cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lapuanliike
Eduskuntavaalit ja kommunistilakien hyväksyminen
Joulukuun alussa pidetyt kunnallisvaalit sinetöivät kommunistien poistamisen kaikista kunnanvaltuustoista. Myös sosiaalidemokraattien ehdokaslistoja hylättiin mielivaltaisesti. Joulukuussa eduskunta hyväksyi vielä niin sanotun työmaarauhalain, jonka tarkoituksena oli lopettaa kommunistien työmaaterrori kriminalisoimalla ei-sosialistisiin työntekijöihin kohdistuva painostus, sekä tiukennuksia rikoslain valtiopetoksen valmistelua koskevaan kohtaan. Kun lapuanliikkeen keskeisimmät tavoitteet oli näin saatu läpi, alkoi sen kannatus laskea.
pienoiskuva|Presidentti [[K. J. Ståhlberg ja rouva Ester Ståhlberg Helsingin rautatieasemalla kyyditysmatkalta Joensuusta palattuaan 16. lokakuuta 1930. |vasen|upright=0.7]]
K. J. Ståhlbergin kyyditys ja kyydittäjien joukkoilmoittautuminen
Suomen ensimmäisen presidentin K. J. Ståhlbergin ja hänen vaimonsa Ester Ståhlbergin kyyditys Helsingistä Joensuuhun 14. lokakuuta 1930 oli paha isku lapuanliikkeen kannatukselle. Ståhlberg oli ollut radikaalin oikeiston hampaissa jo kauan. Hän oli tasavaltalaisen hallintomuodon tärkeimpiä puolustajia Suomessa ja oli vastustanut julkisuudessa lapuanliikkeen väkivaltaa ja kyydityksiä. Kyyditysidea oli yleisesikunnan päällikön jääkärikenraalimajuri Kurt Martti Walleniuksen alaisen jääkärieverstiluutnantti Eero Kuussaaren hanke. Kuussaari oli antanut kyydityskäskyn Suomen Lukon sihteerille Mikko Jaskarille, mutta varsinaisesta toteutuksesta vastasi Jukka Jannén johtama Helsingin iskujoukko. Myös Walleniuksen itsensä katsottiin sekaantuneen kyyditykseen. Hän oli hakeutunut lapuanliikkeen piiriin vakuututtuaan sen tulevaisuudesta Suomessa. Hän menetti virkansa ja istui vankilatuomiota heinäkuuhun 1931, kunnes korkein oikeus vapautti hänet syyttömänä.
Svinhufvudin hallitus päätti, että kaikki kyydittäjät oli saatava oikeuden eteen, ja vaati liikettä lopettamaan heidän suojelunsa. Lapuanliikkeen johto oli jo 8. lokakuuta taipunut luovuttamaan viranomaisille kansanedustajien sieppaukseen heinäkuussa syyllistyneet Kosti-Paavo Eerolaisen ja Artturi Vuorimaan, mutta Ståhlbergin kyydityksen jälkeen se lupasi hallitukselle kaikkien kyydityksiin syyllistyneiden astuvan esiin. Helsingin Ostrobotnialla järjestettiin 20. lokakuuta yhteensä 404 kyyditsijän joukkoilmoittautuminen. Koeteltu keino ei kuitenkaan enää saanut haluttua huomiota tai tehonnut odotetulla tavalla. Ilmapiiri oli kääntynyt selvästi liikkeen menetelmiä ja sen harjoittamaa väkivaltaista terroria vastaan. Kyyditsijöiden mielenosoitukselliset ilmoittautumiset jatkuivat silti. Vuoden 1930 loppuun mennessä ilmoittautumislistoihin kertyi yli 8 000 nimeä. Moni kyydityksiin osallistumaton lapuanliikkeen kannattaja ilmoittautui ilmaistakseen tukensa kyydittäjille sekä hankaloittaakseen juttujen tutkintaa.
Ståhlbergin kyydityksen jälkeinen yleisen mielipiteen muutos ja kyydittäjien joukkoilmoittautumiset johtivat siihen, että viranomaiskoneisto alkoi lokakuusta 1930 alkaen entistä tarmokkaammin käynnistää rikostutkintoja kesän ja syksyn aikaisista kyydityksistä. Kyyditystapauksista ja -yrityksistä 115 eli noin puolet eteni oikeuteen saakka, ja niistä nostettiin vuoteen 1934 mennessä yhteensä 656 syytettä. Useimmissa oikeuteen edenneissä tapauksissa vain osa tunnetuista syyllisistä sai syytteen, ja lisäksi syytteeseen joutuneistakin yli kolmasosa sai vapauttavan tuomion ja loput pääosin ehdollisia vankeusrangaistuksia. Ehdottomia vankeus- ja kuritushuonetuomioita annettiin 70. Jopa kansanedustajiin kohdistuneissa kyydityksissä tuomiot olivat usein hyvin lieviä.
Talvi 1930–1931: Liikkeen yritys järjestäytyä ja presidentinvaalit
pienoiskuva|[[Suomen presidentinvaali 1931|Tammikuun 1931 presidentinvaalien sosiaalidemokraattisen ehdokkaan Väinö Tannerin vaalimainoksia. ]] Ståhlbergin kyydityksen jälkeen Suomen Lukko hajosi, kun puheenjohtaja Leinonen ja muita perustajajäseniä erosi. Jäljelle jäänyt valtuuskunta päätti lakkauttaa järjestön ja liittää sen suoraan lapuanliikkeeseen. Liikkeen radikaalisiiven edustajat perustivat 22.–23. marraskuuta 1930 pidetyssä kokouksessa Lapuan Liike Ry:n. Tavoitteena oli järjestömäisempi liike ja epäselvän johdon selkiyttäminen. Uusi järjestö otti käyttöön suojeluskuntapiirien mukaisen piirijaon ja paikallisosastot. Järjestön talous- ja puolustuspoliittista ohjelmaa laatimaan värvättiin kokoomuslaisia professoreita, kenraaleita ja talouselämän edustajia. Lapuanliikkeen johtoa neuvoneeseen salaiseen neuvottelukuntaan kuuluivat talvella 1931 ainakin Rudolf Walden, Eino Suolahti, Edwin Linkomies, Mauri Honkajuuri, Lauri Malmberg ja Paavo Talvela. Ohjelmatyön hitauden vuoksi järjestö saatiin rekisteröityä yhdistyksenä vasta maaliskuussa 1931. Sihteeriksi valittiin entinen kyydittäjä Artturi Vuorimaa. Vuodenvaihteessa järjestön jäsenmäärä oli noin 30 000, todennäköisesti huomattavasti vähemmän kuin aiempi tukijoiden joukko. Syksyllä 1930 lapuanliike sai myös oman nuorisojärjestön, Sinimustat.
Lapuanliike onnistui vaikuttamaan maan politiikkaan vielä maaliskuun 1931 presidentinvaaleissa. Edellä mainitussa marraskuun 1930 kokouksessa liike päätti tukea presidentiksi pääministeri Svinhufvudia, vaikka myös Relanderin uudelleenvalinnan kannattajia löytyi. Maalaisliitto asetti ehdokkaakseen Kallion, koska Relanderin katsottiin myötäilleen kansanliikettä liikaa. Vaalin pääehdokkaiksi kohosivat lapuanliikkeen tukema ”isänmaallisen rintaman” ehdokas Svinhufvud ja laillisuusrintaman Ståhlberg. Svinhufvudin kannatus perustui pelkoon siitä, että Ståhlbergin valinta johtaisi levottomuuksiin ja pahaan kriisiin. Svinhufvudin uskottiin arvovallallaan pitävän lapuanliikkeen ja ääriainekset kurissa.
