cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
5. divisioona (talvisota)
Joulukuun 1939 taistelut
thumb|300px|5. divisioonan joukot joutuivat jo ensimmäisestä taistelupäivästään lähtien kamppailemaan myös neuvostojoukkojen panssarivaunuja vastaan. Kuvassa neuvostoliittolainen [[T-26 hyökkäysvaunu Kollaanjoella joulukuussa 1939]] Muolaan ryhmän joukkojen irtauduttua seuraavan päivän iltana asemistaan avautui neuvostojoukoille hyökkäyslinja myös Suulajärven pohjoispuolitse Uudenkirkon ryhmän sivustaan ja 5. joulukuuta 5. divisioonan alueella olevat joukot joutuivatkin taisteluun puna-armeijan joukkoja vastaan. Pääaseman etupuolella olleet 5. divisioonan joukot oli nimetty Ryhmä Vaalaksi, johon kuulunut I/JR 13 joutui ensimmäisenä taisteluun Suulajärven pohjoispuolella. Neuvostojoukot hyökkäsivät noin kello 9:n aikaan panssareilla vahvistetun komppanian voimin aivan Suulajärven pohjoisrannalla olleen 3./I/JR 13:n joukkojen asemia vastaan. Komppania onnistui pitämään asemansa kello 11:een asti, mutta sitten sen oli aloitettava vetäytyminen puna-armeijan joukkojen päästyä murtautumaan sen asemiin. Aamupäivän aikana Suulajärven pohjoispuolella todettiin toimivan jo kokonainen neuvostorykmentti ja puolustavan pataljoonan toinenkin komppania joutui aloittamaan vetäytymisensä ylivoimaisen vastustajan edestä kohti pohjoista. I/JR 13:n kaikki komppaniat osallistuivat päivän aikana taisteluihin, mutta KevOs 5:n alueella toiminta oli huomattavasti vähäisempää. Neuvostojoukkojen voimakas hyökkäys sivustasta Uudenkirkon ryhmää vastaan johti lopulta päätökseen pääasemaan vetäytymisestä koko ryhmän alueella ja Ryhmä Vaalankin joukot peräytyivät pääaseman läpi puoleen yöhön mennessä. Viivytysvaiheen taistelut olivat divisioonankin osalta ohi ja pääpuolustusaseman pitäminen oli nyt ainoa tehtävä.
Taistelut pääasemasta alkoivat jo seuraavana aamuna 6. joulukuuta, jolloin Taaperniemessä olleet JR 14:n etuvartioasemat joutuivat taisteluun neuvostojoukkojen kanssa. Jo puolenpäivän aikaan suomalaisjoukkojen oli vetäydyttävä kasvavan paineen edestä varsinaisen pääaseman suojiin. Muutoinkin puna-armeijan yksiköt lähestyivät melko nopeasti suomalaisten pääpuolustuslinjaa etenkin Viipurin-Leningradin rautatien ja Muolaanjärven länsirannan suunnissa. Päivän iltaan mennessä neuvostojoukot olivat edenneet Kattilaojan lohkolla suomalaisasemien edustalle. Summan lohkolla puna-armeija oli vasta etenemässä kohti suomalaisten pääasemaa, joiden tykistö tulitti päivän aikana useita kertoja havaitsemiaan etenemässä olevia puna-armeijan yksiköitä aiheuttaen niille jonkin verran tappioita. Lampeistenojan lohkolla ei ollut edes havaintoja neuvostojoukoista.
Divisioonan puolustuslohkolla seurasi nyt noin viikon mittainen tunnusteleva taisteluvaihe, jonka aikana molemmat osapuolet pyrkivät pienillä joukoilla selvittämään toistensa vahvuuksia ja asemien sijaintia. Lisäksi tykistöyksiköt pyrkivät aiheuttamaan tappioita molemmin puolin. 10. joulukuuta mennessä suomalaisjoukot olivat miehittäneet uudelleen (paikallisia kahakoita käyden) etuvartioasemansa. Samanaikaisesti suomalaisjoukoissa tehtiin useita ryhmitys- ja alistussuhteiden muutoksia 1. divisioonan ottaessa rintamavastuu 5. divisioonan puolustuslohkon itäosassa. Samassa yhteydessä osa 5. divisioonan joukoista alistettiin ensin mainitulle divisioonalle. Myös 5. divisioona sai vahvistuksia Kannaksen armeijan esikunnan reservistä.
Myöhemmin saatujen tiedustelutietojen perusteella kävi ilmi, että puna-armeija keskitti tulevaa suurhyökkäystään varten kaksi divisioonaa divisioonan lohkon alueelle. Neuvostojoukot aloittivat, aluksi tiedusteluluonteiset, hyökkäyksensä 12. joulukuuta. Mainittuna päivänä puna-armeijan yksiköt pääsivät Lampeistenojan lohkolla noin pataljoonan suuruisin voimin etenemään jopa pääpuolustuslinjan sisään hyökkäysvaunujensa tukemana. Pääpuolustuslinjassa taistellut III/JR 13 kykeni kuitenkin vastahyökkäyksellään lyömään kolmen hyökkäysvaunun tukemat neuvostojoukot pois pääasemasta.
Muutaman seuraavan päivän aikana neuvostojoukot hyökkäsivät komppanian-pataljoonan voimin divisioonan asemia vastaan. Puna-armeijan hyökkäykset kohdistuivat koko divisioonan alueeseen. Divisioonan sotapäiväkirjan mukaan neuvostojoukot hyökkäsivät aina uutta lohkoa vastaan ja kun hyökkäys tuli torjutuksi aloitti vastustaja hyökkäyksensä taas uudella lohkolla. Kiivaimmat taistelut käytiin Munasuon lohkolla, jossa neuvostojoukot yrittivät sitkeimmin päästä suomalaisasemiin. Kyseisellä lohkolla maasto oli hyvinkin avointa ja lisäksi puolustajaa haittasi notkelma, joka muodosti noin 300 metrin päähän taisteluhaudasta ns. kuolleen kulman, jonne käsiaseilla ei voinut tulittaa.
15. joulukuuta JR 15 suoritti illalla vastahyökkäyksen, joka pääsi etenemään pari kilometriä, mutta neuvostojoukkojen kiivaan vastarinnan vuoksi parin komppanian suuruisen hyökkäävän joukon piti vetäytyä takaisin lähtöasemiinsa.
thumb|left|120px|17. joulukuuta tuhottiin Munasuon lohkolla yli kaksikymmentä neuvostopanssaria, joista osa kuvassa esitetyn kaltaisilla [[polttopulloilla.]] 16. joulukuuta puna-armeijan tykistö aloitti aiempaa voimakkaamman tulivalmistelun, joka kohdistui koko divisioonan puolustusalueelle jatkuen aina seuraavaan aamuyöhön. Tulivalmistelu alkoi uudelleen heti seuraavana aamuna (17. joulukuuta) ja neuvostojoukkojen todettiin aloittavan etenemisensä hyökkäysvaunujensa tukemana Munasuon ja Summan alueilla. Summankylän lohkolla hyökkäykset onnistuttiin torjumaan. Summajärven länsipuolella kiivaimmat taistelut käytiin mainitun järven ranta-alueella taistelevan II/JR 15:n alueella. Munasuon lohkolla pääsivät neuvostopanssarit (noin 20 kpl) tunkeutumaan suomalaisasemiin, mutta puna-armeijan jalkaväki seurasi niitä ainoastaan hyvin hitaasti. Suomalaisille jäi aikaa valmistautua vastatoimiinsa ja paikallisten reservien voimin tehty vastahyökkäys karkotti alueelle edenneet neuvostojoukot. Tilanteen huolestuttavuudesta kertoo se, että divisioonan esikunta lähetti merkittäviä vahvistuksia alueelle, joita ei siis kuitenkaan tarvinnut käyttää vastahyökkäykseen. Pelkästään Munasuon lohkolla laskettiin tuhotun 23 tai 24 neuvostopanssaria.
