cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kuhmon taistelut
Taistelut helmikuussa
2. helmikuuta divisioonalle alistettu ErP 12 yritti jälleen hyökkäystä Luelahteen etelästä. Hyökkäys Luelahteen ei kuitenkaan tuottanut tulosta, mutta suomalaisjoukot pääsivät etenemään Saunajärven rantaan noin kilometrin Luelahdesta etelään. Suomalaiset saivat samassa yhteydessä tuhottua kaksi Luelahden jäälle laskeutunutta lentokonetta. Vasemmalta kiertäneet suomalaisjoukot saivat päivän aikana katkaistua tielinjan Luelahdesta noin kilometrin länteen. Pohjoisesta Luelahtea painostava ErP 14 keskittyi linnoittamaan asemiaan ja tulittamaan neuvostojoukkojen hallussa olevalla tielinjalla havaittua liikennettä. Idempänä Sauna- ja Alasjärven välisellä kannaksella JR 27:n (I ja II pataljoona) joukot pääsivät etenemään muutettuaan taktiikkaansa. Suomalaisjoukot ryhtyivät hyökkäämään iskuosastoja käyttäen ja alueen itäisin tukikohta saatiin vallattua. III/JR 27 kiersi jälleen puna-armeijan joukkojen puolustuskeskuksen ja jatkoi etenemistään itään kohti Löytövaaraa ottaen samalla haltuunsa tielinjaa. II/JR 25 joutui neuvostojoukkojen useita päiviä jatkuneiden vastahyökkäysten vuoksi luopumaan tielinjasta Klemetin ja Sivakan välillä. Suomalaisjoukot saivat päivän aikana ensimmäisen kosketuksen taistelualuetta pohjoisesta lähestyviin Neuvostoliiton hiihtojoukkoihin, joiden kanssa käytiin seuraavien kolmen päivän aikana taisteluita noin 20 kilometriä varsinaisen taistelualueen pohjoispuolella. Puna-armeijan yksiköt saatiin mainituissa taisteluissa karkotettua takaisin valtakunnan rajan itäpuolelle. Tilanne vaikutti rauhoittuvan, mutta taisteluita oli tulossa lisää alueelle keskitettyä Dolinin hiihtoprikaatia vastaan.
3. helmikuuta JR 27:n joukot etenivät Lososta itään kohti Löytövaaraa ja saivat kosketuksen neuvostojoukkojen alueen koillispäässä olleeseen varustettuun taisteluasemaan noin viisi kilometriä Loson puolustuskeskuksesta itään. Kahdelta puolelta suoritetun kierron seurauksena yhteys alueelle edenneisiin muihin suomalaisjoukkoihin saavutettiin. Lännempänä II/JR 27 otti rintamavastuun koko Saunajärven ja Alasjärven välisellä kannaksella I/JR 27:n siirtyessä jatkamaan hyökkäystä kohti Löytövaaraa. Lännempänä II/JR 25 yritti ilman merkittävää tulosta hyökätä Klemetissä puolustautuvaa neuvostodivisioonan 14. pioneeripataljoonaa vastaan. Itäisimmällä taistelualueella, Löytövaaran itäpuolella, suomalaisjoukot saivat viimein pysäytettyä puna-armeijan 3. erillisen hiihtopataljoonan hyökkäykset omaa huoltoväyläänsä vastaa. Puna-armeijan hiihtopataljoona oli kolmipäivissä taisteluissa menettänyt pelkästään kaatuneina lähes 400 miestä.
4. helmikuuta JR 27 yritti edetä Löytövaarassa itään ja toisaalta Losossa olleen motin alueelle idästä. Hyökkäykset eivät kuitenkaan tuottaneet tulosta. JR 27 luopui toistaiseksi tielinjan varrella olevien mottien tuhoamisyrityksistä mm. Losossa ja Reuhkavaarassa. Löytövaarasta kohti rajaa johtavan tien suunnalla suomalaiset onnistuivat torjumaan neuvostojoukkojen hyökkäykset, joiden tavoitteena oli tielinjan aukaiseminen ja huoltoyhteyden saaminen motitettuihin neuvostoyksiköihin. 3./ErP 12 sai lännempänä tehtävän edetä Luelahdesta länteen. Komppania joutui kuitenkin puna-armeijan joukkojen onnistuneeseen tuliylläkköön menettäen kaatuneina 19 ja haavoittuneina 17 miestä hyvin lyhyessä ajassa. Eteneminen keskeytettiin ja komppania jäi varmistamaan ErP 14:n läntistä sivustaa. Luelahden alueella tilanne säilyi seuraavat päivät lähes muuttumattomana. II/JR 25 yritti jälleen hyökkäystä Klemetissä, mutta hyökkäys torjuttiin.
5. helmikuuta II/JR 25 onnistui Klemetin oikealta kiertäen saada tielinja Luelahteen tulensa alle. Löytövaarasta kohti rajaa johtavalla tielinjalla suomalaisjoukot saivat päivän aikana torjuttua neuvostojoukkojen avustushyökkäykset.
6. helmikuuta Löytövaaran alueelle siirtynyt II/JR 65:n onnistui aamupäivällä kiertää neuvostojoukkojen sivustaan pohjoisen kautta Löytövaaran ja Kuusijoen puolivälissä. Iltapäivään jatkuneessa taistelussa pataljoonan onnistui saavuttaa tie ja katkaista se. Samalla pataljoona aiheutti alueelle idästä saapuneelle puna-armeijan 17. erilliselle hiihtopataljoonalle merkittäviä tappioita. Taistelussa saatiin muun muassa 18 vankia, punapataljoonan kuormasto tuhottiin ja kaatuneita neuvostosotilaita jäi alueelle toista sataa. Alueelle kaksi päivää aiemmin saapunut I/JR 65 pääsi tykistön tukemana etenemään Luelahdesta nelisen kilometriä itää kohti johtavalle tielle ilman varsinaista taistelua. Ns. Kannaksen ja Luelahden alueella taistelleet neuvostojoukot menettivät yhteyden toisiinsa. Motteja syntyi päivän aikana siis kaksi lisää. Lisäksi II/JR 27 pääsi etenemään kohti itää Luelahden ja Kannaksen välisellä alueella. Hyökänneiden suomalaisjoukkojen tehtävää helpotti divisioonan esikunnan antama käsky suorittaa pieniä hyökkäyksiä kaikilla taistelualueilla, joten puna-armeijan divisioonan johdolle syntyi todennäköisesti kuva laajemmastakin yleishyökkäyksestä divisioonaansa vastaan, joka taas vaikeutti huomattavasti vastatoimiin ryhtymistä.
7. helmikuuta suomalaiset yrittivät laajentaa tien katkaisukohtaa Luelahden ja Kannaksen välissä saavuttamatta kuitenkaan merkittävää menestystä neuvostojoukkojen vastarinnan vuoksi. Klemetin suunnassa neuvostojoukkojen käyttämä tieyhteys saatiin lopullisesti katkaistua.
Soutu kesäolympialaisissa 2020 – naisten pariairokaksikko
Naisten soudun pariairokaksikko Tokion kesäolympialaisissa 2020 kilpaillaan 23.–28. heinäkuuta Sea Forest Waterwaylla. Kilpailuun osallistuu 13 venettä.
Karsinnat
Olympialaisiin pääsee 13 venettä. MM-kilpailuissa 2019 jaettiin 11 maapaikkaa. Kaksi paikkaa jaetaan erillisessä karsintaregatassa.
