cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Philippe Sollers
Sollers pääsi Pariisin kirjalliseen elämään vuonna 1960. Hänen ympärille ryhmittyi joukko intellektuelleja, jotka alkoivat kirjoittaa Sollersin ystäviensä kanssa perustamaan Seuil-kustannusyhtiön kirjalliseen aikakausjulkaisuun Tel Quel. Lehti oli aluksi korostetun kirjallinen ja epäpoliittinen, mutta radikalisoitui Pariisin toukokuun 1968 tapahtumien aikana, joissa Tel Quel -ryhmittymä oli keskeisessä asemassa. Tel Quel ilmestyi vuosina 1960–1982, ja se saavutti maan kokeilevassa kirjallisuusliikkeessä johtavan aseman. Sen jälkeen vuonna 1983 Sollers perusti L’Infini-nimisen lehden. Solliers julisti sen pohtivan kirjallisuuden sekä poikkitieteellisten ja -taiteellisten tutkimusten risteyksessä. Lehden oli tarkoitus tarttua “systeemiin” nurjalta puolelta ja vääntää itsestäänselvyydet pois saranoiltaan.
Sollersin esseet ja teoreettiset kirjoitukset todistavat hänen lukeneisuuttaan ja kykyään solmia yhteen kulttuurin perusilmiöt, tieteen saavutukset ja muotivirtaukset. Jatkuva provosointi ja hyväntahtoinen leikittely kuuluvat hänen peliinsä, jolla hän saa julkisuutta.
Operaatio Pyörretuuli
45.44741°N, 16.07688°W
Philippe Sollers
Sollers oli naimisissa bulgarialaissyntyisen kirjallisuudentutkijan Julia Kristevan kanssa.
Operaatio Pyörretuuli
Operaatio Pyörretuuli joulukuussa 1991 oli kroaattien epäonnistunut hyökkäys Kroatian sodassa. Kroaattien joukkojen hyökkäys alkoi 102. prikaatin ja tankkipataljoonan voimin Kupa-joen matalan kohdan yli aikaisin aamulla 12. joulukuuta 1991.
Ylityskohta oli kylien Gračanica Šišinečka ja Stankovac välistä kylän Šišinec lähellä. Tämä kansalliskaartin ja erikoispoliisin tekemä hyökkäys päättyi ilman merkittävää enenemistä, paitsi muutaman kylän verran, ja vetäytyvät kroattijoukot kärsivät tappioita. Operaatio loppui 13. joulukuuta 1991.
Operaatio liittyi laajempaan serbien niin kutsumaan Operaatio Unaan.
102. prikaatin suorittama hyökkäys epäonnistui pääosin joukkojen kouluttamattomuuden, korkeiden komentajien vastuuttomuuden ja joukkojen kurittomuuden takia. Suunnittelijoilla ei ollut käsitystä taistelukentän todellisista oloista, eivätkä joukot kyenneet toteuttamaan mutkikkaita sotilaallisia operaatioita. Muutamia kymmeniä kuoli operaatiossa.
Obtest
Obtest on liettualainen black metal -yhtye. Se perustettiin Vilnassa 1992.
Obtest on julkaissut tähän mennessä neljä täyspitkää studioalbumia: Tūkstantmetis (1997), Auka seniems Dievams (2001), Iš kartos į kartą (2005) ja Gyvybės medis (2008). Yhtyeen sanoitukset ovat lähes yksinomaan liettuaksi, mutta jotakin materiaalia on julkaistu myös englanniksi.
Obtest on osallistunut vuosina 2000 ja 2002 kahdelle Euroopan-kiertueelle ja esiintynyt kotimaansa lisäksi Saksassa, Suomessa, Alankomaissa, Sloveniassa, Venäjällä, Virossa ja Latviassa.
Belgian lippu
thumb|250px|Belgian lippu 23. tammikuuta 1831–. Mittasuhteet:13:15 thumb|200px|Belgian alkuperäinen lippu vuodelta 1830. thumb|200px|Belgian kauppa- ja merenkulkulippu. thumb|200px|Belgian laivastolippu. thumb|200px|Belgian hallituksen lippu.
Reititysprotokolla
Reititysprotokolla on reititykseen käytettävä protokolla, jolla Internetin välittävät laitteet eli reitittimet vaihtavat keskenään tietoa Internetin ja lähiverkkojen rakenteesta. Internet-reitityksessä Internet on jaettu autonomisiin järjestelmiin, ja reititystä harjoitetaan niiden sisällä (Interior Gateway Protocol, IGP) ja välillä (Exterior Gateway Protocol, EGP).
Reititysprotokollilla jaetaan tietoa reititettävistä protokollista. Internetissä itse reititettävällä protokollalla tarkoitetaan käytännössä IP:tä, mutta yritysten sisäverkoissa saatetaan yhä käyttää esimerkiksi Novellin IPX-protokollaa.
Belgian lippu
Belgian lippu koostuu kolmesta pystysuorasta raidasta, jotka ovat vasemmalta oikealle musta, keltainen ja punainen. Lipun suunnittelussa on otettu mallia Ranskan lipusta, mutta värit ovat Brabantin herttuakunnasta. Kun belgien kapina Alankomaiden hallintoa vastaan alkoi, kansallinen kaarti otti Brabantin maakunnan värit käyttöönsä.
Reititysprotokolla
Sisäiset reititysprotokollat
Yleisimmät sisäiset reititysprotokollat ovat
Belgian lippu
Lippu otettiin käyttöön 23. tammikuuta 1831, pian sen jälkeen kun Belgia sai itsenäisyytensä Alankomailta vuonna 1830. Alkuperäisessä lipussa oli vaakasuorat raidat, mutta se muistutti liikaa Alankomaiden lippua, joten raidat vaihdettiin pystysuoriksi. Lipun mittasuhteet ovat 13:15, joten se on lähes neliön muotoinen.
Reititysprotokolla
Ulkoiset reititysprotokollat
Autonomisten järjestelmien yhdistelmiä eli internetejä ei juuri ole julkista Internetiä lukuun ottamatta. Sen takia autonomisten järjestelmien välillä käytettäviä reititysprotokollia ei ole Internetissä standardiksi muodostuneen BGP-protokollan lisäksi kuin EGP, joka ei ole juuri missään käytössä.
Belgian lippu
Kansallinen lippu esitti merkittävää osaa kapinoiden aikana, mutta aiemmin oli käytetty horisontaalista lipun jakoa palkkeihin. Varsinkin kun Itävallan Alankomaiden vastainen kapina oli käynnissä ennen Ranskan suurta vallankumousta. Lipun palkit vaihdettiin pystyasentoisiksi, koska haluttiin välttää kaikkinainen samaistuminen Alankomaiden lippuun.
Reititysprotokolla
Metriikat ja hallinnolliset etäisyydet
Eri reititysprotokollilla on keskenään erilaiset metriikat, joiden perusteella reititin valitsee parhaan reitin kohteeseen. Reitin metriikan arvoon voivat vaikuttaa esimerkiksi käytettävissä oleva kapasiteetti, reitin luotettavuus, reitin pituus, hinta tai viive. Jos reititin käyttää yhtäaikaisesti useata eri reititysprotokollaa, ei kahden eri protokollan tarjoamaa reittitietoa voida suoraan verrata keskenään. Esimerkiksi RIP saattaa ilmoittaa metriikaksi 4, kun taas OSPF saattaa tarjota samalle reitille arvoa 880. Reititysprotokollien keskinäinen "paremmuus" ratkaistaankin usein laitteissa hallinnollisella etäisyydellä (engl. administrative distance). Hallinnollisissa etäisyyksissä pienempi luku on luotettavampi arvo, ja pienintä etäisyyttä käyttävän reititysprotokollan tarjoama reittitieto asennetaan reititystauluun. Sen reititysprotokollan reittiä ei käytetä, jolla on suurempi hallinnollinen etäisyys. Esimerkiksi Ciscon reitittimissä oletusarvoiset hallinnolliset etäisyydet ovat:
Belgian lippu
Belgian perustuslain 193. artikla määrittelee maan kansallislipun väreiksi punaisen, keltaisen ja mustan.
