cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Torbjörn Kevin
Kevin syntyi työnsuunnittelija Nils Torsten Kevinin ja Else Dolores Karlssonin perheeseen. Hän avioitui Marita Kristina Forteliuksen kanssa vuonna 1979 (ero 1986) ja May Valborg Karlssonin kanssa vuonna 1990. Ylioppilaaksi Kevin tuli 1970 ja valmistui valtiotieteen maisteriksi 1986. Hän toimi Turun ylioppilaslehden toimitussihteerinä 1975–1976, Västra Nyland -lehden toimitussihteerinä 1979–1981 ja Jakobstads Tidning -lehden päätoimittajana 1986–1987. Åbo Underrättelsen -lehdessä Kevin oli toimittaja 1977–1979, toimitussihteeri 1981–1985 ja varapäätoimittaja 1985–1986. Lehden päätoimittajaksi hänet nimitettiin 1987. Tätä tehtävää hän hoiti vuoteen 2014 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle. Kevin sai Svenska kulturfondenin kulttuuripalkinnon vuonna 2000 ja Topeliuspriset-palkinnon vuonna 2001.
Abdoulaye Diallo
Abdoulaye Diallo (marraskuu 1916 Konsondougou, Dabola – 10. syyskuuta 1998 Conakry ) oli guinealainen ammattiyhdistysaktiivi ja poliitikko, joka työskenteli myös Malissa.
Leija
thumb|220px|Leijoja Leija on ilmaa raskaampi esine, joka pysyy ilmassa kytkettynä narun avulla lähellä maanpintaa. Leijan ilmassa pysymisessä on kyse samoista voimista kuin lentokoneidenkin kohdalla: ilmanvastuksesta ja nostovoimista. Lentokone liikkuu ilman halki, leija taas saattaa pysyä paikallaan niin että ilma virtaa sen ohi, joten lentokoneen moottorien työntövoimaa vastaa leijassa narun tukivoima.
Abdoulaye Diallo
Fulbeperheeseen syntynyt Diallo kävi William Ponty -koulun ja työskenteli Bamakossa postivirkailijana. Hän toimi 1940-luvun puolivälistä lähtien Ranskan Sudanin ammattiliittojen pääsihteerinä. Tammikuussa 1957 hänet valittiin mustan Afrikan ammattiliittojen keskusjärjestön UGTAN:in pääsihteeriksi.
Leija
Tavallisesti leija koostuu kankaasta ja tukirakenteesta. Tyypillisessä leijassa on kaksi ristikkäistä vartta, joiden päälle on pingotettu nelikulmion muotoon kangas. Englannin kielessä kyseistä muotoakin saatetaan kutsua nimellä 'kite' eli leija. Eri leijatyyppejä on lukuisia ja osassa ei käytetä ollenkaan erillistä tukirakennetta. Leijoja voidaan usein ohjata jolloin puhutaan taitoleijoista. Itä-Aasiassa suosittua ajanvietettä ovat myös leijataistelut, joissa pyritään katkaisemaan vastustajan leijan naru.
Abdoulaye Diallo
Diallo oli Ranskan Sudanin ensimmäisen hallituksen työ- ja sosiaaliministeri vuosina 1957–1958. Hän erosi ja palasi Guineaan sen jälkeen kun Ranskan Sudan oli kansanäänestyksessä hyväksynyt ja Guinea hylännyt vuoden 1958 perustuslain. Diallo oli Sékou Tourén ensimmäisen hallituksen posti- ja lennätinlaitoksesta vastannut ministerivaltiosihteeri. Hän työskenteli sittemmin maaseudun kehitys- ja käsityöministerinä, työministerinä, kansainvälisestä teknisestä yhteistyöstä vastaavana ministerivaltuutettuna sekä Guinean suurlähettiläänä. Diallo vetäytyi politiikasta Sékou Tourén kuoltua vuonna 1984.
Leija
Leijaa voi käyttää useiden kilometrien korkeuksissa jos narut ovat riittävän pitkät.
Historia
Kiinasta leija levisi muuale Aasiaan sekä Tyynenmeren alueelle. Lehdistä tehdyt malesialaiset ja indonesialaiset leijat tosin saattavat olla niin vanhoja, että leija on keskitty siellä itsenäisesti. Koko Aasiassa tunnettu leijatyyppi oli taisteluleija, jotka ovat timantinmuotoisia ja tehty paperista. Niillä ei ole lentoa hidastavaa häntää, ja perustaistelussa leijalla pyritään leikkaamaan vastustajan lentoreitti.
Euroopassa leija kehittyi paljon myöhemmin kuin Aasiassa. Ensimmäiset varmat todisteet leijoista on 1600-luvulta peräisin olevista piirroksista. Vielä 1700-luvulla Euroopassa ei tunnettu kaarevia leijoja tai sellaisia leijoja, joilla on häntä. Leijoja alettiin kuitenkin käyttämään toisaalta vapaa-aikana, mutta toisaalta myös tieteellisten kokeiden tekemiseen. Ensimmäiset lämpötilahavainnot ylempää ilmakehästä tehtiin vuonna 1759 leijojen avulla, kun skotlantilainen Alexander Wilson käytti usempaa leijaa, kun hän mittasi lämpötilan eri korkeuksista. Benjamin Franklin pyrki puolestaan 1760-luvulla kuuluisalla kokeellaan osoittamaan ukkosen sähköisen luonteen leijan avulla. Toisen maailmansodan jälkeen sääpallot korvasivat leijat.
Käyttötarkoitus
thumb|Kaksinaruisia taitoleijoja Leijat voidaan luokitella kahteen luokkaan käyttötarkoituksen mukaan:
Ohjausnarujen lukumäärä
Leijat voidaan myös luokitella ohjausnarujen lukumäärän perusteella:
Pääohjaaja
Pääohjaaja on lentoliikenteen vakanssinimike.
Pääohjaajana toimii jokaisessa lentoyhtiössä tehtävään erikseen määrätty lennonopettajan pätevyyden omaava kapteeni.
Pääohjaaja on liikennelentäjien ylityönjohtaja, joka jakaa vuorot ja ratkoo ongelmatilanteet. Hänellä on oikeus tarpeen vaatiessa määrätä lentäjiä erityistarkastukseen sekä vaatia pulmatilanteen johdosta erityistoimia, esimerkiksi ylimääräistä psykofysiologista tarkastusta tilanteeseen osallisille lentäjille.
Pienimmissä yhtiöissä pääohjaaja ottaa osaa kaikkeen lentotoimintaan, suuremmissa hän lentää vähimmän tarvittavan määrän, koska kasvava paperityön määrä on tehnyt pääohjaajasta pitkälti toimistotyöläisen. Nykyajan tietotekniikka ja erityisesti kannettavat tietokoneet ovat tosin helpottaneet tilannetta ja mahdollistaneet rutiinitöiden hoidon muuallakin kuin toimistossa.
Eräs Finnairin tunnetuimpia pääohjaajia oli Mannerheim-ristin ritari Olli Puhakka.
Pölykiekko
Pölykiekko on litteähkö tähden ympärillä havaittu pölymuodostuma, joka kiertää tähteä. Se havaitaan muun muassa infrapuna-alueessa. Tutkijoiden mukaan pöly on peräisin planeettoja kiertävien pikkuplaneettojen törmäilyistä. Monet havaitut pölykiekot vastaavat lähinnä Aurinkokunnan Kuiperin vyöhykettä. Pölykiekkoja on havaittu muun muassa Vegalta, Fomalhautilta, Beta Pictorikselta ja Denebolalla.
Monet pölykiekot ovat havaintojen mukaan rengasmaisia, tai niissä esiintyy monia renkaita. Pölykiekot tai renkaat voivat olla epäsymmetrisiä, esimerkiksi ylhäältä katsoen soikeita.
