cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marokon historia
Saadi-dynastia (1554–1659)
Jo 1400-luvulla espanjalaiset ja portugalilaiset olivat alkaneet tunkeutua Marokon rannikkoseuduille,  ja 1600-luvulla vaikutus muuttui pysyväksi. Portugalilaiset kuitenkin voitettiin vuonna 1578 käydyssä Ksar el-Kebirin taistelussa. Espanjalaiset ja portugalilaiset saivat silti haltuunsa joitakin satamakaupunkeja.
Seuraava haastaja oli Osmanien valtakunta, joka oli jo vallannut Välimeren muun pohjoisrannikon. 1500-luvulla se epäonnistui yrittäessään vallata Marokon Algeriasta käsin. Marokko jäi tämän jälkeen ainoaksi arabivaltioksi, joka ei joutunut osmanien alaisuuteen. Marokkolaisten turkkilaisvastaisuus on näkynyt vielä myöhemminkin brittiläisessä tavassa suosia teetä, kun turkkilaiset tunnetaan kahvin ystävinä.
Alaviitti-dynastia (1666–)
1600-luvulla valtaan nousi alaviittien beduiinidynastia, jonka valta jatkuu Marokossa edelleen perustuslaillisena monarkiana. Alaviitti tulee arabian sanasta, joka tarkoittaa ”Alin seuraajaa” ja noudattaa marokkolaista perinnettä, jossa hallitsijat ovat šarifeja. Lähi-idässä alaviitit ovat oma uskonnollinen lahkonsa. Tunnetuin alaviittisulttaani oli dynastian toinen hallitsija, Ismail ibn Šarif (1672–1727), joka mustan orja-armeijansa (Abīd al-Bukhārī eli ”al-Bukharin orjat”) avulla varmisti valtansa. Muhammad al-Bukhari oli 800-luvun persialainen imaami, jota ibn Šarif ihaili.
Eurooppalaisten lisääntyvä läsnäolo 1830–1912
pienoiskuva|Portugalin hallitsemia alueita Marokossa 1400-luvulta 1700-luvulleMarokon identiteetti islamilaisena monarkiana oli vakiintunut 1600-luvulla. Euroopan sisäiset levottomuudet 1700-luvulla rajoittivat Euroopan valtioiden kiinnostusta eristyneisyyteen jäänyttä Marokkoa kohtaan. Maa tunnettiin 1600-luvun alkupuolelta 1800-luvulle saakka yhtenä merirosvousta harjoittaneista barbareskivaltioista. Barbareskit (sanoista barbaari ja berberi) toimivat aktiivisesti merillä ja sieppasivat eurooppalaisia kristittyjä orjiksi sekä laivoista että rannikoilta, etenkin Espanjasta ja Italiasta.
1800-luku
Eurooppalaisten valtojen kiinnostus Marokkoa kohtaan alkoi muuttua kolonialismiksi 1830-luvulta alkaen. Kaupallisten intressien kohteena olivat villa ja vehnä ja sitten fosfaatti. Eurooppalaisten tunkeutuminen Marokkoon muutti islamin entistä suuremmaksi osaksi marokkolaisten itseidentiteettiä, sillä eurooppalaiset eivät tunteneet vetoa islamiin, ja kääntymiset olivat harvinaisia. Islamin nousu vahvisti erityisesti islamilaista skripturalismia eli sitoutumista Koraaniin ja haditheihin. Eurooppalaisuus tuotti tällä tavoin vastareaktion, joka kohdistui paitsi eurooppalaisiin, myös Marokon omaa islamilaista perinnettä eli maraboutismia vastaan.
Vuonna 1859 Marokon ja Espanjan välille tuli erimielisyyttä Espanjan hallinnoiman Ceutan rajoista. Sitä seurasi sota, jonka seurauksena Marokko joutui antamaan Espanjalle myös Ifnin alueen. Sulttaani Abdelaziz (1894–1908) yritti modernisoida Marokkoa ja otti käyttöön eurooppalaisia tapoja. Tämä herätti ärtymystä Marokon islamilaisissa piireissä ja aiheutti heimokapinoita. Bou Hmara perusti Melillan lähelle jopa kilpailevan hovin. Eurooppalaiset valtiot onnistuivat laajentamaan vaikutusvaltaansa alueella huomattuaan Marokon sisäisen konfliktin.
Marokon kriisi 1905
Vuosina 1905–1906 eurooppalaisten valtioiden välille syntyi ensimmäinen Marokon kriisi, kun Saksa pyrki estämään Ranskan vaikutusvallan kasvua Marokossa. Saksa vaatimuksesta Marokon kysymyksen selvittämiseksi järjestettiin kansainvälinen konferenssi vuonna 1906 Algecirasissa Espanjassa. Saksa ja Ranska sopivat, että molemmat saavat harjoittaa kauppaa Marokon kanssa ja hyväksyivät ulkomaalaisten pankkien ja yritysten tulon Marokkoon. Marokkoon perustettiin espanjalaisten ja ranskalaisten upseerien johtamat poliisivoimat. Sopimus takasi periaatteessa Marokon itsenäisyyden, mutta käytännössä maa luisui ranskalaisten hallintaan. Marokkolaiset vastustivat eurooppalaisten vaikutusvallan kasvua ja maassa puhkesi Marokon sota.
Marokon kriisi 1911
Toinen Marokon kriisi eli Agadirin kriisi alkoi vuonna 1911, kun saksalainen tykkivene saapui Agadiriin, jolloin Englannissa ja Ranskassa heräsi pelko, että Saksa aikoi tehdä Agadirista Saksan laivasto- ja sotilastukikohdan. Saksan perusteluna tykkivenediplomatialle olivat Marokon levottomuudet, joiden vuoksi saksalaiset yritykset olivat pyytäneet apua Saksan hallitukselta. Saksan ulkoministeriö ilmoitti lähettävänsä sotilaita suojelemaan Marokossa asuvia saksalaisia.
Siirtomaa-aika 1912–1956
pienoiskuva|Espanjan Marokko vuonna 1955 Sopimus Marokon jaosta länsimaiden kesken tehtiin Fèsissä 30. maaliskuuta 1912. Marokon sulttaani Abdelhafid (1908–1912) allekirjoitti pöytäkirjan, jossa Marokosta tehtiin Ranskan protektoraatti ja Espanja sai alueita Marokon pohjois- ja eteläosasta. Näin Marokko jaettiin kahtia: Ranskan Marokkoon ja Espanjan Marokkoon. Protektoraatin asema tarkoitti, että ranskalaiset hallitsivat sulttaanin nimissä.
Espanjan Marokosta irtautui vuosina 1920–1926 käydyn Rifin sodan yhteydessä lyhytaikaiseksi jäänyt Rifin tasavalta. Tangerista tehtiin vuonna 1923 kansainvälinen vyöhyke, jota hallitsivat Ranskan, Espanjan ja Britannian virkamiehet. Italia liittyi sopimukseen vuonna 1928.
Vuonna 1930 ranskalaiset säätivät berberilain, Dahir berbére, joka määräsi noudattamaan maan virallista lakia ja heimojen perinteisiä lainkäytön muotoja eikä islamilaista šariaa. Laki herätti marokkolaisen nationalismin ja sai aikaan väkivaltaisia protesteja. Se yhdisti Marokon muslimit vastustamaan Ranskaa, ja laista luovuttiin nopeasti.
Toisen maailmansodan aikana espanjalaiset miehittivät Tangerin. Yhdysvaltain ja brittien maavoimat nousivat maihin Marokossa vuonna 1942 länsiliittoutuneiden offensiivissa Saksan Afrika Korpsia vastaan. Maihinnousu oli lähes veretön Vichyn Ranskan joukkojen antautuessa ilman taistelua.