Belgian lähes neliönmuotoisen valtiolipun lisäksi maassa on liittovaltion tasolla käytössä myös muita lippuja. Siviili- ja kauppa-aluksiin asennetaan samoin värein varistettu lippu kuin kansallislippu, mutta sen suhteet ovat 2:3, jolloin lippu muodostuu selvästi suorakaiteen muotoiseksi.
José Moreira de Melo
José Moreira de Melo (s. 3. elokuuta 1941) on brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin 27. tammikuuta 1968 papiksi Patos de Minasiin. Hänet nimitettiin Itapevan hiippakunnan piispaksi 17. tammikuuta 1996. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi João Bosco Oliver de Faria, jota avustivat Benedito de Ulhôa Vieira ja José Lambert Filho.
Belgian lippu
Sotalaivaston lipussa on Andreaksen risti, jossa on kansallislipun värit. Lisäksi keskellä alhaalla on ankkuri ja ylhäällä kaksi kanuunaa kannattelemassa umpikruunua. Lipun suhteet ovat samat 2:3 kuin kauppalipunkin.
Hallituksen lipussa ovat samat mittasuhteen 2:3 kuin kauppalipussa, nutta siinä on keltaisella pohjalla, keskella sijoitettuna, musta pystyyn noussut leijona, jonka varusteet ovat punaiset. Leijonan yläpuolella on kuninkaan umpikruunu, jonka ääriviivat ovat mustat.
Agent Blue
Agent Blue on arseenipohjainen kasvimyrkky ja yksi niin kutsutuista "sateenkaarimyrkyistä", joita Yhdysvallat käytti Vietnamin sodan aikana Vietnamin kasviston tuhoamiseen. Agent Blue koostui varsinaisena kasvimyrkkynä toimivasta kakodyylihaposta sekä sen natriumsuolasta natriumkakodylaatista ja lisäksi apuaineista kuten vaahdonestoaineista, surfaktanteista ja vedestä.
Kuten muillakin sateenkaarimyrkyillä, myös Agent Bluella pyrittiin tuhoamaan Vietnamin mangrovemetsien aluskasvillisuutta sekä myös maan riisipeltoja. Nämä tarjosivat alueen väestölle ravintoa ja vastarintataistelijoille piilo- ja suojapaikkoja. Vietnamin sodan aikana Agent Blue -myrkkyä suihkutettiin noin 300 000 hehtaarille vietnamilaisia riisipeltoja ja 100 000 hehtaarille mangrovemetsää. Riisipeltoja vastaan kohdistetu hyökkäykset pyrittiin ajoittamaan juuri sadonkorjuuta edeltävään ajankohtaan, mikä johti lähes valmiiksi kasvaneen sadon kuivumiseen pelloille ja mahdollisimman hankalasti korjattavaan vahinkoon ravinnontuotannolle.
Sen lisäksi että kasvimyrkkyjen laaja käyttö aiheutti nälänhätää, altistuivat paikallinen väestö sekä myrkyn vaikutusalueilla toimineet vietnamilaisjoukot myös suoraan myrkylle ja sen aiheuttamille pitkäaikaisille terveyshaitoille. Myrkyn sisältämä arseeni myös kertyy maaperään ja vesistöihin. Vesistöihin ja maaperään kertynyt myrkky palautuu esimerkiksi ravintona käytettyjen vesieliöiden ja kasvien kautta takaisin väestöön.
Vaikka kakodyylihapon aiheuttama akuutti toksisuus ihmiselle on verrattain vähäinen, altistaa sen sisältämän arseenin kertyminen elimistöön vakaville pitkäaikaisille terveyshaitoille. Näitä ovat esimerkiksi kohonnut riski sairastua useisiin syöpäsairauksiin, myös lapsuudessa ilmeneviin harvinaisempiin syöpiin, sekä erilaisten sikiövaurioiden kohonnut riski.
Nykypäivänä ainetta käytetään suuria määriä edelleen nurmikoilla ja kasvien hoidossa Yhdysvalloissa. Sitä ruiskutetaan myös puuvillapelloille, ja se kuivattaa kasvit ennen sadonkorjuuta.
Gramophone-palkinto
Gramophone-palkinto on Gramophone-lehden vuosittain jakama joukko palkintoja parhaille taidemusiikin levytyksille. Palkitut valitsevat Gramophone-lehden toimittajat ja joukko muita alan vaikuttajia muun muassa jälleenmyyjiä, radiotoimittajia ja muusikoita. Palkinnot jaetaan Lontoossa.
Nicholas Wolterstorff
pienoiskuva|Nicholas Wolterstorff Nicholas Wolterstorff (s. 21. tammikuuta 1932 Bigelow, Minnesota) on yhdysvaltalainen filosofi, Yalen yliopiston Noah Porter -oppituolin filosofisen teologian emeritusprofessori ja Berkeley Collegen jäsen. Wolterstorff on kirjoittanut useista filosofisista ja teologisista aiheista, ja käsitellyt erityisesti metafysiikkaa, estetiikkaa, poliittista filosofiaa, tietoteoriaa ja uskonnonfilosofiaa.
Wolterstorff oli mukana perustamassa Society of Christian Philosophers -yhdistystä ja Faith and Philosophy -julkaisua yhdessä Alvin Plantingan, William Alstonin ja Richard Mouw’n kanssa.
Oikeudenmukaisuus
Teoksessaan Justice: Rights and Wrongs (Princeton University Press, 2008) Wolterstorff puolustaa väitettä, jonka mukaan ehdottomia ihmisoikeuksia ei pystytä teoreettisesti oikeuttamaan ilman teististä käsitystä, jonka mukaan ihminen on luotu Jumalan kuvaksi. Wolterstorffin mukaan länsimaisille sekulaareille intellektuelleille ominainen pyrkimys sulkea ihmisoikeuksien uskonnollinen perustelu keskustelun ulkopuolelle ei tee oikeutta oikeutuksen luonteelle.
Hugo Malmberg
Hugo Albert Malmberg (23. joulukuuta 1864 Vaasa – 3. maaliskuuta 1956) oli suomalainen lakimies. Ruotsalaista kansanpuoluetta edustanut Malmberg oli oikeusministerinä Kivimäen hallituksessa 1932–1933. Ministerikautensa jälkeen Malmberg toimi lyhyen ajan Vaasan hovioikeuden presidenttinä.
Malmberg osallistui porvarissäädyssä Kaskisten edustajana valtiopäiville 1891.
Diane Keaton
Diane Keaton (oikealta nimeltään Diane Hall, s. 5. tammikuuta 1946 Los Angeles) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä, ohjaaja, tuottaja ja käsikirjoittaja, joka tunnetaan erityisesti monista komedioista. Hän aloitti uransa teatterissa mutta siirtyi elokuviin 1970-luvulla. Keaton voitti Oscarin Woody Allenin ohjaamasta elokuvasta Annie Hall.
Nuoruus ja uran alku
pienois|vasen|Keaton, [[Woody Allen ja Jerry Lacy näytelmässä Kerta vielä, Sam.]] Diane Hall syntyi Los Angelesissa vuonna 1946 ja kasvoi Santa Anassa. Hän oli vanhin perheen neljästä lapsesta. Hän opiskeli näyttelemistä Santa Ana Collegessa ja New Yorkin Neighborhood Playhousen teatterikoulussa. Hall otti jo uransa alkuvaiheessa käyttöön äitinsä tyttönimen Keaton, sillä teatterinäyttelijöiden ammattiliitossa Actors’ Equity Associationissa oli jo toinen Diane Hall -niminen näyttelijä.