Lapuanliike kohdisti Ståhlbergiin aggressiivisen parjauskampanjan ja väitti Ståhlbergin valinnan tuovan kommunismin takaisin. Jopa Svinhufvud joutui puolustamaan julkisesti Ståhlbergia ala-arvoisilta syytöksiltä. Kun Ståhlbergin valitsijamiehille oli helmikuun 1931 alussa lähetelty nimettömiä uhkauskirjeitä, yritti Svinhufvud viilentää jyrkimpiä tunteita julkaisemalla STT:n kautta tiedonannon, jonka mukaan kaikkien tulisi hyväksyä mikä tahansa vaalitulos. Muutamaa päivää myöhemmin, 14. helmikuuta, lapuanliikkeen jyrkän linjan lehti Aktivisti julkaisi kirjoituksen, jossa Eugen Schaumanin isänmaallisuutta ylistämällä vihjattiin, että Ståhlberg tulisi ampua, jos tämä valittaisiin presidentiksi. Kokoomuslainen sisäministeri Erkki V. Kuokkanen määräsi Aktivistin koko painoksen takavarikoitavaksi ja päätoimittajan pidätettäväksi. Koska lehden muodollinen päätoimittaja oli Vihtori Kosola, ei pidätystä kuitenkaan uskallettu tehdä. Uusi Suomi yritti edelleen ymmärtää liikettä pääkirjoituksessaan, sillä ”levottoman mielialan voi viimeaikaisten valtiollisten tapausten valossa käsittää”. thumb|left|Presidentti Svinhufvud Helsingin Kauppatorilla virkaanastujaispäivänä 3. maaliskuuta 1931. Taustalla presidentin vaimo [[Ellen Svinhufvud. ]] Lopulta presidentinvaalien kolmannella kierroksella Svinhufvud valittiin äänin 151–149. Väistyvä presidentti Relander piti tulosta helpotuksena ja kirjoitti päiväkirjaansa, miten ”isänmaan asia tuli pelastetuksi”. Myöhemmin on arveltu, että Ståhlbergin valinta olisi saattanut nostaa uuden laittomuusaallon. Lapualaisten iloksi toinenkin vuoden 1918 valkoisen Suomen johtaja teki paluun, kun Svinhufvud nimitti ensitöikseen Mannerheimin puolustusneuvoston johtoon. Lapuanliikkeen kannatus laski nyt entisestään, kun sen viimeinenkin laajasti kannatettu tavoite oli saavutettu.
Sunilan hallitus ja hiljainen kesä 1931
Svinhufvudin tultua presidentiksi muodostettiin uusi hallitus. Tällä kertaa lapuanliikkeen edustajia ei otettu mukaan hallitusneuvotteluihin. Liikkeen kielteinen kanta vaikutti kuitenkin siihen, että Kallion yritys koota hallitus epäonnistui. Pääministeriksi tuli lopulta hänen puoluetoverinsa J. E. Sunila, joka muodosti porvarillisen kokoomushallituksen. Yksikään Svinhufvudin hallituksen ministeri ei jatkanut Sunilan II hallituksessa, jota siksi pidettiin vähemmän lapualaismyönteisenä. Erityisesti RKP:tä edustanut sisäministeri Ernst von Born ja edistyspuoluelainen oikeusministeri T. M. Kivimäki tunnettiin laillisuusmiehinä. Lapuanliike ja oikeisto olivat pettyneitä.
Kesä 1931 oli lapuanliikkeen rauhallisin kausi, mutta joitain yksittäisiä väkivallantekoja tapahtui. Toukokuun alussa Aktivisti-lehden entinen aputoimittaja Urho J. Kivinen julkaisi Turun Sanomissa paljastuskirjoituksen, jonka mukaan Yrjö Nikulan johtamalla lapualaisjoukolla oli ollut salainen suunnitelma murhata Ståhlberg. Tehtävää suorittamaan oli arpomalla valittu kirjailija Sulo-Weikko Pekkola, joka oli kuitenkin tehnyt itsemurhan. Aktivisti julkaisi Pekkolan kuvan luettelossa ”Ståhlbergin uhreista”. Luopioksi julistettu Kivinen joutui pian itse kyyditetyksi Lapualle, jossa häntä nöyryytettiin julkisesti.
Vuonna 1931 syntyneissä pulaliikkeissä oli aluksi mukana osin samoja henkilöitä kuin lapuanliikkeessä, ja ne saatettiin julkisuudessa yhdistää toisiinsa. Osa pulaliikkeistä erkani nopeasti omille teilleen, mutta esimerkiksi Loimaan liike ja Viipurin seudulla vaikuttanut maakuntain liike olivat lapualaishenkisiä.
Laillisuusrintaman kannattajat perustivat keväällä 1931 lapuanliikkeen vastapainoksi salaisen toimikunnan, josta kehitettiin syksyyn mennessä maanlaajuinen salainen organisaatio Pro Patria et Lege – Isänmaan ja Lain Puolesta (ILP). Se seurasi lapualaisten toimintaa ja valmistautui torjumaan mahdollisen vallankaappauksen. ILP:n johdossa oli edustus maalaisliitolla, RKP:llä ja edistyspuolueella, minkä lisäksi sen olemassaolosta kerrottiin eräille sosiaalidemokraattien johtajille.
Uusi tavoitteenasettelu
Kommunistilakien jälkeen lapuanliike oli ottanut uudeksi tavoitteekseen sosiaalidemokratian kitkemiseen. Jo Lapuan Liike Ry:n perustamiskokouksessa marraskuussa 1930 oli julistettu sota sosiaalidemokratialle, jonka väitettiin olevan samaa juurta kommunismin kanssa. Kommunistien katsottiin myös soluttautuneen ainoaan jäljelle jääneeseen vasemmistopuolueeseen. Lisäksi SDP oli äänestänyt tasavallan suojelulakia vastaan ja yrittänyt hidastaa kommunistilakien toimeenpanoa. Ääriradikaalit suunnittelivat myös SDP:n kanssa yhteistyössä olleesta laillisuusrintamasta eroon pääsyä. Suomalaisten enemmistö ei kuitenkaan pitänyt sosiaalidemokraatteja uhkana.
Hyökkäys sosiaalidemokratiaa vastaan ja syksyn 1931 vallankaappaushuhut
thumb|Lapuan työväentalo laudoitettuna 1931. Lapuanliike kiinnitti erityistä huomiota kommunisteilta takavarikoituihin kirjapainoihin ja työväentaloihin, joita avattiin uudelleen maaherrojen päätöksillä niiden siirryttyä sosiaalidemokraattien haltuun. Lapuan työväentalo avattiin uudelleen 14. syyskuuta 1931 sisäministeri von Bornin luvalla, sillä Lapuan työväenyhdistykselle oli valittu uusi sosiaalidemokraattinen johto. Talolla oli suuri symbolinen merkitys, olihan lapuanliike saanut alkunsa juuri siellä marraskuussa 1929. Lapualla järjestettiin 21. syyskuuta Iivari Koiviston johtama kansalaiskokous, jonka päätteeksi 2 000 miestä naulasi työväentalon ovet ja ikkunat umpeen 500 laudalla. Ensimmäisen naulan löi jääkäri Antti Isotalo. Von Born oli kysynyt Vaasa-lehden haastattelussa ”kumpi täällä määräsi, hallitus vai Kosola”, nyt hänelle vastattiin Lapualta lähetetyssä sähkeessä: ”talo on kiinni ja pysyy”. Asiasta tuli lapuanliikkeen ja Sunilan hallituksen välinen arvovaltakiista, jossa poliittisen keskustan puolueet asettuivat hallituksen tueksi. Lapuan tapahtumat innoittivat vastaaviin toimiin myös muualla. Vuoden loppuun mennessä 15 työväentaloa naulattiin kiinni, poltettiin tai turmeltiin. Tammi–helmikuussa 1932 iskuja tapahtui vielä toistakymmentä lisää.
