 jalan (4 300 metrin) korkeuteen, mutta joutui palaamaan jouduttuaan lumimyrskyyn. Raportissaan hän kirjoitti: ”Eiköhän tämä vakuuta jääräpäisen Cooleyn.”
Tunnustuksia
Vuonna 1852 Rebmann sai ranskalaisen Société de géographien hopeisen kunniamitalin. Hänen mukaansa on myös nimetty Rebmannin jäätikkö Kilimanjarolla.
The Nights
The Nights on ruotsalaisen DJ-tuottaja Aviciin kappale. Se sisältää kreditoimattomat vokaalit yhdysvaltalaiselta laulaja-lauluntekijä Nicholas "RAS" Furlongilta, joka sanoitti kappaleen yhdessä Jordan Suecofin, Gabriel Benjaminin ja John Feldmannin kanssa. Sen julkaisivat PRMD Music sekä Universal Island Aviciin The Days / Nights-EP:ltä. Isossa-Britanniassa kappale julkaistiin vasta 11. tammikuuta 2015. Kappale pääsi Billboardin Twitter Trending 140-listan ensimmäiselle sijalle.
Sormikiharat
Sormikiharat on eräs hiusten kihartamismenetelmä, joka on ollut suosittu 1920–1930-luvuilla sekä 1990-luvun lopulla Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa.
Prosessissa hiuksia kierretään sormien ympäri ja niitä kammataan vastakkaiseen suuntaan kiharoiden muodostumiseksi. Hiuksiin lisätään kosteusvoidetta kampauksen säilyttämiseksi.
Hiuskihartimet syrjäyttivät lopulta tämän kotikutoisen menetelmän.
Sormin kihartamista käytetään yhä kuitenkin hiusten pitämiseksi järjestyksessä niitä muotoiltaessa. Useimmissa kampaamokouluissa sormin kihartamista opetetaan ja kokeillaan yhä, koska se auttaa oppilasta hiusten muotoilussa ja suoristamisessa.
Hesekielin kirja
Hesekielin kirja on yksi Raamatun Vanhan testamentin suurista profeetallisista kirjoista. Se on Raamatun 26. ja juutalaisen Raamatun Tanakin toisen pääosion Nevi'imin eli profeettojen yhdeksäs kirja.
Historia
Hesekiel (יְחֶזְקֵאל "Jumala vahvistaa", hepreaksi Yəḥezqel) oli yksi Israelin profeetoista. Hän oli papin poika ja toimi itsekin pappina Jerusalemin temppelissä. Hänellä oli vaimo, kunnes hänet vietiin 26-vuotiaana pois pakkosiirtolaisuuteen vuonna 597 eaa.
Kirjoittaja kertoo päivästä, jolloin Juuda ja Israel palautettaisiin valtioina takaisin. Hän lainaa paljon edeltäneiltä profeetoilta ja muista kirjoista, ja etsi tapaa lohduttaa kansaa tiedolla ikuisesta liitosta Jumalan kanssa. Hän saarnasi heille uutta ymmärrystä heidän pakkosiirtolaisuutensa aikana. Hän näytti heille, että Jumala oli edelleen tapahtumien johdossa. Hesekiel käytti omaa elämäänsä ja suhdettaan Jumalaan esimerkkinä.
Kirjoittaja
Ennen vuotta 1924 kukaan ei ollut kyseenalaistanut Hesekielin kirjan kirjoittajan henkilöllisyyttä. Suurimmalle osalle tutkijoista on ollut selvää, että kirjan on kirjoittanut yksi henkilö, sillä se osoittaa yhtä ajattelutapaa ja kirjoitustyyliä. Vuonna 1924 kehitettiin kuitenkin teoria, että 1103 kirjan jakeista olisi lisätty vasta myöhempinä aikoina.
