cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andy McCoy
Musiikkiuran alku
Vuonna 1979 Matti Fagerholm oli koonnut McCoyn vaikutuksella yhtyeen Hanoi Rocks. Yhtyeessä soitti jo McCoyn ystävä Stenfors. Alkuvuonna 1980 Andy McCoy muutti taiteilijanimekseen Andy Suicide ja antoi Hanoi Rocksissa soittavalle Jan Stenforsille taiteilijanimen Nasty McCoy. Ensimmäisen Hanoi Rocksin kokoonpano ei ollut pitkäikäinen, ja Hulkko eli Suicide oli vain sen taustavaikuttaja. Hulkko oli keksinyt yhtyeen nimen Monroen kanssa 14-vuotiaana yhdistämällä Johnny Thundersin kappaleen "Chinese Rocks" heroiinia tarkoittavan nimen ja pinkkiä Vietnamissa jalostettua heroiinia tarkoittavan ilmaisun Hanoi rocks. Hulkko ja Fagerholm päättivät elokuun tienoilla 1980 koota kesällä hajonneen Hanoi Rocksin uudella kokoonpanolla. Andy McCoy erosi juuri ennen syksyn kiertuetta erittäin suositusta Pelle Miljoona Oy:stä ja muutti Stenforsin ja Fagerholmin kanssa Tukholmaan. Hulkko otti uudelleen nimekseen Andy McCoy ja Stenfors sai nimen Nasty Suicide. Samoihin aikoihin Fagerholm otti nimekseen Michael Monroe, jonka sukunimi oli aiemmin ollut Hulkon käytössä. Kun McCoy kadotti basistiksi kaavaillun ruotsalaisen Björne Fröbergin puhelinnumeron, McCoy pyysi Pelle Miljoona Oy:n Sami Takamäkeä yhtyeeseen. McCoy nimesi Sami Takamäen Sam Yaffaksi, koska tämä näytti hänen mielestään appelsiinilta. Rumpaliksi löydettiin Michael Monroen ja McCoyn vanha tukholmalainen ystävä Jesper Sporre, joka sai taiteilijanimekseen Gyp Casino.
Hanoi Rocks
Hanoi Rocksin ensimmäinen single vuodelta 1980 I Want You / Kill City Kills oli alun perin suunniteltu McCoyn ensimmäiseksi soololevyksi. Suuren osan Hanoi Rocksin alkuaikojen kappaleista McCoy oli säveltänyt ja sanoittanut jo ennen kyseistä yhtyettä. McCoysta tulikin yhtyeen pääasiallinen sanoittaja ja laulujen tekijä. Tosin McCoylla oli tapana ottaa kaikki Hanoi Rocksin kappaleet omiin nimiinsä, vaikka ne olisivatkin olleet bändin yhdessä hiomia tai pääasiassa esimerkiksi Michael Monroen tekemiä.
Andy McCoy asui vuodet 1981–82 yhdessä muun yhtyeen kanssa Tukholmassa, josta muutti kesäkuussa 1982 Lontooseen. Vuosina 1981–85 McCoy kiersi yhä suurempaa suosiota saavuttaneen Hanoi Rocksin kanssa kolmella mantereella.
Vuodet 1985–1989
Andy McCoy ja Nasty Suicide julkaisivat kesällä 1986 The Suicide Twins -nimisenä duona akustisen albumin Silver Missiles And Nightingales jo ennen Cherry Bombzin ”House of Ecstasy” -singlejä. Syksyllä 1986 Cherry Bombzin hajottua The Suicide Twins teki muutamia kiertueita Suomessa, kunnes duo hajosi vuoden 1986 lopussa. Duon aikana ja albumilla Suicide käytti taiteilijanimenään Nasty Superstar.
Andy McCoy oli The Suicide Twinsin hajoamisen jälkeen aivan kadoksissa. Vuonna 1987 oli ilmestynyt McCoyn muistelmat Andy McCoy – Hanoista ikuisuuteen mutta ei mitään muuta. Vuonna 1988 McCoy asui Suomessa, jossa hän nauhoitti ensimmäisen sooloalbuminsa Too Much Ain’t Enough muun muassa Keimo Hirvosen ja Jone Takamäen avulla. Levy ei ollut kovin suuri menestys, koska siltä löytyi vain muutama kelvollinen kappale, joista tunnetuin ja melodisin lienee ”I Will Follow”. Tähän syynä oli se, että McCoyn heroiinin käyttö oli riistäytynyt Hanoi Rocksin jälkeen täysin käsistä. McCoy teki yksin myös muutamia akustisia keikkoja ja flamencokeikan Jukka Tolosen kanssa. Myöhemmin vuonna 1988 McCoy muutti perheineen Lontooseen ja sieltä Los Angelesiin, jossa McCoy solmi BMG-Virginin kanssa levytyssopimuksen. Samana vuonna McCoy sai ensimmäisenä suomalaisena kultalevyn Yhdysvalloista, kun Samantha Fox levytti cover-version McCoyn alun perin Silver Missiles And Nightingales -albumille säveltämästä kappaleesta ”The Best Is Yet to Come”.
Los Angelesissa Sex Pistolsin Steve Jones esitteli McCoyn Iggy Popille Instinct-kiertuekitaristiksi, koska ei itse päässyt kiertueelle. Aiemmin jonkin aikaa pimennossa ollut McCoy sai jälleen maailmalla paljon huomiota. McCoyn puuhailut pääsivät kiertuebasisti Alvin Gibbsin kirjaan Neighbourhood Thread – On Tour With Iggy Pop. Useat kappaleet, joissa McCoy soitti, pääsivät myöhemmin eri live-albumeille. Vuonna 1989 McCoy vieraili vielä UK Subsin Killing Time-albumilla. 9 kuukautta kestäneen kiertueen jälkeen McCoy ja hänen ensimmäinen vaimonsa Anastasia ”Stacy” Maisonneuve (m. 1986–1989) erosivat. Maisonneuve kuoli muutamien kuukausien kuluttua. Avioliitosta syntyi poika, Sebastian.
Vuodet 1990–1999
1990-luvun alussa McCoy asui Los Angelesin hienostoalueella yhdessä poikansa Sebastianin ja uuden naisystävänsä amerikanitalialaisen perijättären ja Johnny Thundersin serkun Angela Nicolettin kanssa. Andy ja Angela viettivät suihkuseurapiirielämää hyvien ystäviensä, muun muassa Guns N’ Rosesin jäsenten kanssa. McCoy alkoi keskittyä jälleen työhönsä päästyään irti pahasta heroiiniriippuvuudestaan 1991. Selvittyään McCoy kokosi yhtyeen Shooting Gallery ja meni naimisiin Angela Nicolettin kanssa syksyllä 1991. Lokakuussa McCoy kiersi Suomessa klubeja yhdessä Nicky Hopkinsin ja Dave Lindholmin kanssa samaan aikaan kuin Shooting Galleryn ensimmäinen albumi julkaistiin. Shooting Gallery oli kiertueella Kissin lämmittelijänä ja hajosi.
Vuosina 1993–1994 McCoy teki yhteistyötä useiden eri muusikoiden kanssa, muun muassa Skid Row’n Sebastian Bachin kanssa nimellä Bach/McCoy. Tämä yhteistyö poiki neljä koskaan julkaisematonta kappaletta. Keväällä 1994 Andy ja Angela McCoy muuttivat Helsinkiin. Kesällä 1994 McCoy kokosi Shooting Galleryn uudelleen muun muassa Hanoi Rocksin rumpalin Gyp Casinon kanssa. Kokoonpano teki muutamia kesäkeikkoja Suomessa. Samoihin aikoihin McCoy keikkaili muutamia kertoja Remu Aaltosen kanssa.
