cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kyllikki Saaren murha
Tutkimusten jälkeen
Toimittaja Aake Jermon keväällä 1975 haastattelema eläkkeellä ollut komisario Axel Skogman sanoi olevansa varma siitä, että Kyllikkiä ei ollut kuljetettu muualle, vaan hänen ruumiinsa ja polkupyöränsä oli raahattu heti rikoksen tapahduttua niihin paikkoihin, joista ne kuukausia myöhemmin löytyivät. Taitava kätkeminen osoitti, että tekijän tai tekijöiden oli täytynyt tuntea maasto erittäin hyvin. Näin ollen syyllinen oli Skogmanin mielestä paikkakuntalainen. Tekijää oli lisäksi auttanut se, että ruumiin kätkemisen aikaan vesi oli ollut kätköpaikalla tavallista korkeammalla. Murhaaja oli saattanut käydä teon ja ruumiin löytymisen välisenä aikana monestikin tarkistamassa, oliko hauta kunnossa ja tuonut männynkin haudan päälle vasta loppukesällä, jolloin paikalta oli imeytynyt pois vesi. Männyn vuolujäljet eivät välttämättä olleet todiste vasenkätisyydestä, vaan murhaaja oli voinut joutua olosuhteiden pakosta käyttämään heikompaa kättään.
Poliisin myöhemmät lausunnot
thumb|Muistomerkki suohaudalla Vuonna 2000 murhan päätutkija oli rikosylikonstaapeli Tapani Tikkala Keskusrikospoliisin Vaasan yksiköstä. Tikkala on hyvin perehtynyt tapauksen valtavaan asiakirjamäärään. Hänen mukaansa poliisi kyllä selvitti murhaajan todennäköisen henkilöllisyyden, mutta koska tekninen näyttö puuttui, juttua ei voitu viedä käräjille. Hän kertoo, että juttu voidaan avata uudelleen koska tahansa, jos uutta varteenotettavaa todistusaineistoa tulee esiin. Vuonna 2004 Tikkala kertoi Suomen Kuvalehden haastattelussa tietävänsä syyllisen Kyllikin kuolemaan, mutta ei kertonut syyllisen nimeä, koska tekijä oli kuollut. Vuonna 2013 nykyinen päätutkija Jari Neulaniemi KRP:n Vaasan yksiköstä kertoi, ettei voida sanoa, että tekijän henkilöllisyys olisi poliisin tiedossa, sillä murhasta ei ollut syytetty eikä tuomittu oikeudessa ketään. Hänen mukaansa Kyllikki Saaren murha on yhä pimeä henkirikos, eikä sitä ole tutkittu aktiivisesti enää 2000-luvulla.
Tekijän profilointi
Poliisiammattikorkeakoulussa tutkijana ja opettajana toiminut psykologi Pekka Santtila on profiloinut tapauksen. Profiloinnin mukaan todennäköinen tekijä olisi yksin elänyt yli 30-vuotias mies, jolla olisi ollut vain vähän sosiaalisia suhteita ja jota on pidetty jotenkin omituisena. Tekoa olisi suunniteltu pitkään. Tekijä todennäköisesti tunsi Saaren, eikä ollut sukua uhrilleen. Kohtaaminen yöllä kylätiellä saattoi olla sattuma, mutta laukaisi kuitenkin suunnitellun teon. Myös juuri Saaren joutuminen uhriksi saattoi olla sattumaa. Uhrin ja jälkien suunnitelmallinen kätkeminen viittaa siihen, että tekijällä oli aiempaa rikostaustaa.
Oikeuskäsittely
Kyllikki Saaren tapausta käsiteltiin oikeudessa ensimmäisen ja ainoan kerran ns. kuolemansyyjuttuna Isojoen ja Karijoen käräjäkunnan lakimääräisten talvikäräjien toisessa istunnossa 15. huhtikuuta 1955. Oikeuden päätös oli hyvin yksinkertainen ja siinä tilanteessa ainoa mahdollinen. Oikeus totesi, että ”talollisen tytär Auli Kyllikki Saari on Isojoen pitäjässä saanut surmansa häntä todennäköisimmin kohdanneen ulkonaisen väkivallan kautta”. Jokaisesta jutun epäilyksenalaisesta oli tehty oma tutkintalinjansa. Oikeuskäsittelyyn mennessä tutkintalinjoja oli kertynyt 282.
Kirkkoherran kuulustelut ja alibit
Kanervo ei osallistunut Saaren hautajaisiin, vaikka hänet sinne kutsuttiinkin. Muutamia viikkoja hautajaisten jälkeen Kanervo vieraili Saaren perheen luona. Tuolloin hän kertoi kertoi olleensa katoamisillan "kirjojen parissa ja tämä voidaan kyllä todistaa". Kun Kanervoa kuulusteltiin uudelleen 30. joulukuuta 1953 ja 20. tammikuuta 1954, hän kertoi olleensa 17. toukokuuta 1953 Merikarvian rovastin läksiäisjuhlissa ja pitäneensä sen jälkeen seurakuntanuorten kanssa sairaalassa hartaushetkeä iltakahdeksaan asti. Kanervo kertoi viettäneensä loppuillan ja yön pappilassa pikkulasten ja palvelijattaren seurassa. Kanervo kertoi olleensa maanantaina 18. toukokuuta pitämässä aamuyhdeksältä rippikoulua. Tämän väitteen todenperäisyyttä ei koskaan tarkistettu.
Kun Kanervoa kuulusteltiin 25. helmikuuta 1956, hän kertoi pitäneensä 17. toukokuuta 1953 jumalanpalveluksen Merikarvian kirkossa ja menneensä kello 15 Yhteiskoululle rovasti Raitalan läksiäisiin. Merikarvian nimismies muisti Kanervon esiintyneen tilaisuudessa. Tilaisuuden jälkeen Kanervo oli mennyt muiden tilaisuudesta poistuneiden mukana läheiseen sairaalaan, jossa hän oli järjestänyt hartaushetken yhdellä sairaalan osastoista. Samassa kuulustelussa Kanervo kertoi ensimmäistä kertaa olleensa naapurissaan asuvan Merikarvian nimismiehen Koiviston vaimon 50-vuotissyntymäpäiväjuhlilla. Sinne hän kertoi menneensä hieman myöhään, kello 15.30, koska hänellä oli ollut kiireitä aikaisemmin. Juhlista hän oli poistunut puolen tunnin kuluttua. Kun autoilija Viljo Törmä kysyi Kihniössä Kanervolta Saaren murhasta, kirkkoherra kertoi olleensa rikoksen tapahtuma-aikana "virkaveljen tai jonkun hyvän miesystävänsä luona istumassa koko illan."
Kirkkoherra rikostutkinnan kohteena
Kauko Kanervo päätyi uudelleen murhatutkinnan kohteeksi, kun hän joutui syytteeseen alaikäisen tytön hyväksikäytöstä ja naineena kihlautumisesta Kihniössä. Toimiessaan Kihniön kirkkoherrana vuonna 1955 hänellä oli suhde rippikoulutyttöön. Tapausta käsiteltiin 1956 Parkanon talvikäräjillä, jossa häntä vastaan nostettiin syyte alle 17-vuotiaaseen sekaantumisesta ja naineena kihlautumisesta. Saaren murhan tutkijat olivat aiemmin pitäneet Kanervon alibia täysin vedenpitävänä. Vasta myöhemmin tutkimusaineiston vapauttamisen jälkeen Kanervon alibi kyseenalaistettiin. Kun Kanervo oli pidätettynä poliisi suoritti Merikarvialla lisää alibiin liittyviä tarkistuksia. Alibissa oli aiemmin ollut noin kymmenen tunnin aukko juuri murhayön kohdalla. Nyt sitä ei enää ollut. Uusi Suomi kirjoitti 29. helmikuuta 1956:
Vaikka poliisin mielestä alibi oli varma, papin taustan vuoksi häntä on pidetty todennäköisenä murhaajana. Osin kotiapulaisen antamaa alibia on epäilty. Korsoon muuttanutta Kanervon entistä kotiapulaista kuulusteltiin Saaren kuolemaan liittyen 5. tammikuuta 1953 ja vuoden 1956 aikana kolmesti: 27. helmikuuta, 5. maaliskuuta ja 6. huhtikuuta. Kuulusteluissa hän oli todennut, että "kohta on kai minun vuoroni istua linnassa." Kotiapulainen pelkäsi rangaistusta, jos Kanervo tunnustaisi syyllisyytensä tai olisikin ollut toisten todistajien havaintojen mukaan Saaren katoamisen aikaan muualla kuin Merikarvialla.
