cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aallottaret
Aallottarissa on runsaasti impressionistisia piirteitä, vaikka teos edustaa sointujen yhdistelyn klassisine sääntöineen enemmän myöhäisromantiikkaa. Sibelius käyttää staattisia sointikenttiä ja bassoäänessä usein toonikan sijasta muita säveliä. Teoksessa voidaan erottaa pointillistinen ”Aallotarteema” ja motiiviseen kehittelyyn pohjaava ”Valtameriteema”. Erik Tawaststjernan mukaan ”Sibeliuksen voi ajatella kuvaavan merta aamunkoitosta keskipäivän korkeuteen sarjana episodeja, joissa veden nymfien kepeä leikki vaihtelee raskaamman Okeanos-elementin kanssa”. Sibelius itse mainitsi päiväkirjamerkinnässään teoksen olevan sukua hänen neljännelle sinfonialleen.
Soitinnus
Aallottariin tarvitaan Sibeliuksen muuhun tuotantoon nähden epätavallisen suuri orkesteri:
Arabianpikkutiira
Arabianpikkutiira (Sterna saundersi) on pienikokoinen tiiroihin kuuluva lintu. Lajin nimesi Allan Octavian Hume 1877.
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 20–28 cm, siipien kärkiväli 50–55 cm ja paino 40–45 g. Lintu muistuttaa hyvin paljon pikkutiiraa, jonka alalajiksi se joskus luetaan.
Esiintyminen
Arabianpikkutiira pesii Punaisen meren rannikoilla, etelässä Jemeniin ja Somaliaan, sekä Persianlahden ja Arabianmeren saarilla ja mahdollisesti myös paikoin rannikolla, sekä siitä itään Luoteis-Intiaan, Sri Lankaan, Malediiveille, ja mahdollisesti vielä Seychelleillä ja Amirantes-saarilla. Maailman populaation koko on noin 40 000 yksilöä, ja lajin kanta lienee elinvoimainen.
Laji on muuttolintu osassa elinaluettaan siten, että Koillis-Afrikan linnut muuttavat etelään jopa Tansaniaan saakka ja Punaisen meren linnut muuttavat myös hiukan etelämmäksi. Kaakkois-Somalian, Sudanin ja Sokotran linnut ovat paikkalintuja. Muut populaatiot muuttavat itäisiin suuntiin Intian länsirannikolle, Sri Lankaan, Lakkadiiveille, Malediiveille, Seychelleille ja Malesiaan.
Elinympäristö
Pääasiassa merelliset hiekkarannat, muuttoaikoina monenlaisilla merenrannoilla.
Lisääntyminen
Pesii pienehköinä yhdyskuntina, Intiassa ja Sri Lankassa toukokuussa. Pesä on vaatimaton kuoppa hiekassa nousuvesirajan yläpuolella. Munia on 2.
Christopher Williams
Christopher Williams (s. 15. maaliskuuta 1972) on jamaikalainen pikajuoksija.
Sydneyn olympialaisissa 2000 Williams sijoittui Jamaikan viestijoukkueessa 4×100 metrin viestissä neljänneksi ja 4×400 metrin viestissä alun perin kolmanneksi. Pitkän viestin joukkue nousi myöhemmin toiseksi kun Antonio Pettigrew'n dopingtapauksen vuoksi Yhdysvallat hylättiin. Edmontonin MM-kilpailuissa 2001 hän voitti hopeaa 200 metrin matkalla ja hopeaa 4×400 metrin viestissä, kun viestin alun perin voittanut Yhdysvaltain joukkue hylättiin.
Vuonna 2001 hänet valittiin Jamaikan parhaaksi urheilijaksi. Hän on osallistunut kesäolympialaisiin kolmesti, vuosina 2000, 2004 sekä 2008 ja edennyt 200 m välieriin joka kerta.
Vuonna 2010 Williams sai kahden vuoden kilpailukiellon. Hänen dopingnäytteestään oli löytynyt merkkejä amfetamiinista. Williamsin mukaan hän oli saanut aineen käyttämästään flunssalääkkeestä, jonka käytön hän oli ilmoittanut dopingnäytettä otettaessa.
Al-Mayassa bint Hamad al-Thani
Šeikha Al-Mayassa bint Hamad bin Khalifa al-Thani (s. 1983) on Qatarin emiirin Tamin bin Hamad al-Thanin sisar ja entisen hallitsijaparin Hamad bin Khalifa al-Thani n ja Moza bint Nasserin tytär. Hänet nimitettiin vuonna 2013 taiteen alan vaikutusvaltaisimmaksi henkilöksi ArtReview'n Power100-listalla. Hän on myös ollut Timen sadan vaikutusvaltaisimman henkilön ja Forbesin sadan vaikutusvaltaisimman naisen listalla vuonna 2014. Al-Mayassa on Qatar Museums in johtokunnan puheenjohtaja ja tekee organisaation puolesta taidekauppoja. Bloomberg arvioi vuonna 2013 organisaation vuotuisten määrärahojen olevan miljardi dollaria.
Ura
Al-Mayassa valmistui vuonna 2005 Duken yliopistosta politiikan tutkimuksen kandidaatiksi ja kirjallisuuden kandidaatiksi. Valmistumisensa jälkeen hän perusti joulukuussa 2005 NGO Reach Out To Asia -organisaation, joka pyrkii varmistamaan, että aasialaisilla lapsilla ja nuorilla on kriisitilanteessakin mahdollisuus koulunkäyntiin. Hän aloitti samana vuonna myös julkishallinnon opintonsa New Yorkissa Columbian yliopistossa, mutta palasi vuonna 2006 takaisin Qatariin hänen isänsä nimitettyä hänet Qatar Museumsin johtokunnan puheenjohtajaksi.
Vuonna 2010 hän perusti Doha Film Instituten ja on sen johtokunnan puheenjohtaja. Organisaatio järjesti vuosina 2010–2012 kolme Doha Tribeca -elokuvafestivaalia yhteistyössä yhdysvaltalaisen media-alan yrityksen Tribeca Enterprisen kanssa.
Helmikuussa 2013 tiedotettiin, että Participant Media ja Doha Film Institute ovat luoneet viideksi vuodeksi 100 miljoonan dollarin uusiutuvan rahaston, josta on tarkoitus rahoittaa jopa 16 elokuvan kehitystyö.
Taiteen keräily
Al-Mayassa on merkittävässä asemassa taidekeräilijöiden keskuudessa omaisuutensa ja asemansa Qatar Museumsin johtokunnassa takia. Bloombergin arvion mukaan hänen vuosittainen hankintabudjettinsa Qatar Museumsille on noin miljardi dollaria.
Šeikha on vastuussa suuresta joukosta museoita, muun muassa Dohan islamilaisen taiteen museosta. Museon on suunnitellut arkkitehti I. M. Pei. Maaliskuussa 2019 avattu Jean Nouvel in suunnittelema Qatarin kansallismuseo ja vielä rakenteilla oleva Herzog & de Meuronin suunnittelema Orientalistimuseo kuuluvat Qatar Museumsiin.
Helmikuussa 2012 pitämässään TED Talk -puheessaan al-Mayassa korosti taiteen merkitystä kansallistunteeseen ja kertoi tahtovansa kerätä siksi taideteoksia, jotka vahvistavat qatarilaisten kansallistunnetta.
Vastavuoroisuus
Vastavuoroisuus on suhde, jossa osapuolet suhtautuvat toisiinsa ja kohtelevat toisiaan samalla tavoin.
Vastavuoroisuudessa niin toiminta kuin hyötykin kohdistuvat sekä itseen että toiseen. Altruismissa sen sijaan toiminta ja hyöty kohdistuvat vain toiseen. Vastavuoroinen altruismi on altruismia, jonka vaikuttimena on saada vastavuoroisesti altruismia toiselta yksilöltä auttamalla ensin tätä.
