cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Univelka
Uni ja mediat
Unihäiriöiden määrää lisää selvästi myös passiivinen televisionkatselu. Televisiota ei pitäisi myöskään jättää auki silloin, kun sitä ei katsella, sillä tahaton ruudun informaatiovirralle altistuminen lyhentää lapsen unta ja lisää lapsen muita unihäiriöitä, kuten nukahtamisvaikeuksia ja yöllisiä kauhukohtauksia.
Liian vähän tai huonosti nukkuvilla lapsilla on tavanomaista enemmän masennusoireita, keskittymisvaikeuksia, ylivilkkautta, käytöshäiriöitä ja kouluongelmia. Lasten unihäiriöt ja unenpuute voivat ilmetä toisin kuin aikuisilla eli väsymyksen sijaan psyykkisinä oireina. Univaikeuksia hoidettaessa pitää kysyä myös lapsen omaa mielipidettä. Lasten unihäiriöiden taustalla voi olla myös sairaus.
Hyviä tuloksia on saatu vanhempien ja nuoren opastuksesta säännöllisten nukkumaanmenoaikojen noudattamiseen riittävän unen takaamiseksi nuorelle. Tämä voi liittyä myös kognitiivis-behavioraaliseen terapiaan.
Luettelo televisiosarjan Kim Possible jaksoista
Tämä artikkeli sisältää luettelon Disney Channelin televisiosarjan Kim Possiblen jaksoista. Suomessa sarjan esitys alkoi 7. tammikuuta 2007 Nelosella 1. tuotantokauden kuudennella jaksolla, Bueno Nacho, joka on ensimmäinen tuotettu jakso. Oikeasti ensimmäisen tuotantokauden ensimmäinen jakso on Ihastus (Crush).
João Félix
João Félix Sequeira (s. 10. marraskuuta 1999 Viseu) on portugalilainen jalkapalloilija. Hän edustaa espanjalaista Atlético Madridia. João Félix on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seurajoukkueura
João Félix teki läpimurtonsa pääsarjatasolla lissabonilaisessa Benficassa kaudella 2018–2019, jolloin seura myös voitti liigamestaruuden. Hän teki kauden aikana 15 maalia ja antoi yhdeksän maalisyöttöä. Hän pelasi tuolla kaudella Mestarien liigassa yhden ottelun ja Eurooppa-liigassa kuusi ottelua. Hän teki Eurooppa-liigan puolivälierien ensimmäisessä osaottelussa Eintracht Frankfurtia vastaan kolme maalia ja syötti yhden, mikä ei kuitenkaan riittänyt jatkopaikkaan Frankfurtin oltua vierasmaalisäännön turvin parempi.
João Félix siirtyi Atlético Madridiin heinäkuussa 2019. Lehtitietojen mukaan seura maksoi hänestä 126 miljoonan euron siirtosumman, mikä teki hänestä maailman kaikkien aikojen neljänneksi kalleimman pelaajahankinnan. Kaudella 2020–2021 joukkue voitti Espanjan-mestaruuden. João Félix pelasi kaudella 2019–2020 La Ligassa 27 ottelua ja teki niissä kuusi maalia, joista kaksi kesäkuussa 2020 Osasunaa vastaan. Mestaruuskaudella hän pelasi 31 ottelua ja teki niissä seitsemän maalia, joista kaksi lokakuun lopulla Osasunaa ja kaksi marraskuun alussa Cádizia vastaan. Mestarien liigassa João Félix pelasi ensimmäisellä Atlético-kaudellaan kuusi ottelua, joissa hän teki kolme maalia, ja toisella kahdeksan ottelua, joissa hän teki kolme maalia. Kaudella 2021–2022 hän pelasi La Ligassa 24 ottelua ja teki kahdeksan maalia. Mestarien liigan kahdeksassa ottelussa hän viimeisteli yhden maalin. Seuraavalla kaudella hän teki Atléticolle neljässätoista La Ligan ottelussa neljä maalia ja pelasi Mestarien liigassa viisi ottelua ilman maaleja. Tammikuussa hän siirtyi loppukauden kattavalla sopimuksella Englannin Valioliigan Chelseaan. Pelaamissaan 16 valioliigaottelussa hän teki neljä maalia. Mestarien liigassa hän pelasi neljä ottelua.
Maajoukkueura
João Félix teki ensiesiintymisensä maansa maajoukkueessa Kansojen liigan välieräottelussa Sveitsiä vastaan kesäkuussa 2019. Portugali voitti turnauksen kaadettuaan loppuottelussa Hollannin. Kesän 2021 EM-kilpailuissa hän pelasi viimeiset 34 minuuttia tappiollisessa neljännesvälierässä Belgiaa vastaan. MM-kilpailuissa 2022 hän oli avauskokoonpanossa neljässä ottelussa; kaikissa muissa paitsi alkulohko-ottelussa Etelä-Koreaa vastaan, jossa ei lainkaan pelannut. Hän on tammikuuhun 2023 mennessä pelannut 28 maaottelua, joissa 16 kertaa avauskokoonpanossa. Hän on tehnyt neljä maaottelumaalia: syyskuussa 2020 Kansojen liigan kotiottelussa Kroatiaa, marraskuussa 2020 ystävyysottelussa Andorraa, kuusi päivää edellisen jälkeen Kansojen liigan vierasottelussa Kroatiaa vastaan ja MM-kilpailuissa 2022 alkulohkopelissä Ghanaa vastaan.
Malfattin komissio
Malfattin komissio oli toinen Euroopan komissio. Komission toimikausi oli 2. heinäkuuta 1970–21. maaliskuuta 1972. Komission puheenjohtajana toimi italialainen Franco Maria Malfatti.
Antti Taskinen
Antti Olavi Taskinen (s. 1976) on helsinkiläinen mies, joka sai elinkautisen vankeustuomion niin sanotuista lääkesurmista.
Teot
Antti Taskinen vangittiin tammikuussa 2006 epäiltynä yritysjohtaja Markku Heimo Juhani Franssilan murhasta. Tutkinnan edetessä keskusrikospoliisi alkoi epäillä, että Taskinen olisi surmannut myös kaksi muuta miestä. Yhteinen nimittäjä ja ehkä merkittävin tekijä oli, että Taskinen oli kaikissa näissä kolmessa tapauksessa kahden uhrien kanssa. Vanhimmassa tapauksessa Taskista epäiltiin syylliseksi 20-vuotiaan tamperelaisen opiskelijan kuolemaan. Opiskelija oli kuollut elokuussa 1996 Dolcontin-morfiinilääkkeen yliannostukseen Tampereen Rantaperkiön kaupunginosassa. Taskinen oli saanut lääketabletit käsiinsä sattumalta ja asettanut ne uhrin saataville. Kuolema tulkittiin käräjäoikeudessa törkeäksi kuolemantuottamukseksi, mutta hovioikeus hylkäsi myöhemmin syytteen. Käräjäoikeuden mukaan Taskisen olisi pitänyt estää kuolema varmistamalla, että uhri tietää Dolcontin-tablettien vaarallisuuden.
Helmikuussa 1997 Taskinen oli samassa Tampereen Rantaperkiön kaupunginosassa sijaitsevassa asunnossa juomassa alkoholia 30-vuotiaan lääketiedettä opiskelleen miehen kanssa. Jossain vaiheessa illan aikana mies menehtyi. Miehen verestä löytyi vahva yliannostus Abalgin-särkylääkettä. Käräjäoikeuden päätöksessä Abalgin-lääkkeen määrää uhrin veressä luonnehdittiin ”tähtitieteelliseksi”. Mies oli tehnyt ennen kuolemaansa testamentin Taskisen hyväksi. Surma tulkittiin käräjä- ja hovioikeudessa tapoksi. Käräjäoikeus katsoi, että Taskisen oli täytynyt ymmärtää lääkkeen nauttimisen voivan johtaa kuolemaan, sillä lääkäri oli varoittanut häntä. Lisäksi uhri oli vain hieman aiemmin kotiutunut sairaalasta edellisen lääkemyrkytyksen jäljiltä. Oikeus piti uskottavana todistajaa, joka kertoi kuulleensa puhelimessa uhrin puhuvan sekavasti, samalla kun Taskinen oli tyrkyttänyt tälle lisää lääkettä.
