cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Luettelo televisiosarjan Emmerdale henkilöistä
Rodney Blackstock
Joulukuussa 2005 Rodney onnistui tekemään hyvät kiinteistökaupat ja hänestä tuli miljonääri. Antiikkibisnes ei sujunut kovin hyvin, joten naisten kanssa tuli väistämättä ongelmia. Marraskuussa Rodney oli jo valmis lähtemään tivolin matkaan, kun ihastui siellä työskennelleeseen naiseen. Romanssinpoikasta Rodneyn elämään kuitenkin toi Dianen nuorempi sisar Val, jonka kanssa hänellä oli ollut suhde jo hänen ja Dianen ollessa naimisissa. Lokakuussa 2006 Val ja Rodney kertoivat aiemmasta suhteestaan Dianelle. Tämä suuttui silmittömästi, mutta antoi lopulta anteeksi. Pian Rodney kuuli kauhistuttavan uutisen; Diane oli sairastunut syöpään. Hän tajusi rakastavansa yhä ex-vaimoaan ja tilasi lentoliput Egyptiin, mutta Diane haukkui Rodneyn moisesta. Toukokuussa 2007 Rodney ei kestänyt katsella Dianen ja Jack Sugdenin vihkitoimitusta, ja lähti pois kesken kaiken. Raivostunut Val paljasti kaikille, että Rodney on Paulin isä. Paul reagoi tietoon lyömällä isäänsä. Isän ja pojan välit olivat vaikeat, mutta Nicola toimi rauhantekijänä. Rodneyta häiritsi Paulin miespari, mutta he onnistuivat tekemään sovinnon ja viettivät joulunkin oman perheen kesken.
Ukonjärvi (Orivesi)
Maantietoa
Järvellä on kartan mukaan neljä saarta. Suurin saarista on Isosaari, joka on 200 metriä pitkä, 110 metriä leveä ja sen pinta-ala on 1,5 hehtaaria. Se sijaitsee järven lounaispäässä luusuan lahdensuulla. Muut kolme saarta sijaitsevat järven koillisosassa. Koivusaari on Vasikkaniemen edustalla ja se on läpimitaltaan 40 metriä oleva pyöreä saari. Vasikkaniemen itäpuolella sijaitsee Kuivapää, joka on 100 metriä pitkä ja 50 metriä leveä saari. Saaren koillispuolella sijaitsee neljäs saari, joka on pieni luoto.
Luettelo televisiosarjan Emmerdale henkilöistä
Rodney Blackstock
Toukokuussa 2008 Diane sai terveen paperit, mikä ilahdutti myös Rodneya. Rodneyn aikomuksena oli ostaa Kartano, mutta Sadie King pakotti Zoen myymään sen Kingeille. Rodney otti menetyksensä lopulta kuin mies, varsinkin kun Kingit menettivät Kartanon tulipalossa. Vuonna 2009 Rodney ja Lesley päätyivät juopuneina samaan sänkyyn. Lesley oli innoissaan, mutta Rodney kauhuissaan. Hän pääsi pälkähästä Kellyn avulla ja ihastuikin suorasukaiseen neitoseen. Kelly todisti Rodneylle, ettei ole vain tämän rahojen perässä ja omalaatuinen suhde jatkui kyläläisten pilkasta huolimatta. Nicola aiheutti suurta surua Rodneylle kertomalla Ivanista, mutta jäi lopulta kiinni. Rodney yritti kaikin keinoin saada Ivanin ja Paulin takaisin yhteen, muttei onnistunut. Itselleen Rodney alkoi etsiä seuraa netistä.
Ukonjärvi (Orivesi)
Maantietoa
Sen rantaviivan pituus on 7,7 kilometriä ja järven rannat ovat metsämaata. Järven ympäristön haja-asutus muodostuu vain vapaa-ajan asunnoista, joita on järvellä 14. Niille tulee tiet Hirsilän ja Kaanaan väliseltä yhdystieltä 14281. Järven lounaispäässä Kirveslahden pohjukassa olevan lahden yli kulkee Tampereen vastainen kuntaraja. Suurin osa järvestä jää kuitenkin Oriveden puolelle.
Luettelo televisiosarjan Emmerdale henkilöistä
Laurel Thomas (ent. Dingle, o.s. Potts)
Laurel Potts (es. Charlotte Bellamy). Laurel on töissä Sharman veljesten karkkitehtaalla, ja on naimisissa Ashleyn kanssa. He suunnittelivat avioliittoa kauan, mutta hidasteena oli piispa, jolta tarvittiin suostumus. Viimeinkin suostumuksen saatuaan piispa itse suostui myös vihkimään heidät. Heidän hääpäivänään Ashleyn isä Sandy ilmestyi kylään. Ashley ei tule hänen kanssaan toimeen, mutta Laurel yrittää aina saada heidät sopimaan erimielisyytensä. Hän tulee hyvin toimeen myös Ashleyn veljentyttären Jasminen kanssa, vaikka aluksi se olikin vähän vaikeaa. Laurel on ollut myös vapaaehtoisena työntekijänä Afrikassa auttamassa, ja oli sitä ennen jopa lähdössä Helsinkiin au pairiksi, mutta useiden sattumien jälkeen ei lähtenytkään. Laurel on suloinen tyttö, joka tulee toimeen myös vanhempien kyläläisten kanssa. Laurel on iloinen ja hauska luonne. Syksyllä 2012 Thomasien elämää tuli sotkemaan Ashleyn entinen heila Sally Spode. Nyt Ashley ja Laurel ovat kuitenkin pääsivät yli mielenvikaisen Sallyn teoista. He kuitenkin erosivat, ja Laurel meni naimisiin Marlonin kanssa. Syksyllä 2016 (UK 2015) Laurel ja Marlon erosivat. Keväällä 2017 (UK 2016) Laurel ja Ashley avioituivat uudelleen. Syksyllä 2017 (UK kevät 2017) Laurel jäi leskeksi Ashleyn kuoltua dementiaan.
Ukonjärvi (Orivesi)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Enojärven valuma-alueeseen se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 162,4 metriä mpy.
Vasikkaniemen länsipuolelle laskee Ralakejärven laskuoja. Ojan valuma-alueella sijaitsee myös Pajulampi, Vääräjärvi, Pajulammi ja Ralakejärven lampi. Vähältä Ukonjärveltä saapuu laskuoja itärantaan, jonka valuma-alueella sijaitsevat myös Kylmälammi, Särkilammi, Kotojärvi, Väärälammi, Matolammi ja Osatunlammi. Viimeisenä lampena voidaan mainita Riihilampi, joka laskee yksinään järven koillisosaan.
Järven laskuoja lähtee sen lounaispäässä sijaitsevasta kapeasta lahdesta ja se virtaa ensin lounaaseen 1,3 kilometrin päähän Jylhänperälle, missä se kääntyy kaakkoon päin ja laskee 1,9 kilometrin päässä Rautajärveen. Rautajärvestä se jatkaa 1,3 kilometrin päähän Enojärveen. Enojärvi on yläjuoksun pääjärvi, josta vesireitti jatkaa sitten Sääksjärven ja Ison Naarajärven kautta Myllyjärveen, josta alkaa Taipaleenjoen alajuoksu Nihuanjärveen. Alajuoksu laskee ensin Oriveden keskustaajamassaa Oriselkään ja tämän laskujoki Venehjoki Längelmäveden Pappilanselkään.
