cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaksoittaisen tasapainon malli
Yleisiä väärinymmärryksiä
Yleisen harhakäsityksen mukaan Richard Goldschmidthin hypoteettinen "Toiveikas hirviö" (engl. Hopeful Monster) olisi jaksoittaisen tasapainon mallin yksi keskeinen osa. Goldschmidthin malli on kuitenkin saltaatioteoriaa ja jaksoittaisen tasapainon malli taas viittaa enemmänkin evoluutioon, jossa lajiutuminen johtaa geologisessa aikajanassa nopeisiin muutoksiin vähittäisin muutoksin eikä saltaation kautta. Samasta syystä jaksoittaisen tasapainon mallia pidetään virheellisesti gradualismin vastakohta, mikä ei pidä paikkaansa koska vaikka mallin evolutiiviset muutokset tapahtuvatkin epätasaisesti, muuntuminen voi hyvin tapahtua vähittäin, vähittäiset muutokset vain ilmaantuvat ja yleistyvät toisinaan nopeammin ja toisinaan hitaammin.
Lisäksi Gouldin näkemyksen on esitetty kritisoivan luonnonvalintaa. Gould käsitteleekin muun muassa kirjassaan "ihmeellinen elämä" että adaptationistit luottavat liikaa luonnonvalintaan, että he olettavat että selviytyminen on aina luonnonvalinnasta johtuvaa, ja jos ominaisuus on säilynyt, sen takana täytyy olla luonnonvalinta, ja tälle valintapaineelle tulee vain keksiä jonkinlainen selitys. Gouldin mukaan tällainen johtaa vain tarinointiin. (engl: "just so stories"), jossa lopputulos on tautologia. Gould muistuttaa kuitenkin "ihmeellinen elämä" kirjassaan että luonnonvalinta ei ole välttämättä kehäpäätelmä, ja että ongelmaan on ratkaisu jonka jo Charles Darwin tiesi ja jota hän käytti. Gouldin ratkaisuna oli, että kelpoisuus voidaan testata muutoinkin kuin kehäisesti: Se vaatii anatomiaan, fysiologiaan, ympäristöön ja käyttäytymiseen liittyvää analyysia. Esimerkiksi kelpoisuutta voidaan mitata siten että kauriin, joka on rakenteellisesti parempi juoksija tulee luonnonvalinnan mukaan selviytyä muita todennäköisemmin maailmassa jossa on vaarallisia saalistajia. Tällöin rakenne on haaste, jonka pohjalta on tehtävissä ennuste, joka voidaan testata. Eli vaikka Gouldin on nähty korostavan sitä kuinka fitness ja kelpoisuus ovat kehäisiä. Gould on itse asiassa korostanut niiden välistä eroa. Hänestä luonnonvalinta on kehäinen vasta jos sitä korostetaan ja unohdetaan tilanteen analysointi.
Gould ei siis kritisoinut luonnonvalintaa, se ei vain hänestä ollut ainut syy sille, miksi jokin ominaisuus olisi yleistynyt populaatiossa. Geneettinen ajautuminen tai muut tekijät voivat yleistää myös neutraaleja muutoksia. Gould on päinvastoin korostanut että luonnonvalintakin voi olla tiedettä mainitsemalla että hän voi kuvitella havaintoja ja koejärjestelyjä, jotka falsifioisivat jokaisen hänen tietämänsä evoluution evoluutiosta. Mukaan lukien luonnonvalinnan
Gouldin on nähty väittäneen että fossiiliaineistossa olisi aukkoja, ja että hänen näkemyksensä tarkoittaisivat sitä, että hänen teoriansa perustuu fossiilien puutteeseen, eikä fossiiliaineistoon. Gould kuitenkin rakentaa ja perustelee teoriaansa nimenomaan käyttämällä kaavioita olemassa olevista välimuotofossiileista. Hänen mukaansa niiden avulla kyetään hahmottamaan miten punktualistinen lajiutuminen on uskottavaa, koska välimuotoja ei nähdä lajitasolla, mutta ne on nähtävissä jo heimotasolla. Muutokset ovat tällä tasolla nopeita, joten näiden muutosten vaiheista ei juurikaan jää jälkiä fossiilistoon. Suuremmissa linjoissa sen sijaan menee pidemmän aikaa, joten niistä ehtii jäädä enemmän aineistoa. (Näillä pienemmillä tasoilla lajien ja heimojen suhteita voidaan testata genetiikan ja jopa kokeilemalla miten lajit ja kehälajit tuottavat lisääntymiskykyisiä ja lisääntymiskyvyttömiä jälkeläisiä.)
Amerikan Samoan kansallispuisto
Amerikan Samoan kansallispuisto on Yhdysvaltain Amerikan Samoan territoriossa sijaitseva kansallispuisto. Se perustettiin 31. lokakuuta 1988 suojelemaan Amerikan Samoan sademetsiä, koralliriuttoja ja muita ainutlaatuisia luonnonvaroja, jotka ovat nyt suosittuja matkailijoiden keskuudessa.
Kansallispuisto ulottuu kolmelle tuliperäiselle saarelle ja on noin 36 km²:n laajuinen. Sen alueesta on 10 km² vesialuetta.
Aluetta hallinnoi Yhdysvaltain National Park Service. thumb|left|Ofu Beach.
Egyptin jääkiekkomaajoukkue
Egyptin jääkiekkomaajoukkue edustaa Egyptiä kansainvälisissä jääkiekko-otteluissa. Egypti ei ole Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n jäsen.
Joukkue on pelannut kaksi maaottelua Kanadan Quebecissä syyskuussa 2017. Egyptillä ole jääkiekkoliittoa, mutta joukko pelaajia muodosti niin kutsutun maajoukkueen kahteen näytösotteluun ja on yrittänyt kasvattaa lajikulttuuria maassaan.
Himilkon
Himilkon (kreikkalainen translitteraatio nimestä HMLK, Himilk; n. 520–450 eaa.) oli karthagolainen tutkimusmatkailija. Hän oli antiikin ajan ensimmäinen tunnettu löytöretkeilijä, joka tutki Euroopan länsi- ja luoteisosia. Himilkon kävi luultavasti Irlannissa, Etelä-Englannissa ja Bretagnessa ja laati retkistään matkakertomuksen. Himilkonin alkuperäinen puunin kielinen nimi oli Chimilkât, ”veljeni on milkât”. Himilkonin matkakertomus ei ole säilynyt, mutta siihen viittasivat kuitenkin myöhemmin sekä Plinius vanhempi teoksessaan Naturalis historia että roomalainen runoilija Rufus Festus Avienus runossaan Ora maritima. Näiden viittausten perusteella on voitu rekonstruoida ainakin osa Himilkonin matkareitistä.
Pliniuksen mukaan Himilkonin tehtävänä oli tutkia Euroopan uloimpia rannikoita. Himilkonin matkojen päätarkoituksena oli ilmeisesti tinan ostaminen. Välimeren alueella tinaesiintymiä oli vähemmän, kun taas pohjoisemmasta tinaa löytyi runsaasti muun muassa Englannista. Noin vuonna 350 Avienus siteerasi Himilkonin matkakertomusta Atlantin rannikkoa kuvaavassa runossa Ora maritima. Avienuksen siteeraamassa ensimmäisessä kohdassa kuvataan rannikon saaristoa, jossa asuu ylpeä ja ahkera oestrumnidien heimo, joka käy kauppaa naapureidensa kanssa. He ovat saattaneet asua Cornwallissa tai Scillysaarilla, mutta luultavimmin Bretagnen rannikolla, jossa on runsaasti malmiesiintymiä sekä useita pieniä saaria.