Marraskuussa 2005 Taskinen surmasi 54-vuotiaan yritysjohtaja Markku Heimo Juhani Franssilan, jonka kanssa hän oli rekisteröinyt parisuhteen elokuussa 2005 Lahden maistraatissa. Surma tapahtui Franssilan kesähuvilalla Heinolan Vierumäellä. Kuolinsyynä oli Abalgin-särkylääkkeen yliannostus. Motiivina oli Franssilan miljoonaperintö. Oikeudessa kuullun todistajan mukaan Taskinen oli polttanut nuotiossa avioehtosopimuksen, joka olisi vienyt oikeuden perintöön. Surma tulkittiin käräjä- ja hovioikeudessa murhaksi. Oikeus piti epäuskottavana, että Taskinen olisi väärentänyt Abalgin-reseptin Franssilan aloitteesta, sillä Franssila olisi saanut lääkettä hänelle tehdyn selkäleikkauksen jälkihoitoon laillisestikin. Todistajien mukaan Taskinen oli myös rehvastellut tulevilla rikkauksillaan.
Tuomiot
Taskista avusti Heinolan käräjäoikeudessa varatuomari Päivikki Uimonen.
Taskinen todettiin käräjäoikeudessa syylliseksi kaikkiin kolmeen kuolemaan ja hänelle langetettiin 31. toukokuuta 2006 elinkautinen vankeustuomio murhasta, taposta ja törkeästä kuolemantuottamuksesta. Lisäksi Taskinen menetti oikeuden Franssilan perintöön ja hänet tuomittiin maksamaan Franssilan äidille 15 000 euron ja veljelle 10 000 euron korvaukset henkisistä kärsimyksistä sekä korvaamaan muiden osallisten oikeudenkäynti- ja asianajokuluja 30 000 euron arvosta. Kahden tamperelaisuhrin omaiset jäivät ilman kärsimyskorvauksia, koska rikokset olivat tapahtuneet ennen kyseessä olevan lain voimaantuloa (1999). Taskinen lähetettiin Mikkelin vankilaan kärsimään tuomiotaan.
Valitukset
Taskinen valitti tuomiosta Kouvolan hovioikeuteen, joka aloitti tapauksen käsittelyn 5. helmikuuta 2007. Taskinen vaihtoi oikeusavustajakseen Uimosen tilalle Heikki Lampelan. Suomen Asianajajaliiton valvontalautakunta totesi sittemmin valitusten jälkeen lainvoimaiseksi jääneellä päätöksellä, että asianajaja Heikki Lampela laiminlöi valmistautumisen Taskisen puolustamiseen ja rikkoi siten hyvää asianajajatapaa. Ensimmäisessä istunnossa käsiteltiin kahden tamperelaismiehen kuolemaa. Taskinen kiisti edelleen syyllisyytensä. Hän sanoi, ettei hänellä olisi ollut mitään syytä tappaa miehiä. Taskisen mukaan molemmat miehet olivat tehneet itsemurhan.
6. ja 7. helmikuuta käsiteltiin yritysjohtaja Franssilan kuolemantapausta, joka käräjäoikeudessa todettiin murhaksi. Eräs todistaja kertoi 6. helmikuuta tapahtuneessa istunnossa Taskisen tunnustaneen hänelle surmanneensa Franssilan. Taskinen itse kiisti sekä tunnustuksen että syyllisyytensä Franssilan murhaan ja väitti tämän tehneen itsemurhan. Toisena vaihtoehtona pidettiin tapaturmaa.
Hovioikeus antoi päätöksensä 8. maaliskuuta. Hovioikeus hylkäsi syytteen törkeästä kuolemantuottamuksesta, koska ensimmäisen uhrin kuoleman aiheuttanut morfiinimyrkytys saattoi ”varteenotettavan epäilyksen” mukaan johtua heroiinin käytöstä, josta Taskinen ei ollut tiennyt. Sen sijaan hovioikeus katsoi käräjäoikeuden tavoin Taskisen syylliseksi tappoon ja murhaan. Hovioikeuden mukaan Franssila tiesi nauttivansa hengenvaarallisia aineita, mutta ei kyennyt voimakkaan päihtymystilan vuoksi lopettamaan yhteiskäyttöä. Vaikka uhrin katsottiin tienneen nauttimiensa lääkkeiden olevan vaarallisia ja mitä teki nauttiessaan niitä, ”eläväksi lääketietosanakirjaksi” luonnehdittu Taskinen katsottiin syylliseksi. Elinkautinen vankeustuomio pysyi siten voimassa, kuten myös Franssilan äidille ja veljelle maksettavat korvaukset.
Taskinen haki toukokuussa 2007 valituslupaa korkeimmalta oikeudelta, joka epäsi valitusluvan 12. kesäkuuta 2007 ja tuomiosta tuli lainvoimainen. Taskinen anoi heti presidentti Tarja Haloselta armahdusta, mutta Halonen hylkäsi armahdusanomuksen heinäkuussa 2007. Armahdusta tosin ei anonut Taskinen itse, vaan sen teki toinen henkilö Taskisen tietämättä.
Vankeusaika ja vapautuminen
Marraskuussa 2007 Taskinen rekisteröi Riihimäen vankilassa parisuhteen 44-vuotiaan miehen kanssa, johon hän tutustui Mikkelin vankilassa hovioikeuskäsittelyn aikana. He ovat sittemmin eronneet.
Vankila-aikanaan Taskinen on muuttanut nimensä ja opiskellut juristiksi.
Helsingin hovioikeus hyväksyi Taskisen ehdonalaisanomuksen huhtikuussa 2022 ja asetti vapautumisajankohdaksi heinäkuun lopun vuonna 2023, jolloin Taskinen on viettänyt vankilassa noin 17,5 vuotta.
Andrei Tšikatilo
pienoiskuva|Ammattikoulu no. 33 Šahtyssa, jossa Tšikatilo työskenteli ensimmäisen murhansa aikana.Andrei Romanovitš Tšikatilo (, ; 16. lokakuuta 1936 Jablutšne, Neuvostoliitto – 14. helmikuuta 1994 Novotšerkassk, Venäjä) oli neuvostoliittolainen sarjamurhaaja, kannibaali, nekrofiili ja pedofiili. Oikeudenkäynnissä Tšikatilo tunnusti murhanneensa kaikkiaan 56 naista ja lasta vuosina 1978–1990. Todellisuudessa hän saattoi surmata huomattavasti enemmän ihmisiä.
Tšikatilo raiskasi tyttöjä, poikia ja aikuisia naisia.
Viestintävälineet ovat nimenneet Tšikatilon ”Punaiseksi viiltäjäksi”, ”Rostovin viiltäjäksi” ja ”Rostovin teurastajaksi”.
Syntymä ja lapsuus
Tarinan mukaan Tšikatilon äiti olisi pelotellut poikaansa usein kauhutarinoilla siitä, kuinka tämän isoveli Stepan oli siepattu, surmattu ja syöty. Tšikatilon pelottelua ei ole voitu todistaa oikeaksi, eikä edes varmuudella tiedetä hänellä olleen veljeä. Neuvostoliitto oli tuolloin aloittanut teollistamisohjelmansa, ja valtiota hallinneen puoleen pääsihteerin, Josif Stalinin suunnittelema maatilojen pakko-ottaminen yhteiskunnalle oli vähän aikaa sitten aiheuttanut laajan nälänhädän. Ihmiset joutuivat Ukrainassa syömään ruumiita, ja tiedetyistä tapauksista kehittyi eräänlaisia kansantaruja.