Kanervoa ei pidetty kovinkaan todennäköisenä syyllisenä. Hän asui 60 kilometrin päässä Merikarvialla eikä omistanut autoa. Tutkijoiden mielestä hänen alibinsa oli pitävä. Axel Skogmanin ja Veikko Korkealehdon mielestä Kanervosta ei olisi ollut Saaren hautaajaksi ja kätkijäksi. Murhan tutkimusaineiston vapauduttua kävi ilmi, että Kanervon ajokortti oli vanhentunut vuonna 1953. Hän oli kuitenkin silti ajanut useammalla autolla. Merikarvialla Kanervo oli ajanut ystävänsä kanttori Arvo Moision Opelilla. Moisiolla oli tapana yöpyä Kanervon työhuoneessa. Moisio ajoi autolla toisinaan öisin, ja ainakin kerran Kanervo nähtiin hänen autossaan. Kanervo oli ajanut Merikarvialla myös sisarensa autolla vuoden 1953 aikana. Sekatyömies Heikki Santamäki todisti nähneensä Kanervon ajaneen röttelömäistä autoa keväisenä aamuyönä vuonna 1953. Yksi lukuisista Saaren murhaajaksi epäillyistä henkilöistä oli Kanervon Kauhavalla asunut sukulainen, joka omisti erään tutkimusten yhteydessä huomion kohteeksi joutuneen kermanvärisen pakettiauton.
Kirkkoherran salattu elämä
Kanervo piti rippikoulua toimiessaan pappina Merikarvialla, Laihialla ja Kihniössä. Pitäessään rippikoulua hän otti säännönmukaisesti jokaisen rippikoulua käyneen tytön henkilökohtaiseen puhutteluunsa. Näissä kohtaamisissa Kanervo kysyi tytöiltä siveyskysymyksiä, esimerkiksi olivatko he koskemattomia. Kanervo kielsi ankarasti tyttöjä kertomasta keskusteluista ulkopuolisille. Myöhemmin todettiin, että Kanervolla oli ollut sodan aikana kenttäpappina toimiessaan naissuhteita. Hänet oli erotettu lähetystyöstä Afrikassa, koska hänellä oli ollut suhde sairaanhoitajaan. Kanervo oli myös pappina toimiessaan lähennellyt usein nuoria naisia. Kirkkoherra kertoi viimeisessä kuulustelussaan vuonna 1956 ahdistelleensa myös Saarta kirkkoherranvirastossa. Hän kertoi tehneensä useita kertoja seksuaalisia tekoja Saaren kanssa kirkkoherranviraston kansliassa.
Kanervo oli 30. joulukuuta 1953 ja 20. tammikuuta 1954 pidetyissä kuulusteluissa kiistänyt jyrkästi "intiimin seurustelun" Saaren kanssa. Kuulusteluissa Kanervo oli myös kertonut, että hänellä ja Saarella oli ollut "kunnioitusta ansaitseva suhde". Kuulusteluissa 8. huhtikuuta 1956 Kanervo tunnusti kuitenkin olleensa Saaren kanssa yhteensä kuusi kertaa kanssa seksuaalisissa tekemisissä. Viimeinen kerta oli Kanervon mukaan tapahtunut huhtikuun lopulla eli 3–4 viikkoa ennen Saaren katoamista. Nykyisen lain mukaan tekoja pidettäisiin seksuaalisena hyväksikäyttönä. Isojoella kiersi huhu Saaren ja Kanervon seurustelusta. Kirkkoherra oli saanut Saarelta kirjeen vain kaksi päivää ennen tytön katoamista. Toimiessaan kirkkoherrana Laihialla Kanervo oli ahdistellut kahta nuorta tyttöä, joiden isä oli ottanut yhteyttä poliisiin.
Kihniöllä Kanervo oli käyttänyt hyväkseen 16-vuotiasta Rauhaa. Kanervo tapasi tyttöä kirkkoherran kanslian lisäksi iltaisin metsissä ja ladoissa, mukanaan eväänä karamelleja ja hedelmiä. Kanervo odotti toisinaan Rauhan pyöräreitin varrella, vältellen näyttäytymistä ohikulkijoille. Rauhan pyöräiltyä kohdalle Kanervo astui tielle ja pysäytti pyörän, tarttui Rauhaa käsivarresta ja talutti tämän tieltä metsään. Erään kerran vuonna 1955 Kanervo oli ajanut pappilasta polkupyörällä 7–8 kilometrin matkan ja pysähtynyt maantien varteen Kahrin eli Viitasen mäen kohdalle. Siinä hän oli pysäyttänyt Rauhan ja yrittänyt kallistaa tämän mättäälle. Rauha oli vastustanut Kanervan toimia ja päässyt poistumaan paikalta pyörällään. Kanervo oli piinannut myös kahta 15-vuotiasta sisarusta metsätiellä. Merikarvian pappilaan maitoa tuonutta tyttöä hän oli yrittänyt vetää väkisin metsään. Erästä toista nuorta tyttöä hän pyyteli jäämään yöksi pappilaan, kun rakastajatar (kotiapulainen) ja lapset olivat matkoilla. Erästä nuorta tyttöä hän oli ottanut vyöteisistä kiinni ja kourinut.
Kirkkoherra antoi vuonna 1962 Hymy-lehdelle haastattelun, jossa hän purki tuntojaan epäilyistä:
Kirkkoherra oli myöntänyt Hymy-lehden toimittajalle vuonna 1962, että hän tunsi Lellulaakson suon lähiympäristön.
Entinen poliisi
Karijoella asunut 35-vuotias kahvilanpitäjä on ollut eräs Kyllikki Saaren murhan vahvimmista epäillyistä. Silminnäkijän havainnon mukaan hänen epäiltiin ajaneen autolla yhdessä erään toisen miehen kanssa Kauhajoelle johtaneella tiellä. Myöhemmin Kyllikin katoamispaikalla havaittiin auton kääntymisjälkiä ja ajolyhdyn sirpaleita. Kahden moottoripyöräilijän mukaan miehen autoa muistuttanut auto oli ollut pysähdyksissä Kauhajoen Karhunkankaalle johtaneen metsätien varressa samana iltana kun Kyllikki katosi. Kahvilanpitäjä oli entinen poliisi, joka oli erotettu virastaan huonojen elämäntapojensa vuoksi. Hänet tunnettiin hämäräperäisenä liikemiehenä. Kahvilanpitäjän pidätyksen jälkeen isojokelaiset uskoivat varman syyllisen olevan nyt telkien takana. Tapaus oli heidän mielestään jo lähes selvitetty. Oli vain ajan kysymys, milloin mieheltä saataisiin puristetuksi tunnustus Saaren kohtalosta.