Himilkon ei purjehtinut tuntemattomille vesille, vaan tiesi tarkasti, mistä oli mahdollista hankkia tinaa ja muita jalometalleja. Tartessolaiset eli Andalusian Tartessoksen asukkaat kävivät muinoin kauppaa Bretagnen, Cornwallin, Walesin ja Irlannin asukkaiden kanssa. Tämä voidaan päätellä arkeologisten kaivausten runsaista tinalöydöistä. Tartessos oli 500-luvulla jo kadonnut, ja karthagolaiset valtasivat Cadizin. Oli luontevaa, että karthagolaiset lähtivät etsimään mahdollisia kauppakumppaneita Atlantin rannikolta seuraamalla tartessolaisten vanhaa reittiä.
Avienuksen mukaan Himilkonilla kesti neljä kuukautta päästä oestrumnidien luo. Luultavasti hän perusti matkan aikana siirtokuntia, kuten Hanno Merenkulkija, mikä viivytti matkaa. Himilkonin mukaan purjehdus oli hyvin vaivalloista, ja hän valittaa, ettei tuuli juurikaan puhaltanut. Lisäksi merilevät hidastivat laivojen kulkua. Kertomuksessa mainitaan myös erilaiset merihirviöt, petolliset matalikot ja hiekkasärkät. Myöhemmässä sitaatissa Himilkon kuvaa sakeaa sumua. Näiden kuvausten on katsottu liioitelleen matkan vaaroja, ja niillä on kenties haluttu pelotella foinikialaisten pahimpia kilpailijoita, kreikkalaisia.
On mahdollista, että Himilkon olisi saattanut käydä Helgolandissa saakka. Antiikin aikoina sieltä käytiin hakemassa meripihkaa, ja se on voinut olla Himilkonin retkikunnan toinen päämäärä.
Martens
Martens tai von Martens on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Tanskan kansankirkko
Historiaa
Tanskan kansankirkolla pitkä historia, joka ulottuu keskiajalta 1500-luvun reformaation, sitä seuraavien vuosisatojen herätysliikkeiden kautta 1800-luvulla nykyiseen muotoonsa kehittyneenä monimuotoisena kirkkona. Tanskan perustuslaki määrittelee kirkon ja valtion suhteen, joka on ollut voimassa vuodesta 1849 alkaen. "Evankelis-luterilainen kirkko on Tanskan kansalliskirkko, jota valtio tukee sellaisenaan".
960-luvulla kuningas Harald Sinihammas pystytti riimukiven Jellingiin, ja kiveen hän antoi hakata tekstin, että hän on tehnyt tanskalaisista kristittyjä. Jellingen kiveä onkin nimitetty Tanskan kastetodistukseksi. Tosin perinteinen pohjoismainen uskonnollisuus säilytti asemansa ja siten vasta 1200- ja 1300-luvuilta alkaen Tanskaa on voinut nimittää kristilliseksi maaksi, jossa kirkko, kuninkaanvalta ja yhteiskunta toimivat yhdessä.
Lähes 600 vuotta Tanska oli osa katolista kristillisyyttä. Vuonna 1536 kuningas Kristian III käynnisti reformaation Martin Lutherin uudistusten mukaisesti. Reformaation jälkeen kuninkaan asema kirkon johdossa oli merkittävä. Kuningas nimitti kaikkiin hiippakuntiin uudet piispat ja siten perinteinen apostolinen suksessio, piispanviran apostolinen jatkuvuus murtui Tanskassa.
Perustuslain hyväksymisen myötä 5. kesäkuuta 1849 evankelis-luterilainen kirkko on samalla vapaa ja kiinteästi valtion yhteydessä. Suuri osa väestöstä kuuluu edelleen kansankirkkoon. Kuningas on kirkon virallinen päämies ja valtiopäivät säätävät kirkolliset lait. Tällä tavalla taataan kansankirkon asema yhteiskunnassa.
Oppi ja kirkollinen elämä
Tanskan kansankirkko on evankelis-luterilainen kirkko, millä se tarkoittaa sitä, että sen oppi perustuu Raamattuun sekä viiteen vanhan kirkon ja reformaation tunnustuskirjaan. Nämä viisi ovat Apostolinen uskontunnustus, Nikean uskontunnustus, Athanasioksen uskontunnustus, Martti Lutherin Vähä katekismus sekä Augsburgin tunnustus.
Bay City
Bay City voi tarkoittaa seuraavia paikkoja:
Tanskan kansankirkko
Grundtvigilaisuus
Grundtvigilaisuus perustuu tanskalaisen teologin ja kirjailijan N. F. S. Grundtvigin käsitykseen kirkosta ja kristinuskosta. Niillä on edelleen keskeinen asema Tanskan kirkon opin ja elämän tulkinnassa. Grundtvigille kristinuskon keskeinen lähtökohta oli kasteen ja ehtoollisen ympärille kokoontunut seurakunta, jossa julistetaan Jumalan elävää sanaa ja joka tunnustaa uskoaan. Grundtvigille keskeistä oli kysymys siitä mitä ihminen ja ihmiselämä on, ja hänen tunnetuimpia ajatuksiaan on: ihminen ensin, sitten kristitty.
Sisälähetys
Vuodesta 1860 lähtien Sisälähetysliike (Kirkelig Forening for Indre Mission) on vaikuttanut voimakkaasti Tanskan kirkolliseen elämään. Liikkeen mukaan jokaisen kristityn tulisi olla henkilökohtaisesti uskossa ja ilmaista uskoaan aktiivisesti omassa elämässään. Seurakunnissa, joissa Sisälähetysliikkeen toiminta sai jalansijaa, tuli siitä tärkeä tekijä niin lapsi-, nuoriso- ja sosiaalisessa työssä etenkin suurissa kaupungeissa.
Tanskan kansankirkon papit valmistuvat joko Kööpenhaminan tai Århusin yliopistosta, ja heidän tulee opiskella myös yksi lukukausi ns. pastoraaliseminaarissa.
Naispappeus
Tanskan kansankirkko hyväksyi aikanaan naispappeuden hyvin käytännönläheisellä tavalla. Vuonna 1947 erään seurakunnan kirkkoneuvosto ilmoitti haluavansa palkata seurakuntansa papiksi naisen. Silloinen kirkkoministeri Carl Martin Hermansen (Venstre) piti tätä toivetta perusteena ottaa käytäntöön naisten pappisvihkimykset, sillä valtion lainsaadäntö ei ollut asialle esteenä. Kansankäräjät sääti ja hyväksyi tätä koskevan lain suurella äänten enemmistöllä, vaikka kirkon piirissä asiaa vastustettiin laajalti. Kolme ensimmäistä naispappia sai vihkimyksensä vuonna 1948. Nykyään hieman yli 40 % maan papeista on naisia ja neljä kirkon kymmenestä piispasta on naisia (vuonna 2020).
Samaa sukupuolta olevien avioliitto
Tanska oli ensimmäinen valtio maailmassa, joka salli samaa sukupuolta olevien parien rekisteröidä virallisesti parisuhteensa. Tämä tuli mahdolliseksi vuonna 1989. Vuodesta 1997 alkaen näiden parien oli mahdollista saada kirkollinen siunaus, mutta ei hääseremoniaa, eikä heidän parisuhdettaan merkitty kirkonkirjoihin. Vuonna 2004 lähes 60 % Tanskan kansankirkon papeista vastusti samaa sukupuolta olevien parien kirkollista vihkimistä. Vuonna 2011 Danmarks Radion tekemän kyselyn mukaan vihkimisiä vastusti enää vain 28 % vastanneista papeista. Kyselyn mukaan vastustus oli voimakkainta Kööpenhaminan Herlevissä, Lollandin, Læsøn ja Bornholmin saarilla sekä Länsi-Jyllannissa Ringkøbingin, Herningin, Struerin, Lemvigin ja Thyborønin alueella. Kirkollista vihkimistä kannatti noin 62 % papeista. Kansasta asiaa kannatti noin 60 %, vastusti noin 28 %.