Kuhmon taistelut
Taistelut helmikuussa
Helmikuun puoltaväliä lähestyttäessä 9. divisioona oli lähes kaksi viikkoa kestäneiden taisteluiden aikana saanut puna-armeijan 54. divisioonan jaettua noin 45 kilometrin mittaisella alueella useaan mottiin. Suomalaisjoukot sitoutuivat nyt neuvostojoukkojen 54. divisioonan avustamiseen pyrkivien puna-armeijan yksiköiden hyökkäysten torjuntaan. Merkittävimmät taistelut käytiin suoraan idästä (Löytövaaran alueella) hyökkääviä neuvostojoukkoja vastaan ja erityisesti suoraan pohjoisesta, erämaan halki, etenevää Dolinin hiihtoprikaatia vastaan.
Dolinin hiihtoprikaati
Puna-armeijan hiihtoprikaatin kärkijoukot onnistuivat 10.–11. helmikuuta karkottamaan suomalaiskomppanian varsinaisen taistelualueen pohjoispuolella, noin 20 kilometrin päässä, Hukkajoen alueella päästen etenemään Hamaravaaraan (yli 10 kilometrin päähän valtakunnan rajasta Suomen puolelle). 9. divisioonan esikunta joutui nyt kiinnittämään erityistä huomiota pohjoiseen suuntaan ja hyökkäykset divisioonan alueelle motitettuina olevia neuvostojoukkoja vastaan oli välttämätöntä keskeyttää sekä keskittää suomalaisjoukkoja pohjoisesta eteneviä puna-armeijan joukkoja vastaan.
12. helmikuuta puna-armeijan hiihtoprikaati jatkoi etenemistään kohti lounasta, ensimmäisenä tavoitteenaan Ahvenvaaran alue, lähes 10 kilometriä puolustusalueen pohjoisosassa olevien suomalaisjoukkojen takana. Etenemisensä neuvostojoukot suorittivat useampaan, erilliseen osastoon jakautuneena kiertäen molemmilta puolilta suomalaisjoukot, jotka olivat ryhmittyneet koilliseen johtavan tielinjan tuntumaan. Hiihtoprikaatin etenemisreitillä olleet, vähäiset suomalaisjoukot joutuivat vetäytymään (osin hiihtojoukkojen yllättävän ilmestymisen aiheuttaman hämmennyksen johdosta) etenemässä olevien neuvostojoukkojen edestä. Suomalaisilla ei tässä vaiheessa ollut vielä juurikaan tietoa hiihtoprikaatin vahvuudesta, suunnitelmista tai etenemisreiteistä.
13. helmikuuta Dolinin hiihtoprikaatin joukot saivat Kesselissä haltuunsa JR 27:n huoltotien Rajavaaran ja Nuottiniemen välissä ja rykmentin huolto ei enää toiminut. Kyseinen tielinja oli pituudeltaan noin kuusi kilometriä. Suomalaiset aloittivat nopeasti omat vastatoimensa sekä Nuottiniemessä olleen JR 27:n esikunnan että Rajavaarassa sijainneen JR 65:n esikunnan suunnista. Päivän aikana Rajavaaraan saapui Suomussalmelta myös Sissipataljoona 5, jonka kalustosta osa oli kuitenkin jäänyt jälkeen. Mainittu pataljoona oli ilman sotakokemusta, mutta siitä huolimatta se sai merkittäviä taistelutehtäviä.
14. helmikuuta sääolot olivat erittäin ankarat pakkasen laskiessa jopa 40 asteeseen, mikä johti neuvostojoukkojen vahvasti rasvattujen aseiden toimintahäiriöihin ja edisti näin suomalaisten onnistumisia päivän aikana. Suomalaiset hyökkäsivät Vetkoon edennyttä Dolinin hiihtoprikaatin kärkipataljoonaa vastaan kahdelta suunnalta ja sitkeän taistelun jälkeen hiihtoprikaatin puolustus romahti. Vetkon alueelle jäi lähes 400 kaatunutta neuvostosotilasta ja loput joukoista alkoivat hajota lähialueen metsiin ilman yhtenäistä johtoa. Sissipataljoona 5 onnistui puhdistamaan JR 27:n huoltotien aina Kesseliin saakka, mutta palasi takaisin saatuaan tilanteesta vääriä tietoja. Suomalaiset keskittivät lisäjoukkoja huoltotien pohjoispäähän uutta vastahyökkäystä varten. Päivän aikana neuvostojoukot yrittivät neljästi rynnäkköä JR 27:n huoltojoukkoja vastaan, mutta tulivat joka kerran torjutuiksi. Kiekinkosken suunnalla suomalaiset saivat haltuunsa osan edellisinä päivinä menettämistään asemista.
15. helmikuuta suomalaisjoukkojen kaksi päivää kestäneet taistelut Dolinin hiihtoprikaatia vastaan olivat johtaneet jälkimmäisen merkittäviin tappioihin ja suomalaiset olivat käytännössä estäneet hiihtoprikaatin etenemisen tavoitteeseensa. Tämän lisäksi hiihtoprikaatin joukot olivat osin hajallaan pitkin laajaa taistelualuetta ja osin myös saarrettuna. Hiihtoprikaatin vielä toimintakykyisinä olevat joukot olivat hiljalleen vetäytymässä kohti Kesseliä. Suomalaisten JR 27 oli kuitenkin merkittävissä vaikeuksissa neuvostojoukkojen katkaistua rykmentin huoltotien mainitulla alueella. Päivän taisteluiden aikana suomalaisten onnistui kuitenkin motittaa lähes kaikki hiihtoprikaatin jäljellä olleet noin 700–800 sotilasta ja samalla avata JR 27:n huoltotie.
16. helmikuuta kello 3 suomalaiset aloittivat ratkaisevan hyökkäyksensä hiihtoprikaatin joukkoja vastaan. Pimeän turvin suomalaiset pääsivät soluttautumaan neuvostojoukkojen pikalinnoittamiin asemiin. Suomalaiset heittivät neljä tuntia kestäneeseen taisteluun eri suunnilta lisää joukkoja ja puna-armeijan joukkojen puolustus murtui lopullisesti. Pakoon yrittäneet neuvostojoukot törmäsivät suomalaisten luomaan saartorenkaaseen ja taistelun lopputuloksena koko Dolinin hiihtoprikaati oli käytännössä lyöty.
Neuvostoliiton 9. Armeijan taistelukertomuksen mukaan Dolinin hiihtoprikaati tuhoutui saamatta kunniaa. Neuvostojoukkojen liikkumista taistelualueella oli haitannut merkittävästi heidän käytössään olleet huonot kartat, jotka johtivat toistuviin harhautumisiin. Kartat olivat sodan alussa jopa mittakaavaa 1:420 000, jossa siis yksi sentti vastasi 4,2:ta kilometriä. Suomalaiset arvioivat lähes 1800-miehisen hiihtoprikaatin kärsineen noin 1 700 miehen tappiot useasta eri syystä. Suomalaisjoukkojen paremman maastonkäyttötaidon ohella hiihtoprikaatin tuhoutumiseen johti muun miassa sen ylimmän johdon kaatuminen jo 12. helmikuuta ja joukkojen oleminen sen jälkeen ilman yhtenäistä johtoa. Suomalaiset arvioivat myös jopa 40 asteeseen laskeneen pakkasen yhdistettynä neuvostojoukkojen huonoon aseiden huoltamiseen (rasvan poistamisen laiminlyöminen) johtaneen aseiden toimimattomuuteen. Tämän lisäksi jopa neuvostojoukkojen käyttämän, kylmiin olosuhteisiin suunnitellun, asun arvioitiin johtaneen osaltaan joukkojen tuhoutumiseen (asun pään suojaksi tarkoitettu huppu esti vartiossa olevia sotilaita kuulemasta suomalaisjoukkojen lähestymistä). Sotasaaliina 9. divisioonan varastoihin saatiin noin 400 automaattikivääriä, 30 pikakivääriä ja neljä konekivääriä. Arvion mukaan suuri osa saadusta sotasaaliista jäi kuitenkin suoraan suomalaisjoukkojen käyttöön.