Siitä lähtien tutkijat ovat jakaantuneet asian suhteen. W. Zimmerli on ehdottanut, että kirjan alkuperäinen sanoma vaikutti myöhempään koulukuntaan, joka lisäsi siihen syvempää ymmärrystä profetioista. Muut tutkijaryhmät, kuten M. Greenbergin johtama ryhmä, pitävät kirjaa edelleen enimmäkseen Hesekielin itsensä kirjoittamana.
Ajoitus
Hesekielin kirja voidaan ajoittaa perustuen Hesekielin kuningas Jojakinin hallintokauden tapahtumiin tekemiin viittauksiin. Monien kirjan lukujen alussa on jopa sanottu suoraan, milloin se on tapahtunut. Esimerkiksi kirjan alussa sanotaan, että näky tapahtui kun "oli kolmaskymmenes vuosi, neljännen kuun viides päivä [..], kuningas Jojakinin pakkosiirtolaisuuden viides vuosi". Näiden avulla voidaan ajoittaa sekä Hesekielin elämä että hänen profettana toimimansa aika melko tarkasti.
Hesekielin kirja kirjoitettiin alun perin 25 vuoden aikana vuosien 593 ja 571 eaa. välillä. Kirjat vaikuttavat kirjoitetun kahdessa jaksossa tämän Hesekielin 25 vuotta kestäneen profetoimisen aikana. Ensimmäinen jakso, joka on tarkoitettu Juudan ylemmille luokille, kirjoitettiin vuosien 593 ja 586 eaa. välillä. Toinen jakso, joka on kirjoitettu vuosien 586 ja 571 eaa. välillä, käsittelee hänen ennustuksiaan kansan pelastumisesta.
Sisältö
Hesekielin kirjassa on kolme osaa:
Hesekiel suoritti suuren osan profetioinnista omilla teoillaan. Sen sijaan että hän olisi vain saarnannut ihmisille suullisesti, Jumala antoi hänelle ohjeen elää hänen samomansa todeksi eri tavoin. Hänen tekonsa tulkittiin merkeiksi.
Kirjan viitatuimpia osia ovat ennustus kuolleista luista, jotka heräävät henkiin, sekä lopussa oleva kuvaus sopusuhtaisesta temppelistä, jossa Jumala asuu.
Seuraava taulukko luettelee Hesekielin kirjan tapahtumat ajoitettuna:
Jingdezhen
Jingdezhen (, pinyin: Jǐngdézhèn Shì) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Jiangxin maakunnan koillisosassa. Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 144 kilometriä maakunnan pääkaupungista Nanchangista koilliseen. Prefektuurin pinta-ala on 5 256 neliökilometriä ja väkiluku 1,587 miljoonaa. Jingdezhen on tunnettu siellä valmistetusta keramiikasta ja etenkin posliinista.
Maantiede
250px|thumb|vasen|Silta Jingdezhenissä.
Jingdezhenin kaupunki sijaitsee Jiangxin maakunnan koillisosassa. Prefektuuri rajoittuu luoteessa Anhuin maakunnan Chizhoun prefektuurin Dongzhin piirikuntaan, pohjoisessa ja koillisessa Anhuin maakunnan Huangshanin prefektuurin Qimenin ja Xiuningin piirikuntiin, sekä idässä, etelässä ja lännessä Jiangxin Shangraon prefektuurin Wuyuanin piirikuntaan, Dexingin kaupunkiin, Yiyangin, Wannianin, ja Poyangin piirikuntiin.
Kaupunki on maantieteen kannalta Haiyushangin vuoristoalueen ja Poyangjärven tasangon välissä. Paikalla vallitsee lauhkea ja kostea ilmasto selkeästi toisistaan erottuvineen neljine vuodenaikoineen. Sadetta tulee vuosittain noin 1763 millimetriä. Kaupungin korkeus merenpinnasta on 320 metriä.
Hallinnollinen jako
Piirikuntatasolla Jingdezhen jakautuu kahteen kaupunkipiiriin (Changjiang ja Zhushan), yhteen piirikuntatason kaupunkiin (Leping) ja yhteen piirikuntaan (Fuliang).
