cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Veikko Turunen
Turusen vanhemmat olivat asemamies Eino Johannes Turunen ja Alina o.s. Veripää. Turunen valmistui Helsingin yliopistosta teologian kandidaatiksi, vihittiin papiksi 1957 ja suoritti pastoraalitutkinnon 1983. Hän toimi eri kouluissa uskonnonopettajana ja pappina eri seurakuntien palveluksessa. Hän toimi myös paikallispolitiikassa Petäjävedellä ja Jyväskylässä.
Lapset
Veikko Turusen lapsia ovat vanhimmasta nuorimpaan: Tero Turunen, Ora Turunen, Saara Suomalainen os Turunen ja Kari Turunen.
Flamsteedin designaatio
Flamsteedin designaatio on kirkkaille tähdille annettu tähdistökohtainen tunnus, jota käytettiin ensimmäisen kerran englantilaisen tähtitieteilijän John Flamsteedin tähtiluettelossa Historia coelestis Britannica, jonka julkaisivat Edmond Halley ja Isaac Newton vuonna 1712 ilman Flamsteedin hyväksyntää. Vaikka teoksen vuonna 1725 ilmestyneessä viimeisessä painoksessa designaatioita ei enää käytetty, saivat ne suosiota 1700-luvulla ja ovat yhä nykyisin laajassa käytössä niillä tähdillä, joille ei ole Bayerin designaatiota.
Pyhän Marian seurakunta (Pietari)
thumb|Pyhän Marian kirkko Pyhän Marian seurakunta on inkeriläinen luterilainen seurakunta Pietarissa. Nykyinen Pietarin Pyhän Marian kirkko valmistui 1805, ja siitä tuli vallankumouksen jälkeen Inkerin hiippakunnan tuomiokirkko.
Flamsteedin designaatio
Flamsteedin designaatio koostuu numerosta ja tähdistön genetiivimuotoisesta latinankielisestä nimestä. Merkittäviä Flamsteedin designaatiolla ensisijaisesti tunnettuja tähtiä ovat 51 Pegasi, jolla on ensimmäinen löydetty auringonkaltaisen tähden eksoplaneettajärjestelmä, sekä 61 Cygni, ensimmäinen tähti Auringon jälkeen, jonka etäisyys onnistuttiin määrittämään parallaksin avulla.
Flamsteedin designaatiot on annettu tähdille kasvavan rektaskension mukaisessa järjestyksessä. Maan prekession takia osa tähdistä ei enää ole annetussa järjestyksessä, ja lisäksi eräät tähdet sijaitsevat nykyisin alkuperäisen nimikkotähdistönsä rajojen ulkopuolella. Flamsteedin designaatiot on annettu vain Isosta-Britanniasta käsin näkyville tähdille, eikä kaikkein eteläisimpien tähdistöjen tähdillä siten ole niitä lainkaan.
Pyhän Marian seurakunta (Pietari)
Historia
Ruotsin vallan aikana Nevanlinnassa oli ruotsalais-suomalainen seurakunta 1630-luvulta lähtien. Kirkko sijaitsi Ohtajoen läheisyydessä. Seurakuntaan kuului linnan väestö ja lähiseudun suomalaisten kylien asukkaita. Pietarin Pyhän Marian seurakunta perustettiin vuonna 1703. Se jakaantui vuonna 1769 ruotsalaiseen Pyhän Katariinan ja suomalaiseen Pyhän Marian seurakuntaan. Kirkossa pidettiin jumalanpalveluksia vuoteen 1937 asti. Neuvostoaikana kirkossa toimi muun muassa luutavarasto ja eläinnäyttely.
Kylät
Ortodoksisia inkerikkoja asui Lahdessa, Lahdenkonnussa, Liihassa, Vanhassa-Paanovassa, Parkalassa, Ripatsussa ja Muurolan Uudessakylässä. Melkein kaikissa kylissä oli myös venäläisiä asukkaita.
Bury
Bury on noin asukkaan kaupunki ja  asukkaan metropolihallintopiiri (metropolitan borough) Suur-Manchesterin metropolikreivikunnassa Luoteis-Englannissa. Hallintopiiri ulottuu Penniinien nummilta pohjoisessa vajaan 7 kilometrin päähän Manchesterin keskustasta etelässä. Sen aluetta halkovat Irwelljoki ja useat moottoritiet.
Bury on vanhastaan markkinapaikka Boltoniin ja Rochdaleen johtavien teiden risteyksessä. 1800-luvulla kanavien rakentaminen ja puuvillateollisuuden kasvu lisäsivät Buryn merkitystä kauppapaikkana ja liikenteen solmukohtana.
Kaupunki tunnetaan verimakkarastaan, joka yhdistetään Englannissa Buryyn kuten Suomessa mustamakkara Tampereeseen.
Gustavo Chapela
Gustavo Chapela (s. 8. syyskuuta 1946 México) on meksikolainen entinen miekkailija.
Chapela osallistui Méxicon olympialaisissa 1968 säilässä sekä henkilökohtaiseen että joukkuekilpailuun ja oli mukana myös floretin joukkuekisassa, mutta putosi kaikissa kilpailuissa alkulohkossa. Hän miekkaili Pan-Amerikan kisoissa 1971 maansa säiläjoukkueessa, joka voitti pronssia.
Norjan kieli
Norjan kieli on Norjan kuningaskunnan virallinen kieli, joka kuuluu kansankielisessä muodossaan skandinaavisten kielten läntiseen haaraan. Norjassa ei ole yhtä yhtenäistä kirjakieltä, vaan kaksi virallista kielimuotoa, kirjanorja eli bokmål ja uusnorja eli nynorsk. Kielimuodot ovat alkuperältään varsin erilaisia ja eroavat selvästi toisistaan. Niiden kannattajien välillä on esiintynyt aika ajoin katkeriakin kieliriitoja. Yhteensä norjan puhujia on 4,7 miljoonaa, joista 4,6 miljoonaa Norjassa.
Norja luokitellaan historiallisista syistä länsiskandinaaviseksi kieleksi yhdessä islannin ja Färsaarilla puhuttavan fäärin kielen kanssa, jotka muistuttavat muinaisnorjaa, mutta nykyinen norjan kieli poikkeaa kaikissa muodoissaan merkittävästi näistä. Norjan kielessä on sanastossa ja syntaksissa sekä itä- että länsiskandinaavisia piirteitä; uusnorja on länsiskandinaavinen ja kirjanorja itäskandinaavinen muoto. Varsinkin kirjanorja muistuttaa huomattavasti enemmän tanskaa ja ruotsia, jotka karkeasti sanoen muodostavat skandinaavisten kielten itäryhmän. Silmiinpistävin ero on, että norjassa, fäärissä ja islannissa ovat säilyneet alkuperäiset germaaniset diftongit, jotka ruotsissa ja tanskassa joitakin Suomessa puhuttavia ruotsalaismurteita lukuun ottamatta ovat muuttuneet pitkiksi vokaaleiksi:, norj. stein, ja  - ’kivi’.
Keskiaika
Viikinkiajalla, 800–1300-luvuilla, muinais-skandinaavinen kantakieli eriytyi kahdeksi päähaaraksi, läntiseksi ja itäiseksi. Länsi-skandinaavisten alkumuotoa puhuttiin Norjassa, Islannissa ja Färsaarilla. Sitä kutsutaan norjassa nimellä ’norrønt’, suomessa siitä käytetään rinnakkain nimityksiä muinaisnorja ja muinaisislanti. Norjalaisessa lukiossa opiskellaan yhä muinaisislannin perusteita, jotta norjalaiset osaisivat edes jossain määrin lukea kansallisrunouttaan sen alkuperäisessä muodossa. Muinaisnorja on kuitenkin hyvin erilaista kuin nykyinen norjan kieli; siinä on esimerkiksi neljä sijamuotoa nykyisen kahden sijaan.