Dolinin hiihtoprikaatia vastaan käytyjen taisteluiden jälkeen suomalaiset ryhmittelivät joukkojaan osin uudelleen. 9. divisioonan joukkojen ryhmitys ja tehtävät olivat pääpiirteissään helmikuun puolivälissä seuraava:
Kuusijoki-linjan taistelut
thumb|left|250px|Kuusijoen asemat olivat osittain kenttälinnoitettuja, mutta osin vain lumeen kaivettuja ojia. Kuvassa pikakivääri asemassa. 18. helmikuuta Neuvostoliiton joukot aloittivat hyökkäyksensä Kuusijoen asemissa olleen III/JR 65:n joukkoja vastaan. Hyökkäykseen osallistuivat alueelle vast'ikään saapuneet (noin 1 000 miehen vahvuiset) puna-armeijan ratsuväkirykmentit 45 ja 117. Neuvostojoukkojen tavoitteena oli edetä saarrettujen maanmiestensä avuksi. Lähimpänä tavoitteena oli ns. Loson motti noin kymmenen kilometriä suomalaisjoukkojen selustassa. Hyökkäysvaunujen ja tykistön tukema hyökkäys toistettiin päivän aikana kolmasti, mutta neuvostojoukot saivat vallattua vain muutaman suomalaisten etummaisista tukikohdista. Tilanne pääsi iltapäivällä kehittymään suomalaisille jo hyvinkin uhkaavaksi neuvostojoukkojen päästyä kiertämään suomalaisasemat Kuusijärven eteläpuolitse noin 200 hengen vahvuisin joukoin. Kuusijoki-linjalla puolustautuvien suomalaisjoukkojen selustayhteydet pääsivät jo katkeamaan, mutta alueelle haalittujen suomalaisreservien onnistui illan ja yön aikana saartaa koukannut puna-armeijan osasto, joka tuhottiin yön aikana.
19. helmikuuta taistelut Kuusijoki-linjalla alkoivat heti aamusta uudelleen. Puna-armeijan joukot hyökkäsivät päivän aikana sitkeästi suomalaisasemia vastaan ja saivatkin jälleen muutamia tukikohtia haltuunsa. Neuvostojoukkojen saarrostushyökkäys saatiin myös päivän aikana torjuttua vastahyökkäyksellä, tällä kertaa linjan pohjoisella sivustalla. Suomalaisten JR 27:n esikunta vaihtoi sille alistetuista pataljoonista II/JR 65:n etulinjassa taistelleen III/JR 65:n sijaan. Jälkimmäinen pataljoona oli menettänyt muutamassa vuorokaudessa noin 160 miestään kaatuneina ja haavoittuneina. Suomalaisjoukkojen suuresta mieshukasta jälkimmäinen pataljoona käy hyvin esimerkiksi. Määrävahvuisessa jalkaväkipataljoonassa olisi pitänyt olla yhteensä 845 miestä, mutta aiemmin mainittujen (160 miestä) tappioiden jälkeen III/JR 65:n vahvuus oli enää 109 miestä sen siirtyessä muutaman kilometrin taemmaksi Löytövaaraan rykmentin reserviksi.
20. helmikuuta kello 6 aamulla neuvostojoukot aloittivat jälleen hyökkäyksensä Kuusijoki-linjaa vastaan tykistönsä ja viiden hyökkäysvaunun tukemana. Puna-armeijan joukot olivat kuitenkin menettäneet jo siinä määrin hyökkäysvoimaansa, että 180 miehiseksi supistunut II/JR 65 onnistui hyökkäykset torjumaan. Kärsittyään merkittävät tappiot lopettivat neuvostojoukot hyökkäyksensä Kuusijoki-linjaa vastaan muutamaksi seuraavaksi päiväksi. II/JR 65 vaihdettiin seuraavana päivänä jälleen III/JR 65:ksi etulinjassa. Ensin mainittu pataljoona oli tässä vaiheessa menettänyt miehistöään siten, että sen vahvuus jäi alle sadan miehen. Seuraavina päivinä molemmat pataljoonat saivat täydennyksenä 180-200 miestä.
Kuusijoki-linjan taisteluiden laannuttua suomalaiset pystyivät siirtämään alueelle keskittämänsä lisäjoukot toteuttamaan niille aiemmin annettuja tehtäviä. Muutamia päiviä kestäneiden valmistelujen jälkeen suomalaiset hyökkäsivät 25. helmikuuta motittamiaan neuvostojoukkoja vastaan kahdessakin paikassa. III/JR 27 (ja sille alistetut rykmentin muiden pataljoonien komppaniat) onnistuivat aamuyöstä yllättämään Reuhkavaaran puolustajat ja motti saatiin päivän taisteluissa tuhottua. Päivän aikana suomalaiset yrittivät tykistönsä tuella hyökkäystä myös Luelahden alueen kolmois-motin keskimmäistä, ns. esikuntakukkulaa, vastaan. Neuvostojoukot olivat kuitenkin onnistuneet rakentamaan suomalaisten huomaamatta uusia taisteluasemia myös linjojensa etupuolelle, joten tykistön tulivalmistelu kohdistui osin väärään kohtaan. Suomalaisjoukkojen edettyä kohti neuvostojoukkojen asemia pääsivät nämä yllättämään suomalaiset ja suomalaisten hyökkäys jouduttiin keskeyttämään kasvavien tappioiden vuoksi.
Sārnaten suoasuinpaikka
Sārnaten suoasuinpaikka on arkeologinen kohde Latvian länsiosassa Kuurinmaalla. Se sijaitsee noin 35 kilometriä Ventspilsin kaupungista etelään. Sitä tutkittiin 1930–1950-luvuilla, ja kaivauksien aineisto on valottanut hyvin neoliittisen kivikauden elämää kosteikkojärven elinympäristössä. Aineisto on ajoitettu ajanjaksolle 4 400–2 800 eaa. eli keskiselle neoliittiselle kivikaudelle. Kohde on hyvä esimerkki suoarkeologian mahdollisuuksista elävöittää muinaista elämää.
Tutkimusalue
thumb|Sārnaten suoasuinpaikan löytöaineistoa. Kuvassa piistä työstettyjä nuolenkärkiä. Latvian kansallismuseo (historia). Sārnate on alueen kylän ja lähellä virtaavan joen nimi. Paikka sijaitsee noin kaksi kilometriä Itämeren rannasta. Kaivausalue sijaitsi suon ja pellon reunalaueella, jossa avatut kaivausalueet muodostivat noin kilometrin pituisen ja 50 metriä leveän vyöhykkeen. Tämä on ilmeisesti ollut muinaisen järven ranta-aluetta, sillä joidenkin asumusten alta löytyi maahan iskettyjä pystypaaluja, ja niiden läheltä löydettiin veneiden jäännöksiä. Puu- ja luuesineiden hyvä säilyvyys saattaa johtua niiden joutumisesta rantaveteen ja pohjalietteeseen.
Tutkimushistoria
Sārnaten suoasuinpaikka havaittiin suopellon ojia kaivettaessa, kun esille tuli meripihkaa, keramiikkaa, piisäleitä sekä puu-, sarvi- ja luuesineitä. Arkeologisia kaivauksia alueella ovat tehneet ensin Eduards Šturms (1895–1959) ja sitten Lūcijas Vankina (1908–1989) vuosina 1938–1959.
