cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valkopäämerikotka
Legendat ja myytit
Useat myytit kuvasivat kotkan myönteisesti, mutta päinvastaisiakin tarinoita esiintyi. Esimerkiksi Kwakiutl-kansan legendan mukaan kotkalla oli kerran ollut huono näkö. Se kykeni kuitenkin lentämään korkealle puunlatvoihin ja sieltä tarkkailemaan ympäristöään. Kerran erään kylän päällikkö pyysi sitä vartioimaan kylään saapuvia vieraita kanootteja. Tehdäkseen työnsä paremmin kotka vaihtoi silmiä etanan kanssa, jolla tuolloin oli vielä erinomainen näkö. Vartionsa päätyttyä kotka kuitenkin kieltäytyi vaihtamasta etanan silmiä takaisin ja piti ne itsellään. Toisaalta myytti kuvasi kotkan innokkaana auttajana, mutta myös petollisena eläimenä, johon ei ollut luottamista. Toinen esimerkki kertoo tarinan valkopäämerikotka Owikista, joka eli lähellä Tulare-järveä. Se ryösti miesten vaimoja ja tappoi miehiä. Tarinan sankari on preeriahaukka, jonka vaimon Owik myös vei. Linnut taistelivat keskenään kunnes preeriahaukka lopulta tarttui kiveen ja iski valkopäämerikotkan kuoliaaksi. Legendan mukaan valkopäämerikotkasta valunut veri ja sen aivot värjäsivät Tulare-järven läheisen maan puna-valkoiseksi.
Uskonnoissa
pienoiskuva|Valkopäämerikotka Yukonissa.
Valkopäämerikotka oli aikoinaan monille Pohjois-Amerikan alkuperäiskansoille pyhä lintu, jonka ne uskoivat olevan jumalien sanansaattaja ja jota ne kunnioittivat. Vielä tänäkin päivänä jotkin jäljellä olevista heimoista pitävät lintua rituaaliensa keskeisenä hahmona. Niiden mielestä alkuperäisamerikkalaisilla tulisi olla oikeus käyttää lintuja uskonnollisissa menoissaan huolimatta siitä, että laji on pitkään ollut maassa uhanalainen. He ovat verranneet valkopäämerikotkan sulkien ja muiden ruumiinosien merkitystä kristinuskon Raamattuun ja krusifiksiin. Yhdysvaltain hallitus onkin myöntänyt heimoille luvan käyttää valkopäämerikotkan sulkia ja ruumiinosia hengellisiin ja uskonnollisiin menoihinsa. Lupa koskee kuitenkin vain alkuperäisamerikkalaisia, ja he eivät saa, vanhojen tapojensa mukaisesti, luovuttaa niitä ihmisille, joilla ei ole alkuperäisamerikkalaistaustaa. Saadakseen haltuunsa esimerkiksi valkopäämerikotkan sulkia alkuperäisamerikkalaisenkin täytyy kuulua johonkin Yhdysvaltain hallituksen tunnustamaan heimoon ja silloinkin sulkien saanti voi viedä jopa vuosia.
Taiteissa
pienoiskuva|Yhdysvaltain ”Great Seal”.
Kotka on ollut suosittu aihe taiteilijoiden keskuudessa. Siitä on muun muassa maalattu tauluja ja valettu patsaita. Ehkä kuuluisimpia kotkapatsaita on Toisen maailmansodan muistoksi rakennettu muistomerkki Washington DC:ssä. Siinä neljä kotkaa kannattelee seppelettä. Kotkaa on käytetty arkkitehtuurissa esimerkiksi pylväiden koristuksena. Lisäksi kotka on ollut erittäin suosittu aihe heraldiikassa: se on kuvattuna esimerkiksi Venäjän ja Meksikon vaakunoissa. Kotka oli myös muinaisen Rooman valtakunnan tunnus.
Valkopäämerikotkaa käytetään useissa Yhdysvaltain virallisissa sineteissä, ja se on ikuistettu joihinkin maan rahoihin. Esimerkiksi Yhdysvaltain suuressa sinetissä, laivaston tunnuksessa ja maan neljännesdollarin kolikon kääntöpuolella esiintyy valkopäämerikotka. Yhdysvalloissa painetaan myös niin sanottuja American Eagle -kolikkoja hopeasta, kullasta ja platinasta. Näissäkin kolikoissa on kuvattuna valkopäämerikotka. Yhdysvaltain ulkopuolella valkopäämerikotka esiintyy esimerkiksi Panaman vaakunassa.
Historia
pienoiskuva|vasen|Valkopäämerikotkan sulat symboloivat urheita tekoja ja sankaruutta.
Monet Pohjois-Amerikan alkuperäiskansat pitivät valkopäämerikotkaa pyhänä lintuna ja kunnioittivat sitä. He uskoivat sen olevan jumalien ja jumalattarien sanansaattaja, joka vei näille ihmisten rukoukset. Valkopäämerikotkien oletettu pyhyys ei kuitenkaan estänyt heitä metsästämästä niitä; valkopäämerikotka oli ihailtu voimansa ja rohkeutensa vuoksi, ja soturin, joka sai linnun kiinni paljain käsin, uskottiin saavan osansa kotkan ihailluista ominaisuuksista. Lisäksi sen sulkia pidettiin suurien tekojen ja sankaruuden symboleina, ja niillä oli myös tärkeä osa intiaanien monissa rituaaleissa. Valkopäämerikotkan luiden uskottiin puolestaan sisältävän parantavia voimia ja sen kynsistä tehtiin suojelevia amuletteja. Vaikka intiaanit metsästivätkin lintua, he eivät kuitenkaan muodostaneet merkittävää uhkaa mantereen valkopäämerikotkakannalle. Heidän väestömääränsä oli pieni ja teknologiansa alkeellista, sillä eurooppalaisten tuloon saakka intiaanit eivät tunteneet lainkaan metalleja. Maanosan valkopäämerikotkakanta pysyikin elinvoimaisena aina eurooppalaisten tuloon saakka.
Ennen eurooppalaisten saapumista Pohjois-Amerikan mantereelle valkopäämerikotkia oli Pohjois-Amerikassa noin puoli miljoonaa yksilöä. Ne olivat levittäytyneet Meksikoa lukuun ottamatta lähes koko mantereelle ja olivat varsin tavallisia näkyjä. Eurooppalaisten uudisasukkaiden tulo ja alueen asuttaminen kuitenkin muuttivat tilanteen toisenlaiseksi; jo 1800-luvun loppuun mennessä valkopäämerikotkien määrä oli kääntynyt jyrkkään laskuun. Tälle kannan katoamiselle oli syynä ilmeisesti ihmisen ja kotkan kilpailu samasta elintilasta ja sen tarjoamasta ruoasta. Ihmiset tunkeutuivat kotkien elinalueille, metsästivät alueen eläimistöä ja kalastivat alueen vesistöistä. He myös tuhosivat luontoa tieltään rakentaessaan rakennuksiaan ja teitään. Näin he tulivat samalla tuhonneeksi valkopäämerikotkan asuinalueita, jolloin kotkille ei jäänyt paljonkaan elintilaa metsästää ja pesiä. Alueille asettuneet karjankasvattajatkaan eivät epäröineet ampua lintuja, joiden he uskoivat käyvän karjansa kimppuun. Mitä suuremmaksi ihmismäärä mantereella kasvoi, sitä pienemmäksi kävi valkopäämerikotkakanta. Kanadassa laji säilyi kuitenkin hieman elinvoimaisempana, sillä maa oli harvemmin asuttu ja sen kotkakanta keskittyi enimmäkseen maan erämaihin.
pienoiskuva|Valkopäämerikotka Yhdysvaltain neljännesdollarin kääntöpuolella.
