cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yamaha FJR 1300
Tekniikka
Alla olevat tiedot ovat vuoden 2003 1300A-mallista. Moottori on pysynyt samana, mutta akseliväli on pidentynyt ja jousitusta on jäykistetty uusimmissa malleissa, myös katteisiin ja satulaan on tullut pieniä muutoksia. Muutokset vaikuttavat hieman mittoihin ja painoon, ja valinnaisvarusteinen, puoliautomaattinen vaihteisto nostaa painoa viidellä kilolla.
Muutokset 2013
'''Uudet ominaisuudet FJR1300A / FJR1300AS vm. 2013: AS-mallissa lisäksi:'''
Lämpiö
thumb|250px|Palkintojenjakotilaisuus [[Volkstheater München|Münchenin Volkstheaterin lämpiössä.]] Lämpiö on teatterin, konserttisalin tai elokuvateatterin oleskelutila salin lähistöllä, jossa yleisö voi oleskella esityksen väliajalla ja nauttia virvokkeita. Tilassa voidaan myös järjestää tapahtumia.
Teattereissa on yleensä myös taiteilijoiden lämpiö.
Yamaha FJR 1300
Muutokset 2013
Vuonna 2013 värivaihtoehtoina olivat ABS mallissa pronssi, musta ja hopea; AS-mallissa pronssi ja musta.
Muutokset 2014
Vuonna 2014 Yamaha on esitellyt uuden AE-mallin, joka on käytännössä tuotu A ja AS -mallien väliin jättämällä AS-mallista puoliautomaattivaihteisto pois. Teho ja vääntö kaikissa A, AE ja AS malleissa on pysynyt entisellään. Värivaihtoehdot tänä vuonna ovat pronssi ja musta, sekä A-mallissa lisäksi punainen. Paino ajokunnossa: A 289 kg, AE 292 kg ja AS 296 kg.
AE-mallissa on A-malliin verrattuna lisäksi sähköisesti säädettävä jousitus ja USD-etuhaarukka. AS-mallissa on tämän lisäksi ilman kytkinkahvaa toimiva YSS-C vaihteisto.
Calgaryn kansainvälinen lentoasema
Calgaryn kansainvälinen lentoasema on Calgaryn kaupungin läheisyydessä, Albertan provinssissa sijaitseva kansainvälinen lentoasema. Lentoasema sijaitsee kaupungin koillispuolella ja etäisyys kaupungin keskustasta on noin 17 kilometriä. Lentoasema on WestJetin kotikenttä sekä Air Canadan sekä Air Canada Jazzin solmukohde.
Historia
Calgaryn ensimmäinen lentokenttä avattiin 1914 Bownessissa, joka sijaitsi noin 10 kilometriä kaupungin länsipuolella. Kenttä oli ruohopintainen ja huonossa kunnossa oleva hangaari toimitti terminaalin virkaa. Vuonna 1939 lentoasema siirtyi nykyiselle paikalleen kaupungin koillispuolelle. Uusi lentoasema nimettiin ensimmäisen maailmansodan lentäjä-ässän Capteeni Fred McCallin mukaan McCall Fieldiksi. Lentoasema oli alun perin Calgaryn kaupungin hallinnoima, toisen maailmansodan alussa 1940 Kanadan hallituksen Department of Transport otti kentän haltuunsa. Sodan jälkeen 1949 kenttä palautui kaupungin hallintaan, tuohon aikaan asemalla oli neljä kiitotietä sekä viisi hangaaria. Toiminnan laajentuessa rakennettiin uusi terminaalirakennus, joka valmistui 1956. Terminaali oli maan modernein. Viisi vuotta myöhemmin lentoyhtiöt siirtyivät käyttämään suihkukoneita ja terminaalirakennus jäi vanhanaikaiseksi. terminaaliin tehtiin muutamia laajennuksia ajan kuluessa mutta vuonna 1966 kaupunginhallitus päätti ettei sillä olisi taloudellisesti mahdollisuutta uuteen terminaalirakennukseen ja päätti myydä lentoaseman Kanadan valtiolle 2 000 000 dollarilla ja vastineeksi valtio lupasi peruskorjata koko lentoasema-alueen sekä rakentaa uuden terminaalin. Kaupan yhteydessä kentän nimi muuttui nykyiseen muotoonsa Calgaryn kansainvälinen lentoasemaksi. Transport Canada hankki omistukseensa läheisiä maa-alueita, rakensi uudet yhdystiet, peruskorjasi kiitotiet ja rakensi uuden terminaalirakennuksen joka valmistui 1977.
2. kesäkuuta 1992 lentoaseman omistus ja laajennusvastuu siirtyi Calgary Airport Authoritylle joka on aseman nykyinen ylläpitäjä.
Kiitotiet
Lentoasemalla on kolme kiitotietä joiden pituudet ovat 1 890 (07/25), 2 438 (10/28) ja 3 803 (16/34) metriä. Kiitoteistä viimeksi mainittu on Kanadan pisin kiitotie. Aseman korkeus merenpinnasta on 1 084 metriä, minkä vuoksi lentokoneet tarvitset normaalia pidemmän kiitotien.
Kentälle on myös suunnitteilla uusi neljäs kiitotie (16L–34R) jonka pituudeksi tulisi 4 267 metriä ja leveydeksi 60 metriä.
Kaarlo Miettinen
Kaarlo Olavi Miettinen (9. helmikuuta 1916 Kuopio – 22. helmikuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen sotilas, vuodesta 1968 insinöörikenraalimajuri. Hän oli koulutukseltaan diplomi-insinööri ja oli puolustusvoimien pääinsinööri 1966–1974.
Hannele Impola
Hannele Impola (s. 1. maaliskuuta 1984, Oulu) on suomalainen keilaaja. Lahtelainen Impola edustaa seuraa BAY, Lahti. Impola on keilannut junioreiden maajoukkueessa vuodesta 2000 alkaen ja edustanut Suomea naisten maajoukkueessa vuodesta 2009 alkaen. Impola on Oulun Luistinseuran kasvatti ja edustanut myös seuraa Grankulla Bowlare (Helsinki).
Kaarlo Miettinen
Miettinen valmistui upseeriksi Merisotakoulusta vuonna 1939, aseteknikoksi Sotakorkeakoulusta vuonna 1953 ja diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1958. Hän osallistui talvi- ja jatkosotaan patterin päällikkönä. Sodan jälkeen hän palveli merivoimissa vuoteen 1950 sekä pääesikunnan meripuolustus- ja rannikkotykistötoimistossa vuosina 1953–1966, viimeksi sen päällikkönä.
Hannele Impola
Impola on saavuttanut pronssia vuonna 2010 Riian EM-kilpailuissa naisten triojoukkueella, johon kuuluivat Impolan lisäksi Krista Pöllänen ja Piritta Kantola. Henkilökohtaisessa mastersfinaalissa Impola oli 24:s.
EM-kilpailuiden lisäksi Impola on edustanut Suomea vuoden 2011 MM-kilpailuissa Hong Kongissa (1.-12.9.2011), 2013 Las Vegasissa (18.-31.8.2013) sekä PM-kilpailuissa vuonna 2003. PM-kilpailuissa Impola oli mukana joukkueessa joka keilasi joukkuekultaa.
Arvokisamenestyksen lisäksi Impola on saavuttanut useita SM-mitaleita. Impola päätti aktiiviuransa vuonna 2016.
Impola valmistui liikunnanohjaajaksi (AMK) Vierumäeltä vuonna 2008. Vuonna 2012 hän valmistui samasta koulusta urheilutoimittajaksi.
