cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
SS Galeka
pienoiskuva|Sotilaita lähetemässä SS Galekalta SS Galeka oli höyrylaiva, joka rakennettiin vuonna 1899 Harland and Wolffin telakalla Union-Castle Mail Steamship Companylle. SS Galeka laskettiin vesille 21. lokakuuta 1899, ja se valmistui 23. joulukuuta 1899. Myöhemmin laiva otettiin Britannian sotilasjoukkojen kuljetukseen ja sittemmin sairaalalaivaksi ensimmäiseen maailmansotaan. 28. lokakuuta 1916 Galeka osui merimiinaan ja upposi. Miinan oli laskenut saksalainen U-vene UC-26.
Historia
pienoiskuva|SS Galeka isomman [[HMHS Britannic|HMHS Britannicin rinnalla.]] Alus oli viimeinen, joka otettiin käyttöön ennen kuin varustamot Union Lines ja Castle Shipping Lines yhdistyivät vuonna 1900. SS Galeka toimi Etelä-Afrikan reitillä ensimmäiseen maailmansotaan saakka. Sodan puhjettua sitä käytettiin Ison-Britannian joukkojen kuljetukseen. SS Galeka kuljetti Australian ja Uuden-Seelannin armeijoiden joukkoja Gallipolin taisteluun. Sen jälkeen Galeka kunnostettiin sairaalalaivaksi, joka pystyi majoittamaan 366 haavoittunutta sotilasta.
Uppoaminen
Saapuessaan 28. lokakuuta 1916 Le Havreen SS Galeka ajoi merimiinaan. Aluksella oli 61 Australian kuninkaallisten lääkintäjoukkojen (RAMC) upseeria ja miehistön jäsentä sekä 56 aluksen miehistön jäsentä. SS Galeka ei silloin kuljettanut potilaita. Laivan upotessa hukkui 19 kuninkaallisen armeijan lääkintäjoukkojen jäsentä. SS Galeka ajautui La Haguen rantaan. pienoiskuva|Uppoava SS Galeka. pienoiskuva|
T.A.T.u.
t.A.T.u. oli venäläinen popduo, jonka jäsenet olivat Julija Volkova ja Lena Katina. Yhtye tuli tunnetuksi ”All the Things She Said” -singlensä ansiosta vuonna 2002. t.A.T.u. oli lännessä Itä-Euroopan menestyneimpiä yhtyeitä.
Duo julkaisi kuusi studioalbumia, joista kolme on englannin- ja kolme venäjänkielisiä. Yhtye hajosi vuonna 2011, ja Volkova ja Katina jatkoivat musiikin tekemistä soolourillaan.
200 km/h in the Wrong Lane ja suosio
Julija Volkova (s. 1985) ja Lena Katina (s. 1984) ystävystyivät, kun he olivat 7–8-vuotiaina samassa lapsiyhtyeessä nimeltä Neposedy. Duoon kaksikko valittiin tuottaja Ivan Šapovalovin järjestämän koelaulutilaisuuden kautta.
t.A.T.u.:n vuonna 2000 julkaisema ensimmäinen single ”Ja sošla s uma” nousi Venäjällä suosituksi. Kohua aiheutti kappaleen video, jossa tytöt on puettu koulupukuihin ja he laulavat sateessa kaltereiden takana. Videossa nähdään myös tyttöjen suutelevan. Vuonna 2002 duo löi itsensä läpi Euroopassa saman kappaleen englanninkielisellä versiolla ”All the Things She Said”. Kappale menestyi maailmalla hyvin, ja se nousikin listaykköseksi muun muassa Britanniassa ja Saksassa ja pärjäsi myös Yhdysvalloissa, jossa se parhaimmillaan pääsi singlelistan sijalle 20. Ensisinglen menestyksen jälkeen julkaistiin duon ensimmäinen englanninkielinen albumi 200 km/h in the Wrong Lane, joka sisälsi venäjänkielisen albumin kappaleita englanniksi käännettyinä; osaan kappaleista tehtiin myös uudet taustat. Levyä on myyty maailmanlaajuisesti yli viisi miljoonaa kappaletta.
200 km/h in the Wrong Lane -albumiin pohjautuvan kiertueen jälkeen julkaistiin Remixes-remixalbumi. Albumin uudet kansainväliset julkaisut olivat aiemmin Venäjällä julkaistu Prostye Dviženija (englanniksi ”Simple Motions”) ja t.A.T.u.:n Euroviisu-kilpailukappale ”Ne Ver, Ne Boisja”. Tytöt olivat kilpailun suuri ennakkosuosikki, mutta jäivät lopulta kolmanneksi. Vuonna 2009 he esiintyivät Euroviisuissa ensimmäisen semifinaalin väliaikanumerossa yhdessä Venäjän armeijan kuoron kanssa.
Uusi albumi ja tyyli
Vuoden 2003 Euroviisujen jälkeen t.A.T.u. katosi lähes kokonaan julkisuudesta. Tauon aikana Volkova synnytti esikoisensa, Katina jatkoi opiskelujaan ja tytöillä oli reality-ohjelma nimeltään t.A.T.u. v Podnebesnoi. Reality-ohjelman jälkeen Volkova ja Katina erottivat managerinsa Ivan Šapovalovin. Uusi manageri Boris Renski (Šapovalovin entinen liikekumppani) neuvotteli levytyssopimuksen Universal Music Internationalin kanssa neljästä uudesta albumista, joista ensimmäistä duo lähti tekemään Los Angelesiin.
t.A.T.u:n oltua Los Angelesissa puoli vuotta Dangerous and Moving -albumi ja sen venäjänkielinen versio Lyudi Invalidy olivat valmiina. Englanninkielisen albumin ensimmäinen kappale on ”All About Us”, jonka James Coxin ohjaama musiikkivideo joutui saman tien poistetuksi. Videolla Volkova nousee kadulta tuntemattoman miehen kyytiin, ja myöhemmin mies heittää Volkovan lasipöydän läpi ja lyö tätä. Pian Volkova kuitenkin ampuu miehen. Saksassa musiikkivideo kiellettiin alle 18-vuotiailta, ja videosta jouduttiin leikkaamaan kaksi uutta versiota. Samalla kertaa ”All About Us” -videon kanssa kuvattiin video kappaleeseen ”Ljudi-invalidi”. Videossa nähdään muun muassa alkoholin runsasta käyttöä, ryhmäseksiä ja suutelevia mies– ja naispareja, joiden takia video herätti suurta pahennusta Venäjällä.
Dangerous and Moving -albumilta seuraavana singlenä julkaistiin ”Friend or Foe”, jonka on kirjoittanut Eurythmicsissä vaikuttanut Dave Stewart. Kappaleeseen vierailevaksi basistiksi palkattiin Sting, ja singlen promokuvat on ottanut Bryan Adams. Kappaleen videosta ei tarkoituksella tehty sokeeraavaa, vaan se poikkeaa rauhallisuudellaan huomattavasti duon aikaisemmista videoista. ”Friend or Foe” jäi vähäisellä listamenestyksellään pettymykseksi. Alkuvuodesta 2006 kalifornialainen rap-ryhmä Flipsyde lainasi kappaleeseensa ”Happy Birthday” taustat ja kertosäkeen t.A.T.u.:n ”Gomenasai”-kappaleesta, ja yhtyeen cover-versiosta tuli suuri menestys Keski-Euroopassa. t.A.T.u. ja Flipsyde esiintyivät yhdessä useissa televisio-ohjelmissa ja konserteissa. Duon seuraava single oli ”Gomenasai”, mutta sen listamenestys jäi lähes olemattomaksi, eikä kappaletta julkaistu singlenä useissa maissa. Huhtikuussa 2006 Venäjällä alkoi uusi Tatun elämää seuraava realitysarja Tatu Expedition. Neljäntenä Dangerous and Moving -albumin singlenä oli tarkoitus julkaista ”Loves Me Not”, mutta se jäi kuitenkin julkaisematta.
t.A.T.u. esiintyi ensimmäisen kerran Suomessa tammikuussa 2006, jolloin duo lauloi radioasema NRJ:n järjestämässä NRJ Radio Awards -tapahtumassa sekä heinäkuussa 2006 Seinäjoella järjestetyssä Vauhtiajot-tapahtumassa.