Kahvilanpitäjällä oli kuitenkin katoamisillalle alibi. Hänet tuntenut isojokinen autoilija oli nähnyt hänet ja erään porilaisen johtajan viettävän iltaa Kaupunginhotellissa Kristiinassa kello 22–24. Porilainen johtaja kertoi vieneensä miehen Karijoelle tuttavansa kotiin, jossa entinen poliisi oli kertomansa mukaan yöpynyt. Helsingin Sanomat kirjoitti laajasti entisen poliisin pidätyksestä ja kuvaili miehen kahvilaa ”häpeäpilkuksi”, jossa tarjoiltiin vieraille laitonta alkoholia. Kun varmana syyllisenä pidetyt kahvilanpitäjä ja hänen apurinsa vapautettiin olivat heidän nimensä tulleet tutuiksi jo monien sanomalehtien palstoilta.
Kahvilanpitäjän auto oli tuotu autokorjaamolle Lapväärttiin 4. toukokuuta 1953 ja se oli ajokelpoinen vasta 30. toukokuuta. Kyllikki Saaren katoamisen aikaan auto oli siis vielä korjaamolla ilman renkaita ja akkua. Korjaamon omistaja kertoi olleensa kotona surmailtana. Hän olisi kuullut, mikäli auto olisi otettu käyttöön ilman lupaa. Kahvilanpitäjä vapautettiin elokuun lopulla, mikä herätti isojokelaisten keskuudessa suurta tyrmistystä. Hänet pidätettiin jutun vuoksi myöhemmin uudelleen, mutta laskettiin senkin jälkeen vapaaksi. Komisario Skogman sanoi olevansa kahvilanpitäjän syyttömyydestä täysin vakuuttunut. Kahvilanpitäjä ja hänen toverinsa, joiden nimet olivat esiintyneet lehtien palstoilla useaan otteeseen, eivät kuitenkaan ryhtyneet oikeustoimiin maineensa puhdistamiseksi, vaikka heillä olisi ollut siihen lain takaama mahdollisuus.
Ojankaivaja
Pentti Kankaanpää, joka toimi 1970-luvun alussa poliisina Isojoella ja tutki Kyllikki Saaren murhaa työnsä ohella vuodesta 1972 alkaen, kertoi julkisuuteen vuonna 2002 poliisin epäilleen paikallista työmiestä murhaajaksi. Todisteet eivät kuitenkaan olisi riittäneet oikeudessa. Kankaanpään mukaan kahta miestä vastaan oli vahvoja aihetodisteita.
Paikkakuntalainen 38-vuotias ojankaivaja oli ollut pitkään epäiltyjen listalla, mutta hänet jouduttiin vapauttamaan todisteiden riittämättömyyden vuoksi. Miehen pidätys jakoi mielipiteitä. Helsingin Sanomat kirjoitti 23. lokakuuta 1953 pidätyksestä: ''”Pidätetyn äiti ja veli todistivat (työmiehen) puolesta. Hän nukkui rikospäivän iltana jo kello 19.00 ja oli niin vahvasti alkoholin vaikutuksen alaisena, ettei olisi voinut suorittaa mitään rikosta. (Työmies) tunnetaan Isojoella siivona miehenä, joka ei ole aiheuttanut kenellekään mitään häiriötä, vaikka käyttääkin joskus alkoholia. Isojoella ollaan sitä mieltä, että (työmies) on syytön. ... Paikkakuntalaiset ovat hämmästyneitä, koska (työmiehen) ei tiedetä osoittaneen mitään kiinnostusta toista sukupuolta kohtaan.”'' Miehen pidätyksestä uutisoivat laajalti myös Kaleva, Ilkka ja Vaasa-lehti.
Ojankaivaja oli aiemmin 1940-luvulla syyllistynyt seksuaalirikokseen ja kärsi sota-aikana ilmenneistä mielenterveysongelmista. Mies oli myös tirkistellyt eräitä tyttöjä saunan ikkunasta. Miehellä oli kuitenkin sukulaistensa antama alibi, jonka mukaan hän oli nukkunut omassa vuoteessaan voimakkaassa humalatilassa läpi murhayön. Vapautetusta ojankaivajasta tuli kuitenkin poliisien pääepäilty. Kuulusteluissa epäillyn puheet olivat sekavia. Kun epäiltyä kuulusteltiin hän sanoi, että Saari ei ollut enää elossa, eikä hänen ruumistaan koskaan löydettäisi. Sittemmin mies perui puheensa ja väitti, että hänet oli ymmärretty väärin. Mies lähetettiin mielentilatutkimukseen ja myöhemmin Mustasaaren mielisairaalaan, jossa läänin rikospoliisin etsivät kävivät kuulustelemassa häntä. Kuulustelu oli pakko keskeyttää, kun miehen käyttäytyminen muuttui sekavaksi. Lääkäri määräsi, että miehen kuulustelua ei voitu jatkaa. Vaikka epäiltyä ei voitu pitävästi yhdistää Saaren tapaukseen, häntä pidettiin pidätettynä vielä hoitoon passittamisen jälkeenkin.
thumb|250px|Seututien 661 varrella oleva kyltti Kyllikki Saaren suohaudalle.
Ojankaivaja asui teon tapahtuma-aikana 1–2 kilometrin päässä tekopaikasta. Poliisi epäili, että tekijän apuna jälkien peittelyssä ja haudan naamioinnissa olisi ollut tämän 37-vuotias lankomies, jolla oli rikollinen tausta. Molemmat miehet tunsivat maaston erittäin hyvin, sillä heillä oli yhteinen ojatyömaa, joka sijaitsi 50 metrin päässä Saaren suohaudalta. Ojatyömaalla oli lapio, jota ilmeisesti käytettiin haudan kaivamiseen. Ojankaivajaa ja lankomiestä kuulusteltiin syksyllä 1953. Pian tapauksen jälkeen lankomies muutti ensin Keski-Pohjanmaalle ja sieltä Ruotsiin. Kumpikaan epäillyistä ei ollut elossa enää vuonna 1972.
Runar Holmström
Heinävedellä vuonna 1959 tapahtunut Tulilahden kaksoismurha muistutti tekotavaltaan monilta osin Kyllikki Saaren murhaa. Siksi heräsivät epäilyt teosta syytetyn Runar Holmströmin osallisuudesta myös Kyllikki Saaren murhaan. Vankeinhoitoviranomaisten antaman lausunnon mukaan Holmström oli kuitenkin ollut Saaren katoamisen ajankohtana kärsimässä vapausrangaistusta Okeroisissa. Lähellä Lahtea sijainneesta työsiirtolasta ei ollut minkäänlaisia mahdollisuuksia päästä pistäytymään lähes 300 kilometrin päässä Isojoella. Myös Tulilahden murhien tutkimuksiin osallistunut komisario Axel Skogman piti epätodennäköisenä, että sama henkilö olisi syyllistynyt kumpaankin rikokseen. Hän tuli kuitenkin siihen johtopäätökseen, että Tulilahden murhaaja oli lukenut tarkoin Saaren tapauksen tutkintaselostukset.
Epäiltyjen määrä
Kun tutkimusten johdossa pisimpään toiminut komisario Skogman jäi eläkkeelle syksyllä 1970, eri tutkimuslinjoja oli kertynyt 370. Suuri osa oli kuitenkin käsitelty loppuun tuloksettomina. Kuulusteltujen henkilöiden nimikortteja oli yli 5000 kappaletta. Todellisia epäiltyjä oli kuitenkin vain muutamia kymmeniä. Heidän joukossaan oli myös surmatun isä, jota jotkut pitävät edelleen syyllisenä tyttärensä murhaan.
Mustapartainen mies
Isojoen eläkkeellä oleva palopäällikkö Esko Varpelaide kertoi 2004 Ilta-Sanomille epäilleensä surmaajaksi erästä 51-vuotiasta paikkakuntalaista miestä. Epäilty tunnettiin mustasta parrastaan ja häntä pidettiin Isojoella outona henkilönä. Nuorena opinhaluiseksi ja eteväksi mainittu mies oli saanut hermoromahduksen ylioppilaskirjoitusten aikana ja muuttunut ihmisenä. Elokuussa 1952 hän oli kosketellut autokolarissa kuollutta naista intiimialueelta Isojoen sairaalassa. Tämän nähtiin osoittavan taipumusta nekrofiiliaan. Miehen väitettiin syyllistyneen naisten ahdisteluun, ja hänelle oli tehty käräjäoikeuden päätöksellä kastraatio.