Kultainen sääntö korostaa vastavuoroisuutta, ja se esiintyy kaikissa suurissa uskonnoissa, esimerkiksi Jeesuksen vuorisaarnassa muodossa: "Kaikki minkä tahdotte ihmisten tekevän teille, tehkää te heille” (Matt. 7:12).
Italialainen Luigino Bruni jakaa vastavuoroisuuden kolmeen eri lajiin. Varovainen vastavuoroisuus on osapuolille riskitön ja järkevä yhteistyömuoto. Se on mahdollista sopimuksellisissa tiloissa eli perustuu osapuolten sopimukseen tehdä yhteistyötä. Rohkeaan vastavuoroisuuteen liittyvät sellaiset piirteet kuin tasavertaisuus, vapaus, valikoivuus, ehdollisuus ja toistuvuus. Kolmas laji on vastikkeeton vastavuoroisuus. Tässä yksilön vaikuttimena ei ole minkäänlainen vastapalvelus, vaan sisäinen palkkio, kuten mielihyvä teosta. Juuri vastikkeeton vastavuoroisuus on yhteiskuntien kannalta tärkeä laji, koska se takaa yhteistyön synnyn myös ympäristöissä, joissa vastavuoroisuuden dynamiikka on heikkoa. Pelkkä vastikkeeton vastavuoroisuuskaan ei ole yhteiskunnalle hyvästä, vaan se tarvitsee myös kahta muuta lajia, jotta yhteistyön mahdollisuus säilyisi itsekkäiden yksilöidenkin eläessä yhteiskunnan osana.
Rajamäen kirkko
Rajamäen kirkko on Nurmijärven kunnassa Rajamäen taajamassa sijaitseva Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkkorakennus, joka edustaa omaleimaista funktionalismin leimaamaa uusklassista tyyliä. Kirkon rakennutti Alkoholiliike Oy omaa henkilökuntaansa varten vuonna 1938. Kirkon suunnitteli arkkitehti Erkki Huttunen.
Arkkitehtuuri
Kirkko on näyte kahta eri tyylisuuntaa noudattaneen arkkitehdin töistä. Funktionalismin leima on erittäin selvä; kirkossa on runsaasti kristillistä symboliikkaa ja muoto perustuu tehtävän, rakenteen ja materiaalin näkymiseen.
Kirkon torni on 48,11 metriä korkea ja sen huipulla on seitsemän metriä korkea risti, joka valaistaan kahdella sen juureen sijoitetulla valonheittimellä. Kirkon sähkökoneistoiset kellot sijoitettiin torniin, jonka kyljissä on säädettävillä läpillä varustetut vaakasuorat ääniraot. Urkulehterin kohdalle tornin etuseinään on sijoitettu viiden ikkunan riveihin 25 pyöreätä pienikokoista ikkunaa.
Kirkon pitkät sivut on tehty yhtenäisiksi vertauskuvana yhtä kudosta ollut Kristuksen ihokas. Pyhään kolminaisuuteen viittaavat kolme Paavo Tynellin suunnittelemaa kattokruunua ja kirkkosalin kolmiosainen poikkileikkaus. Pyöreä, alttarille valoa antava Kristus-ikkuna eteläseinällä taas symboloi Jumalan valtakunnan iäistä valoa. Alttarisyvennys on tehty muistuttamaan avattua kirjakääröä.
Sisustus
thumb|left|Rajamäen kirkon alttarifresko.
Kirkkotaide
Rajamäen uuden kirkon alttaritauluksi oli pitkään ja vakavasti ehdolla sittemmin Rovaniemen kirkkoon maalattu taiteilijaprofessori Lennart Segerstrålen fresko Elämän lähde, jonka vesivärein maalatut luonnos ja kaksi osasuurennusta – rukoileva Lapin akka ja syntejään itkevä nainen – ovat kirkon yhteydessä olevassa seurakuntasalissa.
Talvisodan alkaminen ja sotavuosien huolet lykkäsivät alttaritauluhankkeen tulevaisuuteen; alttaritaulun virkaa hoiti väliajat yksinkertainen puinen risti.
Vuonna 1958 voitiin alttaritaulu lopulta hankkia, mutta koska Segerstrålen työ oli jo mennyt Rovaniemelle, Rajamäellä päädyttiin taiteilija Anna Räsäsen freskoon Tie, Totuus ja Elämä.
Teos on yksinkertaisen puhutteleva: edestä katsoen vasemmalla olevat ihmishahmot ovat tiellä, keskellä oleva Jeesus itse on Totuus ja oikeassa laidassa olevat ovat löytäneet Elämän; Jeesuksen jalkojen juuressa virtaa Elämän Lähde. Räsäsen tyylissä on selviä vaikutteita ikonografiasta: hahmot ovat yksinkertaisen pelkistettyjä, enemmän symbolisia kuin realistisia: esimerkiksi kaikki mieshahmot, myös Jeesus itse, on kuvattu ilman partaa.
Kirkon sisäänkäynnin kahta puolta ovat kuvanveistäjä Arvi Tynyksen punagraniittiset Raamattuaiheiset reliefit Vuorisaarna ja Jeesus siunaa lapsia.
Kirkossa on myös luterilaisessa kirkossa harvinainen madonnankuva, taiteilija Gunnar Uotilan veistämä puinen ns. "Rajamäen madonna", joka on sijoitettu puisen saarnastuolin etuseinään; kuvan rahoitti Alkon pääjohtaja Karl August Fagerholm, jonka kädenjälki näkyy kirkossa voimakkaana vielä tänäänkin; niin alttaritaulu kuin pääosa muustakin kirkkotaiteesta ja kirkkotekstiileistä hankittiin hänen aloitteestaan ja johdollaan – ja hän sijoitti myös yksityistä rahaansa kirkon hyväksi.
Kirkon kahdet urut
thumb|Rajamäen kirkon nykyiset urut ja kaksi kattokruunuista; urkujen yläpuolella seinässä tornin kyljessä olevat 25 pyöröikkunaa. Kirkossa oli hyvin kauan varta vasten sinne rakennetut Hammond-urut; ne tuhoutuivat oikosulun aiheuttamassa tulipalossa kesken konfirmaatiojumalanpalvelusta toukokuussa 1974. Tuhoutuneiden Hammond-urkujen tilalle hankittiin vuonna 1976 nykyiset Kangasalan Urkutehtaan valmistamat 12-äänikertaiset urut.
Kastemalja
Kirkon kastemaljan lahjoitti Alko; se on akateemikko Wäinö Aaltosen toteuttama vuonna 1958; malja on hopeaa. Se muodostuu puolipyöreästä maljaosasta, johon liittyy kahdesta ristikkäin asetetusta hopealevystä tehty alusta, joka lävistää maljan; pohjalevyjen yläreunat muodostavat maljan pohjalle kohoristin, jonka keskipisteessä on siihen asti suurin Suomesta löydetty yksittäinen jalokivi, savukvartsi. Ristin haaroissa on kussakin kymmenen pienempää laitoja kohti vaalenevaa savukvartsia, yhteensä siis 40. Maljan jalustassa on kultaupotuksena tekijän signeeraus. Kastemaljaan liittyy sitä varten tehty noin metrin korkuinen musta pöytä, jonka yläpinnassa on upotuksena ympyrään sijoitettu kreikkalainen risti, johon itse maljan alusta tarkasti sopii.
Historia
thumb|left|Rajamäen kirkko, sankarihaudat Isänmaalle 1939–1944 Viimeiseen asti oli epäselvää, tuleeko rakennuksesta kirkko vai rukoushuone, mistä käytiin kärkevää keskustelua vielä vuonna 1938 rakennuksen jo noustessa. Taustalla lienee ollut kysymys seurakunnallisen toiminnan luonteesta ja uudisrakennuksen asemasta siinä.
