cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stan Laurel
Koulutus
16-vuotiaana Laurel pyrki töihin E. Pickardin teatteriin. Työhaastattelu meni kohtuullisesti. Vaikka Laurelin isä ei pitänyt ajatuksesta, hän suositteli pojalleen keskittymistä komediaan. Vuonna 1907 Laurel liittyi kiertävään teatteriryhmään, ja lopulta hänestä tuli sivuosanäyttelijä Fred Karnon kiertävään teatteriin. Hänestä tuli pian ryhmän tähtinäyttelijän, Charles Chaplinin sijainen ja varanäyttelijä.
Ryhmä matkusti Yhdysvaltoihin vuosina 1910 ja 1913, mutta hajosi lopulta. Laurel ja muutama hänen näyttelijätoverinsa kokeilivat onneaan vaudeville-teatterissa. Vuodesta 1916 vuoteen 1918 hän oli samassa ryhmässä Alice ja Baldwin Cooken kanssa, joista tuli hänen elinikäisiä ystäviään. Oltuaan mukana tekemässä elokuvaa Nuts in May vuonna 1917 hän päätti jäädä oleskelemaan Yhdysvaltoihin.
Avioliitot
Laurel oli naimisissa neljän eri naisen kanssa, joista yhden kanssa kaksi kertaa.
Hän oli myös avoliitossa Mae Charlotte Dahlbergin kanssa vuodesta 1918 vuoteen 1925. Hän tapasi Dahlbergin vuonna 1918, ja heistä tuli teatterissa vastanäyttelijät. Taiteilijanimi Stan Laurel oli Dahlbergin keksintö. Kun pari oli tehnyt ensimmäisen yhteisen elokuvansa Nuts in Mayn, Universal Studios tarjosi Laurelille pienimuotoista työsopimusta, jonka hän hyväksyi.
Toinen avioliitto
Vuonna 1933 Laurel tapasi Ruth Rogersin. He alkoivat tapailla toisiaan illanvietoissa. Rogers virallisti eronsa edellisestä miehestään lokakuussa 1933. Asiat saivat ikävän käänteen, kun Laurelin veli, joka oli muuttanut Yhdysvaltoihin, kuoli hammaslääkärioperaatiossa. Huhtikuussa 1934 Laurel ja Rogers menivät naimisiin. Vuonna 1935 alkoivat Laurel ja Oliver Hardy kuvata elokuvaa Bonnie Scotland. Ruth-vaimo vieraili usein kuvauspaikalla ja antoi ideoita ja vinkkejä seuraavaan elokuvaan Way Out West. 1936 avioliitto päätyi eroon. Asiat mutkistuivat entisestään, kun Laurelin entinen avopuoliso Mae Dahlberg haastoi hänet oikeuteen elatusmaksuista. Dahlberg väitti, että oli ollut Laurelin virallinen puoliso vuosina 1918–1925. Tämän lisäksi Laurelin työsopimus päättyi. Laurel ei halunnut jatkaa Roach Studiolla, mutta Hal Roach vaati häntä tekemään niin. Kompromissina Laurel perusti oman Stan Laurel Production Companyn, joka teki filmejä Roachille. Ensimmäinen Companyn elokuva oli Swiss Miss.
Kolmas avioliitto
1. tammikuuta 1938 Laurel avioitui Vera Illiana Shuvalovan kanssa. Ruth Rogers lensi ”tapaamaan” heitä heidän kuherruskuukautensa aikana, ja nosti mellakan pystyyn sanoen ettei heidän eroaan ollut käsitelty loppuun. Pari erosikin jo toukokuussa 1940.
Filmiuran alku
Stan Laurelin ensiesiintyminen tapahtui vuonna 1917 elokuvassa Nuts in May. Filmissä esiintyi myös Laurelin silloinen avovaimo Mae Dahlberg.
Ohukainen ja Paksukainen
thumb|Stan Laurel istumassa vasemmalla Oliver Hardyn kädet kurkussaan elokuvassa The Lucky Dog. Elokuva valmistui vuonna 1919, ensiesitys 1921. Stan Laurelin ja Oliver Hardyn ensimmäinen yhteinen kohtaus valkokankaalla oli elokuvassa The Lucky Dog vuonna 1921. He esiintyivät myös Hal Roachin filmissä Forty-Five Minutes From Hollywood vuonna 1926, ja ensimmäinen yhteinen ”virallinen” elokuva oli The Second Hundred Years (1927). Tästä alkoi Ohukaisen ja Paksukaisen, Laurelin ja Hardyn, kolmekymmenvuotinen yhteistyö.
10. joulukuuta 1927 syntyi Laurelin tytär Lois. Lois kuoli 89-vuotiaana 27. heinäkuuta 2017. 1929 Laurel ja Hardy siirtyivät mykkäfilmien teosta äänielokuviin. Heidän ensimmäinen äänielokuvansa oli Ristiriitoja.
Laurel koki, että Roach Studios rajoitti hänen luomisvoimaansa. Hän pyysi ystäviään Alice ja Baldwin Cookea studioille töihin. 1930 Laurelin vaimo synnytti pojan. Poika syntyi keskosena, kaksi kuukautta liian aikaisin, ja kuoli yhdeksän päivää syntymänsä jälkeen. Masentunut Laurel alkoi filmata elokuvaa nimeltä Pardon Us.
31. joulukuuta 1931 hän alkoi filmata elokuvaa Muuttomiehet pulassa, yhtä kehutuimmista filmeistään. Elokuva voitti parhaan lyhyen komedian Oscarin vuonna 1932. Laurel ja Oliver Hardy perheineen vetäytyivät lomalle, joka olikin hyväksi ja teki välimatkaa innokkaisiin mutta tunkeileviin fanijoukkoihin. Matkan aikana Laurelista ja Hardysta tuli parhaat ystävykset. Laurel sanoikin myöhemmin Hardysta: ”Hän oli minulle kuin veli. Me pidimme toisiamme älykkäinä ja kunnioitimme toistemme mielipiteitä. Hassua, ettemme oppineet tuntemaan toisiamme kunnolla ennen kuin teimme yhteisiä matkoja ja kiertueita. Elokuvien tekeminen oli raakaa, täyttä työtä, vaikka toki hauskaakin. Elokuvien tekemisen välillä emme nähneet toisiamme juuri koskaan. Hänen studioiden ulkopuolinen elämänsä keskittyi urheiluun ja minä tein työtä kaiken aikaa. Jopa sen jälkeen, kun filmaukset olivat ohi, jäin mielelläni leikkaamaan elokuvaa. Hän taas ei ollut sellaisesta kiinnostunut. Meillä ei ollut koskaan mitään erimielisyyksiä, ei koskaan.”
Viimeiset vuodet
Oliver Hardyn kuoltua elokuussa 1957 Stan oli liian heikossa kunnossa ottaakseen osaa ystävänsä hautajaisiin. Kysyttäessä asiasta Stan vastasi ”Babe ymmärtäisi” (Babe oli Oliver Hardyn yleinen lempinimi). Stan sanoikin myöhemmin: ”Maailma on menettänyt neron, minä olen menettänyt parhaan ystäväni.”
Hardyn kuoleman jälkeen Stan kieltäytyi enää esiintymästä televisiossa ja elokuvissa, mutta tapasi usein ihailijoitaan kotonaan ja keskusteli heidän kanssaan hänen ja Hardyn yhteisistä elokuvista.
Jurismia!
Jurismia! on vuonna 2002 esitetty Kummeli-ryhmän 10-osainen komediasarja, jossa parodioitiin lakimiessarjoja. Se oli Kummeli-ryhmän kolmas itsenäinen tv-sarja. Aiemmat ovat poliisisarja Lihaksia ja luoteja (1996) ja lääkärisarja Lääkärit tulessa (1998).
Stan Laurel
Kuolema
Stan Laurel kuoli helmikuussa 1965. Hänet on haudattu Forest Lawn Memorial Park -hautausmaalle Hollywood Hillsiin, Los Angelesiin, Kaliforniaan.