Koska alue oli lupaava, sen tutkimista jatkettiin Vankinan johdolla vuonna 1949. Sārnate oli useiden vuosien ajan Latvian neuvostotasavallan tärkein arkeologinen kohde, jota kaivettiin vuosina 1949 ja 1953–1959. Työskentelyä haittasivat pätevän henkilökunnan puute, vetisen suoympäristön haitat ja Neuvostoliiton asettamat merenrannikoiden suojavyöhykkeet, joissa sai työskennellä vain rajavartioston luvalla. Vankina tutki 30 kohdetta lisää eli yhteensä 2 876 m². 1950-luvulla löydettiin myös kampakeramiikkaa, mikä laajensi ajoitukset kivikaudelle.
Alueen kaivaustyöt loppuivat vuonna 1959, ja 1960-luvulla tehtiin ensimmäiset radiohiiliajoitukset, joiden perusteella koko aineiston katsottiin olevan kivikautista. Aihetta ovat kirjoituksissaan sivunneet muun muassa Timofejev, Loze, Doluhanov, Zvelebil, Rowley-Conwy, Murniece, Bērziņš ja Baiba Dumpe. 1990-luvulla aineistoa luetteloitiin, tutkittiin ja konservoitiin uudelleen. Löytömateriaalista on tehty uusia radiohiiliajoituksia, joilla se on kytketty kalibroituun aikajanaan. Vuonna 2008 käytiin kaivausaineistoa uudelleen läpi, ja Bērziņš laati asiasta väitöksen.
Laimdota Kalniņa on tehnyt kaivausmateriaalista siitepölyanalyysin, jonka mukaan seudulla aloitettiin viljely noin 3 000 eaa. .
Suurinta osaa Sārnaten löydöistä säilytetään Latvian kansallismuseon arkeologian osastolla. Se käsittää muun muassa 10 042 keramiikanpalasta, 511 piityökalua ja 5 183 pii-iskosta, 387 meripihkaesinettä, 175 palaa työstämätöntä meripihkaa ja 2 799 palaa meripihkan työstöjätettä ja 514 ehjää kiviesinettä tai niiden katkelmia (usein verkonpainoja). Suoturpeessa on säilynyt myös paljon orgaanista materiaalia. Talteenotettujen 168 puuesineen joukossa on muun muassa 36 melaa, 23 pähkinän murskausvasaraa ja 18 puukauhaa. Kaarnasta tehtyjä esineitä on löydetty 152, joista useimmat ovat verkkojen kellukkeita. Myös langan-, narun- ja verkonkatkelmia on säilynyt. Luu-, sarvi- tai hammasesineistä 15 oli kaapimia ja 11 jotain muuta.
Keramiikka
Kivikautisten etnisten ryhmien ryhmittely kulttuurien mukaan perustuu neoliittisen kauden osalta keraamisten astioiden muotoiluun, seosmateriaaliin, maalaamiseen ja koristeluun. Ryhmittelyä täydennetään muiden epäorgaanisten löytöjen avulla. Orgaanista materiaalia on ylipäätään löydetty niin vähän, että sillä voi ainoastaan täydentää muiden esineiden avulla tehtyä määrittelyä. Sārnatessa on keraamista materiaalia runsaasti.
Sārnatesta on löydetty kolmea keramiikan tyyppiä. Ajallisesti vanhinta traditiota edustavat kampakeraamiset astiat. Tätä tyyppiä Vankina ei ajoittanut, sillä hän piti sitä hyvin tutkittuna ja hyväksyi sen ajoitukset. Sārnaten keramiikan ajoittaminen epäonnistui sikäli, että nykyiset ajoitukset siirsivät jatkettiin varhaisen Sārnaten vaiheen keramiikaksi määrittämänsä myöhäiseksi vaiheeksi ja päinvastoin. Uudet tutkimukset on tehty ajoittamalla asuipaikalta nuotiohiiliä ja puuesineitä. Voidaan siis puhua varhaisesta ja myöhäisestä Sārnaten keramiikasta, koska niiden astiat poikkeavat toisistaan selvästi ja niitä käytettiin peräkkäisinä aikakausina.
Kampakeramiikka
Kampakeramiikkaa valmistavan väestö asutti tutkitut asuinpaikat noin 4 400 eaa. Koska kampakeramiikka oli huonosti poltettua, sen pintakuviot ovat säilyneet heikosti. Tästä syystä se luokittuu helpommin myöhäiskampakeramiikaksi kuin tyypilliseksi kampakeramiikaksi. Keramiikka on koristelultaan, seosaineiltaan ja muotoilultaan heterogeenista, mikä saattaa viitata sekaväestöön. Keramiikan raaka-aine valmistettiin sekoittamalla saveen pääasiassa kivimurskaa ja joskus simpukan rouheen ja kasviskuidun seosta. Kaikkia astioita ei käytetty keittämiseen, vaan niiden arvellaan olleen myös säilytysastioita.
Varhainen Sārnaten keramiikka
Varhaisen Sārnaten keramiikan ajoitukset mahtuvat kaikki välille 4 365–3 780 (kalibroituna) eaa. Keramiikka muistuttaa kampakeramiikkaa, mutta se eroaa siitä koristelun ja astian reunan muotoilun osalta. Myös raaka-aineen seosmateriaalit poikkeavat toisistaan. Varhaisen tyylin astioissa seosaineena käytettiin pääasiassa simpukankuorirouhetta, mutta välillä myös kasvinkuituja ja harvoin kivimurskaa. Näitä astioita on tutkimuksen mukaan korjattu poraamalla ja liimaamalla, mitä ei havaittu kampakeramiikassa. Suurinta osaa astioista käytettiin nuotiolla keittämiseen. Astioiden tilavuuksien arvioidaan olevan noin 10–30 litraa, joskin suurimmat saattoivat olla kaksi kertaa suurempia.
Myöhäinen Sārnaten keramiikka
Myöhäisen Sārnaten keramiikan ajoitukset mahtuvat välille 3 630–2 850 eaa. Tämä myöhäinen valmistustraditio sekoitti saveen pääasiassa simpukankuorien rouhetta, mutta kasvikuituja käytettiin harvoin. Siitä valmistettiin sekä perinteisiä pyöreitä astioita että soikeita matalia maljoja. Pyöreiden astioiden halkaisijat olivat keskimäärin 30 cm, kun pienin oli 10 cm ja suurin noin 55 cm.
Astioiden muotoilu muuttui siten, että astian kyljet pullistuivat ulospäin ja suuaukko kutistui pienemmäksi. Aiempi kartiomainen olemus muuttui pyöreämmäksi, mikä helpotti astian kantamista yhdellä kädellä. Astian pohjassa sen kärjessä saattoi olla ulkoneva nuppi, ja astian kylkiä kiersi vain muutama koristenauha, jossa esiintyi solmusyheröitä tai muita kuvioita. Suurinta osaa astioista käytettiin keittämiseen nuotiolla. Lukuisia astioita oli korjattu poraamalla ja liimaamalla. Astioiden tilavuudet vastaavat varhaista traditiota.
Soikeat maljat ovat myöhäisen Sārnaten tradition uusi astiatyyppi. Maljat ovat noin 6–14 cm leveitä, 14–22 cm pitkiä ja 3–7 cm syviä. Muotoilu on pyöreätä ja kuppimaista, seinämät ovat alle senttimetrin paksuisia. Astioiden sisäosat ovat vaaleita, mutta reunat tummia. Maljojen käytöstä on esitetty erilaisia arvioita, joista öljylamppu on idealtaan suosituin. Maljaan mahtuva, tilavuudeltaan noin 140 cm³ oleva hylkeenrasva palaa noin 5 tuntia. Samanlaisia lamppuja käytettiin myös Tanskassa Erteböllen kulttuurissa. Valoa on ehkä käytetty sisällä askarrellessa ja ulkona yökalastuksessa.