Loppuvuodesta 1931 Suomessa kiersi jälleen huhuja oikeiston vallankaappauksesta, jonka suunnittelijoiksi epäiltiin lapuanliikettä, Vapaussodan Rintamamiesten Liittoa tai maakuntain liikettä. Epäilyksiä herätti myös se, että 27. lokakuuta 1931 Lapuan Liike Ry:n pääsihteeriksi valittiin Ståhlbergin kyyditysjupakassa ryvettynyt entinen yleisesikunnan päällikkö K. M. Wallenius. Lisäksi Kosola piti puheita, joissa hän ilmoitti lapuanliikkeen tavoitteiden laajentuneen pelkästä kommunismin hävittämisestä Suomen yleisen poliittisen suunnan muuttamiseen, minkä tulkittiin tarkoittavan demokraattisen yhteiskuntajärjestyksen perusteisiin puuttumista. Rintamamiesliiton ja sen kilpailijaksi hiljattain perustetun Vapaussodan Kenttäharmaat -järjestön johtajilla, kuten Rafael Haarlalla, kenraali Hannes Ignatiuksella ja toimitusjohtaja Aarne Runolinnalla oli ilmeisesti jäsentymättömiä kaappausaikeita. Toisaalta aiempi vallankaappausjuonittelija Kai Donner sekä Petter Forsström ottivat nyt etäisyyttä lapuanliikkeeseen, koska he eivät hyväksyneet Walleniuksen tuloa pääsihteeriksi eivätkä liikkeen johdon suhtautumista pulaliikkeisiin.
Helsingin Sanomien pääkirjoituksessa 7. marraskuuta 1931 Eljas Erkko kirjoitti, että maassa suunniteltiin vallankaappausta, jonka johdossa olivat luultavasti Wallenius ja lapuanliikkeen pää-äänenkannattajan Ajan Sana -lehden päätoimittaja, everstiluutnantti Arne Somersalo. Erkko toimitti asiaa koskevan muistion pääministeri Sunilalle, joka perusti salaisen valiokunnan organisoimaan lapuanliikkeen vastaista tiedustelutoimintaa. Valiokunta oli käytännössä sama kuin ILP-salaseuran johto, ja myös Erkko kuului siihen. EK:n päällikön Esko Riekin mielestä maassa suunniteltiin korkeintaan ilkivallan tasoista toimintaa, mutta hallitus ei enää luottanut turvallisuuspoliisiin. Myöskään kokoomuslaisille ministereille ei kerrottu uudesta tiedusteluorganisaatiosta, kun taas SDP:n Väinö Tanneria informoitiin. Keskustan ja vasemmiston puoluelehdet saivat ohjeet kirjoittaa vallankaappausuhasta sekä suojeluskuntien ja armeijan piirissä väitetysti suoritetusta salaisesta solutustoiminnasta. Erään tiedustelutiedon mukaan kaappauksen oli määrä alkaa 5. joulukuuta, jolloin Helsinkiin tultaisiin 10 000 miehen voimalla. Myöhempi historiantutkimus ei ole kyennyt vahvistamaan, oliko Walleniuksen johtama kaappaussuunnitelma todella olemassa.
Lapualla 14. marraskuuta pidetyssä kokouksessa hyväksyttiin lapuanliikkeen ”laajennettu valtiollis-yhteiskunnallinen ohjelma”, joka oli kopio maakuntain liikkeen vastaavasta ohjelmasta. Siinä toistettiin jo kesällä 1930 esitettyjä vaatimuksia, kuten enemmistövaalitapaan siirtyminen, äänioikeuden sitominen veronmaksukykyyn, sosiaalisista uudistuksista luopuminen, hallituksen vallan lisääminen, maataloustuotannon tukeminen tullein, kuolemanrangaistuksen palauttaminen käyttöön, lapuanliikkeen laittomaan toimintaan osallistuneiden vapauttaminen ja sosiaalidemokraattien toiminnan kieltäminen.
Amandla
Amandla on xhosan- ja zulunkielinen ilmaus, joka suomeksi tarkoittaa "valtaa". Sana oli suosittu ANC:n ja sen liittolaisten käyttämä iskulause apartheidin aikana. Mielenosoituksissa huudattaja huusi "Amandla!" johon väkijoukko vastasi "Ngawethu!" ([se] on meidän!). Ilmaus otettiin käyttöön 1960-luvun alkupuolella ja se yleistyi erityisesti Soweton mellakoiden aikana 1970-luvun puolessavälissä.
Lapuanliike
Mäntsälän kapina
Lapuanliikkeen Mäntsälän osasto esitti 19. tammikuuta 1932 sisäministerille vaatimuksen kaikkien Mäntsälän työväentalojen sulkemisesta, sillä sosiaalidemokraattisiin työväenyhdistyksiin oli väitetty soluttautuneen kommunisteja. Von Born kieltäytyi. Mäntsälän suojeluskuntatalolla 25. tammikuuta pidetyssä kansalaiskokouksessa liikkeen kannattajat päättivät itse naulata kiinni kaikki kunnan työväentalot. Useita ehdittiinkin sulkea, joukossa Ohkolan työväentalo. Toiminnan takana arveltiin olevan vuoden 1930 Säätytalon muilutuksen järjestäjät Eerolainen ja Vuorimaa, joiden tiedettiin piileskelevän Mäntsälässä. Naulatut talot avattiin heti uudelleen, ja Uudenmaan läänin maaherra Bruno Jalander lähetti Mäntsälään liikkuvan poliisikomennuskunnan rauhoittamaan tilannetta. Lapuanliikkeen kannattajat katsoivat maaherran suojelevan sosialisteja. Työväentaloiskut levisivät Mäntsälästä muille paikkakunnille. Jyväskylässä Työn Voima -lehden toimitaloon kohdistunut isku johti laukaustenvaihtoon. Oikeisto syytti tilanteesta sisäministeri von Bornin ja maaherra Jalanderin taipumattomuutta. Lapuan liikkeen valtuuskunta vaati 3. helmikuuta molempien eroa ehtona laittomuuksien lopettamiselle.
thumb|left|Mäntsälän kapinallisia [[Mäntsälän suojeluskuntatalolla kapinan aikaan maaliskuussa 1932.]] Ohkolan työväentalolla oli tarkoitus pitää kansanedustaja Mikko Erichin puhetilaisuus. Lapualaiset pitivät kokoomuksesta SDP:hen loikannutta Erichiä petturina. Puhetilaisuuden estämistä alettiin valmistella Mäntsälän suojeluskunnan piirissä, ja Mäntsälään saapui eri puolilta Uuttamaata värvättyjä lapuanliikkeen tukijoita suojeluskuntaunivormuissa. Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiirin päällikkö Paavo Susitaival, suojeluskuntien ylipäällikkö Lauri Malmberg ja suojeluskuntien yliesikunnan jaostopäällikkö Elja Rihtniemi vaativat tilaisuuden kieltämistä mahdollisten levottomuuksien vuoksi. Sisäministeri von Born ei suostunut kieltämään tilaisuutta, ja maaherra Jalander lähetti 30 poliisia turvaamaan sitä. Illalla 27. helmikuuta luutnantti Esra Terän johtama arviolta 400–700 suojeluskuntalaisen joukko keskeytti Erichin puhetilaisuuden ammuskelemalla Ohkolan työväentaloa kohti, siirtyi sitten suojeluskuntatalolle ja kieltäytyi antautumasta viranomaisille.