Keaton esiintyi 1960-luvun puolivälissä kesäteattereissa, ja vuonna 1968 hänellä oli rooli Broadwaylla musikaalissa Hair. Seuraavana vuonna Woody Allen antoi hänelle osan näytelmässään Kerta vielä, Sam, josta Keaton oli ehdolla Tony-palkintoon. Siitä alkoi Keatonin ja Allenin pitkä yhteistyö, joka jatkui teatterista elokuviin.
Elokuviin
Keaton teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1970 elokuvassa Rakastajia ja muita veijareita. Hän näytteli 1970-luvulla erityisesti Allenin komedioissa, mutta hänellä oli rooli myös Francis Ford Coppolan gangsterielokuvassaKummisetä (1972). Tähtinäyttelijäksi Keaton nousi Allenin ohjaamasta elokuvasta Annie Hall (1977), joka perustuu paljolti Allenin ja Keatonin todellisen elämän suhteeseen ja kuvaa Annien kehittymistä ujoudesta itseluottamukseen. Keaton palkittiin roolista parhaan naisnäyttelijän Oscarilla. Vuonna 1977 sai ensi-iltansa myös synkkä ja väkivaltainen Etsin sinua Mr. Goodbar.
Keaton teki vuonna 1981 roolin Warren Beattyn ohjaamassa elokuvassa Punaiset, joka kertoo kommunismin omaksuneesta yhdysvaltalaisparista, joka muuttaa Venäjälle. Keaton sai elokuvasta Oscar-ehdokkuuden. Punaisten jälkeen Keaton näytteli muutamassa vähemmän menestyneessä elokuvassa, mutta Kuka kutsui haikaran? (1987) toi hänet jälleen pinnalle. Keatonilla oli cameorooli Allenin komediassa Radio Days (1987) ja päärooli tämän elokuvassa Manhattanin murhamysteeri (1993). Keaton alkoi 1980-luvun lopulla myös ohjata, muun muassa musiikkivideoita laulaja Belinda Carlislelle. Hänen ensimmäinen elokuvaohjauksensa oli Oman elämänsä sankarit (1995).
Keatonin 1990-luvun komedioita oli Allenin elokuvien lisäksi oli uudelleenfilmatisointi Morsiamen isä (1991), missä hän näytteli Steve Martinin kanssa. Sille tehtiin jatko-osa 1995. Keatonin, Goldie Hawnin ja Bette Midlerin Hylättyjen vaimojen kerho (1996) menestyi loistavasti lippuluukuilla. Se kertoo naisista, jotka päättävät kostaa ex-miehilleen. Marvinin tyttäristä (1996) Keaton sai kolmannen Oscar-ehdokkuutensa.
Keaton ja Beatty palasivat samaan elokuvaan komediassa Suhteet sekaisin (2001), ja Jack Nicholsonin ja Keanu Reevesin kanssa hän teki yli 50-vuotiaiden romanttisen komedian Jotain annettavaa, mistä Keaton sai neljännen Oscar-ehdokkutensa. Keatonin seuraavia elokuvia olivat Perheen jalokivi (2005) ja ryöstöelokuva Mad Money - hulluna rahaa (2008).
Keatonin 2010-luvun komedioita ovat muun muassa Yhdet häät ja kolme anoppia (2013) ja Niin se käy (2014). Pixarin animaatioelokuvassa Doria etsimässä Keaton ääninäytteli päähahmon äitiä. The Young Pope – piru vai pyhimys (2016) oli puolestaan ensimmäinen televisiosarja, missä Keatonilla oli säännöllinen rooli. Sitä seurasivat romanttiset komediat Hampstead (2017) ja Book Club - väreileviä lukunautintoja (2018).
Elokuva-alan lisäksi hän toimii kiinteistöbisneksessä.
Yksityiselämä
Keaton ei ole koskaan ollut naimisissa, mutta hänellä on kaksi adoptiolasta. Hänellä on ollut suhde Woody Allenin, Warren Beattyn, Jack Nicholsonin ja Al Pacinon kanssa. Elämänsä rakkaudekseen Keaton on kutsunut äitiänsä Dorothyä, joka kuoli vuonna 2008.
Keaton on näyttelemisen lisäksi kiinnostunut valokuvauksesta, arkkitehtuurista ja rakennussuojelusta. Hän kuuluu kulttuuriperintöjärjestö National Trust for Historic Preservation ja on saneerannut useita rakennuksia Los Angelesissa.
Léonide Massine
thumb|right|Léonid Massine. [[Léon Bakstin tekemä muotokuva 1914.]] Leonid Fjodorovitš Mjasin, ranskalaisittain translitteroituna Léonide Massine (9. elokuuta 1896 (J: 28. heinäkuuta) Moskova – 15. maaliskuuta 1979 Köln), oli venäläinen koreografi ja balettitanssija. Hän opiskeli kahdeksanvuotiaasta lähtien balettia keisarillisessa Bolšoi-teatterin koulussa Moskovassa.
Massine toimi Sergei Djagilevin Ballets russesin pääkoreografina 1915–1921 Vatslav Nižinskin eron jälkeen hänestä tuli myös ryhmän ensimmäinen ja vaikutusvaltaisin miestanssija. Sergei Djagilevin kuoleman ja Venäläisen baletin lopettamisen jälkeen Massine työskenteli Monacon Ballet Russe de Monte Carlossa.
Uransa aikana Massine työskenteli 1900-luvun merkittävimpien taiteilijoiden kanssa. Näitä olivat Jean Cocteau, Erik Satie, Pablo Picasso, Henri Matisse, Salvador Dalí sekä Marc Chagall.
M/S Hamlet
M/S Hamlet on ropax-rahtilaiva, joka liikennöi Ruotsin Helsingborgin ja Tanskan Helsingørin välillä. Laivan omistaa ja sillä liikennöi Scandlines-varustamo. Aluksessa ei ole lainkaan hyttejä, vaan vain kansipaikkoja 1 000 matkustajalle. Henkilöautoja laivaan mahtuu 240 kappaletta. Autokansien pituus on 553 kaistametriä yhdistelmäajoneuvoille ja 1 171 kaistametriä henkilöautoille.
Käyttöhistoria
Joulukuussa 1996 aluksen köli laskettiin ja 14. maaliskuuta 1997 tapahtui vesillelasku. 17. kesäkuuta alus luovutettiin Scandlines A/S:n omistukseen, joka rekisteröi aluksen Tanskan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Helsingør. Heinäkuun alussa Hamlet aloitti liikennöinnin sen nykyisellä reitillään.
Vanemuine
250 px|thumb|Vanemuine-teatterin ns. pieni talo, vanhempi rakennus
Vanemuine on Tartossa toimiva Viron vanhin vironkielinen teatteri. Sen edeltäjä oli vuonna 1865 perustettu Vanemuise Selts (Vanemuisen Seura), joka järjesti Viron ensimmäiset valtakunnalliset laulujuhlat 1869 ja esitti vuonna 1870 Lydia Koidulan näytelmän Saaremaa onupoeg (‘Serkku Saarenmaalta’). Tästä esityksestä lasketaan sekä Vanemuine-teatterin että koko Viron kansallisen teatteritoiminnan alkaneen.
Teatteri toimi suomalaisen arkkitehti Armas Lindgrenin suunnittelemassa, 1906 valmistuneessa rakennuksessa. Teatteria laajennettiin 1930-luvun lopulla Arnold Matteusin suunnitelmien mukaan. Se tuhoutui pääosin toisen maailmansodan aikana. Uusi teatterirakennus valmistui 1967.
Teatteri on saanut nimensä kansallisromanttisen pseudomytologisen hahmon, Vanemuine-jumalan mukaan.
Kryptokromi
Kryptokromit ovat eräs flavoproteiinien ryhmä, joka on herkkä siniselle valolle. Niitä on eläimissä ja kasveissa. Kryptokromit osallistuvat kasvien ja eläinten sirkadiaanisen rytmin säätelyyn sekä monilla eläimillä magneettikenttien havaitsemiseen.
