cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pienoissukellusvene
Pienoissukellusveneet hätätilanteissa
Aluksen käsittely on vaativaa; alus saattaa noston aikana alkaa pyöriä umbilikaalin ympäri jolloin vaarana on yhteyskaapelin katkeaminen. Pintakytkennän menettänyt alus pyrkii vara-akkujensa avulla ajamaan jäljellä olevan umbilikaalin putkistojen välistä niin että se ankkuroi aluksen paikalleen; lisäksi työkäsivarsilla haetaan rakenteiden seasta mahdollisimman tukeva ote. Matalan varalaidan vuoksi alusta olisi hyvin vaikeata huomata sen noustessa pinnalle, työkohteelleen ankkuroituna se on helpoimmin löydettävissä. Alusten hätävarastot riittävät kolmeksi vuorokaudeksi.
Pahin mahdollinen vaaratilanne on sellainen, jossa esimerkiksi hallinnasta karannut huoltoalus törmää umbilikaaliin katkaisten sen. Jos alus ei pysty nousemaan umbilikaalinsa avulla, se pysyväisohjeen mukaisesti palaa työkohteelleen eli tavallisimmin lähimmälle pohjassa olevalle venttiilikeskukselle. Sieltä sitä etsitään ensimmäiseksi.
Jokaisessa aluksessa on kiinteä omilla itsenäisillä akuillaan toimiva hätätransponderi, paikannuslähetin, joka aktivoituu siihen osuvasta kaikuluotaimen signaalista, jotta alus löytyisi helpommin. Haveriin joutunut alus haetaan pois joko raskaan työ-ROVin tai itsenäisesti liikkuvan sukellusveneen avulla; umbilikaali katkaistaan juuresta viime hetkessä ennen evakuointia siihen kiinteästi kuuluvalla käsikäyttöisellä hydraulileikkurilla.
Kovat puvut
thumb|JIM-puvun varhaismalli Tritonia ja klassinen [[kypäräsukeltaja emälaivan kannella RMS Lusitanian hylylle menossa; Tritonia-sukeltajana tiettävästi pukutyypille sittemmin nimen antanut sukeltaja Jim Jarrett]] Jonkin verran käytetään myös ns. kovaa pukua; se on oikeastaan raajoilla varustettu yhden miehen sukellusvene, jossa on oma itsenäinen ylläpito ja pintapaine sisällä. Hengityskaasuna on lähes aina ilma, joskin erikoistapauksissa käytetään 32 % happea sisältävää nitroksia.
Normaalisti sen hengityskaasu ja muu tarvittava tulee umbilikaalia pitkin, joskin sukeltaja pystyy irrottautumaan siitä ja toimimaan itsenäisesti; laitteen ilmasäiliöt ja puhdistimet riittävät 72 tunniksi. Kova puku on siis eräänlainen ristisiitos sukellusveneestä ja klassisesta kypäräpuvusta ja sitä käytetään kypäräpuvun tapaan.
Tätä järjestelmää käytetään silloin kun esimerkiksi venttiilinkorjaus täytyy tehdä jossain niin ahtaassa paikassa putkien välissä ettei manipulaattorein varustettu pienoissukellusvene mahdu ja työ on liian tarkkaa kauko-ohjatulle robotille eli ROVille.
Tunnetuin näistä puvuista lienee JIM; nimensä se sai tällaista pukua ensimmäisenä merkittävänä käyttäjänä testanneen sukeltaja Jim Jarrettin mukaan; hän oli sukelluspukujen suunnittelija S J Peressin pääsukeltaja.
Suomessa näitä pukuja on ollut vain parilla yksittäisellä työmaalla; joka kerta ne olivat ulkomaiselta yhtiöltä liisattuja. Puvun kalleutta kompensoi hyvin se seikka, että sillä sukellettaessa ei tarvita painekammiota tai kaskelottijärjestelmää.
Kovan puvun ja pienoissukellusveneen väliin sijoittuu useitakin laitteistoja, muun muassa Mantis. Se on insinööri Graham Hawkesin kehittämä laitteisto, jonka merkittävin ero muihin on sen vapaa liikkuvuus ja laajempi kauko-ohjattujen työkalujen valikoima. Laitteistoa käytetään öljyteollisuudessa, joskin se vilahtaa kehittäjänsä ohjaamana myös elokuvassa Erittäin salainen.
Pienoissukellusveneet Suomessa
thumb|MIR-luokan pienoissukellusvene nosturinsa varassathumb|Turistisukellusvene Kultainen taimen nousee pintaan Ranuan Simojärvellä heinäkuussa 1988 Suomessa on ollut useitakin pienoissukellusveneitä. Neuvostoliittoon rakennettiin kaksi Mir -luokan alusta sekä myöhemmin sukeltajien pelastusalukseksi tarkoitettu DLO-300. Se oli tarkoitettu toimimaan ensisijaisesti Kaspianmeren öljykentillä sukellusemälaiva СКАТ (SKAT)in yhteydessä. Sukellusveneet oli suunniteltu niin, että ne pystyisivät pelastamaan meren pohjaan painekammioon tai avoveteen, esimerkiksi sortuman johdosta loukkuun jääneitä sukeltajia. Niiden ensisijainen käyttötarkoitus oli kuitenkin toimia saturaatiosukeltajien tukiyksikkönä, jossa vapaasti liikkuva alus on huomattavasti käytännöllisempi kuin pintaan sidottu painesukelluskello.
Emälaiva jäi rakentamatta ja DLO-300 jäi toimittamatta kun Neuvostoliitto hajosi, eikä uudella valtiolla ollut rahaa lunastaa 42 miljoonaa euroa maksanutta venettä. Samasta syystä Suomen valtiokin kieltäytyi käyttämästä etuosto-oikeuttaan alukseen merivoimien toiveesta huolimatta. Aluksen purkamista harkittiin, koska se uhkasi jäädä rakentajansa tappioksi.
Koska kyseisen laiselle alustyypille on kuitenkin paljon kysyntää, sukellusveneet rakentanut Rauma Oceanographics siirsi sen lopulta vuonna 1995 Italiaan Drass -tytäryhtiölleen.
Keväällä 1988 Ranuan Simojärvellä otettiin käyttöön Wärtsilän tytäryhtiön Turun Laivateollisuuden rakentama LS 250 -mallinen, 12 miljoonaa markkaa maksanut turistisukellusvene Kultainen Taimen. Turun Laivateollisuus oli jo aiemmin toimittanut Yhdysvaltoihin samanlaisen sukellusveneen.
Euroopan ensimmäisessä matkailuun tarkoitetussa sukellusveneessä on 46 matkustajapaikkaa ja kahden hengen miehistö. Vene on 16,5 m pitkä, leveydeltään ja korkeudeltaan 3,5 m ja painaa 89 tonnia. Sen suurin sukellussyvyys on 100 metriä ja suurin nopeus 2 solmua. Veneen runko on valmistettu 26 mm:n teräksestä ja ikkunat ovat 120 mm:n paksuista akryyliä. Aluksen ajoaika on 8 - 72 tuntia.
Vuoden 1989 kesänä Simojärvellä oli käytössä edeltäjänsä sisaralus Kultainen Lohi.
Sukellusvenematkailuyhtiön tehtyä konkurssin 1990-luvun alussa, sen entiset alukset ovat olleet käytössä muun muassa Ruotsissa ja Espanjassa. Matkailukäytön lisäksi niitä on käytetty ruumiiden etsimiseen ja avustamaan merionnettomuuksissa.