Jurismia!
Päähenkilöt ovat tohelot, joskin aina jollain tavalla jaloilleen putoavat lakimiehet Sami Lyhkänen (Timo Kahilainen) ja Kalervo Kolli (Heikki Silvennoinen). Sarjassa nähdään Lihaksia ja luoteja -sarjan poliisiaseman räjähdyksestä ja Lääkärit tulessa -sarjan sairaalan joukkoitsemurhasta eloonjäänyt laamanni Jukka Emil Vanaja (Heikki Vihinen).
Stan Laurel
Kuolema
Ennen kuolemaansa Laurel oli puhunut hoitajalle hiihtämisestä. Hoitaja oli sanonut Laurelille ettei tiennyt tämän harrastavan hiihtoa, johon tämä oli vastannut (karkeasti suomennettuna): ”En minä harrastakaan, mutta mieluummin olisin hiihtämässä kuin tässä!” Muutamaa minuuttia myöhemmin hoitaja oli huomannut Laurelin kuolleen rauhallisesti nojatuoliinsa; puheet hiihtämisestä jäivät hänen viimeisiksi sanoikseen.
Saul Chaplin
Uran alkuaika
Saul Kaplan syntyi helmikuussa 1912 New Yorkin Brooklynissä. Hän opiskeli New Yorkin yliopiston kauppakorkeakoulussa ja ansaitsi opintojensa ohella rahaa pianistina. 1930-luvulla hän tutustui newyorkilaiseen sanoittaja Samuel Kahniin heidän esiintyessään samassa tanssiorkesterissa. Kahnin ehdotuksesta he alkoivat pian kirjoittaa kappaleita yhdessä.
Kahnin ja Kaplanin ensimmäinen julkaistu kappale oli vuoden 1934 ”Rhythm Is Our Business”. Orkesterinjohtaja Jimmy Lunceford nauhoitti sen yhtyeensä kanssa nostaen kappaleen listaykköseksi. Sävellyksestä tuli Luncefordin yhtyeen tunnuskappale.
Kun Kahn näki lauluntekijöiden nimet ”Rhythm Is Our Businessin” ensimmäisessä painoksessa, hän kertoi Kaplanille haluavansa, että kaksikko muuttaa sukunimiään. Hänen mielestään ”Kahn ja Kaplan” kuulosti vaatefirman nimeltä. Hän muutti sukunimensä Cahniksi C:llä, ja Kaplan tarjoutui myös kirjoittamaan oman nimensä C:llä. Cahn totesi: ”Cahn ja Caplan on edelleen vaatefirman nimi. Tästä lähtien se on Cahn ja Chaplin”.
Cahn ja Chaplin kirjoittivat seuraavina vuosina musiikkia musikaalirevyy- ja vaudeville-esityksiin. Laulaja Andy Kirk nauhoitti vuonna 1936 heidän kappaleensa ”Until the Real Thing Comes Along”, josta tuli suuri hitti. Seuraavana vuonna Andrews Sisters sai ensimmäisen miljoona kappaletta myyneen nauhoituksensa Cahnin ja Chaplinin kappaleella ”Bei Mir Bist Du Schoen”, joka perustui Sholom Secundan jiddišinkieliseen teatterisävellykseen. Muita Cahnin ja Chaplinin menestyneitä sävellyksiä 1930-luvulla olivat ”Shoe Shine Boy”, ”Dedicated to You” sekä Benny Goodmanin ja Bob Crosbyn tunnetuksi tekemä ”Please Be Kind”.
Muutto Hollywoodiin
Vuonna 1940 Chaplin ja Cahn saivat sopimuksen elokuvamusiikin tekijöinä Columbia Pictures -yhtiöltä ja muuttivat Hollywoodiin. Kaksi vuotta myöhemmin Cahn jätti yhteistyökumppaninsa siirtyäkseen sanoittamaan muiden säveltäjien kappaleita. Hän aloitti yhteistyön Jule Stynen kanssa ja saavutti myöhemmin mainetta säveltäjä Jimmy Van Heusenin aisaparina. Chaplin jäi Columbialle ja keskittyi yhä enemmän elokuvauraansa, toimien ensin säveltäjänä ja sovittajana ja vähitellen myös musiikkiohjaajan ja tuottajan tehtävissä. Hän oli musiikkiohjaajan apulaisena elokuvissa Kansikuvatyttö (1944), Nyt ja joka ilta (1945) ja Al Jolson (1946).
Toisen maailmansodan aikana Chaplin kiersi Frank Sinatran ja Phil Silversin kanssa viihdyttämässä amerikkalaisia sotilaita eri puolilla maailmaa.
Chaplin siirtyi Columbialta Metro-Goldwyn-Mayerille vuonna 1949. Hän sovitti lauluosuuksia vuoden 1949 Ilo irti -elokuvaan ja oli musiikkiohjaajana seuraavan vuoden elokuvassa Sano se sävelin. Vuonna 1951 hän ja Johnny Green voittivat Oscar-palkinnon elokuvan Pariisin lumoissa musiikista. Toisen Oscarinsa Chaplin voitti vuonna 1954 elokuvasta Seitsemän veljeksen morsiamet, jossa musiikkiohjaamisesta vastasi hänen lisäkseen Adolph Deutsch. Chaplinin muita elokuvia Metro-Goldwyn-Mayerilla olivat Anna suukko äkäpussi! (1953), Tytöt (elokuva) (1957), Skandaalihäät (1956) ja Hilpeä hulivili (1958).
Lähtö MGM:ltä ja loppuvuodet
Vuonna 1959 Chaplin erosi Metro-Goldwyn-Mayerilta. Hän jatkoi musiikin säveltämistä itsenäisesti ja osallistui toisinaan myös elokuvien tekemiseen. Hän oli tuotantotehtävissä Cole Porterin musikaalissa Can-Can (1960) ja seuraavan vuoden elokuvassa West Side Story, joka perustui Leonard Bernsteinin ja Stephen Sondheimin Broadway-musikaaliin ja josta Chaplin palkittiin uransa kolmannella Oscar-palkinnolla. Hän oli yksi tuottajista myös vuoden 1965 hittimusikaalissa Sound of Music ja vuoden 1976 elokuvassa Hollywood, Hollywood.
Chaplin eli 85-vuotiaaksi. Hän menehtyi kaatumisen aiheuttamiin vammoihin Los Angelesin Cedars-Sinai Medical Centerissä 15. marraskuuta 1997.
Etelä-Afrikan kansallislaulu
Vuodesta 1997 saakka Etelä-Afrikan tasavallan kansallislauluna on toiminut aikaisemman kansallislaulun "Die Stem van Suid Afrikan" ja apartheidin vastaisen vapaustaistelun tunnussäveleksi nousseen "Nkosi Sikelel' iAfrikan" yhdistelmä.
Nkosi Sikelel' iAfrikan (Jumala siunaa Afrikkaa) sävel on monelle suomalaiselle tuttu Virsikirjan virrestä numero 501: "Kuule, Isä taivaan, pyyntö tää". Sen on säveltänyt xhosa-heimoon kuulunut Enoch Sontonga vuonna 1897. Die Stem van Suid-Afrika taas on alkujaan C.J. Langenhovenin käsialaa vuodelta 1918. Se toimi Etelä-Afrikan kansallislauluna vuosien 1936 ja 1995 välisenä aikana.
Nelson Mandelan hallintokaudella aluksi molemmat laulut, sekä Die Stem van Suid-Afrika että Nkosi Sikelel' iAfrika, toimivat Etelä-Afrikan kansallishymneinä, kunnes vuonna 1997 ne päätettiin sellaisinaan yhdistää nykyisenkaltaiseksi hymniksi.
Sanat
Kansallislaulu sisältää sanoja viidestä Etelä-Afrikan kaikkiaan yhdestätoista virallisesta kielestä.
