cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rothschild
Napoleonin sodat
Jo ennen Napoleonin sotia (1803–1815) Rothschildeillä oli huomattava omaisuus ja suku oli saanut markkinajohtajan aseman arvometallikaupassa. Lontoosta käsin vuosina 1813−1815 Nathan Mayer Rothschild toimi keskeisenä brittien sotaponnistelujen rahoittajana. Hän järjesti jalometalliharkkoja Wellingtonin herttuan armeijalle ja brittien taloudelliset avustukset mannermaan liittolaisille. Yksinomaan vuonna 1815 Rothschildit käyttivät brittien Euroopan-liittolaisten lainoittamiseen 9,8 miljoonaa puntaa, joka nykyrahassa olisi 566 miljoonaa puntaa nykyajan jälleenmyyntihinnalla tai keskiansioihin suhteutettuna 6,58 miljardia puntaa.
Rothschildin veljekset tekivät yhteistyötä Euroopan halki, ja suku onnistui kehittämään agenttien, laivureiden ja kuriirien Euroopan kattavan verkoston, joka kuljetti kultaa ympäri sotaa käyvää Eurooppaa. Suvun verkosto mahdollisti sen, että Nathan Rothschild sai poliittista ja taloudellista informaatiota ennen kilpailijoitaan, mikä antoi hänelle etulyöntiaseman markkinoilla ja teki Britannian hallituksen entistä riippuvaisemmaksi Rothschildien suvusta.
Usein toistetun väitteen mukaan Nathan Rothschild olisi saanut tiedon Waterloon taistelun ratkaisusta ennen kilpailijoitaan, mikä olisi mahdollistanut suuret voitot markkinoilla ennen tiedon leviämistä. Ranskalaisen vasemmistolaisen ja antisemitistisen journalistin Georges Dairnvaellin vuonna 1846 julkaiseman pamfletin mukaan voittoa olisi tullut jopa 135 miljoonaa eli nykyrahassa noin 5,6 triljoonaa puntaa. Rothschild ei kuitenkaan ollut ainoa, joka sai taistelun ratkaisun tietoonsa ennen kuin se virallisesti julkistettiin – ensimmäinen jonka tiedetään Englannissa levittäneen sanaa Waterloon lopputuloksesta oli tuntematon mies (Mr C of Dover, ), joka oli kuullut asiasta Gentissä Belgian rannikolla ja Englannin Kanaalin ylitettyään kertoi asiasta vapaasti kaupungilla Lontoossa. Osakkeiden hinnoilla ei myöskään ollut arkistotietojen mukaan tuolloin mahdollista tehdä yhtä suuria voittoja kuin tapaukseen yleensä liitetään. Rothschildien perheen arkistoissa on kuitenkin asiakirja, missä Nathan Rothschildin saama varhainen tieto taistelun ratkaisusta ja siitä hyötyminen mainitaan, joten on luultavaa, että hän sai tiedolla ainakin jonkin verran rahallista hyötyä. Tapaus on sittemmin mainittu useista syistä monissa sukua käsittelevissä populaariesityksissä ja muissa yhteyksissä.
Rothschildien tuottavin liiketoimi toteutettiin sen jälkeen, kun brittien voitto oli ilmoitettu julkisuudessa. Nathan Rothschild laskeskeli, että rauhan myötä tapahtuva hallituksen velanoton vähentäminen aiheuttaisi valtion joukkovelkakirjojen nopean nousun kahden vuoden stabiliteetin jälkeen, mikä viimeistelisi sodanjälkeisen talouden uudelleenjärjestelyn. Nathan Rothschild toteutti tämän jälkeen yhden taloushistorian rohkeimmista liikkeistä ja osti välittömästi valtion joukkovelkakirjoja, joita pidettiin silloin kalliina, odotti kaksi vuotta ja myi ne hintapiikin aikana vuonna 1817 saaden niistä 40 prosentin voiton. Rothschildien suvun sijoitusvolyymi huomioon ottaen summa oli valtava.
Vuonna 1818 Nathan Rothschild järjesti 5 miljoonan punnan lainan Preussin hallitukselle. Keskeisin osa hänen liiketoimiaan oli joukkovelkakirjojen liikkeelle laskeminen. Lopulta hänellä oli niin paljon valtaa, että vuosina 1825–1826 Rothschild onnistui rahoituksellaan pelastamaan Englannin pankin likvideettikriisiltä.
Myöhempi 1800-luku
Vuonna 1828 Rothschildien omaisuus oli jo yli neljä miljoonaa puntaa ja he hallitsivat kansainvälistä rahoitusmaailmaa. Muutama Rothschildien sukuhaara Itävallassa ja Britanniassa sai 1800-luvulla aatelisarvon. Vuoden 1830 jälkeen James Rothschildistä tuli suvun näkyvin pankkiiri, kun suvun Pariisin-pankki nousi Ranskan talouselämän huipulle.
Rothschildien kolmas sukupolvi rakennutti 1800-luvun puolivälissä suuria palatseja, osti maata, keräsi suuria määriä taidetta ja sponsoroi ajan suurimpia taiteilijoita.
Rothschildit olivat 1830- ja 1840-luvuilla Euroopan rautateiden rakentamisen päärahoittajia. 1860-lukuun mennessä James de Rothschild oli rakennuttanut suuren osan Euroopan rautatieverkostosta Belgiasta ja Ranskasta Espanjaan, Saksaan ja Itävaltaan. Rothschildit ryhtyivät hankkimaan kaivostoimintaa 1830-luvulta alkaen Espanjan elohopeakaivoksista alkaen, ja he rahoittivat etenkin 1880- ja 1890-luvuilla lukuisia kulta-, kupari- timantti-, rubiinikaivoksia ja öljylähteitä eri puolilla maailmaa, kuten Afrikassa, Intiassa ja Kaukasuksella. Vuonna 1875 Lionel de Rothschild keräsi Britannialle rahat Suezin kanavaan sijoitettavaksi.
Rothschildien vaikutusvalta alkoi vähentyä 1800-luvun puolivälin jälkeen, kun muut pankkiirisuvut onnistuivat lisäämään vaikutusvaltaansa ja kilpailemaan Rothschildien kanssa suurista lainoista, usein jäljitellen Rothschildien perhekeskeistä liiketoimintatapaa. Rothschildit menettivät rahaa myös sijoituksissaan Yhdysvaltain sisällissodassa, mikä sai heidät pysymään ulkona Yhdysvaltain markkinoilta pitkäksi ajaksi. Rothschildien Napolin-pankki lakkautettiin vuonna 1861 ja Frankfurtin-pankki 1901.
Juutalainen hyväntekeväisyys ja sionismi
Rothschildit eivät suostuneet koskaan lainaamaan rahaa Venäjän hallitukselle sen juutalaisvastaisen politiikan johdosta. Vaikka aluksi uskonnollisten Rothschildien uskonnollisuus vähenikin 1800-luvun myötä, he säilyivät lojaaleina juutalaisina ja tukivat huomattavasti juutalaista hyväntekeväisyyttä sekä juutalaisten vapautumista 1800-luvun Euroopassa. Pariisilainen paroni Edmond de Rothschild tuki rahallisesti 1800-luvun lopulla Palestiinan juutalaisasutusta, ja englantilainen Walter Rothschild johti myöhemmin Britannian sionistista liikettä. Israelin perustamisen kannalta keskeinen Balfourin julistus oli osoitettu Walter Rotschildille. Toisaalta suvun Englannin-haaran päämies Anthony de Rothschild vastusti 1930-luvulla sionistien pyrkimystä sijoittaa juutalaiset juuri Palestiinaan.