Toisen maailmansodan lopulla perustettiin Marokon itsenäisyyspuolue. Sulttaani Mohammed V nousi kaupungeissa ja maanviljelysalueilla itsenäisyysliikkeen keskeisiksi hahmoksi 1940- ja 1950-luvuilla eikä suostunut kieltämään nationalistista liikehdintää ranskalaisten toiveista huolimatta. Ranska pyrki liittoutumaan sulttaania perinteisesti vastustaneiden paimentolaisten kanssa, mutta taktiikka lopulta vain yhdisti marokkolaisia. Ranska karkotti Mohammedin vuonna 1953 Madagaskarille. Ranskan asemaa vaikeutti marraskuussa 1954 alkanut Algerian itsenäisyyssota. Ranska käänsi lopulta kelkkansa ja myöntyi antamaan Marokolle itsenäisyyden, joka julistettiin 2. maaliskuuta 1956. Kun Mohammed V palasi runsaan kahden vuoden karkotuksestaan, hänet otettiin vastaan kansallissankarina. Ranskalainen hallinto oli tarkoittamattaan vahvistanut hänen asemansa marabouttihallitsijana. Mohammed V vaihtoi alaviittimonarkkien arvonimen sulttaanista kuninkaaksi (malik) korostaakseen teokraattisen hallinnon vaihtumista kansallisvaltioksi.
Itsenäistyminen
Kun Marokosta tuli itsenäinen valtio, myös Espanja suostui luovuttamaan suurimman osan Marokossa hallitsemistaan alueista takaisin Marokon valtiolle. Tarfaya-Tantan provinssi palautettiin vuonna 1958 ja Ifnin alue vuonna 1969. Ceuta ja Melilla jäivät kuitenkin edelleen Espanjalle. Mohammed V:ttä seurasi kuninkaana Hassan II (1961–1999). Hassan II käänsi selkänsä kaupunkien puhdasoppiselle islamille ja haki tukea Marokon perinteisestä islamista.
Vuonna 1962 hyväksyttiin uusi perustuslaki, mutta sen soveltamisen katkaisi Hassanin julistama poikkeustila vuosiksi 1965–1970. Syynä olivat Casablancassa syntyneet veriset mellakat, joissa kuoli yli 400 ihmistä. Marokon perustuslaki uusittiin vuosina 1970 ja 1972. Uuden perustuslain mukaiset parlamenttivaalit pidettiin vasta vuonna 1977, sillä niitä siirrettiin vallankaappausyrityksen takia.
Marokon aluekiistoja
pienoiskuva|Länsi-Saharan kartta Kuningas Hassan alkoi 1970-luvulla kampanjoida Espanjan Saharan liittämiseksi Marokkoon. Nationalistisilla pyrkimyksillä hän yritti saada hallinnolleen lisätukea. Kun YK ilmoitti vuonna 1975, että Saharan sahrawit haluavat itsenäistyä, Hassan aloitti niin sanotun vihreän marssin, jossa noin 200 000 aseetonta marokkolaista marssi Espanjan Saharaan. Espanja luopui alueesta välttääkseen konfliktin, ja Länsi-Saharaksi nimetty alue annettiin Marokon ja Mauritanian yhteishallintaan. Espanja veti joukkonsa pois vuoden 1976 alkuun mennessä, minkä jälkeen Marokko joutui taistelemaan sahrawien vapautusjärjestön Polisarion kanssa.
Marokko sai 1980-luvulla haltuunsa kaksi kolmasosaa Länsi-Saharasta, mutta Saharan demokraattisen arabitasavallan pakolaishallitus alkoi saada tunnustusta ulkomailta. Marokko alkoi 1980-luvulla rakentaa muuria sen ja sahrawien hallitsemien alueiden väliin. Vuodesta 1991 Länsi-Saharan alueella on vallinnut Yhdistyneiden kansakuntien valvoma aselepo, ja ratkaisua on pyritty löytämään kansanäänestyksestä, jollainen oli tarkoitus järjestää jo vuonna 1992. Frente Polisario ja Marokko eivät kuitenkaan ole päässeet yhteisymmärrykseen siitä, kenellä kansanäänestyksessä tulisi olla äänioikeus. Äänioikeutettujen tunnistamisprosessi lopetettiin vuonna 1999. Marokko hylkäsi vuonna 2003 Yhdistyneiden kansakuntien erikoislähettiläänä toimineen yhdysvaltalaisen James Bakerin laatiman rauhansuunnitelman.
2000-luku
Marokko on ollut Yhdysvaltain liittolainen, ja 2000-luvulla Al-Qaidaan liitetyt terrorismi-iskut levisivät myös Marokkoon. Vuosina 2003 ja 2007 itsemurhapommittajat iskivät Casablancaan surmaten kymmeniä siviileitä. Vuonna 2009 Abdelkader Bellira, jota epäiltiin Al-Qaidan Marokon haaran johtajaksi, tuomittiin elinikäiseen vankeuteen.
Kuningas Mohammed VI:n kaudella maassa on toteutettu taloudellisia, sosiaalisia ja poliittisia uudistuksia, kuten vuonna 2006 naisten oikeuksia parantanut perhelainsäädännön uudistus. Myös terveydenhuoltoa, koulutusta ja köyhien asuinoloja on parannettu. Vuonna 2011, kun naapurimaissa oli laajoja levottomuuksia ja vallankumouksia, Marokko pääsi vähällä. Helmikuussa tuhannet osallistuivat mielenosoituksiin, joissa vaadittiin kuninkaan valtaoikeuksien rajoittamista. Heinäkuussa kuninkaan ehdottamaa uutta perustuslakia kannatettiin laajasti kansanäänestyksessä.
Vuonna 2017 Marokko liittyi takaisin Afrikan maiden yhteisjärjestöön Afrikan unioniin, josta se oli eronnut vuonna 1984 vastalauseena Länsi-Saharan hyväksymiselle jäseneksi. Myös Länsi-Sahara jatkaa jäsenenä. Joulukuussa 2020 Marokko solmi Yhdysvaltain välityksellä Israelin kanssa diplomaattisuhteet. Marokon kuningas Mohammed VI lupasi laajentavansa taloudellista ja kulttuurista yhteistyötä Israelin kanssa. Yhdysvallat tunnusti vastapalveluksena Saharan demokraattisen arabitasavallan kuuluvan osaksi Marokkoa.
Marokkolaisen yhteiskunnan piirteitä
Marokkolaiset puhuivat 1500-luvulle asti pääasiassa berberikieliä paitsi kaupungeissa, joissa saattoi olla isojakin arabiväestöjä. Arabisoituminen lisääntyi, kun Marokkoon muutti Lähi-idästä nomadisia arabiheimoja (Banu Hilal, Banu Sulaim, Banu Maqil), joita muslimihallitsijat ajoivat pois alueiltaan. Heitä muutti 1000-luvulta alkaen aaltoina pitkin Pohjois-Afrikkaa ryöstellen kyliä ja kaupunkeja. Tunisialainen oppinut Ibn Khaldun kuvasi näitä arabeja 300-luvulla villi-ihmisiksi ja vertasi heitä mykkiin petoeläimiin. Nykyään Marokon väestöstä 44 % luetaan arabeiksi ja 45 % berbereiksi. Noin kymmenesosa on etelästä tuotujen mustien orjien jälkeläisiä.
Jo varhaisista idriseistä alkaen nykyaikaan asti Marokon hallitsijat ovat korostaneet olevansa šarifeja eli Muhammedin jälkeläisiä tämän tyttären Fatiman ja vävyn Alin kautta. Marokkoon syntyi keskiajalla voimakas ja yhtenäinen muslimi-identiteetti, vaikka maassa oli itsenäisyyden alkuun asti myös paljon juutalaisia, noin 200 000, jotka itsenäisyyden tullen pakenivat melkein kaikki maasta enimmäkseen Israeliin. Marokkolaiset olivat kaikki sunnimuslimeja, jotka kuuluivat maliki-koulukuntaan. Vuonna 2022 marokkolaisista peräti 99 % luettiin muslimeiksi. Kaupungeista Fès oli muodostunut jo 800-luvulla malikiittisen oppineisuuden keskukseksi.