Tanska Norjan kirjakielenä
Norja joutui 1300-luvulta alkaen tanskalaisten hallintaan, ja muinaisnorjan kirjallinen käyttö loppui. Kuten muissakin mannerpohjoismaisissa kielissä, myös norjassa kielioppi yksinkertaistui ja monet omaperäiset sanat syrjäytyivät saksalaisten lainojen tieltä. Kuitenkin norjalaiset murteet eritoten maan länsiosissa jäivät hyvin erilaisiksi kuin tanska. Kun raamatunkäännös 1500-luvulla vakiinnutti tanskan kirjakielisen normin, tanskasta tuli norjalaisten virallinen sivistyskieli, jota jokainen kirjallisesta kulttuurista osalliseksi pyrkivä norjalainen sai luvan opetella. Myös sivistyneistö pyrki puhumaan norjan sijasta tanskaa, mutta käytännössä 1600–1700-luvulla kehittynyt niin sanottu sivistynyt puhekieli (den dannede dagligtale) oli norjalaisittain äännettyä tanskaa. Se erosi tanskasta esimerkiksi siten, että vokaalienväliset konsonantit vaikkapa sellaisissa sanoissa kuin købe (sama sana kuin ruotsin köpa) eivät norjalaisten suussa yleensä pehmentyneet, vaan jäivät äännettäessä koviksi (sana siis äännettiin useimmiten ikään kuin se olisi kirjoitettu køpe). Toisaalta norjalaisia diftongeja ei sivistyneessä puhekielessä suvaittu ollenkaan, vaan niitä pidettiin rahvaanomaisuuden huippuna.
Mistä Norjalle oma kieli?
1800-luvun alussa Norja vaihtoi omistajaa: Wienin kongressi, joka Napoleonin sotien jälkeen järjesteli Euroopan karttaa uuteen uskoon, antoi Ruotsille korvaukseksi Norjan, kun Suomi oli siirtynyt vuonna 1809 Ruotsin hallinnasta Venäjälle. Nyt kun poliittista yhteyttä Tanskaan ei enää ollut, ei ollut enää syytä ylläpitää kielellistäkään yhteyttä, ja 1830-luvulta alkaen Norjassa virisi vilkas keskustelu mahdollisista kielellisistä uudelleenjärjestelyistä. Kysymys kuului, pitäisikö tanskalaisesta kirjakielestä kehittää norjalaisempi (bokmål) vai norjalaisten kansanmurteiden pohjalta luoda kokonaan uusi kirjakieli (nynorsk). Ensimmäistä vaihtoehtoa asettui puoltamaan kirjanorjan isä Knud Knudsen. Jälkimmäisen valitsi uusnorjan luoja Ivar Aasen.
Knudsen ja kirjanorja
Knud Knudsen (1812–1895) ja hänen seuraajansa asettuivat kannattamaan esimerkiksi kovia vokaalienvälisiä konsonantteja sekä eräiden taivutuspäätteiden norjalaistamista (esimerkiksi sanan hest ’hevonen’ monikkoon heste piti norjan mukaisesti saada -r loppuun: hester). Myös æ-kirjaimen käyttöä haluttiin vähentää e:n hyväksi, koska tanskalaisten käsitys siitä, missä sanoissa æ:tä kuului käyttää, ei ollut enää missään yhteydessä edes heidän oman kielensä ääntämiseen, saati sitten norjan. Knudsen kutsui kieltä nimellä riksmål eli koko valtakunnan kieli, mutta vuonna 1929 Norjan parlamentti, suurkäräjät, muutti sen nimen muotoon bokmål, kirjakieli. Tuossa vaiheessa se oli jo kokenut useita uudistuksia ja oli selvästi norjalaisempi kuin jo edesmenneen Knudsenin alkuperäinen, vaatimaton ehdotelma.
Ivar Aasen ja uusnorja
Ivar Aasen (1813–1896) lähti siitä, että erillisen norjan kirjakielen pohjana tulisi olla Folkets virkelige Talesprog, kansan tosiasiallinen puhekieli. 1840-luvulla hän matkusti pitkin Norjan maaseutua ja vertaili murteita, niiden sanastoa ja kielioppia. Aasen julkaisi työnsä tuloksista aluksi kieliopin ja sanakirjan ja ryhtyi sitten kehittämään tälle kielelle kirjakielistä normia. Kielen nimeksi tuli aluksi landsmål, maakieli - vasta 1929 suurkäräjät nimesi sen uudelleen nynorskiksi, uusnorjaksi (joskus harhaanjohtavasti suomennettu nykynorjaksi). Maaseudulla se suurimman suosionsa saavuttikin, ja opetuskieleksi se pääsi ensin kansanopistoihin. Uusnorja sai virallisen aseman yhdessä tanskan kanssa 1885, mutta kirjallisuudessa sitä oli alettu käyttää jo 1850-luvulla: esimerkiksi Edvard Griegin kuuluisa laulu Våren - Enno ein gong fekk eg vetren å sjå for våren å røma (”Taas kerran sain nähdä talven pakenevan kevään tieltä”) on sävelletty Aasmund Olavsson Vinjen (1818–1870) uusnorjankieliseen klassikkorunoon.
Aasenin luoman kielimuodon ongelmallinen piirre on, että Aasen katsoi olemassa olevan hyviä ja turmeltuneita murteita. Turmeltuneina hän piti ennen muuta itänorjalaisia murteita, joissa esiintyi hänen mielestään liikaa tanskan vaikutusta. Hän ei myöskään suvainnut niin sanottuja anbeheitelse-sanoja eli sanoja, joissa oli alasaksalaisperäisiä etuliitteitä (kuten an- ja be-) tai johtopäätteitä (kuten -else tai -heit), vaan haki islannista malleja esimerkiksi substantiivien muodostamiselle adjektiiveista. Tästä syystä esimerkiksi ”persoonallisuus”, joka on kirjanorjaksi tanskan ja ruotsin mallin mukaan personlighet, onkin uusnorjaksi suosituksen mukaan personlegdom, vaikka käytännössä myös muotoa personlegheit esiintyy. Vastaavasti esimerkiksi liian tanskalaisena pidetylle sanalle moglegheit ”mahdollisuus” on koetettu tarjoilla islannin mukaista sanaa mogleik, mutta tämä ei ole oikein ottanut tulta.
Kielimuotojen lähentyminen
1900-luvun aikana kirjanorjan ja uusnorjan eroavaisuudet tasoittuivat asteittain. Vuonna 1917 tehtiin suuri oikeinkirjoitusuudistus, jossa kielimuotojen sisäinen valinnaisuus oikeinkirjoituksessa lisääntyi. 1950-luvulla perustettiin kielimuotojen lähentymistä ajavia järjestöjä. 1960-luvulla tehtiin ensimmäinen virallinen ehdotus kielimuotojen yhdistämiseksi, mutta se jäi lähes huomiotta. 1970-luvulta lähtien kielimuotojen yhdistymistä on jälleen jarrutettu ja vuonna 2002 suurkäräjät lakkautti kielimuotojen virallisen lähentymispolitiikan.
Kielimuotojen käyttöaste
Norjan kunnissa ja kouluissa on usein virallisena kielimuotona jompikumpi kahdesta kirjakielestä, kirjanorja tai uusnorja. Jompaakumpaa kielimuotoa opiskellaan peruskoulussa varsinaisena äidinkielenä (hovedmål) ja toista kieltä ylemmillä luokilla äidinkielen sivumuotona (sidemål).
Norjan 431 kunnasta 160:ssä on virallisena kielenä kirjanorja, 114:ssä uusnorja ja 157 kuntaa on kielellisesti neutraali. Useimmat uusnorjankieliset kunnat ovat Vestlandetin alueella.