Saariston vapaajoukko
Saariston vapaajoukko oli Suomen sisällissotaan vuonna 1918 osallistunut valkoisten puolella operoinut sotilasosasto. Se muodostui Turunmaan saariston vapaaehtoisista, jotka yhdistyivät Uudenkaupungin suojeluskunnan joukkoihin. Nämä yhdessä pakenivat länteen Ahvenanmaalle asti idästä saapuvia punaisia. Ahvenanmaalla heihin liittyi paikallisia valkoisia Godbyn taistelun jälkeen. Samalla heidän johtoonsa tuli Saksassa koulutettuja jääkäreitä. Sotaonnen käännyttyä vapaajoukko ajoi Turunmaalta pakenevat punaiset tiehensä. Se suoritti ruotsalaisen kreivi Carl August Ehrensvärdin komennuksessa pidätyksiä ja teloituksia antautuneessa Turussa. Tämän jälkeen se marssi voitonparaatiin Helsinkiin ja lopulta hajaantui.
Länsi-Armenia
thumb|Kartta armenialaisten asuinalueista 17. vuosisadalta. Armenialaisenemmistöiset alueet tummemmalla punaisella ja armenialaisvähemmistöiset alueet vaaleammalla punaisella.
Saariston vapaajoukko
Vapaajoukon muodostuminen
Kun Suomi julistautui itsenäiseksi Venäjästä 6. joulukuuta 1917, tiedot talvisessa saaristossa Ahvenanmaalla ja etenkin Turunmaalla kulkivat hitaasti ja epävarmasti lähinnä kuriiripostin ja puhelimen avulla. Turunmaalaiset papit ja opettajat ryhtyivät kokoamaan vapaaehtoisjoukkoja muun muassa Nauvossa, mutta saaristolaisilla ei juuri ollut sotilasvarusteita. Nauvon Lohmin saaren kasarmirakennuksessa oli komppanian verran venäläisiä täysissä aseissa. Saaristolaiset kokoontuivat alkuvaiheessa syrjäiseen Iniöön. Sieltä saaristolaisten joukko päätti siirtyä kohti punaisten käsissä olevaa mannermaata pohjoisesta.
Länsi-Armenia
Länsi-Armenia (länsiarmeniaksi: Արեւմտեան Հայաստան) on nimi, jota käytetään Turkin itäisissä osista koostuvasta historiallisesta armenialaisten kotimaasta.
Krokotiilivaraani
Krokotiilivaraani eli salvadorinvaraani (Varanus salvadorii) on pitkähäntäinen varaanilaji. Aikuisten krokotiilivaraanien pituus on yleensä alle 3 metriä, mutta suurin mitattu yksilö oli jopa 4,75 metriä pitkä. Epätavallisen pitkän häntänsä ansiosta ruumiinpituudeltaan 1,2-metrisen varaanin häntä kasvaa jopa 2,7 metriä pitkäksi. Krokotiilivaraani on siten myös maailman pisimmäksi kasvava lisko, muttei raskasrakenteisempaa komodonvaraania suurempi.
Saariston vapaajoukko
Vapaajoukon muodostuminen
Turusta vetäytyneistä valkoisista koostuneet Uudenkaupungin suojeluskunnan joukot johtajanaan eversti V. J. Forsell kohtasi vapaaehtoisjoukot Kustavissa. Ryhmä oli jo vetäytymässä Ahvenanmaalle, kun samaan aikaan punaiset lähestyivät muun muassa Loimaan suunnalta ja Katanpään linnakkeen venäläiset olivat alkaneet ammuskella umpimähkään peläten suomalaisten valtaavan kasarmin. Saariston vapaajoukko liittyi heihin, ja he yhdessä päätyivät länteen aina Vårdöhön saakka Turunmaan saariston ollessa punaisten sekä venäläisten käsissä.
Länsi-Armenia
Alueella asuvia armenialaisia tapettiin ja pakkosiirrettiin armenialaisten kansanmurhan aikana.
Krokotiilivaraani
pienoiskuva|vasen|Krokotiilivaraani Cincinnatin eläintarhassa.
Saariston vapaajoukko
Tilanne Ahvenanmaalla
Samanaikaisesti Ahvenanmaalla oli kuitenkin käynnissä Saksan ja Ruotsin maihinnousu. Ahvenanmaalla oli kuitenkin kerätty nimilistoja ruotsalaisen suojelun puolesta ja ruotsalainen sotilasosasto lähetettiin Eckerön redille. Koska osoittautui, ettei väkivaltaisuuksia esiintynyt, Ruotsi ja Venäjä sopivat, että venäläisten vetäytyessä Ahvenanmaalle tulleet suomalaiset sotilaat riisuttiin aseista ja siirretiin Haaparannan kautta takaisin Suomeen. Sopimus tehtiin Ahvenanmaan punaisten hävittyä Godbyn taistelun. Venäjä oli aiemmin uhannut tulittaa Maarianhaminaa tykein, ja Ruotsi oli vastannut ryhtyvänsä sotatoimiin, jos Venäjän uhkaus toteutuisi. Pääosin ruotsinkielisenä Vårdöhön piiloutunut Saariston vapaajoukko ei joutunut poistumaan punaisten mukana.
Vanki nimeltä Papillon
Vanki nimeltä Papillon (Papillon) on Henri Charrièren ranskaksi kirjoittama osittain omaelämäkerrallinen romaani, jonka on kustantanut 1969 Ranskassa Robert Laffont. Kirjan on suomentanut Matti Brotherus ja suomennoksen julkaissut Otava vuonna 1970.
Länsi-Armenia
Armenialaiset irredentistit pitävät aluetta osana Suur-Armeniaa.
Vanki nimeltä Papillon
Kirjan nimi tulee Charrièren rintaan tatuoidusta perhosesta, joka oli kirjoittajan lempinimi ja kirjan nimihenkilö. Kirja oli heti ilmestyessään maailmanlaajuinen menestys. Papillonin pohjalta on tehty 1973 samanniminen elokuva, jossa pääosissa näyttelevät Steve McQueen ja Dustin Hoffman. Charrière toimi asiantuntija-avustajana aidoilla tapahtumapaikoilla Ranskan Guayanassa. Vuonna 2017 julkaistiin teoksesta Michael Noerin ohjaama elokuva, jonka osissa näyttelee mm. Charlie Hunnam (Henri "Papillon" Charrière) ja Rami Malek (Louis Dega).
Charrière aloitti kirjansa omistuskirjoituksella: "Venezuelan kansalle, Parian lahden vaatimattomille kalastajille, kaikille intellektuelleille, sotilaille ja muille, jotka antoivat minulle mahdollisuuden uuteen elämään, vaimolleni ja parhaalle ystävälleni Ritalle".
Jatkoa Papillonille on kirja nimeltä ''Banco! Kaikki pelissä''.
Historia
Henri Charrière päätti kirjoittaa kirjan seikkailuistaan ja pakomatkoistaan Etelä-Amerikassa luettuaan Albertine Sarrazinin kirjan l'Astragale (Karkulainen, Otava 1968), jota hän piti "melko hyvänä", mutta jatkoi, että "kolmenkymmenen vuoden kokemuksellani pakomatkoista myyn kirjaani varmasti kolminkertaisen määrän". Charrière osti Caracasin kirjakaupasta ensin kaksi kierreselkäistä kouluvihkoa, jotka täytti kahdessa päivässä. Muutaman kuukauden kuluessa hän kirjoitti vielä 11 vihkoa. Tästä tulee kirjan muoto: luvut on jaoteltu 13 vihkoon, joissa seurataan Papillonin edesottamuksia kronologisesti vuoroin vankeudessa, vuoroin pakomatkalla.
Charrière lähetti käsikirjoituksensa Sarrazinin kustantajalle Jean-Pierre Castelnaulle, joka sai sen syyskuussa 1969. Castelnau teki kirjaan pieniä muutoksia, kuten lisäsi välimerkkejä ja poisti joitakin korvakuulolta opitun espanjan aiheuttamia lauserakenteita. Kirjan henkilöiden nimet muutettiin, ja joitakin päivämääriä muutettiin.