Mäntsälän suojeluskuntatalolla johdon ottanut Vuorimaa antoi kapinajulistuksen 28. helmikuuta oltuaan ensin yhteydessä Walleniukseen. Julistuksessa ja presidentille lähetetyssä sähkeessä ilmoitettiin, että ”marxilainen sosialidemokratia” oli kukistettava ja että tarvittaessa oli ”ensin hävitettävä sitä tukeva ja suojeleva valtiovalta ja sen edustajat”. Hämeenlinnassa 29. helmikuuta kokoontunut lapuanliikkeen johto päätti liittyä kapinaan. Vaatimus koko Sunilan hallituksen erosta esitettiin nyt presidentille myös Kosolan nimissä, minkä lisäksi miehiä käskettiin kokoontumaan joka maakunnassa. Mäntsälään saapui lisää vapaaehtoisia. Koko maassa oli liikkeellä 5 000 – 7 000 suojeluskuntalaista. Kapinalliset miehittivät muun muassa Jyväskylän avainpaikat, Salon puhelinkeskuksen ja Seinäjoen rautatieaseman. Porin suojeluskuntatalolle kokoontui tuhat miestä. Suojeluskuntien piiripäälliköistä Etelä-Hämeen Ernesti Suolahti ja Pohjois-Hämeen Onni Purhonen noudattivat kapinajohdon ohjeita, Jyväskylän Edvin Hämäläinen heittäytyi toimettomaksi. Lapuanliikkeen vahvimman tukialueen Etelä-Pohjanmaan piiripäällikkö Matti Laurila sen sijaan vastusti päättäväisesti kapinaa.
Svinhufvud kielsi Sunilan hallitusta eroamasta, vaikka muun muassa kenraalit Mannerheim, Malmberg ja Ignatius olivat suositelleet sitä. Vuonna 1930 lapuanliikkeen omasta vaatimuksesta säädetty tasavallan suojelulaki otettiin käyttöön, kun Svinhufvud antoi 29. helmikuuta asetuksen viranomaisten poikkeusvaltuuksista. Hallitus määräsi sen nojalla vielä samana iltana pidättämään lapuanliikkeen johtajat, mutta nämä onnistuivat livahtamaan Hämeenlinnasta Vanajan kautta Riihimäelle. Samalla lakkautettiin Ajan Sana -lehti. Seuraavana päivänä kaksi kokoomuksen neljästä ministeristä erosi vastalauseena hallituksesta ja kolmas jätti eroilmoituksen, jonka myöhemmin perui. Kokoomuksen eduskuntaryhmän enemmistö tuki vaatimusta hallituksen erosta. Taipumaton Svinhufvud nimitti uudet ministerit eronneiden tilalle.
Kosola lähetti 2. maaliskuuta Svinhufvudille toisen sähkeen, jossa vaadittiin pääministeriksi kenraali Rudolf Waldenia. Walden ilmoitti suostuvansa, jos armeijan ylijohto annettaisiin samalla Mannerheimille. Mannerheim oli ilmoittanut vastaavat ehdot presidentin pyytäessä hänen apuaan. Kenraali Ignatius kävi 2.–3. maaliskuuta Riihimäellä yllyttämässä kapinajohtoa marssittamaan joukkonsa Helsinkiin. Wallenius laati marssisuunnitelman olettaen Waldenin ja Mannerheimin olevan hankkeen takana. Suunnitelma perustui oletukseen, että marssin toteutuessa presidentti ja hallitus ennemmin antaisivat periksi kuin aloittaisivat sisällissodan lapuanliikettä vastaan.
Armeijan yksikköjä asetettiin valmiuteen turvaamaan Helsinkiä. Sotaväen päällikkö Aarne Sihvo kannatti kapinan kukistamista voimakeinoin. Monet armeijan ja suojeluskuntien johtavat upseerit sen sijaan toivoivat kapinan menestyvän tai ainakin vastustivat ja jarruttivat aseellisia toimia sitä vastaan. Svinhufvud halusi ratkaista tilanteen ilman verenvuodatusta ja piti illalla 2. maaliskuuta radiopuheen, jossa vetosi suojeluskuntalaisiin. Hän lupasi, että kaikki muut paitsi kapinaan yllyttäjät välttyisivät rangaistukselta, mikäli palaisivat välittömästi koteihinsa. Puheen jälkeen useimmat kapinapesäkkeet hajosivat ja miehet lähtivät kotiin. Loputkin kapinalliset aavistivat tappionsa, kun lapuanliikkeen johto joutui 3. maaliskuuta pakenemaan Riihimäeltä Mäntsälään. Kahtena seuraavana päivänä neuvoteltiin antautumisehdoista samalla kun armeija saartoi jo Mäntsälää. Jyväskylän kapinapesäke hajosi 5. maaliskuuta, ja Mäntsälässä antautumispäätös tehtiin seuraavana yönä. Svinhufvud suostui järjestelyyn, jossa rivimiehet saivat poistua aseineen ja johtajat saapuivat vapaaehtoisesti Helsinkiin vangittaviksi maaliskuun 7. päivän aamuun mennessä.
Kapinallisten rangaistukset
Mäntsälän kapinan jälkeen lapuanliikkeen johto tuomittiin lieviin vankeusrangaistuksiin. Eduskunta hyväksyi huhtikuussa 1932 armahduslain, jonka nojalla rivimiehiä ei syytetty. Syytteet nostettiin sataa henkilöä vastaan. Turun hovioikeus tuomitsi marraskuussa yhteensä 22 henkilöä kapinasta ja 32 sen avunannosta, kaikki varsin lieviin vankeusrangaistuksiin. Myötämielinen tuomioistuin hylkäsi syytteet valtiopetoksesta ja katsoi lapuanliikkeen johtajien syyllistyneen vain kapinan avunantoon. Monia kapinaan sekaantuneita upseereita ei syytetty lainkaan oikeudessa. Vuorimaa ja Terä saivat ankarimmat rangaistukset, kaksi ja puoli vuotta kuritushuonetta. Kosola ja Wallenius saivat yhdeksän kuukauden ehdolliset vankeustuomiot. Korkein oikeus pidensi myöhemmin tuomioita hieman.
Lapuanliikkeen lakkauttaminen ja viimeiset väkivaltaisuudet
Lapuan Liike Ry:n toiminta kiellettiin käytännössä jo 29. helmikuuta tasavallan suojelulain nojalla. Apulaissisäministeri Arvo Manner lakkautti järjestön lopullisesti 24. maaliskuuta, ja raastuvanoikeus vahvisti päätöksen 28. toukokuuta. Liikkeen suurin saavutus kääntyi sitä itseään vastaan, sillä sekä sen järjestöt että sen lehdet lakkautettiin kaikki vuonna 1930 säädettyjen kommunistilakien nojalla. Sinimustat-nuorisojärjestö vältti lakkautuksen.
Lapuanliikkeen viimeinen henkirikos oli liikkeen entisen taloudellisen tukijan Minna Craucherin murha Helsingissä 8. maaliskuuta 1932. Liikkeen johdon kanssa riitautunut Craucher oli Mäntsälän kapinan aikana vuotanut liikkeen sisäpiiriä ja väitettyjä kaappaussuunnitelmia koskevia paljastuksia viranomaisille sekä Suomen Sosialidemokraatti -lehdelle, joten liikkeen kiihkomielinen kannattaja Olavi Runolinna ampui hänet petturina päivää kapinan päättymisen jälkeen. Craucherin epäluotettavien paljastusten mukaan lapuanliikkeen johdolla olisi ollut salainen yhteistyösopimus Saksan kansallissosialistisen puolueen (NSDAP) kanssa vallankaappauksen yrittämisestä samanaikaisesti kummassakin maassa. Murhan jälkeen lehdistö ilakoi Craucherin – entisen prostituoidun ja vangin – väitetyillä suhteilla lapuanliikkeen johtajiin, mikä romahdutti loputkin liikkeen uskottavuudesta varsinkin uskonnollisten konservatiivien silmissä.