Vielä viikko ennen kirkon vihkimistä Tampereen piispa Aleksi Lehtonen kirjoitti Alkon pääjohtajalle ilonsa sen johdosta, että oli päätetty rakentaa kirkko ja palkata pappi. Vihkiminen tosin lykkäytyi rakennuksen luonnetta koskeneen kiistan johdosta aina 20. marraskuuta 1938 asti.
Kirkon vihkimiset
Kirkon vihki vuonna 1938 Tampereen piispa Aleksi Lehtonen, ja hänen poikansa, Helsingin piispa Samuel Lehtonen puolestaan vihki kirkon uudelleen vuonna 1988 vuoden kestäneen peruskorjauksen jälkeen.
Remontti ei varsinaisesti muuttanut kirkon asua ja yleisilmettä, vain kaikki pinnat saivat uuden käsittelyn eli puolen vuosisadan aikana kertyneet kulumat ja halkeamat poistettiin. Seurakuntasali sen sijaan nykyaikaistettiin; mm. aiemmin tehtaan puoleisella päätyseinällä sijainneet taideteokset siirrettiin päinvastaiselle seinälle, koska uudet AV-laitteet vaativat runsaasti tilaa niiden entisellä sijoituspaikalla.
Pappi ja henkilökunta
Uusi kirkko sai papikseen siihen asti Kaupunkilähetyksessä työskennelleen pastori (myöh. rovasti) Artturi Marttisen, jolle tästä tulikin elämäntyö tasan neljäksi vuosikymmeneksi. Hän keräsi laajalti mainetta karismaattisena pappina, joka huolehti väestään ja piti myös pitkiä mutta mielenkiintoisia saarnoja.
Yhtiö maksoi papin palkan alkuaikoina, mutta kun virka vakinaistettiin, seurakunta maksoi puolet papin palkasta ja kanttori-urkurin palkan; suntion ja muun henkilökunnan palkkasi tehdas.
Konepistooli
Konepistooli on pistoolin patruunoita ampuva kerta- ja sarjatuliase. Konepistoolit ovat kooltaan yleensä pistooleja suurempia mutta kivääreitä pienempiä.
Toimintaperiaate
Konepistooli on pääsääntöisesti massasulkuinen ase, jossa lukko on avoin. Lukko liikkuu ohjaimessa, jona toimii joko aseen runko tai erilliset rungon sisään asennetut ohjaimet. Edellistä edustaa esimerkiksi Suomi-konepistooli, jälkimmäistä PPS-43. Lukon massa ja palautusjousi ovat mitoitetut siten, että ne riittävät lataamaan aseen lippaasta, sulkevat lukon tiiviiksi, laukaisevat patruunan ja poistavat hylsyn ejektorin kautta ulos. Ne myös pitävät lukon kiinni niin kauan, että ruutikaasun paine piipussa ja patruunapesässä laskee, jotta hylsy poistuu ehjänä. Erillistä iskuria ei tavallisesti ole, vaan lukossa on kiinteä iskupiikki. Lukossa on myös hylsyn ulosvedin.
Lukkoa liikuttaa palautusjousta vasten rekyylin patruunapesästä ulos työntämä hylsy. Palautusjousi tai jouset ovat lukon takana sen ja rungon välissä. Ohjaimet tai jousen sisään asennettu tanko pitävät jousen linjassa. Rungon takaosassa on vaimennin, joka voi olla jousi, vaimennusmateriaalia, hydraulinen tai lukon puristamaan ilmaan perustuva.
Mekanismi on yksinkertainen, ja konepistooli voidaan suunnitella nopeaksi valmistaa massatuotantona suhteellisen vaatimattomissa konepajoissa ja yksinkertaisilla työmenetelmillä. Lukko, piippu sekä lipas ja sen kiinnitys ovat tärkeimmät aseen häiriöttömän toiminnan ja riittävän osumistarkkuuden takaamiseksi. Brittiläinen Sten on esimerkki tällaisesta konepistoolista.
Toimintaperiaatteen merkittäviä haittoja ovat vahinkolaukauksen vaara sekä aseen kontrollointi sarjatulella. Raskas lukko voi liikkua palautusjousta vasten lippaan yli aseen pudotessa, latausvivun tarttuessa tai iskusta ladaten aseen. Tällöin lukon kiinteä iskupiikki laukaisee patruunan heti. Tämä voidaan estää mekanismilla, joka lukitsee lukon asetta varmistettaessa, tai erillisellä iskupiikillä, joka toimii vain liipasinta painettaessa. Huono syöttö lippaasta voi aiheuttaa patruunan puristumisen lukon ja patruunapesän väliin, jolloin se voi juuttua tai syttyä patruunapesän ulkopuolella.
Sarjatulella rekyyli pyrkii nostamaan asetta erityisesti, jos tulinopeus on suuri. Tätä on pyritty vähentämään suujarrulla joka ohjaa ruutikaasut jarruttamaan rekyyliä, tulinopeuden rajoittimella sekä suunnittelemalla ase tulinopeudeltaan hitaaksi, jolloin tulen tarkkuus ja talous samalla paranevat.
Hitaasta tulinopeudesta on myös se etu, että pienellä harjoittelulla voi oppia ampumaan yksittäislaukauksia tai hyvin lyhyitä sarjoja, jolloin kertatulen valintaa ei tarvita, mikä edelleen yksinkertaistaa asetta. PPS-43 on esimerkki tällaisesta konepistoolista.
Historia
thumb|250px|Bergmann MP 18.1. 250px|thumb|PPŠ-41 ja neuvostoliittolainen toisen maailmansodan aikainen univormu. Ensimmäinen konepistoolin periaatetta käyttävä ase oli italialainen Revelli "Villar Perosa" 1915. Ase oli kaksipiippuinen, tarkoitettu lentokoneen tähystäjän aseeksi ja oli sijoitettu jalustalle. Ase ei näin ollut konepistooli, vaan muistutti kaksoispikakivääriä.
Ensimmäisen varsinaisen konepistoolin, massasulkuperiaatteella toimivan Bergmann MP18/I:n suunnitteli saksalainen insinööri Hugo Schmeisser vuonna 1916. Sen lippaana käytettiin alun perin Parabellum-pistooliin suunniteltua 32 patruunan rumpulipasta. Saksan armeija ehti käyttää asetta ensimmäisen maailmansodan viimeisenä vuonna 1918.
Konepistoolit otettiin käyttöön ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheessa lähinnä juoksuhautojen vyöryttämisessä. Toisen maailmansodan aikana jalkaväen tulivoiman tarve lisääntyi nopeasti ja joukkoja aseistettiin lisääntyvässä määrin konepistooleilla. Sittemmin rynnäkkökivääri on korvannut lähes kokonaan konepistoolit ja ne ovat jääneet lähinnä erikoisjoukkojen aseiksi.
Suomen puolustusvoimat pyrki toisen maailmansodan aikana sijoittamaan jokaiseen jalkaväkiryhmään yhden konepistoolimiehen. Sodan loppuvaiheessa konepistooleita yritettiin saada joka ryhmään kaksi, minkä lisäksi jalkaväkijoukkueessa olisi tullut olla ainakin yksi pikakivääri. Tämäntapaista kokoonpanoa koulutettiin joissakin joukko-osastoissa vielä 1980-luvulla. Vasta 1990-luvun suuret asehankinnat poistivat konepistoolit tavanomaisten joukkojen välineistöstä.