Vuonna 2012 Tanskan kansankäräjät hyväksyi lain, joka mahdollisti samaa sukupuolta oleville pareille kirkollisen vihkimisen. Päätös syntyi äänin 85–24. Uusi laki antoi niille papeille, joitten vakaumusta vastaan tällaiset vihkimiset ovat, oikeuden kieltäytyä vihkimästä. Samana keväänä tehdyn kyselyn perusteella tämän arvioitiin tarkoittavan suunnilleen yhtä kolmasosaa papeista. Ratkaisu vilkastutti jonkun verran kirkosta eroamista, sillä vuoden 2012 alkupuoliskon aikana Tanskan kansankirkosta erosi yli 12 000 henkeä, kun koko edellisenä vuonna oli eronnut 13 600. Kokonaisuudessaan kyseisenä vuonna kirkosta erosi 21 118 henkeä eli noin puoli prosenttia kirkon jäsenistöstä.
15. kesäkuuta 2013 kahdeksan tanskalaisten luterilaisten järjestöjen johtajaa antoivat julkilausuman, jossa kehottivat olemaan käyttämättä julistajina niitä pappeja ja piispoja, jotka tukevat uutta avioliittonäkemystä. Julkilausuman laatijoiden mukaan uusi vihkikaava ei ole sovitettavissa yhteen kristillisen avioliittokäsityksen kanssa ja se edustaa eettistä ja teologista harhaoppia. Julkilausumassa mukana oli niin sisä- ja ulkolähetysjärjestöjä, opiskelijajärjestö kuin myös Raamattu-instituuttikin. Julkilausumassa korostetaan, ettei siinä haluta vastustaa ihmisiä vaan väärää oppia ja opetusta ja että he rukoilevat myös homoseksuaalien puolesta, kuten myös koko Tanskan puolesta. Järjestöt korostivat myös keskinäisen yhteistyön tärkeyttä riippumatta siitä, vaikka osa valitsisikin toiminnan kansankirkon ulkopuolella osan jatkaessa sen sisällä. Julkilausumassa mukana olleet järjestöt olivat Kirkelig Forening for Indre Mission, Luthersk Mission, Evangelisk Luthersk Mission, Evangelisk Luthersk Netværk, Dansk Bibel-Institut, Kristeligt Forbund for Studerende, Kirkelig Samling om Bibel og Bekendelse ja Kirkelig Fornyelse.
Hallinto ja organisaatio
Tanskan kansankirkko on Tanskan perustuslain mukaisesti valtion tukema. Kirkon nimi kuvaa tanskalaista käsitystä kirkon ja valtion suhteista. Kirkkoa pidetään kansallisena, tanskalaisuuteen kuuluvana asiana. Perustuslaki edellyttää Tanskan hallitsijan olevan kirkon jäsen ja tämä on samalla kirkon ylin johtaja. Tällä hetkellä kirkkoa siis johtaa kuningatar Margareeta II. Tanskan kansankirkkoa koskeva lainsäädäntö tehdään Folketingetissä, eikä Tanskassa ole erillistä kirkkolakia. Muita uskonnollisia yhdyskuntia varten on säädetty erillinen laki. Kirkon hallinnollisena johtajana toimii Tanskan hallituksen kirkollisministeri, eikä kirkolla ole omaa keskushallintoa. Tanskan kirkossa ei ole arkkipiispaa. Myöskään virallista piispainkokousta ei ole. Piispat kokoontuvat kuitenkin kolme kertaa vuodessa yhteiseen piispainkokoukseen. Kirkko jakautuu hallinnollisesti hiippakuntiin, jotka puolestaan jakautuvat rovastikuntiin ja nämä edelleen seurakuntiin. Kirkon talous perustuu jäsenten maksamaan kirkollisveroon sekä valtion rahoitukseen.
Kirkkoministeriö
Tanskan kansankirkon ylin päätösvalta kuuluu hallitukselle ja parlamentille eli Folketingetille, jossa säädetään kirkollinen lainsäädäntö. Kirkon keskushallinnosta huolehtii kirkkoministeriö (Kirkeministeriet). Siitä tuli itsenäinen ministeriö vuonna 1916, jolloin se erotettiin silloisesta kirkko- ja opetusministeriöstä. Ministeriötä johtaa poliittisin perustein valittu kirkkoministeri. Kirkkoministeriö on jaettu eri toimistoihin (kontor), joita ovat taloustoimisto, hallintotoimisto, henkilöstötoimisto sekä kirkon IT-asioista vastaava toimisto. Kirkkoministerillä on paljon valtaa niissäkin asioissa, jotka ovat luonteeltaan kirkon sisäisiä. Yleensä ministerit ovat kuunnelleet tarkasti kirkollista mielipidettä päätettäessä kirkon ydintehtäviin liittyvistä lakimuutoksista. Tässä on kuitenkin ollut eroja ministerien välillä, ja esimerkiksi Tove Fergo omalla kaudellaan suututti kirkollisia piirejä puuttumalla virsikirjauudistukseen sekä sivuuttaen piispojen toiveet koskien eräitä kirkollisia virkanimityksiä.
Hiippakunnat
Tanskan kansankirkko jakautuu 11 hiippakuntaan, joista 10 sijaitsee Tanskan alueella ja yksi Grönlannissa. Hiippakuntaa johtaa piispa ja niillä on kullakin oma tuomiokirkkonsa. Ne jakautuvat hallinnollisesti rovastikuntiin.
Piispa valitaan vaalilla, jonka toimeksipanon määrää kirkkoministeriö. Piispaehdokkaan asettamiseksi tarvitaan vähintään 75 mutta enintään 150 vaalissa äänioikeutetun henkilön tuki sekä kyseisen henkilön suostumus ehdokkuuteen. Piispan valitsee kyseisen hiippakunnan seurakuntaneuvostojen jäsenet sekä hiippakunnan papisto. Lisäksi hiippakunnan alueella olevat vaaliseurakunnat sekä niiden papit nimeävät äänioikeutetut edustajansa vaaliin. Ehdokasta, joka saa yli puolet annetuista äänistä ehdottaa kirkkoministeriö maan hallitsijalle nimitettäväksi piispan virkaan.
Piispan tehtävänä on valvoa hiippakuntansa papiston ja seurakuntien toimintaa. Kirkolla ei ole arkkipiispaa, mutta Kööpenhaminan piispalla on erityinen asema hänen ollessa muihin piispoihin verrattuna primus inter pares, ensimmäinen vertaistensa joukossa. Piispojen tarkka rooli ja merkitys kirkossa on ollut osittain epäselvä ja samalla herkkä kysymys, sillä kirkossa on runsaasti piispuuteen epäluuloisesti suhtautuvia tahoja. 1990-luvulla piispat alkoivat pitää yhdessä epävirallisia kokoontumisia, "teekutsuja". Näistä kokoontumisista on tullut vähitellen säännöllisiä ja välillä piispat ovat antaneet yhteisiä lausuntoja ajankohtaisista asioista. Monet ovat pitäneet näitä tapaamisia pyrkimyksenä kasvattaa piispojen valtaa. Näin ajatteli myös vuosien 2001–2005 kirkkoministeri Tove Fergo (Venstre), joka oli itsekin Tanskan kansankirkon pappi. Pian virkaanastumisensa jälkeen hän ilmoitti ettei suostu tapaamaan piispoja kollektiivina vaan vain yksitellen, jotta hän ei edistäisi kirkon muuttumista "piispojen kirkoksi". Kautensa aikana Fergo joutui kuitenkin perääntymään tästä periaatteesta.