Duon ensimmäinen kokoelmalevy julkaistiin 11. syyskuuta 2006. Kokoelman julkaisu ja huhut yhtyeen ja levy-yhtiön välirikosta herättivät epäilyksiä duon hajoamisesta, mutta Volkova ja Katina kiistivät asian. Syksyllä 2006 he ilmoittivat, että he aloittavat uusien albumien levyttämisen keväällä 2007. Uuden levyn venäjänkieliseksi nimeksi tuli Upravlenije Otbrosami ja englanninkieliseksi Waste Management. Uusi single ”Belyi Plaštšik” julkaistiin 29. marraskuuta 2007. Venäjänkielinen albumi piti alun perin julkaista joulukuun 25. päivä vuonna 2007, mutta julkaisua siirrettiin Julija Volkovan synnytyksen takia. Toukokuussa julkaistiin levyn uusi single ”220”, jolla laulaa pääasiassa Volkova. Uusi albumi, Vesjolje Ulybki, julkaistiin 21. lokakuuta 2008. Maaliskuun lopussa 2011 duo ilmoitti hajoavansa. Tämän jälkeen Duo palasi mutta ei pitkäksi aikaa.
Duo on myöhemmin paljastanut että lesbous oli vain heidän managerinsa Ivan Šapovalovin keksimä markkinointikikka.
Tulevaisuus
Vuonna 2012 t.A.T.u. yhdistyi konsertin ajaksi romanialaisessa televisio-ohjelmassa, jossa he esittivät kappaleet ”All The Things She Said” ja ”All About Us”. Myöhemmin vuonna 2013 he tekivät muutamia keikkoja Venäjällä ja Ukrainassa. He tekivät myös yhdessä Snickers-mainoksen Japanissa ja esittivät siellä kappaleensa ”All The Things She Said” mainoksen esitystilaisuudessa. t.A.T.u. on julkisesti kertonut Romanian konsertin jälkeen miettivänsä paluuta. Julija Volkova kertoi heidän päättäneen palata, mutta perui pian puheensa. Lena Katina on työstänyt omaa sooloalbumia ja maininnut, että se on hänen ykkösasiansa ja että jos t.A.T.u. vielä joskus tekee jotain, se olisi vain pientä sivuprojektia. Julija Volkovalla puolestaan on ongelmia kurkkunsa kanssa, mikä saattaa estää paluun ja mahdollisesti myös oman soolouransa jatkamisen.
Vuoden 2013 loppupuolella lokakuussa, marraskuussa ja joulukuussa he kävivät esiintymässä muutamissa tapahtumissa. Vuonna 2014 alkupuolella t.A.T.u. esiintyi Sotšin olympiakisoissa. 11. helmikuuta 2014 t.A.T.u.:n Facebook-sivuilla julkaistiin kuvan kera tieto, että t.A.T.u. esittelisi perjantaina 14 helmikuuta 2014 uuden singlen ja esittäisi sen Big Love Show'ssa Moskovassa. He esittivät kappaleen yhdessä venäläisen räppärin Legalizen kanssa, ja sille kuvattiin myöhemmin myös video. Kappaleen studioversio sai ensi-iltansa Venäjällä 23 helmikuuta 2014, vaikka Katina on ilmoittanut katkaisevansa kaiken yhteyden Volkovaan kiristyksen ja painostuksen vuoksi. Katinan päätöksen vuoksi t.A.T.u.:n konsertit peruttiin.
Singlet
Kaikista muista singleistä paitsi kappaleesta ”You and I” on tehty myös musiikkivideo.
Train of Consequences
Train of Consequences on yhdysvaltalaisen heavy metal -yhtye Megadethin single, joka julkaistiin 10. marraskuuta 1994. Kappale julkaistiin samana vuonna yhtyeen kuudennella studioalbumilla, Youthanasialla, ja se on ensimmäinen albumilta julkaistu single. Hot Mainstream Rock Tracks- ja Billboardin singlelistoilla kappale saavutti sijan 29, ja Yhdistyneen kuningaskunnan singlelistalla sen sijoitus oli 22. Suomessa single nousi virallisen singlelistan sijalle 8. Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut yhtyeen laulajakitaristi Dave Mustaine.
”Train of Consequencesin” musiikkivideo sai merkittävästi soittoaikaa musiikkikanava MTV:llä, ja se esitettiin ensimmäisen kerran televisiossa 31. lokakuuta halloween-spesiaalissa Night of the Living Megadeth. Single siivitti Youthanasia-albumista yhtyeelle sen viidennen perättäisen platinalevyn, ja se sisältää nimikkoraitansa lisäksi demokappaleen ”Crown of Worms” (joka julkaistiin myöhemmin uudelleenmasteroidulla versiolla yhtyeen albumista Countdown to Extinction), jonka on kirjoittanut Diamond Head -yhtyeen entinen laulaja Sean Harris. Singlen B-puolella ovat liveversiot yhtyeen kappaleista ”Peace Sells” ja ”Ashes In Your Mouth” sekä coverversio Sex Pistols -yhtyeen kappaleesta ”Anarchy in the U.K.”. Singlen 12-tuumaisessa vinyylipainoksessa on mukana myös yhtyeen kappale ”Holy Wars... The Punishment Due”. Alankomaissa julkaistussa painoksessa single sisälsi myös kappaleen ”Black Curtains” sekä Megadeth-aiheisen tarran.
”Train of Consequencesin” sanoitus kertoo uhkapelien tuhoisuudesta. Kappale on nauhoitettu lopulliseen muotoonsa albumille ja singlelle yhteensä 42 oton kautta. Kappaleen musiikkivideolla yhtyeen jäsenet lukuun ottamatta Dave Mustainea tekevät myös cameo-roolit: basisti David Ellefson on junan kuljettaja, ja kitaristi Marty Friedman sekä rumpali Nick Menza istuvat junassa pelaamassa korttia.
Nykäys
Nykäys (toisinaan myös nykäisy, engl. jerk) (tunnus \mathbf{j}) on fysikaalinen suure, joka kuvaa kappaleen kiihtyvyyden muutosta tietyssä ajassa. Sen yksikkö on m/s³.
Kappaleen nykäys määritellään matemaattisesti kiihtyvyyden ensimmäisenä ja toisaalta nopeuden toisena ja paikan kolmantena derivaattana ajan suhteen.
missä
Nykäyksen merkitys käytännössä
Nykäyksellä on merkitystä useilla tekniikan ja teollisuuden aloilla.
Virgin Snatch
Virgin Snatch on puolalainen thrash metal -yhtye, joka on perustettu vuonna 2001.
Lyhde
thumb|200px|Lyhdettä esittävä piirros thumb|Viljalyhteitä seipäillä [[Pielavesi|Pielavedellä 1980]] Lyhde on viljankorsista koottu nippu, joka helpottaa viljan keräämistä pellolta, jatkokäsittelyä, varastointia ja kuivatusta. Lyhteiden valmistaminen oli alun perin työlästä käsityötä, mutta elonkorjuun koneellistuessa ryhdyttiin käyttämään itsesitojaa, joka valmisti niiton yhteydessä samanaikaisesti valmiita lyhteitä. Lyhteinä vilja tuuleentuu ja kuivuu niin, että jyvien irrottaminen puimalla on vaivatonta. Viljan varastoiminen lyhteinä oli hyödyllistä ennen modernin, koneellisen viljelyn aikakautta.