Tunnetuimpia toisen maailmansodan aikaisia konepistooleja ovat yhdysvaltalainen Thompson M1, saksalainen MP-40, brittiläinen Sten, suomalainen Suomi-konepistooli ja neuvostoliittolainen PPŠ-41. Talvisodassa puna-armeija käytti mallia PPD-34.
Nykyaikaisempia malleja ovat 1950-luvulta israelilainen Uzi ja tšekkiläinen Vz. 61 Škorpion, 1960-luvulta Heckler & Kochin valmistama MP5, vuodelta 1970 yhdysvaltalainen MAC-10, 1990-luvulta Fabrique Nationalen valmistama FN P90 ja 2000-luvulta MP7-sarjan aseet. Suomalaista suunnittelua ja tuotantoa 1980-luvulta edustaa Jatimatic.
Hannibal (elokuva)
Hannibal on vuonna 2001 julkaistu yhdysvaltalainen jännityselokuva, jonka on ohjannut Ridley Scott. Hannibalin pääosassa esiintyvät Anthony Hopkins sarjamurhaaja Hannibal Lecterinä ja Julianne Moore FBI:n agentti Clarice Starlingina. Elokuvan muissa keskeisissä rooleissa esiintyvät Ray Liotta Paul Krendlerinä ja Gary Oldman Mason Vergerinä.
Elokuva perustuu Thomas Harrisin kirjoittamaan, vuonna 1999 julkaistuun samannimiseen romaaniin, ja se on jatko-osa niin ikään Harrisin romaaniin perustuvalle elokuvalle Uhrilampaat.
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat kymmenen vuoden päähän Uhrilampaiden tapahtumista. Elokuvassa Clarice Starling pyrkii tavoittamaan Hannibal Lecterin, ennen kuin Lecterin kostonhaluinen uhri Mason Verger vangitsee ja surmaa hänet. Hannibalin tapahtumaympäristö vaihtelee Yhdysvaltojen ja Italian välillä.
Hannibal keräsi valtavasti kiinnostusta jo varhaisessa tuotantovaiheessaan Uhrilampaiden suosion johdosta. Uhrilampaat -elokuvan ohjaaja Jonathan Demme, käsikirjoittaja Ted Tally ja Clarice Starlingia näytellyt Jodie Foster eivät enää osallistuneet Hannibalin tekoon. Elokuva oli valtava kaupallinen menestys ja se rikkoi julkaisunsa aikana lipputulojen ennätykset Yhdysvalloissa, Australiassa, Kanadassa ja Britanniassa.
Juoni
Kymmenen vuotta sitten FBI-agentti Clarice Starling nappasi sarjamurhaaja Jame Gumbin (elokuvassa Uhrilampaat). Nyt Claricea syytetään huonosti onnistuneesta huumeratsiasta, jossa hän joutui ampumaan vauvaa sylissä pitäneen naisen. Media kaivaa kaiken Claricen menneisyydestä esille, missä paljastuu myös hänen kytköksensä Hannibal Lecteriin. Tämän seurauksena Lecterin ainoa eloonjäänyt uhri Mason Verger ottaa yhteyttä Clariceen ja tarjoaa uutta tietoa Lecteriin liittyen.
Vergerin entinen terapeutti, Hannibal Lecter, pakotti Vergerin muun muassa viiltelemään itseään kasvoihin lasinsirpaleilla, minkä seurauksena hän menetti suuren osan kasvoistaan. Nyt vammautunut ja liikuntakyvytön Verger pakottaa vaikutusvallallaan ja varakkuudellaan Claricen selvittämään Lecterin olinpaikkaa.
Sattumalta Lecter on lähettänyt Claricelle kirjeitä, jotka eivät tosin paljasta mitään tarkkaa tietoa hänen sijainnistaan. Kirjeistä kuitenkin paljastuu tietyn ihovoiteen tuoksu, jonka hajuvesiasiantuntijat tunnistavat harvinaiseksi, ja jota myydään vain tietyssä kaupungeissa maailmalla. Clarice ottaa yhteyttä näiden kaupunkien poliiseihin, ja pyytää turvakameroiden kuvanauhoja eri parfyymikaupoista. Yksi näistä kaupungeista on Italian Firenze, jossa johtava komisario Rinaldo Pazzi tutkii kirjaston johtajan mysteeristä katoamista. Näin ollen Pazzi tutustuu uuteen johtajaan, tohtori Felliin, joka onkin oikeasti Hannibal Lecter.
Tunnistettuaan tohtori Fellin Lecteriksi, Pazzi kirjautuu omalla tunnuksellaan FBI:n etsityimpien rikollisten tietokantaan. Hän saa selville, että Mason Verger tarjoaa palkkioksi kolme miljoonaa dollaria sille, joka tuo Lecterin ennemmin Vergerille itselleen kuin FBI:lle. Clarice saa selville että Pazzi yrittää saada Lecterin kiinni omin keinoin, ja varoittaa tätä Lecterin vaarallisuudesta. Pazzi ei ota Claricen varoituksia huomioon, mikä myöhemmin johtaa siihen että Lecter hirttää Pazzin. Lecter pakenee takaisin Yhdysvaltoihin.
Mason Verger lahjoo Yhdysvaltain oikeusministeriössä istuvan virkamies Paul Krendlerin, joka syyttää Claricea vihjeiden pimittämisestä Lecterin tutkintaan liittyen, näin ollen Clarice hyllytetään virastaan FBI-agenttina. Lecter houkuttelee Claricen Washingtonin juna-asemalle, missä he keskustelevat puhelimen välityksellä. Vergerin palkkaamat miehet seuraavat Claricea ja huomaavat samalla Lecterin, jonka he vangitsevat ja vievät Vergerin luo.
Verger aikoo syöttää Lecterin elävältä villisioille, mutta Clarice saapuu paikalle. Clarice saa osuman luodista, mutta Lecter pelastaa hänet. Kimpaantunut Verger käskee lääkäriään, Cordellia, ampumaan Lecterin. Lecter kuitenkin saa Cordellin houkuteltua tiputtamaan Vergerin alas karsinaan, jossa villisiat syövät tämän.
Lecter vie Claricen syrjäiseen taloon saarelle ja hoitaa Claricen ampumahaavan. Huvila osoittautuukin Krendlerin omistamaksi. Clarice, joka on sekavana suuresta morfiiniannoksesta, löytää Krendlerin ruokasalista. Pöytä on katettu juhlallisesti ja elegantisti ja pöydän päässä istuu huumattu Krendler pyörätuolissa. Clarice istuu pöytään ja katsoo kauhuissaan kuinka Lecter ottaa Krendlerin kallon yläosan pois, leikkaa aivoista palan, paistaa ja syöttää sen Krendlerille.
Ruokailun jälkeen Clarice yrittää hyökätä Lecterin kimppuun. Yrityksen epäonnistuesa Clarice kahlitsee oman kätensä käsiraudalla Lecterin käsivarteen. Lecter ottaa lihaveitsen, tarkoituksenaan katkaista Claricen ranne. Kun poliisit saapuvat paikalle, Lecter on paennut.
Lecter pääsee karkuun, ja elokuva loppuu kohtaukseen, jossa Lecter istuu lentokoneessa, käsi paketoituna kantohihnassa syömässä itse tehtyä ruokaa.
Jeff Berlin
thumb|Jeff Berlin Jeff Berlin (s. 17. tammikuuta 1953) on yhdysvaltalainen basisti.
Berlin syntyi musikaaliseen perheeseen, jossa äiti soitti pianoa ja isä lauloi oopperaa. Hän itse oli lapsena lahjakas viulisti, mutta siirtyi 14-vuotiaana bassokitaraan. Hän opiskeli Berklee College of Musicissa.
Berlin on toiminut 1970-luvun alusta alkaen basistina lähinnä tunnetummille artisteille, mutta julkaissut myös omia albumeita. Hän teki yhteistyötä mm. Bill Brufordin kanssa ja torjui tarjouksen liittyä Van Haleniin.