Kullakin hiippakunnalla on oma hiippakuntaneuvostonsa (stiftsrådet). Neuvoston tarkoitus on vahvistaa ja kehittää kirkon työtä hiippakuntansa alueella ja se edistää myös vuoropuhelua ja yhteistyötä pappien, seurakuntien, rovastikuntien ja hiippakuntahallinnon välillä. Se voi myös kerätä maksuja rahoittamaan hiippakunnallista viestintää ja kehittämishankkeita. Siihen kuuluvat hiippakunnan piispa, tuomiorovasti, yksi edustaja muista rovastikunnista kuin tuomiorovastikunnasta, kolme hiippakunnan pappien edustajaa sekä lisäksi yksi seurakuntaedustaja jokaisesta rovastikunnasta. Hiippakuntaneuvoston puheenjohtaja ja varapuheenjohtaja valitaan seurakuntaedustajien joukosta.
Kirkon hiippakuntia ovat:
Färsaarten hiippakunta itsenäistyi kansankirkosta 29. heinäkuuta 2007 ja on nykyään itsenäinen Färsaarten valtionkirkko Fólkakirkjan.
Rovastikunnat
Hiippakunnat jakaantuvat rovastikuntiin (provsti). Ne ovat useammasta seurakunnasta muodostuvia hallintoyksikköjä, joiden tehtävänä on koordinoida alueensa seurakuntien toimintaa ja taloutta. Vuonna 2015 rovastikuntia oli 107. Keskimäärin niihin kuuluu 20 seurakuntaa, mutta suurissa kaupungeissa määrä voi olla 5–6, muualla joskus jopa 40 seurakuntaa. Rovastikunnan hallinnosta huolehtii rovastikuntavaliokunta (provstiudvalg), jonka jäseniä ovat lääninrovasti (provst), yksi pappi sekä 4–8 rovastikunnan seurakuntaneuvostoista valittua edustajaa. Rovastikuntavaliokunnan tehtäviin kuuluu hyväksyä seurakuntaneuvostojen budjettiesitykset ja vahvistaa paikallisseurakuntien kirkollisveroprosentit. Lääninrovastina toimii joku rovastikunnan papeista oman toimensa ohella. Hänen tehtävänsä on huolehtia rovastikunnan papiston sijais- ja lomajärjestelyistä, valvoa kirkkojen ja hautausmaiden hoitoa sekä valvoa, että rovastikunnan pappien toiminta ja julistus on soveliasta Tanskan kansankirkkoon.
Seurakunnat
Tanskan kansalliskirkossa on yhteensä 2000 papinvirkaa. Suurin osa niistä on seurakuntapapin virkoja, noin 85 on erityisvirkoja kuten sairaalapapit, vankilapapit, kuurojenpapit ja oppilaitospapit. Tanskan kansankirkossa oli 2169 seurakuntaa (sogn) vuonna 2016. Niissä oli yhteensä 2339 kirkkoa. Jokainen kirkon jäsen kuuluu johonkin seurakuntaan. Seurakuntien hallinnosta vastaavat seurakuntaneuvostot. Kaikki aikuiset seurakunnan jäsenet ovat oikeutettuja äänestämään seurakuntaneuvoston jäseniä sekä asettumaan itse ehdolle. Seurakuntaneuvosto vastaa seurakunnan taloudesta, henkilöstön palkkauksesta ja seurakunnan kirkkoherran valinnasta. Seurakunnan kirkkoherra (sogneprest) työskentelee valintansa jälkeen muodollisesti valtion kirkkoministeriön alaisuudessa. Hän on vastuussa seurakunnan jumalanpalveluksista, mutta hän jakaa tämän vastuun seurakuntaneuvoston kanssa, jonka suostumus on saatava kaikkiin jumalanpalvelusta koskeviin muutoksiin.
Tanskan kansankirkossa on myös oma erityinen vaihtoehtoinen seurakuntamuoto, vaaliseurakunta (valgmenighed). Sillä on oma tavallisista seurakunnista poikkeava hallinto- ja taloussysteeminsä. Vaaliseurakunnan perustamiseen saa luvan kirkkoministeriöltä. Perustamiseen tarvitaan allekirjoitus vähintään 50 henkilöltä, jotka ovat vaalikelpoisia seurakuntaneuvoston vaaleissa. Heidän on myös kyettävä nimeämään Tanskan kansankirkon kelpoisuusvaatimukset täyttävä pappi, jonka olisi tarkoitus toimia perustettavan seurakunnan pastorina. Vaaliseurakunnan oikeuksiin kuuluu saada itse valita pappinsa, jäsenensä ja hallintonsa, mutta se joutuu vastaamaan papin palkkausta myöten itse kaikista kuluistaan. Se ei saa osuutta Tanskan kansankirkon kirkollisverotuloista, mutta sen jäsenet eivät myöskään itse maksa kirkollisveroa. Vaaliseurakunta toimii piispan valvonnassa. Alkuaan vaaliseurakuntia perustivat pääosin Nikolai Frederik Severin Grundtvigin teologiasta innostuneet tahot, mutta myöhemmin vaaliseurakuntia ovat perustaneet pietistiset ja sisälähetyshenkiset tahot sekä karismaattiset tahot. Vuonna 2015 vaaliseurakuntia oli noin 50.
Kirkolliset yhteydet
Tanskan kansankirkko kuuluu luterilaisena kirkkona yhteen kansainvälisistä luterilaisten kirkkojen katto-organisaatioista, nimittäin Luterilaiseen maailmanliittoon. Tanskan kirkko liittyi Porvoon kirkkoyhteisön täysjäseneksi lokakuussa 2010. Lisäksi sillä on yhteyksiä muita tunnustuskuntia edustaviin kristillisiin kirkkoihin. Valtakunnallisella tasolla kansankirkko on mukana Tanskan kirkkojen neuvostossa (Danske Kirkers Råd). Euroopan tasolla se on jäsenenä Euroopan protestanttisten kirkkojen yhteisössä ja Euroopan kirkkojen konferenssissa. Se on myös osa maailmanlaajuista Kirkkojen maailmanneuvostoa.
Katso myös
Tanskan kirkon virsikirja
Claren rautatieasema
Claren rautatieasema oli rautatieasema Stour Valley Railwayn varrella Claressa, Suffolkissa. Se oli käytössä vuosina 1865–1967.
Historia
Claren asema avattiin 9. elokuuta 1865. Se oli yksi noin 30 Great Eastern Railwayn GER 1865 -tyypin standardiasemista. GER 1865 -asemilla asemarakennusten arkkitehtuuri oli täysin yhdenmukaistettu jopa koristelaattoja myöten. Clare oli keskikokoinen GER 1865 -asema, jolla oli kaksi laituria sekä rahtivaja. H-kirjaimen muotoinen punatiilinen asemarakennus oli radan pohjoispuolella. Rakennuksen itäpäässä oli asemamestarin asunto, ja lipunmyyntitoimisto ja odotushuone sijaitsivat rakennuksen keskiosassa ja länsipäässä. Aseman sisäänkäynnin edessä oli katos ja laiturin puolella veranta. Toisella laiturilla oli odotustilana katos.
