cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keltiäinen (Somero)
Historia
Kylän kaakkoiskulmassa, harjuselänteellä Härjänojan kylän rajalla sijaitsevasta taajaan rakennetusta alueesta, jossa ovat sijainneet muun muassa nykyinen kyläkauppa ja aiemmin myös Someron osuuskaupan myymälä, käytetään paikallisesti leikillistä nimitystä "Hansun kaupunki".
Blind (Kornin kappale)
Blind on yhdysvaltalaisen metalliyhtyeen Kornin ensimmäinen single. Single julkaistiin vuoden 1995 tammikuussa, mutta kappaleena se julkaistiin aikaisemmin vuonna 1994 lokakuussa yhtyeen debyyttialbumilla Korn. Kappaleesta tehtiin myös hyvin tunnettu musiikkivideo, joka sai näkyvyyttä MTV:llä. Kappale oli yhtyeen avauskappale kaikilla alkuaikojen keikoilla.
Teema
"Siinä on hirviömäinen riffi, ja lyyrisesti se käsittelee, kuinka olen sokea ihmisille, jotka yrittävät hyötyä minusta, sokea masennukselleni, lähes sokea kaikelle." -- Jonathan Davis
Musiikki ja rakenne
Blind oli yksi kappaleista, jotka laulaja Jonathan Davis oli kirjoittanut entisen bändikaverinsa, Sexart-kitaristi Ryan Shuckin kanssa. Se, että Korn oli käyttänyt kappaletta ensimmäisellä albumillaan ilman, että olisi listannut Shuckia säveltäjien joukkoon, johti lähes oikeuskäsittelyyn. Shuck lisättiin kuitenkin myöhemmin kappaleen säveltäjien joukkoon yhtyeen kokoelmalevyllä Greatest Hits Vol.1, jossa Blind oli.
Lotus 119
thumb|250px|Lotus 119B Lotus 119 on Lotus Carsin vuoden 2002 Goodwood Festival of Speed -festivaalin Soapbox Challenge -kilpailuun rakentama mäkiauto. Sitä pidetään kaikkien aikojen nopeimpana mäkiautona, sillä se pystyy kiihtymään ilman moottoria 45 asteen mäessä 320 km/h nopeuteen.
Veijo Valtonen
Veijo Ensio Valtonen (5. tammikuuta 1936 Käkisalmi – 11. kesäkuuta 2016 Valkeakoski) oli suomalainen jalkapalloilija ja valmentaja.
Valtonen pelasi Suomen maajoukkueessa neljä maaottelua vuosina 1960–1964.
Pelaajauransa jälkeen Valtonen toimi muun muassa Hakan valmentajana kausilla 1966–1970, 1972 ja 1981. Hänet on valittu seuran kunniajäseneksi.
Kiinan–Japanin sota (1894–1895)
Kiinan–Japanin sota (1894–1895) tai Kiinan ja Japanin ensimmäinen sota, käytiin Japanin ja Kiinan välillä vuosina 1894–1895 pääosin Korean niemimaan hallinnasta.
Korea (jossa vallitsi Joseon-dynastia) oli perinteisesti ollut Kiinan vasallivaltio. Vuonna 1875 Kiinan Qing-dynastia ei puuttunut asiaan kun Japani avasi Korean ulkomaalaisille. Vuonna 1882 Koreassa tapahtuneen vallankaappauksen ja samassa yhteydessä tapahtuneen Japanin lähetystön polttamisen jälkeen sekä Kiina että Japani lähettivät laivastonsa Koreaan. Kiinalaisia sotilaita jätettiin Koreaan, komentajana Yuan Shikai.
Korean hallituksessa kiinalaismieliset olivat enemmistönä. Kiinan sotiessa Ranskaa vastaan japanilaismieliset yrittivät vallankaappausta, mihin Yuan Shikai puuttui. Kiina ja Japani sopivat että molemmat pitävät joukkonsa poissa Koreasta, josta tulisi molempien maiden protektoraatti. Kuitenkin pian tämän jälkeen myös Venäjä ja Yhdistynyt kuningaskunta osoittivat mielenkiintoa Koreaa kohtaan, minkä seurauksena Japanikin kaipasi Kiinan läsnäoloa siellä ja Yuan Shikai lähetettiin takaisin.
Koreassa oli ulkovaltojen vaikutusta vastustava Tonghak-kapina 1894, minkä tukahduttamiseen Korean kuningas pyysi Kiinalta apua. Japani päätti tulla mukaan tapahtumiin kapinoitsijoiden puolelle ja valtasi Soulin kuninkaallisen palatsin 8. kesäkuuta 1894. 1. elokuuta 1894 julistettiin virallisesti sota Kiinan ja Japanin välillä, vaikkakin laivastot olivat ottaneet yhteen jo ennen sitä.
Kiinan osalta taisteluun osallistui vain Beiyang-laivasto muiden Kiinan laivastojen pysytellessä puolueettomina. Keltaisella merellä käydyssä meritaistelussa Japanin kevyet torpedoveneet ja hävittäjät voittivat Kiinan raskaista taistelulaivoista koostuneen taisteluosaston. Japanin taktiikka perustui enemmän liikkuvuuteen kuin tulivoimaan. Lisäksi Japanin laivaston alukset olivat uudempia kuin Kiinan laivaston.
Myös sodan johto kiinalaisten puolelta oli sekaisin, kun taas Japanin armeija oli huomattavasti uudenaikaisempi ja paremmin johdettu. Japanin maavoimat olivat aseistetut nykyaikaisilla kivääreillä, kun taas Kiinan armeijalla oli taisteluissa mukana jopa perinteisillä bambukeihäillä aseistautuneita osastoja. Niinpä Japani voitti helposti vallaten Port Arthurin, Dalianin ja Weihaiwein. Japanin sotamenestyksen taustalla olivat ennen kaikkea parempi aseistus, parempi sodanjohto ja paremmin koulutettu armeija kuin Kiinalla. Japani käytti armeijansa koulutukseen runsaasti ulkomaalaisia kouluttajia 1800-luvun lopulla. Maavoimia kouluttivat pääosin saksalaiset upseerit ja merivoimia brittitupseerit.
Kiina lähetti Li Hongzhangin Japanin Shimonosekiin neuvottelemaan rauhasta, mikä saavutettiinkin, mutta Kiinan kannalta katastrofalisella rauhansopimuksella: Japani sai Taiwanin ja joitakin muita alueita, Korea julistettiin itsenäiseksi, Weihaiwei jäi japanilaisille takuuksi sotakorvausten maksamisesta, Kiinan kaupunkeja avattiin ulkomaalaisille ja ulkomaalaiset saivat oikeuden perustaa tehtaita Kiinan sopimussatamiin. Kiinassa rauhansopimuksen solmiminen herättikin laajaa vastustusta.
Inarinsaamelaiset
Inarinsaamelaiset ovat saamelaisryhmä, jonka perinteinen asuinalue on Inarijärven ympäristö Suomessa. Inarinsaamelaiset ovat yksi uralilaisista kansoista, eli suomalaisten sukukansa. Inarinsaamelaiselle kulttuurille ominaista ovat historialliset elinkeinot, suku, vaatetus sekä oma kieli, inarinsaame. Inarinsaamea puhui äidinkielenään vuonna 2004 yhteensä 258 henkilöä ja vuonna 2008 yhteensä 279 henkilöä. Inarinsaamelaisia on eri arvioiden mukaan 700–900. Muun muassa vuonna 2000 määräksi arvioitiin 900 henkeä.