Charrière kävi Pariisissa kahdesti ennen kirjan julkaisua. Charrière ja Castelnau vannoivat, että kirjan tapahtumat olivat muistista kirjoitettuja ja tosia, lukuun ottamatta joitakin vuosikymmenten aikana unohtuneita yksityiskohtia. On kuitenkin hyvin luultavaa, että Charrière yhdisteli kirjassaan tarinoita ja anekdootteja, joita hän oli kuullut muilta vangeilta tai lukenut aiemmin ilmestyneistä vankilakronikoista, mahdollisesti René Belbenoit'n 1938 ilmestyneestä kirjasta Dry Guillotine, jossa kuvataan samankaltaisia sattumuksia ja pakomatkoja. Samaan aikaan kuin Charrière Ranskan Guayanassa karkotettuna ollut Charles Brunier väitti myöhemmin olevansa kirjan nimihenkilön esikuva ja "oikea Papillon".
Charrière ehti kirjoittaa Papillonille jatko-osan, joka julkaistiin suomeksi 1973 nimellä ''Banco! – kaikki pelissä''. Kirjan on suomentanut Vesa Santavuori.
Juoni
Papillon kertoo tarinan miehestä, Montmartren kasvatista ja taparikollisesta, joka tuomitaan syyttömänä murhasta elinkautiseen vankeuteen ja karkotetaan 25-vuotiaana 1931 Ranskan Guayanaan. Papilloniksi kutsuttu nimihenkilö ei tyydy oikeuden päätökseen, vaan alkaa heti suunnitella pakoa ja kostoa. Hän saapuu saattueen mukana Saint-Laurent-du-Maronin kokoomaleiriin, mutta pakenee heti vesitse spitaalisilta ostetulla veneellä yhdessä kumppaniensa Clousiot'n ja Maturetten kanssa. Karkurit rantautuvat Trinidadiin, jossa he saavat hyvän kohtelun brittiviranomaisilta, mutta heidän ei sallita jäädä maahan, joten Papillon joutuu jälleen vesille.
Vene ajautuu huonossa säässä Kolumbiaan. Kaverit jäävät saman tien kiinni, mutta Papillon tapaa guajiro-intiaaneja, joiden luona hän asuu puoli vuotta idyllissä luonnon antimilla eläen. Hän saa puolisoikseen kaksi intiaanisisarusta, Lalin ja Zoraiman, jotka hän saattaa raskaaksi. Papillon haluaa kuitenkin palata lopulta sivistyksen pariin, jotta voisi korjata kokemansa vääryydet. Hän lähtee intiaanien luota tekaistun kertomuksen perusteella ja lupaa palata. Santa Martassa katolisen naisluostarin abbedissa kavaltaa Papillonin Kolumbian viranomaisille. Papillon joutuu vankilaan Barranquillaan, josta hän yrittää paeta useita kertoja. Kohtalo kuitenkin vie hänet vääjäämättä takaisin Ranskan vankeinhallinnon käsiin.
Paosta seuraa ankara rangaistus: sisäinen karkotus saarille ja eristys. Papillon, "Papi", kestää kahden vuoden eristyksen huonolla ruualla ja joutuu Royalen saarelle "alan miesten" yhteismajoitukseen, jossa toimii uhkapelin valvojana. Papillon yrittää paeta, mutta hänet annetaan ilmi. Hän kostaa pakoyrityksensä ilmiantajalle tappamalla tämän "pamppujen" edessä näennäisesti itsepuolustukseksi, mistä hän joutuu jälleen eristykseen eli "rundiin". Papillonin ollessa jo melkein kuolemaisillaan huonoon kohteluun saapuu pelastus Punaisen Ristin tarkkailijan hahmossa, joka tarkastaa vankien kunnon. Papillon armahdetaan rundista, jonka jälkeen hän pyytää siirtoa Pirunsaarelle.
Pirunsaarelta Papillon pakenee yhdessä ystävänsä Sylvainin kanssa kookossäkeillä pitkin avomerta. Rannikolla Sylvain uppoaa liejuun ja hukkuu. Papillon jatkaa pakoa yksin ja hakeutuu kiinalaisen Kuik-Kuikin luokse, jonka kanssa hän alkaa suunnitella uutta venematkaa, tällä kertaa Brittiläiseen Hondurasiin, jonne hän ei kuitenkaan pääse. Yön ja laskuveden turvin Papillon jättää pakkotyölaitoksen viimeisen kerran Maronijokea pitkin. Monen päivän merimatkan jälkeen seurue saapuu Georgetowniin, Brittiläiseen Guyanaan, jossa Papillon elättää itsensä aluksi myymällä vihanneksia torilla ja myöhemmin ravintolanpitäjänä. Kohta Papillon muuttaa intialaisen rakastajattarensa kanssa syrjäiseen kaivoskylään, jossa he pitävät ystävineen erotiikkaravintolaa, kunnes joutuvat sulkemaan sen päihtyneen asiakkaan ammuttua nuoren tanssijatytön.
Elämä asettuu uomiinsa, ja Papillonia alkaa jälleen vaivata vanha tuttu ikävystyminen tavalliseen elämään, joten hän lähtee uudestaan pakosalle. Viimeinen pakomatka vie Venezuelaan, jossa Papillon joutuu taas vankeuteen, mutta Venezuelan valtio armahtaa kolmetoista vuotta istuneen pakkotyöläisen ja myöntää Papillonille maan kansalaisuuden. Seikkailujensa lopussa Papillon unohtaa kostonhalunsa ja myöntää, että yhteiskunnan on suojeltava itseään hänen kaltaisiltaan, mutta korostaa silti, että sama yhteiskunta ei voi harjoittaa koston politiikkaa jäseniään kohtaan, vaan rikolliset on parannettava ja palautettava takaisin yhteiskuntaan. Kirja päättyy, kun Papillon kävelee ulos vankilan portista kohti Caracasissa odottavaa vapautta.
Saariston vapaajoukko
Tilanne Ahvenanmaalla
Vapaajoukko sai mukaansa Saksassa koulutettuja jääkäreitä, jotka olivat saapuneet saarelle sukellusveneellä ja jotka johtivat siellä Ahvenanmaan vapaajoukkoa.Jääkärivääpeli Karl Granit sai johtaakseen kolmannen komppanian ja myöhemmin reservin kapteeni Karl Sundberg sai johtaakseen saman komppanian kiväärijoukkueen. Kolmas Ahvenanmaalla vapaajoukkoon liittynyt jääkäri oli Feldmeister Fredrik Wikström, joka ryhtyi johtamaan toista komppaniaa.
Vapaajoukon paluu mantereelle
Tilanne muuttui kevättalvella, kun Saksa puuttui asioiden kulkuun muun muassa Mannerheimin neuvottelujen seurauksena. Mecklenburgilainen jääkäripataljoona 14 miehitti Ahvenanmaan ja otti Saariston vapaajoukon koulutukseensa ja vahvuuteensa Vårdössä. Maaliskuun 18. päivänä 1918 pataljoona lähti kohti Manner-Suomea. Korppooseen asti valtaus kävi helposti, mutta Nauvossa punaiset tekivät aluksi vastarintaa. Joukko siirtyi Paraisten kautta Turkuun. Tässä vaiheessa valkoiset suomalaiset jääkärit ja suojeluskuntalaiset olivat jo vallanneet Tampereen, ja saksalaisten pääjoukko oli noussut maihin Hangossa. Vapaajoukko vangitsi Turkuun jääneitä punaisia ja sellaisiksi epäiltyjä. Heidät vangittiin Tarkk'ampujain kasarmille; vankeja on voinut olla jopa 3 300. Vankien muistoksi paljastettiin muistomerkki vuonna 1994, jolloin Työväen sivistysliitto juhli 75-vuotispäiväänsä. Muistomerkin suunnitteli Turun piirustuskoulun rehtori Ismo Kajander. Huhtikuun lopulla vapaajoukon päälliköksi tuli ruotsalainen kreivi Carl August Ehrensvärd, jonka tilille on laitettu muun muassa Lounais-Suomen teloitusaalto. Saariston noin 250 miehen vapaajoukko sai Turussa täydennystä, marssi 21. huhtikuuta Loimaalle 800 miehen vahvuisena ja Ernst Linderin komennossa Forssaan, jossa pakenevat punaiset tekivät jonkin verran vastarintaa. Riihimäellä osasto kohtasi saksalaisten pääjoukon. Punaisten antauduttua vapaajoukko osallistui Mannerheimin johtamaan katselmukseen Helsingissä ja hajaantui 23. toukokuuta 1918.