Myöhemmin Helsingissä rakennettiin hiukan pienempi mutta periaatteessa samanlainen sukellusvene St. Nicolas; se osallistui puskuproomu Finn-Balticin onnettomuuteen liittyviin etsintöihin tuloksekkaasti, kävi näyttämässä panssarilaiva Ilmarisen hylkyä aluksen veteraaneille sekä teki muutamia turistisukelluksia Hangosta käsin ennen Etelä-Euroopan vesille siirtymistään.
Lisäksi Suomessa on ollut yksittäinen työsukellusvene, Ympäristöhallinnon omistama Kuutti (SM 80/2). Öljyntorjunta-alus Hallilta vuodesta 1989 toimineella Kuutilla ei ole työkäsivarsia, joten sitä käytetään ensisijaisesti havainnointiin.
S/2003 J 16
S/2003 J 16 on Jupiteria retrogradiseen suuntaan kiertävä, epäsäännöllinen, Ananke-ryhmän kuu. Sen löysi ryhmä astronomeja vuonna 2003.
S/2003 J 16 on halkaisijaltaan noin 2 kilometriä ja se kiertää Jupiteria noin 20 744 000 kilometrin etäisyydellä kiertoajan ollessa 610,362 päivää. Radan inklinaatio on 151° ja eksentrisyys 0,3185.
Salaisuus
Salaisuus voi viitata johonkin seuraavista:
Karl August Karlstedt
Karl August Karlstedt (29. elokuuta 1838 Hausjärvi – 25. huhtikuuta 1918 Akaa) oli suomalainen maanviljelijä ja moninkertainen valtiopäivämies.
Karlstedtin vanhemmat olivat Josef Karlstedt ja Maria Elisabet Karlstedt ja puolisot Alina Fredrika Lund ja Matilda Kristina Karlstedt. Karlstedt oli rusthollari ja kunnallismies, joka oli talonpoikaissäädyssä Sääksmäen tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1877–1878,  1885,  1888 ja 1891. Hän oli valtiopäivillä useiden valiokuntien jäsen ja osallistui useisiin säätynsä tekemiin anomuksiin. Hän kuului vuoden 1899 suureen lähetystöön Akaan edustajana. Karlstedt surmattiin Suomen sisällissodan yhteydessä keväällä 1918.
Vladimir Nenarokov
Vuonna 1899 Nenarokov sijoittui sijoille 6-7. Kilpailu oli Venäjän mestaruusturnaus. Vuonna 1900 Nenarokov voitti Moskovan mestaruuden. Seuraavana vuonna hän sijoittui viidenneksi mestaruuskilpailussa Moskovassa. Vuonna 1905 Nenarokov otteli tasan Saviely Tartakowerin kanssa, voitti Fjodor Duz-Hotimirskin sekä kuusitoistavuotiaan Aleksandr Alehinin vuonna 1908. Nenarokov voitti Moskovan mestaruuden taas vuonna 1908.
Vuonna 1916 hän sijoittui toiseksi, Alehinin jälkeen, Moskovassa. Nenarokov osallistui vielä useisiin turnauksiin vaihtelevin tuloksin. Vuonna 1950 Nenarokoville myönnettiin kansainvälisen mestarin arvonimi.
Digikala
Digikala on iranilainen verkkokauppa, joka on tunnettu Digikala.com-verkkokaupastaan. Yrityksen perusti Hamid Mohammadi vuonna 2006.
Alexander Sebastian Ehrnrooth
Alexander Sebastian Ehrnrooth (20. heinäkuuta 1852 Brest-Litovsk – 29. lokakuuta 1902 Porvoo) oli suomalainen eversti ja valtiopäivämies.
Tunarin päiväkirja
Tunarin Päiväkirja on brittiläinen Mark Grantin ja Mark Chapmanin käsikirjoittama tv-komediasarja, jota lähetettiin BBC Two-kanavalla vuosina 2000–2001 (Chapman myös ohjasi ensimmäisen tuotantokauden jaksot). Sarjassa seurataan kansainvälisen wc-tarviketehtaan toimistossa työskentelevän, työmoraaliltaan laiskan ja käytökseltään häikäilemättömän apulaismarkkinointipäällikkö Bob Slayn elämää. Suomessa ohjelmaa lähetti Nelonen vuonna 2002.
Alexander Sebastian Ehrnrooth
Ehrnroothin vanhemmat olivat kapteeni Carl Johan Sebastian Ehrnrooth ja Maria Baranovski-Grzymala ja puoliso vuodesta 1880 Helena Sofia Ehrnrooth (k. 1916), kenraaliluutnantti Gustaf Robert Ehrnroothin tytär. Alexander Sebastian Ehrnrooth oli oppilas Pavlovin sotilasopetuslaitoksessa elokuusta 1869. Palveltuaan vänrikkinä henkivartioväen 3. Suomen tarkk'ampujapataljoonassa kesästä 1871 hän erosi palveluksesta kesällä 1876 ja siirtyi sotilastehtäviin Serbiaan, jossa hän yleni kapteeniksi ja tuli Takovan ritarikunnan jäseneksi. Joulukuussa 1876 Ehrnrooth palasi kuitenkin vänrikkinä entiseen joukko-osastoonsa, aliluutnantiksi hän yleni seuraavana vuonna. Ehrnrooth osallistui Turkin sotaan vuosina 1877–1878, yleni luutnantiksi 1881, alikapteeniksi 1885, kapteeniksi 1890 ja everstiksi 1897. Huhtikuusta 1899 syyskuuhun 1902 hän toimi 4. Oulun Tarkk'ampujapataljoonan päällikkönä.
Isäni tähtien takaa
Isäni tähtien takaa on Einari Paakkasen ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen dokumenttielokuva vuodelta 2016.
Clayn piirikunta (Pohjois-Carolina)
Clayn piirikunta on Yhdysvaltojen Pohjois-Carolinan osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 11 231 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Hayesvillen kunta. Piirikunta on perustettu 1861.
Alexander Sebastian Ehrnrooth
Ehrnrooth oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1894 ja 1897.
Isäni tähtien takaa
Elokuva on henkilödokumentti ohjaaja Paakkasen isästä Veikosta sekä kuvaus isän ja pojan välisestä suhteesta. Einarin lapsuudessa Veikko kävi henkisen tiedon kurssilla, jonka jälkeen hän alkoi omien sanojensa mukaan kommunikoida avaruusolentojen kanssa ja välittää heiltä viestejä automaattikirjoituksen avulla. Kasvettuaan Einari on kuitenkin alkanut epäillä isänsä kertomusten todenperäisyyttä.
Vilho Pentikäinen
Vilho Armas Pentikäinen (5. maaliskuuta 1903 Antrea – mahdollisesti 1942 Neuvostoliitto) oli suomalainen upseeri, joka tuli tunnetuksi vakoilustaan Neuvostoliiton hyväksi. Pentikäinen toimi Suomen armeijassa luutnanttina 1920-luvun lopulta alkaen ja työskenteli vuodesta 1929 puolustusvoimien yleisesikunnassa kuvakeskuksessa. Hän hankki Neuvostoliitolle 1930-luvun alkuun mennessä tietoja useista Suomen salaisista sotilaallisista suunnitelmista. Paljastuttuaan Pentikäinen pakeni Neuvostoliittoon, missä hän loi vielä uuden menestyksekkään sotilas- ja tiedustelu-uran. Pentikäisen kuolinaikaa ja -paikkaa ei tiedetä varmuudella.