Verkonkohoja
Lukuisie männystä valmistettujen kaarnaesineiden, joissa on reikä reunassa tai keskellä, arvellaan olevan verkon kellukkeita tai katiskan merkkejä. Reiän paikka on selvästi harkittu, mikä viittaa erityiseen käyttöön. Samanlaisia kaarnaesineitä on tavattu myös mesoliittisilla kohteilla Venäjällä (Antrean verkko, Vis I ja Veretje I). Kampakeraamisella asuinpaikoilla ei orgaanisia kellukkeita ole säilynyt, mutta painojen lukumäärästä on päätelty, että verkkokalastus ei ollut vielä niin yleistä kuin varhaisen ja myöhäisen Sārnaten tradition asuinpaikoilla. Varhaisilla asuinpaikoilla kaarnakellukkeet olivat pieniä, mutta myöhäisillä asuinpaikoilla niiden kokoon tuli vaihtelua.
Useimmat kaarnakellukkeet olivat reiättömiä. Narukiinnitykset varmistettiin uurtamalla kellukkeen päihin kolot tai veistämällä kaarnan pituussuuntaan molemmille puolille urat. Näihin kiedottiin niintä tai tuohinauhaa, jolla kelluke kiinnitettiin verkkoon tai muuhun pyydykseen. Varhaisella Sārnaten kaudella kellukkeet olivat noin 5,9−10,5 cm pitkät ja 2,4−3,4 cm leveät. Ne valmistettiin huolellisesti suorakulmaisen muotoisiksi, mutta niiden kulmat pyöristettiin ja päihin veistettiin kolot. Traditio muuttui hieman myöhemmin, kun kellukkeisiin alettiin veistää myös pitkittäin urat ja osa kellukkeista valmistettiin soikeiksi. Reikien poraaminen kellukkeisiin on mesoliittinen traditio, ja uurtaminen tuli käyttöön neoliittisella kaudella. Osassa oli pitkittäinen tai jopa neliön muotoinen reikä. Vaikka samaa esiintyy muillakin asuipaikoilla, niiden merkitystä ei tarkalleen tiedetä.
Kivipainoja
Löydetyt kivipainot painoivat yleensä 20−40 grammaa, mutta myöhemmässä Sārnaten keramiikan traditiossa niiden koko kasvoi hieman. Näin kevyt paino liittyi ilmeisesti verkkokalastukseen. Alapaulan kiinnitystä varten kiven päihin uurrettiin joskus kolot sitomisen helpottamiseksi. Toinen todettu tapa oli kääriä kivi tuoheen, jonka päät sidottiin yhteen. Isommat kivet tyydyttiin pelkästään kietomaan narulla tai tuohinauhoilla. Isoihin kiviin tehtiin myös kolot päihin tai suurimpiin kiviin sivuille. Isommat kivet olivat ilmeisesti verkkojen tai katiskojen ankkureita. Painojen valmistus esimerkiksi Šventojin asuinpaikalla oli samantapaista.
Kalastusverkot
Erään asuinpaikan lieden läheltä löytyi verkon jäänteet. Verkko oli osittain maatunut, mutta jäljellä oli vielä narua, siimaa, painoja ja kellukkeita. Painoina oli kuusi kappaletta pieniä pyöreitä kiviä, joista kahdella oli vielä jäljellä tuohikääreet. Verkon yläpaulan kellukkeina oli kymmenen kappaletta pieniä reiättömiä kaarnanpalasia. Kolmessa niistä oli jäänteitä sidoksista, jolla ne kiinnitettiin yläpaulaan. Sitomisen helpottamiseksi kahdeksaan palaseen oli veistetty pitkittäiset urat ja kolmelle päihin kolot. Erikoisin kelluke oli pieni soikea kaarnanpala, jossa oli keskellä soikea aukko, pitkittäiset urat ja päissä vielä kolot. Tämän kellukkeen erikoistehtävää ei tiedetä, vaikka reikään voisi pujottaa tikun.
Verkko oli maatunut, eikä ja verkon kokoa pystytty enää päättelemään. Myös käytetyt solmut jäivät tunnistamatta, mutta vaikutti siltä, että verkon lankoja oli solmittu edestakaisin solmusta solmuun. Siima oli 1−1,5 millimetriä paksua, ja materiaalina oli jotakin niintä eli lehmuksen kuoresta valmistettua kuitua, mutta niinen lajia ei pystytty määrittämään. Ylä- ja alapaulasta oli säilynyt muutama katkelma.
Sārnatesta löytyi kuusi muuta kellukkeiden ja painojen kasaa, joista voitiin päätellä verkon rakenteista jotakin. Naruista löytyi katkenneita pätkiä, samoin löytyi lankoja ja verkon osia. Narut ovat niintä. Verkon silmät solmittiin todennäköisesti jalussolmuilla. Verkkoihin liittynevät myös kaksi puutikkua, jotka ovat 52 ja 66 senttimetriä pitkät. Niiden päihin on työstetty nupit narun kiinnittämistä varten. Tikut ovat ilmeisesti nuotan sivukeppejä. Latviassa on löytynyt verkon jäänteitä myös asuinpaikalta Abora I. Myös Liettuan Šventojista tunnetaan useita verkon jäänteitä.
Liistekatiskat ja keihästys
Kaivauksilta löydetyt liisteaitarullat liittynevät kalastukseen. Puusta repimällä vedetyt liisteet ja ohuiden vesojen halkaistut puuvarret olivat nopeita valmistaa. Ne sidottiin yhteen naruilla tai tuohilla liisteiden keskeltä, jolloin syntyi aita, jonka alaosa työnnettiin pohjamutaan. Aidalla ohjattiin kalat rysään. Liisteet olivat tavallisesti 1–3 cm leveitä ja alle sentin paksuja. Aitojen pituudet olivat 1,6–2,5 metriä. Niitä saatettiin käyttää myös katiskan rakentamiseen. Katiskassa aidat työnnettiin pohjamutaan kaareviin muotoihin ohjaamaan kaloja sumppuun. Yhtään esimerkkiä katiskasta ei Sārnatesta ole kuitenkaan löydetty. Löydetyt liisteaidat olivat joko rullalle sidottuja tai kasaksi vajonneina.
Kaivauksilta löydettiin myös ankeriaiden pyydystämiseen kehitetyn keihäsmäisen atraimen sivuleuka. Yhtään ehjää atrainta ei tavattu, mutta malli tunnetaan joiltakin mesoliittisilta asuinpaikoilta. Tunkioista tavattuja kalanluita ja -ruotoja voitiin tunnistaa lajilleen. Näitä olivat muun muassa kuha, hauki ja monni. Kalan ruodot säilyvät yleensä huonosti.
Verrattaessa kampakeramiikan sekä varhaista- ja myöhempää Sārnaten traditiota, huomattiin kalastusvälineiden ominaisuuksissa lisääntyvää erilaistumista siten, että myöhäinen traditio hankki elantoaan kalastamalla monipuolisemmilla välineillä.
Meripihkaesineet
Meripihkaa on ollut runsaasti saatavilla läheiseltä merenrannikolta, ja sen työstämisessä oltiin taitavia. Raaka-aineesta on työstetty muun muassa kaulariipuksia, nappeja, korujen osia ja renkaita. Kiinnityksiä varten pihkaan porattiin pieniä reikiä, joihin voitiin pujottaa ripustusnauha. Reiät saattoivat olla halkaisijaltaan muutaman millin. Kaulanauhan pitkissä lieriömäisissä helmissä reikä läpäisi pari senttiä pitkän helmen pituussuuntaan mutta oli kuitenkin vain muutaman millin leveä. Pyöreitä nappeja kiinnitettiin poraamalla napin taakse kaareva reikä, jonka läpi pujotettua nauhaa ei näkynyt etupuolelta. Eräs meripihkakoru muistutti eläintä.