Kōshō
pienoiskuva|Taiteilijan näkemys keisari Kōshōsta
Kōshō oli perinteisen vallanperimysjärjestyksen mukaan Japanin viides keisari. Hänen sanotaan toimineen keisarina vuosina 475 eaa.–393 eaa. Häntä edelsi hänen isänsä Itoku, myyttinen neljäs keisari, ja seurasi poikansa Kōan.
Ainakin yhdeksän ensimmäisen perinteisen vallanperimysjärjestyksen mukaisen keisarin olemassaoloa pidetään kyseenalaisena. Ensimmäinen, todellisuudessakin mahdollisesti hallinnut keisari saattoi olla Sujin 200–300-luvuilla. Keisarillinen viraston mukaan Kōshōn hauta sijaitsee Naran prefektuurin Gosessa. Tämä šintolainen muistopyhäkkö on nimeltään Wakinokami no hakata no yama no e no misasagi.
Janne Schäfer
Janne Schäfer (s. 28. toukokuuta 1981 Henstedt-Ulzburg, Schleswig-Holstein, Länsi-Saksa) on saksalainen uransa jo päättänyt naisuimari. 190 senttimetriä pitkä Schäfer edusti aktiiviurallaan TV Jahn Wolfsburgia ja kilpaili pääosin rintauinnissa.
Ura
Schäfer saavutti lyhyen radan MM-kilpailuista hopeaa sekauintiviestistä vuodelta 2000. Pitkän radan EM-kilpailuista hän saavutti kultaa vuodelta 2008 ja pronssia vuodelta 1999 50 metrin rintauinnista. Lyhyen radan EM-kilpailuista Schäfer saavutti peräti kuusi kultamitalia, viisi hopeamitalia ja neljä pronssimitalia. Mitaleista kaksi kultaa ja kolme hopeaa ovat tulleet viesteistä, loput ovat henkilökohtaisia mitaleita. Schäferillä on kesäuniversiadeista kulta vuodelta 2007 ja pronssi vuodelta 2005 50 metrin rintauinnista.
Schäfer lopetti uransa vuonna 2010. Hän on opiskellut psykologiaa muun muassa Bathin yliopistossa Englannissa.
Don’t Be Fake
Don’t Be Fake on venäläisen pop-laulaja Sergei Lazarevin esikoisalbumi, joka julkaistiin 1. joulukuuta 2005.
Viulukonsertto nro 1 (Paganini)
Niccolò Paganini sävelsi ensimmäisen viulukonserttonsa (op. 6, MS 21) vuosina 1815–1816. Teosta pidettiin aikanaan teknisesti erittäin vaativana. Se on alun perin Es-duurissa, mutta nykyisin se transponoidaan tavallisesti D-duuriin. Musiikissa on hyödynnetty näyttäviä tekniikoita, kuten vasemman käden pizzicatoja ja laajoja arpeggioita. Teoksessa on vaikutteita Gioacchino Rossinin oopperoiden musiikillisesta kielestä. Nuotit julkaistiin vasta vuonna 1851 Paganinin jo kuoltua.
Gwangmyeong
Gwangmyeong (, hanja 光明市) on kaupunki Etelä-Korean Gyeonggin maakunnassa. Sen kaupunkirakenne liittyy lounaasta Soulin rakennuskantaan; kaupunkikeskustojen välimatka on vain 14 kilometriä. Lännessä ja etelässä naapurina on Anyang ja luoteessa Siheung.
Vuonna 2016 kaupungin väkiluvuksi arvioitiin 339 484.
24. toukokuuta
24. toukokuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 144. päivä (145. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 221 päivää.
Juhla- ja teemapäiviä
Katso myös: kalenteri ~ 23. toukokuuta, 25. toukokuuta
Evald Ferdinand Jahnsson
Henkilötietoja
Jahnssonin vuonna 1884 ilmestynyt Hatanpään Heikki ja hänen morsiamensa oli ensimmäinen suomenkielinen historiallinen romaani.
Oder
pienoiskuva|Oderin valuma-alue pienoiskuva|Tavarankuljetusta pääuomassa. pienoiskuva|Rędzińskan saari Wrocławin lähellä pienoiskuva|Vesivoimalaitos Wałyn lähellä pienoiskuva|Oderin tulva Brandenburgin osavaltiossa Oder on 841 kilometriä pitkä joki (myös 866 km, 854 km, 912 km ), joka virtaa Tšekin, Puolan ja Saksan valtioiden alueilla. Joki alkaa Tšekin Määristä, jossa se virtaa 112 kilometriä. Tämän jälkeen se virtaa loput 742 kilometristä Länsi-Puolassa. Viimeiset 189 kilometriä joki muodostaa valtiorajan Saksan ja Puolan välille. Oder muodostaa pohjoisosan Oder–Neisse-linjasta ja Oderin sivujoki Neisse muodostaa rajalinjan eteläisen osan. Joki saavuttaa Itämeren laskiessaan Oderinhaffiin. Joen valuma-alueen pinta-ala on 118 861 neliökilometriä. Suurimmat joenvarren kaupungit ovat Puolassa Wrocław ja Szczecin sekä Tšekissä Ostrava. Joki on osan vuodesta tavaraliikennekelpoinen 700 kilometrin matkalta.
Joesta löytyi Saksan ja Puolan alueella vuonna 2022 elokuussa tonnikaupalla kuolleita kaloja. Niiden epäiltiin kuolleen myrkytykseen, mahdollisesti jokeen upotetusta jätteestä peräisin olevaan. Joen toipuminen vie viranomaisten mukaan vuosia.
Joen kulku
Joen pituus on 841 kilometriä, mutta se on lyhentynyt yli 20 % menneisyydessä suoritettujen perkausten ja oikaisujen takia, joita on suoritettu 1800-luvulta asti. Tämän vuoksi Oderin pituus ilmoitetaan eri lähteissä vaihtelevia arvoja.
Joki saa alkunsa Tšekin Oderinvuoristosta, johon luetaan kuuluvaksi myös Hrubý Jeseník-vuoristo. Oderin lähde sijaitsee 634 metrin korkeudessa mpy. ja se virtaa ensimmäiset 47 kilometriä vuoristopurona melko jyrkästi alas. Uoman kaltevuus kuitenkin loivenee sen lähestyessään Määrinporttia, joka on alangolle annettu nimitys Tšekin Sleesian ja Puolan Ylä-Sleesian alueella. Täällä Oder virtaa rauhallisesti ja se kulkee ensin pääasiassa kohti luodetta ja sitten kohti pohjoista. Joki hyödyntää Olšen yhtymäkohdan jälkeen vanhoja jääkausien aikaisia itä-länsi-suuntaisia jäätiköiden sulamisvesien kuluttamia laaksoja. Tällaisissa laaksoissa Oderin leveydeksi tulee useita kilometrejä, mutta siirtymäosuuksilla laaksosta toiseen, joki kapenee 1–2 kilometrin levyiseksi. Joen alajuoksulla joki hyödyntää leveää jokilaaksoa usealla rinnakkaisella uomalla ja niitä yhdistävillä poikittaisilla uomilla. Noin 80 kilometriä ennen suistoa on joella kaksi pysyvää ja rinnakkaista pääuomaa. Vasen rinnakkaisuoma, jota kutsutaan Länsi-Oderiksi, on rakennettu vesiliikenteen kanavaksi. Se virtaa Szczecinin kaupungin halki ja laskee lopuksi Oderinhaffiin. Itä-Oder virtaa Szczecinin itäpuolella ja kulkee Dąbien kautta. Järven ja haffin välistä osuutta kutsutaan Regalicaksi. Ostravasta Wartan yhtymäkohdalle on joen kaltevuus 0,27 metriä kilometrille (m/km). Schwedtin alapuolella kaltevuus jää alle 0,05 m/km.