1960-luvulla useat Yhdysvaltain osavaltiot listasivat valkopäämerikotkan erittäin uhanalaiseksi lajiksi. Virallisesti laji julistettiin uhanalaiseksi kaikkialla Yhdysvalloissa vuonna 1967. Uhanalaisten lajien suojelusäädös säädettiin kuusi vuotta myöhemmin, vuonna 1973. Lisäksi Yhdysvaltain hallitus ja muutamat yritykset pyrkivät lisäämään ihmisten tietoisuutta valkopäämerikotkasta ja sen suojelusta. Kanadassakin säädettiin Yhdysvaltain tapaan lakeja, joiden oli tarkoitus turvata valkopäämerikotkakannan säilyminen. Toimet johtivat haluttuun tulokseen, ja valkopäämerikotkakanta lähti jälleen nousuun. Vuonna 1995 valkopäämerikotkan uhanalaisuusluokitus laskettiin ”vaarantuneeseen”. Nykyään laji on jo elinvoimainen; valkopäämerikotkien määräksi on arvioitu noin 70 000 yksilöä. Suurin osa kannasta elää Yhdysvaltain Alaskassa.
Valkopäämerikotka on myös Yhdysvaltain kansallislintu. Tähän asemaan se valittiin jo vuonna 1782. Benjamin Franklin, yksi Yhdysvaltain vallankumouksen johtajista, olisi halunnut maan kansallislinnuksi kalkkunan, sillä hänen mielestään valkopäämerikotka oli lintu, jolla ei ollut moraalia ja joka oli opportunisti. Hän viittasi tällä siihen, että usein valkopäämerikotka varastaa toisen linnun metsästämän saaliin, eikä itse joudu näkemään vaivaa saaliin eteen. Kalkkuna oli Franklinistä paljon kunnioitettavampi lintu. John Adams ja Thomas Jefferson, itsenäisyysjulistuksen allekirjoittajat ja Yhdysvaltain tulevat presidentit, olivat kuitenkin valkopäämerikotkan kannalla. Heidän mielestään lintu edusti vapautta ja rohkeutta. Yhdysvaltain kongressi julisti linnun maan kansallislinnuksi 20. kesäkuuta vuonna 1782. Valkopäämerikotka on siitä lähtien esiintynyt monissa Yhdysvaltain sineteissä ja valuutoissa.
Via Portuensis
Reitti
Via Portuensis sai alkunsa Tiberin ylittäneeltä Pons Aemilius -sillalta. Tie kulki Aurelianuksen muurien läpi Porta Portuensis -portista. Portti oli kaksikaarinen, mikä kertoo liikenteen suuresta määrästä. Alkumatkan Via Portuensis kulki samaa reittiä kuin vanhempi Via Campana, mutta oikaisi sitä myöhemmin. Tiet erkanivat toisistaan suunnilleen roomalaisen mailin päässä portilta nykyisessä Pozzo Pantaleossa, jonka jälkeen Via Portuensis suuntasi enemmän oikealla eli pohjoisempaa kulkeneelle linjalle kukkulaisempaan maastoon, kun taas Via Campana pysytteli Tiberin laaksossa. Tiet yhtyivät nykyisessä Ponte Galerassa. Etäisyys Roomasta Portukseen oli noin 16 mailia. Itinerarium Antonini Augustissa Portuksen sanotaan sijainneen 19 mailin päässä Roomasta, mutta tämä on ilmeisesti virhe. Portuksesta tie jatkoi rannikkoa pohjoiseen, kunnes liittyi Via Aureliaan Alsiumissa.
Tien asemapaikat olivat:
Levynkansi
Levynkansi on äänilevyn suojuskotelo. Se on usein muodoltaan neliömäinen tasku, jossa on tekstiä ja kuvitusta. Musiikin suoratoistopalveluissa levynkansi esitetään pienoiskuvana.
LP-levyn kansi on yleensä kooltaan noin 12 × 12 tuumaa ja singlelevyn 7 × 7 tuumaa. CD-levyn kansi on kooltaan 12 × 12 senttimetriä.
Luettelo Pyhtään julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Pyhtään julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Pyhtään kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Jussi 69
thumb|Jussi 69. Jussi 69 (oik. Jussi Heikki Tapio Vuori, s. 11. heinäkuuta 1972 Helsinki) on suomalaisen The 69 Eyes -rockyhtyeen rumpali. Hän on ollut mukana kaikilla The 69 Eyesin albumeilla (tuli bändiin Loton tilalle toisen singlen julkaisun jälkeen). Ennen The 69 Eyesia Jussi soitti Hangman Jury -nimisessä bändissä. Lisäksi hän on tehnyt DJ-keikkoja ympäri maailmaa.
Levynkansi
Levynkansi suojaa levyä, ja se voi myös antaa kuluttajalle tietoa musiikista ja sen esittäjästä. Levynkannessa on usein levyn nimi ja esittäjän nimi. Joskus kannessa on luettelo levyllä olevista kappaleista tai jopa kappaleiden sanoitukset. Kuvituksena on joskus artistin kuva, mutta kannessa voi olla mitä tahansa, jonka halutaan kuvastavan levyllä olevaa musiikkia.
Jussi 69
Vuonna 1996 Jussi 69 soitti rumpuja Briard-yhtyeen comeback-kokoonpanossa taiteilijanimellä Jussi Jetson. Kokoonpano julkaisi albumin Briard Revisited. Vuonna 2001 Jussi 69 poseerasi Takorautaa – rock and roll -vuosikalenteri 2002 -seinäkalenteria varten, jonka julkaisija oli ohjelmatoimisto Crazy Diamond. Kalenterin tuotto meni hyväntekeväisyyteen. Vuonna 2003 Jussi 69 soitti rumpuja Gimmel-yhtyeen musiikkivideolla Roviolla, varsinaisessa kappaleessa hän ei soita rumpuja.
Vuonna 2008 Jussi 69 sai oman radio-ohjelman The Night of the Vampires (myöhemmin Rock n roll Circus) Radio Rock -kanavalle. Nykyään Jussi 69 juontaa Radio Rockilla Jussi 69:n Lauantaibrunssi -ohjelmaa. Hän oli mukana myös Nelosen Hurtta ja stara -televisio-ohjelmassa. Vuonna 2013 hän tuomaroi Suomen Idolsin seitsemännellä tuotantokaudella.
Yksityiselämä
Vuorella on täysi-ikäinen tytär. Vuori omistaa The Riff -nimisen ravintolan Helsingissä.
Metalliseos
thumb|Teräsvaijeria - teräs on raudan ja hiilen metalliseos. Metalliseos eli lejeerinki on vähintään yhden metallin ja yhden tai useamman muun alkuaineen seos, jolla on metalliset ominaisuudet. Metalliseokset ovat yleensä kestävämpiä, kevyempiä ja/tai edullisempia kuin puhtaat metallit. Ne ovat monissa sovelluksissa puhtaita metalleja käyttökelpoisempia. Tyypillisiä esimerkkejä metalliseoksista ovat muun muassa teräs ja messinki.
Johdanto
Metalliseos valmistetaan tyypillisesti liuottamalla seosaineet sulaan perusmetalliin. Jäähtyneen ja kiteytyneen metalliseoksen ominaisuudet voivat erota hyvinkin paljon yksittäisten aineiden ominaisuuksista. Esimerkiksi kuparin ja tinan seos, pronssi, on huomattavasti lujempaa kuin kumpikaan metalleista itsessään. Lisäämällä rautaan hiiltä saadaan lujaa terästä. Teräksen ominaisuuksia voidaan edelleen muokata esimerkiksi lisäämällä siihen kromia, jolloin saadaan ruostumatonta terästä.