Kaupungin ja maaseudun vastakohta
Hallitsijoiden valta ulottui siirtomaa-aikaan saakka tasankoalueiden kaupunkeihin ja maatalousalueille. Nämä alueet tunnettiin nimellä makhzen ("varastohuone"). Se tarkoitti sekä hallitusvaltaa että sen kontrollissa olevia urbaaneja tai maanviljelyyn käytettyjä alueita. Sen ulkopuolella olevia alueita kutsuttiin nimellä siba (”kapina”). Ne olivat vuoristoja tai autiomaita, jotka usein olivat avoimessa kapinassa hallitsijaa vastaan. Makhzen-alueella puhuttiin usein arabiaa ja siba-alueella berberikieliä. Dynastisen vallan ja heimojen välinen epävakaa pattitilanne jatkui ranskalaisvaltaan saakka, johon kohdistunut vastarinta yhdisti maan.
Marokossa syntyi vastakohta suurten kaupunkien väestön ja ja niitä ympäröivien alueiden välillä. Kaupunkilaiset olivat käsityöläisiä, ylimystöä, oppineita ja kauppiaita. Maaseudulla oli maanviljelijöitä ja paimentolaisia. Urbaani ja maaseutuväestö elivät silti samassa kulttuurissa ja keskinäisessä vuorovaikutuksessa vaikka usein tiukan antagonistisessa. Vastakohta loi sen keskeisen dynamiikan, jonka varassa yhteiskunta toimi 800-luvulta alkaen ranskalaismiehitykseen saakka. Ranskalaisvallan tuoma yhteiskunnan modernisaatio muutti asiaa ja johti varhaista teollista vallankumousta muistuttavan kaupunkilaisproletariaatin syntyyn.
Myös Marokon kaupungit olivat perustaltaan heimojen luomuksia ja pääasiassa pysyivätkin sellaisina. Jokainen suuri muutos alkoi uskonkiihkoisen heimoliiton valloitussodista kaupunkeihin. Marokkoon ei toisaalta syntynyt puskurivyöhykkeeksi maanviljelyskulttuuria maantieteellisistä syistä ja siksi, että 1200-luvulta alkaen uusien ryöstelevien arabiheimojen tunkeutuminen heikensi sen edellytyksiä. Sekä kaupungeissa että maalla elettiin samojen tribalististen ihanteiden mukaan. Johtomotiiveja olivat vahvan miehen politiikka ja pyhän miehen hurskaus, jotka toisinaan yhdistyivät samassa henkilössä. Idris II perusti 800-luvulla Fèsiin ja edusti näitä molempia puolia. Almoravidit ja Almohadit saivat uskonkiihkoisen visionsa Lähi-idästä ja panivat ne myös täytäntöön.
Kun 1400-luvulta alkaen maaseudun maraboutit nousivat esiin, keskusvallan ote vastaavasti heikkeni. Siirtomaaherruuteen asti Marokolle oli Clifford Geertzin mukaan ominaista se, että kulttuurinen keskus ei sijainnut suurissa kaupungeissa vaan tribalistisella, liikkuvalla ja aggressiivisella paimentolaisalueella. Niistä olivat lähtöisin Marokon islamilaista sivilisaatiota muovanneet impulssit ja sen saama mielenlaatu. Geertzin mukaan berberi-islam oli ja on osaksi edelleen pyhimysten palvontaa, moraalista jyrkkyyttä, magiikkaa ja aggressiivista hurskautta yhtä hyvin Fèsissä ja Marrakechissä kuin Atlasvuorilla ja Saharassa.
Islam Marokossa
pienoiskuva|Pyhimyksen (maraboutin) hauta (siyyid). Marokkolaisen islamin tunnuspiirteeksi tuli jyrkkä tinkimättömyys. Sen keskeinen linja oli aggressiivinen fundamentalismi, aktiivinen pyrkimys istuttaa saumaton puhdasoppisuus koko väestöön. Tämä ei tarkoittanut, että muu islamilainen maailma olisi nähnyt marokkolaisen version puhdasoppisena. Geertzin mukaan sen fundamentalismi johtui marokkolaisen elämän ominaispiirteistä.
Geertz nostaa marokkolaisen islamin metoforaksi sen kuuluisimman hahmon, joka on 1600-luvulla elänyt pyhimys Al-Hasan al-Yusi eli Sidi Lahsen Lyusi. Hänen hahmossaan pyhyyteen yhdistyvät fyysinen rohkeus, moraalinen voima ja ehdoton lojaalisuus. Pyhimys esiintyy tarinoissa myös sulttaanin kriitikkona, jolloin sulttaani joutuu tunnustamaan pyhimyksen yliluonnollisen voiman.
Turun Kesäteatteri
Turun Kesäteatteri on koko perheen näytelmiin erikoistunut vuonna 1928 perustettu kesäteatteri, joka nykyisin sijaitsee Turun Vartiovuorella.
Kesäteatteria ylläpitää Turun Työväen Teatterin Kannatusyhdistys, jonka puheenjohtaja on vuoden 2005 alusta Petja Raaska. Yhdistys on perustettu 16. toukokuuta 1916, jolloin myös teatteri aloitti toimintansa.
Turun Kesäteatteri toimi aluksi Ruissalon Kansanpuistossa, mutta siirtyi nykyiseen paikkaansa vuonna 1954, koska Ruissalon teatterirakennus paloi (1945), eikä uutta teatterirakennusta ollut varaa rakentaa. Teatterin 60-vuotisjuhlavuonna 2014 sen laskettiin olleen Suomen pisimpään samassa paikassa pysynyt kesäteatteri. 60-vuotisnäytelmänä esitettiin Ella ja presidentti, joka perustuu Timo Parvelan suosittuihin lastenkirjoihin. Näytelmän sovitti ja ohjasi Jussi Helminen. Keskeisissä rooleissa nähtiin Tuula Väänänen, Jukka Leisti, Emmi Kaislakari ja Lola Wallinkoski.
Turun Kesäteatteri suuntaa tarjontansa lapsiperheille, kun taas läheisen Samppalinnan kesäteatterin musikaalien yleisö on aikuisvoittoista. Kesällä 2013 Turun Kesäteatteri keräsi 34 000 katsojaa näytelmällä Peppi Pitkätossu. Kesän 2015 esityksenä nähtiin Aarresaari, joka pohjautuu Robert Louis Stevensonin samannimiseen seikkailuromaaniin. Näytelmän dramatisoi ja ohjasi Juha-Pekka Mikkola ja rooleissa nähtiin mm. Hannes Mikkelsson, Sami Saikkonen, Jukka Leisti ja Veera Degerholm.
Kehrääjä (verkkolehti)
Kehrääjä on suomalainen HLBTQ-yhteisön asioihin keskittynyt verkkolehti, jota julkaisee Sateenkaarikynä-niminen yhdistys. Verkkolehti on perustettu kesäkuussa 2019, ja sen keskeisiin periaatteisiin kuuluu inklusiivisuus ja käsiteltävien aiheiden käsittely kirjoittajien omakohtaiselta näkökannalta. Lehden päätoimittajana toimii Julia Peltonen. Lehti on Kulttuuri-, mielipide- ja tiedelehtien liitto Kultti ry:n jäsen, ja se on sen kautta Julkisen sanan neuvoston piirissä. Kehrääjä on Suomen ainoa Julkisen sanan neuvoston piirissä oleva sateenkaarimedia.