Vesiliikenne
Joki on 700 kilometriä liikennöintikelpoinen Itämereltä Puolan ja Tšekin väliselle rajalle asti eli Kędzierzyn-Koźlen kaupunkiin asti. Jokea pitkin kuljetetaan esimerkiksi kivihiiltä, rakennusmateriaaleja, puutavaraa ja kemikaaleja, jonka määrät kohosivat 1990-luvulla vuosittain noin 20 miljoonaan tonniin.
Liikennöinti on yläjuoksulla mahdollista, koska joen keskijuoksulle Kędzierzyn-Koźlen ja Brzeg Dolnyn väliselle 186 kilometrin matkalle on rakennettu 24 pohjapatoa, joilla nostetaan vedenpintaa rahtialuksille riittävän korkealle. Laivat ohittavat pohjapadot käyttämällä niiden rinnalle rakennettuja sulkuja. Tätä joen osuutta kutsutaan ”kanavoiduksi Oderiksi”. Brzeg Dolnyn alapuolella osuudella Wartaan asti on purjehdus mahdollista riippuen joen vesitilanteesta. Talvella liikennettä voi rajoittaa jäätilanne, koska Oder on vuosittain jäässä keskimäärin 40 vuorokautta. Tärkeimmät satamat ovat kaupungeissa Gliwice, Kędzierzyn-Koźle, Opole, Wrocław, Malczyce, Ścinawa, Głogów, Nowa Sól, Cigacice, Krosno Odrzańskie, Kostrzyn ja suistossa Oderinhaffissa Szczecin.
Joelta on kanavayhteyksiä eri teollisuusalueille. Kędzierzyn-Koźlen lähellä joesta haarautuu Gliwice Canal, joka on korvannut vanhemman Kłodnica Canalin ja joka mahdollisti laivaliikenteen Ylä-Sleesian teollisuusalueille. Oderilta on yhteys itäiseen Veikseliin Bydgoszcz Canalia pitkin, joka hyödyntää siihen Wartan ja Notećin uomia. Oderin pääuoman alajuoksulla alkavat länteen johtavat kanavat Oder–Spree- ja Oder–Havel-kanavat, jotka yhdistävät Oderin alueen Spreehen ja Haveliin.
Oderin vesistöalue
Oderin vesistön laaja valuma-alue sijaitsee pääosin Puolassa, jonka se käytännössä jakaa Veikselin kanssa lähes puoliksi. Valuma-alueesta 90 % sijaitsee Puolassa, 6 % Tšekissä ja 4 % Saksassa ja siinä asuu yli 16 miljoonaa asukasta. Oderin valuma-alueen hydrologiseksi pääuomaksi on valittu Oderin uoma, vaikka sen sivujoen Wartan uomalla pääuomasta tulisi pitempi. Maantieteellisen nimen lisäksi päätöksessä on noudatettu suurimman virtaaman seuraamista. Oder laskee Itämereen 18,5 kuutiokilometriä vettä vuodessa (tai 16,2 kuutiokilometriä vettä ).
Sivujokia
Oderjoki virtaa valuma-alueensa länsilaidalla, joten kaikki oikeanpuoleiset sivujoet ovat alavien alueiden jokia. Näitä ovat Ina, Warta, Obrzyca, Krzycki Rów, Barycz, Widawa, Strobrawa, Mała Panew ja Kłodnica. Ne eivät muodostaa tulvauhkia samalla tavalla kuin joen vasemmanpuoleiset sivujoet. Ne laskeutuvat alas Sudeettialueiden vuoristosta, jolloin niiden virtaamat voivat vaihdella äkillisesti. Niitä ovat Neisse, Bóbr, Kaczawa, Bystrzyca, Ślęza, Oława ja Nysa Kłodzka. Valuma-alueen lounaisosissa Tšekin puolella on kolme suurempaa sivujokea, joiden luonne tulvien suhteen on yhtä raju. Ne ovat Olše, Ostravice ja Opava. Tulvien torjunnassa hyödynnetään tekojärviä, jonne voidaan tarvittaessa säilöä vettä tasoittamaan suuria virtaamia.
Alla sijaitsevaan taulukkoon on koottu Oderin pääuomaan yhtyviä sivujokia. Ne on luetteloitu suistosta alkaen kohti Oderin latvavesiä. Taulukossa esiintyvien tietojen lähteet on kerrottu taulukon alle ja taulukon oikeassa sarakkeessa on eritelty kunkin tiedon lähde. Wartan nimi on lihavoitu, sillä siinä sijaitsee yhtä paljon sivujokia kuin Oderilla. Lähteet: 1 =, 2 = , 3 = , 4 = , 9 = , 0 = ; tieto luettu Wikipedian artikkelista, joka on 5 = saksankielinen, 6 = puolankielinen, 7 = englanninkielinen, 8 = tšekinkielinen
Isomeria
Isomeria jaetaan rakenne- ja stereoisomeriaan. Isomeereja ovat molekyylit, joilla on sama molekyylikaava, mutta niiden rakenne on erilainen. Rakenteen erilaisuudesta johtuu myös isomeerien toisistaan poikkeavat kemialliset ja fysikaaliset ominaisuudet. Esimerkiksi butaanin ja isobutaanin kiehumispisteen ero on 11 astetta. Mahdollisten isomeerien määrä kasvaa nopeasti atomien määrän kasvaessa, esimerkiksi butanolilla (C4H9OH) on viisi erilaista isomeeriä.
Historia
Isomeria havaittiin ensimmäisen kerran vuonna 1828, kun Friedrich Wöhler kuumensi epäorgaanista ammoniumsyanaattia ja huomasi sen muuttuvan orgaaniseksi ureaksi, ja että näiden kahden aineen alkuainerakenne on samanlainen aineiden ominaisuuksien ollessa kuitenkin erilaiset. Tämä löydös järisytti sen aikaista kemian tietämystä, jonka mukaan yhdisteillä on erilaiset ominaisuudet niiden erilaisten alkuainerakenteiden takia. Jälkeenpäin tehtyjen samankaltaisten havaintojen jälkeen otettiin käyttöön termi isomeria selittämään ilmiötä.
Rakenneisomeria
Rakenneisomeriassa atomien, sidosten ja funktionaalisten ryhmien paikat vaihtelevat. Tähän lajiin kuuluu ketjuisomeria, jossa pitkät hiiliketjut haarautuvat ja rakentuvat eri tavoilla. Paikkaisomeereilla funktionaalinen ryhmä voi sijaita eri paikoissa ketjua, kun taas funktioisomeereilla on sama molekyylikaava, mutta erilaiset funktionaaliset ryhmät.
Runkoisomeria
Runkoisomeriassa eli ketjuisomeriassa molekyylin hiiliketju voi olla haarautunut, haarautumaton tai rengasmainen. Haarautumatonta muotoa kutsutaan n-muodoksi ja haarautunutta iso-muodoksi. Runkoisomeriaa voi esiintyä lähes kaikilla hiilivedyillä.
Hyvin yleisessä käytössä oleva runkoisomeeri on moottoribensiinin sisältämä oktaani. Kun varsinainen oktaani on kahdeksan hiilen pituinen ketju, bensiinin iso-oktaanissa pisin yhtenäinen ketju on viiden hiilen mittainen ja kolme hiiliatomia on siirtynyt haaroiksi ketjun varrelle. Rakenteelliselta nimeltään aine on 2,2,4-trimetyylipentaani. Koska tyydyttyneissä hiilivedyissä ketjun päässä oleva hiiliatomi reagoi etusijalla, on tällä rakenteella saavutettu optimaaliset palamisominaisuudet, sillä tämän isomeerin ketjussa on viisi päätä. vasen|kehyksetön|350x350px
Paikkaisomeria
Paikkaisomeria on seurausta funktionaalisesta ryhmästä, jonka paikka vaihtelee isomeereilla.