Luonnossa esiintyy joitakin metalliseoksia, esimerkiksi elektrumia, joka on kullan ja hopean metalliseos. Raudan ja nikkelin metalliseoksia on löydetty meteoriiteista, mutta maapallolla niitä ei esiinny luonnostaan.
Valmistus
Metalliseoksia valmistetaan pääasiassa neljällä eri tavalla.
Yksifaasiset seokset
Korvaussijaseoksessa seosatomit korvaavat metalliatomeja. Korvaussijaliuoksesta voidaan myös käyttää nimeä aukoton liuos. Nimi tulee siitä, että aukottomassa liuoksessa seostettavat aineet liukenevat toisiinsa kaikissa suhteissa muodostaen yksifaasisen systeemin. Aukottoman liuoksen muodostumiselle on neljä ehtoa:
Esimerkiksi kupari ja nikkeli muodostavat aukottoman liuoksen. Niiden kokoero on pieni, sillä kupariatomin säde on 0,128 nm ja nikkelin 0,125 nm. Molempien kiderakenne on pintakeskeinen kuutiollinen (PKK) ja niiden elektronegatiivisuusero on vain 0,1. Kupari esiintyy valensseilla +1 ja +2 ja nikkeli valenssilla +2. Koska kaikki neljä ehtoa täyttyvät, muodostavat kupari ja nikkeli aukottoman liuoksen.
Välisija- ja korvaussijaseokset eivät tietenkään ole toisiaan poissulkevia, ne voivat esiintyä myös yhtä aikaa.
Monifaasiset seokset
Mikäli seostettavat aineet eivät liukene toisiinsa kaikissa suhteissa, voi syntyä metalliseoksen rakenteeseen faasierottumia. Tällöin esimerkiksi mikroskooppikuvissa havaitaan selkeitä toisistaan erottuvia alueita. Monifaasiset metalliseokset voivat olla metallien seoksia, esimerkkinä lyijyn ja tinan seokset. Ne voivat myös olla metalliseosten ja yhdisteen seoksia, kuten raudan (ferriitti) ja sementiitin (Fe3C, rautakarbidi) seos. Monifaasisilla seoksilla on lukuisia erilaisia rakenteita.
Historia 1700-luvulle asti
Puhdasta kuparia ja kultaa lukuun ottamatta ensimmäiset metallit, joilla oli teknologista merkitystä, olivat metalliseoksia. Noin 2500 eaa. havaittiin, että kuparia ja tinaa seostamalla saatiin aikaan pronssia, joka oli puhdasta kuparia lujempaa. Pronssin merkitys oli niin suuri, että sen mukaan on nimetty kokonainen aikakausi, pronssikausi. Tinaa ei ollut kaikkialla saatavilla, joten Lähi-idässä alettiin seostaa kupari- ja sinkkimalmeja, jolloin syntyi messinkiä. Metallinen sinkki löydettiin vasta keskiajalla.
Elohopean seosten, amalgaamien, historia alkaa noin 200 eaa., ja niiden nimi on peräisin elohopean kyvystä pehmentää kultaa ja hopeaa. Amalgaameja hyödynnettiin muun muassa kultauksessa, sillä näillä seoksilla pystyttiin maalaamaan pintoja, joita lämmitettäessä elohopea saatiin haihtumaan. Kyseinen menetelmä oli käytössä jopa 1800-luvulle asti etenkin Venäjällä.
Jalometallien seosten määrä lisääntyi Amerikan intiaanien seostaessa kultaa ja kuparia, kultaa ja platinaa sekä hopeaa ja kuparia. Kullan ja kuparin seoksilla oli suhteellisen alhainen kiehumispiste ja sitä hyödynnettiin näiden seosten valamisessa. Lisäksi seosten kovuus saatiin pronssin tasolle niitä takomalla. Vaikka seoksen kuparipitoisuus olisi ollut korkea, näyttivät siitä tehdyt tuotteet puhtaalta kullalta. Vastaavasti hopean ja kuparin seos näytti puhtaalta hopealta. Näitä ominaisuuksia hyödynnettiin vilpillisessä kaupankäynnissä. Platinaa ei tuohon aikaan saatu sulatettua, joten sitomalla platinapartikkelit kullalla saatiin tuotettua näiden metallien seos, joka voitiin takoa homogeeniseksi.
1540-luvulla julkaistussa Biringuccion kirjassa Pirotechnia kerrotaan tina-amalgaamien käytöstä peilien valmistuksessa. Myös kirjapainon kehityksen myötä kirjasimissa käytetyt tinan, lyijyn ja antimonin seokset mainittiin kyseisessä teoksessa.
1700-luku
Kiinalaiset olivat valmistaneet valkoisena kuparina tunnettua kuparin, nikkelin, sinkin ja raudan seosta jo satoja vuosia ennen sen yleistymistä Euroopassa 1700-luvun lopulla, kun metallinen nikkeli löydettiin.
Ranskalaisen kemistin Marcellin Bertholletin vuonna 1786 tekemä havainto hiilen merkityksestä raudan ja teräksen välillä oli merkittävä lähtökohta terästen kehityksessä. Vuonna 1819 Michael Faraday aloitti tutkimuksen eri seosmetallien vaikutuksesta terästen ominaisuuksiin. Faradayn tutkimus jäi kuitenkin kesken ja näytteet analysoitiin loppuun vasta vuonna 1931. Analyysin suorittanut Robert Hadfield huomautti, että mikäli Faraday olisi saattanut tutkimuksensa loppuun, olisi seosmetallien aikakausi alkanut puoli vuosisataa aiemmin.
1800-luku
1830-luvun alkaessa Keski-Euroopan suuria nikkeliesiintymiä hyödynnettiin aktiivisesti saksalaisena hopeana tunnetun kuparin-nikkelin ja sinkin seosten valmistuksessa. Seos oli taloudellista valmistaa ja valaa ja lisäksi sillä oli hopeinen väri. Nikkelin muut seokset yleistyivät 1800-luvun puolivälin jälkeen, kun kuparin ja nikkelin seosta alettiin käyttää kolikoissa sen helpon sulattamisen ja työstettävyyden takia.
Terästen ensimmäiset kehitysaskeleet tapahtuivat vuonna 1882, kun Robert Hadfield havaitsi terästen iskulujuuden ja kulumiskestävyyden parantuvan, kun niihin seostettiin 13 % mangaania. Vuonna 1896 Charles Guillaume havaitsi terästen lämpölaajenemisen alenevan merkittävästi, kun niihin seostettiin 40 % nikkeliä. Tämä havainto tuli merkittäväksi tarkkuutta vaativissa sovelluksissa, kuten kellojen koneistoissa.
Koboltin seoksia, jotka myöhemmin tulivat tunnetuiksi stelliitteinä, alettiin tutkia 1800-luvun lopulla osana korroosiota kestävien seosten tutkimusta. Näiden seosten havaittiin säilyttävän kovuutensa korkeissa lämpötiloissa sekä sietävän hyvin korroosiota.
1800-luvulla kehitetyillä metallografisilla mikroskoopeilla ja faasisäännöllä oli suuri vaikutus metalliseosten tutkimuksessa ja kehityksessä. Kiillotustekniikoiden kehityttyä kiderakennetta ja sen vaikutusta mekaanisiin ominaisuuksiin saatiin tutkittua.
Levynkansi
Levynkannen suunnittelee usein ammattimainen ryhmä art directoreita, graafisia suunnittelijoita ja valokuvaajia. Joskus artisti esittää suunnittelijoille idean, jonka nämä sitten toteuttavat.