Vapaajoukon muisto
Vapaajoukon kunniaksi pystytettiin 14. elokuuta 1938 muistomerkki Pensarin saarelle, jossa 1920- ja 30-luvuilla oli suojeluskuntien ja lottaliikkeen leiritoimintaa.
Bodil Udsen
Bodil Udsen (12. tammikuuta 1925 − 26. helmikuuta 2008) oli tanskalainen näyttelijä.
Udsen aloitti elokuvauransa vuonna 1955, ja vuosina 1970–1977 hänellä oli vakituinen rooli (Emma – "Rottehullet"-kapakan emäntä) televisiosarjassa Huset på Christianshavn. Hänet tunnettiin myös teatterista.
Udsen syntyi Kööpenhaminassa, opiskeli vuoteen 1944 Rysensteenin lukiossa ja pyrki sen jälkeen teatterikouluun, jossa hän ei kuitenkaan viihtynyt kauan. Hän pääsi vuonna 1950 Frederiksbergin ABC Teatretiin.
2000-luvulle saakka uraansa jatkanut Udsen oli kolmesti naimisissa.
James Clarke
Clarken serkku on yleisurheilija Martin Sheridan.
Kolumbia olympialaisissa
Kolumbian menestyksekkäimmät lajit olympialaisissa ovat painonnosto ja pyöräily. Maan ensimmäinen olympiavoittaja oli painonnostaja María Isabel Urrutia, joka voitti naisten alle 75 kilon sarjan kultamitalin Sydneyn 2000 kesäolympialaisissa. Kaksinkertaisia olympiamitalisteja ovat BMX-pyöräilijä Mariana Pajón, yleisurheilija Caterine Ibargüen, painonnostaja Óscar Figueroa, ampuja Helmut Bellingrodt, judoka Yuri Alvear ja painija Jackeline Rentería.
Danisco
Danisco A/S oli tanskalainen elintarviketeollisuusyhtymä, joka tuotti muun muassa entsyymejä, stabilisaattoreita ja makeutusaineita, kuten ksylitolia ja fruktoosia. Sen liikevaihto oli 30. huhtikuuta 2007 päättyneellä tilikaudella 20 360 miljoonaa Tanskan kruunua ja sillä oli noin 10 000 työntekijää. Yhtiön pääkonttori oli Kööpenhaminassa. Se kuului Tanskan 20 suurimman OMX:ssa noteeratun pörssiyhtiön joukkoon.
Tammikuussa 2011 monikansallinen kemian- ja lääkealan teollisuusyritys DuPont ilmoitti jättäneensä Daniscosta ostotarjouksen. Kauppa varmistui toukokuussa 2011.
Danisco Suomessa
Danisco osti vuonna 1999 suomalaisen Cultor Oyj:n. Kauppaan sisältyi Cultorin ja Lännen Tehtaat Oy:n yhdessä omistama Suomen koko sokerituotanto eli Sucros Oy ja sen tytäryhtiö Suomen Sokeri Oy – Finnsugar Ltd. Cultorin osuus Sucroksesta oli 80 %. Cultoriin kuului myös tärkkelysmakeuttajia ja beta-amylaasientsyymiä valmistava Neson Oy, rehuvalmistaja Suomen Rehu Oy, lohen rehun tuottaja Ewos AS sekä Food Science -ryhmä, joka valmisti muun muassa erikoismakeuttajia ja maku- ja tuoksuparanteita ja Rehuparanteet-ryhmä, joka valmisti muun muassa rehuentsyymejä. Lisäksi Cultor omisti 50 % yhdysvaltalaisesta Genencor International Inc:stä, jonka tuotteena ovat teollisuusentsyymit. Toisen puolen Genencorista omisti yhdysvaltalainen Eastman Chemical Company.
Makeutusaineet
Danisco Sweeteners Oy Kotkassa valmistaa ksylitolia ja fruktoosia. Se siirtyi vuonna 2011 DuPontin Nutrition & Health -ryhmään.
Entsyymituotanto
Genencor International Oy on Daniscon tytäryhtiö. Sillä on Suomessa muun muassa entsyymituotantoa, joka jatkuu yrityskaupan jälkeen DuPont Industrial Biosciences -nimellä. Tuotantolaitokset ovat Hangossa, Jämsänkoskella, Naantalissa, Jokioisilla ja Vaasassa.
Suvaitsevaisuus
thumb|Espanjalainen poliittinen piirros vuodelta 1875 vertaa [[Moraalinen absolutismi|moraalisen absolutismin ja suvaitsevaisuuden ja uskonnonvapauden vaikutuksia maailmassa. ]] Suvaitsevaisuus tai suvaitsevuus tarkoittaa käsitteen alkuperäisen määritelmän mukaan sellaisen asian suvaitsemista eli sietämistä, sallimista ja hyväksymistä, jota itse paheksuu ja vierastaa ja pitää vähemmän hyvänä, jopa vääränä. Siihen kuuluu asenteena vieraiden tapojen ja uskomusten paheksunta, ajatteluprosessina vastakkaisten moraalisten tekijöiden punnitseminen, sekä toimintana salliminen ja puuttumattomuus.
Uudemmassa määritelmässä, joka poikkeaa klassisesta määritelmästä ja on myös ristiriidassa sen kanssa, suvaitsevaisuus nähdään arvostamisena, ja siihen kuuluu myönteinen suhtautuminen erilaisuuteen, monimuotoisuuteen, vieraisiin tapoihin ja uskomuksiin, joustava ajattelu, avomielisyys ja ennakkoluulottomuus, sekä hyväksyntä ja tunnustuksen antaminen.
YK:n julistukset
Yhdistyneiden kansakuntien julkaisemat suvaitsevaisuuden periaatteet ja muut julistukset edustavat suvaitsevaisuuden uudempaa määritelmää. YK:n erityisjärjestö Unescon mukaan suvaitsevaisuus on kulttuurien, ilmaisutapojen ja inhimillisten elämänmuotojen rikkaan moninaisuuden kunnioittamista, hyväksymistä ja arvostamista. Suvaitsevaisuuteen kuuluu se, että kaikki ihmiset saavat pitää vapaasti kiinni omasta vakaumuksestaan, ja se, että luonnostaan, käyttäytymisensä tai arvojensa puolesta erilaisilla ihmisillä on oikeus elää rauhassa ja olla sellaisia kuin ovat. Se merkitsee myös sitä, ettei kukaan saa väkisin tyrkyttää näkemyksiään toisille.
Yhdistyneiden kansakuntien ihmisoikeuskomitean julkilausuman Tolerance and pluralism as indivisible elements in the promotion and protection of human rights mukaan moniarvoisuus ja suvaitsevuus ovat ihmisoikeuksien erottamaton osa. (1996/19)
Yhdistyneet kansakunnat on hyväksynyt kaksi julistusta uskonnollista suvaitsemattomuutta vastaan. Julistuksissa täsmennetään ihmisoikeuksien julistuksessa ilmaistua ajatuksen- ja uskonnonvapautta ja oikeutta niiden vapaaseen ilmaisemiseen yhteiskunnassa ilman syrjintää.