Aseman länsipuolella oli ratapiha tavaraliikennettä varten. Sieltä lähti yksi sivuraide itään, jossa oli hiilivarasto ja kaksi puutavaran varastokatosta. Länteen lähti useampia sivuraiteita, joista yksi kulki rahtivajan läpi ja toinen sen edestä. Näiltä sivuraiteilta lähti vielä itään kaksi raidetta, jotka kulkivat karja-aitauksen molemmin puolin. Tavaravajan itäpäässä oli lastausta varten 1,5 tonnin nosturi. Ratapihalla oli tilaa kaikkiaan 50 vaunulle.
Stour Valley Railwayta ehdotettiin suljettavaksi vuoden 1963 Beechingin leikkauksissa. Lopullinen sulkemispäätös tehtiin vuonna 1965, joskin sulkeminen viivästyi paikallisneuvostojen harkitessa taloudellisen tuen myöntämistä, jotta liikenne jatkuisi. Kustannukset olisivat kuitenkin olleet liian suuret, ja niinpä liikenne linjalla lakkasi 6. maaliskuuta 1967. Claren asema suljettiin samana päivänä. Tavaraliikenne Claressa oli lakannut jo 12. syyskuuta 1966.
Lakkauttamisen jälkeen
Alueella avautui kesäkuussa 1972 Clare Castle Country Park -puisto, johon kuuluvat keskiaikaisen Claren linnan rauniot, Claren rautatieasema ja tavararatapiha. Rahtivajasta tehtiin puiston vierailijakeskus, ja puistonvartija asui asemarakennuksessa. Rahtivajan ulkopuolelle tuotiin pieni pätkä rataa, ja vajassa on vanha tavaravaunu, joka tuodaan kesäisin ulos näytille.
Vuonna 2012 tehtyjen budjettileikkausten seurauksena puistonvartija irtisanottiin ja entiset rautatierakennukset laudoitettiin umpeen. Rakennusten tulevaisuudesta huolestuneet paikalliset ottivat yhteyttä Great Eastern Railway Society -yhdistyksen historioitsijoihin, joiden tekemän tutkimuksen pohjalta tehtiin hakemus rakennusten suojelemiseksi. English Heritage myönsikin sekä asemarakennukselle että rahtivajalle Grade II -statuksen tammikuussa 2013, sillä Claren asema on ainoa GER 1865 -asema, jossa on tallella sekä asemarakennus, rahtivaja että laiturikatos.
Tridentiininen messu
pienoiskuva|[[Fresko Pyhästä Martista (316–397) viettämässä messua. Simone Martini (1285–1344), Pyhän Fransiskuksen basilikan alakappeli]] Tridentiininen tai gregoriaaninen messu (lat. Missa Tridentina) on roomalaisen riituksen messun muoto, jonka Paavi Pius V kodifioi Trenton konsiilin yhteydessä. Tämän messun huomattavin erikoisuus on sen viettäminen pääasiallisesti latinaksi, mutta tarvittaessa evankeliumi ja muut lukukappaleet luetaan ja oleelliset rukoukset rukoillaan myös kansankielellä. Messua viettävä pappi on suurimman osan ajasta kääntyneenä seurakunnan kanssa kohti liturgista itää (Lat. Ad orientem tai Ad Deum, kohti Jumalaa), lisäksi hän lukee huomattavan osan messun rukouksista hiljaa, vain Jumalalle. Sekä papin asento että rukousten hiljaisuus kuvastaa sitä, että messu mielletään ensi sijassa uhritoimitukseksi Jumalalle, ei seurakunnan juhlaksi.
Tridentiinistä messua kutsutaan sen kielen mukaan myös latinankieliseksi tai latinalaiseksi messuksi. Tämä on kuitenkin epätarkka nimitys, koska myös uudempaa, vuonna 1970 julkaistua messua voidaan viettää kokonaan tai osittain latinaksi. Itse asiassa kyseinen messukaava julkaistiin sen normatiivisessa muodossa latinaksi, ja kansankieliset messukaavat ovat käännöksiä latinasta. Nimitys on epätarkka sikälikin, että tridentiinistä messua vietettiin nykyisen Kroatian ja Bosnia ja Hertsegovinan alueella kirkkoslaaviksi.
Tridentiininen messu on saanut nimensä Tridentin eli Trenton kirkolliskokouksesta vuosina 1545–1563. Kirkolliskokous antoi paavin ja kuurian tehtäväksi kirkossa käytettävien messujen yhtenäistämisen ja niiden saattamisen myös opillisesti kirkolliskokouksen päätöksen mukaisiksi. Tämän päätöksen mukaisesti paavi Pius V julkaisi vuonna 1570 latinankielisen messukirjan, Missale Romanumin, ja määräsi sen otettavaksi käyttöön koko katolisen kirkon alueella. Poikkeuksen muodostivat ne hiippakunnat ja sääntökunnat, joiden oman jumalanpalvelusjärjestyksen paavi oli vahvistanut ennen vuotta 1370. Suurin osa näistä siirtyi viettämään yhtenäistä, Missale Romanumin mukaista messua. Poikkeuksiksi jäivät kuitenkin ambrosiaaninen messu, jota vietetään Milanon arkkihiippakunnassa, Italiassa, sekä mozarabialainen messu, jota vietetään Toledossa ja Salamancassa Espanjassa.
Missale Romanumia uudistettiin useaan otteeseen, viimeisin uudistettu versio on vuodelta 1962. Sen julkaisi paavi Johannes XXIII. Hänen aloitteestaan kokoon kutsuttu Vatikaanin II kirkolliskokous kuitenkin määritteli kirkon liturgian osittain uudelleen. Se korosti messun asemaan "Jumalan kansan yhteisenä juhlana" ja toivoi seurakuntalaisten aktiivisen osuuden lisäämistä. Messuun haluttiin myös mukaan kansankielisiä elementtejä. Kirkolliskokouksen päätöksen mukaisesti paavi Paavali VI julkaisi uuden messukirjan vuonna 1970.
Katoliseen kirkkoon jäi kuitenkin monia, jotka pitivät "vanhaa" messua parempana, hengellisempänä ja puhuttelevampana. Heidän toivomuksestaan tridentiinistä liturgiaa saatiin viettää, mikäli hiippakunnan piispa sen salli. 7. heinäkuuta 2007 paavi Benedictus XVI antoi motu proprion Summorum Pontificum, jossa hän vahvisti tridentiinisen messun asemaa. Hän vahvisti messukaavan aseman erityismessuna, ja totesi sen ja uuden kansankielisen messukaavan "saman roomalaisen riitin kahdeksi eri ilmenemismuodoksi". Hän myös korosti, ettei tridentiinisen messun viettoa ollut kirkossa koskaan kielletty. Hän ilmoitti myös, että sitä tulee viettää, mikäli seurakuntalaiset sitä pyytävät ja pappi suostuu. Tridentiininen messu ei kuitenkaan saa syrjäyttää uudistetun messun asemaa seurakunnan päämessuna.
Useimmissa maissa tridentiininen messu vietettiin latinaksi vuosien 1570 ja 1970 välisenä aikana (vaikka messukaava sisälsikin kreikkalaisia ja heprealaisia sanoja). Huomattavimmat poikkeukset tähän olivat Dalmatia ja Istria, joissa katolista messua vietettiin roomalaisen messun kaavalla, mutta kirkkoslaaviksi.