Berlin tunnetaan virtuoosisena fuusiojazzin ja progressiivisen rockin tulkitsijana.
Sessiomuusikko
Patrick Moraz Esther Phillips Patti Austin David Matthews with Whirlwind Ray Barretto David Liebman Ernie Krivda Bruford Don Pullen David Sancious Passport Joe Diorio Herbie Mann Allan Holdsworth Janis Ian Clare Fischer and Salsa Picante Shumate-Reno Jazz Quintet T Lavitz Henderson-Berlin-Smith-Lavitz Kazumi Watanabe k.d. lang Anderson Bruford Wakeman Howe Nathan Cavaleri Band Richie Kotzen Michael Zentner Novecento Chambers-Berlin-Fiuczynski-Lavitz Henderson-Berlin-Chambers
Konekivääri
thumb|250px|[[Gatling-konekivääri 1885.]] thumb|250px|Brittiläinen [[Vickers-konekivääri|Vickers-konekiväärimiehistö länsirintamalla ensimmäisessä maailmansodassa.]] thumb|250px|[[M60, yhdysvaltalainen kevyt konekivääri. Kaliiperi: 7,62x51 mm NATO.]] Konekivääri (kk), aiemmin kuularuisku (käännöslaina ruotsin sanasta kulspruta), on kivääripatruunoita ampuva konetuliase. Se on suunniteltu jalkaväen suojatulen ampumiseen ja muuhun pitkiä tulisarjoja vaativiin tehtäviin, jonka vuoksi siinä on usein jalusta tai haaratuki, raskas piippu ja vyösyöttö.
Gatling
Ensimmäisen konekiväärityyppisen aseen rakensi yhdysvaltalainen Richard J. Gatling vuonna 1861. Hän hyödynsi uusia pronssihylsyisiä ammuksia, jotka mahdollistivat aseen automaattisen lataamisen. Gatlingin konekiväärissä oli 6–10 lukollisen piipun ryhmä. Kun piipustoa pyöritettiin kammesta vääntämällä, kukin piippu latasi ja ampui luodin joka kierroksella. Gatling uskoi aseensa olevan niin tehokas, että se poistaisi suurten armeijoiden tarpeen ja siten vähentäisi sodassa kuolleiden määrää. Gatling-tyyppisessä aseessa ei tarvita jäähdytystä, koska kukin piippu ampuu vuorollaan, jolloin lämpöä syntyy vähemmän ja koska pyörivän liikkeen ilmavirta jäähdyttää piippuja.
Faouzi Rouissi
Faouzi Rouissi (, s. 20. maaliskuuta 1971 Tunis, Tunisia) on tunisialainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Konekivääri
Maxim
Syntyjään yhdysvaltalaisen, sittemmin Isoon-Britanniaan muuttaneen Hiram Maximin vuonna 1883 keksimää Maxim-konekivääriä pidetään ensimmäisenä varsinaisena konekiväärinä, kun perusteena pidetään sitä, että lataus tapahtuu edellisen laukauksen rekyylistä (automaattisesti), eikä käsin tai mekaanisesti. Koska piippu oli vesijäähdytetty, aseessa ei kuumenemisen takia tarvittu useita piippuja ja siitä saatiin siksi kevyempi. Maximin ase pystyi samaan tulivoimaan kuin sata kiväärimiestä.
Faouzi Rouissi
Ura
Rouissi aloitti uransa Club Africainin junioreissa 10-vuotiaana, josta hän nousi myöhemmin edustusjoukkueeseen kaudella 1988–1989. Ensimmäisen kauden jälkeen Rouissi nousi joukkueensa legendojen joukkoon erityisesti voitettuaan maalikuninkuuden kaudella 1989–1990. Palattuaan takaisin Club Africainiin vuonna 1996 hän johdatti joukkueensa jälleen menestykseen heidän voitettua Rouissin johdolla muun muassa Arabian Mestarien liigan vuonna 1997. Hänen uransa Euroopassa ei kuitenkaan mennyt kotimaansa tavoin menestyksekkäästi. Parhaimmillaan Rouissi onnistui maalinteossa neljästi kaudella 1992–1993 ja 2000–2001 Ranskassa ja Saksassa.
Konekivääri
Maxim
Maxim-konekivääri otettiin käyttöön brittiarmeijassa 1889, ja sitä käytettiin ensimmäisen kerran zuluja vastaan 1893–1894. Eräässä taistelussa 50 brittisotilasta, joilla oli käytössään neljä konekivääriä, voitti 5 000 zulu-soturia. Konekivääri levisi nopeasti kilpavarustelussa muihin Euroopan armeijoihin. Ensimmäinen sota, jossa molemmilla osapuolilla oli merkittävästi konekiväärejä, oli Venäjän–Japanin sota, jossa yli puolet uhreista aiheutui konekivääritulesta. Myös Suomen sisällissodassa 1918 pyöräjalustalla ja kilvellä (Sokolov-jalusta) varustettu Maxim-konekivääri oli kummankin taistelevan osapuolen rintamajoukkojen pääasiallinen tulitukiase. Venäjän sisällissodan aikana Maxim-konekivääreitä sijoitettiin hevoskärryihin ja syntynyt yhdistelmä tunnettiin nimellä tatšanka.
Faouzi Rouissi
Maajoukkue
Maajoukkueessa hän pelasi kaiken kaikkiaan 42 ottelua, joissa hän onnistui 17 kertaa maalinteossa. Maalimäärällä Rouissi on Tunisian jalkapallomaajoukkueen kaikkien aikojen maalitilastossa kuudentena.
Konekivääri
Ensimmäinen maailmansota
Kevyempi, viisimiehinen Maximin malli sai nimen Devil’s Paintbrush kaataessaan riveittäin hyökkääjiä. Ensimmäisessa maailmansodassa 90 % luodeista aiheutuneista tappioista johtui Maxim-tyyppisten konekiväärien tulesta.
Brittien vuonna 1912 käyttöön ottama .303 British (7,7 × 56 mm R) -kaliiperinen Vickers-konekivääri painoi enää noin 15 kg ja jalusta 23 kg. Lisäksi oli kuljetettava 4,5 litraa jäähdytysvettä sekä ammukset. Yksi 250 ammuksen laatikko painoi noin 10 kg.
Toinen maailmansota
Toisen maailmansodan alkuun mennessä saksalaiset olivat saaneet kenttäkäyttöön ensimmäisen kevyen konekiväärin, MG-34:n, joka painoi vain noin 12 kg. Sodan aikana Saksa oli käytännössä ainoa valtio, jolla oli käytössään kevyitä konekiväärejä. Muut valtiot, kuten Neuvostoliitto, Iso-Britannia ja Yhdysvallat, joutuivat tyytymään pikakivääreihin ja raskaisiin konekivääreihin. Yksi kuuluisimmista kevyistä konekivääreistä on saksalainen MG-42, joka oli sodan jälkeenkin monen maan armeijan käytössä, yleensä 7,62 × 51 mm NATO - kaliiperisena. MG-42:n ylikuumenemisongelma ratkaistiin samoin kuin sen edeltäjässä MG-34:ssä eli vaihdettavalla piipulla. Sodan alussa konekiväärit olivat myös usein lentokoneiden aseina, mutta alkoivat hiljalleen väistyä konetykkien tieltä.
Phil Woods
thumb|250px|Woods vuonna 1978 Philip Wells "Phil" Woods (2. marraskuuta 1931 Springfield, Massachusetts – 29. syyskuuta 2015) oli yhdysvaltalainen alttosaksofonisti, klarinetisti ja säveltäjä.