Myöhempiin väkivaltaisuuksiin kuului 17. heinäkuuta 1932 tapahtunut niin sanottu Honkimäen kapina, jossa ilmeisesti Yrjö Nikulan yllyttämä joukkio yritti kyydittää Mäntsälän kapinan kukistamiseen osallistuneen maalaisliittolaisen puolustusministerin Jalo Lahdensuon tämän kotoa Lapualla. Lahdensuo pelastui puolustautumalla aseen kanssa. Myös pääministeri Sunilan sieppausta suunniteltiin ja sisäministeri von Bornin väijytysmurha oli lähellä toteutumista.
Svinhufvudin Mäntsälän kapinallisille osoittamaan puheeseen sisältynyt maininta ”valtiollisen elämän epäkohtien poistamisesta” tulkittiin lapuanliikkeen piirissä lupaukseksi toteuttaa joitain liikkeen ohjelmakohtia, kuten muutoksia äänioikeuteen. Jälkeenpäin pettymys oli suuri, kun Svinhufvud ei ryhtynytkään ajamaan mitään muutoksia. Lapualaiset saivat tosin pienen voiton, kun presidentti erotti oikeiston silmätikuksi joutuneen maaherra Jalanderin elokuussa 1932 ja siirsi myöhemmin Sihvon pois sotaväen päällikön paikalta.
Lapuan Liike Ry:n lakkautuksesta valitettiin ylempiin oikeusasteisiin, mutta päätös vahvistettiin Vaasan hovioikeudessa helmikuussa 1934 ja korkeimmassa oikeudessa kesäkuussa 1935.
Isänmaallinen Kansanliike IKL
Lapuanliikkeen ideologiseksi perilliseksi perustettiin Isänmaallinen Kansanliike (IKL) 5. kesäkuuta 1932. Avoimesti fasistinen IKL aloitti toimintansa 14. kesäkuuta edustajainkokouksessa Lapualla. Siitä ei kuitenkaan koskaan muodostunut lapuanliikkeen kaltaista vaikutusvaltaista kansanliikettä. Puolueena toimineen IKL:n tavoite oli sosiaalidemokratian kitkeminen ainakin muodollisesti demokratian ja parlamentarismin pelisääntöjä noudattaen. Monille lapuanliikkeen suoran toiminnan radikaaleista ajatus oli vastenmielinen. Vankilasta vapautunut Kosola valittiin joulukuussa 1932 IKL:n johtoon. Hän oli lähinnä keulakuva ja suostui tehtävään vastentahtoisesti, koska ei hyväksynyt kaikkia uuden puolueen ohjelmakohtia. Hänet syrjäytettiin IKL:n johdosta hieman ennen kuolemaansa vuonna 1936. Vuoden 1933 eduskuntavaaleissa IKL solmi kokoomuksen kanssa ”isänmaallisen vaaliliiton". IKL sai 14 kansanedustajaa, ja kokoomuksen kannatus putosi 42 edustajasta 18 kansanedustajaan. Myöhemmissä 1930-luvun vaaleissa IKL sai 14 ja 9 kansanedustajaa ja istui jatkosodan aikana Rangellin hallituksessa 1941–1943. Puolue lakkautettiin Moskovan välirauhansopimuksen nojalla 23. syyskuuta 1944.
Symbolit
thumb|upright=0.8|Kosola ja Wallenius vihtoripaidoissa Mäntsälän kapinan aikana. Lapuanliikkeen tunnusväreinä pidettiin sinistä ja mustaa. Vihtori Kosola kertoi muistelmissaan valinneensa värit itse suunnitellessaan talonpoikaismarssilla käytettyjä käsivarsinauhoja. Kosolan mukaan sininen oli isänmaan väri ja musta fasismin kommunisminvastainen väri. Väriyhdistelmän on väitetty saaneen innoitusta myös körttipukuihin kuuluneista naisten huiveista, joissa on sinisiä raitoja mustalla pohjalla. Talonpoikaismarssin käsivarsinauhoihin oli painettu lapuanliikkeen vaakunatunnus, mustan kilven keskellä karhulla ratsastava nuijamies. Liikkeen symboleihin kuului myös Kosolan tunnetuksi tekemä niin sanottu vihtoripaita eli musta neulepaita, jossa oli kolme sinistä vaakaraitaa, yksi leveä ja kaksi kapeaa. Sen esikuviksi on väitetty sekä pohjalaisia perinnepaitoja että Italian fasistien mustapaidat-järjestön tunnuspaitoja.
Lapuanliikkeen vaikutus
Välittömien saavutustensa ohella lapuanliikkeen aikaansaama poliittisten voimasuhteiden muutos muutti Suomen sisä- ja talouspolitiikkaa sekä yhteiskunnallista ilmapiiriä oikeistolaisempaan suuntaan 1930-luvun alussa. Laman keskellä sotilasmäärärahoja lisättiin, tulleja korotettiin ja välitöntä verotusta kevennettiin. Virkanimityksissä suosittiin oikeistolaisia henkilöitä. Kulttuuripolitiikka muuttui konservatiivisemmaksi. Kommunistien työmaaterrori korvautui oikeistolaisella työmaaterrorilla, kun työnantajat painostivat työläisiä eroamaan ammattiyhdistyksistä ja ”katumaan” toimintaansa työpaikan menettämisen uhalla.
Lapuanliikkeen lakkauttamisen jälkeen Suomen poliittinen elämä tasaantui. 1920-luvun lopun ja 1930-luvun alun kuohuvien vuosien jälkeen yhteiskunnallisesta elämästä oli uusien suojelulakien avulla kitketty pois sekä oikeisto- että vasemmistoradikalismi. Molemmat olivat toiminnallaan pyrkineet murtamaan maan hallitusmuodon ja parlamentarismin perusteita. Poliittiset voimasuhteet oli nyt muotoiltu vastaamaan tilannetta sisällissodan jälkeen. Tie oli avattu tulevalle konsensus- ja eheyttämispolitiikalle. Poliittisten äärilaitojen kannatus hupeni 1930-luvulla, suomalaisten elintaso koheni, ja ryhdyttiin luomaan suomalaisen hyvinvointivaltion perusteita. Nousun mahdollisti erityisesti maltillisen vasemmiston aseman tunnustaminen parlamentaristisena toimijana. Sosiaalidemokraattinen työväenliike siirtyi lapuanliikkeen muodostaman uhan seurauksena 1930-luvulla entistä selvemmin maltillisen ”tannerilaisen” reformismin suuntaan. Saadakseen porvarilliselta Suomelta suojelua SDP otti voimakkaammin etäisyyttä vallankumoukselliseen ja marxilaiseen perintöönsä sekä sitoutui entistä korostetummin vallitsevaan valtio- ja oikeusjärjestelmään.
Kommunistilait kumottiin jatkosodan päätyttyä marraskuussa 1944, jolloin kommunistinen toiminta laillistettiin uudelleen.
Myöhempiä näkemyksiä lapuanliikkeestä
thumb|Kansanliikkeen kansliahuone Kosolan nurkkakamarissa. Puhelimessa Vihtori Kosola ja kirjoituskoneen ääressä hänen sihteerinsä [[Kauno Kangas.]] Lapuanliikkeestä kirjoitettiin Suomessa vielä 1940–1950-luvulla vähän, mutta se nousi uudelleen keskustelun aiheeksi 1960-luvulla muun muassa Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -romaanitrilogian ja Arvo Salon Lapualaisooppera-laulunäytelmän ansiosta. Tuolloin alkoi myös lapuanliikettä koskenut akateeminen historiantutkimus. Liikettä on myöhemmin tutkittu ja tulkittu eri näkökulmista.