Tietoa pölykiekoista
thumb|220px|[[Beta Pictoris|Beta Pictoriksen pölykiekko ja tähteä kiertävä eksoplaneetta Beta Pictoris b.]] 1980-luvun alussa infrapunasatelliitti IRAS kartoitti taivasta muun muassa pölyn ulossäteilyn infrapunaisella aallonpituusalueella. Ensimmäiset pölykiekot havaittiin vuonna 1983 siitä, että jotkut tähdet säteilivät huomattavan ylimäärän infrapunasäteilyä, eli niillä on selvä IR-eksessi. Infrapunasäteily on keskustähden lämmittämän pölyhiukkasen ulossäteilyä.
Pölyä muodostuu esimerkiksi asteroidien törmäyksissä sekä komeettojen vaikutuksesta. Pölykiekon olemassaolo saattaa viitata mahdollisiin planeettoihin tai niiden muodostumisvaiheeseen. Monien pölykiekkojen rakenteissa on havaittu karkeilla teleskooppihavainnoilla ja tietokonelaskennalla piirteitä, jotka kertovat mahdollisten planeettojen aiheuttamista häiriöistä. Näissä pölykiekoissa näkyy muun muassa rengasmaisia tihentymiä ja harventumia, jotka tuovat mieleen asteroidivyöhykkeessä olevat aukot ja tihentymät, jotka johtuvat jättiläisplaneetta Jupiterin häiriöistä.
Pölykiekot voivat olla joko lähellä tähteään olevia kuumia pölykiekkoja ja kaukana olevia kylmiä kiekkoja. Kuumaa kiekkoa sanotaan monesti eksozodiakaaliseksi pölyksi eli Aurinkokunnan ulkopuoliseksi eläinradatavalopölyksi. Kuuma kiekko on esim. Eta Corvilla, kylmä Fomalhautilla.
Yksi ja ainoa
Yksi ja ainoa on Mallory Stevensin kirjoittama hevoskirja, jossa kerrotaan pian 13 vuotta täyttävästä Chrissiestä, jolla on ollut aina vain yksi toive: oma varsa.
Chrissien isoisä, isä ja veli ovat kasvattaneet omat varsansa, ja nyt oli Chrissien aika. Chrissiellä on suosikkihevosensa Excellence joka synnyttää pian. Kun Excellence on synnyttänyt varsan Outstangin niin Chrissie ihastuu varsaan niin ettei edes muista mitää muuta. Mutta pian hevonen Teacup synnyttää varsan ,joka on Chrissien mielestä ruma. Chrissie viettää koko lomansa Excelencen ja Outstangin kanssa ja unelmoi, kuinka hän saisi yhden vuoden kasvattaa Outstangia, mutta pian on hänen 13-vuotissyntymäpäivänsä ja hän saa oman varsan kasvatettavaksi, ja hän saa Teacupin varsan, Squire's Boyn, jonka nimeksi kuitenkin tulee Kompura. Pian Chrissie huomaa että viettää Kompuran lähellä koko ajan. Kirjastosta varmasti löytyy näitä Mallory Stevensin kirjoja ja kirja Yksi ja ainoa.
GSAT
GSAT in Intian avaruusjärjestön ISROn geostationaarisen kiertoradan tietoliikennesatelliittien perhe.
GSAT 4 ja GSAT 5P menetettiin
GSAT-4 eli HealthSat oli teknologiakoe, joka laukaistiin 15. huhtikuuta 2010 intialaisella GSLV-kantoraketilla geostationaariselle kiertoradalle. Kantoraketin rakettimoottorit käyttivät ensi kertaa intialaista teknologiaa kryogeenivaiheissa, aiemmin teknologia on ollut venäläistä alkuperää. Satelliitti ei saavuttanut kiertorataa vaan syöksyi mereen kolmannessa rakettivaiheessa ilmenneen vian vuoksi. Rakettivaiheen Vernier-moottorit eivät käynnistyneet. Päämoottori toimi vain sekunnin ajan, minkä jälkeen polttoaineen syöttö polttoainepumpulle lakkasi.
Siinä oli Ka- ja C-kaistan transponderit. Sen mukana oli tarkoitus testata uutta tietoliikenneväylää, siinä oli myös miniatyrisoidut gyroskoopit, Li-ion-paristot, 70 voltin käyttöjännite sekä ionipropulsio (Hall-ilmiöön perustuva).
Satelliitin oli tarkoitus kuljettaa L1 ja L5 taajuuskaistoilla lähettävät satelliittipaikannushyötykuormat Intian alueen GAGAN-paikannusjärjestelmää varten. Satelliitti oli myös lämpö- ja rakennesuunnittelun testialusta. Sen paino on 2 180 kg ja sen sähköteho on 276 W. Sen jännite on 70 V, kun usein satelliiteissa käytetään 28 Voltin jännitetä.
Sen piti kuljettaa myös israelilaista TAUVEX-2 (Tel Aviv University Ultra Violet Explorer) tiedeinstrumenttia, jonka piti lentää 1990-luvulla venäläisellä Spectrum-X-Gamma-tiedesatelliittilla. Laitteessa on kolme UV-kaistan teleskooppia pyörivällä alustalla, jolloin se voi tehdä skannaavan mittauksen 1400-3200 Ångströmin aallonpituudella. TAUVEX-2-laitteen piti toimia pyöritysalustalla, joka voi aikaansaada satelliitin suuntausvirheen. Satelliitin massan kasvaessa tämä tiedelaite jätettiin pois vuoden 2010 alussa - se lentänee ilmeisesti jollakin tulevalla matalalla kiertoradalla toimivalla intialaisella satelliitilla. GSAT-5P tuhoutui 25.12.2010 GSLV-kantoraketin räjähdettyä.
Tulevia GSAT-satelliitteja
GSAT-11 valmistuu vuonna 2011. Se painaa 4,5 tonnia ollen kaksi kertaa painavampi kuin aiemmat GSAT-satelliitit. Se laukaistaan vuoden 2011 puolivälissä GSLV III-kantoraketilla. Satelliittiin tulee 40 Ka/Ku-kaistan transponderia.
Lautanen (soitin)
thumb|Käsilautaset. thumb|Kreikkalainen symbaali n. 500–480 eaa. thumb|Kiinalaiset pronssisymbaalit Jin-dynastian ajalta (1115–1234). thumb|Moderni lautanen jalustallaan. Lautanen eli symbaali on idiofoneihin kuuluva lyömäsoitin, joka valmistetaan miltei poikkeuksetta metalliseoksista, usein kuparista tai pronssista. Kalleimmissa symbaaleissa on kuitenkin pieniä määriä hopeaa. Pronssiseokseen voidaan lisätä myös muita metalleja, kuten alumiinia. Halvat aloittelijatason symbaalit valmistetaan usein messingistä. Lautaset joko prässätään tai vasaroidaan käsin tai koneellisesti sekä sorvataan muotoonsa ja lopuksi viimeistellään.
Kiinalaisen soittimia käsittelevän teoksen Yo Shu (vuodelta 1101) mukaan symbaalien käyttö tuli Kiinaan Tiibetistä. Kahden muun lähteen perusteella symbaali saapui Kiinaan kuitenkin joko Intiasta tai Turkista. Kiinan keisarilliseen palatsiin perustettiin turkkilainen orkesteri jo 384 jaa. ja symbaalien katsotaan kuuluneen tämän orkesterin soittimistoon jo varhaisessa vaiheessa. Yleisesti on arvioitu, että Kiinan varhaisissa pyhänä pidetyissä lautasissa oli 81 prosenttia kuparia ja 19 prosenttia tinaa. Tämä vastaa perinteisten turkkilaisten symbaalien metalliseosta. Nykyiset lautasmallit eroavat kuitenkin turkkilaisista sekä rakenteeltaan että sointiääneltään.