Biewerterrieri
Biewerterrieri (Biewer Terrier) on Saksassa yorkshirenterrieristä jalostettu uusi koirarotu. Pohjoismainen Kennelunioni päätti vuonna 2018 tunnustaa sen viralliseksi roduksi, ja täten myös Suomen Kennelliitto aloitti sen rekisteröimisen vuonna 2019. Ensimmäiset koirat rekisteröitiin tammikuussa 2019. Lokakuussa 2018 syntyi ensimmäinen suomalainen pentue – 3 urosta ja 1 narttu – joka niin ikään rekisteröitiin alkuvuonna 2019.
Ulkomuoto
Biewerterrieri on rungoltaan hieman korkeuttaan pidempi ja sillä on vaakasuora ylälinja. Kallo on hieman holvautunut, otsapenger kohtuullinen ja kuono noin 1/3 pään pituudesta. Keskikokoiset silmät ovat joko mantelinmuotoiset tai pyöreät. Silmien väri on tumma. Korvat ovat V:n muotoiset, pienet ja pystyt. Häntä on korkealle kiinnittynyt, kaartuu selän yläpuolelle ja saattaa riippua koiran ollessa levossa. Karva on pitkää ja silkkistä, ja se muodostaa selän päällä jakauksen. Päässä oleva karva kiedotaan rusetiksi päälaelle. Toivotuin väritys on kolmivärinen: joko musta tricolor (tan- ja valkoisin merkein) tai sininen tricolor (tan- ja valkoisin merkein). Myös kaksivärinen black and tan, blue and tan tai kullanruskea-valkoinen sallitaan. Sallittu säkäkorkeus on 18–28 senttimetriä ja paino 1,8–3,6 kilogrammaa.
Luonne ja käyttäytyminen
Biewerterrieri on iloinen, leikkisä, älykäs ja tottelevainen. Se kiintyy syvästi omistajaansa. Koostaan huolimatta se kestää hyvin myös pitkiä lenkkiä, jopa patikointia, ja soveltuu loistavasti myös agilityyn.
Alkuperä
Rotu on saanut nimensä saksalaisilta herra ja rouva Bieweriltä, jotka kasvattivat alun perin yorkshirenterrierejä. Tammikuussa 1984 syntyi ensimmäinen värivirheellinen yorkshirenterrieri, Schneeflockchen von Friedheck. Saman vuoden huhtikuussa syntyi toinen tricolor-värinen pentu, joka ei myöskään sopinut yorkshirenterrierin rotumääritelmään. Nähtyään kyseiset koirat muuan eläinlääkäri ehdotti, että näille "värivirheellisille yorkshirenterriereille" annettaisin uusi nimi kasvattajapariskunnan mukaan. Molemmat koirat päätyivät saksalaiselle laulajalle Margot Eskensille, joka päätti lisätä rodun nimeen "a la Pom Pon". Vuonna 1986 "Biewer Yorkshire Terrier a la Pom Pon" esiteltiin ensi kerran uutena rotuna erotuksena värivirheellisestä yorkshirenterrieristä. Herra Biewerin sairastuttua ja rouva Biewerin keskitettyä huomionsa hänen hoitamiseensa rodun jalostus loppui heidän osaltaan kokonaan. Vuonna 2003 biewerterrierejä alettiin kuitenkin tuoda Yhdysvaltoihin, missä heräsi kiinnostus niitä kohtaan. Biewer Terrier Club of America alkoi selvittää rodun taustoja tarkemmin ja pyysi geenitutkimuksia tekevän yrityksen Mars Veterinaryn apua todistaakseen, että kyse oli oikeasta uudesta rodusta eikä pelkästä värivirheestä. Se kuuluu American Kennel Clubin Foundation Stock Service -rekisterin rotuihin, mikä on Yhdysvalloissa viimeinen askel ennen täydellistä hyväksyntää roduksi.
Škoda Kamiq
Škoda Kamiq on Škoda Auton vuodesta 2019 lähtien valmistama pieni crossover-tyyppinen automalli, joka esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2019. Se perustuu samalle MQB A0 -pohjalevylle kuin esimerkiksi Škoda Scala ja Volkswagen T-Cross.
Vuoden 2019 Euro NCAP -kolaritestistä Kamiq sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Bensiinimoottorit ovat kolmesylinterinen 1,0-litrainen (95/115 hv) ja nelisylinterinen 1,5-litrainen (150 hv). Dieselmoottori on 1,6-litrainen (115 hv). 95-hevosvoimaista lukuun ottamatta kaikkien moottorien yhteyteen on valittavissa seitsemänportainen DSG-kaksoiskytkinvaihteisto. Manuaalivaihteisto on viisivaihteinen pienitehoisimmassa moottorissa, muissa kuusivaihteinen.
Richard Scarry
Richard McClure Scarry (5. kesäkuuta 1919 Boston, Yhdysvallat – 30. huhtikuuta 1994 Gstaad, Sveitsi) oli yhdysvaltalainen lastenkirjailija ja kuvittaja.
Hänen lastenkirjoistaan tunnetuimmat kuuluvat sarjaan Richard Scarryn touhukas maailma. Niissä kuvataan humoristiseen tyyliin ihmismäisten eläinhahmojen elämää Touhulan kaupungissa (Toisinaan suomennettu Puuhalaksi, kaupungin nimi alkuperäisteoksissa Busytown). Näiden kirjojen kaksi keskeisintä hahmoa ovat Kissalan Hessu ja Mato Matala (Huckle Cat ja Lowly Worm). Muita hahmoja ovat muun muassa Putte Sutinen, Banaani-Toope, Hilda Hippo (Hilda Hippo), Herra Possula/Armas Karjula (Mr. Frumble), Palomies Savunen (Smokey the Fireman) ja Konstaapeli Hallikainen/Konstaapeli Murina (Sergeant Murphy).
Richard Scarryn kirjoja ovat suomentaneet muun muassa Marjatta Kurenniemi ja Kaarina Helakisa.
Scarry teki yli 300 lastenkirjaa, joista osan kuvittajana toisten kirjoittamissa kirjoissa. Kun eri maissa tehdyt käännökset lasketaan yhteen, Scarryn kirjoja on myyty yli kolmesataa miljoonaa kappaletta. 1990-luvun puolivälissä hänen kirjojensa pohjalta tehtiin televisioon lastenohjelmasarja, Richard Scarryn touhukas maailma, jota on esitetty Suomessakin TV2:lla ja C More Juniorilla.
Ion Luca Caragiale
Ion Luca (I. L.) Caragiale (30. tammikuuta 1852 Haiminale, Valakia, Ottomaanien valtakunta – 9. kesäkuuta 1912 Berliini, Saksa ) oli romanialainen kirjailija.
Caragiale on romanialainen näytelmäkirjailija, runoilija ja prosaisti, ja hän kirjoitti myös poliittisia pamfletteja. Hänen vanhempansa olivat näyttelijöitä. Hän opiskeli mimiikkaa ja lausuntaa konservatoriossa Bukarestissa. Hän kiersi myöhemmin teatteriseurueen kanssa Romaniassa. Hän oli kuiskaajana ja myöhemmin vuoden verran johtajana Romanian kansallisteatterissa Bukarestissa. Hän kirjoitti suosittuja komedioita, kuten esimerkiksi O noapte furtunoasa (1878, Myrsky-yö) ja O scrisoare pierduta (1884, Kadonnut kirje). Vuonna 1904 hän muutti Berliiniin.
Julia de Cock-Stigzelius
thumb|Julia de Cock-Stigzelius: Kesäpäivä Normandiassa (1879). Julia Elisabeth de Cock-Stigzelius, sukunimi esiintyy myös muodossa Stigzelius-de Cock (22. heinäkuuta 1840 Korppoo – 10. marraskuuta 1923 Sulkava) oli suomalainen taidemaalari.