Noin 86,1 % Norjan peruskoulun oppilaista opiskeli pääasiallisena äidinkielenään kirjanorjaa, 13,9 % uusnorjaa. 11,1 % Norjan asevelvollisista ilmoitti kielimuodokseen uusnorjan vuonna 2005, mikä merkitsi 1,7 % nousua edellisvuodesta.
Noin 89 % norjalaisista tekee veroilmoituksen kirjanorjaksi. Vuonna 2003 julkaistuista norjankielisistä kirjoista 9 % oli kirjoitettu uusnorjaksi. 89 % prosenttia norjankielisistä sanomalehdistä toimitetaan kirjanorjaksi, 6 % uusnorjaksi ja 5 % molemmilla kielimuodoilla.
Kirjanorjan ja uusnorjan vertailua
Kirjanorja ja uusnorja ovat suhteellisen lähellä toisiaan, ja useimmat norjalaiset ymmärtävät vaivatta kumpaakin kielimuotoa. Monet sanat ovat käytössä molemmissa kielimuodoissa, mutta kummassakin on myös omaa sanastoa.
Toinen helposti tunnistettava piirre uusnorjassa on kj-kirjainyhdistelmän ahkerampi käyttö. Pidempää kkj-yhdistelmää käytetään vain uusnorjassa. Esimerkkejä:
Tärkein rakenteellinen ero kielimuotojen välillä liittyy feminiinin asemaan. Molemmissa kielimuodoissa on kolme sukua: maskuliini, feminiini ja neutri. Koska kirjanorja pohjautuu tanskaan, jossa ruotsin tapaan on vain kaksi sukua, on erillisen feminiinin käyttö kirjanorjassakin ailahtelevaa. Kaikki feminiinimuodot voidaan kirjanorjassa kirjoittaa myös maskuliinin tapaan, mutta uusnorjassa tällaista mahdollisuutta ei ole. Esimerkiksi ei lita jente (”pieni tyttö”) voi olla joko kirjanorjaa tai uusnorjaa, mutta muoto en liten jente on mahdollinen vain kirjanorjassa.
Kirjanorjassa on paljon saksalaisperäistä sanastoa, joka uusnorjassa on korvattu omankielisemmillä sanoilla. Tällaisia ovat esimerkiksi monet kirjanorjan het-loppuiset ja an- tai be-alkuiset substantiivit:
Murteiden asema
Kirjakielisten muotojen ohella norjaa puhuvat vaalivat omia murteitaan, ja monista muista maista poiketen murteellista kieltä käytetään usein myös virallisluontoisissa suullisissa puheissa.
Norjalaiset aakkoset
Norjassa on käytössä latinalaiset aakkoset, joiden loppuun on lisätty kirjaimet æ, ø ja å (huomaa suomen aakkosista poikkeava järjestys)
Kirjaimet c, q, w, x ja z ovat norjassa vierasperäisiä ja käytössä vain lainasanoissa sekä joissakin sukunimissä.
Joidenkin vokaalien päällä voidaan käyttää niin kutsuttuja diakriittisiä merkkejä. Ne eivät ole pakollisia, mutta joissain tapauksissa ne voivat selventää sanan merkitystä tai ääntämystä; esimerkiksi for /for/ on prepositio, fór /fu:r/ imperfektimuoto verbistä fare.
Vokaalit
Useimmissa norjan murteissa esiintyy 18 monoftongia ja kuusi diftongia.
Diftongit kirjoitetaan seuraavasti (hakasuluissa suurpiirteinen ääntämisohje):
Diftongeista kolme ensimmäistä ovat selvästi tavallisimmat ja pohjautuvat muinaisnorjaan.
Konsonantit
Norjan kielessä on kaksi suomessa epätavallista konsonanttiäännettä:
Joissakin murteissa nämä konsonanttiyhdistelmät äännetään enemmän kirjoitusasun mukaisesti, ja toisaalta murteesta riippuen jotkin konsonantit (varsinkin l ja n) saattavat ääntyä enemmän tai vähemmän palatalisoituneina.
Suomen kielestä poiketen norjan konsonanttien pituudella ei ole morfologista merkitystä.
Intonaatio
right|thumb|Tonelag 1 ja 2 [[Oslossa]] right|thumb|Tonelag 1 ja 2 [[Bergenissä]]
Useimmissa norjan murteissa pääpaino voi toteutua kahdella eri intonaatiolla eli ’nuotilla’. Näitä intonaatioita kutsutaan tonelageiksi. Tonelag 2 pohjautuu historiallisesti muinaisnorjan kaksitavuisiin sanoihin, ja sitä käytetään useimmissa monikkomuodoissa, esim. hester, ’hevoset’. Mikäli kuitenkin monikkomuodossa on vokaalinmuunnos (omlyd), käytetään tonelagia 1, johtuen alun perin konsonantittomasta monikkopäätteestä, esim. føtter ’jalat’.
Tonelag on luonteeltaan fonologinen niin sanotusti suprasegmentaalinen foneemi, koska se saattaa vaikuttaa sanan merkitykseen. Esimerkiksi sanat være ’olla’ ja været ’sää’ äännetään muuten samalla tavalla, mutta edellisessä käytetään tonelagia 2, jälkimmäisessä tonelagia 1. Joissakin murteissa tämä ero ei kuitenkaan ole kuultavissa.
Substantiivit
Norjan kielen substantiivit taipuvat kahdessa luvussa, yksikössä ja monikossa. Ne voivat olla epämääräisessä tai määrätyssä muodossa. Ne jakautuvat kolmeen kieliopilliseen sukuun; maskuliiniin (hankjønn), feminiiniin (hunkjønn) ja neutriin (intetkjønn). Säännöllinen taivutus on erilainen eri sukuisilla sanoilla.
Kirjanorjassa feminiiniset sanat voidaan taivuttaa myös maskuliinin tapaan, uusnorjassa ei koskaan. Tämä on yksi selkeimmistä vedenjakajista näiden kahden kielimuodon välillä.
Monet sanat ovat norjassa ja ruotsissa eri sukuisia, esim. ruotsin ett krig on norjaksi en krig, ja ruotsin en människa on norjaksi et/eit menneske.
Adjektiivit
Adjektiivit taipuvat kolmessa vertailumuodossa, ja niistä on erikseen heikot ja vahvat muodot. Heikossa muodossa ne taipuvat lisäksi suvussa sen substantiivin mukaan jonka määreinä niitä käytetään. Adjektiiveissa ei erotella maskuliinia ja feminiiniä toisistaan, paitsi muutamissa poikkeuksellisissa sanoissa, kuten ’pieni’, m liten - f lita - n lite.
Verbit
Norjan verbit taipuvat neljässä finiittimuodossa ja kolmessa infiniitti- eli nominaalimuodossa. Näistä preesens ja infinitiivi taipuvat edelleen pääluokissa ja partisiipin perfekti luvussa.
Verbit jakautuvat useiden germaanisten kielten tapaan heikkoihin ja vahvoihin, joista jälkimmäisen tunnistaa päätteettömästä imperfektimuodosta (esim. le ’nauraa’ > lo ’nauroi’). Vahvoissa verbeissä tapahtuu useimmiten vokaalimuutoksia sanan vartalossa.
Muut sanaluokat
Determinatiivit luokiteltiin aiemmin pronomineiksi, mutta norjan kielen nykyisen nimityskäytännön mukaan substantiiviin viittaavia ja näiden mukaan taipuvia apusanoja (esim. possessiivipronominit) kutsutaan determinatiiveiksi, kun taas pronomineiksi kutsutaan vain substantiivin korvaavia sanoja (esim. persoonapronominit). Useimmat norjan kielen determinatiivit taipuvat suvussa ja luvussa (esim. ’minun’, m. min f. mi n. mitt mon. mine. Persoonapronominit taipuvat kahdessa sijamuodossa, nominatiivissa (esim. jeg /jæɪ̯/ ’minä’ kirjanorjaksi) ja akkusatiivissa (esim. meg /mæɪ̯/ ’minut’,’minua’).