Woods opiskeli muun muassa Lennie Tristanon johdolla, Manhattan School of Musicissa ja Juilliard Schoolissa.
Woods johti omia yhtyeitään ja teki yhteistyötä muun muassa Charlie Barnetin, Jimmy Raneyn, George Wallingtonin, Gene Quillin, Dizzy Gillespien, Buddy Richin, Quincy Jonesin, Benny Goodmanin, Sonny Rollinsin, Benny Carterin, Thelonious Monkin, Billy Joelin, Paul Simonin, Stephane Grappellin, Louis Bellsonin, Steely Danin ja Michel Legrandin kanssa. Hän muutti vuonna 1968 Ranskaan, mutta palasi Yhdysvaltoihin 1972.
Woods voitti levytyksillään neljä Grammy-palkintoa.
Johtajana
250px|right|thumb|Phil Woods, Oslo 2007
Billy Joel
With Quincy Jones
ARP
ARP tai Arp voi tarkoittaa seuraavia:
Saaramaa
Saaramaa on kylä ja pienalue Kouvolassa entisen Anjalankosken kaupungin alueella. Kylä sijaitsee kaupungin itäosassa Luumäen ja Haminan rajojen lähettyvillä 39 km Kouvolan keskustasta, 22 km Taavetista ja 15 km Kaipiaisista. Asukasluku on noin 40.
Kylässä sijaitsevia järviä ovat Saaramaanjärvi, Kyynelmyksenjärvi ja Haukijärvi. Kylän laidassa virtaava Summanjoki on rapukantainen vesistö, joka saa alkunsa Saaramaanjärvestä.
Vuoteen 1911 asti Saaramaa oli osa Vehkalahden seurakuntaa. Saaramaa ja naapurikylä Haapala liitettiin kuitenkin Sippolan kuntaan, koska paikallisilla oli huomattavasti lyhyempi matka Sippolan kirkolle kuin Vehkalahden kirkolle. Sippola ja Anjala yhdistyivät vuonna 1975 Anjalankoskeksi, joka yhdistyi usean muun naapurikunnan kanssa uudeksi Kouvolan kaupungiksi vuonna 2009.
Palvelut ja liikenneyhteydet
Saaramaalla toimii vireä kyläyhdistys. Saaramaalla on kaksi leirintäaluetta. Muita palveluita ei ole. Kylän ympäristökauppa lakkautettiin 1995. Kylä ei ole yhteydessä yleiseen vesi- ja viemäriverkostoon. Sähköt kylään tulivat 1950-luvulla.
Kylää halkoo Saaramaantie, joka yhdistää valtatiet 6 ja 26. Saaramaantien risteys valtatie 6:lle on Pajarissa.
Arkadi
thumb|250px|Arkadi [[Havannassa.]] Arkadi on pylväiden tai pilareiden kannattama holvikaarten sarja, tai myös käytävä, jonka seinämänä on tällainen pylväikkö. Pylväiden välissä on usein sisäänkäyntejä pieniin liikkeisiin; laajempi arkadi on ostoskeskuksen edeltäjä. Ostoskeskukseksi kasvanutta arkadia sanotaan usein pasaasiksi tai galleriaksi.
Arkadeja rakennetaan varsinkin maissa, joissa ulkona kävely on tukalaa: tropiikissa suojaksi auringolta, Pohjoismaissa suojaksi pakkasilta ja lumentulolta.
Maitohorsma
Maitohorsma eli palomaitohorsma (Chamaenerion angustifolium, aiemmin Chamerion angustifolium, aiemmin Epilobium angustifolium) on yleensä noin 50–150 cm korkea kasvi. Suomessa se kasvaa kaikenlaisilla kasvupaikoilla koko maassa.
Koko ja ulkonäkö
Maitohorsma on yleensä noin 50–150 cm korkea, mutta on tavattu myös yli 2-metrisiä yksilöitä. Suomessa sitä tavataan kaikenlaisilla kasvupaikoilla koko maassa (mm. teiden varsilla ), ja se on melko yleinen lähes koko pohjoisella pallonpuoliskolla. Kukissa on 4 purppuranpunaista, harvemmin vaaleanpunaista tai valkoista, terälehteä. Kukkien halkaisija on 2–3 cm. Maitohorsma kehittää kukinnan jälkeen punaruskeat, pitkulaiset siemenkodat, jotka halkeavat kärjestään. Yhdessä kodassa on yleensä 300–400 pientä siementä, ja koko kasvin siemenmäärä on usein noin 80 000. Ruskeissa siemenissä on valkoisia karvoja, joiden avulla ne lentävät tuulessa uusille kasvupaikoille. Kasvi talvehtii maavarsien avulla.
200px|thumb|vasen|Maitohorsman kukkia
Elinympäristö
Maitohorsma kuuluu metsän pioneerilajeihin ja valtaa itselleen hyvin nopeasti vapaat kasvupaikat. Se leviää tehokkaasti sekä siementensä että juurakkonsa avulla. Suurenkin esiintymän yksilöt saattavat olla yhtä kloonia tehokkaan juurakkoleviämisen vuoksi. Sitä tavataan usein metsäpalon jättämillä aukeilla, minkä vuoksi sitä on tavattu kutsua tulikukaksi. Maitohorsma viihtyy sekä emäksisessä että hieman happamassa maassa.
Käyttö
Maitohorsman lehdissä on runsaasti C-vitamiinia ja sitä käytetäänkin ruuaksi monin tavoin. Nuoria lehdettömiä versoja voi silputa salaattiin tai ne voi valmistaa ruuaksi parsan tapaan (myös maanalaiset versot). Nuoret lehdet sopivat salaatteihin. Niitä voi myös kuivata teeksi. Maitohorsman ja teepensaan lehtien sekoitusta kutsutaan venäläisen Kaprion kylän mukaan koporje-teeksi.
Nuoret lehdet sopivat käytettäväksi viherjauhoon ja leipä- ja sämpylätaikinaan. Vanhemmiten lehdistä tulee kitkeriä ja sitkeitä. Lehtien kitkeryyttä voi vähentää fermentoimalla. Kuivatuista juurista on valmistettu kahvinkorviketta. Rehuna sen on uskottu lisäävän maidontuotantoa, ja siemenkarvoja on kehrätty. Alaskassa maitohorsmasta tehdään karamelleja, siirappia ja hyytelöä, suomalaiselta sivustolta löytyvät ohjeet horsmamehun, -hyytelön, -hillon ja -hillokkeen valmistukseen. Nuorten versojen hienon aromin vuoksi maitohorsmaa on kutsuttu myös 'radanvarren ananakseksi'. Maitohorsman medestä valmistuva hunaja on kevyttä ja miedon makuista.
Maitohorsma kuuluu kauppayrtteihin.
Kulttuurissa
Maitohorsma on Etelä-Pohjanmaan maakuntakukka.
Horsmasta on tehty useita lauluja. Tunnettuja sanoituksia ovat:
Muita nimiä: Horsma, horsmo, horsmu, hörsmä, hörsmy, forsma, palokukka, tulikukka, rumihinkukka ja rentunruusu.
Fédération Internationale de Motocyclisme
Fédération Internationale de Motocyclisme (FIM) on kansainvälinen moottoripyöräilyliitto, jonka päämäja on Geneven lähellä Miesissä, Sveitsissä. Liitto on perustettu 21. joulukuuta 1904 Pariisissa nimellä Fédération Internationale des Clubs Motocyclistes.
FIM hallinnoi useita kansainvälisiä moottoripyöräurheilukilpailuja, joita ovat muun muassa enduro-, motocross-, moottoripyörätrial-, ratamoottoripyöräily-, supermoto-, sähköpyörä-, erämaa-ajo- ja ratakilpailuja (mm. speedway).