Esimerkiksi propanolilla on isomeereja: sen molekyylikaava on C3H7OH ja isomeerit
1-propanoli on primäärinen alkoholi, jossa hydroksyyli-ryhmä on sitoutunut hiiliketjun päätyyn ja 2-propanoli on sekundäärinen alkoholi, jossa hydroksyyli-ryhmä on sijoittunut hiiliketjun keskelle: vasen|kehyksetön|200x200px
Funktioisomeria
Funktioisomeereilla on erilaiset funktionaaliset ryhmät. Esimerkiksi alla olevan propanolin funktionaalinen isomeeri on etyylimetyylieetteri, jonka molekyylikaava on CH3CH2OCH3 tai C2H5OCH3.
Stereoisomeria
Stereoisomeriassa atomien keskinäinen sitoutumisjärjestys on aina sama, mutta niiden avaruudellinen suuntautuminen on erilainen. Kun rakenneisomeereillä on yleensä erilaisia kemiallisia ominaisuuksia, käyttäytyvät stereoisomeerit useimmissa kemiallisissa reaktioissa samalla tavalla.
Konformaatioisomeria
Isomerialaji, joka johtuu yksinkertaisten sidosten kiertymisestä. Tämä isomerialaji eroaa muista isomerialajeista siten, että eri konformaatiomuodot voivat muuttua toisikseen ilman, että atomien välisiä sidoksia katkeaa. Esimerkkinä konformaatiosta on sykloheksaanin vene- ja tuolimuodot. pienoiskuva|Sykloheksaanin konformaatiot
Geometrinen isomeria (Cis-trans-isomeria tai E,Z-isomeria)
Geometristä isomeriaa (cis-trans-isomeriaa) voi esiintyä vain sellaisilla yhdisteillä, jotka sisältävät kaksoissidoksia tai ovat sykloalkaaneja. Kaksoissidoksen π-sidos estää vapaan kiertymisen sidoksen ympäri. Tämän takia tällaisiin hiiliatomeihin liittyvät ryhmät joutuvat erilaiseen asemaan toisiinsa ja kaksoissidokseen nähden. 270px
Optinen isomeria
Optista isomeriaa voi esiintyä vain yhdisteillä, jotka ovat kiraalisia eli niillä on ainakin yksi asymmetrinen hiiliatomi. Optiset isomeerit ovat toistensa peilikuvia. Niitä nimettäessä käytetään R/S-merkintää, joka juontaa sanoista rectus eli oikeakätinen, sekä sinister eli vasenkätinen. Tällaisia isomeerejä kutsutaan toistensa enantiomeereiksi. Optisten isomeerien liuokset kiertävät tasopolaroitua valoa vastakkaisiin suuntiin.
HMS Ariadne (1898)
HMS Ariadne oli Britannian kuninkaallisen laivaston Diadem-luokan ensimmäisen luokan risteilijä (panssarikansiristeilijä).
Valmistus
Alus tilattiin J. & G. Thomsonilta Clydebankistä, missä köli laskettiin 29. lokakuuta 1896. Alus laskettiin vesille 22. huhtikuuta 1898 ja valmistui 5. kesäkuuta 1902.
Palvelus
Alus upposi Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneen SM UC-65 torpedoimana 26. heinäkuuta 1917.
Hilary Lindh
Hilary Lindh (s. 10. toukokuuta 1969 Juneau, Alaska) on entinen yhdysvaltalainen alppihiihtäjä, kolminkertainen arvokisamitalisti.
Lindh voitti syöksylaskun junioreiden maailmanmestaruuden Bad Kleinkirchheimissa 1986. Vailin MM-kilpailuissa 1989 hän oli syöksyssä viidestoísta ja Saalbachin MM-rinteillä 1991 supersuurpujottelussa kymmenes. Albertvillen olympialaisissa 1992 hän saavutti syöksylaskussa hopeaa hävittyään kilpailun voittaneelle Kerrin Lee-Gartnerille kuusi sadasosasekuntia. Lillehammerin olympialaisissa 1994 hän oli syöksylaskussa seitsemäs ja supersuurpujottelussa kolmastoista.
Lindh sai Sierra Nevadan MM-kilpailuissa 1996 pronssia syöksylaskussa kukistettuaan neljänneksi sijoittuneen Kate Pacen yhdellä sadasosasekunnilla. Supersuurpujottelussa hän sijoittui viidenneksi. Sestrieren MM-kilpailuissa 1997 Lindh voitti syöksylaskun maailmanmestaruuden oltuaan kuusi sadasosasekuntia Heidi Zurbriggeniä nopeampi.
Maailmancupissa Lindh voitti syöksylaskukilpailun Sierra Nevadassa kaudella 1993–1994 sekä Vailissa ja Lake Louisessa kaudella 1994–1995. Lisäksi hän sijoittui samassa lajissa kaksi kertaa toiseksi. Syöksylaskun maailmancupin yhteispisteissä hän oli toinen kaudella 1994–1995. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli samalla kaudella yhdeksäs.
Lasiaissamentuma
thumb|right|250px|Esimerkki lasiaissamentumasta taivaalle katsottaessa
Lasiaissamentuma on ilmiö, jossa näkökentässä näkyy pieniä leijuvia pisteitä tai epätasaisia rivejä tai isoja rihmoja, jotka leijuvat näkökentässä vaalealle taustalle katsottaessa. Pisteet näkyvät, kun katsoo esimerkiksi vaaleaa seinää, taivasta tai esimerkiksi kirjan sivuja. Isommat ja varsinkin tummemmat samentumat näkyvät myös hämärässä.
Lasiaissamentumat ovat tavallisesti täysin vaarattomia, ja niitä esiintyy kaikilla. Jos niitä kuitenkin näkyy paljon tai ne ovat tummia, ne voivat häiritä elämää. Joissakin harvinaisissa tapauksissa lasiaissamentumat voivat kuitenkin olla oire verkkokalvon irtaumasta, etenkin, jos niiden yhteydessä esiintyy välähdyksiä.
Lasiaissamentumia voivat aiheuttaa muun muassa eräät vahvat lääkkeet.
Lasiaissamentumat voidaan poistaa vitrektomialla, jota kuitenkin Suomessa tehdään harvoin ainoastaan samentumien vuoksi.
Renessanssin musiikki
Renessanssimusiikki on taidemusiikkia, joka on sävelletty vuosina 1400–1600. Aikakauden alun määrittäminen on vaikeaa, koska 1400-luvulla ei tapahtunut yhtäkkistä musiikillisen ajattelun muutosta, vaan musiikki sai vuosisadan aikana hiljalleen yhä enemmän "renessanssimaisia" piirteitä.
Renessanssimusiikin merkittävin ero sitä edeltäneisiin musiikkityyleihin oli terssi-intervallin käytön lisääntyminen harmonian pohjana. Keskiajalla terssiä oli vielä pidetty riitasointuna, ja esimerkiksi gregoriaaninen kirkkomusiikki perustuu pääasiassa kvintteihin ja oktaaveihin pohjautuvaan harmoniaan. Renessanssimusiikki oli luonteeltaan modaalista eikä tonaalista, vaikka kauden loppuaikoina musiikkiin alkoi ilmaantua tonaalisia piirteitä. Jo 1100-luvulta asti käytössä ollut polyfonia muuttui monimutkaisemmaksi, ja eri äänien itsenäisyys lisääntyi 1400-luvulla.