Anshelm Kannisto
Anders Anshelm Kannisto (vuoteen 1906 Käck, 6. maaliskuuta 1876 Joroinen – 14. maaliskuuta 1930 Mikkeli) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1911. Yleislakon ja sisällissodan aikana hän oli Mikkelin punaisten johtohahmoja ja sai toiminnastaan kahdeksan vuoden kuritushuonetuomion.
Norjan kieli
Vierassanojen norjalaistaminen
Norjan kielessä on runsaasti vierassanoja esimerkiksi englannista ja ranskasta, mutta pyrkimys löytää omankielisiä muotoja vierassanoille on Norjassa vahvempi kuin Ruotsissa, ja viime aikoina osin jopa vahvempi kuin Suomessa. (Sitä vastoin tanskalaisten katsotaan olevan avoimempia vierassanoille.)
Anshelm Kannisto
Lapsuus ja nuoruus
Anshelm Kanniston vanhemmat olivat torppari Gustaf Johan Käck ja Gustava Vilhelmina Brask. Isä kuoli Kanniston ollessa viisivuotias, jonka jälkeen hän kasvoi rutiköyhän äitinsä hoivissa. Kansakoulun ja kansanopiston käytyään Kannisto työskenteli puutarhurina Joroisissa ja Säämingissä sekä vuosisadan vaihteesta lähtien puuseppänä Savonlinnassa.
Norjan kieli
Vierassanojen norjalaistaminen
Yksi tapa norjalaistaa vierassanoja on muuttaa kirjoitusasua norjalaisemmaksi (norvagisering). Tämä periaate on ollut käytössä vuodesta 1862. Esimerkiksi ranskan sana chauffeur (kuljettaja) kirjoitetaan norjassa sjåfør. Toinen tapa on keksiä kokonaan omankielisiä uudissanoja (fornorsking). Esimerkiksi world wide web (WWW) on norjannettu verdensveven ja airbag (turvatyyny) norjannettu kollisjonspute.
Anshelm Kannisto
Politiikkaan
Kannisto lähti työväenliikkeeseen 1890-luvun jälkipuoliskolla. Savonlinnan työväenyhdistyksen keskeisiin vaikuttajiin kuulunut Kannsito oli suurlakon aikana kaupungin lakkoliikkeen johtohahmo ja vuonna 1906 hän osallistui yhdistyksen edustajana SDP:n Oulun puoluekokoukseen. Vuonna 1907 Kannisto valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa. Hän uusi edustajanpaikkansa kolmasti, kunnes jäi varasijalle 1911. Vuonna 1908 Kannisto muutti Mikkeliin, jossa hän kansanedustajantehtäviensä ohella työskenteli Mikkelin työväentalon vahtimestarina ja myöhemmin asioitsijana. Kannisto kuului Mikkelin työväenyhdistyksen johtokuntaan ja oli muun muassa perustamassa Mikkelin Työväen Osuuskauppaa.
Norjan kieli
Vierassanojen norjalaistaminen
Suomen kieltä muistuttava piirre norjassa on vierasperäisten konsonanttien c, q, w, x ja z sekä vierasperäisen -tion-kirjainyhdistelmän välttäminen; esimerkiksi keskusta kirjoitetaan norjaksi sentrum (ruots. centrum), faksi kirjoitetaan faks (ruots. fax), lukusana kuusi seks (ruots. sex), joulukuu desember (ruots. december), asema stasjon (ruotsiksi station) ja  kansallinen nasjonal (ruots. national).
Anshelm Kannisto
Yleislakko ja sisällissota
Helmikuun vallankumouksen jälkeen keväällä 1917 Kannisto valittiin Mikkelin läänin elintarvikekomitean puheenjohtajaksi. Hän oli ehdolla jälleen syksyn eduskuntavaaleissa, mutta jäi varasijalle. Marraskuun yleislakon aikana Mikkelin työväki valtasi Kanniston ja sosialidemokraattien piirisihteerin Alexander Halosen johdolla kaupungin puhelinkeskuksen ja poliisiaseman sekä myöhemmin joulukuussa vapauttivat Mikkelin lääninvankilasta toimittaja K. H. Tiihosen murhasta syytetyn Antti Kolarin. Tammikuussa 1918 Kannisto ja Halonen kuuluivat Mikkelin punakaartin esikuntaan. He yrittivät hankkia sille myös aseistusta, mutta sisällissodan käynnistyttyä Mikkelin punakaarti antautui jo 29. tammikuuta, jolloin myös Kannisto ja Halonen vangittiin. Elokuussa 1918 valtiorikosoikeus tuomitsi Kanniston 8 vuodeksi kuritushuoneeseen valtiopetoksesta. Kapinavalmistelujen sekä yleislakon aikaisten tapahtumien ohella häntä syytettiin osallisuudesta Savonlinnassa tammikuun 1918 alussa puhjenneisiin levottomuuksiin.
Norjan kieli
Paikannimet
Suomalaisista paikannimistä suositetaan norjan kielessä käytettäväksi virallista ruotsinkielistä muotoa, jos sellainen on (esimerkiksi Helsingfors eikä ”Helsinki”).
Anshelm Kannisto
Sodan jälkeen
Kannisto armahdettiin Tammisaaren pakkotyölaitoksesta keväällä 1921. Vapauduttuaan hän toimi Mikkelin vaalipiirin sosialidemokraattisen piirijärjestön piirisihteerinä 1921-1927 ja oli Mikkelin kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 1926 lähtien. Osuustoimintaliikkeen ohella Kannisto vaikutti myös muun muassa Mikkelin Työväen Näyttämön johtokunnassa. Maaliskuussa 1930 Kannisto sai sydänkohtauksen Mikkelin Kirkkopuistossa ja kuoli lääninsairaalassa 54-vuotiaana.
Perhe
Kanniston puoliso oli Säämingin Oravissa syntynyt Maria Silvennoinen (1882-1936), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1902. Maria Kannisto (myöh. Hokkanen) vaikutti muun muassa sosialidemokraattisessa naisliitossa ja kuului Mikkelin Työväen Teatterin henkilökuntaan.
Pühalepa
Pühalepa oli Virossa, Hiidenmaan saaren itäosassa sijainnut kunta. Sen asukasluku oli 1 450 (2013), pinta-ala 255,45 neliökilometriä ja asukastiheys 5,7 asukasta neliökilometrillä. Kunnan keskus oli Tempan kylä.
Hiidenmaan kunnat (Emmaste, Hiiu, Käina ja Pühalepa) yhdistettiin vuoden 2017 lokakuussa Hiidenmaan kunnaksi.
Kylät
Pühalepan kunnassa oli yhteensä 47 kylää: Ala, Aruküla, Hagaste, Harju, Hausma, Hellamaa, Heltermaa, Hiiessaare, Hilleste, Kalgi, Kerema, Kukka, Kuri, Kõlunõmme, Leerimetsa, Linnumäe, Loja, Lõbembe, Lõpe, Määvli, Nõmba, Nõmme, Palade, Paluküla, Partsi, Pilpaküla, Prählamäe, Puliste, Pühalepa, Reikama, Sakla, Salinõmme, Sarve, Soonlepa, Suuremõisa, Suuresadama, Sääre, Tammela, Tareste, Tempa, Tubala, Undama, Vahtrepa, Valipe, Viilupi, Vilivalla ja Värssu.