18. joulukuuta neuvostojoukot uusivat hyökkäysyrityksensä sekä Munasuon että Summankylän lohkoilla. Summankylän lohkolla puna-armeijan hyökkäysyritys kuivui kuitenkin kokoon suomalaistykistön voimakkaan tykistökeskityksen vuoksi. Tykistökeskityksessä tuhoutuu jopa toistakymmentä hyökkäykseen ryhmittymässä ollutta neuvostopanssaria. Suomalaisjoukot saivat keskittyä pääosan päivän ajasta lepoon ja neuvostotykistön tulessa vaurioituneiden asemiensa korjaamiseen. Puna-armeija suoritti päivän aikana lopulta vain heikohkoja hyökkäyksiä, tosin puna-armeijan panssareita tunkeutui suomalaisasemiin tämänkin päivän aikana. Osa asemiin tunkeutuneista hyökkäysvaunuista saatiin tuhottua loppujen vetäytyessä pois.
Puna-armeijan alueelle keskittämien 123. ja 138. divisioonan varsinainen (suomalaisasemien murtamiseen tähtäävä) hyökkäys alkoi 19. joulukuuta. Hyökkäyksen tukena oli suomalaisarvioiden mukaan yhteensä noin 100 panssarivaunua, joista 60:n laskettiin toimineen Munasuon ja 40:n Summankylän lohkolla. Neuvostojoukkojen hyökkäystä suosi nyt kirkastunut sää, joka mahdollisti mm. tähystyspallojen ja ilmavoimien tehokkaan käyttämisen. Summankylän lohkolla neuvostopanssarit pääsivät puolen päivän aikaan suomalaisasemiin ja ne jatkoivat etenemistään liki kahden kilometrin syvyyteen suomalaisalueelle, jossa ne pysähtyivät miinoitteeseen. Puna-armeijan jalkaväki kyettiin kuitenkin pysäyttämään pääpuolustuslinjan eteen ja syvyyteen edenneistä panssareista suomalaisjoukot pystyivät tuhoamaan illan hämärryttyä noin puolet ennen kuin hyökkäysvaunut vetäytyivät takaisin lähtöasemiinsa. Munasuon lohkolla ankarimmat taistelut keskittyivät Lähteen tien varteen. Neuvostojoukkojen onnistui tunkeutua suomalaisasemiin ns. Poppiuksen linnakkeen läheisyydessä. Neuvostopanssarit etenivät suomalaisasemien läpi aina tukilinjalle asti, mutta passiivisesti toiminut puna-armeijan jalkaväki jäi asemiin ensimmäisiin haltuunsa joutuneisiin asemiin aikomattakaan jatkaa hyökkäystään syvyyteen. Suomalaisten onnistui paikallisin reservein työntää neuvostojoukot asemistaan iltaan mennessä. Alueelle ryhdyttiin siirtämään lisää suomalaisjoukkoja ja jopa päämajan reservinä ollut 6. Divisioona sai hälytyksen. Lisäjoukkoja ei divisioonan alueella tarvittukaan sen omien joukkojen pystyessä pitämään pääaseman.
20. joulukuuta neuvostojoukkojen hyökkäykset alkoivat jo laantua ja Summankylän lohkolla puna-armeija tyytyi tulittamaan suomalaisasemia tykistöllä ja panssarivaunujen aseilla. Munasuon lohkolla neuvostojoukot yrittivät vielä pahoin vaurioituneen Poppiuksen linnakkeen ympäristössä päästä eteenpäin, mutta hyökkäys ei edennyt puna-armeijan jalkaväen etenemishaluttomuudesta johtuen. Suomalaisasemiin edenneet neuvostovaunut vetäytyivät illan koittaessa takaisin.
21. joulukuuta puna-armeijan joukot kykenivät enää muutamaan heikohkoon hyökkäykseen, jotka suomalaiset onnistuivat torjumaan. Suomalaiset jatkoivat vastahyökkäyksiään ja saivat karkotettua neuvostojoukot viimeisistäkin niiden hallussa olleista pääaseman tukikohdista. Puna-armeijan hyökkäysvoima oli kulunut loppuun ja 5. divisioona oli saanut torjuntavoiton. Torjunta oli onnistunut jopa yllättävän helposti. Divisioonan omaa tai ylempien esikuntien reserviä ei ollut tarvinnut käyttää vaikka niitä oli toistuvasti jouduttu käskemään valmistautumaan vastahyökkäyksiin. Suomalaisasemien etupuolella laskettiin olevan 52 tuhottua neuvostoliittolaista panssarivaunua, joista 10 oli raskaita. Suomalaisasemien sisään oli myös jäänyt tuhottuina suuri joukko tuhottuja puna-armeijan panssareita.
Suomalaiset toteuttivat vielä ennen joulua suuren vastahyökkäyksensä, jonka tavoitteena oli tuhota pääaseman eteen edenneet neuvostojoukot (suomalaisten 1. ja 5. divisioonan lohkoilla) kaksipuolisella saarrostuksella. Hyökkäystä varten alueelle keskitettiin mm. 6. divisioona päämajan reservistä. Mainittu divisioona otti rintamavastuun tilapäisesti 5. divisioonan oikealta sivustalta. Hyökkäyssuunnitelman mukaan 5. divisioonan tehtävänä oli sitoa puna-armeijan joukot puolustuslohkollaan paikallisin hyökkäyksin.
Suomalaisten vastahyökkäys alkoi 23. joulukuuta kello 6.30. Hyökkäysvalmisteluihin oli ollut käytössä aivan liian vähän aikaa. Ajanpuutteen vuoksi tiedustelulla ei ollut selvää kuvaa neuvostojoukkojen määrästä tai sijainnista, viestiyhteydet olivat jääneet rakentamatta ja hyökkäävä jalkaväki jäi näin ilman tykistön tukea. Lisäksi osa hyökkäävistä joukoista oli jo valmiiksi väsyneitä viime hetkessä tehtyjen keskitysmarssien vuoksi (osalta hyökkäysjoukkoja puuttui myös sotakokemus). Myös neuvostojoukkojen vastarinta osoittautui odotettua kiivaammaksi. Sääolot muuttuivat aamupäivän aikana myös suomalaisille epäedullisiksi sään kirkastuessa ja pakkasen kiristyessä. II armeijakunnan komentaja kenraaliluutnantti Harald Öhquist joutui keskeyttämään hyökkäyksen jo iltapäivällä kello 14.30. Tämän jälkeen suomalaisjoukot vetäytyivät takaisin lähtöasemiinsa. Suomalaisten tappiot vastahyökkäyksessä olivat 361 kaatunutta, 777 haavoittunutta ja 190 kadonnutta.
thumb|200px|Neuvostotykistön jatkuva tuli vaurioitti suomalaisten asemia taisteluiden aikana merkittävästi. Kuva Taipaleenjoen rintamalta. 5. divisioonan tuli vastahyökkäyksen alkaessa sitoa paikallisin hyökkäyksin edessään olleita neuvostojoukkoja ja valmistautua seuraamaan puna-armeijan yksiköitä siitä tapauksessa, että ne olisivat lähteneet vetäytymään alueelta. Divisioonan tehtävänä oli lisäksi suojata oikeanpuoleisen naapurinsa sivusta. JR 15 sai tehtäväkseen hyökätä osalla joukoistaan Summajärven länsipuolitse kohti Summan tietä parin kilometrin päässä etulinjasta. Hyökkäykseen määrätyt joukot toimivat oma-aloitteisesti odottamatta divisioonan esikunnan erillistä käskyä ja aloittivat hyökkäyksensä. Hyökkäysjoukko pääsi lähelle tavoitettaan, mutta joutui palaamaan takaisin neuvostojoukkojen kiivaan vastarinnan vuoksi. Samanaikaisesti saatiin etulinjaan tieto divisioonan esikunnalta, että koko tehtävä on peruutettu. Munasuon lohkolla I/JR 15:n joukot yrittivät aamulla hyökkäystä noin komppanian voimin, mutta puna-armeija torjui hyökkäyksen. 5. divisioonan osuus suuressa vastahyökkäyksessä jäi siis hyvin vähäiseksi.