Pentikäisen käytöstä kuvattiin miellyttäväksi, ja olemusta huolitelluksi ja aina rauhalliseksi. Hänet värvättiin Neuvostoliiton asiamieheksi vuonna 1923. Varsinaisen vakoilijanuransa Pentikäinen aloitti viimeistään työskennellessään yleisesikunnassa vuosina 1929–1933. Toimessaan Pentikäinen pääsi näkemään ja valokuvaamaan suomalaisia linnoituslaitteita, varuskuntia ja sotatarviketeollisuutta. Jälkeenpäin on tullut ilmi, että kopiot näistä filmeistä päätyivät Moskovaan. Pentikäisen toimintaan liittynyttä Etsivän keskuspoliisin tutkimuskokonaisuutta on kutsuttu ”Suureksi vakoilujutuksi”. Suomessa siihen liittyen tuomittiin 26 ihmistä.
Vuonna 2007 venäläiset lähteet väittivät, että Pentikäinen olisi ollut kaksoisagentti, joka vakoili myös Suomen hyväksi.
Varhaiset vuodet
Pentikäinen syntyi Antrean pitäjän Talikkalan kylässä seppä Herman Pentikäisen ja Alina Mannisen perheeseen. Hän liittyi jo nuorena Talikkalan työväenyhdistykseen ja osallistui punakaartin riveissä Suomen sisällissodan Viipurin taisteluun huhtikuussa 1918 ollessaan vasta 15-vuotias. Antauduttuaan valkoisille Pentikäinen joutui Viipurin vankileirille, josta hän vapautui isänsä ja tämän liikemiesystävän avustuksella toukokuun lopussa. Sodan jälkeen Pentikäinen eli työmiehenä ja oli mukana sosialidemokraattisen nuoriso-osaston toiminnassa, kunnes se lakkautettiin yhteyksistään kiellettyyn Suomen kommunistiseen nuorisoliittoon vuonna 1925.
Pentikäinen suoritti varusmiespalveluksensa vuosina 1923–1924 konekiväärimiehenä, minkä jälkeen hän lähti sotilasuralle. Pentikäinen palveli aluksi kersanttina Helsingin Komennuskomppaniassa, kunnes hänet komennettiin reserviupseerikouluun vuonna 1927. Pentikäinen ylennettiin vänrikiksi 1929 ja luutnantiksi 1933. Hän raportoi maanlaisesti toimineen Suomen Kommunistisen Puolueen sotilaslinjalle jo varusmiespalvelusta suorittaessaan. Tärkeisiin tietoihin Pentikäinen kuitenkin pääsi käsiksi vasta huhtikuusta 1929 lähtien, jolloin hänet komennettiin valokuvaajaksi Yleisesikuntaan. Useat 1930-luvulla ilmestyneet puolustusvoimien julkaisut sisältävät hänen valokuviaan, vaikkei Pentikäisen nimeä olekaan mainittu.
Neuvostoliiton vakoilijana
Pentikäinen kuvasi puolustusvoimien salaisia asiakirjoja toimiessaan yleisesikunnan yöpäivystäjänä. Koska dokumenttien kuvaaminen oli varsin aikaa vievää, hän lisäksi toimitti vartiovuoronsa alussa nipun papereita rakennuksen ulkopuolella odottaneille neuvostoagenteille, jotka kuvasivat ne Neuvostoliiton lähetystössä ja palauttivat ne ennen aamua Pentikäiselle. Hänen toimintansa saattoi jatkua vuosia juuri siksi, että yhtään asiakirjaa ei päivisin puuttunut paikaltaan.
Pentikäisen toiminnan seurauksena Neuvostoliitto sai tiedon kaikista Suomen salaisimmista sotilaallisista asioista. Esimerkiksi Suomi-konepistoolin piirustukset vei rajan yli ehkä juuri Pentikäinen. Neuvostoliitto sai lisäksi korvaamattoman tärkeitä tietoja esimerkiksi Suomen ja Viron toteuttamasta Suomenlahden sulkusuunnitelmasta, Suomenlahden meriväylistä ja miinoitussuunnitelmista. Vielä toisen maailmansodan aikana huomattiin, kuinka neuvostolaivasto vältteli 1930-luvulla miinoitussuunnitelmiin sisältyneitä merialueita niissäkin tapauksissa, joissa ne oli jo poistettu uudemmista miinoitussuunnitelmista.
Tunnetun myytin mukaan Pentikäinen jäi kiinni tiedustelutehtävissään 1. lokakuuta 1933, kun päivystäjä havaitsi huoneessa palavat valot ja yllätti hänet itse teossa kuvaamassa asiakirjoja yleisesikunnan holvissa. Kertomukselle ei kuitenkaan löydy todisteita. Todennäköisesti Pentikäinen kutsuttiin kuulusteluun Etsivän Keskuspoliisin luokse, mutta hän jätti saapumatta sinne paeten sen sijaan Neuvostoliittoon autollaan jättäen perheensä Suomeen. Hän pääsi ylittämään rajan täpärästi kiväärinsä kanssa Karjalankannaksella. Jälkeenpäin todettiin hänen elämäntapansa olleen ylellinen asemansa mukaisiin tuloihin nähden.
Pentikäisen hankkimilla tiedoilla uskotaan olleen vaikutusta Boris Jartsevin neuvotteluyrityksiin Suomen hallituksen kanssa vuosina 1938–1939 sekä Neuvostoliiton jyrkkään suhtautumiseen Baltian maihin 1939–1940.
Toiminta Neuvostoliitossa
Päästyään Neuvostoliittoon Pentikäinen opiskeli Pietarin kansainvälisessä Lenin-koulussa, jossa hän käytti salanimeä ”Erik Art”. Nimelle luotiin koululla peitetarina, jonka mukaan Art olisi työskennellyt vuodet 1933–1935 elokuvaoperaattorina. Vuonna 1935 Pentikäinen toimi Neuvostoliiton turvallisuuspalvelun GPU:n rajavartioaseman päällikkönä Kannaksella Miikkulaisissa. Myöhemmin hän palveli majurin arvoisena Leningradin jalkaväkikoulun suomenkielisillä kursseilla. Varsinainen tehtävä hänellä oli kuitenkin tällöin sotilaspiirin esikunnan Suomen topografisen toimiston päällikkönä. Vuonna 1936 hänet komennettiin Kazaniin.
Pentikäinen osallistui vuoden 1936 lopulla alkaneeseen Espanjan sisällissotaan tasavaltalaisarmeijaa tukeneiden kansainvälisten prikaatien riveissä everstin arvoisena neuvonantajana ja tiedustelu-upseerina. Vilho Pentikäinen säilytti henkensä Josif Stalinin 1930-luvun lopun ankarissa puhdistuksissa oleskeltuaan juuri pahimman puhdistusvaiheen Espanjassa ja palattuaan takaisin Neuvostoliittoon vuoden 1939 alkupuolella.
Kerrotaan, että hänet olisi nähty jatkosodan jälkeen Helsingissä Stockmannin tavaratalon luona, jolloin hän olisi kuulunut everstiluutnanttina Valvontakomission delegaatioon nauttien näin diplomaattista koskemattomuutta. Sen jälkeen Pentikäisen on väitetty 1940-luvun lopulla toimineen Neuvostoliiton sotilastiedustelun GRU:n vakoilujohtajana Espanjan ja Ranskan alueella. Hänen kerrotaan asuneen Ranskassa lähellä Sveitsin rajaa.
Vuonna 2007 Pentikäisen veljenpoika, professori Juha Pentikäinen lähetti Venäjän viranomaisille tiedustelun setänsä kohtalosta. Venäjän tiedustelupalvelun FSB:n vastauksen mukaan Vilho Pentikäinen oli kuollut vankileirillä maaliskuussa 1942. Hänet oli tuomittu vakoilusta Suomen hyväksi.