Historiaa
Vuoden 1958 peruskartassa järvellä, jonka nimi oli tuolloin ”Iso-Ukonjärvi”, sijaitsi kaksi maatilaa. Vasikkaniemen pohjoispuolella sijaitsi toinen tila ja sitä vastarannalla toinen. Tilojen pellot olivat pieniä peltopalstoja, mutta seuraavassa vuoden 1975 kartassa pellot oli metsitetty. Niiden sijaan risteili metsissä metsäautoteitä. Järven eteläpäässä sijaitsi kolmas maatila, jonka pellot eivät ylettyneet järven rantaan asti. Järvi ole sen vuoksi täysin autio vuoden 1975 kartassa.
Kehl
Kehl on kaupunki Baden-Württembergin osavaltion länsiosassa Saksassa noin 60 kilometriä Karlsruhesta etelään. Se sijaitsee Ylä-Reinin alangolla Ranskan rajan välittömässä läheisyydessä. Kehlistä voi siirtyä kävelysiltaa pitkin naapurikaupunki Strasbourgiin. Vuosisatojen saatossa Kehl on kuulunut useisiin valtakuntiin. 1900-luvulla Ranska miehitti kaupunkia kahteen otteeseen.
pienoiskuva|vasen|"Mimramin silta" yhdistää Kehlin Strasbourgiin. Kehlissä oli kesäkuun 2022 lopussa 37 899 asukasta, ja sen pinta-ala on 75,1 neliökilometriä. Kehlin naapurikuntia pohjoisesta myötäpäivään ovat Rheinau, Appenweier, Willstätt, Offenburg, Schutterwald ja Neuried (kaikki Ortenaukreisin piirikunnassa). Lännessä kaupunki rajoittuu Reiniin ja Alsacen pääkaupunkiin Strasbourgiin. Kehl sai nykyisen muotonsa 1970-luvun mittavissa kuntaliitoksissa.
Historia
Varhaisin kirjallinen maininta Kehlistä on vuodelta 1038. Ensimmäistä siltaa Reinin yli Strasbourgiin alettiin rakentaa 1333. Kehlin ja Strasbourgin välillä on ollut vakituinen siltayhteys vuodesta 1388. Tuolloin Kehliä alettiin pitää Strasbourgin puolustuksen kannalta merkittävänä. Kehlin linnoitusta alettiin rakentaa 1683 sotilasarkkitehti Sébastien Le Prestre de Vaubanin johdolla.
Kaupunkioikeudet Kehlille myönnettiin vuonna 1774. Kehl kuului vuoroin Ranskalle, Itävallalle ja Badenille. Vihdoin 1815 Kehl liitettiin Badeniin ja linnoitus purettiin. Rautatiesilta Reinin yli avattiin 11. toukokuuta 1861. Silta mahdollisti suoran rautatieyhteyden Pariisin ja Wienin välille. Ranskan–Preussin sodassa 1870–1871 Kehl joutui ranskalaisten hyökkäysten kohteeksi ja kärsi vakavia vaurioita.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Ranska miehitti Kehliä vuodesta 1919 vuoteen 1930. Toisen maailmansodan aikana Kehlistä tehtiin Strasbourgin esikaupunki. Erikoisasema säilyi myös sodan jälkeen vuoteen 1953. Vuonna 1960 avattiin 245-metrinen Eurooppasilta (Europabrücke) Kehlin ja Strasbourgin välille.
Kehlin piirikunta lakkautettiin 1973 ja kaupunki liitettiin uuteen Ortenaukreisin piirikuntaan.
Nyky-Kehlin kaupunginosista kolmesta on asiakirjamaininta ensimmäiseltä vuosituhannelta. Kork on mainittu Eschaun luostarin dokumentissa vuodelta 778. Kork oli paikallisen metsäosuuskunnan keskus. Se liitettiin Kehliin 1971. Korkin kuntakeskus muodostaa hyvin säilyneen arkkitehtonisen kokonaisuuden 1800-luvulta. Bodersweier mainitaan ensimmäisen kerran 884 muodossa Bothalaswileri. Auenheimista on mainita vuodelta 888 muodossa Ouuanheim. Auenheim ja Bodersweier liitettiin Kehliin 1975. Muista kaupunginosista varhaisin maininta on seuraavasti: Leutesheim 1233 muodossa Lutensheim, Neumühl 1271 muodossa apud novum molendinum, Marlen 1282 muodossa Marheim, Kittersburg 1283 muodossa Kuterschburg, Zierolshofen 1295, Odelshofen 1310 muodossa Otolzhofen, Querbach 1372 ja Goldscheuer 1425 muodossa Goldschure.
Vuonna 1740 Kehlissä oli noin 900 asukasta. Puolitoista vuosisataa myöhemmin väkiluku oli 3 234. Kehliläisten määrä kasvoi 1970-luvun kuntaliitosten myötä noin 30 000:een vuonna 1975. Kolme vuosikymmentä myöhemmin väkiluku oli noin 16 % suurempi. Edellä mainitut luvut ovat kulloisenkin aluejaon mukaisia.
Nähtävyydet
pienoiskuva|Kehlin vesitorni. Kehlin arkkitehtoninen tunnusmerkki on kaupungin vesitorni. Kehlin raatihuone (Das Kehler Rathaus) siirrettiin 1910 vuodelta 1815 peräisin olevaan asuin- ja kasarminrakennukseen. Vuonna 1921 laajennettua raatihuonetta pidetään eräänä badenilaisen uusklassismin kauneimmista esimerkeistä. Nykyisen Kehlin alueella sijaitsee useita kirkkoja ja kappeleita, joista eräitä on vuosisatojen varrella uudistettu kulloinkin vallinneen tyylisuunnan mukaisesti. Esimerkiksi Leutesheimin evankelinen kirkko, joka valmistui ennen niin kutsuttua uskonpuhdistusta, uudistettiin barokin mukaiseksi 1740. Evankelisen seurakunnan pääkirkko vanhassa Dorf Kehlissä valmistui 1822. Uusromanttista tyyliä edustava katolinen kirkko valmistui 1914.
Mimramin silta ja Kahden rannan puisto
Rein-joen ylittävä Mimramin silta (Die Mimram-Brücke tai Passerelle des deux Rives) on 387 metriä pitkä kevyelle liikenteelle tarkoitettu silta, joka yhdistää Kehlin ja Strasbourgin. Samalla silta yhdistää Reinin molemmin puolin levittäytyvän "Kahden rannan puiston" (Der Garten der zwei Ufer, Le Jardin des Deux Rives) puoliskot toisiinsa. Silta avattiin huhtikuussa 2004. Sen suunnitteli pariisilainen arkkitehti Marc Mimram.
Talous ja liikenne
pienoiskuva|Opastekyltti rautatieaseman edustalla neuvoo Strasbourgiin aikovia jalankulkijoita suuntaamaan oikealle. Kehlin merkittäviä teollisuusyrityksiä ovat muun muassa teräsyhtiö Badische Stahlwerke, paperin valmistaja Koehler GmbH, asuntovaunuja ja matkailuautoja valmistava Bürstner, tietokonepeliyritys Spellbound Entertainment AG ja painoyhtiö Kehler Druck. Kaupungin paikallislehti on Kehler Zeitung.
Valtakunnanrajan Kehlissä ylittää vuosittain noin 20 miljoonaa ihmistä. Kehlin rautatieasemalla pysähtyvät linjalla Pariisi–Strasbourg–Stuttgart–München–Wien–Budapest kulkevat junat (linjaa kutsutaan saksaksi nimellä Magistrale für Europa, ranskaksi Magistrale européenne). Paikallisliikennettä Strasbourgiin, Offenbachiin ja Hausachiin välittävät Ortenau-S-Bahn -junat. Metro-Rhin (SNCF) -linjan junat liikennöivät Saarbrückenistä Strasbourgin kautta Offenburgiin ja pysähtyvät myös Kehlin rautatieasemalla.