Toisen maailmansodan aikana Tšikatilo todisti useita tuhoisia ja verisiä saksalaisten pommituksia. Hän kuvitteli, kuinka saksalaisia sotavankeja vietiin metsään ja teloitettiin. Neuvostoliittolaisilla lapsilla oli useinkin tuollaisia fantasioita sota-aikaan.
Sisaren syntymä
Tšikatilon isän ollessa sodassa perheeseen syntyi tyttölapsi. Tšikatilon nuorempi sisar sai alkunsa todennäköisesti saksalaisen sotilaan raiskattua Tšikatilon äidin, ja koska perheellä oli ainoastaan pieni mökki, yksi huone ja yksi vuode, nuori Andrei mahdollisesti näki äitinsä raiskauksen, mikä on saattanut traumatisoida häntä. Lapsi on myös saattanut syntyä irtosuhteesta.
Äiti kohteli poikaansa kaltoin. Tšikatilo joutui nukkumaan samassa vuoteessa äitinsä kanssa ja vesipään aiheuttamien virtsanpidätysongelmien takia hän kasteli vuoteensa jatkuvasti. Vuoteenkastelun vuoksi äiti nöyryytti poikaa, pilkkasi tämän miehisyyttä ja pieksi häntä usein ankarasti ja väkivaltaisesti.
Seksuaalisuus
Tšikatilon varhaisnuoruuden ensimmäinen ja ainoa seksuaalinen kokemus tapahtui 15-vuotiaana 1950-luvun alkupuolella. Hän hyökkäsi nuoren tytön kimppuun, kaatoi tämän maahan ja sai siemensyöksyn, kun tyttö yritti kamppailla itseään vapaaksi. Tšikatilon mielessä saattoi syntyä elinikäinen assosiaatio seksin ja aggression välille. Hän ei koskaan kyennyt normaaliin sukupuoliseen kanssakäymiseen.
Tšikatilo yritti myös normaalia ihmissuhdetta ihastuttuaan erääseen paikalliseen tyttöön asepalveluksen jälkeen, mutta joutui pahasti nöyryytetyksi, kun tyttö huomasi Tšikatilon kyvyttömyyden. Tyttö kertoi Tšikatilon salaisuuden ystävilleen. Pian Tšikatilon impotenssista tiesivät kaikki kyläläiset, ja hän itse ensimmäistä kertaa elämässään tajusi, ettei koskaan pystyisi normaaliin seksuaaliseen kanssakäymiseen.
Tšikatilo tunsi suurta häpeää ja kostonhimoa ja alkoi kuvitella, kuinka tappaisi tytön ja paloittelisi ruumiin. Kyseisen tapauksen jälkeen Tšikatilon seksuaalisadistinen persoonallisuushäiriö alkoi vaivata hänen arkielämäänsä. Hän kuitenkin syyllistyi ensimmäiseen murhaansa vasta vuonna 1978.
Aikuisikä ja avioliitto
Tšikatilo avioitui vuonna 1963 sisarensa ystävättären Fainan, 24-vuotiaan hiilikaivosmiehen tyttären, kanssa. Tšikatilo asui tuolloin sisarensa kanssa, joka joutui seuraamaan, kuinka veli ei onnistunut löytämään itselleen tyttöystävää. Niinpä hän järjesti säälistä veljensä yhteen Fainan kanssa.
Pariskunnalla ei ollut paljonkaan sukupuolielämää miehen impotenssin takia, mutta lukuisten yritysten jälkeen he saivat kuitenkin kaksi lasta: tyttären Ljudmilan (s. 1965) ja pojan Jurin (s. 1966). Tšikatilo siitti lapsensa masturboimalla vaimonsa sukuelinten päälle ja työntämällä sormin siemennestettä vaimonsa emättimeen.
Työ, koulutus ja ura
Tšikatilo menestyi peruskoulussa hyvin ja pyrki Moskovan valtionyliopistoon opiskelemaan oikeustiedettä, mutta hän ei selvinnyt pääsykokeesta. Sen jälkeen hän hakeutui paikalliseen ammattikouluun ja alkoi opiskella marxismi-leninismiä, Venäjän kirjallisuutta ja konetekniikkaa.
Asepalveluksen jälkeen vuonna 1960 Tšikatilo muutti Rodjonovo-Nesvetajevskiin. Suoritettuaan tutkinnon teknisessä ammattikoulussa hän aloitti työn puhelinasentajana. Vapaa-ajalla hän jatkoi kirjallisuuden opintojaan. Tšikatilo halusi uskoa itseensä ja kompensoi impotenssiaan ahkeralla opiskelulla ja ”nerouden” tavoittelulla.
Vuonna 1970 Tšikatilo lopetti työn puhelinteknikkona. Seuraavana vuonna hän suoritti loppuun Venäjän kirjallisuuden tutkinnon kirjekurssina. Koska Tšikatilolla oli jo suoritettuina laki- ja kirjallisuusopintoja, hänet katsottiin riittävän päteväksi toimimaan opettajana.
Tšikatilo epäonnistui opettajana; hän ei saanut lapsia kuriin, koululaiset pilkkasivat häntä ja polttivat tupakkaa luokassa Tšikatilon kasvojen edessä. Lapset usein nimittelivät häntä ”hanheksi”, joka voi venäjäksi olla myös synonyymi idiootille.
Seksuaalinen turhautuminen
1970-luvun alkupuolella Tšikatilon seksuaalinen turhautuminen alkoi käydä sietämättömäksi. Hänen vihansa kasvoi kävelyillä kaduilla tai puistoissa, joissa näki nuoria rakastavaisia – nämä saivat Tšikatilon raivon valtaan. Häntä suututti ajatus, että kuka tahansa vähä-älyinenkin voisi harrastaa seksiä, mutta Tšikatilo, korkeasti koulutettu ja oppinut mies, ei pystynyt normaaliin sukupuoliseen kanssakäymiseen.
Muutto Šahtyyn
Tšikatilo muutti perheineen läheiseen Šahtyyn, josta sai uudestaan töitä opettajana ammattikoulusta numero 33. Siellä hän jatkoi koululaisten hyväksikäyttöä.
Tšikatilo toimi opettajana vuoteen 1981 asti, jolloin uudet hyväksikäyttötapaukset selvisivät ja hän menetti opettajanvirkansa lopullisesti. Tšikatilo sai sittemmin työtä konttoristina ja paikallisen tehtaan kiertävänä tuote-esittelijänä. Tuote-esittelijän työhön kuului pitkiä, monipäiväisiä matkoja ympäri Neuvostoliittoa julkisissa kulkuvälineissä.
Ensimmäinen uhri
22. joulukuuta 1978 Tšikatilo teki ensimmäisen murhansa. Hän houkutteli paikalliselta bussipysäkiltä matkaansa yhdeksänvuotiaan tytön, Jelena Zakotnovan tarjoamalla hänelle purukumia, joka oli tuon ajan neuvostolapsille harvinaista herkkua. Zakotnova suostui mukaan, ja Tšikatilo vei hänet salaiselle mökilleen tarkoituksenaan raiskata hänet.
Impotenssin vuoksi raiskaus epäonnistui, mutta kamppaillessaan tytön kanssa Tšikatilo iski tätä veitsellä ja sai orgasmin. Näin Tšikatilo huomasi, että hän voisi toteuttaa seksuaalisuuttaan käyttämällä sukupuolielimensä sijaan veistä. Tšikatilo heitti Zakotnovan ruumiin ja tämän koulurepun läheiseen jokeen, josta uhri myöhemmin löydettiin.