Perhe
Pentikäisen ensimmäinen puoliso oli Tyyne Rouhiainen (1904–1993). Pariskunnalle syntyi poika vuonna 1925. Pentikäinen solmi 1930-luvun lopulla Neuvostoliitossa avioliitonomaisen suhteen O. W. Kuusisen tyttären Riikka Kuusisen kanssa. Pentikäisen veli oli rovasti Veikko Pentikäinen.
Ayreonauts Only
Ayreonauts Only on vuonna 2000 julkaistu Ayreonin albumi joka sisältää ennenjulkaisemattomia kappaleita ja versioita vanhoista kappaleista. Levy on tarkoitettu lähinnä kaikkein isoimmille Ayeronin faneille kuten levyn nimestä voi päätellä. Levyn viimeinen kappale, Cold Metal, on Arjen Anthony Lucassenin uuden projektin, Ambeonin, kappale.
Alastaron kirkko
Alastaron kirkko on kirkkorakennus entisessä Alastaron kunnassa Loimaalla Varsinais-Suomessa. Se valmistui alun perin vuonna 1751 Henrik Kattilin rakentamana Loimaan kirkoksi ja siirrettiin nykyiselle paikalleen vuosina 1841, kun Loimaalle oli valmistunut uudeksi kirkoksi nykyinen Kanta-Loimaan kirkko. Loimaan vanhan kirkon paikka jäi tällöin tyhjilleen, mutta paikalla on vielä vanhaa kirkkoa ympäröinyt hirsiaita.
Alkujaan kirkko oli kuoripäädystään taitettu, nykyään harvinainen tukipilarikirkko, jonka kylkiäisinä olivat sakaristo ja asehuone. Siirtämisen lomassa kirkkoon lisättiin 25-metrinen torni sekä nykyiset korkeammat kylkiäiset. Niiden suunnittelija on arkkitehti Pehr Johan Gylich. Kirkon nykyisen ulkoasun on suunnitellut arkkitehti Josef Stenbäck vuosina 1896–1897. Muutoksessa lisättiin pienet eteiset ja tehtiin uusi sakaristo. Kirkon sisäkate on laakea lautaholvaus, kuorissa särmikäs kupu.
Kirkon alttari on peräisin vuodelta 1752 ja Kangasalan urkutehtaan rakentamat 24-äänikertaiset urut vuodelta 1954. Alttaritaulun on maalannut Jacobus Schultz vuonna 1741 ja se on nimeltään Ristiinnaulittu, Herran ehtoollinen ja Ylösnousemus. Kirkkomaalla on kaksi Wäinö Aaltosen veistosta, sankarihautojen muistomerkki (1951) ja kuvanveistäjän ensimmäinen julkinen työ, vuoden 1918 muistomerkki.
Landquart (joki)
Landquart on Kaakkois-Sveitsissä virtaava Reinin sivujoki. Sen pituus on 38 kilometriä.
Sijainti
Landquart saa alkunsa Klostersin kaakkoispuolelta. Joen alkupurot alkavat noin 2 500 metrin korkeudesta. Vereinabach ja Verstanclabach yhdityvät 1 340 metrin korkeudessa Landquartjoeksi. Joki virtaa Prättigaun laakson halki laskien Alppi-Reiniin Landquartin kylässä.
Virtaama
Joen virtaama vaihtelee vuosien 1926–2010 tietojen perusteella vuosittain jonkin verran: joen vuotuinen keskivirtaama alajuoksulla Landquartin Felsenbachissa – ennen joen laskemista Reiniin – on ollut 25 m³/s. Suurin keskivirtaama oli vuonna 1999 (39 m³/s) ja pienin keskivirtaama vuonna 1971 (16 m³/s).
Vesivoima
Joessa on neljä vesivoimalaa.
Tales from Topographic Oceans
Tales from Topographic Oceans on brittiläisen Yes-yhtyeen kuudes studioalbumi. Alun perin levyn julkaisi tupla-LP:nä Atlantic Records 7. joulukuuta 1973.
Levyn perusidean keksi Jon Anderson yhtyeen kiertueen Japanin osuudella helmikuussa 1973 lukiessaan Paramhansa Yoganandan elämäkertaa ja sen kuvausta shastrisista kirjoituksista. Steve Howe ja Anderson tekivät albumin rungon kiertueen aikana johtoajatuksena neljä osaa, jotka kuitenkin olisivat yhdessä kokonaisuus. Muiden osuudeksi jäi täydentää sävellykset. Sävellystyötä tehtiin myös studiossa lähes suoraan äänityksien aikana ja siten niihin sekä editointiin kului viisi kuukautta. Steve Howen mukaan albumi on yhtyeen ainoa varsinainen konseptialbumi.
Tales from the Topographic Ocean on Yesin ehkä kiistellyin levy. Monet yhtyeen ihailijat pitävät levystä ja se nousi korkealle albumilistoilla, kenties yhtyeen aiemman suosion siivittämänä. Monet kriitikot eivät kuitenkaan suhtautuneet levyyn kovin suopeasti, vaikka albumi sai myös myönteisiä arvioita kunnianhimoisuudestaan.
Yhtyeen jäsenet ovat myöntäneet, että tupla-LP oli liikaa ja että ideoita ei ollut riittävästi tasapainoiseen, kantavaan kokonaisuuteen, mutta todenneet, että materiaalista olisi saanut hyvän 50 minuutin kokonaisuuden, jos CD-formaatti olisi ollut olemassa.
Rick Wakeman kritisoi jo tekoaikaan musiikin suuntaa ja heikkoa valmistautumista ennen studiota. Hän on todennut osan materiaalista olleen käytännössä jammailua ilman rakennetta ja suuntaa. Äänitysten aikaan Wakeman purki turhautumistaan soittamalla kosketinsoitinosuuksia Black Sabbath -yhtyeen Sabbath Bloody Sabbath -albumille, jota äänitettiin naapuristudiossa, mutta hänelle kehittyi samalla myös paha alkoholiongelma.
Muistelmissaan Steve Howe puolustaa albumia ja mainitsee että hän ja Jon Anderson kävivät keskusteluja albumin suunnasta ja pyrkivät hälventämään Wakemanin, Chris Squiren ja Alan Whiten äänitysten aikana esittämiä epäilyjä. Wakemanin 2016 edelleen esittämään kritiikkiin Howe vastaa viittamaalla Wakemanin useisiin omiin konseptialbumeihin. Albumin tekotapaan Howe viittaa vain lyhyesti kuvaten harjoittelu - äänitys - tuloksen kuuntelu - prosessia.
Levyä seuranneella kiertueella yhtye soitti koko tupla-LP:n alusta loppuun, mikä turhautti Wakemania edelleen, sillä hänellä ei ollut joissakin osioissa lainkaan soitettavaa. Wakeman jättikin yhtyeen tätä levyä seuranneen kiertueen jälkeen.
"The Ancient - Giants Under The Sun" - kappaleessa kuullaan Steve Howen esittämä akustisen kitaran soolo-osuus. Ennen tätä sooloa on harmoninen laulu-osuus. Yhdessä näitä toisinaan kutsutaan epävirallisella nimellä "Leaves of Green". Howe on esittänyt kitarasooloa pitämissään akustisen kitaran konserteissa.
Kappaleet
Asteriskilla (*) merkityt kappaleet ovat mukana ainoastaan remasteroidulla uudelleenjulkaisulla. Julkaisu on vuodelta 2003. Muita CD - julkaisuja ovat vuoden 1988 versio sekä uudelleen masteroitu vuoden 1996 versio, jotka eivät sisällä lisättyjä kappaleita.