Suvaitsemattomuus
Suvaitsevaisuuden vastakohta on suvaitsemattomuus. Käytännössä suvaitsemattomuudeksi kutsutaan vain suvaitsemisen puutetta sellaisia asioita kohtaan, joita pidetään hyväksyttävinä, kuten ihmisten oikeutta pukeutua kuten haluavat. Sen sijaan kieltäytyminen suvaita sellaisia asioita, joita ei kuulukaan suvaita, kuten katujen roskaamista, ei pidetä suvaitsemattomuutena. Koska suvaitsevaisuudessa on kyse arvoista, jonkun kutsuminen suvaitsemattomaksi on hänen syyttämistään väärien arvojen mukaan elämisestä. Tämän vuoksi suvaitsemattomuuden kriteerit ovat arvokysymysten tapaan usein avoimet, ja sen arvioinnin tulokset kiistanalaisia.
Analyysejä
Unkarilaissyntyinen sosiologian professori Frank Furedi korostaa sitä, että suvaitsevaisuus on alkuperäiseltä merkitykseltään sellaisten näkemysten ja mielipiteiden sietämistä, joiden kanssa kuulija on vahvasti eri mieltä, ja että suvaitsevaisuus edellyttää uskoa siihen, että totuus löydetään parhaiten tiukassa väittelyssä. Käsitettä on Furedin mukaan kuitenkin alettu käyttämään väärässä merkityksessä identiteettien politisoimiseen, ryhmäkonfliktien ratkaisemiseen ja ryhmien vahvistamiseen, vaikka alun perin siinä on ollut kyse yksilöiden vapauden sallimisesta. Käsitteen merkitys on Furedin mukaan liukunut vähitellen kohti tuomitsemattomuutta, huomiointia, hyväksyntää, vahvistamista ja kunnioittamista, sekä usein välinpitämättömyyttä muiden ihmisten tapoja kohtaan. Furedin mukaan tuomitsemisen karttelu on epäsosiaalista ja vastuun välttelyä. Hän huomauttaa myös, että samalla kun suvaitsevaisuudesta puhutaan suureen ääneen, suvaitsemattomuus on lisääntynyt, kun lakeja säädetään vihapuheen valvomiseksi, ilmastodenialistien kimppuun käydään herjauskampanjoin, ja uusateistit solvaavat uskovaisia.
Suvaitsevaisuuden ajureita
UCLA-yliopiston metatutkimuksen mukaan suvaitseva ja tasa-arvoinen työyhteisö parantaa yrityksen tuloksia lisäämällä työntekijöiden ja asiakkaiden tyytyväisyyttä ja houkuttelemalla parasta työvoimaa. Suuryrityksistä onkin tullut merkittäviä suvaitsevaisuuden puolustajia, ja suuryritykset ovat olleet keskeisessä roolissa painostuksessa homoseksuaalien ja transsukupuolisten puolesta Yhdysvalloissa.
Noel Neill
thumb|Noel Neill Noel Neill (25. marraskuuta 1920 Minneapolis, Minnesota – 3. heinäkuuta 2016 Tucson, Arizona ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Jo teini-ikäisenä valokuvamallina työskennellyt Neill sai alun alkaen sopimuksen Paramount Picturesilta. Hän esiintyi muun muassa Roland Wintersin viimeisessä Charlie Chan -elokuvassa vuonna 1949.
Rooli, josta Neill varsinkin tuli tunnetuksi, oli hänen sekä elokuvassa Superman (1948), että myös televisiossa esittämänsä Teräsmiehen Lois Lane. Hän näytteli myös elokuvassa Superman Returns (2006) Lex Luthorin vaimoa Gertrude Vanderwothia.
Hän oli naimisissa Hal Lierlyn kanssa.
Emil Larsson
Emil Larsson voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Pajukasvit
Pajukasvit (Salicaceae) on aitokaksisirkkaisten kasvien heimo, johon kuuluu 2000-luvun käsityksen mukaan 54 sukua. Suomessa suvuista esiintyy luonnonvaraisina lajeja vain kahdesta suvusta: poppelit ja haavat (Populus) sekä pajut (Salix).
Vielä 1900-luvun lopulla käytetty Cronquistin luokittelu antoi pajukasveille oman lahkonimen Salicales. Lahkossa oli vain yksi heimo ja siinä kolme sukua Populus, Salix ja Chosenia (Chosenia Nakai). Uudemmat, 2000-luvun alussa Angiosperm Phylogeny Group -tutkimusryhmän tekemät geneettiset vertailut ovat mullistaneet käsityksen eri pajukasvien lähisukulaisista. Pajukasvit luetaan nyt lahkoon Malpighiales, jossa on yhteensä 38 heimoa, 716 sukua ja 15935 lajia. Pajukasvien heimoon liitetyt uudet suvut olivat Cronquistin vanhassa luokituksessa heimoissa Bembiciaceae, Caseariaceae, Flacourtiaceae, Homaliaceae, Poliothyrsidaceae, Prockiaceae, Samydaceae ja Scyphostegiaceae.
Monia pajukasveja kasvatetaan koristepuina ja -pensaina. Niitä käytetään myös biomassan tuotantoon, eroosion torjuntaan sekä korien ja vastaavien punostöiden materiaalina.
Legend of the Green Dragon
Legend of the Green Dragon (LotGD) on WWW-pohjainen monen pelaajan tietokoneroolipeli. Pelin pääasiallinen suunnittelija on Eric "MightyE" Stevens, ja nykyisin toisena kehittäjänä on myös JT Traub. Nykyisin ohjelmaa levitetään Creative Commons-lisenssin alla. Modulaarisen rakenteen ansiosta myös muut ovat kehittäneet siihen useita lisäominaisuuksia, joista osa kuuluu nykyisin peruspakettiin. Peli on kirjoitettu PHP-ohjelmointikielellä. Koska peli on vapaasti levitettävissä, ympäri verkkoa on satoja LotGD-palvelimia.
Taustaa
Pelin suurimpana inspiraation lähteenä on Legend of the Red Dragon (L.O.R.D.), Seth Able Robinsonin kehittämä suosittu BBS-peli. LotGD on lähinnä kunnianosoitus, ja sisältää hyvin vähän varsinaisia kytköksiä alkuperäiseen peliin, mutta varsinainen pelimekaniikka ja ulkoasu on kopioitu varsin tarkkaan. Peli on täysin tekstipohjainen, ja jäljittelee alkuperäistä BBS-peliä runsaalla tekstivärien käytöllä.
Trofeo Santiago Bernabéu
pienoiskuva|Vuoden 2010 turnauksessa Real Madrid voitti uruguaylaisen [[Club Atlético Peñarol|Peñarolin 2–0.]]Trofeo Santiago Bernabéu on vuodesta 1979 lähtien pelattu jalkapallon kutsuturnaus, jonka Real Madrid järjestää edesmenneen puheenjohtajansa Santiago Bernabéun muistoksi. Turnaus on perinteisesti pelattu elo–syyskuussa, ja se on usein kauden ensimmäinen kerta, kun kannattajat näkevät joukkueen sen kotistadionilla Estadio Santiago Bernabéulla.
Vuosina 1979–1984 ja 1986 turnaukseen otti osaa neljä joukkuetta ja se koostui välieristä, pronssiottelusta ja loppuottelusta. Vuonna 1985 ja vuodesta 1987 lähtien on pelattu vain yksi ottelu Real Madridin ja toisen kutsutun joukkueen välillä lukuun ottamatta vuotta 2002, jolloin turnaus pelattiin jälleen neljän joukkueen kesken Real Madridin satavuotisjuhlallisuuksien vuoksi. Vuoden 2007 Trofeo Santiago Bernabéu oli määrä pelata 29. elokuuta portugalilaista Sportingia vastaan, mutta Real Madrid päätti lykätä ottelua kunnioittaakseen edellisenä päivänä menehtyneen jalkapalloilija Antonio Puertan muistoa. Ottelu pelattiin lopulta 5. joulukuuta serbialaista Partizania vastaan. Vuonna 2014 ottelu jäi kokonaan pelaamatta.