Symbaalin sointiin vaikuttaa moni tekijä, ja soinnin kuvaamiseen on monia englanninkielisiä termejä. Sustain tarkoittaa sitä, kuinka kauan symbaali soi. Tähän vaikuttaa merkittävästi vasarointi ja sorvaus tai sorvaamattomuus. Attack eli äänen syttyminen tarkoittaa sitä, kuinka nopeasti tai hitaasti ääni syttyy. Tähän vaikuttaa merkittävästi symbaalin koko ja muoto. Keskipaksu symbaali voi silti syttyä suunnilleen yhtä nopeasti kuin ohut, jos se on sorvattu reunoilta ohueksi. Kaarevuus vaikuttaa huomattavasti syttymiseen. Litteät syttyvät nopeammin kuin kaarevat, sillä värähtelyt etenevät litteässä pinnassa nopeammin kuin kaarevassa. Iskuäänen artikulaatio (stick definition) tarkoittaa ääntä, joka syntyy kapulan kärjen osuessa symbaalin pintaan. Tämä ääni voi olla symbaalin äänen muihin elementteihin nähden joko selkeä tai hyvinkin epäselvä. Tähän vaikuttaa lähinnä symbaalin paksuus. Äänen lämpö ja kylmyys tarkoittavat sitä, miten taajuusala painottuu. Lämpimässä symbaalissa ääripäät, eli ylä- ja alaäänet painottuvat, jolloin sointi on lämmin, pehmeä ja täyteläinen. Kylmässä puolestaan keskitaajuudet ovat painottuneet, jolloin olemus on kylmä, kuiva ja kolkko. Koon myötä taajuusalakin suurenee. Tummuus ja kirkkaus tarkoittavat sitä, kuinka nopeasti ylä-äänet hukkuvat attackin myötä. Mitä nopeammin ne häviävät sitä tummempi symbaali on.
Lautasiin kuuluvat
Ivan Obolenski
Ivan Mihailovitš Obolenski (14. marraskuuta (J: 2. marraskuuta) 1853 Moskova – 12. maaliskuuta (J: 27. helmikuuta) 1910 Pietari) oli venäläinen ruhtinas ja kenraaliluutnantti, joka toimi Suomen kenraalikuvernöörinä ensimmäisen sortokauden aikana 18. elokuuta 1904 – 22. marraskuuta 1905. Hän joutui eroamaan vuoden 1905 suurlakon jälkeen.
Sukutausta
Ruhtinas Obolenski polveutui Rurik-sukuisesta, Ukrainasta lähtöisin olevasta ikivanhasta slaavilaisesta aatelisperheestä. Hänen äitinsä oli romanialaissyntyinen ruhtinatar Marioara Sturdza, ruhtinas Alexandru Sturdzan tytär, ja isä oli ruhtinas Mihail Aleksandrovitš Obolenski (1821–1886). Hänen nuorempi veljensä Sergei Mihailovitš Obolenski (1863–1947) oli myös kenraali ja ruhtinas.
Ura
Obolenski valmistui luutnantiksi Venäjän merikadettikoulusta vuonna 1876. Hän palveli aluksi keisarillisilla huvijahdeilla Deržavalla ja Aleksandrijalla. Hän erosi sotapalveluksesta vuonna 1881, ja oli sen jälkeen Simbirskin kuvernementissa sijainneen kihlakunnan ja vuodesta 1888 koko kuvernementin aatelismarsalkkana. Vuosina 1897–1902 hän oli Hersonin ja vuosina 1902–1903 Harkovan kuvernementin kuvernöörinä. Hän sai vuonna 1901 hovitallimestarin arvonimen ja vuonna 1903 merisotaväessä kenraaliluutnantin arvon. Kuvernöörikautenaan Obolenski yritettiin murhata Harkovassa 11. elokuuta (29. heinäkuuta) 1902, kun sosialistivallankumouksellisten taisteluosastoon kuulunut työläinen Foma Katšura ampui häntä myrkkyluodeilla. Katšura ampui vahingossa ohi ja osui vain lähellä olleeseen Harkovan poliisipäällikköön, joka haavoittui. Vuosina 1903–1904 Obolenski oli Venäjän sisäministeriön palveluksessa.
Obolenski nimitettiin Suomen kenraalikuvernööriksi Nikolai Bobrikovin murhan jälkeen 30. kesäkuuta 1904, ja hän saapui Suomeen 18. elokuuta. Hän sai myös kenraaliadjutantin arvon. Obolenski sai heti kenraalikuvernöörinvirkaan astuttuaan tuntemattomalta lähettäjältä sähkeen: Odotamme sinua lähiaikoina stop täällä 200 astetta lämmintä stop Bobrikov. Obolenskin aikana Suomeen kohdistettuja sortotoimenpiteitä lievennettiin pienillä myönnytyksillä. Esimerkiksi valtiopäivät kutsuttiin uudelleen koolle syksyllä 1904, ja niihin saivat osallistua vaalin tai syntyperänsä perusteella myös useat Bobrikovin maastakarkottamat perustuslaillisten johtajat. Maaliskuussa 1905 saatiin Obolenskin ja Sergei Witten välityksellä neuvoteltua perustuslaillisten johtajien ja keisari Nikolai II:n välinen yhteisymmärrys, jonka mukaan vuoden 1901 asevelvollisuuslaki hylättiin ja vihatut asevelvollisuuskutsunnat lopetettiin ja korvattiin kokonaan niin sanotuilla sotilasmiljoonilla.
Vuoden 1905 aikana suomalaisten aktiivinen vastarinta muuttui toistuviksi esivallan edustajiin kohdistetuiksi attentaateiksi: prokuraattori Eliel Soisalon-Soininen murhattiin, kenraalikuvernöörin apulainen Vladimir Deutrich yritettiin murhata keskellä katua ja kuvernööreihin kohdistui murhayrityksiä. Tekijät pääsivät yleensä pakoon. Myös mielenosoitukset ja muut levottomuudet lisääntyivät. Venäjällä käynnissä olleen vallankumouksen vuoksi esivalta oli liian heikko vastatakseen ankarilla vastatoimilla, joten Obolenski joutui tasapainoilemaan sallivuuden ja tehottomien järjestyksenpalautusyritysten välillä.
Kenraalikuvernöörille poikkeusvaltuudet antanut Bobrikovin ”diktaatuuriasetus” pysyi voimassa myös Obolenskin aikana, mutta kenraalikuvernööri lakkasi olemasta Suomeen sijoitettujen joukkojen ylipäällikkö, kun Suomen sotilaspiiri lakkautettiin toukokuussa 1905. Suurlakon aikana marraskuussa 1905 Obolenski pakeni kenraalikuvernöörinpalatsista Helsingin sotasatamaan ja yöpyi kaupungin edustalle ankkuroidulla panssarilaiva Slavalla. Hän halusi tukahduttaa lakon pommittamalla Helsinkiä mereltä, mutta Suomeen sijoitetuista joukoista muodostetun 22. armeijakunnan komentaja Anton von Saltza torjui suunnitelman. Obolenski sai lakon päättymään lupaamalla perustuslaillisille näiden vaatimuslistan toteuttamisen ja sosiaalidemokraateille yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden. Obolenskin päättämättömään toimintaan lakon aikana oltiin Pietarissa tyytymättömiä, joten hän joutui eroamaan pian lakon jälkeen 22. marraskuuta 1905.
Kenraalikuvernöörikautensa jälkeen Obolenski vetäytyi julkisesta elämästä. Kuoltuaan vuonna 1910 hänet haudattiin tilalleen Simbirskiin.
Reiwa-kausi
pienoiskuva|[[Yoshihide Suga pitelee uutta aikakausinimeä sen julkistamistilaisuudessa]]
Reiwa-kausi on Japanissa meneillään oleva aikakausi. Se alkoi 1. toukokuuta 2019, kun maan keisariksi nousi Naruhito edellisen keisarin Akihiton luovuttua vallasta. Samalla päättyi Reiwaa edeltänyt Heisei-kausi. Toukokuun 1. päivästä lähtien alkoi siis Reiwa 1 eli kirjaimellisesti "1. Reiwa-vuosi".