Alun perin Kehrääjää toimitettiin ilman virallista julkaisijaa, omaa verkkotunnusta tai päätoimittajaa, jolloin lehden sisällöstä vastasi kollektiivina toimiva toimitusryhmä. Tilanne muuttui kuitenkin pian, kun 17.12.2019 Kehrääjä siirtyi alkuperäisestä, ilmaispalvelu Wordpress.comissa sijainneesta osoitteesta (kehraaja.wordpress.com) nykyiseen osoitteeseensa. Kehrääjän toimitusryhmä julkaisi virallisen tiedotteen, jossa lehti sitoutui journalistin ohjeisiin. Sitoutumisen yhteydessä ryhmä nimesi lehdelle päätoimittajan, Lyyra Virtasen, jolle siirtyi vastuu lehden sisällöstä. Virtanen toimi lehden ainoana päätoimittajana 1.6.2020 saakka, jolloin perustettiin Kehrääjän julkaisijana toimiva sateenkaaritaiteen ja -journalismin yhdistys Sateenkaarikynä ry. Perustamisen yhteydessä valta nimittää lehden päätoimittaja tai päätoimittajat siirtyi toimitusryhmältä yhdistykselle, joka nimitti heti perustamispäivänään lehdelle kulttuuri- ja yhteisötoimituksen päätoimittajaksi Lyyra Virtasen ja uutistoimituksen päätoimittajaksi Julia Peltosen. Peltosen vastuulle asetettiin myös lehden hallinnolliset asiat, kuten toimiminen ensisijaisena päätoimittajana Julkisen sanan neuvostoon tehtävissä kanteluissa sekä kaikki tutkiva journalismi. Lyyra Virtanen erosi päätoimittajan tehtävästä maaliskuussa 2022.
Kehrääjän sisällön tuottamisesta vastaavat päätoimittajan ja toimitussihteerin lisäksi myös vastuutoimittajat Julius Jokikokko, Aasa Timonen sekä nimimerkillä kirjoittavat vastuutoimittaja Kuura V. Adrian ja Oliver N.
Avustukset
Vuodelle 2021 Kehrääjälle on myönnetty Suomen kulttuurirahaston avustus Turun Sanomien rahastosta. 10 000 € avustus on myönnetty mediaa julkaisevalle yhdistykselle Sateenkaarikynä ry:lle Kehrääjän toiminnan kehittämiseen. Vuonna 2022 apuraha myönnettiin saman suuruisena.
Taiteen edistämiskeskus Taike myönsi Kehrääjälle lehden ensimmäisen kulttuurilehtituen tammikuussa 2022.
Tunnustukset
Seta myönsi 2021 vuosittain jaettavan Asiallisen tiedon omenan palkinnon jaon yhteydessä erityiskiitokset myös Kehrääjälle. "Lämpimät kiitokset Saamelaiskäräjien nuorisoneuvostolle sen aloitteesta sateenkaarisanaston kääntämiseksi saamen kielille ja sateenkaarimedia Kehrääjälle sateenkaariteemojen asiallisesta uutisoinnista”, Setan hallitus sanoi.
Helsingin yliopiston sisällä toimivan sateenkaarijärjestön Qaareva ry:n syksyllä 2021 järjestämässä Queer Galassa Kehrääjä valittiin vuoden queer-mediaksi. Valinta perustui yleisöäänestykseen, johon Qaareva ry:n mukaan annettiin yhteensä 500 ääntä. Kehrääjä valittiin vuonna 2022 toisena vuonna peräkkäin Queer Galan yleisöäänestyksen perusteella vuoden queer-mediaksi.
Kritiikki
Sukupuolen moninaisuuteen ja sukupuolivähemmistöjen asemaan kriittisesti suhtautuva Naisten rintama ry laati elokuussa 2021 kantelun Julkisen sanan neuvostoon Kehrääjän GenderGP-nimisen klinikan potilaiden kokemuksia käsittelevästä artikkelista. Julkisen sanan neuvosto päätti 10.9.2021, että kantelua ei oteta käsittelyyn. Neuvoston mukaan artikkeli oli tietoa välittävä sekä journalistinen ja täten journalistin ohjeiden mukainen.
Burning Bridges (albumi)
Burning Bridges on Endstandin 19. lokakuuta 2004 julkaistu albumi.
Aprilia SR 50 R
Aprilia SR 50 on Aprilian myydyin moposkootterimalli. Sitä on valmistettu Italiassa vuodesta 1992 lähtien. Vuosien saatossa ulkonäkö ei ole muuttunut radikaalisti. Suurin edistys tapahtui kun Aprilia toi markkinoille suorasuihkutuksella varustetun Aprilia SR 50 DiTech:in. Vuonna 2005 ulkonäössä tapahtui suuri muutos, jolloin SR 50 uudistui käytännössä kokonaan. Mallin nimi SR 50 DiTech vaihtui SR 50 R Factoryksi ja kaasutinmallista tuli SR 50 R. Erittäin tehokas kaksitahtimoottori tarjoaa hyvän kiihtyvyyden ja paljon vääntöä. Mallista on tehty myös erikoismalli, Aprilia SR 50 Loris Reggiani.
Valmet 412
Valmet 412 on suomalaisen Valmet-yrityksen valmistama haulikkomalli.
Kehitys
Valmet 312 -mallin markkinointi alkoi 1971, mutta sen valmistusmäärät eivät kohonneet kovin suuriksi. Lähinnä tuotantoteknisistä syistä alettiin kehittää korvaavaa ratkaisua, asemallia 412. Vuonna 1976 tutkittiin mahdollisuutta kaksoisluodikon rakentamiseen 312-mallin pohjalta, kehityksessä lukkorunkoa vahvistettiin ja lukkopohjaan lisättiin lisäsulku. Kehitystyön tuloksena oli erillinen ase, 2x308, kaksoisluodikko, jossa on 1,6mm iskupiikit normaalin 2,0mm sijasta. Niillä kiväärikaliiperit toimivat hyvin, mutta haulikon nallien puhkeamisesta aiheutui este täydelliselle vaihtopiippuisuudelle. Myyntiä aloitettiin kuitenkin jo vaihtopiippuaseena, eikä ongelmia esiinny kuin halvoilla, ohutseinäisillä nalleilla. Erilaisia ratkaisuja kokeiltiin, kunnes vuonna 1983 patentoitu vasaranpidätinrakenne ratkaisi ongelmat. Järjestelmässä koneiston yläosassa on nokat, jotka vasaran ohimentyä tippuvat estämään iskurin palautumisen. Tämä ratkaisu pidättää iskurin paikallaan ja nallin pursuaminen iskurinreiästä estyy. Iskuri myös tukee nallia, jolloin puhkeamisvaara vähenee. Asetta taitettaessa nokat kääntyvät pois tieltä, mahdollistaen virityksen. Piippujen vaihtokelpoisuus ratkaistiin riittävän pienillä valmistustoleransseillä, jolloin vaihtopiippujen asentamiseen riitti käytännössä vain sulkuvälin tarkistaminen. Puristustiukkuudella kiinni olevat niveltapit voidaan vaihtaa, jos siihen on aihetta.