Kyllikin katoamisen jälkeisenä aamuna mies oli yrittänyt hyökätä holhoojansa kimppuun aseenaan kettinkivarren päähän kiinnitetty rautamöhkäle. Holhooja oli ampunut revolverilla itsepuolustukseksi miestä rintaan. Mies selvisi hengissä ja pääsi sairaalasta jo parin viikon päästä. Varpelaide epäili, että mies olisi surmannut illalla Saaren samalla aseella, jonka kanssa hyökkäsi holhoojansa kimppuun. Hän oli mennyt kunnantalolle ase mukanaan ja palannut tuntemaansa tielinjaa pitkin hautaamaan ruumiin. Varpelaide kertoi epäilystään poliisille ja mies joutui kuulusteltavaksi. Tuloksena oli pelkkiä viisastelevia vastauksia. Varpelaide epäili, että päätutkija rikoskomisario Axel Skogman uskoi miehen olleen syyntakeeton tai liian yksinkertainen pystyäkseen suorittamaan murhan. Varpelaide toivoi, että miehen kuulustelupöytäkirjat tarkistettaisiin uudestaan. Mustapartainen mies kuoli Teuvan B-mielisairaalassa 1971. Ilta-Sanomien artikkelin mukaan "myös poliisi vahvistaa epäillyn henkilöllisyyden IS:lle." Tämä oli kuitenkin väärinkäsitys, sillä poliisi oli tarkoittanut pääepäiltyä eli ojankaivajaa.
Hans Assmann
Jorma Palo ja Matti Paloaro julkaisivat vuonna 2004 kirjan Luottamus tai kuolema! Hans Assmannin arvoitus, jossa esille nostettiin Bodominjärven murhista epäillyn saksalaissyntyisen Hans Assmannin mahdollinen osuus myös Kyllikki Saaren murhaan. Rikospoliisi Matti Paloaro tapasi Hans Assmannin tämän kuolinvuoteella vuonna 1997, jolloin hän kertoi olevansa vastuussa vanhasta kolarista, joka piti peittää. Vaikka nimeä ei mainittu, Paloaro päätteli Assmannin epäsuoran tunnustuksen tarkoittaneen Kyllikki Saaren kuolemaa. Autonkuljettaja olisi törmännyt autollaan Saareen vahingossa. Jälkiensä peittämiseksi miehet olisivat lavastaneet tapauksen murhaksi.
Assmannin vaimo on kertonut miehensä liikkuneen Isojoen ja Kauhajoen suunnalla murhailtana tarkoituksenaan suunnitella kirkkojen maalausurakoita. Assmann myös omisti murhan aikoihin vaaleanruskean henkilöauton, jollaisen useat silminnäkijät olivat nähneet kiirehtivän murhapaikan suunnalta poispäin. Assmannin vaimo on kertonut, että hänen mieheltään puuttui automatkalta palattuaan toisen jalan sukka ja hänen kenkänsä olivat märät. Myös autossa oli näkyvissä pieniä kolhuja. Muutaman päivän kuluttua Assmann ja hänen autonkuljettajansa lähtivät uudelleen automatkalle, mutta tällä kertaa heillä oli mukanaan lapio. Assmannin oman kertoman mukaan hän osallistui vaimonsa kanssa Saaren hautajaisiin. Kertomuksia on kuitenkin epäilty, koska todisteiden tietojen mukaan Assmann oli Saksassa teon tapahtuma-aikana. Supon arkiston mukaan Hans Assmann saapui ensimmäisen kerran Suomeen Helsingin olympialaisten aikana kesällä 1952, mutta palasi takaisin Saksaan ja muutti pysyvästi Suomeen vasta heinäkuussa 1953. Assmann kuoli Ruotsissa 1998.
Muusikkoseurue
Anneli Karhusaaren 2009 julkaisemassa kirjassa Kyllikin surma (Reino Ojanperän muistelmien pohjalta) esitetyn teorian mukaan Saareen olisi törmännyt mustalla henkilöautolla liikkunut kolmihenkinen seurue, johon kuului myös muusikko. Teorian mukaan kuljettaja ajoi kolarin humalassa, ja siksi onnettomuus salattiin. Metsään viedyn uhrin alkaessa virota hänet surmattiin lapiolla, mikä selittäisi poskiluun murtuman. Myöhemmin tekijät olivat tunnontuskissaan käyneet merkkaamassa haudan, ja pudottaneet paikalle sieltä löytyneet nuottivihon palasen ja pääsylipun, joista löytyy maininta tutkimusten yhteydessä. Ojanperän tiedot ovat peräisin Oulun läheltä Vaalasta, jossa seurue oli ollut töissä. Ojanperän mukaan auto maalattiin matkan jälkeen valkoiseksi, ja useat olivat kuulleet matkalla olleiden puhuvan tapahtumasta. Ojanperä oli tuolloin 16-vuotias ja työskenteli varastomiehenä Vaalan työmaalla.
Ojanperä ei kerro miesten oikeita nimiä. Kirjan mukaan kaikki kolme törmäysautossa ollutta miestä kärsivät voimakkaista tunnontuskista Saaren kuoleman jälkeen. Ensimmäinen miehistä hukuttautui Oulujokeen vuonna 1955 surmattuaan sitä ennen vaimonsa. Toinen miehistä päätti päivänsä kolme vuotta myöhemmin ampumalla itsensä. Kolmikon viimeinen kuoli lääkkeiden yliannostukseen kotonaan Kemijärvellä vuonna 1960. Anneli Karhusaaren mukaan teoria polkupyörän kätköpaikan vaatimasta paikallistuntemuksesta kumottiin jälkeenpäin ja todettiin, että pyörän oli voinut piilottaa kuka tahansa ulkopuolinen henkilö. Hänen mukaansa mielisairaasta työmiehestä tehtiin epäilty, koska kolarin ajanutta autoa ei löydetty. Monet paikkakuntalaiset olivat Karhusaaren mukaan kiihtyneitä miehen pidätettynä olosta, koska he eivät toisin kuin poliisi uskoneet hänen syyllisyyteensä. Karhusaari on tutkinut aikalaislehtiä ja mainitsee niissä olleen uutisen alueella liikkuneesta mustasta autosta, joka oli hänen mukaansa kolariauto. Toisen lähteen mukaan elokuussa 1953 saatiin pitävät todisteet siitä, että vaikka kaksi henkilöautoa (sininen Ford Custom ja tumma Ford Taunus) ajoi Päntäneen tietä Kauhajoelta Isojoelle, molempien autojen kuljettajat tavoitettiin, ja autoilla liikkuneet voitiin todeta syyttömiksi.
Murha kollektiivisessa muistissa
Tampereen yliopiston sosiaali- ja terveyspolitiikan professori Juho Saari julkaisi syyskuussa 2020 teoksen Kuuluisan kuoleman varjo, jossa hän tarkastelee Kyllikki Saaren tapausta sosiologisena ilmiönä. Kirjan keskeisenä lähdemateriaalina on Keskusrikospoliisin esitutkinta-aineisto, joka avautui vuonna 2018 tutkijoiden käyttöön. Juho Saari ei ole sukua Kyllikki Saarelle. Juho Saari listaa kirjassaan viisi syytä, miksi Kyllikki Saaren murha ei ole unohtunut, vaikka tapauksesta on kulunut jo useita kymmeniä vuosia ja vaikka monet muut samankaltaiset henkirikokset ovat painuneet historian hämärään.