Metalliseos
1900-luku
Alumiini tuli kaupallisesti merkittäväksi 1900-luvun alussa, kun sen lujuutta saatiin nostettua seostamalla siihen kuparia ja magnesiumia ja lämpökäsittelemällä tätä seosta. Alumiinin seoksia tutkinut A. Wilm lämmitti seosta 500 celsiusasteeseen saakka ja tämän jälkeen jäähdytti seoksen nopeasti vedessä. Tuloksena oli seos, joka oli edelleen pehmeä, mutta jonka lujuus nousi, kun jäähdytettyjä kappaleita varastoitiin huoneenlämmössä. Wilm havaitsi lujuuden tasoittuvan huippuarvoonsa neljässä päivässä.
Myös monet magneettiset metalliseokset kehitettiin 1900-luvulla. Vuonna 1910 havaittiin teräksen säilyttävän magneettisuutensa, mikäli siihen seostettiin volframia ja molybdeeniä. Japanissa kehitettiin monin verroin voimakkaampi magneettinen seos, jossa oli volframia, kromia, kobolttia ja rautaa. Myöhemmin kehitettiin edelleen vahvempia magneettisia metalliseoksia, joissa oli alumiinia, nikkeliä, rautaa ja kobolttia. Näitä seoksia käytetään magneettien lisäksi muun muassa pienissä moottoreissa ja televisioiden kuvaputkissa.
Merkittävä löytö oli vuonna 1912 havaittu nikkelin ja kromin vaikutus terästen korroosionkestoon. Nämä ruostumattomat teräkset ovat edelleen tärkeitä esimerkiksi ruoka- ja lääkeaineteollisuudessa.
Ensimmäiset havainnot muistimetalleista tehtiin 1930-luvulla, kun kullan ja kadmiumin seoksilla havaittiin pseudoplastisia ominaisuuksia. 1960-luvun alussa kehitettiin ensimmäinen toimiva nikkelin ja titaanin muodostama muistimetalli, jonka havaittiin palautuvan muokkauksen jälkeen alkuperäiseen muotoonsa lämmityksen yhteydessä.
2000-luku
Metalliseosten kehitys jatkuu 2000-luvulla ja monet tutkimuskohteet liittyvät jo aiemmin seostettujen metallien seostamiseen toisilla metalleilla sekä seosten ominaisuuksien parantamiseen. Kuitenkin myös täysin uusia kehityssuuntia on löydetty ja esimerkiksi magnesiumin seoksen muodostama metallivaahto on kehitetty. Vaahdolla on jopa vettä alhaisempi tiheys sekä hyvät mekaaniset ominaisuudet, jotka tekevät siitä potentiaalisen materiaalin hyödynnettäväksi vesikulkuneuvoissa.
Tunnettuja metalliseoksia
Teräs on yksi tunnetuimmista ja käytetyimmistä metalliseoksista. Teräs on raudan ja hiilen metalliseos, jossa hiilipitoisuus on alle 2,14 %. Tätä suuremmilla hiilipitoisuuksilla puhutaan valuraudasta. Lisäämällä teräkseen muita metalleja, saadaan erilaisia teräslaatuja, kuten ruostumatonta terästä.
Niin kutsutut superseokset ovat metalliseoksia, jotka säilyttävät mekaaniset ominaisuutensa korkeissakin lämpötiloissa. Lisäksi ne ovat kestävät hyvin korroosiota ja hapettumista. Näitä superseoksia käytetään runsaasti teollisuudessa.
Joillekin metalliseoksille on annettu erityinen nimi niiden keksijöiden mukaan. Tällaisia metalliseoksia ovat muun muassa Woodin metalli (massaprosentteina 50 % vismuttia, 12,5 % kadmiumia, 25 % lyijyä ja 12,5 % tinaa), Rosen metalli (50 % vismuttia, 27,1 % lyijyä ja 22,9 % sinkkiä) ja Fieldin metalli (51 % indiumia, 32,5 % vismuttia ja 16,5 % sinkkiä).
Metalliseoksiin perustuvia lujitusmekanismeja
thumb|Liuoslujituksen periaate. Dislokaatio jää jumiin seosatomien jännityskenttään. Metallien muodonmuutos sulamislämpötilaa alhaisemmissa lämpötiloissa tapahtuu pääosin dislokaatioliikkeen avulla. Metalleja voidaan lujittaa estämällä dislokaatioiden liikettä, mikä on mahdollista muun muassa seostamisen avulla.
Liuoslujittaminen
Särmädislokaatiot aiheuttavat kulkutasonsa yläpuolelle puristusjännitystä. Seostamalla metalliin ainetta, jonka atomien halkaisija on pienempi kuin seoksen perusmetallin, voidaan metallihilaan aiheuttaa paikallisia vetojännityksiä. Dislokaatioiden puristusjännityskentillä on tapana jäädä jumiin näihin seosatomien aiheuttamiin vetojännityskenttiin. Vastakkaissuuntaisina jännityksinä ne ikään kuin tasapainottavat toisensa.
Erkaumakarkaisu
thumb|Erkauma vääristää kidehilaa, mikä vaikeuttaa dislokaatioiden liikettä. Toinen tyypillinen metallien seostukseen perustuva lujitustapa on erkaumakarkaisu. Erkaumakarkaisussa valmistetaan ensin ylikylläinen liuos. Tämä tapahtuu siten, että ensin toisiinsa liukenemattomien metallien seosta lämmitetään kunnes metallit ovat täysin liuenneet toisiinsa. Tämän jälkeen lämmitetty seos, jossa metallit ovat liuenneena toisiinsa, jäähdytetään niin nopeasti, että metallit eivät ehdi erottua toisistaan omiksi faaseikseen. Näin syntyy ylikylläinen liuos, eli metalliseos on metastabiilissa tilassa. Ylikylläistä liuosta lämmitetään tarpeen vaatiessa sammuttamisen jälkeen, jolloin faasit alkavat hallitusti erottua. Tätä prosessia kutsutaan vanhenemiseksi tai erkautushehkutukseksi. Erottuneet faasit vääristävät kidehilaa vaikeuttaen dislokaatioiden liikettä.
Jotta erkaumakarkaisun suorittaminen metalliseokselle on mahdollista, seuraavien ehtojen on täytyttävä: Tämä on tyypillinen lujitustapa esimerkiksi alumiiniseoksille.
Molodin taistelu
Molodin taistelu () käytiin Krimin kaanikunnan ja Moskovan Venäjän armeijoiden välillä vuonna 1572. Se päättyi kahdeksan päivän jälkeen Venäjän ratkaisevaan voittoon ja merkitsi käännettä Venäjän–Krimin sodassa.
Vuonna 1552 alkanut sota käynnistyi, kun tsaari Iivana IV Julma valtasi Kazanin kaanikunnan, jonka laillisena perijänä Krimin kaani Devlet I Giray piti itseään. Venäjä valtasi myös kaanin tavoitteleman Astrahanin 1554–1556. Krimin kaanikunnan vasalli-isäntä ja liittolainen Osmanien valtakunta osallistui sotaan 1568, mutta turkkilaisten ja tataarien yhteinen sotaretki Astrahaniin 1569 epäonnistui karvaasti. Venäjä ja Osmanien valtakunta solmivat rauhan 1570, jonka jälkeen kaani Devlet jatkoi sotatoimia Venäjää vastaan itsenäisesti. Kaani keräsi armeijan, jonka avulla hän valtasi ja poltti Moskovan 1571 ajaen tsaari Iivanan pakoon kaupungista. Pelastaakseen tilanteen tsaari lupasi kaanille poistuvansa Astrahanista, mutta seuraavana vuonna kaanille valkeni, ettei Iivana aio pitää lupaustaan. Hän keräsi uuden sotajoukon, joka lähti marssille kohti Moskovaa. Tsaari ja hänen kenraalinsa olivat kuitenkin ennakoineet tataarien saapuvan uudelleen ja valmistelleet huolellisesti vastatoimia.