Loppuottelut
Ottelun päättyessä tasan voittaja ratkaistiin rangaistuspotkukilpailussa.
Langaton äänensiirto
Langaton äänensiirto tarkoittaa äänen siirtämistä muuttamalla se sähkömagneettiseksi säteilyksi. Sähkömagneettisen säteilyn lajeista radioaaltoja ja infrapunaa käytetään langattomassa äänensiirrossa. Radioaaltoja hyödyntäviä teknologioita langattomassa äänensiirrossa ovat muun muassa GSM, UMTS ja Bluetooth.
UMTS (Universal Mobile Telecommunications System)
UMTS on GSM:n seuraajaksi suunniteltu kolmannen sukupolven matkapuhelinteknologia. UMTS:ssa data ja puhe on erotettu kokonaan toisistaan. UMTS:ssa käytettävä radiotekniikka on W-CDMA. W-CDMA (Wideband Code Division Multiple Access) tukee kahta perustekniikkaa: FDD:tä (Frequency Division Duplex) ja TDD:tä (Time Division Duplex). FDD-tekniikka perustuu siihen, että ylävirralle ja alavirralle on annettu omat 5 MHz:n taajuusalueet, joita päätelaitteet ja tukiasemat voivat käyttää. Taajuudet 1920-1980 MHz on varattu ylävirran käyttöön ja taajuudet 2110-2170 MHz alavirralle. Tämä mahdollistaa noin 250 samanaikaisen puhekanavan käyttämisen. TDD-tekniikassa puolestaan samaa taajuusaluetta käytetään tiedonsiirrossa molempiin suuntiin. Siirrossa toimitaan vuorosuuntaisesti samalla taajuusalueella ja tätä tekniikkaa varten on varattu taajuusalueet 1900-1920 MHz sekä 2020-2025 MHz. Tämä sallii vain noin 120 yhteyttä, mutta se myös vaatii vain puolet kaistanleveydestä.
Infrapuna
Infrapunasäteilyn taajuus on 3 - 300 THz. IrDA on Infrared Data Associationin määrittelemä standardi langattomaan tiedonsiirtoon käyttäen infrapunasäteilyä. Infrapunatekniikka käyttää suunnattua lähetystä, jossa lähettäjällä ja vastaanottajalla täytyy olla esteetön näköyhteys. IrDA 1.0 ja 1.1 standardien mukaiset laitteet toimivat maksimissaan yhden metrin etäisyydeltä. Siirtonopeus vaihtelee välillä 2400 - 115200 bit/s. IrDA 1.1 tukee myös suurempia nopeuksia: 0,576, 1,152 Mbit/s, ja nopeimmillaan jopa 4 Mbit/s.
IrDa protokollia ovat mm.: -	IrDA-SIR Serial Infrared physical layers (IrSIR), fysikaalisen tason protokolla, joka määrittelee siirrossa käytetyn raudan, kooderit ja dekooderit, bittikehystyksen ja modulaatiomenetelmät. -	Link Access Protocol (IrLAP), linkkitason protokolla, jossa määritellään vähintään yksi linkeistä primäärilinkiksi, jonka kautta liikenne ohjautuu toiselle primäärilinkille tai sekundäärilinkeille ja joka kontrolloi linkin kautta kulkevia yhteyksiä. -	Link Management Protocol (IrLMP), protokolla jolla ohjataan useita istuntoja samanaikaisesti. Tähän sisältyy IrLMP Multiplexer jolla samanaikaiset yhteydet multipleksoidaan ja rajapinta, joka toimii kerroksen käyttöliittymänä. -	Transport Protocol (IrTP), tiedonsiirtoprotokolla.
Infrapunaa hyödyntäviä langattoman äänensiirron tuotteita ovat mm. kuulokkeet, headsetit ja kaiuttimet. Esimerkiksi langattomassa kotiteatterissa infrapunalla lähetetään ääni vastaanottimesta tai vahvistimesta langattomille kaiuttimille ja subwooferille.
Bluetooth
Bluetooth toimii ISM-taajuudella 2.4 GHz. Bluetooth perustuu ns. Point-To-Point-yhteyteen, jossa kaksi laitetta kommunikoivat keskenään. Toinen laitteista on isäntä ja toinen renki. Laitteet muodostavat pikoverkon jo kaksin, mutta isäntä voi olla yhteydessä enintään seitsemään renkiin. Bluetooth protokolla käyttää kombinaationa sekä paketti- että piirikytkentäistä pakkausta. Lisäksi paikkoja voidaan varata synkronista tiedonsiirtoa varten. Bluetooth-tekniikka sisältää taajuuden vaihtelua (79 erilaista 1 MHz taajuutta), jolla pyritään poistamaan häiriötä ja häviöitä. Standardi tukee asynkronista datakanavaa ja kolmea yhtäaikaista synkronista äänikanavaa tai kanavaa joka mahdollistaa yhtäaikaisen asynkronisen datavirran ja synkronisen äänivirran. Jokainen äänikanava tukee 64 kb/s synkronista kanavaa kumpaankin suuntaan.
Yleiset protokollat Bluetoothissa ovat: -	vCard/vCalendar -	WAE -	OBEX -	WAP -	AT-Commands -	UDP/TCP -	IP -	PPP
Bluetooth tuotteita langattomassa äänensiirrossa ovat mm. kuulokkeet, matkapuhelimien ja tietokoneen headsetit, kaiuttimet ja WLAN-radio. Esimerkiksi langattomassa kotiteatterissa bluetoothilla lähetetään ääni vastaanottimesta tai vahvistimesta langattomille kaiuttimille ja subwooferille. Nopeus on suurimmillaan 2 Mb/s. Kantama jolla laitteet toimivat on 10 – 100 metriä.
Volkswagen Kupla
Volkswagen "Kupla" (alkujaan Typ 1) on Volkswagenin ensimmäinen automalli. Kuplaa valmistettiin kaikkiaan noin 21,5 miljoonaa kappaletta vuosina 1938–2003. Sitä valmistettiin Saksassa vuoteen 1978 asti, minkä jälkeen tuotanto jatkui Brasiliassa ja Meksikossa vuoteen 2003 saakka. Kuplan tuotantomäärät ylittivät aikoinaan T-Fordin siihen astisen ennätyksen. Sittemmin Volkswagen Golfin tuotantomäärät ovat ylittäneet tämänkin luvun miljoonilla. (On syytä silti huomata, että Golfit ja myös Toyota Corollat ovat nimestään huolimatta olleet eri autoja mallisukupolvittain.) Kuplassa on korin takaosassa sijaitseva ilmajäähdytteinen 1200–1600-kuutioinen nelisylinterinen nelitahtinen bokseri- eli vastaiskumoottori.
KdF-Wagen
250px|thumb|KdF-Wagenin esittelytilaisuus tammikuussa 1939. Ferdinand Porsche neljäs vasemmalta.
Kupla sai alkunsa Adolf Hitlerin aloitteesta. Hän halusi edesauttaa Saksan autoistumista halvan henkilöautomallin avulla. Suunnittelun reunaehdot saneltiin vuonna 1934 Berliinin autonäyttelyn avajaisissa:
Tehtävää varten oli tarjolla kolme suunnittelijaa: Josef Ganz, Edmund Rumpler ja Ferdinand Porsche. Näistä Ganz ja Rumpler karsiutuivat juutalaistaustansa vuoksi, ja niinpä tehtävään valittiin itävaltalainen Porsche.
Projektille määriteltiin kireä aikataulu joka ei kuitenkaan pitänyt muun muassa siksi että toiset saksalaiset autonvalmistajat vaikeuttivat hanketta, sillä ne eivät katsoneet hyvällä uuden kilpailijan tulemista markkinoille.