Historia
Jingdezhenissä on valmistettu keramiikkaa jo Han-dynastian ajoilta lähtien, jolloin kaupunki tunnettiin vielä nimellä Xinping. Kaupungin tuotanto alkoi keskittyä posliinin tuotantoon keisarillisen hovin tarpeisiin. Nimi Jingdezhen viittaa Jingde-kautena tunnettuun pohjoisen Song-dynastian keisari Zhezongin valtakauteen. Zhen-pääte taas viittaa kauppakaupunkiin, jonka oikeudet Jingdezhen sai Jingde-kaudella. Ennen nimenmuutosta vuonna 1004 kaupunki tunnettiin myös nimellä Chang-nan. Yuan-dynastian aikana keisarillinen hovi otti posliinintuotannon suoraan hallintaansa niin sanotun posliiniviraston kautta, joka valvoi posliinin tuotantoa ja lähetti valmiin posliinin suoraan hoville. Virasto liitettiin verovirastoon vuonna 1324, ja vuonna 1328 posliinin tuotannon valvontaa alkoi hoitaa Jiangxin kuvernööri.
Yuan-dynastian romahtaessa posliinin tuotanto lakkasi joksikin aikaa, mutta vuonna 1368 Ming-dynastia rakennutti posliinitehtaan Zhushanin mäelle ja posliinin tuotanto lisääntyi tämän jälkeen huomattavasti. 1300-luvulta 1900-luvun alkuun oli posliinintuotannon loistoaikaa. Kiinan kommunistit tekivät Jingdezhenistä prefektuuritason kaupungin suoraan Jiangxin provinssin alaisuudessa vuonna 1953. Kaupunkiin perustettiin sittemmin myös esimerkiksi keramiikkaopistoja, tutkimuskeskuksia ja museoita. Kaupungin asukkaista noin puolet ottaa edelleen osaa posliinin tuotantoon tavalla tai toisella.
Talous
thumb|Posliinin valmistusta perinteiseen tapaan. Vuonna 2012 Jingdezhenin bruttokansantuote oli 62,83 miljardia renminbiä, mikä oli Jiangxin 11:stä prefektuuritason kaupungista toiseksi pienin. Tärkein teollisuudenala oli jalostus, jonka osuus kaupungin koko taloudesta oli 59,5 % vuonna 2012. Keramiikkateollisuuden osuus koko teollisuudesta oli 13 %, ja se oli arvoltaan noin 2,88 miljardia renminbiä. Kaksi suurta kaupungissa toimivaa keramiikkayhtiötä ovat Jingdezhen Ceramics ja Jingdezhen Wanlong Ceramics. Kaupungin alueella on runsaat kaoliniittiesiintymät, joita käytetään posliinin valmistuksessa. Esiintymien suuruudeksi on arvioitu 50 miljoonaa tonnia.
Karvinen (ranskalainen animaatiosarja)
Karvinen on ranskalainen Dargaud Marinan ja MediaToonin tuottama tietokoneanimaatiosarja, joka perustuu Jim Davisin luomaan sarjakuvaan Karvinen. Sarja alkoi Ranskassa 22. joulukuuta 2008 ja myöhemmin Yhdysvalloissa 26. lokakuuta 2009. Sarjan on ohjannut Philippe Vidal. Pääosissa ääninäyttelevät Frank Welker, joka toimi jo alkuperäisessä animaatiosarjassa useissa sivurooleissa, lisäksi Gregg Berger, joka uusi Oskun ääniroolin ja Wally Wingert toimii Eskon äänenä.
Karvisen ensimmäinen tuotantokausi sisälsi 26 jaksoa, jossa yksi jakso käsitti kaksi lyhytanimaatiota. Sarjan toinen tuotantokausi ilmoitettiin alkavan loppukesästä 2010. Suomessa sarjaa esitetään Galaxi-ohjelman yhteydessä Yle TV2:ssa. Ohjelmatiedoissa sarjan suomenkielinen nimi on Karvinen.