Gregoriaanisen kalenterin vuosiluvun muuttaminen Reiwa-vuodeksi tapahtuu vähentämällä kuluvasta vuosiluvusta 2018. Tulos on kuluva Reiwa-vuosi:
Kauden nimi muodostuu kanji-merkeistä 令 rei ('komento', 'järjestys', 'hyvä', 'kaunis') ja 和 wa ('harmonia', 'rauha'). Yhdessä ne tarkoittavat suurin piirtein "kaunis harmonia". Ensimmäisen merkin lopullisen merkityksen kauden nimessä valitsi Shinzō Aben hallitus, sillä komentoon tai järjestykseen viittaava merkitys koettiin liian autoritääriseksi. .
Woldemar Freedericksz
Adolf Andreas Woldemar Freedericksz (, Vladimir Borisovitš Frederiks; 28. marraskuuta (J: 16. marraskuuta) 1838 Pietari, Venäjä – 1. heinäkuuta 1927 Kauniainen, Suomi) oli Venäjän armeijassa palvellut ratsuväenkenraali ja kreivi, joka toimi Venäjän viimeisenä hoviministerinä keisari Nikolai II:n aikana vuosina 1897–1917.
Reiwa-kausi
Perinteisesti kausien nimiin käytetyt merkit on otettu klassisista kiinalaisista kirjallisuudesta, mutta Reiwan kohdalla merkit tulevat ensimmäistä kertaa ikinä kotoperäisestä Man’yōshū-runoista.
Woldemar Freedericksz
Hän oli keisarin luotettu ystävä ja ainoa keisarillisen hovin sisäpiiriin pitkäaikaisesti kuulunut suomalaissyntyinen kenraali. Vallankumouksen jälkeen Freedericksz asui viimeiset vuotensa Suomessa.
Sukutausta
Woldemar Freerederickszin vanhemmat olivat jalkaväenkenraali Bernhard (Boris) Freedericksz ja liivinmaalaiseen aateliin kuulunut Emma Matilda Helene von Wulff (1817-1852).
Freedrickszin aatelissuku polveutui Arkangelissa 1700-luvun alkupuolella asuneesta kauppiaasta, joka oli mahdollisesti kotoisin Hollannista. Woldemarin isoisoisä Johan (Ivan) Freedericksz sai keisarinna Katariina Suurelta paronin arvon vuonna 1773.
Suku oli omistanut vuodesta 1774 Touvilan (Taubilan) lahjoitus­maan Pyhäjärvellä niin sanotun Vanhan Suomen alueella. Bernhard Freederickszin suku naturalisoitiin Suomen ritarihuoneelle vuonna 1853.
Sotilasura ja perhe
Woldemar Freedericksz sai opetuksensa kotona. Hän kirjautui vuonna 1856 standaarijunkkarina Ratsastavaan henkivartioväkeen. Hänet ylennettiin 1858 kornetiksi, 1860 luutnantiksi, 1863 aliratsumestariksi, 1866 ratsumestariksi ja 1869 everstiksi. Vuonna 1871 hänet korotettiin keisarin sivusadjutantiksi ja 1879 kenraalimajuriksi Keisarin seurueessa. Freedericksz toimi vuosina 1875–1881 Ratsastavan henkivartioväen ja 1881–1891 Henkivartioväen 1. ratsuväkidivisioonan 1. prikaatin komentajana. Vuonna 1891 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi, nimitettiin hovitallien johtajaksi ja hänelle myönnettiin hovitallimestarin arvo.
Freedericksz meni vuonna 1866 Pietarissa naimisiin eversti Nikolai Zeholevskin lesken, keisarinnan hovineiti Hedvig (Jadviga) Johanna Alexandrina Boguševskajan (ven. Богушевской), insinööri ja salaneuvos Alois Boguševskin tyttären (1838–1919) kanssa. Heillä oli kaksi tytärtä, Eugenie (Nina) Valeria Josefina Freedericksz (1867–1950) ja Emma Helena Sofia Freedericksz (1869–1945). pienoiskuva|Hedvig Freederickzs 1600-luvun naamiaisasussa 1903.|200x200px|vasen pienoiskuva|Emma Freedericksz 1600-luvun naamiaisasussa 1903.|vasen|200x200px
Eugenie (Nina) Valeria Josefinasta tuli keisarinnan hovineiti vuonna 1890 ja vuonna 1894 hän meni naimisiin kenraalimajuri, palatsin komentaja Vladimir Nikolajevitš Voeikovin (ven. Влади́мир Никола́евич Вое́йков) (1868–1947) kanssa. 1918 vallankumouksen aikana Voeikov pakeni ensin Krimille, sitten Romaniaan ja lopuksi Suomeen. Hänen kirjoitti muistelmat "Tsaarin kanssa ja ilman tsaaria: Keisari Nikolai II:n viimeisen palatsin komentajan muistelmat" (ven. С царём и без царя: Воспоминания последнего дворцового коменданта государя императора Николая II), joka julkaistiin Helsingissä 1936. He asuivat ensin Terijoella ja sitten Helsingissä vuodesta 1939 lähtien. Eugenie muutti Ruotsiin miehensä kanssa vuonna 1946 ja kuoli Danderydissä vuonna 1950.
Emma Helena Sofiasta tuli keisarinnan hovineiti vuonna 1893. Hänet ja hänen sisarensa Eugenie internoitiin Moskovan lähelle Ivanovskin luostarin vankileirille vuonna 1919. Hän sai vuonna 1924 luvan muuttaa Neuvostoliitosta Suomeen isänsä kanssa ja he saapuivat Suomeen 1925. Vuonna 1944 Emma muutti Tukholmaan, missä hän kuoli tasan vuotta myöhemmin.
Woldemar Freedericksz omisti useita kivitaloja Pietarissa sekä maita Suomessa ja Hatsinassa. Hän peri vuonna 1874 kuolleelta isältään muun muassa Siiverskan kartanon Inkerinmaalla. vasen|pienoiskuva|170x150px|Eugenie (Nina) Freedericksz hovineidin univormussa, 1890-1894
Hoviministerinä
thumb|Freedericksz (vas.) ja Venäjän pääministeri [[Pjotr Stolypin (oik.) vuonna 1910 keisarillisella Standart-huvijahdilla.]] thumb|Woldemar Freedericksz, luonnos [[Ilja Repinin maalaukseen valtakunnan neuvoston juhlaistunnosta 1902.]] Freedericksz toimi vuodesta 1893 hoviministerin apulaisena. Hänet korotettiin 1896 keisarin kenraaliadjutantiksi ja määrättiin seuraavan vuoden kesäkuussa virkaa toimittavaksi hoviministeriksi sekä samassa yhteydessä Venäjän ritarikuntien kansleriksi. Nikolai II oli erottanut edellisen hovimisterin, kreivi Vorontsovin. Freederickszin virka vakinaistettiin vuonna 1898. Samana vuonna hänestä tuli muiden tehtäviensä ohella keisarin pääesikunnan päällikkö ja vuonna 1899 hänet ylennettiin ratsuväenkenraaliksi. Freedericksz nimitettiin marraskuussa 1905 myös Venäjän valtakunnanneuvoston jäseneksi.