Leikkuupuimurien korvatessa perinteiset viljankorjuumenetelmät lyhteet jäivät tarpeettomiksi. Nykyisin lyhde on koriste, kuten ruislyhde tai joululyhde kotipihalla. Kauralyhteitä valmistetaan jonkinverran myyntiin eläinten ja lintujen talviruokintaan.
Sanaa lyhde on käytetty tasaisesti ympäri Suomea. Sen alkuperää ei tiedetä, mutta jo Mikael Agricola käytti sitä kirjakielenä. Murresana 'lyhde' on etupäässä itäinen ('lyhe', 'liyhe'), lännessä on käytetty myös nimitystä 'sitoma'.
Lyhteiden valmistaminen käsityönä
Sirpillä leikattu tai viikatteella niitetty vilja kootaan nippuun, joka sidotaan yhteen yleensä samoista korsista otetulla siteellä. Pellolla lyhteitä voidaan pystyttää kuivumaan useamman lyhteen muodostelmiin, joita kutsutaan idässä yleensä nimillä viisikko ja kuhilas sekä lännessä nimellä kyäs (kykkäät), tai ne voidaan latoa ristikkäin olkaukseen. Kuivuneita lyhteitä varastoidaan pinoamalla niitä aumoihin, kekoihin ja närtteisiin. Lyhteiden kuivatustelineitä ovat olleet yksiriukuiset aarrot (aarto) ja moniriukuiset elohaasiat.
Lyhteet ovat määräsuuruisia, ja ne kootaan kourallisista. Sirpillä leikatessa kootaan lamoamalla suuria kourallisia, jotka sitten nostetaan sängelle tyvet hieman ristikkäin. Kourallinen kootaan joko peukalon ja sormien väliin tai käyttämällä vielä avuksi jokaista sormiväliä. Viidestä kourallisesta tulee lyhde. Lyhteet saavat mieluusti lojua sängellä sitomattomina iltaan asti, jolloin ne kuivahtavat. Työpäivän päätteeksi lyhteet sidotaan.
Toukolyhteen side otetaan vetämällä lyhteestä uloimmat tähkät, jolloin saadaan kimppu pisimpiä olkia. Jos vilja on lyhyttä, täytyy sidettä jatkaa, tai se on kierrettävä köysimäiseksi tai turvauduttava erikseen varattuihin, liotettuihin ruisolkiin. Ruislyhde ja usein toukolyhdekin on siteen kohdalta yleensä seitsemän tuumaa eli noin 18 senttiä paksu.
Lyhde sidotaan käymällä seisomaan lyhteen oikealle puolelle, kasvot tähkäpäätä kohti, ja side otetaan tähkät vasempaan käteen, tyvi oikeaan. Side sujautetaan lyhteen tyvipään ympäri, jolloin lyhde samalla kierähtää. Side vedetään tiukaksi ja kierretään siteen tyvipää siteen tähkäpään ympäri kerran ja painetaan sitten oikean käden peukalolla yläkautta siteen alle niin, että muodostuvan lenkin tyvi jää osoittamaan siteen alta lyhteen tähkiä kohti. Siteen paikasta lyhteen pituuden suhteen riippuu, pysyykö lyhde siirreltäessä koossa vai ei.
Tommi Pikkarainen
Tommi Pikkarainen (s. 6. joulukuuta 1969 Kokkola) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja uransa lopettanut pelaaja. Hänet valittiin marraskuussa 2018 Turun Palloseuran uudeksi päävalmentajaksi. Heinäkuussa 2020 Turun Palloseura irtisanoi Pikkaraisen.
Ura
Keskuspuolustajana pelannut Pikkarainen esiintyi Suomen korkeimmalla sarjatasolla Veikkausliigassa yhteensä 39 ottelussa Kokkolan Pallo-Veikoissa kaudella 1990 ja Porin Pallo-Tovereissa kaudella 1991. Hän pelasi myös Ykköstä KPV:ssä ja Pallo-Iiroissa sekä Ruotsin 2. divisioonaa Husqvarna FF:ssä. Pikkaraisen pelaajaura huipputasolla päättyi polvivammaan 24-vuotiaana.
Pikkarainen on suorittanut Jalkapallovalmentajakoulun. Valmentajaurallaan hän on toiminut päävalmentajana muun muassa VG-62:ssa, PIF:ssä ja Salon Palloilijoissa sekä apulaisvalmentajana Interissä ja Jarossa. Jälkimmäisessä hän toimi myös junioripäällikkönä. Liigajoukkueen päävalmentajaksi Pikkarainen nimitettiin ensimmäistä kertaa lokakuussa 2009, kun hän teki Vaasan Palloseuran kanssa kaudet 2010–2011 kattaneen sopimuksen. VPS sijoittui Pikkaraisen johdolla liigan kymmenenneksi kaudella 2010, mutta seuraavalla kaudella hän ja seura purkivat sopimuksensa ennenaikaisesti heinäkuussa 2011 joukkueen ajauduttua yhdeksän ottelun voitottomaan putkeen. Päävalmentajaksi siirtyi Pikkaraisen apulaisvalmentajana toiminut Petri Vuorinen.
Suuri tuntematon (Surkeiden sattumusten sarja)
Suuri tuntematon on fiktiivinen voima kirjasarjassa Surkeiden sattumusten sarja, jonka on kirjoittanut Lemony Snicket. Kuten nimi kertoo, suuresta tuntemattomasta ei tiedetä paljon.
Kooltaan suuri tuntematon on suurempi kuin sukellusveneet Carmelita ja Queequeg, eikä se itse välttämättä ole edes laiva tai sukellusvene. Se esiintyi kysymysmerkin muodossa ja usein silloin, kun sitä vähiten odotettiin.
Suuri tuntematon esiintyi ensi kerran kirjassa Synkkä syöveri, jossa näytettiin myös, että molemmat sekä kapteeni Vastakarva että kreivi Olaf pelkäävät sitä. Pitää huomata myös, että kreivi Olaf käski Carmelita Spatsia olemaan steppaamatta heidän palatessaan Carmelitaan suuren tuntemattoman tulon aikana. Hän sanoo nimittäin: "En tahdo joutua heidän kaikuluotaimeensa."
Kun Baudelairet jätettiin yksin korjaamaan Queequegia, suuri tuntematon saapui paikalle juuri heidän saatuaan Olafin aiheuttaman reiän korjattua. Baudelairet huomaavat varjon vedessä, mutteivät näe tarpeeksi voidakseen sanoa, mikä se on. Lopulta suuri tuntematon menee pois ja Baudelairet pakenevat. Kirjoittaja sanoo tietävänsä, mikä suuri tuntematon on, muttei kerro aiheesta enempää.
Kirjassa Loppu mainitaan, että Queequeg seilasi pois merelle mukanaan Kit Snicket, Hirmumyrkyllinen kyy, kapteeni Vastakarva ja hänen poika- ja tytärpuolensa Fiona ja Fernald. He menivät etsimään kuumailmapallokotia, jossa Hector ja Quagmiren sisarukset asuivat, värvätäkseen heidät taistoon VPK:n koulutettuja kotkia vastaan. Myöhemmin haaksirikkoutunut Kit kertoo Baudelaireille, että kotkat puhkaisivat ilmapallot ja pudonnut kori tuhosi Queequegin. Sen jälkeen Suuri tuntematon vei kaikki paitsi Kitin ja Kyyn, vaikkei tiedetäkään, pelastiko vai sieppasiko se heidät.