Arvostelu
Rothschildeihin kohdistettu arvostelu kiihtyi 1800-luvun loppua kohti, ja heistä kirjoitettiin paljon panettelevaa kirjallisuutta. Vastustajat näkivät Rothschildien kontrolloivan koko Eurooppaa ja masinoivan sotia hyötyäkseen niistä. Aluksi arvostelu oli tullut sosialisteilta, kunnes sen painopiste siirtyi enemmän antisemitismiin, etenkin Saksassa. Saksan kansallissosialistit hyökkäilivät Rothschildejä vastaan ahkerasti 1920-luvulta alkaen senkin jälkeen kun suvun Frankfurtin-liiketoiminta oli jo päättynyt eikä muillakaan Rothschildien pankeilla enää ollut paljon merkitystä Saksan taloudessa. Toisen maailmansodan jälkeenkin perinteinen epäluulo Rothschildeja kohtaan on silloin tällöin nostanut päätään mediassa aina Britanniaa myöten. Monenlaiset Rothschild-salaliittoteoriat kukoistavat Internetissä.
1900-luku
Pankkimaailman uudistuttua etenkin osuuspankkien nousun myötä Rothschildien asema oli heikentynyt 1900-luvun alkuun mennessä. Entisestä tunnollisesta pankkiirisuvusta oli tullut nautiskelijoita ja tuhlareita. Jotkin suvun miehistä kuitenkin yhä menestyivät: esimerkiksi Edmond teki omaisuuden lomahotelleilla ja muilla uudenaikaiseen elämäntyyliin kuuluvilla mukavuuksilla, ja Henri (1872–1947) menestyi tehtailijana ja lääkärinä.
Suvun nykyisiä jäseniä
Rothschildin suvun näkyvimpiä jäseniä ovat nykyisin muun muassa sijoittaja-pankkiiri Evelyn de Rothschild, pankkiiri Jacob Rothschild, Nat Rothschild (Nathaniel Philip Rothschild), ympäristöaktiivi ja seikkailija David Mayer de Rothschild, sijoittaja Lynn Forester de Rothschild, kirjailija Nadine de Rothschild, rahoittaja, muusikko ja hyväntekijä Leopold David de Rothschild, taloushistorioitsija ja kunniaprofessori Emma Georgina Rothschild, lehti- ja viiniomistaja Édouard Etienne Alphonse de Rothschild, pankkiiri Baron David René James de Rothschild ja sopraano Charlotte Henriette de Rothschild.
Liiketoiminta
Rothschildin suvun toimintaan on 1900- ja 2000-luvuilla kuulunut pankkitoiminnan lisäksi muun muassa kaivos- ja öljyteollisuuden harjoittamista sekä viinintuotantoa. Rothschildien pankkeja ovat N M Rothschild Group Lontoossa, Rothschild & Cie Banque Pariisissa ja Edmond de Rothschild Group Genevessä. Kansainvälinen rahoitusalan konsulttiyhtiö Rothschild toimii itsenäisesti suvun hallinnassa. Pohjoismaissa toimii Rothschild Nordic. Rothschildin viinejä ovat Château Mouton Rothschild ja Château Lafite.
Lahjoitukset
Rothschildit ovat lahjoittaneet 50 000 taide-esinettä julkisille instituutioille.
Suomen lainoitus
Saksalainen Carl von Rothschild oli ”Suomen talouden tukijalka” kahdesti 1860-luvulla. Ensin hän lainasi Suomelle varoja markan arvon sitomiseksi jalometalleihin. Vuonna 1867 Suomen Pankki lähetti johtajansa Otto Reinhold Frenckellin lainaamaan Euroopasta rahaa Suomen katovuosien takia. Tarkoitus oli saada ostetuksi viljaa nälkää näkevälle kansalle. Lontoosta, Amsterdamista ja Bordeaux’sta lainaa ei herunut, koska takaisinmaksukykyyn ei luotettu. Frankfurtissa Frenckell sai Rothschildin suostumaan miljoonaluokan lainaan, jonka tämä antoi henkilökohtaisista varoistaan. Carl von Rothschild oli henkilökohtaisesti mukana kaikissa Suomen ulkomaisissa lainoissa aina kuolemaansa vuonna 1886 asti.
Frenckell työskenteli 1860–1867 Suomen Hypoteekkiyhdistyksen johtajana, ja oli ottanut joulukuussa 1864, ennen Suomen valtionlainaa, Hypoteekkiyhdistyksen ensimmäisen ulkomaisen lainan M. A. V. Rothschild & Söhnen pankkiiriliikkeestä, joka sijaitsi Frankfurt am Mainissa, kooltaan kolme miljoonaa Preussin taalaria.
Rothschildien mukaan nimetyt asiat
Joidenkin Rothschildien eläin- ja kasvitieteellinen harrastus on jättänyt jälkensä eliönimistöön. Rothschild esiintyy tieteellisenä nimenä 153 hyönteislajilla, 58 linnulla, 18 nisäkkäällä, kolmella kalalla, kolmella hämähäkillä, kahdella matelijalla ja 14 kasvilla. Näistä lajeista tunnetuimpia on rothschildinkirahvi (Giraffa camelopardalis rothschildi). Israelissa on Rothschildien mukaan nimettyjä kaupunkeja ja katuja, ja Etelämantereella on Rothschildin saari.
Rothschildin pronssiveistokset ovat kaksi Michelangelon veistämiksi arveltua veistosta. Ne ovat saaneet nimensä entisen omistajansa, Alodphe de Rothschildin mukaan.
Saimi Ääri
Saimi Annikki Ääri (o.s. Rantanen, 26. maaliskuuta 1931 Huittinen – 18. joulukuuta 2010 Punkalaidun) oli suomalainen poliitikko. Hänen puolueensa oli Suomen Keskusta.
Ääri toimi kansanedustajana Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä kahteen otteeseen, vuosina 1970–1979 ja 1993–1995. Jälkimmäisellä kerralla hän nousi eduskuntaan varaedustajan paikalta Kauko Juhantalon erottamisen jälkeen. Eduskunnan valiokunnista hän oli jäsenenä hallintovaliokunnassa, sivistysvaliokunnassa, sosiaali- ja terveysvaliokunnassa ja valtiovarainvaliokunnassa.
Paitsi kansanedustajana, kunnallisneuvoksen arvonimen vuonna 1986 saanut Ääri toimi poliittisella urallaan muun muassa Punkalaitumen kunnanhallituksen ja -valtuuston jäsenenä, kunnanhallituksen puheenjohtajana vuodesta 1969 – tässä tehtävässä hän oli ensimmäinen nainen Suomessa – puolueensa naisjärjestön Satakunnan piirin puheenjohtajana ja puolueensa puoluevaltuuskunnan jäsenenä. Hän toimi myös kolmesti presidentin valitsijamiehenä, vaaleissa 1968, 1978 ja 1982. Hänen politiikan ulkopuolisiin luottamustehtäviinsä kuului muun muassa kirkolliskokouksen maallikkojäsenyys, jossa tehtävässä hän toimi vuosina 1988–1991 ja 1992–1995.
Ääri oli ammatiltaan maatilan emäntä, jona hän toimi Punkalaitumella yli 50 vuoden ajan, 1950-luvulta 2000-luvulle. Äären tila oli keskittynyt sianlihantuotantoon. Hän myös vastasi vuonna 1974 perustetun Äären Konepajan kirjanpidosta. Ääri työskenteli myös yhdeksän vuoden ajan kansakoulunopettajana Huittisissa ja Punkalaitumella.