Eurooppaan nousi maailmansotien välisenä aikana 12 oikeistodiktatuuria. Lisäksi viisi maata menetti itsenäisyytensä. Väkivallasta ja laittomasta vallankäytöstä huolimatta suomalainen yhteiskunta selvisi oikeistoradikalismin aallosta eurooppalaisiin valtioihin verrattuna melko pienin kolhuin. Lapuanliike oli saavuttanut painostuksellaan kaikki kommunismin kieltämistä koskeneet tavoitteensa. Liike epäonnistui kuitenkin tavoitteessaan muuttaa suomalaisen yhteiskunnan luonnetta. Maltillinen oikeisto ei lopulta lähtenyt tukemaan äärioikeiston radikaaleimpia pyrkimyksiä vaan ryhmittyi laillisuusrintamaan. Valtiovalta ja poliitikot myötäilivät osin pakostakin liikettä ja tekivät näin radikaalien ajaman vallankumouksen tarpeettomaksi. Kun lapuanliike sai kriittisillä hetkillä tahtonsa lävitse, sen vaatimuksilta ja toiminnalta mureni pohja.
Toisena syynä siihen, että Suomesta ei tullut oikeistodiktatuuria, on pidetty liikkeen järjestäytymättömyyttä ja johdon reaktiivisuutta. Liikkeen keskukseksi muodostuneesta Kosolan talosta pidettiin yhteyttä sähkeillä ja puhelimella maanlaajuiseen verkostoon, joka ei kuitenkaan ollut keskusjohdon komennettavissa. Vihtori Kosolasta henkilönä ei ollut suureksi kansanjohtajaksi, eikä liike löytänyt vahvaa johtajaa, vaikka sellaista taustalla etsittiinkin. Veteraanipoliitikot eivät ryhtyneet liikkeen keulakuviksi houkuttelusta huolimatta. Lapuanliikkeen voimaa ja vaikutusvaltaa määritteli viime kädessä kommunisteja kohtaan tunnettu viha, joka yhdisti henkilöitä, yhdistyksiä ja muita organisaatioita. Kun kommunistien toiminta oli kielletty, myös liikkeen voima laantui. Lapuanliike sai myös voimansa järjestäytymättömyydestään. Sen todellista kannattajien määrää ei tiedetty, sillä liikettä ei ollut valittu asemaansa vaaleilla. Tämä hahmoton painostus teki lapuanliikkeestä vaikutusvaltaisen, sillä sen väittämiä laajasta kansan tuesta ei voitu todistaa vääräksi. Liikkeen tavoitteisiin kohdistettu kritiikki taas voitiin selittää sen vastustajien puheeksi.
Lapuanliike ja fasismi
Liikkeen löyhästä organisaatiosta huolimatta sen taustalla olleiden organisaatioiden vaikuttajat olivat kiinteä äärioikeistolaisten aktivistien joukko. Liikkeen syntyminen ei ollut niin spontaani tapahtuma kuin usein on annettu ymmärtää. Lapuanliikkeet aktivistit olivat myös esimerkiksi laajan kannattajakunnan Vapaussodan Rintamamiesliiton vaikuttajia. Historiankirjoitus ja varsinkin osa yleisestä keskustelusta on myöhemmin toisinaan vähätellyt lapuanliikkeen oikeistoradikalismia ja sen harjoittamaa poliittista väkivaltaa sekä varonut lausumasta ääneen fasismi-sanaa. Suomalaista äärioikeistolaisuutta on vähätelty leimaamalla se harvojen radikaalien toiminnaksi. Keskustelu lainehti 2000-luvulle saakka, jolloin se jälleen voimistui politiikan uuspatrioottisen aallon ja itsenäisyyden varhaisvuosien radikalismia tutkineen uuden historiankirjoituksen myötä. Liikkeen poliittista terroria vähäteltiin esimerkiksi sanomalla sen olleen ”juurevalla kansanhuumorilla ryyditettyä hevosenleikkiä.” Fasismi-syytöksellä oli sotienjälkeisessä Suomessa kuitenkin myös helppo lyödä poliittisia vastustajia, ja näin usein tehtiinkin.
On varmaa, että kaikki lapuanliikkeen kannattajat eivät olleet fasisteja. Lapuanliikkeessä he kuitenkin osallistuivat toimintaan, joka oli varsinkin liikkeen loppuvaiheissa luonteeltaan fasistista. Liikettä tutkittaessa ja sitä käsittelevässä kirjallisuudessa on poikkeuksetta jouduttu analysoimaan lapuanliikkeen suhdetta fasismiin. On keskusteltu siitä, täyttääkö lapuanliike yleisesti käytetyt fasismin määritelmät. Uusin historiankirjoitus käsittelee lapuanliikettä osana ajankohtansa fasistista ja äärioikeistolaista eurooppalaista liikehdintää. Sen tulkinnan mukaan löyhästä protestiliikkeestä ei lopulta tullut avoimen fasistista vain siksi, että sen ydinaktivistit epäonnistuivat tavoitteissaan. Valtiovalta myötäili liikkeen toimintaa ja onnistui syleilemään sen kuoliaaksi.
Aiheesta muualla
Artikkeleita
Podcasteja, radiodokumentteja ja dokumentteja
Viitayökkönen
Viitayökkönen (Colobochyla salicalis) on pienehkö, erittäin helposti tunnistettava perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö
Varsin poikkeuksellisen näköinen, pienehkö ja hentorakenteinen yökkönen. Etusiipien pohjaväri on siniharmaa ja sen siiven poikki kulkee vinottain kolme selkeää ruskeaa viirua. Kunkin viirun molemmilla puolilla on nähtävissä hieman kellertävää väriä. Uloin viiruista päättyy siiven kärkeen. Takasiivet ovat tasaisen ruskeat ja niitä reunusta ohut ja katkonainen tumma viiru. Perhosen siipiväli on 23–29 mm.
Levinneisyys ja lentoaika
Viitayökkösen levinneisyys yltää Euroopasta Lähi-itään, Siperiaan ja Japaniin saakka. Laji on Suomessa verraten tuore tulokas, sillä se tavattiin ensimmäisen kerran vuonna 1908. Nykyisin laji on melko yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa. Lisäksi se on 2000-luvulla levinnyt pohjoisemmaksi, ja havaintoja on jo Kajaanin korkeudelta. Lento alkaa kesäkuun alussa ja jatkuu heinäkuun puoliväliin saakka.
Elinympäristö ja elintavat
Perhoset elävät kosteilla niityillä, pensaikoissa, lehti- ja sekametsissä, puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset ovat aktiivisia öisin ja tulevat sekä valolle että syötille. Ne myös lähtevät häirittyinä helposti lentoon päivälläkin. Toukka elää yhteenkehräämiensä lehtien välissä. Kotelo talvehtii.
Ravintokasvi
Toukka elää pajuilla (Salix).
Efstáthios Chorafás
Efstáthios Chorafás (, 1871 – ?) oli kreikkalainen uimari, joka osallistui vuoden 1896 kesäolympialaisiin voittaen kaksi pronssia.
Chorafás oli ainoa uimari, joka osallistui jokaiseen kolmeen kaikille vapaaseen uimalajiin. Hänen aikojaan kilpailuissa ei tiedetä, eikä hänen sijaansa 100 metrin vapaauinnissa, mutta tiedetään, että Chorafás sijoittui kahdella muulla uimamatkalla kolmanneksi. 500 metrin vapaauintiin ei osallistunut kuin kolme uimaria, joten Chorafás voitti pronssia sijoittumalla viimeiseksi.