Julia de Cock-Stigzelius opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Turussa 1860-luvulla ja sen jälkeen ulkomailla G. W. Palmin johdolla Tukholmassa 1871–1874, Tony Robert Fleuryn johdolla Pariisissa 1876–1878 sekä César de Cockin johdolla Normandiassa Ranskassa. Hän asui Belgiassa ensin Brysselissä 1880–1882 ja sitten Ghentissä.
Gramophone
Gramophone on brittiläinen taidemusiikkia käsittelevä aikakauslehti, joka on yksi oman alansa suurilevikkisimmistä julkaisuista. Sen perusti vuonna 1923 skotlantilainen kirjailija Compton Mackenzie. Lehti palkitsee vuosittain parhaaksi katsomiaan taidemusiikin levytyksiä Gramophone-palkinnoilla. Lehti julkaisee kirjasarjaa The Classical Good CD and DVD Guide. Myös merkittävä taidemusiikin levytyksiä arvioiva vuosikirja Penguin Guide to Compact Discs on kolmen Gramophone-lehden arvostelijan kirjoittama.
Aiheesta muualla
Gramophone-lehden sivut
S Club 8
S Club 8, toiselta nimeltään S Club Juniors, oli brittiläinen pop-yhtye, joka toimi vuosina 2002–2004. Yhtyeen managerina toimi Simon Fuller, joka tunnettiin myös Spice Girls:in ja S Club 7:n managerina. Vuonna 2005 S Club 8 teki ohjelman I Dream, jossa oli S Club 8:n lisäksi viisi muuta henkilöä. Se oli aivan erilainen kuin heidän ensimmäinen ohjelma, tarina jossa S Club Juniors mm. oli ensi kertaa Top Of The Pops:illa laulamassa ja esiintyivät kaikkialla muuallakin.
Ogopogo
thumb|Ogopogon patsas [[Kelownassa.]] Ogopogo on järvihirviö, jonka väitetään asuvan Okanaganjärvessä, Kanadan Brittiläisessä Kolumbiassa.
Alueen intiaanit ovat tunteneet hirviön valkoihoisia kauemmin. He kutsuvat sitä nimellä N´ha-a-itk. He pelkäsivät järven ylitystä ja saattoivat kuljettaa mukanaan eläimiä olennolle uhrattaviksi, mikäli tämä näyttäytyisi. Intiaanit myös kieltäytyivät kalastamasta tietyissä järven osissa.
Ensimmäiset kirjatut näköhavainnot hirviöstä ovat vuodelta 1860, jolloin ensimmäiset eurooppalaiset uudisasukkaat asettuivat alueelle. Ensimmäinen havainto, jossa suuri joukko ihmisiä väitti nähneensä hirviön, tapahtui vuonna 1926. Järvihirviö sai nimen "Ogopogo" 1920-luvun luvun foxtrot-kappaleesta The Ogo-Pogo – The Funny Fox-Trot, joka kertoo intialaisesta, banjoa soittavasta merihirviöstä.
Olennon kerrotaan olevan pitkä, hoikka ja käärmemäinen ja sen viiksekäs pää muistuttaa lampaan tai hevosen päätä. Silminnäkijöiden kertoman mukaan se on 7–9 metriä pitkä, mutta sen vartalon läpimitta on alle metri. Eräiden kertomusten mukaan olion pyrstö olisi kaksihaarainen ja iho karvaton ja sileä. Ogopogon sanotaan uivan liikuttamalla ruumistaan pystysuunnassa.
On esitetty arveluja siitä, että Ogopogo olisi jonkinlainen hengissä säilynyt zeuglodontti eli Basilosaurus.
Egyptin Valioliiga
Egyptin valioliiga on Egyptin jalkapallosarjojen korkein sarjataso. Siinä pelaa 19 joukkuetta. Jokainen joukkue kohtaa toisensa kahdesti, jolloin otteluita kertyy joukkuetta kohden 36. Kauden päätteeksi sarjan viimeinen joukkue putoaa Egyptin 1. divisioonaan. Historian saatossa menestyksekkäin joukkue on ollut Al-Ahli 36 mestaruudellaan.
Kaudet 2011-12 ja 2012-13 jouduttiin keskeyttämään, ensimmäinen Egyptin jalkapallomellakan ja toinen alueella vallinneen poliittisen tilanteen vuoksi.
Urheilu+kanava
Urheilu+kanava (tyyliteltynä URHEILU+KANAVA) oli Urheilukanavan maksullinen lisäkanava, joka lähetti ohjelmaa päivittäin noin kello 18.00–1.00, kuitenkin joskus jopa viiden aikaan aamulla. Tiistaista perjantaihin kanavalla tuli urheilun oma uutispalvelu, Urheilu+Studio, jota juonsivat Pepe Jürgens ja Toni Niemistö. Keskiviikkoisin kanavalla tuli Erkki Vanhasen juontama MotorSport Evening, joka oli kooste kotimaisesta ja kansainvälisestä moottoriurheilusta.
Valtioneuvosto hyväksyi 14. joulukuuta 2006 Urheilukanavan toimiluvan muutoksen, joka mahdollisti uuden kanavan perustamisen maksuttoman Urheilukanavan rinnalle. Kanava aloitti lähetyksensä 3. kesäkuuta 2007. Kanavan sai digitaaliseen antenniverkkoon (DVB-T) tilaamalla PlusTV-kanavapaketin, ja se näkyi kanavapaikalla 12.
2. heinäkuuta 2007 alkaen Urheilu+kanavaa oli voinut katsoa myös Welhon kaapeliverkossa, jossa kanava oli maksuton syyskuun alkuun asti.
Kanava lopetettiin 31. tammikuuta 2010 uuden Nelonen Sport Pro -kanavan tieltä.
Solvent Yellow 124
Väriainetta on käytetty vuoden 2002 elokuusta merkintäaineena lämmityspolttoöljyssä. Sitä lisätään 6–7 milligrammaa yhtä kilogrammaa kohden. Sen kaupallinen nimi on Euromarker. Sen muita nimiä ovat SY124, Sudan 455, Somalia Yellow, T10 Yellow LBN ja C.I. 111155.
Ominaisuudet
left|thumb|200px|Värin hydrolysoituminen. Solvent Yellow 124 muistuttaa rakenteeltaan Solvent Yellow 56 -väriä. Se hydrolysoituu helposti hapoilla, jolloin sen asetaaliryhmä irtoaa. Tuloksena on veteen liukeneva muoto. Solvent Yellow 124 muuttuu punaiseksi, kun liuoksen pH laskee. Kun tutkittavaan näytteeseen lisätään suolahappoa, näytteen väri muuttuu ja osoittaa väriaineen läsnäolon. Se voidaan havaita polttoaineesta jopa 0,3 ppm:n pitoisuuksina, mikä tekee sillä värjätyn polttoöljyn olemassaolon havaitsemisen dieselöljystä helpoksi jopa silloin, kun polttoöljyä on vain 2–3 % dieselin seassa.
Solvent Yellow 124 -väriainetta on vaikea poistaa polttoöljystä taloudellisesti kannattavilla menetelmillä. Sitä jää polttoainejärjestelmään ja se on havaittavissa sieltä myös monen myöhemmän laillisen tankkauksen jälkeen.
Koska polttoöljyyn sekoitetun väriaineen suhde on tunnettu, sen määrän mittaaminen tutkittavasta polttoaineesta tekee mahdolliseksi laskea, kuinka paljon polttoöljyä on sekoitettu lailliseen polttoaineeseen.
Väriaine hajoaa valon vaikutuksesta. Huijarit ovat Britanniassa "pesseet" väriainetta sisältänyttä, niin sanottua punaista dieseliä hapoilla ja kemikaaleilla poistaakseen väriaineen ja sitten myyneet väärennetyn dieselin eteenpäin. Polttoaineeseen jääneet hapot ja muut aineet vahingoittavat kuitenkin polttoainejärjestelmää ja pumppuja.