Markku Koski ja Leo Lindsten ovat esittäneet Kyllikki Saaren tarinan Armi Kuuselan synnyttämän legendan negaatioksi. Sekä Saari että edellisvuonna ensin Suomen Neidoksi ja sitten Miss Universumiksi valittu Kuusela koskettivat syvältä suomalaisten syvimpiä tuntoja: kumpikin oli 17-vuotias ja nuorina neitoina ”kukkaan puhkeamaisillaan”. Sattumoisin juuri viikkoa ennen Saaren katoamista oli ollut kohu-uutisena maailmanympärimatkalle lähteneen Armi Kuuselan yllättävä avioituminen filippiiniläisen liikemiehen Virgilio Hilarion kanssa. Kuvaavaa on, että monien maalaistalojen ja -tupien kamarien seinillä riippuivat vuosikausia rinnakkain lehdistä leikatut Armi Kuuselan ja Kyllikki Saaren kuvat.
Suohauta
Kyllikki Saaren suohautaa käy edelleen kesäisin katsomassa suuri joukko väkeä. Hauta sijaitsee seututien 661 varrella Isojoelta Kauhajoelle päin, noin paikassa 62.15°N, 21.95°W. Haudalla on Kyllikin sisaren, Allin perheen vuonna 1987 pystyttämä muistokivi, johon on kiinnitetty tapauksesta kertova kuparilaatta.
Uudo Sepp
Uudo Sepp (s. 28. maaliskuuta 1997) on virolainen laulaja Kuressaaresta. Hän voitti vuoden 2018 Eesti otsib superstaari -kilpailun.
Dieser Traum darf niemals sterben
Dieser Traum darf niemals sterben on Atlantis 2000:n esittämä kappale, joka edusti Saksaa vuoden 1991 Eurovision laulukilpailussa Italian Roomassa.
Kappale sijoittui Euroviisuissa 22 maan joukosta sijalle 18. 10 pisteellä.
Geef het op
Geef het op on Clouseaun esittämä kappale, joka edusti Belgiaa vuoden 1991 Eurovision laulukilpailussa Italian Roomassa.
Kappale sijoittui Euroviisuissa 22 maan joukosta sijalle 16. 23 pisteellä.
Punakuiri
Punakuiri (Limosa lapponica) on isokokoinen rantalintu. Se on muuttolintu, joka saapuu Suomeen toukokuussa ja lähtee syyskuun loppupuolella. Lajin nimesi Carl von Linné vuonna 1758.
Koko ja ulkonäkö
Aikuisilla yksilöillä on siniharmaat jalat ja todella pitkä hieman ylöspäin kaareutuva nokka, jonka kärjessä on vaaleanpunaista. Kurkku, rinta ja maha ovat tiilenpunaiset lisääntymispuvussa ja valkoiset talvella. Selkä on harmaatäpläinen. Siivet ovat tummat ilman valkeaa juovaa. Yläperä on valkoinen ulottuen kiilamaisena kuviona pitkälle selkään. Nuori lintu on rinnasta hieman kellertävä. Ääni on kuovimainen ’kuvi’, Luontoportin kuvauksen mukaan nenäsointinen, naurava kve-ke-ke-ke. Soidinlennossa laulaa yksitoikkoisen jankuttavaa säettä.
Vanhin eurooppalainen rengastettu punakuiri on ollut brittiläinen vähintään 31 vuoden 4 kuukauden ikäinen yksilö. Suomessa oli rengastettu 87 punakuiria vuoden 2004 loppuun mennessä.
Levinneisyys
Punakuirin pesimäalueet sijaitsevat Pohjois-Fennoskandiassa, Pohjois-Venäjällä, arktisessa Aasiassa ja Alaskassa. Suomen pohjoisimmassa Lapissa pesii noin 300 paria, Norjassa noin tuhat ja Ruotsissa 5–25 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 1,1 miljoonaa yksilöä. Linnut muuttavat parvissa talveksi Länsi-Euroopan rannikolle, Afrikkaan, Etelä-Aasiaan, Australiaan ja Uuteen-Seelantiin.
Elinympäristö
Taigan suot ja tundra. Muuttoaikoina lieterannoilla.
Lisääntyminen
pienoiskuva|Punakuirin muna. Naaras munii mättään tai matalan varvikon pesäsyvennykseen neljä kellanrusehtavaa munaa, joissa epäselviä tummia täpliä. Molemmat emot hautovat noin 21–24 vrk. Poikaset ovat pesäpakoisia, ja ne ovat lentokykyisiä noin 4 viikon ikäisinä.
Ravinto
Punakuiri syö pääasiassa hyönteisiä, äyriäisiä ja muita selkärangattomia, mutta myös osia vesikasveista.
Lentoennätykset
Punakuirilla on hallussaan pisimmän tauottoman muuttomatkan ennätys. Alaskassa pesivät punakuirit muuttavat talveksi Tyynenmeren yli Australiaan tai Uuteen-Seelantiin ja niiden lentomatkat ovat jopa yli 10 000 kilometriä. Vuonna 2008 julkaistussa tutkimuksessa seurattiin yhdeksän (seitsemän naarasta ja kaksi koirasta) satelliittipaikantimella varustetun punakuirin muuttomatkaa Alaskasta Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. Naaraat ovat isompia ja kestävämpiä lentäjiä. Niiden yhtämittaiset matkat vaihtelivat 8 100 – 11 700 km ja aikaa kuluu 6–9 päivää. Koirailla puolestaan 7 000–8 000 km ja 5–6,6 päivää. Keskimääräinen lentonopeus oli 16,7 metriä sekunnissa (60 km/h), 2–5 km:n korkeudella. Meren ylitys kulki kapeassa n. 1 800 km käytävässä. Merkittävää on myös matkojen suorittamisessa energiankulutus. Tutkijat pitävät todennäköisenä linnun selviytyvän matkoistaan ilman ruokaa, juomaa ja lepoa. Laskennoissaan he päätyivät aikatauluun, jossa linnun olisi pitänyt pysähtyä Tyynenmeren atolleille enintään minuuteiksi. Linnut oli varustettu seurantalaitteilla, mutta virran säästämiseksi ne olivat välillä kytkettyinä pois päältä.
Syksyllä 2022 kesällä syntynyt satelliittipaikantimella varustettu punakuiri lensi yhtäjaksoisesti 11 vuorokaudessa Alaskasta Australian Tasmaniaan 13 560 kilometrin matkan, joka tekee keskinopeudeksi noin 50 km/h.
Fort Thüngen
thumb|300px|Fort Thüngeniä. Fort Thüngen on historiallinen linnoitus Luxemburgin kaupungissa, eteläisessä Luxemburgissa. Se sijaitsee Dräi Eechelenin puistossa, Kirchbergin kaupunginosassa, kaupungin koillisella puolella.
Suurin osa alkuperäisestä linnoituksesta tuhottiin jälkeen vuoden 1867 Lontoon rauhan, jossa määrättiin tuhottaviksi Luxemburgin kaupungin lukuisat linnoitukset. Fort Thüngenistä jäi jäljelle ainoastaan kolme tornia sekä muun linnoituksen perustukset. 1990-luvulla linnoitus kuitenkin jälleenrakennettiin komeuteensa, ja sinne sijoitettiin Musée d'Art Moderne Grand-Duc Jean -taidemuseo.
Dimensions (Freedom Callin albumi)
Dimensions on power metal -yhtye Freedom Callin vuonna 2007 julkaistu viides studioalbumi.
Roger Federer
Roger Federer (s. 8. elokuuta 1981 Basel) on sveitsiläinen, uransa vuoden 2022 syyskuussa lopettanut tennispelaaja, olympiavoittaja ja maailman monivuotinen ykköspelaaja. Erityisesti 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen puolivälin molemmin puolin Federer oli maailman kiistaton ykköspelaaja miesten tenniksessä.
Kaikkiaan Federer on ollut 157 kaksinpeliturnauksen loppuottelussa. Vuosina 2004–2007 hän ei hävinnyt kuin lähinnä Rafael Nadalille, David Nalbandianille ja Andy Murraylle sekä maaliskuussa 2007 Pohjois-Amerikan kovien kenttien turnauksissa yllättäen kahdesti Guillermo Cañasille. Helmikuussa 2007 Federer ohitti tilastoissa Jimmy Connorsin, joka oli ollut miesten tenniksen maailmanlistan kärjessä aikanaan yhtäjaksoisesti 160 viikkoa.
Federer ehti olla 2. helmikuuta 2004 – 17. elokuuta 2008 maailmanlistan ykkösenä peräti 237 viikkoa peräjälkeen eli yli 4,5 vuotta. Tämä on pisin katkeamaton valtakausi miesten tenniksen historiassa. Yhteensä hän on ehtinyt olla maailmanlistan ykköspaikalla 310 viikkoa, millä hän pitää hallussaan lajin ennätystä. Aiemmin tämä ennätys oli Pete Samprasin nimissä. Sampras vietti maailmanlistan kärjessä yhteensä 286 viikkoa.
Roger Federer on myös viisinkertainen International Tennis Federationin maailmanmestari. Hän on voittanut tittelin vuosina 2004, 2005, 2006, 2007 ja 2009.
Vuonna 2020 Roger Federer nousi ykköseksi Forbesin listalla maailman kovatuloisimmista urheilijoista yli sadan miljoonan euron tuloilla.
Vuoteen 2021 mennessä Roger Federer on ansainnut tenniksellä enemmän kuin kukaan muu eli kaikki tulot yhteen laskien yli miljardi dollaria.
Federerin ammattilaisura päättyi syyskuussa vuoden 2022 Laver Cupiin Lontoossa.
Alkuvuodet
Federer Yhdysvaltain avoimissa vuonna 2002|thumb|right|200px Federer aloitti tennisuransa 7-vuotiaana. Hän hermostui helposti juniorina ja rikkoi mailansa, mutta myöhemmin hän on oppinut hallitsemaan hermonsa kentällä ja on tullut tunnetuksi valoisana luonteena myös sen ulkopuolella. Ensimmäisen kilpaottelunsa hän hävisi 0–6, 0–6, mutta se vain kasvatti hänen sisuaan. Hänen ensimmäinen valmentajansa oli Peter Carter, joka kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 2002. Roger Federer omistikin ensimmäisen Grand Slam -voittonsa, vuoden 2003 Wimbledon-voiton, hänen muistolleen.
Ensimmäisenä ammattilaisvuotenaan 1998 hän kipusi heti maailmanlistan sijalle 301. Ensimmäisen tennisturnauksensa hän voitti Milanossa, Italiassa ja sen jälkeen voittotahti alkoi vuosi vuodelta kiihtyä.
Juniorina hän voitti Wimbledonin ja on yksi harvoista, jotka ovat voittaneet Wimbledonin tennisturnauksen sekä junioreissa että senioreissa. Hän voitti myös vuonna 1998 junioreiden maailmanmestaruuskilpailuina pidetyn Orange Bowlin, jossa hän myös pääsi nelinpelissä toiselle kierrokselle yhdessä parinsa Suomen Jarkko Niemisen kanssa.
2005
Heinäkuussa 2005 Roger Federer voitti Wimbledonin kaksinpelin kolmannen kerran peräkkäin kaatamalla finaalissa Andy Roddickin 6–2, 7–6, 6–4. Syyskuussa, kukistettuaan US Openin finaalissa Andre Agassin 6–3, 2–6, 7–6, 6–1, Federeristä tuli ensimmäinen peräkkäisinä vuosina sekä Wimbledonin että US Openin voittanut pelaaja sitten Don Budgen vuosina 1937–1938 ja vasta kolmas kaiken kaikkiaan. Vuonna 2005 Roger Federer hävisi ainoastaan neljä ottelua.
2006
Vuoden 2006 alussa hän voitti Australian avoimen tennisturnauksen toisen kerran urallaan. Hän eteni myös Ranskan avoimissa finaaliin saakka, mutta hävisi lopulta mestaruutensa uusineelle espanjalaiselle Rafael Nadalille. Hän voitti ensimmäisen erän 6–1, mutta hävisi seuraavan 1–6, sitten 4–6 ja ratkaisevan erän hän katkaisupelissä 6–7. Vaikka Federer sanoikin, että Ranskan avointen voittaminen ei ole hänelle erityinen tavoite, hänen arveltiin kuitenkin jatkavan uraansa kunnes saavuttaisi voiton tuossa turnauksessa.
Lomman kirkko
thumb|300px|Lomman kirkko
Roger Federer
2006
Federer teki samana vuonna Wimbledonin turnauksessa tennishistoriaa voittamalla 27. kesäkuuta 42. peräkkäisen ruohokentällä pelaamansa ottelun. Näin hän rikkoi Björn Borgin vanhan ennätyksen. Lopulta hän myös voitti koko turnauksen neljännen kerran peräkkäin kaatamalla finaalissa Nadalin lukemin 6–0, 7–6, 6–7, 6–3. Täten hänestä tuli viimeisin pelaaja sitten Pete Samprasin, joka on voittanut neljä kertaa peräkkäin Wimbledonin tennisturnauksen. Vuonna 2006 hän voitti kolmannen kerran peräkkäin Yhdysvaltain avoimet kukistamalla finaalissa Andy Roddickin eräluvuin 6–2, 4–6, 7–5 ja 6–1.
Lomman kirkko
Lomman kirkko on Ruotsissa Lomman kunnan keskustaajama Lommassa sijaitseva kirkkorakennus. Arkkitehti H. A. Nielsenin tekemät suunnitelmat uutta kirkkoa varten hyväksyttiin helmikuussa 1870 ja rakennustöitä tehtiin vuonna 1872. Piispa Wilhelm Flensburg vihki kirkon käyttöön 6. heinäkuuta 1873.
Alttari on tehty vuoden 1935 restauroinnin yhteydessä ja se on rekonstruktio vanhimman kirkon alttarista. Nykyiset urut ovat A. Mårtenssons Orgelfabrik AB:n tekemät 21-äänikertaiset vuodelta 1957.
Roger Federer
2006
Lokakuussa Federer löi Chilen Fernando Gonzálezin omassa synnyinkaupungissaan Baselissa järjestetyn turnauksen finaalissa. Voitto tuli suoraan kolmessa erässä numeroin 6–3, 6–2 ja 7–6 7–3. Menestyksekkään kautensa päätteeksi Federer voitti vielä marraskuussa Tennis Masters Cupin, Shanghaissa, Kiinassa. Finaalivastustaja James Blake hävisi selvin luvuin, eränumerot Federerille 6–0, 6–3, 6–4.
Euroopan uutistoimistot valitsivat hänet joulukuussa 2006 jo kolmannen kerran peräkkäin vuoden eurooppalaiseksi urheilijaksi.
2007
Vuoden 2007 Australian avoimissa hän ei hävinnyt erääkään voittaen seitsemän ottelua ja 21 erää. Australian turnauksen pitkässä historiassa tämä oli vasta toinen näin ylivoimainen suoritus. Grand Slam -turnauksissa samaan on yltänyt edellisen kerran Björn Borg Ranskan avoimissa vuonna 1980. Australian turnauksen finaalissa Federer kaatoi jälleen Chilen Fernando Gonzálezin. Voittoluvut olivat nyt 7–67–2, 6–4 ja 6–4. Federer johti silloin Gonzálesia otteluvoitoissa jo 10–0. Australian urotekonsa jälkeen Federer ilmoitti saman tien jatkavansa Grand Slamin eli neljän arvostetuimman turnauksen voiton tavoittelua saman vuoden aikana. Hänellä oli vuonna 2007 taas mahdollisuus toteuttaa unelmansa voittamalla vihdoin Ranskan avoimen tennisturnauksen sekä saman tien saavuttaa Grand Slam. Hän oli vuosina 2004 ja 2006 hyvin lähellä tätä tavoitetta, mutta molemmilla kerralla Ranskan avoimet jäi voittamatta. Hän oli ollut jo vuonna 2006 sen loppuottelussa, mutta hävisi tuolloin Rafael Nadalille erin 1–3. Täsmälleen samoin kävi jälleen vuonna 2007.