FIM edustaa kansallisia liittoja, joita liitossa on 118. Suomalainen jäsenjärjestö on Suomen Moottoriliitto.
Vidilä
Vidilä on kylä Laitilassa noin 3 kilometriä Laitilan keskustasta etelään. Vidilän lähimmät naapurikylät ovat Kodjala lännessä ja Koukkela kaakossa. Kylän alueella virtaa Sirppujoesta haarautuva Härinänjoki.
Vidilä on asutettu luultavasti vuosina 550–800 eli merovinkiaikana.
Japanin lippu
250px|thumb|Japanin lippu. Japanin lipussa on valkoinen kenttä ja keskellä suuri, punainen kiekko, joka edustaa nousevaa aurinkoa. Lipun virallinen nimi on japaniksi Nisshōki (, ”aurinkolippu”), mutta se tunnetaan yleisemmin nimellä Hinomaru (, ”auringon kiekko”). Aurinkoaihetta käytettiin laajalti Sengoku-kauden sotilaslipuissa 1400- ja 1500-luvuilla. Meiji-restauraation aikana lippu otettiin virallisesti Japanin kauppalipuksi 27. helmikuuta 1870. Lipusta tehtiin maan kansallislippu kuitenkin vasta 13. elokuuta 1999 laissa kansallislipusta ja kansallislaulusta.
Yhdessä Japanin kansallislaulun Kimi ga yon kanssa Hinomarua pidetään ristiriitaisena militaristisen menneisyyden symbolina. Hinomarun käyttöä rajoitettiin voimakkaasti Yhdysvaltain miehityskauden aikana toisen maailmansodan jälkeen, mutta rajoituksista myöhemmin luovuttiin. Japanin laki ei määritellyt maalle mitään tiettyä kansallislippua vuosina 1885–1999, vaikka Hinomaru olikin lain mukaan kansallislippu lyhyen aikaa vuosina 1870–1885. Tästä huolimatta useat sotaliput on suunniteltu Hinomarun perusteella, mukaan lukien laivaston nousevan auringon lippu. Hinomarua on käytetty myös mallina muiden japanilaisten julkisten ja yksityisten lippujen suunnittelussa.
Ennen vuotta 1945
Hinomarun tarkkaa alkuperää ei tunneta. Historiallisesti auringolla oli kuitenkin Japanissa uskonnollinen konnotaatio ja nousevalla auringolla tärkeä symbolinen merkitys. Esimerkiksi vuonna 607 prinssi Shōtoku lähetti Suin keisari Yangille kirjeen, jonka hän aloitti kutsumalla itseään ”nousevan auringon prinssiksi”. Erään legendan mukaan lipun suunnitteli buddhalainen pappi Nichiren. Kun mongolit hyökkäsivät Japaniin 1200-luvulla Nichiren antoi shōgunille aurinkolipun taisteluun vietäväksi.
Yksi Japanin vanhimmista tunnetuista lipuista on Unpō-jin temppelissä Yamanashin prefektuurissa. Legendan mukaan keisari Reizei antoi lipun Minamoto no Yoshimitsulle ja Takeda-klaani piti sitä sukuaarteenaan. Tarinan historiallisuus on kuitenkin kyseenalaistettu. Varhaisimmat japanilaiset liput, joista on tallenteita, ovat maan yhdistymisen kaudelta. Liput kuuluivat daimioille, ja niitä käytettiin lähinnä taisteluissa. Suurin osa lipuista oli pitkiä ja niihin oli ommeltu daimion mon-vaakuna. Jopa saman perheen jäsenillä, kuten pojalla, isällä ja veljellä, oli taistelussa käytössään erilaiset liput. Liput auttoivat sotilaan tunnistamisessa, ja taisteluun osallistuvat kiinnittivät niitä selkiinsä ja hevosiinsa. Kenraaleilla oli myös omia lippujaan, mutta suurin osa niistä oli neliön muotoisia. Hinomaru oli lain mukaan maan kansallislippu vuosina 1870–1885. Muulloin Meiji-restauraation jälkeen Hinomaru oli käytännössä Japanin kansallislippu, mutta sen asemaa ei ollut määrätty lailla.
Sodan jälkeen
thumb|250px|Hinomaru lasketaan tangosta [[Soul (kaupunki)|Soulissa Japanin antautumispäivänä 9. syyskuuta 1945.]] Hinomaru oli Japanin lippu käytännössä muttei virallisesti koko toisen maailmansodan ja miehityskauden ajan. Miehityskaudella Hinomarun nostoon tarvittiin liittoutuneiden komentajan lupa. Eri lähteissä annetaan eri tietoja siitä, kuinka paljon Hinomarun käyttöä rajoitettiin: jotkut sanovat lipun käytön olleen kiellettyä. Vaikka alkuperäiset rajoitukset olivatkin tiukkoja, ne eivät kuitenkaan sisältäneet suoranaista kieltoa.
Vuonna 1947 Hinomarun vapaa käyttö sallittiin Japanin parlamenttitalon, keisarillisen palatsin, pääministerin asunnon ja korkeimman oikeuden edustalla. Rajoituksia höllennettiin edelleen vuonna 1948, kun ihmisten sallittiin nostaa lippu salkoon kansallisina juhlapäivinä. Rajoitukset hylättiin kokonaan tammikuussa 1949, ja kuka tahansa sai liehuttaa Hinomarua milloin tahansa ilman lupaa. Taustalla oli MacArthurin toive, että lipusta tulisi rauhan symboli. Niinpä kouluja ja koteja kannustettiin käyttämään Hinomarua aina 1950-luvun alkupuolelle saakka.
Toisen maailmansodan jälkeen Yhdysvaltain Shipping Control Authorityn alla toimivat japanilaiset laivat käyttivät omaa, Japanin kauppalaivastolle tarkoitettua lippuaan. Se oli mukautettu E-viestilipusta ja sitä käytettiin syyskuusta 1945 Yhdysvaltain miehityksen loppuun saakka. Toisin kuin on väitetty, lippua ei käytetty koskaan Japanin kansallislippuna.
Toisen maailmansodan päätyttyä Japanin lippua on kritisoitu, koska se on liitetty maan militaristiseen menneisyyteen. Samantyyppistä kritiikkiä on herättänyt myös Japanin kansallislaulu Kimi ga yo. Kansallislippu ja Kimi ga yo määriteltiin Japanin virallisiksi tunnuksiksi laissa kansallislipusta ja kansallislaulusta vuonna 1999. Lipun ja kansallislaulun käytöstä on kiistelty erityisesti kouluissa. Tokion koulutuslautakunta vaatii, että sekä laulua että lippua käytetään tapahtumissa, joita se hallinnoi. Opettajien vaaditaan kunnioittavan molempia symboleita rangaistuksen uhalla. Jotkut ovat syyttäneet sääntöjen rikkovan Japanin perustuslakia, kun taas koulutuslautakunta on väittänyt, että koska koulut ovat valtion instituutioita, niiden työntekijöillä on velvollisuus kouluttaa oppilaitaan kunnollisiksi kansalaisiksi. Opettajat ovat nostaneet kanteita Tokion kuvernööri Shintarō Ishiharaa ja vanhempia virkamiehiä vastaan, mutta syytteet on myöhemmin hylätty.
Suhteet
thumb|250px|Japanin lipun suhteet. Vuonna 1870 hyväksytty dajōkanin julistus nro. 57 sisälsi kaksi kansallislippua koskevaa kohtaa. Ensimmäisessä määrättiin, kuka lipun sai nostaa salkoon ja miten sitä käytettiin, ja toisessa käsiteltiin lipun valmistusta. Lipun suhteet olivat julistuksen mukaan seitsemän yksikköä korkeutta ja kymmenen leveyttä (7:10). Punainen, aurinkoa esittävä kiekko oli kolme viidesosaa lipun korkeudesta. Asetuksen mukaan kiekko oli keskellä, mutta yleensä sitä on siirretty sadasosa lipun leveydestä tangonreunaa kohti.