Luostarivuoren koulu
Luostarivuoren koulu on vuosiluokkien 1–9 yhtenäiskoulu Turun keskustassa. Koulun yläluokat 7–9 toimivat Samppalinnan mäellä ja alakoululuokat Martin yksikössä urheilupuiston läheisyydessä.
Yläkoulun kanssa samoissa tiloissa toimii myös Luostarivuoren Lyseon lukio.
Luostarivuoren koulu on vuosiluokkien 1–9 yhtenäiskoulu ja oppilasmäärä on noin 780.
Alakoululuokat toimivat Martin ja Kerttulin yksiköissä ja yläkoululuokat Luostarivuoren yksikössä.
Koulussa toimivat yleisluokkien lisäksi ruotsin kielikylpy-, kuvataide- sekä urheiluluokat (yläkoulussa).
Historia
pienoiskuva|Luostarivuoren koulu 1920-luvun lopulla. Koulun valokuva-arkisto.
”Jopa nyt vihdoinkin se päivä on koittanut, jona Suomen
vanha pääkaupunki, jossa sivistyksen valo Suomessa levitti
ensimmäiset säteensä, aukaisee opin portit niillekin tyttärillensä,
jotka tähän saakka ovat olleet suljetut pois siitä valon lähteestä,
josta heidän ruotsia puhuvat sisarensa vuosikymmeniä vapaasti
ovat saaneet ammentaa.”
A. W. Jahnsson, 19.9.1882 koulun avajaisissa.
Turun suomenkielinen tyttökoulu valtiollistettiin vuonna 1892 ja tuolloin siirryttiin osoitteeseen Piispankatu 18. Valtiollistaminen merkitsi taloudellista vakautta ja toiminnan jatkuvuutta.
Koulu toimi alussa myöhempää keskikoulua vastaavana oppilaitoksena aluksi neljä ja myöhemmin kuusiluokkaisena. Tarvittiin kuitenkin opintojen jatkuvuutta ja perustettiin koulun yhteyteen vuonna 1895 niin sanottu jatko-opisto, joka valmisti oppilaita ylioppilastutkintoon ja kohti yliopisto-opintoja. Jatko opinnot kestivät kolme vuotta. Koulun rehtorina toimi Olga Lemberg, joka johti myös tyttökoulua. Valtionavustusta jatko-opisto sai vuodesta 1899 alkaen. Turun suomenkielinen tyttökoulu ja jatko-opisto yhdistettiin valtion kouluna vuonna 1925 yhdeksi oppilaitokseksi.
Koulun oppilasmäärä kasvoi nopeasti vuosisadan vaihteen aikoihin ja koulun saatua uudisrakennuksen osoitteeseen Aurakatu 16, oli rakennus jo heti aluksi liian pieni toiminnan tarpeisiin nähden. Syksyllä 1906 uutta koulutaloa käyttöön otettaessa, oli oppilaita 352 sekä jatko-opistossa 44 ja vuoteen 1920 mennessä oli oppilaita jo yhteensä 565.
Tässä vaiheessa koulun nimeksi oli vakiintunut Turun tyttölyseo, joka muodostui keskikoulu- ja lukioluokista. Opiskelu lyseossa kesti aluksi yhdeksän ja sittemmin kahdeksan vuotta johtaen ylioppilastutkintoon.
Kun suuret ikäluokat tulivat oppikouluikään, oli koulun oppilasmäärä 1950-luvun aikana yli tuhat ja tämä oppilasmäärä vakiintui myös jatkossa.
Vuonna 1968 arkkitehti Aarne Ervin suunnittelema lisärakennus valmistui helpottamaan tilanahtautta.
Erilliskasvatus ja myös tyttölyseot saivat Suomessa paljon arvostelua 1960-luvun kulttuuri-ilmapiirissä ja yhteiskasvatuksen katsottiin tuolloin vastaavan paremmin ajan tarpeita ja koulutuksellisia tavoitteita. Turun tyttölyseo muuttui vuonna 1974 Luostarivuoren yhteislyseoksi. Poikia oli ensimmäisenä yhteisenä vuotena 105 ja kokonaisoppilasmäärä oli yli tuhat.
Vuonna 1976 siirtyi koulu valtiolta Turun kaupungin omistukseen ja vuonna 1977 poistettiin lukukausi- ja ruokailumaksut koulussa. Koulun uudeksi nimeksi tuli Luostarivuoren koulu ja lukio.
Turussa siirryttiin peruskoulujärjestelmään vuonna 1976. Luostarivuoren koulussa ja lukiossa ei tapahtunut suuria muutoksia tämän jälkeen. Luostarivuoren koulu oli vuoteen 2018 asti Turun suurin ja lisäksi yksi Suomen suurimmista kouluista oppilasmäärältään sen jälkeen, kun koulusta muodostettiin yhtenäiskoulun Martin koulun kanssa vuonna 2012. Oppilasmäärä oli tuolloin 1 003. Lisäksi lukiossa oli noin 350 oppilasta. Nykyisin Luostarivuoren yhtenäiskoulussa on oppilaita noin 780 vuosiluokilla 1–9.
Syvälahden koulun valmistuttua vuonna 2018 siirtyi Luostarivuoren koulun yläkoululuokilta suuri määrä oppilaita uuteen kouluun. Samaan aikaan Luostarivuoren lukioon yhdistettiin Turun Lyseon lukio, jolloin syntyi uusi suurlukio, Luostarivuoren Lyseon lukio. Luostarivuoren yhtenäiskoulussa on vuonna 2022 yhteensä noin 780 oppilasta ja Luostarivuoren Lyseon lukiossa noin 760 opiskelijaa.
Relayer
Relayer on Yes-yhtyeen seitsemäs albumi, joka nauhoitettiin ja julkaistiin vuonna 1974. Se on yhtyeen ainoa albumi, jolla soittaa Patrick Moraz, joka korvasi kosketinsoittaja Rick Wakemanin aikaisemmin samana vuonna. ”The Gates of Delirium” -kappaleen osio ”Soon (oh soon the light)” julkaistiin rajoitettuna singlepainoksena tammikuussa 1975 B-puolenaan ”Sound Chaser”.
Albumi on hieman jazz-painotteisempi kuin edelliset levyt johtuen osittain Patrick Morazin jazz-taustasta. Ennen Morazin liittymistä yhtyeeseen julkisuudessa vahvana ehdokkaana pidettiin Aphrodite’s Child -yhtyeestä ja soolourastaan sekä säveltäjänä tunnettua Vangelista, mutta hän ei soveltunut yhtyeeseen. Howen mukaan hän soitti loistavasti, mutta muutti improvisoivasti sovituksiaan kerrasta toiseen, kun taas Yesin perustana olivat rakenteiden tarkat sovitukset. Alan Whitelle albumi oli toinen studioalbumi. Bill Brufordin King Crimsoniin liittymisen seurauksena White oli mukana Yessongs - livealbumilta lähtien, jolla on mukana joitakin Brufordin vielä soittamia kappaleita.
Luettelo Viron puolueista
Tämä artikkeli on luettelo Viron puolueista.