Armeijat kohtasivat toisensa heinäkuun 1572 lopulla lähellä Molodin kylää noin 50 kilometriä Moskovasta etelään. Taistelussa tuli kuuluisaksi venäläisten käyttämä siirreltävä suoja, guljai-gorod, jonka avulla joukot saattoivat liikkua suhteellisen turvallisesti kevyiden aseiden tulituksessa. Osapuolten kärsimistä tappioista ei ole jäänyt historiaan luotettavia selontekoja, mutta Venäjän voittoon päättyneellä taistelulla oli merkittävä vaikutus osapuolten väliseen voimatasapainoon. Sen vuoksi voidaan olettaa, että tataarien armeija kärsi enemmän tappioina.
Seurauksena Krimin kaani joutui luopumaan sekä sodan jatkamiseen liittyvistä suunnitelmistaan että aikeistaan vallata Kazanin ja Astrahanin kaanikunnat Venäjältä. Tappio merkitsi Krimin kaanikunnan poliittisen ja sotilaallisen vaikutusvallan heikkenemistä, joka puolestaan antoi tilaa Moskovan Venäjän nousulle. Vasta vuosina 1588–1607 hallinneen kaanin Gazi II Girayn aikana Krimin kaanikunta oli jälleen riittävän vahva voidakseen haastaa Venäjän uudelleen.
thumb|left|200px|Rekonstruktio guljai-gorodiksi kutsutusta siirrettävästä suojasta.
Mother!
Elokuvan ensi-ilta oli syyskuussa 2017 Venetsian elokuvajuhlilla, jossa se kilpaili Kultaisesta leijonasta. Suomen valkokankaille elokuva saapui 15. syyskuuta 2017.
Maria Kopsakangas-Savolainen
Maria Kopsakangas-Savolainen (s. 24. tammikuuta 1970) on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee tutkimusprofessorina Oulun yliopiston kauppakorkeakoulussa. Kopsakangas-Savolaisen tutkimukset keskittyvät kestävään energiatalouteen ja sähkömarkkinoiden toimintaan. Hänen tutkimusprofessuurinsa on Oulun yliopiston ja Suomen ympäristökeskuksen yhteisprofessuuri.
Kopsakangas-Savolainen on koulutukseltaan taloustieteen tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Oulun yliopistosta vuonna 2002 otsikolla A Study on the deregulation of the Finnish electricity markets. Kaudella 2016–2019 Kopsakangas-Savolainen toimi Suomen ilmastopaneelin jäsenenä.
Sedisvakanssi
Sedisvakanssi (latinan sanoista sedes ’tuoli’ ja vacans ’tyhjänä oleva’) tarkoittaa ajanjaksoa, jolloin piispanistuin, varsinkin paavinistuin, on vailla haltijaa. Käytännössä kyseeseen tulee ajanjakso paavin kuoleman ja uuden paavin virkaanastumisen välillä.
Voimassa olevan kirkko-oikeuden määräykset sedisvakanssin suhteen ovat peräisin paavi Johannes Paavali II:n konstituutiosta Universi Dominici Gregis (=UDG, 1996). UDG:n mukaan paavin toimi palautuu sedisvakanssin aikana kardinaalikollegiolle, joka vastaa tietyin rajoituksin kollektiivisesti paavin tehtävistä. Sedisvakanssi näkyy myös vaakunassa, jota käytetään esimerkiksi sedisvakanssin aikana lyödyissä Vatikaanivaltion eurokolikoissa. Tällöin vaakunasta puuttuu vaakunakilpi kokonaan, ja siihen on kuvattu vain ristikkäin olevat kultainen ja hopeinen avain, paavinvallan tunnukset, päivänvarjon alla.
Kivikkosirkku
Kivikkosirkku (Emberiza buchanani) on aasialainen sirkkulaji, joka on tavattu kerran Suomessa. Lajista on kuvattu kolme alalajia :
Edward Blyth nimesi lajin brittiläisen luonnontieteilijän Francis Buchanan-Hamiltonin kunniaksi.
Koko ja ulkonäkö
Muistuttaa suuresti lähisukulaisiaan peltosirkkua ja ruostekurkkusirkkua.
Levinneisyys
Laji esiintyy Itä-Turkista Länsi-Kiinaan ulottuvalla alueella. Kivikkosirkku talvehtii Intiassa ja sen lähiympäristössä. Laji tavattiin Suomessa ensimmäisen kerran Porissa 30.–31.10.2006. Kivikkosirkusta tuli Suomen 450. lintulaji BirdLife Suomen rariteettikomitean hyväksyttyä havainnon.
Kivikkosirkku on havaittu Euroopassa aiemmin viidesti ja Länsi-Euroopassa vain kerran, Alankomaissa lokakuussa 2004.
Elinympäristö
Vuoristolaji, joka pesii vuorenrinteillä ja ylängöillä yli 2000m korkeudella.
German Svešnikov
German Aleksandrovitš Svešnikov (, 11. toukokuuta 1937 – 9. kesäkuuta 2003) oli Neuvostoliittoa edustanut miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen aseenaan oli floretti.
Svešnikov voitti florettimiekkailun joukkuekilpailussa olympiakultaa Roomassa 1960. Se oli Neuvostoliiton kaikkien aikojen ensimmäinen miekkailun joukkuekultamitali. Tokion 1964 olympialaisissa Svešnikov voitti toisen kultamitalinsa. Méxicon 1968 olympialaisissa hän sai joukkuekilpailussa hopeaa ja sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa seitsemänneksi.
Henkilökohtaisen maailmanmestaruuden Svešnikov voitti 1962 ja 1966. Joukkuemestaruuden hän voitti kuudesti.
Basket Zaragoza 2002
Basket Zaragoza 2002 S.A.D. on espanjalainen koripalloseura Zaragozasta. Se pelaa kotiottelunsa Pabellón Príncipe Felipessa.
Seura on pelannut vuosikymmenen verran Espanjan pääsarjassa. Kaudella 2019–2020 Zaragoza sijoittui Mestarien liigassa pronssille.
Seuralla on myös vuonna 2020 perustettu naisten joukkue.
Clive W. J. Granger
Clive William John Granger (4. syyskuuta 1934 Swansea, Wales – 27. toukokuuta 2009 San Diego, Kalifornia) oli walesilaissyntyinen ekonomisti ja Kalifornian yliopiston professori.
Vuonna 2003 Ruotsin keskuspankki myönsi Grangerille ja New Yorkin yliopiston Robert Englelle Nobelin taloustieteen muistopalkinnon ekonometristen aikasarjojen tutkimuksesta.
Granger opiskeli Nottinghamin yliopistossa ja väitteli tohtoriksi vuonna 1959. Hän työskenteli yliopiston tilastotieteen ja matematiikan laitoksen luennoitsijana. Vuonna 1974 Granger siirtyi Kalifornian yliopiston professoriksi. Hän jäi tehtävästä eläkkeelle vuonna 2003, jolloin hänestä tuli emeritusprofessori. Granger kuului American Academy of Arts and Sciences -tiedeyhteisöön.
Lars Oftedal
Lars Oftedal (3. tammikuuta 1877 Stavanger – 19. huhtikuuta 1932 Stavanger) oli norjalainen juristi, toimittaja ja Venstren poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1921–1927 ja toimi Norjan sosiaaliministerinä 1921–1922 ja 1924–1926 sekä kauppaministerinä 1922–1923 ja 1928–1931. Ennen poliittista uraansa hän työskenteli Stavanger Aftenbladin uutispäällikkönä.