Renessanssimusiikin keskeisimpiä kirkollisia sävellysmuotoja olivat messu ja motetti. Renessanssin aikana yleistyi myös maallisen musiikin säveltäminen, vaikka on mahdollista, että näennäinen maallisen musiikin määrän lisääntyminen johtuu vain painokoneen keksimisestä ja sen mahdollistamasta musiikin runsaammasta julkaisemisesta. Keskeisiä maallisen musiikin muotoja olivat frottola, chanson ja madrigaali.
Renessanssin muuttuessa 1600-luvulla hiljalleen barokiksi erityisesti madrigaaleja ryhdyttiin säveltämään voimakkaan maneerisella tyylillä. Sävellykset monimutkaistuivat, ja niissä saatettiin käyttää jopa hyvin voimakkaita kromaattisia kulkuja, kuten esimerkiksi Carlo Gesualdon sävellyksissä.
Humanismi ja sen vaikutus musiikkiin
pienoiskuva|[[Vitruvius|Vitruviuksen mies (1509). Leonardo da Vincin tunnettu piirros ihmisruumiin mittasuhteista.]] Renessanssin aikana tieteen ja taiteen alueella syntyi ja vaikutti aatesuuntana humanismi, joka pyrki herättämään uudelleen antiikin ajan oppineisuuden. Siinä korostettiin ihmisten arvoa ja kykyä älyään käyttämällä parantaa elinolosuhteitaan. Hitaasti humanismi korvasi keskiaikaisen skolastiikan aikansa keskeisenä aatesuuntana.
Humanistien antiikin kulttuurin suuri ihailu heijastui myös renessanssin musiikkiin. Humanismin ihmistä ja yksilöä korostava asenne johti säveltäjien merkityksen nousuun, ja myös musiikissa nousivat esiin ensimmäiset juhlitut säveltäjämestarit samalla tavoin kuin Donatello tai Leonardo da Vinci kuvataiteen piirissä. Musiikin rakennetta pyrittiin selkeyttämään ottamalla esimerkkiä renessanssiarkkitehtuurin selkeälinjaisuudesta.
Renessanssin syntymiseen vaikuttaneita keskeisiä tekijöitä oli antiikin kreikan kirjallisuuden löytyminen uudelleen muun muassa Bysantin valtakunnan kukistumisen jälkeen Italiaan virranneiden pakolaisten mukana. Franchino Gaffurio (1451–1522) ja Heinrich Glarean (1488–1563) perehtyivät kreikkalaiseen musiikinteoriaan ja kirjoituksissaan muotoilivat sen pohjalta muutoksia keskiaikaiseen kirkkosävellajijärjestelmään. Toisin kun arkkitehtuurin ja kuvataiteen puolella, musiikissa ei kuitenkaan ollut käytettävissä suoria antiikinaikaisia esikuvia, joten teoreetikot joutuivat soveltamaan antiikin kreikkalaisten teorioita uusilla ja innovatiivisilla tavoilla.
Uudet sävellystekniikat ja muodot
1400-luvun merkittävin musiikillinen kehitys oli uuden konsonanssisen kontrapunktin kehittäminen, jossa keskiajalla käytettyjen puhtaiden kvinttien ja oktaavien lisäksi hyödynnettiin terssejä ja sekstejä ja jossa dissonansseja rajoitettiin tarkasti. Johannes Tinctoris kritisoi jyrkästi vuonna 1477 ilmestyneessä kirjassaan Liber de arte contrapuncti vanhojen säveltäjien teoksia, "joissa on enemmän dissonansseja kuin konsonansseja" ja esitti, ettei mitään ennen vuotta 1430 sävellettyä musiikkia ollut syytä kuunnella. Aikalaistensa käytännöistä hän johti dissonanssien käytölle tiukat säännöt, joissa niiden käyttö rajataan painottomille iskuille tahdeissa ja pidätyksiin. Vielä 1300-luvulla runsaasti käytettyjen rinnakkaisten kvintti- ja oktaavikulkujen käyttö kiellettiin.
Aina 1450-luvulle säveltäjät olivat luoneet moniäänisiä teoksia lisäämällä ääniä yksi kerrallaan tenorin ympärille. Uusien tiukkojen kontrapunktin sääntöjen takia tämä johti usein vaikeisiin ja epäluonnollisen kuuloisiin hyppyihin säestävissä äänissä. Vuosisadan puolenvälin jälkeen säveltäjät alkoivat säveltää kaikkia teoksen ääniä yhtä aikaa saadakseen jokaisesta äänestä luonnollisemmalta kuulostavan ja helposti esitettävän. Näin sävellyksissä siirryttiin tenorin ympärille rakennetusta kontrapunktista kohti suurempaa tasa-arvoisuutta moniäänisten teosten äänten välillä.
Kolmas merkittävä 1400-luvun musiikillinen innovaatio oli uusien musiikillisten tekstuurien kehittäminen. Imitatiivisessa kontrapunktissa äänet toistavat toistensa teemoja tai melodioita yleensä eri korkeuksilta. Tunnetuimpia imitatiivista kontrapunktia hyödyntäviä teostyyppejä on varsinkin barokin aikana yleinen fuuga ja renessanssin aikaan käytetty ricercar. Homofoniassa puolestaan kaikki äänet kulkevat samassa rytmissä siten, että alemmat äänet tukevat cantusta harmonisilla intervalleilla. Antiikin Kreikassa musiikki ja runous olivat käytännössä toistensa synonyymeja, mikä johti renessanssimusiikissa tekstin suurempaan huomioimiseen musiikin rytmissä ja melodiassa. Säveltäjät pyrkivät imitoimaan puheen luonnollista rytmiä ja välttämään tavujen luonnollisten painotusten vastaisia sävelkulkuja. Tämän tavoitteen saavuttamisessa erityisen keskeisiä olivat juuri imitatiivisen kontrapunktin ja homofonian tekniikat, joiden avulla kaikki moniäänisen teoksen äänet saattoivat edetä samalla rytmillä.
Cantus firmus -messu
pienoiskuva|L'homme armé, jota useat säveltäjät käyttivät messujen cantus firmuksena. Suomeksi laulun sanat kuuluvat: "Aseistettua miestä tulee pelätä. Kaikkialla on julistettu, että jokaisen tulee varustaa itsensä rautapaidalla."
Keskiajalla oli yleistä, että messun jaksoja sävellettiin yksittäisiksi teoksiksi, joiden välillä ei välttämättä ollut temaattista yhtenäisyyttä. 1400-luvun aikana säveltäjät alkoivat tuottaa kokonaisia messuja. Tämä polyfoninen messu kehittyi omaksi taidemuodokseen. Aluksi messun osia pyrittiin yhdistämään toisiinsa käyttäen samaa tyyliä. Tästä kehittyi pian käytäntö käyttää samaa musiikillista teemaa messun kaikissa osissa yleensä siten, että jokainen messun osa alkoi samalla melodisella motiivilla. Messuja, joissa käytetään tällaista yhteen sitovaa teemaa, kutsutaan mottomessuiksi.
Flaamilainen koulukunta (1450–1520)
Pohjoisranskalaiset, alankomaalaiset ja flaamilaiset säveltäjät, jotka työskentelivät usein hoveissa ja kaupungeissa aina Italiaa, Itävaltaa ja Espanjaa myöten, hallitsivat eurooppalaista musiikkielämää 1400-luvun puolestavälistä aina 1520-luvulle asti.
Varhaiskausi
Säveltäjät Johannes Ockeghem ja Antoine Busnoys edustivat flaamilaisen koulukunnan varhaisempaa vaihetta. He käyttivät vielä monia keskiaikaisia sävellystekniikoita, kuten cantus firmus -rakenteita ja tenori-ääneen pohjautuvaa kontrapunktia, vaikka keksivät ja kehittivät jo monia renessanssimusiikin keskeisiä piirteitä: keskiajan musiikkia laajempi ääniala, äänien suurempi yhdenvertaisuus ja imitaation laajempi käyttö.