Kit sanoo veljensä - vaikkei sanokaan kummasta veljestä on kyse - kutsuneen kysymysmerkkiä "suureksi tuntemattomaksi", joka on usein kiertoilmaisu sille, mitä tapahtuu kuoleman jälkeen. Loppu-kirjan lopussa Quagmiret, Hector, kapteeni Vastakarva, Fernald, Fiona, Phil ja mahdollisesti myös Baudelairet joutuvat, tai pääsevät, suuren tuntemattoman kyytiin.
Henry Ford
Varhainen elämä
Henry Ford syntyi 30. heinäkuuta 1863 Greenfieldissä Waynen piirikunnassa Kaakkois-Michiganissa William Fordin (1826–1905) ja Mary Litogot Fordin (1839–1876) esikoisena. Henryllä oli 4 nuorempaa sisarusta: Margaret (1867–1960), Jane (1868–1945), William Junior (1871–1917) ja Robert (1873–1934).
Henry Fordin isovanhemmat tulivat Yhdysvaltoihin Irlannista vuoden 1847 jälkeen Irlannin suuren nälänhädän ajamina. Henryn isä William vaurastui Michiganissa maanviljelijänä. Maatilan työt eivät Henryä isommin kiinnostaneet ja vuonna 1879 hän lähti oppimaan koneidenrakentamista Detroitiin, ensin James F. Flower & Bros -yhtiölle ja sen jälkeen Detroit Dry Dock Engine Works -yhtiöön, jossa hän työskenteli höyrykoneiden parissa. Vuonna 1882 Ford palasi kotitilalleen Dearborniin. Täälläkin oli maatalouden sähkölaitteita pyörittämässä Westinghouse-yhtiön siirrettävä höyrykone, jonka käytössä Henry oli varsinainen mestari. Höyrykonetekniikan hyvin osaavana, hän toimi myös Westinghousen koneiden huoltomiehenä. Samaan aikaan maatilan hoidon kanssa hän luki kirjanpitoa detroitilaisessa kauppakoulussa. Vuonna 1888 hän avioitui Clara Bryantin (1866–1950) kanssa ja pariskunnalle syntyy yksi lapsi, Edsel Bryant Ford (1893–1943).
Insinööriuran alku
thumb|Henry Ford istuu ensimmäisessä suunnittelemassaan ja rakentamassaan autossa Ford Quadricyclessä vuonna 1896. Vuonna 1891 Ford palasi Detroitiin ja työskenteli koneinsinöörinä Thomas Edisonin Edison Illuminating Company -yhtiössä. Hänet ylennettiin pääinsinööriksi 1893, jolloin hänellä oli aikaa ja rahaa myös omille, bensiinikäyttöisen moottorin kehittelyä koskeville suunnitelmilleen. Nämä suunnitelmat kiteytyvät Fordin ensimmäisessä itse-liikkuvassa ajoneuvossa, nimeltään Quadricycle, jonka ensimmäinen koeajo tapahtui 4. kesäkuuta vuonna 1896.
Samana vuonna Ford tapasi Edison Illuminating Companyn johtokunnan järjestämässä kokouksessa keksijän ja liikemiehen, Thomas Edisonin, jonka luvalla ja kannustuksella Ford saattoi työnsä ohessa valmiiksi toisen autonsa vuonna 1898. Detroitilaisen puutavaraliikemies William H. Murphyn taloudellisen tuen turvin Ford irtisanoutui Edison Companysta ja perusti Detroit Automobile Companyn elokuun 5. päivänä vuonna 1899. Tämän yhtiön tuotteista ei kuitenkaan tullut kaupallista menestystä ja yhtiö lakkasi olemasta vuonna 1901.
Suunnittelija C. Harold Willsin avulla Ford valmisti 26-hevosvoimaisen auton, jolla hän myös menestyksekkäästi osallistui paikalliseen autokilpailuun lokakuussa 1901. Tästä innostuneena Murphy ja muut Detroit Automobile Companyn osakkeenomistajat perustivat lokakuun 30. päivänä vuonna 1901 Henry Ford Companyn, jossa Ford itse työskenteli pääsuunnittelijana. Vuonna 1902 Murphyn avulla yhtiöön nimettiin konsultiksi Henry M. Leland ja protestina tälle Ford lähti yhtiöstä. Fordin lähdettyä Murphy nimesi yhtiön uudelleen, Cadillac Automobile Companyksi.
Ford kehitteli kilpapyöräilijä Tom Cooperin kanssa yli 80-hevosvoimaisen kilpa-auton, nimeltään ”999”, jolla kilpa-ajaja Barney Oldfield ajoi voittoon lokakuussa 1902. Auton nimi ”tripla-ysi” oli peräisin saman aikakauden nopealta ja kuuluisalta newyorkilaiselta junanveturilta. Ford neuvotteli autojen valmistusta varten rahoituksen vanhan tuttavuutensa, detroitilaisen hiilikauppiaan Alexander Y. Malcomsonin kanssa ja he muodostivat yhtiön ”Ford & Malcomson, Ltd.”. Ford jatkoi edullisen auton suunnittelua ja sen valmistusta varten parivaljakko vuokrasi tehdastilat sekä teki veljesten John ja Horace Dodgen omistaman konepajan kanssa sopimuksen osien toimittamisesta. Autojen myynti lähti käyntiin verkkaisesti, ja kassakriisi uhkasi, kun Dodgen veljekset vaativat saamisiaan.
Ford Motor Company
thumb|right|Ford Motor Companyn valmistama kuuluisa [[Ford Model T|Fordin T-malli (1913) – tässä käytettynä kalastukseen]]
Uhkaavan konkurssin estämiseksi Malcomson keräsi yhtiöön lisää pääomaa uusilta sijoittajilta ja sai myös Dodgen veljekset sitoutettua yhtiöön. Ford & Malcomson-yhtiö järjestettiin uudelleen, ja siitä muodostettiin Ford Motor Company kesäkuun 16. päivänä vuonna 1903. Yhtiö aloitti autojen valmistuksen samana vuonna Malli A:lla. Aikauden autonvalmistajille tyypilliseen tapaan, myös Ford käytti mallien niminä proosallisesti kirjainta. Jotkin mallit olivat kokeellisia, eivätkä koskaan siirtyneet piirustuspöydältä tuotantoon. Ford Motor Company valmisti vuosien 1903–1908 välillä 8:aa eri mallia, Malli A, Malli B, Malli C, Malli F, Malli K, Malli N, Malli R ja Malli S, ennen kuin suursuosioon noussut Malli T tuli tuotantoon.
Malli T
Malli T esiteltiin lokakuun 1. päivänä vuonna 1908. Ohjauspyörä oli nyt vasemmalla, ja tätä sijoittelua oli myös muiden autonvalmistajien aikaa myöten seurattava. Autossa oli monia teknisiä ratkaisuja, jotka eivät tuolloin olleet autonvalmistuksessa itsestäänselvyyksiä. Moottori ja vaihteisto olivat kiinni toisissaan, nelisylinterisen rivimoottorin lohko oli yhtenäistä valua. Molemmat akselit olivat jäykät ja jousitus oli molemilla akseleilla järjestetty poikittaisella, puolielliptisellä lehtijousipakalla. Malli saavutti heti suosiota edullisen hankintahintansa lisäksi myös helppokäyttöisyytensä ja helpon huollettavuutensa ansiosta.