Moussa Sow
Moussa Sow (s. 19. tammikuuta 1986 Mantes-la-Jolie, Ranska) on ranskalaissenegalilainen jalkapalloilija. Hän edustaa turkkilaista Fenerbahçea ja on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seurajoukkueura
Sow aloitti ammattilaisuransa Rennesistä vuonna 2004, jota ennen hän oli pelannut seuran juniorijoukkueissa. Hän pelasi joukkueessa vuoteen 2010 asti, viettäin ainoastaan kauden 2007–2008 lainalla Sedanissa. Kesällä 2010 Sowin sopimus joukkueen kanssa umpeutui ja niin hän siirtyi kolmivuotisella Lilleen.
Tammikuussa 2012 Sow siirtyi LOSCista Turkin Superliigaan Fenerbahçen joukkueeseen. Sow teki seuran kanssa 4,5-vuotisen sopimuksen ja siirtosumma oli noin 13 miljoonaa euroa.
Maajoukkueura
Sow teki ensiesiintymisensä Senegalin maajoukkueessa 5. syyskuuta 2009 ottelussa Angolaa vastaan.
Kamphaeng Phet (provinssi)
Maantiede
Provinssin tärkein joki on Ping, joka on yksi Chao Phraya -joen sivujoista. Jokitasanko muodostaa provinssin itäosan, kun taas lännessä on enimmäkseen metsäistä vuoristoa.
Haifan taistelu (1948)
Haifan taistelu on juutalaisten Haganan ja arabien asejoukkojen välillä Palestiinan mandaattialueen sisällissodan aikana käyty yhteenotto Haifan kaupungin hallinnasta 21.–22. huhtikuuta 1948. Haifasta oli tarkoitus YK:n jakosuunnitelman mukaan tulla brittiläisen mandaatin päättyessä osa juutalaisvaltiota. Haganan joukot alkoivat toteuttaa sen valtausta jo hieman ennen brittien lähtöä. Arabien asuttamaan kantakaupunkiin hyökänneet juutalaiset kukistivat nopeasti arabien vastarinnan. Taistelut ja esimerkiksi kaupunkiin kohdistettu kranaatinheitintuli aiheuttivat sen suuren arabiväestön joukkopaon.
Kamphaeng Phet (provinssi)
Historia
Kamphaeng Phet oli jo aikanaan Sukhothain kuningaskunnan kuninkaallinen kaupunki 1400-luvulla, jolloin se tunnettiin vanhalla nimellään Chakangrao. Se muodosti tärkeän osan kuningaskunnan puolustusjärjestelmää, kuten myös myöhemmin Ayutthayan kuningaskunnan aikaan.
Haifan taistelu (1948)
Taistelu oli yksi kolmesta Palestiinan sisällissodan loppuviikkojen merkittävästä voitosta juutalaisille. Sisällissotaa seurasi vielä Israelin itsenäisyyssota.
Kamphaeng Phet (provinssi)
Symbolit
Provinssin sinetti esittää kaupungin muureja, kaupungin nimi tarkoittaa timanttimuuria. Provinssin puu on Acasia catechu ja provinssin kukka on Mimusops elengi.
Haifan taistelu (1948)
Tausta
thumb|vasen|Näkymä kohti Haifan satamaa vuonna 1948. Haifa oli Palestiinan tärkein satama ja pohjoisen alueen epävirallinen pääkaupunki. Sen satamaa oli laajennettu Brittiläisen mandaattialueen aikana ja sinne oli rakennettu öljyputki Irakista Välimerelle. Sataman toiminnan yhteyteen oli syntynyt runsaasti teollisuutta. Arabien lisäksi kaupunkiin oli muuttanut juutalaisia siirtolaisia. Vuonna 1944 kaupungissa asui 35 940 muslimia, 26 570 kristittyä ja 66 000 juutalaista. Arabit asuttivat etenkin Haifan rannikkoa, satamaa ja Karmelvuoren juurta. Juutalaisia asui etenkin sitä ympäröivillä teollisuusalueilla ja uudemmilla asuinalueilla Karmelvuoren rinteitä ylös.
Särmäkuisma
Särmäkuisma (Hypericum maculatum) on monivuotinen keltakukkainen ruohokasvi.
Haifan taistelu (1948)
Tausta
Jännitteet kaupungin arabien ja juutalaisten välillä olivat kasvaneet jo arabikapinan aikana vuosina 1936–1939. Ne alkoivat kiristyä uudelleen kohti brittiläisen mandaatin päättymistä. Vuoden 1947 lopulla käytiin jo avoimia yhteenottoja, jolloin tuhansia kaupungin arabeja pakeni Haifasta. Haifan oli vuonna 1947 laaditun Yhdistyneiden kansakuntien Palestiinan jakosuunnitelman mukaan tarkoitus kuulua perustettavaan juutalaisvaltioon.
Kamphaeng Phet (provinssi)
Aluejako
Provinssi on jaettu 9 alueeseen (amphoe) ja kahteen osa-alueeseen (king amphoe). Nämä on edelleen jaettu 78 kuntaan (tambon) ja 823 kylään (mubaan).
Särmäkuisma
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|vasen|Pölytys Särmäkuisman varsi on nelisärmäinen. Se kasvaa 40–70 cm korkeaksi. Kukat ovat voimakkaan keltaiset, heteet pitkät ja näyttävät. Kukkanupuissa on punaisia tahmeita pilkkuja. Lehdet ovat soikeat ja pehmeät. Mäkikuismasta kasvin erottaa varren poikkileikkauksen perusteella: mäkikuisman varressa on kaksi harjannetta, särmäkuismalla neljä.
Levinneisyys
Särmäkuismaa tavataan Keski- ja Pohjois-Euroopassa noin Oulun korkeudelta etelään. Suomessa sen esiintyminen liittyy rautakautisiin asuinpaikkoihin, ja sitä pidetään muinaistulokkaana.
Haifan taistelu (1948)
Tausta
Hagana oli alun perin suunnitellut Haifan valtausta mandaattin päättymisen jälkeen. Haifan satama oli erityisen tärkeä alueelta poistuville briteille, ja sen ennenaikaisen valtauksen pelättiin johtavan yhteenottoihin. Arabimaiden intervention pelossa Haifan valtausta päätettiin kuitenkin kiirehtiä. Hagana oli tehnyt joitakin tunnusteluja brittien mahdollisesta reaktiosta Haifan valtaukseen. Palestiinan pohjoisosien brittikomentaja kenraali Hugh Stockwell varoitti armeijan voivan puuttua tilanteeseen valtausyrityksen tapahtuessa.
Taistelu
thumb|Najadan talo, jolla käytiin kiivaita taisteluja. thumb|Juutalaisia taistelijoita. thumb|Hylättyjä arabien asemia.
Taistelun alku
Hieman ennen aamua 21. huhtikuuta 1948 brittijoukot vetäytyivät yllättäen asemistaan juutalaisten ja arabien asuttamien kaupunginosien välillä. Kenraali Stockwell perusteli sittemmin käskyä arabien ja juutalaisten lisääntyneillä yhteenotoilla, brittisotilaisiin kohdistuneella uhalla sekä joukkojensa pienuudella. Tulitaistelut arabien ja juutalaisten välillä alkoivat heti brittijoukkojen vetäydyttyä, kun molemmat osapuolet yrittivät vallata brittien hylkäämät asemat. Hagana valtasi Haifan lentokentän ja Kiisonin rautatietyöpajan. Arabit saivat haltuunsa rautatietoimistot.