Myöhäiskausi
pienoiskuva|Josquin Desprez, Petrus Opmeerin puupiirros Flaamilaisen koulukunnan myöhäisemmän vaiheen säveltäjiin kuuluvat Jacob Obrecht, Heinrich Isaac ja ennen kaikkea Josquin Desprez. Flaamilaisen koulukunnan myöhäiskauden säveltäjien musiikissa on monia yhdistäviä piirteitä. Teosten rakenteen määritteli pääasiallisesti vokaaliteoksen teksti. Kaikki äänet olivat suurin piirtein yhtä merkittäviä, ja tenor-äänen aseman harmonian pohjana korvasi hitaasti basso eli harmonian alin ääni. Lainatut melodiat olivat edelleen yleisiä, mutta cantus firmus -tavasta poiketen melodia jaettiin usein eri äänten kesken.
Merkittävin flaamilaisen koulukunnan säveltäjistä oli Josquin Desprez (tai Des Prez), joka toimi elämänsä aikana useissa merkittävissä viroissa Ranskassa ja Italiassa. Ottavio Petrucci, polyfonisen musiikin ensimmäinen painaja, julkaisi kolme kirjaa Desprezin musiikkia ja otti jokaisesta myös uusintapainoksen aikana, jolloin kukaan muu säveltäjä ei saanut julkaistua enempää kuin yhden teoksen. Josquin Desprezin musiikkia, joka sisältää muun muassa 18 messua, yli 50 motettia ja 65 chansonia imitoitiin, kopioitiin ja uudelleentyöstettiin aina 1500-luvun lopulle asti.
Reformaation kirkollinen musiikki
Reformaatio alkoi teologisena kiistana ja kasvoi kapinaksi katolisen kirkon valtaa vastaan Pohjois- ja Keski-Euroopassa. Reformaation myötä varsinkin kirkkomusiikki sai uusia piirteitä. Jumalanpalveluksissa käytetty kieli muuttui latinasta kansankielelle.
Luterilainen kirkko
Martin Lutherin perustamassa luterilaisessa kirkossa musiikki nousi keskeiseen asemaan osittain Lutherin oman musiikinharrastuksen ja arvostuksen vuoksi. Koraali oli luterilaisen kirkon keskeisin kirkollisen musiikin muoto, jota yleensä lauloi jumalanpalveluksissa koko seurakunta. Monet koraalit olivat uusia sovituksia vanhoista gregoriaanisista kirkkolauluista tai maallisia lauluja, joille kirjoitettiin uudet kirkolliset sanat. Luther sävelsi myös itse useita koraaleita, joista tunnetuin on koko reformaation "tunnuslauluksi" noussut Ein' feste Burg (eli Jumala ompi linnamme suomalaisessa virsikirjassa). Sen sanat ovat sovitettu psalmista 46.
Martin Luther oli myös suuri polyfonisen musiikin ja erityisesti Josquin Desprezin ihailija, ja pian koraalien pohjalta alettiin säveltää myös polyfonisia teoksia. Teoksia tehtiin esitettäväksi kotona yksityisenä hartaudenharjoituksena tai kuorojen laulettavaksi jumalanpalveluksissa.
1570-luvulla kehittyi myös uruilla esitettävä koraalipreludi, joka oli uruilla esitettävä instrumentaaliteos, joka perustui olemassa olevaan koraalisävelmään. Koraalipreludi esitettiin usein jumalanpalveluksissa alkusoittona seurakunnan koraalilaululle. Vuoteen 1600 mennessä luterilaisuuden piirissä oli jo syntynyt rikas musiikkiperinne, joka käsitti yli 700 koraalimelodiaa ja lukuisia niihin pohjautuvia teoksia.
Kalvinismi ja anglikaaninen kirkko
Kalvinistisessa kirkossa, joka vaikutti erityisesti Sveitsissä, Hollannissa ja Skotlannissa, käytettiin jumalanpalveluksissa vain suoraan Raamatusta tulevia tekstejä, eikä luterilaisen koraalirunouden kaltaista taidemuotoa syntynyt. Jean Calvin piti kuitenkin Lutherin tavoin seurakunnan yhteislaulua tärkeänä. Tätä tarkoitusta varten psalmeista tehtiin runomittaisia, loppusoinnullisia käännöksiä, joihin sävellettiin uusia sävelmiä. Näitä lauluja koottiin kirjoihin, joita nimitettiin psalttareiksi. Myöhemmin psalttarin lauluja sovitettiin myös polyfonisiksi teoksiksi kotona laulettavaksi.
pienoiskuva|vasen|William Byrd Englannissa reformaatioliike synnytti anglikaanisen kirkon, joka jumalanpalveluselämältään ja opiltaan pysyi lähempänä katolista kirkkoa kuin kalvinistinen tai luterilainen kirkko. Jumalanpalveluskielen vaihduttua latinasta englantiin Edvard VI:n hallituskaudella syntyi myös uusia musiikin muotoja. Näistä keskeisin oli anthem, joka muistuttaa läheisesti motettia. Aikansa merkittävin säveltäjä englannissa oli katolinen William Byrd, joka kuitenkin johti kuninkaallista kappelia ja toimi anglikaanisen kirkon palveluksessa. Byrdin laaja tuotanto sisältää myös katolista kirkkomusiikkia.
Vastauskonpuhdistuksenajan katolinen kirkkomusiikki
pienoiskuva|Giovanni Pierluigi da Palestrina
Katolisen kirkon vastaus reformaation haasteelle oli joukko aloitteita, joita nykyisin nimitetään vastauskonpuhdistukseksi. Trenton konsiilissa pohdittiin myös kirkkomusiikkiin liittyviä kysymyksiä. Kirkon jumalanpalveluselämän yhdenmukaistamiseksi joitain messun osia poistettiin (muun muassa sequentia-osat joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta). Jotkut kokousedustajat ajoivat polyfonisen musiikin kieltämistä perustellen näkemystään sillä, että monimutkainen polyfonia teki sanojen erottamisesta vaikeaa. Konsiili ei kuitenkaan kieltänyt polyfonista musiikkia, vaikka useat piispat kielsivätkin sen käytön hiippakuntansa alueella.
Ajan merkittävin katolisen kirkkomusiikin säveltäjä oli Giovanni Pierluigi da Palestrina (1525–1594), joka legendan mukaan vaikutti konsiilin päätökseen olla kieltämättä polyfonista musiikkia säveltämällään Missa Papae Marcellilla eli paavi Marcelluksen messulla, jonka Gloria- ja Credo-osat ovat erityisen selkeitä ja julistavia paksun polyfonisen kudelman sijaan. Palestrinan tuotanto sisältää 104 messua, yli 300 motettia ja 50 hengellistä madrigaalia.