Perälevyrakenne
Aluksi 412:ta tehtiin 312:n tapaan vulkanoidusta kumista valmistetulla perälevyllä, joka oli aseyksilökohtainen. Myöhemmin kehitettiin perälevyrakenne, jossa tukit olivat tarkkaan standardimitoitettuja ja perään ruuvattiin ensin erillinen muovilevy, johon perä lopulta kiinnittyi. Väliin valmistettiin jatko- ja kulmapaloja, joilla perän pituutta ja kulmaa voitiin muuttaa ampujan mieltymysten ja ominaisuuksien mukaisesti. Tällä ratkaisulla vältyttiin useiden erilaisten tukkien valmistamiselta, kuin myös monilta vanhaan perälevyrakenteeseen liittyviltä ongelmilta. Pehmeän perälevyn, jota myös Petraan alettiin asentaa, sai vaihtoehtoisesti kovamuovista valmistettua vaihtoehtoista levyä, jolla pyrittiin vähentämään aseen takertumista asetta poskelle nostaessa. Perän mitoitukseen karkea nyrkkisääntö on se, että kun aseen ottaa käteen, oikea käsi normaaliin ampuma-asentoon ja sormi liipaisimen kohdalle, tulisi perän olla jotakuinkin kyynärtaipeen kohdalla. Sopivuus tutkitaan ampumalla. Eräässä esimerkissä heittolaukaukset (laukaisu välittömästi aseen noustua poskelle) menivät 25m matkalta puolisen metriä yli, joka korjaantui yhdellä lisävälipalalla. Aseet valmistettiin yhdellä suoralla välipalalla.
400L
Alumiinirunkoinen ase, jossa laukaisukoneisto on juottamisen sijaan kiinni mekaanisesti. Malli on normaalimallia muutamia satoja grammoja kevyempi, eikä suurta eroa ole havaittavissa. Myöskään päällepäin alumiinisen lukkorungon erottaminen normaalista ei ole aivan helppoa. Aseita valmistettiin valmiiksi asti noin 300 kappaletta, hanke kaatui TTK:n tarkastajaan, joka hylkäsi suuren osan lukkorungoista. Alumiinirunkoisissa hylkäysmerkkejä tuli erittäin helposti, lähinnä kosmeettisista syistä.
112
Yksinkertaistettu ja kevennetty malli 412:sta. Piipuista jätettiin sivulistat ja lisäsulku pois, koristelu tehtiin rullaamalla. Lukkorunkoina käytettiin 312:n lukkorunkoja, joita siis ei ollut vahvistettu 412:n tapaan. Tavoitteena oli luoda kevyt ja edullinen haulikko halpojen tuontiaseiden kilpailijaksi. Menestystä ei tullut ja valmistus jäikin lähinnä koesarjaan.
Yksiliipaisinherkistin
Luodikon laukaisu on suuressa osassa ampumamukavuutta ja tarkkuutta. Tämän vuoksi kehitettiin myös yksiliipaisimellista mallia, jossa on herkistin. Järjestelmä toimii siten, että liipaisimen sisässä on erillinen vasara, joka viritetään painamalla liipaisin eteen ja laukaistaan liipaisimen keskeltä nousseesta apuliipaisimesta. Laukaisu saatiin puhtaaksi, vastukseltaan reilusti alle kiloon, mutta heilurikoneisto aiheutti ongelmia. Vaihdin oli siirretty liipaisinkaaren takaosaan, jolloin myös heiluria jouduttiin siirtämään taaksepäin. Tästä siirrosta johtuvaa muutosta ei saatu kompensoitua täysin toimivasti ja tämä aiheutti sen, ettei asetta kannattanut ladata kahdella patruunalla. Asetta valmistettiin koesarja . Kokonaistuotantomäärä ei kuitenkaan ehtinyt ongelmien vuoksi nousta kovin suureksi (n. 10 kpl) .
412 S TN
Täysnikkelöity asemalli, jossa paitsi lukkorunko, on nikkelöity myös piiput. Piiput ovat sisäpinnalta kovakromattuja. Kovakromaukseen siirryttiin täysmittaisesti vaihtosupistajien valmistuksen aloituksen yhteydessä.
Myynti ja kunnianosoitukset
Valmet 412-asejärjestelmän myynti lähti lähestulkoon välittömästi voimakkaasti käyntiin, parhaimmillaan aseita valmistettiin 5000 vuodessa. Keskihintaluokan aseiden markkinat olivat lähestulkoon koko 412:n valmistusajan suvereenisti Valmetin hallussa. Vuonna 1980 Valmet 412-järjestelmälle myönnettiin Yhdysvalloissa vuoden ase- palkinto, joka on erityisen arvostettu arvonimi. Palkinto oli ensimmäinen Yhdysvaltojen ulkopuolelle myönnetty. Suomessa Erä-lehti valitsi 412 S TN:n vuoden erätuotteeksi 1987.
Myydyt piippuyhdistelmät
Listassa vuoden 1980 tilanne ja muutamia lisäyksiä. Kaiken kaikkiaan piippuja valmistettiin 36 erilaista. Lyhenteet: C= Sylinteripiippu, ei supistusta IC= Parannettu sylinteri M= Kolmevarttinen F= Täyssuppea
Myöhemmässä vaiheessa lähes kaikkia piippuja valmistettiin 3" pesillä, siis kaliiberissa 12/76 ja vaihtosupistajaholkeilla.
Esimerkkejä harvinaisista piipuista
Valmetin ajan jälkeen
Valmetin tehtaan alasajon jälkeen tuotanto siirrettiin ensin Sako OY:n Riihimäen tuotantolaitokselle mutta lopulta myytiin Italiaan. Asetta myytiin tällöin nimillä Tikka 412S, Tikka 512, ja lopulta FinnClassic 512. Alkuperäisestä myöhemmän version erottaa leimojensa lisäksi erilaisesta viimeistelystä ja kaiverruksista. Valmet 412:ta valmistettiin muutamia erikoistilauskaiverruksia lukuun ottamatta ainoastaan lukkorungon pelkistetyllä kaksoiskaarikuviolla, joka oli mustalukkorunkoisissa kullattu, S-mallissa kokonaan nikkelöity.
Sinikuusama
Sinikuusama (Lonicera caerulea) on puuvartinen pensas, joka kuuluu kuusamakasvien heimoon.
Marjasinikuusamat eli sinikuusaman venäläiset ja japanilaiset alalajit ''Lonicera caerulea var. kamtschatica (hunajamarja) ja Lonicera caerulea var. edulis'' (haskap) tuottavat ihmisen ravintokäyttöön hyvin soveltuvia makeita marjoja. Marjasinikuusama näyttää marjoja lukuun ottamatta samalta kuin Kuusamossa luonnonvaraisena kasvava harvinainen ja rauhoitettu idänsinikuusama.
Norjassa on havaittu, että marjasinikuusama leviää nopeasti luontoon vieraslajiksi muodostaen vakavan uhan alkuperäisluonnolle.
Ulkonäkö ja koko
thumb|220px|left|Piirroskuva sinikuusamasta 1770-luvulta.
Sinikuusama on pystyhkö ja jäykkähaarainen pensas, joka kasvaa 1–2 metriä korkeaksi. Oksien haarat ovat täyteisiä, kuori hilseilevä ja vuosikasvaimet kaljuja tai karvaisia. Sinivihreät, ehyet lehdet ovat pareittain vastakkain, soikeita, 2–5 cm pitkiä ja 1–3 cm leveitä sekä pinnaltaan hiukan vahamaisia. Lehdet ovat päältä kaljuuntuvia mutta alta karvaisia. Kellertävänvalkoiset kukat ovat pareittain versoissa, ja niiden sikiäimet ja esilehdet ovat yhteenkasvaneita. Teriö on halkaisijaltaan 12–16 mm. Suomessa sinikuusama kukkii touko-kesäkuussa. Hedelmä on tummansininen marja, joka on halkaisijaltaan noin yhden senttimetrin. Marja on märehtijöille myrkyllinen saponiinin vuoksi.
Sinikuusama on monimuotoinen kasvi, joka toisinaan jaetaan useisiin alalajeihin, esimerkiksi Länsi- ja Keski-Euroopassa luonnonvaraisena tavattavaan alppisinikuusamaan (ssp. caerulea) ja Venäjällä tavattavaan idänsinikuusamaan (ssp. pallasii). Alalajit eroavat toisistaan lähinnä karvaisuuden määrässä: alppisinikuusamassa on vähemmän karvoja kuin idänsinikuusamassa. Kaikki asiantuntijat eivät kuitenkaan pidä alalajijaottelua perusteltuna, koska sinikuusaman piirteissä on suurta vaihtelevuutta kaikkialla lajin esiintymisalueella.