Najadan talo
Noin kello 13.30 Haganan pataljoona lähetettiin valtaamaan niin sanottua Najadan taloa Wadi Rushmiyan Saladin-kadulla. Kolmikerroksinen kivirakennus hallitsi kaupunginosaa. Valtaus tehtiin nopeasti, mutta sen toteuttaneet joukot tulivat nyt arabien piirittämiksi. Ympäröivää aluetta puolustaneet arabit kohdistivat Najadan taloon konekivääri- ja tarkka-ampujien tulta. Alueen arabisiviilit pakenivat kohti länttä Haifan kantakaupunkiin. Hagana ei pystynyt huoltamaan hyökkääjiä tehokkaasti. Muutamat panssariautot pääsivät talolle, ja ne veivät mukanaan ammuksia ja ottivat kyytiin haavoittuneita. Kokonaisuudessaan Carmel uskoi tilanteen ratkeavan kuitenkin vasta kantakaupungin valtauksen jälkeen.
Suurin osa huhtikuun 21. päivästä käytettiin taisteluihin valmistautumiseen. Hagana sai samana päivänä suuren erän kiväärejä Tšekkoslovakiasta. Ne lähetettiin nopeasti Haifaan Tel Avivin satamasta. Valmistelut olivat lopussa keskiyöhön mennessä. Noin kello 01.00 aamuyöllä Haganan 3-tuuman kranaatinheittimet ja kotitekoiset mutta tehottomat Davidka-kranaatinheittimet avasivat 15-minuutin keskityksen kantakaupunkiin. Keskityksen myötä arabien taistelutahto romahti. Samaan aikaan kohti Najadan taloa lähetettiin jalan katuja pitkin taistellut komppania. Arabijoukkojen vastarinta murtui, ja arabisiviilit pakenivat koko Halissan-Wadi Rushmiyan alueelta. Komppania saavutti Najadan päivällä kello 11.00, ja taistelut tällä suunnalla lakkasivat.
Haganan voitto
Kolme Haganan komppaniaa alkoi edetä rautatietoimistoa, Haifan puhelinkeskusta ja vanhan torin reunalla sijainnutta arabien asejoukkojen esikuntaa kohti. Yksi komppanioista oli Palmahin joukkoja. Taistelut käytiin usein lähietäisyydeltä juutalaisten vallatessa Haifan talo talolta. Taistelujen kuluessa Hagana jatkoi kantakaupungin tulitusta kranaatinheittimin. Britit kuvailivat tulitusta täysin umpimähkäiseksi ja inhottavaksi. Tulituksen keskellä siviiliväestö pakeni kohti brittien edelleen hallitsemaa satama-aluetta. Satamasta tuhannet pakenivat veneillä kohti Akkoa. Arabisiviilien keskuudessa oli ilmeisesti levinnyt huhu, jonka mukaan britit olisivat lupautuneet turvaamaan jokaisen satamaan saapuvan ja laivoilla sieltä lähtevän siviiliin, mikä aiheutti suuren ryntäyksen ja kaaoksen satamassa.
Pakenijoiden mukana olivat myös arabien Haifan johdon merkittävimmät henkilöt, kuten arabien kansallisen komitean Haifan johtohahmo Ahmed Bey Khalil ja arabiasejoukkoja komentanut Amin Bey ’Izzadin. Izzadinin varamies Yunis Nafa’a pakeni todennäköisesti seuraavana päivänä. Arabit olivat pyytäneet tukea Haifan ulkopuolelta, mutta lisäjoukkoja ei ollut luvassa. Etelästä Tiran kylästä oli lähetetty kohti Haifaa kolonna, jonka britit kuitenkin pysäyttivät ja käännyttivät takaisin. Brittikenraali Stockwellin mukaan vahvistukset olisivat vain pitkittäneet taistelua ja verenvuodatusta muuttamatta kokonaistilannetta. Hän arvioi arabien tappioiden olleen 21.–22. huhtikuuta noin 100 kaatunutta ja 150 haavoittunutta. Juutalaisten tappioiksi hän mainitsi 16–20 kaatunutta ja 40 haavoittunutta.
Neuvottelut
thumb|Pakenevia arabeja. Aamulla 22. huhtikuuta arabien johtajat pyysivät tulitaukoa ja Hagana vaati puolestaan antautumista. Kenraali Stockwell välitti neuvottelut osapuolten välille Haifan kaupungintalolla. Neuvottelujen kuluessa Syyrian Haifan konsuli Thabet al-Aris sähkötti tilanteesta Damaskokseen ja kertoi Haifaa uhkaavan verilöylyn. Syyria ja Libanon painostivat brittejä ”juutalaisen aggression” pysäyttämiseksi. Maat eivät kuitenkaan iskeneet kohti Palestiinaa, vaikka Syyrian presidentti Shukri al-Quwatli oli näin vihjaillut.
Kaupungintalolla eri osapuolet saapuivat brittien panssariautojen kyyditsemänä neuvotteluihin, jotka alkoivat kello 16.00. Juutalaisia edustivat pormestari Shabtai Levy, juutalaistoimiston Harry Beilin ja Haganan Mordechai Makleff. Arabeja edustivat useat yhteisön merkkihenkilöt muslimeista ja kristityistä johtajanaan muslimiveljeskunnan jäsen šeikki Abdul Rahman Murad. Muita jäseniä olivat liikemiehet Victor Khayyat, Farid Sa’ad ja Anis Nasr. Lopulta saatiin aikaan ehdot, joiden mukaan arabien tulisi luovuttaa aseensa briteille, kaikki ulkomaiset miespuoliset arabit karkotettaisiin, Haifaan asetettaisiin ulkonaliikkumiskielto aseiden etsimiseksi ja brittien olisi pidätettävä kaikki arabien puolella olleet ”eurooppalaiset natsit”. Kaupunkiin jääville arabeille taattiin ”tasa-arvoinen ja vapaa” asema. Ennen ehtojen hyväksymistä arabit pyysivät Arabien kansalliselta komitealta ohjeita, joita ei ilmeisesti koskaan saatu. Jotkin israelilaiset virkamiehet väittivät sittemmin virheellisesti ja ilman todisteita arabien saaneen ohjeet olla antautumatta ja käynnistää yleinen evakuointi.
Kello 19.15 kokoonnuttiin uudelleen. Arabeja edustivat nyt vain kristityt jäsenet. He kieltäytyivät allekirjoittamasta ehtoja, koska he eivät hallinneet kaupungin asejoukkoja eivätkä siksi pystyneet takaamaan ehtojen täyttymistä. He ehdottivat vaihtoehtona kaupungin naisten ja lasten evakuointia. Mahdollisesti muut vaihtoehdot olisivat leimanneet heidät pettureiksi. Britit ja juutalaiset yllättyivät ehtojen hylkäämisestä. Juutalaiset näyttivät kuitenkin hyväksyvän tilanteen. Seuraavien kymmenen päivän aikana tuhannet Haifan arabit kuljetettiin brittien lentokoneilla, laivoilla ja panssariajoneuvoin Akkoon, Beirutiin, Nasaretiin ja Nablukseen. Kaupunkiin jäi vain noin 3 000 arabia.
