cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norsueläimet
Mammutit
Mammutit (Mammuthus) olivat pohjoisilla alueilla jääkausien aikana elänyt norsujen heimon suku, johon kuului useita lajeja. Mammutit kehittyivät noin neljä miljoonaa vuotta sitten ja katosivat muutamia tuhansia vuosia sitten. Tunnetuin laji, villamammutti (Mammuthus primigenius), kuoli sukupuuttoon noin 8000 eaa. Kooltaan mammutit olivat lajista riippuen nykyisten norsujen kokoisia tai suurempia. Suurin laji, aromammutti (Mammuthus trogontherii), kasvoi viisi metriä korkeaksi. Mammuttien syöksyhampaat kasvoivat jopa nelimetrisiksi.
L’Arroseur arrosé
L’Arroseur arrosé (Suomessa myös nimillä Kasteltu kastelija ja Puutarhuri) on Louis Lumièren ohjaama ranskalainen lyhyt mykkä komediaelokuva vuodelta 1895. Se on tiettävästi maailman ensimmäinen komediaelokuva ja lisäksi ensimmäinen elokuva, joka kertoo kuvitteellisen tarinan. Se on myös ensimmäinen elokuva, jota varten suunniteltiin elokuvajuliste, joka liittyy elokuvan tapahtumiin.
Yksinkertainen kone
thumb|250px|Yksinkertaisia koneita kuvattuina Ephraim Chambersin teoksessa Cyclopedia, 1728. Yksinkertaiset koneet tarjoavat käsitteellisen lähtökohdan monimutkaisempien koneiden ymmärtämiseksi.
Yksinkertaiset koneet eli alkeiskoneet ovat yksinkertaisimpia välineitä, joilla voidaan muuttaa johonkin kohteeseen vaikuttavan voiman suuntaa tai suuruutta. Yleisesti yksinkertaiset koneet voidaan määritellä yksin­kertaisimmiksi laitteiksi, joiden avulla jokin kappale voidaan saada liikkeeseen pienemmällä voimalla kuin ilman niitä. Tätä mekaanista hyötyä kuvaa koneen välityssuhde eli sen aikaansaaman voiman suhde siihen kohdistuvaan voimaan.
Yksinkertaiset koneet ja niiden ryhmittely
Tavallisimmin termillä tarkoitetaan seuraavia kuutta klassista yksin­kertaista laitetta, jotka renessanssiajan tiedemiehet sellaisiksi määrittelivät:
Yksin­kertainen kone on laite, jolla on sille ominainen, usein mekanismiksi nimitetty mahdollinen liikkeensä, ja joka voidaan yhdistää toisten laitteiden ja niiden liikkumis­tapojen kanssa koneiden rakentamiseksi. Näin ollen yksin­kertaisia koneita voidaan pitää mutkikkaampien koneiden alkeellisimpina rakenne­osina. Tämän analyyttisen näkemyksen, jonka mukaan koneet voidaan ajatella rakennetuiksi näistä yksin­kertaisista koneista, omaksuivat ensimmäisinä renessanssi­ajan oppineet tutkiessaan, mitä antiikin kreikkalaiset olivat kirjoittaneet teknologiasta. ja samalla käsityksellä on yhä keskeinen sija insinööritieteissä ja sovelletussa tieteessä. Niinpä esimerkiksi polkupyörän mekanismissa käytetään pyöriä, vipuja ja väkipyöriä.
Yksin­kertaisten koneiden ja moni­mutkaisempien laitteiden väliin sijoittuu useita eri­laisia niin sanottujen yhdistettyjen koneiden eli koneenelinten  luokkia. Yhdistetyn koneen välityssuhde on yhtä suuri kuin niiden yksin­kertaisten koneiden välitys­suhteiden tulo, joista se on kokoon­pantu. Eri kirjoittajat ovat laatineet jossakin määrin toisistaan poikkeavia luetteloita yksin­kertaisista koneista ja kone-elementeistä. Esimerkiksi Franz Reuleaux luetteli vuonna 1876 ilmestyneessä teoksessaan jopa satoja koneenosia, joita kaikkia hän nimitti "yksinkertaisiksi koneiksi".
Yksinkertaiset koneet jaetaan vipuryhmän koneisiin, jotka perustuvat momenttien tasapainoon, sekä kaltevan tason ryhmän koneisiin. Tämän jaottelun esitti ensimmäisenä Franz Reuleaux, joka tutki yli 800 välineen toimintaa. Hän oivalsi, että vipu, väkipyörä ja tavallinen pyörä ovat oleellisesti sama asia; tukipisteen ympäri pyörivä kappale. Samaan tapaan kalteva taso, kiila ja ruuvi ovat kaikki johonkin tasoon nähden viistossa olevalla pinnalla liikkuvia kappaleita.
Hydrauliset systeemit voivat myös vahvistaa voimia, ja sen vuoksi nekin mainitaan toisinaan yksin­kertaisten koneiden luettelossa, johon lisättäväksi niitä ehdotti ensimmäisenä Blaise Pascal 1600-luvulla.
Historia
Yksinkertaiset koneet kuten vipu monine sovelluksineen sekä pyörä ovat olleet tunnettuja jo esi­historiallisena aikana, mutta teoreettiselta kannalta niitä tutki tiettävästi ensimmäisenä kreikkalainen filosofi Arkhimedes 200-luvulla eaa. Häneltä on myös peräisin niille annettu yhteis­nimitys yksin­kertaiset koneet, ja hän käsitteli niistä systemaattisesti kolmea: vipua, väkipyörää ja ruuvia. Hän tunsi vivun välitys­suhteen käsitteen. Myöhemmät kreikkalaiset filosofit määrittelivät viisi yksinkertaista konetta; joukosta puuttui kalteva taso, ja he osasivat kutakuinkin laskea kunkin välityssuhteen. Heron Aleksandrialainen luetteli teoksessaan "Mekaniikka" viisi laitetta, jolla voitiin "saattaa kuorma liikkeeseen": vipu, vintturi, väkipyörä, kiila ja ruuvi sekä kuvasi niiden valmistusta ja käyttöä. Myöhemmin Pappos mainitsi, että hammaspyörillä voitiin sekä suurentaa että pienentää voimia. Kreikkalaisten teoreettinen tieto yksin­kertaisista koneista rajoittui kuitenkin yksinomaan statiikkaan, voimien tasapainoon, sillä he osanneet käsitellä niitä dymaniikan kannalta eivätkä tunteneet fysikaalisen työn käsitettä.
Renessanssin aikana "mekaanisia voimia", joiksi yksin­kertaisia koneita nimitettiin, alettiin tutkia siltä kannalta, minkä verran hyödyllistä työtä niillä voidaan tehdä, mikä vähitellen johti mekaanisen työn käsitteen kehittymiseen. Vuonna 1586 flaamilainen insinööri Simon Stevin johti lausekkeen kaltevan tason välitys­suhteelle, mistä lähtien sekin on luettu yksin­kertaisten koneiden joukkoon. Täydellisen dymaamisen teorian yksin­kertaisista kohteista kehitti italialainen Galileo Galilei vuonna 1600 teoksessaan Le Meccaniche (Mekaniikka). Hän ymmärsi ensimmäisenä, että yksinkertaiset koneet eivät luo energiaa, ainoastaan muuttavat sitä muodosta toiseen.
Koneissa esiintyvän liukukitkan klassiset lait keksi Leonardo da Vinci (1452–1519), mutta hän ei julkaissut tutkimuksiaan, vaan ne säilyivät vain hänen muisti­kirjoissaan. Ne keksi uudestaan Guillaume Amontons vuonna 1699, ja niitä kehitti edelleen Charles Augustin de Coulomb vuonna 1785.
Välityssuhde
Yksinkertaisessa koneessa vaikuttava voima tekee työtä jotakin kuormaa vastaan. Jos siinä ei esiinny kitkan aiheuttamia häviöitä, kuormaan nähen tehty työ on yhtä suuri kuin koneeseen tehty työ. Tämä mahdollistaa sen, että kuormaan kohdistuva, koneen antama voima on suurempi kuin koneeseen kohdistuva voima, syöttö­voima, mutta tällöin kuorman kulkema matka on samassa suhteessa pienempi. Tämä ilmaistaan usein niin sanottuna mekaniikan kultaisena sääntönä: "Mikä voimassa voitetaan, se matkassa menetetään." Kuormaan kohdistuvan voiman suhdetta syöttö­voimaan nimitetään koneen välityssuhteeksi.
Jos energian häviöitä ei esiinny, välityssuhde voidaan laskea koneen geo­metriasta. Esimerkiksi vivun välitys­suhde on sama kuin sen vipu­varsien pituuksien suhde.
Koska teho on voiman ja sen vaikutuspisteen nopeuden tulo, syöttövoiman ja sen vaikutuspisteen nopeuden vs tulon on oltava sama kuin kuormaan kohdistuvan voiman ja kuorman nopeuden vout tulo:
Kitkattoman koneen antaman voiman ja siihen kohdistuvan syöttö­voiman suhde eli koneen välitys­suhde on siis sama kuin syöttö­voiman vaikutus­pisteen nopeuden suhde kuorman nopeuteen
Koska ruuvi perustuu pyörimis­liikkeeseen, sitä koskevissa laskuissa syöttö­voima on korvattava vääntö­momentilla ja nopeus kulma­nopeudella.
Tasapainoehdot
Vipu on tasapainossa, kun kaikkien niiden voimen momenttien summa tuki­pisteeseen nähden, jotka pyrkivät vääntämään vipua yhteen suuntaan, on yhtä suuri kuin kaikkien niiden voimien momenttien summa, jotka pyrkivät vääntämään sitä päin­vastaiseen suuntaan.
Useamman väkipyörän muodostama talja, jossa on kiinteitä ja liikkuvia väki­pyöriä yhtä monta, on tasa­painossa, kun kuorman suhde syöttö­voimaan on sama kuin väki­pyörien lukumäärä.
Kaltevalla tasolla oleva kappale on tasa­painossa, kun pinnan suuntaan vaikuttavan voiman suhde kuorman painoon on sama kuin pinnan korkeuden suhde sen pituuteen, tai kun vaaka­suoraan, kannan suuntaan vaikuttavan voiman suhde kuorman painoon on yhtä suuri kuin pinnan korkeuden suhde sen kantaan.
Kiila on tasa­painossa, kun työntävän voiman suhde toista sivua vastaan vaikuttavaan voimaan on yhtä suuri kuin kiilan pään leveyden suhde sen sivun pituuteen.
Ruuvi on tasapainossa, kun syöttö­voiman suhde kuormaan on sama kuin ruuvin kierteen nousu ruuvi­sylinterin kannan kehään.
Yhdistetty kone
Yhdistetty kone on useammasta yksin­kertaisesta koneesta muodostuva mekaaninen kone, jossa yhden yksin­kertaisen koneen ulos antama voima toimii seuraavan syöttövoimana. Esimerkiksi korkkiruuvi ja kaira koostuvat ruuvista ja siihen kiinnitetystä, käden­sijana käytettävästä vivusta, kun taas hammaspyörästö koostuu useammasta hammaspyörästä eli pyörästä ja akselista.
Yhdistetyn koneen välityssuhde on sarjan viimeisen yksin­kertaisen koneen ulos antaman voiman suhde sen ensimmäisen yksin­kertaisen koneen syöttövoimaan:
Koska jokaisen koneen ulos antama voima toimii seuraavan syöttö­voimana, ja , tämä välitys­suhde voidaan laskea myös seuraavasti:
Energiahäviöt ja hyötysuhde
Koneissa energiaa kuluu kitkan voittamiseen, niiden muodon muuttumiseen ja kulumiseen, jolloin menetetty energia leviää ympäristöön lämpönä. Tämä merkitsee, että koneen ulos antama teho on pienempi kuin siihen syötetty teho. Ulos saadun tehon suhdetta koneeseen syötettyyn tehoon sanotaan koneen hyöty­suhteeksi η, ja se on koneen energia­häviöiden mitta:
Koska nopeuksien suhde riippuu vain koneen mitoista, energiahäviöt pienentävät koneen välityssuhdetta, toisin sanoen
Christian Eriksen
Christian Dannemann Eriksen (s. 14. helmikuuta 1992 Middelfart, Tanska) on tanskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja, joka edustaa Manchester Unitedia. Hän on pelannut aiemmin alankomaalaisessa Ajaxissa, englantilaisseura Tottenham Hotspurissa ja italialaisessa Interissä. Hän on ollut Tanskan maajoukkueen vakiokokoonpanon pelaaja vuodesta 2010 kesän 2021 EM-kilpailuihin saakka. Hän palasi sydänongelmien jälkeen maajoukkueeseen maaliskuussa 2022.
Pelatessaan Odense Boldklubin junioriakatemiassa Eriksen valittiin vuoden 2008 alle 17-vuotiaiden parhaaksi pelaajaksi. Lokakuussa 2008 hän siirtyi Ajaxin junioriakatemiaan. Hän oli nuorin vuoden 2010 MM-kilpailuihin osallistunut pelaaja.
Yksinkertainen kone
Kinemaattiset ketjut
thumb|right|200px|Neljän toisiinsa nivelletyn tangon muodostama systeemi, kuva teoksesta Kinematics of Machinery, 1876 Yksin­kertaiset koneet ovat alkeelli­simpia esi­merkkejä kine­maattisista ketjuista, joilla mallinnetaan erilaisia mekaanisia systee­mejä höyrykoneista robotteihin saakka. Kiinnittimiä tai akseleita, jotka muodostavat vivun tukipisteen tai mahdollistavat pyörän tai väkipyörän pyörimisen, sanotaan saranoiduksi liitokseksi. Samaan tapaan kalteva taso tai kiilan pinta muodostavat osan kine­maatti­sesta parista, jota sanotaan liukuvaksi liitokseksi. Ruuvin katsotaan usein muodostavan oman­laisensa kine­maattisen parin, jota sanotaan pyörteiseksi liitokseksi.
Christian Eriksen
Uran alku ja Ajax
Eriksen aloitti jalkapalloilu-uransa kotikaupunkinsa Middelfartista. Vuonna 2005 hän vaihtoi Odense Boldklubin junioriakatemiaan. Hän on pelannut Tanskan eri ikäluokkien maajoukkueissa alkaen alle 16-vuotiaista. Hänen hyvien ja lupaavien esitystensä jälkeen eri ikäluokissa muun muassa eurooppalaiset suurseurat Chelsea ja Barcelona olivat kiinnostuneita hankkimaan tanskalaisnuorukaisen.
17. lokakuuta 2008 Eriksen teki 2½-vuotisen sopimuksen alankomaalaisseura Ajaxin kanssa. Hänestä maksettu siirtokorvaus oli arviolta noin miljoona euroa. Hän pelasi vajaan kahden vuoden ajan seuran juniorijoukkueissa, kunnes tammikuussa 2010 hänet nostettiin edustusjoukkueeseen. Ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa hän teki 17. tammikuuta 2010 Eredivisien ottelussa NAC Bredaa vastaan. Joukkueen päävalmentaja Martin Jol kehui häntä ja vertasi hänen pelityyliään hyvin samankaltaiseksi kuin Wesley Sneijderilla ja Rafael van der Vaartilla; hän omaa hyvän pelinlukutaidon ja on tyypillinen "10-paikan" pelaaja. 25. maaliskuuta 2010 hän teki joukkueessa ensimmäisen maalinsa KNVB-cupin ottelussa Go Ahead Eaglesia vastaan. 10. huhtikuuta 2010 Eriksen solmi joukkueen kanssa jatkosopimuksen, joka ulottui kesään 2014 asti. Ensimmäisellä pääsarjakaudellaan hän pelasi yhteensä 15 liigaottelua ja oli voittamassa Alankomaiden cupia.
Eriksen teki ensimmäisen sarjamaalinsa Ajaxissa heti kauden 2010–2011 alussa 29. elokuuta 2010 vierasottelussa De Graafschapia vastaan. Ensimmäisen maalinsa kotikentällä Amsterdam Arenalla hän teki 11. marraskuuta 2010 cup-ottelussa BV Veendamia vastaan. Joulukuussa 2010 Eriksen palkittiin Tanskassa "vuoden talentti" -palkinnolla. 17. helmikuuta 2011 Eriksen avasi maalitilinsä myös Euroopassa, kun hän onnistui maalinteossa Eurooppa-liigan ottelussa belgialaista Anderlechtia vastaan. Loppukauden aikana Eriksenin vastuu kasvoi ja hänestä tuli yhä tärkeämpi pelaaja joukkueelleen. Hän pelasi lopulta kauden aikana 28 sarjaottelua, joissa syntyi kuusi maalia ja 11 maaliin johtanutta syöttöä. Ajax voitti Alankomaiden liigamestaruuden kahden pisteen erolla FC Twenteen, jonka se voitti viimeisellä kierroksella 3–1.
Eriksen pelasi kaudella 2011–2012 Eredivisiessa 33 ottelua, joista 25:ssä täydet 90 minuuttia, ja teki niissä seitsemän maalia sekä antoi 19 maalisyöttöä. Ajax voitti jälleen mestaruuden, nyt kuuden pisteen erolla Feyenoordiin. Eriksen teki Mestarien liigassa maalin Dinamo Zagrebia vastaan. Kaudella 2012–2013 hän pelasi Eredivisiessa 33 ottelua, joista 27:ssä koko ottelun, ja teki niissä kymmenen maalia sekä antoi 16 maalisyöttöä. Ajax voitti kolmannen peräkkäisen mestaruutensa seitsemän pisteen erolla Eindhoveniin ja Feyenoordiin, ja Eriksen teki maalin viidenneksi viimeisellä sarjakierroksella vierasottelussa Eindhovenia vastaan Ajaxin voittaessa 2–3 sekä maalin Feyenoordia vastaan niin vieras- kuin kotiottelussakin. Mestarien liigassa Eriksen teki maalin kotiottelussa Manchester Cityä vastaan.
Eriksen oli heinäkuussa 2013 voittamassa Alankomaiden supercupia ja pelasi elokuussa Ajaxissa vielä neljä Eredivisien ottelua, joissa hän teki kaksi maalia ja antoi kolme maalisyöttöä.
Tottenham
Englantilaisseura Tottenham Hotspur ilmoitti 30. elokuuta 2013 Eriksenin siirtyvän joukkueeseen 13,5 miljoonan euron siirtokorvauksella, kun hän läpäisi seuran lääkärintarkastuksen. Eriksen liittyi lontoolaisseuraan yhdessä muiden samana päivänä julkistettujen siirtojen, argentiinalaisen Erik Lamelan ja romanialaisen Vlad Chiricheșin kanssa. Kyseiset siirrot nostivat seuran kesällä uusiin pelaajiin käyttämän rahamäärän jo yhteensä 110,5 miljoonaan puntaan. Eriksen pelasi Valioliigassa ensimmäisen ottelunsa 14. syyskuuta Norwich Cityä vastaan ja teki ensimmäisen maalinsa yhdeksännessä ottelussaan West Bromwich Albionia vastaan Tapaninpäivänä 2013. Kaikkiaan hän pelasi kauden aikana 25 liigaottelua ja teki niissä seitsemän maalia, joista kaksi maaliskuussa 2014 Southamptonia vastaan. Eurooppa-liigassa hän pelasi yhdeksän ottelua ja teki niissä kolme maalia.
Eriksen pelasi kaudella 2014–2015 Tottenhamin kaikki 38 valioliigaottelua ja niistä 27:ssä täydet minuutit. Hän teki Valioliigassa kymmenen maalia. Liigacupissa Tottenham eteni loppuotteluun, jossa se hävisi Chelsealle. Eriksen teki finaalipaikan ratkaisseessa toisessa välieräottelussa vieraskentällä Sheffield Unitedia vastaan joukkueensa molemmat maalit.
Kaudella 2015–2016 Eriksen pelasi 35 valioliigaottelua oltuaan elo-syyskuussa kolme ottelua sivussa polvivamman takia. Hän teki kauden aikana kuusi maalia, joista kaksi lokakuussa Swansea Cityä ja kaksi tammikuussa Sunderlandia vastaan. Eurooppa-liigassa hän pelasi seitsemän ottelua ja teki maalin vierasottelussa Anderlechtia vastaan. Kaudella 2016–2017 Eriksen pelasi 36 valioliigaottelua ja teki niissä kahdeksan maalia, joista joulukuussa kaksi sekä Swansea Cityä että Hull Cityä vastaan. Mestarien liigassa hän pelasi kuusi ja Eurooppa-liigassa kaksi ottelua. Hän teki maalin Eurooppa-liigan kotiottelussa Gentia vastaan mutta belgialaisseura pudotti kuitenkin Tottenhamin jatkosta.
Kaudella 2017–2018 Eriksen pelasi Valioliigassa 37 ottelua, joista 29:ssä täydet minuutit. Hän teki kauden aikana yhteensä kymmenen maalia kymmenessä eri ottelussa. Mestaruuden lopulta voittanutta Manchester Cityä vastaan hän teki maalin niin vieras- kuin kotiottelussakin mutta Tottenham hävisi molemmat kohtaamiset. Mestarien liigassa Eriksen pelasi kuusi ottelua ja teki maalin alkulohkossa kotikentällä Real Madridia vastaan ja neljännesvälierissä vieraskentällä Juventusta vastaan.
Kaudella 2018–2019 Eriksen pelasi Valioliigassa 35 ottelua ja teki niissä kahdeksan maalia. Täydet minuutit hän pelasi 28 ottelussa. Mestarien liigassa Tottenham eteni loppuotteluun, jossa se hävisi toiselle englantilaisseuralle Liverpoolille 0–2. Eriksen pelasi kauden aikana Mestarien liigassa 12 ottelua eli yhtä vaille kaikki Tottenhamin ottelut ja niistä kymmenen alusta loppuun. Hän teki alkulohkossa italialaisseura Interiä vastaan joukkueensa ainoan maalin niin vieras- kuin kotiottelussakin.
Inter
Christian Eriksen siirtyi milanolaisseura Interin paitaan tammikuussa 2020. Italialaisseura maksoi tanskalaisesta reilut 21 miljoonaa euroa. Eriksen allekirjoitti välittömästi Interin kanssa neljän ja puolen vuoden mittaisen sopimuksen. Tuolloin menossa olleella kaudella hän pelasi 17 Serie A -ottelua, joissa hän teki maalin heinäkuussa 2020 Bresciaa vastaan, sekä kuusi Eurooppa-liigan ottelua, joissa hän teki kaksi maalia Interin edetessä loppuotteluun. Kaudella 2020–2021 hän pelasi Interin mestaruuteen päättyneessä Serie A:ssa 26 ottelua, joissa hän teki kolme maalia, ja Mestarien liigassa neljä ottelua.
Joulukuussa 2021 Eriksenin sopimus purettiin yhteisymmärryksessä seuran kanssa sen jälkeen kun hänelle asennettiin sydämentahdistin. Italiassa säännöt estävät sydämentahdistinta käyttävän pelaajan pelaajalisenssin.
Manchester United
Eriksen siirtyi heinäkuussa 2022 Manchester Unitediin. Hän nousi heti joukkueen vakiokokoonpanoon, ja pelasi kauden 2022–2023 aikana 28 valioliigaottelua. Kauden ainoan valioliigamaalinsa hän teki marraskuussa Fulhamia vastaan. Lisäksi hän antoi kahdeksan maalisyöttöä. Eurooppa-liigassa hän pelasi kahdeksan ottelua. Unitedin voittamassa Englannin liigacupissa hän pelasi neljä ottelua ja teki yhden maalin.
Maajoukkueura
Eriksen sai ensimmäisen kutsunsa Tanskan maajoukkueeseen helmikuussa 2010, ja teki 3. maaliskuuta 2010 ensiesiintymisensä ystävyysottelussa Itävaltaa vastaan. Hänestä tuli samalla Tanskan maajoukkuehistorian neljänneksi nuorin ensiesiintymisensä tehnyt pelaaja. 28. toukokuuta 2010 Eriksen kuului päävalmentaja Morten Olsenin julkistamaan 23:n miehen kokoonpanoon vuoden 2010 MM-kilpailuihin. Hän pelasi lohkovaiheessa kahdessa ottelussa, Alankomaita ja Japania vastaan.
Nogaiaro
Nogaiaro on aroalue Kaukasian itäosassa Kaspianmeren rannalla Itä-Euroopassa. Se käsittää pääasiassa Dagestanin pohjoisosan. Lisäksi se ulottuu Stavropolin aluepiirin itäosaan. Nogaiaron pohjoisrajana on Kuma, jonka pohjoispuolista aroaluetta kutsutaan Kalmukkiaroksi. Nogaiaron on saanut nimensä alueella asuvasta turkkilais-tataarilaisesta nogai-kansasta.
Christian Eriksen
Maajoukkueura
Eriksen teki 4. kesäkuuta 2011 ensimmäisen maalinsa maajoukkueessa vuoden 2012 EM-karsintaottelussa Islantia vastaan. Hänet valittiin Tanskan joukkueeseen vuoden 2012 EM-kilpailuihin ja hän pelasi avauskokoonpanossa Tanskan kaikissa kolmessa MM-ottelussa.
Eriksen teki hattutempun kesäkuussa 2016 ystävyysottelussa Bulgariaa vastaan ja marraskuussa 2017 ratkaisevassa MM-jatkokarsintaottelussa vieraskentällä Irlantia vastaan. Näin edellisten MM- ja EM-kisojen ulkopuolelle jäänyt Tanska selviytyi vuoden 2018 MM-kilpailuihin. Eriksen pelasi täyden ajan Tanskan kaikissa neljässä ottelussa ja teki maalin tasapeliin 1–1 päättyneessä alkulohko-ottelussa Australiaa vastaan. Neljännesvälierä Kroatiaa vastaan ratkesi rangaistuspotkukilpailussa, jonka ensimmäisenä laukojana Eriksen ei onnistunut maalinteossa ja jonka Tanska lopulta hävisi maalein 2–3. Vuonna 2019 pelatuissa EM-karsinnoissa Eriksen oli kaikissa kahdeksassa ottelussa kentällä alusta loppuun ja teki viisi maalia, joista yhteensä neljä kahdessa ottelussa Gibraltaria vastaan.
Eriksen oli Tanskan joukkueessa EM-kisojen 2020 lopputurnauksessa. Tanskan ensimmäisessä ottelussa 12. kesäkuuta 2021 Suomea vastaan Eriksenin sydän pysähtyi kesken ottelun, ja hän tuupertui Parken-stadionin nurmelle. Ottelu keskeytettiin yli tunniksi. Usean minuutin elvytyksen jälkeen Eriksen palasi tajuihinsa, ja hänet vietiin sairaalaan. Sairaalasta tiedotettiin myöhemmin Eriksenin tilan vakaantuneen. Eriksenille asennettiin sydämen rytmihäiriötahdistin, ja hän pääsi pois sairaalasta 18. kesäkuuta.
Eriksen palasi maajoukkueeseen kahdessa ystävyysottelussa maaliskuussa 2022 ja teki molemmissa otteluissa maalin. Hän kuului maajoukkueen vakiokokoonpanoon saman kesän Kansojen liigan otteluissa. MM-kilpailuissa 2022 hän pelasi täydet minuutit Tanskan kaikissa kolmessa ottelussa.
Parafilia
thumb|upright|Partialismi on parafilia, joka kohdistuu johonkin kehon osaan. [[Jalkafetisismiä kuvaava ranskalainen piirros.]] Parafilia on seksuaalisen mielihyvän saamista toistuvasti ja pysyvästi jostain epätavallisesta tai sosiaalisesti ei-hyväksyttävästä ärsykkeestä. Parafilia voi kohdistua esimerkiksi esineisiin, tilanteisiin tai yksilöihin.
Haitallista parafiliaa nimitetään seksuaaliseksi kohdehäiriöksi. Häiriöksi parafilia muuttuu silloin, kun se on pakonomaista ja aiheuttaa kärsimystä itselle tai toisille, tai kun se johtaa käyttäytymiseen, joka aiheuttaa kärsimystä itselle tai toisille, tai kun se häiritsee suhdetta puolisoon tai kumppaniin.
Määrittely
Epätavalliset eroottiset mielikuvat tai satunnainen poikkeava seksuaalinen käytös ovat sisänsä tavallisia. Eräässä kyselytutkimuksessa puolet vastaajista kertoi kokevansa parafiilisiä mielihaluja ja kolmasosa toimineensa ainakin joskus niiden mukaan.
Yhdysvaltalaisen psykiatrisen sairausluokituksen DSM-5:n diagnostisten kriteerien mukaan parafiliasta on kyse, kun potilas on kokenut voimakasta ja toistuvaa seksuaalista kiihottumista poikkeavista mielikuvista vähintään kuuden kuukauden ajan, ja hänen on täytynyt myös toteuttaa niitä.
Esimerkkejä
ICD-tautiluokituksen mukaisia parafilioita ovat pedofilia (seksuaalinen kiinnostus lapsiin), ekshibitionismi (seksuaalinen paljasteluhalu) ja voyeurismi (seksuaalinen tirkistelyhalu). Tautiluokituksesta poistettuja parafilioita ovat fetisismi (esineistä kiihottuminen), transvestiittinen fetisismi sekä seksuaalinen sadismi ja masokismi.
DSM-5 luettelee kahdeksan parafiliaa: pedofilia, ekshibitionismi, voyeurismi, seksuaalinen sadismi, seksuaalinen masokismi, frotterismi (epätoivottu kiehnääminen), fetisismi ja transvestiittinen fetisismi.
Lisäksi häiriöiksi luokittelemattomia seksuaalisia erityismieltymyksiä tai parafilioita ovat esimerkiksi puhelinskatologia (rivojen puheluiden pakonomainen soittelu), nekrofilia (kuolleisiin kohdistuva seksuaalisuus), partialismi (kehon osiin kohdistuva seksuaalisuus), zoofilia (eläimiin kohdistuva seksuaalisuus), koprofilia ja urofilia (ulosteisiin ja virtsaan kohdistuva seksuaalisuus) ja klismafilia (peräruiskeisiin liittyvä kiihottuminen).
Esiintyminen
Parafilisia mielikuvia alkaa ilmestyä yleensä murrosiässä tai nuorella aikuisiällä, jolloin myös parafilinen käytös useimmiten alkaa. Parafiliset mielikuvat ja käytös vähenevät usein iän myötä.
Aiheuttajat
Parafilioiden aiheuttajaa ei tiedetä tarkasti. Ilmiöön uskotaan liittyvän neurobiologisia, ihmistenvälisiä ja kognitiivisia prosesseja.
Joidenkin psykologien mukaan parafiliassa on kyse varhaisemmassa elämässä esiintyneen seksuaalisen käyttäytymisen toistamisesta. Käyttäytymisestä oppimisen mallin mukaan lapsi voi oppia jäljittelemään kokemaansa tai näkemäänsä epäsopivaa seksuaalista tekoa. Käyttäytymistieteilijöiden mukaan parafilia saattaa alkaa, kun ihminen oppii yhdistämään ei-seksuaalisen esineen nautinnolliseen seksuaaliseen toimintaan. Joskus parafilialle altistaa henkilön vaikeus muodostaa ihmissuhteita. Kompensaatiomallin mukaan ihminen voi etsiä nautintoa vähemmän hyväksytyistä keinoista, jos hän ei saa normaalia seksiä. Seksuaalista sadismia on selitetty hallinnan ja dominoinnin halulla.
Fysiologisissa malleissa parafiliat selitetään hormonien ja hermojärjestelmän toiminnalla. Pedofilian esiintymiseen liittyy joitan perinnöllisiä tekijöitä. Dopamiinin erityksellä on havaittu olevan tärkeä rooli parafilisten häiriöiden synnyssä ja käyttäytymisen tietoisessa hallinnassa. Parafilioista kärsivien serotoniini- ja noradrenaliinitasot ovat koholla ja DOPAC-tasot matalalla.
Vaikutukset
Jotkin parafiliat ovat harmittomia, mutta toiset voivat johtaa toista henkilöä vahingoittavaan seksuaaliseen käytökseen. Lapsiin kohdistuva seksuaalinen käytös on yleinen seksuaalirikosten muoto. Myös seksuaalisen sadismin toteuttaminen voi olla rikollista.
Poikkeava seksuaalinen käytös voi johtaa henkilön omien sosiaalisten suhteiden heikentymiseen, jos käytös nähdään hävettävänä tai vastenmielisenä, tai jos henkilö ei saa omaa kumppaniaan osallistumaan siihen esileikkinä.
Hoito
Pakonomaisista seksuaalisista mielikuvista tai käytöksistä on vaikea vapautua ilman myötäelävän partnerin, läheisen tai terapeutin tukea. Jotkut psykoterapeutit ja seksuaaliterapeutit ovat erikoistuneet parafilioiden hoitoon. Hoidossa voidaan hyödyntää tiivistä psykoanalyyttistä psykoterapiaa ja erilaisia käyttäytymisterapeuttisia tekniikoita. Hoidossa etsitään keinoja toteuttaa seksuaalisuutta rakentavalla tavalla. Vaarallisten pedofiilien ja seksuaalisten sadistien hoidossa on käytetty antiandrogeenisia lääkkeitä, jotka vähentävät testosteronin vaikutuksia. SSRI-lääkkeiden on havaittu olevan erityisen hyödyllisiä nuorten aikuisten ja lievien parafilioiden hoidossa.
Parafilioiden hoitoa vaikeuttaa se, että parafilioista kärsivät harvoin hakeutuvat hoitoon vapaaehtoisesti. Usein hoitoon hakeudutaan pakosta tai läheisen suostuttelusta.
Parafiliat ovat niin pinttyneitä ajatuksia ja vastustamattomia käyttäytymispiirteitä, että niiden parantamista pidetään lähes mahdottomana jopa silloin, kun potilas itsekin katsoo ne vääriksi. Hoidot vähentävät oireita, ja ne voivat antaa henkilölle enemmän tahdonalaista kontrollia omaan kiihottumiseensa ja sukupuoliviettinsä alentamiseen. Paras ennuste on niillä potilailla, jotka haluavat hoidon tepsivän.
Adolph Deutsch
Broadwaylla 1920-luvulta alkaen toiminut Deutsch siirtyi elokuvasäveltäjäksi 1938. Hänet palkittiin kolmesti Oscar-palkinnolla. Palkinnot hän sai elokuvista Annie mestariampuja (1950), Seitsemän veljeksen morsiamet (1954) ja Oklahoma (1955). Hänen muihin elokuviinsa kuuluvut muun muassa Maltan haukka (1941), High Sierra (1941) ja Pikku naisia (1949). Deutsch jäi eläkkeelle 1961.
Arvo Aalto
Aalto toimi Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) pääsihteerinä (1969–1984) ja puheenjohtajana (1984–1988). Ministerinä hän toimi Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) mandaatilla.
Nuoruus
Aallon vanhemmat olivat kivimies Eeverd Aalto ja ompelija Anni Vilhelmiina Raappana. Jatkosodan aikana Aalto muun muassa kävi kauppaa saksalaisten sotilaiden kanssa muiden poikien tavoin ja teki näille jäyniä. Sodan loppuajan hän vietti evakossa Ruotsissa. Palattuaan Aallon oli tarkoitus mennä oppikouluun, mutta hän lähtikin savotoille ja koulut jäivät käymättä.
Vasemmistolaisessa kodissa varttunut Aalto oli innostunut lukemisesta, eronnut kirkosta ja liittyi Suomen kommunistisen puolueen (SKP) jäseneksi vuonna 1952. Hän asui tuolloin Rovaniemellä.
Vuosina 1947–1955 Aalto toimi muurarina rakennustyömailla Lapissa. Hän pääsi muurarin apuriksi 14-vuotiaana ja 19-vuotiaana hänet hyväksyttiin Rovaniemen muurarien jäseneksi. Hän toimi myös luottamusmiehenä.
Ura SKP:ssa
Aalto suoritti Sirola-opiston kurssin 1955–1956 ja toimi vuosina 1956–1959 SKP:n Lapin piirijärjestön taloudenhoitajana. Vuosina 1960–1961 ja 1962–1964 hän oli SKP:n Rovaniemen aluejärjestön aluesihteeri. Aalto kävi Moskovan puoluekoulun vuosina 1961–1962. Hänen kuvansa Neuvostoliitosta muuttui huomattavasti kriittisemmäksi, mutta hän jatkoi tukeaan Hruštšovin johtamalle valtiolle, joka oli tuolloin lähtenyt uudistusten teille. 1950-luvun lopulla Aalto tapasi vaimonsa Onervan.
Vuosina 1965–1969 Aalto oli SKP:n Lapin piirisihteeri. Piiri oli SKP:n jäsenmäärässä suurin ja juuri Pohjois-Suomen kommunistit ratkaisivat vuoden 1966 edustajakokouksessa voimasuhteen kallistumisen uudistajien hyväksi. Aalto kiinnitti huomiota muun muassa SKP:n ja SKDL:n toimintojen päällekkäisyyteen. Hänen käytännölliset aikeensa puolueiden yhdistämisestä saivat kuitenkin tylyn tuomion puheenjohtaja Aimo Aaltoselta, josta tuli myöhemmin eräs puolueopposition näkyvimmistä hahmoista. Oppositio kannatti itsenäistä SKP:ta ja korosti SKDL:n luonnetta "demokraattisena yhteistyöjärjestönä" Leniniä perinteisesti tulkiten. Aallon toimet eivät tältä kannalta katsoen näyttäneet toivottavilta puolueen alkaessa hajota ennen SKP:n 14. edustajakokousta vuonna 1966.
Aalto valitsi uudistajien puolen. Vuonna 1966 uudistajat pääsivät puolueen enemmistöksi ja puheenjohtajaksi valittiin Aaltosen tilalle Aarne Saarinen. Oppositio aloitti taistelun puolueen saamiseksi takaisin "terveiden voimien" haltuun ja kohteena oli muun muassa Lapin piiri, joka kuitenkin Aallon johtamana säilyi enemmistön hallussa. Neuvostoliiton miehitettyä Tšekkoslovakian vuonna 1968 Aalto asettui SKP:n kannalle arvostellen toimia. Hän puolusti tšekkoslovakialaisten kantoja myös Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) valtuustolle Lapissa.
Pääsihteeri ja ministeri
Hajaannukseen päättyneessä SKP:n 15. edustajakokouksessa 1969 Aalto valittiin puolueen pääsihteeriksi ja tärkeään poliittiseen toimikuntaan. Seurasi muutto Kontulaan. NKP:n painostuksella SKP pysyi kasassa, mutta vaikeudet eivät lakanneet. Vuonna 1970 solmittiin osapuolisopimus, joka turvasi opposition asemat puoluejohdossa, mitä Aalto piti sääntöjen roskakoriin heittämisenä.
Pääsihteerinä Aalto joutui ottamaan vastaan paljon kritiikkiä taistolaisiksi 1970-luvun alussa nimetyltä oppositiolta. Kun se ei näyttänyt laantuvan ja muun muassa erillistoiminta jatkui, päätti Aalto alkaa koota enemmistöläisiä vastaiskuun puolueen turvaamiseksi. Aallosta tuli opposition vihan symbolinen pääkohde samalla kun hän joutui vastaamaan järjestötyön käytännön pyörittämisestä. Opposition puolelle yhä enemmän kallistunut NKP alkoi myös suhtautua Aaltoon entistäkin kitsaammin.
Huhtikuussa 1977 Aallosta tuli SKDL:n työvoimaministeri Sorsan II hallituksessa. Ministerinä hän pyrki ajamaan työväen etuja, mutta joutui kritiikin kohteeksi monelta taholta joukkotyöttömyyden vallitessa. Aalto jatkoi ministerinä myös seuraavassa Koiviston II hallituksessa. Jossain vaiheessa ministeriä vaadittiin valtakunnanoikeuteen hänen kehotettua työläisiä ajamaan etujaan työpaikoilla, mikä tulkittiin sopimattomaksi lakkokehotukseksi.
Aallon poliittisena sihteerinä toimi Leevi Lehto, jonka kanssa Aalto valmisteli loppuvuodesta 1978 Kriittiseen korkeakouluun puheen "historiallisesta kompromissista", jonka perusideana oli uuden yhteiskunnan rakentaminen kapitalismin ja sosialismin parhaiden puolien pohjalta työväen ja edistyksellisten porvarien yhteisvoimin. Puhe julkaistiin Kommunisti-lehdessä, mutta sai muutaman kuukauden kuluttua murskaavaa kritiikkiä NKP:lta ja taistolaisilta. Historiallisesta kompromissista tehtiin osoitus Aallon perusteellisesta “reformistisuudesta”. Aalto hautasi kritisoidun ehdotuksen, mutta oppositio ja NKP pitivät sitä esillä mahdollisuuksien mukaan. Maaliskuussa 1981 Erkki Rautee ja Veikko Lehtinen pyysivät Aallon takaisin pääsihteerin tehtävään sitä viestintuojien mielestä huonosti hoitaneen Erkki Kivimäen tilalle ja ministerin salkku sai jäädä.
Puheenjohtaja
Aalto valittiin SKP:n puheenjohtajaksi 20. edustajakokouksessa vuonna 1984. Valintaa edelsi suuri taistelu opposition ja NKP:n ilmoittaessa vastustuksensa Aallolle, jota yritettiin kolmaslinjalaisten kanssa kammeta pois puoluejohdosta. Oppositio oli nimennyt sen erottamista puolueesta kannattaneet "kirveslinjaksi" ja identifioinut linjan johtajaksi Aallon, vaikkei tämä edes kaikkein kiihkeimmin opposition erottamista ajanut. Aallolle kerrottiin NKP:n taholta selvästi, että yhteydet puolueeseen katkeavat, jos oppositio erotetaan.
Pelastukseksi koitui Mihail Gorbatšovin valinta Neuvostoliiton johtoon hieman myöhemmin. Uudistuva NKP piti suhteita sekä Aallon puolueeseen että erotetun vähemmistön (1986 perustamaan) Suomen kommunistiseen puolueeseen (yhtenäisyys) (SKPy). Oppositio erotettiin SKP:sta vuosien 1985 ja 1986 päätöksillä. Aalto ryhtyi puheenjohtajana uudistamaan puoluetta ja laittoi Yrjö Raution kirjoittamaan uutta puolueohjelmaa, joka hyväksyttiin vuoden 1987 21. edustajakokouksessa, jossa Aalto valittiin jatkamaan tehtävässään. Hän ei kuitenkaan onnistunut saamaan puolueen kannatusta nousuun, ja esimerkiksi eduskuntavaaleissa 1987 SKDL koki jälleen yhden tappion lisää, eikä Aalto itsekään päässyt eduskuntaan.
Vuonna 1988 Aalto joutui jättämään paikkansa SKP:n johdossa talousskandaalin nostettua puolueen iltapäivälehtien kestoaiheeksi. SKP:n taloudenhoitaja Jorma Sorvari oli sijoittanut puolueen varoja holtittomasti, ja edessä oli katastrofi, joka johti 35 miljoonan markan tappioihin. Aalto kantoi poliittisen vastuun ja erosi puheenjohtajan tehtävistä. Hän oli aikaisemmin todennut, ettei ollut mitään periaatteellista estettä puolueen varojen sijoittamiselle yksityisiin yrityksiin, joita puolue asettui kannattamaan uudessa puolueohjelmassakin.
Poliittisen uran jälkeen
Kesäkuussa 2016 Arvo Aalto piti puheen vasemmistoliiton puoluekokouksessa Oulussa. Hänen edellisestä puoluekokouspuheestaan oli kulunut silloin 29 vuotta.
Seppälä (Halikko)
Seppälä on kylä entisen Halikon kunnan alueella Länsi-Salossa Hajalan taajaman piirissä. Kylä sijaitsee Hajalantien varrella aivan 110-tien läheisyydessä. Seppälä muodostuu useista pienistä irrallaan olevista kyläalueista, mutta ainoa asutus on Seppälän kantatila Hajalantien varrella. Seppälän naapurikylät ovat Yöntilä, Hulvela, Korvenpää ja Kinnarpyöli.
Seppälän tila on rakennettu metsäisen mäen itärinteelle. Mäellä sijaitsee puhdasvesinen Seppälänlammi. Kylän itäosa on kynnetty kokonaan pelloksi.
Seppälän yksittäistalosta on muodostunut oma kylänsä vasta myöhäiskeskiajalla. Tila on mainittu vuoden 1540 maakirjassa ja sillä on ollut muutamia torppia, jotka kuitenkin on hylätty 1900-luvulle tultaessa.
Beth Heiden
Heiden saavutti juniorien yleisluistelun MM-kilpailuissa hopeaa vuosina 1976 ja 1977 sekä voitti kultaa vuosina 1978 ja 1979. Aikuisten sarjassa hän sijoittui yleisluistelun MM-kilpailuissa neljänneksi Keystonessa 1977 ja kymmenenneksi Helsingissä 1978, voitti mestaruuden Den Haagissa 1979 oltuaan nopein kaikilla matkoilla sekä saavutti hopeaa Hamarissa 1980. Sprinttiluistelun MM-kilpailuissa hän sijoittui seitsemänneksi Alkmaarissa 1977 ja saavutti sitten hopeaa Lake Placidissa 1978 ja Inzellissä 1979 sekä pronssia West-Allisissa 1980.
Innsbruckin olympialaisissa 1976 Heiden sijoittui 3 000 metrillä 11:nneksi. Lake Placidin olympialaisiin 1980 hän lähti korkein tavoittein mutta tuloksena oli vain pronssi 3 000 metrillä, viides sija 1 000 metrillä sekä seitsemäs 500 ja 1 500 metrillä. Hänen veljensä Eric Heiden voitti Lake Placidin pikaluisteluissa ennätykselliset viisi kultamitalia.
Maantiepyöräilijänä Beth Heiden voitti maailmanmestaruuden vuonna 1980.
David Livingstone
David Livingstone (19. maaliskuuta 1813 Blantyre, Lanarkshire, Skotlanti, Britannia – 1. toukokuuta 1873 Chitambo) oli skotlantilainen lähetyssaarnaaja ja tutkimusmatkailija, joka kartoitti Afrikan etelä- ja keskiosia vuosina 1849–1873.
Livingstone löysi matkoillaan useita järviä ja jokia. Hän oli ensimmäinen eurooppalainen, joka näki Victorian putoukset. Hänen tärkein tavoitteensa tutkimusmatkoillaan oli afrikkalaisten ja eurooppalaisten välisen kaupan kehittäminen, jotta afrikkalaisten ei enää tarvitsisi myydä toisiaan orjiksi.
Varhaiset vaiheet
Livingstone meni kymmenvuotiaana töihin puuvillakehräämöön ja aloitti tienestiensä avulla 13-vuotiaana iltakoulun. Vapaa-aikanaan hän luki ahkerasti niin antiikin kirjailijoita kuin oman aikansa tieteellisiä kirjojakin sekä keräili maaseudulta näytteitä.
Täytettyään 20 vuotta Livingstone alkoi lahjoittaa kaikki ylimääräiset rahansa lähetyssaarnatoimintaan. Kuultuaan, että Kiinaan haetaan lääkärilähetystyöntekijöitä, Livingstone opiskeli talvikuukausina 1836–1838 lääketiedettä Anderson’s Collegessa Glasgow’ssa lukien samalla myös kreikkaa ja teologiaa. Livingstone muutti Lontooseen jatkamaan lääketieteen opintojaan. Siellä hän tutustui skotlantilaiseen lähetyssaarnaajaan Robert Moffatiin, joka kehotti häntä liittymään Lontoon lähetysseuran (London Missionary Society, LMS) palvelukseen. Kesällä 1838 Livingstone hyväksyttiin seuraan harjoittelijaksi ja tammikuussa 1839 virallisesti lähetyssaarnaajaksi. Seuraavan vuoden syksynä hän valmistui tohtoriksi ja hänet vihittiin papiksi.
Livingstone oli alun perin suunnitellut lähtevänsä lähetyssaarnaajaksi Kiinaan, mutta ensimmäinen oopiumisota esti tämän. Lähetysseura halusi lähettää Livingstonen Karibialle, mutta hän ei halunnut lähteä paikkaan, jossa hänen mielestään oli jo tarpeeksi lähetyssaarnaajia. Robert Moffatin ehdotuksesta Livingstone päätti lähteä lähetystyöhön Afrikkaan. Hän astui laivaan joulukuussa 1840 päämääränään Kapkaupunki Etelä-Afrikassa. Laivamatkan aikana hän sai kapteenin opettamaan hänelle navigointitaitoja, jotka osoittautuisivat hänelle myöhemmin hyödyllisiksi.
Lähetysasemilla
Käytyään korjattavana Brasiliassa Livingstonen laiva saapui Kapkaupunkiin maaliskuussa 1841. Maissa Livingstone havaitsi brittiläisten ja ranskalaisten lähetyssaarnaajien olevan huonoissa väleissä niin toistensa kanssa kuten sisäisestikin. Hän ei myöskään pitänyt siitä, kuinka moni lähetyssaarnaaja vain halusi asua Kapkaupungin mukavuuksien keskellä eikä vaivautunut työskentelemään syrjemmällä.
Oltuaan Afrikassa kuukauden ajan Livingstone purjehti Port Elizabethiin ja jatkoi sieltä härkävankkureilla tiettömän taipaleen taakse Robert Moffatin lähetysasemalle Kurumaniin Betšuanamaahan nykyisen Botswanan etelärajan tuntumaan. Livingstone keräili matkan aikana kivinäytteitä ja kirjoitti päiväkirjaansa nauttineensa suuresti tästä vaivalloisesta matkasta. Hän alkoi myös kehitellä ajatusta paikallisten ottamisesta mukaan lähetystyöhön sekä kaupankäynnin kehittämisestä paikallisten heimojen ja eurooppalaisten välillä afrikkalaisten elintason nostamiseksi.
thumb|Pronssiveistos Livingstone and the Lion kuvaa Livingstonen kokemaa leijonahyökkäystä vuonna 1844. [[Ray Harryhausenin ja Gareth Knowlesin veistos sijaitsee David Livingstone Centressä, Blantyressa, Skotlannissa.]] Livingstone asui ja työskenteli Mabotsassa vuosien 1843–1846 ajan. Hän joutui helmikuussa 1844 leijonan raatelemaksi ja sai käsivarteensa vakavia vammoja, jotka estivät häntä myöhemmin käyttämästä kivääriä normaalisti. Käydessään välillä Kurumanissa hän tapasi siellä Robert Moffatin 23-vuotiaan Mary-tyttären, ja he menivät naimisiin tammikuussa 1845. Pariskunta sai liittonsa aikana kuusi lasta.
Livingstone jätti Mabotsan vuonna 1846 riitauduttuaan toisen lähetyssaarnaajan kanssa ja perusti uuden aseman 65 kilometriä pohjoiseen Chonuaneen. Vesipulan johdosta hän siirtyi sieltä pian kauemmas pohjoiseen Kolobengiin. Lähetystyössä ongelmia Livingstonelle aiheuttivat paikallisten sitoutuminen moniavioisuuteen sekä idempänä asuneiden buurien vihamielisen torjuva asenne afrikkalaisten auttamiseen. Tämän vuoksi Livingstone joutui suuntautumaan laajentumispyrkimyksissään länteen.
Ensimmäinen tutkimusmatka (1849–1856)
thumb|350px|Livingstonen tutkimusmatkojen reitit kartassa punaisilla viivoilla.
Kolobengin lähetysasema kärsi kuivuudesta ja paikallisten asukkaiden liikkuvasta elämäntavasta, joten Livingstone jatkoi kesäkuussa 1849 matkaansa pohjoiseen etsimään eurooppalaisille sopivaa paikkaa kauppa- ja lähetysasemaksi. Retkikunta matkasi Kalaharin autiomaan poikki, löysi Zougajoen ja matkasi sitä pitkin Ngamijärvelle, missä se joutui kärsimään hyttysistä ja malariasta. Livingstonen palattua takaisin lähetysseura palkitsi hänet huomattavalla 25 guinean rahasummalla järven löytämisestä. Seuraavana vuonna Livingstone lähti toiselle tutkimusmatkalle samaan suuntaan, mutta kuumesairaudet ja tsetsekärpäset pakottivat hänet jälleen palaamaan ennenaikaisesti takaisin. Kolmannella retkellään keväällä 1851 Livingstone löysi Seshékejoen, jonka myöhemmin havaittiin virtaavan Sambesijokeen. Hän kuuli myös huhuja suuresta vesiputouksesta. Koska Kolobengin lähetysasema oli Livingstonen matkan aikana hylätty, hän palasi Kurumaniin ja jatkoi sieltä Kapkaupunkiin, jonne hän saapui maaliskuussa 1852. Hän lähetti vaimonsa ja lapsensa Englantiin ja jäi Kapkaupunkiin kahdeksi kuukaudeksi parantelemaan tulehtunutta kurkkuaan.
Näihin aikoihin Livingstone alkoi vakuuttua siitä, että afrikkalaisten harjoittama orjakauppa voitaisiin saada loppumaan vain kehittämällä eurooppalaisten kanssa käytävää kauppaa. Se taas voitaisiin tehdä vain löytämällä reitti sisämaasta joko mantereen itä- tai länsirannikolle. Livingstone alkoi siksi suuntautua lähetystyön sijaan tutkimusmatkailuun.
Livingstone palasi Kurumaniin elokuussa 1852. Sieltä hän jatkoi joulukuussa pohjoisemmaksi ja saapui Linyantiin kesäkuussa 1853. Sieltä hän jatkoi kauemmas pohjoiseen Sambesia pitkin etsien eurooppalaiselle siirtokunnalle sopivaa paikkaa. Käännyttyään kohti länsirannikkoa hän joutui matkustamaan portugalilaisten orjakauppiaiden vanavedessä, joten hänen kohtaamansa kyläläiset pelkäsivät kaikkia valkoisia. Päiväkirjoissaan Livingstone kuvaa vastenmielisinä kohtaamiensa heimojen julmuuksia, lapsenmurhia, ryöstöretkiä ja toisten heimojen alistamista. Häntä turhautti se, että saarnoista huolimatta paikalliset jatkoivat omien pakanallisten tapojensa noudattamista. Kaikkein eniten häntä raivostutti orjakauppa, josta oli merkkejä kaikkialla. Livingstone oli vakuuttunut siitä, että kristillisellä lähetystyöllä tai sivilisaatiolla ei olisi toivoa ennen kuin orjakauppa saataisiin kokonaan loppumaan.
Ensimmäisen matkan jälkeen
Livingstone palasi laivalla Egyptin kautta Englantiin joulukuussa 1856. Hän vaurastui julkaistuaan kirjansa Missionary Travels and Researches in South Africa (1857). Puheissaan ja luennoillaan hän lisäsi huomattavasti englantilaisten tuntemusta Afrikasta. Hän puhui paljon myös orjakaupasta, jota hän kutsui ”maailman avoimeksi haavaksi”. Livingstone otettiin jäseneksi Royal Societyyn, hän sai audienssin kuningattarelta, ja hänelle myönnettiin useita kunniaoppiarvoja.
Toinen tutkimusmatka (1858–1864)
Ulkoministeri kutsui helmikuussa 1858 Livingstonen johtamaan tutkimusretkeä Ma-Robert-laivalla Sambesijoelle. Retkellä oli tarkoitus selvittää joen navigoitavuutta sekä kartoittaa sen sivujokia. Livingstone lähti matkaan, joka vei häneltä kuusi vuotta. Myös Livingstonen veli ja vaimo lähtivät matkaan, mutta Mary Livingstone jättäytyi terveyssyistä Kapkaupunkiin. Retkikunta aloitti joen tutkimisen sen suulta Kongonasta lokakuussa 1858. Retkikuntaa vaivasivat kosket, malaria sekä portugalilaisten kuvernöörien nihkeys. Livingstone kohtasi jälleen myös vihaamansa orjakauppaa. Hän löysi tällä matkallaan Chilwajärven ja Njassajärven sekä kävi toisen kerran Victorian putouksilla, todeten ne laajemmiksi kuin oli aiemmin luullut. Hän totesi viljavan Širejoen laakson soveltuvan hyvin uudisasutukseen.
Saatuaan uuden jokilaivan nimeltä Pioneer, Livingstone sai tehtäväkseen kuljettaa uusi englantilainen lähetyspiispa lähetysasemalleen ja sen jälkeen tutkia Rovumajokea josko se virtaisi Njassajärveen. Tämä yritys jäi kesken, ja vasta myöhemmin selvisi ettei joki edes virtaa Njassaan. Rouva Livingstone saapui miehensä seuraksi tammikuussa 1862. Hän kuitenkin kuoli pian malariaan, mitä Livingstone kuvaa päiväkirjassaan musertavaksi iskuksi.
Livingstone yritti kesäkuussa 1862 jatkaa Njassajärven tutkimista uudella Lady Nyassa -laivalla. Sinne johtavan joen matala vedenpinta oli kuitenkin paljastanut kosket, joita laivalla ei pystynyt ylittämään. Matkoillaan Livingstone kohtasi orjakaupan autioittamia kyliä sekä joessa kelluvia ruumiita. Britannian hallitus kutsui heinäkuussa 1863 Livingstonen takaisin Englantiin, koska retkikunta alkoi tulla jo liian kalliiksi, eikä se ollut saavuttanut tavoitteitaan, ja lisäksi se häiritsi Portugalia. Livingstone kuitenkin jatkoi tutkimuksiaan ilman hallituksensa tukeakin. Retkikunta ei kuitenkaan onnistunut saavuttamaan Njassajärveä jalkaisin. Livingstone purjehti Bombayn kautta takaisin Englantiin, minne hän saapui heinäkuussa 1865.
Toisen matkan jälkeen Englannissa
Englannissa Livingstone piti jälleen puheita, arvosteli orjakauppaa ja portugalilaisia sekä kirjoitti matkastaan kirjan The Zambezi and Its Tributaries. Hän harkitsi leikkausta häntä matkoillaan vaivanneiden vakavien peräpukamiensa korjaamiseksi mutta päätti kuitenkin jättää sen tekemättä.
Kolmas tutkimusmatka (1866–1873)
Livingstone sai tammikuussa 1866 Sir Roderick Murchisonilta ja Royal Geographical Societylta pyynnön palata tutkimaan Rovumajokea, etsimään reittiä länsirannikolle ja Tanganjikajärvelle, sekä etsimään Niilin lähteitä ja mantereen vedenjakajaa. Livingstone asetti lähtönsä ehdoksi sen, että hän menisi ensisijaisesti lähetyssaarnaajana ja että maantieteellinen tutkimus olisi toissijaista. Ennen matkaansa hänet nimitettiin Britannian Itä-Afrikan konsuliksi.
Livingstone palasi retkikuntineen Rovumajoelle keväällä 1866. Seutu oli jälleen täynnä orjakaupan tuottamia ruumiita. Livingstone pääsi Njassajärvelle mutta ei saanut ostettua portugalilaisilta venettä, joten hän joutui kiertämään järven jalkaisin. Retkikunnasta häipyneet kantajat alkoivat levittää Sansibarissa huhua että Livingstone olisi surmattu. Royal Geographical Society lähetti paikalle retkikunnan tutkimaan asiaa, ja se totesi huhun paikkaansapitämättömäksi. Sillä välin Livingstone jatkoi kohti Tanganjikajärveä ja menetti matkalla kohtalokkaasti lääkelaukkunsa.
thumb|Stanley ja Livingstone kohtaavat marraskuussa 1872.