Woldemar Freedericksz sai lukuisia venäläisiä ja ulkomaisia korkeita kunniamerkkejä, muun muassa Pyhän Andreaksen, Ruotsin seraafiimiritarikunnan, Preussin Mustan kotkan ritarikunnan, Italian annuciata-ritarikunnan ja Tanskan elefanttiritarikunnan merkit ja suurristit. Nikolai II korotti Freederickszin kreiviksi 6. maaliskuuta 1913 Romanovien hallitsijasuvun 300-vuotisen vallassaolon kunniaksi järjestettyjen juhlallisuuksien yhteydessä. Hänet merkittiin kreivinä Venäjän ritarihuoneelle, mutta arvoa ei koskaan naturalisoitu Suomen ritarihuoneelle.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Freedericksz oleskeli keisarin seurana Mogiljovin päämajakaupungissa. Helmikuun vallankumouksen alettua hänen talonsa Pietarissa Pochtamtskaja-kadulla ryöstettiin ja poltettiin ensimmäisten joukossa 27.-28. helmikuuta 1917. Woldemar Freedericksz joutui virkansa puolesta varmentamaan allekirjoituksellaan Nikolai II:n kruunustaluopumisasiakirjan Pihkovassa 15. (2.) maaliskuuta 1917.
Viimeiset vuodet
Vallankumouksen jälkeen Freedericksz pidätettiin 5. maaliskuuta 1917 Gomelissa, virkaesineet (ministerin sinetti, aseita, päiväkirjoja ja erilaisia ​​asiakirjoja) takavarikoitiin ja häntä pidettiin lyhyen aikaa vangittuna Pietarissa Tauriden palatsissa, mutta hänet vapautettiin pian ja hän sai luvan asua sen aikaisessa Petrogradissa eli Pietarissa.
Katsottiin että hänellä ei ollut vaikutusta keisariin, vaikka hän nautti tämän täydestä luottamuksesta. Freedericksz ei osallistunut valtiollisiin asioihin, hän hallitsi Nikolai II:n omaisuutta keisarillisen tuomioistuimen ministeriön toimiston päällikön kanssa.
Hän sai eron sotapalveluksesta 79-vuotiaana huhtikuussa 1917 ja asettui asumaan omistamaansa Touvilan kartanoon, jonka kuitenkin myi seuraavana vuonna Karl Fazerille. Freederickszin vaimo Hedvig kuoli keuhkokuumeeseen Pietarissa lokakuussa 1919.
Saatuaan vuonna 1924 luvan neuvostohallitukselta Freedericksz muutti tyttärineen pysyvästi Suomeen vuonna 1925. Hän asettui asumaan Kauniaisiin, jossa kuoli 88-vuotiaana vuonna 1927. Hänen aatelissukunsa sammui Suomessa hänen kuollessaan ilman miespuolista perijää. Tyttäret Eugenie (Nina) Valeria Josefina Freedericksz Voeikova (1867–1950) ja Emma Helena Sofia Freedericksz (1869–1945) muuttivat vuonna 1944 ja 1946 Ruotsiin.
Woldemar Freedericksz on haudattu Kauniaisten hautausmaalle. Samaan hautaan on siirretty Ruotsista tytär Eugenian ja hänen miehensä Vladimir Voeikovin jäännökset.
Johnny Carey
John Joseph Carey (23. helmikuuta 1919 Dublin, Irlanti – 23. elokuuta 1995) oli irlantilainen jalkapalloilija ja valmentaja. Pelaajaurallaan Carey edusti suurimmaksi osaksi Manchester Unitedia, jonka kapteenina toimi vuosien 1946 ja 1953 välillä. ManUssa Carey pelasi yhteensä 344 ottelua, joissa hän teki 18 maalia. Hän myös johdatti Unitedin FA Cupin voittoon vuonna 1948 ja Englannin liigamestaruuteen kaudella 1951/52.
17-vuotiaana ManUssa ensi kertaa esiintynyt Carey oli monipuolinen jalkapalloilija, pystyen pelaamaan oikeastaan mitä pelipaikkaa tahansa. Urallaan hän pelasi yhdeksällä eri paikalla.
Valmennusurallaan Carey toimi muun muassa Blackburn Roversin, Irlannin, Evertonin ja Nottingham Forestin valmentajana.
Arosuohaukka
Arosuohaukka (Circus macrourus) on päiväpetolintuihin kuuluva haukka, joka on 2010-luvun alussa pesinyt Suomessakin muutaman parin voimin.
Koko ja ulkonäkö
Arosuohaukka on noin 40–50 cm pitkä ja siipien kärkiväli on noin 100–120 cm. Naaras on koirasta selvästi suurempi.
Laji muistuttaa paljon niittysuohaukkaa ja sinisuohaukkaa. Koiraan erottaa sinisuohaukasta terävän siiven, lähes valkoisen värityksen ja käsisiiven mustan kuvion muodon perusteella. Naaras vaikea erottaa sinisuohaukasta: käsisiipi terävä, käsisulkien kärjet vaaleat. Nuori lintu muistuttaa enemmän nuorta niittysuohaukkaa viiruttoman rinnan, ruosteenpunertavan värityksen ja terävän siiven takia, mutta nuoren arosuohaukan kaulassa on selvä vaalea kauluri ja käsisiiven takareuna on vaaleampi kuin niittysuohaukalla. Muiden kuin koiraspukuisten suohaukkojen määrittäminen vaatii asiantuntemusta ja kokemusta, lintu on nähtävä hyvin ja on tiedettävä tarkasti mitä katsotaan.
Elinympäristö
Pesimäalueilla arosuohaukka suosii laajoja peltoalueita, ja kosteikkoisia niittyjä. Talvet se viettää myös avoimilla paikoilla. Muuttoaikoina viihtyy soilla, viljelyksillä, peltoaukeilla ja rantaniityllä.
Lisääntyminen
Arosuohaukka rakentaa pesänsä maahan korkean heinikon suojaan ja munii 4–6 vaaleaa munaa.
Ravinto
Arosuohaukat pyydystävät pikkunisäkkäitä, liskoja ja lintuja. Saaliinsa ne yllättävät liitämällä matalalla niittyjen ja peltojen yllä.
Levinneisyys
Arosuohaukka pesii Itä-Euroopan eteläosissa ja Keski-Aasiassa. Se on muuttolintu ja viettää talvensa pääosin Intiassa ja Etelä-Aasiassa. Länsi-Euroopassa lintu on harvinainen vieras. Suomessa arosuohaukka on pääsääntöisesti harvinainen harhailija erityisesti huhti-toukokuussa ja syyskuussa. Viime vuosina laji on pesinyt useaan otteeseen lähinnä Pohjanmaan ja Pohjois-Pohjanmaan lakeuksilla, mutta jää nähtäväksi vakiintuuko laji Suomeen pysyväksi pesimälajiksi.
Dm10
Dm10 oli VR:n kokeellinen dieselmoottorivaunu (moottorijuna). Dm10-sarjan moottorijunia rakennettiin koemielessä vain yksi kappale, Dm10 nro 4301, joka sai lempinimen Junttilan Salama.
Kun moottorijunaliikenne lopetettiin vuonna 1988, suuri osa Dm7-sarjan moottorijunin hoidetusta henkilöjunaliikenteestä joko lakkautettiin tai vuorot muutettiin veturivetoisilla junilla liikennöitäviksi. Veturivetoinen liikenne vähäisillä matkustajamäärillä ei kuitenkaan ole kannattavaa, joten VR etsi uusia keinoja moottorijunaliikenteen palauttamiseksi.
Tähän tarkoitukseen 1990-luvun alussa muutettiin tavallinen henkilövaunu koemielessä dieselmoottorivaunuksi. Siihen suunniteltiin kuljettajarahastus, joka osaltaan laski kustannuksia. Muutostyö tehtiin 1994 VR:n Pieksämäen konepajalla, ja kohteena oli niin sanottu sininen vaunu, Eit 23018. Vaunu varustettiin kahdella ohjaamolla sekä moottoreilla ja tarvittavilla apulaitteilla. Koeajoissa vaunun todettiin toimivan hyvin. Myös kuljettajarahastus oli onnistunut hyvin. Kokeilusta saadut kokemukset olivat hyödyksi päätettäessä uudesta dieselmoottorivaunutilauksesta.