Suomalaisten vastahyökkäyksen jälkeen tilanne divisioonan lohkolla rauhoittui asemasotaa muistuttavaksi toiminnaksi, johon kuuluivat neuvostotykistön voimakas tuli ja paikalliset, ajoittain kiivaatkin, hyökkäysyritykset. Vakavimmat yritykset puna-armeija teki 27. ja 28. joulukuuta, jolloin panssarivaunujen tukemat noin kahden pataljoonan vahvuiset voimat yrittivät tunkeutua suomalaisasemiin. Neuvostojoukot käyttivät aktiivisesti tähystyspallojaan tykistötulensa johtamisessa ja jopa suomalaisten betoniset linnakkeet alkoivat kärsiä tulessa merkittäviä vaurioita. 25. joulukuuta ylipäällikkö hyväksyi 5. divisioonan vaihtamisen etulinjasta ja sen korvaamisen 6. divisioonalla. Joulukuun loppupäivinä jälkimmäinen divisioona siirtyi pääaseman taakse valmistautuen vaihtamaan 5. divisioonan pois rintamavastuusta.
Tammikuun 1940 taistelut
Divisioonaan kuuluneet JR 13 ja JR 15 siirtyivät taaempaan asemaan, jossa ne jatkoivat siellä aloitettuja linnoitustöitä. Divisioonan kolmas rykmentti, JR 14, jäi edelleen alistetuksi 1. divisioonalle. Vasta 24. tammikuuta rykmentti irrotettiin etulinjasta ja se pääsi muun divisioonan yhteyteen väliasemaan. Varsinaista taistelutoimintaa ei divisioonalla ollut etulinjasta irrottamisen jälkeen tammikuun aikana.
Helmikuun 1940 taistelut
Helmikuun alussa kävi ilmi, että puna-armeija oli keskittänyt hyökkäykseen 3. divisioonaa vastaan ilmeisesti jopa kolmen divisioonan ja yhden panssariprikaatin vahvuiset voimat. Jo 5. helmikuuta antoi päämaja luvan käyttää 5. divisioonan yhtä rykmenttiä (JR 15) tarvittaessa vahvistamaan pääaseman puolustusta ensin mainitun divisioonan lohkolla. Tilannetta ei kuitenkaan koettu niin uhkaavaksi, että mainittu rykmentti olisi taistelualueelle siirretty.
Neuvostojoukkojen saatua 11. helmikuuta taisteluissa merkittävän sisäänmurron Mannerheim-linjaan 3. divisioonan alueella (Lähteen lohko) ja paikallisin joukoin tehtyjen vastahyökkäysten epäonnistuttua ryhdyttiin 5. divisioonan joukkoja pikaisesti siirtämään alueelle. Ensimmäisenä liikkeelle lähti JR 13, joka alistettiin 3. divisioonan komentajalle vastahyökkäystä ja pääaseman suomalaisjoukoille palauttamista varten. I/JR 13 miehitti Lähteen lohkon tukilinjan 12. helmikuuta aamuun mennessä vapauttaen sieltä samalla edellisenä päivänä kiireesti linjan miehittäneet kaksi pioneerikomppaniaa. Rykmentin muut osat marssivat Kultakumpuun noin viiden kilometrin päähän rintamalinjasta valmistautuen samalla vastahyökkäykseen. Divisioonan muutkin osat saivat hälytyksen ensin mainitun päivän iltana.
12. helmikuuta taistelut koko 3. divisioonan lohkolla jatkuvat kiivaina. Suomalaisjoukkojen toimintaa haittasi merkittävästi viestiyhteyksien katkeamisen ohella myös joukkojen ryhmitysten meno lähes kokonaan sekaisin etenkin Lähteen lohkolla. I/JR 13 taisteli erittäin voimakkaan paineen alla Lähteen tien itäpuolella olevalla tukilinjan osalla. II/JR 13 siirtyi myös tukilinjan puolustukseen illalla Summajärven pohjoispuolelle. Ainoa vapaaksijäänyt pataljoona (III/JR 13) ryhmittyi suunniteltua vastahyökkäystä varten pari kilometriä tukilinjan taakse Lähteen tien itäpuolelle.
Saman päivän aikana koko divisioona alistettiin II armeijakunnan esikunnan käyttöön. Aamulla annettiin lupa JR 14:n ja JR 15:n siirtämiseen pääaseman taakse, mutta jo illalla alistettiin koko divisioona käytettäväksi pääaseman palauttamiseen vastahyökkäyksellä takaisin suomalaisjoukoille. Samalla annettiin käsky, että vastahyökkäyksen jälkeen 5. divisioonan oli vapautettava 3. divisioona rintamavastuusta. Vastahyökkäyksen ajaksi 3. divisioona alistettiin 5. divisioonan komentajalle. Illan ja yön aikana JR 14 siirtyi Majakylän maastoon suoraan Summajärven pohjoispuolelle ja JR 15 (-1 pataljoona) siirtyi Suokantaan Summankylän pohjoispuolelle. Vastahyökkäyksen toteuttamista haittasi merkittävästi joukkojen sijoittuminen hajalleen toisistaan ja kahden pataljoona sitoutuminen taisteluun Lähteen lohkon tukilinjalle. Divisioonan komentajan välittömästi hyökkäykseen käytettävissä olevat joukot olivat siis vain JR 14 ja III/JR 13. Iltayöstä JR 15:n pataljoonat saivat käskyn ottaa rintamavastuu Summankylän ja Suokannan lohkoilla ja vapauttaa siellä olleet joukot reserviksi.
14. helmikuuta Lähteen tienhaaraan aamuyöllä saapuneet JR 14:n joukot saivat uuden käskyn, jonka mukaan vastahyökkäystehtävä muuttui puolustustehtäväksi ja samalla rykmentille alistettiin alueella olevia muita joukkoja. Lähteen tien itäpuolella taistelleet divisioonan joukot vetäytyivät pari kilometriä taaemmaksi. JR 15 torjui menestyksekkäästi puna-armeijan hyökkäyksiä Summan lohkolla. JR 13:n komentajalle alistetut joukot (mm. II/JR 13, III/JR 8 ja I/JR 14) pyrkivät estämään neuvostojoukkoja laajentamasta murtoaukkoaan kohti länttä eli Summankylän lohkon sivustaa.
Samana päivänä II armeijakunnan esikunnassa pidetyssä neuvottelussa, johon osallistui myös paikalle saapuneet ylipäällikkö ja päämajoitusmestari, todettiin ettei edellytyksiä pääaseman palauttamiseksi suomalaisjoukkojen hallintaan enää ollut. Suomalaisilla ei ollut enää tarvittavia reservejä ja kyseisen neuvottelun lopputuloksena tehtiin päätös Mannerheim-linjasta luopumisesta. Lisäksi tehtiin päätöksiä jatkotoimenpiteistä.