Andy McCoyta pidettiin suomalaisen Shooting Gallery -versionsa jälkeen menetettynä tapauksena, mutta alennustilassa ollut McCoy ryhdistäytyi ja vuonna 1995 syntyi toinen sooloalbumi Building On Tradition, joka on McCoyn menestynein julkaisu Hanoi Rocksin jälkeen. Albumi nauhoitettiin Tukholmassa McCoyn tuottamana. Albumin suurin hitti oli ”Strung Out”, joka sai paljon soittoaikaa Suomen radioissa. ”Strung Out” oli alun perin Shooting Gallery -kappale, mutta oli jäänyt pois itse yhtyeen albumilta. Levyllä kuultiin myös ensimmäistä kertaa McCoyn vaimon Angela Nicolettin ääntä. Albumin jälkeisille kiertueille McCoy kasasi yhtyeen Live Ammo, johon kuuluivat McCoyn (kitara, laulu) lisäksi Angela Nicoletti (laulu), Dan Lagerstedt (kitara, laulu) Andy Christell (basso), Gyp Casino (rummut) ja Christian Andrè (kosketinsoittimet). Yhtye piti osittain kotipaikkanaan Tukholmaa. Christellin kotipuolessa tapahtuneen onnettomuuden takia Lagerstedt siirtyi bassoon. Myöhemmin myös André jätettiin pois yhtyeestä. Live Ammon kehitys ja suosio oli noususuhdanteista, mutta lopulta kahden Suomen kiertueen jälkeen yhtye hajosi.
Vuonna 1995 McCoy soitti The 69 Eyesin kanssa kappaleessa ”Vietnamese Baby” ja albumilla Savage Garden kappaleessa ”Wild Talk”, jonka demon McCoy oli säveltänyt pari vuotta aiemmin. McCoy keskittyi tämän jälkeen nuoruuden harrastukseensa, maalaamiseen.
10. heinäkuuta 1999 Tampereen Tammerfestissä McCoy esiintyi ensi kerran pitkään aikaan. Samoin hän teki kiertueen vaimonsa Angelan ja Dan Lagerstedtin kanssa. McCoy vieraili myös 22 Pistepirkon levyllä.
Hanoi Rocksin uudelleen perustaminen
thumb|right|200px|Andy McCoy [[Ilosaarirockissa Hanoi Rocksin kanssa vuonna 2008]] Michael Monroen ja Andy McCoyn välit lämpenivät uuden Hanoi Rocks CD-boksin julkistamistilaisuuden jälkeen. McCoy teki mm. yllätysvierailun Monroen esiintyessä Turussa Hellacoptersin lämmittelijäbändi Crystal Extasyn kanssa. Monroe ja McCoy kävivät myös maaliskuussa 2001 studiossa äänittämässä toistaiseksi julkaisemattoman kappaleen 'Best Of Both Worlds '. Keväällä 2001 Monroe ja McCoy ilmoittivat esiintyvänsä yhdessä nimellä Hanoi Revisited. Samana vuonna ilmestyi McCoyn elämäkerta Sheriffi McCoy.
Hanoi Revisited esiintyi 2001 Ruisrockissa Michael Monroen taustabändin toimiessa taustalla. Tammikuussa 2002 yhtye esiintyi Ranskassa Cannesin Midem-musiikkimessuilla. Tällöin taustalla oli lontoolainen kustannusyhtiö Rock Hard Publishing sekä suomalainen RLF Music, joiden taustavaikuttajina toimivat muun muassa Herman Rarebell (Scorpionsin entinen rumpali), Tatu Huhanantti, Juha Palotie, Ilkka Hulkko ja Marco Tikkanen. Hanoi Rocksin toinen tuleminen oli alkanut.
27. maaliskuuta 2002 Hanoi Rocksin paluu virallistettiin, kun yhtyeen kokoonpano (Andy McCoy, Michael Monroe, Costello Hautamäki, Lacu ja Timpa) julkistettiin. Pian ilmestyi single People Like Me ja ensimmäinen albumi 17 vuoteen, Twelve Shots on the Rocks. Yhtye julkaisi vuonna 2005 albumin Another Hostile Takeover ja 2007 albumin Street Poetry.
Music Televisionin tositelevisiosarjan The Osbournes menestyksen innoittamana MTV3 tuotti Suomessa samantapaisen sarjan Andy McCoysta ja hänen vaimostaan Angelasta. Vuonna 2003 esitetyn ohjelman nimi oli The McCoys Show.
Uuden Hanoi Rocksin hajoamisen jälkeen
Andy McCoy astui jälleen julkisuuteen ja kertoi perustavansa uuden yhtyeen. Nimeksi tuli The Real McCoy Band, Andy McCoy laulaja-kitaristina, Foo Fightersin kitaristi Chris Shiflett, Hanoi Rocksin entinen rumpali George Atlagic, basistina Dan Lagerstead ja kosketinsoittaja-laulajana Andyn vaimo Angela McCoy. Yhtyeen kappalelistaksi suunniteltiin Hanoi Rocksin ja Foo Fightersin hittejä sekä McCoyn uusia sävellyksiä. Yhtye aloitti Suomen kiertueella mutta ehti soittaa kuitenkin vain kolme keikkaa ennen kuin hajosi.
Andy meni helmikuussa 2011 mukaan Pelle Miljoonan yhtyeeseen, jossa hän soitti kesän 1980 ja Moottoritie on kuuma -albumin levytyssessiossa. Esiintymiset kuuluvat Albumiklassikot-konserttisarjaan.
Marraskuussa 2011 julkaistiin suomalaisen rock-yhtye Ember's Flamen debyyttialbumi Rock This. Andy McCoy toimi albumin tuottajana.
Andy McCoy soitti myös loppuvuodesta 2012 ensimmäisen levynsä julkaisseessa Grease Helmet -yhtyeessä.
Syyskuussa 2013 Andy osallistui Julkkis Big Brother -ohjelmaan. Jo 11. syyskuuta 2013, yhdeksäntenä päivänä talossa hän ilmoitti luovuttavansa kilpailun vedoten tulevaan taidenäyttelyynsä. Andyn piti poistua talosta seuraavan päivän iltana, mutta hänet kuitenkin poistettiin talosta sääntörikkomuksen vuoksi jo edeltävänä yönä.
Syyskuussa 2019 julkaistiin McCoyn uusi sooloalbumi 21st Century Rocks. Edellisen sooloalbumin Building On Traditionin julkaisusta oli tuolloin kulunut 24 vuotta. 21st Century Rocksin julkaisua juhlittiin loppuunmyydyllä levynjulkaisukeikalla Suvilahti TBA -klubilla Helsingissä.
Avioliitot ja lapset
thumb|right|Andy McCoy (vas.) ja [[Angela McCoy (oik.) esiintymässä Lontoossa 2000]] McCoylla on Sebastian-niminen poika (s. 1986) avioliitostaan 1986–1989 Anastasia ”Stacy” Maisonneuven kanssa. Maisonneuve kuoli pian eron jälkeen. McCoy meni uusiin naimisiin Angela Nicolettin kanssa vuonna 1991 ja lehtitietojen mukaan Nicoletti-Hulkko haki avioeroa McCoysta maaliskuussa 2021, mikä on vuonna 2021 astunut voimaan. .
Prinsessa Peach
Prinsessa Peach on Nintendon Mario-videopelisarjassa esiintyvä fiktiivinen hahmo. Hänet tunnetaan myös nimillä Princess Toadstool, Prinsessa Kantarelli ja Prinsessa Kultakutri. Hän on Sienivaltakunnan prinsessa. Mario, Luigi ja Sarasamaan Prinsessa Daisy ovat Peachin hyviä ystäviä. Bowser on monesti kidnapannut Peachin, mutta Mario pelastaa hänet yleensä mitä vaikeimmista paikoista. Hänen ensiesiintymisensä tapahtui pelissä Super Mario Bros. vuonna 1985, mutta Mario on pelastanut jo 1981 "Donkey Kong"-pelissä prinsessan.
Peach on myös pelattavana hahmona muutamissa peleissä, kuten Super Mario Bros. 2:ssa, Super Smash Bros. Meleessä, Super Smash Bros. Brawlissa, Super Mario 3D Worldissa, useissa Mario-sarjan urheilupeleissä ja myös Paper Mario -peleissä. Nintendo DS:lle on myös tullut Peachin oma peli nimeltä Super Princess Peach, jossa Peach on pelaajahahmo ja tavoitteena on pelastaa Mario, Luigi ja Toad.
Prinsessa Peach on esiintynyt myös Mario Kart -peleissä.
Iluro (Hispania Tarraconensis)
Iluro eli Eluro (lat.; ) oli antiikin aikainen kaupunki Hispaniassa nykyisen Espanjan alueella. Se sijaitsi nykyisen Matarón kaupungin paikalla.
Maantiede
Iluron kaupunki sijaitsi Hispania Tarrraconensiksessa sen koillisosan rannikolla. Se oli laeaetanien heimon aluetta. Ilurosta koilliseen samalla rannikolla sijaitsivat Blandiae, Turissa ja Emporiae, ja lounaaseen Ilduro, Baetulo, Barcino ja Tarraco.
pienoiskuva|vasen|pysty|Roomalaisaikaista vesijohtoa nykyisellä Plaça de Can Xammarilla. Hispania Tarraconensiksen Iluroa ei tule sekoittaa toiseen Iluroon, joka sijaitsi Hispania Baeticassa.
Historia
Iluron kaupunki perustettiin noin vuonna 80–70 eaa. Se oli yksi seudun tärkeimmistä roomalaisaikaisista kaupungeista, ja sai municipiumin aseman keisari Augustuksen aikana. Sen asukkaasta käytettiin etnonyymiä Iluronensis. Kaupunki säilyi olemassa ainakin 400-luvulle jaa. saakka.
Sallan soturit
Sallan soturit on Uula Aapan kirjoittama sotaromaani. Kirja kertoo Mannerheim-ristin ritarin ja mestarihiihtäjä rajavääpeli Olli Remeksen partiotaisteluista talvisodassa Kuolajärven ja Joutsijärven välillä.
Forum Julii (Gallia)
Forum Julii (lat.; ) oli antiikin aikainen kaupunki Galliassa nykyisen Ranskan alueella. Se sijaitsi nykyisen Fréjusin kaupungin paikalla.
Maantiede
Forum Julii sijaitsi Gallia Narbonensiksessa Välimeren rannikolla Telo Martiuksen ja Varus (nyk. Var) -joen välissä. Strabon kuvaa sen sijainneen Olbian ja Antipoliin välillä 600 stadioninmittaa itään Massiliasta. Kaupunki oli rakennettu hieman itään Argenteus (nyk. Argens) -joen suusta. Forum Juliin kautta kulki rannikkoa pitkin kulkenut roomalainen tie Via Julia Augusta (joskus nimellä Via Aurelia), ja sieltä lähti toinen tie pohjoiseen kohti Apollinaris Reiorumia eli Alebaece Reiorum Apollinariumia. Forum Juliista kulki tiet myös Aquae Sextiaeen, Arelateen ja Massiliaan.
pienoiskuva|vasen|Pienoismalli Forum Juliin kaupungista. Forum Juliin kaupunki kattoi alueen, joka oli suurempi kuin nykyisen Fréjuksen vanhakaupunki. Kaupungin satama oli pienen lahden pohjukassa. Se yhdistyi mereen noin kilometrin mittaisen ja 50–80 metrin levyisen kanavan välityksellä. Satama-allas on täyttynyt ajan kuluessa kokonaan Argenteus-joen virtauksen seurauksena, ja sen suuaukko on nykyisin noin kilometrin sisämaassa. Altaan leveys oli noin 450 metriä ja pituus noin 510 metriä, ja koko noin 20 hehtaaria. Näin se on ollut suunnilleen samankokoinen kuin Portuksen, Centumcellaen ja Antiumin satamat.
pienoiskuva|vasen|Roomalaisaikainen silta.
Historia
Plinius vanhempi käyttää kaupungista nimitystä ”Forum Julii Octavanorum Colonia quae Pacensis appellatur et Classica”. Nimi Octavanorum, jonka myös Pomponius Mela mainitsee, viittaa mahdollisesti siihen, että osa Legio VIII Augustasta olisi ollut sijoitettuna sinne. Nimi Pacensis viittaa rauhaan. Nimi Classica taas on oletettavasti johdettu siitä, että se toimi Augustuksen laivastotukikohtana. Kaupungista esiintyy myös nimimuotoja Oppidum Forojuliense, Forum Julium Narbonensis Galliae Colonia ja Colonia Forojuliensis. Kaupungin asukkaasta käytettiin etnonyymejä Forojuliensis ja Foro Juliensis.
Forum Juliihin olivat sijoitettuna muun muassa ne sotalaivat, jotka Augustus otti Antoniukselta vuoden 31 eaa. Aktionin taistelussa. Laivastoasema oli yksi Rooman valtakunnan merkittävimmistä Misenumin ja Ravennan ohella, ja sen laivoja käytettiin Gallian etelärannikon puolustamiseen. Laivastoasema oli käytössä Tiberiuksen aikana ja mainitaan edelleen Vitelliuksen aikana. Tacitus kuvaa Forum Juliin vanhaksi ja huomattavaksi coloniaksi. Se oli Britannian valloittajan Gnaeus Julius Agricolan synnyinpaikka. Plinius kertoo, että kaupungissa valmistettiin garumia.
Ajan kuluessa Forum Julii menetti merkityksensä laivastotukikohtana, mutta se säilyi muutoin kukoistavana hallinnollisena ja kaupallisena keskuksena. Kaupungista tuli piispanistuin 300-luvun lopulla.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|Kaupunginmuurin ja tornin jäänteitä.
Asemakaava ja kaupunginmuurit
Forum Julii oli ympäröity muureilla, joiden pituus oli noin 3,5 kilometriä, ja jotka sulkivat sisäänsä noin 40 hehtaarin kokoisen alueen. Niiden paksuus oli noin 2,5 metriä, ja niissä oli torneja, joita on säilynyt erityisesti muurien pohjois- ja itäsivuilla. Pääkadut olivat roomalaiselle asemakaavalle tyypilliset itä-länsisuuntainen decumanus maximus ja pohjois-eteläsuuntainen cardo maximus. Kaupunginmuurien pääportit olivat näiden katujen päissä. Decumanuksen päässä itäsivulla oli Rooman portti ja länsisivulla Gallian portti. Kummatkin niistä on löydetty. Cardon päässä pohjoissivulla oli portti, joka myös tunnetaan, mutta eteläportista ei ole tietoa.
Amfiteatteri pienoiskuva|Forum Juliin nykykäyttöön kunnostettua amfiteatteria.
Kaupungissa oli amfiteatteri, joka oli rakennettu Flaviusten tai Antoninusten aikana. Se sijaitsi kaupunginmuurin ulkopuolella mutta kiinni niiden luoteiskulmassa. Amfiteatterin pituus oli noin 113,9 metriä ja leveys noin 82,6 metriä, ja se oli yksikerroksinen. Sen katsomossa oli 16 penkkiriviä ja tilaa noin hengelle. Keskiajalla rakennuksen jäänteitä käytettiin linnoituksena. Nykyisin sitä on kunnostettu.
Ari Lahti (pituushyppääjä)
Ari Juha Tapani Lahti (s. 27. marraskuuta 1961 Mäntyharju) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen pituushyppääjä. Hänen seuranaan oli koko hänen uransa ajan Heinolan Isku ja hänen valmentajanaan toimi Erkki Paakkinen. Kalevan kisoista Lahti saavutti pituushypyn hopeaa vuonna 1983 sekä pronssia vuonna 1986. Lisäksi hän voitti sisäratojen SM-kilpailuista pituushypystä hopeaa vuonna 1986 sekä kaksi pronssia vuosina 1982 sekä 1984. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 1988 jälkeen.
Forum Julii (Gallia)
Rakennukset ja löydökset
Teatteri
Kaupungin koillisosassa muurin sisäpuolella oli roomalainen teatteri, joka ajoitetaan Augustuksen ajalle. Sen pohjoispuoli oli kukkulan rinteessä, ja sen katsomo avautui etelään päin.
Entisen satama-altaan laidoilta on löydetty laitureita noin 500 metrin matkalta. Sataman sisäänkäynnillä oli kaksi sitä suojannutta tornia. Sataman lähellä kaupunginmuuri sulki sisäänsä kaksi kukkulaa, joilla oli käyttötarkoitukseltaan tuntemattomia rakennuksia. Toisella kukkulalla saattoi olla jonkinlainen linnoitus ja toisella praetorium. Joka tapauksessa ne liittyivät oletettavasti sotasatamaan.
Akvedukti pienoiskuva|Akveduktin jäänteitä nykyisen Villa Auréliennen metsässä. pienoiskuva|Akveduktin jäänteitä.
Kaupunkiin toi vettä akvedukti, jota voidaan seurata vuorille noin 40 kilometrin päähän. Akvedukti kulki osan matkasta maanalaisena, ja osan matkasta sitä tukivat kaaret. Kaupunginmuurilla akvedukti jakautui kahteen haaraan, joista toinen jatkoi kaupunkiin ja toinen satamaan. Osia akveduktista on säilynyt hyvin.
Muut rakennukset ja löydökset pienoiskuva|Kylpylään kuulunut kaari, niin kutsuttu Porte d'Orée.
Nykyisin nimellä Porte d'Orée (”Kultainen portti”) tunnettu kaari ei todellisuudessa ole ollut portti eikä kullattu, vaan se on ollut osa roomalaista kylpylää. Kaupungista on löydetty myös muita jäänteitä kylpylöistä sekä muun muassa kolmikaarinen roomalaisaikainen silta sekä nekropolis eli hauta-alue, jossa on nimellä La Tourrache tunnetun mausoleumin jäänteet. Nykyisen Fréjuksen katedraalikirkko on rakennettu varhaiskristillisestä kirkosta. Muihin löydöksiin lukeutuu muun muassa katujen osia, vesijohtoja ja lattiamosaiikkeja.
ASCII
pienoiskuva|ASCII-merkistön kirjoitusmerkit. ASCII on 7-bittinen eli 128 merkkipaikan laajuinen tietokoneiden merkistö, joka sisältää ensisijaisesti amerikanenglannissa tarvittavat kirjaimet, numerot, väli- ja erikoismerkkejä sekä eräitä ohjauskoodeja. Lähes kaikkien nykyisin yleisessä käytössä olevien tietokonemerkistöjen 128 ensimmäistä merkkiä ovat samat kuin ASCII:ssa, joten ne voidaan luokitella ASCII:n laajennuksiksi. Unicode-merkistön yhteydessä tätä ensimmäistä lohkoa kutsutaan latinalaiseksi perusosaksi.
Joskus kuulee virheellisesti puhuttavan ”8-bittisestä ASCII:sta” tai ”high-ASCII:sta”, jonka merkkipaikkojen määrä olisi kaksinkertaistettu 256:een ottamalla käyttöön ASCII:ssa ylimääräiseksi jäänyt tavun kahdeksas bitti. Tällaisia merkistöjä on ASCII:n pohjalta kuitenkin kehitetty useita, eikä niistä yhteenkään ole asianmukaista viitata nimellä ASCII. Koska 8-bittiseenkään merkistöön eivät mahdu edes kaikkien latinalaisin aakkosin kirjoitettavien kielten kirjaimet, alueittain on pitänyt kehittää keskenään yhteensopimattomia laajennusversioita, joista länsieurooppalaisittain ja suomalaisittain tärkein on ISO 8859-1 eli niin sanottu Latin 1 ‑merkistö. Lisäksi esimerkiksi MS-DOS-järjestelmän käyttämien ASCII-pohjaisten merkistöjen laajennusosat poikkeavat täysin Windowsin merkistöistä, jotka ovat ISO 8859 ‑standardien muunnelmia.
Historia
ASCII kehitettiin 1960-luvulla paperille tulostavien kaukokirjoitinlaitteiden ja tietokonepäätteiden merkistöksi ja ohjauskoodistoksi. Aikaisemmat laitteet käyttivät yleensä 5-bittistä Baudot-koodia.
Ennen ASCII:ta oli yli 60 tapaa merkistökoodaukselle tietokoneissa. Kehitystyöhön osallistuneista merkittäviin kuuluu Bob Bemer, jota on kutsuttu ASCII:n "isäksi". Vuonna 1961 IBM:lle työskentelevä Bemer toimitti American National Standards Institutelle (ANSI) ehdotuksen yhteiselle merkistökoodaukselle. X3.4-komitea perustettiin työskentelmään koodauksen parissa. 17. kesäkuuta 1963 ASCII hyväksyttiin standardiksi, mutta se ei heti saavuttanut suurta kannatusta koska IBM käytti EBCDIC-koodausta vuonna 1964 julkaistussa S/360-sarjassa. Myös IBM suunnitteli ASCII:n ottamista käyttöön, mutta kun S/360 oli lähellä julkaisua reikäkortti- ja tulostinlaitteet eivät olleet valmiita ja IBM päätti käyttää EBCDIC-merkistöä. ASCII:ta kehitettiin ja muutettiin edelleen kunnes vuonna 1968 presidentti Lyndon B. Johnson antoi määräyksen, että ASCII olisi käytössä liittovaltion järjestelmissä ja että uusien järjestelmien olisi tuettava ASCII:ta.
Merkkivalikoima perustuu lähinnä Yhdysvaltojen tarpeisiin. Tämä on aiheuttanut jatkuvia ongelmia ei-englanninkielisen tekstin käsittelyssä: esimerkiksi suomen kielen aakkosista kirjaimet A–Z sisältyvät kaikkiin ASCII-merkistön muunnoksiin ja näkyvät siis käytännössä aina oikein, mutta niin sanotut ääkköset (Å, Ä, Ö) aiheuttavat yllättävän usein yhteensopivuusongelmia vielä nykyäänkin.
US-ASCII
ASCII-määritys julkaistiin Yhdysvalloissa ASA X3.4 ‑standardina alun perin vuonna 1963. Hieman myöhemmin, 1967, sitä täydennettiin pienaakkosilla ja symboleilla. Yhdysvaltain ASCII-standardista käytetään myös nimitystä US-ASCII, joka tarkoittaa täsmälleen samaa kuin ASCII. Sen nykyinen versio on määritelty ANSI-standardissa ANSI X3.4-1986.
ASCII-merkistö määrittää 128 merkkipaikkaa, joihin kuuluvat amerikanenglannin isot ja pienet kirjaimet A–Z, numerot 0–9, välilyönti sekä väli- ja erikoismerkit. Merkistön alkupäästä ja lopusta on yhteensä 33 merkkipaikkaa varattu ohjauskoodeille, joten erilaisia kirjoitusmerkkejä mahtuu ASCII-merkistöön 95.
Kansainväliseksi standardiksi
ISO-standardi merkistöstä tuli vuonna 1972. Kansainvälinen ISO-646-IRV (international reference version) ‑määritys erosi ASCII-merkistöstä sikäli, että dollarin merkin ($) tilalla oli yleinen valuuttamerkki (¤) ja aaltoviivan (~) tilalla oli yläviiva (¯). Vuonna 1991 kansainvälinen versio mukautettiin vallitsevaan käytäntöön korvaamalla valuuttamerkki dollarin merkillä. Se on nykyään aivan samanlainen kuin yhdysvaltalainen versio ISO-646-US eli US-ASCII.
ASCII ei sisällä Ä- ja Ö-kirjainten kaltaisia tarkkeellisia kirjaimia, joita tarvitaan muissa kuin englannin kielessä. Monet kansalliset kirjaimet sai kuitenkin paperipäätteillä ja kirjoittimilla aikaiseksi tulostamalla kaksi merkkiä päällekkäin, esimerkiksi ä ←   +  (a ja pystylainausmerkki) ja ñ ←   +   (n ja tilde). Eräät ASCII-merkit, nimittäin tilde ja sirkumfleksi, tarkoitettiinkin alun perin nimenomaan tarkkeiksi kansallisten kirjainten muodostusta varten. Alaviiva puolestaan tarkoitettiin alleviivausten tuottamiseen. Usean merkin tulostaminen samaan kohtaan ei kuitenkaan ollut mahdollista näytöllä. Näyttöjen yleistyessä piti kansalliset kirjaimet viimeistään saada osaksi varsinaista merkistöä.
Kansalliset muunnelmat
Euroopan maissa kansalliset merkit saatiin käyttöön korvaamalla niillä osa erikoismerkeistä. Esimerkiksi ASCII-merkistön suomalainen versio (ISO646-FI) korvasi merkit [\]^ merkeillä ÄÖÅÜ ja merkit {|}~ merkeillä äöåü. @ korvattiin é:llä. Tämä merkistö tunnetaan myös suomalaisella nimellä SF-2. Monilla muillakin Euroopan mailla oli oma kansallinen standardinsa.
Ratkaisu oli kömpelö etenkin, jos merkistöä käytettiin ohjelmointiin. Tällöin oli usein tehtävä valinta ääkkösten ja ohjelmoinnissa välttämättömien hakasulkujen välillä. Tällaiset merkistöt olivat kuitenkin yleisiä vielä 1980-luvulla, kun käytössä oli paljon järjestelmiä, joiden merkistökoodauksen leveys rajoittui 7 bittiin.
ASCII-merkit
(merkkikoodit heksadesimaalisina)
Avoin joukko
Avoin joukko on topologian keskeisin peruskäsite. Avoimien joukkojen avulla voidaan suoraan määritellä muun muassa topologian keskeiset käsitteet raja-arvo, jatkuvuus ja yhtenäisyys.
Avoimen joukon käsite on eräänlainen reaalilukujen joukossa määritellyn avoimen välin käsitteen yleistys. Metrisessä avaruudessa avoin joukko määritellään sen metriikan avulla tietyt ehdot toteuttavaksi avaruuden osajoukoksi. Yleisessä topologiassa sen sijaan topologinen avaruus määritellään valitsemalla perusjoukosta kokoelma sen osajoukkoja, joita sanotaan avoimiksi joukoiksi ja jotka yhdessä määrittelevät avaruuden topologian.
Avoimet joukot metrisessä avaruudessa
thumb|Kuvan joukko V ei ole avoin, sillä pisteen p ympäristö ei sisälly joukkoon V.
Metrisessä avaruudessa avoin on osajoukko A, jonka jokaisella pisteellä x on kuulaympäristö B(x, r), joka sisältyy kokonaisuudessaan joukkoon A.
Yhtäpitävästi voitaisiin määritellä, että joukko A on avoin, jos mikään sen reunapiste ei kuulu joukkoon A.
Esimerkiksi reaalilukujen joukossa \mathbb{R} avoimia joukkoja ovat avoimet välit, avoimia välejä yhdistämällä saadut joukot, muotoa (a, ∞) tai (−∞, a) olevat avoimet puolisuorat, \mathbb{R} itse sekä tyhjä joukko.
Jokaisessa metrisessä avaruudessa pätee:
Annetun metrisen avaruuden A kaikki avoimet joukot muodostavat kokoelman, jota sanotaan avaruuden topologiaksi.
Avoimet joukot topologisessa avaruudessa
Jo metrisissä avaruuksissa avoimen joukon käsitteen avulla voidaan karakterisoisa monia topologisia käsitteitä kuten raja-arvo ja jatkuvuus. Näiden käsitteiden kannalta metriikka sinänsä kuitenkin on epäoleellinen; merkitystä on vain sillä, mitkä joukot ovat avoimia. Tämä on antanut aiheen määritellä yleisempi topologisen avaruuden käsite.
Topologinen avaruus määritellään valitsemalla annetusta joukosta X kokoelma sen osajoukkoja, joita nimetään avoimiksi. Tämä kokoelma on valittava niin, että se toteuttaa edellä todetut, jo metrisissä avaruuksissa pätevät tulokset:
Tätä avoimien joukkojen kokoelmaa sanotaan joukon X topologiaksi.
Samallekin joukolle voidaan määritellä avointen joukkojen kokoelma ja siten sen topologia monella eri tavalla, kunhan se vain täyttää edellä annetut ehdot. Esimerkiksi missä tahansa joukossa voidaan valita sellainenkin topologia, diskreetti topologia, jossa kaikki avaruuden osajoukot ovat avoimia, tai toisaalta myös sellainen, minitopologia, jossa vain avaruus itse ja tyhjä joukko ovat avoimia.
Ympäristöt
Avoimiin joukkoihin liittyy oleellisesti ympäristön käsite. Jos x \in X ja on olemassa avoin joukko, jolla x \in U, niin joukkoa U kutsutaan pisteen x ympäristöksi.
Avoin joukko voidaan karakterisoida myös ympäristöjen avulla. Voidaan nimittäin osoittaa, että joukko U on avoin, jos ja vain jos jokaisella joukon U pisteellä on olemassa ympäristö, joka sisältyy joukkoon U.
Ympäristöjen ja avoimien joukkojen avulla voidaan helposti määritellä keskeisiä topologian käsitteitä:
Neuroopan omistajat
Neuroopan omistajat on Jope Ruonansuun vuonna 1999 julkaistu kymmenes studioalbumi. Albumin kappaleet ovat pääasiassa Jope Ruonansuun säveltämiä ja sanoittamia, Risto Asikaisen sovittamia ja tuottamia.
Otto Peitsalo
Otto Peitsalo (vuoteen 1906 Palén, 13. maaliskuuta 1870 Lieto – 16. toukokuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen osuustoimintamies ja poliitikko, joka toimi sosialidemokraattisen puolueen kansanedustajana vuonna 1917. Peitsalo oli suomalaisen osuustoimintaliikkeen 1900-luvun alkuvuosien merkittävimpiä vaikuttajia. Hän työskenteli muun muassa Rauman Osuuskaupan, Osuusliike Kansan ja Osuusliike Tarmolan johtajana sekä kuului Osuustukkukaupan (OTK) ja Suomen Osuuskauppojen Keskuskunnan (SOK) hallintoneuvostoihin.
Osuustoimintamiehenä ja poliitikkona
Liedossa syntynyt Peitsalo aloitti työnteon jo lapsena paimenena. Kansakoulun ja käsityökoulun käytyään hän työskenteli suutarina, kunnes suoritti kauppakoulun kirjekurssin ja toimi Turun Nahka- ja Jalkinekauppa Oy:n liikkeenjohtajana. Vuonna 1897 Peitsalo muutti Raumalle, jossa hän työskenteli aluksi kaupanhoitajana. Vuosina 1898–1900 Peitsalolla oli kauppaliike Eurajoen asemalla Sydänmaalla,  jonka jälkeen hän toimi Rauman Nahkatehtaan edustajana.
Vuonna 1904 perustettiin Peitsalon aloitteesta Rauman Osuuskauppa, jonka johtajana hän toimi vuoteen 1916 saakka. Peitsalo tunnettiin innovaattorina, joka suunnitteli uusia tuotantolaitoksia, myymälärakennuksia ja myymälöiden sisustuksia. Raumalle hän suunnitteli muun muassa osuuskauppaliikkeiden ensimmäisen suurleipomon. Peitsalo oli SOK:n kahtiajaon alullepanija ottaessaan asian esille Viipurin edustajakokouksessa vuonna 1911 pitämässään puheessa. Vuonna 1913 Peitsalo osallistui Glasgow'ssa järjestettyyn kansainväliseen osuustoimintakonferenssiin Armas Hellen, Eemil Linnan ja Emil Stavenhagenin kanssa.
Rauman Työväenyhdistykseen Peitsalo liittyi 1905 ja oli Rauman kaupunginvaltuuston jäsen 1909–1916. Sosialidemokraattien vaalilakosta johtuen hän oli valtuustossa aluksi nuorsuomalaisten edustajana ja myöhemmin sitoutumattomana. Eduskuntaan Peitsalo valittiin sosialidemokraattien listalta vuoden 1916 eduskuntavaaleissa. Hänen kansanedustajakautensa käynnistyi vasta huhtikuussa 1917, jolloin uusi eduskunta kokoontui ensimmäisen kerran. Samana vuonna Peitsalo siirtyi Osuusliike Kansan johtajaksi Poriin, ja liittyi Porin Työväenyhdistykseen.
Sisällissota
Sisällissodan aikana Peitsalo toimi punaisten hallussa olleen Suomen Pankin Porin haarakonttorin komissaariona. Peitsalo väitti ottaneensa tehtävän vastaan pankinjohtaja K. E. Bromsin kehotuksesta, kun tämä kieltäytyi yhteistyöstä. 10. huhtikuuta Peitsalo ja konttorin kassanhoitajana toiminut Tahvo Ruotsalainen tyhjensivät holvin, jossa oli 48 000 markan arvosta kultaa sekä lähes 1,9 miljoonaa markkaa käteistä, tarkoituksenaan siirtää varat punaisten Viipuriin evakuoimaan Suomen Pankin pääkonttoriin. Perillä varat luovutettiin Viipurin haarakonttoria hallussaan pitäneille punaisille, minkä jälkeen Peitsalo ja Ruotsalainen jäivät asumaan paikalliseen hotelliin ja onnistuivat Viipurin valtauksen aikana välttämään vangitsemisen.
Viikon kuluttua Peitsalo ja Ruotsalainen saivat matkustusluvan Turkuun, josta heidän oli tarkoitus paeta Ruotsiin. Tampereen rautatieasemalla miehet kuitenkin tunnistettiin, ja he jäivät valkoisten vangiksi 7. toukokuuta. Peitsalon ja Ruotsalaisen seurassa oli tuolloin myös Jussi Rainio, joka pääsi pakenemaan. Tampereelta heidät kuljetettiin Porin raatihuoneen tyrmään, jonne parin päivän kuluttua päätyivät myös Rainio ja punaisten kunnallishallinnossa toiminut Oskari Peltomäki. Väitteiden mukaan vankeja kidutettiin ja pahoinpideltiin, ja sen seurauksena Rainio kuoli 10. toukokuuta. Kuulusteluissa Peitsalo ja Ruotsalainen väittivät toimittaneensa rahat Viipuriin, jotteivät ne päätyisi Porin punakaartin päällikön Hannes Uksilan haltuun.
Kesäkuun lopussa Peitsalo siirrettiin Turun vankileirille, ja syyskuussa hän sai valtiopetoksesta kymmenen vuoden tuomion. Peitsalo suoritti rangaistustaan Turun pakkotyölaitoksessa kirjastonhoitajana, kunnes hänet vapautettiin uuden armahduslain myötä toukokuussa 1920. Kesällä Suomen Pankki ryhtyi vaatimaan Peitsalolta ja Ruotsalaiselta korvauksia kadonneista rahoista, joiden oletettiin päätyneen Neuvosto-Venäjälle paenneiden punaisten mukana Pietariin. Vuonna 1922 korvausvaatimuksista luovuttiin, kun kävikin ilmi, että varat olivat Viipurin haarakonttorin kassassa valkoisten otettua sen haltuunsa.
Viimeiset vuodet
Vapauduttuaan Peitsalo asettui Turkuun, jossa hän toimi OTK:n toimistonhoitajana 1920–1921 ja Osuusliike Tarmolan toimitusjohtajana 1921–1925. Vuonna 1926 Peitsalo muutti Helsinkiin, josta käsin hän työskenteli Kulutusosuuskuntien Keskusliiton kiertävänä tarkastajana kuolemaansa saakka. Peitsalo toimi myös useissa luottamustehtävissä. Hän oli muun muassa Henki-Kansan hallintoneuvoston varapuheenjohtaja sekä SOK:n, OTK:n ja Kaupan Keskusvaliokunnan (KK) hallintoneuvostojen jäsen.
Otto Peitsalo kuoli 59-vuotiaana kotonaan Helsingissä pitkän sairauden jälkeen toukokuussa 1929. Hänet on haudattu perhehautaan Malmin hautausmaalle.
Perhe
Otto Peitsalon vanhemmat olivat Liedon Rähälän kylässä asuneet renki Otto Fridolf Juhonpoika (1847–1909) ja piika Wilhelmiina Juhontytär (1847–1925). Hänen ensimmäinen puolisonsa oli pariskunnan ainoan lapsen synnytykseen kuollut raumalainen Wendla Wilhelmina Tuominen (1872–1897), ja toinen Kiukaisista kotoisin ollut Alma Jaakkola (1876–1954), jonka kanssa Peitsalo sai kahdeksan lasta. Heidän poikiaan olivat näyttelijä Ilmari Peitsalo ja toimitusjohtaja Kalervo Peitsalo, sekä pitkät urat OTK:n ja Elannon palveluksessa tehneet ekonomi Orvo Peitsalo (1902–1962) ja tarkastaja Urho Peitsalo (1908–1982). Ilmari Peitsalon tytär oli näyttelijä Eila Peitsalo.
Ammunta kesäparalympialaisissa 2020
right|260px Ammunnassa kilpailtiin Tokion paralympialaisissa 2020 12. kertaa. Ammuntakilpailut pidettiin Asakan ammuntaradalla. Kilpailut käytiin 30. elokuuta – 5. syyskuuta 2021. Ammunnassa kilpailtiin 13 eri lajissa, joista kolme oli varattu vain miehille, kolme vain naisille ja loput seitsemän oli sekalajeja. Yhteensä urheilijoita ammuntaan osallistui 154.
Karsinnat
Yhdestä maasta sai osallistua korkeintaan 12 urheilijaa siten, että korkeintaan kahdeksan edusti samaa sukupuolta. Karsintatapahtumia oli viisi: vuoden 2018 ja 2019 maailmanmestaruuskilpailut sekä vuosien 2018, 2019 ja 2020 World Cup. Näiden lisäksi isäntämaa Japanille myönnettiin yksi paikka kummallekin sukupuolelle. Näiden lisäksi paralympialaisiin kutsuttiin neljä urheilijaa, joista kaksi oli miehiä ja kaksi naisia.
Mitaliyhteenveto
SH1 tarkoittaa sellaisia kilpailuja, joissa ei käytetä erillistä tukea aseelle. SH2-kilpailuissa saa käyttää erillistä tukea aseelle.
Kovaa peliä Pohjolassa
Kovaa peliä Pohjolassa (Hårt spel i Norden) on suomalainen mustavalkoinen jännityskomedia vuodelta 1959. Tauno Palo teki elokuvassa kaksoisroolin. Naispääosassa on aikansa suosittu televisiokuuluttaja Teija Sopanen. Juoni kulkee täytekyniin piilotettujen atomisalaisuuksien ympärillä. Kovaa peliä Pohjolassa kuvattiin Helsingissä syksyllä 1958. Televisiossa se nähtiin ensi kerran 27. syyskuuta 1966. Elokuva on julkaistu DVD:nä (DVD-5, tekstitys: suomi heikkokuuloisille, ruotsi, kuvasuhde 4:3).
Juoni
pienoiskuva|oikea|
Vaihtokauppa
Suomesta toisen maailmansodan jälkeen Etelä-Amerikkaan paennut Kari Kivi palaa vanhaan kotimaahansa Wellamo-laivalla. Ennen maihinnousua hän nappaa oudon pakkauksen, jonka joku on yrittänyt piilottaa laivan kylkeen kiinnitetyn köyden päähän. Kivi sujauttaa kynät muitta mutkitta taskuunsa autuaan tietämättömänä niiden sisällöstä, joka kiinnostaa jopa suurvaltoja. Helsingissä Kivi saa työpaikan vanhan aseveljensä Kalle Lehtosen huoltoasemalta. Hän antaa lahjaksi Lehtoselle toisen täytekynistä. Eräänä päivänä huoltoasemalla asioi hienolla autollaan johtaja Max Östermalm, joka on kovasti Kiven näköinen. Östermalmin seurassa on hänen rakastajattarensa Lilly Linden. Johtaja Östermalmilla on ongelma; hänellä on mennyt sukset ristiin entisen rikoskumppaninsa konsuli Hansenin kanssa ja Hansen yrittää saada Östermalmin hengiltä. Jonkin ajan kuluttua Östermalm tarjoaa Kivelle neljää miljoonaa markkaa salamyhkäisessä tapaamisessa eräässä hotellissa jotta Kivi esiintyisi viikon Östermalmina kenenkään tietämättä asiasta. Kivi suostuu.
Kurvit ja vaarat
Konsuli Hansenin sihteerin, Lea Westerholmin isä on juuri kuollut. Hansen väittää Lealle kyseessä olleen murhan, jonka takana on Östermalm. Hansen lähettää Lean houkutuslinnuksi Östermalmina esiintyvän Kiven luokse. Lea laittaa nukutusainetta Kiven juomaan, mutta käykin niin että hovimestari Rantanen (joka ei vielä tiedä Östermalmin olevan Kivi ja Östermalmin piiloutuneen rantavajaan) juo drinkin ja joutuu sairaalaan. Lea yrittää sen jälkeen vielä ampua Kiven, mutta päätyy makuulleen lattialle ja antautuu Kiven kiihkeään suudelmaan. Kivi vakuuttaa syyttömyyttään Lean isän kuolemaan ja pian Lea ja Kivi ovat samalla puolella.
Kiven luo tulee vierailulle Östermalmin juonitteleva serkku, originelli tiedemies Rafu Adler. Kivi antaa ”serkulleen” rahaa suvun kartanolla pidettäviä vuosittaisia hirvijuhlia varten. Max ja Rafu ovat toistensa lähimpiä elossa olevia sukulaisia. Rafu sattuu vehkeilemään Hansenin kanssa ja kehottaa Hansenia järjestämään oman miehensä tuuraamaan sairaalassa olevaa hovimestaria. Jälleen tarkoitus on tappaa Kivi, mutta tämä aavistaa juonen.
Seuraavan kerran Östermalmina esiintyvä Kivi yritetään tappaa Hansenin järjestämillä kutsuilla. Myös Lea on mukana pippaloissa. Kallen avulla Lea ja Kivi onnistuvat pakenemaan paikalta. Loppuillan Lea, Kivi ja Kalle viettävät Östermalmin asunnolla. Seuraavat kohtaukset ovat Rafun asunnolla, jonne Kivi saapuu hirvijuhliin – mutta pari päivää ennenaikaisesti. Tällä välin sairaalasta päässyt hovimestari Rantanen käy tapaamassa oikeaa Östermalmia rantavajassa. Östermalm käskee Rantasta hankkimaan hänelle menolipun ulkomaille. Rantasta on seurannut Hansenin kätyri, joka surmaa Östermalmin heti Rantasen lähdettyä. Hansen saa tätä kautta selville, että Östermalmin tilalla onkin ollut toinen mies. Rafun luona oleva Lilly Linden saa myös tietää asiasta. Hän pelehtii ensin Kiven kanssa ja sen jälkeen uhkaa Kiveä aseella, jos tämä seuraa häntä.
Peli kovenee
Hansen soittaa poliisille ja valehtelee Kari Kiven surmanneen Östermalmin. Kivi onnistuu välttämään pidätyksen Östermalmin kotiovella. Talosta hän löytää Rantasen, joka on kolkattu ja jolta on viety salkku, jossa himotut täytekynät ovat. Rantanen johdattaa Kiven Hansenin jäljille satamaan. Hansen miehineen yrittää paeta maasta veneellä, hän on kaapannut mukaansa Lean ja myös Lilly on veneessä. Rafu ilmestyy paikalle ja uhkaa viedä täytekyniin kätketyt mikrofilmit mukanaan pikaveneellä. Hän lukitsee Hansenin miehineen kajuuttaan ja pakenee. Kivi on ujuttautunut veneeseen ja hälyttää poliisit satamaan. Samalla hän pelastaa Lean syliinsä. Rafu on vielä vapaalla jalalla, mutta katkeroitunut Lilly ampuu hänet veneessä.
Loppukohtaus tapahtuu Östermalmin asunnolla, jonka Kivi on perinyt johtajan muun omaisuuden mukana. Paikalla on Lean, Kiven ja Kallen lisäksi poliisi. Maljain noston lomassa löytyvät osapuolten taskuista puuttuvat täytekynät mikrofilmeineen.
Huomioita
Tauno Palon kaksi roolihahmoa kuvattiin erikseen niin, että toinen puoli kuva-alasta jätettiin mustaksi. Tämän jälkeen molemmat valotetut kuvapuoliskot kopioitiin yhteen. Tempun voi havaita pienenä pystyvarjostumana kuvien yhtymäkohdassa. Elokuvan sivuosissa nähdään muun muassa suomalaisten elokuvien armoitettu sivuosain esittäjä Leo Jokela sekä Kullervo Kalske, Matti Lehtelä ja Marjatta Kallio laivan tarjoilijana. Toini Vartiainen nähdään viimeisessä elokuvaosassaan. Tarmo Manni on Mr X. Pienissä osissa vilahtavat myös esimerkiksi Mai-Brit Heljo sekä Assi Nortia. Elokuvan kuvauksissa avusti pariisilainen C'est Magnifique -baletti.
Arvostelut
Aikalaiskritiikki piti Kovaa peliä Pohjolassa -elokuvaa yleisesti huonona Eddie Constantine -elokuvien jäljitelmänä. Sitä luonnehdittiin teknillisesti epätasaiseksi. Elokuva ei onnistunut olemaan sen enempää trilleri kuin parodiakaan. Helsinkiläinen Uusi Suomi kirjoitti: ”Nyt ovat kaunottaret ja konnat pelkästään naurettavia sen sijaan että he olisivat humoristisia tyyppejä.” Oululainen Kaleva toivoi elokuvalta lisää vauhtia ja ”psykologisesti uskottavaa ilmapiiriä”. Helsinki-lehti kehui ilmavia lavastuksia ja elokuvassa olevaa suuren maailman tuntua. Femina-lehti oli elokuvalle suosiollinen: ”...kotimainen Eddie Constantine -tyylikin saattaa onnistua: konnilla on herkästi heilahtelevassa nyrkissä paukkuvaikutus ja donnilla hunajaääni sekä anteliaat kurvit kohdallaan”. Hannes Häyrisen roolisuoritusta kehuttiin.
Blonde on Blonde
Blonde on Blonde on Bob Dylanin toukokuussa 1966 julkaistu seitsemäs albumi. Albumi nauhoitettiin suurimmaksi osaksi Nashvillessa ja sen tuotti Bob Johnston. Blonde on Blonde menestyi hyvin sekä kaupallisesti että kriitikoiden arvosteluissa, mutta folkpiireissä Dylanin siirtyminen akustisesta folkmusiikista sähköiseen rockiin herätti kuitenkin edelleen vastustusta.
Yhdysvalloissa albumi nousi Billboard-listan yhdeksännelle sijalle ja myi ennen pitkää tuplaplatinaa. Isossa-Britanniassa Blonde on Blonde oli parhaimmillaan albumilistan kolmannella sijalla.
Blonde on Blonden katsotaan usein olevan yksi ensimmäisistä albumeista, jolla musiikkialbumi koettiin taiteellisena kokonaisuutena. Vaikka se ei olekaan varsinaisesti teema-albumi, sen kappaleet ovat kuitenkin tyyliltään yhtenäisiä. Musiikkityyliltään Blonde on Blonde on sekoitus bluesia, rockia, folkia, ja countrya yhdistettynä Dylanin varsin surrealistisiin sanoituksiin.
Taustaa
Seuraavan kerran Dylan esiintyi kahdessa konsertissa elokuun lopulla. Näitä konsertteja varten palkattiin Dylanin Highway 61 Revisited -levyllä soittaneet muusikot Al Kooper ja Harvey Brooks, mutta kitaristi Michael Bloomfield ja rumpali Bobby Gregg olivat estyneitä osallistumaan muiden sitoumusten vuoksi. Heidän tilalleen Dylan palkkasi Robbie Robertsonin ja Levon Helmin, jotka olivat molemmat The Hawks -yhtyeen jäseniä. (The Hawks muuttaisi myöhemmin nimensä The Bandiksi.)
On epäselvää, kuinka Dylan päätyi tähän päätökseen. Hän tiesi The Hawksista, koska yhtye oli soittanut John P. Hammondin So Many Roads-albumilla, mutta on mahdollista, että Dylanin managerin sihteeri Mary Martin – joka oli suuri The Hawks -fani – ehdotti yhtyeen palkkaamista.
Dylan järjesti Robertsonille koe-esiintymisen, palkkasi hänet ja aloitti sitten harjoitukset yhtyeensä kanssa Carroll’s Rehearsal Hallissa. Kahden viikon kuluttua Robertson ilmoitti, ettei ollut tyytyväinen yhtyeen rumpaliin ja ehdotti Helmin palkkaamista. Helm harjoitteli bändin kanssa ennen kuin varmisti paikkansa uutena rumpalina.
Ensimmäinen konsertti pidettiin 28. elokuuta New Yorkin Forest Hills Stadiumilla. Konsertin ensimmäisellä puoliskolla Dylan esiintyi 45 minuuttia yksin ja soitti akustisia kappaleitaan, mikä tuntui lepyttävän hänen edellisestä esiintymisestään tuohtuneet faninsa. Dylan soitti lähinnä vanhempia kappaleitaan, vain "To Ramona" (Another Side of Bob Dylan -albumilta) edusti hänen uudempaa tuotantoaan. Vielä julkaisemattomalta Highway 61 Revisited -levyltä Dylan soitti ”Desolation Row” -kappaleen. Kun ensimmäinen puolisko oli ohi, Dylan vaihtoi pari sanaa yhtyeensä kanssa. Basisti Harvey Brooksin mukaan he puhuivat vain pian alkavasta esiintymisestä ja Dylan totesi: ”...Jos he eivät pidä siitä, ikävä juttu. Heidän täytyy oppia pitämään siitä”.
Yhtyeen soittamat kappaleet olivat yleisölle tuntemattomia muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta. Neljää kappaleista ei oltu vielä julkaistu ja ”It Ain’t Me, Babe” ja ”I Don’t Believe You” -kappaleista esityt versiot olivat täysin erilaisia kuin yleisölle tutut akustiset versiot. Yleisö osoitti äänekkäästi mieltään ja Dylanin ystävän Paul Nelsonin mukaan vain hyvin harvat taputtivat käsiään kappaleiden jälkeen.
Muutamaa päivää myöhemmin Dylan lensi yhtyeineen Los Angelesiin, ja piti syyskuun 3. päivänä ohjelmistoltaan identtisen konsertin Hollywood Bowlissa. Yleisö oli huomattavasti ystävällisempi ja – kuten Dylan oli ennustanut – konsertti sai myös vähemmän uutistilaa kuin Forest Hillsin esiintyminen. Seuraavana päivänä Dylan piti ensimmäisen varsinaisen lehdistötilaisuutensa Yhdysvalloissa.
Dylanille oli järjestetty vielä kolme myöhemmin syksyllä pidettävää konserttia ja Al Kooper ilmoitti äkillisesti, ettei osallistuisi niihin, koska yleisön kielteiset reaktiot edellisissä esiintymisissä olivat liikaa hänelle. Kuultuaan tämän päätöksen Levon Helm lähestyi Dylanin manageria ja julisti, että jos tämä ei palkkaisi koko The Hawks -yhtyettä, Robbie Robertson ja hän lähtisivät Dylanin yhtyeestä. Helm oli kiinnostuneempi palaamaan yhteen oman yhtyeensä kanssa kuin soittamaan Dylanin kiertueilla, mutta kun Dylan hyväksyi Helmin vaatimuksen, Dylan ja The Hawks harjoittelivat kahtena iltana ja matkustivat sitten Texasiin, jossa pidettäisiin kaksi konserttia syyskuun lopulla. Nämä konsertit sekä lokakuun ensimmäisenä päivänä pidetty konsertti New Yorkin Carnegie Hallissa saivat melko hyvän vastaanoton, joskin Carnegie Hallin konsertissa osa yleisöstä oli vähällä lähteä pois jo väliajalla. ”Carnegie Hallissa”, Helm kertoi kuitenkin myöhemmin, ”parisensataa ihmistä ryntäsi lavalle lopussa vaatien lisää ... [Dylan] säteili. ’Kiitos’, hän mutisi. ’En tiennyt, että ajattelisitte tuolla tavalla’”
New York
Kenties juuri näiden esiintymisten seurauksena Dylan päätti ottaa The Hawks -yhtyeen mukaansa studioon. Lokakuun viidentenä ja kuudentena päivänä Columbia Recordsin Studio A:ssa New Yorkissa pidettyjen nauhoitussesioiden tuottajana toimi Bob Johnston. Nauhoitukset keskittyivät kahteen kappaleeseen: ”I Wanna Be Your Lover” ja ”Can You Please Crawl Out Your Window?” Kappaleista ensin mainittu hyllytettiin ja julkaistiin vasta vuonna 1985 Dylanin Biograph-albumilla, kun taas jälkimmäinen oli uusi sovitus jo Highway 61 Revisited -albumin nauhoituksissa nauhoitetusta, mutta levyn ulkopuolelle jätetystä kappaleesta. Tämä uusi versio julkaistiin ainoastaan singlenä ja se saavutti sijan 58 singlelistoilla.