Texasin seitsikko
Texasin seitsikko oli joukko tuomittuja rikollisia, jotka pakenivat John Connally -vankilasta Yhdysvalloissa lähellä Kenedyn kaupunkia, Texasissa. Ryhmä koostui seuraavista henkilöistä:
Tapahtumaketju alkoi 13. joulukuuta vuonna 2000, kun vangit toteuttivat monimutkaisen suunnitelman vankilapaosta. Siihen kuului ihmisten kaappausta, valeasuihin pukeutumista, harhautuksia puhelinsoitoilla ja lopuksi pakeneminen vankilan portista valkoisella vankila-autolla. Joukkio teki muutamia ryöstöjä, joista yhdessä tapettiin paikalle tullut seriffi.
Ryhmä jäi kiinni yleisövihjeiden perusteella tammikuussa 2001. Larry Harper teki kiinnioton yhteydessä itsemurhan, muut vangittiin ja tuomittiin kuolemaan. Michael Rodriguez teloitettiin elokuussa 2008, Rivas helmikuussa 2012, Newbury helmikuussa 2015 ja Garcia joulukuussa 2018, muut odottavat tuomioittensa käytäntöönpanoa.
Somethin’ Bad
Somethin' Bad on yhdysvaltalaisten countrymusiikkiartistien Miranda Lambertin ja Carrie Underwoodin kappale. Kappaleen sanoittivat Chris DeStefano, Brett James sekä Priscilla Renea. Se julkaistiin Lambertin viidennen, Platinum-studioalbumin toisena singlenä. Kappaleen ensiesitys oli vuoden 2014 Billboard Music Awardsissa 18. toukokuuta 2014 ja tuli myyntiin seuraavana päivänä.
"Somethin' Bad" saavutti Billboard Hot Country Songs-listan kärjen, jonka myötä siitä tuli Underwoodin kolmastoista sekä Lambertin viides kyseisen listan kärjen saavuttanut single. Se on ensimmäinen listan kärjen saavuttanut kahden artistin esittämä kappale, jonka molemmat osapuolet ovat soolouralla olevia naisartisteja sitten vuonna 1994 julkaistun Reba McEntiren ja Linda Davisin kappaleen "Does He Love You".
Kaksikko saavutti 5. joulukuuta 2014 Grammy-ehdokkuuden kategoriassa "Paras country duo/joukkoesitys".
Antonov An-124
Antonov An-124 Ruslan on nelimoottorinen pitkille reiteille suunniteltu rahtilentokone, joka lensi ensilentonsa vuonna 1982. Ensimmäiset kaupalliset lennot aloitettiin tammikuussa 1986. Konetyyppiä on valmistettu 54 kappaletta. Konetyyppiä on kaupallistettu vuokrattavaksi. Syyskuussa 1990 An-124 kuljetti 451 pakolaista Ammanista. Lastitilaan oli varusteltu toilettikontti ja 570 litraa vettä. Persianlahden sodan aikana An-124:t kuljettivat raskasta kalustoa, muun muassa Patriot-ohjustorjuntajärjestelmän.
Antonov An-124:n seuraajaksi rakennettiin sittemmin kuusimoottorinen An-225, joka oli maailman suurin lentokone. An-124 vaatii 2 500 metrin kiitotien laskeuduttaessa ensiluokkaisesti huolletuille kentille ja 3 000 m laskeuduttaessa luokittelemattomille lentopaikoille.
Sotilaskuljetukset
pienoiskuva|Antonov An-124 nousee [[Helsinki-Vantaan lentokenttä|Helsinki-Vantaalta]] Sotilaskäyttöön ensimmäiset Antonov An-124:t tulivat 1987 ja niitä käytettiin myös Afganistanin sodassa raskaan kaluston kuljetuksiin. Yksi An-124 saattoi kuljettaa kolme T-80-panssarivaunua.
Antonov An-124 kykenee kuljettamaan kolmea CH-47-helikopteria, kuutta Puma-helikopteria, kuutta UH-60 Blackhawk -helikopteria tai viittä Mil Mi-17-helikopteria, 55 autoa tai 38 maastoautoa. Koneessa on lastivinssit, mikä mahdollistaa lastinkäsittelyn ilman kuorma-alustoille kiinnittämistä.
Nato
Nato-maiden tilapäistä strategista ilmakuljetusratkaisua kutsutaan SALIS-ohjelmaksi.
Suomi
Myös Suomen puolustusvoimat käyttää ajoittain An-124:ää kaukokuljetuksessaan. Antonov An-124-100 -kuljetus järjestettiin 20. heinäkuuta 2007, kun Turun lentoasemalta lähetettiin suomalaiselle ISAF-joukolle neljätoista kevlar-suojattua maastohenkilöautoa ja kaksi kevlar-suojattua maastokuorma-autoa. Säkylää lähempänä oleva Porin lentoasema ei ollut riittävän kokoinen Antonoville.
Lentoennätyksiä
Antonovilla tehtiin ennätyksiä vuosina 1985–1987. Sillä pystyttiin lentämään 171 219 kilogramman lastilla 2 000 metrin korkeudessa 20 150,92 kilometrin lennolla.
Tekniset tiedot
oikea|300px
LGBTQ+-symbolit
pienoiskuva|Sateenkaariliput [[Helsingin kaupungintalo|Helsingin kaupungintalolla vuoden 2021 Pride-viikolla.]] LGTBQ+-symbolit ovat seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen käyttämiä tunnuksia, lippuja ja merkkejä. Tunnetuin LGBTQ+-ihmisten symboli on sateenkaarilippu.
Sateenkaarilippu
Sateenkaarilipusta on olemassa useita eri versioita. Ensimmäinen sateenkaarilippu on Gilbert Bakerin vuonna 1978 suunnittelema lippu sanfranciscolaiseen Gay Freedom Day -tapahtumaan. Bakerin lipussa on kahdeksan raitaa, jotka edustavat seksuaalivähemmistöjä ympäri maailmaa. Alkuperäisessä lipussa vaaleanpunainen kuvasti seksuaalisuutta, punainen elämää, oranssi paranemista, keltainen aurinkoa, vihreä luontoa, turkoosi taidetta, indigo harmoniaa ja violetti sielua. Ajan kuluessa lipun käytetyimmäksi versioksi on muodostunut kuusiraitainen sateenkaarilippu.
Etelä-Afrikan virallisen pride-lipun on suunnitellut Eugene Brockman vuonna 2012. Lipussa yhdistyvät perinteinen sateenkaarilippu ja Etelä-Afrikan kansallislippu.
Vuonna 2017 Philadelphian kaupunki lisäsi pridelippuunsa kaksi uutta raitaa, mustan ja ruskean, jotka edustavat mustia, ruskeita ja rodullistettuja LGBTQIA+-ihmisiä. Raitojen tarkoitus oli tehdä lipusta intersektionaalisempi korostamalla vähemmistön syrjityimpiä ihmisiä.
Vuonna 2018 suunnittelija Daniel Quasar julkaisi "progress"-nimisen (suom. edistys) uuden sateenkaarilipun, johon on klassisten sateenkaarten värien oheen lisätty vasempaan reunaan kolmio, jossa esiintyvät jo edeltävänä vuonna lippuun lisätyt musta ja ruskea sekä uutena transvärit eli vaaleansininen, vaaleanpunainen ja valkoinen. Musta väri symboloi myös AIDSin kanssa eläviä sekä siihen kuolleita ihmisiä.
Vuonna 2021 "progress"-lippuun lisättiin intersukupuolisten pridemerkki. vasen|pienoiskuva|150x150px|Transsukupuolisten pridelippu
Translippu
Transsukupuolisten pridelipun on suunnitellut Monica Helms vuonna 1999. Lippu koostuu viidestä vaakasuorasta raidasta. Kaksi vaaleansinistä raitaa symboloivat poikavauvojen ja kaksi vaaleanpunaista tyttövauvojen perinteisiä, stereotyyppisiä värejä. Keskellä oleva valkoinen raita kuvastaa transitiossa eli sukupuolenkorjausprosessissa olevia, sekä binäärin ulkopuolella olevia ihmisiä, kuten muunsukupuolisia. Vuonna 2020 Apple lisäsi translipun emoji-valikoimaansa.