Sārnaten kaivauksilta löydettyjä meripihkan työstämisestä yli jääneitä murusia on hyvin runsaasti verrattuna esimerkiksi Viron kaivauksiin. Koska monet Baltiasta löydetyt korut ovat melko samalla tavalla tehtyjä, on epäilty koruvalmistuksen olleen paikallista ja kaupan laajamittaista. Sārnate on hyvä ehdokas tällaisen tuotannon yhdeksi keskukseksi.
Muita esineitä
Majanpohjasta tai muusta maahan hautautuneesta kasasta löytyi puinen seita, jonka pituus on 167 cm. Vankina on sijoittanut sen keskiseen neoliittiseen kauteen Narvan keramiikan aikaan. Pyöreään seipääseen on veistetty kaksi kavennusta, jossa ylemmän kavennuksen yläpuolella näkyy kaksi silmäkulmien syvennystä (lähteessä on kuva ). Läheiseltä liettualaiselta Šventojin asuinpaikalta on löydetty samantapainen seita.
Asuinpaikoilta on löytynyt myös kaksi lusikkaa, joista toisen lusikan varren päähän on muotoiltu vesilinnun pää ja toiseen tunnistamattoman eläimen pää. Lusikkakupin pituudet ovat 12 cm ja 18 cm, ja varret ovat vähän kuppia lyhyempiä (lähteessä on kuva ).
Paikalta löytyi paljon työstettyä piikiveä ja pii-iskoksia. Joukossa oli muun muassa nuolenkärkiä ja tikareita.
Melat ja veneet
Veneen osia löydettiin vain kaksi. Toinen oli haavasta koverretun ja pitkittäisesti haljenneen ruuhen (haapio) puolikas, jonka pituus oli 2,3 metriä. Sen ajoitus on Itä-Euroopan vanhin ja sijoittuu 3.–4. vuosituhannelle eaa. Koska löytöaineistossa on myös hylkeiden luita, on nahkaveneiden käyttö myös mahdollista. Mitään nahkaveneisiin liittyvää löytöä ei kuitenkaan ole.
Liedet
Liesiä on löydetty 46, joista 30:llä on jäänteitä orgaanisesta rakenteista. Kampakeraamisissa asumuksissa lieden reunoissa ja alla käytettiin kiviä, mutta muissa kohteissa riukuja, joiden päällä oli tuohieriste ja hiekkakerros. Liesien koko on ollut 1×1,2 metriä tai 2×2,4 metriä tai jopa 2×6 metriä.
Varhaisemman Sārnaten keramiikan asuinpaikoilla liesi rakennettiin märkään suomaastoon eristämällä ja tukemalla nuotion pohja. Pohjarakenne sijaitsi tavallisesti 40–60 cm pinnan alapuolella. Kuoppaan ladottiin tukipuita tai liisteitä tiiviisti rinnakkain ja joskus ristikkäin. Puiden päälle levitettiin puunkuoresta kerros, joka peitettiin muualta tuodulla hiekalla 4–20 cm paksuudelta. Hiekkakerros toimi paloeristeenä ja ohjasi kosteuden alempiin kerroksiin sekä varasi lämpöä itseensä. Ei tiedetä, muodostiko rakenne kuopan vai oliko liesi maan tasalla. Lieden koko oli 0,8×1,8 metriä tai jopa 1,4×2,4 metriä.
Myöhäisemmän Sārnaten keramiikan asuinpaikoilla liedet rakennettiin samalla tavalla. Joitakin liesiä oli uudistettu, kun vanha paloi huonoksi, latomalla vanhan päälle samanlainen rakenne. Eräässä nuotiossa tavattiin neljä päällekkäistä uudisrakennetta. Asuinpaikalta tavattiin useita nuotionpohjia muutaman metrin sisällä, mikä viittaa siihen, että uusi nuotio rakennettiin edellisen lähelle. Nuorimmat nuotiot arvellaan olleen asumuksien sisällä. Vaikka asumuksen jäänteitä ei tavattu, viittaa liesien sama asento rannansuuntaisiin asumuksiin ja niiden lämmittämiseen sisäoleskelua varten. Tämä viittaa vuodenajoista riippumattomaan pysyvään tai lähes pysyvään asumiseen.
Nuotioissa poltettiin ympäristössä kasvavia puita, jotka selvitettiin nuotion hiilloksista. Jäänteitä löytyi polttopuista, jotka olivat leppää, koivua, saarnea, mäntyä, kotipihlajaa, ruotsinpihlajaa, haapaa, pajua ja metsälehmusta. Leppää poltettiin ylivoimaisesti eniten.
Asumusten pohjia
Kampakeraamisella asuinpaikalla ei löytynyt jäänteitä asumuksista. Liesien ympärillä olevat soikeat hiekkaiset alueet saattavat olla asumusten pohjia, joita tehtiin kuiviksi liesien tapaan tuomalla paikalle lisää hiekkaa. Myös varhaisilla Sārnaten kauden asumuksilla kulttuurikerros on alle puoli metriä paksu, mutta maasta löytyi toisinaan paalun kärkiä jäänteenä kattoa tukevista pylväistä. Pylväät olivat koivua ja niiden halkaisija oli 7–12 cm. Maahan oli ladottu vaakatasoon mahdollisia lattiarakenteita, joiden avulla lattian mittoja pystyi summittaisesti määrittämään. Eräs asumus oli tämän perusteella kooltaan 4×8 metriä ja toinen arveltiin olevan 4×7 metriä. Asumumukset oli sijoitettu päädyt vastakkain ja pisimmät sivut rannan suuntaisesti.
Myöhäisellä Sārnaten kaudella asumuksien pohjalla oli enemmän pylväitä, mikä saattaa johtua kosteammasta maaperästä, joka säilyttää puuta paremmin. Asumukset sijaitsivat edellisten tapaan rannan tuntumassa, mutta asumusten asennot olivat rantaviivaan nähden lähes poikittain. Lattialle ladottuja puunrunkoja ei löytynyt näiltä asuinpaikoilta. Asumukset olivat noin 4 metriä leveitä ja yli 8 metriä pitkiä.
Vaikka asumusten mittoja ilmoitettiin kaivauskertomuksissa, ei asumusten rakenteista tai muodosta tiedetä mitään varmaa. Voi vain olettaa, että rungon päälle olisi sidottu ruoteita, jotka muodostivat harjakaton asukkaiden suojaksi.
Elämästä Sārnaten ympäristössä
Sārnaten asuinpaikka oli osaltaan merellinen, koska rannalle on vain muutama kilometri, mutta samalla sen väki hyödynsi sisämaan järvien ja jokien, kuten läheisten Užava- ja Ventajoen, antimia. Meren pinta oli tuolloin 5–6 metriä nykyistä tasoa ylempänä ja asuinpaikka on noin 8–9 metriä ylempänä. Merenpinnan tasossa tapahtuneet muutokset saattoivat vaikuttaa asuinjärven tilaan suoraankin, mutta näkyivät ainakin sen vedenpinnan korkeusvaihteluina. Asuinpaikalta löydetyt kalastukseen liittyvät esineet ja runsaat vesipähkinän jätekasat viittaavat kiinteään riippuvuussuhteeseen vedelliseen ravintoon. Elinkeinoon kuuluivat passiivinen kalastus rysillä ja katiskoilla sekä aktiivinen kalastus verkoilla ja keihästyksellä. Myös majavia metsästettiin. Mereltä, joka oli tuolloin Itämeri Litorinameri-vaiheessa, haettiin myös hylkeitä. Metsän nisäkkäitä ja vesilintuja metsästettiin yhtä lailla, koska niiden luita tavattiin tunkioista.