Juri H’melnytskyi
thumb|Juri H’melnytskyi, muotokuva 1670-luvulta. Juri H’melnytskyi (, ; 1641 – 1685 Kamjanets-Podilskyi) oli Ukrainan Kasakkahetmanaatin hetmani vuosina 1657 ja 1659–1663 sekä Dneprin länsipuolisen Ukrainan hetmani vuosina 1677–1681 ja 1685.
Juri H’melnytskyi oli kasakkahetmanaatin perustajan Bohdan H’melnytskyin nuorempi poika, joka määrättiin isänsä vallan perijäksi vanhemman veljensä kuoltua. Isänsä kuoltua vuoden 1657 elokuussa 16-vuotiaasta Jurista tuli hetkellisesti hetmani, mutta kasakoiden yleiskokous päätti jo muutaman viikon kuluttua luovuttaa vallan hänen holhoojakseen määrätylle Ivan Vyhovskyille. Kun Puola-Liettuan kanssa liittoutunut Vyhovskyi kaksi vuotta myöhemmin syrjäytettiin, venäläismieliset kasakat valitsivat H’melnytskyin uudelleen hetmaniksi syyskuussa 1659. Vyhovskyin epäluotettavuuteen pettynyt Venäjä painosti H’melnytskyin hyväksymään sopimuksen, jossa viisi vuotta aiemmin Perejaslavin sopimuksessa tunnustettua hetmanaatin autonomiaa rajoitettiin ja Venäjälle annettiin oikeus nimittää Ukrainaan venäläisiä maaherroja ja perustaa sinne varuskuntia. Tätä on pidetty Ukrainan autonomian rapautumisen alkuhetkenä ja se johti kasakoiden tyytymättömyyteen. Välittömästi Venäjälle tappiollisen Cudnówin taistelun jälkeen H’melnytskyi päätti vaihtaa puolta sodassa ja solmi lokakuussa 1660 liiton Puolan kanssa Cudnówin sopimuksella. Venäläismieliset kasakat kapinoivat jälleen ja koko Dneprin länsipuolinen Ukraina päätyi kasakkapäällikkö Jakym Somkon valtaan. H’melnytskyi luopui kokonaan vallasta vuoden 1663 alussa.
Vallasta luovuttuaan H’melnytskyi ryhtyi ortodoksimunkiksi ja otti nimekseen Gedeon. Hän oli vuosina 1664–1667 puolalaisten vankina ja sen jälkeen munkkina Umanin luostarissa. Krimin tataarit sieppasivat hänet ja veivät vankina Konstantinopoliin, jossa hänet vapautettiin. Venäjän–Turkin sodan aikana hänestä tuli vuonna 1677 Osmanien valtakunnan tukema hetmani läntisessä Ukrainassa ja hän perusti pääkaupunkinsa Nemyriviin. Sortohallinto ja jatkuva sota teki hänestä hyvin epäsuositun ja vuonna 1681 turkkilaiset panivat hänet viralta. Hän julistautui vuonna 1685 vielä kerran omin päin hetmaniksi, mutta ehti tällä kertaa hallita vain puoli vuotta, kunnes turkkilaiset vangitsivat ja teloittivat hänet.
Grammy-palkinto
Grammy-palkinto, alkuperäiseltä nimeltään Gramophone-palkinto on yhdysvaltalainen musiikkipalkinto. Palkinnot jakaa Yhdysvaltain musiikkialan ammattilaisten yhdistys, The Recording Academy, erityisistä ansioista musiikin alalla. Grammy-palkintoa pidetään elokuva-alan Oscareihin verrattavana tunnustuksena.
Ensimmäiset Grammyt jaettiin vuonna 1959. Nykyisin palkintogaala järjestetään yleensä helmikuussa. Tärkeimmät palkinnot jaetaan televisiossa suorana lähetettävässä seremoniassa. Illan aikana palkintoja jaetaan kaiken kaikkiaan 83 kappaletta.
Suomalaiset Grammy-voittajat ovat Matti Salminen, Karita Mattila, Esa-Pekka Salonen ja Osmo Vänskä.
Muita kategorioita
Muita palkintoja jaetaan esiintymisestä ja tuotannosta tietyissä genreissä, sekä muun muassa kuvituksesta ja videosta. Erityispalkintoja jaetaan myös pitkäaikaisesta työstä musiikkiteollisuuden saralla. Vuoden 2016 gaalassa erilaisia tyylilajeja (pop, rock, R&B, gospel jne.) oli 30 ja palkintoja kaikkiaan 83 kappaletta. Vuodesta 1973 lähtien on jaettu Grammy Hall of Fame -palkintoa vähintään 25 vuotta vanhoille historiallisesti merkittäville äänitteille.
Ennätykset
Henkilökohtaisesti eniten palkintoja on voittanut sir Georg Solti, joka toimi Chicagon sinfoniaorkesterin johtajana 24 vuotta. Hän voitti uransa aikana 31 palkintoa. Hänet mainittiin kaiken kaikkiaan 38 palkinnossa (kuusi palkintoa meni äänittäjille ja yksi solistille). Hän oli ehdolla Grammyn saajaksi 74 kertaa. Eniten ehdokkuuksia saanut henkilö on Jay Z, joka on vuoden 2022 gaalaan mennessä ollut ehdolla 83 kertaa. Eniten Grammy-ehdokkuuksia saanut henkilö, joka ei ole voittanut palkintoa ikinä, on Snoop Dogg (17 ehdokkuutta).
Eniten palkintoja yhden illan aikana saaneet artistit ovat Michael Jackson (1984) ja Santana (2000), jotka voittivat kahdeksan palkintoa. Naisartisteista eniten Grammyja yhdellä kertaa ovat voittaneet Beyoncé (2010) ja Adele (2012), jotka kumpikin voittivat kuusi palkintoa.
Anger Management
Anger Management on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen komediaelokuva. Sen on ohjannut Peter Segal.
Cindy Hyde-Smith
Cindy Hyde-Smith (s. 10. toukokuuta 1959 Brookhaven, Mississippi, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen poliitikko, joka on toiminut Yhdysvaltain senaattorina Mississippista huhtikuusta 2018 lähtien. Hän on republikaanisen puolueen jäsen. Ennen valintaa senaattoriksi Hyde-Smith oli Mississippin maatalous- ja kauppakomissaari ja Mississippin osavaltionsenaatin jäsen.
Anger Management
Elokuva kertoo Dave Buznikista (Adam Sandler), joka on hyvin rauhallinen ja aina ystävällinen kaikille. Pieni väärinkäsitys lentokoneessa johtaa suureen välikohtaukseen, jonka seurauksena Dave määrätään kiukunhallintaterapiaan oikeuden päätöksellä. Lääkärikseen hän saa Buddy Rydellin (Jack Nicholson), joka vaikuttaisi tarvitsevan itse hoitoa.
Elokuvan monissa cameorooleissa nähdään muun muassa Harry Dean Stanton, John C. Reilly, Woody Harrelson, Heather Graham, entinen tennistähti John McEnroe ja New Yorkin entinen pormestari Rudolph Giuliani.
Vastaanotto
Anger Management sai varsin penseitä arvosteluja sekä Yhdysvalloissa että muuallakin. Roger Ebert kirjoitti, että hyvän perusidean pohjalta elokuvasta olisi voinut tulla yksi Adam Sandlerin parhaista, mutta siitä tulikin yksi Jack Nicholsonin surkeimmista. Ebertistä kaikki mikä elokuvassa on pielessä viittaa ”Adam Sandlerin liukuhihnan” suuntaan: tyhmennetyt juonenkäänteet, päähahmon yksi-ilmeinen surkeus, julkkiscameot ja vaivaannuttava sentimentaalisuus .Helsingin Sanomien Veli-Pekka Lehtonen kirjoitti elokuvan yrittävän kommentoida vuoden 2001 terrori-iskujen jälkeistä henkistä tilaa Yhdysvalloissa, mutta todellisuudessa vain toistavan Adam Sandlerin vakioroolia henkisesti keskenkasvuisena jokamiehenä ilman syvyyttä. Jack Nicholsonin Lehtonen arvelee olevan mukana pelkästä rahasta ja tekevän mitä lystää Peter Segalin heiveröisessä ohjauksessa. Film-O-Holic.com-elokuvasivuston Juha Rosenqvist oli samoilla linjoilla: ”Komedian tarkoitus on ensisijaisesti naurattaa ja viihdyttää. Sivussa voi sanoa pari sanaa asiaakin. Anger Management ei onnistu kummassakaan. Se on tylsä, mikä lienee nauruviihteelle pahin synti.”
Panu Hakola
pienoiskuva|Panu Hakola Hannu Panu Aukusti Hakola (22. helmikuuta 1932 Lapua – 20. maaliskuuta 2021 Kuopio ) oli suomalainen psykiatri ja Suomen ensimmäinen oikeuspsykiatrian professori Kuopion yliopistossa.
Henkilöhistoria
Panu Hakola työskenteli lääkärinä 1956–1960 Turun vankimielisairaalassa sekä Turun yliopiston hermo- ja mielitautien klinikalla. 1960 Hakola siirtyi Harjamäen sairaalan johtavaksi ylilääkäriksi ja sen jälkeen Niuvanniemen sairaalan johtavaksi ylilääkäriksi 1969. Vuonna 1983 Panu Hakola nimitettiin Suomen ensimmäiseksi oikeuspsykiatrian professoriksi Kuopion yliopistossa toimien samalla edelleen Niuvanniemen sairaalan johdossa eläkkeelle jäämiseensä saakka 1995.
Nasu-Hakolan tauti
Hakola väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1972 Turun yliopistosta. Väitöskirjassa hän kuvasi savolaisissa potilaissaan löytämänsä dementiaa ja luuston onteloita aiheuttavan periytyvän sairauden. Samanaikaisesti Japanissa T. Nasu oli löytänyt taudin luustomuutokset. Tautia alettiin kansainvälisesti kutsua Nasu–Hakolan taudiksi.
Ted Ligety
Ligety saavutti vuonna 2004 Mariborissa junioreiden MM-hopeaa pujottelussa. Hän voitti alppiyhdistetyn olympiakultaa Torinon 2006 olympialaisissa ennen Ivica Kostelićia. Val d'Isèressä 2009 Ligety saavutti suurpujottelussa MM-pronssia ja Garmisch-Partenkirchenissä 2011 MM-kultaa. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 Ligety voitti kultaa suurpujottelussa, supersuurpujottelussa ja superalppiyhdistetyssä. Sotšin olympialaisissa 2014 Ligety voitti kultaa suurpujottelusa. Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 hän voitti kultaa suurpujottelussa ja pronssia superalppiyhdistetyssä.
Ligety voitti ensimmäisen maailmancupin osakilpailunsa suurpujottelussa maaliskuussa 2006 Yongpyongissa. Hän voitti suurpujottelun maailmancupin kokonaiskilpailun kausilla 2007–2008, 2009–2010, 2010–2011, 2012–2013 ja 2013–2014 sekä oli kaudella 2011–2012 toinen ja kausilla 2008–2009 ja 2014–2015 kolmas. Alppiyhdistetyn maailmancupin hän voitti kaudella 2013–2014. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kolmas kaudella 2012–2013. Maailmancupissa hän on voittanut yhteensä 25 osakilpailua, joista 24 suurpujottelussa ja yhden alppiyhdistetyssä. Palkintokorokkeella hän on ollut kaikkiaan 52 kertaa (tilanne 1.2.2018).
Heidelberginihminen
Historia
Heidelberginihminen kehittyi jossain päin Afrikkaa noin 800 000 vuotta sitten. Se oli Homo erectuksen ja nykyihmisen välimuoto, eikä sitä voi määritellä omaksi lajikseen minkään tietyn ominaisuutensa perusteella. Tämän vuoksi kaikki tutkijat eivät edes pidä sitä omana lajinaan, joskin useimmat pitävät.
Laji levittäytyi noin 500 000 vuotta sitten Afrikasta Lähi-itään ja sieltä myöhemmin Eurooppaan ja muualle Aasiaan. Euroopassa laji kehittyi neandertalinihmiseksi ja Aasiassa denisovanihmiseksi. Yhdestä tai useammasta Afrikkaan jääneestä populaatioista kehittyi nykyihminen. Heidelberginihmisen olemassaolo omana lajinaan päättyi 200 000 vuotta sitten.
Vuonna 1908 saksalainen työmies löysi hiekkakuopasta Heidelbergin kaupungin lähellä sijaitsevan Mauerin kylän pohjoispuolelta lähes kokonaisen leukaluun. Tutkija Otto Schoetensack kuvasi sen ja ehdotti lajinimeä Homo heidelbergensis. Siihen asti H. erectuksen ja H. sapiensin välimuotofossiileja oli kutsuttu ”arkaaisiksi Homo sapienseiksi”.
Piirteet
thumb|upright|vasen|Heidelberginihmisen kalloksi arveltu kallo. Heidelberginihmisen kallo oli raskastekoisempi ja matalampi kuin nykyihmisen, ja silmien päällä oli voimakas kulmaharjanne. Aivojen koko oli keskimäärin 1 274 kuutiosenttimetriä eli hieman pienempi kuin nykyihmisellä. Nykyihmisen aivojen tilavuus on keskimäärin 1 400 kuutiosenttimetriä. Lajin kasvonpiirteet, kallonmuoto ja raajojen mittasuhteet olivat Homo erectuksen ja nykyihmisen väliltä. Varhaisimmat yksilöt muistuttavat yleisesti ottaen enemmän Homo erectusta ja myöhäisimmät nykyihmistä. Lajilla ei vielä ollut nykyihmisen leukakyhmyä, mutta sen hampaat olivat pienet ja alaleuka nykyihmisen alaleuan kaltainen.
Tavat
thumb|150px|Heidelberginihmisen valmistama käsikirves. Heidelberginihminen oli ensimmäinen hominini, joka rakensi itselleen suojia. Ne oli tehty kivestä, puusta ja kasveista. Työkalujaan heidelberginihmiset valmistivat kivestä, sarvista, luusta ja puusta. Vanhempien työkalujen tekotapa vastaa acheulinkulttuuria ja uudempien moustierenkulttuuria. Laji metsästi keihäillään kaikenlaista suurriistaa järjestäytyneissä ryhmissä. Koska jotkin populaatiot asuivat hyvin pohjoisessa, ne osasivat luultavasti valmistaa vaatteita, joskaan jäänteitä vaatteista ei ole löydetty. Tulen hallitusta käytöstä on löytynyt joitain merkkejä. Eräs tutkimus ehdottaa, että heidelberginihminen toi tulentekotaidon mukanaan Eurooppaan 400 000–300 000 vuotta sitten. Tämän uuden taidon avulla laji selvisi kylmistä jääkausista eläen paljon pohjoisempana kuin muuten olisi ollut mahdollista.
Matías Miyakolainen
Pyhä Matías Miyakolainen (myös Meakolainen; kuollut 5. helmikuuta 1597 Nagasaki, Japani) oli japanilainen fransiskaanitertiaari, pyhimys ja marttyyri. Hänet ristiinnaulittiin pyhän Pedro Bautistan ja seuralaisten kanssa Nagasakissa. Paavi Urbanus VIII julisti hänet autuaaksi 14. syyskuuta 1627, autuas paavi Pius IX kanonisoi hänet 8. kesäkuuta 1862 ja hänen muistopäiväänsä vietetään 6. helmikuuta.