Henry Ford loi massiivisen julkisuuskoneiston huolehtimaan siitä että kaikissa mahdollisissa lehdissä oli Malli T:stä kertovia tarinoita tai mainoksia. Fordin franchising-periaatteella rakentama edustajaverkosto kasvoi nopeasti ja piti huolen siitä, että Malli T oli näkyvillä kaikkialla. Tämä näkyi myös myyntiluvuissa, joihin useana vuonna kirjattiin 100 %:n nousu edelliseen vuoteen verrattuna. Tuotantokulujen karsimiseksi ja tuotannon tehostamiseksi Fordin tehtailla siirryttiin liukuhihnatyöskentelyyn vuonna 1913. Henry Fordia pidetään liukuhihnatyöskentelyn keksijänä, mutta vastaavanlainen työtapa oli käytössä jo vaunuja valmistaneella Durant-Dort Carriage Companylla, jonne sen oli kehittänyt Charles W. Nash. Vuonna 1914 myynti ylitti 250 000 autoa vuodessa ja vuonna 1916 se oli jo 472 000 autoa vuodessa.
Vuonna 1918 arviolta puolet Pohjois-Amerikan teillä liikkuvista autoista oli T-mallin Fordeja. Väriltään ne olivat tunnusomaisen mustia. Tämä johtui autojen valmistuksen kovasta tahdista, musta väri oli tuolloin ainoa joka kuivui riittävän nopeasti. Ennen vuonna 1913 tapahtunutta liukuhihnan käyttöönottoa T-mallin oli voinut ostaa myös muun värisenä. Henry Ford piti itsepintaisesti kiinni sekä yhden mallin politiikasta että T-mallin designista, ja mallin valmistus jatkui hyvin pienin muutoksin aina vuoteen 1927 asti. T-mallin kokonaistuotantomäärä oli 15 007 034 autoa, tämä ennätys tehtiin 19:ssä vuodessa ja se pysyi voimassa seuraavat 45 vuotta. Vuosina 1917–1927 Ford Motor Company valmisti myös T-malliin perustuvaa hyötyajoneuvoa Ford TT.
Vuoden 1918 joulukuussa Henry Ford luovutti Ford Motor Companyn johdon poikansa Edsel Fordin käsiin. Henry piti kuitenkin itsellään oikeuden sanoa asioihin viimeinen sana, ja toisinaan hän päätöksillään käveli Edselin yli. Henry perusti nyt toisen yhtiön, nimeltään Henry Ford and Son, ja manipuloi sijoittajien keskuudessa kiertämään huhun, jonka mukaan hän ja hänen parhaat johtajansa ja alemmat toimihenkilöt siirtyisivät uuden yhtiön palvelukseen. Juonen tarkoitus oli, että sijoittajat hankkiutuisivat eroon Ford Motor Companyn osakkeista, ennen kuin ne menettäisivät arvonsa. Etiikaaltaan kyseenalainen juoni toimi täydellisesti, ja isä ja poika Ford hankkivat omistukseensa enemmistön yhtiön osakkeista. Näin Ford Motor Companyn omistus ja päätäntävalta oli tiukasti suvun käsissä. Henry Ford ei juuri luottanut tilintarkastajiin, ja hänen ollessaan yhtiön johdossa Ford Motor Companyssa ei kertaakaan suoritettu virallista auditointia. Tällainen olisikin ollut osittain tarpeetonta, koska ainoat tärkeät osakkeenomistajat, joille yhtiö oli vastuussa, olivat oma perhe.
Malli A ja muutoksen tuulet
T-mallin laskeva myynti pakotti Henry Fordin viimein suostumaan uuden mallin valmistukseen ja sen suunnittelu alkoi vuonna 1925–1926. Henry itse osallistui vahvasti uuden mallin tekniikan ja alustan kehitykseen kun taasen mallin muu design on hyvin pitkälle Edsel Fordin käsialaa. Vaikka Edsel ei juurikaan osallistunut auton tekniseen kehitykseen, hänen vaikutuksestaan uuteen malliin tuli, nyt yleisesti markkinoilla käytössä ollut siirtopyörävaihteisto, Fordin autoissa perinteisesti käytetyn planeettavaihteiston sijaan.
Kehitystyön lopputuloksena, joulukuussa 1927, esiteltiin Ford Malli A. Se oli tuotannossa vuoteen 1932 asti ja valmistusmäärä oli yli 4 miljoonaa autoa. Ford Motor Companylle uuden mallin julkaisu oli muutoinkin käänteentekevä, koska nyt myös Ford alkoi esittelemään vuosittaisia muutoksia malleissaan. General Motors oli tuonut markkinoille tämän kilpailutavan, joka on autoteollisuuden yleisesti harjoittama toimintamalli tänäkin päivänä. Uuden mallin myötä myös Ford alkoi luotottaa asiakkaitaan, vastaperustetun rahoitusyhtiönsä Universal Credit Corporationin kautta.
Fordin työvoimapolitiikka
Henry Ford ymmärsi, että saadakseen palkattua riittävästi ammattitaitoista työväkeä, joka myös sitoutuu työhönsä, kelvolliset työolosuhteet ja riittävä palkka toimivat tässä kannustimena. Fordin näkemyksen mukaan tässäkin oli kyse resurssien tehokkaasta käytöstä. Jos 100 miestyövuoden suorittamiseen käytettiin vuodessa 300 miestä, söi jatkuva vaihtuvuus ja uusien miesten tehtäviin perehdyttäminen organisaation voimavaroja ja heikensi tuottavuutta ja voittoja.
Sosiaaliosasto
Vuonna 1914 Ford järisytti amerikkalaista teollisuusmaailmaa lupaamalla työläisilleen palkan, joka oli yli kaksinkertainen vallitseviin autoteollisuuden palkkoihin verrattuna. Tämä liike tuotti toivotunlaisen tuloksen. Fordille riitti osaavaa työvoimaa, joka toi yhtiöön henkistä pääomaa ja osaamista, ja tällä taasen oli suora vaikutus tuottavuuteen. Vaikka Detroitin autoteollisuuskaupungin teollisuuden yleinen palkkataso oli jo ennestään muuta maata korkeampi, pakotti Fordin liike myös kilpailijat nostamaan palkkojaan. Ford esitti, että kyse ei ollut korkeamman palkan maksamisesta vaan voiton osittamisesta myös työportaalle. Korkeampaan palkkaan eli ”voitto-osuuteen” oli oikeutettu Fordilla vähintään puoli vuotta työskennellyt henkilö, jonka elintavat olivat Fordin Sosiaaliosaston (Social Department) kelpuuttamia. Säännöt kielsivät juopottelun, uhkapelin sekä perheeseen ja lapsiin kohdistuvien rahallisten velvollisuuksien laiminlyönnin. Sosiaaliosastolla oli 50 palkattua tutkijaa sekä näitä tukeva toimistohenkilökunta tarkkailemassa, että ne, joille maksettiin korkeampaa palkkaa, myös täyttivät sen vaatimat edellytykset.
Fordin harjoittama työväestön henkilökohtaisten asioiden urkinta koettiin kuitenkin liiallisuuksiin meneväksi ja ohjelma lopetettiin. Sosiaaliosastoa ja voitonjakoa koskevassa muistiossa vuodelta 1922 Henry Ford kirjoittaa: "”Teollisuudessa ei ole sijaa holhoukselle. Hyväntekeväisyystyö, joka perustuu työntekijöiden henkilökohtaisten asioiden urkkimiselle, on aikansa elänyt. Miehet tarvitsevat neuvoja ja miehet tarvitsevat apua, usein erityistä apua, ja kaikki tämä tutkimustoiminta on suoritettu säädyllisten elämäntapojen edistämiseksi. Mutta laaja ja toimiva panostus- ja osallistumissuunnitelma kiinteyttää ja vahvistaa organisaatiota enemmän kuin mikään ulkopuolelta tuleva sosiaalityö. Muuttamatta periaatteitamme olemme päättäneet muuttaa maksutapaamme.”"