HMS Myrmidon (J454)
HMS Myrmidon (viirinumerot J454 ja M454) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1945 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus
Alus tilattiin Torontosta Toronto Ship Building Companyltä, missä köli laskettiin 19. heinäkuuta 1944. Se laskettiin vesille 21. lokakuuta ja valmistui 9. heinäkuuta 1945.
Palvelus
Alus romutettiin 1958 Briton Ferryssä.
Central Perk
thumb|180px|Kuva Central Perkin nurkkauksesta, missä näkyy myös Phoeben kitara. Kyseisessä nurkkauksessa Phoebe esittää kappaleensa. thumb|180px|Kuva Central Perkistä. thumb|150px|Kuva Central Perkin ulko-ovesta. Central Perk on kuvitteellinen kahvila Frendit-televisiosarjassa. Se on yksi sarjan keskeisimmistä tapahtumapaikoista, jossa päähenkilöt viettivät suuren osan vapaa-ajastaan keskustellen. Se sijaitsi New Yorkin Greenwich Villagessa lähellä ystävysten asuntoja. Central Perk -nimi tulee Central Parkista. Central Perkin omistaja on Terry-niminen mies, jota Rachel ja Phoebe kutsuvat idiootiksi. Häntä ei nähty sarjassa usein, vaan paikalla oli tavallisesti tarjoilija Gunther.
Ennen kahvilaa paikalla sijaitsi baari, jossa ystävykset viettivät aikaansa. Sen mentyä konkurssiin he saivat kuulla, että paikalle tulisi kahvila eivätkä uskoneet viihtyvänsä siellä. Joka tapauksessa he viettivät siellä paljon aikaa istuen isolla sohvalla, joka oli heidän saapuessaan käytännössä aina vapaana muiden paikkojen ollessa täynnä. Tästä käsikirjoittajat tekivät vitsin, kun yhdessä jaksossa ystävykset saapuvat kahvilaan huomaten sohvan olevan varattu. He katsahtivat toisiaan, kääntyivät ympäri ja poistuivat. Kyseinen kerta oli kolmannella tuotantokaudella, ja sohvalla istuivat juuri edellä mainitun tuotantokauden käsikirjoittajat.
Vieraana George Stephanopoulus -jaksossa Joey todistaa Chandlerille, että Central Perkiin on alle sata askelmaa heidän asunnoltaan laskien niiden määräksi 97.
Ystävykset siis viettävät suuren osan sarjasta Central Perkissä, missä Phoebe usein soittelee säveltämiään ja sanoittamiaan kappaleita. Yhdessä jaksossa myös Ross soitti siellä oman ”kappaleensa”, mitä kaikki muut paitsi Phoebe pitivät kamalana. Kappaleessa kuullaan muun muassa helikopterin ääntä, lampaan määmimistä, koiran haukkumista ja muiden eläinten ääniä. Lopussa Ross paljastaa, että soitti tahallaan viimeisen kappaleen huonosti jotta Phoebe voisi soittaa kahvilassa taas.
Kahvilaketju
Sarjan innoittamana ympäri maailmaa on avattu ainakin neljä kahvilaa käsittävä Central Perk -ketju. Kahvilat sijaitsevat Dubaissa ja Genevessä.
Lähteet
Friends Central Perk Друзья (телесериал)
Tiberius Petasius
Elämä
Hänen varhaisesta elämästään ei tiedetä mitään, mutta latinalaisesta nimestä "Petasius" päätellen hän oli syntyjään italialainen. Hän tuli valtaan vuoden 729 aikana, kun suuria osia Italiaa ja muuta keisarikuntaa nousi kapinaan keisari Leon ikonoklasmia vastaan. Hänet oli saattanut valita paikallinen italialainen neuvosto tarkoituksena asettaa hänet lopulta keisariksi Konstantinopoliin, mutta kapinan epäonnistuminen Kreikassa vaikuttaisi lamauttaneen italialaisten intoa tähän. Tiberius Petasiuksen valta näyttäisi rajoittuneen Rooman maakunnan alueelle, eikä hänen lyhyestä hallinnostaan ole muita tietoja. Tiberius Petasius kuoli vuoden 730 aikana Monteranon kylässä Rooman maakunnassa, kun Ravennan eksarkaatti Eutychius kukisti tämän paavi Gregoriuksen tuella, jonka jälkeen hänen päänsä lähetettiin keisari Leolle lahjaksi Konstantinopoliin.
Robin Svartström
Robin Svartström (s. 12. lokakuuta 1970) on suomalainen näyttelijä.
Svartström valmistui Teatterikorkeakoulusta vuonna 1998. Hän on esiintynyt useissa näytelmissä ja televisiosarjoissa. Suuren yleisön tietoisuuteen hän tuli Nelosen visailusarjassa Einstein (2006–2007), jossa hän esitti professori Bertil Steniusta. Robin nähdään myös Tarinanmetsästäjissä.
Pentamidiini
Pentamidiini (C19H24N4O2) on aromaattinen amidiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sitä käytetään lääketieteessä ja eläinlääketieteessä useiden alkueläininfektioiden hoitamiseen ja ehkäisyyn. Pentamidiini kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.
Ominaisuudet
Huoneenlämpötilassa pentamidiini on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste tehoaa useisiin alkueläimiin muun muassa Plasmodium-, Leishmania-, Pneumocystis-sukujen lajeihin. Pentamidiinin tarkka vaikutusmekanismi ei ole tiedossa ja todennäköisesti mekanismeja on useita. Se muun muassa sitoutuu DNA:han ja estää nukleiinihappojen synteesiä, inhiboi RNA-polymeraasin toimintaa, estää proteiinisynteesiä, estää ornitiinidekarboksylaasi ja kulkeutuu mitokondrioihin ja estää oksidatiivista fosforylaatiota. Pentamidiinia käytetään tyypillisesti isetionaattisuolana leishmaniaasin, malarian, trypanosomiaasin ja immuunivasteiltaan heikentyneiden potilaiden Pneumocystis-infektioiden hoitoon.
Haittavaikutukset
Tyypillisiä pentamidiinin aiheuttamia haittavaikutuksia ovat huonovointisuus, yliherkkyysoireet kuten ihottuma tai jopa anafylaksia, anemia ja myös sydämen toimintahäiriöitä kuten QT-ajan pidentymistä on havaittu. Pentamidiini on myrkyllistä munuaisille ja pitkäaikainen käyttö voi johtaa diabeteksen puhkeamiseen.
Valmistus
Pentamidiinin synteesin ensimmäisessä vaiheessa p-hydroksibentsonitriili reagoi emäksisissä olosuhteissa 1,5-dibromipentaanin kanssa 4,4′‐disyanodifenoksipentaaniksi. Seuraavaksi tämä välituote reagoi etanolin ja vetykloridin kanssa iminoesteriksi ja viimeisessä vaiheessa ammoniakin kanssa, jolloin muodostuu pentamidiinia.
Mawé Saterén kielet
Mawé Saterén kielet muodostavat tupi-kieliin kuuluvan kieliryhmän, jonka ainoaa kieltä puhuu noin 9 000 ihmistä 14 eri kylässä Brasiliassa.
Räisänen
Räisänen on itäsuomalainen sukunimi, joka on ilmeisesti muodostunut sukunimestä Räsänen siten, että s:n liudentuminen on kirjattu i:ksi s:n edellä.