Levinneisyys
pienoiskuva|Pölytys Sinikuusamaa ja sen alalajeja tai muotoja tavataan suuressa osassa Euraasian havumetsävyöhykkeellä. Suomessa luonnonvaraisena tavattavaa sinikuusamaa kasvaa Venäjän Karjalasta pitkälle Itä-Siperiaan asti. Ruotsissa lajia on muutama esiintymä, joiden alkuperä on kuitenkin kiistanalainen. Suomessa sinikuusamaa tavataan alkuperäisenä luonnonvaraisena kantana itärajan tuntumasta Kuusamosta Oulanka- ja Kitkajokien varrella sekä Kemijärvellä Sallan rajalla. Suomessa laji on luontaisen esiintymisalueensa länsireunalla, sillä heti Venäjän puolella Paanajärvellä laji on melko yleinen. Muualla Suomessa aina Etelä-Lappia myöten sinikuusamaa tavataan viljelyjäänteenä tai koristepensaista lähiseudulle levinneinä. Suomessa tavattavat luonnonvaraiset sinikuusamat luokitellaan alalajiluokituksessa alalajiin pallasii, kun taas viljelykarkulaiset alalajiin caerulea. Molempia alalajeja saatetaan kuitenkin käyttää myös koristepensaina.
Elinympäristö
Luonnossa sinikuusama kasvaa tyypillisesti kalliontyvi- ja rantalehdoissa. Elinvoimaisimmat kasvupaikat löytyvät tulvaniittyjen reunoilta ja avoimilta rantapenkereiltä. Suomessa se on luonnonvaraisena uhanalainen kasvi. Laji on harvinaistunut kasvupaikkojen umpeenkasvun takia, sillä se ilmeisesti on hyötynyt aikaisemmin perinteisestä tulvaniittytaloudesta. Sinikuusama esiintyy usein myös viljelykarkulaisena. Lajin on havaittu kotiutuneen metsäkasviksi erityisesti vanhojen rautatieasemien ympäristöissä.
Korpikaisla
Korpikaisla (Scirpus sylvaticus) on kosteiden rantojen kasvi.
Ulkonäkö ja koko
Korpikaislan 20–90 senttimetriä pitkässä varressa on lehtiä lähes ylös asti. Lehdet ovat kirkkaanvihreitä ja noin senttimetrin levyisiä ja 30 cm pitkiä. Tummanvihreät tähkylärykelmät ovat isossa kerrannaisessa kukinnossa.
Levinneisyys
Korpikaislaa tavataan liki koko Euroopassa ja Suomessa Oulu–Joensuu-linjan eteläpuolella.
Priest...Live! (video)
Priest...Live! on vuonna 1987 julkaistu video Judas Priestin vuoden 1986 kiertueelta. Se on nauhoitettu Dallasissa. Myös samanniminen livealbumi on julkaistu.
Alankomaiden naisten jääkiekkomaajoukkue
Alankomaiden naisten jääkiekkomaajoukkue edustaa Alankomaita kansainvälisissä jääkiekko-maaotteluissa. Vuonna 2021 maassa oli 362 rekisteröitynyttä naisjääkiekkoilijaa.
Joukkue pelasi vuonna 2019 naisten maailmanmestaruuskisojen 1. divisioonan B-lohkossa. Joukkue voitti turnauksen ja nousi näin ollen seuraavaksi vuodeksi A-lohkoon Italian tilalle.
Sijoitukset
thumb|right|Alankomaiden naisten joukkue vuodelta 1987.
Osa Euroopan-mestaruuskilpailujen sijoituksista
Taulukossa on esitetty ne kisat, joissa Alankomaat on pelannut ylimmällä sarjatasolla.
Jan-Ingwer Callsen-Bracker
Jan-Ingwer Callsen-Bracker (s. 23. syyskuuta 1984 Schleswig, Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, joka edustaa FC Augsburgia. 189 senttimetriä pitkän Callsen-Brackerin pelipaikka on puolustaja.
Hän on edustanut Saksaa maajoukkuetasolla alle 21-vuotiaissa.
Sudeettialueet
thumb|Saksankielisten osuus väestöstä oikeuspiireittäin Tšekissä vuoden 1930 väestönlaskennassa.
Sudeettialueet olivat ensimmäisen maailmansodan jälkeen uuteen Tšekkoslovakian valtioon liitettyjä, pääosin saksankielisiä alueita. Nimitys johtuu Tšekin pohjoisrajan tienoilla sijaitsevasta Sudeettien vuoristosta.
Kaarola Avellan
Avellanin isä oli senaatinkamreeri Carl Christian Avellan ja äiti Maria Gustafva Ekman. Käytyään Cecilia Fryxellin Rostadin tyttökoulun Ruotsissa Avellan opiskeli puheoppia ja näyttämötaidetta Betty Almlöfin opastuksella Tukholmassa vuosina 1874–1876. Avellanin äidinkieli oli ruotsi, ja hän osasi silloin suomea vain hiukan, mutta halusi tulla suomalaiseksi näyttelijäksi myös kieleltään ja hakeutui siksi Keuruulle oppimaan suomea.
Päivi Rikala
Päivi Rikala (s. 29. huhtikuuta 1971 Hämeenkyrö) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kuulantyöntäjä. Hänen seuranaan oli koko hänen uransa ajan Kyröskosken Ponsi ja hänen valmentajanaan toimi Matti Yrjölä. Kalevan kisoista Rikala saavutti kuulantyönnön pronssia vuonna 1990. Vuoden 1990 alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa Rikala sijoittui kahdeksanneksi. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 1992 jälkeen.
Sudeettialueet
Alueen saksankielisen väestön keskuudessa kuuluminen Tšekkoslovakiaan herätti alusta lähtien tyytymättömyyttä, mitä Adolf Hitlerin oli myöhemmin helppo käyttää hyväksi. Saksa vaati ja sai Tšekkoslovakialta Sudeettialueet vuonna 1938 Münchenin sopimuksella. Vuonna 1939 alueen asukasluku oli 2 943 187 ja pinta-ala 22 587 km². Tšekkoslovakian alueella asui huomattava saksalaisvähemmistö. Sudeetti­kriisin seurauksena Tšekkoslovakia luovutti natsi-Saksan vaatimuksesta Sudeettialueensa sen hallintaan Münchenin sopimuksen mukaisesti vuonna 1938. Saksa muodosti alueesta Sudetenland-nimisen Reichsgau-alueen ja miehitti puoli vuotta myöhemmin koko Tšekkoslovakian.
Saksalaismiehityksestä maa vapautui 1945 ja sudeettialue palautettiin Tšekkoslovakialle samana vuonna. Sodan jälkeen vuosina 1945–1947 alueen noin 2,6 miljoonaa saksalaista karkotettiin presidentti Edvard Benešin säätämillä laeilla maasta. Tšekit tekivät jonkin verran kostoiskuja Saksaan siirtyviä saksalaisia, etenkin aseensa luovuttaneita sotilaita kohtaan. Arviolta 30 000 sudeettisaksalaista teloitettiin.
Vuonna 1996 Saksa ja Tšekki antoivat sovintojulistuksen, jossa tšekit valittivat syyttömien karkotettujen kärsimyksistä. Karkotettujen Sudeettiliitto ei hyväksy sopimusta edelleenkään.
Vuonna 2015 Sudeettiliitto luopui vaatimuksesta karkotettujen sudeettisaksalaisten omaisuuden palauttamisesta Tšekin tasavallalta.