Yleisessä liikenteessä moottorivaunua käytettiin Iisalmi-Ylivieska- ja Savonlinna–Parikkala-rataosilla. Dm10 4301 jäi kuitenkin pois liikenteestä eikä muita vastaavanlaisia moottorivaunuja rakennettu. Alitehoisten jarrujen vuoksi vaunun nopeus jouduttiin rajoittamaan 80 kilometriin tunnissa. Vaunu oli myös liian painava. Kuusakoski Oy romutti tämän ainutlaatuiseksi jääneen moottorivaunun lopullisesti Joensuun Raatekankaalla 26. toukokuuta 2006 alkaen. Yksityiset harrastajat jopa yrittivät ostaa moottorivaunua museoitavaksi, mutta VR kieltäytyi myymästä vaunua ”ympäristö- ja imagosyihin” vedoten.
Forth (joki)
Forth virtaa Skotlannin tiheimmin asutun alueen halki. Sen varrella on useita kaupunkeja, joista tunnetuin on Stirling, Skotlannin keskiaikainen pääkaupunki. Skotlannin nykyinen pääkaupunki, Edinburgh, sijaitsee Forthin vuonon etelärannalla.
Isotermi
Katso myös
(tuulennopeuden samanarvonviiva)
Lähteet
Contour line
Finströmin kirkko
pienoiskuva|Finströmin kirkko sisältä. Finströmin kirkko eli Pyhän Mikaelin kirkko on pääosin harmaakivestä 1400-luvulla rakennettu tornillinen pitkäkirkko Ahvenanmaalla Finströmissä. Tohtori Markus Hiekkanen on ajoittanut kirkon runkohuoneen rakentamisen vuosiin 1445–1460 ja liittää kirkon tyyliltään samaan aikaan rakennettuihin Varsinais-Suomen ja Uudenmaan kirkkoihin. Kirkon paikalla on erittäin todennäköisesti sijainnut aiemmin puukirkko, jonka vanha kivisakasti on liitetty tähän kirkkoon. Kivisakasti on ajoitettu 1200-luvulle. Finströmin kirkko ei varmastikaan valmistunut kerralla, vaan sitä paranneltiin koko vuosisadan ajan. Kirkon sisäholvauksen, asehuoneen ja kellotornin arvellaan olevan peräisin vuosisadan loppupuoliskolta. Hiekkasen mukaan torni rakennettiin 1465–1470.
Näyttävää luonnonkivistä holvimuurausta vahvistavat kirkkosalissa tukevat vyökaaret ja seinäpinnasta voimakkaasti ulkonevat pilarit, joiden välissä on leveät pyörökaariset aukot. Kirkko entistettiin perusteellisesti vuosina 1967–1970.
Kirkossa on istumapaikkoja 435 hengelle ja 18-äänikertaiset urut, jotka on rakentanut Hans Heinrich vuonna 1974. Ne korvasivat kirkon vanhat, vuodelta 1768 olleet urut, jotka ovat edelleen käyttökuntoisina kirkon asehuoneessa. Alttaritauluna on Lennart Segerstrålen tekemä lasimaalaus Syntien sovitus vuodelta 1947. Kirkossa oleva saarnastuoli on peräisin 1600-luvulta ja se sijaitsee melko harvinaiseen tapaan alttarin oikealla puolella. Lisäksi kirkossa on useita keskiaikaisia veistoksia sekä 1400-luvulta peräisin oleva alttarikaappi.
Kirkon tornin oletetaan olleen esikuvana arkkitehti Lars Sonckin suunnitteleman Tampereen tuomiokirkon tornille. Sonck kasvoi 7-vuotiaasta lähtien Ahvenanmaalla, jossa hänen isänsä oli Finströmin kirkkoherrana. Markus Hiekkasen mukaan kirkon rakentamista johtaneella mestarilla olivat tornin esikuvina toisaalta Saksan rannikkokaupunkien tornien huiput, toisaalta Turun tuomiokirkon ja Tallinnan Nigulisten (Nikolain) kirkon tornien huiput.
Kirkon pihalla on Finströmin kirkkoherrana vuosina 1834−1875 toimineen, Ahvenanmaan koululaitoksen isäksi kutsutun Frans Peter von Knorringin patsas.
Linnut II
Linnut II (The Birds II: Land’s End) on yhdysvaltalainen kauhutelevisioelokuva vuodelta 1994. Se on ohjannut Rick Rosenthal ja se on jatko-osa Alfred Hitchcockin vuonna 1963 ohjaamalle Linnuille. Elokuvassa esiintyy myös lyhyessä roolissa Linnuissa pääosaa näytellyt Tippi Hedren, tosin ei samana hahmona.
Linnut II ei ole saanut kriitikoilta osakseen lämmintä vastaanottoa, etenkin elokuvan käsikirjoitusta ja näyttelyä on moitittu. Ohjaaja Rick Rosenthal ei myöskään halunnut esiintyä omalla nimellään vaan turvautui yleisesti käytettyyn Alan Smithee -salanimeen. Myös Tippi Hedrenin on kerrottu pitäneen elokuvaa ”hirvittävänä ja nolona” ja aikoinaan kritisoineen roolinsa lyhyyttä, kuvaillen sen olleen melkeinpä cameoksi luokiteltavissa.
VLT
VLT tarkoittaa ainakin seuraavia:
Forth
Forth voi tarkoittaa seuraavia asioita:
S/S Lauri
pienoiskuva|275x275px|S/S Lauri Karvalakkiregatassa 2016 lähdössä Savonlinnasta Laukansaareen. S/S Lauri on Saimaalla yksityiskäytössä oleva höyryhinaaja. Se on viimeisiä A. Ahlströmin Varkauden konepajalla rakennettuja höyrylaivoja. Rautatiehallitus tilasi aluksen VR:n puutavaratoimiston esityksestä parantamaan VR:n Saimaan hinauskapasiteettia. Laivan hinta oli 750 000 mk ja se luovutettiin tilaajalleen lokakuussa 1931. Laivasta tehtiin kaunis ja tehokas, mutta kansirakenteiltaan se on hyvin pieni. Laurissa on ns. skottilainen laivakattila, jonka tilavuus on n. 8 m³ ja tulipinta 59 m² ja sen käyttöpaine on nykyisin vajaa 10 bar. Laivan yksi erikoisuuksista on keulassa kannen alla oleva salonki, jollaisia ei hinaajissa yleensä ollut. Tässä salongissa oli VR:n työntekijöillä oikeus matkustaa ja yöpyä.
Laiva toimi vuosina 1931–1968 VR/Vapon lotjahinaajana Saimaalla, hinaten lähinnä halkolotjia Lappeenrantaan Oriveden reitiltä. Lauri hinasi yleensä perässään 4–5 täyttä halkolotjaa, joskus jopa seitsemää. Lotjat purettiin useimmiten Lappeenrannan Rapasaaressa, jossa ne siirrettiin rautatievaunuihin. Laurin viimeiset työajot olivat marraskuussa 1968, jonka jälkeen laiva nostettiin seisomaan Vapon Luukkaan telakalle. Vuonna 1971 Vapo päätti myydä laivan tarjouskilpailun perusteella, "tarpeettomana".
Vuodesta 1971 lähtien S/S Lauri on höyrynnyt yksityiskäytössä Saimaalla, käyden kaksi kertaa Viipurissakin. Lauri on osallistunut yksityiskäyttöön siirryttyään kaikkiin Suomen höyrypursiseuran regatoihin. Laivan kotisatamana on Luukkaan telakan jälkeen ollut Savonlinnan Laitaatsilta. Lauri on telakoitu viimeksi keväällä 2008, jolloin sen pohja hiekkapuhallettiin ja lauhduttimen jääkaivo uusittiin. Yhtään pohjalevyä ei ole tarvinnut vieläkään vaihtaa, joka kertoo vahvasta rakenteesta sekä hyvästä ylläpidosta.