Palestrina-tyyli
pienoiskuva|vasen|Missa Papae Marcellin Kyrie-osan ensimmäiset tahdit
Palestrinaa on kutsuttu musiikin ruhtinaaksi ja hänen teoksiaan renessanssiajan kirkkomusiikin täydelliseksi huipentumaksi. Teokset, varsinkin hänen 104 messuaan, ovat rauhallisia ja elegantteja, mutta samalla sisältävät laajaa melodista ja rytmillistä vaihtelua. Erityisen merkityksellistä musiikin kehityksen kannalta oli Palestrinan kontrapunktin käyttö, jota on käytetty musiikin opetuksessa lajinsa tyylipuhtaimpana esimerkkinä Johann Joseph Fuxin vuonna 1725 julkaisemasta Gradus ad Parnassum -kirjasta aina meidän päiviimme saakka. Palestrinan kontrapunktissa tunnuksenomaisia piirteitä olivat musiikin rikas tekstuuri, jossa konsonanssit seurasivat dissonansseja lähes joka rytmin iskulla. Palestrina oli ensimmäisiä säveltäjiä, jonka tyyliä tulevien sukupolvien säveltäjät tietoisesti imitoivat.
pienoiskuva|Orlando di Lasso Palestrinan käyttämät melodiat saivat paljon vaikutteita gregoriaanisista lauluista ja sisältävät pitkiä, rytmiikaltaan vaihtelevia kaaria. Eri äänet liikkuvat yleensä yhden sävelaskeleen hypyin. Useat yli terssin mittaiset hypyt yhdessä äänessä tasapainottuvat jonkin toisen äänen sävelaskelkululla vastakkaiseen suuntaan. Melodiat on sävelletty siten, että ne noudattavat tekstin luonnollista rytmiä ja että keskeiset sanat korostuvat. Pitkiä tekstejä sisältävät teokset (esimerkiksi messun Credo-osa) on usein sävelletty homofonisesti siten, että teksti on helposti ymmärrettävissä.
Orlando di Lasso
Palestrinan ohella merkittävin vastauskonpuhdistuksen ajan säveltäjä oli Orlando di Lasso, joka toimi Baijerin herttuan hovisäveltäjänä lähes neljänkymmenen vuoden ajan. Di Lasso tunnetaan parhaiten kirkollisesta musiikistaan, vaikka hän, toisin kuin Palestrina, sävelsi myös paljon maallista musiikkia. Hän sävelsi uransa aikana 57 messua ja yli 700 motettia. Erityisesti moteteissa di Lasso käytti musiikkiaan voimakkaasti eri tunnetilojen esittämiseen ja sanojen kuvittamiseen.
Vokaalimusiikki
1500-luvun alussa keksitty kirjapainotekniikka mahdollisti halvan nuottikopioiden valmistamisen ja siten musiikin leviämisen aikaisempaa laajemmalle. Kun aikaisemmin musiikki oli pääasiassa ollut saatavana vain muusikoiden tarjoamana palveluna, nyt musiikkia voitiin painetussa muodossa myydä tuotteena. Tämä loi kysyntää amatöörien taidoille soveltuvalle musiikille ja lisäsi kansankielisen musiikin (latinan sijaan) määrää. Espanjassa suosituin polyfonisen kuoromusiikin muoto oli villancico, jota Ferdinand ja Isabella tukivat pyrkiessään yhdistämään Espanjaa yhdeksi kuningaskunnaksi.
Madrigaali
pienoiskuva|Don Carlo Gesualdo
1500-luvun loppupuolen merkittävimpiä madrigaalisäveltäjiä olivat italialaiset Luca Marenzio ja Carlo Gesualdo. Morenzio käytti monenlaisia musiikillisia maneereita kuvaamaan teoksiensa tekstejä. Esimerkiksi kuuluisassa madrigaalissaan Solo e pensoso runon alun hitaasti yksin kävelevää runoilijaa kuvaa yli oktaavin hidas kromaattinen laskeva sävelkulku. Myöhemmin sanoja paeta ja karata kuvataan imitoimalla niitä toistetuilla nopeilla sävelkuluilla. Carlo Gesualdo oli aatelinen, joka murhasi vaimonsa ja tämän rakastajan yllätettyään heidät sängystä. Gesualdo vei kromatiikan käytön huippuunsa, ja jotkin hänen teoksistaan kuulostavat ajoittain jo 1900-luvun atonaaliselta musiikilta.
pienoiskuva|vasen|Replika renessanssin aikaisesta 8-kielisestä luutusta
Instrumentaalimusiikki
Ennen kirjapainotekniikkaa sävelletystä instrumentaalimusiikista tiedetään varsin vähän, koska siitä ei ole jäänyt kirjallisia lähteitä. Instrumentaalimusiikkia käytettiin pääasiassa tanssiin ja taustamusiikkina juhlissa, ja vain harvemmin se oli tarkoitettu tarkkaavaiseen kuunteluun. Siksi sitä pidettiin vähempiarvoisena vokaalimusiikkiin nähden.
Kirjapainotekniikan myötä instrumentaalimusiikkia alkoivat nuotintaa ja esittää myös amatöörit, ja instrumentaalimusiikki alkoi nousta arvostuksessa vokaalimusiikin rinnalle. Renessanssin aikaan kehittyneitä instrumentaalimusiikin muotoja ovat muun muassa muunnelma, preludi, fantasia, toccata, ricercar ja sonaatti.
Edellä mainitut soitinmusiikin muodot liittyivät tyypillisesti soolosoittimiin kuten kosketinsoittimiin tai luuttuun. Renessanssiajalle tyypillinen yhtyesoiton muoto etenkin Englannissa oli consort-yhtye, joka koostui perusmuodossaan neljästä samanlaisesta mutta eri äänialaa edustavasta soittimesta lauluyhtyeen tapaan. Tällaisia olivat esimerkiksi viulu- nokkahuilu- ja viola da gamba -consortit, joilla sekä säestettiin tansseja ja teatteria että soitettiin itsenäistä musiikkia. Pisimmilleen gambaconsort kehittyi Englannissa, jossa esimerkiksi Orlando Gibbons, William Byrd ja William Lawes loivat monimutkaisia, polyfonisia sävellyksiä. Elisabethilaisen kauden consort-teokset rakentuivat usein cantus firmuksen varaan, näistä mainittakoon "In Nomine" -katkelma eräästä John Tavernerin messusta, joka saavutti samankaltaista suosiota kuin L'homme armé kirkkomusiikissa. Kun kokoonpanoon lisättiin vokaalistemma ylä-ääneksi, puhuttiin consort-laulusta.
Renessanssin aikana käytettiin lukuisia eri soittimia, jotka jaettiin haut (korkea) ja bas (matala) -soittimiin, eli suhteellisesti hiljaisiin ja kovaäänisiin. Yleisimmät soittimet muodostivat perheitä, joissa koko määräsi äänialan. Puhallinsoittimista käytössä olivat jo keskiajalta peräisin olevat nokka- ja poikkihuilu, sinkki, trumpetti sekä ruokolehtisoittimia, kuten skalmeija, dulcian ja säkkipilli. Suosituin kotona käytetyistä soittimista oli luuttu, joka oli alun perin kotoisin Arabiasta ja kulkeutui maurien mukana Espanjan kautta muuhun Eurooppaan. Jousisoittimia oli käytössä runsaasti erilaisia, näistä viola da gamba yhtenä tyypillisemmistä. Kosketinsoittimista käytettiin muun muassa yksinsoittoon ja pieniin tiloihin sopivaa virginaalia, klavikordia, spinettiä sekä myös orkesterisoittimena käytettyä kovempiäänistä cembaloa.
Tanssimusiikki
Sosiaalinen tanssiminen oli suosittua ja arvostettua renessanssin aikana. Tanssimestari Thoinot Arbeaun mukaan "tanssi on ensiarvoisen tärkeää järjestäytyneessä yhteiskunnassa, koska se mahdollistaa miesten ja naisten tapaamisen ja tutustumisen toisiinsa". 1500-luvun aikana sävellettiin paljon tanssimusiikkia ja siitä alkoi kehittyä omaleimainen instrumentaalimusiikin muoto. Yksinkertaisimmillaan tansseja säestettiin rummulla ja korkeaäänisellä puhallinsoittimella, laajimmillaan suurella puhallin- tai jousisoitinyhtyeellä, johon kuului aina lyömäsoittimia ja usein näppäilysoittimia. Englannissa useita soitinryhmiä yhdistelevää yhtyettä kutsuttiin nimellä "broken consort". Tanssit koostuivat yleensä useasta selvästä jaksosta, joita toistettiin tarpeen mukaan. Fraasit olivat yleensä selviä ja ennalta arvattavia, yleensä neljän tahdin mittaisia, mikä helpotti tanssijoiden musiikin seuraamista.
Renessanssin aikaan tanssit ryhmiteltiin usein kahden tai kolmen ryhmiin. Yksi yleinen tällainen tanssipari oli yhdistelmä pavane ja galliard, joista ensimmäinen oli hidas, kaksijakoinen ja jälkimmäinen nopeampi kolmijakoinen, samaa sävelmää hyödyntävä tanssi. Pavane-galliard yhdistelmä oli erityisen suosittu Ranskassa ja Englannissa. Toisen hitaan ja nopean tanssin yhdistelmän muodostivat Italiassa suositut passamezzo ja saltarello. Branleja soitettiin kolmen ryhmissä ja ne sisälsivät usein ohjelmallisia piirteitä.
Muunnelmat
Vaikka olemassa olevan melodian pohjalta improvisointi ja variointi ovat vanhoja perinteitä, muunnelmat omana taidemusiikinmuotonaan syntyi renessanssin aikana. Muunnelmat olivat itsenäinen instrumentaalimusiikin muoto, joka oli tarkoitettu kuunneltavaksi eikä tanssin säestykseen. Muunnelmissa olemassa olevasta teemasta, joka voi olla melodia, bassokuvio, sointukulku tai jokin muu musiikillinen lähtökohta, esitetään sarja erilaisia variaatioita. Ensimmäinen kirjallinen muunnelmateos on vuonna 1508 julkaistu Joan Ambrosio Dalzan julkaisema luuttuteos, joka sisälsi muunnelmia pavane-sävellyksen eri osista.
Muut instrumentaalimusiikin muodot
Tanssimusiikin ja olemassa olevien melodioiden pohjalta sävellettyjen muunnelmien lisäksi renessanssin aikana syntyi myös vanhoista musiikinmuodoista riippumattomia sävellysmuotoja kuten preludi, fantasia, toccata ja ricercar. Nämä muodot kehittyivät polyfonisilla soittimilla (kuten kosketinsoittimilla tai luutulla) soitetuista improvisaatioista, ja ne saivat myös vaikutteita vokaalimusiikissa käytetystä imitaatiosta. Muusikot esittivät erilaisia lyhyitä improvisoituja kappaleita esimerkiksi jumalanpalveluksien taukojen aikana tai johdantona tansseille.
Keskeisin improvisaatiotyyli kosketinsoitinmusiikista 1500-luvun jälkipuoliskolla oli toccata (italiaa: "kosketettu"). Toccatoissa on usein hidas muuttuviin harmonioihin perustuva alkuosa ja fuugamainen, imitaatioon perustuva nopeampi keskiosa. Teoksen lopussa palataan alun teemaan, mutta se esitetään pitkillä juoksutuksilla koristeltuna. Ricercar oli eräänlainen preludi, joka kehittyi motetinomaisista peräkkäisistä imitatiivisista osioista. Siitä kehittyi myöhemmin barokinaikana yleinen fuuga.
Renessanssista barokkiin
Renessanssin loppupuolella musiikin painopiste siirtyi Venetsiaan, joka oli Italian toiseksi merkittävin kaupunki Rooman jälkeen. Se oli vaurastunut kaupankäynnillä ja merenkululla ja tuki runsaskätisesti eri kulttuurinlajeja.
Venetsian musiikkielämän keskus oli Pyhän Markuksen kirkko, joka oli hallinnollisesti Venetsian johtajan dogen henkilökohtainen kappeli ja näin suhteellisen itsenäinen katolisen kirkon hierarkiasta. Kirkko ja sen edessä oleva aukio olivat monien valtiollisten seremonioiden näyttämönä, joita varten kirkon kuoronjohtajat sävelsivät paljon musiikkia. Kuoronjohtajan paikka oli arvostettu ja sitä hoitivat monet nimekkäät säveltäjät, muun muassa Andrea ja Giovanni Gabrieli sekä Claudio Monteverdi. Heidän sävellystyylissään yhdistyvät monet myöhäisrenessanssin ja varhaisbarokin piirteet, kuten esimerkiksi Concertato-tyyli, jossa useampi kuoro tai soitinryhmä vuorottelee melodian esittämisessä taustalla olevan urkusäestyksen päällä. Concertato-tyyli tuli nopeasti suosituksi, ja siitä kehittyi varhaisbarokin aikana konsertto. Urkusäestys oli myös barokin aikaisen basso continuo-ryhmän edeltäjä.
Refleksirata
Refleksirata tai heijastekaari on reseptorista selkäytimen kautta kulkeva rata, jota pitkin hermoimpulssi kulkee. Refleksirataan kuuluu ärsykkeen vastaanottava aistinelin, keskushermosto alue, hermoyhteys ja toimiva elin.
Tero Lepola
Tero Lepola (s. 29. toukokuuta 1979) on pesäpalloilija, joka edustaa kaudella 2011 Jokioisten Koetusta.
Lepola pelasi ensimmäiset ottelunsa Superpesiksessä 1997 Loimaan Palloilijoissa. Hän edusti seuraa myös seuraavan kauden ajan. Kauden 1999 hän pelasi Haminan Palloilijoissa ennen siirtymistään Jyväskylän Kiriin kahdeksi vuodeksi. Lepola kuitenkin palasi Loimaalle kahdeksi vuodeksi Ykköspesikseen. Loimaa-vuosien jälkeen Lepola siirtyi Hyvinkään Tahkoon seitsemäksi vuodeksi.
Emi Koussi
Emi Koussi on Tibestivuoristoon kuuluva suuri kilpitulivuori Pohjois-Tšadissa, keskellä Saharan autiomaata. Se nousee 3 415 metriä merenpinnasta ja on siten Tšadin ja koko Saharan alueen korkein huippu. Vuoren loivarinteinen keila on halkaisijaltaan 60–80 kilometriä ja koostuu pääosin trakyytista. Se kohoaa 2 300 metrin korkeudelle ympäröivältä hiekkakivitasangolta, joka on kerrostunut liitukaudella ja paleotsooisella maailmankaudella. Massiivi muodostui 2,42–1,32 miljoonaa vuotta sitten, kun maanpinnalle purkautui räjähdysmäisesti ignimbriittejä ja suhteellisen juoksevaa laavaa kuumasta kohdasta Maan vaipassa.
Nigerian naisten jalkapallomaajoukkue
Nigerian naisten jalkapallomaajoukkue edustaa Nigeriaa naisten jalkapallon kansainvälisissä otteluissa.
Emi Koussi
Emi Koussilla ei ole havaittu vulkaanista toimintaa, mutta sen etelälaidalla on geotermisesti aktiivinen alue Yi-Yerra. Tutkijat eivät ole pystyneet selvittämään, milloin tulivuori on purkautunut viimeksi. Sen huipulla on kaksi sisäkkäistä, halkaisijaltaan 12–15 kilometrin mittaista kalderaa, joiden eteläreunalla vuoren korkein kohta sijaitsee. Kalderojen sisäpuolella on useita räjähdyskraattereita ja laavakupoleita. Viimeisimmässä purkauksessa niihin muodostui kolme maaria ja lukemattomia basalttisia kuonakeiloja sekä niihin liittyviä laavavirtoja. Kalderojen kaakkoisosassa sijaitsee niitä nuorempi, alle 2 miljoonaa vuotta vanha Era Kohor -kaldera, joka on 2–3 kilometriä leveä ja 350 metriä syvä.