Työmatkoillaan Tšikatilo toteutti raakoja fantasioitaan. Hän oleskeli vapaa-ajallaan paljon julkisilla rautatie- ja linja-autoasemilla, joilta oli helppo löytää uhreja kenenkään huomaamatta. Tämä osaltaan vaikeutti miliisin tutkimuksia, koska ruumiita löytyi satunnaisesti ympäri maata. Neuvostoliiton rikostutkintamenetelmät olivat länsimaisen mittapuun mukaan vanhentuneita. Tämä vaikeutti entisestään syyllisen löytämistä. Poliisit epäilivät aina uhrin löytöpaikan perusteella paikallisia, mutta eivät ottaneet huomioon mahdollisuutta, että murhaaja saattaisi matkustaa paljon.
Ensimmäinen epäilty
Miliisit ottivat kiinni useita epäiltyjä ja yrittivät pakottaa heidät tunnustamaan. Lopulta eräs nuori mies, Aleksandr Kravtšenko, tunnusti ja hänet tuomittiin kuolemaan, vaikka todistusaineisto viittasikin Tšikatiloon. Oletetun syyllisen teloituksesta huolimatta uusia ruumiita löytyi edelleen. Teloitus oli jo suoritettu, kun tuomio todettiin vääräksi.
Varsinaisen murhasarjan alku
Varsinainen murhasarja alkoi vuonna 1982. Tšikatilo etsi uhreja rautatie- ja linja-autoasemien läheisyydestä, missä viettivät usein aikaa seksiä myyvät ihmiset, köyhät kulkurit ja lapset. Tšikatilo toimi tuolloin paikallisen tehtaan tuote-esittelijänä ja matkusti paljon julkisissa kulkuvälineissä. Lopulta hänet erotettiin, koska hän laiminlöi työtehtävänsä keskittyessään etsimään uhreja. Kesäkuussa 1982 Tšikatilo kohtasi 13-vuotiaan tytön Ljubov Birjukin, joka oli palaamassa kotiin ostosmatkalta Donskoin kylästä. Tšikatilo alkoi puhua tytön kanssa, ja kun huomasi olevansa tytön kanssa kahden, hyökkäsi hänen kimppuunsa ja puukotti hänet hengiltä. Birjukin murhan jälkeen Tšikatilo ei enää kyennyt vastustamaan murhanhimoaan. Heinäkuussa Tšikatilo murhasi nuoren tytön Krasnodarissa ollessaan työmatkalla. Elokuussa hän murhasi 9-vuotiaan pojan ja 16-vuotiaan tytön. Syyskuussa Tšikatilo murhasi 19-vuotiaan tytön ja 15-vuotiaan sisäoppilaitoksesta karanneen pojan Šahtyssa. pienoiskuva|Irina Karabelnikovan, Andrei Tšikatilon seitsemännen uhrin murhapaikalle hänen isänsä tyttärelleen pystyttämä muistomerkki Šahtyssa.|alt= 10. joulukuuta 1982 Olga Stalmatšenok lähti pianotunnille ja katosi jälkiä jättämättä. Ainoa merkki tytöstä oli vanhempien saama outo postikortti, jonka mukaan heidän tyttärensä oli tapettu metsään ja tulevana vuonna kymmenen muuta kuolisi. Kortissa oli allekirjoitus ”Sadisti Musta Kissa”; myöhemmin se osoittautui Tšikatilon kirjoittamaksi. Stalmatšenokin ruumis löytyi huhtikuussa 1983 jäätyneenä, alastomana ja silvottuna viiden kilometrin päästä musiikkiopistosta; hänet oli jätetty pellolle traktorinrenkaan jättämään uraan.
Tšikatilo yritti harrastaa seksiä seksinmyyjien kanssa, mutta impotenssinsa vuoksi hän ei siihen kyennyt. Naiset pilkkasivat hänen seksuaalisia ongelmiaan, mikä sai Tšikatilon raivostumaan suunnattomasti, ja mikä lopulta johti murhaan.
Uhrien kohtelu
Poliisit olivat järkyttyneitä murhien raakuudesta: monet uhreista oli silvottu ja paloiteltu, ja useissa tapauksissa oli ilmeistä, että murhaaja oli purrut irti ruumiinosia uhreistaan. Tšikatilo puri usein irti naispuolisten uhriensa rinnat ja ulkosynnyttimet, samoin nuorukaisten siittimen. Yleensä hän myös puhkoi tai kaivoi uhreiltaan silmät päästä, koska vanhan venäläisen uskomuksen mukaan murhaajan kuva jää uhrin silmiin.
Murhasarja oli niin raaka, että aluksi epäiltiin jonkin saatananpalvontakultin suorittavan uhrimenojaan, tai että kysymyksessä olisi jokin sisäelimiä siirtoelimiksi varasteleva ryhmä.
1984
Tammikuun ja helmikuun aikana Tšikatilo murhasi kaksi naista Lentäjien puistossa, Rostovissa. 24. maaliskuuta Tšikatilo houkutteli 10-vuotiaan Dimitri Ptašnikovin mukaansa postimerkkikioskilta Novošahtinskissa esittäytymällä postimerkkien keräilijäksi. Useat ihmiset näkivät Tšikatilon kävelemässä yhdessä pojan kanssa ja pystyivät myöhemmin antamaan poliisille kuvauksen murhaajasta. Ptašnikovin ruumis löydettiin kolme päivää myöhemmin. Ruumiin löytöpaikalla oli murhaajan jättämä jalanjälki ja uhrin vaatteista löytyi siemennestetahroja.
25. toukokuuta Tšikatilo kutsui 31-vuotiaan naisen Tatjana Petrosjanin ja tämän 11-vuotiaan tyttären Svetlanan retkelle metsään lähellä Šahtya. Tatjana oli tuntenut Tšikatilon jo vuosien ajan. Tšikatilo yritti harrastaa seksiä naisen kanssa, mutta epäonnistui erektion saamisessa, ja nainen pilkkasi hänen impotenssiaan. Tšikatilo raivostui silmittömästi ja puukotti naisen hengiltä. Tämän jälkeen Tšikatilo jahtasi Svetlanan kiinni ja murhasi hänet vasaralla. Heinäkuussa Tšikatilo murhasi kaksi nuorta naista ja 13-vuotiaan pojan.
2. elokuuta Tšikatilo murhasi 16-vuotiaan Natalia Golosovskajan Lentäjien puistossa, Rostovissa. 7. elokuuta hän murhasi 17-vuotiaan tytön Ljudmila Aleksejevan Donjoen varrella ennen kuin hän lähti Uzbekistanin pääkaupunkiin Taškentiin työmatkalle. Taškentissa Tšikatilo murhasi 12-vuotiaan tytön ja nuoren naisen. 28. elokuuta Tšikatilo murhasi 11-vuotiaan pojan Aleksandr Tšepelin Rostovissa Donjoen varrella lähellä Aleksejevan murhapaikkaa. 6. syyskuuta Tšikatilo murhasi 24-vuotiaan kirjastonhoitajan Irina Lutšinskajan Lentäjien puistossa, Rostovissa.
Ensimmäinen pidätys ja vankilatuomio
Rostovin linja-autoaseman läheisyydestä tavattiin harhailemassa epäilyttävästi käyttäytyvä mieshenkilö, joka yritti päästä puheisiin nuorten naisten ja lasten kanssa. Mies oli Andrei Tšikatilo, joka pidätettiin. Poliisilla oli syytä epäillä Tšikatiloa murhaajaksi, mutta virallinen syy pidätykseen oli hänestä tehty rikosilmoitus: toimiessaan tuote-esittelijänä hän oli varastanut tavaraa työpaikaltaan. Tšikatiloa epäiltiin murhista, mutta sitovaa näyttöä ei ollut. Hänet tuomittiin varkaudesta vuodeksi vankilaan, mutta hän vapautui jo joulukuussa 1984 kärsittyään tuomiostaan kolme kuukautta.