Asuinalue
210px|thumb|vasen|Inarijärven maisemia. Inarinsaamelaisten perinteinen asuinalue on Inarijärven ympäristö. Historiallisesti heidän asuttamansa alue on saattanut olla laajempikin. Etelässä historiallisen asuinalueen raja kulkee Saariselästä Ivalojoen latvoille, lännessä Lemmenjoelle ja sieltä Vaskojoen kautta Aksujärvelle. Luoteessa raja kulkee Syysjärven ja Säytsijärvien kautta Iijärvelle ja sieltä itään Inarijärven ympäri. Myös Norjan puolella Inarijoen alueella on asunut inarinsaamelaisia. Tähän viittaisivat paikannimet ja perimätieto. Monia inarinsaamelaisia asuu myös perinteisten asuinalueidensa ulkopuolella muualla Suomessa sekä ulkomailla.
Varhaishistoria
Ensimmäiset merkit ihmisasutuksesta Inarin alueelta ovat 7 000–8 000 vuotta vanhoja. Tuon ajan asukkaat kuuluivat ilmeisesti komsakulttuuriin, mikä viittaisi siihen että ensimmäiset asukkaat tulivat alueelle Ruijan rannikolta. Myöhemmin asukkaita on tullut myös muualta Norjan suunnalta sekä Pohjois-Ruotsista. Varhaisimmat asukkaat elivät pyynti- ja keräilytaloudessa, eivätkä he muodostaneet kiinteää asutusta. Asuinpaikkoja siirrettiin vuodenaikojen mukaan suotuisimmille kalastus- tai metsästysmaille. Kivikautiset löydökset Inarista käsittävät lähinnä kivisiä metsästykseen ja kalastukseen liittyvää esineistöä. Orgaanisista aineista, kuten esimerkiksi luusta tai puusta, tehdyt esineet, eivät säilyneet maaperän happamuuden vuoksi. Tärkeimpiä kivikautisia löydöspaikkoja alueella ovat Vuopajan ja Saamenmuseon asuinpaikat.
Kivikauden jälkeen alkoi varhaismetallikausi, joka kattaa pohjoismaisen pronssi- ja varhaisrautakauden. Pronssiesineitä tuli alueelle pienessä mittakaavassa kaupankäynnin kautta. Lusmansaaren kätkölöytö on ainut tunnettu pronssikautisten pronssiesineiden löytö Inarin alueelta. Sen esineistö on peräisin ajalta 900–700 eaa. Kirakkajoensuun asuinpaikalta löydetty 2 600 vuotta vanha kuonakakku on ainut raudan työstämisestä kertova löydös Inarista tuolta ajalta. Varhaismetallikaudelta ovat peräisin myös suuret peurakuoppajärjestelmät. Varhaismetallikauden lopulta alueelta ei ole selittämättömästä syystä rauta- tai keramiikka löydöksiä.
Rautakausi
Varhaismetallikauteen kuuluneen varhaisrautakauden jälkeen tullutta keskirautakautta on vaikea hahmottaa Inarissa, koska tuolta ajalta puuttuvat omaleimaiset esinelöydökset. Tuolta ajalta peräisin olevia löydöksiä on vain muutama ja nekin oli ilmeisesti tuotu muualta. Keskirautakaudelta on löydetty vain yksi metalliesine, ilmeisesti Gotlannista peräisin oleva rautapuukko. Myöhäisrautakaudella ilmaantui suorakaiteen liesilatomus, jota pidetään ensimmäisenä saamelaisperäisenä jäännöksenä. Latomukset ovat olleet 2–3 tai 6–8 latomuksen ryhmissä ja niitä tunnetaan kaiken kaikkiaan Inarin alueelta yhteensä 30. Myöhäisrautakaudella, 800–1300-luvuilta, esineistöistä voidaan päätellä kauppayhteyksien itään, länteen ja etelään olleen tiheät. Tuon aikaisia metallilöytöjä tunnetaan Inarin alueelta yhteensä 20.
Keskiaika
Keskiajalla Ruotsi, Norja ja Novgorod alkoivat laajentua Lappiin. Ruotsi ja Novgorod solmivat Pähkinäsaaren rauhan vuonna 1323, ja Norja solmi rajasopimuksen Novgorodin kanssa vuonna 1326. Näiden sopimusten myötä Lappiin syntyi suuria yhteisiä verotusalueita. Historiallisia lähteitä inarinsaamelaisista ei tuolta ajalta ole, vaan tämänkin ajan tiedot heistä perustuvat arkeologiaan. Tuolta ajalta ei kuitenkaan ole kovin paljon löydöksiä. Tuolloin Inarin alueella asui luultavasti useita erillisiä pyyntiyhteisöjä. Latomukset olivat edelleen yleisiä. Ensimmäiset historialliset lähteet inarinsaamelaisista ovat 1550-luvulta. Samoihin aikoihin tyypillinen asumus vaihtui kodasta turvekatteisiin hirsikotiin. 1500-luvulla vakiintuivat myös siitojen rajat. Vuotuiskiertoon liittyvä elämäntapa säilyi luultavasti 1600-luvulle saakka.
Itä–Länsi-ottelu 2010
right|250px|thumb|Vuoden 2010 Itä-Länsi-ottelun mainos.
Vuoden 2010 Itä–Länsi-ottelu oli järjestyksessään miesten 76. pesäpallon vuotuinen arvo-ottelu, joka palasi pitkän tauon jälkeen Helsinkiin, jossa ottelu pelattiin Finnair Stadiumilla 2.–4. heinäkuuta. Paremmuus ratkottiin viidessä sarjassa: miehet, naiset, A-pojat, B-pojat ja B-tytöt. Itä voitti kaikki ottelut B-tyttöjen peliä lukuun ottamatta. Itä-länteen tehtiin täksi vuodeksi raju sääntömuutos Finnair Stadiumin ahtauden takia. Kentän sivuille sijoitettiin portit, joiden välistä lyöty läpilyönti tiesi automaattisesti kunnaria.
Miehet
Molempiin joukkueisiin valittiin yksi pelaaja yleisöäänestyksen perusteella. Varsinaisina valitsijoina toimivat Idällä Pasi Varonen ja Lännellä Veijo Turpela.
Idän pelinjohtajiksi valittiin viime vuoden mestarijoukkueen Sotkamon Jymyn Mikko Kuosmanen ja Sami Mähönen. Lännen pelinjohtajina puolestaan toimivat Vimpelin Vedon Risto Ojanperä ja Jussi Haapakoski.
Naiset
Idän naisten joukkueen valitsi Paula Rautiainen ja lännen joukkueen Hanna Tuomaala. Lisäksi yleisö valisi molempiin joukkueisiin yhden pelaajan miesten joukkueiden tapaan.
Inarinsaamelaiset
Uusiaika
Kristinusko saapui Inarin alueelle 1620- ja 1630-luvuilla ja ensimmäinen kirkko rakennettiin Inarin Pielpajärvelle vuonna 1646. Kaikki inarinsaamelaiset olivat kääntyneet kristinuskoon vuoteen 1661 mennessä. Kirkon tulon myötä alettiin kirjata syntyneet, kastetut, vihityt ja kuolleet. Toisaalta pakanauskonto ja esimerkiksi joikuperinne (livđe) hävisivät miltei kokonaan. Noitavainojen aikaan samanismia harjoittaneita saamelaisia tapettiin.