Ruuttanajärvi (Hämeenlinna, Evo)
Ruuttanajärvi on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa sijaitseva järvi. Järvi kuuluu Evon retkeilyalueeseen.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 0,6 hehtaaria ja se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 400 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Ekojärven valuma-alueeseen (35.787) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 143,8 metriä mpy.
Kaarola Avellan
Syksyllä 1876 hän liittyi Suomalaiseen teatteriin ja esiintyi ensimmäisen kerran seurueen mukana Hämeenlinnassa. Hän näytteli tällöin Lean roolin Aleksis Kiven näytelmässä. Vahvana luonnenäyttelijänä hän sai nopeasti merkittäviä rooleja vastasyntyneellä kansallisella näyttämöllä. Hänen keskeisistä rooleistaan mainittakoon Lady Milforg (Kavaluus ja rakkaus), Sigrid Stålarm (Daniel Hjort), Amalia (Rosvot), Neiti Elisabeth (Björnsson), Maria Stuart (Björnsonin näytelmässä), Sigrid (Kuninkaan alut), Portia (Venetsian kauppias), Elisabeth (Maria Stuart), Johanna (Työmiehen vaimo) ja Lady Macbeth (Macbeth). Näyttelijänä Avellanin bravuureja olivat niin sanotut housuroolit, ja hän viihtyi housupuvussa myös vapaa-aikanaan. Avellan asui yhdessä näyttelijä Emilie Stenbergin kanssa ja heidän välillään vallitsi aikalaismuistelijan mukaan erityislaatuinen ystävyys.
Heavy Metal Symphony
Heavy Metal Symphony on Seppo Sallisen yhtyeen Hard Rock Sallisen ensimmäinen ja viimeiseksi jäänyt studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1982 levymerkillä Zero Records. Svart Records julkaisee -albumin 40-vuotisjuhlapainoksen digitaalisesti sekä cd- ja vinyylimuodoissaan 28. lokakuuta 2022.
Kokoonpano
+
Ginkaku-ji
Ginkaku-ji (, ’hopeisen paviljongin temppeli’) on buddhalainen temppeli Kioton kaupungissa Japanissa. Sen virallinen nimi on Jishō-ji (慈照寺). Se sijaitsee Sakyōn suuralueella Kioton keskustan koillispuolella. Ginkaku-ji kuuluu zenbuddhalaisen Rinzai-koulukunnan haaraan, jonka päätemppelinä toimii Shōkoku-ji.
Ginkaku-ji sai alkunsa shōgun Ashikaga Yoshimasan palatsina vuonna 1482. Siitä tehtiin temppeli Yoshimasan kuoleman jälkeen. Nykyisin yleisesti käytössä olevan nimensä temppeli sai Edo-kaudella, kun sitä verrattiin Kioton luoteisosassa sijaitsevaan Kinkaku-jihin eli ’kultaisen paviljongin temppeliin’.
Ginkaku-ji on otettu yhdessä Kioton muiden kulttuuriaarteiden kanssa Unescon maailmanperintöluetteloon osana kohdetta ”muinaisen Kioton historialliset monumentit” vuonna 1994.
Historia
pienoiskuva|Ginkaku-ji 1800-luvun lopulla
Ginkaku-jin paikalla sijaitsi alun perin Jōdo-jin temppeli, joka tuhoutui vallanperimyskiistasta alkunsa saaneessa Ōnin-sodassa 1400-luvun puolivälin jälkeen. Ashikaga-sotilashallinnon kahdeksas shōgun Ashikaga Yoshimasa, joka päätti luopua vallasta poikansa Yoshihisan hyväksi, rakennutti Jōdo-jin paikalle vuonna 1482 eläkehuvilan. Se nimettiin Higashiyama-palatsiksi, ja Yoshimasa muutti sinne vuonna 1483. Yoshimasan elinaikana palatsiin valmistuivat zenharjoituksiin tarkoitettu Seishi-an vuonna 1485, Tōgū-dō-halli vuonna 1486 ja kaksi muuta rakennusta vuonna 1487. Nykyisin hopeisena paviljonkina tunnetun, bodhisattva Kannonille omistetun paviljongin rakennustyöt aloitettiin vuonna 1489, mutta Yoshimasa kuoli jo vuoden 1490 alussa eikä ehtinyt nähdä rakennusta valmiina.
Yoshimasan Higashiyama-palatsi liitetään niin kutsuttuun Higashiyama-kulttuuriin, jonka alullepanijana Yoshimasa toimi. Zenbuddhalaisuuden lisäksi siihen kytkeytyivät esimerkiksi teetaiteen ja shoin-asuinarkkitehtuurin kehitys. Ming-dynastian Kiinassa opiskelleet zenmunkit toivat maahan merkittävän määrän taide-esineitä, kuten maalauksia, kalligrafiaa ja keramiikkaa. Sotilashallinnon ostamia taideteoksia säilytettiin Higashiyama-palatsin varastoissa, joissa niitä tutkivat ja luokittelivat taiteilijat Nōami ja Geiami Yoshimasan suojeluksessa.
Yoshimasan kuoleman jälkeen vuonna 1490 Higashiyama-palatsista tehtiin buddhalainen temppeli. Se sai nimen Jishō-in Yoshimasan buddhalaisen nimen mukaan, ja jo seuraavana vuonna nimeksi muutettiin Jishō-ji. Temppelin seremonialliseksi perustajaksi nimitettiin Musō Soseki. Temppelin toisena apottina toimi kymmenennen Ashikaga-shōgunin Ashikaga Yoshitanen nuorempi veli Koreaki, minkä jälkeen apotiksi valittiin usein henkilö Fujiwara-klaanin viidestä sijaishallitsijasuvusta (sekke). Ashikaga-sotilashallinnon taantuessa kuitenkin myös Jishō-ji rapistui. Vuonna 1550 kaikki sen rakennukset paloivat Kannon-hallia ja Tōgū-dō-hallia lukuun ottamatta Ashikaga Yoshiterun ja Miyoshi Nagayoshin välisessä taistelussa. Oda Nobunaga poisti temppelin puutarhasta kiviä, joista se oli aiemmin kuuluisa, rakentaessaan Nijōn linnaa.
Edo-kauden alussa vuonna 1615 temppeliä restauroitiin. Se pitkälti saavutti nykyisen ulkoasunsa ja sai tyypillisen zentemppelin piirteitä, toisin kuin alun perin residenssiksi tarkoitettu rakennuskokonaisuus. Edo-kaudella siitä alettiin käyttää myös lisänimeä Ginkaku-ji. Valtion muinaisjäännökseksi temppeli nimitettiin vuonna 1931 ja Unescon maailmanperintöluetteloon se valittiin vuonna 1994.
Rakennukset ja puutarha
Ginkaku-jin pääportilta (総門, sōmon) johtaa keskiportille (中門, chūmon) noin 50 metriä pitkä kivi-, bambu- ja pensasaidoin reunustettu käytävä, joka erottaa ulkopuolisen profaanin maailman temppelin puutarhasta. Temppelin alue on verrattain pieni, ja sen alkuperäisistä Muromachi-kauden rakennuksista on säilynyt vain kaksi, puutarhan lammesta heijastuva hopeinen paviljonki ja Tōgū-dō-halli, jotka on molemmat valittu Japanin kansallisaarteiksi.