Kehlin halki kulkevat valtatiet B 28 (Strasbourgista Schwarzwaldin kautta Ulmiin) ja B 36 (Mannheimista Lahriin). Valtatie B 28:lta on yhteys Appenweierin liittymään moottoritiellä A 5 (Hattenbacher Dreieck–Basel).
Kehlin koulutarjontaan kuuluu muun muassa vuonna 1971 perustettu Fachhochschule Kehl (Die Hochschule Kehl).
HMS Bellerophon
HMS Bellerophon on ollut nimenä viidelle Britannian Kuninkaallisen laivaston alukselle.
USS Asheville (SSN-758)
Valmistus
Alus tilattiin 26. marraskuuta 1984 Newport News Shipbuilding and Drydock Companyltä Newport Newsistä Virginiasta, missä köli laskettiin 9. tammikuuta 1987. Se laskettiin vesille 24. helmikuuta 1990 kumminaan rouva Dorothy Helms ja liitettiin laivastoon 28. syyskuuta 1991.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin 11. sukellusvenelaivueeseen Point Loman laivastotukikohtaan. Joulukuussa 1996 alus testasi Northrop Grumman Sea Ferret -tiedustelulennokkia.
Elokuussa 1998 alus palasi kuuden kuukauden partiomatkalta Läntiseltä Tyyneltämereltä. Kuukauden levon jälkeen alus siirrettiin huollettavaksi Pearl Harborin laivastontelakalle, mistä se vapautui 14. joulukuuta. Telakoinnin päätyttyä aluksella aloitettiin miehistökoulutus seuraavaa matkaa varten. Toukokuussa 1999 se teki kaksi perhepäivämatkaa, joista ensimmäinen lähti Pearl Harborista käyden Lahainassa Mauilla. Alus oli ankkurissa viisi vuorokautta Mauilla, josta se palasi Pearl Harboriin toisen ryhmän kanssa.
Alus teki heinäkuusta alkaen kahden kuukauden matkan Itäisellä Tyynellämerellä jatkaen harjoituksia USS John C. Stennisin lentotukialusryhmässä. Matkan aikana alus vieraili San Diegossa, Esquimaltissa ja Ketchikanissa. Alus palasi elokuun lopulla Pearl Harboriin, jolloin se aloitti kuuden viikon valmiusjakson. Aluksen päällikkö vaihtui 15. lokakuuta, kun Ingalls vastaanotti päällikkyyden Groomsilta. Lokakuun lopulla alus palasi San Diegoon kolmeksi viikoksi, jolloin sen koulutus lentotukialusryhmässä saatettiin päätökseen.
Marraskuussa 1999 alus palasi Pearl Harboriin, jossa se oli jälleen kuusi viikkoa valmiudessa valmistautuen seuraavalle tehtävälle.
Alus lähti 26. maaliskuuta 2013 läntiselle Tyynellemerelle. Se saapui 16. huhtikuuta Yokosukaan, jossa se oli kuusi vuorokautta. Alus kiinnittyi 8. kesäkuuta Subic Bayn laivastotukikohdassa Filippiineillä emäalus USS Frank Cableen täydentääkseen varastojaan.
Alus kiinnittyi 21. tammikuuta 2022 USS Emory S. Landiin, joka oli kiinnittyneenä Guamin Alpha laiturissa. Tammikuun lopulla vene siirtyi Bravo laituriin. Alus lähti 21. helmikuuta Apra Harborista partiomatkalle Yhdysvaltain 7. laivaston vastuualueelle.
Alus kiinnittyi 4. huhtikuuta Jokosukassa laituriin 13S viideksi vuorokaudeksi. Se oli 31. toukokuuta - 6. kesäkuuta kiinnittyneenä Emory S. Landiin Guamin Bravo laiturissa. Alus kiinnittyi 1. heinäkuuta Apra Harborin Romeo laiturin paikkaan 2 oltuaan neljä kuukautta partiomatkalla. Thomas W. Bullock luovutti 12. elokuuta päällikkyyden Thomas Dixonille Guamin tukikohdan kappelissa pidetyssä vaihtoseremoniassa.
Gottlob Walz
Gottlob Walz (29. kesäkuuta 1881 Stuttgart – 1943 Sveitsi) oli saksalainen uimahyppääjä ja olympiamitalisti. Hän edusti seuratasolla Schwimmerbund Schwaben Stuttgartia.
Hilliard Lyle
Hilliard Lyle (21. joulukuuta 1879 Allenford – 21. toukokuuta 1931 Beaver Lodge) oli kanadalainen haavipalloilija ja olympiavoittaja. Hän edusti seuratasolla winnipegiläistä Shamrock Lacrosse Teamia.
Gottlob Walz
Walz voitti kolmen metrin ponnahduslaudalta kolme peräkkäistä Euroopan-mestaruutta 1901–1903 ja sai Saksan-mestaruuskisoissa viisi kultamitalia 1899–1903. Hän voitti Ateenan välikisoissa 1906 kultaa kerroshypyissä, ja kaksi vuotta myöhemmin hän saavutti pronssia ponnahduslaudalta Lontoon olympialaisissa 1908. Walz kelpuutettiin uinnin kansainväliseen kunniagalleriaan 1988.
Hilliard Lyle
Lyle työskenteli Winnipegissä kiertelevänä kauppiaana ja oli aktiivisena myös kaupungin haavipallopiireissä. Hän pelasi Shamrock Lacrosse Teamin kultaa voittaneessa joukkueessa St. Louisin olympialaisissa 1904. Lyle taisteli ensimmäisessä maailmansodassa Ranskassa ja yleni everstiksi saakka. Sodan jälkeen hän perusti sekatavarakaupan Beaver Lodgeen Albertaan, johon hän jäi asumaan. Lyle ampui toukokuussa 1931 vaimonsa, jonka kanssa hän oli ollut naimisissa kaksi vuotta, ja sen jälkeen itsensä kotinsa kellarissa.
Missile gap
thumb|right|250px|[[R-7 Venäjän näyttelykeskuksessa Moskovassa vuonna 2005]] Missile gap (”Ohjuskuilu”) tarkoittaa 1950-luvun lopun epäilyä Yhdysvaltain ICBM-ohjusohjelman jälkeenjääneisyydestä Neuvostoliiton ohjelmaan verrattuna. Yhdysvaltain presidentinvaaleissa vuonna 1960 missile gap oli yhtenä vaaliteemana demokraattien John F. Kennedyn ja republikaanien Richard Nixonin välillä.
Yleistä
Missile-gap-kiistelyyn vaikuttivat se, että tiedustelupalvelu CIA:lla oli asiasta selvää faktaa, mutta sen lähdettä eli salaista vakoilukone U-2:ta ei voitu paljastaa, joten tietoihin ei luotettu. Lisäksi arvovaltainen Neuvostoliiton ylin johto liioitteli vakuuttavasti oman mannertenvälisten ohjusten (ICBM) ohjelmansa tilaa julkisuudessa useaan otteeseen ja toisaalta Neuvostoliiton avaruusohjelma eteni näyttävästi (Sputnik 1, Luna 2). Lisäksi Neuvostoliiton ylilentoihin alun jälkeen nihkeästi suhtautunut Yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhower ei julkisuuden ja erimielisen tiedusteluyhteisön painostuksessakaan ryhtynyt laajamittaisiin Neuvostoliiton ylilentoihin – Neuvostoliiton rajaa pitkin tehtiin kuvauslentoja ja elektronista tiedustelua. Eisenhoweria huolestutti mahdollisen U-2-koneen alasampumisen aiheuttama vaikutus neuvotteluihin Neuvostoliiton kanssa.