Äären puoliso oli Aulis Ääri, jonka kanssa hän oli naimisissa vuodesta 1955. Saimi Ääri kuoli joulukuussa 2010, 79-vuotiaana.
Sérgio de Deus Borges
Sérgio de Deus Borges (s. 4. huhtikuuta 1966 Alfredo Wagner) on brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Cornélio Procópion hiippakuntaan 6. helmikuuta 1993 ja nimitettiin São Paulon arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Gergiksen titulaaripiispaksi 27. kesäkuuta 2012. Piispaksi vihkiminen seurasi 18. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Getúlio Teixeira Guimarães, jota avustivat Odilo Pedro Scherer ja Edmar Peron.
Andrej Tavželj
Andrej Tavželj (s. 14. maaliskuuta 1984 Jesenice, Slovenian ST, Jugoslavia) on slovenialainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Ranskan Ligue Magnusin Ducs d'Angersissa. Hän on pelannut ulkomailla myös Italiassa, Slovakiassa ja Venäjällä.
Seuraura
Tavželj aloitti uransa Triglav Kranj'n joukkueessa vain 16-vuotiaana Slovenian pääsarjassa kaudella 2000–2001. Viidennellä pääsarjakaudellaan 2004–2005 hän oli Triglavin tehokkain puolustaja tehoilla 5+10=15. Tavželj pelasi kauden aikana myös Interligaa HK Slavija Ljubljanan joukkueessa. Kaudeksi 2005–2006 hän siirtyi Olimpija Ljubljanan paitaan. Tavželj pelasi kauden aikana sekä Interligaa että Slovenian pääsarjaa, joista jälkimmäisessä hän oli joukkueensa eniten maaleja tehnyt puolustaja viidellä osumallaan. Kauden 2006–2007 päätteeksi Tavželj voitti Slovenian-mestaruuden.
Kaudeksi 2007–2008 Olimpija siirtyi pelaamaan Itävallan Erste Bank Eishockey Ligaa, jossa Tavželj'n ensimmäinen kausi toi 41 runkosarja- ja 13 playoff-ottelussa kaksi maalia. Kaudella 2008–2009 hän sijoittui 134 minuutillaan liigan jäähypörssissä toiseksi edellään vain Vienna Capitalsin Benoît Gratton. Kesken kauden 2009–2010, tammikuussa 2010 Tavželj siirtyi Olimpijasta Italian Serie A:n SG Cortinaan. Kauden jälkeen, huhtikuussa 2010 hän teki sopimuksen Ranskan Ligue Magnusin Diables Rouges de Briançonin kanssa. Jo ennen kauden 2010–2011 alkua, elokuussa Tavželj kuitenkin jätti joukkueen ja siirtyi Serie A -joukkue SG Pontebbaan. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi EBEL:ään kotikaupunkinsa joukkue HK Jesenicen riveihin. Tavželj nousi joukkueen kapteeniksi, mutta hän siirtyi kuitenkin tammikuussa 2012 loppukaudeksi Slovakian Extraligan HK Popradiin.
Tavželj siirtyi kaudeksi 2012–2013 vuoden mittaisella sopimuksella Ranskan Ligue Magnusin Rouen Hockey Éliten riveihin. Hän voitti kevään 2013 pudotuspeleissä joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +6. Tavželj voitti kauden aikana sekä Ranskan-mestaruuden että Ranskan cupin. Hän edusti Rouenia kauden aikana myös Continental Cupissa. Kesäkuussa 2013 Tavželj teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Hän nousi kaudella 2013–2014 Rouenin varakapteeniksi. Tavželj voitti kauden aikana Ranskan cupin. Kaudeksi 2014–2015 hän siirtyi Venäjälle VHL-joukkue Toros Neftekamskiin, jossa Tavželj voitti kauden päätteeksi mestaruuden.
Kaudeksi 2015–2016 Tavželj palasi vuoden mittaisella sopimuksella kotimaahansa Olimpija Ljubljanan EBEL-joukkueeseen. Hän nousi joukkueen kapteeniksi. Tavželj johdatti Olimpijan EBEL-kauden jälkeen Slovenian-mestaruuteen. Kaudeksi 2016–2017 hän palasi Ranskan Ligue Magnusiin ja siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Ducs d'Angersiin.
Maajoukkueura
Tavželj edusti Sloveniaa Sotšin olympiakisoissa 2014 sekä Vancouverin olympiakisojen 2010 ja Sotšin olympiakisojen karsinnoissa. Hän pelasi myös MM-kilpailuissa vuosina 2008, 2011, 2013 ja 2015. Tavželj toimi vuoden 2013 turnauksessa joukkueensa varakapteenina. Hän pelasi I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2009 ja 2010, joista jälkimmäinen turnaus päättyi B-lohkon kultaan ja ensimmäinen A-lohkon hopeaan. Tavželj toimi vuoden 2010 turnauksessa Slovenian varakapteenina. Hän pelasi myös IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2012 ja 2014, joista molemmat turnaukset päättyivät kultaan. Tavželj toimi ensimmäisessä turnauksessa Slovenian varakapteenina.
Tavželj pelasi myös alle 20-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2004 sekä alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2002, jolloin hän voitti hopeaa.
Fiumicino
Fiumicino on kunta Lazion alueella Keski-Italiassa. Se on osa Rooman metropolikaupunkia, etäisyys Rooman keskustasta on noin 25 kilometriä lounaaseen. Leonardo da Vincin kansainvälinen lentoasema sijaitsee Fiumicinon alueella, asema tunnetaan myös nimellä Aeroporto di Roma-Fiumicino. Tiber laskee Välimereen Fiumicinon keskustassa.
Viktor Häggman
Kaarlo Viktor Häggman (20. helmikuuta 1900 Kokkola – 2. joulukuuta 1989) oli suomalainen näytelmäkirjailija joka käytti nimimerkkiä V. Hallame. Koulutukseltaan hän oli ekonomi, joka työskenteli muun muassa kirjanpitäjänä eri puolilla Suomea.
Näytelmiä
Nimimerkillä V. Hallame:
Fiumicino
Maantiede
Fiumicinon lentoaseman sääaseman (3 metriä mpy) vuotuinen keskilämpötila on 15,5 °C. Kylmin kuukausi on tammikuu, jonka keskilämpötila on 8,5 °C ja lämpimin elokuu, 24,1 °C. Ylin asemalla mitattu lämpötila on 38,6 °C (heinäkuu 1983) ja alin –7,8 °C (tammikuu 1985). Keskimääräinen vuotuinen sademäärä on 734 mm.
Historia
pienoiskuva|200px|vasen|Parco Leonardo, Piazza Michelangelo Buonarroti Fiumicinon alueelle perustettiin Porto-niminen (Portus) kaupunki vuonna 46 jaa., se lakkautettiin vuonna 537. Porto toimi antiikin Rooman satamana. Keskiaikana paavit rakennuttivat rannikkovyöhykkeelle torneja, joista yksi oli Nikolaus V:n pystyttämä Torre Nicolina, jonka ympärille kasvoi kalastajakylä. Nykyinen Fiumicino sai alkunsa 1820-luvulla, kun sitä alettiin rakentaa arkkitehti Giuseppe Valadierin johdolla. Rautatieyhteys Roomaan avattiin 1880, ja sen seurauksena Fiumicinon talous lähti nousuun, josta puolestaan seurasi nopea väkiluvun kasvu. Fiumicinon lentokenttä avattiin 15. tammikuuta 1961, ja siitä kasvoi Italian suurin.