Etsintöjen käynnistyminen
Toukokuussa 1987 Tšikatilo murhasi 13-vuotiaan Oleg Makarenkovin työmatkalla Revdassa. Tšikatilo murhasi työmatkoillaan samana vuonna vielä kaksi uhria: heinäkuussa 12-vuotiaan Ivan Bilovetskin Zaporižžjassa ja syyskuussa 16-vuotiaan Juri Terešonokin Leningradissa.
Tutkinta alkoi edistyä vuoden 1985 keskivaiheilla, kun pääkuulustelija Issa Kostojev otti johdon tutkimuksissa. Rostovin ympäristössä tehtyjä murhia otettiin uudelleen tarkemman tutkinnan alle ja tunnettuja seksuaalirikollisia alettiin kuulustella. Joulukuussa 1985 siviiliasuiset poliisit alkoivat vartioida Rostovin rautatieasemia ja tehostaa etsintöjä. Tšikatilo seurasi tutkimusten kulkua joukkotiedotusvälineistä ja pysytteli omissa oloissaan kaksi vuotta. Poliisit turvautuivat sarjamurhaajan jäljittämisessä nyt myös psykiatrin konsulttiapuun, ensimmäistä kertaa Neuvostoliiton historiassa.
Vuonna 1988 Tšikatilo jatkoi murhaamista – mahdollisimman kaukana Rostovin alueesta. Hän tappoi naisen Krasny Sulinissa huhtikuussa. Toukokuussa Tšikatilo murhasi 9-vuotiaan Aleksei Voronkon metsässä lähellä Ilovaiskin kaupunkia, Ukrainassa. Heinäkuussa Tšikatilo murhasi 15-vuotiaan Jevgeni Muratovin metsässä lähellä Šahtya.
Maaliskuussa 1989 hän houkutteli nuoren naisen mukaansa tyttärensä asuntoon Šahtyssa. Tšikatilo murhasi naisen, silpoi hänet ja kätki palaset viemäriin. Toukokuun ja elokuun välillä Tšikatilo murhasi neljä muuta uhria Rostovissa ja Šahtyssa.
Tammikuussa 1990 hän houkutteli 11-vuotiaan Andrei Kravtšenkon mukaansa elokuvista ja murhasi hänet Šahtyssa. 7. maaliskuuta Tšikatilo houkutteli 10-vuotiaan Jaroslav Makarovin mukaansa Rostovin rautatieasemalta ja murhasi hänet Rostovin kasvitieteellisessä puutarhassa. Pojan silvottu ruumis löydettiin seuraavana päivänä. Huhtikuussa Tšikatilo murhasi 31-vuotiaan naisen metsässä lähellä Lešozin asemaa. 28. heinäkuuta Tšikatilo houkutteli 13-vuotiaan Viktor Petrovin mukaansa Rostovin rautatieasemalta ja murhasi hänet Rostovin kasvitieteellisessä puutarhassa lähellä Makarovin murhapaikkaa. 14. elokuuta hän murhasi 11-vuotiaan Ivan Fominin rannalla Novotšerkasskin kaupungissa. 17. lokakuuta Tšikatilo houkutteli 16-vuotiaan kehitysvammaisen pojan Vadim Gromovin pois junasta ja murhasi hänet metsässä lähellä Šahtya. 30. lokakuuta Tšikatilo houkutteli 16-vuotiaan Viktor Tištšenkon mukaansa Šahtyn rautatieasemalta ja murhasi hänet läheisessä metsässä. Ruumiiden löytyminen johti laajamittaisiin poliisioperaatioihin, ja kaikille Rostovin alueen suurille linja-auto- ja rautatieasemille määrättiin suurmiehitys. Liikkuva poliisi käskettiin kuulustelemaan joka ikistä vähänkään epäilyttävää henkilöä. Murhaaja pyrittiin tietoisesti ohjaamaan pois suurilta asemilta pienemmille, jotka oli miehitetty siviiliasuisilla poliiseilla. Pienillä asemilla, etenkin niillä, joiden läheisyydestä ruumiita oli löydetty, oli paljon naispuolisia poliiseja ja agentteja houkutuslintuina.
Läpimurto
pienoiskuva|Talo jossa Tšikatilo asui viimeiset vuotensa ennen pidätystä.6. päivänä marraskuuta 1990 Tšikatilo murhasi ja silpoi raa’asti nuoren naisen, Svetlana Korostikin. Kun Tšikatilo poistui murhapaikalta, häntä tarkkailtiin. Siviiliasuinen poliisi, joka oli partiossa Lešozin rautatieasemalla, näki epäilyttävän miehen kävelevän asemalle läheisestä metsästä. Partiopoliisin mukaan mies oli epäilyttävä jo siksi, että hän ylipäätään liikkui metsässä – kaikki murhat kun olivat tapahtuneet metsissä ja myös ruumiit oli löydetty niistä. Mies käveli läheiselle kaivolle ja puhdisti kasvonsa ja kätensä.
Mies ei näyttänyt vaeltelijalta, joka samoilisi metsässä vain omaksi huvikseen, sillä hän oli pukeutunut ennemminkin arkivaatteisiin. Mies kantoi mukanaan urheilukassia, joka ei sopinut yhteen senkään kanssa, että mies olisi ollut esimerkiksi keräämässä sieniä. Miehen tultua lähemmäs partiopoliisi huomasi tämän vaatteiden olevan hyvin likaiset ja kasvoissa verisen naarmun. Partiopoliisi pysäytti hänet ja pyysi häntä näyttämään henkilötodistuksen. Mies oli Andrei Tšikatilo.
Poliisilla ei ollut syytä pidättää Tšikatiloa tai epäillä tätä mistään, mutta hän kirjasi tämän tiedot ylös siitä huolimatta. Myöhemmin ilmeni, että tapaamishetkellä Tšikatilo kuljetti kassissaan juuri murhaamansa Svetlana Korostikin irti leikattuja rintoja.
Myöhemmin poliisi löysi samasta metsästä kaksi ruumista sadan metrin etäisyydellä toisistaan. Kävi ilmi, että toinen uhreista oli murhattu samoihin aikoihin kuin partiopoliisi näki Tšikatilon kävelevän pois metsästä. Tšikatiloa epäiltiin jälleen lapsenmurhasta. Edellisen kerran häntä oli epäilty samanlaisesta rikoksesta jo vuonna 1978, ensimmäisen murhan jälkeen. Silminnäkijöiden kuvaukset oudosta miehestä, joka oli nähty myöhemmin murhattuna löydetyn tytön seurassa, täsmäsivät Tšikatiloon.
Uusi pidätys ja tunnustus
Tapahtumista huolimatta poliisilla ei vieläkään ollut riittävästi todisteita, jotta Tšikatilo voitaisiin pidättää. Häntä alettiin kuitenkin seurata ympäri vuorokauden, ja poliisit salakuvasivat häntä.
20. marraskuuta 1990 Tšikatilon nähtiin lähtevän kotoaan mukanaan nelisen litraa olutta. Hän vaelteli ympäri kaupunkia tarjoten olutta vastaantuleville nuorukaisille ja yritti houkutella näitä mukaansa. Viimein Tšikatilo poikkesi pieneen kahvilaan ja osti pienemmän olutpullon, jolla olisi helpompi houkutella lapsia. Poliisit olivat seuranneet häntä, ja pelkästään tuntikausien vaeltelu ison olutpullon (tuohon aikaan Venäjällä oluen ostaminen omaan pulloon oli helpompaa kuin useamman pienemmän olutpullon ostaminen) kanssa oli riittävän epäilyttävää. Tšikatilon astuessa ulos kahvilasta hänet pidätettiin.
Tšikatilon ollessa pidätettynä saivat poliisit lisää todisteita häntä vastaan. Yksi hänen viimeisistä uhreistaan oli ollut 16-vuotias poika Viktor Tištšenko, joka oli fyysisesti hyvin voimakas. Murhapaikalla oli kamppailun jälkiä, ja Tšikatilon sormessa oli pahannäköinen haava. Lääkärintarkastuksessa ilmeni, että sormi oli murtunut ja haava tullut ihmisen, nimenomaan lapsen, puremasta. Tšikatilo ei ollut hakeutunut lääkäriin. Tämä nähtiin erittäin vahvana osoituksena Tšikatilon syyllisyydestä.