Vuonna 1852 Norjan ja Venäjän välinen raja suljettiin, mikä johti monen pohjoissaamelaisen muuttoon alueelle. Alueelle oli tullut myös suomalaisten uudisasukkaiden mailtaan karkottamia keminsaamelaisia, jotka sulautuivat paikallisiin. 1700-luvulla Inariin alettiin rakentaa uudistiloja, joista monet olivat inarinsaamelaisten itsensä rakentamia. Tilan perustamisesta sai verovapausvuosia. Inarinsaamelaiset tekivät tiloja ympäri Inaria ja niistä ensimmäinen rakennettiin 1740-luvulla. Uudistilojen myötä alueelle tunkeutuivat myös suomalaiset. Uudistilojen perustamisen tahti hiljeni 1800-luvun loppupuolella maan puutteen takia. Joulukuussa 1919 Inarissa puhkesi espanjantautiepidemia. Seuraavan parin kuukauden aikana kuoli 190 inarilaista, eli noin kymmenesosa sen aikaisesta väestöstä.
Vielä toisen maailmansodan jälkeenkin 1950-luvulle saakka inarinsaamelaiset elivät luontaistaloudessa. Kalastuselinkeino rupesi kuitenkin tyrehtymään Inarijärven liikakalastuksen takia. 1970-luvulla tärkeä kesälaidunalue katkaistiin Näätämön paliskunnaksi. Poronhoitajilla on ollut ongelmia myös poronlaidunnusmetsien hakkaamisen takia. Toisin kuin pohjoissaamelaiset, inarinsaamelaiset pitivät myös lehmiä.
Vatsalaukunkiertymä
Mahalaukunkiertymä on koirilla esiintyvä tila, jossa mahalaukku kiertyy itsensä ympäri. Mahalaukku sulkeutuu ja koira ei pysty ulostamaan tai oksentamaan. Oireina on mahan turpoaminen ja oksennusyritykset. Mahalaukunkiertymä on erittäin vakava tila ja vaatii aina eläinlääkärin hoitoa. Vatsan seutu tulee koiralla vatsalaukunkiertymässä niin kivuliaaksi, että kevytkin kosketus saa lempeänkin koiran puremaan jopa omistajaansa. Mahalaukunkiertymässä elimistö joutuu sokkitilaan ja sisäelinten verenkierto estyy. Kiertymä puretaan leikkauksessa, ja yleensä mahalaukku kiinnitetään ompelein vatsaontelon seinämään. Hoitamaton mahalaukunkiertymä johtaa koiran menehtymiseen. Vaiva on yleisempi suurilla koiraroduilla, joilla on syvä rintakehä. Ennaltaehkäisynä koiran ei kannata antaa juosta heti ruokailun jälkeen. Ruokakupin korottaminen lisää vatsalaukunkiertymän riskiä.
Inarinsaamelaiset
Saamenpuku
Inarinsaamelaisten saamenpuvussa on samankaltaisuuksia Varanginvuonon ja Sodankylän Vuotson alueiden saamenpukujen kanssa. Itä-Inarissa käytetään edelleen perinteisiä inarinsaamelaisia pukuja. Puku koristellaan eri tavoin riippuen sen käyttäjästä ja suvusta. Puku on ollut aikoinaan arkivaatetusta, mutta nykyisin sen käyttö on jäänyt lähinnä juhlatilaisuuksiin. Pukua pidetään kuitenkin kielen ohella tärkeimpänä inarinsaamelaisen identiteetin osatekijänä.
Vuotuismuutto
Vuotuismuuttoa (varriistâllâm) harjoitettiin laajamittaisesti toiseen maailmansotaan saakka. Tuolloin muutettiin lähinnä kesä- ja talvipaikkojen välillä, mutta aiemmin muutto on tehty useammankin kerran. Joidenkin inarinsaamelaisten tiedetään käyttäneen jopa kuusivaiheista muuttoa. Kesäpaikka sijaitsi usein Inarijärven rannoilla ja talvipaikka taas metsässä lähellä porolaitumia. Kesä- ja talvipaikkojen etäisyys toisistaan ei ollut useinkaan kovin suuri, se oli harvoin yli viisi kilometriä. Partakossa vuotuismuuttoa harjoitettiin vielä 1970-luvulla, jossa viimeiset vuotuismuutot tehtiin 2000-luvulla.
Musiikki
Inarinsaamelaisen musiikin keskeiset osat ovat ihmisten livđet sekä eläinlivđet. Livđe on inarinsaamelainen nimitys suomeksi joiku-nimellä tunnetulle laulumuodolle. Lauluissa kuvataan tietyn alueen omaa elinympäristöä ja ihmisiä. Keskeistä lauluissa on se, että laulun kohde omistaa laulunsa. Vanhimmat tunnetut livđe-tekstit ovat 1880-luvulta. Inarinsaamelaista musiikkia arkistoitiin 1880-luvulta 1900-luvulle. Laajimman inarinsaamelaisen musiikin kokoelman on tehnyt Anna-Briitta Mattus.
Ruoka
Inarinsaamelainen ruokaperinne pohjautuu kalastukseen metsästykseen ja keräilyyn. Perinteisen kalastuselinkeinon takia kala on ollut erityisen tärkeässä asemassa. Kala säilöttiin suolaamalla, jäädyttämällä, hapattamalla tai kuivaamalla. Kalaruuista olennaisimpia oli kuivahauki. Kalojen lihan lisäksi hyödynnettiin mäti, sekä sellaiset sisäelimet kuten maksa ja suolet. Poronliha säilöttiin jäädyttämällä, kuivaamalla ja suolaamalla. Marjoista kerättiin hillaa, puolukkaa ja mustikkaa, joista viimeistä käytettiin myös vatsalääkkeenä. Petun käyttö oli yleistä, vaikka pulaa viljasta ei olisi ollutkaan.
Luettelo Kainuun kansakouluista
Tämä artikkeli on luettelo Kainuun kansakouluista.
Peruskarttojen ohella Kainuun kansakoulujen paikkoja on etsitty myös Puolustusvoimien laatimista topografikartoista. Kyseisiä karttoja käytettäessä on mainittava Copyright Puolustusvoimat 2013, lupanro 75/2013.
Luhtakuoriaismaiset
Luhtakuoriaismaiset (Dascilloidea) on kovakuoriaisiin (Coleoptera) kuuluva yläheimo.
Yläheimolle tyypillisiä piirteitä ovat tappimaiset etulonkat sekä vahvasti liuskaiset nilkkajaokkeet.
Yläheimoon kuuluu Euroopan alueella vain yksi heimo, Dascillidae eli luhtakuoriaiset, jonka ainoa Pohjois-Euroopassa tavattava laji on hiirokuoriainen (Dascillus cervinus). Kyseinen laji on Suomen eteläosissa yleinen ja sitä tavataan erityisesti kosteahkoilla niityillä, missä laji tavallisesti istuu kukissa. Hiirokuoriaisen toukka elää maan sisässä, missä se syö kasvien juuria.
Preparoitu kitara
thumb|Preparoitu kitara
Iso Myyräjärvi
Iso Myyräjärvi eli Karhujärvi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Karklammen kylän lähellä sijaitseva järvi.
Preparoitu kitara
Preparoitu kitara on soitin, jossa tavallisen kitaran kieliin kiinnitetään erilaisia esineitä, jotka muuttavat soittimen ääntä.
Iso Myyräjärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 4,2 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä. Rannat ovat soistunutta metsämaata. Järven luoteispuolelta kulkee metsäautotie.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Alainen-Karkjärven valuma-alueeseen (14.224) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 140,8 metriä mpy. Siihen johtaa viisi ojaa. Laskuoja lähtee järven lounaispäästä ja laskee Velisjärveen.
Historiaa
Vuoden 1855–1856 Kalmbergin kartastossa järvi oli merkitty.