Hopeinen paviljonki eli varsinaisesti Kannon-halli (観音殿, Kannon-den) on kaksikerroksinen puurakennus, jonka julkisivut oli alun perin tarkoitus päällystää lehtihopealla samaan tapaan kuin Kinkaku-jin paviljonki on vuorattu kullalla. Ashikaga Yoshimasan kuoleman vuoksi suunnitelma ei kuitenkaan koskaan toteutunut. Paviljongin alempi kerros sai Yoshimasalta nimen Shinkū-den (心空殿) eli ’tyhjän mielen halli’, ylempi kerros taas Chōon-kaku (潮音閣) eli ’vuoroveden äänen paviljonki’. Kerrokset poikkeavat tyyliltään: alempi kerros on saanut vaikutteita asuinarkkitehtuurista, ylempi edustaa pikemminkin temppeliarkkitehtuuria. Merkittäviä vaikutteita paviljonki lienee saanut Saihō-jin temppelin Shari-den-hallilta. Paviljongissa säilytetään bodhisattva Kannonin patsasta, joka on temppelin palvonnan kohde. Katon huipulla on feenikslintua esittävä veistos. Tōgū-dō oli vuorostaan tarkoitettu Yoshimasan työhuoneeksi ja päivittäiseen uskonnonharjoitukseen (jibutsu-dō). Siellä palvottiin alun perin Amida-buddhaa. Sen itäosassa on Dōjinsai-niminen (同仁斎) huone, jota lienee käytetty Japanin ensimmäisenä neljän ja puolen tatamin teehuoneena.
Ginkaku-jin puutarhaa on pidetty Sōamin tai Zen’amin suunnittelemana, ja hopeisen paviljongin tavoin se lienee saanut inspiraationsa Saihō-jiltä. Puutarhaan kuuluu Kinkyōchi-lammen (錦鏡池) ympärille rakennettu kävelypuutarha ja viereiselle vuorenrinteelle levittäytyvä zenpuutarha eli karesansui. Vuorilta valuva vesi putoaa lampeen Sengetsusen-vesiputouksessa (洗月泉). Puutarhan keskellä hopeisen paviljongin vieressä ovat raidalliseksi haravoitu hiekkakenttä Ginshadan (銀沙灘) ja Fujivuorta muistuttava katkaistu hiekkakartio eli Kōgetsudai (向月台). Ne on rakennettu alun perin Edo-kauden uudistuksissa. Kansanperinteen mukaan kartion tarkoituksena olisi luoda vaikutelma, että se pitelee kuuta Higashiyamavuoren huipulla, ja Ginshadan olisi tarkoitettu heijastamaan kuun valoa. Kaikki puutarhan kivet ja puut on nimetty. Siellä on myös pieni pyhäkkö Benzaitenille ja pyhäkkö Hachiman-kamille (八幡社, Hachiman-sha). Vuoren rinteellä sijaitsevat lisäksi teeveden ottoon tarkoitettu kaivo, Sōsen-tei-huvilan rauniot ja näköalapaikka.
Pimeys saapuu pohjoiseen
Pimeys saapuu pohjoiseen on suomalaisen metalli-yhtye Kuoleman Gallerian toinen studioalbumi. Albumi julkaistiin 8. joulukuuta 2017.
9Lives
9Lives on suurin yksityinen ensihoito- ja sairaankuljetuspalveluita tuottava yritys Suomessa. Yritys aloitti toimintansa vuonna 1989 nimellä Helsingin Ensihoito ja Sairaankuljetus Oy (tai HES Sairaankuljetus) ja yhdistyi vuonna 2012 Esperi Sairaankuljetus Oy:n kanssa. Yrityksellä on ollut 33 eri toimipistettä 14 eri sairaanhoitopiirin alueella. 9Lives-konsernilla on ollut yli sata ambulanssia. Konsernissa on työskennellyt noin tuhat henkilöä. Sairaankuljetustehtäviä on vuodessa ollut noin sata tuhatta.
Toimipisteet
9Lives Ensihoito on jaettu viiteen alueyksikköön.
9Lives Ensihoito Helsinki
Helsingin alueella yritys hoitaa osan Helsingin yliopistollisen keskusairaalan siirtokuljetuksista. Helsingin alueella yritys hoitaa myös sairaankuljetuksia.
9Lives Ensihoito Uusimaa
Uudenmaan alueella yritys hoitaa Porvoon ja Hyvinkään alueen sairaaloiden siirtokuljetuksia.
9Lives Ensihoito Pirkanmaa
Yritys tuottaa ensihoito- ja sairaankuljetuspalvelut osassa Pirkanmaata.
9Lives Ensihoito Keski-Suomi
Yritys tuottaa Keski-Suomen sairaanhoitopiirin yhteistyökumppanina siirtokuljetuksia neljällä ambulanssilla. Lisäksi yritys hoitaa kiireettömiä ja kiireellisiä ensihoitotehtäviä. Yrityksen toimi- ja päivystystilat sijaitsevat Jyväskylässä.
9Lives Ensihoito Etelä-Karjala
Yritys tuottaa ensihoitopalvelut Etelä-Karjalan alueella. Yrityksen toimipiste sijaitsee Luumäellä.
Kangasjärvi (Padasjoki)
Kangasjärvi on Päijät-Hämeessä Padasjoella  sijaitseva järvi.
Paul Freier
Paul Freier (oik. Sławomir Paweł Freier, s. 26. heinäkuuta 1979 Bytom, Puola) on puolalaissyntyinen saksalainen jalkapalloilija, joka edustaa Bochumia. 180 senttimetriä pitkän Freierin pelipaikka on keskikenttäpelaaja.
Freier aloitti ammattilaisuransa Bochumissa vuonna 1999. Vuonna 2004 hän siirtyi Leverkuseniin, mutta palaa Bochumiin kaudeksi 2007/08. Freier allekirjoitti seuran kanssa viisivuotisen sopimukseen.
Saksan maajoukkueessa Freier teki ensiesiintymisensä vuonna 2002. Hän oli varamiehenä 2006 MM-kisoja varten.
Kangasjärvi (Padasjoki)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Ekojärven valuma-alueeseen (35.787) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 145,2 metriä mpy.
Pahe
Pahe on eettisesti huono inhimillinen ominaisuus tai luonteenpiirre, paha taipumus tai tapa.
Yleiskäytössä paheisiin kuuluvat muun muassa alkoholin, tupakan, tai huumeiden käyttö, uhkapelaaminen, vastuuntunnottomuus, pettäminen, valehtelu tai itsekkyys.
Asmunti
pienoiskuva|Ranuan kunnanraja kantatiellä 78. Asmunti on kylä Ranuan kunnan eteläosassa lähellä Pudasjärven rajaa. Kyläyhteisö on levittäytynyt molempien kuntien alueelle.
Pahe
Pahe voidaan määritellä hyveiden turmeltumisena, mikä voi tarkoittaa sitä, ettei käytä hyvettä, väärinkäyttää sitä tai käyttää liikaa. Täten Antiikin Kreikan pääpaheet (katso Antiikin Kreikan neljä hyvettä) olisivat:
Asmunti
Kylä sijaitsee kantatien 78 varrella, noin 25 kilometriä Ranuan kirkonkylältä, ja noin 45 kilometriä pohjoiseen Pudasjärven keskustaajamasta Kurenalta. Vuonna 2011 asukkaita kylällä oli alle 100. Parhaimpina vuosina kylän asukasluku on ollut 400.
Pahe
Kristillisessä etiikassa on määritelty seitsemän kuolemansyntiä, mutta niiden luettelo ei aina ole samanlainen. Siihen kuuluvat vaihtelevasti ylpeys, ahneus, irstaus, kateus, kohtuuttomuus, viha, laiskuus, epäusko, epätoivo, mielettömyys, panettelu ja pelkuruus.
Asmunti
Kylällä on toiminut oma koulu, joka lakkautettiin vuonna 2009. Kylän asukkaat yrittivät pelastaa lakkautettavan koulun, mutta kunnanvaltuusto päätti lakkauttaa koulun elokuusta 2009 lukien. Nykyisin koulurakennus on yksityishenkilön käytössä.
Kirjallisuutta
65.72083°N, 26.59167°W
Schefflerin palatsi
thumb|250px Schefflerin palatsi on rakennus Tukholman Vasastanin kaupunginosassa osoitteessa Drottninggatan 116. Se tunnetaan kummitustalona.