Suhde ammattiliittoon
Henry Ford suhtautui ehdottoman kielteisesti ammattiliittoihin. Hänen mielestään liitot olivat liiaksi johtajiensa vaikutusvallan alaisia ja näennäisen hyvistä päämääristään huolimatta ne aiheuttivat työntekijöille enemmän haittaa kuin hyötyä. Ford katsoi, että vaaliessaan työntekijöiden oikeuksia, mm. vaatimalla lyhyempiä työpäiviä, ne toimivat vastoin kaikkien etua, koska Fordin näkemyksen mukaan nimenomaan tuottavuus on avainsana ongelmien ratkomisessa ja hyvinvoinnin jakamisessa.
Ford uskoi, että liittojen johtajat olivat vääristyneiden kannustimien houkuttamina valmiita lietsomaan sosiaalitaloudellisia kriisejä omaa valtaansa kasvattaakseen. Hänen mielestään yhtiöiden johtajia kannusti toimimaan työntekijöidensä parhaaksi se, että myös yhtiön tuottavuus oli korkeimmillaan. Ford kyllä myönsi, että monet johtajat eivät ymmärtäneet tätä seikkaa ja siksi harjoittivat huonoa hallintoa. Mutta Ford uskoi, että lopulta hyvät johtajat, kuten hän, voisivat torjua harhaan johdatettujen ihmisten, kuten liittopomojen ja huonojen johtajien, hyökkäykset ja hyvät johtajat loisivat sosiaalitaloudellisen ympäristön, jossa ei olisi kasvualustaa huonolle johtamiselle tai huonoille ammattiliitoille.
Tämä Henry Fordin ihmisläheinen ideologia joutuu kuitenkin outoon valoon, kun yhtiöön perustettiin sisäisen turvallisuuden osasto ”Service Department” ja sen johtoon entinen Yhdysvaltain laivaston nyrkkeilijä Harry Bennett. Bennett käytti monenlaisia uhkailuun ja pelotteluun perustuvia toimintatapoja, joilla pyrittiin estämään työväestön järjestäytyminen. Tunnetuin välikohtaus UAW:n (United Auto Workers) ja Bennetin miesten välillä tapahtui 26. toukokuuta 1937, kun Bennett miehineen hyökkäsi jalkakäytävällä, Fordin River Rougin tehtaiden edustalla, lentolehtiskampanjaa pitäneiden ammattiyhdistysaktiivien kimppuun ja pahoinpiteli heitä nyrkein, potkien ja patukoiden voimin. Dearbornin poliisipäällikkö Carl Brooks, joka oli aiemmin toiminut Bennetin alaisena, ei nähnyt aihetta väliintuloon.
1930- ja 1940-luvun taitteessa Edsel, joka oli yhtiön johdossa, oli sitä mieltä, että Fordin ja liiton olisi saatava aikaan edes jonkinasteinen työehtosopimus, koska töiden häirintä ja vastaavasti väkivalta eivät voineet jatkua loputtomiin. Mutta Henry, jolla edelleen oli veto-oikeus ja joka oli yhtiön johdossa de facto, kieltäytyi kaikesta yhteistyöstä. Henry piti Bennetin osastoineen toiminnassa useita vuosia, ja Bennett oli se henkilö kenen kanssa ammattiliitot joutuivat mahdolliset Ford Motor Companyn kanssa käytävät neuvottelut hoitamaan. Bennett taas takaisi sen, että yksikään liitto ei saisi jalansijaa yhtiön aitojen sisäpuolella.
Ford Motor Company oli viimeinen ajoneuvojen valmistaja Detroitissa, joka tunnusti UAW:n aseman. Huhtikuussa 1941 UAW:n organisoima istumalakko lopetti työnteon Fordin River Rougen tehtailla. Tuolloin yhtiön johtokunnassa toiminut Charles E. Sorensen kertoo muistelmissaan, että Henry Ford oli valmis vaikka hajottamaan koko yhtiön ennemmin kuin aloittaisi neuvottelut liiton edustajien kanssa, mutta Henryn vaimo Clara oli uhannut että hän jättäisi miehensä, jos tämä tuhoaisi suvun liiketoiminnan. Henryn oli taivuttava vaimonsa uhkavaatimuksen edessä. Yhdessä yössä Ford Motor Companysta, joka oli kaikkein vastahankaisin neuvottelemaan ammattiliittojen kanssa, tuli yhtiö, joka oli kaikkein myötämielisin UAW:n työehtoneuvotteluissa esittämille vaatimuksille. Työehtosopimus solmittiin kesäkuussa 1941.
Sotaponnistukset
thumb|right|[[Thomas Edison, John Burroughs ja Henry Ford poseeraavat Edisonin kotona Ft. Myersissa, Floridassa vuonna 1914]] Vaikka Ford kannatti rauhanliikettä niin hänen yhtiönsä osallistui sotaponnistuksiin kummassakin maailmansodassa. Franklin D. Roosevelt kutsui Detroitia demokratian asevarastoksi (”Arsenal of Democracy”) osoituksensa siitä, miten nopeasti Detroitin autoteollisuus siirsi tuotantonsa sotavarustelun tarpeisiin.
Elämän loppuvaiheet
Kun Ford Motor Companyn johtajana (president) toiminut Edsel Ford menehtyi syöpään toukokuussa 1943, päätti ikääntymisen heikentämä Henry ottaa yhtiön johtajuuden itselleen. Hän kärsi sydän- ja verisuonitaudeista ja hän oli läpikäynyt, eri lähteiden mukaan, joko sydän- tai aivoinfarktin tai useampiakin. Mielentilaltaan hän oli ailahtelevainen ja suhtautui ympäristöönsä epäluuloisesti. Henry Ford oli fyysisesti ja psyykisesti kaikkea muuta kuin sovelias suuryhtiön johtoon.
Suurin osa johtajistoa ei olisi halunnut nähdä Henryä pääjohtajana. Vaikka Henry oli ollut nimellisesti sivussa edeltäneet 20 vuotta, oli hän silti tosiasiallisesti sanonut viimeisen sanan yhtiön asioihin ilman että johtokunta tai hallitus olisi häntä vastustanut, eikä tämäkään kerta muodostanut poikkeusta. Näihin aikoihin osuu Ford Motor Companyn pahin alamäki, yhtiö menetti kuukaudessa yli 10 miljoonaa senaikaista dollaria ja Yhdysvaltain silloinen presidentti Roosevelt hallintokoneistoineen valmisteli suunnitelmat yhtiön ottamiseksi valtion hallintaan. Suunnitelmaa ei kuitenkaan pantu täytäntöön.
Fordin antisemitismi
Ford oli yksi näkyvimmistä ja vaikutusvaltaisimmista yhdysvaltalaisista antisemitisteista. Huolimatta useista yrityksistään Ford-elämäkertojen kirjoittajat eivät toistaiseksi ole löytäneet vedenpitävää syytä hänen juutalaisia kohtaan tuntemalle vihalle. Pian ensimmäisen maailmansodan päättymisen jälkeen Ford perusti lehden Dearborn Independent, joka julkaisi ensimmäisenä maassaan asiakirjat, jotka tunnetaan nimellä Siionin viisaiden pöytäkirjat. Asiakirjat paljastuivat Venäjän salaisen poliisin sepittämiksi 1921, mutta tästä Ford ei koskaan maininnut. Itse hän kirjoitti kirjasen Kansainvälinen juutalainen, joka perustui pitkälle Siionin viisaiden pöytäkirjojen tekstiin. Jättämällä tekijänoikeudet hankkimatta kirjaansa Ford onnistui luomaan vapaan ja kansainvälisen propagandalevityksen omalla nimellään, joka toi tekstille lisää painoarvoa. Fordin kirjanen käännettiin 16 kielelle – myös suomeksi – ja sitä painettiin miljoonia kappaleita. Tammikuuhun 1933 mennessä, kun Hitler nousi valtaan, olivat natsit ottaneet kirjasesta jo 29 painosta.