Kaivausmateriaalista on tehty siitepölyanalyysi, jonka mukaan on heikkoja viitteitä maanviljelyn alkamisesta noin 3 000 eaa.
Ning
pienoiskuva|Ningin logo. Ning on verkkopalvelu, jonka avulla käyttäjät voivat tehdä omia sosiaalisia verkkosivuja ja yhteisöjä. Ningin on perustanut Mosaic- ja Netscape-selaimista sekä ohjelmistoyritys Opswaresta tunnettu Marc Andreessen sekä Ningin nykyinen toimitusjohtaja Gina Bianchini. Ning julkaistiin elokuussa 2005.
Ning verkkopalvelulla oli elokuussa 2008 puoli miljoonaa eri yhteisöä.
Ningin verkkopalvelut muuttuvat maksullisiksi: Lisenssin pystyi hankkimaan 20. heinäkuuta 2010 – 20. elokuuta 2010 välisenä aikana.
Kultasiipikotingat
Kultasiipikotingat (Tijuca) on kotingojen heimoon kuuluva varpuslintusuku. Kultasiipikotingoihin kuuluu BirdLifen mukaan kaksi lajia.
Konsta Lindqvist
Konstantin (Konsta) Evert Lindqvist (aikaisemmin Kraft) (26. joulukuuta 1877 Kymi – 31. elokuuta 1920 Pietari) oli suomalainen veturinkuljettaja ja sosialidemokraattien kansanedustaja. Suomen kansanvaltuuskunnan liikenneasiain valtuutettuna toiminut Lindqvist pakeni Suomen sisällissodan jälkeen Venäjälle, missä hän kuoli pari vuotta myöhemmin.
Lindqvist työskenteli valtion rautateiden palveluksessa veturimiehenä ja veturinkuljettajana, viimeksi Kajaanissa 1908–1909 ja Kuopiossa 1910–1918. Hän oli SDP:n kansanedustajana 1917 edustaen Kuopion läänin läntistä vaalipiiriä. Lindqvist tuli edustajaksi varasijalta 3. heinäkuuta 1917 edustaja Otto Piisisen tilalle. Lindqvist oli myös Kajaanin sos.dem. piirin piirisihteeri ja toimi Suomen veturimiesten liiton puheenjohtajana 1917–1918.
Suomen sisällissodan aikana Lindqvist oli Suomen kansanvaltuuskunnan liikenneasiain valtuutettuna. Sodan loppuvaiheessa hän pakeni Venäjälle jossa hän toimi Buissa ym. paikoissa vallankumousasioiden järjestelijänä, työskenteli SKP:n teollisuuskomitean palveluksessa ja toimi viimeksi puolueen sotilasjärjestössä. Lindqvist oli yksi Kuusisen klubin murhien uhreista, ja hänet haudattiin Pietarin Mars-kentälle.
Lindqvist oli naimisissa vuodesta 1903 Anna Siviä Backmanin kanssa.
Żubrówka
pienoiskuva|Pullo Żubrówkaa
Żubrówka on rukiista valmistettu, lännenmaarianheinällä (Hierochloe odorata) maustettu kuiva puolalainen votka (40 t-%). Votkaa on valmistettu 1500-luvulta. Sitä valmistaa Polmos Białystok. Usein Żubrówkaa juodaan omenamehuun sekoitettuna. Uusia versioita ovat:
Christina Andersson
Anita Christina Andersson, o.s. Forsten, (s. 29. marraskuuta 1936 Turku) on suomalainen ruotsiksi kirjoittanut kirjailija, kuvittaja ja keramiikkataiteilija.
Henkilöhistoria
Andersson opiskeli Taideteollisessa korkeakoulussa 1956–1959. Hänen puolisonsa oli 1959–1970 lääkäri, runoilija ja poliitikko Claes Andersson.
Kirjallinen tuotanto
Suurin osa Anderssonin kirjallisesta tuotannosta on lastenkirjoja, mutta niiden lisäksi hän kirjoittanut oppikirjoja ja käsikirjoittanut useita kymmeniä animaatioelokuvia ja kuunnelmia. Andersson sai vuonna 1983 Lastenkulttuurin valtionpalkinnon ja oli vuonna 2011 yhtenä Suomen ehdokkaista Astrid Lindgrenin muistopalkinnon saajaksi. Tunnetuimpia Anderssonin luomista kirjallisista hahmoista lienee Jaakko Jyrinäparta eli Jakob Dunderskägg, josta kertovat tarinat on alun perin kirjoitettu kuunnelmiksi, jo ennen Anderssonin itsensä kuvittamien kirjojen ilmestymistä. Hänen kirjojaan on dramatisoitu näytelmiksi, muun muassa Jaakko Jyrinäparta, ja hän on myös itse kirjoittanut näytelmiä.
Guiraut de Bornelh
Guiraut de Bornelh (n. 1140 – n. 1200) oli ranskalainen trubaduuri. Hän oli mahdollisesti kotoisin Limousinin alueelta ja hänen tiedetään toimineen Aragonian Alfonso II:n hovissa.
Guiraut de Bornelhin elämänvaiheista on hyvin vähäisesti tietoa, ja vain muutamat hänen teoksensa ovat säilyneet näihin päiviin asti. Niistä tunnetuin lienee Reis glorios.
Elias Niemelä
Elias Niemelä (14. huhtikuuta 1847 Virolahti – 5. kesäkuuta 1910 Virolahti) oli suomalainen Virolahden Pitkäpaadessa asunut merimies, laivapuuseppä, majakanvartija ja kansanrunoilija.
Niemelä oli naimisissa vuodesta 1872 Juliana Eliaantytär Ollin kanssa.
Pitkäpaasi-Seura pystytti muistokiven Elias Niemelän haudalle vuonna 1960.
José Iván Gutiérrez
José Iván Gutiérrez Palacios (s. 27. marraskuuta 1978 Hinojedo, Kantabria) on espanjalainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena 2000–2014.
Gutiérrez voitti alle 23-vuotiaiden maantieaika-ajon maailmanmestaruuden Veronassa vuonna 1999. Aikuisten sarjassa hän saavutti samassa lajissa MM-hopeaa Madridissa 2005 Michael Rogersin jälkeen.
Gutiérrez on voittanut Espanjan maantieajomestaruuden vuosina 2001 ja 2010 sekä aika-ajomestaruuden kolme kertaa. Hän on voittanut lisäksi Giro dell'Emilian, Eneco Tourin kahdesti ja Välimeren ajon.
Edison Denisov
Edison Vasiljevitš Denisov (, 6. huhtikuuta 1929 Tomsk, Neuvostoliitto – 24. marraskuuta 1996 Pariisi, Ranska) oli neuvostoliittolainen säveltäjä ja pedagogi. Hänet tunnettiin maailmanlaajuisesti avantgardistisista töistään samalla kun hän kohtasi kotimaassaan voimakasta kritiikkiä. Denisov sai Neuvostoliitossa julkista tunnustusta vasta maan kulttuuri-ilmapiirin vapauduttua 1980-luvun jälkipuoliskolla, ja häntä pidetään laajalti eräänä tärkeimmistä Dmitri Šostakovitšin ajan jälkeisen venäläisen säveltäjäsukupolven hahmoista sekä tärkeänä alansa pedagogina.
Elämä ja ura
Edison Denisov opiskeli matematiikkaa ja mekaniikkaa Tomskin yliopistossa 1946–1951. Musiikkiopinnot hän oli aloittanut jo vuonna 1943. Denisov opetteli soittamaan useita kansansoittimia ja opiskeli pianonsoittoa vuosina 1946–50 Tomskissa. Denisov aloitti sävellysopinnot Moskovan konservatoriossa Dmitri Šostakovitšin suosituksen ansiosta ja Vissarion Šebalinin johdolla vuonna 1951. Hän opiskeli myös pianonsoittoa Vladimir Belovin, instrumentaatiota Nikolai Rakovin ja musiikkianalyysiä Viktor Zuckermanin johdolla.