Porschella oli ennestään kokemusta vastaavanlaisten autojen suunnittelusta, sillä hän oli aiemmin vastannut Zündapp Typ 12 ja NSU Typ 32 -prototyyppien suunnittelusta. Ratkaisevaksi muodostui kuitenkin läheinen tuttavuus muiden autosuunnittelijoiden kanssa. Ennen Hitlerin suunnittelutoimeksiantoa Porsche oli tutustunut Steyrilla työskennellessään maanmiehiinsä Erwin Komendaan, Béla Barényiin ja Hans Ledwinkaan. Komenda oli siirtynyt Porschen perustaman suunnittelutoimiston palvelukseen ja vastasi myöhemmin Kuplan muotoilusta. Barényi oli laatinut tutkielman pienestä kansanautosta jo 1926 ja tästä syystä hänelle on jälkeenpäin jopa vaadittu kunniaa Volkswagenin keksimisestä. Kuitenkin merkittävimmäksi hyödyksi koitui tuttavuus tässä vaiheessa jo Tatralle pääsuunnittelijaksi siirtyneen Ledwinkan kanssa. Porsche myönsikin jälkeenpäin 'kurkkineensa Tatran uusia suunnitelmia Ledwinkan olan ylitse'. Ledwinkan pojan, Erich Ledwinkan mukaan Hans olisi hahmotellut pikkuauton perusrakenteen yhdessä Porschen kanssa erään myöhäiseen yöhön venyneen tapaamisen aikana.
Porschen pikkuauton ensimmäiset prototyypit valmistuivat jo 1935. Auton nimeksi tuli KdF-Wagen kansallissosialistisen työläisjärjestö Kraft durch Freuden mukaan. Autotehdasta varten rakennettiin kokonainen uusi kaupunki, Stadt des KdF-Wagens, jonka nimeksi vaihtui myöhemmin Wolfsburg. Autolle oli kaavailtu 120 000 kappaleen vuosituotantoa vuodelle 1940. Rahoitusta haettiin myymällä 300 000 autosäästäjälle kuponkeja. Toisen maailmansodan syttyminen vuonna 1939 muutti suunnitelmia, ja KdF-tehdas alkoi tuottaa sotavarusteita. Tuotantolinjoilla valmistettiin Volkswagen-malleja Kübelwagen ja Schwimmwagen. Kuplien tuotanto jäi 600 kappaleeseen, mikä oli pettymys säästäjille. Sodan jälkeen tehtaan lopun uskottiin tulleen, mutta uuden johtajan Heinrich Nordhoffin ja uuden automallin Exportin myötä tehdas saatiin pelastettua.
Patenttikiista
1930-luvun lopulla KdF-Wagenin lopullisten prototyyppien valmistuessa Tatralla huomattiin Porschen hyödyntäneen heidän kehittämiään ratkaisuja. Yhtäläisyyttä havaittiin erityisesti Tatra T97:n ja hieman vanhemman V 570:n kanssa. Selkeitä patenttirikkomuksia havaittiin yksitoista, ja Tatra alkoi perätä hyvitystä oikeusteitse. Porsche pyrki sopimaan asiaa Tatran kanssa neuvottelemalla, mutta Hitler ilmoitti ratkaisevansa ongelman itse. Näin kävikin vuonna 1938 Saksan miehitettyä Tšekkoslovakian Sudeettialueet, mukaan lukien Tatran tehtaat Kopřivnicessa. Vuoden 1939 Berliinin autonäyttelyssä Saksan määräysvalta konkretisoitui, kun Tatra T97 poistettiin näyttelystä ennen avajaisia. Vaikka se ei suoranaisesti ollutkaan samaa koko- ja hintaluokkaa KdF-Wagenin kanssa, autojen tekniset ja muotoilulliset yhtäläisyydet olivat saksalaisille kiusallisen ilmeisiä. Samana vuonna T97:n valmistus määrättiin lopetettavaksi.
Toisen maailmansodan jälkeen vanha patenttikiista nostettiin jälleen esille. Oikeuden päätös saatiin lopulta vuonna 1961, jolloin Volkswagen tuomittiin maksamaan hyvityksenä patenttirikkomuksesta kolme miljoonaa Saksan markkaa. Summaa voi pitää pienenä, kun sitä vertaa Kuplan 21 miljoonan kappaleen valmistusmäärään.
Aikajana
thumb|250px|Viimeinen valmistettu kupla.
New Beetle
thumb|250px|[[Volkswagen New Beetle.]]
Yleistä
Kupla oli suunniteltu Saksan autobahneille, ja sillä pystyi ajamaan huippunopeutta jopa tunteja ilman pelkoa moottorin ylikuumenemisesta. Ilmajäähdytys ei tarjonnut kovin hyvää lämmityslaitetta, mutta poisti huolen jäähdytysnesteen jäätymisestä pakkasella. Tämä yhdistettynä aikanaan suuren 15" rengaskoon tuomaan hyvään etenemiskykyyn auraamattomassa lumihangessa teki Kuplasta erittäin suositun 1950-luvun Suomessa.
Tuontisäännöstelyn ollessa Suomessa voimassa aina 1960-luvun alkupuolelle joutui uutta Kuplaa jonottamaan jopa vuosia ja vähän käytetystä saattoi saada uutta paremman hinnan. Lainsäädäntö mahdollisti tietyille työntekijäryhmille niin sanottujen merimiesautojen tuonnin kiintiöiden ulkopuolelta. Näistä suurin osa oli kysyttyjä kuplavolkkareita.
Kuplavolkkarissa on kantava pohjalevy ja erillinen kori. Tämä mahdollistaa korin vaihtamisen helposti ja erilaisia avonaisia hiekkakirppuja tai urheiluautokopioita tulikin rakennussarjoina markkinoille 1960-luvulta alkaen.
Kuplassa on vääntösauvajousitus (poikkeuksena 1302/03-mallit, joissa on edessä MacPherson-tyyppinen joustintukijousitus).
Tehdas käytti Kuplasta mallimerkintää Typ 1. Typ 2 oli tylppäkeulainen pakettiauto, Typ 3 1960-luvun isompi 1500/1600-malli ja Typ 4 1970-luvun iso 411/412-malli.
Kuplaa on valmistettu Saksan lisäksi Australiassa, Etelä-Afrikassa, Brasiliassa ja Meksikossa. Heinolassa kokosi Wihuri-Yhtymä 1960-luvun lopussa 48 kappaleen koe-erän. Avokuplat kokosi sama Karmannin koripaja Saksassa, joka teki Kuplaan perustuvat Karmann Ghia -coupemallit.
Vaikka Volkswagenin vuonna 1974 esittelemä Golf -malli ei suoranaisesti olekaan Kuplan seuraaja eikä tehdas virallisesti asiaa näin ilmaissutkaan, se kuitenkin peri siltä paikkansa yhtiön tärkeimpänä myyntivalttina. Kupla oli 1970-luvulla auttamattomasti vanhentunut ja uusi automalli oli yhtiölle elintärkeä.
Valmistuspaikat
thumb|250px|Kuplan tuotantolinja Wolfsburgissa 1973. thumb|250px|[[Wihurin Suomessa valmistama kupla vuodelta 1969.]]
Korimallit: lempinimet sekä tärkeimmät tuntomerkit ja muutokset
thumb|250px|Kupla vuosimallia 1949. thumb|250px|Kupla vuosimallia 1972.
Rikkikääpä
Rikkikääpä (Laetiporus sulphureus) on rikkikääpien sukuun kuuluva kääpälaji. Yksivuotinen ja suurikokoinen kääpäryhmä muodostuu useista, limittäin päällekkäin olevista lakeista. Lakkien yläpinta on aaltomainen ja rikinkeltainen. Rikkikäävän alapuoli on kirkkaankeltainen. Kellanvalkoinen malto on juustomaista ja helposti lohkeavaa, mutta kuivuessaan liitumaista. Syksyllä rikkikääpä on haalistunut jo valkoiseksi ja se murenee paloiksi. Kääpä on lähinnä tammen ruskolahottaja. Sitä esiintyy myös muillakin puilla, kuten hopeapajuilla. Suomessa rikkikääpää tavataan lähinnä Etelä-Suomessa. Pohjoisin löytö on tehty Kuopiosta. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.