15. helmikuuta kello 14.30 neuvostojoukot saivat aikaan sisäänmurron Lähteen tienhaaran alueella puolustautuvien suomalaisjoukkojen asemaan ja tästä seurasi nopeasti kaikkien muidenkin suomalaisjoukkojen saamat käskyt pääasemasta luopumisesta ja viivytystaisteluun siirtymisestä. Ylipäällikkö antoi samanaikaisesti käskyn koko II armeijakunnan vetäytymisestä väliasemaan. Vetäytyvät joukot aloittivat taistelunsa saman päivän aikana viivytyslinjaksi määritellyllä Majakylä-Kultakumpu-Kilteenlampi-linjalla.
thumb|300px|Väliasema oli vielä lähes linnoittamaton, joten joukot joutuivat etsimään puolustusasemansa lähinnä maaston mukaan ja aloittamaan saman tien kenttälinnoitustyöt. 16. helmikuuta aamuyöllä 5. divisioonan esikunta antoi oman käskynsä (edellisenä yönä saamansa käskyn mukaan) vetäytymisestä väliasemaan. Tässä vaiheessa divisioonan omien joukkojen ja sille alistettujen joukkojen organisoimiseksi turvauduttiin erilaisiin tilapäiskokoonpanoihin, joilla kaikilla oli omat tehtävänsä : Alueelle oli saapunut myös JR 62, josta III/JR 62 oli jo rintamavastuussa. Divisioonan rykmenteistä JR 14 irrotettiin rintamasta ja siirrettiin reserviksi.
Remembrance Day
thumb|200px|Muovinen unikon kukka rintapielessä Remembrance Day on 11. marraskuuta vietettävä ensimmäisen maailmansodan päättymisen muistopäivä, mutta nykyisin päivästä on muodostunut kaikkien veteraanien ja kaatuneitten muistopäivä. Muistopäivää vietetään pääasiassa Brittiläisen kansainyhteisön maissa, kuten Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Kanadassa ja Australiassa. Samaa päivää kutsutaan Yhdysvalloissa nimellä Veterans Day ja Ranskassa, Belgiassa, Uudessa-Seelannissa sekä monissa muissa maissa nimellä Aselevon päivä.
5. divisioona (talvisota)
Helmikuun 1940 taistelut
Divisioonan antamassa käskyssä suomalaisjoukkojen tuli pitää senhetkiset asemansa ainakin 16. päivän iltaan asti, mutta jo aamupäivästä neuvostojoukot saivat aikaan sisäänmurron III/JR 62:n asemiin. Tilanne eteni melko nopeasti siihen, että koko JR 62 joutui vetäytymään pahasti sekaisin menneenä kohti väliasemaa, joten muutkin divisioonan joukot joutuivat aloittamaan vetäytymisensä suunniteltua aiemmin ilman vastustajan suurempaa painostusta niiden lohkoilla. Vetäytyminen onnistui ilman suurempaa taistelutoimintaa.
Remembrance Day
Ensimmäinen maailmansota päättyi aselepoon 11. marraskuuta 1918 kello 11.00. "Yhdennentoista kuukauden yhdennentoista päivän yhdennellätoista tunnilla." Seuraavana vuonna Britannian kuningas Yrjö V määräsi sodan päättymispäivän Remembrance Dayksi. Perinteisesti muistopäivän symboliksi on muodostunut punainen unikon kukka, jota monet kantavat rintapielessään, paitsi Ranskassa, jossa kukkana on ruiskaunokki. Unikon merkitys juontaa juurensa kanadalaisen kenttälääkäri ja everstiluutnantti John McCraen kirjoittamasta In Flanders Fields -runosta. Hän kirjoitti runon taistelussa kaatuneen ystävänsä Alexis Helmerin hautajaisten jälkeen. Tämän vuoksi päivää kutsutaan kansanomaisesti nimellä Poppy Day.
5. divisioona (talvisota)
Helmikuun 1940 taistelut
17. helmikuuta neuvostojoukot hyökkäsivät divisioonan alueella vain sen vasemmalla reunalla pakottaen JR 62:n lohkolla puolustautuneen III/JR 61:n vetäytymään hieman taaksepäin linnoitettuun Mustalammen linjaan. Divisioonan muilla lohkoilla oli hiljaisempi päivä puna-armeijan joukkojen vasta edetessä kohti väliasemaa. Kiivaampaa taistelua käytiin divisioonan vasemman naapurin (1. divisioonalle uudelleen alistetun 3. prikaatin) alueella. Osasto Karhun alueella saatiin ensimmäiset kosketukset neuvostojoukkoihin illalla Näykkijärven länsipuolisella alueella.
Remembrance Day
Perinteisesti 11. marraskuuta kello 11.00 vietetään kahden minuutin hiljaisuus kaatuneiden muistoksi.
Vuoden 2017 Atlantin hurrikaanikausi
Vuoden 2017 Atlantin hurrikaanikausi käsittää hurrikaanit ja niitä heikommat trooppiset myrskyt, joita nimettiin Atlantilla 1. kesäkuuta – 29. marraskuuta 2017. Kausi oli harvinaisen vilkas ja tuhoisa. Sen aikana Atlantilla kehittyi 17 nimettyä myrskyä, joista 10 oli hurrikaaneja ja näistä kuusi voimakkaita hurrikaaneja eli Saffirin-Simpsonin hurrikaaniasteikolla vähintään luokassa kolme.
5. divisioona (talvisota)
Helmikuun 1940 taistelut
18. helmikuuta divisioonalle alistettu III/JR 51 torjui Mustalammen linjalla kolme voimakasta neuvostojoukkojen hyökkäystä. Puna-armeijan hyökkäystä tukeneet panssarivaunut onnistuivat murtautumaan suomalaisasemiin, mutta ne saatiin ennen iltaa karkotettua asemista. Divisioonan JR 13 joutui päivän aikana myös taisteluihin, mutta kyseessä olivat pienehköt vastustajan osastot, jotka saatiin karkotettua suomalaisasemien edestä.
Vuoden 2017 Atlantin hurrikaanikausi
Nimet valittiin esiintymisjärjestyksessä etukäteen valitulta listalta.
5. divisioona (talvisota)
Helmikuun 1940 taistelut
19. helmikuuta neuvostopanssarien onnistui puolen päivän aikaan murtautua III/JR 61:n asemien läpi. Hyökkäykseen osallistui kaikkiaan kolmisenkymmentä puna-armeijan panssarivaunua, joista osa pääsi asemien läpi edeten useiden kilometrien päähän suomalaisasemien taakse. Neuvostopanssarit onnistuivat yllättämään myös I/KTR 5:n patterin, jonka kalusto menetettiin. Puna-armeijan jalkaväki ei kyennyt seuraamaan panssareita vaan ne saatiin pysäytettyä suomalaisasemien eteen. Paikalliset reservit hälytettiin jo vastahyökkäystä varten, mutta niitä ei sitten tarvittukaan torjunnan onnistuttua etulinjassa. Illan kuluessa suomalaisasemien selustaan tunkeutui lisää neuvostopanssareita, joita laskettiin siellä olevan liki 40 kappaletta. Seuraavan yön aikana mainitut panssarit aiheuttivat merkittävää sekasortoa III/JR 61:n selustassa, koska panssareita ei saatu tuhottua vaan ne ajelivat selustassa lähes mielensä mukaan.
Vuoden 2017 Atlantin hurrikaanikausi
Matalapaine on trooppinen, jos siinä ei ole keskileveysasteiden matalapaineille tyypillisistä rintamarakennetta ja se silti elää yli 24 tuntia ja jos se muodostuu tropiikissa tai subtropiikissa. Sitä sanotaan trooppiseksi myrskyksi, jos tuulen nopeuden suurin minuutin keskiarvo kymmenen metrin korkeudella on yli 32 m/s, ja hurrikaaniksi, jos tuuli ylittää 33 m/s.
5. divisioona (talvisota)
Helmikuun 1940 taistelut
Neuvostojoukot kohdistivat voimakkaan hyökkäyksen edellä mainittuna päivänä myös Näykkijärven itäpuolella puolustuksessa olevaa ErP 24:ä, jolla ei ollut vielä lainkaan sotakokemusta. Puolilta päivin aloitettu hyökkäys johti jo parin tunnin kuluttua läpimurtoon pataljoonan joukkojen jouduttua pakokauhuun ja aloitettua vetäytymisensä asemista ilman käskyä. Alueelle hälytettiin divisioonan reservistä III/JR 13, joka iltaan mennessä sai pysäytettyä neuvostojoukot niiden edettyä noin kilometrin suomalaisasemien sisään. Tehtäväksi annettu väliaseman palauttamiseen tähtäävä hyökkäys kuitenkin epäonnistui neuvostojoukkojen kiivaan vastarinnan vuoksi. Vastahyökkäys yritettiin uusia seuraavana yönä, mutta mm. tykistön ammuspulasta johtuen tulivalmistelun jäätyä mitättömäksi ei uusikaan hyökkäys johtanut käskettyyn tavoitteeseen.
Vuoden 2017 Atlantin hurrikaanikausi
Vuodesta 2017 ennustettiin alun perin tavallista helpompaa hurrikaanivuotta El Niño -ilmiön takia. El Niñoa ei kuitenkaan kehittynyt, joten Yhdysvaltain sää- ja merentutkimuslaitos NOAA muutti elokuussa ennustettaan ja arvioi, että hurrikaaneja tulisi enemmän kuin keskimääräisenä vuonna, jolloin Atlantilla kehittyy 11 nimettyä myrskyä, kuusi hurrikaania ja kaksi vakavaa hurrikaania eli luokkiin 3–5 luokiteltavia myrskyjä.
5. divisioona (talvisota)
Helmikuun 1940 taistelut
20. helmikuuta voimakkain paine divisioonan lohkolla kohdistui Näykkijärven koillispuolella taistelevaa JR 13:a vastaan. Jo aamuyöllä alueelle ryhdyttiin keskittämään lisää suomalaisvoimia ja I/JR 14 aloitti siirtymisensä rintamavastuuseen Selänmäen alueelle aivan alueen halkaisevan rautatielinjan tuntumaan. Mainittu pataljoona yritti jo aamulla vastahyökkäyksellään palauttaa väliaseman suomalaisjoukkojen haltuun siinä kuitenkaan onnistumatta. Samanaikaisesti myös II/JR 14 sai käskyn siirtyä Näykkijärven ja Mustalammen väliselle rintamakaistalle. Kello 14.30 suorittivat neuvostojoukot voimakkaan hyökkäyksen III/JR 13:n asemaan mm. 15 ps-vaunun voimin ja pataljoona joutui vetäytymään alueelta rautatien koillispuolelle. Iltapäivän kuluessa suomalaisjoukot vetäytyivät taistellen kohti pohjoista ja alueelle saapunut II/JR 14 yritti vielä vastahyökkäystä illansuussa. Hyökkäys pysähtyi kuitenkin puna-armeijan kiivaaseen tuleen. Iltapäivällä suomalaisjoukot laativat vielä suunnitelman väliaseman palauttamisesta, jota tehtävää varten divisioonan esikunnalle alistettiin 23. divisioonaan kuulunut JR 68. Samalla käskyllä JR 13 ja JR 14 alistettiin kokonaan everstiluutnantti Vaalan komentoon. Osasto Karhun alueella neuvostojoukot aloittivat hyökkäilynsä kohti suomalaisten etuvartioasemia, joista suomalaisten oli vedettävä joukkonsa pois seuraavan päivän aikana.
Koko helmikuu 1940 oli tähän asti taisteltu hyvin kylmässä (–20...–30 astetta pakkasta) ja kirkkaassa säässä. Kirkas sää oli mahdollistanut neuvostoliiton ilmavoimien aktiivisen toiminnan ja hankaloittanut mm. suomalaisten joukkojen siirtoja merkittävästi. 21. helmikuuta aamupäivällä pakkanen laski n. –10:een asteeseen ja samalla alkoi lumimyrsky, joka esti puna-armeijan ilmavoimien toiminnan parin seuraavan päivän aikana. Lumikerros Kannaksella oli kuun lopulla lähes metri, joka omalta osaltaan hankaloitti molempien osapuolten toimintaa.
22. helmikuuta divisioonan vasen naapuri (1. divisioona) suoritti saamiensa vahvistuksien ja omien voimiensa turvin vastahyökkäyksen alueelle edenneiden puna-armeijan yksiköiden selustaan (mainittu divisioona oli pystynyt pitämään asemansa ja pystyi sieltä käsin painostamaan neuvostojoukkoja suoraan sivustasta). Hyökkäys saavutti nopeasti menestystä ja puna-armeijan oli keskitettävä voimansa tuon sivustauhan torjumiseen, josta johtuen divisioonan alueella oli huomattavasti hiljaisempaa. JR 13 ja 14 ryhmittyivät päivän aikana uudelleen omalla lohkollaan. Mainittujen rykmenttien muodostaman Osasto Vaalan alueella neuvostojoukot saivat päivän aikana vähäisiä aluevoittoja. Iltapäivällä klo 15.30 otti 23. divisioonan komentaja eversti Gunnar Heinrichs rintamavastuun Näykkijärven ja Perojoen välisellä alueella, samalla hänelle alistettiin sekä JR 13 että JR 14. Hänen omasta divisioonastaan sen sijaan JR 67 alistettiin välittömästi 5. divisioonan komentajalle. Osasto Karhun ja Osasto Kumlinin alueilla neuvostojoukot hyökkäilivät aina kuun loppuun saakka, mutta molempien osastojen onnistui pitää asemansa aina 27.–28. helmikuuta aloitettuun väliasemasta vetäytymiseen asti. Osastoista jälkimmäinen nimettiin komentajavaihdoksen vuoksi taistelujakson aikana Osasto Janssoniksi.
23. helmikuuta JR 13 torjui vihollisen hyökkäyksiä 23. divisioonalle alistettuna Näykkijärven ja Pellonpään välillä noin 2,5 kilometrin levyisellä rintamalohkollaan. Rykmentin alueella suoritettiin rintamalinjan oikaisu I/JR 13:n vetäytyessä hieman taaksepäin. Niin ikään 23. divisioonalle alistettu JR 14:n alueella päivä oli sangen rauhallinen. Myös koko seuraava päivä oli 23. divisioonalle alistettujen rykmenttien lohkolla rauhallinen.
25. helmikuuta neuvostojoukot aloittivat voimakkaan hyökkäyksen Näykkijärven rantakaistaa puolustaneen JR 14 joukkoja vastaan. Aamusta alkaen puna-armeija tulitti suomalaisasemia mm. ilmavoimillaan ja puolenpäivän aikaan alkoi raskaiden hyökkäysvaunujen tukema hyökkäys aluksi I/JR 14 asemia ja myöhemmin myös II/JR 14 asemia vastaan. Pataljoonista ensiksi mainittu joutui melko pian aloittamaan vetäytymisen ylivoimaisen painostuksen edessä. Lopulta pataljoona vetäytyi alueelle saapuneen I/JR 67:n miehittämän aseman läpi, jonka jälkeen pataljoona vedettiin koottavaksi ja lepoon muutamia kilometrejä rintamalinjan taakse. Naapuripataljoonan vetäydyttyä joutui II/JR 14 taivuttamaan omaa rintamalinjaansa taaksepäin oikealla sivustallaan. JR 13:n alueella ei päivän aikana ollut merkittäviä taisteluita.
26. helmikuuta aamupäivällä suomalaisjoukot yrittivät vastahyökkäyksellään (johon osallistui suomalaisten puolelta ensi kertaa hyökkäysvaunuja) saada Honkaniemen aluetta takaisin. Hyökkäys ei kuitenkaan onnistunut ja neuvostojoukot aloittivat siitä välittämättä oman hyökkäyksensä. 23. divisioonalle alistetun Osasto Vaalan (JR 13 ja 14) puolustus murtui ja kello 14 aikaan JR 13 joutui aloittamaan vetäytymisensä taaempaan asemaan. Myös JR 14 joutui aloittamaan oman vetäytymisensä naapurinsa vetäytyessä. Seuraava päivä oli selvästi rauhallisempi uudessa asemassa ja puna-armeijaan oli osasto Vaalalla vain partiokosketus. Muiden lohkojen tapahtumien vuoksi 27. helmikuuta myöhään iltapäivästä saapui käsky aloittaa vetäytyminen kohti taka-asemaa. Suomalaisjoukkojen vetäytyminen alkoi seuraavan yön kuluessa.
28. helmikuuta 5. divisioona aloitti vetäytymisensä väliasemasta edellisenä päivänä annetun käskyn mukaisesti. Divisioonan joukot jaettiin kolmeen erilliseen ryhmään, jotka tehtävineen alla :
Vetäytymisvalmistelut ja ryhmitysmuutokset saatiin tehtyä ilman vastustajan häirintää ja itse asemista irtaantuminenkin onnistui ongelmitta. Neuvostojoukot aloittivat oman etenemisensä divisioonan lohkolla hitaanlaisesti.
Maaliskuun 1940 taistelut
thumb|left|300px|Taka-asemassa divisioonan joukot joutuivat jälleen tekemisiin puna-armeijan panssarivaunujen kanssa. Kuvassa tuhottu T-26. 1. maaliskuuta divisioonan joukoista varsinaisissa viivytystaisteluissa oli mukana vain JR 14 muiden yksiköiden ollessa jo taka-asemassa tai matkalla sinne. Naapuridivisioonan puolustuksen murruttua oli JR 14 vetäydyttävä kolmanteen (ja viimeiseen) viivytyslinjaan Karjalan esikaupungin ja Heinälammen väliselle alueelle. Taistelut olivat siis siirtymässä jo Viipurin kaupungin alueelle. Muu divisioona oli ryhmittymässä taka-asemaan siten, että Kärstilänjärven-Karjalan esikaupungin välisen puolustuslohkon eteläosa jäi Osasto Karhun (JR 15 ja 1 pataljoona JR 67:stä) vastuualueeksi ja pohjoisosa JR 67:n loppujen joukkojen vastuulle (joista kolmaskin pataljoona oli palautettu rykmenttinsä yhteyteen).
2. maaliskuuta aamuyöstä alkoi taistelu viimeisestä viivytyslinjasta ennen taka-asemaa. II/JR 14 joutui tuolloin yllättäen taisteluun sivustaansa kiertänyttä neuvosto-osastoa vastaan. Hyökkääjä oli päässyt kiertämään rintamaan jääneestä aukosta ja sai nopeasti haltuunsa osan pataljoonan asemista. Suomalaiskomentaja keskitti alueelle nopeasti III/JR 14, joka sai vastahyökkäystehtävän. Samanaikaisesti puna-armeijan todettiin päässeen etenemään myös rykmentin vasemmalla sivustalla uhkaavasti, joten hyökkäyskäsky peruttiin ja suomalaisjoukot saivat luvan vetäytyä taka-aseman läpi. JR 14 toteutti vetäytymisensä Tammisuon kautta Kostialaan, jossa rykmentti koottiin uudelleen ja se jäi paikalleen divisioonan reserviksi jo aiemmin annetun käskyn mukaisesti. Puna-armeijan joukot saivat ensimmäiset kosketukset suomalaisten taka-aseman etuvartioasemissa oleviin joukkoihin päivän kuluessa. Divisioonan komentaja oli selkeyttänyt etulinjan joukkojen taistelujaotusta siten, että JR 15 vastasi alueen oikean lohkon ja JR 67 vasemman lohkon puolustamisesta. Lohkojen välirajana oli Tammisuo.
3. maaliskuuta neuvostojoukot aloittivat etenemisensä kohti varsinaista taka-asemaa ja iltaan mennessä oli aseman etupuolelle sijoittuneiden taisteluetuvartioiden vetäydyttävä varsinaiseen asemaan. Puna-armeijan hyökkäysten voima kasvoi koko ajan ja jo muutaman päivän kuluttua voitiin puhua läpimurtoon tähdänneistä sotatoimista.
Seuraavina päivinä neuvostojoukot suorittivat lukuisia tiedusteluluonteisia hyökkäyksiä suomalaisasemaa vastaan. Puna-armeijan erityinen mielenkiinto kohdistui suomalaisasemaan kuuluneisiin eteentyönnettyihin tukikohtiin. Kiivaimmat taistelut keskittyivät JR 15:n lohkolla sen toisen pataljoonan puolustusalueelle, jossa mm. Maaskolan kunnalliskodin alueella ollut tukikohta joutui torjumaan useita ankaria hyökkäyksiä. JR 67:n lohkolla taas ankarimpia taisteluita käytiin Mustamäen lounaispuolisista tukikohdista, joita mainitun rykmentin toinen pataljoona puolusti. Alueella jouduttiin tekemään useita vastahyökkäyksiä tukikohtien pitämiseksi suomalaisjoukkojen hallussa. Alueelle hälytettiin myös lisäjoukkoja.
thumb|250px|Viipurinlahden taisteluihin siirretyn III/KTR 5:n kalustona (12 kpl) oli kuvassa näkyvä [[76 K 02.]] Viipurinlahden koko suomalaispuolustusta uhkaavien tapahtumien johdosta divisioonan joukkoja ryhdyttiin alistamaan siellä taisteleville yksiköille siten, että mm. 6. maaliskuuta siirtyi divisioonan alueelta III/KTR 5 ja III/JR 14 sekä kahta päivää myöhemmin loppuosa JR 14:stä. Divisioonan reserviksi jäi nyt ErP 3 ja III/JR 67.
7. maaliskuuta iltapäivällä menetettiin jo aiemmin mainittu tukikohta Maaskolassa vaikka sitä seuraavan yön aikana yritettiinkin vastahyökkäyksellä saada takaisin. 8. maaliskuuta menetettiin JR 15:n vasemmalla sivustalla tilapäisesti yksi tukikohta, joka kuitenkin saatiin vallattua takaisin vastahyökkäyksellä. Divisioonan tykistö pystyi tässä taisteluvaiheessa tukemaan etulinjan taisteluita sangen tehokkaasti ajoittaisesta ammuspulastaan huolimatta. Divisioonan lohkon aivan vasemmanpuoleisessa osassa jouduttiin tukemaan myös naapuridivisioonan taisteluita siten, että 8.-11. maaliskuuta III/JR 67 taisteli Mustamäen tukikohdissa 23. divisioonan joukkojen jouduttua sieltä vetäytymään.
Aivan sodan viimeisinä päivinä divisioona pystyi pääosin pitämään asemansa, mutta naapuridivisioonien joutuessa hiljalleen vetäytymään joutui divisioonan esikunta myös valmistautumaan uuteen, taaempaan asemaan vetäytymistä, jota ei sitten ennen rauhantuloa tarvinnutkaan suorittaa. Aivan sodan lopun kiivaimmat taistelut käytiin divisioonan etulinjan rykmenttien saumassa Tammisuon alueella. Neuvostojoukot aloittivat aamulla 11. maaliskuuta voimakkaan hyökkäyksen panssarivaunujensa tukemana. Taistelu johti etumaisten tukikohtien menettämiseen, mutta murto saatiin rajattua siten, että muutama taka-asemankin tukikohta oli sodan lopussa puna-armeijan hallussa, mutta varsinainen läpimurto jäi puna-armeijalta tekemättä. Lähdetietojen mukaan hyökkäyksen alkuvaiheessa menetettiin mm. tukikohta, jonka miehitys koostui 14 miehestä sekä kk-ryhmästä ja jota vastaan hyökkäsi 500–700 miestä useiden hyökkäysvaunujen tukemana. Hyökkäysvaunut pääsivät useissa kohdissa etenemään suomalaisjoukkojen selustaankin. Taistelu jatkui kiivaana myös seuraavan päivän, mutta viimeinen sotapäivä 13. maaliskuuta oli jo rauhallisempi.
Rauha 13. maaliskuuta 1940
Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
5. divisioona vetäytyi muiden II armeijakunnan joukkojen mukana tehdyn rauhansopimuksen mukaisesti uudelle valtakunnanrajalle 15. maaliskuuta klo 10 ja 19. maaliskuuta klo 20 välisenä aikana. Rauhansopimuksessa vetäytymismatkaksi oli määritelty vähintään 7 kilometriä vuorokaudessa.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu välittömästi vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin mm. maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta, vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen palvelukseenkutsuminen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Tappiot
5. divisioona kärsi talvisodan aikana noin 980 kaatuneen, noin 330 kadonneen ja noin 2 760 haavoittuneen tappiot. Kokonaistappiot olivat siis noin 4 070 miestä.
Bussiennakko
thumb|200px|Matkahuolto Bussiennakko on Matkahuollon sopimusasiakkaille tarjottava lisäpalvelu, jossa vastaanottaja lunastaa paketin Matkahuollon toimipaikasta tai Lähikaupasta (K-Market) maksamalla siitä lähettäjän määräämän ennakkosumman.
Vastaanottajan lunastettua lähetyksen Matkahuolto tilittää bussiennakkosumman lähettäjälle, osoitekorttiin merkitylle pankkitilille.
Bussiennakkolähetyksen rahdin voi maksaa joko lähettäjä tai vastaanottaja. Rahdin hinnoittelu perustuu lähetyksen yhteispainoon etäisyydestä riippumatta. Bussiennakkolähetyksen hintaan lisätään kulloinkin voimassa oleva bussiennakkopalkkio.
Bussiennakon voi liittää verkkokauppaan käyttämällä Matkahuollon xml-rajapintaa.
Palautus
Lähetys palautetaan lähettäjälle viimeistään 21 vuorokauden jälkeen, mikäli vastaanottaja ei ole lunastanut lähetystä. Jos vastaanottaja ei ole lunastanut lähetystä kahden viikon kuluessa lähetyksen vastaanottamisesta kuljetettavaksi, pyydetään lähettäjältä ohjeita. Lähettäjän ohjeiden mukaan lähetys palautetaan heti tai lähettäjän pyynnöstä lähetystä voidaan pitää vielä viikko, jonka jälkeen se palautetaan lähettäjälle.
Luettelo roolipeleistä
Tämä on luettelo roolipeleistä lajityypeittäin. Luetteloon ei lisätä tietokoneroolipelejä.
Jalla! Jalla!
'''Jalla! Jalla!''' on Josef Faresin Ruotsissa ohjaama elokuva vuodelta 2000.
Tarina
Roro (Fares Fares) ja Måns (Torkel Petersson) ovat parhaat kaverukset, jotka työskentelevät puistotyöntekijöinä ja saavat tehtäväkseen kaikenlaisia ikäviä hommia. Heidän tehtäviinsä kuuluu esimerkiksi putsata ankkalammet sekä kerätä koirankakkoja. Roron ruotsalainen tyttöystävä Lisa (Tuva Novotny) tahtoo esittäytyä Roron perheelle, mutta Roro ei halua viedä häntä näytille libanonilaisen perheensä perinteistä johtuen. Kun Roro päättää viimein esitellä Lisan perheelleen, hän saa huomata kotinsa olevan täynnä sukulaisia, jotka aikovat naittaa hänet libanonilaiselle Yasmin-nimiselle tytölle (Laleh Pourkarim).
Romeo ja Julia (Gounod’n ooppera)
Romeo ja Julia  on ranskalaisen Charles Gounod’n viisinäytöksinen ooppera, jonka libreton kirjoittivat Jules Barbier ja Michel Carré. Heillä oli pohjana William Shakespearen näytelmä Romeo ja Julia. Ooppera sai ensi-iltansa Pariisin Théâtre Lyriquen lavalla 27. huhtikuuta 1867.
Ähtävänjoen vesistö
Ähtävänjoen vesistö (vesistöaluetunnus 47) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Ähtävänjoki laskee Luodonjärven kautta Perämereen. Vesistöalueen pinta-ala on 2 053,73 neliökilometriä ja sen järvisyys on 9,77 %. Ähtävänjoki muodostaa kolmasosan koko vesistäalueen pääuomasta, joka on noin 120 kilometriä pitkä. Vesistöalueen alarajana on Varsinaisen Perämeren vesistöalue (99), joka siis laskee Perämereen.
Vesistön sijainti
Ähtävänjoen vesistöalueella sijaitsee Lappajärvi ja vesistöalue ulottuu Lappajärven kaakkoispuolelta merelle. Se on noin 120 kilometriä pitkä mutta keskimäärin noin 20 kilometriä leveä. Vesistöalueen alajuoksun alueet kuuluvat pääasiassa Pedersören kuntaan, mutta valuma-alue ulottuu luoteessa Pietarsaaren reuna-alueeseen. Ylempänä vesistöalue jää Evijärven sisälle, mutta ulottuu koillisessa hieman Vetelin puolelle. Suuren Lappajärven kohdalla vesistöalue levenee merkittävästi ja levittäytyy Lappajärven, Vimpelin ja Alajärven kuntien alueilla. Vesistöalueen latva-alueet kiipeävät Alajärvellä Suomenselälle ja ulottuvat siellä Soinin kuntaan asti. Ähtävänjoen vesistö rajautuu koillisessa kokonaan Kruunupyynjoen vesistöalueeseen (48) ja lounaassa merenpuolella Kovjoen vesistöalueeseen (46) ja sisämaassa Lapuanjoen vesistö (45). Pohjoisessa sijaitsee lyhyen vedenjakajan takana Kokemäenjoen vesistön (35) laaja alue. Merenrannikolla joensuun ympäristö luetaan kootusti Perämeren rannikkoalueeseen (84).
Vesistöalueen maankäyttö
Vesistöalueen valuma-alueesta on metsämaata, avoimia kangasmetsiä ja kalliomaita 68,9 %, maatalousalueita 14,4 %, kosteikkoja ja soita on 3,7 % ja rakennettuja alueita on 3,3 %. Maa-alueiden lisäksi on vesistöjä 9,6 % kokonaisalasta.
Virtaamia
Ähtävänjoen virtaamat on mitattu Herrforsin voimalaitoksessa ja tässä esitetään kuukautiset keskivirtaamat vuosilta 1965–1991 (kuvaaja). Vuoden keskivirtaamaksi on saatu 15,8 kuutiometriä sekunnissa (MQ, m³/s), keskiylivirtaamaksi 34,0 m³/s (MHQ) ja keskialivirtaamaksi 5,6 m³/s (MNQ). Kevättulva alkaa yleensä huhtikuussa ja se päättyy toukokuun lopulla tai kesäkuun alussa.
Kevättulvien heikohko vaikutus virtaamiin voidaan selittää säännösteltyjen Evijärven, Lappajärven ja Alajärven varastovaikutuksella.
Valuma-alueen koskien käyttö
Ähtävänjoen vesistöalueen vesivoimalaitokset sijaitsevat Ähtävänjoessa, Välijoessa ja Kurejoessa. Voimaloiden yhteenlasketun vesivoiman tekokapasiteetti on 10,6 megawattia ja vuotuinen keskimääräinen sähköntuotanto on ollut 51 gigawattituntia. Voimaloiden yhteenlaskettu putouskorkeus on 76,1 metriä.
Ähtävänjoen voimalat: Herrforsin voimalaitos Kolpissa, Långforsin voimalaitos Ytteressessä, Värnån voimalaitos Ähtävän itäpuolella, joen keskijuoksulla on Hattarin voimalaitos Kvarnforsenissa, siitä parin kilometrin päässä Finnholmin voimalaitos, yläjuoksulla Björkforsin voimalaitos Lappforsin yläpuolella, siitä seitsemän kilometrin päässä on vielä Kattilakosken voimalaitos. Välijoen voimala on Hanhikosken voimalaitos ja Kurejoen voimala Koskenvarren voimalaitos.
Pääuoma
Ähtävänjoen pääuomaksi voidaan valita selkeästi suurin jokiuoma, mutta hydrologiassa on käytössä kaksi valintaperustetta. Toisessa valitaan ne jokihaarat, joista muodostuu pisin joki. Yleisemmässä tavassa valitaan alajuoksulta noustessa se jokihaara, jonka virtaama on suurin. Kun näin toimitaan yläjuoksulle asti, saadaan pääuomaksi runsasvetisin vesistöreitti. Näin on toimitta Ähtävänjoen tapauksessa. Virtaamatietojen puuttuessa on valinnassa nojauduttu jokihaaran valuma-alueen pinta-alaan, joka on verrannollinen sadantaan ja siten uoman virtaamaan. Apuna valuma-alueen laskemisessa on käytetty vesistöviranomaisten VALUE-palvelua.
Pääuoman valinta on vesistöalueen alajuoksulla helppoa, koska Ähtävänjoki on selkeästi seudun suurin joki. Sen valuma-alueen pinta-ala suistossa on 2 069 neliökilometriä ja Evijärven luusuassa 1754 neliökilometriä, mikä on samalla Evijärven valuma-alue. Evijärveen laskevista joista on Välijoki suurin. Vaikka se on lyhyt, on sillä valuma-aluetta 1 602 neliökilometriä. Välijoki alkaa Lappajärven pohjoispäästä Niskasta, jossa valuma-aluetta on jäljellä 1 530 neliökilometriä. Lappajärvellä riittää laskujokia, mutta suurin joki on Kurejoki, joka alkaa Alajärvestä. Joen valuma-alue on 713 neliökilometriä ja Alajärven 482 neliökilometriä (km²). Alajärvellä jää valittavaksi joko Levijoki (120 km²) tai Kuninkaanjoki (269 km²). Kuninkaanjoki on samalla myös pitempi joki. Kuninkaanjoki säilyttää silmiinnähden suurimman uoman asemansa Jokihaaraan asti, jossa sivu-uoma Kantopuro (28 km²) ja Kuninkaanjoen latvaosuus (40 km²) jäävät vertailtavaksi. Pääuomaksi koko pituudeltaa valittu Kuninkaanjoki alkaa Ähtävänjoen vesistön kaakkoisosasta joko pienestä Kuninkaanlammesta tai sen takana levittäytyvästä ja turvetuotantoon otetusta Kuninkaansuosta.
Nimikko joki muodostaa vain kolmasosan koko vesistön yllä kuivaillusta pääuomasta. Pääuoman pituuden arvioimisessa on nojattu Tervareitin melontaoppaassa oleviin lukuihin. Siinä annetaan Ähtävänjoen pituudeksi 61 kilometriä. Evijäeven järvenselkä on Ähtävänjoelta Välijoelle 9,0 kilometriä ja Välijoki on kartasta mitattuna 15,4 kilometriä pitkä. Välijoki alkaa Lappajärvestä, jonka pohjoisrannasta on matkaa Kurejoelle 24 kilometriä. Kurejoki on 20 kilometriä pitkä ja Alajärven järvenselkä on 3,7 kilometriä pitkä Kuninkaanjoelle. Melontaoppaassa ilmoitetaan matkan pituudeksi Puntalankoskesta Alajärvelle 30 kilometriä. Toisin kuin muut pääuoman virtavedet, on Kuninkaanjoki hyvin mutkikas ja sen kulku Puntalankosken yläpuolella on vieläkin mutkikkaampi. Mutkat oikaisten saadaan uoman reitin pituudeksi yli 15 kilometriä Kuninkaanlammelle. Pääuoman koko reitin yhteispituudeksi saadaan näin 178 kilometriä eli pääuoman pituudeksi voidaan turvallisesti ilmoittaa yli 180 kilometriä.
Ähtävänjoen alaosan alue
Pääuoman alin osuus muodostuu Ähtävänjoesta, jonka sivujoet on kerätty alla näkyvään taulukkoon. Etäisyydet suistosta tarkoittaa etäisyyksiä Luodonjärvestä, vaikka vesistöalue ei aivan sen rantaan ylläkään.
Välijoen lähialue
Välijoella on lyhyt ja kapea vesistöalueen lähialue, joten sen sivuojat ovat lyhyitä ja vähävetisiä.
Riihi
pienoiskuva|Vuonna 1793 valmistunut riihi [[Parkano|Parkanon Kovasessa. Kuva otettu 1900-luvun alussa. ]] Riihi on rakennus, jossa ennen kuivattiin ja puitiin viljaa. Riihikuiva vilja kesti hyvin varastoinnin ja se tuotti hyvän sadon. Viljaa kuivatettaessa kiukaan savu puhdisti siitä samalla syöpäläiset.
Vilja kuivattiin riihessä parvelle pystytettyinä eli ahdettuina lyhteinä (ahos, riihos) ja puitiin lattialla (permannolla, maassa) lyömällä varstan avulla jyvät irti tähkistä. Joissain tapauksissa jyvät irrotettiin polkemalla. Riihi rakennettiin hirrestä salvomalla ja tilkittiin lämpimäksi. Riihessä oli sisäänlämpiävä uuni, vanhempina aikoina kiuas. Riihen lattiana oli joko lankkulattia (silta), tasainen kallio tai savilattia. Palovaaran vuoksi riihi yleensä sijoitettiin hieman etäämmälle asuinrakennuksista.
Riihen kaltaisia rakennuksia tunnetaan eri muodoissa koko Pohjois-Euroopasta, missä ilmasto on viileä ja kostea. Varsinaisia riihiä tavataan aina Skandinavian savolaismetsistä ja Itä-Baltiasta Länsi-Siperiaan asti. Riihen voi sanoa olevan tyypillinen useille suomalais-ugrilaisille ja slaavilaisille kansoille.