Seuraukset
Pääasiallisia syitä arabien pakoon olivat taistelun ja etenkin kantakaupunkiin kohdistetun kranaatinheitintulen synnyttämä paniikki ja pelko vähemmistöasemasta juutalaisten alaisuudessa. Arabien kansallinen komitea kannusti arabeja lähtemään kaupungista, minkä lisäksi juutalaisten viranomaisten käytös herätti pelkoa. Hagana oli kieltänyt joukkojaan ryöstelemästä tai esimerkiksi vandalisoimasta paikallisia moskeijoita. Irgunin joukot olivat kuitenkin ryöstelleet alueita esimerkiksi Wadi Nisnasin kaupunginosassa. Haganan joukot ottivat yhteen Irgunin kanssa ryöstelyn lopettamiseksi. Kun Haifaa alettiin tutkia mahdollisten aseiden varalta, myös Hagana kohteli paikallisia varsin kovakouraisesti. Ryöstelykieltoa ei aina noudatettu, paikallisia miehiä pidätettiin ja osa hakattiin. Joidenkin juutalaisten mielestä arabien pako piti pysäyttää taloudellisten syiden ja juutalaisten julkisuuskuvan takia. Suurin osa juutalaisista piti kuitenkin arabivähemmistön kaikkoamista juutalaisvaltion kannalta parhaana ratkaisuna.
Haifa oli Tiberiaksen ja Jaffan ohella yksi mandaattikauden viimeisten viikkojen aikana kukistuneista merkittävistä arabien asutuskeskuksista. Sisällissota päättyi juutalaisten voittoon, mutta sitä seurasi Israelin itsenäisyyssota. Haifan valloitusta seuranneina päivinä juutalaiset valtasivat myös joitakin alueita sen ympärillä. Haifaan jäi sodan jälkeen pieni arabivähemmistö, joka asuu kaupungissa edelleen.
Symbolinen laskin
Esimerkiksi seuraavat laskut ovat mahdollisia:
Perinteiset laskimet suorittavat laskutoimitukset numeroiden avulla ja ne ovat olleet pitkään käytössä Suomen kouluissa. Symbolisten laskinten merkitys on Suomessa korostunut sen jälkeen kun sen käyttö sallittiin ylioppilaskokeessa keväällä 2012. Tämä on myös osaltaan vaikuttanut ylioppilaskokeen rakenteeseen ja tehtäviin keväällä 2016 valmistuneessa matematiikan ylioppilaskokeen rakenneuudistuksessa. Lukion lisäksi symboliset laskimet eivät ole merkittävästi yleistyneet muilla kouluasteilla.
Sandels
Sandels voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Elbe Häkkinen
Elbe Häkkinen (o.s. Rokkanen, 2. syyskuuta 1914 Pietari – 6. huhtikuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja sanoittaja. Hän käytti nimimerkkiä "Lalli". Hän oli Mirjam Helinin sisar, ja hänen isänsä oli PSO:n kauppaneuvos Oskar Rokkanen.
Elbe Häkkinen kuoli keltatautiin.
Nimimerkki K. Raikko epäselvyydet
Kauko Käyhkö teki joukon kappaleita, joihin hän laittoi tekijäksi K. Raikko, mutta Elbe Häkkinen oli ehtinyt rekisteröidä nimimerkin nimiinsä aikaisemmin kuin Käyhkö. Asiasta käytiin oikeutta. Oikeuden päätös oli, että Elbe Häkkinen saa Teosto-korvaukset näistä kappaleista, vaikka ne olivatkin Kauko Käyhkön tekemiä.
Tuomas Takalo
Tuomas Takalo on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee taloustieteen professorina Hankenilla. Takalon tutkimukset käsittelevät muun muassa innovaatioita, immateriaalioikeuksia sekä rahoitusmarkkinoita. Takalo on dosentti Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulussa, Jyväskylän yliopiston kauppakorkeakoulussa, Turun kauppakorkeakoulussa sekä Oulun yliopistossa ja lisäksi hän toimii neuvonantajana Kilpailu- ja kuluttajavirastolle. Aiemmin Takalo on työskennellyt muun muassa Suomen Pankin neuvonantajana rahapolitiikka- ja tutkimusosaston tutkimusyksikössä.
Takalo on koulutukseltaan valtiotieteiden tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1999 otsikolla "Essays on the Economics of Intellectual Property Protection".
Jonas Eriksson
Jonas Eriksson (s. 28. maaliskuuta 1974 Sigtuna, Ruotsi) on ruotsalainen jalkapalloerotuomari. Hänestä tuli kansainvälinen erotuomari vuonna 2002. Ruotsin Allsvenskanissa hän tuominnut vuodesta 2000 lähtien.
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2016 loppuottelu
Jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2016 loppuottelu pelattiin 10. heinäkuuta 2016 Stade de Francen stadionilla Saint-Denis'ssä, Ranskassa. Ottelussa ratkaistiin jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen 2016 voittaja. Loppuottelussa kohtasivat Portugali, joka oli toista kertaa historiansa aikana loppuottelussa, ja isäntämaa Ranska, joka oli voittanut turnauksen kahdesti aiemmin.
Portugali voitti ottelun jatko-ottelun jälkeen 1–0 saavuttaen maan ensimmäisen Euroopan-mestaruuskilpailujen mestaruuden. Se ei hävinnyt turnauksessa yhtään ottelua.
Tausta
Vuoden 2016 loppuottelu oli Ranskan historian kolmas; se oli voittanut vuoden 1984 loppuottelussa kotikisoissaan Espanjan, ja vuoden 2000 loppuottelussa Italian. Ottelu oli Portugalille maan historian toinen loppuottelu, joista edellinen oli ollut vuoden 2004 hävitty loppuottelu Kreikkaa vastaan.
Ottelun ennakkosuosikki oli isäntämaa Ranska, jota brittiläislehti The Guardian piti turnauksen ”mukaansatempaavimpana” joukkueena.
Ensimmäinen puoliaika
Ranska ei tehnyt kokoonpanoonsa muutoksia ja se käytti samaa 4–2–3–1 -järjestelmää kuin Saksaa vastaan välierässä. Järjestelmä oli toiminut hyvin turnauksen parhaan maalintekijän Antoine Griezmannin kannalta, joka oli tehnyt viisi maalia tällä järjestelmällä. Moussa Sissoko pelasi tärkeää tasapainoittavaa roolia keskikentällä ja puolustaja Samuel Umtiti esiintyi kolmatta kertaa maajoukkueessa. Portugali käytti 4–4–2 diamond -muodostelmaa ja teki kaksi muutosta edelliseen otteluun: Pepe palasi avauskokoonpanoon oltuaan sivussa loukkaantumisen takia välieräottelusta Walesia vastaan, ja William Carvalho pelasi Danilon sijasta keskikentän pohjalla. Portugali käytti ottelussa punaista kotiasuaan ja Ranska pelasi tummansinisissä väreissä. Portugali voitti kolikonheiton ja aloitti pelin.
Ottelun ensimmäinen laukaus tuli Portugalille neljän minuutin kohdalla, kun Nani ampui pallon yli maalin. Ranskan ensimmäinen paikka tuli Sissokolle, joka ampui volleyn maalin yli katsomoon. Kahdeksannella minuutilla Dimitri Payet taklasi rajusti portugalilaiskapteeni Cristiano Ronaldoa polveen ja tämä jäi makaamaan kentän pintaan. Ronaldo pystyi jatkamaan ottelua hetken aikaa, mutta joutui polvivammansa vuoksi jättämään pelin 25. minuutilla. Hänet korvasi Ricardo Quaresma. Ranskan Moussa Sissoko oli hyvässä vireessä ja sai monta tilannetta ensimmäisen puolen tunnin aikana. Ensimmäinen puoliaika päättyi 0–0 lukemissa Ranskan hallitessa palloa 55 prosenttisesti.
Digitaalisovitin
thumb|250px|[[Nokia (yritys)|Nokia 260 S Mediamaster.]] Digitaalisovitin eli digisovitin (puhekielessä usein digiboksi) on laite, joka vastaanottaa digitaalisia televisiolähetyksiä ja muuntaa lähetykset katsottavaksi millä tahansa televisiovastaanottimella.