cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Velkua
Kulttuuri ja ruoka
Velkuan pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla vaspuukit eli pienistä silakoista tai kilohaileista tehty maustekala.
Kononen
Kononen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Integratiivinen nationalismi
Suomessa integratiivista nationalismia sovelsivat ja kehittivät edelleen vuosisadan alun vanhasuomalaiset kuten Yrjö-Sakari Yrjö-Koskinen, AKS:n sihteerin Niilo Kärjen johtama ryhmä (Kärki-ryhmä) Akateemisessa Karjala-Seurassa sekä sodan jälkeen entiset AKS-läiset presidentti Urho Kekkonen ja suomalaisen sosiaalipolitiikan teoreetikko Pekka Kuusi.
Suomeen orgaanisen yhteiskuntakäsityksen ja integratiivisen nationalismin toi kuitenkin alun perin Yrjö Ruutu, kansallismielinen sosialisti ja myös jääkäriliikkeen isänä ja Yhteiskunnallisen korkeakoulun perustajana tunnettu sosiaalinen ajattelija. Vaikka Ruutu ei ollut Akateemisen Karjalaseuran jäsen, hän vaikutti voimakkaasti AKS:n ajatteluun Niilo Kärjen kautta.
Integratiiviset nationalistit vaativat vahvaa sosiaalipolitiikkaa luokkaristiriitojen vähentämiseksi. Päämääränä oli kansan eheys ja maanpuolustustahto. Köyhien puolustaminen ei ollut arvo sinänsä vaan keino kansan ryhmäkoheesion vahvistamiseksi. Kjellén olikin ainakin osavastuussa termin (ruotsalainen) kansankoti tuomisesta politiikkaan.
Joidenkin integratiivisen nationalismin kannattajien ohjelmassa tärkeässä osassa oli myös eugeniikka ja muu aktiivinen väestöpolitiikka.
Annibale Carracci
thumb|upright=1.25|Pako Egyptiin, Annibale Carraccin maalaus vuodelta 1603. Annibale Carracci (3. marraskuuta 1560 Bologna – 15. heinäkuuta 1609 Rooma) oli italialainen varhaisbarokkia edustanut taidemaalari, etsaaja ja kaivertaja. Hän opiskeli synnyinkaupungissaan Bolognassa, jonne perusti yhdessä serkkunsa Ludovicon ja veljensä Agostino Carraccin kanssa vuonna 1582 Accademia degli Incamminati -taidekoulun. Carraccin serkuksia kiitetään manierismiin lipsumassa olleen italialaisen taiteen elvyttämisestä uuteen kukoistukseen.
Hänet on haudattu Rooman Pantheoniin.
Tuntemattoman taiteilijan 1800-luvulla tekemä kopio Carraccin maalauksesta Tobias parantaa sokean isänsä oli aikoinaan Eremitaašin taidemuseossa, josta Josif Stalin nappasi sen syksyllä 1940 mukaansa tuliaisiksi mennessään neuvottelemaan Euroopan jaosta Adolf Hitlerin kanssa. Sodan päättymisen häämöttäessä Martin Bormann antoi taulukopion Saksan merivoimien upseerille. Tämä taas myi sen 1955 eteläsaksalaiselle taidekauppiaalle, joka kuitenkin piilotti sen. Perikunta löysi maalauksen ja restauroitutti sen Stuttgartin valtiollisessa taideakatemiassa. Vuonna 2008 sen osti itävaltalainen keräilijä, joka on pannut sen myyntiin.
RDS-9
pienoiskuva|Sukellusveneen B-59 aseistuksena oli T-5-torpedoja, joissa mahdollisesti oli taistelukärkenä RDS-9. RDS-9 oli Neuvostoliiton taktinen ydinase, joka otettiin käyttöön vuosina 1957–1958. Sen ensitesti Semeissä epäonnistui, mutta Novaja Zemljalla vuotta myöhempi 4,8 kilotonnin ydinkoe onnistui. Kaksi S-luokan sukellusvenettä upposi ja yksi vaurioitui vakavasti. Taistelukärjen teho oli 10–40 kT. RDS-9 oli Neuvostoliiton ensimmäinen ydinräjähde, jonka saattoi asentaa 553 millimetrin torpedoon. Ydinlatauksia ei aiemmin voitu asentaa torpedoihin, koska niiden omamassa oli liian raskas.
Ydinräjähteen eli ydinkärjen kehittelyä ja testausta toteutettiin vuosina 1954–1955, minkä jälkeen 10 kilotonnin T-5-torpedo hyväksyttiin palveluskäyttöön. T-5-torpedoa vastasi Natomaissa W34-ydinkärkinen Mark 45 -ydintorpedo. T-5 oli aktiivikäytössä Kuuban ohjuskriisissä.
Horatio Nelson
Horatio Nelson (29. syyskuuta 1758 Burnham Thorpe, Norfolk, Ison-Britannian kuningaskunta – 21. lokakuuta 1805 Gibraltarinsalmi) oli englantilainen amiraali ja kaikkien aikojen kuuluisimpia merisodan johtajia.
Nelson jäi historiaan, kun hänen johtamansa brittilaivasto voitti ranskalais-espanjalaisen laivaston Trafalgarin taistelussa 21. lokakuuta 1805. Lopputulos murensi Ranskan keisarin Napoleonin haaveet maihinnoususta Britteinsaarille ja mahdollisti Englannin nousun merten valtiaaksi. Nelsonin muut suuret merivoitot olivat Abukirin taistelu 1. elokuuta 1798 ja Kööpenhaminan taistelu 2. huhtikuuta 1801.
Uran alku
Horatio Nelson syntyi 11-lapsiseen pappisperheeseen. Hän aloitti laivastouransa 12-vuotiaana, kun hänet kirjattiin 1. tammikuuta 1771 kansimieheksi meriupseerienonsa Maurice Sucklingin alukselle HMS Raisonnablelle Espanjan valloitettua Falklandinsaaret ja Britannian aloitettua laivastonsa varustamisen sekä miehistöjen värväämisen. Nelson saapui alukselle vasta 15. maaliskuuta Chathamissa koulun lomakauden alkaessa, mutta siirtyi jo 21. toukokuuta 1771 HMS Triumphille, jossa hän ei viipynyt kauan.
Brighton & Hove Albion WFC
Brighton & Hove Albion WFC on englantilainen naisten jalkapallojoukkue. Se toimi aiemmin nimellä Brighton GPO ja vaihtoi nimeä liittyessään vuonna 1991 miesten joukkueesta tunnetun Brighton & Hove Albion FC:n yhteyteen. Aiemmalla nimellään joukkue ylsi FA Cupin välieriin vuonna 1976. Kaudelle 2018–2019 se hyväksyttiin ylimmälle sarjatasolle FA:n naisten superliigaan.
Horatio Nelson
Uran alku
Nelson hankki enonsa suhteilla paikan Länsi-Intiaan matkanneelle kauppalaivalle Mary Annelle, jolle hän kirjautui toukokuussa 1771. Hän purjehti aluksen mukana heinäkuuhun 1772. Sen jälkeen hän pääsi tutkimusalukseksi muutetun mörssärialus HMS Carcassin matkassa Antarktikselle.
Dorothea Grünzweig
Dorothea Grünzweig (s. 25. joulukuuta 1952 Korntal, Länsi-Saksa ) on saksalainen runoilija, esseisti ja kääntäjä.
Horatio Nelson
Uran alku
HMS Carcassilta hän siirtyi 15. lokakuuta 1773 uudelleen HMS Triumphille ja sieltä edelleen 27. lokakuuta HMS Seahorselle, 15. maaliskuuta 1776 HMS Dolphinille, 24. syyskuuta HMS Worcesterille, 10. huhtikuuta 1777 HMS Lowestoftelle, valtausmiehistön johtajana kuunari Little Lucylle (todellisuudessa ensimmäinen aluksen päällikkyys), HMS Bristolilla. Viimeisillä aluksilla hän palveli lyhyitä aikoja ennen kuin siirtyi seuraavalle alukselle.