Kun laki kansallislipusta ja -laulusta hyväksyttiin 13. elokuuta 1999, lipun suhteita muutettiin jonkin verran. Lipun uudet kokonaissuhteet ovat kahden suhde kolmeen (2:3). Punainen kiekko siirrettiin aivan lipun keskelle, mutta sen koko pysyi samana. Lipun tausta on valkoinen ja aurinkokiekko punainen, mutta tarkkoja värisävyjä ei vuoden 1999 laissa määritelty. Album des pavillons -kirjan vuoden 2000 painoksessa auringon sävyksi mainitaan ”Pantone 186”; valkoista kenttää ei mainita.
Suhtautuminen nykyään
250px|thumb|Keisari [[Akihito valmistautuu tervehtimään lippuja heiluttavia kansalaisia syntymäpäivänään.]] Valtamedian tekemien kyselytutkimusten mukaan japanilaiset olivat pitäneet lippua kansallislippunaan jo ennen sen aseman virallistamista vuonna 1999. Siitä huolimatta kiistoja lipun käytöstä koulutapahtumissa tai tiedotusvälineissä syntyy edelleen. Esimerkiksi liberaalit sanomalehdet, kuten Asahi Shimbun ja Mainichi Shimbun, julkaisevat usein lippuun kriittisesti suhtautuvia artikkeleita, mikä heijastelee niiden lukijoiden poliittisia mielipiteitä.
Hinomaruun suhtaudutaan edelleen kielteisesti Japanin entisissä siirtomaissa ja Okinawalla. Eräässä huomattavassa tapahtumassa 26. lokakuuta 1987 okinawalainen supermarketin omistaja poltti Hinomarun ennen kansallisen yleisurheilukilpailun alkua. Kiinassa ja Etelä-Koreassa, joita Japani miehitti toisessa maailmansodassa, Japanin lippuja poltetaan maan ulkopolitiikkaa vastustavissa mielenosoituksissa tai kun Japanin pääministeri vierailee Tokion Yasukuni-pyhäkössä. Japanin lakien mukaan Hinomarun polttaminen on sallittua, mutta ulkomaiden lippujen ei.
Käyttö ja tavat
Toisesta maailmansodasta lähtien Japanin lippua on käytetty pääasiassa hallinnollisten rakennusten yhteydessä, kuten kaupungintaloissa, eikä sitä juuri nähdä yksityiskodeissa tai kaupallisissa rakennuksissa. Toisaalta jotkut henkilöt ja yritykset ovat puolustaneet lipun käyttöä juhlapäivinä. Esimerkiksi 23. joulukuuta 2002 (keisarin syntymäpäivästä) alkaen Kyushu Railway Company on nostanut lipun salkoon 330 miehitetyllä rautatieasemalla. Myös monet linja-autoyhtiöt ovat kiinnittäneet lippuja autoihinsa juhlapäiviksi, osin muistuttaakseen matkustajiaan poikkeavista aikatauluista. Maan hallituksella on oikeus nostaa lippu puolitankoon.
Protokolla
Lippua pidetään salossa auringonnoususta auringonlaskuun, vaikka kaupoilla ja kouluilla onkin lupa liputtaa avaamisesta sulkemiseen. Kun Japanin lippu nostetaan salkoon yhdessä ulkomaan lipun kanssa, Japanin lippu asetetaan kunniapaikalle ja vierasmaan lippu nostetaan sen oikealle puolelle samalle korkeudelle. Kun salossa on useampien maiden lippuja, Japanin lippu asetetaan Yhdistyneiden kansakuntien määräämän aakkosjärjestyksen mukaiselle paikalle. Kun lippua ei voida enää käyttää, se poltetaan mieluiten yksityisesti.
Koulutusministeriön laatimassa vuoden 1999 opetussuunnittelmaohjeessa huomautetaan, että ”kouluunsaapumis- ja valmistumisseremonioissa koulujen täytyy nostaa salkoon Japanin lippu ja ohjeistaa oppilaitaan laulamaan kansallislaulu [lipun ja laulun] merkityksen vuoksi.” Ministeriön kommentaarissa peruskoulujen opetussuunnitelmaohjeeseen sanotaan myös, että ”kansainvälistymisen lisääntyessä, samalla kun vaalitaan isänmaallisuutta ja tietoutta japanilaisuudesta, on tärkeää huolehtia koululaisten kunnioittavasta suhtautumisesta Japanin lippua ja kansallislaulua kohtaan heidän kasvaessaan kunniallisiksi Japanin kansalaisiksi kansainvälistyneessä yhteiskunnassa”.
Muut liput
thumb|220px|[[Japanin itsepuolustusvoimat|Japanin itsepuolustusvoimien lippu.]] thumb|220px|Laivaston lippu.
Asevoimat
Japanin itsepuolustusvoimat ja Japanin itsepuolustusmaavoimat käyttävät aurinkolipun versiota, jossa on kahdeksan sädettä. Lipun nimi on Hachijō-kyokujitsuki. Kultainen reunus ympäröi lippua katkonaisesti.
Hinomarun erittäin hyvin tunnettu muunnelma on 16-säteinen nousevan auringon lippu, jota Japanin asevoimat, erityisesti keisarillisen Japanin laivasto, käyttivät myös historiallisesti. Lippu tunnetaan nimellä Kyokujitsuki, ja se otettiin laivaston lipuksi 7. lokakuuta 1889. Sitä käytettiin toisen maailmansodan loppuun saakka vuonna 1945 ja se otettiin uudelleen käyttöön 30. kesäkuuta 1954. Nykyään sitä käytetään Japanin itsepuolustusmerivoimien laivastolippuna. Japanin miehittämissä aasialaissa valtioissa lipulla on edelleen negatiivinen konnotaatio. Itsepuolustusmerivoimat käyttävät myös sotaviiriä. Se otettiin käyttöön ensimmäisen kerran vuonna 1914 ja uudelleen vuonna 1965. Sen tangon päässä on yksinkertaistettu versio laivaston lipusta ja sen loppuosa on valkoinen. Viirin suhteet ovat välillä 1:40 ja 1:90.
Japanin itsepuolustusilmavoimat, jotka perustettiin vuonna 1952, käyttävät symbolinaan pelkkää aurinkokiekkoa. Ilmavoimat ovat asevoimien ainoa haara, jonka tunnus ei liity keisarilliseen sädelippuun. Niillä on kuitenkin oma lippunsa, jota ne voivat käyttää tukikohdissaan ja paraateissa. Lippu suunniteltiin vuonna 1972, ja se on kolmas ilmavoimien käyttämä lippu. Siinä on ilmavoimien tunnus sinisen taustan keskellä.
Z-viestilipulla oli merkittävä asema Japanin laivaston historiassa, vaikka se ei ollutkaan virallinen kansallinen lippu. Kun amiraali Tōgō Heihachirō valmistautui Venäjän–Japanin sodan aikana 27. toukokuuta 1905 Tsushiman meritaisteluun Venäjän Itämeren-laivastoa vastaan, hän nosti lippulaivansa Mikasan mastoon Z-lipun ja voitti lopulta taistelun. Lipun nosto kertoi aluksen miehistölle, että ”keisarillisen Japanin kohtalo riippuu tästä yhdestä taistelusta; kaikki miehet ponnistelevat ja tekevät parhaansa”. Z-lippu nostettiin myös lentotukialus Akagille Pearl Harborin hyökkäyksen aattona joulukuussa 1941.
Keisari
thumb|220px|Japanin keisarin lippu.