Tomi Göttlich
Tomi Göttlich (s. 4. lokakuuta 1967 Großenlinden, Länsi-Saksa) on saksalainen basisti, joka tunnetaan parhaiten työstään saksalaisissa power metal -yhtyeissä Grave Digger ja Rebellion.
Ennen liittymistään Grave Diggeriin vuonna 1991 Göttlich oli ollut yhtyeissä Asgard ja Exray. Grave Diggerissä hän oli mukana kolmella levyllä, The Reaper (1993), Heart of Darkness (1995) ja Tunes of War (1996).
Göttlich perusti kitaristi Uwe Lulisin kanssa yhtyeen Rebellion vuonna 2001 välittömästi lähdettyään Grave Diggeristä. Hän on laulaja Michael Seifertin kanssa yhtyeen ainoa alkuperäinen jäsen, ja ollut mukana yhtyeen kaikilla albumeilla.
Puistola (täsmennyssivu)
Puistola voi tarkoittaa seuraavia:
Grete Rosenberg
Margarete "Grete" Rosenberg (7. lokakuuta 1892 Hannover – 5. helmikuuta 1979 Hildesheim) oli saksalainen uimari ja olympiamitalisti. Hän edusti seuratasolla hannoverilaista HSV 92:ta.
Rosenberg osallistui 15-vuotiaana Tukholman olympialaisiin 1912, joissa hän sijoittui 100 metrin vapaauinnissa neljänneksi jääden vain kahden sekunnin kymmenesosan päähän pronssista ja ui maansa hopeaa saaneessa 4 × 100 metrin viestijoukkueessa. Rosenberg voitti 100 metrin vapaauinnissa yhteensä kahdeksan maansa mestaruutta vuosina 1913–1922.
Overhalla
Overhalla on Norjan kunta Pohjois-Trøndelagin läänissä. Sen rajanaapureita ovat pohjoisessa Fosnes ja Høylandet, idässä Grong, etelässä Snåsa ja Steinkjer sekä lännessä Namsos.
Kunnan hallintokeskus sijaitsee Ranemslettan taajamassa. Muita asutuskeskuksia ovat Skagen taajama sekä Øyslettan ja Skogmon kylät.
Suomen presidentinvaali 1968
Eniten huomiota herättänyt piirre vaalien edellä oli Urho Kekkosta aiemmin kiivaasti vastustaneen ja vuoden 1962 eduskuntavaaleissa kannatuksensa aallonpohjan kokeneen SDP:n asettuminen näissä vaaleissa Kekkosen taakse. Taustalla oli SDP:n johdon vaihtuminen ja puolueen ns. kolmannen linjan voitto vuoden 1963 puoluekokouksessa. Vuoden 1966 eduskuntavaaleissa SDP oli noussut suurimmaksi puolueeksi, mistä seurasi sen tulo pääministeripuolueeksi. Rafael Paasion johtamalla vasemmiston ja keskustan yhteishallituksella oli myös Urho Kekkosen vankka tuki. SDP:n äänestäjien keskuudessa esiintyi kuitenkin edelleen tyytymättömyyttä, jopa suoranaista katkeruuttakin Kekkosta kohtaan tämän aikaisempien sisäpoliittisten otteiden vuoksi. SDP:n nuorten kannattajien taholla heräsi vuonna 1966 ajatus vasemmiston yhteisestä presidenttiehdokkaasta, mutta kansandemokraatit eivät innostuneet asiasta. Urho Kekkonen pahastui Matti Virkkusen asettumisesta Kokoomuksen presidenttiehdokkaaksi ja olisi nähnyt kokoomuslaisena vastaehdokkaana mieluummin vanhan ystävänsä, Uuden Suomen entisen päätoimittajan, ylipormestari Lauri Ahon.
Uigen maakunta
Uigen maakunta on jaettu 16 kuntaan. Kunnat ovat nimeltään Ambuíla, Bembe, Buengas, Bungo, Cangola, Damba, Maquela do Zombo, Milunga, Mucaba, Negage, Puri, Quimbele, Quitexe, Sanza Pombo, Songo ja Uíge.
Suomen presidentinvaali 1968
Jo vaaliin valmistauduttaessa oli yleisenä käsityksenä, että alkava presidenttikausi tulisi olemaan Urho Kekkosen viimeinen. Tätä vahvisti Kekkosen vaalikampanjansa avaustilaisuudessa Helsingin Messuhallissa 8. joulukuuta 1967 pitämä puhe, jossa hän sanoi muun muassa: "Jos olen vuonna 1974 vielä kantaani lausumassa, niin ehdokkaaksi en halua enkä suostu. Tämä on hyvä tietää jo ajoissa, että puolueet ja naiset ja miehet voivat ottaa sen tulevassa toiminnassaan huomioon." Lausunto herätti seuraavien vuosien aikana keskustelun Kekkosen seuraajasta, jollaisina mainittiin erityisesti pääministeri ja Suomen Pankin pääjohtaja Mauno Koivisto ja ulkoministeri, myöhempi pääministeri Ahti Karjalainen. Kekkosen lausuntoon jouduttiin palaamaan neljä vuotta myöhemmin, kun kysymys hänen virkakautensa jatkosta tuli ajankohtaiseksi poikkeuslakihankkeen myötä.
Vaalin ehdokasasettelusta seurasi, että äänestyksessä oli tosiasiassa kysymys myös yleispolitiikasta, mistä aiheutui hallituspuolueille harmia ja tappiokin. Vaalin heikohkoksi jäänyt äänestysaktiivisuus vaikutti erityisesti vasemmistopuolueiden ja Liberaalisen kansanpuolueen äänimääriin; toisaalta siitä hyötyi Kokoomus, jonka kannatus kasvoi enemmän prosentuaalisesti kuin puolueen saaman äänimäärän perusteella. Matti Virkkusen ja Veikko Vennamon menestys presidentinvaalissa tulkittiin äänestäjien ainakin osittaiseksi epäluottamukseksi noudatetulle hallituspolitiikalle ja se ennakoi SMP:n suurvoittoa ja myös kokoomuksen kannatuksen nousua vuoden 1970 eduskuntavaaleissa. Urho Kekkonen puolestaan sai äänestäjiltä vahvemman valtakirjan kuin kaksissa edellisissä vaaleissa, mutta myös muistutuksen poliittisesta kuolevaisuudesta.
Valitsijamiesten vaalit
Vaalit käytiin 15.–16. tammikuuta 1968.
Job (kirja)
Job on Liken julkaisema Kauko Röyhkän 12. kaunokirjallinen teos. Se ilmestyi elokuussa 2007.
Kirjan päähenkilönä on keski-ikäinen, roiseilla romaaneillaan mitenkuten menestynyt kirjailija, joka on eroamassa vaimostaan ja joka ottaa kolmen rakastajattaren lisäksi neljännen rakastajattaren. Samalla hän yrittää selvitä raha- ja asunto-ongelmien, lastenhoidon ja epäonnisten ystävien täyttämästä arjestaan.
Romaani on eräänlainen sisarteos Röyhkän edelliselle kirjalle Avec (2006).
Manuel Camilo Vial Risopatrón
Manuel Camilo Vial Risopatrón (s. 20. toukokuuta 1935 Santiago de Chile) on chileläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Santiago de Chilen arkkihiippakuntaan 16. heinäkuuta 1961 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Pauzeran titulaaripiispaksi 21. maaliskuuta 1980. Piispaksi vihkiminen seurasi 18. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Raúl Silva Henríquez, jota avustivat Bernardino Piñera Carvallo ja Francisco José Cox Huneeus.
Vial Risopatrón sai 20. joulukuuta 1983 nimityksen San Felipen ja 21. syyskuuta 2001 Temucon piispaksi. Hän jäi eläkkeelle 14. toukokuuta 2013.