Vuoden 1965 peruskartassa järven nimi oli Iso Karhujärvi ja siihen johti kolme ojaa. Vuoteen 1986 mennessä siihen oli johdettu kaksi ojaa lisää.
Birgitan yö
thumb|250px|Birgitan kulkue vuonna 2008 Birgitan yö on Naantalissa vuodesta 2004 lähtien, heinäkuun puolessavälissä järjestettävä Taiteiden yö -tapahtuma. Se järjestetään vuosittain vanhassakaupungissa ja se kerää tuhansia kävijöitä. Sen ohjelmistoon kuuluu muun muassa kuvataide, musiikki, teatteri, tanssi ja kirjallisuus. Paikalliset liikkeet, galleriat ja museot ovat auki koko illan. Illan viimeinen ohjelmanumero on historiallisten hahmojen, Birgitan kulkue, joka päättyy Naantalin kirkossa pidettävään konserttiin. Tapahtuma on saanut nimensä Pyhästä Birgitasta.
Philippe Tailliez
thumb|210px|Philippe Tailliez vanhemmalla iällä Philippe Tailliez (15. kesäkuuta 1905 Malo-les-Bains, Ranska – 26. syyskuuta 2002 Toulon, Ranska) oli ranskalainen laitesukelluspioneeri ja Jacques-Yves Cousteaun kumppani.
Tailliez tutustui laivastossa Toulon'ssa Cousteauhon. Yhdessä Frédéric Dumas'n kanssa he sukelsivat aktiivisesti Toloun'n vesillä ja testasivat monia sukellukseen liittyviä laitteita. Tailliezista tuli toisen maailmansodan jälkeen Ranskan merivoimien Groupement de Recherches Sous-marines -ryhmän komentaja. Ryhmä käytti ensimmäisenä maailmassa merivoimissa Coustean ja Émile Gagnanin kehittämää sukelluslaitetta.
Tailliez kirjoitti sukelluskokemuksistaan kirjoja. Hän jatkoi sukelluksen parissa myös 1900-luvun toisella puoliskolla. Tailliez sai mittavasta ja ansioituneesta urastaan elinaikanaan useita palkintoja.
Shoots and Ladders (Kornin kappale)
Kappaleesta julkaistiin aikaisemman Blind-singlen tapaan myös musiikkivideo, joka sai sitäkin enemmän näkyvyyttä musiikkikanavalla MTV:llä. Kappale sai 1996 Grammy ehdokkuuden parhaasta metalliesityksestä, joka oli yhtyeen ensimmäinen ehdokkuus.
Kappaleen lyriikoissa lainataan paljon anglo-saksisista vanhoista lastenloruista ja kerrotaan ytimekkäästi lorujen tekstien pahoista alkuperistä.
Aziz Bouderbala
Abdelaziz El Idrissi Bouderbala (s. 26. joulukuuta 1960 Casablanca) on uransa lopettanut marokkolainen jalkapalloilija. Keskikentällä pelannut Bouderbala edusti seuratasolla muun muassa FC Sionia, Lyonia ja Wydad Casablancaa. Hän pelasi myös Marokon maajoukkueessa vuoden 1986 MM-kilpailuissa, jossa Marokko eteni ensimmäisenä afrikkalaismaana lohkovaiheesta jatkoon. Bouderbala edusti Marokkoa myös neljissä Afrikan-mestaruuskisoissa ja saavutti parhaimmillaan pronssia. Seuratasolla Bouderbala voitti Marokon cupin kolmesti ja kerran Sveitsin cupin.
Kaukuri
Kaukuri on kylä Kiskossa Salossa Varsinais-Suomessa. Se sijaitsee Aijalan ja Toijan kylien välissä, ja kylissä toimii Aijalan-Kaukurin kyläyhdistys ry. Vuonna 2003 Kaukuri yhdessä Aijalan kanssa valittiin Varsinais-Suomen vuoden kyläksi. Kaukuri sijaitsee Kirkkojärven rannalla ja kylässä sijaitsee rukoushuone, joka toimii kyläläisten kokoontumispaikkana.
Kaukurissa toiminut ala-aste, Kaukurin koulu, lakkautettiin 2005 ja myytiin yksityiseen käyttöön.
Abbott Laboratories
Abbott Laboratories on yhdysvaltalainen pörssiyhtiö, joka toimii maailmanlaajuisesti terveydenhoidon alalla.
Abbott Laboratories -yhtiöstä eriytettiin vuoden 2013 alussa uusi AbbVie-lääkekehitysyhtiö. Jäljelle jäänyt Abbott keskittyy diagnostiikkaan, ravintovalmisteisiin, terveydenhuoltotuotteisiin ja rinnakkaislääkkeisiin.
Yhtiön perusti chicagolainen lääkäri Wallace Calvin Abbott vuonna 1888 nimellä Abbott Alkaloid Company.
Abbott Laboratories -yhtiön tuottamia ravintovalmisteita ja -lisiä ovat muun muassa maitojauheet, Similac-vauvanruoat, Ensure-terveysjuomat, Glucerna, PediaSure, EAS ja ZonePerfect.
Diagnostiikassa Abbott on erikoistunut muun muassa immunologiaan ja verentutkimukseen.
Keväällä 2016 Abbott kertoi ostavansa sydämentahdistimia ja muuta sydäntautien hoitotekniikkaa valmistavan St. Jude Medicalin noin 25 miljardilla dollarilla.
Abbott Suomessa
Abbottin tuotteita on myyty Suomessa 1960-luvulta lähtien. Suomessa toimivan Abbott Oy:n liikevaihto vuonna 2014 oli 23 miljoonaa euroa ja henkilöstömäärä 32.
Adamstown
Adamstown on Pitcairnin saarten ainoa kaupunki ja virallinen pääkaupunki. Se on saanut nimensä viimeisen eloonjääneen HMS Bounty -laivan kapinallisen John Adamsin mukaan. Adamstown sijaitsee saaren pohjoisosissa ja on maailman pienin virallinen pääkaupunki. Saaren kaikki noin 50 asukasta asuvat Adamstownissa. Adamstownissa on muun muassa koulu, kirkko, museo ja satelliittiasema, joka huolehtii saarten tietoliikenteestä. Kaupungista löytyy myös yksi baari Christian’s Cafe, joka palvelee janoisia asiakkaitaan vain yhtenä päivänä viikossa eli perjantaisin.
Kaupunkiin saavutaan pienen Bounty Bay -lahden kautta 70 metriä korkean jyrkänteen yli. Itse kaupunki levittäytyy kukkulan pohjoisrinteelle, 120–150 metrin korkeudelle merenpinnasta. Sen 800 metriä pitkä ”pääkatu” on rantaviivan suuntainen. Puutarhojen ympäröimät talot ovat hajallaan tämän tien ja sen sivuteiden varrella. Kylän keskusaukiolla on Bounty-laivan ankkuri ja laivakello, jonka soittamisella ilmoitetaan laivojen saapumisesta ja muista tärkeistä tapahtumista.
Pieni Karhujärvi (Kuhmoinen)
Pieni Karhujärvi eli Vähä Myyräjärvi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Karklammen kylän lähellä sijaitseva järvi.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Alainen-Karkjärven valuma-alueeseen (14.224) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 140,9 metriä mpy. Sen pohjoispäähän laskee Sopesjärvestä tuleva oja. Järven laskuoja lähtee eteläpäästä ja johtaa Isoon Myyräjärveen ja Velisjärveen.
Historiaa
Vuoden 1855–1856 Kalmbergin kartastossa järvi oli merkitty. Vuosien 1965 ja 1986 peruskartoissa järvi oli autio.