Ohjuskokeita ja propagandaa
Elokuussa 1957 ilmoitettiin Neuvostoliiton tehneen onnistuneen ICBM-ohjuskokeen. Lokakuussa samana vuonna Neuvostoliitto laukaisi ensimmäisen satelliitin (Sputnik) maata kiertävälle radalle. Useat amerikkalaiset ja jotkut merkittävät kongressin jäsenet päättelivät tästä Neuvostoliiton ohjusohjelman olevan edellä USA:n ohjelmaa. USA:n lähetettyä useita satelliitteja (muun muassa Explorer 1) radalle keväällä 1958, huoli avaruusohjelman jälkeenjääneisyydestä hälveni.
Joulukuussa 1958 Neuvostoliitto väitti heidän ICBM-ohjustensa olevan sarjatuotannossa. Pääsihteeri Nikita Hruštšov väitti muutamia päiviä tämän jälkeen, että Neuvostoliitolla olisi ohjus, joka lentäisi 8000 mailia (n. 13 000 kilometriä) viiden megatonnin ydinkärjen kanssa. Samoin joulukuussa 1958 puolestaan USA:n ohjuskoe Titan-ohjuksella oli epäonnistunut. Neuvostoliiton ilmoitukset olivat silkkaa propagandaa, sillä Neuvostoliiton SS-6 (R-7) ICBM-ohjelma oli ajautunut vaikeuksiin, yhtään ohjusta ei laukaistu toukokuun 1958 ja helmikuun 1959 välillä. CIA tiesi, että SS-6-ohjelma oli vaikeuksissa, mutta USA:n ilmavoimat käsittivät laukaisujen loppumisen tarkoittavan sitä, että ohjus olisi valmis palveluskäyttöön.
CIA:lla tietoa mutta lähdettä ei voida paljastaa
Kansallisen turvallisuusneuvoston (National Security Council) 12. helmikuuta 1959 pidetyn kokouksen jälkeen puolustusministeri Neil McElroy (1. joulukuuta 1959 puolustusministerinä aloitti Thomas Gates) kertoi presidentti Eisenhowerille, että demokraattisen puolueen senaattorit eivät uskoneet CIA:n johtajan Allen Dullesin vakuutuksia siitä, että Neuvostoliiton ohjusohjelma ei ollut edellä USA:n ohjelmaa. Senaattorit eivät osanneet luottaa Dullesin tietoihin, koska he eivät tienneet tietojen lähdettä, huippusalaista U-2-ohjelmaa.
Neuvostoliiton ICBM-testit alkavat pitkän tauon jälkeen
Neuvostoliiton aloitettua pitkän tauon jälkeen ICBM-testit (vähintään yksi laukaisu viikossa), oli Eisenhower sallinut 10. huhtikuuta 1959 useita ylilentoja, mutta seuraavana päivänä peruuttanut ne. Eisenhower selitti päätöstään McElroylle ja Bisselille muun muassa halullaan edistyä neuvotteluissa Neuvostoliiton kanssa ja mahdollisen alasampumisen aiheuttamalla propagandaefektillä. Eisenhower oli samaa mieltä, että uutta tiedustelutietoa tarvittaisiin, mutta että tiedon arvo ei ylittäisi "poliittisia kustannuksia".
Kesällä 1959, 16 kuukauden tauon jälkeen, tehtiin yksittäinen U-2-ylilento Neuvostoliiton ilmatilassa - tauon aikana lentoja oli lennetty vain rajan läheisyydessä. U-2 lensi yli Baikonurin (Tjuratam) ohjustestialueen, ja kuvista huomattiin neuvostoliittolaisten olevan laajentamassa laukaisualustojen järjestelmiä. Syyskuussa tapahtuvan pääsihteeri Hruštšovin USA:n vierailun takia Eisenhower ei valtuuttanut lisälentoja.
Kesäkuussa 1959 oli Iranin ja Neuvostoliiton rajalla lentänyt kone ottanut ensimmäiset kuvat lentävästä Neuvostoliiton ICBM-ohjuksesta 80 sekuntia sen lähdön jälkeen.
Tiedusteluyhteisö on erimielinen
Vuonna 1960 senaatin järjestämässä kuulemistilaisuudessa CIA:n pääjohtaja Allen Dulles, puolustusministeri Thomas Gates ja ilmavoimien esikunnan päällikkö Nathan F. Twining antoivat kaikki erilaisia lukuja Neuvostoliiton valmiudessa olevien ohjusten määrästä. CIA:n luvut (ei yhtään palveluskäytössä) perustuivat ylilentojen tietoihin, mutta Dulles ei voinut paljastaa niiden lähdettä. Dulles sai tilaisuudessa osakseen terävää arvostelua.
Senaatin tilaisuuden jälkeen Dulles päätti hankkia Eisenhowerilta valtuutuksen ylilennoille jotta saataisiin lopullinen päätös tiedusteluyhteisön kiistelylle. Mitään todisteita ei ollut siitä, että SS-6-ohjuksia olisi ollut muualla kuin Baikonurin testialueella. Dullesin täytyisi teoriassa kuvauttaa koko valtava Neuvostoliitto todisteeksi siitä, että Baikonur oli ainoa paikka missä laukaisualustoja oli. Asian helpottamiseksi analyytikot päättelivät, että koska SS-6 oli hyvin raskas ja kookas ohjus ja jonka polttoaine oli nestemäistä, laukaisualustoja voitaisiin rakentaa vain rautatieyhteyden päähän.
Lennon tiedustelutiedoista huolimatta missile-gap-kiistely jatkui. Ilmavoimat väittivät Neuvostoliiton ottaneen palveluskäyttöön melkein sata ohjusta. Maavoimat, laivasto ja CIA epäilivät, ettei yhtään ollut palveluskäytössä koska mitään ei oltu löydetty.
Viimeinen onnistunut Neuvostoliiton ylilento
Tarvittaisiin lisää U-2-tiedustelukuvia lisätodisteeksi siitä, että missile gapia ei ollut olemassa. CIA olisi halunnut vapaammat kädet Neuvostoliiton ylilentojen suorittamiseen, mutta lentojen valtuuttaminen pysyi edelleen vain presidentin oikeutena.
Sanoma Television
Sanoma Television Oy (vuoteen 2008 SanomaWSOY Television Oy / SW Television Oy) oli Sanoman sähköisen viestinnän liiketoimintaryhmän Sanoma Entertainmentin (entinen SWelcom) televisiotoimintojen fuusiossa muodostunut yhtiö, joka toimi vuosina 2006–2010. Se muodostettiin yhdistämällä SWelcomin televisiotoiminnat eli Nelonen Media, Helsinki Televisio ja Tuotantotalo Werne. Se aloitti toimintansa nimellä SW Television 1. tammikuuta 2006.
DNA Oy sopi sittemmin Sanoman kanssa Sanoma Entertainment -liiketoimintaryhmään kuuluneen Welhon liiketoiminnan ostamisesta. Liiketoimintajärjestelyn yhteydessä DNA toteutti suunnatun osakeannin siten, että Sanomasta tuli DNA:n toiseksi suurin omistaja 21 prosentin osuudella. Kaupan toteutumisen ehtona oli kilpailuviranomaisten ja valtioneuvoston hyväksynnät. DNA:n ja Sanoman välinen sopimus Welhon liiketoiminnan myymisestä DNA:lle astui virallisesti voimaan 30. kesäkuuta 2010. Sanoma Television lakkautettiin 1. tammikuuta 2011.
Oy Ruutunelonen Ab oli televisioyhtiö, joka tunnettiin paremmin nimellä Nelonen, mutta nykyisin se on Sanoma Televisionin aputoiminimi. Ruutunelonen perustettiin 3. heinäkuuta 1996. Suomen Medianelonen ja Ruutunelonen fuusioituivat vuoden 2005 alussa, ja tuolloin yrityksen nimeksi jäi Ruutunelonen.
Sanoma Televisioniin kuulunut televisiotuotantoyhtiö Tuotantotalo Werne myytiin sen toimivalle johdolle 1. syyskuuta 2006.
New Kids on the Block (albumi)
New Kids on the Block on samannimisen yhtyeen debyytti- sekä nimikkoalbumi vuodelta 1986.
Muihin levyn kappaleisiin; kuten yhtyeeseen muutenkin; ovat vaikuttaneet New Editionin ja The Osmondsin kaltaiset yhtyeet, ja ne ovat musiikillisesti sekä soundeiltaan ajanmukaista synthpop musiikkia.
Levyn toinen raita, Didn't I Blow Your Mind on coverkappale, jonka alkuperäinen esittäjä soulyhtye The Delfonics levytti vuonna 1970.
Albumi ei kuitenkaan myynyt erityisen hyvin, ja levy-yhtiö suunnitteli jo yhtyeen vapauttamista levytyssopimuksesta, mutta Starr sai heidät ylipuhuttua, jotta yhtye saisi tehdä vielä yhden albumin.
Iso-Haikara
Iso-Haikara on Pirkanmaalla Oriveden Haikaran ja Yröskulman lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 65 hehtaaria ja se on 2,2 kilometriä pitkä ja 750 metriä leveä. Se sijaitsee Siikanevan kaakkoispuolella kohoavalla mäkisellä järvialueella. Järvi on kallioisten mäkien vuoksi hyvin sokkeloinen. Järvellä on kaksi järviallasta, joita yhdistää toisiinsa Haukkavuoren kohdalla sijaitseva alle 50 metriä leveä lyhyt salmi. Järven itäosa on yli kilometrin pitkä, mutta leveimmillään alle 400 metriä leveä. Leveyttä aiheuttavat lahdet, jotka työntyvät eri suuntiin. Pisin lahti on Haikaranlahti. Länsiosa on itäpuolta suurempi ja avoimempi, mutta sen yhtenäisyyttä rikkoo Haikarasaaren niemi. Niemen vieressä aukeaa Jankkisenlahti. Haikaransaaren itäpuolelle jää suojaan lahti, josta lähtee järven laskujoki. Järvellä on kartan mukaan yksi luotomainen saari. Järven rantaviivan pituus on 9,2 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Järvellä ei ole kiinteää asutusta ja sinne on rakennettu lähes 20 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet kantatieltä 66. Karhunkopinniemessä sijaitsee karttaan merkitty luola.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Kooninjoen valuma-alueeseen (35.745) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 161,6 metriä mpy. Iso-Haikaraan on johdettu joitakin metsäojia Ahvenlammilta ja Kodantakusiin on yhdistetty kauempaa muita metsäjärviä. Kodantakuset ovat kuitenkin laskeneen Iso-Haikaraan aina. Järven lähialueelle kuuluvat lisäksi Kalliojärvet, Valkeajärvi, Viipperälammi ja Sammakkolammi. Järven laskuoja Haikaraoja lähtee sen länsipäästä ja siihen yhtyy Rimminkankaan kaakkoisosassa pohjoisesta tuleva Rimminoja ja lännestä Siikanevalta alkava Rooppioja. Haikaraojan nimi on kirjattu karttoihin Honkikosken jälkeen Haikarajoeksi, joka muuttuu ennen Yröskulmaa Yrösjoeksi. Sen nimisenä se tulee Hirsilän peltoaukealle, jossa se usean sivuhaaran kanssa yhdistyttyään laskee Kooninjokena Nihianjärveen.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa on järvelle merkitty useita saaria, jotka on saattaneet näkyä matalanvedenaikana, mutta sen jälkeen painetuissa ja nykyisissä kartoissa ei saaria ole tai niiden tilalla on pelkkiä kiviä. Järvellä on niemi, jota kutsutaan Haikaransaareksi. Jos niemi on joskus ollut saari, on järven vedenpinta täytynyt laskea hieman ja silloin olisi sen salmi maatunut. Rantojen tonttiraja seuraa paikoitellen mahdollisesti entistä rantaviivaa. Asiasta ei kuitenkaan ole löytynyt dokumenttia, joten asia jää arvailujen varaan. Järven aikaisempi nimi oli Iso Haikarajärvi, mutta nykyään sen nimi on lyhentynyt muotoon Iso-Haikara. Toinen nimivaihdos on länsipuolella sijaitsevan kangasmetsän nimi Kriminkangas, joka on nykyään Rimminkangas. Ensimmäisessä peruskartassa laskee järveen vain yksi tulo-oja Kodantakaisilta. Tilanne on nykyään eri, kun ympäröivistä metsistä on johdettu metsäojia järveen.
Jafar Sharif-Emami
Jafar Sharif-Emami (8. syyskuuta 1910 Teheran, Persia – 16. kesäkuuta 1998 New York City, New York, Yhdysvallat) oli iranilainen poliitikko, joka toimi Iranin pääministerinä vuosina 1960–1961 ja 1978.
Ura
Sharif-Emami oli Saksassa ja Ruotsissa opiskellut rautatieinsinööri, joka työskenteli vuodesta 1931 Iranin valtionrautateiden palveluksessa. Hänet nimitettiin vuonna 1950 Iranin apulaisliikenneministeriksi, myöhemmin teollisuus- ja kaivosministeriksi.
Ensimmäinen pääministerikausi
Vuonna 1960 šaahi Mohammed Reza Pahlavi nimitti Sharif-Emamin pääministeriksi Manouchehr Eghbalin tilalle. Sharif-Emami yritti toteuttaa taloudellisia uudistuksia, mutta jäi epäsuosituksi, joten hänet korvattiin seuraavana vuonna Ali Aminilla. Sharif-Emami oli Iranin senaatin puhemiehenä vuosina 1964–1978.
Loppuelämä
Islamilaisen vallankumouksen puhjettua vuoden 1979 alussa Sharif-Emami pakeni maasta ja asui loppuikänsä Yhdysvalloissa, jossa hän toimi Pahlavi-säätiön puheenjohtajana. Hän asui Manhattanin Upper East Sidessa, ja kuoli 87-vuotiaana newyorkilaisessa sairaalassa.
Sotkamon kirkko (taideteos)
Sotkamon kirkko on taiteilija Mikko Laasion öljyvärimaalaus kankaalle vuodelta 1957. Kooltaan 50,5×73,5 cm työ kuuluu Ateneumin taidemuseon Ester ja Jalo Sihtolan kokoelmiin.
Reno 911!
Reno 911! on yhdysvaltalainen komediasarja, jota esitettiin Yhdysvalloissa vuosina 2003–2009 yhteensä kuuden tuotantokauden ja 88 jakson verran.
Paulaharju
Paulaharju on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Reno 911!
Reno 911! on mokumenttityyppinen parodia, joka kertoo Renon kaupungissa Nevadassa sijaitsevan poliisiaseman tapahtumista. Suomessa sarjan kaudet 1–3 esitti Nelonen ja neljäs kausi alkoi Jimillä kesäkuussa 2010.
Sarjan pohjalta on tuotettu Reno 911!: Miami -elokuva.
Kymijoen kanava
Kymijoen kanava on suunnitelma kanavoida Kymijoki niin, että sitä voitaisiin käyttää vesiliikenteeseen Päijänteen ja Suomenlahden välillä. Kanavaa on suunniteltu useaan otteeseen 1800-luvun alusta lähtien, ja viimeksi suunnitelma hylättiin vuonna 2002. Kanavasuunnitelmiin on liittynyt myös yhteys Suomenlahdelta Kymijokea pitkin Saimaalle suunnitellun Mäntyharjun kanavan kautta.
Sulut ja linjaus
<mapframe text="Kymijoen kanavan suunniteltu linjaus" latitude="60.424699" longitude="26.378174" zoom="6" width="523" height="234" align="right"> {"type": "FeatureCollection", "features": [
{ "type": "Feature", "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [26.283333, 61.065833] }, "properties": { "title": "Kimolan kanava", "marker-color": "5E74F3", "marker-symbol": "-number-see", "marker-size":"small"} },
{ "type": "Feature", "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [26.605278, 60.878889] }, "properties": { "title": "Keltti", "marker-color": "5E74F3", "marker-symbol": "-number-see", "marker-size":"small"} },
{ "type": "Feature", "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [26.785, 60.764444] }, "properties": { "title": "Myllykoski", "marker-color": "5E74F3", "marker-symbol": "-number-see", "marker-size":"small"} },
{ "type": "Feature", "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [26.813889, 60.696389] }, "properties": { "title": "Anjalan kartano", "marker-color": "5E74F3", "marker-symbol": "-number-see", "marker-size":"small"} },
{ "type": "Feature", "geometry": { "type": "Point", "coordinates": [26.603333, 60.846667] }, "properties": { "title": "Koria", "marker-color": "5E74F3", "marker-symbol": "-number-see", "marker-size":"small"} },
]} Kanavasuunnitelmaan olisi kuulunut kahdeksan sulkua. Sulut olisivat olleet 1) Kimolan sulku (nykyisessä Kimolan kanavassa), Voikkaan sulku, Kymintehtaan sulku, 2) Keltin sulku, 3) Myllykosken sulku, 4) Anjalan kartanon sulku sekä Kotkan alueella Kymijoen alajuoksun ohittavassa maakanavassa kaksi sulkua (Juurikorven ja Ylänummen sulut). Lisäksi 5) Korian kohdalle olisi tullut kaivanto väylän oikaisemiseksi Korian siltojen kohdalla.
Suunnitelman eteläosassa Kotkassa kanava olisi rakennettu Kymijoen muinaisen tulvauoman suuntaisesti nykyisen Nummenjoen vesistön kautta Kaarniemenlahteen (Tavastilan linja). Suunnitelmissa oli myös vaihtoehtoinen läntisempi linjaus, Korkeakosken linja, joka olisi kulkenut Suomenlahteen Kymijoen itäisimmän laskuhaaran Korkeakoskenhaaran kautta. Nämä linjaukset olisivat ohittaneet Kymijoen eteläosan koskiensuojelulailla suojeltuja koskialueita, muun muassa Pernoonkosket.
Kanavasuunnitelmien historiaa
Kymijoen kanavahanke nousi esiin taas 1990-luvulla. Ympäristöjärjestöt ovat vastustaneet voimakkaasti hanketta; ne huomauttivat, että Kymijoen pohjassa on vaarallisia myrkkyjä teollisuuden päästöinä ja rakentamisen seurauksena liikkeelle lähtiessään ne voisivat aiheuttaa ympäristötuhoja. Suomen hallitus päätti 2002, että kanava ei ole Suomen liikenne- ja viestintäministeriön laskelmien mukaan kannattava.
Moumina Houssein Darar
Moumina Houssein Darar (s. 1. kesäkuuta 1990 Ali Sabieh, Djibouti) on djiboutilainen poliisi, joka on erikoistunut terrosminvastaisiin tutkimuksiin. Hänen ansiostaan Djiboutista on muun muassa vangittu ja karkotettu useita Al-Shabaabin kuulunutta terroristia. Hän sai vuonna 2019 International Women of Courage -palkinnon.
Elämä
Moumina Houssein Darar syntyi vuonna 1990 Ali Sabiehissa. Hän oli yhdeksänlapsisen perheen lapsista vanhin, ja hänellä on kuusi veljeä ja kaksi siskoa.
Etelägeorgiankirvinen
Etelägeorgiankirvinen (Anthus antarcticus) on Etelä-Atlantilla sijaitsevan Etelä-Georgian saaren kotoperäinen varpuslintulaji. Se on maailman eteläisin laululintulaji. Se elää pääsaaren lisäksi lähistön pienemmillä luodoilla. Jean Cabanis kuvaili lajin holotyypin Etelä-Georgiasta vuonna 1884.
Moumina Houssein Darar
Elämä
Darar liittyi 23-vuotiaana Djibuotin kansallisiin poliisivoimiin. Hän kohosi arvoasteikossa nopeasti ylöspäin, ja hän keskittyi erityisesti terrorisminvastaiseen toimintaan. Darar on johtanut useita merkittäviä terroismirikoksiin liittyviä tutkimuksia. Dararin ansiosta Djiboutissa on tuomittu ja karkotettu useita Al-Shabaabin kuuluneita terroristeja sekä estetty useita terrori-iskuja Djiboutin kaupungissa vuonna 2014 tehdyn pommituksen jälkeen.
Dararia ovat uhkailleet monet hänen vangitsemat rikolliset ja myös monet tavalliset djiboutilaiset, sillä nainen poliisina on osalle ongelma. Yhdysvaltain ulkoministeriö myönsi Dararille vuonna 2019 International Women of Courage -palkinnon.
Aiheesta muualla
b
Union Démocratique Bretonne
Union Démocratique Bretonne (bretoniksi Unvaniezh Demokratel Breizh) on ranskalainen Bretagnen autonomiaa ajava poliittinen puolue. Puolue määrittelee itsensä vasemmistolaiseksi. Puolueella on Bretagnen kunnissa lähes 100 edustajaa, sekä 4 edustajaa Bretagnen aluevaltuustossa. Puolue perustettiin vuonna 1964, jonka joulukuussa se piti ensimmäisen puoluekokouksensa. Puolueen ensimmäiset vaalit olivat vuoden 1965 kuntavaalit. Bretagnen aluevaltuustoon puolue pääsi vasta vuonna 2004 kolmen epäonnistuneen edellisen vaalin jälkeen. Puolue on Euroopan vapaan allianssin jäsen ja sen äänenkantaja on le Peuple breton.
Nanoteknologia
Nanoteknologia tai nanotekniikka on tekniikka, jolla valmistetaan hyvin pieniä, vain 1–100 nanometrin (millimetrin miljoonasosan) kokoluokan rakenteita siten, että muodostunut uusi rakenne tuottaa jonkin uuden suunnitellun ominaisuuden tai toiminnon. Nanoteknologiaa käytetään nykyaikana hyvin monella alalla.
Finnoontie
thumb|220px|Finnoontietä [[Puolarmaarin ja Latokasken välillä.]] 220px|thumb|Finnoontietä [[Latokaski|Latokasken ja Saarniraivion välillä. Taustalla näkyy Söderskogin tilaa.]]
Nanoteknologia
Tausta ja historia
Nanoteknologiaa on käytetty jo 300-luvulta lähtien veistoksissa, maalauksissa ja muissa esineissä. Esimerkiksi niin sanotun Lykurgoksen maljan lasi sisältää 70 nanometrin paksuisia kulta- ja hopeahiukkasia, jotka saavat lasin vaihtamaan väriä valaistuksen mukaan. Muinaisiin damaskimiekkoihin saatiin sisällytettyä hiilinanoputkia käyttämällä valmistuksessa orgaanisia aineita. Keskiajan kirkkojen ikkunamaalausten rubiininpunainen väri saatiin sekoittamalla kultaa sulaan lasiin, mikä synnytti 25 nanometrin kultahiukkasia, jotka tuottivat punaisen värin. Käsityöläiset eivät kuitenkaan ymmärtäneet ilmiön johtuvan nanokokoisista hiukkasista, vaan ilmiön selitti vasta 1800-luvulla fyysikko Michael Faraday.
Fyysikko Richard Feynman visioi vuonna 1959 mahdollisuudesta rakentaa molekyyleja "mekaanisesti" tuomalla atomit hallitusti toistensa luo ja valmistaa siten uusia aineita.
Finnoontie
Finnoontie on Espoossa sijaitseva katu, joka yhdistää Finnoon (Suomenojan) ja Espoon keskuksen. Nimeä Finnoontie käytetään Finnoon liikenneympyrästä Saarniraivion kohdalle Hösmärintien risteykseen, missä katu muuttuu Espoonväyläksi ja jatkuu sillä nimellä Kehä III:n liittymään asti. Finnoontie ja Espoonväylä muodostavat yhtenäisen katuyhteyden Länsiväylältä Kehä III:lle.
Nanoteknologia
Tausta ja historia
Nanoteknologia-sanaa käytti ensimmäisenä japanilainen Norio Taniguchi vuonna 1974. Hän määritteli nanoteknologian materiaalien erottelemiseksi, yhdistelemiseksi ja muutteluksi yksi atomi tai molekyyli kerrallaan. Tarkemman nykymääritelmänsä nanoteknologia sai vasta myöhemmin.
K. Eric Drexler tarttui asiaan 1970-luvun lopulla ja kehitti ajatuksia molekyylikokoisista koneista, jotka halvoista raaka-aineista kokoaisivat suunniteltuja aineita. Drexlerin ensimmäinen kirja Engines of creation: the coming era of nanotechnology vuonna 1986 sai innostuneen vastaanoton ja toi nanotekniikan julkisuuteen. Drexlerin toinen kirja, Nanosystems, molecular machinery, manufacturing and computation, perustui hänen väitöskirjaansa. Nanokokoiset koneet ajatuksena vaikuttavat utopistisilta, mutta luonnosta tunnetaan samankaltaisia prosesseja kuten ribosomi, joka rakentaa proteiineja amonihapoista DNA:n tietojen pohjalta. Nanotekniikkaan alettiin panostamaan 2000-luvun alussa. Samalla alkuperäinen ajatus molekyylien rakentamistekniikasta laajeni nanokokoisiin rakenteisiin, joista oli saatavissa nopeammin taloudellista hyötyä. Alkuperäisestä nanotekniikasta alettiin tieteellisen väittelyn jälkeen käyttämään nimitystä molekulaarinen nanoteknologia.
Finnoontie
Finnoontie halkoo lähinnä pientaloalueita. Latokasken ja Saarniraivion välillä katu halkoo peltoja, ja kadun varrella on muun muassa Söderskogin tila. Katu on monin paikoin mutkainen ja mäkinen, erityisesti Latokasken ja Saarniraivion välillä.
Nanoteknologia
Nanomateriaalit
thumb|400px|Vasemmalla nanomateriaalien kokoluokka atomien ja [[Virukset|virusten välissä, ja oikealla erilaisia nanomateriaalien rakennetyyppejä.]] Nanomateriaali on materiaalia, jonka ulottuvuuksista vähintään yksi on nanokokoluokkaa eli 1–100 nanometriä. Jos vain yksi ulottuvuus on nanokokoluokkaa, kyseessä on levymäinen tai hiutalemainen nanorakenne. Jos kaksi ulottuvuutta on nanokokoluokkaa, kyseessä on nanoputki, nanovaijeri tai nanokuitu. Jos kaikki kolme ulottuvuutta ovat nanokokoluokkaa, kyseessä on yleensä pallomainen rakenne.
Teollisia nanomateriaaleja yhdistää vain niiden koko. Rakenteeltaan ja kemialtaan nanomateriaaleja on hyvin monenlaisia, ja niitä on valmistettu satojatuhansia erilaisia. Yleisiä nanomateriaalityyppejä ovat:
Finnoontie
Varsinaisen Finnoontien pituus on 4,7 kilometriä, mutta jos mukaan luetaan myös Espoonväylä, kadun pituus on 7,7 kilometriä.
Nanoteknologia
Nanomateriaalit
Nanomateriaaleja tuotetaan yleensä kahdella päämenetelmällä:
Finnoontie
Tiehankkeita
Finnoontie on koko matkaltaan kaksikaistainen. Se on vilkkaasti liikennöity ja ajoittain jopa ruuhkainen tie keskellä asutusta. Suunnitelmissa on rakentaa kokonaan uusi tie Hösmärintieltä Finnooseen asti. Uuden tien nimeksi kaavaillaan Espoonväylää, jolloin tien nimi tulee olemaan Espoonväylä Kehä III:ltä Finnooseen asti. Espoonväylän valmistuttua nykyinen Finnoontie jää paikallista maankäyttöä palvelevaksi kokoojakaduksi. Espoonväylän eteläisin osuus Finnoosta Puolarmetsäntielle on tarkoitus rakentaa nelikaistaiseksi. Puolarmetsäntien liittymään suunnitellaan liikenneympyrää, jossa on alikulut kevyelle liikenteelle.
Nanoteknologia
Nanomateriaalit
Nanomateriaalin keskeinen ominaisuus on sen koko. Nanokokoluokan hiukkaset noudattavat pikemmin kvanttimekaniikan periaatteita kuin klassisen fysiikan periaatteita. Nanomateriaalissa on paljon enemmän pintaa suhteessa painoon kuin tavanomaisessa materiaalissa, ja vain hiukkasen pinnassa olevat atomit voivat olla yhteydessä ympäristöönsä. Nanomateriaali voikin reagoida ympäristönsä kanssa hyvin eri tavoin kuin suuremmat hiukkaset. Esimerkiksi nanokokoinen kulta ja hopea ovat hyvin reaktiivisia, vaikka metallisessa muodossaan ne ovat hyvin vakaita eivätkä reagoi ympäristönsä kanssa. Pienen kokonsa ansiosta jotkin nanorakenteet johtavat sähköä hyvin, tai niillä on suuri vetolujuus.
Pienet nanohiukkaset pääsevät elimistöön helposti ja pystyvät kulkeutumaan verenkierron kautta elimiin. Solussa nanohiukkanen vaikuttaa tavoin, joita ei vielä tunneta kunnolla. Nanohiukkasten haitalliset biologiset vaikutukset ovat yleensä painoa kohti suurempia kuin suuremmilla hiukkasilla.
Sovelluksia
Nanomateriaalit ovat sellaisenaan hyödyttömiä, mutta ne mahdollistavat monenlaisia asioita, kun niiden ominaisuudet yhdistetään olemassa oleviin tai uusiin tekniikoihin. Nanomateriaalien avulla tuotteiden teknisiä ominaisuuksia pystytään parantamaan olennaisesti, mikä tuo merkittäviä taloudellisia hyötyjä ja innovaatioiden nopeaa kaupallistamista. Nanomateriaaleilla parannetaan tuotteiden käytettävyyttä sekä säästetään materiaaleja ja energiaa. Nanomateriaalit ja nanoteknologiat helpottavat ja mahdollistavat monen nykyajan megatrendin toteuttamista, kuten digitalisaatiota, uusiutuvien energian tuotantoa, ilmastonmuutoksen hallintaa, energian varastointia, tiedonsiirtoa valokaapeleiden avulla sekä maailman verkottumista.
Nanoteknologian keskeisimmät sovellusalueet vuonna 2016 olivat tutkijoiden mukaan (esimerkkeineen):
Riskit
Yksi kehittyneeseen nanoteknologiaan liittyvä pelko on se, että nanobotit pääsevät vapaaksi ja replikoituvat loputtomasti, ”syövät” koko maapallon ekosysteemin (globaali ekofagia) ja muuttavat maapallon lopulta ”harmaaksi mönjäksi”. Tämä pelko on kuitenkin melko aiheeton, kuten K. Eric Drexler ja Chris Phoenix osoittavat julkaisussaan Safe Exponential Manufacturing.
Ruutumittari
pienoiskuva|Ruutumittari - ♀
Ruutumittari (Chiasmia clathrata) on yleinen mittariperhonen.
Levinneisyys ja lentoaika
Esiintyy Euroopassa sekä Aasian ja Afrikan pohjoisosissa. Suomessa lajia esiintyy koko maassa, joskin Lapissa se ei ole yhtä yleinen. Aikuiset perhoset ovat lennossa toukokuun lopulta elokuun alkuun. Etenkin etelämpänä, lajilla voi olla loppukesällä toinen, vähälukuisempi sukupolvi.
Elinympäristö ja elintavat
Ruutumittari on avoimien paikkojen kuten niittyjen, rantojen ja joutomaiden laji. Monista muista yöaktiivisista mittariperhosista poiketen ruutumittari on aktiivinen myös päivällä. Se lentää tyypillisesti niityllä, pitkän heinikon joukossa laskeutuen lyhyen lentomatkan jälkeen kasvillisuuden joukkoon, missä se lepää siivet sivuille levitettynä. Ruutumittarit vierailevat ahkerasti kukilla. Laji talvehtii kotelona.
Ravintokasvi
Toukka käyttää ravinnokseen pääasiassa erilaisia hernekasveja.
Iso Petäjäjärvi (Orivesi)
Iso Petäjäjärvi on Pirkanmaalla Oriveden Lauttakulman lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 42 hehtaaria, se on 1,8 kilometriä pitkä ja 600 metriä leveä. Se sijaitsee Siikanevan eteläpuolella kohoavalla mäkisellä järvialueella. Järvi on keskeltä kapea ja kahta järvenosaa yhdistää toisiinsa noin 50 metriä leveä salmi tai kapeikko. Lounainen järvenosa on suurempi ja siinä on kolme saarta. kaksi saarista on läpimitaltaan 50 metriä ja kolmas on pieni luoto. Järven koillisosa on pienempi ja se on saareton. Sen rantaviivan pituus on 5,5 kilometriä ja rannat ovat metsämaata. Järvelle on rakennettu alle kymmenen vapaa-ajan asuntoa, joille tulee tiet joko Hirsilästä alkavalta Kaanaaseen vievältä yhdystieltä 14281 tai kantatieltä 66. Järven itäpäässä sijaitsee luonnonsuojelualue, joka ulottuu Salmijärven rantaan asti.
Lasse Juusela
pienoiskuva|Lasse Juusela kesäkuussa 1995. Lasse Juusela (s. 11. maaliskuuta 1972) on suomalainen pikajuoksija. Hän edusti Helsingin Kisa-Veikkoja ja hänen valmentajanaan toimi Tapio Laitinen. Aikuisten arvokisoissa hän kilpaili Helsingin EM-kisoissa vuonna 1994, lajeinaan 100 metrin juoksu ja 4 x 100 metrin viestijuoksu. Kalevan kisoissa Juusela saavutti hopeaa 100 metrin juoksussa. Hän saavutti SM-hopeaa ja -pronssia 4 x 100 metrin viestissä. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 2008 jälkeen.
Iso Petäjäjärvi (Orivesi)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Kooninjoen valuma-alueeseen (35.745) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 172,3 metriä mpy. Järveen on johdettu neljä metsäojaa ja Salmijärven laskuoja. Petäjäjärven oma laskuoja lähtee eteläosan eteläpästä lahden luusuasta ja se jatkuu, laskettuaan ensin Vähään Petäjäjärveen, Rimminojana ja yhtyy Rimminkankaan itäosassa Rooppiojaan. Joki jatkaa Haikaraojana ja myöhemmin Haikarajokena eteenpäin.
Historiaa
Vuoden 1957 peruskartassa järvi oli autio metsäjärvi, jonne ei tullut metsäojia. Vuoden 1977 kartassa metsiin oli rakennettu metsäautoteitä, jonka rohkaisemana järven koillisrantaan ilmantui ensimmäinen rakennus.
Enojärvi (Orivesi, Enonsivu)
Enojärvi on Pirkanmaalla Orivedellä ja Tampereella sijaitseva järvi. Se on yhdessä Pukalan ja Velaattajärven kanssa metsäalueen suurimpia järviä.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 244 hehtaaria eli 2,4 neliökilometriä ja se on 5,8 kilometriä pitkä ja 1,7 kilometriä leveä. Järvi sijaitsee pääosin Orivedellä, mutta sen luoteispää kuuluu Tampereelle. Järvi on paikoin sokkeloinen, mutta samalla kapea. Se voidaan jakaa kolmeksi järvialtaaksi, joiden keskellä sijaitsee järven suurin järvenselkä. Sen yhdistää luoteessa Kuoreapajan salmi ja kaakossa Karinnokan salmi järven muihin altaisiin. Luoteispään järvialtaassa sijaitsee kolme saarta ja se on melko selkeäpiirteinen järvenosa. Keskimmäisestä järvialtaasta työntyy pohjoiseen 700 metriä pitkä Riuttalahti. Lahdensuun vieressä sijaitsee suuri Vuohisaari, jonka takana on Vuohilahti, ja etelärannassa on toinen suuri saari Rökässaari. Rökässaaren takana kulkevat Rökäslahden ja siihen liittyvän Saarensalmen matala kulkuväylä. Järvenselkä päättyy Karinniemen kapeikkoon, josta alkaa järven kolme kilometriä pitkä kaakkoispää. Järvenosan selkä on saareton 1,8 kilometrin matkalta ja siinä on lähes yhtä pitkä ja paikoin yli 20 metriä syvä syvänne. Selältä työntyy lounaaseen saaristoiset ja sokkeloiset lahdet, joista voidaan mainita Kaukalolahti, Ollilahti, Törmälänlahti ja Koivulahti. Kaakkoon mennessä tulee seuraavaksi vastaan Hanhisaari ja Muskoonsaaren niemi, joiden suojassa sijaitsee Hanhilahti. Muskoonsaaren kapeikon kaakkoispuolella levittäytyy sokkeloinen lahtien ja saarien sokkelo. Täällä sijaitsee järven lasku-uoma.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 13,1 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0131 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 5,4 metriä ja suurin syvyys 23,4 metriä. Syvin kohta sijaitsee järven suurimmassa syvänteessä sen kaakkoispäässä Kaukalolahden kohdalla. Saman syvänteen toisessakin päässä on ilmoitettu 23 metrin kohdasta ja kaakkoisosassa on muuallakin lähes 20 metriä syvää. Keskimmäisessä järvialtaassa on laaja syvänne, missä on 10–15 metriä syvää, ja luoteispäässä on kaksi yli kymmenmetristä syvännettä.
Järvessä on laskettu olevan 30 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 15 hehtaaria, mikä on noin 5,8 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Saarista neljä on yli hehtaarin suuruisia. Ne ovat keskiosan Vuohi ja Rökässaari sekäkaakkoispään Hanhisaari ja Huhtisaari. Muista saarista 17 on yli aarin ja loput yhdeksän ovat alle aarin kokoisia. Järven rantaviivan pituus on 34,7 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Enojärven valuma-alueeseen se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 143,3 metriä mpy.