Terminologia
Tridentiininen tai trentolainen messu termi viittaa Trenton kaupunkiin ja Trenton konsiiliin, jonka seurauksena Paavi Pius V promulgoi vuoden 1570 Roomalaisen Missale laitoksen. Mikäli viitataan yleisesti roomalaisen riituksen vanhempaan muotoon, voidaan käyttää termiä vanhempi roomalainen riitus tai gregoriaaninen messu. Koska termi "tridentiininen" on myös suora viittaus vuoden 1570 messumuotoon ja sitä seuraaviin Missale Romanumin laitoksiin, on sen soveltaminen kokonaiskattavana terminä vanhempiin roomalaisiin riituksen muotoihin osittain harhaanjohtava.
Paavi Pius V Trenton konsiilin yhteydessä yhdensi voimassa olevat vanhat liturgiset perinteet ja säännökset ja täten tridentiininen termi ei viittaa messun alkuperään tai ikään. Trenton konsiilin jälkeisenä aikana tuli käyttää ainoastaan roomalaista riitusta. Poikkeuksena tähän olivat liturgiset käytännöt jotka olivat yli 200 vuotta vanhoja.
Tridentiinisen messun rakenne
Tridentiininen messu jakautuu kahteen pääosaan: opetettavien eli katekumeenien liturgiaan ja uskovien liturgiaan; Suomen luterilaisen kirkon nykyisessä jumalanpalveluskaavassa näiden osien nimet ovat sanaosa ja ehtoollisen vietto. Lisäksi messuun kuuluu johdanto-osa ja lyhyt päätös.
Rukoukset alttarin juurella
Pappi ja messupalvelijat resitoivat tämän jälkeen muutamia anteeksiantamuksesta puhuvia raamantunjakeita. Tämän jälkeen pappi lausuu: "Oremus" ("Rukoilkaamme"), astuu hiljaisuuden vallitessa alttarille ja rukoilee hiljaisesti: "että saisimme puhtain mielin astua kaikkein pyhimpään" (2. Mooseksen kirja 26:33–34). Astuttuaan alttarin ääreen pappi liittää kätensä yhteen ja rukoilee hiljaisesti, että Jumala antaisi hänelle hänen syntinsä anteeksi niiden pyhien esirukousten tähden, joiden reliikit on kätketty alttariin.
Communio
Tässä osassa pappi kommunikoi eli ottaa vastaan ehtoollisleivän ja viinin seurakuntalaisten puolesta. Myös seurakuntalaisilla on mahdollisuus tulla osallisiksi Kristuksen ruumiista ja verestä, mutta perinteisessä tridentiinisessä messussa tämä oli harvinaista. Maallikoille jaettiin yleisesti vain leipä, koska Kristuksen katsottiin olevan kokonaan läsnä leivässä, jolloin viinin vastaanottaminen oli tarpeetonta. Seurakuntalaiset nousevat Isä meidän -rukouksen ajaksi, mutta polvistuvat papin nauttiessa kommuunion.
Kiitosrukoukset ja messun päätös
Pappi vie jäljelle jääneet hostiat ehtoolliskaappiin eli tabernaakkeliin, sekä juo lopun viinin.
Paavi Leon rukoukset
Paavi Leo XIII määräsi, että messun päätteeksi on luettava polvistuneena kolme Ave Mariaa, Salve Regina, lauselma ja vastauslauselma sekä rukous syntisten kääntymisestä ja Pyhän Kirkon vapaudesta ja korotuksesta, sekä lopuksi rukous arkkienkeli Mikaelille. Pius X lisäsi kolminkertaisen rukoushuudon "Jeesuksen pyhä sydän, armahda meitä!". Pius XI määräsi, että nämä rukoukset tuli rukoilla Venäjän kääntymiseksi. Nämä rukoukset eivät olleet osa messukaavaa, ja ne rukoiltiin yleensä kansankielellä.
Seurakuntalaisten osallistuminen tridentiiniseen messuun
Tridentiinisessä messussa kirkkovieraat olivat ennen muuta messun kunnioittavia tarkkailijoita. Messuun osallistuminen miellettiin hengelliseksi tapahtumaksi; jo messussa kunnioittavin mielin läsnä oleminen välitti siunauksen. Messun katsottiin puhuttelevan ennen muuta silmää ja sydäntä, ei niinkään korvia.
Seurakuntalaiset eivät tridentiinisessä messussa lausuneet niitä messun osia tai vastanneet niitä liturgisia vastauksia, jotka alun alkaen oli tarkoitettu seurakunnan lausuttaviksi. Tämä johtui ennen muuta siitä, että messua vietettiin tavallisesti latinaksi, eivätkä seurakuntalaiset yleensä osanneet tätä kieltä. Keskiajalta saakka muodostui tavaksi, että messupalvelija tai palvelijat lausuivat seurakunnalle kuuluvat osuudet ikään kuin seurakuntalaisten edustajina. He myös rukoilivat seurakunnan osuudet "rukouksissa alttarin juurella", myös seurakunnan synnintunnustuksen.
Vuoden 1910 tienoilla otettiin käyttöön tridentiinisen messun erikoismuoto, nk. dialogimessu, jossa seurakuntalaiset lukivat heille kuuluvat osuudet liturgiasta. Yleensä heillä oli tätä varten messukirja tai valmiiksi painettu lehtinen, jossa seurakunnan vastaukset olivat valmiina. Tässä messussa seurakunta saattoi myös laulaa joitakin liturgisia osia, jotka yleensä lauloi kuoro, myös muu seurakunnan hengellinen laulu oli mahdollinen. Tämä messun muoto ei kuitenkaan yleistynyt.
Vieraan kielen ohella seurakuntalaisten osallistumista vaikeutti myös se, että tridentiinisessä messussa pappi luki suuren osan rukouksista hiljaa, joko täysin äänettömästi tai kuiskaavalla äänellä. Lähes kaikki uskovien messun rukoukset kuuluvat tähän ryhmään: offertorium, messun kaanon (prefaatiorukousta ja loppudoksologiaa lukuun ottamatta) ja rukoukset Isä meidän -rukouksen ja postcommunion välillä.
Juhlallisessa kuoro lauloi messupalvelijoiden vastaukset (paitsi rukouksia alttarin juurella). Se lauloi myös introituksen, Kyrien, Glorian, graduaalin, hallelujan (tai tractatuksen), credon, offertorio- ja commuunioantifonit, Sanctuksen ja Agnus Dein. Vähemmän juhlallisessa eli lauletussa messussa kuoro lauloi vain Kyrien, Glorian, Credon, Sanctuksen ja Agnus Dein. Nämä muodostavat nk. messun ordinariumin. Näitä varten on useita gregoriaanisia sävelmiä, ja renessanssiajalta lähtien lukuisat säveltäjät ovat säveltäneet ne messussa käytettäviksi.
Koska suuri osa messusta vietettiin hiljaa, eivätkä seurakuntalaiset useinkaan ymmärtäneet latinaksi vietettyä messua, tuli yleiseksi tavaksi rukoilla messun aikana henkilökohtaisia rukouksia. Erityisesti rukousnauha- eli ruusukkorukousta pidettiin tähän tarkoitukseen soveliaana.
Tridentiinisen messun muodot
Tridentiinisestä messusta on useita eri muotoja, jotka vaihtelevat ennen muuta messun juhlallisuuden mukaan.