Poliisi kuulusteli Tšikatiloa ja yritti puristaa tunnustusta hokemalla hänen olevan hyvin sairas mies ja kertomalla, että hän voisi välttää tuomion tunnustamalla ja vetoamalla mielenvikaisuuteen. Lopulta perinteisestä kuulustelumenetelmästä luovuttiin, ja paikalle kutsuttiin kriminaalipsykiatri Aleksandr Buhanovski Moskovasta. Buhanovski suhtautui myötätuntoisesti Tšikatiloon ja vietti hänen seurassaan koko päivän varhaisesta aamusta myöhään yöhön. Muutaman tunnin keskustelun jälkeen Tšikatilo alkoi tunnustaa tekojaan Buhanovskille.
Pelkkä tunnustus ei kuitenkaan riittänyt vangitsemisperusteeksi, vaan tarvittiin paljon vahvempaa ja sitovampaa näyttöä. Tšikatilo suostui yhteistyöhön ja kertoi kaiken. Hän tunnusti yhteensä 56 murhaa, mikä järkytti poliisia. Vain 36 murhaa oli listattu saman murhaajan tekemiksi – muut oli liitetty muihin tapauksiin, koska ne olivat joko kaukana Tšikatilon tavanomaisista uhrinmetsästysalueista tai ruumiit oli haudattu syrjään eikä niitä ollut löydetty. Pitävä näyttö saatiin vasta Tšikatilon johdatettua poliisit haudoille. Kun Tšikatilolta kysyttiin syitä murhaamiseen, hän vastasi nauttineensa uhriensa itkusta, verestä ja kivusta.
Vangitseminen
Tšikatilon vangitseminen vaati erityisiä varotoimenpiteitä. Venäläisessä alamaailmassa raa’at murhaajat ja erityisesti seksuaalimurhaajat olivat alinta kastia, ja he joutuivat usein toisten vankien pahoinpitelemiksi tai tappamiksi. Erityisen vaikeaa varotoimien järjestäminen oli siksi, että useiden Tšikatilon uhrien omaisia työskenteli vankilassa, johon hänet oli määrätty. Tšikatilo oli kuolemanvaarassa jo ennen oikeudenkäyntiä.
Sellissään Tšikatilo oli ympärivuorokautisessa kameravalvonnassa. Vaikka hän usein käyttäytyikin oudosti kuulustelijoidensa nähden, sellissä hänen käytöksensä (hän ei tiennyt kameravalvonnasta) muuttui täysin normaaliksi. Hän nukkui ja söi hyvin ja jopa voimisteli joka aamu. Hän myös luki innokkaasti kirjoja ja lehtiä ja käytti paljon aikaa kirjeiden kirjoittamiseen: Hän lähetteli valituksia perheelleen, valtion virkamiehille ja medialle.
Kirjoittaminen oli Tšikatilon intohimo hänen elämänsä loppuun asti. Opettajana hän kirjoitti paljon artikkeleita paikallisiin sanomalehtiin. Hänen kirjoituksensa käsittelivät usein etnologiaa ja moraalia.
Oikeudenkäynti ja teloitus
Tšikatilon oikeudenkäynti alkoi 14. huhtikuuta 1992. Huolimatta oudosta ja häiritsevästä käyttäytymisestä oikeussalissa hänet todettiin kykeneväksi vastaamaan teoistaan oikeudessa. Oikeussaliin rakennettiin suuri, valkoiseksi maalattu teräshäkki hänen turvallisuutensa varmistamiseksi. Koko oikeudenkäynti oli kaoottinen: uhrien omaiset huusivat ja raivosivat, kirosivat Tšikatiloa ja yrittivät päästä häneen käsiksi. He vaativat saada Tšikatilon omiin käsiinsä ja repiä hänet palasiksi, aivan kuten hän oli tehnyt heidän omaisilleen. Tuomarin luetellessa uhrien nimiä omaiset pyörtyilivät. Tilanne uhkasi moneen kertaan riistäytyä hallinnasta.
Oikeudenkäynti päättyi heinäkuussa, ja tuomion julistamista lykättiin lokakuun 15. päivään asti. Tšikatilo todettiin syylliseksi 53 murhasta 52:een. Kun hänen annettiin esittää lausuntonsa, hän piti sekavan puheen ja syytti valtiota, Josif Stalinia, poliittisia johtajia, vaikeaa lapsuuttaan, impotenssiaan, jopa omaa veriryhmäänsä. Hän herjasi oikeutta, heitteli penkkiään ympäri häkkiä ja sylki päin vartijoita. Hän jopa laski housunsa alas ja paljasti sukuelimensä huutaen olevansa mies, jonka miehisyys on varastettu. Hän syytti myös 1930-luvun nälänhätää. Merkille pantavaa oli kuitenkin, että Tšikatilo oli syntynyt vuonna 1936, kolme vuotta nälkävuosien 1932–1933 päättymisen jälkeen. Hän myös ilmoitti tehneensä yhteiskunnalle palveluksen siivotessaan pois epäkelpoja yksilöitä: seksiä myyneitä, alkoholiriippuvuutta sairastaneita, karanneita teini-ikäisiä ja silkkoja ”ongelmatapauksia”.
Tuomari Leonid Akubžanov lopetti oikeudenkäynnin lukemalla valamiehistön antaman viimeisen tuomion: ''Ottaen huomioon hirviömäiset rikokset, joita hän teki, tällä valamiehistöllä ei ole muuta mahdollisuutta kuin antaa hänelle ainoa tuomio, jonka hän ansaitsee. Näin ollen tuomitsen hänet kuolemaan.'' Tuomion julistamisen jälkeen Tšikatilon uhrien omaiset ja yleisö puhkesivat raivokkaisiin hurraa-huutoihin ja suosionosoituksiin.
Tšikatilo teloitettiin Novotšerkasskin vankilassa 14. helmikuuta 1994 ampumalla häntä oikean korvan taakse erityisessä äänieristetyssä sellissä. Ennen tuomion toimeenpanoa Tšikatilo pyysi armahdusta presidentti Boris Jeltsiniltä, mutta anomus hylättiin. Armoa hän anoi vielä teloittajaltaankin.
Tšikatilon tiedetään sanoneen oikeudenkäynnin jälkeen: ”Nyt minun aivoni tulisi tutkia pala palalta, ettei syntyisi toisia minunlaisiani ihmisiä.” Tšikatilon kiinni jäämiseen johtanut rikostutkija ja miliisieversti Viktor Burakov on todennut Tšikatilosta: ”Hän oli erittäin sairas mies, joka toimi vastoin omaa tahtoaan.”
Tšikatilo söi viimeisellä ateriallaan puuroa ja pienen lihapalan.
Surmatavat
Tšikatilon tiedetään sanoneen: ”Se mitä tein, en tehnyt sitä seksuaalisen tyydytyksen vuoksi. Enemmänkin tein sen siksi että se toi minulle mielenrauhan.”
Hän alkoi usein jututtamaan uhrejaan rautatie- ja bussiasemilla, tarjosi heille alkoholia, huumeita tai rahaa, tai lapsiuhrien ollessa kysymyksessä leluja tai makeisia ja sai heidät houkuteltua näin mukaansa. Hän houkutteli uhrinsa usein läheisiin metsiin, sitoi heidät köydellä ja puukotti heitä saadakseen seksuaalista tyydytystä. Tämän vuoksi hänen on päätelty kärsineen piquerismi-nimisestä parafiliasta.