Kesä-heinäkuussa 2007 Wimbledonissa Federer eteni jälleen loppuotteluun, jossa kohtasi edellisen vuoden tapaan Rafael Nadalin. Ottelusta muodostui aiempaa tiukempi ja ensi kertaa sitten vuoden 2001 Federer joutui ruohokentällä viiden erän otteluun. Vasta lähes neljän tunnin kamppailun jälkeen Federer käänsi sen voitokseen luvuin 7–6, 4–6, 7–6, 2–6, 6–2. Näin hänestä tuli Björn Borgin ohella ainoa pelaaja, joka on voittanut viisi kertaa peräkkäin Wimbledonin. Syyskuussa 2007 Federer voitti jo neljännen kerran peräkkäin Yhdysvaltain avoimen tennismestaruuden lyömällä loppuottelussa Novak Đokovićin suoraan kolmessa erässä 7–6, 7–6, 6–4.
Lokakuussa 2007 hän voitti toisen kerran peräkkäin kotimaassaan Sveitsissä Baselin tennisturnauksen. Finaalissa kaatui Suomen Jarkko Nieminen 6–3, 6–4. Syksyn ATP Masters -turnauksissa tuli kaksi yllätystappiota argentiinalaiselle David Nalbandianille. Ensin Madridin finaalissa 6–1, 3–6, 3–6 ja sitten Pariisissa jo 3. kierroksella suoraan erin 0–2. Kauden päätösturnauksen Tennis Masters Cupin, Shanghaissa, Kiinassa marraskuussa Federer aloitti kokemalla ensimmäisen tappionsa Fernando Gonzálezille. Myös ensi kertaa neljään ja puoleen vuoteen hänelle tuli kaksi tappiota perätysten. Jatkossa hän kuitenkin saavutti voitot Nikolai Davydenkosta ja Andy Roddickista. Semifinaalissa tuli vastaan edellisvuotiseen tapaan Rafael Nadal. Hän kaatui suoraan kahdessa erässä luvuin 6–4, 6–1. Finaalivastustaja oli espanjalainen David Ferrer. Roger Federer jyräsi vastustamattomasti voiton 6–2, 6–3, 6–2. Näin hän voitti tämän turnauksen jo neljännen kerran sekä toisen kerran peräkkäin.
2008
Federer Pekingin olympialaisissa 2008, jossa hän voitti kultaa nelinpelissä|thumb|right|200px Vuonna 2008 Federer raivasi niin ikään tiensä Roland Garrosin finaaliin Ranskan avoimissa. Tällä kertaa kyyti oli kylmempää, kuin koskaan aiemmin, sillä Rafael Nadal murskasi hänet erin 3–0 (6–1, 6–3, 6–0). Kesä-heinäkuussa 2008 Federer puolusti Wimbledonin 5 vuoden voittoputkeaan. Hän etenikin vakuuttavasti finaaliin menettämättä erääkään. Vastaan hänelle finaalissa tuli kukas muukaan kuin Rafael Nadal ja kauan hehkutettu unelmafinaali kohosikin yhdeksi suurimmista tennisklassikoista. Nadal vei kaksi ensimmäistä erää lukemin 6–4, 6–4, mutta Federer ei tästä lannistunut, vaan nousi kahdella tie breakkiin menneellä erällä tasoihin (6–7, 6–7). Nadalilla oli neljännen erän tie breakissa jo 2 ottelupalloa, mutta Federer vei erän tie breakin lopulta 10–8. Viidennessä erässä molemmilla oli murtopalloja, mutta tiukan paikan tullen molemmat selvisivät pinteestä. Lopuksi tilanteessa 7–7 Nadal onnistui murtamaan Federerin syötön ja piti tämän jälkeen oman syöttönsä ja näin huikea viides erä päättyi Nadalille 9–7. Ottelu kesti ennätykselliset 4 tuntia 48 minuuttia. Federerin yli viiden vuoden pituinen 65 voitetun ruohokenttäottelun huima putki oli näin katkennut ja kuudes perättäinen Wimbledonin voitto jäänyt haaveeksi. Federer kertoi ottelun jälkeen, ettei Ranskan avointen 3–0-tappio ollut läheskään niin kova paikka kuin Wimbledonin häviäminen.
Pekingissä 2008 Federer hävisi yllättäen Yhdysvaltain James Blakelle puolivälierissä. Hän sai kuitenkin tilaisuuden kultaan, kun hän pääsi parinsa Stanislas Wawrinkan kanssa nelinpelin loppuotteluun. He voittivat olympiakultaa kaataen ruotsalaisparin Simon Aspelin–Thomas Johansson erin 3–1 (6–3, 6–4, 6–7,4–7, 6–3).
Federerin yli neljä ja puoli vuotta yhtäjaksoisesti kestänyt valtakausi miesten tenniksen maailmanlistan ykköspaikalla päättyi 18. elokuuta 2008, jolloin hän menetti sen Rafael Nadalille. Syyskuussa 2008 Federer voitti jo viidennen kerran peräkkäin Yhdysvaltain avoimen tennismestaruuden lyömällä loppuottelussa Andy Murrayn suoraan kolmessa erässä 6–2, 7–5, 6–2.
2009
Tammikuussa Federer eteni Australian avoimen tennismestaruusturnauksen loppuotteluun. Vastassa oli Rafael Nadal ja hän osoittautui jälleen vaikeaksi vastustajaksi Roger Federerille. Viisieräinen kamppailu päättyi Nadalin voittoon ja palkintojenjaossa Federerin pettymys tappioonsa sai hänet voimakkaasti liikuttumaan.
Ranskan avoimissa 2009 Federer kohtasi loppuottelussa Robin Söderlingin, joka oli yllättäen pudottanut Rafael Nadalin jatkosta neljännellä kierroksella. Federer voitti kolean tuulisessa ja sateisessa säässä pelatun finaalin suoraan kolmessa erässä luvuin 6–1, 7–6, 6–4. Federerin ensimmäinen Ranskan avointen voitto oli samalla hänen uransa 14. Grand Slam -voitto, jolla hän nousi Pete Samprasin kanssa tasoihin voitettujen Grand Slam -turnausten lukumäärässä.
Rimpisahakainen
Rimpisahakainen (Prionocera chosenicola) on isovaaksiaisten sukuun (Prionocera) ja vaaksiaisten heimoon (Tipulidae) kuuluva eläinlaji. Tieteellisen nimen sille antoi ensimmäisenä Alexander vuonna 1945. Sillä ei ole alalajeja.
Roger Federer
2009
Syyskuussa Federer eteni jo kuudennen kerran peräkkäin Yhdysvaltain avointen loppuotteluun, jossa kohtasi argentiinalaisen Juan Martín del Potron. Federer johti ottelua erissä jo 2–1, mutta lopulta Del Potro kiri voittoon 3–2 eräluvuin ottaen uransa ensimmäisen Grand Slam -voiton. Kauden päätösturnauksessa Tennis Masters Cupissa Lontoossa, Federer selvitti tiensä välierään, mutta kärsi siinä tappion Nikolai Davydenkolle erin 1–2.
2010
Vuoden ensimmäisessä Grand Slam -turnauksessa Australiassa Federer kohtasi puolivälierässä Nikolai Davydenkon, joka oli muutama viikko aiemmin voittanut hänet Dohan ATP-turnauksen välierässä. Nyt Federer nousi alun erätappion jälkeen voittoon erin 3–1. Välierässä kaatui Jo-Wilfried Tsonga puhtaasti 3–0. Loppuottelussa asettui vastaan skotti Andy Murray. Federer otti pelin hallinnan ja vei ensimmäisen erän 6–3 ja toisen 6–4, mutta kolmannessa Murray paransi peliään ja pääsi jo 5–2 johtoon. Federer kuitenkin tasoitti 6–6:een ja edessä oli katkaisupeli. Siinä Murraylla oli jo viisi eräpalloa, mutta Federer selvitti ne ja voitti lopuksi katkaisupelin 13–11 ja samalla koko ottelun suoraan eräluvuin 3–0. Tämä oli Federerille neljäs Australian mestaruus ja kaikkiaan jo 16. Grand Slam-voitto. Kausi jatkui Indian Wellsin ja Miamin Masters-turnauksilla, joissa Federer koki yllätystappiot Marcos Baghdatisille ja Tomáš Berdychille. Toukokuussa Federer eteni Madridin Masters-massakenttäturnauksen finaaliin, mutta kärsi siinä tappion Rafael Nadalille suoraan kahdessa erässä.
Ranskan avoimissa 2010 Federer kohtasi edellisvuotiseen tapaan Robin Söderlingin, mutta nyt jo puolivälierässä. Tällä kertaa tuli tappio erin 1–3. Tämä oli ensi kerta kuuteen vuoteen, kun Federer ei onnistunut etenemään Grand Slam -turnauksen semifinaaliin. Rafael Nadalin otettua viidennen voittonsa Roland Garros`ssa, Federer putosi 7. kesäkuuta 2010 julkaistulla miesten tenniksen ATP-listalla Nadalin jälkeen toiseksi. Näin hän jäi vain viikon päähän Pete Samprasin 286 viikon kärkisijaennätyksestä. Kesäkuussa Hallen nurmikenttäturnauksen loppuottelussa Federer kärsi yllätystappion Lleyton Hewittille eräluvuin 1–2. Vuoden 2002 jälkeen tämä oli Federerille vasta toinen tappio ruohoalustalla. Hallen turnauksen hän on voittanut vuodesta 2003 lähtien viisi kertaa ja otteluvoittoja ehti tulla yhteensä 29 peräkkäin.
Kesäkuun lopulla Wimbledonissa Federer eteni puolivälierään, mutta kärsi siinä yllätystappion tšekki Tomáš Berdychille erin 1–3. Tämä merkitsi sitä, että ensi kertaa kahdeksaan vuoteen Wimbledonin miesten finaali pelattiin ilman Roger Federeriä. Miesten tenniksen ATP-listalla Federer putosi 5. heinäkuuta 2010 kolmanneksi, joka on alin sijoitus hänelle sitten vuoden 2003.
Elokuussa Rogers Cupissa Torontossa Federer voitti puolivälierässä Berdychin ja välierässä Novak Đokovićin, mutta hävisi loppuottelussa Andy Murraylle suoraan kahdessa erässä 5–7, 5–7. Federer nousi kuitenkin 16. elokuuta julkaistulla miesten tenniksen ATP-listalla Đokovićin ohi kakkoseksi.
Lokakuussa Shanghain ATP Masters-turnauksessa Federer rökitti puoivälierässä Söderlingin peräti 6–1, 6–1 ja välierässä kaatui Đoković 7–5, 6–4. Loppuottelussa tuli vastaan Andy Murray, joka otti voiton yllättävän selvästi luvuin 6–3, 6–2. Federer nousi kuitenkin ATP-listalla 18. lokakuuta jälleen Đokovićin ohi kakkostilalle. Seuraavalla viikolla pelatussa Tukholman ATP-turnauksessa Federer kukisti puolivälierässä maanmiehensä Stanislas Wawrinkan erin 2–1 ja välierässä kroaatti Ivan Ljubičićin suoraan 2–0 erin. Loppuottelussa saksalainen Florian Mayer sai tunnustaa Federerin paremmakseen luvuin 4–6, 3–6. Näin Federer oli ottanut jo 64:nnen turnausvoittonsa. Federer otti 65:nnen turnausvoittonsa marraskuussa Baselissa pelatussa turnauksessa. Finaalissa hän voitti Novak Đokovićin erin 2–1. Samalla hän nousi kaikkien aikojen eniten turnausvoittoja ottaneiden listalla neljänneksi. Marraskuussa pelatussa Pariisin ATP Masters-turnauksessa Federer eteni välierään, jossa kärsi tappion ranskalaiselle Gaël Monfilsille kolmessa tiukassa erässä 6–7, 7–6, 6–7. Ratkaisuerässä Federerillä oli jo viisi ottelupalloa.
Kauden päätösturnauksessa, joka pelattiin marraskuun lopulla Lontoossa, Federer voitti alkulohkossaan suoraan kahdessa erässä Andy Murrayn, Robin Söderlingin ja David Ferrerin. Semifinaalissa kukistui Novak Đoković numeroin 6–1, 6–4. Finaalissa oli vastassa Rafael Nadal ja Federer päätti kautensa turnausvoittoon luvuin 3–6, 6–3, 1–6.
2011
Heti vuoden alussa Roger Federer voitti Dohan ATP-turnauksen häviämättä erääkään. Välierässä kaatui ranskalainen Jo-Wilfried Tsonga ja loppuottelussa turnausvoittoa puolustanut Venäjää edustava Nikolai Davydenko 6–3, 6–4.
Euroopan massakauden Federer aloitti tuttuun tapaan Monte Carlon Masters-turnauksessa huhtikuussa. Siellä Federer hävisi yllättäen puolivälierissä Jürgen Melzerille luvuin 4–6, 4–6. Toukokuun alkupuolella oli vuorossa Madridin Masters-turnaus ja siellä Federer löi puolivälierässä Robin Söderlingin 7–6, 6–4, mutta välierässä vastaan tullut Rafael Nadal oli jälleen kerran massakentällä ylittämätön este. Federerin tappioluvut olivat nyt 7–5, 1–6, 3–6. Rooman Masters-turnauksessa Federer putosi jatkosta kolmannella kierroksella hävittyään Richard Gasquet'lle 6–4, 6–7(2), 6–7(4).
Ranskan avoimissa 2011 touko-kesäkuussa Federer selviytyi ennätysmäisesti jo 28. kerran peräkkäin Grand Slam -turnauksessa vähintään neljännesfinaaliin. Semifinaalissa vastaan tuli jälleen Novak Đoković, jolla oli takanaan 43 perättäistä otteluvoittoa. Tämän putken Federer katkaisi tylysti luvuin 7–6(5), 6–3, 3–6, 7–6(5). Finaalissa vastapuolella oli Rafael Nadal ja jo viidennen kerran hän osoittautui liian vaikeaksi voitettavaksi Roland Garros`n massalla. Federerillä oli ensimmäisessä erässä tilanteessa 5–2 jo eräpallo, mutta lopuksi Nadal vei erän 7–5. Seuraava erä meni Nadalille katkaisupelin jälkeen 7–6(3), kolmannen Federer onnistui voittamaan 7–5, mutta neljännessä Nadal jyräsi mestaruuteen pelein 6–1.
Wimbledonissa kuusinkertainen mestari Federer hävisi puolivälierissä Jo-Wilfried Tsongalle viisieräisen ottelun luvuin 6–3, 7–6(3), 4–6, 4–6, 4–6. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun Federer hävisi Grand Slam -turnauksen ottelunsa voitettuaan kaksi ensimmäistä erää.
Elokuussa Canada Masters -turnauksessa Montrealissa kolmannella kierroksella tuli jälleen vastaan Jo-Wilfried Tsonga. Tuloksena oli jälleen tappio, tällä kertaa numeroilla 6–7, 6–4, 1–6. Seuraavalla viikolla Cincinnatin Masters-turnauksessa Federer kohtasi puolivälierässä Tomáš Berdychin ja koki tappion suoraan kahdessa erässä 2–6, 6–7(3).