Riina Solman
Riina Solman (s. 23. kesäkuuta 1972 Viljandi) on virolainen Isänmaa-puolueen poliitikko. Hän toimi Viron väestöministerinä 2019–2021 ja julkishallintoministerinä 2022–2023.
Malkoçoğlu Cem Sultan
Malkoçoğlu Cem Sultan on vuonna 1969 ilmestynyt Remzi Jöntürkan ohjaama turkkilainen toimintaelokuva.
Georgian kuningaskunta
Georgian kuningaskunta oli kuningaskunta nykyisen Georgian alueella vuosina 1008–1490. Kuningaskunta syntyi, kun bagrationien hallitsijasuku onnistui yhdistämään paikalliset pikkuvaltiot.
Bysantin heikentyminen neljännen ristiretken seurauksena vuonna 1204 mahdollisti Georgian nousun paikalliseksi suurvallaksi. Tätä kutsutaan Georgian kulta-ajaksi, joka päättyi jo 1220-luvulla mongolien hyökätessä Georgiaan. Georgiasta tuli Il-kaanien vasalli 1300-luvulle saakka, ja pian Georgia vallattiin uudelleen Timur Lenkin hyökätessä. Georgia itsenäistyi jälleen 1400-luvulla, mutta kuningaskunta hajosi kolmeen osaan perimysriitojen vuoksi vuosisadan lopulla.
Viro talviolympialaisissa 2002
Viro osallistui Salt Lake Cityn talviolympialaisiin 2002 saavuttaen kolme mitalia, yhden jokaista väriä. Mitalitilastossa Viro oli seitsemästoista. Avajaisissa lippua kantoi Allar Levandi.
Bokusatsu Tenshi Dokuro-chan
Bokusatsu Tenshi Dokuro-chan on Mitsuna Sakusen kirjoittama ja Mitsuna Ousen kuvittama japanilainen manga- ja  animesarja. Sarjassa on neljä osaa, jotka sisältävät kaksi alle 15 minuutin mittaista jaksoa.
Juoni
Sakura on yläasteikäinen poika, joka tulee tulevaisuudessa tekemään keksinnön, joka pysäyttää naisten kehittymisen kahdentoista vuoden iässä. Jumala ei salli tätä, vaan lähettää tämän vuoksi Sakuran perään enkeleitä tappamaan tämän ennen keksinnön luomista. Eräs näistä enkeleistä on Dokuro-chan, joka yrittää muuttaa tulevaisuutta tappamatta Sakuraa – lopullisesti. Dokuro-chan mättää ”suojeluksessaan” olevan pojan hengiltä mittavien verisuihkujen saattelemana aina sille päälle sattuessaan ja herättää tämän sitten henkiin hetken kuluttua vain voidakseen myöhemmin tappaa tämän taas uudestaan.
Bokusatsu Tenshi Dokuro-chan rakentuu lähes täysin sille huumorille, jota toisen pään irti iskemisessä isolla nuijalla voi nähdä, minkä lisäksi sarjassa on varsin huomattava määrä vessahuumoria. Seassa on myös pieni ripaus romantiikkaa, mutta kahdeksanosaisessa sarjassa ei tähän kuitenkaan paljoa ehditä takertua.
Päiväkumpu
Päiväkumpu on hieman alle 3 900 asukkaan omakotivaltainen kaupunginosa Koivukylän suuralueella Vantaalla. Sen naapurikaupunginosia ovat Matari luoteessa, Rekola ja Havukoski lännessä, Hakkila etelässä sekä Kuninkaanmäki idässä Lahdenväylän takana. Pohjoisessa Päiväkumpu rajoittuu Sipoon Myyraksen asuinalueeseen.
Päiväkummun julkisia palveluja ovat Päiväkummun alakoulu, palvelukoti, päiväkoti ja neuvola. Lähikauppana Päiväkummussa toimii Alepa.
Pientalovaltaisessa Päiväkummussa ja sen läheisyydessä on useita ulkoilualueita. Yhdessä Matarin kanssa Päiväkumpu jakaa Matarinkosken alueen ja sitä ympäröivät metsät. Päiväkummun koulun läheisyydessä sijaitsevassa Ester Koskelaisen puistossa on leikkipuisto, koripallo-, tennis- ja jalkapallokentät, skeittirampit, frisbeegolfrata sekä täyttömäen ympäristöstä talvisin mäenlaskumahdollisuus. Eri puolilla Päiväkumpua on useita pieniä leikkipuistoja. Keravanjoen varrella Päiväkummun puolella on Tapionranta-niminen uimapaikka sekä Matarinkosken eteläpäässä Matarin uimaranta. Kaupunginosien rajalla Kuninkaanmäen puolella on Kuusijärven ulkoilukeskus, josta on yhteys Sipoonkorven kansallispuistoon.
Luonto
pienoiskuva|vasen|Suojeltu Sahamäenkujan mänty Sahamäenpuistossa. Päiväkummun länsirajalla virtaa Keravanjoki, jonka merkittäviä paikallisia koskia ovat noin 400 metriä pitkä Matarinkoski ja noin 150 metriä pitkä Pikkukoski. Koskien välisellä alueella on rehevää joenvarsibiotooppia lehtoineen, niittyineen ja ketoineen. Joen pienillä saarilla kasvaa muun muassa vanhoja tervaleppiä. Koskien luona kasvaa edustava vesisammallajisto, ja koskien rantoja luonnehtivat paikoin rantakalliot. Etelämpänä sijaitsee myös historiallisesti arvokas Hanabölenkoski. Päiväkummun asuinalueita ympäröivät laajat viheralueet, jollaisia on Vantaalla monin paikoin kadonnut rakentamisen tieltä.
Teiden nimistö
Useimmat alueen teistä on nimetty etunimien mukaan (esimerkiksi Eilantie, Laurintie, Onervantie, Teuvontie ja Uskontie). Useimmilla pohjois–etelä-suuntaisilla teillä on naisen nimi sekä useimmilla itä–länsi-suuntaisilla teillä miehen nimi.
Väestö
Vuoden 2020 lopussa muuta kuin suomea, ruotsia tai saamea äidinkielenään puhuvien osuus kaupunginosan väestöstä oli 12,4 prosenttia. Vuonna 2015 vieraskielisten osuus väestöstä oli 7,2 prosenttia, ja ruotsinkielisiä oli 1,7 prosenttia. Määrä on kasvanut, sillä vuonna 2000 vieraskielisiä oli vain 3,2 prosenttia ja vuonna 2010 5,3 prosenttia. Ruotsinkielisiä oli vuonna 1980 3,1 prosenttia, mutta heidän osuutensa on vähentynyt. Vuonna 1990 ruotsinkielisiä oli 2,1 prosenttia ja vuonna 2000 enää 1,5 prosenttia. Vuonna 2010 ruotsinkielisten osuus pysyi samana.
Perheväestön osuus väkiluvusta on Päiväkummussa korkea. Osuus on ollut koko aikana 1980-luvulta nykypäivään päälle 90 prosenttia. Vuonna 1980 perheessä asuvia oli tasan 90 prosenttia ja vuonna 1990 peräti 98 prosenttia. Sittemmin perheellisten määrä on vähentynyt hieman, ollen kuitenkin edelleen korkea. Vuonna 2000 perheellisiä oli 92 prosenttia väestöstä, vuonna 2010 edelleen 92 prosenttia ja vuonna 2015 91 prosenttia.
Jonathan Davidsson
Jonathan Mikael Davidsson (s. 12. maaliskuuta 1997 Tyresö, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue Porin Ässissä. Hän on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Davidsson laukoo oikealta. Hän on pelannut urallaan myös kuusi NHL-ottelu Ottawa Senatorsissa kaudella 2019–2020.