Hän usein silpoi uhrinsa, suolisti heidät, puri heidän nenänsä irti ja leikkasi kielet ja sukupuolielimet irti. Kiduttaessaan miespuolisia uhrejaan, hän usein fantasioi siitä, että uhrit olisivat hänen vankejaan, ja nämä teot tekisivät hänestä sankarin.
Kerran hän puri nännin irti nuorelta naispuoliselta uhriltaan, nielaisi sen ja ejakuloi tämän johdosta. Hän myös toisinaan tukki uhrinsa suut esimerkiksi mullalla hiljentääkseen heidät.
Bronze Records
Bronze Records on englantilainen riippumaton levy-yhtiö, jonka perusti tuottaja-manageri Gerry Bron vuonna 1971. Bronzelle levyttivät muun muassa Bronin manageroima Uriah Heep, Juicy Lucy, Manfred Mann's Earth Band, Osibisa, Motörhead, The Damned, Girlschool sekä Hawkwind.
Bronzen levyjen jakelijoina toimivat Island Records, EMI ja Polydor. 1980-luvun puolivälissä yhtiö joutui taloudellisiin vaikeuksiin ja sen katalogi myytiin Legacy Recordsille. Vuonna 2003 yhtiö perustettiin uudelleen.
Bronzen tuotemerkkinä toimii ns. ympyrän muotoinen evoluutio-logo, joka kuvaa ihmisen kehitystä. Logo näkyy muun muassa yhtiön julkaisemien vinyylilevyjen etiketeissä.
Vahtero
Vahtero on Kouvolan kaupunginosa ja tilastoalue, Kouvolan keskustan suuralueella. Se sijaitsee keskustan kaakkoispuolella. Vahteron tilastoalueella on 2 485 asukasta. Vahtero on pääosin 1980- ja 1990-luvuilla rakennettua pientaloaluetta. Vahterossa sijaitsee Vahteron ala-aste ja muun muassa K-Market.
Eddie Anderson
thumb|Jack Benny ja Eddie Anderson tuomassa kamelia junasta [[Los Angelesissa vuonna 1942.]] Edward "Eddie" Anderson (18. syyskuuta 1905 Oakland, Kalifornia – 28. helmikuuta 1977 Los Angeles) oli afroamerikkalainen näyttelijä, joka muistetaan parhaiten esittämästään Rochesterin roolista radio- ja televisiosarjassa The Jack Benny Program.
Andersonin isä oli minstrel-esiintyjä ja äiti sirkuksen nuorallatanssija. Ensimmäisen merkittävän roolinsa valkokankaalla Anderson sai vuonna 1936 elokuvassa Vihreät laitumet. Pian sen jälkeen hän vieraili Jack Benny Programissa rautatiekantajan roolissa ja pian hänen roolinsa vakinaistettiin. Anderson roolihahmosta kehittyi myöhemmin Jack Bennyn autonkuljettaja Rochester. Alkuvaiheessa Rochesterin roolihahmo oli stereotyyppisen afroamerikkalainen, mutta vuosien varrella siihen saatiin lisää syvyyttä ja stereotyyppisyys väheni.
Anderson esiintyi myös useissa elokuvissa yhdessä Jack Bennyn kanssa. Hänen muista rooleistaan tunnetuimpia on Uncle Peter elokuvassa Tuulen viemää.
Eddie Anderson nimettiin Radio Hall of Fameen vuonna 2001.
Ilsbon kirkko
Ilsbon kirkko on Ruotsissa Nordanstigin kunnassa sijaitseva kirkkorakennus. Se rakennettiin vuosina 1844–1846. Kirkko korvasi aiemman keskiaikaisen kirkon, joka puerttiin uuden kirkon valmistumisen jälkeen. Kirkko remontoitiin vuonna 1966 ja sisätiloissa tehtiin suurempi remontti vuosina 2012–2013. 16-äänikertaiset urut on rakentanut Jägerndorfista Sleesiasta kotoisin oleva urkufirma Gerbruder Rieger. Vanhat urut olivat ilsbolaisen Daniel Björkstrandin rakentamat. Vanhasta kirkosta on säilynyt useita puuveistoksia. Kirkkosalia hallitsee saarnastuoli ja Ilsbon kirkko on ainoa Nordanstigin kirkoista, jossa se on sijoitettu alttarin päälle.
Abdelhamid Kermali
Ura
Kermali aloitti jalkapalloilun 13-vuotiaana USFM Sétifissä, josta hän siirtyi myöhemmin USM Algerin junioreihin. Vuonna 1950 Kermali nousi edustusjoukkueessa ja teki ensimmäisessä ottelussaan kaksi maalia tultuaan vaihdosta kentälle. Samaisen kauden aikana Kermali sai kuitenkin kahden vuoden kilpailukiellon ja hän matkusti Ranskaan.
Valmennusura
Kermali aloitti valmentamisen vuonna 1964 palattuaan takaisin Sétifiin, jossa hän valmensi paikallista seuraa ES Sétifiä. Kermali saavutti joukkueen valmentajana Algerian cupin mestaruuden vuonna 1967. Sittemmin hän valmensi 1970-luvun alussa MC Algerin Algerian mestariksi.
Vuonna 1979 Kermali johdatti yhdessä päävalmentaja Rachid Hanifin kanssa Algerian alle 20-vuotiaiden maajoukkueen vuoden 1979 nuorten MM-kisoissa puolivälieriin, jossa se hävisi Argentiinalle 5–0. Sittemmin Kermalin otettua Algerian maajoukkueen haltuunsa vuonna 1989 nousi hän maansa arvostetuimpiin valmentajiin johdatettuaan Algerian Afrikan-mestariksi kotikisoissa vuonna 1990. Menestyksen myötä hän sai jatkaa päävalmentajana seuraaviin Afrikan kisoihin, mutta tällä kertaa Algeria jäi alkulohkoon.
Idrieus
Idrieuksen isä oli Kaarian satraappi Hekatomnos. Häntä edelsivät hallitsijoina hänen sisaruksensa Mausollos ja Artemisia II, jotka olivat samalla aviopari. Heidän tapaansa myös Idrieus oli naimisissa oman siskonsa, Adan kanssa. Mausolloksen ja Artemisian pääkaupunkiinsa rakennuttama Halikarnassoksen mausoleumi lienee valmistunut viimeistään Idrieuksen aikana. Idrieus auttoi ateenalaista sotapäällikköä Fokionia kukistamaan Persiaa vastaan suunnatun kapinan Kyproksessa 340-luvun eaa. puolivälissä. Idrieuksen kuoltua vuonna 344 eaa. Adasta tuli hänen seuraajansa, mutta heidän nuorempi veljensä Piksodaros syrjäytti Adan kolme vuotta myöhemmin.
Abdelhamid Kermali
Valmennusura
1990-luvun lopulla Kermali pääsi takaisin menestyksen tielle, kun hän johdatti toistamiseen MC Algerin Algerian mestariksi vuonna 1999. Sittemmin Kermali sai toimia hetkellisesti Algerian maajoukkueen päävalmentajana vuonna 2001.
Tomáš Rachůnek
Tomáš Rachůnek (s. 26. helmikuuta 1991 Zlín, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, joka pelaa Extraliga-joukkue HC Karlovy Varyssä. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä ja laukoo oikealta.
Seuraura
Rachůnek on HC Zlínin kasvatti. Hän voitti Tšekin U18-junioriliigan mestaruuden vuonna 2007. Kaudeksi 2007–2008 Rachůnek siirtyi HC Vsetínin U20-junioreihin. OHL-joukkue Sault Ste. Marie Greyhounds varasi hänet 19. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa 2008. Rachůnek vietti siellä kaksi kautta, jonka jälkeen hän palasi kaudeksi 2010–2011 kotimaahansa ja siirtyi Tšekin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle 1. Národní Hokejová Ligaan Orli Znojmon joukkueeseen. Rachůnek debytoi samalla kaudella myös Extraligassa HC Plzeňin paidassa, jossa hän pelasi 12 runkosarja- ja neljä playoff-ottelua ilman tehopisteitä. Hän vahvisti myös Znojmon A-nuoria kevään 2011 pudotuspeleissä, jotka päättyivät Extraliga juniorůn mestaruuteen.