S/S Laurin miehistö on tullut höyrylaivapiireissä tunnetuksi positiivisesta asenteestaan ja musiikkiesityksistään. Monet esiintymiset Höyrypursiseuran Carwalacciregatan tanssiorkesterina on uutisoitu usein myös Korsteenin sivuilla.
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Arts & Humanities Citation Index
Arts & Humanities Citation Index (suom. Taiteiden ja humanististen tieteiden viittausindeksi) eli A&HCI listaa indeksistä vastaavan yhdysvaltaloihin rekisteröidyn Clarivate-yrityksen (suurin omistaja hongkongilainen rahasto) mukaan yli 1 800 lehteä yhteensä 28 taiteen ja humanististen tieteiden oppiaineesta. Viittausindeksissä oli heinäkuussa 2021 yli 4,9 miljoonaa tietuetta ja 33,4 miljoonaa viittausta eri kirjoittajien teksteihin (mutta vasta) vuodesta 1975 lähtien. Indeksiä on tuotettu vuodesta 1978 lähtien.
A&HCI-viittausindeksin kehitti Institute for Scientific Information, jolta sen osti Thomson Scientific & Healthcare-yhtiön Thomson Scientific -osasto. Se kuvaa, keihin tutkijoihin viitataan eniten. Tiedejulkaisujen suuren lukumäärän vuoksi vertaisarvioitujen tutkimusjulkaisujen haku on muuttunut vaivattomaksi, ja samalla voidaan arvioida tutkijoiden työn merkitystä. Indeksissä käytetään ristiviittausten eliminointia, koska osa tutkijoista viittaa oman verkostonsa tutkijoihin ja kasvattaa viittausten lukumäärää keinotekoisesti. A&HCI:n maksullinen tietokanta on Web of Science (WoS).
Tutkija Rainer Enrique Hamel on kritisoinut A&HCI-indeksiä muun muassa siitä, että indeksi kuvastaa huonosti muuta kuin englanninkielistä tieteellistä tuotantoa.
Kymmenen viitatuinta
A&HCI:n mukaan kymmenen viitatuinta vuosina 1993–2000:
Fast Food Nation
Fast Food Nation on vuonna 2006 ensi-iltansa saanut Richard Linklaterin ohjaama draamaelokuva. Se perustuu löyhästi Eric Schlosserin samannimiseen dokumentaariseen kirjaan. Elokuva kuvattiin Meksikossa, Texasissa ja Coloradossa. Elokuvan tuottivat Participant Productions ja Recorded Picture Company HanWay Filmsille ja BBC Filmsille.
Elokuvan ensi-ilta oli 19. toukokuuta 2006 Cannesin elokuvajuhlilla. Kaupallinen ensi-ilta sillä oli 17. marraskuuta 2006. Avausviikonloppuna se tuotti 390 000 dollaria.
Elokuvassa käytetään kuvitteellista lähestymistapaa, ei dokumentaarista, vaikka tarinan taustalla ovatkin tositapahtumat. Pääosissa ovat Greg Kinnear, Catalina Sandino Moreno, Ethan Hawke, Luis Guzman, Patricia Arquette, Kris Kristofferson, Lou Taylor Pucci, Ana Claudia Talancon, Esai Morales, Paul Dano, Wilmer Valderrama, Bruce Willis ja Avril Lavigne.
Juoni
Elokuvan juoni keskittyy kertomaan pikaruokateollisuudesta kolmen näkökannan kautta. Mickey's -hampurilaisketjun varapuheenjohtaja Don Anderson (Greg Kinnear), on ketjun uuden menestystuotteen, Big One luoja ja hän saapuu tutkimaan huolestuttavan tiedon todenperäisyyttä, nimittäin yhtiön tuotteista on löydetty lehmänpaskaa, ja se tieto ei edistäisi markkinointia. Mickey'sin työntekijä Amber (Ashley Johnson) puolestaan herää elämänsä realiteetteihin, samalla kun laittomat maahanmuuttajat saapuvat coloradolaiseen pikkukylään unelmiensa perässä ja he pääsevätkin töihin hampurilaispihvejä valmistavaan tehtaaseen.
Vastaanotto
Elokuva sai vaihtelevaa palautetta kriitikoilta Yhdysvalloissa. The New York Timesin toimittaja Manohla Dargis sanoi Fast Food Nationin olevan "tärkein amerikkalaisen ohjaajan tekemä poliittinen elokuva sitten Michael Mooren Fahrenheit 9/11:n."
Punainen risti (tunnusmerkki)
Punainen risti eli Geneven risti on kansainvälisesti Geneven sopimuksissa määritelty tunnusmerkki eri maiden armeijoiden lääkintähuollon merkitsemiseksi ja Punaisen Ristin toiminnan tunnukseksi. Merkillä on erityinen asema kansainvälisessä humanitaarisessa oikeudessa. Vastaava asema on myös punaisella puolikuulla ja kolmannen pöytäkirjan mukaisella tunnusmerkillä (punaisella kristallilla ) sekä nykyisin käyttämättömällä punaisella leijonalla ja auringolla. Nämä kaikki on Geneven sopimuksissa määritelty vaihtoehdoiksi punaiselle ristille eri maissa, ja niiden käyttöä koskevat samat määräykset ja niillä taataan käyttäjilleen yhtäläiset oikeudet. Ensimmäisessä Geneven sopimuksessa ja sen ratifioineiden maiden lainsäädännöissä on tarkasti eritelty merkin sallittu käyttö, ja kielletty kaikki muunlainen käyttö.
Geneven sopimuksissa selitetään, että punainen risti on alun perin syntynyt kunnianosoituksena Sveitsin valaliitolle. Sveitsiläinen liikemies Henri Dunant ehdotti vuoden 1859 Solferinon taistelussa saamiensa kokemusten perusteella kansainvälisten sodan oikeussääntöjen luomista ja vapaaehtoisuuteen tukeutuvien avustusjärjestöjen perustamista. Ehdotuksen mukaisesti jo vuonna 1863 perustettiin Punaisen Ristin kansainvälinen komitea ja punainen tasasivuinen risti otettiin sen tunnukseksi, ja seuraavana vuonna solmittiin ensimmäinen Geneven sopimus, jossa merkin asema määriteltiin. Merkeistä risti, puolikuu ja leijona ja aurinko on määritelty vuonna 1949 päivitetyssä ensimmäisessä Geneven sopimuksessa ja kristalli Geneven sopimusten kolmannessa lisäpöytäkirjassa vuonna 2005.
Tunnusten käyttö
thumb|250px|right|Käytössä olevat tunnukset maittain: {{legend|#FF0000|punainen risti}} {{legend|#008000|punainen puolikuu}} {{legend|#0000FF|punainen kristalli}} {{legend||punainen leijona ja aurinko (ei käytössä)}} Punaisella ristillä ja muilla Geneven sopimusten määräämillä samanarvoisilla merkeillä on ainoastaan kaksi toisistaan eroavaa laillista käyttötarkoitusta. Merkit on varattu suojaamistarkoitukseen ja ilmaisevaan käyttöön. Merkkien kaikenlainen muu käyttö on kielletty. Geneven sopimuksissa on mainittu seuraavat sallitut käyttökohteet:
Historia
thumb|left|Sveitsin lippu, josta punainen risti on käänteinen versio. Tuliaseiden nopean kehitys 1800-luvulla johti siihen, että sodissa ja taisteluissa kaatuneiden ja haavoittuneiden määrät kasvoivat, ja heidän vammojensa vakavuus lisääntyi. Tämän lisäksi tehokkaiden aseiden käyttö esti taisteluiden uhrien auttamisen taisteluiden aikana. Tämä oli nähtävissä useissa sodissa 1800-luvun puolivälin jälkeen, kuten Krimin sodassa 1853-56, Italian toisessa itsenäisyyssodassa 1859 ja Yhdysvaltain sisällissodassa 1861-64. Eri valtioiden armeijoilla oli jokaisella käytössään erivärinen maakohtainen lippu lääkintähenkilöstön merkitsemiseen, mikä ei parantanut tilannetta: Itävalta käytti valkoista lippua, Ranska punaista, Espanja keltaista ja muut mustia tai muun värisiä. Krimin sodan aikana Sevastopolin piiritystä seuraamassa ollut ranskalainen sotakirurgi Jean Baptiste Lucien Baudens todisti useaan otteeseen taistelussa haavoittuneita auttamaan tulleiden lääkärien ja sairaanhoitajien tulituksen kohteeksi joutumista. Hän ehdotti helmikuussa 1857 helposti tunnistettavan ja erottuvan ja kaikille maille yhteisen lääkintähenkilöstön suojamerkin käyttöönottoa Revue des deux mondes -lehdessä julkaistussa artikkelissaan.