Brighton & Hove Albion WFC
Joukkueen valmentajana on kesästä 2017 lähtien toiminut Englannin naisten maajoukkuetta aiemmin pitkään valmentanut Hope Powell.
Dorothea Grünzweig
Grünzweig on kääntänyt saksaksi suomalaista runoutta muun muassa julkaisuihin Gedichte aus Finnland (Zwischen den Zeilen, U. Engeler, 2001) ja Sonderheft Finnland: Auswahl und Nachdichtung: Dorothea Grünzweig (Märkischer Verlag, 2014).
Horatio Nelson
Uran alku
Nelson sai 1. tammikuuta 1778 ensimmäisen sotalaivan päällikkyyden 20-vuotiaana komentaessaan aseistettua prikiä HMS Badgeria, jonka päällikkönä hän kohensi miehistön oloja ja kiinnitti huomiota kunnon ruoan ja juoman hankkimiseen.
Brighton & Hove Albion WFC
Kaudella 2018–2019 Brighton sijoittui 11 joukkueen superliigassa yhdeksänneksi. Kaudella 2019–2020 liigassa oli 12 joukkuetta ja Brightonin sijoitus oli jälleen yhdeksäs.
Legion (albumi)
Legion on yhdysvaltalaisen Deicide-yhtyeen toinen, vuonna 1992 julkaistu täyspitkä studioalbumi.
Horatio Nelson
Sota Välimerellä ja Abukirin taistelu
Ranskan tuore tasavalta julisti vuonna 1793 sodan Britannialle ja Hollannille osana Ranskan vallankumoussotia. Nelson lähetettiin viiden vuoden tauon jälkeen Välimerelle turvaamaan Ranskan kaupankäyntiä. Nelson palveli HMS Agamemnonilla osallistuessaan 4. heinäkuuta 1794 Korsikan valtaukseen. Hän sai sirpaleita rintaan ja oikeaan silmään, joka sokeutui.
Kun Ranska liittoutui Espanjan kanssa, Britannia päätti vetää laivastonsa Välimereltä. Nelson kohtasi Gibraltarinsalmessa sumussa espanjalaisen laivaston. Saatuaan esimiehensä suostuteltua vaaralliseen manööveriin Nelson pääsi purjehtimaan espanjalaisten laivojen linjaan jääneeseen aukkoon. Cabo de São Vicenten taistelussa Nelsonin alus menetti takilansa, mutta hänen merisotilaansa onnistuivat silti valtaamaan kaksi vihollislaivaa ja kääntämään taistelun voitoksi. Tapaus oli esimerkki Nelsonin ylivertaisesta taktisesta osaamisesta, jota esimiehet arvostivat, vaikka hän usein syyllistyi omavaltaisuuteen.
Vielä samana vuonna 1793 ritariksi lyöty ja amiraaliksi ylennetty Nelson johti maihinnousua Teneriffalle. Hänen oikeaan käsivarteensa osui tykinkuula, ja käsi jouduttiin amputoimaan. Tilalle valmistettiin ns. rautakäsi eli eri asentoihin asennettava mekaaninen tekokäsi.
Vain muutaman kuukauden kuluttua kotiinpaluusta amiraali Nelson sai jälleen komennuksen Välimerelle, nyt ajamaan takaa Ranskan laivastoa. Operaation huipentaneessa Niilin taistelussa Britannian Välimeren-laivasto (13 alusta) löi Abukirin lahdella 17 aluksen suuruisen Ranskan Välimeren-laivaston, jonka aluksista 13 tuhoutui tai vallattiin. Britit estivät täten ranskalaisia ottamasta haltuunsa Intian kauppareittiä. thumb|250px|[[Denis Dightonin maalaus Amiraali Nelsonin kuolema (noin 1825). Amiraali Nelsonia ammutaan kannella.]]
Kööpenhaminan taistelu
Amiraali Nelson sai käskyn keskeyttää taistelun, koska johtava, tiettävästi vain suhteilla asemansa saanut amiraali luuli tappion jo tulleen, mutta tyypilliseen tapaansa Nelson ei ollut huomaavinaan määräystä. Upseerien huomauttaessa, että signaaliliput käskivät perääntymään, Nelson nosti kaukoputken sokealle silmälleen ja vastasi: – ja johti taistelun voittoon. Sotilaallisen menestyksen ansiosta Nelsonin esimiehet katsoivat jälleen kerran amiraalinsa omavaltaisuutta läpi sormien.
Trafalgarin taistelu ja kuolema
Nelsonin haave toteutui vuonna 1803, kun hänet nimitettiin Britannian Välimeren-laivaston komentajaksi. Laivaston tehtävänä oli Ranskan laivaston tuhoaminen. Nelson kiinnitti valmisteluissa erityistä huomiota esimieskoulutukseen. Hän komensi 1805 brittiläistä laivasto-osastoa Trafalgarin taistelussa. Laivasto tuhosi ranskalais-espanjalaisen laivaston, mutta hän itse haavoittui kuolettavasti vihollisen tarkka-ampujan kuulasta, ja hän kuoli pian taistelun päättymisen jälkeen. Trafalgarin voitto oli sekä strategisesti ja taktisesti ratkaiseva, ja Nelsonin suurin saavutus. Hänen ruumiinsa säilöttiin suureen, täyteen brandytynnyriin ja kuljetettiin haudattavaksi Lontooseen St Paulin katedraaliin. Kuolemansa jälkeen hänestä tuli Britannian kansallissankari.
Perintö
Nelsonin kolmea voittoa kunnioitetaan yhä merisotilaiden kauluksissa olevilla kolmella raidalla ja kuolemaa näiden pukuun sijoitetulla mustalla solmiolla. Nelsonin merivoiton mukaan nimettiin Lontoon merkittävimpiin aukioihin kuuluva Trafalgar Square, jossa sijaitsee myös Nelsonin patsas.
Terry Jacks
thumb|Terry Jacks
Terry Jacks (s. 29. maaliskuuta 1944 Winnipeg, Manitoba) on kanadalainen laulaja-lauluntekijä, äänilevytuottaja ja luontoaktivisti. Hänet tunnetaan parhaiten vuoden 1974 kansainvälisestä hitistään ”Seasons in the Sun” (alun perin Jacques Brelin ”Le Moribonde”, jonka suomensi ja levytti Arto Sotavalta nimellä ”Päivät kuin unta” ).
Jacks liittyi nuoruudessaan vancouverilaiseen The Chessmen -yhtyeeseen, joka ehti levyttää muutamia paikallisia hittejä ennen hajoamistaan. Jacks aloitti hajoamisen jälkeen musiikillisen yhteistyön Susan Pesklevitsin (s. 1948) kanssa. Tästä syntyi 1960-luvun lopussa ja 1970-luvun alussa suuressa suosiossa ollut The Poppy Family -yhtye. Sen tunnetuimpiin kappaleisiin lukeutuu "Which Way You Goin' Billy?", joka ilmestyi samannimisellä levyllä vuonna 1969 ja nousi kanadalaisten listojen ykköseksi ja myös Yhdysvaltain Billboardin kakkoseksi. Single voitti Juno-palkinnon.
Terry ja Susan Jacks menivät naimisiin, mutta avioliitto purkautui yhtyeen hajottua 1970-luvulla. He kuitenkin jatkoivat yhteistyötään: Terry tuotti Susanin ensimmäisen sooloalbumin vuonna 1973. Myös Terry Jacks lähti soolouralle ja sai maailmanlaajuista arvostusta hitillään "Seasons in the Sun". Hänellä on sittemmin ollut toinen avioliitto (päättyi uuteen eroon), josta syntyi tytär Holly.