Kaudeksi 2011–2012 Rachůnek siirtyi yhtä aikaa isoveljensä Ivanin kanssa HC Sparta Prahaan. Tomášin sopimus oli yksivuotinen. Hänen ensimmäinen Extraliga-kautensa toi 52 runkosarja- ja seitsemässä playoff-ottelussa tehot 10+8=18. Rachůnek pelasi kauden aikana myös neljä playoff-ottelua lainalla sarjatasoa alempana Piráti Chomutovissa voittaen kauden päätteeksi 1. ligan mestaruuden. Lev Praha varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 31. pelaajana KHL:n varaustilaisuudessa 2012. Rachůnek teki jo samana kesänä sopimuksen seuran kanssa. Hänen tulokaskautensa KHL:ssä toi 36 runkosarja- ja neljässä playoff-ottelussa tehot 6+9=15. Rachůnek pelasi kauden aikana myös kymmenen ottelua lainalla Sparta Prahassa, jonne Lev lainasi hänet kuukaudeksi lokakuussa 2012. Kauden 2013–2014 Rachůnek vietti kokonaan lainalla Spartassa.
Rachůnek siirtyi kaudeksi 2014–2015 jatkamaan KHL-uraansa Metallurg Novokuznetskiin. Hän pelasi siellä 14 ottelua tehopistein 1+1=2, kunnes Rachůnek ja Metallurg purkivat yhteisymmärryksessä sopimuksensa lokakuussa 2014. Noin viikkoa myöhemmin hän siirtyi loppukauden kattavalla sopimuksella KHL:n slovakialaisjoukkue HC Slovan Bratislavaan. Marraskuun lopulla Rachůnek jätti kuitenkin myös Bratislavan. Hän siirtyi joulukuussa loppukaudeksi kotimaahansa Extraliga-joukkue HC Olomoucin paitaan. Kaudeksi 2015–2016 Rachůnek siirtyi HC Karlovy Varyn riveihin.
Kanadan jääpallomaajoukkue
Kanadan jääpallomaajoukkue edustaa Kanadaa jääpallon maajoukkuekilpailuissa. Joukkue pelasi ensimmäisen kerran MM-turnauksessa 1991 Suomen kisoissa. Joukkue on silloin tällöin jättänyt osallistumatta MM-kilpailuihin, mutta on lukeutunut joka kerta osallistuessaan B-ryhmän keskikastin yläpuolelle. Ensimmäisen kerran joukkue pelasi A-sarjassa, sen B-lohkossa vuonna 2014.
Tomáš Rachůnek
Maajoukkueura
Rachůnek pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2011 sekä alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2009. Tšekin A-maajoukkueessa hän on pelannut yhteensä 11 ottelua tehden neljä syöttöpistettä. Rachůnek teki A-maajoukkuedebyyttinsä 7. helmikuuta 2013 Oddset Hockey Gamesin avausottelussa Malmössä Ruotsia vastaan.
Muuta
Rachůnekin isoveljet Karel ja Ivan ovat pelanneet myös jääkiekkoa. Karel pelasi omalla urallaan puolustajana yli 300 NHL-ottelua ja kuului Tšekin vuoden 2010 maailmanmestarijoukkueeseen. Hän kuoli Lokomotiv Jaroslavlin lento-onnettomuudessa syyskuussa 2011. Ivan pelaa puolestaan Slovakian Extraligan HC Košicessa.
Tšernivtsi
Vuonna 2012 siellä oli noin 255 000 asukasta, joista 80 % ukrainalaisia, 11 % venäläisiä ja 4 % romanialaisia. Se on Tšernivtsin alueen hallinnollinen keskus.
Kaupunki on Ukrainan sisämaan vanhimpia. Arkeologisissa tutkimuksissa löydetty asutus on perustettu 1100-luvun jälkipuoliskolla. Kirjalliset lähteet mainitsevat sen kaupunkina vuonna 1408, mutta Moldavia oli saanut sen valtaansa jo 1300-luvun puolivälissä. Tšernivtsi on kuulunut vuosisatojen varrella myös turkkilaisille, Itävaltaan (1775–) ja Itävalta-Unkariin, Romaniaan (1918–), Neuvostoliittoon (1940–), uudelleen Romaniaan ja Neuvostoliittoon ja vuodesta 1991 itsenäiseen Ukrainaan.
Tšernivtsi on maantie- ja rautatieliikenteen risteyspaikka. Tšernivtsin yliopisto on perustettu 1875. Lisäksi kaupungissa on 1200-luvun linnoitus, 1600-luvun puinen kirkko ja 1800-luvun tuomiokirkko. Kaupungissa on elintarvike-, tekstiili- ja puunjalostusteollisuutta. Bukovinan lääketieteellinen valtionyliopisto sijaitsee myös kaupungissa. thumb|350px|center|Tšernivtsin yliopistoa
Pretoria
Pretoria on Etelä-Afrikan hallinnollinen pääkaupunki, ja se sijaitsee Gautengin provinssissa. Sen perusti vuonna 1855 yksi voortrekkerien johtajista, Marthinus Pretorius, joka nimesi sen isänsä Andries Pretoriuksen mukaan. Kaupungin nimi päätettiin muuttaa Tshwaneksi vuoden 2012 aikana, mutta muutos aiheutti paljon vastarintaa. Nimeä ei ollut vaihdettu toukokuuhun 2021 mennessä.
Pretoria sijaitsee noin 50 kilometriä Johannesburgista pohjoiseen. Sen asukasluku on noin 1,3–2 miljoonaa, jos koko siihen kuuluva Tshwanen kaupunkialue lasketaan mukaan. Tärkeimmät Pretoriassa puhuttavat kielet ovat afrikaans, tswana, englanti ja ndebele.
Pretorian pääkatu Church Street on Etelä-Afrikan pisin katu. Pretoria on rakennettu selväpiirteiseen ruutuasemakaavaan, ja sen kadut ovat leveitä. Huomattavia nähtävyyksiä ovat mm. anglikaaninen katedraali St. Alban's, Transvaalin museo, buuritasavallan viimeisen presidentin Paul Krugerin kotimuseo ja Voortrekker-monumentti, joka on pystytetty 1830-luvun suuren buurivaelluksen muistoksi.
Historia
Ngunia puhuvat alkuasukkaat, joita myöhemmin alettiin kutsua nimellä ndebele, lienevät ensimmäisinä todenneet jokilaakson, josta oli tuleva Pretorian sijaintipaikka, sopivaksi asutettavaksi. He nimesivät joen päällikkönsä Tshwanen mukaan.
Pretoria sai kaupunkioikeudet 14. lokakuuta 1931, ja kun Etelä-Afrikasta tuli tasavalta vuonna 1961, Pretoriasta tuli maan hallinnollinen pääkaupunki.
Liikenne
Rakenteilla oleva noin 80 kilometrin pituinen metrojärjestelmä, Gautrain, yhdistää Pretorian, Johannesburgin ja O. R. Tambon kansainvälisen lentoaseman. Lentoasema sijaitsee noin 55 kilometriä Pretorian keskustasta etelään.
Sotjärvi
Sotjärvi on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Prääsän piirin Jessoilan kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 74,0 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 5 540 neliökilometriä, keskisyvyys 3,1 metriä ja suurin syvyys 10,1 metriä.
Sotjärven läpi virtaa Suojoki. Siihen laskee Mikkilänjoki ja joukko puroja. Kalalajeja ovat siika, muikku, hauki, särki, salakka, lahna, säyne, seipi, sulkava, kivennuoliainen, monni, made, kuha, ahven, kiiski ja kivisimppu. Järvellä harjoitetaan kotitarve- ja virkistyskalastusta.