Väestö
Vuonna 2011 Pühalepan kunnassa oli 1 433 asukasta, joista 1 425 (99,4 %) oli virolaisia, 6 (0,4 %) venäläisiä ja 3 (0,2 %) muita kansallisuuksia.
Rönsyakankaali
thumb|oikea|220px|Kukkivia rönsyakankaaleja. Rönsyakankaali (aiemmin rentoakankaali, suikertava akankaali) (Ajuga reptans) on sinikukkainen rönsyilevä huulikukkaiskasvi, jota käytetään koristekasvina.
Rebecca Johnston
Rebecca Johnston (s. 24. syyskuuta 1989 Sudbury, Ontario ) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa hyökkääjänä. Hän on voittanut olympialaisissa kolme kultamitalia ja yhden hopean sekä MM-kilpailuissa kaksi kultaa, kahdeksan hopeaa ja yhden pronssin. Seuratasolla hän edustaa CWHL-seura Calgary Infernoa. Johnston voitti olympiakultaa Vancouverissa 2010, Sotšissa 2014 ja Pekingissä 2022 sekä saavutti olympiahopeaa Pyeongchangissa 2018. Johnston on voittanut maailmanmestaruuden vuosina 2012 ja 2021 sekä saavuttanut MM-hopeaa vuosina 2008, 2009, 2011, 2013, 2015, 2016, 2017 ja 2023 sekä MM-pronssia vuonna 2019. Vuoden 2016 MM-kilpailuissa hän oli syöttötilaston ykkönen ja hänet valittiin turnauksen tähdistökentälliseen.
Johnston edusti Cornellin yliopistoa vuosina 2007–2009 ja 2010–2012, ja sen jälkeen hän on pelannut Toronto Furiesissa kaudella 2012–2013 sekä Calgary Infernossa vuodesta 2014. Hän voitti CWHL:n mestaruuden eli Clarkson Cupin vuonna 2016. Edellisellä kaudella hän voitti liigan pistepörssin ja hänet valittiin kauden arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Pikajuoksijana Johnston saavutti nuorten Kanadan-mestaruuskilpailuissa pronssia 400 metrin juoksussa vuonna 2006.
Anubis
Anubis (sanatarkasti Inpu) oli muinaisessa Egyptissä palvottu kuolleiden ja muumioinnin jumala. Anubiksen palvonta keskittyi alun perin Ylä-Egyptiin, jossa häntä palvottiin kuolleiden jumalana, mutta hänestä tuli myöhemmin koko maassa palvottu hautoja suojeleva, hautarituaaleja valvova ja vainajaa suojaava jumala Osiriksen korvattua hänet kuolleiden jumalana.
Anubiksen katsottiin olevan Neftyksen ja Osiriksen poika. Myytin mukaan Neftys vietteli Osiriksen juotettuaan hänet humalaan ja sitä seuraava yhdyntä johti Neftyksen raskaaksi tuloon ja Anubiksen syntymään. Joissain myyteissä Neftys naamioituu Isikseksi. Sittemmin Anubis joutui Neftyksen hylkäämäksi, ja tämän kasvatti Neftyksen sisar Isis. Kebekhet oli Anubiksen tytär ja avustaja.
Anubis kuvattiin alkujaan sakaalina ja myöhemmin yleensä sakaalipäisenä miehenä, joka kantaa usein was-sauvaa ja ankh-amulettia. Joskus hänet kuvataan myös joko mustana sakaalina tai Isiksen mukana olevana koirana. Anubiksen symboli oli pylväässä roikkuva, mustavalkoinen härännahka, jossa oli veritahroja. Symbolin merkitystä ei tunneta.
Anubiksen uskottiin keksineen palsamointitaidon, jotta Osiriksen ruumis saataisiin säilymään tämän kuoleman jälkeen.
Anubiksen tärkeimmät tehtävät olivat vainajan ruumiin palsamoinnin valvominen, suun avaamisen seremonian symbolinen suorittaminen, vainajan suojeleminen demoneilta, vainajan johdattaminen tuonpuoleisessa Osiriksen tuomioistuimen eteen sekä sydämen punnitsemisen valvominen.
Myytin mukaan Anubis tunsi kaikki tiet niin maan päällä kuin tuonpuoleisessakin ja ajoittain hän ilmestyi eläinten hahmossa ohjaamaan eksyneitä.
Sakaalin hahmo otettiin todennäköisesti käyttöön, koska sakaaleilla oli tapana oleskella hautojen läheisyydessä. Toinen mahdollinen syy oli halu suojella hautoja sakaaleilta palvomalla niitä.
Rönsyakankaali
Ulkonäkö ja koko
Rönsyakankaali on monivuotinen ruohokasvi. Se kasvattaa jopa 0,5 metriä pitkiä pintarönsyjä. Versot kasvavat 10–35 senttimetriä korkeaksi. Lehdet ovat muodoltaan soikeat tai puikeat ja laidaltaan matalasti isonyhäisiä. Rönsyakankaalin kukat ovat varren latvassa, alemmat harsusti. Kukat ovat väriltään sinisiä ja niiden teriö on 14–17 millimetriä pitkä. Heteet ovat teriötä pidempiä.
Rönsyakankaali risteytyy kartioakankaalin (Ajuga pyramidalis) kanssa.
Levinneisyys
Rönsyakankaali kasvaa alkuperäisenä Euroopassa. Suomessa se on joskus villiintynyt luontoon.
Sandra Wirth
Sandra Sue Wirth (21. elokuuta 1936 – 26. elokuuta 2007) oli Floridassa syntynyt yhdysvaltalainen näyttelijä, joka myös osallistui vuonna 1956 Miss America -kilpailuun. Hänellä oli rooleja muiden muassa elokuvissa Kasvot väkijoukossa (1957) ja 40 urhoa (1957). Hän teki myös televisioesiintymisiä.
Anubis
Myöhempinä aikoina Anubis yhdistettiin kreikkalaisten Hermes-jumalaan. Tästä yhteenliitoksesta syntyi Hermanubis, jonka kulttikeskus oli Kynopoliissa.
Luettelo Buskerudin läänin taajamista
Tämä artikkeli on luettelo Buskerudin läänin taajamista perustuen Statistisk sentralbyrån käyttämään taajaman määritelmään. Buskerudin läänissä oli 1. tammikuuta 2013 yhteensä 55 taajamaa, johon sisältyvät myös lääninrajan ylittävät taajamat.
Billy Celeski
Billy Celeski (s. 14. heinäkuuta 1985 Ohrid) on australialainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Celeski debytoi Australian maajoukkueessa 2009.
Betty ja Barney Hillin abduktio
Vaikka väitetyn kohtaamisen tutkijat esittivät maanläheisempiäkin selityksiä, Hilleistä tuli kuuluisuuksia UFOihin uskovien keskuudessa. Heistä on tehty kirja, elokuva ja televisiosarja.
Hillien tapausta on nimitetty myös Zeta Reticuli -tapaukseksi, koska olioiden väitettiin tulleen Zeta Reticulista.
Bernard Butler
thumb|Bernard Butler Bernard Butler (s. 1. toukokuuta 1970, Lontoo) on brittiläinen muusikko ja musiikkituottaja. Hän toimi vuosina 1991-1994 Sueden kitaristina, mutta jätti yhtyeen Dog Man Star -albumin äänitysten aikana. Hänet korvasi Richard Oakes.
Butler perusti vuonna 1994 yhdessä laulaja David McAlmontin kanssa McAlmont and Butler -nimisen duon. Vuonna 1997 hän toimi lyhytaikaisesti The Verven kitaristina, kun Nick McCabe oli lähtenyt yhtyeestä. Hän oli myös ehdolla Paul Arthursin seuraajaksi Oasiksessa.
Nykyään Butler toimii yhdessä Sueden entisen laulajan Brett Andersonin kanssa yhtyeessä The Tears. Butler on julkaissut myös kaksi sooloalbumia ja tehnyt soundtrackin elokuvaan The James Gang. Hän on tuottanut mm. Sparksin, Edwyn Collinsin, Aimee Mannin, Neneh Cherryn, Tim Boothin, Manic Street Preachersin, Eddi Readerin, Hopperin, Roy Orbisonin, Bert Janschin ja The Libertinesin levyjä. Hän on soittanut livenä The Cranberriesin, Paul Wellerin, Teenage Fanclubin ja Manic Street Preachersin kanssa ja soittanut Velvet Goldminen soundtrackilla (1998).
Tommolankatu 5 (liikerakennus)
Tommolankatu 5 eli Kouvolan vanhan Citymarketin rakennus on Kouvolassa, Korjalan kaupunginosassa sijaitseva liikerakennus. Se on rakennettu Kouvolan Citymarkettia varten vuonna 1989 ja sitä on laajennettu 1996. Kouvolan K-Citymarket toimi rakennuksessa syyskuuhun 2012 asti, jolloin rakennus jäi lähes kokonaan tyhjilleen, kun Kauppakeskus Veturi valmistui Valtatie 6:n pohjoispuolelle ja K-Citymarket sekä muita rakennuksessa toimineita liikkeitä siirtyi sinne. Vain Isku jäi rakennukseen.
Vuonna 2018 RTV-Yhtymä osti entisen Citymarketin rakennuksen ja sinne avattiin uusi RTV-myymälä vuonna 2019. Rakennuksessa toimii myös muun muassa autokauppa Rinta-Jouppi.
Historia
Rakennus rakennettiin vuonna 1989 uutta Citymarketia varten ja Citymarket sekä Isku ja muita liikkeitä aloitti toiminnan rakennuksessa vuonna 1989.
Vuonna 1996 parkkipaikan puolelle rakennettiin matala laajennusosa, jossa aloitti toiminnan Seppälä, Dressmann ja Rolls -pikaruokaravintola. Samalla rakennuksen aulatilat uusittiin ja Citymarket remontoitiin kokonaan uuden K-Citymarket -brändin ilmeen mukaiseksi.
Syksyllä 2007 Kesko ilmoitti rakentavansa uuden suuren kauppakeskuksen Kuutostien pohjoispuolelle, Kuusankosken Tervaskankaalle. Vuonna 2010 alkoi keskuksen rakennustyöt ja Kesko kertoi, että lukuisa määrä Kouvolan liikkeitä siityy uuteen kauppakeskukseen, mukaan lukien K-Citymarket ja muut rakennuksen liikkeet lukuun ottamatta Iskua. Uusi Kauppakeskus Veturi avattiin torstaina 13. syyskuuta 2012. Edeltävänä päivänä eli 12. syyskuuta 2012 Tommolankadun rakennuksessa ovensa sulki K-Citymarket, Seppälä, Dressmann, Rolls ja Musta Pörssi. Rakennus jäi suurimmilta osin tyhjilleen ja muutaman sadan metrin päässä sijaitsevan kauppakeskuksen takia entisen Citymarketin rakennukseen löytyi uusi omistaja ja vuokralaisia vasta syksyllä 2018.
Syksyllä 2018 RTV-Yhtymä osti entisen Citymarketin rakennuksen. Marraskuussa 2018 rakennuksessa alkoi remontti ja sinne avattiin uusi RTV-myymälä vuonna 2019.
Chōnin
thumb|250px|Pienoismalli chōnin-alueesta [[Nihonbashissa.]] Chōnin (, "kaupunkilaiset") tarkoittaa Japanissa Edo-kauden alkupuolella syntynyttä yhteiskuntaluokkaa. Yleensä chōninit olivat kauppiaita, mutta joskus myös käsityöläisiä. Teoriassa kauppiaat olivat Edo-kauden tiukassa luokkajaossa (shinōkōshō) alimpana, mutta Japanin kaupunkien kasvaessa ja vaurastuessa he saivat vaikutusvaltaa ja vaurautta. Samaan aikaan kaupunkilaiset erottuivat omaksi ryhmäkseen ja heidän määränsä lisääntyi nopeasti.
Samurait olivat riippuvaisia kauppiaista ja velkaantuivat Edo-kauden aikana pahoin. Tarkoituksensa ja toimeentulonsa menettänyt samurailuokka halveksikin uutta chōnin-elämäntyyliä. Chōninien vauraus oli ristiriidassa maanviljelijöiden ja samuraiden talousvaikeuksien kanssa.
Chōnin-luokalla oli merkittävä vaikutus Japanin kulttuuriin. He toimivat taiteen suojelijoina ja muodostivat oman kungfutselaisuuteen perustuvan etiikkansa. Chōnin-kulttuuri synnytti useita uusia taidemuotoja, kuten kabuki-teatterin ja haiku-runouden, ja useat tieteenalat kehittyvät chōnin-luokan rahoituksen ansiosta. Chōnin-kulttuuriin kuuluivat myös naispuoliset viihdyttäjät, joista geishat nousivat arvostetuiksi. Erityisen selvä chōnin-kulttuuri kehittyi Genroku-kaudella 1600- ja 1700-lukujen vaihteessa ja Bunka-bunsei-kaudella 1800-luvun alussa.
MSI
MSI voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Kerran viikossa
Kerran viikossa on suomalainen, Teppo Airaksisen ohjaama sitcom-tyylinen televisiosarja. Se kuvattiin elävän yleisön edessä ja lähetettiin ulos klo 21 suorana lähetyksenä. 12-osainen sarja alkoi 7. helmikuuta 2013 ja päättyi 25. huhtikuuta 2013 Yle TV2 -kanavalla. Sarjan vastaava käsikirjoittaja on Petja Peltomaa. Sarjan on tuottanut Yellow Film & TV Oy yhdessä Yle TV2:n kanssa.
Jokaisessa jaksossa vieraili tarjoilijana "Bar Kantiksessa" yksi tunnettu julkisuuden henkilö, jota voi ehdottaa ohjelman Facebook-sivulla. Tarjoilijana olivat Viivi Pumpanen, Aira Samulin, Mikael Jungner ja Jouni Hynynen. Satunnaisissa jaksoissa vieraili myös näyttelijä, joita olivat muun muassa Santtu Karvonen, Joonas Saartamo sekä Hannele Lauri.
Juoni
Viisikymppinen tilintarkastaja Veli-Matti löytää avovaimonsa Marjutin vieraan miehen kanssa. Hetkeä myöhemmin "Vellu" tapaa elämänsä naisen, Sallan, joka on miltei 20 vuotta häntä nuorempi.
Suorana lähetyksenä yleisön läsnä ollessa esitettävässä tilannekomediassa seurataan Veli-Matin ja Sallan rakkaustarinaa. Pedanttisen tilintarkastajan ja impulsiivisen toimittajan suhteen uhkina ovat ikäeron ja luonnevikaisen ex-vaimon lisäksi Veli-Matin aikuinen poika Tomi, jolla ei ole aikomustakaan muuttaa kotoaan pois.
Soppaa on hämmentämässä myös Sallan paras ystävä Meri, joka on hurahtanut astrologiaan ja uskoo sokeasti kaikkeen sellaiseen, mitä ei voida tieteellisesti todistaa.
Venetsian biennaali
thumb|Venetsian biennaalin pääsisäänkäynti Giardinissa vuonna 2005. Venetsian biennaali (, suomeksi myös Venetsian taidebiennaali) on merkittävä kansainvälinen nykytaidenäyttely. Tapahtuma järjestetään joka toinen vuosi (parittomina vuosina) Venetsiassa Italiassa.
Venetsian elokuvajuhlat ovat osa biennaalia, samoin vuodesta 1980 järjestetty Venetsian arkkitehtuuribiennaali, joka järjestetään parillisina vuosina.
Biennaalin kävijämääräksi on vakiintunut noin puoli miljoonaa vierailijaa. 58:s Venetsian biennaali järjestettiin 11. toukokuuta – 24. marraskuuta 2019, ja sen pääkuraattorina toimi Ralph Rugoff. Vuoden 2021 biennaali siirrettiin järjestettäväksi vuonna 2022 COVID-19-pandemian vuoksi. Suomen osallistumisesta Venetsian biennaaliin vastaa Frame Contemporary Art Finland.
Alku
pienoiskuva|Ulkokuva Arsenalen alueelta. Venetsian kaupunginhallituksen päätöksellä vuonna 1893 perustettiin ”kansallinen taiteellinen näyttely”, joka pidettäisiin Savoijin (eli Italian) kuninkaan Umberto I:n ja hänen vaimonsa Margheritan hopeahääpäivän kunniaksi. Näyttelyn suunnitteluun osallistui Venetsian silloinen pormestari Riccardo Selvatico menestyksellisesti. Biennaalin järjestämiseen saatiin vaikutteita Münchenin Secession-taideryhmistä. Mukaan päätettiin kutsua merkittävimpiä ulkomaisia ja italialaisia taiteilijoita sekä sallia mukaan myös kutsumattomien italialaisten taidemaalareiden ja kuvanveistäjien teoksia.
Ensimmäinen näyttely järjestettiin vuonna 1895, jolloin siihen osallistui taiteilijoita 15 maasta. Ensimmäisessä "Venetsian kaupungin kansainvälisessä taidenäyttelyssä" kävi yli 200 000 vierailijaa. Se nimettiin myöhemmin biennaaliksi, koska se järjestettiin joka toinen vuosi. Siitä lähtien biennaali on järjestetty lähes säännöllisesti joka toinen vuosi maailmansotien aiheuttamia katkoksia lukuun ottamatta.
Ensimmäisenä vuonna jaettiin kaksi ensimmäistä palkintoa. Näyttelyn skandaalin aiheutti Giacomo Grosson maalaus Korkein tapaaminen, jossa kuvattiin kuollut mies arkussa, jonka ympärillä oli neljä alastonta naishahmoa. Se voitti kuitenkin yleisöäänestyksen, mikä herätti vielä suuremman kohun.
Toisen maailmansodan jälkeinen aika
Vuoden 1974 näyttely omistettiin kokonaan Chilelle kulttuurisena protestina diktaattori Augusto Pinochetin vallankaappaukselle.
Näyttelypaikat
Biennaali on levittäytynyt vähitellen eri puolille kaupunkia kirkkoihin, gallerioihin, palatseihin, aukioille ja muualle ulkotiloihin. Nämä rinnakkaistapahtumat keräävät varsinaisen näyttelyn lisäksi myös paljon kävijöitä. Biennaalin aikana järjestetään kaupungin taidemuseoissa tavallisesti useita muita taidenäyttelyitä ja -tapahtumia.
Suomi Venetsiassa
thumb|Pohjoismainen paviljonki.Ensimmäiset biennaaleissa mukana olleet suomalaistaiteilijat olivat Keski-Euroopassa tai Italiassa työskennelleitä taiteilijoita, jotka saivat tiedon näyttelystä taiteilijaystäviltään ja saattoivat esiintyä eri maista olevien taiteilijoiden joukossa riippuen siitä, missä maassa he työskentelivät. He eivät siis edustaneet Suomen suurruhtinaskuntaa biennaaleissa. Akseli Gallen-Kallelalla oli biennaalissa oma sali vuonna 1914. Virallisesti ja säännöllisesti Suomen osallistuminen alkoi vasta vuonna 1954, jolloin taiteilijavalinnat teki Suomen Taideakatemia. Näyttelyssä oli esillä Wäinö Aaltosen ja Tyko Sallisen teoksia. Wäinö Aaltosen osallistumista Venetsian biennaaliin oli harkittu jo aiemmin 1930- ja 1940-luvulla. Myös Suomen omasta paviljongista biennaalissa haaveiltiin 1930-luvulla.
Alvar Aalto suunnitteli Suomelle puurakenteisen paviljongin, jota kutsutaan nimellä Aalto-paviljonki, ja joka valmistui vuonna 1956. Ensimmäisessä Aalto-paviljongissa pidetyssä näyttelyssä oli esillä Helene Schjerfbeckin teoksia. Vuodesta 1962 lähtien vuoteen 2009 Suomi esittäytyi yhteispohjoismaisessa Sverre Fehnin suunnittelemassa paviljongissa Ruotsin ja Norjan kanssa. Vuonna 2011 siirryttiin vuorottelujärjestelmään. Pohjoismaisessa paviljongissa nähtiin vuonna 2011 Ruotsin näyttely, vuonna 2013 Suomen ja vuonna 2015 Norjan näyttely. Yhteisnäyttelyihin palataan jälleen vuonna 2017, jolloin Pohjoismaisen paviljongin kuraattorina toimii ruotsalainen Mats Sjernstedt. Suomi eroaakin biennaalissa esittäytyvistä muista maista siten, että sillä on nykyään mahdollisuus esittää teoksia kahdessa kansallisessa paviljongissa: sekä Aalto-paviljongissa että Pohjoismaisessa paviljongissa.
Vuonna 2017 Suomea biennaalissa ja Aalto-paviljongissa edustavat Erkka Nissinen ja Nathaniel Mellors. Näyttelyn kuratoi hollantilainen De Hallen Haarlem -museon kuraattori Xander Karskens.
Aalto-paviljonki
Suomen paviljonki oli Alvar Aallon ensimmäinen Italiaan toteutettu työ, ja se oli tarkoitettu alun perin väliaikaiseksi rakennelmaksi. Paviljonkia ei kuitenkaan purettu näyttelyn jälkeen. Vuodesta 1962 vuoteen 2007 asti Suomen paviljonkia vuokrattiin Islannille, Argentiinalle ja Portugalille. Vuonna 2007 paviljongissa esittäytyi jälleen suomalainen taiteilija, Maaria Wirkkala. Siitä lähtien Aalto-paviljonki on ollut jälleen Suomen näyttelykäytössä.
Pohjoismainen paviljonki
Biennaalihistoriansa aikana Suomi on ollut kuitenkin useammin esillä Pohjoismaisessa paviljongissa kuin Aalto-paviljongissa. Vuonna 1962 valmistuneen Pohjoismaisen paviljongin suunnitteli norjalainen Sverre Fehn, ja suunnittelu järjestettiin kutsukilpailuna vuonna 1958. Betonirakenteinen paviljonki sijaitsee keskeisellä paikalla Giardini-näyttelypuistossa ja rakennus suunniteltiin ympäröivän puiston ja kasvillisuuden ehdoilla.
Helmut Schmidt
Helmut Heinrich Waldemar Schmidt (23. joulukuuta 1918 Hampuri – 10. marraskuuta 2015 Hampuri ) oli saksalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Schmidt oli Saksan liittotasavallan puolustusministeri vuosina 1969–1972, talousministeri vuonna 1972, valtiovarainministeri 1972–1974 ja liittokansleri 1974–1982.
Varhainen toiminta
Opettajan poikana syntynyt Helmut Schmidt opiskeli ”Lichtwark-Schule”-koulussa Hampurissa. Schmidt oli toisessa maailmansodassa tavanomaisesti ensin vuoden työpalvelussa ja sodan ajan Saksan armeijan palveluksessa. Schmidt palveli Bremenin ilmapuolustuksessa. Vuonna 1942 hän palasi itärintamalta palveluun Luftwaffen siviilihuolto-organisaatiossa (Reichsluftfahrtministerium) ja meni samana vuonna naimisiin Hannelore ”Loki” Glaserin kanssa. Joulukuusta 1944 hän palveli länsirintamalla ilmatorjuntatykistössä yliluutnanttina, mikä myös jäi hänen sotilasarvokseen. Hän oli brittien sotavankina vuoden 1945 huhtikuusta elokuuhun.
Schmidt sai vaimonsa kanssa pojan 1944, mutta lapsi oli vammainen ja kuoli jo vuonna 1945. Pari olisi halunnut perheestään monilapsisen, mutta Lokilla oli viisi keskenmenoa. Ainoastaan yksi tytär eli aikuisikään. Hän asuu Englannissa. Loki kuoli lokakuussa 2010 oltuaan naimisissa miehensä kanssa 68 vuotta.
Sodan jälkeen Schmidt alkoi opiskella Hampurissa valtiotieteitä. Vuonna 1946 hän liittyi SPD:een. Vuodesta 1947 vuoteen 1948 hän oli Saksan sosiaalidemokraattisen nuorisojärjestön (SDS) johtaja. Vuonna 1949 hän valmistui suroittamalla kansantaloustieteiden tutkinnon (Diplom-Volkswirt).
Vuonna 1952 Schmidt työskenteli lyhyen aikaa Hampurin osavaltion (kaupunkivaltion) hallinnossa ja Hampurin paikallishallinnon taloudellis-poliittisella osastolla. Vuodesta 1952 vuoteen 1953 hän toimi liikennevirastossa. Vuosina 1961–1965 hän oli Hampurin osavaltion sisäministeri. Vuonna 1962 Hampuria koetteli tulva, jonka aikana Schmidt toimi pelastustoimissa tehokkaasti ja organisoidusti. Schmidt muun muassa määräsi Länsi-Saksan armeijan auttamaan pelastustöissä, vaikka armeijan käyttö maansisäisissä tilanteissa oli perustuslain nojalla kiellettyä tai pitkän byrokraattisen prosessin takana. Yli 1 000 ihmisen hengen arvioidaan pelastuneen tämän nopean päätöksen takia. Tästä syystä Schmidt on erityisesti Hampurissa erittäin kunnioitettu ja tunnettu henkilö. Vuonna 2016 Hampurin lentoaseman nimeksi annettiin Schmidtin mukaan Hamburg Airport Helmut Schmidt.
Poliitikko
thumb|upright|Schmidt Helsingin [[Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssi|ETYK-konferenssissa 1975.]]
Schmidt oli edustajana Saksan liittopäivillä vuosina 1953–1961 ja 1965–1987. Vuonna 1967 hänestä tuli SPD:n varajohtaja. Vuosina 1969–1972 Schmidt toimi Länsi-Saksan puolustusministerinä, 1972–1974 valtiovarainministerinä ja vuosina 1974–1982 liittokanslerina.
Schmidtista tuli liittokansleri Brandtin erottua vakoiluskandaalin vuoksi. Hän sitoutui myös jatkamaan Brandtin aloittamaa liennytyspolitiikkaa. Schmidtin ja Valéry Giscard d’Estaingin aloitteesta saivat 1975 alkunsa nykyään G8-huippukokouksina tunnetut tapaamiset. Vuonna 1975 hän oli myös allekirjoittamassa Helsingissä ETYK-päätösasiakirjaa, Helsingin sopimusta.
Schmidt säilytti kanslerinasemansa vuoden 1976 vaalien jälkeen muodostamalla koalitiohallituksen FDP:n kanssa. Schmidtin kauteen kanslerina ajoittuu ”Saksan syksynä” (1977) tunnettu terrorismiaalto.
Huolestuneena Neuvostoliiton Afganistanin-miehityksestä ja SS-20-ohjuksista Schmidt teki ehdotuksen Naton ohjuksien lisäämisestä Euroopassa (ns. NATO-Doppelbeschluss), jollei Varsovan liitto luopuisi omistaan. Siitä huolimatta Schmidt yritti pitää kiinni Brandtin aloittamasta liennytyspolitiikasta.
Schmidtin talous- ja puolustuspolitiikka aiheuttivat kuohuntaa FDP:ssä ja sosiaalidemokraattien vasemmistolaidassa. Syyskuussa 1982 neljä FDP:n ministeriä jätti hallituksen, joka jatkoi SPD:n vähemmistöhallituksena, kunnes hallitus sai 1. lokakuuta 1982 epäluottamuslauseen parlamentissa. Schmidtista tuli ainoa Liittotasavallan liittokansleri, joka on erotettu epäluottamuslauseella. Välikysymyksen jättäneet puolueet CDU/CSU ja FDP valitsivat liittokansleriksi Helmut Kohlin.
Vuodesta 1983 alkaen Schmidt oli toisena päätoimittajana viikkolehti Die Zeitissa. Bundestagista hän jäi pois vuonna 1986. Joulukuusta 1986 alkaen hän oli jäsenenä komiteassa, joka tuki EMUa ja Euroopan keskuspankin perustamista.
Teoksia
Seuraavista Helmut Schmidtin teoksista ei liene yhtäkään suomennettu:
Bob Gaudio
Robert ”Bob” Gaudio (s. 17. marraskuuta 1942 New York) on yhdysvaltalainen muusikko, lauluntekijä ja musiikkituottaja. Hänet tunnetaan erityisesti 1960- ja 1970-lukujen The Four Seasons -yhtyeestä, jonka hän perusti Frankie Vallin kanssa. Gaudio on valittu Songwriters Hall of Fameen ja The Four Seasonsin jäsenenä Rock and Roll Hall of Fameen.
Elämä ja ura
Gaudio syntyi Bronxissa ja osoitti nuorella iällä lahjakkuutta pianonsoitossa. Hänen soitonopettajanaan toimi jazzpianisti Sal Mosca. Ensimmäisen yhtyeensä hän perusti teini-ikäisenä Bergenfieldissä New Jerseyssä. The Royal Teens -nimellä esiintyvät pojat nauhoittivat vuonna 1957 singlen ”Short Shots”, josta tuli seuraavan vuoden alussa hitti levy-yhtiö ABC-Paramountin uudelleenjulkaisemana. Kappale nousi parhaimmillaan Billboardin top 100 -listan viiden kärkeen. Yhtye lähti kiertueelle saman vuoden huhtikuussa ja julkaisi 1958–1959 lisää singlejä, joista monet olivat osaksi Gaudion säveltämiä ja sanoittamia. The Royal Teensin viimeiseksi listasijoitukseksi jäi 29. sija kappaleella ”Believe Me” marraskuussa 1959. Bob Gaudio jätti yhtyeen vuonna 1960.
Gaudio haki vuonna 1960 paikkaa Frankie Vallin johtamasta lauluyhtye The Four Loversista. Yhtyeen muut jäsenet – Valli, laulaja-kitaristi Tommy DeVito ja bassolaulaja Nick Massi – olivat huomattavasti teini-ikäistä Gaudiota vanhempia, mutta Gaudio hyväksyttiin kokoonpanoon. Yhtye muutti nimensä The Four Seasonsiksi ja teki tiivistä yhteistyötä philadelphialaisen tuottaja-lauluntekijä Bob Crewen kanssa. The Four Seasonsin vuoden 1961 ensisingle ”Bermuda” ei menestynyt, mutta jo seuraavana vuonna yhtye löi läpi Gaudion säveltämällä kappaleella ”Sherry”, joka nousi ykkössijalle Billboard Hot 100 -listalla syyskuussa 1962. Lokakuussa yhtye julkaisi Gaudion ja Crewen yhdessä tekemän kappaleen ”Big Girls Don’t Cry”, joka myös nousi listan kärkeen. The Four Seasonsin kolmas listaykkönen oli Gaudion ja Crewen ”Walk like a Man” alkuvuodesta 1963.