Toshikazu Ichimura
Toshikazu Ichimura  (s. 12. joulukuuta 1941) on japanilainen budō-opettaja (aikido 6. dan shihan, iaidō 6. dan renshi) Hän oli Ruotsissa ja Suomessa 1970–1980 luvuilla vaikuttanut aikido-ohjaaja.
Sunti
Sunti on tilastollinen pienalue Vaasassa, Palosaaren suuralueella. Se oli Vaasan satama-aluetta 1700-luvulta aina 1890-luvun alkuun asti. Telakkatoiminta jatkui vielä alueella ulkosataman jo muutettua Vaskiluotoon. Satama-ajasta muistuttavat rannassa sijaitsevat makasiinirakennukset jotka toimivat nykyään merimuseona.
Alueen pohjoisosassa sijaitsee Vaasan Veden jätevedenpuhdistamo.
Pienalue rajoittuu idässä Wolffintiehen ja etelässä Palosaarentiehen. Alueeseen kuuluvat myös länsiosassa sijaitsevat Mansikkasaari ja Pikisaari. Vuonna 2015 Suntin alueella asui 591 asukasta.
Irja Salla
Taju Birgitta Tiara Sallinen, tunnettu paremmin kirjailijanimellään Irja Salla, (5. tammikuuta 1912 Sortavala – 27. syyskuuta 1966 Sipoo) oli suomalainen kirjailija. Hän oli sotavuosina suosittu, mutta jäi sitten unohduksiin.
Elämäkerta
Sallan vanhemmat olivat taidemaalarit Tyko Sallinen ja Helmi Vartiainen. Taju oli äitinsä luona Sortavalassa ja Viipurissa, kun Tyko Sallinen asui Helsingissä ja ulkomailla. 1916 vanhemmat erosivat, ja 1917 Tyko Sallinen haki Tajun Viipurista luokseen Hyvinkäänkylään ateljeekoti Krapulaan, jonka pihalle hänen ja isänsä tuhkauurnat on haudattu.
Salla opiskeli Ateneumissa Taideteollisuusyhdistyksen Keskuskoulun Graafisessa osastossa vuosina 1929−1932 ja työskenteli tämän jälkeen jonkin aikaa mainospiirtäjänä. Hän avioitui 20-vuotiaana älykön ja filosofin Erkki Aleksanteri Rantalaisen (synt. 1908) kanssa, joka oli myös Sortavalasta kotoisin. Heille syntyi poika Mauno, joka kuitenkin kuoli jo muutaman kuukauden ikäisenä. Heidän liittonsa kariutui 1942, mutta he solmivat sen uudelleen toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1950 ja olivat loppujen lopuksi naimisissa Rantalaisen kuolemaan saakka.
Salla julkaisi esikoisteoksensa Kaksi tietä vuonna 1939 kirjailijanimellään. Erityisesti vuonna 1943 ilmestynyt romaani Unissakävijä, joka oli romaanitrilogian päätösosa, sai tunnustusta. Unissakävijän päähenkilö oli kirjailijan alter ego. Kirjasta otettiin useita uusintapainoksia, viimeinen vuonna 1988, ja se käännettiin myös ruotsiksi ja ranskaksi.
Salla oli stipendiaattina Saksassa heinäkuusta 1943 tammikuuhun 1944. Samanaikaisesti hänen kanssaan Saksaan matkusti myös Helvi Hämäläinen, joka kuitenkin palasi miltei heti kotimaahan todettuaan Saksassa vallinneen todellisen tilanteen: sota oli pitkittyessään raaistunut. Juuri ennen Saksaan lähtöään Salla antoi haastattelun Hopeapeili-lehdelle, ja artikkelin kirjoittanut toimittaja totesi saaneensa vaikutelman, ettei kirjailija käsittänyt, "mihin maanpäälliseen helvettiin hän oli menossa". Saksassa viettämiensä kuukausien aikana Salla joutuikin kokemaan pommituksia ja elämään raunioituneissa kaupungeissa, ja hän oli useaan otteeseen välittömässä hengenvaarassa. Saksan kokemusten uskotaan edistäneen kirjailijan myöhempää henkistä luhistumista.
Salla oli vuosina 1943−1945 naimisissa tulevan pilapiirtäjän Kari Suomalaisen kanssa, mutta liitto päättyi eroon. Suomalaisen mukaan kyseessä oli tyypillinen pikaisesti solmittu sota-ajan avioliitto, ja sen aikana puolisot näkivät toisiaan hyvin vähän. Suomalainen muisteli entistä vaimoaan vuosikymmeniä myöhemmin sanoen, ettei hän edes tuntenut "tuota hysteeristä naista".
Sodan jälkeen Salla joutui Nikkilän mielisairaalaan, jossa hän vietti loppuelämänsä. Siellä hän myös kirjoitti viimeisen teoksensa Isä ja minä ja aloitti jälleen maalaamisen, jonka oli jättänyt kirjailijan uran auettua. Sallalta jäi jälkeen runsaasti mielisairaalassa kirjoitettuja, julkaisematta jääneitä kirjoituksia.
Sallalla oli kaksi sisarta, täyssisar Eva (alkuun Varpu eli Tirsu), jonka Sallinen antoi adoptioon sisarelleen Tanskaan. Eva kuoli yllättäen 39-vuotiaana Suomessa kadulla sydänkohtaukseen. Toinen sisar oli Sallisen toisesta avioliitosta, Tirsi, joka myöhemmin kääntyi mormoniksi asui elämänsä loppuun asti Helsingissä, kuoli 2003 pahanlaatuiseen aivokasvaimeen ja on haudattu Hyvinkäälle sukuhautaan.
Viipuri (täsmennyssivu)
Viipuri voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Manfred Queck
Manfred Queck (10. elokuuta 1941 Johanngeorgenstadt, Saksi − 1. heinäkuuta 1977 Johanngeorgenstadt) oli saksalainen mäkihyppääjä, joka aktiiviurallaan edusti Saksan demokraattista tasavaltaa ja seuratasolla SC Dynamo Klingenthalia.
Queck sijoittui Grenoblen olympialaisissa 1968 suurmäessä neljänneksi ja normaalimäessä 14:nneksi. Hän osallistui Keski-Euroopan mäkiviikolle neljä kertaa, kausilla 1966–1970, sijoittuen kokonaiskilpailussa parhaimmillaan 11:nneksi vuodenvaihteessa 1967−1968. Hän oli toinen Oberstdorfin kilpailussa joulukuussa 1969. Hän voitti Saksan-mestaruuden normaalimäessä 1968.
Queck on haudattu Johanngeorgenstadtin hautausmaalle.
Pesaro
Pesaro on kaupunki Marchen alueella Pohjois-Italiassa. Se sijaitsee Adrianmeren rannikolla ja on Pesaro e Urbinon maakunnan pääkaupunki. Pesaron pinta-ala on 127 km² ja väkiluku noin 95 000.
Talous
Kalastus, huonekaluteollisuus ja matkailu ovat kaupungin tärkeimmät elinkeinot.
Historia
Muinaiset roomalaiset perustivat kaupungin siirtomaakseen nimellä Pisaurum vuonna 184 eaa., jolloin se kuului Picenumin territorioon. Picenumin muinaisen kansan asutusta on löydetty Novilarasta. 300-luvulla gallialaiset senonit valloittivat Pohjois-Picenumin, joka oli aiemmin ollut etruskien hallinnassa, joten roomalaisten saapuessa sinne paikalliset asukkaat olivat jo etnisesti sekoittuneita. Silti alueella oli edelleen myös etnisiä gallialaisia, sillä roomalaiset erottivat heidät muun väestön joukosta ja karkottivat heidät maasta.