Baudensin ehdotus ei kuitenkaan saavuttanut kannatusta, mutta asia nousi uudelleen esille muutamia vuosia myöhemmin. Sveitsiläinen liikemies Henri Dunant oli liikematkansa aikana 24. kesäkuuta 1859 seurannut Solferinon taistelua, jossa hän todisti tuhansien vaikeasti loukkaantuneiden sotilaiden jäämistä ilman asianmukaista hoitoa. Näkemänsä pohjalta hän kirjoitti kirjan Solferinon muisto (, 1862), jossa hän ehdotti yksityisten vapaaehtoisuuteen perustuvien taisteluiden uhreja auttavien yhdistysten perustamista. Näistä yhdistyksistä kehittyi myöhemmin Punaisen Ristin ja Punaisen Puolikuun kansainvälinen liike.
Dunantin kirjan ajatukset saavuttivat Euroopan yläluokassa laajaa kannatusta, ja 9. helmikuuta 1863 viisi vaikutusvaltaista geneveläistä perusti Kansainvälisen komitean haavoittuneiden avustamiseksi, joka myöhemmin vaihtoi nimekseen Punaisen Ristin kansainvälinen komitea. Sen ensimmäisessä kokoontumisessa 17. helmikuuta komitea päätti ottaa yhtenäisen lääkintähuollon ja vapaaehtoisten avustusyhdistysten yhtenäisen tunnusmerkin käyttöönoton yhdeksi päätavoitteistaan. Ehdotus kirjattiin Genevessä lokakuussa 1863 järjestetyn kansainvälisen konferenssin sopimusehtojen luonnoksen artiklaan 9, jonka mukaan vapaaehtoisten sairaanhoitajien univormu tai merkki olisi identtinen ja sama kaikissa maissa, ja armeijoiden komentajien tulisi suojella heitä.
Konferenssin aikana komitean jäsen, lääkäri Louis Appia muistutti yhtenäisen kansainvälisen tunnuksen tärkeydestä ja toivoi, että konferenssi lisäisi luonnokseen ehdotuksen käsivarsinauhoista vasemmassa käsivarressa. Keskustelujen jälkeen ehdotusta laajennettiin määrittelemään, että käsivarsinauhoissa tulisi olemaan punainen risti. Ei ole täyttä varmuutta, miksi tuohon ehdotukseen päädyttiin. Ehdotus kirjattiin konferenssin kahdeksanteen päätöslauselmaan. Sveitsin edustajan ehdotuksen mukaisesti konferenssi suositteli lisäksi, että armeijoiden lääkintähuollon tunnuksena käytettäisiin yhtenäistä merkkiä.
thumb|right|Ensimmäinen Geneven sopimus vuodelta 1864, jossa punainen risti määriteltiin ensi kertaa suojamerkiksi. Konferenssin pohjalta järjestettiin Genevessä uusi Sveitsin koolle kutsuma diplomaattinen konferenssi elokuussa 1864, jossa kaksitoista Euroopan valtiota allekirjoitti 22. elokuuta ensimmäisen Geneven sopimuksen, jonka seitsemännessä artiklassa todetaan:
Suomennettuna artikla kuuluisi jotenkuten näin:
Punainen risti valkoisella pohjalla muistutti valkoista lippua, jota näyttävän sotilaan ampuminen oli ollut jo pitkään kansainvälisen humanitaarisen tapaoikeuden vastaista. Uusi tunnusmerkki oli punaisen ja valkoisen kontrastin takia hyvin näkyvä ja helposti erottuva myös kaukaa. Se oli käänteinen versio Sveitsin lipusta, joka Sveitsin kansainvälisen aseman takia oli symboli puolueettomuudesta. Punaisen Ristin kansainvälinen komitea oli perustettu ja Geneven sopimus allekirjoitettu Sveitsissä. Vuonna 1949 ensimmäiseen Geneven sopimukseen lisätyn 53 artiklan mukaan myös Sveitsin lipun ja kaikkien sitä muistuttavien merkkien käyttö kaupallisesti ja sveitsiläisten kansallistunnetta loukkaavalla tavalla on oltava kiellettyä. Tämä artikla on sisällytetty kansalliseen lainsäädäntöön esimerkiksi Yhdysvalloissa ja Saksassa, mutta ei esimerkiksi Suomessa.
Ei ole olemassa todisteita, joiden mukaan punaisen ristin käyttöönoton taustalla olisi uskonnollisia syitä, sillä merkistä oli alun perin tarkoitus tulla universaali. Risti kuitenkin herätti Euroopan ulkopuolella negatiivisia konnotaatioita.
Uutta tunnusmerkkiä käytettiin jo muutama kuukausi sen käyttöönoton jälkeen, kun Saksan–Tanskan sota syttyi vuoden 1864 alussa. Ranskan–Preussin sodassa (1870-71) tunnusta käytettiin laajalti vielä väärin. Tämä korosti tarvetta tehokkaaseen väärinkäytöksiin puuttumiseen. Yksi merkittävimpiä ongelmia uuden tunnusmerkin käytössä kuitenkin oli se, että jotkut valtiot käyttivät sen sijasta omia merkkejään yhtenäisen ristitunnuksen sijasta.
thumb|Turkin Punaisen Puolikuun työntekijöitä [[ensimmäinen maailmansota|ensimmäisen maailmansodan aikaan. ]]
Punainen puolikuu
thumb|100px|left|[[Neuvostoliittolainen postimerkki, jossa on sekä punainen risti että punainen puolikuu.]] Turkkilaiset joukot käyttivät punaista puolikuuta lääkintähuollon merkkinä ensimmäistä kertaa vuoden 1877–1878 Venäjän ja Osmanien valtakunnan välisessä Turkin sodassa. Sekä Venäjä että Ottomaanien valtakunta olivat allekirjoittaneet ensimmäisen vuoden 1864 Geneven sopimuksen, jossa punaisen ristin asema armeijoiden lääkintähuollon tunnuksena oli määritelty. Sodan aikana käytetty punainen risti kuitenkin muistutti turkkilaisia ristiretkistä, joten he päättivät korvata merkin punaisella puolikuulla, joka saatiin karkeasti kääntämällä värit Osmanien valtakunnan lipussa, kuten punainen risti Sveitsin lipusta. Tämän uuden merkin käyttö levisi muihinkin muslimimaihin, ja se ratifioitiin punaisen ristin rinnalla vaihtoehtoisena suojamerkkinä vuosien 1929 ja 1949 uusituissa Geneven sopimuksissa. Punaisen puolikuun sirpit voivat osoittaa joko oikealle (esimerkiksi Qatarin Punainen Puolikuu) tai vasemmalle (esimerkiksi Turkin Punainen Puolikuu).