Fordin väitetään myös tukeneen Adolf Hitleriä jo ennen tämän valtaannousua Saksassa. Esimerkiksi 20. joulukuuta 1922 The New York Times väitti Fordin rahoittaneen Hitlerin toimintaa. Väitettä ei kuitenkaan ole pystytty todistamaan muutamia aihetodisteiden antamia viittauksia lukuun ottamatta. Joka tapauksessa haastattelussa vuonna 1923 Hitler sanoi odottavansa, että näkisi ”Fordin kasvavan Yhdysvaltojen fasistisen liikkeen johtajana”. Hitlerillä oli toimistonsa seinällä myös Fordia esittävä muotokuvamaalaus. Vuotta ennen toisen maailmansodan syttymistä Ford palkittiin 75-vuotispäivänään natsi-Saksan korkeimmalla ulkomaalaiselle myönnettävällä ansioristillä (”Großkreuz des Deutschen Adlerordens”) vuonna 1938. Ford otti kunniamerkin vastaan, vaikka häntä arvosteltiin asiasta kotimaassaan. Ennen toista maailmansotaa Ford ystävystyi toisen yhdysvaltalaisen natsisympatioistaan tunnetun antisemitistin ja myös saksalaisten mitalilla palkitseman kuuluisuuden Charles Lindberghin kanssa. Ford sanoikin: ”Aina kun Charles tulee käymään, me puhumme vain juutalaisista.”
Lehtensä kautta Ford tuki joitakin yhteiskunnallisia muutoksia, kuten naisten oikeuksia ja Kansainliittoa, mutta vastusti myös useita asioita. Näihin kuuluivat juutalaisten lisäksi useat yhteiskunnalliset ja kulttuuriset muutokset, Hollywoodin elokuvat, lasten päivähoito, valtion liiketalouden säätely, ammattiliitot ja Itä-Euroopasta tulevat maahanmuuttajat. Hän myös hyökkäsi jazz-musiikkia ja naisten hameiden lyhyyttä vastaan.
Perhe
Ford meni naimisiin Clara Jane Bryantin (1865/1866–1950) kanssa vuonna 1888. Fordeilla oli yksi lapsi, poika Edsel Ford (1893–1943), josta tuli Ford Motor Companyn johtaja vuonna 1919. Edselin kuoltua Henry Ford nosti vuonna 1945 yhtiön johtoon pojanpoikansa Henry Ford II:n. .
Josh Unice
Josh Unice (s. 24. kesäkuuta 1989 Holland, Ohio, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelasi kaudella 2015 Australian AIHL-liigan CBR Bravessa. Hän toimi myös joukkueen pelaajavalmentajana.
Seuraura
Unice pelasi OHL:n tulokaskaudellaan 2007–2008 runkosarjassa 42 ottelua torjuen 30 voittoa, kuusi tappiota ja kolme tasapeliä varsinaisella peliajalla. Hänen päästettyjen maaliensa keskiarvo oli OHL:n tulokasmaalivahtien paras (2.45) ja hänet palkittiin F. W. "Dinty" Moore Trophylla. Unice valittiin myös OHL:n tulokkaiden tähdistökentälliseen sekä 28. lokakuuta 2007 koko CHL:n viikon maalivahdiksi. Hän voitti kauden päätteeksi OHL:n mestaruuden. Kesken kauden 2008–2009 Unicen OHL-seura vaihtui Rangersista Windsor Spitfiresiin. Hän jäi kuitenkin molemmissa seuroissa kakkosmaalivahdiksi; Spitfiresissa Unice pelasi Andrew Engelagen takana kevään 2009 pudotuspeleissä kolme ottelua. Hän voitti OHL:n mestaruuden, mutta ei saanut kuitenkaan tililleen otteluakaan Memorial Cupissa, jonka Spitfires myös voitti.
Kesken kauden 2009–2010 Unice siirtyi Spitfiresistä University of Western Ontarion yliopistojoukkueeseen. Hän nousi joukkueen ykkösmaalivahdiksi kolmannella kaudellaan 2011–2012, jonka päätteeksi Unice valittiin OUA Westin ensimmäiseen tähdistökentälliseen sekä lopputurnauksen tähdistökentälliseen. Kauden 2012–2013 päätteeksi hänet valittiin OUA Westin toiseen ja kauden 2013–2014 päätteeksi ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Viimeisen yliopistokautensa päätteeksi, maaliskuussa 2014 Unice siirtyi loppukaudeksi ECHL-joukkue Gwinnett Gladiatorsin vahvuuteen. Hän sai tililleen neljä runkosarjaottelua.
Huhtikuussa 2014 Unice teki try-out -sopimuksen SM-liigan nousijajoukkue Vaasan Sportin kanssa. Hänen kerrottiin kesäkuussa jääneen ilman sopimusta. Heinäkuussa Unice teki sopimuksen ECHL-joukkue Missouri Mavericksin kanssa, mutta kauden 2014–2015 kynnyksellä lokakuussa 2014 Unice kaupattiin Rapid City Rushiin. Vain noin viikkoa myöhemmin hänen ilmoitettiin lähtevän joukkueesta ennen yhtään tilille saatua runkosarjaottelua. Saman kuun lopulla Unice siirtyi loppukauden kattavalla sopimuksella Slovakian Extraligan HC Banská Bystricaan. Hän pelasi kauden aikana vain kaksi ottelua, kunnes Unice jätti joukkueen tammikuussa 2015. Pari viikkoa myöhemmin hän siirtyi loppukauden kattavalla sopimuksella Iso-Britannian EIHL-liigan Sheffield Steelersiin paikkaamaan Frank Doylen loukkaantumista. Unice pelasi runkosarjassa 19 ottelua ja hänen torjuntaprosenttinsa (92,1 %) oli sarjan paras. Hän torjui Steelersin kauden päätteeksi mestaruuteen. EIHL-kauden jälkeen Unice siirtyi Australian AIHL-liigan CBR Braveen. Heinäkuussa 2015 hänet nimettiin joukkueen pelaajavalmentajaksi päävalmentaja Brad Huntin lähdettyä. Unicen torjuntaprosentti (92,1 %) oli koko AIHL:n paras.
Maajoukkueura
Unice pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2009, jolloin hän toimi Yhdysvaltain kakkosmaalivahtina Tom McCollumille ja sai tililleen vain yhden ottelun. Unice pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2007, jolloin hän torjui MM-hopeaa. Unice valittiin turnauksen parhaaksi maalivahdiksi ja tähdistökentälliseen. Hän pelasi myös World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2006, jolloin Unice voitti hopeaa ja pelasi Brad Phillipsin kakkosmaalivahtina vain yhden ottelun.
Sickan Castegren
Hilda Matilda Josefina "Sickan" Castegren, Sickan Amundsson (20. joulukuuta 1887 Helsinki – 8. kesäkuuta 1963 Tukholma, Ruotsi ), oli suomalaissyntyinen näyttelijä ja operettilaulaja, joka myöhemmin vaikutti Ruotsissa.
Castegren aloitti teatteriuransa 1909 Käthen roolissa näytelmässä Gamla Heidelberg Helsingin Svenska Teaternissa. Hän näytteli myös elokuvissa pieniä rooleja.
Castegrenin puoliso oli arkkitehti Erik Amundsson.
Roolit (valikoima)
thumb|Sickan Castegren näytelmässä Ack, Elvira [[Södra teaternissa.]]