Biseksuaalilippu
Michael Pagen vuonna 1998 suunnittelemassa biseksuaalien pridelipussa on kolme raitaa. Lipussa magenta edustaa seksuaalista vetovoimaa vain samaa sukupuolta kohtaan, sininen seksuaalista vetovoimaa vain muita sukupuolia kohtaan, ja niiden keskellä oleva violetti seksuaalista vetovoimaa kahta sukupuolta kohtaan. Violetti väri sulautuu niin pinkkiin kuin siniseenkin väriin, mikä Pagen mukaan kuvastaa sitä, kuinka biseksuaalit sulautuvat niin homojen kuin heteroidenkin yhteisöihin.
Muunsukupuolisten lippu
vasen|pienoiskuva|150x150px|Muunsukupuolisuuden pridelippu Muunsukupuolisten ja ei-binääristen pridelipun on suunnitellut Kye Rowan vuonna 2014. Lipussa on neljä väriä, jotka edustavat erityyppisiä ei-binäärisiä sukupuoli-identiteettejä. Keltainen kuvastaa ihmisiä joiden sukupuoli on binäärin ulkopuolella, valkoinen ihmisiä joilla on useita sukupuolia, violetti niitä joiden sukupuoli on sekoitus sekä nais- että mies-sukupuolesta, ja musta sukupuolettomuutta.
Lesbolippu
Varsinaista yhtä yhteisön hyväksymää lesbojen pridelippua ei ole olemassa, mutta laajalti käytössä olevia versioita on muutamia.
Labrys-lippu on Sean Campbellin vuonna 1999 suunnittelema ja 2000 julkaisema lesbolippu. Lipussa on arkalochórin kirves, kaksoiskirves labrys, jonka lesboyhteisö on ottanut voimaannuttavaksi symbolikseen. Musta kolmio kuvastaa keskitysleireillä käytettyä symbolia "epäsosiaalisten naisten" tunnistamiseen, joihin lukeutuivat natsi-saksan mukaan muun muassa lesbot. Myöhemmin lesbot ovat omineet mustan kolmion itselleen. Lipun taustaväri puolestaan tulee Sapfoan runoudesta, josta inspiroituneena violetti otettiin lesbojen symboliseksi väriksi.
Lipstick lesbian -lippua on kahta eri versiota: huulilla ja ilman. Lipstick lesbian (suom. huulipunalesbo) on slangisana lesboille, joiden sukupuolenilmaisu on todella feminiinistä. Huulipunalippu ei ole kovin suosittu butch-yhteisön keskuudessa vahvan feminiinisyytensä vuoksi, ja lippu jakaa muutenkin mielipiteitä lesboyhteisön keskuudessa. Siksi lippu ei olekaan yleisessä käytössä kuvastamassa kaikkia lesboja. Lesbojen pridelipuista on myös sinisen eri sävyissä olevia versioita kuvastamassa butch-lesboja sekä olemassa vaihtoehtoina feminiinisyyteen liitetylle vaaleanpunaisuudelle.
Seitsemänraitaisen vuonna 2018 käyttöönotetun lesbolipun värit kuvastavat sukupuolen määrittelemättömyyttä, itsenäisyyttä, yhteisöä, ainutlaatuista suhdetta naiseuteen, rauhaa, raukkautta, seksiä ja feminiinisyyttä. Pian lipun julkaisemisen jälkeen sen viisiraitainen versio otettiin yleisempään käyttöön.
vasen|pienoiskuva|150x150px|Intersukupuolisten pride-lippu
Intersukupuolisten lippu
Intersukupuolisten lipun on luonut Intersex Human Rights Australia -organisaation Morgan Carpenter vuonna 2013. Intersukupuolisten pridelipun historia on pitkä, eikä nykyinen keltavioletti lippu ole edelleenkään koko yhteisön hyväksymä. Lipun aikaisemmissa versioissa on käytetty sävyjä, joihin intersukupuoliset eivät ole pystyneet täysin samaistumaan, kuten vaaleanpunaista ja -sinistä, joita pidetään stereotyyppisen nais-mies-sukupuolibinäärin väreinä. Carpenterin suunnitteleman lipun ympyrä symboloi oikeutta keholliseen autonomiaan, itsemääräämisoikeuteen, koskemattomuuteen sekä oikeuteen olla sellainen kuin on. Ympyrä kuvastaa myös täydellisyyttä ja kokonaisuutta.
vasen|pienoiskuva|150x150px|Aseksuaalien pride-lippu
Aseksuaalien lippu
Aseksuaalinen pride-lippu koostuu neljästä raidasta. Musta raita kuvastaa aseksuaaliutta, harmaa demiseksuaalisuutta ja grey-seksuaalisuutta, valkoinen aseksuaalien ei-aseksuaaleja kumppaneita sekä liittolaisia, ja violetti yhteisöä. Lipun ovat luoneet Asexual Visibility and Education Networkin käyttäjät vuonna 2010.
LGBTQ+-liittolaisten, eli cissukupuolisten ja heteroiden allyjen mainitseminen pridelipuissa ja muissa symboleissa on herättänyt itse vähemmistössä ristiriitaisuutta. Allyt eivät ole osa seksuaali- ja/tai sukupuolivähemmistöä, minkä vuoksi monet kokevat, että heille yhteisössä tilan tekeminen ei ole tarpeellista, vaan pikemminkin vie tilaa ja huomiota pois itse vähemmistön edustajilta.
Kolmio
Natsi-Saksan keskitysleireillä homomiehet merkittiin muista vangeista vaaleanpunaisella kolmiolla. Mustaa kolmiota natsit käyttivät puolestaan "epäsosiaalisten" ihmisten, kuten lesbojen ja seksityöntekijöiden merkitsemiseen. Epäsosiaalisella tarkoitettiin ihmistä, joka poikkesi natsi-ihanteen naiskuvasta, eli henkilöstä joka siivoaa, valmistaa ruokaa sekä hoitaa lapsia ja taloa. Juutalaisten homojen merkitsemiseen käytettiin puolestaan vaaleanpunaista kolmiota, jonka taustalla on keltainen kolmio.
Seksuaalivähemmistön edustajat ovat sittemmin omineet symbolit itselleen, ja käyttävät niitä nykyään voimaannuttavina muistutuksina aktiivisesta taistelusta. oikea|pienoiskuva|150x150px|Transsukupuolisuuden sukupuoli symboli
Sukupuolisymbolit
Kaksi päällekkäistä naaraan sukupuolisymbolia (⚢) kuvastavat lesboutta ja kaksi urossukupuolen symbolia (⚣) homoutta. Transsukupuolisuuden sukupuoli symbolissa on yhdistetty naisen (♀), miehen (♂) sekä androgyyniyden (⚨) symbolit.
Yksisarvinen
2010-luvun puolella yksisarvisista tuli yksi tunnetuista LGBTQ+-symboleista. Yksiselitteistä syytä yksisarvisen nousemiselle niin suosituksi yhteisön keskuudessa ei ole, mutta yksisarvisten ja sateenkaarien sidonnaisuuden uskotaan olevan yksi tekijöistä. Yksisarvisissa queer-ihmiset voivat samaistua muun muassa taruolennon kykyyn muuttua ja olla puoliksi tässä maailmassa, puoliksi jossakin toisessa, feminiinisyyden ja maskuliinisuuden hämärtyvällä rajalla.