Häpyrako
thumb|200px|Häpyrako. Häpyrako, rima pudendi, on isojen häpyhuulien väliin jäävä rako ja osa naisen sukupuolielimiä. Häpyrako on erogeeninen alue, ja siitä on yhteys virtsaputkeen ja emättimeen.
Turtola (kylä)
300px|thumb|Näkymä Turtolan kylään. [[Turtolan alakoulu sijaitsee kuvassa keskellä muiden rakennusten takana (punainen tiilikatto nähtävissä).]]
Turtola on kylä Tornionjoen varrella Pellon kunnassa. Kylä on kunnan entinen kirkonkylä ja kuntakeskus. Suuri vaikuttaja kirkonkylän muuttamiseen Pellon kylään oli Lapin sota. Sekä Turtolan että Pellon kylät oli tuhottu ja uudelleenrakentamisen yhteydessä päätettiin rakentaa uusi kuntakeskus Pelloon; se kun oli jo ennen sotia kasvanut Turtolaa suuremmaksi kyläksi. Nykyäänkin Turtola on kunnan suurin kylä keskustaajaman jälkeen.
Ruotsin puolella Tornionjokea, Övertorneån kunnassa on Svansteinin kylä, joka oli Haminan rauhaan 1809 asti samaa kylää Turtolan kanssa ja jota joskus edelleen kutsutaan myös Turtolaksi.
Turtolassa sijaitsi silloisen Turtolan, nykyisen Pellon seurakunnan ainoa kirkko, punainen ristinmallinen puukirkko. 16.10.1944 saksalaiset polttivat myös kirkon. Uudelleenrakentamisen yhteydessä seurakunta päätti rakentaa uuden kirkkonsa Pelloon, mutta tilanne kärjistyi lopulta jo lähelle seurakunnan jakautumista, joten päätettiin rakentaa kaksi pienempää kirkkoa; toinen Pelloon ja toinen hieman pienempi Turtolaan entisen kirkon paikalle. Turtolassa sijaitsee myös kolme Pellon neljästä hautausmaasta: toinen käytössä olevista; vanhempi, käytöstä poistettu sekä sankarihaudat (kirkon edessä).
Turtolassa sijaitsi viimeinen kunnan eteläosan alakoulu Juoksengin koulun lakattua, mutta Turtolan koulussakin loppui opetus keväällä 2016. Turtolassa vietettiin kesällä 2016 viikonlopun kestänyttä koulun lopettamisjuhlaa, joka oli nimetty Turtolan koulun suureksi luokkakokoukseksi.
Turtolan kunnassa on syntynyt kaksi Suomen pääministeriä: Kaarlo Castrén (pääministerinä 1919) ja Paavo Lipponen (pääministerinä 1995–2003).
Kirjallisuutta
66.64444°N, 23.88056°W
Soutjärvi
250px|thumb|Soutjärven vepsäläisen maalaiskunnan sijainti [[Äänisenrannan piirissä.]] 250px|thumb|Nimikyltti [[P19 -tiellä, venäjäksi ja vepsäksi.]] 250px|thumb|Vepsäläinen etnografinen museo Soutjärvi (, vepsäksi Šoutjärv' tai Šoutarv', ) on kylä ja maalaiskunta Karjalan tasavallan Äänisenrannan piirissä. Kylä sijaitsee 84 km:n päässä Petroskoista kaakkoon Äänisen rannalla. Soutjärvi on pohjoisen vepsäläiskulttuurin keskus. Kylä toimi vuosina 1994–2005 olemassa olleen Karjalan itsehallintoyksikön Vepsän kansallisen volostin hallintokeskuksena. Sen jälkeen perustetun nykyisen kunnan nimi on Soutjärven vepsäläinen maalaiskunta
Soutjärven vepsäläinen maalaiskunta
Soutjärven kunnan nykyiset asutuskeskukset:
Nykyisin asumattomia: Kalinansar’, Sürd’.
Soutjärven kylä
Soutjärven kylässä asui 1 039 henkeä vuonna 2002. 1990-luvun puolivälissä tehdyssä tutkimuksessa asukasluku puolestaan oli noin 970 henkeä, joista 61 prosenttia oli täysin vepsäläisiä tai osittain vepsäläistaustaisia, 7 prosenttia muita itämerensuomalaisia ja 32 prosenttia venäläisiä ja muita slaaveja.
Nykyinen Soutjärvi on alkuaan koostunut useasta erillisestä kylästä (vepsäksi posad), jotka ajan myötä ovat kasvaneet yhteen. Soutjärven posadat ovat seuraavat:
Käytännössä Soutjärvellä on käytetty paikkojen identifiointiin katujen nimiä jo useita vuosikymmeniä sillä seurauksella, että vuonna 1997 oli mahdollista löytää vain yksi paikallinen, syntyperäinen soutjärveläinen henkilö, vuonna 1922 syntynyt Anna Nikitina, joka tiesi ne posadojen nimet ja rajat, joita muut kyläläiset eivät enää tienneet. Hänen avullaan muun muassa selvisi, että kylän kirkko (nykyinen Kulttuuritalo) ei sijainnut Papinposadassa vaan Dokuc’issa.
Historia
Novgorodin arkkipiispa mainitsee Soutjärven kylän ensimmäisen kerran vuonna 1453.
Alkuperäinen Soutjärvi on sijainnut nykyisestä kylästä 6 kilometriä lounaaseen, Kalinansar’ ja Sürd’ -kylien tienoilla Kodijär’v -järven luona. Järven nimi on vanhoissa venäläisissä kartoissa Šoltozero. Alkuperäisen Soutjärven asukkaat ovat jossain vaiheessa historiaa siirtyneet nykyisen Soutjärven paikalle ja tuoneet kylän nimen mukanaan. Alkuperäinen Soutjärvi on sitten saanut nimen Kodijär’v eli ‘Kotijärvi’, ven. Kodjarvi (Кодьярви).
Aikanaan Venäjän keisarikunnan Aunuksen kuvernementissa ja 1920-luvulle asti Soutjärvi ja sen ympäristökylät (suunnilleen Vepsän kansallisen volostin alue) muodostivat Soutjärven kunnan, joka kuului Petroskoin kihlakuntaan. Neuvostovallan myötä kunnan alueesta muodostettiin Soutjärven piiri, joka lakkautettiin vuonna 1957 ja liitettiin Äänisenrannan piiriin.
Vuonna 2006 volosti lakkautettiin ja jaettiin vastaavasti kolmeksi Äänisenrannan piiriin kuuluvaksi vepsäläiseksi maalaiskunnaksi, joista yksi on Soutjärven vepsäläinen maalaiskunta.
Museo
Soutjärvellä sijaitsee etnografinen museo, jonka virallinen nimi on toukokuusta 2010 lähtien ollut Soutjärven vepsäläinen etnografinen Rjurik Lonin -museo. Sen on perustanut vuonna 1967 šoutjärveläinen Rjurik Lonin. Alun perin kylän kirjastorakennuksessa sijainnut museo siirtyi nykyiseen paikkaansa ns. Melkinin taloon 1980-luvulla. Talo on "Karjalan puurakennustaiteen muistomerkki" ja sen sanotaan olevan rakennettu vuonna 1814. Museoon kuuluu myös Melkinin talon takana oleva Tutšinin talo, joka alun perin sijaitsi Kalinansar’-nimisessä kylässä. Jatkosodan suomalaismiehityksen aikoihin talon asukkaat Dmitri Tutšin puolisoineen majoittivat talossa neuvostoliittolaisia partisaaneja. Heihin kuului myös Sylvi Paaso, joka sieltä käsin välitti radioteitse venäläisille tietoja suomalaisten joukkojen toiminnasta Äänisen rannalla.
Aiheesta muualla
61.37083°N, 35.35806°W