Victor Brattström
Victor Brattström (s. 22. maaliskuuta 1997 Göteborg, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa Ruotsin pääsarjassa SHL-joukkue HV71:ssä.
Seuraura
Brattström on Frölunda HC:n kasvatti. Hän pelasi juniorina myös Bäcken HC:ssä, josta Brattström palasi 15-vuotiaana kaudeksi 2012–2013 Frölundaan. Hän voitti kauden 2013–2014 päätteeksi J18 Allsvenskanin pronssia. Kaudella 2015–2016 Brattström nousi seuran J20-junioreiden pääasialliseksi vastuunkantajaksi. Hän puki kauden aikana myös Frölundan SHL-joukkueen paidan yhteen runkosarja- sekä kahteen playoff-otteluun, joiden ansiosta Brattström oli oikeutettu voittamaan kauden päätteeksi Ruotsin-mestaruuden. Hän jäi SHL:ssä kuitenkin ilman peliaikaa. Brattström sai kuitenkin tililleen ensimmäiset miesten pelinsä lainalla Ruotsin neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyTvåan-joukkue Trollhättans HC:ssä, jossa hän pelasi kolme ottelua.
Kaudeksi 2016–2017 Brattström siirtyi Timrå IK:n J20-junioreihin. Hänellä oli koko J20 SuperElitin paras torjuntaprosentti. Brattström puki kauden aikana myös kuuteen otteluun Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyAllsvenskaniin, mutta hän jäi niissä kuitenkin ilman peliaikaa. Huhtikuussa 2017 Brattström teki Timrån kanssa vuoden mittaisen ammattilaissopimuksen. Hän toimi kaudella 2017–2018 Allsvenskanissa pääasiassa joukkueen selkeänä kakkosmaalivahtina Henrik Haukelandille. Brattström pelasi 15 runkosarjaottelua torjuen kymmenen voittoa ja kolme nollapeliä. Hän jäi SHL:n nousukarsintasarjassa ilman peliaikaa. Brattströmin ja Timrån kausi päättyi sarjanousuun. Huhtikuussa 2018 hän teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Detroit Red Wings varasi Brattströmin kuudennella kierroksella 160. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2018. Hän lähti kauteen 2018–2019 Timrån toisena maalivahtina aisaparinaan Niklas Svedberg. Brattström teki SHL-debyyttinsä runkosarjan kolmannella kierroksella 22. syyskuuta 2018 vieraissa Skellefteå AIK:ta vastaan. Hän torjui ottelussa 33 kertaa, kunnes Oscar Möller ratkaisi Skellefteålle 3–2-jatkoaikavoiton ylivoimalla ajassa 63.57. Kaikkiaan Brattström pelasi tulokaskautensa aikana pääasiassa Svedbergin kakkosmaalivahtina 23 runkosarjaottelua. Myös SHL:n karsintasarjassa IK Oskarshamnia vastaan Svedberg pelasi suurimman osan otteluista, kunnes Brattström sai torjuntavastuun ottelusarjan seitsemännessä ottelussa 8. huhtikuuta 2019. Ottelu päättyi kuitenkin Timrån 0–3-tappioon ja joukkueen putoamiseen takaisin Allsvenskaniin. Samassa kuussi hän teki Timrån kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2019–2020 Brattström nousi joukkueen selkeäksi ykkösmaalivahdiksi ja hän pelasi 45 runkosarjaottelua torjuen kolme nollapeliä. Brattström pelasi koko Allsvenskanin maalivahdeista eniten, 2707 minuuttia.
Maaliskuussa 2020 Brattström teki vuoden mittaisen sopimuksen SM-liigajoukkue KooKoon kanssa. Hän korvaa joukkueen maalivahtiosastolla Henrik Haukelandin, jonka aisaparina Brattström pelasi aiemmin Timråssa kaudella 2017–2018. KooKoossa kuitenkin jatkoivat hänelle myös Timråsta tutut Vilmos Galló ja Erik Karlsson. Huhtikuussa Brattström teki kaksivuotisen NHL-tulokassopimuksen Detroit Red Wingsin kanssa, mutta hän pelaa kauden 2020–2021 kuitenkin vielä lainalla KooKoossa. Brattström nousi joukkueen pääasialliseksi vastuunkantajaksi ja pelasi 38 runkosarja- ja yhden playoff-ottelun. Maaliskuussa 2021 hän loukkaantui pahannäköisesti, kun KalPan Kai Kantolan polvi osui Brattströmiä päähän. Hänen päänsä ja niskansa retkahtivat tilanteessa pahannäköisesti ja Brattström vietiin paareilla pois kaukalosta. Hän palasi kaukaloihin pari viikkoa myöhemmin ja Brattström jakoi loppukaudella varsin tasaisesti KooKoon torjuntavastuun Oskari Salmisen kanssa. Hän torjui pääsarjauransa ensimmäisen nollapelin runkosarjan kolmanneksi viimeisellä kierroksella 9. huhtikuuta 2021 vieraissa Saimaan Palloa vastaan. Brattström torjui KooKoon 0–3-voittoon päättyneessä ottelussa 18 kertaa.
Muuta
Brattströmin kaksoisveli Tim pelaa hyökkääjänä HockeyTvåan-joukkue Grästorps IK:ssa.
Xuancheng
Xuancheng (, pinyin: Xuānchéng Shì; vuosina 1987–2000 myös nimellä Xuanzhou) on prefektuuritason kaupunki Kiinan Anhuin maakunnassa. Kaupungin keskusta sijaitsee linnuntietä noin 175 kilometriä maakunnan pääkaupunki Hefeistä kaakkoon. Maanteitse välimatka on 206 kilometriä ja Shanghaista kaupunkiin on 298 kilometriä. Xuanchengin väkiluku on 2,533 miljoonaa (2010) ja pinta-ala 12 340 neliökilometriä.
Kaupunki rajoittuu etelässä Hangzhoun ja Huangshanin, lännessä Chizhoun ja Wuhun, pohjoisessa Ma’anshanin, Nanjingin, Changzhoun ja Wuxin, sekä idässä Huzhoun prefektuuritason kaupunkiin.
Ilmasto
Xuanchengissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan subtrooppinen kostea ilmasto. Kesäisin on kuumaa ja sateista, talvella on kuivaa ja viileää. Vuoden keskilämpötila on noin 16 °C ja keskimääräinen sademäärä 1 240 millimetriä. Heinäkuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 29 °C. Viilein kuukausi on tammikuu, jolloin keskilämpötila on noin 3 °C. Sateisin kuukausi on kesäkuu, jolloin sataa keskimäärin noin 210 millimetriä. Joulukuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 39 millimetriä.
Piirikuntatason aluejako
Piirikuntatasolla kaupunki jakautuu seitsemään osaan:
Nähtävyyksiä ja paikallisia tuotteita
Paikallisiin tuotteisiin kuuluu muun muassa:
Rudolf-Harbig-Stadion
Rudolf-Harbig-Stadion on jalkapallostadion Dresdenissä, Saksassa. Se toimii 2. Bundesliigassa pelaavan Dynamo Dresdenin kotikenttänä.
Historia
Ensimmäistä kertaa stadionin maaperää käytettiin urheiluun vuonna 1896. Tätä pelipaikkaa piti kotiareenanaan myös juuri perustettu Dresdensia Dresden. Vuonna 1922 salaneuvos Hermann Ilgen aloitti stadionin rakentamisen pelipaikan kohdalle. 24 000-paikkaisen Dresdner Kampfbahn-stadionin avajaiset pidettiin jo vuonna 1923. Vuonna 1937 stadion nimettiin sen perustajan mukaan Ilgen-Kampfbahniksi.
Toisen maailmansodan ilmapommitukset aiheuttivat Dresdenissä valtavia tuhoja, ja myös stadion kärsi vaurioita. Stadion avattiin uudestaan vasta vuonna 1951 ja nimettiin toisessa maailmansodassa kadonneen dresdeniläisen keskimatkan juoksijan Rudolf Harbigin mukaan Rudolf-Harbig-Stadioniksi. Vasta kuusi vuotta myöhemmin myös Dynamo Dresden siirtyi stadionille. Samana vuonna Stasi otti stadionin haltuunsa. Vuonna 1969 peliareenalle asennettiin valonheittimet.
Vuonna 1971 stadion uudelleennimettiin Dynamo-Stadioniksi. Vuosikymmenen aikana stadionia laajennettiin jatkuvasti ja vuonna 1980 areenan katsojakapasiteetti oli jo 38 500. Stadion jouduttiin vuonna 1990 modernisoimaan täyttämään Saksan jalkapalloliiton ja UEFA:n määräykset. Tällöin stadionin nimeksi otettiin takaisin Rudolf-Harbig-Stadion. Muutostöihin kuuluivat muun muassa stadionin turvallisuuden parantaminen ja kentän laajentaminen. Myös stadionin katsojakapasiteettiä jouduttiin vähentämään.
Kun Dynamo Dresden putosi Bundesliigasta, jäivät stadionin remontointityöt vähemmälle. Loppuvuodesta 2004 Dresdenin kaupunginhallitus päätti uuden stadionin rakentamisesta nykyisen paikalle. Rakentaminen aloitettiin syksyllä 2007, mutta stadionia käytettiin silti peleissä koko rakentamisen ajan. Uusi 43 miljoonaa euroa maksanut Rudolf-Harbig-Stadion valmistui vuonna 2009, ja ensimmäinen stadionilla pelattu ottelu pelattiin Dynamo Dresdenin ja FC Schalken välillä syyskuussa 2009. Stadion on valittu yhdeksi vuoden 2011 jalkapallon naisten maailmanmestaruuskilpailujen kisastadioniksi.
Joulukuussa 2010 stadionin nimeksi muutettiin sponsorointisyistä Glücksgas-Stadion. Vuodet 2016–2020 stadionin sponsorinimi oli DDV-Stadion.
Varhela
Kylä kuuluu entiseen Hallun koulupiirin alueeseen ja sillä toimii kyläyhdistys Hakava ry.
Abdelkrim Merry
Abdelkrim Merry (, s. 13. tammikuuta 1955 Casablanca) on marokkolainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Hyökkääjänä pelannut Merry edusti seuratasolla enimmäkseen ranskalaisseuroja, kuten SC Bastia, Lille, Toulouse ja Saint-Étienne. Hän pelasi myös Marokon maajoukkueessa vuoden 1986 MM-kilpailuissa, jossa hän teki yhden maalin Portugalia vastaan.
Mustapääpingviinit
Mustapääpingviinit (Pygoscelis) on Etelämantereella ja sen lähialueilla elävä pingviinisuku, johon kuuluu kolme lajia:
Jim (täsmennyssivu)
Jim voi tarkoittaa seuraavia:
Hawker Hurricane
Hawker Hurricane oli Britannian kuninkaallisten ilmavoimien 1930-luvulla käyttöön ottama hävittäjälentokone. Se oli lukumääräisesti tärkein brittien hävittäjälentokone taistelussa Britanniasta 10. heinäkuuta – 31. lokakuuta 1940. Tuolloin RAF:illa oli käytössään 32 Hurricane-laivuetta ja 19 Supermarine Spitfire -laivuetta. 620 Hurricane- ja Spitfire-hävittäjälentokonetta torjui 3 500 saksalaisen pommitus- ja hävittäjälentokoneen uhan.
Brittiläinen hävittäjä-ässä (28 varmistettua pudotusta) James Harry ”Ginger” Lacey saavutti taistelussa Britanniasta 18 pudotusta Hurricanella. Lisäksi hänen ansiokseen luettiin Buckinghamin palatsia pommittaneen koneen alasampuminen. Marmaduke Pattle saavutti tyypillä 35 pudotusta. Archie McKellar, joka lensi sekä Hurricanella että Spitfirellä, saavutti Hurricanella lentäessään viisi pudotusta yhden päivän aikana.
Hurricanen suunnittelu ja käyttö
Vielä vuonna 1933 uskottiin nopeiden pommikoneiden ratkaisevan tulevat sodat ja hävittäjien olevan kykenemättömiä estämään nopeiden ja korkealla lentävien pommikoneiden toimintaa.
Sydney Camm esitteli lokakuussa 1933 Hawker Furyn pohjalta tehdyn suunnitelman yksitasoisesta kiinteällä laskutelineellä varustetusta Fury Monoplanesta. Vuonna 1934 moottoriksi vaihdettiin tuhannen hevosvoiman Rolls-Royce PV12, joka sai myöhemmin nimen Merlin, ja laskuteline muutettiin sisäänvedettäväksi. Tässä vaiheessa suunnitelma oli saanut nimen Hawker High Speed Interceptor Monoplane. Britannian ilmailuministeriö tilasi prototyypin helmikuussa 1935.
Prototyypin K5083 ensilento tapahtui 6. marraskuuta 1935. Moottorissa oli vielä lastentauteja, mutta itse koneen rakenteeseen jouduttiin koelentojen perusteella tekemään vain muutama muutos. Se oli RAF:n ensimmäinen lentokone, jonka nopeus ylitti 300 mailia tunnissa – prototyyppi lensi 16 200 jalan (4 940 metrin) korkeudessa 315 mph (507 km/h).
Hurricane I
pienoiskuva|Hawker Hurricane Mk.I Ilmailuministeriö antoi kesäkuussa 1936 koneelle nimen Hurricane. Hawker aloitti tuotantopiirustusten piirtämisen jo maaliskuussa 1936, vaikka tilauksesta ei ollutkaan varmuutta. 600 koneen tilaus saatiin kesäkuussa 1936 ja ensimmäisten koneiden valmistus alkoi jo saman kuukauden aikana. Hawkerin oma-aloitteista kolmen kuukauden varaslähtöä on myöhemmin kiitelty, sillä sen ansiosta RAF:lla oli ehkä 300-400 hävittäjää enemmän taistelun Englannista alkaessa.
Yksinkertainen kangaspäällysteinen putkirakenne oli kuitenkin ollut pääsyy siihen, että kone otettiin sarjavalmistukseen vuonna 1936. Silloin oli vielä epävarmaa, saataisiinko kehittyneempi Supermarine Spitfire sarjatuotantoon. Spitfiren riskeinä olivat muun muassa kuorirakenteinen runko (monokokki) ja uusi moottori, jossa havaittiin kaasuttimesta johtuvia käyntihäiriöitä jyrkissä kaarroissa ja syöksyissä, joissa moottori saattoi sammua. Sama moottori oli tosin käytössä myös Hurricanessa. Esimerkiksi Messerschmitt Bf 109:n Daimler-Benz-moottorissa oli polttoaineen ruiskutus, johon koneen asento ei vaikuttanut.
Ensimmäisissä Hurricaneissa oli kiinteä kaksilapainen Watts-puupotkuri. Vuoden 1938 alussa ensimmäiseen sarjakoneeseen asennettiin Merlin II -moottori ja ejektoripakoputket. Elokuussa 1938 kokeiltiin kolmilapaista kaksiasentoista säätöpotkuria. Moottori ja pakoputket otettiin heti sarjatuotantoon. Ejektorit paransivat nopeutta 2 mailia tunnissa. Säätöpotkuri aiheutti aluksi ongelmia, ja se saatiin tuotantoon vasta tammikuussa 1939. Huolimatta 135 kg:n painonlisästä nousu 16 000 jalkaan (4 900 metriin) nopeutui minuutilla ja nopeus kasvoi 20 mailia tunnissa (32 km/h).
Keväällä 1939 Hurricaneihin alettiin asentaa ohjaajan selkäpanssareita ja luodinkestäviä tuulilaseja. Nousukykyä ja nopeutta saatiin lisää puulapaisella hydraulisäätöisellä Dowty Rotol -vakiokierrospotkurilla ja Merlin III -moottorilla.
Alkuperäisen ilmapuolustusstrategian mukaisesti Hurricane-laivueiden oli tarkoitus nopeus- ja korkeuseron avulla iskeä saksalaisten pommittajien ohjaamoon ylhäältä niiden ollessa vielä Manner-Euroopan yllä. Osumisen todennäköisyyttä pyrittiin parantamaan asentamalla Hurricanen siipiin kahdeksan .303 kaliiperin Browning-konekivääriä. Sitä pidettiin tuohon aikaan tavattoman voimakkaana aseistuksena. Aseet oli suunnattu aluksi suoraan eteenpäin, mutta taistelukokemuksen myötä alettiin suosia tulen keskitystä noin 120 jaardiin (110 metriin).
Käytännössä vaakahyökkäykset olivat paras taktiikka, eikä yksi hyökkäys konekivääreillä aina riittänyt pudotukseen saksalaiskoneiden lujan rakenteen vuoksi. Pommikoneiden puolustautuminen oli myös ennakoitua kiivaampaa. Hurricane oli toisen maailmansodan syttyessä suorituskyvyltään Messerschmitt Bf 109:ää huonompi. Hurricanea ei alun perin tarkoitettu kaartotaisteluihin, joihin se nyt joutui. Alle 6 000 metrin korkeudessa Hurricane pystyi liikehtimään paremmin kuin Me 109, ja se oli vakaa ampuma-alusta. Koneen siivet olivat jäykät, mikä paransi aseiden tarkkuutta, koska rekyylin vaikutus väheni. Käytännössä olosuhteet ja lentäjän taktinen taito ratkaisivat tuloksen.
Usein esitetty väite, että Hurricanet olisi ohjattu pommikoneita vastaan Spitfire-koneiden taistellessa hävittäjiä vastaan, on perätön. Ensisijaisena tehtävänä konetyypistä riippumatta oli pommittamisen estäminen. Konetyyppien ominaisuudet erosivat toisistaan liikaa yhteistoiminnan ajoittamiseksi siten, että Spitfiren suorituskykyetua ei olisi hukattu.
Hurricane IV
Hurricane-koneita valmistettiin kaikkiaan 14 233 kappaletta. Viimeinen Hurricane valmistui syyskuussa 1944.
Hurricane rynnäkkötehtävissä
Pohjois-Afrikassa Hurricane osoittautui erinomaiseksi lavetiksi raskaillekin aseille. Taistelun Britanniasta loputtua suuret määrät Hurricaneja lähetettiin brittien maajoukkojen tueksi. Kuljetuksissa olivat apuna amerikkalaisten lentotukialukset. Varustettuna 40 mm tykeillä Hurricanet hyökkäsivät Saksan ja Italian maajoukkoja vastaan ja tuhosivat erityisesti panssarivaunuja iskemällä niiden ohueen kansipanssariin. Pian saksalaiset saattoivat huomata voivansa liikkua vain öisin. Tällöin miehet eivät saaneet tarpeellista unta yön viileydessä ja päivän helteissä ei ollut mahdollista nukkua. Lisäksi huoltoliikenne oli mahdotonta päivisin ja kuorma-autojen menetykset kasvoivat. Kaiken seurauksena akselivaltojen huolto heikkeni entisestään.
Välimeren satamissa ja merireiteillä Maltalta toimineet Hurricanet ja muut brittien koneet vainosivat akselivaltojen huoltokuljetuksia, jotka loppuivat pian kokonaan. Samoin akselivaltojen ilmasilta Italiasta Libyaan katkesi Hurricanejen verottaessa raskaasti saksalaisten kuljetuskoneita. Ranskassa miehittäjän rautatiekuljetukset kärsivät raskaita menetyksiä raketeilla aseistettujen Hurricanejen ja muiden rynnäkkökoneiden jatkuvien hyökkäysten seurauksena. Ranskan vastarintaliike välitti tietoja rautatiekuljetusten yksityiskohdista ja niitä käytettiin tehokkaasti hyväksi. pienoiskuva|Hurricane IIC hyökkää Burmassa siltaa vastaan toukokuussa 1944. Edellisen lentokoneen pommit räjähtävät kuvassa kohteessa. Kaakkois-Aasian ja varsinkin Burman rintamalla Hurricanet yrittivät tukea brittien, australialaisten ja uusiseelantilaisten maavoimien taistelua määrällisesti ja laadullisesti ylivoimaisia japanilaisia joukkoja vastaan. Sodan loppuvaiheessa uusimman mallin Spitfiret kokeneine lentäjineen voittivat ilmaherruuden japanilaisten vanhentuneilta harvalukuisilta Mitsubishi A6M Reisen -hävittäjiltä. Sitten Hurricane IIC -hävittäjäpommittajat (1 280 hv, 4 × 20 mm tykkiä, 450 kg pommeja) kävivät japanilaisten huoltolinjojen kimppuun. Tärkeimpiä kohteita olivat kapearaiteiset rautatiet ja lukemattomat alueella välttämättömät sillat. Hurricanet tuhosivat myös paljon japanilaisten lentokoneita kentilleen. Eversti Orde Wingaten perustamilla erikoisjoukoilla eli chindit-sisseillä oli tärkeä osuus kohteiden löytämisessä. Ilmaherruus mahdollisti myös ilmapudotusten ja Airspeed Horsa -liitokoneiden käytön liittoutuneiden maavoimien huoltamiseen. Japanilaiset puolestaan jäivät vaille huoltoa. Sodan loputtua antautuneet keisarillisen armeijan sotilaat olivat pahoin nälkiintyneitä ja kärsivät sairauksista.
Toisin kuin usein kuvitellaan, Neuvostoliittoon Lend-Lease-sopimuksen nojalla toimitetut Hurricanet eivät toimineet rynnäkkötehtävissä sen enempää kuin muutkaan neuvostoliittolaiset hävittäjät. Hurricaneja käytettiin itärintamalla normaalisti hävittäjinä, ja ne osallistuivat rynnäköintiin tarpeen vaatiessa.
Eniten ilmavoittoja Hurricanella on saavuttanut Squadron Leader Marmaduke Thomas Pattle (80 ja 33 Squadron RAF). Hän saavutti 50 ilmavoitostaan 35 Hurricanella ja 15 Gloster Gladiatorilla. Hän saavutti kaikki voittonsa yhdeksän kuukauden aikana 1940–1941 Pohjois-Afrikan ja Kreikan taisteluissa.
Hurricane merellä
Britit olivat erittäin riippuvaisia Kanadasta ja Yhdysvalloista saapuvista laivasaattueista, jotka toimittivat saarivaltakuntaan ravintoa, polttoaineita ja tietenkin varsinaista sotamateriaalia, mukaan lukien lentokoneita. Saksalaisten pitkän matkan meritoimintakoneet, kuten Junkers Ju 290 ja Focke-Wulf Fw 200 Condor, uhkasivat saattueiden turvallisuutta. Kuninkaallisen laivaston hävittäjät, kevyet risteilijät ja muut saattajat olivat sukellusveneiden torjuntatehtävän vuoksi täynnä syvyyspommeja, eikä pinta-aluksista ollut sodan alussa muutenkaan tehokkaaseen ilmatorjuntaan, sillä Royal Navyn HACS-ilmatorjuntatulenjohtojärjestelmä oli ratkaisevasti heikompi kuin yhdysvaltalainen tutkaohjattu ilmatorjuntatykistö. Brittien lentotukialukset puolestaan olivat pintalaivaston suojaustehtävissä.
Ensimmäisen kerran Hurricanella laskeuduttiin HMS Glorious -tukialuksen kannelle keväällä 1940. Vaikka HMS Glorious menetettiinkin pian, hengissä selvinneet lentäjät kertoivat laskeutumisen tukialukselle olleen helppo, ja Hurricanen heidän mielestään voivan soveltua hyvin tukialuskäyttöön. Niinpä Hurricanesta laadittiinkin laivastomalli, Sea Hurricane. Pian rakennettiin myös ensimmäiset alkeelliset saattuetukialukset, jotka olivat aluksi isoja hiililaivoja tai öljytankkereita, joiden päälle voitiin asentaa teräskansi lentokoneita varten. Varsinaisia lentotukialuksia vapautettiin pintalaivaston turvaamisesta saattueiden suojaksi vasta Atlantin taistelun päätyttyä vuonna 1941. pienoiskuva|Hawker Sea Hurricane Mk.I. Kone on maalattu 880 Squadronin (HMS Indomitable) väreihin.
Varsinainen Hurricanen merimuunnos, Sea Hurricane, saatiin lisäämällä taittuvat siivenkärjet, vahvistamalla rungon rakenteita ja lisäämällä pysäytyskoukku. Tosin tällöin paino myös lisääntyi ja heikensi lento-ominaisuuksia. Hurricanen toimintasäde oli myös lyhyt lentotukialuskäyttöön, mistä johtuen hankittiin mieluummin yhdysvaltalaisia ja alun perin tukialuskäyttöön kehitettyjä Grumman F4F Wildcat -koneita, jotka britit kastoivat Martlet-nimisiksi. Kuitenkin Sea Hurricane osoittautui erinomaiseksi koneeksi. Lukuisat Fleet Air Armin lentäjät saavuttivat sillä ilmavoittoja, tunnetuimpana aliluutnantti Richard Cork, joka ampui alas viisi saksalaista ja italialaista lentokonetta operaatio Pedestalin yhteydessä Välimerellä 11. elokuuta 1942. Brittitukialuksilla olikin usein yksi laivue Sea Hurricaneja lähitoimintaan ja toinen Fulmareita tai Martleteja kaukotoimintaan.
Suuria meri-ilmataisteluita brittien tukialuskoneet eivät käyneet Japania vastaan, sillä Kaakkois-Aasian vesille britit lähettivät tukialuksiaan vasta vuodesta 1944, kun Japanin laivasto oli jo kärsinyt ratkaisevia tappioita amerikkalaisia vastaan eikä japanilaisilla siten ollut enää vahvoja laivaston ilmavoimia.
Sea Hurricanet palvelivat Atlantilla saattuetukialuksilla sodan loppuun asti. Sen viimeisessä mallissa, Sea Hurricane Mk. IIc:ssä, oli neljä 20 mm tykkiä, joiden yhteislaukaus saattoi lävistää pintakulussa olevan sukellusveneen painerungon.
Hurricanen tuotanto ja muunnokset
Tuotanto jatkui vuoteen 1944 asti, jolloin Canadian Car and Foundry Co oli rakentanut Isossa-Britanniassa 13 080 Hurricanea ja 1 451 Mk X-, XI-, XII- ja XIIA-konetta erilaisin aseistuksin ja Rolls-Royce-moottoreiden kera. Noin 60 prosenttia brittien lentokoneista rakennettiin Kanadassa toisen maailmansodan aikana.
Hurricanen seuraajat
Hawker kehitti Hurricanen seuraajiksi kokometalliset Hawker Typhoonin ja Hawker Tempestin, joiden rakenne salli suurempien Napier Sabre -moottorien asentamisen. Tosin Napierin "lastentaudit" olivat näiden koneiden ongelmina toisen maailmansodan loppuun asti, eikä niitä kyetty täysin ratkaisemaan ennen sodan loppumista. Niiden nousussa ja laskeutumisessa menehtyi paljon jopa kokeneita lentäjiä, koska erittäin voimakkaan 24-sylinterisen koneen hallinta oli vaikeaa.
Hurricanen käyttö Suomen ilmavoimissa
Talvisodan sytyttyä Suomi pyrki hankkimaan ajanmukaista hävittäjäkalustoa ulkomailta, kuten Britanniasta. Joulukuun 1939 hankintaesitysten yhteydessä konetyyppiä ei yksilöity, jolloin onnistuttiin hankkimaan 30 jo vanhentunutta Gloster Gladiator -hävittäjää. 9. tammikuuta 1940 Suomi esitti uuden tarkennetun toivomuksen saada 30–60 Hurricane-hävittäjäkonetta. Britannian ilmailuministeriön ja Kuninkaallisten ilmavoimien vastustuksen vuoksi kauppa rajattiin 12 koneeseen. Kauppa sovittiin lopullisesti 1. helmikuuta 1940, jolloin Hawker-konsernin tytäryhtiö Gloster Aircraft Co. myi koneet Suomelle. Tätä ennen Kuninkaalliset ilmavoimat luovutti uudet, mutta varastoidut koneet Glosterille. Koneet olivat peräisin toisesta 300 koneen valmistuserästä. pienoiskuva|Suomalaisten alas ampuma Hurricane maaliskuussa 1942
Siirtolentäjät lähtivät 29. tammikuuta 1940 Turun, Tukholman ja Alankomaiden kautta Britanniaan noutamaan koneita. Komennuskunta saapui 5. helmikuuta St. Athaniin Walesiin. Sopimukseen kuului siirtolentäjille supistettu ja nopeutettu tyyppikoulutus. Suomelle myydyt Hurricanet saatiin St. Athansiin kolmen koneen erissä 21.–27. helmikuuta. Siirtolento Suomeen oli päätetty tehdä kahdessa kuuden koneen erässä. Ensimmäinen kuuden koneen erä lensi Wickin, Stavangerin ja Oslon kautta Västeråsiin 25.–29. helmikuuta.
Toinen erä lähti siirtolennolle 29. helmikuuta 1940. Wickissä yksi koneista vaurioitui lievästi, kun oikeanpuoleinen laskuteline painui laskussa sisään. Matka jatkui Wickistä eteenpäin vasta 2. maaliskuuta, jolloin vaurioitunut kone jäi ohjaajineen Wickiin. Yksi viidestä koneesta törmäsi maahan Egerön saarella lähellä Stavangeria. Huono sää viivytti lentoa Västeråsiin, jonne päästiin vasta 6. maaliskuuta.
Monissa lähteissä on väitetty Ison-Britannian lahjoittaneet koneet. Tosiasiassa Suomen valtio osti koneet Gloster-lentokonetehtaalta käypään hintaan, joka kuitenkin oli noin miljoona silloista markkaa alempi kuin mitä Brewster- ja Fiat G.50 -koneista maksettiin. pienoiskuva|Hurricane HC-452 naamioituna [[Tiiksjärven lentokenttä|Tiiksjärvellä syyskuussa 1941]]