Yksi Fiumicinon historiallisista rakennuksista on keskiaikainen linna Episcopio di Porto, jonka uusimmat arkkitehtoniset ratkaisut ovat kuitenkin 1700-luvulta. Torrimpietran frazionessa sijaitsee niin ikään keskiaikainen linna Castello di Torre In Pietra. Falconierin suku osti sen 1639, ja linnan nykyasu näyttävine freskoineen ja porraskäytävineen on pitkälti Falconierien ajalta: he kutsuivat arkkitehti Ferdinando Fugan (1699–1782) ja taidemaalari Pier Leone Ghezzin (1674–1755) uudistamaan linnaa. Helmikuussa 1948 otettiin käyttöön siirrettävä silta Ponte Due Giugno, joka yhdistää Isola Sacran mantereeseen saaren luoteiskulmassa.
Talous ja liikenne
Fiumicino on vahvasti palveluvaltainen, esimerkiksi matkailu on tärkeä elinkeino. Fiumicinossa harjoitetaan myös meren antimiin liittyviä elinkeinoja ja maataloutta. Aivan Fiumicinon lentoaseman kupeessa sijaitsee nykyaikainen Parco Leonardon kaupunginosa, jonka alueella on Italian suurimpiin kuuluva kauppakeskus. Lentoasemalla on runsaasti työpaikkoja.
Fiumicino sijaitsee Rooman paikallisjunaliikenteen piirissä. Linja FL5 palvelee lentoaseman pohjoispuolisia alueita, asemia on kaksi: Maccarese-Fregene ja Torrimpietra-Palidoro. Lentoasemalta on kaksi linjaa: FL1 ja Leonardo Express, joka kulkee Rooman päärautatieasemalle ilman välipysähdyksiä. Lentoasemalta alkaa moottoritie A91, joka risteää Rooman kehämoottoritien kanssa ja päättyy Via Laurentinaan.
Luettelo ydinlaitostapahtumista (INES 1–3)
Tässä luettelossa on ydinlaitoksissa sattuneita onnettomuuksia (joista alan sisällä käytetään nimitystä tapahtuma), jotka ovat saaneet INES-luokituksen 1–3. Tapahtuman vakavuus on kymmenkertainen siirryttäessä asteikolla porrasta ylemmäksi. Tälle listalle luokiteltuja tapahtumia ei valvontaviranomainen ole katsonut tarpeeksi vakaviksi, jotta niitä voisi nimittää onnettomuudeksi; vasta INES-luokituksen 4–7 tapahtumat katsotaan onnettomuuksiksi, ja niistä on kerrottu luettelossa ydinonnettomuuksista. Tapahtumia, joilla ei ole turvallisuusmerkitystä, sanotaan "poikkeamiksi", ja ne luokitellaan asteikon alapuolelle tasoon 0.
Turvallisuuteen vaikuttavien ydinlaitostapahtumien vakavuutta mitataan Kansainvälisen Atomienergiajärjestön IAEA:n sekä OECD:n alaisen NEA:n INES-asteikolla. Tälle sivulle kerätään tapahtumia, joilla on katsottu olevan merkitystä ydinturvallisuuteen eli joiden INES-luokitus on yleensä ainakin 1. Jatkossa INES-luokitukset on kirjattu niiden ydinlaitostapahtumien kohdalle, joista se on tiedossa. INES-tiedot eivät ole täysin vertailukelpoisia eri maiden erilaisten raportointikäytäntöjen vuoksi, eikä niitä voi käyttää luotettavasti vertaamaan eri maiden ydinvoiman turvallisuutta.
Seuraavassa ovat Säteilyturvakeskuksen antamat määritelmät tapahtumille, jotka luokitellaan asteikolla 1–3 :
3. Vakava tapahtuma: ''Esim. useita turvallisuusjärjestelmiä vioittava tulipalo.''
2. Merkittävä tapahtuma: ''Esim. sähkönsaannin pitkäkestoinen katkeaminen ulkopuolisesta verkosta ja laitoksen toimiminen sen omalla sähköntuotannolla tai varavoimalla.''
1. Poikkeuksellinen tapahtuma: ''Esim. putkirikko kun kaikki varajärjestelmät toimivat suunnitellusti.''
Ydinlaitostapahtumia on tähän mennessä sattunut tuhansia, joista tämä lista kattaa vain hyvin pienen osan.
Ydinlaitostapahtumia ulkomailla
1975 - Browns Ferry, Yhdysvallat, ei virallista luokitusta (arviolta INES 3 )
28. heinäkuuta 1992 – Barsebäckin ydinvoimala, Barsebäck-2, Ruotsi, INES 2
12. toukokuuta 1998 – Civaux'n ydinvoimalaitos, Civaux-1, Ranska, INES 2
5. heinäkuuta 2001 – Chapelcrossin ydinvoimalaitos, Chapelcross-3, Britannia, INES 1
10. maaliskuuta 2003 – Paksin ydinvoimalaitos, Unkari, INES 3
25. heinäkuuta 2006 – Forsmarkin ydinvoimala, Forsmark-1, Ruotsi, INES 2 2008 Ranska INES 1
2008 Charleroin isotooppilaboratorio Belgia INES 3
Ydinlaitostapahtumia Suomessa
1. syyskuuta 1981 – Loviisan ydinvoimalaitos, Loviisa-2, INES 2
1991 – Olkiluodon ydinvoimalaitos, INES 2
5. lokakuuta 1999 – Loviisan ydinvoimalaitos, INES 1
8. syyskuuta 2001 – Loviisan ydinvoimalaitos, INES 1
11. toukokuuta 2005 – Olkiluodon ydinvoimalaitos, INES 1
4. lokakuuta 2007 – Olkiluodon ydinvoimalaitos, Olkiluoto-2, INES 1
Osu!
osu! on australialaisen Dean "peppy" Herbertin julkaisema rytmipeli, joka julkaistiin Windowsille 16. syyskuuta 2007. Se on saatavilla myös MacOS:lle ja Windows Phonelle. osu! perustuu alun perin Nintendo DS:lle julkaistuun Osu! Tatakae! Ouendan -nimiseen rytmipeliin ja on saanut vaikutteita myös rytmipeleistä Taiko no Tatsujin, Beatmania IIDX ja Elite Beat Agents.
Pelaaminen
osu!:ssa on neljä pelimuotoa: osu! (osu!standard), osu!taiko, osu!catch ja osu!mania.
Tavoitteena osu!:ssa on klikata ruudulle eri kohtiin ilmestyviä ympyröitä ja ”slidereita” musiikin tahtiin. Pelissä on myös ”spinnereitä”, jotka läpäistään liikuttamalla osoitinta ruudun keskipisteen ympäri mahdollisimman nopeasti. Ympyrät, sliderit, spinnerit ja musiikki muodostavat yhdessä niin sanotun "beatmapin". Beatmappeja voi tehdä ja julkaista kuka tahansa muiden pelattavaksi.
osu!taiko-pelimuoto, jossa hakataan taikorumpua kappaleen tahdin mukaan, perustuu Namcon julkaisemaan rytmipelisarjaan Taiko no Tatsujin. osu!mania puolestaan, jossa pelityyli muistuttaa enemmän kosketinsoittimia, perustuu Beatmania IIDX-sarjaan. osu!catch pelimuodossa taas kerätään putoavia hedelmiä.
John Lombe
pienoiskuva|Lomben muotokuva Derbyssä. John Lombe (1693–1722) oli englantilainen silkintuottaja. Hänen perheensä oli tekstiilialalla, ja velipuoli Thomas hankki vuonna 1718 patentit kolmelle silkin käsittelyyn tarkoitetulle koneelle. Uskotaan, että John Lombe toi koneiden perusajatuksen Italiasta.
Tuohon aikaan Euroopan paras silkki kehrättiin Sardiniassa, missä teollisuusvakoilu oli kielletty kuolemanrangaistuksen uhalla. Lombe liikkui siellä ensin turistina, mutta lahjoi sitten itsensä töihin huoltomieheksi ja luonnosteli koneista kuvia työpäivän päätteeksi. Hän salakuljetti piirrokset veljelleen Englantiin.
Veljekset rakennuttivat silkkitehtaan Derwentin varteen, Thomas Cotchettin epäonnistuneen silkkitehtaan naapuriin. Uuden tehtaan koneet toteutti tunnettu hydrauliikkainsinööri George Sorocold. Derbyn silkkikehräämöstä tuli menestyvä yritys, joka työllisti 300 henkeä 1730-luvulla. John Lombe kuoli vuonna 1722, ja tuhannet osallistuivat hänen hautajaisiinsa. Kuolinsyyksi on epäilty italialaisen naisen kostoa.
pienoiskuva|vasen|Silkkikehräämö ennen vuoden 1910 tulipaloa.
Erkki Järvinen (jääkiekkoilija)
pienoiskuva|Järvinen vuonna 1972. Erkki Tapani Järvinen (s. 17. huhtikuuta 1948 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi maalivahtina SM-sarjassa vuosina 1964–1974 ja voitti kaksi Suomen-mestaruutta.
Järvinen edusti SM-sarjassa Tampereen Ilvestä vuosina 1964–1969 ja 1971–1974. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 25 ottelua ja vaihtopenkillä istutut mukaan laskien 173 ottelua. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1966 ja 1972 sekä saavutti lisäksi kolme SM-hopeaa ja kaksi SM-pronssia. Hopeaa tuli myös Euroopan Cupissa vuonna 1967. Nuorten joukkueessa Järvinen voitti kultaa vuosina 1966 ja 1967.
Lucio Angelo Renna
pienoiskuva Lucio Angelo Renna (s. 22. syyskuuta 1941 San Pietro Vernotico) on italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hän kuuluu karmeliittoihin. Hänet vihittiin papiksi 2. huhtikuuta 1966 ja nimitettiin Avezzanon hiippakunnan johtoon 9. kesäkuuta 1999. Piispaksi vihkiminen seurasi 12. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Lucas Moreira Neves, jota avustivat Armando Dini ja Cosmo Francesco Ruppi.
Renna sai 2. syyskuuta 2006 nimityksen San Severon piispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 14. lokakuuta.
Angelan kosto
Angelan kosto on kirjailija Nora Robertsin tuotantoa 1990-luvulta. Kirja kertoo kahden naisen Deanna Reynoldsin ja Angela Perkinsin välisestä kamppailusta rakkaudessa ja vallassa.
Juoni
Ennen Deanna ja Angela olivat parhaita ystäviä. CBC-TV:n nuori juontaja Deanna oli talkshow-kuningatar Angelan innokkain ja paras oppilas. Angela, jonka platinanvaalea täydellisyys naamioi taakseen hirvittävän epävarmuuden, otti Deannan siipiensä suojaan. Angela antaa Deannalle henkeäsalpaavan tarjouksen: lähteä kanssaan New Yorkiin luomaan täydellistä ja ylellistä uraa tv-alalla. Deanna kieltäytyy järkisyistä; hänen perheensä on Chicagossa, eikä hän halua jättää myöskään ihanan lempeää sulhasehdokas Marshallia. Angela katkeroituu Deannan kieltäytymisestä, ja viettelee Marshallin. Juuri silloin Deanna yllättää heidät, ja tajuaa koko jutun olleen Angelan kiero juoni. Löydettyään Marshallin rakkaan ystävänsä sylistä Deanna ryntää suoraa päätä komean ulkomaankirjeenvaihtajan, ja samalla Angelan entisen rakastetun Finn Rileyn syliin. Finn ja Deanna rakastuvat palavasti toisiinsa, eikä mikään - edes Angela pääse heidän väliinsä. Angelan lähdettyä New Yorkiin luomaan omaa hienoisen täydellistä uraansa Deanna aloittaa "Deannan Tunti" -ohjelman, joka lyö kirkkaasti laudalta Angelan katsojaluvut. Nyt kun Deanna on vienyt Angelalta sekä maineen, että rakkauden, ei Angelan kostonhimolla ole minkäänlaista rajaa!
Deanna on onnellinen Finnin kanssa, pian he jo suunnittelevat häitä. Deanna on miltei uransa alusta asti saanut palvovia ja rakastavia rakkauskirjeitä samalta ihmiseltä. Aluksi herttaisen ihailevat kirjeet eivät hetkauttaneet Deannaa, mutta nyt, häntä alkaa hiljalleen pelottaa. Kun ihmisiä, jotka ovat tavalla tai toisella satuttaneet Deannaa, alkaa kuolla, alkaa Deannaa tosissaan pelottaa. Ensin kuoli Angelan kätyri Lew McNeil, sitten Angela, ja lopuksi myös Marshall joka oli uhkaillut Deannaa, ja käynyt käsiksi häneen.
Loppua kohden paljastuu, että ihailevat kirjeet ja raa’at murhat liittyvät toisiinsa. Deannan uskollinen ihailija on tappanut heidät suojellakseen Deannaa. Ihailija kaappaa Deannan, ja tämä paljastuu hänen ohjelmansa ohjaajaksi, Jeffiksi. Jeff on vanginnut Deannan kuolleen enonsa perintötalon äänieristettyyn huoneeseen, jonne hän on kantanut Deannalle kaiken mitä nainen saattaa tarvita. Deanna yrittää aluksi puhua järkeä Jeffille, mutta mies vakuuttaa ajattelevansa vain naisen parasta.
Finn ei kuitenkaan ole mikään typerys, vaan viimetingassa löytää Deannan toimittajan vaistojensa avulla. Deannan tarina päättyy häkellyttävän onnellisesti!
Gran Torino
Gran Torino on Clint Eastwoodin ohjaama jännitys- ja draamaelokuva vuodelta 2008. Hän näyttelee siinä itse pääosaa.
Eastwood ilmoitti elokuvan ensi-illan aikoihin, että se olisi hänen viimeinen elokuvansa näyttelijänä, mutta hän palasi valkokankaalle neljä vuotta myöhemmin elokuvassa Takaisin pelissä.
Juoni
Kyynistyneen eläkkeellä olevan autotehtaan työntekijän päivät täyttyvät talon kunnostustöistä, koiran hoivaamisesta, oluesta ja parturikäynneistä. Waltin varsinainen silmäterä on vuoden 1972 Gran Torino -mallinen henkilöauto. Vaikka Waltin vaimo toivoikin kuolinvuoteellaan miehen menevän ripittäytymään, M1-kiväärinsä säännöllisesti puhdistavalla Waltilla ei ole mielestään mitään tunnustettavaa. Waltin suhteet kahteen omaan poikaan ja näiden perheisiin ovat jääneet etäisiksi.
Kun tienoota terrorisoiva aasialainen nuorisojengi yrittää varastaa Waltin Torinon, tämä saa lisäkierroksia valmiiksi rasistisille asenteilleen. Hän alkaa kuitenkin nähdä asioita uudessa valossa, kun varas tulee Waltin ovelle ja lupaa hyvittää tekonsa tekemällä tälle töitä. Thao alkaa korvata tekoaan tekemällä töitä Waltille, jolloin Walt alkaa pitää Thaosta ja auttaa tätä elämässään, mutta sitten aasialaisjengi iskee Thaon kimppuun.
Vastaanotto Suomessa
Ilta-Sanomien Tarmo Poussu arvioi, että elokuva tekee yhteenvedon Clint Eastwoodin tähtikuvasta ja tuo sen tähän hetkeen yllättävästi ja napakasti. Eastwood tavallaan pudottaa oman sankarihahmonsa myyttien maailmasta karuun todellisuuteen.
Kulttuurivihkojen Eero Hirvenojan mukaan elokuva tarkoittaa hyvää, mutta se on turhan alleviivaava. Siinä kuitenkin osoitetaan, että vanhempikin ihminen voi vapautua ennakkoluuloista ja oppia hyväksymään erilaisuutta. Samalla Eastwood pääsee parodioimaan takavuosikymmenten vähäpuheisia tähtiroolejaan. Mikään erityisen syvällinen elokuvantekijä Eastwood ei kuitenkaan ole.
Aamulehden Kari Salmisen arvion mukaan elokuva, ”karu romanssi tähden ja hänen arkkityyppisen hahmonsa välillä”, olisi kelvannut Eastwoodin jäähyväisiksi näyttelijänä, vaikka hän ei pitänytkään tämän vetäytymistä näyttelemisestä toivottavana.
Domancy
Domancy on kunta itäisessä Ranskassa Haute-Savoien departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Se sijaitsee Arvejoen laaksossa.
Nähtävyydet
Kunnan nähtävyyksiä on vuonna 1717 rakennettu Saint-Andrén kirkko. Alkuperäinen puinen kirkko oli todennäköisesti peräisin keskiajalta, mutta se tuhoutui tulipalossa. Tulipalolta kuitenkin säästyi kirkon kellotorni, joka on luokiteltu historialliseksi monumentiksi.
Talous
Vaellustarvikkeita valmistava yritys Quechua pitää pääkonttoriaan Domancy'ssa.
Urheilu
Domancy'iin johtava tie rankkoina nousuineen on ollut useassa pyöräilykilpailussa ratkaisevassa osassa. Näin kävi myös maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1980, jolloin ranskalainen Bernard Hinault ratkaisi mäessä mestaruutensa.
Anna Nilsson
Anna Nilsson (s. 18. kesäkuuta 1981) on ruotsalainen jalkapalloilija, joka toimii hyökkääjänä QBIK:ssa. Hän teki neljä maalia joukkueelleen 2006 vuoden runkosarjassa ja  kaksi maalia 2007-2008 runkosarjassa. Hän on pelannut seuraavissa joukkueissa: QBIK (kasvattajaseura), IFK Skoghall ja QBIK.
Combloux
Combloux on kunta itäisessä Ranskassa Haute-Savoien departementissa Auvergne-Rhône-Alpesin alueella. Kunta on tunnettu matkailukeskus. Mont Blancin läheisyys ja lukuisat laskettelukeskukset tuovat alueelle matkailijoita.
HMS Arholma (M72)
HMS Arholma (runkonumero M72) oli Ruotsin laivaston Landsort-luokan miinantorjunta-alus.
Valmistus
Alus tilattiin 25. helmikuutakuuta 1981 Karlskronan laivastontelakalta. Se laskettiin vesille 10. lokakuuta 1984 ja alus valmistui 23. marraskuuta.
Houston (täsmennyssivu)
Houston voi tarkoittaa seuraavia:
Sheffield Hallam University
Sheffield Hallam University (SHU) on Englannin kolmanneksi suurin yliopisto, joka sijaitsee Sheffieldissä. Sheffield Hallam Universityssä on noin 31 500 opiskelijaa.
Oppilaitoksen historia alkaa vuodesta 1836. Se kasvoi useiden alan koulujen yhteenliittymänä.
Wallace ja Gromit -animaatioiden tekijä Nick Park on opiskellut Sheffield Hallam Universityssä. Hän aloitti vuonna 1992.
Anders Pryss (vanhempi)
Anders Pryss (vanhempi) eli Andreas Haqvini, Aboensis (3. kesäkuuta 1640 Turku – 14. maaliskuuta 1689 Kemiö) oli suomalainen kirkkoherra. Hänen vanhempansa olivat raatimiehenä, kämnerinotaarina ja merikapteenin poikana tunnettu Håkan Andersson Prytz (1610–1667) ja Kristina "Kerstin" Arvidsdotter Friis (1611–1683). Isänsä puolelta Anders kuului Ruotsista lähteneen Prytz-suvun turkulaiseen sukuhaaraan.
HMS Scott (1917)
HMS Scott (viirinumero F98) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Scott-luokan laivueenjohtaja ensimmäisessä maailmansodassa.
Anders Pryss (vanhempi)
Anders valmistui Turussa ylioppilaaksi 1656-1657 ja vuoteen 1664 menneessä hän oli lukenut itsensä filosofian maisteriksi. Hän siirtyi jo seuraavana vuonna Turun tuomiokirkon ruotsalaisen seurakunnan kappalaiseksi. Kirkkoherran virka aukeni hänelle Kemiöstä vuonna 1678, kun etsittiin suomenkieltä taittavaa kirkkoherraa seurakuntaan, jossa jäsenistö koostui enemmistönä suomenkielisistä. Anders osoittautui kirkkoherran virassaan innokkaan määrätietoiseksi, joka kirkonkäyntiä laiminlyöviä ja seurakunnallisista velvollisuuksista vitkastelevia sanankuulijoitakin kohtaan ylläpiti kuria. Hän osoittautui myös hyvin suorasanaiseksikin, kyeten jopa julkisesti moittimaan yliopiston rehtoria jumalanpalveluksista myöhästelyn vuoksi. Vuotta ennen kuolemaansa, vuonna 1688, hän toimi Turun pappeinkokouksen saarnaajana.
HMS Scott (1917)
Valmistus
Alus tilattiin huhtikuussa 1916 Cammell Lairdilta Birkenheadistä, missä köli laskettiin 19. helmikuuta 1917. Alus laskettiin vesille 18. lokakuuta ja otettiin palvelukseen tammikuussa 1918.
Anders Pryss (vanhempi)
Anders oli elämänsä aikana kahdesti naimisissa. Vuodesta 1665 alkaen hänen puolisonsa oli Turun akatemian matematiikan professorina tunnetun Simon Kexleruksen tytär Margareta. Ensimmäisen vaimon kuoltua Anders meni uudestaan naimisiin vuonna 1680 Kemiön edellisen kirkkoherran ja rovastin Johannes Pratanuksen tyttären, Margaretan kanssa. Kummastakin avioliitosta Andersille tiedetysti kertyi kaikkiaan neljä lasta: Anders, Johan, Gertrud ja Catharina.
HMS Scott (1917)
Palvelus
Alus upposi 15. elokuuta 1918 Hollannin rannikolla. Uppoamisen syy on jäänyt epävarmaksi, mutta syynä pidetään joko sukellusveneen torpedoimaksi joutumista tai miinan osumista. Mahdollisena upottajana pidetään Saksan keisarikunnan laivaston sukellusvenettä SM UC-17, joka tuhoutui samoihin aikoihin tuolla alueella osuttuaan miinaan.
Aluksen hylky on 35 metrin syvyydessä noin 20 merimailia Hollannin rannikosta.
Maakilpikonnat
Maakilpikonnat (Testudinidae) on kilpikonnien lahkoon kuuluva heimo, johon luetaan noin 60 lajia. Aiemmin Testudinidae-heimo tunnettiin nimellä maa- ja suokilpikonnat, ja se sisälsi maakilpikonnien (Testudininae) lisäksi suokilpikonnien alaheimon (Emydinae). Nykyään suokilpikonnia pidetään kuitenkin vähäisistä eroistaan huolimatta erillisenä heimona.
Maakilpikonnat ovat raskaasti panssaroituja ja hidasliikkeisiä. Niillä on yleensä kupolimainen kilpi ja jäykähköt raajat. Maakilpikonnien koko vaihtelee 10 senttiä pitkästä kapinkilpikonnasta kilven pituudeltaan 1,2-metrisiin jättiläiskilpikonniin, joita elää Galápagossaarilla ja Seychelleillä. Suurin koskaan elänyt maakilpikonna on sukupuuttoon kuollut Megalochelys atlas, jonka kilven pituus saattoi olla jopa 2,1 metriä.
Maakilpikonnat elävät trooppisilla ja subtrooppisilla alueilla sekä lauhkean vyöhykkeen lämpimillä seuduilla. Niitä tavataan kaikilta mantereilta Australiaa lukuun ottamatta. Eurooppalaisia lajeja on neljä, joista kolme elää Etelä-Euroopassa.
Suvut ja lajit
Luettelo sisältää vain elossa olevat lajit (lukuun ottamatta galápagoksenjättiläiskilpikonnia, jonka lajeista kaksi on kuollut sukupuuttoon).
Se verellä maksetaan
Se verellä maksetaan on Jorma Kurvisen kirjoittama sotaromaani.
Fresenius
Fresenius on saksalainen terveydenhuoltoalan yrityskonserni. Se noteerataan Frankfurtin pörssissä. Vuonna 2014 sillä oli 216 275 työntekijää. Samana vuonna sen liikevaihto oli yli 23 miljardia euroa ja nettotulot hieman yli miljardi euroa.
Konserni koostuu emoyhtiö Freseniuksen lisäksi neljästä tytäryhtiöstä. Fresenius Medical Care on erikoistunut kroonisiin munuaissairauksiin. Fresenius Helios on Saksan suurin sairaaloita ylläpitävä yritys. Fresenius Kabi on lääke- ja lisäravinnevalmistaja. Se valmistaa myös hoitovälineistöä. Fresenius Vamed suunnittelee, kehittää ja johtaa terveydenhuoltoon liittyviä varusteluita.
Emanuel Messias de Oliveira
Emanuel Messias de Oliveira (s. 22. huhtikuuta 1948) on brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Governador Valadaresin hiippakuntaan 4. helmikuuta 1976 ja nimitettiin Guanhãesin hiippakunnan piispaksi 14. tammikuuta 1998. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi José Goncalves Heleno, jota avustivat Hermínio Malzone Hugo ja Luciano Pedro Mendes de Almeida.
Messias de Oliveira sai 16. helmikuuta 2011 nimityksen Caratingan piispaksi, joksi hänet asetettiin 20. toukokuuta.
Trikamaronin taistelu
thumb|300px|Eurooppa vuonna 526.
Trikamaronin taistelu käytiin joulukuussa 533 Pohjois-Afrikassa, nykyisen Tunisian alueella. Taistelussa itäroomalainen sotapäällikkö Belisarius kukisti vandaalien kuninkaan Gelimerin johtaman armeijan.
Roomalaiset olivat vuonna 533 hyökänneet sotapäällikkö Belisariuksen johdolla vandaalien valtakuntaan Pohjois-Afrikassa. Lyötyään vandaalikuningas Gelimerin joukot Ad Decimumin taistelussa syyskuussa 533 Belisarius valtasi vandaalien pääkaupungin Karthagon. Kutsuttuaan veljensä Tzazonin johtaman armeijan Sardiniasta Gelimer marssi uudestaan roomalaisia vastaan. Armeijat kohtasivat Trikamaron-nimisessä paikassa noin 30 kilometriä Karthagosta länteen. Roomalainen ratsuväki hyökkäsi kolme kertaa vandaalien keskustaa vastaan, kunnes Tzazon sai surmansa ja vandaalit pakenivat leiriinsä. Kun roomalaiset myöhemmin iltapäivällä alkoivat valmistella hyökkäystä vandaalien leiriin, Gelimer ja hänen joukkonsa pakenivat. Taistelun jälkeen Gelimer pakeni Numidiaan, mutta antautui maaliskuussa 534, jolloin sota päättyi ja vandaalien valtakunta lakkasi olemasta.
Taustaa
Itä-Rooman keisari Justinianus I lähetti vuonna 533 sotapäällikkö Belisariuksen johtaman armeijan valtaamaan nykyisen Tunisian alueen takaisin vandaaleilta, jotka olivat 400-luvulla perustaneet sinne oman valtakuntansa. Belisariuksen joukot rantautuivat Tunisian itärannikolla syyskuun 533 alussa ja kukistivat vandaalikuningas Gelimerin joukot 13. syyskuuta käydyssä Ad Decimumin taistelussa Karthagon eteläpuolella. Taistelun jälkeen roomalaiset ottivat Karthagon haltuunsa ja samaan aikaan Gelimer pakeni Numidiaan ja leiriytyi Bullan tasangoille, suunnilleen nykyisen Tunisian ja Algerian rajalle.
Gelimer tiesi, ettei hän pystyisi nykytilassaan haastamaan Belisariusta, joten hän kutsui veljensä Tzazonin ja tämän armeijan Sardiniasta, missä se oli ollut kukistamassa kapinaa. Samaan aikaan Belisarius käski kunnostaa Karthagon muurit ja kaivaa paaluilla varustetun kaivannon muurin ympärille. Belisarius pysyi seuraavien viikkojen ajan kaupungissa valvomassa työn edistymistä. Gelimerkään ei pysynyt toimettomana, ja hän tarjosi paikallisille asukkaille palkkioita jokaisesta näiden tappamasta roomalaisesta.
Gelimeriin liittyivät pian Tzazonin joukot ja hänen mauriliittolaisensa, joita ei kuitenkaan ollut paljon, sillä suurin osa maureista pysyi neutraaleina ja odotti kumpi osapuoli selviytyisi voittajaksi. Myös monet vandaalisoturit, jotka Ad Decimumin tappion jälkeen olivat löytäneet kuninkaansa luo, liittyivät Gelimerin armeijaan. Gelimer päätti nyt marssia Karthagoa vastaan, sillä hän tiesi, ettei hänellä olisi mahdollisuuksia voittaa sotaa, jos se pitkittyisi.
Gelimer johdatti armeijansa kohti Karthagoa houkutellakseen roomalaiset ulos ratkaisevaan taisteluun. Gelimerin joukot rikkoivat kaupunkiin johtavan akveduktin ja leiriytyivät vaimoineen, lapsineen ja omaisuuksineen Trikamaron-nimiselle paikalle, noin 30 kilometriä Karthagosta. Sen tarkkaa sijaintia ei tiedetä, mutta se oli luultavasti Karthagoon johtavan tien varrella. Paikkaa suojasi pieni puro, mutta vandaalit olivat laiminlyöneet leirin linnoittamisen. Gelimer ei piirittänyt kaupunkia, sillä hän ei halunnut tuhlata vähiä sotilaitaan. Sen sijaan hän halusi taistelun. Gelimer odotti leirissään ja toivoi Karthagon asukkaiden tai roomalaisia palvelevien areiolaisten sotilaiden, kuten herulien, vaihtavan puolta.
Belisarius ei halunnut vielä taistelua. Hän odotti kaupungin muurien korjaustyön valmistumista, jotta roomalaisilla olisi turvallinen tukikohta, minne perääntyä. Kun Belisarius oli varma joukkojen ja väestön uskollisuudesta, hän päätti marssia Gelimeriä vastaan. Belisarius lähetti ensin armeijan standaarin, koko ratsuväen ja bucellariukset, paitsi 500 miestä, Johannes Armenialaisen johtamina kohti vandaaleja. Belisarius ohjeisti Johannesta kahakoimaan vihollisen kanssa, jos tilaisuus siihen ilmestyisi, mutta olemaan kuitenkin ryhtymättä täysimittaiseen taisteluun. Belisarius oli nimittäin huomannut, että vandaaleilla ei ollut juurikaan keinoja roomalaisten ratsastavia jousimiehiä vastaan. Seuraavana aamuna Belisarius lähti loppujen ratsuväen ja jalkaväen kanssa Karthagosta kohti Trikamaronia, jonne vandaalit olivat leiriytyneet. Johanneksen johtama roomalainen ratsuväki leiriytyi jonkin matkan päähän vandaalien leiristä.
Seuraavana päivänä juuri ennen keskipäivää Gelimer johdatti joukkonsa ulos leiristään ja ryhmitti armeijansa niin, että puro oli heidän edessään. Gelimer ehkä tiesi, että roomalaisilla oli tapana syödä keskipäivällä, joten hän ehkä yritti saada heidät taistelemaan tyhjin vatsoin. Persialaiset olivat yrittäneet samaa Darassa vuonna 530. Todennäköisesti Gelimer myös tiesi, että hänen joukoillaan olisi ylivoima, ja hän halusi kukistaa roomalaisten ratsuväen ennen kuin heidän jalkaväkensä saapuisi. Oli syy mikä hyvänsä, roomalaiset yllättyivät vandaalien liikkeistä ja ryhmittivät nopeasti armeijansa vandaalien joukkoja vastapäätä puron toiselle puolelle.
Joukot
300px|thumb|Vandaalisodan kartta.
Roomalaisten puolella taisteluun osallistui vain heidän ratsuväkensä, joka oli sotaretken alussa 5 000 miehen kokoinen. Tähän ei kuitenkaan ole laskettu Belisariuksen henkilökohtaisia joukkoja (comitatus) tai vahvistuksia. Vaikka vandaalit oli kukistettu Ad Decimumissa, he olivat taistelleet raivoisasti ja aiheuttaneet tappioita roomalaisten joukoissa. Historioitsija Ian Hughes arvioi, että Trikamaronissa taistellut Rooman ratsuväki oli tuskin kovin paljon suurempi kuin 8 000 miestä. 10 000 miehen jalkaväki ei ollut vielä saapunut taistelupaikalle.
Vandaalien armeija oli todennäköisesti vähän suurempi kuin roomalaisten. Monet vandaalisoturit olivat kaatuneet, joutuneet vangiksi tai paenneet Ad Decimumissa, mutta Tzazonin saapuminen Sardiniasta 5 000 miehen kanssa kompensoi vandaalien kärsimiä menetyksiä. Hughes arvioi vandaaleilla olleen enimmillään 15 000 miestä, joten ei siis ole yllättävää, että Gelimer halusi hyökätä ennen kuin roomalaisten jalkaväki saapuisi tasoittamaan voimasuhteita.
Aikalaishistorioitsija Prokopioksen tekstistä on joskus vaikeaa ymmärtää tapahtumia, sillä hän asettaa usein Belisariuksen niiden keskipisteeksi. Tekstin lähempi tarkastelu kuitenkin osoittaa, että Belisarius liittyi pääarmeijaan vasta juuri ennen taistelua. Siispä roomalaisten joukkojen sijoittelun teki Johannes Armenialainen, jolla oli täten suurempi tietämys tapahtumista. Oli järkevää antaa hänen pysyä komennossa, joten Belisarius tyytyi vain ’neuvomaan’ häntä.
Johannes Armenialainen oli armeijan keskustassa comitatuksen ja armeijan standaarin kanssa. Prokopios mainitsee roomalaisten vasemman siiven komentajista Martinuksen, Valerianuksen, Johanneksen, Cyprianuksen, Althiaan ja Marcelluksen. He komensivat osastoa roomalaisia ratsastavia jousimiehiä, jota vahvisti lähitaistelua varten aseistettu foederati-ratsuväki. Vasemman siiven vahvuus oli luultavasti noin 3 500–4 000 miestä. Oikean siiven komentajista Prokopios mainitsee muun muassa Pappaksen, Barbatuksen ja Aiganin, joilla oli komennossaan tavallista ratsuväkeä. Oikean siiven koko oli luultavasti myös enimmällään noin 4 000 miestä. Hunnit ryhmitettiin erilleen muusta armeijasta, minkä ansiosta heillä oli mahdollisuus valita puolensa nähdessään kumpi puoli oli voittamassa.
Taistelu
Prokopios ei kerro tarkkaan, mitä seuraavaksi tapahtui. On mahdollista, että Belisarius (ei Johannes, joka oli liittynyt lähitaisteluun) näki että vandaalien keskusta oli antamassa periksi ja että vandaalien sivustat eivät aikoneet auttaa keskustaansa, joten hän määräsi koko armeijan hyökkäykseen puron yli. Ajoitus oli ratkaisevan tärkeä. Vandaalien keskusta romahti nopeasti, ja paniikki levisi vandaaliarmeijan molempiin siipiin. Lyhyessä ajassa koko vandaalien armeija pakeni kauhuissaan. Hunnit osoittivat nyt uskollisuutensa Belisariukselle liittymällä mukaan takaa-ajoon.
Taistelun jälkeen
Pako oli lyhyt, sillä vandaalit palasivat leiriinsä, eikä Belisariuksella ollut ilman jalkaväkeä tarpeeksi joukkoja leirin valtaamiseksi. Roomalaiset ryhtyivät sen sijaan ryöstelemään vandaalisoturien ruumiita. Prokopioksen mukaan roomalaiset menettivät taistelussa 50 miestä ja vandaalit 800.
Roomalaisten jalkaväki saapui iltapäivällä, ja Belisarius ryhmitti nyt koko armeijansa valmiina hyökkäämään vandaalien leiriin. Se ei kuitenkaan ollut tarpeen, sillä Gelimer pakeni yhdessä joidenkin sukulaistensa ja palvelijoidensa kanssa. Kun vandaalisoturit huomasivat johtajansa paenneen, hekin lähtivät nopeasti leiristä. Roomalaiset valtasivat tyhjän leirin ja saivat haltuunsa vandaalien jättämät omaisuudet. Prokopioksen mukaan ne olivat valtavan arvokkaita ja niihin kuului vandaalien itse tekemien arvoesineiden lisäksi suuria aarteita, jotka he olivat saaneet monilla ryöstöretkillään. Belisarius menetti joukkojensa hallinnan, kun monet sotilaat rupesivat ryöstelemään, ajamaan takaa pakenevia vandaaleita ja orjuuttamaan vandaalien naisia ja lapsia. Koko yö kului tässä ja Belisarius oli huolissaan siitä, että vandaalit kokoaisivat rivinsä ja hyökkäisivät epäjärjestyksessä olevien roomalaisten kimppuun. Seuraavana aamuna Belisarius kiipesi läheiselle mäelle ja sai lopulta hitaasti kurin palautettua.