Denisov suoritti loppututkinnon 1956, jäi konservatorioon edelleen jatko-opiskelijaksi (1956–1961) ja toimi opettajana vuodesta 1960 alkaen. Hänet nimitettiin instrumentaation dosentiksi vuonna 1962, lisäksi hän opetti myös musiikin muotoanalyysia. Virallisesti Denisovin ei annettu opettaa säveltämistä lukuisista pyynnöistä huolimatta. Hän kuitenkin keräsi ympärilleen nuorempia opiskelijoita, joille hän esitteli sekä neuvostoliittolaista että ulkomaalaista nykymusiikkia. Hänen yksityisellä sävellysopetustyöllään tuli olemaan suuri merkitys Neuvostoliiton nykymusiikin kehitykselle.
Denisov sai kansainvälistä mainetta modernin musiikin mestarina 1960-luvulla, mutta kotimaassaan häntä ei arvostettu ja hänen töitään pidettiin musiikkipiireissa synkkinä ja kaoottisina. Neuvostoliittolainen lehdistö kuvaili Denisovia ”nousukkaaksi”, ”pseudo-innovaattoriksi” ja piti häntä lahjattomana. Denisovia kiellettiin matkustamasta ulkomaille, eikä hän voinut siten osallistua teostensa kantaesityksiin Euroopassa. Vuonna 1979 Tihon Hrennikovin johtama Neuvostoliiton säveltäjäliitto julisti Edison Denisovin sävellykset pannaan yhdessä Jelena Firsovan, Dmitri Smirnovin, Alexander Knaifelin, Viktor Suslinin, Vjatšeslav Artjomovin ja Sofia Gubaidulinan sävellysten kanssa. Yhtenä syynä pidettiin poliittisesti hyväksytystä linjasta poikenneiden sävellysten liian suurta suosiota ulkomailla.
Konserttimusiikin säveltämisen ja opetustyönsä ohessa Denisov teki yli 30 vuotta yhteistyötä Juri Ljubimovin kanssa ja sävelsi teatteri- ja elokuvamusiikkia Taganka-teatterille sekä muihin Venäjälle ja laajemminkin Eurooppaan suunnattuihin tuotantoihin. Denisov sai julkista tunnustusta kotimaassaan vasta Mihail Gorbatšovin uudistusten myötä 1980-luvun lopulla. Hänelle myönnettiin Neuvostoliiton valtion taidepalkinto 1989. Perestroikan myötä Denisov kykeni luomaan tiiviimpiä suhteita länteen ja tuomaan esiin avantgardistisia tekniikoitaan yhä vapaammin myös kotimaassaan. Hänestä tuli Moskovan nykymusiikkijärjestön johtaja 1990.
Denisov oli viehtynyt ranskalaiseen kulttuuriin, jonka pohjalta hän tutustui Boris Vianin kirjoituksiin. Niitä hän otti myös lauluteostensa ja oopperansa pohjaksi. Ranskalaiset pitivät hänen tuotannostaan, ja hänen teoksiaan esitettiin maassa runsaasti. Muun muassa hänen oopperansa L’Ecume des Jours kantaesitettiin Pariisissa 1986. Vuonna 1991 hän alkoi opettaa nykymusiikkia myös IRCAMissa, Ranskassa Pierre Boulezin kutsumana.
Denisov oli naimisissa kahdesti. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Galina Grigorijeva, jonka kanssa hän sai tyttären. Liitto päättyi eroon. Toisen avioliiton hän solmi 1987 Jekaterina Kubrovskajan kanssa, ja he saivat kaksi tytärtä. Kaksi vuotta ennen kuolemaansa Denisov joutui vakavaan auto-onnettomuuteen Moskovassa, eikä hän sukulaisten mukaan toipunut siitä koskaan täysin. Hänen terveytensä oli varsin huono, ja viimeisiksi vuosikseen hän siirtyi asumaan tuoreen perheensä kanssa Pariisiin, missä ranskalaiset tukivat taloudellisesti hänen kalliita lääketieteellisiä hoitojaan. Hän kuoli pariisilaisessa sairaalassa 24. marraskuuta 1996.
Tuotanto
Kalevi Ahon mukaan Denisovin alkuaikojen tuotannossa 1950-luvulla näkyy varsinkin Dmitri Šostakovitšin, Igor Stravinskyn sekä Béla Bartókin vaikutteita. Jo alkuajoista lähtien Denisovin tuotanto heijastelee myös hänen elinikäistä kiinnostustaan venäläiseen kansanperinteeseen ja -musiikkiin. Yleensä Denisovin tuotantoon sisältyy hienosyistä rytmiikkaa, jonka liikaa selväpiirteisyyttä hän pyrki vieläpä usein hämärtämään polyrytmiikalla, polyproportionaalisuudella tai aleatorisuudella.
1960-luku
Kansainväliseen suosioon Denisov nousi 1960-luvulla. Hän oli kiinnostunut Neuvostoliiton ulkopuolisesta nykymusiikista 1950-luvun lopulla. Hänen pääasialliset innoituksensa lähteet tulivat olemaan ranskalainen nykymusiikki, Toinen Wienin koulukunta sekä Boulezin ja Karlheinz Stockhausenin sodanjälkeinen avantgardismi. Hän perehtyi 1960-luvun alussa perusteellisesti 1900-luvun suuriin moderneihin säveltäjiin kuten Stravinskyyn, Arnold Schönbergiin, Anton Weberniin, Alban Bergiin, Luigi Nonoon, Stockhauseniin, Witold Lutosławskiin ja Bartókiin. Tutkimustyön tuloksena Denisov sai runsaasti vaikutteita omaan tuotantoonsa.
Hän alkoi kokeilla kaksitoistasäveljärjestelmän antamia mahdollisuuksia sekä sarjallisuutta. Hän pyrki saavuttamaan sävellystekniikan, jossa tiukat ja pysyvät rakenteet toimisivat jatkuvasti muuttuvien mobiilien sävelrakenteiden kanssa vuorovaikutuksessa. Ensimmäinen tällainen pysyviä ja muuttuvia rakenteita yhdistelevä teos oli Leningradissa kantaesitetty laulusarja Le Soleil des Incas (Inkojen aurinko, 1964; sopraanolle ja 11 instrumentalistille). Teoksesta tuli Denisovin kansainvälinen läpimurto, jota lännessä jo pian esittivät muun muassa Bruno Maderna sekä Pierre Boulez.
Ahon mukaan Denisovin kansanrunoihin pohjautuva teos Valituslauluja (1966) luo omintakeista synteesiä ”jälkiweberniläisestä melodisesta kielestä ja folkloristisesta rituaalisuudesta”. Samoihin aikoihin Denisov kehitteli myös musiikillisen materiaalin muodonmuutostekniikkaa teoksessa Crescendo e diminuendo (1965) sekä konstruktiivisten ja destruktiivisten musikaalisten elementtien vuorovaikutusta teoksessa Ode (1968; klarinetille, pianolle ja lyömäsoittimille). Monityylisyyttä Denisovin tuotannossa edustaa Bertolt Brechtin teksteihin tuotettu teos Fünf Geschichten fom Herrn Keuner (1966; tenorille ja 7 soittimelle) sekä Silhouèttes (1969; huilu, piano ja lyömäsoittimet).
Denisovin kamarimusiikin huipputeoksia 1960-luvulta ovat Romantische musik (1969) sekä jousitrio (1969), joissa hän käytti satsiteknisiä ja sointivärillisiä kontrasteja musiikillisen dramaturgian pohjalla.