Ace-sormus
Oikean käden keskisormessa käytettävää mustaa sormusta kutsutaan ace-sormukseksi. Ace on lyhenne aseksuaalisuudelle. Sormuksen käyttö muistuttaa vihkisormuksen käyttöä – henkilö (aseksuaali) on "sitoutunut" seksuaalisuudelleen, eli hyvin vähäiselle tai täysin puuttuvalle seksuaaliselle vetovoimalle muita ihmisiä kohtaan.
vasen|pienoiskuva|150x150px|Lambda.
Lambda
pienoiskuva|Hanky code (tunnetaan myös nimillä handkerchief code, flagging ja bandana code).Kreikkalainen kirjain lambda otettiin ensimmäistä kertaa sateenkaariyhteisössä käyttöön vuonna 1970, kun Tom Doerr valitsi sen newyorkilaisen Gay Activists Allience -organisaation logoksi. Maailmanlaajuisesti lambdasta tuli LGBTQ+-symboli vuonna 1974, jolloin kansainvälinen homojen oikeuksien kongressi (International Gay Rights Congress) julisti sen vähemmistön viralliseksi symboliksi.
Nenäliinakoodi (hanky code)
Erivärisillä nenäliinoilla ja bandanoilla on LGBTQ+-yhteisöissä eri merkityksensä. Liinojen tai huivien väreillä viestitään muille vähemmistöön kuuluville, millaisia seksuaalisia mieltymyksiä sen kantajalla on. Liinoja saatetaan pitää esimerkiksi puoliksi ulkona housujen takataskusta, jolloin liina jää roikkumaan ja sen väri näkyy muille ihmisille. "Nenäliinakoodi" sai alkunsa homomiesten keskuudessa 1970-luvulla Yhdysvalloissa.
Friend of Dorothy
Friend of Dorothy (suom. Dorothyn ystävä) on homokulttuuriin kuuluva termi. Termiä käytettiin salakoodina homojen keskuudessa kun seksuaalivähemmistöön kuuluminen oli laitonta tai paheksuttavaa. Salakoodilla vähemmistöön kuuluvat tunnistivat toisensa.
Afrikanmammea
Afrikanmammea (Mammea africana) on mammeoiden (Mammea) sukuun kuuluva kasvilaji.
Afrikanmammea on ainavihanta puulaji, joka voi kasvaa paikoitellen jopa 45 metriä korkeaksi. Sen runko voi olla suora ja oksaton 27 metrin korkeuteen asti ja rungon halkaisija voi olla jopa 1,25 metriä. Puun latvus on lyhyt ja tiivis ja siinä olevat oksat ovat lyhyitä sekä haaraisia.
Afrikanmammeasta saadaan monia erilaisia hyödykkeitä ja sitä myös kasvatetaan jonkin verran hedelmäpuuna. Lajin hedelmät ovat suuria ja vaaleankeltaisia tai -oransseja ja niitä voi syödä ilman kypsentämistä. Myös lajin siemenet ovat syötäviä. Syötävien hedelmien ja siementen lisäksi puun eri osia on käytetty perinteisessä afrikkalaisessa lääkinnässä. Puun kuoren sekä juurien on todettu sisältävän flavoneja, tanniineja, steroideja sekä terpeenejä, ja lajin siemenistä on puolestaan eristetty useita erilaisia kumariineja. Lajin kaarnasta voidaan myös valmistaa potaskaa.
Afrikanmammean puuaines on koristeellista sekä arvostettua ja sitä voidaankin käyttää monenlaisiin tarkoituksiin. Puuaines on keskimääräisen kovaa ja painavaa sekä suhteellisen kestävää ja sitä on hyvä työstää. Sydänpuu on juuri sahattuna punertavanruskeaa, mutta muuttuu valossa tummemmaksi. Afrikanmammean puutavarasta voidaan valmistaa erilaisia puuesineitä, kuten huonekaluja, tai sitä voidaan käyttää rakennusten sisäverhoiluissa tai varsinaisena rakennusmateriaalina rakentamisessa, esimerkiksi siltapilareissa.
M/S Finnmaid
M/S Finnmaid on Finnlinesin alus, yksi viiden sarjasta, jonka Finnlines tilasi Fincantierin telakalta Anconasta Italiasta. Finnmaid on alustyypiltään ro-ro/matkustaja-alus. Alus liikennöi linjalla Helsinki–Travemünde. Finnmaid valmistui huomattavasti myöhässä telakan tekemien virheiden vuoksi. Alus on valmistunut vuonna 2006, kuollutta painoa sillä on 9 653 tonnia ja sen jääluokitus on 1A Super. Finnmaid on rekisteröity Suomen lipun alle ja sen kotisatama on Helsinki.
Alus
Finnmaid on luokkansa suurimpia laivoja maailmassa, ja se noudattaa sekä Euroopan että kansainvälistä uusinta turvallisuus- ja ympäristötasoa. Matka-aika Helsingin ja Travemünden välillä on 27 tuntia ja laivalla noudatetaan Suomen aikaa. Varustamo on investoinut laivaan 115 miljoonaa euroa.
Hytit
Finnmaidilla ja sen neljällä sisaraluksilla on Suomen ja Saksan välisen laivaliikenteen suurin hyttivalikoima: yhdeksän hyttiluokkaa. Hyttien koot ovat 10–38 neliömetriä. Hytit ovat laivalla kolmella kannella.
Vapaa-ajan vietto
Promenadikannella eli ylimmällä matkustajakannella sijaitsevat muun muassa Aere-, Acqua- ja Terra-nimiset kokoustilat, kaksi poreallasta, saunat, kuntosali, ravintola, kaksi baaria, aurinkokansi ja Sailor’s Shop-myymälä.
Käyttöhistoria
Helsingin ja Travemünden välisen liikenteen alus aloitti 19. elokuuta 2006. Heti ensimmäisen matkan jälkeen alus joutui telakalle, koska säätölapapotkurissa oli vikaa. Alus korjattiin Lloyd Werftin telakalla Bremerhavenissa.
Daysend
Daysend on australialainen death metal -yhtye. Se perustettiin vuonna 2002 ja sen ensimmäinen albumi, Severance, ilmestyi 3. marraskuuta 2003.
Aki Alamikkotervo
Aki Alamikkotervo (s. 28. marraskuuta 1962 Tervola ) on suomalainen tenorilaulaja ja laulunopettaja. Hän on ollut kiinnitettynä Suomen Kansallisoopperaan vuodesta 1999.
Alamikkotervo opiskeli Oulun konservatoriossa ja suoritti laulunopettajalinjan jatkotutkinnon vuonna 1993. Hän piti samana vuonna ensikonserttinsa. Alamikkotervo on opiskellut myös Italiassa Paolo Silverin johdolla.
Alamikkotervo on vieraillut Savonlinnan oopperajuhlilla vuodesta 1997. Alamikkotervo on vieraillut myös suomalaisissa alueoopperoissa, Tukholman kuninkaallisessa oopperassa, Moskovan Novaja-oopperassa ja Wienissä. Keväällä 2005 hän vieraili Kansallisoopperan kanssa Pietarin Mariinski-teatterissa.
Vuonna 1989 Alamikkotervo voitti kolmannen palkinnon Timo Mustakallio -laulukilpailussa. Vuonna 1997 hänet nimettiin vuoden oopperasolistiksi.
Rooleja Kansallisoopperassa
Lähde: