cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sebastián Piñera
Poliittinen toiminta
Seuraavissa vaaleissa oli sitten taas Piñeran vuoro, ja voitettuaan joulukuun 2017 presidentinvaalit oli taas maaliskuusta 2018 lähtien Chilen presidentti. Maaliskuussa 2022 hänen seuraajakseen nousi Gabriel Boric.
Liiketoiminta
Piñera on väitellyt taloustieteen tohtoriksi Harvardissa. Hän ansaitsi suuren osan omaisuudestaan 1970-luvun lopulla, kun luottokortit otettiin käyttöön Chilessä. Nykyisin hän omistaa maanlaajuisen Chilevisión-televisiokanavan sekä osuuden LAN Airlines -lentoyhtiöstä ja Colo-Colo-jalkapallojoukkueesta. Hänen omaisuutensa arvoksi arvioitiin alkuvuodesta 2009 noin miljardi Yhdysvaltain dollaria.
Sirppiyökkönen
Sirppiyökkönen (Laspeyria flexula) on pienehkö ja hentorakenteinen keskikesän yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö
Hennon olemuksensa ja sirppimäisten siivenkärkiensä vuoksi sirppiyökköstä helposti tunnista yökköseksi. Etusiipien pohjaväri on vihertävän harmaa, siiven kärjestä selvästi mustanruskea. Etusiiven poikki kulkee kaksi vaaleankeltaista viirua, jotka tekevät siiven etureunan tuntumassa jyrkän mutkan sisäänpäin. Siiven kärkikaartuu sirppimäisesti ja heti sen takana ulkosyrjässä on syvä, kaareva lovi antaen siivelle hyvin tunnusomaisen muodon. Munuaistäplän kohdalla on kaksi mustaa pistettä. Takasiivet ovat tasaisen harmaat ja niissä on yksi kellertävä poikkiviiru. Siipiväli 21–32 mm.
Hieman samannäköinen laji on sirppisiipiin kuuluva nyhäsirppisiipi (Falcaria lacertinaria).
Levinneisyys ja lentoaika
Suomessa laji on tavattu ensimmäisen kerran vuonna 1916 ja se on levinnyt vähitellen lounaasta käsin itään ja sisämaahan päin. Nykyisin perhosta tavataan likimain Vaasa-Lieksa-linjalle saakka. Lentoaika alkaa kesäkuun lopussa ja viimeiset perhoset tavataan elokuun alkupuoliskolla. Lajilla saattaa olla pieni toinen sukupolvi syyskuussa.
Ravintokasvi
Toukka syö puiden rungoilla kasvavia jäkäliä.
Taiturikultarinta
Taiturikultarinta (Hippolais polyglotta) on kerttusten heimoon kuuluva varpuslintu.
Sotakorkeakoulu
Sotakorkeakoulu (lyhenne SKK, ) oli Helsingissä vuosina 1924–1992 toiminut korkeakoulu, joka antoi ylintä sotilaskoulutusta Suomessa, koulutti yleisesikuntaupseereita Suomen puolustusvoimille sekä järjesti Maanpuolustuskursseja. Se yhdistyi Taistelukoulun ja Kadettikoulun kanssa vuoden 1993 alussa muodostaakseen Maanpuolustuskorkeakoulun.
Taiturikultarinta
Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on noin 13 cm, siipien kärkiväli 17,5–20 cm ja paino keskimäärin 11–12 g. Suuresti kultarinnan näköinen, keltarintainen pikkulintu. Eroina kultarintaan ovat lyhyempi siipi, ruskeat koivet ja siipipaneelin puuttuminen. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoressa linnussa on vain vähän keltaista. Koiraan laulu on ihmiskorvaa miellyttävää nopeaa lavertelua, joka sisältää usein myös matkintoja.
Kaikki taiturikultarinnat sulkivat täydellisesti heti talvehtimisalueille saavuttuaan.
Esiintyminen
Taiturikultarinta korvaa kultarinnan Lounais-Euroopassa, Italiassa ja Luoteis-Afrikassa. Se on muuttolintu, joka talvehtii Länsi-Afrikassa. Lajia ei ole tavattu Suomessa.
Sotakorkeakoulu
Alkuvaiheet
Sotakorkeakoulu sai osaltaan alkunsa jo elokuussa 1918, kun Yleisesikunta teki esityksen Sota-asiain toimikunnalle korkeamman upseerikoulutuksen antamisesta, missä jokainen kolme vuotta joukko-osastossa palvellut upseeri määrättäisiin korkeakouluun 6–9 kuukauden ajaksi. Aloite vastasi kuitenkin käytännössä tarvetta upseereiden täydennyskoulutuksen antamisesta, eikä sitä toteutettu. Aloite johti lopulta kuitenkin siihen, että tammikuussa 1919 valtioneuvosto osoitti samalle vuodelle tarkoitetun määrärahan Helsinkiin perustettavalle sotakorkeakoululle. Samaan aikaan perustettiin sotakoulujen tarkastajan virka, johon määrättiin ensimmäisenä kenraalimajuri Hannes Ignatius.
Taiturikultarinta
Esiintyminen
Lajin esiintymisalueen laajuus on 1–10 miljoonaa neliökilometriä, Euroopassa elää 2–5,9 miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen.
Elinympäristö
Elää lehtimetsissä, mielellään joenvarsilla tai muiden vesistöjen rannoilla. Paikoin suosii pensaikkoisia alueita, missä ylispuina kasvaa lehtipuita.
Sotakorkeakoulu
Alkuvaiheet
Suunnitelmat sotakorkeakoulun perustamisesta eivät kuitenkaan edenneet nopeasti. Sotaväki eli Suomessa suurta murroskautta, ja Puolustusvoimat saivat lopullisen muotonsa vasta vuonna 1921. Vuonna 1919 annettua käskyä sotakorkeakoulun perustamista ei tiettävästi koskaan peruttu, mutta sotakoulujen tarkastajan virka purettiin huhtikuussa 1920. Koulun perustamista ajoivat kuitenkin jatkuvasti muun muassa jääkäriupseerit ja Jääkäriliitto, jonka aloitteesta sotaväen päällikkö kenraaliluutnantti K. F. Wilkama esitti puolustusministeriölle sotakorkeakoulun perustamista virallisesti joulukuussa 1922.
Taiturikultarinta
Lisääntyminen
Pesä on oksanhaarassa melko matalalla (0,3–5 m maanpinnan yläpuolella) puussa tai pensaassa. Naaras rakentaa pesän yksin ja munii 3–5, tavallisesti 4 munaa. Muna painaa 1,6 g. Naaras hautoo 12-13 päivää. Poikaset lähtevät pesästä 11–13 päivän ikäisinä ja itsenäistyvät noin 9 päivän kuluttua.
Sotakorkeakoulu
Alkuvaiheet
Valtioneuvosto asettikin koulun perustamista varten komitean huhtikuussa 1923, jonka johtajaksi määrättiin yleisesikunnan päällikkö kenraalimajuri Oscar Enckell. Komitea oli varsin yksimielinen ja kokoontui ahkerasti. Kiistaa syntyi ainostaan siitä, tulisiko koulun olla tilapäinen vai pysyvä. Enckell itse oli sitä mieltä, että kun valtaosa upseereista oli koulutettu, voitaisiin suomalaiset upseerit sen jälkeen kouluttaa edullisesti Ranskassa. Komitean viralliseksi kannaksi muodostui kuitenkin pysyvyys, jotta Suomi pystyisi luomaan itselleen omaperäisen taktiikan ja strategian ja jotta Puolustusvoimien yleinen taso kohenisi.
Taiturikultarinta
Ravinto
Pääravintona ovat hyönteiset ja muut pienet selkärangattomat. Syksymmällä syö myös hedelmiä ja marjoja.
BC Place
BC Place on areena Vancouverissa Kanadassa. Areena oli vuoden 2010 talviolympialaisten päänäyttämö, ja siellä järjestettiin kisojen avajaiset ja päättäjäiset.
BC Place on yksi vuoden 2026 Jalkapallon maailmanmestaruuskisojen stadioneista
Areena toimii BC Lionsin (kanadalainen jalkapallo) ja Vancouver Whitecapsin (jalkapallo) kotikenttänä.
Sotakorkeakoulu
Alkuvaiheet
Tasavallan presidentti K. J. Ståhlberg vahvisti väliaikaista, vuosiksi 1924-1930 toimivaa Sotakorkeakoulua koskevan lain 176/1924 neljäs heinäkuuta. Kolme kuukautta myöhemmin hän antoi asetuksen Sotakorkeakoulusta 256/1924, jossa määrättiin muun muassa Sotakorkeakoulun jakaantuvan yleiseen osastoon, jossa opiskelu kesti kaksi vuotta, sekä sotateknilliseen osastoon, jossa opiskelu kestäisi ensin kaksi vuotta ja sen jälkeen toiset kaksi vuotta Teknillisessä korkeakoulussa. Lokakuussa koulun ensimmäiseksi johtajaksi määrättiin eversti Aarne Sihvo, mutta tämän ollessa opintokomennuksella Italiassa määrättiin koulun tilapäiseksi johtajaksi tykistön tarkastaja kenraalimajuri Vilho Nenonen.
Sotakorkeakoulun avajaiset järjestettiin 3. marraskuuta 1924, ja paikalla olivat muun muassa tasavallan presidentti Ståhlberg, pääministeri Lauri Ingman ja Helsingin yliopiston kansleri ja rehtori. Ensimmäinen yleisen osaston kurssi (Y1) aloitti toimintansa seuraavana päivänä. Kurssille osallistui yhteensä 34 upseeria, jotka oli valittu kurssille ilman pääsytutkintoa. Ensimmäinen sotateknillisen osaston kurssi (STO1) oli kuitenkin saanut alkunsa jo vuonna 1923 Teknillisessä korkeakoulussa. Ensimmäinen merisotateknillinen kurssi (MSO1) alkoi vuonna 1926, minkä jälkeen meriupseeripuolen tarvetta oli yritetty tyydyttää kouluttamalla upseereita Ruotsin merisota-akatemiassa. Seuraava meriupseerikurssi alkoi vuonna 1935, kun tarpeeseen ei saatu vastattua riittävästi kouluttamalla upseereita ainoastaan Ruotsissa.
Ulkomainen opetus suuressa roolissa
Kurssien opetustoiminta vakiintui nopeasti 1920-luvun lopulle tultaessa. Ongelmia syntyi kuitenkin opettajistosta: suomalaisia tarpeeksi päteviä upseereita ei juuri ollut, sillä Saksassa koulutettujen jääkäriupseereiden taitoja ei vielä nähty riittävinä ja Venäjällä koulutetuilta upseereilta puuttui maailmansotien kokemus. Kouluun päädyttiin hakemaan opettajia ulkomailta.
Sotakorkeakoulukomitea pyysi vuonna 1923 puolustusministeriöltä lupaa hakea opettajia Saksasta. Ministeriö kuitenkin kielsi tämän, sillä Versailles’n rauhansopimus kielsi saksalaisen yleisesikuntaupseerikoulutuksen Saksassa, eikä ministeriö siksi kokenut sen olevan sallittua Suomessakaan. Lopulta koulu päätyi pyytämään opettajia Ruotsista. Vaikka heiltä puuttuikin maailmansodan kokemus, sitä ei nähty painavana syynä. Ensimmäiset ruotsalaiset taktiikan opettajat koulussa olivat majuri Hans Malmberg ja kapteeni Karl-Axel Bratt. Vuonna 1924 tykistöopin ja aseopin opettaja eversti Vittorio Pallieri saatiin Italiasta rehtori Sihvon suostuttelulla, ja myöhemmin värvättiin myös kapteeni R. Devaulx Ranskasta.
Vahvasti ulkomaalaisesta koulutuksesta esitettiin hyvin vaihtelevia mielipiteitä. Monien koulutettavien upseereiden mielestä opetuksen laatu ei aina ollut korkeimmillaan, ja erityisesti ruotsalaiset taktiikan opettajat nähtiin hyvin kaavamaisina. Eräät viisi suojeluskuntaupseeria jopa pyysivät ja saivat sotaväen päälliköltä kenraalimajuri Vilho Nenoselta erikoisluvan palata Saksaan koulutukseen 1920-luvulla, perusteinaan "Tämä meidän Sotakorkeakoulumme tarjoaa vain italialais-ranskalais-ruotsalaista sillisalaattia". Toisaalta ulkomaisten opettajien rooli on nähty hyvin merkityksellisenä koulun alkuaikojen opetustoiminnassa ja erityisesti suurten joukkojen taktiikan opetuksessa. Koulun myöhempi rehtori eversti Edvard Hanell kritisoi ulkomaista opetusta kuitenkin voimakkaasti vielä 1930-luvullakin: hän koki ulkomaisen sotilasopetuksen huonosti Suomen olosuhteisiin sopeutuvaksi ja pelkäsi kansallisen omaperäisyyden puolesta. Pelkästään ulkomaalaisten opettajien varaan laskeminen päättyi lopulta syksyllä 1927.
Opetustoiminta vakiintuu 1930-luvulla
Sotakorkeakoulun vuosipäiväksi määrättiin huhtikuun 11. päivä tammikuussa 1928. Päivä pohjautui Kaarle IX:n käskyyn perustaa linnoitus Nevanlinnaan 11. huhtikuuta 1610. Koulun omaksi merkiksi valittiin "Nevanlinna" huhtikuussa 1929 18 ehdotuksen joukosta. Siinä kuvattiin olevan "vartijan säilä, linnan profiili ja Nevan aallot". Kolmen ensimmäisen kurssin upseerit perustivat Sotakorkeakoulun upseerikerhon vuonna 1927, ja vuonna 1929 se merkittiin yhdistysrekisteriin uusilla säännöillä ja laajentuneella toiminnalla nimellä Suomen Sotatieteellinen Seura.
Tasavallan presidentti Lauri Kristian Relander vahvisti Sotakorkeakoulun vakinaisen toiminnan lailla 97/1930 maaliskuussa 1930, mikä mahdollisti viimein kunnollisen pitkän aikavälin suunnittelun. Opetuksen painopiste alkoi hiljalleen siirtyä yhä enemmän taktiikan opiskeluun, rinnakkaisopiskelu Teknillisessä korkeakoulussa päättyi vuonna 1933 ja keskimääräisen kurssin kesto lyheni hetkellisesti neljästä vuodesta kolmeen, kunnes kesto muutettiin takaisin neljään vuoteen lyhyiden kurssien osoittauduttua liian raskaiksi ja pinnallisiksi.
Opetus sai 1930-luvulla vakiintuneen rungon, jossa erityisesti itsenäinen työskentely ja käytännön harjoitukset nähtiin tärkeinä. Ensimmäiset suomalaiset ohjesäännöt ilmestyivät 1930-luvun aikana, kuten Kenttäohjesääntö I ja II, Talvitaktiikka-ohjekirja ja Upseerin Muistiopas. Ensimmäinen ilmasotaosaston kurssi (ISO1) käynnistyi vuonna 1937.
Epäselvät vaikutukset toisessa maailmansodassa
Koulu ei ollut virallisesti lainkaan toiminnassa sotien aikana. Sotakorkeakoulun kouluttamien yleisesikuntaupseerien vaikutusta talvi- ja jatkosodassa on kokonaisuutena kuitenkin vaikea arvioida. Sotataidollisten taitojen kehittymisestä tai vaikuttavuudesta ei ole tehty tarpeeksi kattavaa tutkimusta. Pääosa sotien aikaisesta ylimmästä johtoportaasta oli toiminut Saksassa jääkäreinä ensimmäisessä maailmansodassa ja sittemmin saanut korkeampaa koulutusta joko ulkomailla tai Sotakorkeakoulun aivan ensimmäisillä kursseilla. Esimerkiksi yleisesikuntapäälliköistä Lennart Oesch, Erik Heinrichs ja Edvard Hanell olivat käyneet yleisesikuntaupseerikurssinsa Ranskassa ja Wiljo Tuompo Ruotsissa. Merivoimien komentaja Väinö Valve tai ilmavoimien komentaja Jarl Lundqvist eivät kumpikaan olleet saanut yleisesikuntaupseerin arvoa, vaikka Valve olikin kurssin suorittanut.
Sodat kuitenkin osoittivat koulun olemassaolon merkityksen. Yleisesikuntaupseerikoulutusta arvostettiin sodan jälkeisinä vuosina, sillä sodasta oli selvitty kunnialla. Viimeinen sodassa palvellut Sotakorkeakoulun johtaja Risto Setälä siirtyi reserviin vuonna 1984.
Kylmä sota ja yhdistyminen Maanpuolustuskorkeakouluksi
Toisen maailmansodan päätyttyä näkymät olivat epäselvät suomalaisessa puolustuspolitiikassa, ja Puolustusvoimien päätehtäviä säädettiin useaankin otteeseen erityisesti 1950–1970-luvuilla. Sotakorkeakoululla ei kuitenkaan juuri ollut vaikutusta näihin muutoksiin, vaan päätökset tehtiin Pääesikunnassa ja erityisesti sen operatiivisella osastolla. Koululla sen sijaan oli suurikin vaikutus suomalaisen taktiikan kehittymisessä ja uusien puolustussuunnitelmien testaamisessa. Kylmän sodan aikana koulun toiminnassa näkyi tietty varovaisuus: vaikka koulutettiin ylintä johtoa, todellisia uhka-arvioita ja suunnitelmia ei käytetty ja harjoituksissa oltiin huolellisia, jottei viholliseksi konkreettisesti osoitettu mitään todellista valtiota.
Tarve kehittää suomalaista upseerikoulutusta muodostui kunnolla 1970-luvun puolessa välissä. Puolustuslaitoskomitean vuonna 1976 julkaiseman mietinnön pyrkimyksenä oli saada upseerin tutkinnosta vertailukelpoinen muihin akateemisiin tutkintoihin. Myös Pääesikunnassa aloitettiin mietinnön johdosta upseerikoulutuksen kehittämisen työryhmä, joka teki lausunnon upseerikoulutuksen kokonaisvaltaisesta uudistamisesta vuonna 1975. Koulun tuolloinen johtaja Pentti Multanen kuitenkin toppuutteli muutosta, sanoen koulun olennaisimman tehtävän olevan aina kyvykkäiden upseerien kouluttaminen.
Koulu koki 1970- ja 1980-luvuilla suuria organisaatiomuutoksia, kun siihen liitettiin runsaasti eri toimijoita mukaan lukien Sotatieteen Laitos ja Sotamuseo vuonna 1985. Lopulta ehdotus Kadettikoulun, Taistelukoulun ja Sotakorkeakoulun yhdistämisestä syntyi virallisesti upseerikoulutuksen kehittämisen työryhmän muistiossa lokakuussa 1988, ja Sotakorkeakoulu sai virallisesti tehtäväkseen muodostaa yksityiskohtaisen esityksen uuden Maanpuolustuskorkeakoulun organisaatiosta joulukuussa 1990.
Sotakorkeakoulun ensimmäisessä esityksessä 12.3.1991 esitettiin uutta Maanpuolustusyliopistoa, jonka alaisuudessa toimisivat Sotakorkeakoulu ja Kadettikoulu ja jota esitettiin käyttöön otettavaksi 1.1.1995 alkaen. Esitystä ei kuitenkaan hyväksytty, sillä sen koettiin muun muassa sitovan liikaa henkilöstöä. Sotakorkeakoulun tuli jatkaa suunnittelutyötä siten, että uusi organisaatio voitaisiin ottaa käyttöön jo 1.1.1993. Lopulta suunnitelmat uudesta organisaatiosta vakiintuivat vuoden 1992 loppupuolella, ja viimeinen vanhan organisaatiomallin yleisesikuntaupseerikurssi alkoi syksyllä 1995.
T. V. Soong
thumb|195px|T. V. Soong 1930-luvulla. Soong Tzu-wen (pinyin: Song Ziwen, Wade-Giles: Sung Tzu-wen, tunnettu yleisesti nimellä T. V. Soong; 4. joulukuuta 1894 Shanghai, Kiina – 24. huhtikuuta 1971 San Francisco, Yhdysvallat) oli kiinalainen suurliikemies, joka toimi useissa keskeisissä tehtävissä Kuomintang-puolueen johtamassa Kiinan tasavallan hallinnossa vuosina 1927–1949. Hänen sanottiin olleen yksi aikansa rikkaimmista ihmisistä.
T. V. Soong kuului Kiinan tasavallassa merkittävän aseman saavuttaneeseen Soongin perheeseen. Hänen isänsä oli liikemies Charlie Soong (synt. Han Jiaozhun). T. V. Soongin kolme siskoa menivät kaikki naimisiin Kiinan merkittävimpien miesten kanssa: Soong Ai-ling nai liikemies H. H. Kungin, Soong Ching-ling tasavallan perustajan Sun Yat-senin ja Soong Mei-ling generalissimus Tšiang Kai-šekin.
Soong opiskeli Yhdysvalloissa Harvardin yliopistossa ja palasi Kiinaan vuonna 1917. Hän ryhtyi pian toimimaan rahoitusalalla ja vuodesta 1923 hänestä tuli Etelä-Kiinaa hallinneen Kuomintang-puolueen päärahoittaja. Sun Yat-senin pyynnöstä hän perusti vuonna 1924 Kantonissa Kiinan keskuspankin. Neljä vuotta myöhemmin hän järjesti sen toiminnan uudestaan, jolloin siitä tuli varsinainen valtion keskuspankki. Soongista tuli vuonna 1925 Kuomintang-hallituksen valtiovarainministeri. Hän uudisti Kiinan verotusta ja lakkautti likinin eli Kiinan sisäisen tullimaksujärjestelmän. Vuosina 1928–1930 hän neuvotteli ulkovaltojen kanssa sarjan sopimuksia, joiden avulla Kiina sai takaisin 1800-luvulla menettämänsä oikeuden määrätä itse tullimaksuistaan ja valvoa niiden keräämistä. Soong erosi valtiovarainministerin tehtävästä 1931, mutta hänen vaikutusvaltansa säilyi suurena hänen mittavan omaisuutensa ja kansainvälisten suhteidensa ansiosta. Hän toimi myös lyhyesti pääministerinä syksyllä 1930.
Soong palasi Kiinan hallitukseen vuonna 1936. Kiinan–Japanin sodan aikana hän vastasi maan ulkosuhteista ja toimi vuosina 1942–1945 ulkoministerinä. Hän neuvotteli muun muassa sopimuksen, jolla ulkovaltojen kansalaisten eksterritoriaalioikeudet Kiinassa lakkautettiin. Hän oli myös yksi keskeisistä osallistujista vuoden 1945 San Franciscon konferenssissa, jossa perustettiin Yhdistyneet Kansakunnat. Soong toimi vuosina 1945–1946 kahdesti Kiinan pääministerinä. Vuodesta 1947 hän oli Guangdongin maakunnan kuvernöörinä. Manner-Kiinan jouduttua 1949 kokonaan kommunistien valtaan Soong muutti asumaan Yhdysvaltoihin, jossa hän jatkoi toimintaansa liike- ja pankkialalla. Soongin kuoltua hänen paperinsa lahjoitettiin Stanfordin yliopiston Hoover-instituutille.
Wildwood Flower
”Wildwood Flower” on yhdysvaltalainen laulu, joka tunnetaan parhaiten Carter Familyn esittämänä ja levyttämänä. Alun perin kappale julkaistiin kuitenkin jo vuonna 1860 nimellä ”I'll Twine 'Mid the Ringlets”. Sanat ovat Maud Irvingin ja sävel Joseph Philbrick Websterin. Carter Family levytti kappaleen toukokuussa 1928.
Myöhemmin kappaleen ovat levyttäneet muun muassa Joan Baez, Jean Ritchie, Hobart Smith, Mike Ness, Trans Am ja Robin and Linda Williams.
Saksan valtiopäivät
thumb|Berliinin valtiopäivätalo oli valtiopäivien kokoontumispaikkana vuosina 1894–1933. Kuva 1890-luvulta. Valtiopäivät olivat Saksan valtakunnan parlamentti vuosina 1871–1945. Valtiopäivät muodostivat periaatteessa parlamentin ensimmäisen kamarin, sillä toisena kamarina toimi Saksan keisarikunnan aikana liittoneuvosto (Bundesrat) ja Weimarin tasavallan aikana valtakunnanneuvosto (Reichsrat), jotka molemmat edustivat Saksan osavaltioita.
Historia
thumb|Berliinin Leipzigerstrasse 4, valtiopäivien kokoontumispaikka vuosina 1871–1894. Saksan valtiopäivien pohjana toimivat vuonna 1867 perustetut Pohjois-Saksan liiton valtiopäivät, sillä Saksan keisarikunnan perustuslaki muotoiltiin Pohjois-Saksan liiton perustuslain pohjalta. Maaliskuun 1871 vaaleissa valitut valtiopäivät muuttuivat virallisesti Pohjois-Saksan liiton valtiopäivistä Saksan keisarikunnan valtiopäiviksi, kun keisari Vilhelm I vahvisti uuden perustuslain 16. huhtikuuta 1871. Valtiopäiville valittiin 382, vuodesta 1874 alkaen 397 edustajaa. Äänioikeus oli yleinen ja yhtäläinen yli 25-vuotiaille miehille, mikä oli aikaansa nähden hyvin edistyksellistä. Vaalikausi oli aluksi kolme vuotta, vuodesta 1888 alkaen viisi vuotta. Valtiopäivät kokoontuivat pääkaupungissa Berliinissä, aluksi vanhassa posliinitehtaassa Leipziger Strassella, kunnes valtiopäivätalo valmistui vuonna 1894. Valtiopäivillä oli suhteellisen paljon valtaa, mutta parlamentarismi otettiin käyttöön vasta aivan keisarikunnan loppuvaiheessa lokakuussa 1918, kun suurimmat valtiopäiväpuolueet kutsuttiin mukaan hallitukseen ja perustuslakia muutettiin.
Valtiopäivien toiminta katkesi vuoden 1918 marraskuun vallankumouksen yhteydessä. Weimarin kansalliskokouksen säätämässä tasavaltaisessa perustuslaissa valtiopäiväinstituutio kuitenkin perustettiin uudelleen, ja valtiopäivät aloittivat jälleen toimintansa keväällä 1920 Berliinin valtiopäivätalossa. Weimarin tasavallassa äänioikeus laajennettiin koskemaan myös naisia ja äänioikeusikäraja alennettiin 20:een vuoteen. Vaalikausi lyhennettiin nelivuotiseksi. Valtiopäivien edustajamäärä vaihteli vaalikausittain; esimerkiksi heinäkuun 1932 vaaleissa valittiin 608 edustajaa.
thumb|Valtiopäiväedustajat tervehtivät johtaja [[Adolf Hitleriä lokakuussa 1939.]] Natsi-Saksassa valtiopäiviä ei muodollisesti lakkautettu, mutta ne tosiasiassa riisuttiin vallasta maaliskuussa 1933 säädetyllä valtalailla, jonka antoi hallitukselle oikeuden säätää lakeja ilman valtiopäivien hyväksyntää. Osavaltioiden parlamentit lakkautettiin, samoin valtakunnanneuvosto helmikuussa 1934. Valtalain säätämisen jälkeen valtiopäivät kokoontuivat seuraavan 12 vuoden aikana vain 19 kertaa ja hyväksyivät vain seitsemän lakia. Valiokuntatyö lakkasi kokonaan. Vaaleissa ei enää ollut muita puolueita kuin kansallissosialistinen puolue (NSDAP), ja opposition puuttuessa parlamentti jäi hallituksen kumileimasimeksi. Valtiopäivien alentunutta statusta kolmannessa valtakunnassa kuvasi se, että helmikuun 1933 tuhopoltossa vaurioitunutta valtiopäivätaloa ei otettu uudelleen käyttöön, vaan kaikki istunnot pidettiin tilapäisessä kokoontumispaikassa Kroll-oopperassa. Valtiopäivät kokoontuivat viimeisen kerran 26. huhtikuuta 1942 hyväksymään yksimielisesti päätöksen Führerin rajattomista valtuuksista.
Madame Ngô Đình Nhu
Elämäkerta
Nhu alkoi lopulta antaa omia säädöksiään, joihin lukeutui esimerkiksi abortin, ehkäisyn, prostituution, tanssin, ennustamisen ja nyrkkeilyn kiellot. Hän piti myös itseään feministinä luoden jopa puoliaseellisen naisten solidaarisuusliikkeen. Kun Etelä-Vietnamissa syttyi buddhalaisena kriisinä tunnettu buddhalaisten munkkien protestiliike, Nhu väitti heidän toteuttamiaan polttoitsemurhia yhdysvaltalaisten yllyttämiksi ja viittasi niihin halventavasti grillaamisena. Yhdysvalloissa tällaiset kommentit olivat yksi tekijä, mikä käänsi yhdysvaltalaisten yleisen mielipiteen Diệmin hallintoa vastaan. Kun Diệm kieltäytyi edelleen hankkiutumasta eroon Nhusta, asia vaikutti myös marraskuussa 1963 häntä vastaan toteutetun vallankaappauksen syntyyn.
Vallankaappaus toteutui 2. marraskuuta 1963. Diệm ja Nhun aviomies saivat surmansa. Nhu oli sen sijaan ollut ennen vallankaappausta propagandamatkalla Belgradissa, Roomassa, Pariisissa ja kaappauksen tapahtuessa Los Angelesissa Yhdysvalloissa. Kaappauksen jälkeen hän jäi maanpakoon Roomaan, jossa hän vietti loppuelämänsä. Nhu kuoli 24. huhtikuuta 2011.
Randy Williams
Randy Williams (s. 23. elokuuta 1953 Fresno) on entinen yhdysvaltalainen pituushyppääjä ja yhä lajinsa kaikkien aikojen nuorin olympiavoittaja.
Randy Williams voitti pituushypyn olympiakultaa juuri 19 vuotta täyttäneenä Münchenin 1972 olympialaisissa. 175-senttinen nuorukainen hyppäsi karsinnassa tuloksen 834 cm, joka oli sen vuoden paras tulos maailmassa ja alle 20-vuotiaiden maailmanennätys. Nuorten maailmanennätyksenä tulos säilyi kesäkuuhun 2012 saakka, jolloin Sergei Morgunov hyppäsi 835 cm. Loppukilpailun ensimmäisellä hypyllään hän hyppäsi 824 cm, mikä riitti voittoon. Hänen seuraavat hyppynsä kantoivat 732, 772, 780 ja 777 cm, ja viimeisellä kierroksella hän ei saanut tulosta. Toukokuussa 1973 Williams hyppäsi Eugenessa myötätuulituloksen 846 cm.
Montréalin 1976 olympialaisissa Williams saavutti hopeaa vuoden parhaalla tuloksellaan 811 cm. Tämän ensimmäisen hyppynsä lisäksi hän sai tuloksen toisella ja kuudennella kierroksella, joilla molemmilla mitaksi saatiin 781 cm. Williamsin maanmies Arnie Robinson voitti kultaa tuloksella 835 cm. Vuonna 1980 Williams sijoittui Yhdysvaltain olympiakarsinnoissa kolmanneksi mutta ei päässyt enää kolmansiin kisoihinsa Yhdysvaltain ryhdyttyä boikottiin. Vuonna 1981 hän hyppäsi vielä tuloksen 802 cm. Kahdeksan metrin rajan hän ylitti yhdeksänä vuonna.
Urheilu-uransa jälkeen Williams on työskennellyt palomiehenä.
Pehr Cerelius Rettig
Pehr Cerelius Rettig (14. elokuuta 1811 Gävle, Ruotsi – 21. elokuuta 1871 Hampuri, Saksan keisarikunta) oli ruotsalaissyntyinen, Suomessa vaikuttanut tupakkatehtailija ja kauppaneuvos.
Elämä
Pehr Cerelius Rettig syntyi Gävlessä vuonna 1811. Hän opiskeli kauppakoulussa Göteborgissa ja harjoitteli kaupankäyntiä sekä Ruotsissa että ulkomailla. Vuonna 1845 hän muutti Turkuun johtamaan sukunsa perustamaa tupakkatehdasta. Liiketoimintansa ohella hän harjoitti useiden tuon ajan porvarien tapaan runsaasti hyväntekeväisyyttä. Rettig muun muassa rakennutti Turkuun Samppalinnan ravintolapaviljongin ja sen ympärille puistoalueen, jotka hän lahjoitti Turun kaupungille vuonna 1866. Samana vuonna hänelle myös myönnettiin kauppaneuvoksen arvo.
Koska Rettigillä ei ollut lapsia, suvun tupakkatehtaan seuraavaksi johtajaksi Turkuun tuli hänen veljenpoikansa Fredric von Rettig.
Pääruoka
pienoiskuva|[[Pad thai on thaimaalainen pääruoka.]] Pääruoka eli lämminruoka tai lämmin ruoka on lämpimänä tarjottava ateria keskeisin ruokalaji. Se voi muodostaa koko aterian tai olla sen osa. Pääruoka tarjotaan alkuruoan jälkeen ennen jälkiruokaa. Suurimmalla osalla aterioista pääruoka muodostaa koko aterian jälkiruuan kanssa.
Nimensä mukaisesti pääruoka muodostaa aterian selkärangan; yleensä pääruokana tarjottavalla ruoalla on kaikkein täyttävimmät ruokakokonaisuudet, ja alku- ja jälkiruoka ainoastaan tukevat pääruokaa. Pääruoka on yleensä lihaa tai kalaa, kasvisaterialle se usein muistuttaa ulkonäöltään jompakumpaa. Juhla-aterialla sitä voi edeltää useampi alkuruoka, jotka valmistajat ruokailijoita aterian huipennukseen, pääruokaan.
Zoonoosi
thumb|250px|Vesikauhua sairastava koira. Zoonoosit ovat tartuntatauteja, joiden aiheuttajat voivat siirtyä muista eläimistä ihmisiin ja päinvastoin. Zoonoosien aiheuttajin kuuluu erilaisia bakteereita, viruksia, alkueläimiä, loisia ja muita taudinaiheuttajia kuten prioni. Zoonoosit voivat tarttua suoraan tai välillisesti eläimen ja ihmisen välillä. Välillinen tartunta voi tapahtua esimerkiksi elintarvikkeiden, veden tai hyönteisten välityksellä.
Sana zoonoosi tulee kreikan kielen sanoista "zôon", eläin ja "nosos", tauti.
Tarttumistavasta riippuen on yleistermillä zoonoosi kaksi alamuotoa: antropozoonoosi eli tauti, joka tarttuu ihmisestä eläimeen, ja zooantroponoosi eli tauti, joka tarttuu eläimestä ihmiseen.
Euroopan ja Suomen yleisin zoonoosi on kampylobakterioosi.
Zoonooseja ilmenee eniten roskakuskeilla, maanviljelijöillä ja eläinlääkäreillä.
John Corrigan Wells
John Corrigan "Jonathan" Wells on älykkään suunnittelun puolestapuhuja ja Discovery Instituten jäsen. Evoluutioteorian lisäksi hän kiistää myös teorian siitä, että HI-virus aikaansaa AIDSin. Sekä älykäs suunnittelu että AIDS-kiisto on luokiteltu näennäistieteiksi.
Rengaskromosomi
Rengaskromosomi on kromosomi, jonka päät ovat liimautuneet toisiinsa, jolloin kromosomipari on muodoltaan rengasmainen. Tämä kromosomimutaatio saattaa ilmetä missä kromosomiparissa tahansa.
1,3-butaanidioli
1,3-butaanidioli on orgaaninen yhdiste (alkoholi, dioli), jonka runko muodostuu butaanista, johon on liittyneenä hiiliin numero 1 ja 3 alkoholiryhmä (OH). 1,3-butaanidioli on huoneenlämmössä (20 °C) väritöntä, viskoottista, hygroskooppista nestettä. Sen kemiallinen kaava on C4H10O2 ja rakennekaava on CH3CHOHCH2CH2OH. 1,3-butaanidiolista käytetään myös nimityksiä 1,3-butyleeniglykoli, 1,3-dihydroksibutaani ja metyylitrimetyleeniglykoli. 1,3-butaanidioli on eräs butaanidiolien isomeerisistä muodoista, joita ovat muun muassa 1,2-butaanidioli, 1,4-butaanidioli ja 2,3-butaanidioli.
Rengaskromosomi
Rengaskromosomit aiheuttavat ihmisellä erilaisia oireita, koska sekä pitkän että lyhyen varren päässä on häviämä ja tärkeää perimäainesta saattaa puuttua. Tämä saattaa johtaa mm. epileptisyyteen, erilaisiin epämuodostumiin ja kehitysvammaan.
John Corrigan Wells
Tausta
Wells on väittänyt olevansa kokeellisen biologian tutkija Berkeleyssä. Tämä oli kuitenkin palkaton titteli, jonka hänelle antoi Phillip E. Johnson. Pian valmistumisensa jälkeen Wells liittyi Discovery Instituteen.
Rengaskromosomi
Erään vuonna 1975 julkaistun tutkimuksen mukaan yhdellä noin 50 000 sikiöstä on rengaskromosomi.
1,3-butaanidioli
1,3-butaanidiolin moolimassa on 90,12 g/mol, kiehumispiste 207,5 °C, suhteellinen tiheys 1,00 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), leimahduspiste 121 °C, itsesyttymislämpötila 394 °C sekä CAS-numero 107-88-0. 1,3-butaanidioli liukenee hyvin veteen.
John Corrigan Wells
Tausta
Sun Myung Moonin Yhdistymiskirkko rahoitti Wellsiä saamaan tohtorintutkintonsa ja hän meni Kalifornian yliopistoon oppiakseen kuinka voittaa darwinistisen evoluutio. Wells koki valmistautuvansa taisteluun.
1,3-butaanidioli
Ympäristö- ja terveysvaikutukset
Lyhytaikainen altistus ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä.
John Corrigan Wells
Tausta
Wellsin lausunto on asettanut hänen objektiivisuutensa kyseenalaiseksi. Discovery Institute on puolustanut Wellsiä ja he sanovat, että darwinistit ainoastaan hyökkäävät Wellsin uskontoa vastaan.
1,3-butaanidioli
Valmistus ja käyttö
1,3-butaanidiolia valmistetaan pelkistämällä 3-hydroksibutanaalia nikkeliakatalyytin avulla. Yhdistettä voidaan käyttää eräiden erityiskäyttöön tarkoittettujen polyeetterihartsien valmistukseen. Lisäksi siitä saadaan 1,3-butadieeniä, joskin tämä käyttö on pääosin korvattu muilla valmistusmenetelmillä.
John Corrigan Wells
Julkaisuja
Wells ei ole julkaissut tutkimuksia, jotka olisivat läpäisseet vertaisarvioitujen lehtien tason. Vuonna 1985 Wells julkaisi kuitenkin tutkimuksen "Inertial force as a possible factor in mitosis" Vuonna 1996 Wells kirjoitti kaksi tieteellistä tutkimusta
Wellsia on kritisoitu hänen matalan tuotantotahtinsa takia.
Älykäs suunnittelu
Vuonna 2000 Wells kirjoitti älykkäästä suunnittelusta kirjan nimeltä Icons of Evolution, jossa Wells nosti esiin kymmenen esimerkkiä, joiden hän uskoi olevan kymmenen tunnetuinta argumenttia evoluution puolesta. Wells pyrki osoittamaan nämä kaikki virheellisiksi. Kirja on hylätty tiedeyhteisössä.
Vuonna 2005 Wells julkisti tutkimuksen nimeltä "Do Centrioles Generate a Polar Ejection Force?" Discovery Institute listasi tämän heidän vertaisarvioinnin läpäisseiden tutkimustensa luetteloon.
Wellsin julkaisun oli kuitenkin toimittanut italialainen kreationisti Giuseppe Sermonti ja sitä kritisoitiin.
Tutkimuksessa oletettiin, että keskusjyväset on kokonaisvaltaisesti suunniteltu rakenteeltaan turbiiniksi, ja tutkimus eteni suoraan hypoteesista hypoteesin toimintamekanismin esittelyyn.
Vuonna 2006 Wells julkisti kirjan The Politically Incorrect Guide to Darwinism and Intelligent Design. Kirjan teemana on, että on olemassa perustavanlaatuinen konflikti, joka ei ole uskonnollinen tai tieteellinen, eikä edes koske kristillisyyden suhdatta evoluutioon. Wells korosti sitä, että konflikti oli perinteisten kristittyjen ja darwinistien välillä. Wellsin mukaan darwinismi erosi evoluutiosta, koska evoluutio väittää että lajit muuttuvat toisekseen alkulajeista ja darwinistit taas väittävät, että evoluutio selittää kaiken elämän monimuotoisuuden maassa. Wells hyväksyi täysin se, että eläimet ja kasvit olivat kehittyneet toisistaan, mutta hänestä oli väärin, että ihminen olisi eläin.
Refleksiivisyys
Refleksiivisyydellä tarkoitetaan matematiikassa sellaista 2-paikkaisten eli binääristen relaatioiden ominaisuutta, että jokainen alkio on relaatiossa itsensä kanssa. Formaalisti muotoiltuna joukon A binäärinen relaatio r (jolloin siis ) on refleksiivinen, jos ja vain jos
.
Esimerkiksi yhtäsuuruusrelaatio on kaikkien lukujoukkojen tapauksessa refleksiivinen.
Tšetšeenien ja inguušien autonominen alue
Tšetšeenien ja inguušien autonominen alue oli autonominen alue Venäjän SFNT:ssa Neuvostoliitossa. Autonominen alue oli varsin lyhytikäinen. Se muodostettiin vuonna 1934 yhdistämällä Tšetšeenien autonominen alue ja Inguušien autonominen alue yhdeksi hallintoalueeksi. Vuonna 1936 tästä autonomisesta alueesta muodostettiin Tšetšeenien ja inguušien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta.
Tammivenhokas
Tammivenhokas (Meganola strigula) on pieni ja harmaa yöperhoslaji.
Levinneisyys ja lentoaika
Tammivenhokkaan elinalue ulottuu Iberian niemimaalta Keski-Euroopan poikki Baltiaan ja Uralille. Suomessa lajin levinneisyys painottuu selvästi Ahvenanmaalle, Turun saaristoon ja Varsinais-Suomeen, mutta sitä tavataan nykyisin itäänpäin koko etelärannikon pituudelta. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena heinäkuun alusta elokuulle. Lento on paikoittain lyhytaikainen. Joskus lajilla on syyskuussa havaittu toisen sukupolven yksilöitä.
Elinympäristö ja elintavat
Lämpimien ja kuivien lehtimetsien ja pensaikkojen piilotteleva perhonen, jota ei tavata tyypillisen elinympäristönsä ulkopuolella. Lento alkaa hämärän laskeutumisesta ja jatkuu keskiyöhön. Molemmat sukupuolet tulevat valolle, mutta koiraat selvästi naaraita helpommin. Jonkin verran perhosia tulee myös makealla nesteellä kostutetulle syötille. Päivisin perhoset lepäilevät, luultavasti puiden latvustojen suojissa.
Naaras munii luultavasti enintään viitisenkymmentä munaa. Toukka syö lehtiä sisältä ulospäin ja jättää jäljelle vain lehtiruodit. Toukat ovat aktiivisia myös päivisin, mutta elävät suurelta osin latvustoissa, joten niitä ei tapaa helposti. Toukka on täysikasvuinen kesäkuun puolivälissä ja koteloituu kovan, ruskean ja veneenmuotoisen kotelokopan sisään oksalle.
Ravintokasvi
Toukan ravintokasvi on tammi (Quercus robur), etelämpänä ilmeisesti myös muutamat muut lehtipuut.
Iole
thumb|300px|[[Herakles (vasemmalla) ja Iole (oikealla)]] Iole oli kreikkalaisessa mytologiassa Eurytoksen, Oikhaliaan kuninkaan, tytär.
Herakles oli rakastunut Ioleen urotöidensä jälkeen, ja pyysi tämän isältä hänen kättään. Apollodoros kertoo, että Eurytos järjesti jousiammuntakilpailun, jossa palkintona olisi hänen ja hänen poikiensa voittamisesta Iole. Herakles osoittautuikin parhaaksi jousiampujaksi, mutta Eurytos kieltäytyi antamasta tytärtään tälle vaimoksi peläten Herakleen jälleen tappavan lapsensa kuten hän oli tehnyt ollessaan naimisissa Megaran kanssa.
Myöhemmin Herakles hyökkäsi Eurytoksen kimppuun armeijan kanssa haluten rangaista tätä. Hän tappoi koko Iolen suvun ja sieppasi Iolen vangikseen. Deianeiran kuultua tästä hän huolestui miehensä uskollisuudesta ja antoi tälle Nessoksen viitan.
Matematiikan käsikirja
Matematiikan käsikirja on vuonna 1994 suomeksi ilmestynyt Virpi Kaukon suomentama teos. Alkuperäisen ruotsinkielisen 1991 teoksen laati Jan Thompson. Avustajana toimi Thomas Martinsson. Teos sisältää 1 400 hakusanaa, 10 000 kaavaa ja 2 000 piirrosta.
Alkuperäisen 1991 ilmestyneen teoksen nimi on Wahlström & Widstrands matematiklexikon. Siitä ilmestyi 2006 norjankielinen teos nimeltä Kunnskapsforlagets matematikkleksikon.
Elizabeth de la Porte
Elizabeth de la Porte (s. 1941 Johannesburg) on eteläafrikkalainen cembalisti. Hän suoritti opintoja aluksi Johannesburgissa, mutta voitti stipendin ja pääsi siten opiskelemaan Wieniin ja Lontooseen. Hän sai oppilaitoksissa suoritettujen muodollisten opintojen lisäksi yksityisopetusta Jane Clarkilta ja Rafael Puyanalta.
De la Portella on erityinen side Johann Sebastian Bachin ja François Couperinin musiikkiin. Hän esiintyi 1970-luvun aikana paitsi Etelä-Afrikassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, myös Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä. Hän aloitti opettamisen Lontoossa 1960-luvulla. Hän on naimisissa lääkäri Paul Dawson-Bowlingin kanssa, ja hänellä on kolme lasta. Hän asuu Favershamissa, Isossa-Britanniassa.
Fry (kilpatalli)
Fry oli brittiläinen Formula 1 -talli, joka osallistui ainoastaan yhteen kilpailuun kaudella. Ennen F1-sarjaan osallistumista perustajat David Fry ja Alec Issigonis rakensivat autoa Formula 2 -sarjaa varten jo vuonna 1958 ja palkkasivat kehityskuljettajaksi Mike Parkesin, jonka isällä oli vaikutusvaltaa Alvis Company -yrityksessä ja jossa Issigonis alun perin työskenteli. Auto valmistui Formula 2 -kaudeksi 1958 ja teki debyyttiajonsa Brands Hatchissä. Tulokset paranivat Crystal Palacen kilpailussa, jossa Parkes ajoi kuudenneksi. Formula 1 -sarjassa Parkes yritti päästä starttaamaan, mutta karsiutui Britannian GP:ssä. Talli osallistui myös sarjan ulkopuolisiin kilpailuihin. Autolla ajettiin vielä F1-yrityksen jälkeen muissa ajoluokissa, mm. Mallory Parkin kilpailussa Parkes oli viides ja Brands Hatchin Boxing Day -tapahtumassa toinen.
Fra Angelico
thumb|150px|Luca Signorelli, n. 1501, Fra Angelico (osa teoksesta Antikristuksen teot). 225px|thumb|Marian ilmestys, n. 1431 225px|thumb|Fra Angelico, n. 1437–1446, Transfiguratio Domini. 225px|thumb|Fra Angelico, n. 1447, San Lorenzo riceve i tesori della Chiesa.
Fra Angelico, tunnettu myös nimellä Il Beato Fra Giovanni Angelico da Fiesole (1387 tai 1395 Vicchio – 1455 Rooma) oli tunnettu firenzeläinen taidemaalari. Giorgio Vasari kertoo hänen elämästään kirjassaan Taiteilijaelämänkertoja.
Elämänvaiheita
Kaksikymmenvuotiaana Fra Angelico liittyi Fiesolessa dominikaanisääntökuntaan. Hänen maallikkoveljensä, syntymänimeltään Guido di Pietro oli ennen noviisiksi ryhtymistään opiskellut käsikirjoitusten kuvittajaksi yhdessä veljensä kanssa. Hän teki suuria kuvitustöitä luostarille, ja tilaustöitä Cosimo de'Medicille.
Paavin kutsumana Fra Angelico lähti vuonna 1445 Roomaan, missä hän työskenteli Vatikaanin palveluksessa tehden muun muassa freskon Profeettojen kuoro sekä Viimeinen tuomio. Hän oli vielä vähän aikaa Fiesolessa, mutta palasi sitten Roomaan, missä hän kuoli 1455.
John Wells
John Wells voi tarkoittaa ainakin seuraavia henkilöitä:
Jonathan Cheechoo
Jonathan Cheechoo (s. 15. heinäkuuta 1980 Moose Factory, Ontario, Kanada) on kanadalainen uransa päättänyt jääkiekkoilija. Cheechoo muistetaan etenkin ajastaan San Jose Sharksin laitahyökkääjänä, jossa hän voitti NHL-liigan maalipörssin kaudella.
Cheechoo on etniseltä taustaltaa cree. Hän on kotoisin Cree First Nationin intiaanikylästä Moose Factorysta, joka on 2 000 asukkaan saari. Cheechoon isä ja kaikki sedät pelasivat jääkiekkoa.
Ura
Cheechoo lähti kotoaan 14-vuotiaana etelään ja pelasi Ontarion kiekkosarjoissa, kunnes San Jose Sharks varasi hänet NHL:n varaustilaisuudessa toisella kierroksella numerolla 40 vuonna 1998.
Cheechoon kaksi ensimmäistä NHL-kautta olivat keskinkertaisia. Ensimmäisellä kaudellaan 2002–2003 hän teki tehot 9+7=16 ja toisella 28+19=47. NHL:n työsulkukaudella 2004–2005 hän pelasi 20 peliä Ruotsissa HV71:ssä.
Cheechoon vaisusti alkanut kolmas kausi NHL:ssä päättyi läpimurtoon, kun San Jose hankki Joe Thorntonin marraskuussa 2005. Cheechoo teki seuran yhden kauden maaliennätyksen. Kauden lopussa kaksikko oli NHL:n tehokkain, kun Thornton voitti liigan pistepörssin 125 pisteellä ja Cheechoo maalikuninkuuden 56 maalillaan, tehoin 56+37=93.
Sharksin päävalmentaja Ron Wilsonkin on myöntänyt, ettei olisi osannut odottaa Cheechoolta muuta kuin kolmosketjun työmyyrän roolia ja silloin tällöin maaleja.
Syyskuussa 2009 San Jose myi Cheechoon ja Milan Michálekin Ottawa Senatorsiin, josta se sai vaihdossa Dany Heatleyn. Cheechoon kausi Ottawassa oli vaisu, hänen kerätessä 61 ottelussa tehot 5+9=14. Kesällä 2010 Cheechoo teki try-out -sopimuksen Dallas Starsin kanssa, muttei onnistunut saamaan sopimusta seuraavalle kaudelle. Pelipaikka löytyi lopulta AHL:n Worcester Sharksista.
12. heinäkuuta 2011 Jonathan Cheechoo teki St. Louis Bluesin kanssa yksivuotisen kahdensuunnan sopimuksen, jossa NHL-palkka oli 600 000 dollaria ja farmipeleissä 105 000 dollaria kaudessa. Hän ei kuitenkaan pelannut otteluakaan St. Louisin paidassa, vaan pelasi koko kauden 2011–2012 seuran farmijoukkueessa Peoria Rivermenissä. Kevään 2013 Cheechoo pelasi AHL:n Oklahoma City Baronsissa.
Kaudeksi 2013–2014 Cheechoo siirtyi KHL:n tulokasseuraan KHL Medveščak Zagrebiin, josta hän siirtyi kaudeksi 2014–2015 valko-venäläiseen Dinamo Minskiin. Kaudeksi 2016–2017 Cheechoo siirtyi HC Slovan Bratislavaan.
Cheechoo ei pelannut missään kevään 2017 jälkeen. Maaliskuussa 2018 hän ilmoitti lopettavansa ammattilaisuransa.
Unakiitti
Unakiitti on graniittimuunnos, jota esiintyy muun muassa Suomen kallioperässä. Sen päämineraalit ovat pinkki tai punainen ortoklaasi, vihreä epidootti ja läpinäkyvä kvartsi. Samoin kuin helsinkiitti, jota pidetään unakiittimuunnoksena, unakiitti soveltuu hyvin koruihin. Löytöpaikat Suomessa ovat pääasiassa Lapissa. Unakiitin kovuus Mohsin asteikolla on 7.
Hofe
Helsingin Optio- ja Futuuripörssi Osuuskunta HOFE oli vuonna 1987 Helsinkiin suunniteltu optio- ja futuuripörssi.
Historia
Hofe perustettiin syksyllä 1987 johdannaisarvopaperien kaupankäyntiä varten. Sen rinnalle perustettiin kauppojen selvittely-yhtiö Helsingin Pörssiclearing Oy (HPC). Hofe merkittiin kaupparekisteriin 25. marraskuuta 1987 ja HPC 9. joulukuuta. Hankkeen taustalla oli Helsingin Arvopaperipörssiin 26.6.1987 perustettu optio- ja futuuritoimikunta. Hanke jakautui kuitenkin saman vuoden syyskuussa kahteen keskenään kilpailevaan hankkeeseen. Suurimpien pankkien välille syntyi niistä kiivas taistelu. Sitä kutsuttiin lehdistössä usein optiosodaksi.
Osuuskunnassa oli 24 jäsentä, joiden joukossa 9 pankkia, 11 pankkiiriliikettä, 2 vakuutusyhtiötä ja 2 muuta yhteisöä. Hallituksen puheenjohtaja oli pankinjohtaja Ossi Hynninen Osuuspankkien Keskuspankki Oy:stä ja varapuheenjohtaja toimitusjohtaja Kaj-Gustaf Bergh Pankkiiriliike Ane Gyllenberg Oy:stä. Muita hallituksen jäseniä olivat osastopäällikkö Markku Keinonen Postipankista, toimitusjohtaja Hannu Lahtinen Oy Erik Selin Ab:stä, apulaisjohtaja Jorma Petäjistö Kansa-yhtymästä, pankinjohtaja Pentti Rissanen Kansallis-Osake-Pankista, apulaisjohtaja Peter Storsjö Oy Bensow Ab:stä, apulaisjohtaja Rolf Wickström Tapiola-yhtiöistä ja toimitusjohtaja Matti Mäenpää Helsingin Arvopapaperipörssi Osuuskunnasta .
Osuuskunnan toimitusjohtajaksi kutsuttiin filosofian maisteri Timo Ahjos, joka valittiin myös osuuskuntaan läheisesti liittyneen Helsingin Pörssiclearing Oy:n toimitusjohtajaksi. Osuuskunnan oli tarkoitus toimia yhteistyössä sanotun yhtiön kanssa siten, että Hofe olisi määritellyt kaupankäynnin säännöt ja muut toimintaperiaatteet, kun taas kaupankäyntikoneisto henkilöstöineen ja järjestelmineen olisi kuulunut Helsingin Pörssiclearing Oy:lle. Viimeksi mainittu olisi myös taannut ja selvittänyt tehdyt kaupat.
Helsingin Pörssiclearing Oy:n suurimmat osakkaat (KOP, Postipankki, OKO) päätyivät tammikuussa 1988 Suomen Optiomeklarit Oy:n pääosakkaiden kanssa sopimukseen yhteisen kauppapaikan luomisesta. Helsingin Pörssiclearing Oy päätettiin sulauttaa Suomen Optiomeklarit Oy:hyn. Hofen kauppapaikan rakennustyö Rautatalossa Keskuskatu 3:ssa oli tuolloin vielä kesken eikä Hofen sääntöjen toimialapykälän tarkoittamaa toimintaa ollut vielä aloitettu.
Eduskunnan päätettyä kesällä 1988 lainsäädännöstä, joka salli johdannaispörssitoiminnan harjoittamisen myös säädetyt vaatimukset täyttäville osakeyhtiöille, osuuskunnan kokouksessa 27. lokakuuta 1988 se päätettiin asettaa selvitystilaan ja siis lopettaa.
Major League Baseball -kausi 1934
Major League Baseball -kauden 1934 päätteeksi pelatussa World Series -ottelusarjassa kohtasivat Detroit Tigers ja St. Louis Cardinals. Molemmat nousivat liigansa mestareiksi edellisen kauden viidenneltä sijalta. American Leaguen hallitseva mestari Senators romahti peräti seitsemännelle sijalle. Cardinals, joka vei National Leaguen mestaruuden vain kahden voiton erolla Giantsiin, voitti mestaruuden voitoin 4–3. Toinen MLB:n All-Star -ottelu pelattiin Polo Groundsilla, New Yorkissa 10. heinäkuuta 1934. AL voitti juoksuin 9–7.
Pertti Ukkola
Pertti Olavi Ukkola (s. 10. elokuuta 1950 Sodankylä) on suomalainen kilpauransa päättänyt kreikkalais-roomalaisen painitavan olympiavoittaja, maailmanmestari ja Euroopan mestari. Hänet valittiin Vuoden urheilijaksi vuonna 1977.
Elämä ja ura
Vuoden 1977 Göteborgin MM-kisoissa Ukkola voitti 57 kg:n sarjassa Neuvostoliiton Farhat Mustafinin 5–2. Seuraavana päivänä Ukkola varmisti mitalin voittamalla Romanian Ion Dulican. Ukkola voitti maailmanmestaruuden, kun hän voitti vielä Bulgarian Assen Milevin ja Jugoslavian Ivan Frgićin. Voiton myötä hän saavutti 15 kuukauden sisällä olympiavoiton sekä MM- ja EM-kultaa.
Ukkola on harrastanut runoutta lapsuudestaan saakka ja hänen runojaan on myös julkaistu. Kilpauransa jälkeen hän on toiminut muun muassa painivalmentajana.
Kuusrock
Kuusrock oli Oulun Kuusisaaressa vuosina 1973–1991 järjestetty musiikkifestivaali. Kuusrockista muodostui 1970-luvun puolivälissä yksi tärkeimmistä rockfestivaaleista Suomessa. Kuusrockissa esiintyi useita aikansa nousevia tähtiä kuten Dr. Feelgood, Iron Maiden, Scorpions, Anthrax sekä Stevie Ray Vaughan. Procol Harum esiintyi Kuusrockissa 1976 lähes menestyksensä huipulla.
1990 esiintynyt Alice Cooper oli juuri noussut takaisin megatähdeksi edellisenä vuonna ilmestyneellä Trash-albumillaan. AC/DC:n laulaja Brian Johnson esiintyi Kuusrockissa Geordie-yhtyeen kanssa vuonna 1974. Kotimaisista yhtyeistä Eppu Normaali esiintyi festivaalilla yhdeksän kertaa. Muita festivaalin vakioesiintyjiä olivat mm. Juice Leskinen, Zero Nine ja Popeda.
Vuodesta 2003 Kuusisaaressa on järjestetty vuosittain Qstock-festivaali.
Valkonarsissi
Valkonarsissi (Narcissus poëticus) on laajasti koristekasvina viljelty keväisin kukkiva narsissilaji. Sitä tavataan alkuperäisenä Keski- ja Etelä-Euroopassa.
Ulkonäkö ja koko
Valkonarsissi on monivuotinen sipulikasvi, joka kasvaa 20–45 senttimetriä korkeaksi. Sen lehdet ovat 3–13 millimetriä leveät, muodoltaan tasasoukat ja väriltään tummanvihreän sinivihreät. Valkonarsissin tuoksuva, kirjavanvärinen kukka on 3,5–7 senttimetriä leveä. Kukan valkeat kehälehdet ovat 1,5–2,5 cm pitkiä. Keskellä oleva poimuilevareunainen lisäkehä on väriltään keltainen punainen tai oranssi. Valkonarsissin hedelmä on pallomainen kota. Se kukkii keväällä. Laji on ulkonäöltään muunteleva.
Valkonarsissi risteytyy keltanarsissin (Narcissus pseudonarcissus) kanssa. Risteymää eli tähtinarsissia (Narcissus × incomparabilis) viljellään myös koristekasvina.
Aiheesta muualla
thumb|vasen|300px|Valkonarsisseja kukinta-aikaan.
Veitsiluodon Vastus
Veitsiluodon Vastus on kemiläinen, vuonna 1930 perustettu urheiluseura. Seura keskittyi 1970-luvulta lähtien jääpalloon. Seuran lajeina ovat aiemmin olleet myös palloilulajeista pesäpallo 1960-luvulle ja jalkapallo 1970-luvulle asti. Veitsiluodon Vastus oli aina 1950-luvulle asti myös painiseura. Menestynein vastuslainen painija on ollut Euroopan mestari ja olympia-nelonen Väinö Perttunen.
Vastus on voittanut jääpallon miesten Suomen mestaruuden vuosina 1969, 1972, 1973 ja 1974. Tuolloin joukkueeseen kuuluivat muun muassa maajoukkuepelaajat Seppo Jolkkonen, Pertti Tammilehto, Juha Eklund ja Asko Eskola. Jolkkonen toimi myös seuran puheenjohtajana vuosina 1971–1973. Vastus nousi SM-sarjaan kaudeksi 1954–1955 ja pelasi ylimmällä sarjatasolla 53 peräkkäistä kautta, kunnes syksyllä 2007 se joutui luopumaan sarjapaikastaan pelaajapulan vuoksi. Seura on pelannut vuodesta 2009 lähtien jääpallon Suomisarjaa.
Vastus voitti naisten jääpallon ensimmäisen Suomen mestaruuden vuonna 1979 ja uusi mestaruutensa seuraavana vuonna. Kaikkiaan seura on voittanut 28 jääpallon Suomen mestaruutta eri sarjoissa.
Kainmonarkki
Kainmonarkki (Symposiachrus leucurus) on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu.