cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elliptinen geometria
Projektiivinen elliptinen geometria
Eräs projektiivisen geometrian huomattava ominaisuus on, että jos ulottuvuuksien lukumäärä n on parillinen, kuten tason tapauksessa, geometria on ei-orientoituva. Täten siinä ei ole eroa myötä- ja vastapäivään suoritettujen rotaatioiden välillä, sillä ne samastetaan keskenään.
Stereografinen malli
Sama avaruus, joka saadaan hyperpallomallin avulla, saadaan mallinnetuksi myös stereografisella projektiolla. Käytetään merkintää avaruudelle, toisin sanoen n-ulotteiselle avaruudelle, johon on lisätty yksi äärettömyydessä oleva piste. Tässä avaruudessa voidaan määritellä metriikka, kordaalinen eli jänteisiin perustuva metriikka seuraavasti: missä u ja v ovat mitkä tahansa :n vektoria ja \|\cdot\| tavallinen euklidinen normi. Määritellään lisäksi Tuloksena :stä saadaan metrinen avaruus, joka esittää pisteiden välistä etäisyyttä niitä hyperpallomallissa vastaavien pisteiden välistä jännettä pitkin, jolle se voidaan kuvata bijektiivisesti stereografisella projektiolla. Jos sen sijaan käytetään metriikkaa saadaan täysin pallogeometrian mukainen malli. Elliptinen geometria saadaan tästä samastamalla pisteet u ja -u ja määrittelemällä, että tämän pisteen etäisyys v on pienempi v:n etäisyyksistä näistä kahdesta pisteestä.
Ristiriidattomuus
Koska elliptinen geometria voidaan mallintaa esimerkiksi euklidisen avaruuden pallomaisella aliavaruudella, tästä seuraa, että jos euklidinen geometria itsessään on ristiriidaton, samoin on elliptisen geometrian laita. Tästä seuraa, että paralleelipostulaattia ei ole mahdollista todistaa Eukleideen geometrian neljän muun postulaatin avulla.
Tarski on todistanut, että euklidinen alkeisgeometria on täydellinen teoria eli on olemassa algoritmi, jonka avulla mistä tahansa väitteestä voidaan osoittaa, onko se tosi vai epätosi. (Tämä ei ole vastoin Gödelin epätäydellisyyslausetta, sillä euklidinen geometria ei sisällä niin suurta määrää Peanon aritmetiikaa, että lausetta voitaisiin soveltaa siihen. Tästä seuraa, että myös elliptinen alkeisgeometria on sisäisesti ristiriidaton ja täydellinen teoria.
DJ Polarsoul
DJ Polarsoul (usein vain Polarsoul) on suomalainen DJ ja tuottaja. Hän on tuottanut kappaleita muun muassa Jodarokille, Asalle, Julma-Henrille ja Jujulle. Polarsoul tunnetaan varsin laajasta yhteistyöstään Asan kanssa, jolle hän on tuottanut kaksi albumia. Polarsoul on tehnyt useita mixtapeja, jotka yhdistelevät dancehallia, rappia, reggaeta sekä muita musiikkilajeja. Hänen ensimmäinen varsinainen albuminsa, tuottajalevy Pilvilinna julkaistiin 23.8.2013. Polarsoul toimii myös Asan keikka-DJ:nä sekä pyörittää omaa Polarsoul Mixshow radio-ohjelmaansa Bassoradiolla. Hänet on valittu kolme kertaa vuoden klubi-DJ:ksi Funk Awardseissa vuosina 2009, 2012 ja 2013. DJ Polarsoulin 23. elokuuta 2013 julkaistu Pilvilinna -albumi nousi parhaimmillaan Suomen virallisen albumilistan neljännelle sijalle. Kultabassokerho Awards palkitsi Polarsoulin kolmella eri palkinnolla vuonna 2014: vuoden tuottaja, vuoden debyyttialbumi (Pilvilinna) ja vuoden kappale (Ei kompromisseja).
Bedřich Šupčík
Bedřich Šupčík (22. lokakuuta 1898 Wien – 11. heinäkuuta 1957 Písek) oli Tšekkoslovakiaa edustanut telinevoimistelija.
Šupčík voitti vuoden 1924 kesäolympialaisissa Pariisissa kultaa köysikiipeilyssä ja sai lisäksi pronssimitalin moniottelun yksilökilpailussa. Hän kilpaili myös vuoden 1928 kesäolympialaisissa Amsterdamissa ja oli siellä mukana saamassa hopeaa joukkuekilpailussa.
Skvaleenisyntaasi
thumb|250px|Malli ihmisen skvaleenisyntaasin rakenteesta Skvaleenisyntaasi eli farnesyylidifosfaattifarnesyylitransferaasi on entsyymi, joka katalysoi skvaleenin biosynteesiä kahdesta farnesyylipyrofosfaattimolekyylistä. Entsyymillä on tärkeä rooli sterolien, kuten kolesterolin biosynteesissä. Ihmisellä skvaleenisyntaasin tuotantoa säätelee FDFT1-geeni, joka sijaitsee kromosomissa 8p23.1-p22. Geeniä tavataan kaikissa ihmisen kudoksissa, mutta erityisen aktiivinen se on maksassa ja hypotalamuksessa.
Reaktiomekanismi
Skvaleenisyntaasi tarvitsee toimiakseen koentsyymikseen NADPH-molekyylin ja magnesiumioneita. Kahden farnesyylipyrofosfaattimolekyylin kondensoituminen skvaleeniksi tapahtuu kahdessa vaiheessa. Ensimmäisessä vaiheessa muodostuu karbokationien kautta syklopropaanirenkaan sisältävä välituote, preskvaleenidifosfaatti. Seuraavassa vaiheessa tästä irtoaa pyrofosfaatti-ioni ja muodostuu karbokationi, jonka hiilirunko järjestäytyy uudelleen, jolloin muodostuu allyylinen karbokationi. Viimeisessä vaiheessa tämä karbokationi pelkistetään NADPH:n avulla skvaleeniksi.
center|775px
Olosuhteet ja inhibiittorit
Skvaleenisyntaasi toimii entsyymistä riippuen parhaiten, kun lämpötila on 25–60 °C ja pH on 5,2–7,6. Entsyymin inhibiittoreista useat ovat rakenteeltaan hyvin lähellä farnesyylipyrofosfaattia tai preskvaleenidifosfaattia. Muita entsyymin toimintaa haittaavia yhdisteitä ovat muun muassa klorogeenihappo ja deoksikoolihappo.
Skvaleenisyntaasin inhibiittoreiden käyttöä mahdollisina veren kolesterolipitoisuutta vähentävinä lääkkeinä tutkitaan. Tehokkaimmaksi on osoittautunut lapakistaatti eli TAK-475
Hiirillä skvaleenisyntaasientsyymin puute aiheuttaa kohdun kehittymisen heikkenemistä, alkioiden kuolemia ja hermostoputkien toiminnan vaurioita.
Miletoksen teatteri
Miletoksen teatteri oli antiikin aikainen kreikkalainen teatteri Miletoksessa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Nykyisin teatterin rauniot ovat Miletoksen arkeologisen alueen huomattavimpia ja parhaiten säilyneitä kohteita.
Historia
Teatteri rakennettiin useassa vaiheessa hellenistisellä kaudella noin vuosina 300–133 eaa. Sitä käytettiin paitsi teatteriesityksiin myös ekklesian eli kansankokouksen kokoontumispaikkana eli ekklesiasterionina, ja mahdollisesti myös bulen eli neuvoston kokoontumispaikkana ennen Buleuterionin valmistumista.
Vaihe 3 ajoittuu 100-luvun eaa. ensimmäiselle puoliskolle. Skene-rakennusta muutettiin jälleen huomattavasti lisäämällä uusia ovia, kuten alakerroksen keskiovi, sekä sivusiivet. Muutosten oletetaan liittyvän uuden komedian vaatimuksiin, jossa esitykset siirtyivät orkhestralta ylemmäksi skenen eteen, ja skenen toisesta kerroksesta tuli näytelmien taustaseinä, jossa tarvittiin ovia näyttelijöiden saapumista ja poistumista varten. Proskenionia saatettiin jälleen leventää. Vaihe 4 ajoittuu noin vuoteen 133 eaa. Skene-rakennusta muutettiin näyttämönä toimineen logeion-tilan eli proskenionin kattotilan lisäämiseksi. Rakennusta myös levennettiin jälleen, ja sen tarpeettomiksi käyneet alakerroksen ovet tukittiin keskiovea lukuun ottamatta.
Roomalaisella kaudella teatteria uusittiin jälleen. Katsomoa muutettiin, niin ettei hellenistisestä vaiheesta ole säilynyt paljoakaan, ja skene-rakennusta koristeltiin. Lisäksi lisättiin muun muassa logeionille johtaneet kiviportaat. Jäljellä olevat rauniot kuvaavat teatterin roomalaisen kauden muotoa. Nykyisin teatterin jäänteet ovat muutoin huonosti säilyneen Miletoksen huomattavimmat rauniot Faustinan kylpylän ohella.
Bysanttilaisella keskiajalla Teatterikukkulalle rakennettiin linnoitus. Teatterin kiviä käytettiin linnoitteiden rakentamiseen.
Rakennus
pienoiskuva|Yksityiskohta teatterin katsomosta. pienoiskuva|Teatterin raunioita.
Teatteri oli rakennettu siitä nimensä saaneen Teatterikukkulan eli nykyiseltä nimeltään Kaletepen kukkulan etelärinteeseen, Leijonasataman ja Teatterisataman välille. Rakennuksen vaiheittaisen kehityshistorian vuoksi seuraavassa esitetään sen muoto pääosin viimeisessä eli roomalaisessa vaiheessa, jonka rauniot ovat paikalla.
Teatteri oli tyypillinen puolikaarenmuotoinen teatterirakennus, jonka keskellä oli alun perin pyöreä orkhestra. Katsomossa oli 60 penkkiriviä. Se oli jaettu kahdella poikittaissuuntaisella käytävällä (diazoma) kolmeen osaan, joista kussakin oli 20 penkkiriviä. Alaosa oli jaettu neljällä pystysuuntaisella portaikolla viiteen sektoriin (kerkides), keskiosa yhdeksällä portaikolla kymmeneen sektoriin ja yläosa 19 portaikolla 20 sektoriin. Etupuolelta teatteri oli noin 140 metrin levyinen. Suurimmillaan katsomoon mahtui noin henkeä. Tämä tekee siitä yhden Vähän-Aasian suurimmista.
Skene-rakennuksen leveys oli vaiheessa 1 noin 15,7 metriä, syvyys noin 7,3 metriä ja korkeus noin 6,2 metriä. Vaiheessa 2 sen leveys oli noin 28,2 metriä, vaiheessa 3 noin 31,5 metriä ja vaiheessa 4 noin 39,9 metriä. Proskenionin puolipylväät edustivat doorilaista tyyliä. Skene-rakennuksen hellenistisistä vaiheista on säilynyt veistoskoristelujen osia, jotka esittävät makedonialaisia kilpiä ja muita aseita sekä metsästystä.
Roomalaisella kaudella skene oli kolmikerroksinen. Alimman osan keskelle rakennettiin niin kutsuttu keisarin katsomo, jonka katosta tuki neljä pylvästä.
Cape Cross
thumb|[[Afrikanmerikarhujen kolonia Cape Crossilla.]] pienoiskuva|150px|Postimerkit Saksan Lounais-Afrikassa leimattu Cap Cross 1900 Cape Cross on pieni niemi Luurankorannikolla Namibian länsiosassa. Eteläiseen Atlanttiin työntyvä niemi sijaitsee C34-valtatien tuntumassa noin 60 kilometriä Hentiesbaaista ja 120 kilometriä Swakopmundista pohjoiseen.
Historia
Portugalin kuningas Juhana II määräsi vuonna 1484 purjehtija ja tutkimusmatkailija Diogo Cãon etsimään meritietä Intiaan ja Maustesaarille ja purjehtimaan etelään aiemmin tuntemattomille seuduille Afrikan länsirannikolla. Hänen oli määrä valita sieltä huomiota herättäviä paikkoja ja pystyttää sinne kiviristejä, joista käytettiin nimitystä padrão.
Ensimmäisellä matkallaan, jonka arvellaan tapahtuneen vuonna 1482, Cão pääsi etelässä paikkaan, jota hän kutsui nimellä Monte Negro, mutta joka nykyään tunnetaan nimellä Cabo de Santa Maria. Se sijaitsee noin 150 kilometriä lounaaseen nykyisestä Benguelan kaupungista Angolassa.
Toisella matkallaan, joka tapahtui vuosina 1484–1486, Cão pääsi tammikuussa 1486 Cape Crossina nykyään tunnettuun paikkaan, ollen ensimmäinen eurooppalainen tällä alueella. Matka ulottui noin 1 400 kilometriä kauemmaksi etelään kuin ensimmäinen matka. Tällä matkallaan hänen tiedetään pystyttäneen kaksi padrãota, ensimmäisen Monte Negroon ja toisen Cape Crossiin. Paikan nykyinen nimi juontuukin juuri tuosta padrãosta. Nykyisin matkailija voi löytää tältä paikalta kaksikin kopiota alkuperäisestä padrãosta.
Cãon ensimmäinen matka tapahtui vain kuusi vuotta ennen kuin Bartolomeu Dias onnistui purjehtimaan Hyväntoivonniemen ympäri vuonna 1488. Toinen matka päättyi vain kaksi vuotta ennen tätä tapahtumaa.
Padrão
Cape Crossin alkuperäisen padrãon vei pois Saksan laivaston korvettikapteeni Gottlieb Becker, joka komensi SMS Falke -nimistä alusta. Padrão päätyi Berliiniin. Sen tilalle pystytettiin ensin yksinkertainen puuristi, ja kaksi vuotta myöhemmin kivinen replikaristi.
1900-luvun lopussa järjestettiin rahainkeräys, jonka tuloksena paikalle pystytettiin toinenkin kiviristi, joka on enemmän alkuperäisen kaltainen. Paikalla on siis nykyisin kaksi kiviristiä.
Padrãon teksti kuuluu, suomeksi käännettynä:
Hylkeiden suojelualue
Nykyään Cape Cross on luonnonsuojelualue, jonka omistaa Namibian valtio ja jonka nimi on Cape Cross Seal Reserve (’Cape Crossin hylkeidensuojelualue’). Siellä elää yksi maailman suurimmista afrikanmerikarhupopulaatioista.
Namibiassa on kaksi paikkaa, jossa afrikanmerikarhujen määrää rajoitetaan metsästämällä, Lüderitz ja Cape Cross. Tähän metsästykseen on kaksi syytä: niin hankitaan hylkeennahkoja ja pyritään toisaalta suojelemaan rannikon kalakantoja liian suurilta hyljekannoilta. Hylkeenmetsästyksen merkityksestä kalakantoihin on olemassa erilaisia mielipiteitä: siinä missä Namibian hallituksen toteuttama selvitys toteaa, että hylkeet syövät enemmän kalaa kuin ihmiset sitä pyytävät, luonnonsuojelujärjestö Seal Alert South Africa arvioi, että hylkeet vähentävät ihmisten kalansaaliita vähemmällä kuin 0,3 prosentilla.
Simone Giannelli
Simone Giannelli (s. 9. elokuuta 1996 Bolzano) on italialainen lentopalloilija, joka edustaa Italian A1-liigassa pelaavaa Itas Diatec Trentinoa ja Italian lentopallomaajoukkuetta. Pelipaikaltaan 198 senttimetriä pitkä ja 92 kilogrammaa painava Giannelli on passari. Hänen iskulyöntinsä ylettyy 342 senttimetriin ja torjuntalyönti 265 senttimetriin.
Giannelli on Itas Diatec Trentinon kasvatti. Hän debytoi seuran paidassa Italian A1-liigassa kaudella 2012–2013. Hän voitti sarjan mestaruuden heti avauskaudellaan. Myös kaudella 2014–2015 Giannelli juhli seuran kanssa mestaruutta. Tuolla kaudella hänet valittiin myös sarjan parhaaksi pelaajaksi.
Giannelli debytoi Italian lentopallomaajoukkueessa vuonna 2015. Hän nousi maan ykköspassariksi ja saavutti pronssia vuoden 2015 EM-kilpailuista. Giannelli valittiin myös turnauksen parhaaksi passariksi.
Saavutukset
Seuratasolla
Maajoukkuetasolla
Henkilökohtainen
Emu (täsmennyssivu)
Emu tai EMU tarkoittaa seuraavia asioita:
Sapotillapuu
Sapotillapuu eli makeasapotillapuu (Manilkara zapota) on ikivihreä, alun perin Keski-Amerikassa kasvava puu. Siitä saadaan chicle-massaa, jota käytetään purukumin raaka-aineena. Nykyään sapotillapuu on levinnyt myös Afrikkaan ja Aasiaan.
Ulkonäkö ja koko
Sapotillapuu kasvaa avomaalla 18 metriä, metsässä jopa 30 metriä korkeaksi. Sen lehdet ovat ikivihreät, vahapintaiset, noin 10 cm pitkät ja 3 cm leveät. Kukat ovat pienet, kellomaiset. Hedelmät ovat 5–10 cm pitkiä, pyöreitä tai soikeita. Hedelmät ovat raakoina kumimaisia ja härmän peitossa, kypsän hedelmän hedelmäliha muistuttaa päärynää.
Yhdeksän pisteen ympyrä
right|Yhdeksän pisteen ympyrä Yhdeksän pisteen ympyrä eli Eulerin ympyrä eli Feuerbachin ympyrä tarkoittavat geometriassa samaa kolmioon liittyvää ympyrää. Ympyrän nimi juontaa juurensa siitä, että yleisen kolmion kolme pisteryhmää sijaitsevat ympyrän kehällä. Kehäpisteinä ovat kolme korkeusjanojen kantapistettä (kuvassa G, H ja I), kolme kolmion sivujen keskipistettä (D, E ja F) ja kolme ortokeskuksen ja kolmion kärjen välisen janan keskipistettä (J, K ja L, ). Vaikka kehältä on löydetty vielä lisää pisteitä, on nimitys säilynyt samana.
Sapotillapuu
Ulkonäkö ja koko
Sapotillapuusta on jalostettu viljelylajikkeita.
Ympäristöhistoria
Ympäristöhistoria tieteenalana syntyi Yhdysvalloissa 1960- ja 1970-luvulla ympäristöliikkeen seurauksena, ja se oli aluksi vahvasti sitoutunut ympäristöliikkeen päämääriin. Tieteenala on sittemmin laajentunut huomattavasti, eikä se aja mitään tiettyä agendaa.
Sapotillapuu
Levinneisyys
Sapotillapuu kasvaa luonnonvaraisena Jukatanilla ja muualla Etelä-Meksikossa sekä Belizessä ja Guatemalassa.
Ympäristöhistoria
Ympäristöhistorian tutkimuksen kohteille ominaisia piirteitä ovat yleensä pitkät aikajänteet, laajat maantieteelliset alueet ja ongelmakeskeisyys. Se on myös vahvasti monitieteellinen suuntaus, hyödyntäen laajasti humanistisia, yhteiskunta- ja luonnontieteitä. Ympäristöhistorialla on kolme keskeistä lähestymistapaa: materialistinen näkökulma korostaa ihmiskunnan taloudellisten ja teknisten toimien aiheuttamia muutoksia ympäristölle; kulttuuri- ja aatehistoriallinen näkökulma korostaa ihmisen luontokäsitystä; poliittinen ja yhteiskunnallinen näkökulma korostaa poliittisten prosessien merkitystä ihmisen ja luonnon suhteessa.
Yhdeksän pisteen ympyrä
Ympyrän nimitys
Suomalaisen nimityksen vakiintumattomuus saattaa johtua kansainvälisen nimitystavan kirjavuudesta, sillä eri maissa käytetään pääsääntöisesti kolmea nimeä. Ympyrän pisteitä ovat tutkineet monet, mutta Leonhard Euleria ja Karl Wilhelm Feuerbachia on kunnioitettu kutsumalla ympyrää heidän nimellään. Muun muassa seuraavia nimityksiä on käytössä:, , , , , , , , , ja.
Sapotillapuu
Käyttö
Sapotillapuun tärkein tuote on sen maitiaisneste, joka sisältää 15 % luonnonkumia ja 30 % hartsia. Puun eri osista on myös tehty yrttiteetä, joita on käytetty yskän ja vatsavaivojen lievitykseen.
Yhdeksän pisteen ympyrä
Ympyrän ominaisuuksia
Ympyrän säde RN on puolet kolmiota ympäröivän ympyrän säteestä
Sapotillapuu
Käyttö
Sapotillapuun kypsiä hedelmiä syödään jälkiruokana. Niistä tehdään hilloa tai sorbettia, ja mehua, josta voidaan käyttää etikkaa.
Yhdeksän pisteen ympyrä
Ympyrän ominaisuuksia
Yhdeksän pisteen ympyrä ympäröi ortokolmiota ja keskistä kolmiota.
Yhdeksän pisteen ympyrä sivuaa kolmion sisään piirrettyä ympyrää sisäpuolisesti Feuerbachin pisteessä. Ympyrä sivuaa myös kaikkia kolmea ulkokeskusympyrää ulkoisesti. Tämän Feuerbach todisti ja tulos tunnetaan myös Feuerbachin teoreemana. Näistä ulkoisista sivuamispisteistä muodostuu niin sanottu Feuerbachin kolmio.
Ympyrän keskipiste X5
Ympyrän keskipistettä kutsutaan kuvailevasti yhdeksän pisteen ympyrän keskipisteeksi ja se on luetteloitu Kimberlingin merkillisten pisteiden ensyklopediaan tunnuksella. Piirroksissa se merkitään usein myös tunnuksella N tai F.
Pisteen trilineaariset koordinaatit ovat
Pisteen barysentriset koordinaatit ovat
Keskipiste sijaitsee kolmion ympäri piirretyn ympyrän keskipisteen ja ortokeskuksen puolivälissä eli. Se toteuttaa myös yhtälön missä R on kolmion ympäri piiretyn ympyrän säde.
Keskipiste on eräs Eulerin suoran pisteitä ja samalla myös Steinerin ympyrän keskipiste.
Keskipisteen isogonaalinen konjugaatti on.
Feuerbachin piste X11
Pisteen trilineaariset koordinaatit ovat
Barysentriset koordinaatit ovat
Etäisyydet Feuerbachin pisteestä kolmion sivujen keskipisteisiin täyttää aina ehdon, jossa pisin etäisyys on kahden lyhyemmän summa.
Feuerbachin piste sijaitsee kolmion sisään piirretyn ympyrän sivuamispisteessä, joten etäisyys sen keskipisteestä I on sen säde.
Feuerbachin pisteen isogonaalinen konjugaatti on.
Historia
Euler osoitti vuonna 1765, että korkeusjanojen kantapisteiden lisäksi ympyrä kulkee myös sivujen keskipisteiden kautta. Feuerbach osoitti, että edellisten kuuden pisteen lisäksi ympyrä kulkee myös jokaisen korkeusjanan ortopisteen ja kantapisteen välisen janan keskipisteen kautta. Feuerbachin teoreemana tunnettu tulos nimesi pisteiden lukumääräksi yhdeksän. Feuerbachin teoreemana tunnetaan myös toinen tulos, jossa yhdeksän pisteen ympyrä sivuaa kolmion sisälle piirrettyä ympyrää sisäpuolisesti ja kolmion viereen piirrettyjä ympyröitä ulkopuolisesti. Tämä tulos julkaistiin vuonna 1822. Vasta tämän tuloksen jälkeen voitiin puhua yhdeksän pisteen ympyrästä.
Vaikka nimekkäät tutkijat ovatkin saaneet nimensä ympyrän nimeksi, oli ajatus käynyt monen muunkin mielessä vuosia aiemmin. Vuonna 1804 eräs tuntematon englantilainen Benjamin Bevan ehdotti samantapaista probleemaa. Muutama vuosi myöhemmin, vuonna 1821, Charles-Julien Brianchon (1783−1864) ja Jean-Victor Poncelet (1788−1867) julkaisivat (Gergonnen Annales'issa) saman teoreeman.
Saksan 9. vuoristodivisioona
'''Saksan 9. vuoristodivisioona''' oli kahden Saksan maavoimien yhtymän nimenä toisen maailmansodan lopulla. Divisioonat erotettiin toisistaan lisämäärein Nord (pohjoinen) ja Ost (itä), mitkä tulivat niiden toiminta-alueista. Todellisuudessa kumpikaan divisioonista ei saavuttanut täyttä määrävahvuutta.
Nord
Saksan 3. vuoristodivisioonan siirtyessä vuoden 1941 lopulla Lapista Saksaan, se joutui jättämään Pohjanmeren jäätilanteen vuoksi vuoristojääkärirykmentti 139:n Suomeen. Rykmentistä, joka kuului 20. vuoristoarmeijan XVIII armeijakuntaan, täydennettiin keväällä 1944 lähes divisioonan vahvuinen ryhmä Kräutler, joka sai 7. syyskuuta nimekseen 140. erillisdivisioona.
Divisioona muodostettiin Pohjois-Norjassa kenraalimajuri Mathias Kräutlerin komentamasta 140. erillisdivisioonasta, joka nimettiin 9. vuoristodivisioonaksi 6. toukokuuta 1945. Divisioona antautui briteille vain muutamaa päivää myöhemmin.
Ost
Divisioona muodostettiin taisteluosasto Semmeringistä, jonka tehtävänä oli puolustaa Semmeringin solaa itäisessä Itävallassa. Osastoon kuului muun muassa Dachsteinin vuoristotykistökoulun henkilöstöä, vuoristodivisioona Steiermark, 13. SS-täydennysvuoristopataljoona Leobenissa sekä poliisin ja RAD-osastojen henkilöstöä. Lisäksi siihen kuului hävittäjälennosto Boelcken maahenkilöstöä. Näistä oli muodostettu vuoristokoulun esikunnasta divisioonan esikunta, vuoristojääkärirykmentit 154 ja 155, vuoristotiedustelupataljoona 56, 48. panssarintorjuntakomppania, vuoristotykistörykmentti 56 ja vuoristopioneerikomppania.
Taisteluosasto Raithel taisteli eversti Heribert Raithelin johdolla etenevää puna-armeijaa vastaan 4. huhtikuuta 1945 alkaen osana Saksan 6. armeijaa. Taisteluosastosta muodostettiin 25. huhtikuuta vuoristodivisioona Steiermark mutta se nimettiin toukokuussa edelleen 9. vuoristodivisioonaksi. Viikkoa myöhemmin toinen maailmansota päättyi Euroopassa Saksan antautumiseen ja divisioonan jäänteet antautuivat pääosin länsiliittoutuneille.
Schichau Seebeckwerft
Schichau Seebeckwerft eli SSW (aikaisempia nimiä: Schichau-Werke ja Schichau Unterweser) oli saksalainen laivanrakennusyhtiö, jonka pääkonttori sijaitsi Bremerhavenissa. Yhtiön nimi syntyi vuonna 1988 Schichaun ja Seebeckwerftin fuusioituessa. Yhtiö lopetti toimintansa vuonna 2009.
Historia
Ferdinand Schichau perusti vuonna 1837 Elbingissä yrityksen nimellä F. Schichau. Yhtiö aloitti höyrykoneiden ja myöhemmin vetureiden valmistuksen. Vuonna 1854 Schichau rakennutti telakan Elbingiin ja vuonna 1890 avattiin suurempi telakka Danzigiin (on ollut osa Gdańskin telakkaa vuodesta 1945). Saksan valtio osti telakan vuonna 1929. Yhtiö osti 1930 Königsbergistä pienehkön telakan.
Vuoden 1945 jälkeen yhtiön telakoista Danzig, Königsberg ja Elbing jäivät Puolan ja Neuvostoliiton alueille ja yhtiö joutui aloittamaan toimintansa uudelleen Bremerhavenissa Länsi-Saksan alueella. Vuonna 1972 yhtiöön sulautui Unterweserweft-laivanrakennusyhtiö, jolloin yhtiön nimeksi tuli Schichsau Unterweser. Vuonna 1988 uudeksi nimeksi tuli Schichau Seebeckwerft Seebeckwerftin sulautuessa yhtiöön. Bremer Vulkan osti yhtiön, ja yrityksen toiminta lakkasi vuonna 1996 Bremer Vulkanin taloudellisten ongelmien takia.
Vuonna 1998 perustettiin uusi yritys samoissa tiloissa nimellä Schichau Seebeck Shipyard GmbH, joka oli toiminnassa vuoteen 2009 jolloin liiketoiminta lopetettiin kokonaan.
Yhtiön rakentamia laivoja
thumb|oikea|250px|Rahtilaiva Stefan Sibumin vesillelasku Bremerhavenin telakalla
Emilie Björkstén
Arkadia Emilie Björkstén (23. heinäkuuta 1823 Kangasniemi – 15. tammikuuta 1896 Helsinki) oli suomalainen ruotsiksi kirjoittanut runoilija joka käytti nimimerkkiä e***. Hänen isänsä oli Hauhon kirkkoherra, rovasti Johan Jakob Björkstén.
Björkstén julkaisi neljä runokokoelmaa sekä Några minnen -nimisen muistelmateoksen. Hän käänsi myös englanninkielistä kirjallisuutta ja kirjoitti nimimerkillä "Tant Emmy" satuja Zachris Topeliuksen Trollsländan-lastenlehteen.
Björksténillä oli 1840-luvun lopulla salainen rakkaussuhde runoilija Johan Ludvig Runebergiin. He jatkoivat kirjeenvaihtoa ja seurustelua aina vuoteen 1863 jolloin Runeberg halvaantui saatuaan aivoverenvuodon. Björkstén ei mennyt koskaan naimisiin eikä hänellä ollut mitään varsinaista ammattia vaan hän asui sukulaistensa luona eri puolilla Suomea.
Tekniikan Akatemia -säätiö
alt=Millenium Technology Prize “Milky Way”|pienoiskuva|Millennium-teknologiapalkinto “Milky Way” Tekniikan Akatemia -säätiö (TAF) on suomalainen, vuonna 2003 perustettu riippumaton säätiö. TAF edistää ihmisten elinolosuhteisiin myönteisesti vaikuttavaa, humaaneille arvoille rakentuvaa uutta teknologiaa kehittävää tieteellistä tutkimusta ja innovatiivisuutta. Säätiö tukee näitä tavoitteita palvelevaa yritysten, akatemian ja valtiovallan ja muiden säätelevien yhteiskunnallisten elimien yhteistyötä. Yhteistyökumppaneiltaan TAF vaatii YK:n Global Compactin arvoihin sitoutumista.
Emilie Björkstén
Albert Edelfeltin sisar Berta julkaisi vuonna 1922 muokatun ja toimitetun version Emilie Björksténin päiväkirjoista. Alkuperäiset päiväkirjat oli poltettu Björksténin toivomuksesta. Gunnar Castren julkaisi vuonna 1940 Runebergin Emilielle kirjottamat kirjeet. Emilie Björksten on haudattu Porvooseen Näsinmäen hautausmaalle lähelle Runebergin hautaa.
Tekniikan Akatemia -säätiö
Säätiö toteuttaa tehtäväänsä muun muassa edistämällä uutta teknologiaa luovan tieteellisen tutkimuksen hyödyntämistä ja tuotteistamista. TAF vaikuttaa myös teknologiasta ja innovaatioista käytävään yhteiskunnalliseen keskusteluun järjestämällä muun muassa Millennium-teknologiapalkinnon yhteydessä pidettävää Millennium Innovation Forumia sekä muita, usein kansainvälisiä innovaatiotapahtumia.
Emilie Björkstén
Runebergin ja Emilie Björksténin suhde oli aiheena T. J. Särkän vuonna 1940 ohjaamassa elokuvassa Runon kuningas ja muuttolintu.
Tekniikan Akatemia -säätiö
Tekniikan Akatemia TAF jakaa joka toinen vuosi kansainvälisen Millennium-teknologiapalkinnon, joka myönnetään ihmisten elämänlaatua parantavalle ja kestävää kehitystä edistävälle teknologiselle innovaatiolle. Palkintosumma on miljoona euroa, mikä on Euroopan suurin teknologiselle innovaatiolle myönnettävä tunnustus ja globaalisti yksi suurimmista.
Suomalaiset järjestöt, elinkeinoelämä ja Suomen valtio perustivat palkinnon yhteistyössä tuodakseen esiin teknologian roolin elämänlaadun parantajana ja talouden pohjana, sekä korostaakseen Suomen mainetta korkean teknologian maana. Säätiö aloitti toimintansa vuonna 2003 nimellä Suomen teknologiapalkintosäätiö. Vuonna 2005 nimi muutettiin Millennium-palkintosäätiöksi. Säätiön nykyinen nimi otettiin käyttöön vuonna 2008.
Tekniikan Akatemia -säätiön perustajia ovat suomalaiset teknilliset akatemiat eli vuonna 1921 perustettu Svenska tekniska vetenskapsakademien i Finland (STV) ja vuonna 1957 perustettu Teknillisten tieteiden akatemia (TTA) ja TAF:n elinkeinoneuvosto edustajinaan Tekniikan Akateemisten Liitto ja Tekniikan edistämissäätiö.
Tekniikan Akatemia TAF:n toimitusjohtajana toimii Markku Ellilä 1.9.2020 alkaen.
J. W. Lillja
Johan Wilhelm Lillja (29. elokuuta 1817 Dragsfjärd – 18. helmikuuta 1878 Turku) oli suomalainen kirjakauppias, kustantaja ja toimittaja.
Lilljan isä Juhana Reinhold Lillja oli ruukin pehtorina Euraa Kauttualla. Hänen äitinsä oli Gustava Gezelius ja puoliso vuodesta 1844 Selma Ottiliana von Knorring. Poika lähetettiin vuonna 1828 opintielle Rauman katedraalikouluun, mutta opinnot keskeytyivät isän kuoleman takia. Hän oli merimiehenä ja sai sitten paikan Johan Christopher Frenckellin Turun kirjakaupasta. Vuonna 1850 hän meni Frenckellin kirjakauppaan osakkaaksi ja hankki liikkeen omistukseensa 1856.
Jo ennen tätä Lillja perusti 1841 kustannusliikkeen ja kirjapainon, joka oli Suomen suurin. Kirjakauppaan hän perusti myös yksityisen lainakirjaston 1851, josta tuli lähes 50 000 niteen kokoelmana suurin kirjasto Suomessa. Hän osti 1850 Åbo Underrättelser -lehden ja sen kirjapainon ja oli lehdessä toimittajana 1860–1865. Erään Venäjän Puolan-politiikaa koskevan varomattoman kirjoituksensa vuoksi hän joutui lyhyeksi aikaa Turun linnaan vankilaan 1865. Hän myi kirjapainon 1865 Gustaf Vilhelm Wilénille.
Lillja perusti lehden Sanomia Turusta 1851 ja julkaisi myös Kristillisiä Sanomia, jonka 1 300 kappaleen painos oli aikanaan aikakauslehtien suurin Suomessa. Hän laati myös Suomen ensimmäisen matkailuoppaan Handbok för resande i Finland (1858). Kirjallisuusluettelon Bibliographia Fennica hodierna Lillja pani alulle jo 1846 ja julkaisi siitä vielä kaksi osaa 1848 ja 1858. Monista menestyksekkäistä toimistaan huolimatta Lillja teki vararikon vuonna 1862.
Bengt Sjöstedt
pienoiskuva|Bengt Sjöstedt Bengt Olof Albert "Benkku" Sjöstedt (2. marraskuuta 1906 Tenhola – 16. heinäkuuta 1981) oli suomalainen aitajuoksija ja maailmanennätysmies. Sjöstedt edusti Suomea 110 metrin aitajuoksussa kaksissa olympiakisoissa, 1928 ja 1932. Sjöstedt edusti uransa aikana tammisaarelaista Ekenäs IF:ää sekä helsinkiläisiä KIF:ää ja HIFK:ta.
Sjöstedt sivusi 110 metrin aitojen maailmanennätystä 14,4 Helsingissä Eläintarhan kentällä 5. syyskuuta 1931 pidetyissä kilpailuissa.
Kapinpensasmedestäjä
Kapinpensasmedestäjä (Cinnyris chalybeus) on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Kapinpensasmedestäjää tavataan Namibiassa, Etelä-Afrikassa ja Swazimaassa. Sitä on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Olari
Olari on kaupunginosa Espoossa. Olari sijaitsee Etelä-Espoossa Länsiväylän pohjoispuolella, noin 15 kilometriä Helsingin keskustasta länteen.
Alue rajoittuu pohjoisessa Espoon keskuspuistoon, idässä Kehä II:een, etelässä Länsiväylään ja lännessä Nöykkiön alueeseen. Olari käsittää kaupunginosana vanhan Olarin, Olarinmäen, lisäksi Kuitinmäen, Olarinniityn, Lystimäen ja Friisilän.
Rakennuskannaltaan Olari voidaan jakaa kahteen osaan, Ala- ja Ylä-Olariin. Ylä-Olaria hallitsevat korkeat punatiiliset kerrostalot ja Ala-Olarissa on rivi- ja omakotitaloja. Olarin asemakaava on Matinkylän tapaan ruutuasemakaava. Olarissa asuu noin 16 000 ihmistä.
Historia
Gräsan kartano, joka oli yksi Espoon suurimmista kartanoista, sijaitsi Niittykummun lähellä (alue usein luetaan silti Olariin). Gräsanoja (ent. Gräsanjoki) oli tärkeä kalajoki ja kartanon omistajalla oli kauppalaivayhteydet Suomenlahdelta jokea pitkin.
Nyky-Olarin synty
Nykyisen Olarin historia alkaa vuodesta 1958, kun Rakennus Oy Arjatsalon perustajat ostivat Storsin kartanon noin 150 hehtaarin maat ja aloittivat nykyaikaisen asuinalueen suunnittelun. Muuttopaine pääkaupunkiseudulla kasvoi voimakkaasti 1960- ja 1970-luvuilla ja maaseutumaisesta Espoosta muovautui pala palalta lähiörypäs. Olari oli rakentamisen alkaessa lähes koskematonta kallioista metsää, ainoastaan Friisilässä ja nykyisen Olarin eteläpuolella oli jonkin verran omakoti- ja kesämökkiasutusta. Lopulta pitkien neuvotteluiden jälkeen vuonna 1968 Espoon kauppala ja kahden Olarin rakentamisesta vastanneet rakennusliikkeet, Rakennustoimisto A Puolimatka Oy (1/3) ja Rakennus Oy Arjatsalo (2/3), pääsivät sopimukseen Vanhan Olarin rakentamisesta. Olarin ensimmäisessä vaiheessa Espoon kauppala luovutti saamistaan Storsin maista rakennusliikkeille kahdeksan hehtaaria ja rakentaminen alkoi.
Olarin alueet
Olari jaetaan alueellisesti Ylä-Olariin, Ala-Olariin, Lystimäkeen, Kuitinmäkeen ja Friisilään. Ylä-Olari on rakennettu Olarinmäen päälle, ja sen katsotaan sijaitsevan Olarintien itä- ja Ruomelantien pohjoispuolella. Ylä-Olari on kerrostalovoittoista aluetta. Ala-Olarin rivitaloalue sijaitsee niin ikään Olarintien itä- mutta Ruomelantien eteläpuolella. Lystimäki sijoittuu Ala-Olarista itään Uudenkartanontien ja Kehä II:n väliin. Kuitinmäeksi lasketaan Olarinkadun länsipuolinen kerros- ja rivitaloalue. Friisilän omakotitaloalue alkaa Kuitinmäen kyljestä Friisinkalliontien länsipuolelta.
Olarin keskus on vaihtunut useita kertoja. Ensimmäinen keskus sijaitsi Olarin kirkon ympärillä. Toinen keskus oli Olarinmäen keskellä nykyisessä Ylä-Olarissa. Nykyisen Olarin keskukseksi katsotaan Kuitinmäen ostoskeskuksen alue, jonne lähipalvelut ovat keskittyneet. Monet palvelut, kuten kirjasto ja posti, toimivat nykyään Ison Omenan kauppakeskuksessa Matinkylän pohjoisosassa Länsiväylän varrella.
1970-luvulla haluttiin kehittää työpaikka-alue kasvavalle Olarille ja sen lähialueille.
Olarinluomasta haluttiin, että puistokadun eli Avenuen ympärillä kohoaa korkeita työpaikkarakennuksia. Olarinluoma on Espoon kolmanneksi suurin teollisuus- ja työpaikka-alue. Alue on pääasiassa teollisuusaluetta, jossa ei asu paljonkaan ihmisiä. Olarinluoman ja Tontunmäen kyljessä on kiinni teräsyhtiö Outokummun entinen pääkonttorialue, jossa toimii muun muassa Jousenkaaren koulu. Olarin kirkko sijoittuu Olarinluomaan.
Luonto
Olarin pohjoisosassa on Espoon keskuspuistoa. Olarin pururata ja koirapuisto ovat siellä.
Koulut
Olarissa on 3 alakoulua: Päivänkehrän koulu, Komeetan koulu ja Friisilän koulu. Lisäksi Olarissa sijaitsee kaksi yhtenäistä peruskoulua: Kuitinmäen koulu sekä Olarin koulu. Matemaattis-luonnontieteellispainotteinen Olarin lukio siirtyi vuonna 2019 Otaniemeen osaksi Otaniemen lukiota. Espoon Steinerkoulu toimii Olarissa. Ympäri aluetta on päivä- ja iltapäiväkoteja.
Ostoskeskukset ja palvelut
Olarin kirkko sijaitsee Niittykummussa ja kappeli Kuitinmäen ostoskeskuksessa. Kauppakeskus Isossa Omenassa toimii Olarin posti ja kirjasto. Isossa Omenassa on myös paljon erikoistavaraliikkeitä sekä kolme markettia.
Olarin ostoskeskus eli vanhempi ostoskeskus sijaitsee Olarinmäen keskellä. Alueelta löytyy anniskelu- ja ruokaravintola, kuntosali, pieni uimahalli, kauneudenhoitoalan yrityksiä, päiväkoti ja seurakunnan harrastetila.
Olarinkadun liikekeskittymä sijaitsee Olarin eteläosissa lähellä Kuitinmäentietä. Siellä on muun muassa Prisma Olari, Alko, judokoulu, ravintoloita sekä parturikampaamo.
Kuuluisia olarilaisia
Kirjailija Jari Tervo on asunut Olarissa. Hänen kirjoittamissa kirjoissa Minun sukuni tarina (1999) ja Kallellaan (2000) löytyy viitteitä Olariin. Olarissa asui myös entinen jääkiekkoilija Jere Lehtinen. Olarissa ovat asuneet muun muassa rap-artistit Raimo, Edu Kehäkettunen, Setä Koponen, BJD sekä rap-duo Tuomio & Kone.
Partel
Paraisten Puhelin Oy (Partel, ) on Paraisilla toimiva tietoliikenneyhtiö. Sen palveluita ovat puhelin- ja laajakaistaliittymät sekä kaapeli-tv-liittymät ja -kanavapaketit kuluttajille. .
Partel kuuluu Finnet-liittoon ja työllistää 17 henkeä. Asukkaita Partelin toimialueella on noin 15 500.
Historia
Partel on perustettu vuonna 1894, jolloin ensimmäinen puhelinkeskus asennettiin Paraisille kauppias K. R. Ljungqvistin taloon. Vuonna 1902 keskus siirrettiin Rohden taloon Finnberginkadulle. Vuonna 1960 puhelinkeskus automatisoitiin ja siirrettiin nykyiseen Partelin toimirakennukseen Malmikadulle.
Valokuituverkko mahdollistaa valtioneuvoston laajakaistaohjelman mukaiset 100 megabitin laajakaistayhteydet.
Tytäryhtiö
Paraisten Puhelin Oy:n tytäryhtiö on Parcall Oy, jonka toimiala on puhelinvastaus- ja vaihdepalvelut yrityksille.
Harjatangarat
Harjatangarat (Tachyphonus) on tangaroiden heimoon kuuluva varpuslintusuku. Harjatangaroiden sukuun kuuluu BirdLifen mukaan kahdeksan lajia.
Clos Lucé
thumb|Clos Lucén päärakennus kesäkuussa 2004 Clos Lucé on ranskalainen linna, joka sijaitsee Loirejoen laaksossa, Amboisen keskustassa, noin 500 metriä Amboisen linnasta. Vuoteen 1660 asti linna tunnettiin kartanona ja sen nimi kirjoitettiin muodossa le Manoir du Cloux tai le Clos (viinitarha).
Alkuperä ja kuninkaallisia asukkaita
Clos Lucé sijaitsee 7 hehtaarin kokoisessa puistossa, joka levittäytyy Loiren sivujoen Amassen molemmille puolille. Tila on ollut asuttu gallialais-roomalaiselta ajalta ja sen on aikanaan linnoitettu. Alkuperäinen rakennuttaja oli Ludvig XI:n suosikki, entinen palvelija Etienne-le-Loup. Vaaleasta punatiilestä ja Loiren laakson vaaleasta sedimenttikivestä tuffasta tehty julkisivu on pysynyt lähes muuttumattomana renessanssiajalta asti.
Clos Lucén tultua hovin omaisuudeksi se toimi Amboisen linnassa asuvien kuninkaiden ja hovin jäsenten kesäasuntona. Kaarle VIII teetti muutostyöt, joilla keskiaikaisesta linnoituksesta tehtiin kuninkaallinen linna. Ne valmistuivat vuonna 1490. Hän rakennutti myös kappelin, jossa hänen nuori vaimonsa Anna Bretagnelainen (1477-1514) suri lasten kuolemaa. Angoulêmen herttua, tuleva kuningas Frans I järjesti puutarhassa turnajaisia ja hänen sisarensa Margareetta Navarralainen (1492-1549) kirjoitti 72 novellin kokoelmansa nimeltään Heptaméron.
Leonardo da Vinci
Vuonna 1516 Clos Lucéstä tuli Leonardo da Vincin ensimmäinen oma koti. Tuolloin jo yli kuusikymmenvuotias taiteilija oli tullut samana vuonna maahan Frans I:n kutsusta asettuakseen pysyvästi asumaan Ranskaan. Hän toi mukanaan ainakin kolme maalausta, joista yksi oli Mona Lisa del Giocondo, jota hän ei jostain syystä ollut luovuttanut tilaajalle, sekä mittava kokoelma piirroksia ja muistiinpanoja. Taiteilija asui ja työskenteli Clos Lucéssä kuninkaan maksaman eläkkeen turvin elämänsä kolme viimeistä vuotta 1516 - 1519. Tämän jälkeen linnasta tuli d'Amboisen perheen omaisuutta ja sellaisena se säästyi suuren vallankumouksen tuhoilta. Kuitenkin juuri da Vincin asuntona linna luokiteltiin historialliseksi muistomerkiksi vuonna 1862.
Clos Lucén linna nykyisin
Clos Lucé on ollut vuodesta 1854 nykyisen omistajasuvun hallussa. Linna toimii yleisölle avoimena museona, joka pyrkii edistämään da Vincin maailman tulkintaa, tuntemusta ja ymmärtämistä erilaisten sisä- ja ulkotiloihin järjestettyjen näyttelyiden avulla.
Zacharia Maidjida
Zacharia Maidjida (s. 5. kesäkuuta 1969) on keskiafrikkalainen entinen keskipitkän matkan juoksija. Hän kilpaili vuoden 1992 kesäolympialaisissa Barcelonassa ja putosi sekä miesten 800 että 1 500 metrin juoksussa ensimmäisellä kierroksella. Maidjidan henkilökohtainen ennätysaika 800 metrin juoksussa on 1.50,41 (1992) ja 1 500 metrin juoksussa 3.54,0 (1992).
Maidjida toimi vuoden 2000 olympialaisissa Sydneyssä maansa lipunkantajana.
Wilhelm Souchon
thumb|185px|Wilhelm Souchon vuonna 1917. Wilhelm Souchon (2. kesäkuuta 1864 Leipzig – 13. tammikuuta 1946 Bremen) oli saksalainen vara-amiraali, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa. Hän oli mukana tapahtumissa, jotka saivat Ottomaanien valtakunnan liittymään sotaan keskusvaltojen puolelle syksyllä 1914.
Vuonna 1914 Souchon komensi Saksan laivaston Välimeren eskaaderia. Hänen on sanottu aiheuttaneen ensimmäisen maailmansodan ensimmäiset merellä ammutut laukaukset, kun hän 4. elokuuta määräsi aluksensa tulittamaan ranskalaisten satamia Algeriassa. Pelätessään alustensa joutuvan internoiduiksi Souchon ei uskaltanut käydä täydentämässä hiilivarastoja Messinassa, puolueettomaksi julistautuneen Italian alueella, joten hän vei laivansa SMS Goebenin ja SMS Breslaun Konstantinopoliin. Tämä onnistui brittilaivaston saamattomuuden ansiosta. Konstantinopolissa Goeben ja Breslau liitettiin Turkin laivastoon ja Souchon nimitettiin Turkin taistelulaivaston komentajaksi. Hän oli Turkin meriministeri Djemal paššan alainen, mutta Saksan sodanjohto toivoi hänen ajavan ensisijaisesti kotimaansa sotilaallisia intressejä. Turkin sotaministeri Enver paššan määräyksestä Souchon lähetettiin 29. lokakuuta 1914 tulittamaan Venäjälle kuulunutta Odessan satamaa Mustallamerellä, mikä merkitsi Turkin liittymistä sotaan.
Souchon ei mielestään saanut Turkin laivastolta tarpeeksi tukea venäläisten alusten hallitsemalla Mustallamerellä. Hän palasi lopulta Saksaan syyskuussa 1917, ja hänet nimitettiin avomerilaivaston neljännen taistelueskaaderin komentajaksi. Souchon oli myös Kielin laivastotukikohdan komentajana loka–marraskuussa 1918, kun Kielin matruusikapina puhkesi.
Stellarium
Stellarium on vapaa ja avoimen lähdekoodin planetaario-ohjelma, joka on lisensoitu GNU General Public Licensellä. Se on saatavilla Linuxille, Windowsille ja macOS:lle. Se käyttää OpenGL-rajapintaa reaaliaikaisen taivaan mallintamiseen.
Stellariumin kehitti ranskalainen Fabien Chéreau, joka aloitti projektin kesällä 2001. Muut kehittäjät ovat Robert Spearman, Johannes Gajdosik, Matthew Gates, Nigel Kerr ja Johan Meuris, joka on tehnyt ohjelmaan tähdistökuvat.
Stellarium valittiin SourceForgen toukokuun 2006 Kuukauden projektiksi.
Gorilla Zoe
Alonzo Mathis (s. 26. tammikuuta 1983), taiteilijanimeltään Gorilla Zoe, on yhdysvaltalainen rap-muusikko. Hänen ensimmäinen albuminsa Welcome to the Zoo julkaistiin vuonna 2007 ja toinen albumi Don't Feed da Animals julkaistiin maaliskuussa 2009 .Helmikuussa 2010 hän julkaisi joka päivä yhden mixtapen.
Fiat Fiorino
Fiat Fiorino on Fiatin vuodesta 1977 lähtien valmistama pieni hyötyajoneuvomalli. Ensimmäiset Fiorinot olivat muunnelmia Fiat 127:stä ja toisen sukupolven mallit puolestaan Unosta. Kolmas ja uusin Fiorino-sukupolvi on täysin oma mallinsa, mutta se perustuu Grande Punton alustalle. Nimi Fiorino tulee vanhasta eurooppalaisesta rahayksiköstä, floriinista (ital. fiorino). Vuodesta 2007 alkaen Fiorinoa on valmistanut Fiatin hyötyajoneuvo-osasto Fiat Professional.
Fiat Fiorino I (1977–1988)
Ensimmäisen sukupolven Fiat Fiorino esiteltiin vuoden 1977 lopussa, ja se perustui Fiat 127:ään. Mallia oli saatavana sekä paketti- että lava-autona. Brasilian markkinoilla avolavamallia myytiin nimellä Fiat 147 Pick-up City. Espanjassa Fiat ja sen yhteistyökumppani SEAT valmistivat autoa nimellä Emelba 127 Poker, joka myöhemmin nimettiin SEAT Fiorinoksi. Sen valmistus päättyi vuonna 1986, jolloin sen korvasi SEAT Terra. vasen|pienoiskuva|Ensimmäisen sukupolven facelift-malli. vasen|pienoiskuva|Avolavallinen facelift-mallin Fiat Fiorino. Fiorinossa käytettiin samoja nelisylinterisiä kahdeksanventtiilisiä moottoreita kuin Fiat 127:ssäkin. Bensiinimoottorit olivat 0,9- (44 hv) ja 1,05-litraiset (49 hv). Dieselvaihtoehto oli 1,3-litrainen (44 hv).
Fiorino koki kasvojenkohotuksen vuonna 1980, jolloin ajovalot, etusäleikkö ja -puskuri vaihdettiin uudenmallisiin.
Fiat Fiorino II (1988–2013)
Toisen sukupolven Fiat Fiorino tuli markkinoille vuonna 1988, ja se perustui Fiat Unoon. Pakettiauton ja avolavan lisäksi mallista valmistettiin myös tila-autoversiota nimeltään Fiorino Panorama. Tuonti Euroopan markkinoille päättyi vuonna 2000, mutta Etelä-Amerikassa autoa myytiin aina vuoteen 2013 saakka.
Bensiinimoottorit olivat 1,0, 1,2 FIRE, 1,4 ja 1,5. Dieselmoottori oli 1,7-litrainen, ja sitä sai sekä vapaasti hengittävänä että turboahdettuna versiona. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin (1992) Fiat Fiorino Panorama. Ensimmäinen kasvojenkohotus tuli vuonna 1992, jolloin keulan ilmettä muokattiin vastaamaan Fiat Tipoa. Samalla tehtiin myös parannuksia alustarakenteisiin ja uudistettiin sisätiloja. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin (1997) Fiat Fiorino. Euroopassa viimeinen kasvojenkohotus tehtiin vuonna 1997, jossa etusäleikkö vaihtui uudenmalliseen. Tuonti Eurooppaan päättyi vuonna 2000, jolloin Fiorinon korvasi Doblò. vasen|pienoiskuva|Facelift-mallin (2004) Fiat Fiorino, jota myytiin ainoastaan Etelä-Amerikassa. Etelä-Amerikassa Fiorinoa nykyaikaistettiin vuonna 2004 uudella Doblòa vastaavalla etupään ulkoasulla. Viimeinen muutos tehtiin vuonna 2009, kun autoon tuli Fiatin uusi punainen logo. Valmistus päättyi joulukuussa 2013. Fiorinolle esiteltiin seuraajaksi uuteen 2010 esiteltyyn brasilialaisvalmisteiseen Unoon perustuva malli, jota ei viedä lainkaan Etelä-Amerikan markkinoiden ulkopuolelle.
Fiat Fiorino III (2007–)
Kolmannen sukupolven Fiat Fiorino esiteltiin vuonna 2007, ja se perustuu Grande Punton perusrakenteeseen. Sen sisarmallit ovat lähes identtiset Peugeot Bipper ja Citroën Nemo. Kolmikko valittiin Vuoden pakettiautoksi 2009. Tavarankuljetusmallin lisäksi joissain maissa on saatavana Fiat Qubo -niminen tila-autoversio. Chilessä Fiorinoa myydään nimellä Ram V700 City.
Pohjoinen agora
Pohjoinen agora oli antiikin aikainen agora eli tori ja kauppapaikka Miletoksessa Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa. Se muodosti kaupungin kaupallisen keskustan.
Historia
Pohjoinen agora oli Miletoksen agoroista vanhin, ja sen paikka varattiin jo kaupungin jälleenrakentamisen yhteydessä klassisen kauden alussa vuonna 479 eaa. Aukiota ympäröineet rakennukset tehtiin kahdessa päävaiheessa. Agoran rakentaminen alkoi myöhäisellä klassisella kaudella noin vuonna 350 eaa. sen jälkeen, kun sen pohjoispuolelle oli rakennettu niin kutsuttu Sataman stoa eli pylväshalli. Suunnilleen samoihin aikoihin rakennettiin agoran pohjoisempi stoa. Agoran eteläisempi stoa rakennettiin hellenistisellä kaudella noin vuonna 160 eaa. Itäsivu suljettiin rakennuksilla vasta roomalaisella kaudella 100-luvulla jaa. Rakennusten ajoitus perustuu niiden tyyliin ja rakennustekniikkaan, mutta niitä ei ole voitu ajoittaa piirtokirjoitusten avulla.
Rakennukset
Pohjoinen agora sijaitsi Miletoksen niemen keskellä lähellä Leijonasatamaa. Agora oli suorakulmion muotoinen ja sen koko oli noin 50 × 87,5 metriä. Aukiota reunusti kaksi L-kirjaimen muotoista yksilaivaista stoaa. Stoista toinen käsitti agoran pohjoissivun ja länsisivun pohjoisosan, ja sen pohjoissiiven pituus oli noin 50,7 metriä ja länsisiiven pituus noin 39,1 metriä. Siipien syvyys oli noin 5,9–6 metriä. Toinen stoa käsitti agoran eteläsivun ja länsisivun eteläosan, ja sen eteläsiiven pituus oli noin 58,3 metriä ja länsisiiven pituus noin 45,6 metriä. Siipien syvyys oli noin 6,9–7,1 metriä. Pohjoisstoan kummassakin siivessä oli myymälätiloja. Stoien pylväät edustivat doorilaista tyyliä.
Agoran länsisivun keskellä sijaitsi pieni joonialaista tyyliä edustanut prostyyli temppeli, jossa oli pronaos ja naos, ja jonka julkisivussa oli neljä pylvästä. Agoran keskellä sijaitsi alttari. Aukion luoteisosassa sijaitsi 400-luvulla eaa. pystytetty stele, jossa oli niin kutsuttu ”Veripiirtokirjoitus”, joka tuomitsi kaupunkia Joonian kapinan aikaan hallinneet oligarkit.
Itäsivulta agora oli alun perin avoin. Myöhemmin itäsivulle rakennettiin muuri ja sittemmin myymälätiloja. Agoran lounaislaidalla sijaitsi Miletoksen Prytaneion. Agoran eteläpuolella sijaitsi puolestaan Buleuterion ja sen eteläpuolella Eteläinen agora. Agoran itäpuolelta kulki Pyhä tie, sen toisella puolella sijaitsi niin kutsuttu Joonialainen stoa.
Autiotalo (albumi)
20 suosikkia – Autiotalo on vuonna 1997 julkaistu Dingon kokoelmalevy, joka kuuluu Warner Music Finlandin julkaisemaan 20 suosikkia -levysarjaan ja on levysarjan myydyin levy.
Extreme Aggression
Extreme Aggression on thrash metal -yhtye Kreatorin vuonna 1989 julkaistu neljäs albumi.
Mosambikinmedestäjä
Mosambikinmedestäjä (Cinnyris neergaardi) on medestäjien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Mosambikinmedestäjää tavataan Etelä-Afrikassa, Mosambikissa ja Swazimaassa. Laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi, koska sen populaatio on pieni ja mahdollisesti pienenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi.
Joulun kellot
Joulun kellot on suomalainen joululaulu. Helmi Auvinen kirjoitti runon Joulunkellot syksyllä 1897, ja se julkaistiin Lasten Kuvalehden joulunumerossa 1899. Armas Maasalo sävelsi runon pohjalta joululaulun kesällä 1914. Sävellys julkaistiin Joulusanoma lapsille -lehdessä samana vuonna.
Kummilapsitoiminta
thumb|Nicaragualaiset kummilapset ovat saaneet koulutarvikkeita kummeiltaan. Kummilapsitoiminta on avustustapa, jolla tuetaan kehitysmaiden lapsia. Kummi voi olla yksittäinen ihminen, perhe, koululuokka, seurakunta, yhteisö tai yritys. Kummisuhde on määräaikainen, ja usein sen tarkoitus on kestää koulunkäynnin loppuun saakka tai kun lapsi alkaa tulla toimeen itsenäisesti.
Kummit rahoittavat yleensä lasten koulunkäyntiä, mutta myös terveydenhoitoa ja lapsen turvallista kasvua. Yksittäisen lapsen sijaista tuki voidaan kohdentaa kyläyhteisölle tai esimerkiksi koululle tai lastenkodille.