Seuraura
Davidsson on Tyresö HK:n kasvatti. Hän siirtyi C-juniori-ikäisenä Djurgårdens IF:ään. Davidsson voitti kauden 2011–2012 päätteeksi U16 SM:n mestaruuden. Kaudella 2013–2014 hän oli J18 Elitissä Djurgårdenin paras syöttäjä Daniel Bernhardtin kanssa ja toiseksi paras pistemies hänen jälkeensä tehoilla 14+25=39. Davidsson voitti myös joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +29. Hän oli Djurgårdenin paras syöttäjä myös J18 Allsvenskanissa 15 syöttöpisteellään Lukas Vejdemon kanssa. Pudotuspeleissä Davidsson oli joukkueen paras syöttäjä ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton William Fällströmin kanssa tehoilla 1+3=4. Kaudella 2014–2015 hän oli Djurgårdenin J20-junioreiden toiseksi paras syöttäjä ja kolmanneksi paras pistemies tehoilla 17+28=45, joilla Davidsson jakoi J20 SuperElitin pistepörssin kahdeksannen sijan Rögle BK:n Ludvig Elvenesin ja Skellefteå AIK:n Jacob Anderssonin kanssa. Hän voitti kauden päätteeksi sarjan mestaruuden.
Varsinaisella SHL:n tulokaskaudellaan 2016–2017 Davidsson teki 44 runkosarja-, kahdessa playoff- ja kuudessa Mestarien liigan ottelussa tehot 3+9=12. Hän teki SHL-uransa avausmaalin runkosarjan avauskierroksella 22. syyskuuta 2016 vieraissa Leksands IF:ää vastaan. Davidsson teki Djurgårdenin 2–5-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaalin. Hänen kanssaan samassa ketjussa pelasi myös Jonathanin pikkuveli Marcus Davidsson. Lokakuussa 2016 Jonathan Davidsson teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Columbus Blue Jackets varasi Davidssonin kuudennella kierroksella 170. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2017. Kaudella 2017–2018 hän oli tehoilla 10+21=31 Djurgårdenin toiseksi paras pistemies Patrik Lundhin jälkeen. Helmikuussa 2018 Davidsson teki veljensä Marcuksen kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Toukokuussa hän teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Blue Jacketsin kanssa. Syksyn harjoitusleirin päätteeksi seura lähetti Davidssonin kaudeksi 2018–2019 vielä lainalle Djurgårdeniin. Hänen kautensa päättyi kuitenkin aivotärähdyksen vuoksi helmikuussa 2019. Davidsson voitti kauden päätteeksi SHL-hopeaa.
Helmikuussa 2019 Columbus Blue Jackets kauppasi Davidssonin, hyökkääjä Vitali Abramovin, vuoden 2019 ensimmäisen kierroksen varausvuoron sekä vuoden 2020 ehdollisen ensimmäisen kierroksen varausvuoron Ottawa Senatorsiin vaihdossa hyökkääjä Matt Ducheneen ja puolustaja Julius Bergmaniin. Hän siirtyi Senatorsin organisaatioon kaudeksi 2019–2020. Seura lähetti hänet syksyn 2019 harjoitusleirin päätteeksi AHL-joukkue Belleville Bullsiin. Davidsson debytoi Senatorsin NHL-joukkueessa 7. marraskuuta 2019 Los Angeles Kingsia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 4.56 minuuttia. Davidsson pelasi kauden aikana NHL:ssä kaikkiaan kuusi runkosarjaottelua tehden yhden syöttöpisteen. AHL:ssä hän pelasi 18 runkosarjaottelua tehopistein 2+3=5. Davidssonin kausi päättyi kuitenkin jo vuoden 2020 vaihteessa aivotärähdysoireiden vuoksi.
Musta sota
Musta sota tarkoittaa brittiläisten kolonialistien ja Tasmanian aboriginaalien välisiä konflikteja Tasmaniassa (tuolloin Van Diemenin maa) vuosina 1804–1830. Vajaassa 30 vuodessa britit surmasivat saarta 35 000 vuotta asuttaneen alkuperäiskansan, jonka suuruus oli 1800-luvun alussa noin 5 000 henkeä. 150px|thumb|vasen|Mustan sodan aikaan julkaistu juliste, jonka tarkoituksena on välittää Tasmanian alkuperäiskansalle tietoa [[varakuvernööri Thomas Daveyn ystävyyteen tähtäävästä politiikasta aboriginaalien ja kolonialistien välillä. Kahdessa alemmassa kuvassa kerrotaan, että jos aboriginaali tappaa kolonialistin, hänet hirtetään. Samoin käy, jos kolonialisti tappaa aboriginaalin.]]
Jonathan Davidsson
Seuraura
Marraskuussa 2020 Ottawa Senators lainasi Davidssonin toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella Allsvenskan-joukkue Västerviks IK:hon. Samalla joukkueeseen siirtyi hänen pikkuveljensä Marcus. Tammikuun 2021 harjoitusleirin päätteeksi Senators lähetti Davidssonin Belleville Senatorsin AHL-joukkueeseen. Hän pelasi siellä kokonaan loppukauden 2020–2021.
Musta sota
Sodan lopussa tapahtui saaren silloisen kuvernöörin George Arthurin käskystä mustana linjana tunnettu yritys saartaa ja pakkosiirtää saaren viimeiset aboriginaalit 2 000 sotilaan muodostaman saartorenkaan avulla. Yritys epäonnistui ja sotilaat onnistuivat saamaan kiinni vain kaksi aboriginaalia. Koko yrityksen hinta oli 25 000 puntaa. Jo aiemmin Arthur oli tarjonnut aboriginaalien kiinniotosta viiden punnan palkkion aikuisesta ja kaksi puntaa lapsesta. Lopulta suurin osa aboriginaaleista siirrettiin Flindersin saarelle Tasmanian pohjoispuolelle.
Jonathan Davidsson
Seuraura
Davidsson palasi kaudeksi 2021–2022 kotimaahansa ja hän siirtyi yhdessä veljensä Marcusin kanssa vuoden mittaisilla sopimuksella edellisenä keväänä Allsvenskaniin pudonneeseen HV71:een. Hän jakoi 13 osumallaan joukkueen sisäisen maalipörssin kolmannen sijan Måns Lindbäckin ja Tommi Huhtalan kanssa. Davidsson voitti kauden päätteeksi sarjan mestaruuden ja oli nostamassa HV71:tä takaisin SHL:ään. Toukokuussa 2022 hän ja Marcus tekivät seuran kanssa vuoden mittaiset jatkosopimukset.
Joulukuussa 2022 HV71 purki Davidssonin ja hänen veljensä Marcusin sopimukset. Seuraavana päivänä veljesten uutisoitiin siirtyvän loppukauden 2022–2023 kattavilla sopimuksilla SM-liigajoukkue Tapparaan. Davidsson voitti sekä Suomenmestaruuden että Mestarien liigan mestaruuden.
Kaudeksi 2023–2024 Davidssonin veljekset siirtyivät vuoden mittaisilla sopimuksilla SM-liigapelejään Porin Ässiin.
Maajoukkueura
Davidsson pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2015. Hän putosi viimeisten joukossa Ruotsin alle 20-vuotiaiden MM-leiriryhmästä vuoden 2017 turnaukseen. Davidsson pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2014. Hän pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa tammikuussa 2014. Yhteensä Davidsson on pelannut 17 nuorten ja 42 poikien maaottelua.