Ekologinen käytävä
Kaupunkisuunnittelussa voidaan kaavoituksen avulla mahdollistaa ja toteuttaa viheryhteyksiä, viheralueita ja viherverkostoja kaupunkien alueelle ekologisista ja virkistyskäyttösyistä. Viheralueiden välisten maastokäytävien riittävä leveys takaa elioiden siirtymismahdollisuudet alueen verkostossa. Ekologinen yhteys joudutaan joskus vetämään kaupungin ydinkeskustan ohi, sillä kaupunkimainen ympäristö ei ole kaikille lajeille soveltuva yhteys. Luonnon ja kaupungin yhdistävien ekologisten käytävien kautta kaupunkien keskustoihin voi tulla esimerikiksi kettuja, jäniksiä, hirviä ja saukkoja, kuten Turussa.
Ekologiset käytävät lisäävät eliöyksilöiden mahdollisuuksia säilyä hengissä. Petoeläimet voivat ekologisten käytävien kautta vaeltaa suuremmalle alueelle hankkimaan ravintoa. Ekologinen käytävä myös mahdollistaa yksilöiden liikkumisen populaatiosta toiseen, mikä vähentää populaatioiden sisäsiittoisuutta.
Ekologisen yhteyden tarvitsee vain antaa eläimille kulkureitti, eikä sen siis tarvitse olla luontoarvoiltaan erityisen arvokasta tai lajeille hyvin soveltuvaa ympäristöä. Leveät käytävät ovat parempia kuin kapeat, mutta tärkeintä on yhteyden jatkuvuus.
Ihminen voi hyödyntää ekologisia käytäviä virkistyskäyttöön ja koulujen luonto-opetukseen.
Lapejärvi
Lapejärvi on Varsinais-Suomessa Laitilan Viikaisissa oleva järvi, joka kuuluu Sirppujoen vesistön Härinänjoen valuma-alueeseen.
Maantiede
Järven pinta-ala on 1,4 hehtaaria ja se on 120 metriä pitkä ja 60 metriä leveä. Siihen ei laske ojia ja siitä laskeva oja lähtee suon laidalta pienen matkan päästä järven rannasta. Järvi sijaitsee suon sisällä ja se vaikuttaa oleva järvenlaskun takia kasvamassa umpeen. Laskuoja on 3,5 kilometriä pitkä ja yhteisenä laskuojana Lampeenjärvien kanssa se mutkittelee lopuksi kuivatetun Koukkelanjärven pohjaa pitkin Viikinojaan eli Helikonojaan. Järven soinen rantaviiva on 600 metriä pitkä. Rannoille on rakennettu kaksi loma-asuntoa, joille johtaa polku Laitilaan vievältä tieltä.
Dirk Gentlyn holistinen etsivätoimisto
Dirk Gentlyn holistinen etsivätoimisto on Douglas Adamsin vuonna 1987 ilmestynyt romaani. Se julkaistiin suomeksi vuonna 1989. Sarjan seuraava osa Sielun pitkä pimeä teehetki ilmestyi vuonna 1988.
Televisiosovitukset
BBC tuotti Adamsin Dirk Gently -kirjoihin perustuvan neliosaisen televisiosarjan Dirk Gently vuosina 2010–2012. Sen pääosissa olivat Darren Boyd Richard Macduffina, Stephen Mangan Dirk Gentlynä ja Helen Baxendale Susan Harmisonina.
Vuodesta 2016 BBC America on tuottanut edelliseen liittymätöntä televisiosarjaa Dirk Gently’s Holistic Detective Agency. Sen pääosia näyttelevät Samuel Barnett Dirk Gentlynä ja Elijah Wood hänen apulaisenaan Todd Brotzmanina.
Max Amann
thumb|250px|Max Amann SS-univormussaMax Amann (24. marraskuuta 1891 München – 30. maaliskuuta 1957) oli saksalainen poliitikko, kansallissosialistisen puolueen valtiopäiväedustaja ja lehtikustantamon johtaja. Natsihallinnon aikaan hän oli SS-upseeri, Hitlerin 1933 nimittämä lehdistön valtakunnanjohtaja ja sanomalehtikustantajien valtakunnallisen liiton Reichspressekammerin puheenjohtaja.
Mukana natsipuoleen alkutaipaleella
Amann oli Adolf Hitlerin ensimmäisiä tukijoita, he tutustuivat ollessaan molemmat komennettuina rintamalle ensimmäisessä maailmansodassa. Amann oli Hitlerin joukkueen vääpeli. Sodan jälkeen Amann opiskeli liiketaloutta ja työskenteli müncheniläisessä lakifirmassa. Amann liittyi Hitlerin perustamaan kansallissosialistiseen puolueeseen vuonna 1921. Hitler pyysi häntä huolehtimaan puolueen talousasioista ja asetti Amannin puolueen lehteä, Völkischer Beobachteria julkaisevan Eher Verlag -kustannusyhtiön johtoon.
Amann osallistui epäonnistuneeseen oluttupavallankaappaukseen vuonna 1923. Seuranneessa oikeudenkäynnissä natsimyönteinen tuomari langetti Amannille vankilatuomion sijaan 500 kultamarkan sakot. Kaappausyrityksen jälkeen Amann muodosti Julius Streicherin ja Hermann Esserin kanssa tiukan sisäpiirin Hitlerin ympärille.
Vaikea luonne
Poikkeuksellisen lyhytkasvuinen Amann oli luonteeltaan aggressiivinen ja säälimätön, hän toimi itsevaltiaan tavoin. Amann oli tavoiltaan karkea eikä häntä pidetty erityisen lahjakkaana. Hän oli kehno puhuja, ja hänen käsialansa oli lähes lukukelvotonta. Syntyperältään köyhistä oloista ollut, korruptoitunut Amann keräsi tehtävissään valtavan henkilökohtaisen omaisuuden. Uskollisuus Hitlerille takasi kuitenkin vakaan urakehityksen.
Menestys kustantajana
Amann menestyi Eher-yhtiön johtajana erinomaisesti. Eher kustansi muun muassa Hitlerin Taisteluni -teoksen ensimmäisen ja toisen painoksen, sekä vuoden 1929 korjatun painoksen. Teos toi runsaasti rahaa sekä Hitlerille että kustantajalle. Kustantamo julkaisu myös SS:n lehteä Das Schwarze Korps.
Toisessa virassaan Reichspressekammerin puheenjohtajana Amann valvoi koko maan lehdistöä, kilpaileviakin kustantamoja, ja määräsi natseja arvostelevia lehtiä lopetettavaksi.
Sodan jälkeen
Liittoutuneiden joukot pidättivät Amannin natsi-Saksan tappion jälkeen. Hänet asetettiin syytteeseen ja tuomittiin vuonna 1948 kymmeneksi vuodeksi kuritushuoneeseen. Koko mittava omaisuus ja eläkeoikeus tuomittiin menetetyksi ja Amann vietti lopun elämäänsä köyhyydessä.
Max Amann kuoli 65-vuotiaana 30 maaliskuuta 1957.
Michael Douglas
Michael Kirk Douglas (s. 25. syyskuuta 1944 New Brunswick, New Jersey) on yhdys­valtalainen Oscar-palkittu näyttelijä ja elokuvatuottaja.
Ura
Douglas opiskeli näyttelemistä Kalifornian yli­opistossa Santa Barbarassa, josta valmistui vuonna 1968. Hän esiintyi uransa alku­puolella televisio­sarjassa San Franciscon syke (The Streets of San Francisco). Douglas esitti sarjassa Steve Kelleriä vuosina 1972–1976. Hän oli roolistaan kolmesti ehdolla Emmyn ja kerran Golden Globen saajaksi. Tunnettu elo­kuva­näyttelijä hänestä tuli vuonna 1984 ilmestyneen Vihreän timantin metsästyksen myötä. Hän esiintyi elo­kuvan toisessa pää­osassa Jack Coltonina Kathleen Turnerin ollessa Joan Wilder. Elo­kuvalle tehtiin jatko-osa Niilin jalokivi, joka ilmestyi vuonna 1985.