Rooman vallan aikana Pesarosta, Via Flaminian keskuksesta, tuli tärkeä kauppa- ja käsityökeskittymä. Länsi-Rooman imperiumin hajottua itägootit valloittivat Pesaron ja heidän kuninkaansa Vitiges tuhosi sen vuonna 539 goottisodan aikana. Se jälleenrakennettiin nopeasti viisi vuotta Bysantin uudelleen valtaamisen jälkeen, ja se muodosti niin sanotun Pentapoliksen, joka kuului Ravennan eksarkaattiin. Lombardien ja frankkien invaasioiden jälkeen Pesarosta tuli osa Kirkkovaltiota.
Renessanssin aikana sitä hallitsivat Malatesta (1285–1445), Sforza (1445–1512) ja Della Rovere (1513–1631). Viimeisimpänä mainitun aikaan Pesaro eli kaikkein kukoistavinta aikaansa: lukuisia julkisia ja yksityisiä palatseja rakennettiin ja uusi muuririvi (Mura Roveresche) pystytettiin. Tuolloin se myös valittiin herttuakunnan pääkaupungiksi.
11. syyskuuta 1860 piemontelaiset joukot valtasivat Pesaron, ja se liitettiin uuteen Italian kuningaskuntaan.
Miloš Bečvář
Miloš Bečvář (s. 21. tammikuuta 1957 Strakonice, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen maastohiihtäjä, joka aktiiviurallaan edusti Tšekkoslovakiaa.
Bečvář sijoittui 1980 Lake Placidin olympialaisissa 15 kilometrillä 44:nneksi, 30 kilometrillä 32:nneksi ja 4 × 10 kilometrin viestissä yhdeksänneksi. Sarajevon olympialaisissa 1984 hän oli 15 kilometrillä 29:s, 30 kilometrillä 27:s ja 50 kilometrillä 23:s. Seefeldin MM-kilpailuissa 1985 hän sijoittui 50 kilometrillä viidenneksi.
Bečvář sijoittui maailmancupin osakilpailussa parhaimmillaan toiseksi Kastelruthin 15 kilometrin kilpailussa maaliskuussa 1982.
Pitkälahti-Petosen asukasyhdistys
Pitkälahti-Petosen asukasyhdistys ry on vuonna 1988 perustettu kuopiolainen Petosen kaupunginosassa toimiva asukasyhdistys.
Yhdistyksen sääntöjen mukaisena tarkoituksena on aktivoida kotipaikkansa asukkaita toimimaan viihtyisän asumisen, monipuolisten palvelujen sekä terveellisen ympäristön puolesta ja edistää alueellista asukastoimintaa. Tarkoituksensa toteuttamiseksi yhdistys järjestää kerhotoimintaa ja asukastapahtumia, jotka edistävät erilaista harrastustoimintaa ja alueen viihtyvyyttä. Yhteistyötä muiden järjestöjen ja toimijoiden kanssa kehitetään edelleen aktiivisesti Petosen alueella asukkaiden hyvinvoinnin ja yhteisöllisyyden edistämiseksi.
Yhdistys on vuodesta 1989 lähtien julkaissut alueella omaa sanomalehteä, Petosen Lehteä. Petosen Lehti kertoo Pitkälahti-Petosen asukasyhdistys ry:n oman toiminnan lisäksi ilmestymisalueensa yrityksistä, ihmisistä ja tapahtumista. Lehti ilmestyy nykyisellään vuosittain 4-8 kertaa ilmaisena kotitalousjakeluna. Lehden jakeluun kuuluu yhteensä yli 12 000 kotitaloutta Petosen, Jynkän ja Saaristokaupungin alueilla. Erikoisnumerot jaetaan lisäksi myös Etelä-Kuopion haja-asutusalueille sekä Leväselle.
Asukasyhdistyksen toiminnasta on vuonna 2019 julkaistu 30-vuotishistoriikki "Meidän Petonen - 30 vuotta asukastoimintaa", jonka on kirjoittanut FM Jukka Kytöjoki. Kirja käsittelee kattavasti myös Petosen alueen historiaa aina sen synnystä julkaisuhetkiin saakka.
Babylonin linnoitus
Babylonin linnoitus on Rooman valtakunnan kaudelta peräisin oleva linnoitus nykyisen Kairon alueella Egyptissä. Sen rauniot ovat säilyneet nykypäiviin saakka ja niillä on tehty myös restaurointitöitä.
Kohde
pienoiskuva|vasen|Raunioita. pienoiskuva|vasen|Tornin sisäpuolta.
Historia
Babylonin linnoituksen nimen alkuperää ei tunneta varmasti. Mahdollisesti paikalla on ollut alun perin persialainen linnoitus ja roomalaiset ovat tästä syystä alkaneet käyttämään siitä Mesopotamiaan viittaavaa nimeä Babylon. Toisen teorian mukaan paikan alkuperäinen egyptinkielinen nimi on ollut Pi-Hapi-n-On ja kreikkalaiset ovat alkaneet käyttämään siitä nimeä Babylon sekoitettuaan sen ääntämykseltään samannimiseen tutumpaan paikkaan. Varhaisin tunnettu maininta paikasta historiallisissa lähteissä on Strabonin teoksesta Geografika. Stabonin mukaan paikka oli ollut aikaisemmin sotilasleiri.
Babylon sijaitsi strategisella paikalla historiallismaantieteellisen Ylä-Egyptin ja Ala-Egyptin rajalla. Niili on linnoituksen toiminta-aikana virrannut nykyisestä uomastaan itään. Keisari Trajanuksen valtakaudella Niilille johtanutta kanavaa siirrettiin siten, että sen suu oli Babylonilla. Babylonilla oli myös suuri kivinen satama. Diocletianuksen kaudella satama linnoitettiin. Amr ibn al-Asin johtamien arabijoukkojen vallatessa Egyptin Babylonista käytiin taisteluita. Babylon oli ensimmäinen paikka, jolla Itäisen autiomaan ylittäneet arabit kohtasivat sitkeämpää vastarintaa. Babylonia piiritettiin useita kuukausia ennen sen antautumista. Joskus antautumispäiväksi annetaan 9. huhtikuuta 641. Antautuminen merkitsi myös käytännössä Egyptin kukistumista. Arabit olivat nyt jakaneet maan kahtia ja Aleksandrian puolustus oli mahdotonta. Bysantin keisari päätyi tekemään Amrin kanssa sopimuksen.
Arabien vallattua Egyptin Babylonin linnoituksen kohdalle perustettiin varuskunta, joka tuli tunnetuksi nimellä al-Fustat. Paikalle alettiin rakentaa Egyptin ensimmäistä moskeijaa ja lopulta sotilasleiristä kasvoi kaupunki. Sen rakennustöissä käytettiin Babylonin linnoituksen raunioita. Koptit puhuivat Babylonista vielä pitkään sen jälkeen, kun ero Fustatin ja Babylonin välillä oli kadonnut arabien keskuudessa. Joskus koptit viittasivat nimellä koko suurempaan useita kaupunkeja käsittäneeseen alueeseen. Fustatissa ja Kairossa. Ilmeisesti tätä kautta esimerkiksi monissa sittemmissä länsimaiden ja Egyptin sopimuksissa puhutaan "Babyloniasta". Nimi esiintyy edelleen sittemmässä kirjallisuudessa. Sitä käytti esimerkiksi Jean de Mandeville ja Giovanni Boccaccio puhuu Saladinista nimellä Soldano di Babilonia.
Paulus Diaconus
Paulus Diaconus (n. 720 – 13. huhtikuuta 799), tunnettu myös nimillä Warnefred ja Cassinensis (l. "Monte Cassinolainen"), oli benediktiinimunkki, joka kirjoitti merkittävän teoksen langobardien historiasta (Historia Langobardorum).
Seppo A. Teinonen
pienoiskuva|Seppo A. Teinosen osallistujapassi [[Luterilainen maailmanliitto| Luterilaisen maailmanliiton tarkkalijana Vatikaanin toisessa kirkolliskokouksessa 1965.]] Seppo Antero Teinonen (12. elokuuta 1924 Pori – 25. elokuuta 1995 Benalmádena, Espanja ) oli suomalainen teologi. Seppo A. Teinonen toimi ekumeniikan henkilökohtaisena ylimääräisenä professorina vuosina 1966–1970. Helsingin yliopiston teologiseen tiedekuntaan perustettiin 1970-luvulla oppiaineen professuuri. Hän toimi pitkään Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan dogmatiikan professorina sekä myös vuodesta 1975 tiedekunnan dekaanina.
Uran varhaiset vaiheet
Teinosen ensimmäinen julkaistu teos käsitteli ambomaalaisen avioliittokäsityksen kehittymistä. Valmistuttuaan teologian lisensiaatiksi 1951 Teinosen suuntautui erityisesti ekumeenisiin ja uskontoteologisiin tutkimusaiheisiin. Hän oli samalla ahkera lehtikirjoittaja ja toimi muun muassa luterilaisen kirkon ulkomaisesta tiedotuksesta vastaavana sihteerinä. Vuonna 1959 valmistunut väitöskirja käsitteli saksalaisen Gustav Warneckin varhaisen lähetysajattelun teologisia perusteita. Väitöskirjastaan Teinonen sai arvosanan laudatur.
1950-luvulla Teinonen kiinnostui yhä enemmän modernista katolisesta teologista ja osallistui myös historialliseen Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Kokouksen uudistushenkinen teologia vaikutti syvästi Teinoseen ja koko hänen tuotantoonsa.
Teinonen toimi myös Teologisen Aikakauskirjan pitkäaikaisena päätoimittajana ja julkaisi kirja-arvosteluja sekä artikkeleita. Teinonen käänsi suomeksi kristillisen mystiikan klassikkoteoksia ja loi samalla alan uutta suomalaista terminologiaa. Hänet muistetaan myös karismaattisena luennoitsijana ja opintomatkojen vetäjänä. Hän julkaisi myös runsaasti teologisen tiedekunnan kurssikirjoja sekä suurelle yleisölle tarkoitettua tietokirjoja.
Työ jatkui Espanjassa
Teinonen oli puheenjohtajana kirkon virkaa käsittelevässä komiteassa (1968–1975). Tässä tehtävässään hän joutui kuitenkin jännitteisiin kirkon silloisen johdon kanssa. Pyydettyään eron komitean puheenjohtajuudesta hän suuntautui yhä vahvemmin käännös- ja kirjoitustyöhönsä. Hän käänsi ja toimitti kaiken kaikkiaan 22 klassisia kristillisiä tekstejä käsittelevää teosta ja artikkelikokoelmaa. Merkittävä osa näistä käännöksistä ilmestyi Teinosen kääntämänä ensimmäisen kerran suomenkielellä.
Vuonna 1987 Teinonen päätti luopua evankelis-luterilaisen kirkon jäsenyydestä ja liittyi katolisen kirkon jäseneksi. Jäätyään eläkkeelle Teinonen muutti Espanjaan. Uudessa kotimaassaan hän jatkoi kristillisen mystiikan klassikkoteosten kääntämistä. Teinonen kirjoitti Espanjassa lukuisia matkaoppaita sekä erityisesti Andalusian kulttuuriin ja historiaan liittyviä tietokirjoja. Samoin hän avusti paikallisia suomenkielisiä lehtiä ja julkaisi niissä ahkerasti Espanjan historiaan ja kulttuuriin liittyviä artikkeleita. Teinosen laajasta tuotannosta 13 teosta on kirjoitettu yhdessä hänen puolisonsa, teologian maisteri Riitta Teinosen kanssa. Teinonen on haudattu Espanjan Benalmádenan kansainväliselle hautausmaalle.
Hannes Ignatius
Johannes (Hannes) Ferdinand Ignatius (8. lokakuuta 1871 Helsinki – 3. maaliskuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen sotilas, jonka sotilasura katkesi Venäjän vallan aikana. Suomen itsenäistyttyä Ignatius kuitenkin kohosi hetkessä ratsumestarista kenraalimajuriksi ja myöhemmin kenraaliluutnantiksi.
Lapsuudenkoti
Ignatiuksen vanhemmat olivat suomenmielinen senaattori, tilastollisen päätoimiston johtaja Karl Emil Ferdinand Ignatius (1837–1909) ja Amanda Kristina Bergman (1841–1921). Isä oli ollut mukana perustamassa Uusi Suometar -lehteä. Aviopari sai kaikkiaan kymmenen lasta: Lapsuudenkodista kirjoitti Katri Bergholm kaksi muistelmateosta.
Upseerikoulutus
Ignatius kävi ensin neljä luokkaa Helsingin Suomalaista Alkeisopistoa 1881–1885, aloitti opinnot Haminan kadettikoulussa 14. heinäkuuta 1885 ja valmistui kornetiksi 1892. Hänet määrättiin Suomen Rakuunarykmentiin Lappeenrantaan 16. elokuuta 1892. Hän oli komennettuna 3. Sumin, H.K.K. Tanskan Kruununprinssin, rakuunarykmenttiin 1893–1896. Ignatius korotettiin luutnantiksi 2. helmikuuta 1896 ja komennettiin keisari Nikolai II:n kruunausesikuntaan. Hän kävi Nikolajevin sota-akatemian Pietarissa 1896–1899 ja hänet korotettiin aliratsumestariksi 1900. Sai sen jälkeen samana vuonna apurahan voidakseen tehdä ulkomaanmatkan Ruotsiin ja Ranskaan. Hän vastusti innokkaasti kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin sortovaltaa.
Ero upseerin ammatista
Ignatius erosi Suomen rakuunarykmentistä hieman ennen sen lakkauttamista kieltäydyttyään vannomasta uutta venäläisen kaavan mukaista sotilasvalaa. Hän matkusti tammikuussa 1902 Englantiin neuvottelemaan Englannin yleisesikunnan päällikön Sir Arthur Nicholssonin kanssa muutamien Suomen Rakuunarykmentin upseerien mahdollisuuksista astua Englannin palvelukseen, koska tähän aikaan Englannin ja Venäjän suhteet olivat sangen jännittyneet. Suunnitelma kuitenkin raukesi, koska Englannin lain mukaan eivät muut kuin englantilaiset voineet päästä upseereiksi Englannin armeijaan.
Toiminta liikemiehenä
Ignatius siirtyi nyt liikealalle. Hän toimi Viipurin tupakkatehtaan johtajana 1902–1903, Teollisuuskonttorin johtajana Pietarissa 1903–1904 ja viipurilaisen Vuolukivi Oy:n johtajana vuodesta 1904 alkaen. Hän omisti myös oman autoliikkeen toiminimellä H. Ignatius ja Kumpp. ja toimi eräiden muiden yhtiöiden johtokunnissa. Hän kirjoitti usein Viipurissa ilmestyneeseen Karjala-lehteen.
Sotilaallinen toiminta Suomen itsenäistyessä
Ignatius otti innokkaasti osaa sortovuosien passiiviseen vastarintaan ja kuului vuonna 1915 perustettuun sotilaskomiteaan. Tämän komitean puheenjohtajana hän toimi keskeisenä henkilönä vapaussodan valmisteluissa ja teki näissä asioissa useita matkoja Tukholmaan. Hän kuului siihen sotilaskomitean keväällä 1917 Tukholmaan lähettämään valtuuskuntaan, joka sai yhteyden Saksan suureen päämajaan tämän lähettäessä yleisesikuntakapteeni von Reichen Tukholmaan neuvottelemaan Suomen upseeriston kanssa. Suomalaisten aktivistien kokouksessa Tukholmassa Ignatius teki ehdotuksen suojeluskuntien perustamisesta – tai vapaaehtoisten palokuntien niillä paikkakunnilla, joilla suojeluskuntia ei tahdottu muodostaa. Valtion asettamassa suojeluskuntien perustamiskomiteassa syksyllä 1917 hän toimi puheenjohtajana. Hän onnistui saamaan ensimmäiset miljoonat sodan valmistelua varten kutsumalla Pörssiklubiin joukon pankki- ja teollisuusmiehiä. Ignatius matkusti Tukholmaan ja Berliiniin sotilaskomitean valtuuttamana ja senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvudin suosituskirje mukanaan. Berliinissä hän suunnitteli Saksan Yleisesikunnan poliittisen osaston päällikön von Hülsenin ja suuresta päämajasta tätä varten saapuneen majuri Grantzin kanssa mahdollisuudesta saada jääkäripataljoona Suomeen aseistettuna ja aseavustusta Suomen tulevalle vapautusarmejalle. Ignatius lähetti myöskin majuri Cranztsin mukana päämajoitusmestari, kenraali Erich Ludendorffille kirjeen, jossa selitti näiden toimenpiteiden kiireellisyyttä.
Palattuaan Suomeen Ignatius pyysi yhdessä pankinjohtaja, everstiluutnantti Hallenbergin kanssa myöskin juuri kotimaahansa palanutta kenraaliluutnantti, vapaaherra Gustaf Mannerheimia sotilaskomitean johtajaksi ja oli mukana valitsemassa häntä tähän tehtävään. Ignatius matkusti Mannerheimin ja muiden sotilaskomitean jäsenten kanssa Vaasaan 21. tammikuuta 1918. Täällä Mannerheim muodosti esikuntansa ja nimitti Ignatiuksen päämajoitusmestariksi. V.t. esikuntapäällikkönä Ignatius allekirjoitti ensimmäisen taistelukäskyn. Kenraali Mannerheimin edustajana hän lähti seuraamaan sotatoimia Lapualle ja Seinäjoelle tammikuun 28. päivän vastaisena yönä. Helmikuun 1. päivänä Mannerheim nimitti hänet Oulua valtaamaan lähetettyjen joukkojen komentajaksi. Kaupungin valloituksen jälkeen Ignatius korotettiin everstiksi 14. helmikuuta 1918. Päämajoitusmestarina hän esitteli kenraali Mannerheimille kaikki sotatapahtumat eri rintamilla ja ehdotetut sotaliikkeet. Kenraalimajuriksi hänet korotettiin Viipurin valloituksen johdosta 30. huhtikuuta 1918.
Toiminta itsenäistyvässä ja itsenäistyneessä Suomessa
thumb|250px|Suomen itsenäisyyden tunnustamista hakevaa valtuuskuntaa johti valtioneuvos [[Edvard Hjelt (kolmas oikealta). Valtuuskunta kävi heinäkuussa 1918 Saksassa ja Itävallassa. Saksan sodanjohdon päämajassa kenraali Hannes Ignatius (uloimpana oikealla) valtionhoitaja P. E. Svinhufvudin nimissä luovutti Suomen vapaudenristin suurristin sotamarsalkka Paul von Hindenburgille (toinen oikealta) ja kenraali Erich Ludendorffille (kolmas vasemmalta).]]
Suomen armeijan palveluksessa
Ignatius erosi armeijasta sisällissodan jälkeen samassa yhteydessä kenraali Mannerheimin kanssa toukokuun lopussa 1918. Ignatius lähetettiin heinäkuussa 1918 Suomen hallituksen sotilaallisena edustajana Belgian Spahan viemään Saksan keisari Vilhelm II:lle Suomen vapaudenristin suurristi sekä Ranskan Avesnesiin viemään sama kunniamerkki sotamarsalkka Paul von Hindenburgille ja kenraali Ludendorffille. Ignatius palasi armeijan palvelukseen 2. tammikuuta 1919 Mannerheimin tultua Suomen valtionhoitajaksi. Ignatius toimi Suomen yleisesikunnan päällikkönä 1918–1919 ja sotakoulujen tarkastajana 1919–1920. Hän perusti uudelleen kadettikoulun, joka aloitti toimintansa 25. tammikuuta 1919. Ignatius oli jäsenenä muun muassa asevelvollisuuskomiteassa ja sotakorkeakoulukomiteassa. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta 1920 ja siirtyi reserviin.
Ignatius otti osaa Lapuan liikkeen toimintaan ja vuoden 1932 Mäntsälän kapinaan pyrkien avaamaan tätä kautta Mannerheimille pääsyn Suomen johtoon. Mannerheim kuitenkin kielsi Ignatiusta matkustamasta Mäntsälään.
Toiminta aktiiviuran jälkeen
Talvisodan syttyessä marraskuussa 1939 kenraaliluutnantti Ignatius iästään ja horjuvasta terveydestään huolimatta ilmoittautui vapaaehtoisena ensimmäisten joukossa ylipäällikön käytettäväksi. Talvisodan aikana Ignatius toimi Mannerheimin henkilökohtaisena edustajana Torniossa.
thumb|left|200px|Talvisodan ulkomaisten vapaaehtoisten vastaanottotoimiston suomalaisjohtajat [[Torniossa. Vasemmalta kenraalimajuri K. M. Wallenius, kenraaliluutnantti Hannes Ignatius ja eversti Armas Arajuuri.]] Talvisodan aikana Ignatius oli vielä Mannerheimin edustajana Torniossa vastaanottamassa Suomeen tulevia ulkomaalaisia vapaaehtoisia.
Kunniamerkit
VR II m.k. Oulun valtauksesta, VR I m.k. Tampereen valtauksesta, Vapaussodan ja Tampereenmm., PrRrII 1918, Saksan KrR I suurr. m.k. 1918, VR rt.k. 1919, K. SVR I 1919, Sk. Ar. hop.s.k., Heimosotaristi, Sotakorkeakoulun merkki, SVR suurr. 1937. Lisäksi hänet on kutsuttu Vapaussodan rintamamiesliiton, Suomen kadettikunnan ja Suomen entisten sotilaiden liiton kunniajäseneksi sekä Kadettikoulun 15-vuotisjuhlassa merkitty ansioistaan kadettikoulun luetteloihin.
Perhe
Puoliso 17.12.1911 Gurli Mathilda Stenberg, hänen 2. aviossaan, s. 7.11.1878. Vanhemmat insinööri Johan Didrik Stenberg ja Pauline Seliverstoff. Ottotytär Gurli (Mäyry) s. 7.8.1907 (Gurli Stenbergin sisarvainajan tytär).
”Kaukana Pohjolassa hän sammumattomalla velvollisuudentunnolla suoritti hänelle uskotut tehtävät”, kuten marsalkka Mannerheimin muistosanat hänestä kuuluivat Suomen armeijan järjestämässä ruumiinsiunaustilaisuudessa Helsingissä Johanneksen kirkossa 8.3.1941.
Kirjallisuusvuosi 1762
Kirjallisuusvuosi 1762 käsittelee vuoden 1762 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
Věra Klimková
Věra Klimková (o.s. Leskovjanská, s. 11. elokuuta 1957 Spišská Nová Ves, Tšekkoslovakia) on slovakialainen maastohiihtäjä, joka aktiiviurallaan edusti Tšekkoslovakiaa ja seuratasolla CH Štrbské Plesoa.
Klimková sijoittui 1984 Sarajevon olympialaisissa 20 kilometrillä 24:nneksi. Seefeldin MM-kilpailuissa 1985 hän oli 5 kilometrillä kuudes, 10 kilometrillä yhdeksäs ja 20 kilometrillä kymmenes. Calgaryn olympialaisissa 1988 hän sijoittui 5 kilometrillä 22:nneksi, 10 kilometrillä 35:nneksi, 20 kilometrillä 17:nneksi ja 4 × 5 kilometrin viestissä seitsemänneksi.
Klimková sijoittui maailmancupin osakilpailussa parhaimmillaan kolmanneksi Nové Měston 5 kilometrin kilpailussa helmikuussa 1985.
Kuolemanportti
Kuolemanportti-sarja on Margaret Weisin ja Tracy Hickmanin kirjoittama fantasiakirjasarja.
Ensimmäisen, kolmannen, viidennen ja seitsemännen kirjan on suomentanut Jukka Nyman, kun taas toisen, neljännen ja kuudennen on suomentanut Tero Kuittinen.
Juoni
Sarjan alussa Nexuksen valtias Xar lähettää palvelijansa Haplon kuolemanportin kautta neljään maailmaan: Arianukseen (ilma), Pryaniin (tuli), Abarrachiin (kivi) ja Chelestraan (vesi). Haplon tehtävänä on tutkia maailmoja, ja antaa herralleen velho Xarille raportteja edesauttaakseen hänen valloitussuunnitelmaansa.
Salisbury (Pohjois-Carolina)
Salibury on kaupunki Rowanin piirikunnassa, Pohjois-Carolinassa. Kaupungin pinta-ala on 46 neliökilometriä, josta kaikki on maata. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kaupungissa oli 33 662 asukasta. Väestötiheys oli 730 neliökilometriä kohden.
Robert Del Naja
Robert Del Naja (s. 21. tammikuuta 1965 Brighton), tunnetaan myös nimellä "3D", on englantilainen taiteilija ja muusikko. Hän oli alun perin graffititaiteilija ja kuului myös bristolilaiseen hip hopia ja reggaeta esittäneeseen The Wild Bunch - sound systemiin. Myöhemmin hän oli perustamassa Massive Attackia ja on tätä nykyä yhtyeen johtohahmo. Häntä voidaan pitää Bristolin kaupunki- ja nuorisokulttuurin merkittävänä vaikuttajana.
Jérémy Toulalan
Jérémy Toulalan (s. 10. syyskuuta 1983 Nantes, Ranska) on ranskalainen jalkapalloilija, joka edustaa Ranskan pääsarjassa pelaavaa Monacoa. Toulalanin pelipaikka on puolustava keskikenttäpelaaja.
183 senttimetriä pitkä Toulalan oli mukana Ranskan joukkueessa vuoden 2006 alle 21-vuotiaiden EM-kilpailuissa, joissa hän pelasi kolme ottelua ja teki yhden maalin. Seuratasolla Toulalan siirtyi Lyoniin toukokuussa 2006. Aikaisemmin hän oli edustanut ammattilaisena vain synnyinkaupunkinsa seuraa, FC Nantes Atlantiquea, noin sadan liigaottelun verran.
Robert Del Naja
Musiikki
Del Najan musiikki on pääsääntöisesti hyvin elektronista, niin sanottua trip hopia. Hän myös laulaa rap-osuuksia. Hänen musiikillinen tyylinsä on aina yhdistetty "Bristolin saundiin", ja hän on työskennellyt muiden samasta ympäristöstä kotoisin olevien artistien kuten Trickyn ja Roni Sizen kanssa. Del Najan mukaan he kaikki kasvoivat punk- ja funk-musiikkia kuunnellen, ja samat asenteet siirtyivät myöhemmin heidän omaan musiikkiinsa.
Jérémy Toulalan
17. kesäkuuta 2011 Toulalan teki nelivuotisen sopimuksen espanjalaisseura Málagan kanssa. Hänestä maksettiin noin 8–10 miljoonan euron siirtokorvaus.
Robert Del Naja
Musiikki
Del Naja on kirjoittanut aktiivisesti musiikkia Massive Attackille varsinkin yhtyeen Mezzanine-albumista lähtien. Kyseinen albumi muutti yhtyeen musiikkia kitaravoittoisemmaksi, enemmän Del Najan toivomaan suuntaan (hän itse myöntää, että hän sai tämän aikaan olemalla yhtyetovereidensa edessä tarpeeksi jääräpäinen ). Mezzaninella kuullaan Del Najan ääntä muutamalla kappaleella. Kappale "Inertia Creeps" on saanut vaikutteita Del Najan kokemuksista Istanbulissa.
Massive Attackin neljäs albumi, 100th Window, on käytännössä kokonaan Del Najan käsialaa. Se on saanut osakseen ristiriitaisia arvosteluja.
Kuvataiteet
Del Naja aloitti taiteilijanuransa graffitien parissa. Hänen erilaisia teoksiaan on ollut lehdissä ja äänitteiden kansissa, ja hän on julkaissut taiteestaan kirjan. Hänen sanotaan aikoinaan ottaneen osaa suurimpaan Isossa-Britanniassa koskaan olleeseen "graffitisotaan" wolverhamptonilaisen artistin Goldien kanssa.
Henkilö
Del Najalla on ollut useita riitoja Massive Attackin muiden jäsenten kanssa, varsinkin Mezzaninen teon aikoihin. Tästä uutisoitiin tuolloin brittiläisessä musiikkilehdistössä näkyvästi.
Del Naja on poliittisesti aktiivinen ja on kritisoinut brittihallituksen toimia, vastustaen muun muassa vuoden 2003 Irakin sotaa. Vuonna 2005 hän järjesti Portishead-yhtyeen Adrian Utleyn ja Geoff Barrowin kanssa hyväntekeväisyyskonsertin Bristolissa vuoden 2004 tsunamin uhrien hyväksi.
Kauko Seppälä
Kauko Ilmari Seppälä (12. maaliskuuta 1923 Vehmaa – 2. helmikuuta 1996 Oulu) oli suomalainen insinööri ja yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Seppälän vanhemmat olivat maanviljelijä Ilmo Aleksanteri Seppälä ja Selma Emilia Marttila ja puoliso vuodesta 1950 talousopettaja Rauni Eeva Matilda Mäkimattila. Diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1950 valmistunut Seppälä tuli Ouluun selluloosatehtaan käyttöinsinööriksi Oulu-yhtiön palvelukseen vuonna 1952, osallistuen alusta asti myös tehtaan tuotannon uudistamiseen. Vuonna 1962 hänestä tuli selluloosatehtaan teknillinen johtaja ja vuonna 1967 yhtiön koko kemiallisen metsäteollisuuden ja kemianteollisuuden johtaja. Yhtiön varatoimitusjohtajaksi Seppälä nimitettiin vuonna 1973. Hän pyrki osaltaan saamaan Ouluun selluloosan tuotannon ohella paperin tai kartongin valmistusta, mutta suunnitelmat toteutuivat vasta 1990-luvulla, hänen siirryttyään jo eläkkeelle vuonna 1986. Teollisuusneuvoksen arvonimen Seppälä sai vuonna 1982. Hänellä oli useita luottamustehtäviä alallaan, samoin kuin Oulussa ja laajemmin Pohjois-Suomessa.
Kelly McGillis
thumb|Kelly McGillis vuonna 2010. Kelly McGillis (s. 9. heinäkuuta 1957 Newport Beach, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Hänen tunnetuimmat roolinsa ovat elokuvista Top Gun – lentäjistä parhaat, Syytetty (The Accused) sekä Peter Weirin Todistaja (Witness), josta hän sai Golden Globe -palkinnon.
Sankt Moritz
Sankt Moritz on kaupunki sekä talviurheilu- ja kylpyläkeskus Ylä-Engadinin laaksossa, Graubündenin kantonissa, Sveitsissä. Sankt Moritz sijaitsee Malojan hallintoalueella.
Sijainti
Sankt Moritzin kylä sijaitsee noin 1 800 metrin korkeudessa Sankt Moritzin järven rannalla ja lähivuorten rinteillä. Kunnan korkein kohta on Piz Julier (3 380 m mpy.).
Asukkaat
Vakituisia asukkaita kunnassa on noin 5 000, joista 40 prosenttia on ulkomaalaisia. Lisäksi kausittaisia siirtotyöläisiä on noin 3 000.
Urheilukeskus
Sankt Moritzissa sijaitsee Corviglian laskettelukeskus. Siellä on järjestetty talviolympialaiset vuosina 1928 ja 1948 sekä alppihiihdon MM-kilpailut vuosina 1934, 1974, 2003 ja 2017. Sankt Moritzissa sijaitsee lisäksi yksi harvoista kelkkailun keinotekoisista suorituspaikoista, joten siellä on järjestetty myös lukuisia eri kelkkailulajien arvokilpailuja. Skeleton eli mahakelkkailu on peräisin Sankt Moritzista.
Liikenneyhteydet
Innjoen varressa kulkeva päätie 27 kulkee kaupungin läpi. Maantieyhteys Italiaan on muun muassa Berninasolan yli Tiranoon. Sankt Moritz on Rhätische Bahn -rautatieyhtiön tärkeimpiä solmuasemia.
Sankt Moritzista on suora linja-autoyhteys muun muassa kantonin pääkaupunkiin Churiin ja Italian Chiavennaan. Paikallisia bussireittejä on kymmenkunta. Sankt Moritzista on suora junayhteys Churiin, Italian Tiranoon ja Engadinin laakson itäosiin. Sankt Moritz on Glacier Express ja Bernina Express -matkailujunien pääteasema. Lisäksi laaksosta pääsee vuorille useilla köysiradoilla.
Sankt Moritzin naapurikunnassa, Samedanissa, on kansainvälinen lentokenttä.
300px|thumb|right| St. Moritzin kunta kuuluu Malojan alueeseen. 300px|thumb|right|St. Moritzia St. Moritzersee -järven pohjoispuolen rinteillä.
FM-synteesi
FM-synteesi on äänen syntesoinnin muoto, jossa äänen sävyä muutetaan taajuusmodulaation avulla. Tällöin yksinkertaista aaltomuotoa muokataan moduloimalla sitä toisella signaalilla, joka myös on kuuloalueella.
Analogisissa syntetisaattoreissa FM-synteesin toteuttaminen ei useinkaan ole käytännöllistä, koska analogiset oskillaattorit ovat luonteeltaan epävakaita. Digitaalisissa syntetisaattoreissa FM-synteesi sen sijaan on helppo toteuttaa matemaattisella tarkkuudella, ja FM-synteesi olikin 1980-luvulla käytetyin synteesimuoto Yamahan DX-sarjan, erityisesti huippusuositun DX7:n, myötä.
Esa Saarinen
Elämä ja ura
Saarinen väitteli Helsingin yliopistossa joulukuussa 1977 tutkimuksellaan Backwards-Looking Operators in Intensional Logic and in Natural Language, joka käsitteli logiikkaa ja kielifilosofiaa, ja valmistui filosofian tohtoriksi 1978. Väittelynsä jälkeen hän toimi filosofian laitoksen assistenttina ja dosenttina sekä virkaatekevänä professorina. Saarinen haki Helsingin yliopistosta myös vakituista professorin virkaa mutta ei saanut sitä. Toimittuaan yrityselämän parissa Saarinen nimitettiin vuonna 2002 systeemitieteiden, soveltavan filosofian ja luovan ongelmanratkaisun professoriksi Teknilliseen korkeakouluun.
Vuonna 1980 Saarinen tuli tunnetuksi ”punktohtorina” Jan Blomstedin kanssa kirjoittamansa kirjan Punk-Akatemia vaikutuksesta. Saarisen julkisuusura jatkui 1980-luvulla muiden kirjojen tukemana: M. A. Nummisen kanssa kirjoitettu Terässinfonia (1981), Epäihmisen ääni (1984) ja Erektio Albertinkadulla (1988). Saarinen levytti myös musiikkia. Vuonna 1984 julkaistiin albumi Filosofia (mukaan lukien laulu Poikarakkaus), jonka kappaleiden sävellyksistä vastasi valtaosin Paajanen ja teksteistä Saarinen itse. Saarinen myös palkittiin opetusansioistaan Helsingin yliopiston Eino Kaila -palkinnolla. Saarinen auttoi julkisuuteen ohjaamansa, itsensä tapaan poikkeuksellisen nuorena väitelleet filosofian tohtorit Heidi Liehun ja Pekka Himasen. Vuonna 1994 ilmestynyt Imagologies: Media Philosophy (yhdessä Mark C. Taylorin kanssa) on Saarisen kansainvälisesti tunnetuin teos. Imagologies käsitteli postmodernin kulttuurin mediafilosofiaa. Vuonna 1994 ilmestyi myös WSOY:n kustantaman lukion filosofian oppikirjan Filosofia ensimmäinen painos. Kyseessä oli aikaansa nähden tyyliltään epätyypillinen oppikirja, jossa oli mm. lyhyitä tekstinpätkiä ja koristeellisia kirjasimia.
Yritysmaailmassa Saarinen on toiminut muun muassa Nokian ja Marimekon valmentajana ja konsulttina. Saarinen on mukana myös Ensio Miettisen perustaman Enston hallituksessa. Yksi työmuoto on vuodesta 1995 lähtien ollut Pafos-seminaari, jossa eritaustaiset ihmiset pohtivat elämänkäsitystään Saarisen johdolla. Saarinen sijoittui yhdeksänneksi Suomen Thinkers 20 -listalla Nordic Business Report -lehden valitessa Suomen suurimpia bisnesajattelijoita elokuussa 2012.
Saarinen on naimisissa Pipsa Pallasvesan kanssa. Pariskunnalla on kaksospojat. Saarisen oppilaita ovat olleet muiden muassa Pekka Himanen, Heidi Liehu ja Mauri Ylä-Kotola.
Saarista puukotettiin 5. maaliskuuta 2014 Espoossa sijaitsevan Aalto-yliopiston Dipoli-rakennuksen edustalla. Poliisi otti murhan yrityksestä epäiltynä kiinni 21-vuotiaan miehen. Puukottajaa ei kuitenkaan tuomittu rangaistukseen, sillä mielentilatutkimuksen mukaan hän oli syyntakeeton, ja hänet määrättiin tahdosta riippumattomaan hoitoon oikeuspsykiatriseen sairaalaan.
Keskuspeli
Keskuspeli on shakkiavaus, joka alkaa siirroilla:
Pääjatko
Valkean seuraava siirto on lähes aina 3.Dxd4, johon musta vastaa normaalisti 3...Rc6. Päämuunnelmassa valkoinen jatkaa 4.De3, johon musta voi vastata esimerkiksi siirroilla 4...Lb4+, 4...Rf6 tai 4...g6.
Päämuunnelma ja sen jatkot
Käänteinen skandinaavinen puolustus
Muut muunnelmat
Tanskalainen gambiitti
Halaszin gambiitti
Alehin
Skotlantilainen peli
Philidorin puolustus
Venäläinen peli
Karjalan työkansan kommuuni
Hankkeen taustaa
Ajatus Karjalan työkansan kommuunista perustui Ruotsiin paenneen Edvard Gyllingin vuonna 1919 Leninille lähettämään ehdotukseen Karjalan kommuunista, joka oli tarkoitus perustaa Pohjoisen jäämeren ja Syvärin välille. Gylling halusi muodostaa suomalaisille kansallisen alueen ja samalla torjua Suomen tasavallan karelianismin ja heimoaatteen hengessä tekemiä vaatimuksia saada osia Itä-Karjalasta liitetyksi Suomeen.
Keskuspeli
Muut muunnelmat
Muunnelma 3.Rf3 Lb4+