cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Seksuaalinen häirintä
Seksuaalinen häirintä ja seksuaalinen ahdistelu ovat tarkoituksellista, ei-toivottua, yksipuolista seksuaalisväritteistä käyttäytymistä tai sukupuoleen perustuvaa syrjintää. Se voi olla fyysistä koskettelua tai puhetta, jonka kohde tuntee vastenmieliseksi Häirinnästä saatetaan vaieta, koska kohde pelkää leimautumista ja häpeän tuntoa. Työpaikoilla myös kollegat saattavat vaieta tai kieltää koko ongelman ja kohteen saattaa olla vaikea saada apua.
Häiritsijän asemasta riippuu, miten häirintä koetaan. Työpaikalla ylemmässä asemassa olevan harjoittama häirintä koetaan pahempana kuin kollegan, sillä siihen voi liittyä uhkaa, lausumatontakin, esimiehen valta-aseman vuoksi.
Häirinnän kohteeksi joutuneiden oikeusturva Suomessa
Seksuaalinen ahdistelu määritellään rikoslaissa rikokseksi, josta voidaan tuomita sakkoon tai vankeuteen enintään kuudeksi kuukaudeksi. Rikos on asianomistajarikos, joten se edellyttää, että asianomistaja nostaa kanteen epäiltyä vastaan. Rikoslaissa määritelty seksuaalinen ahdistelu viittaa ”koskettelemalla tehtyyn seksuaaliseen tekoon, joka on omiaan loukkaamaan kohteen seksuaalista itsemääräämisoikeutta”. Seksuaalinen ahdistelu tuli rikoslakiin vuonna 2014. Sitä ennen vastaavanlaisia tekoja on tutkittu lähinnä kunnianloukkauksina.
Jos häirintä on sanallista, kyseessä voi nykyäänkin olla seksuaalisen ahdistelun sijasta kunnianloukkaus. Linja-autonkuljettajan suorittama seksuaalissävyinen ehdottelu asiakkaalle tuomittiin 2017 syksyllä Keski-Suomen käräjäoikeudessa kunnianloukkaukseksi.
Seksuaalinen ahdistelu työpaikalla on tasa-arvolain 6–8 §:n vastaista, minkä vuoksi työnantajan on puututtava asiaan. Asian käsittelyyn on saatava asianomaisen henkilön lupa tai sitten kolmannen osapuolen kertoma, joka on luotettavasti varmennettu todeksi.
Potilaiden on lisäksi mahdollista valittaa lääkärin tai muun terveydenhoitoalan työntekijän harrastamasta seksuaalisesta ahdistelusta Valviraan. Toistuvakaan kiinni jääminen seksuaalisesta ahdistelusta ei johda kuitenkaan yleensä lääkärinoikeuksien menettämiseen.
Vuoden 2023 alussa uudistuneen rikoslain mukaan seksuaalinen ahdistelu tarkoittaa seksuaalista itsemääräämisoikeutta loukkaavaa fyysistä tekoa tai voimakkuutensa tai toistuvuutensa vuoksi sellaiseen rinnastuvaa sanallista tai muuta tekoa. Seksuaalinen ahdistelu voi olla esimerkiksi sanallista, viestin tai kuvan lähettämistä tai esittämistä, kuvan ottamista tai itsensä paljastamista.
Suomi
Suomessa joutui 2010-luvulla kahden vuoden aikana joka kolmas nainen ja joka kuudes mies oli kokenut seksuaalista häirintää (2012) eli kolmannes uhreista oli miehiä. Eniten sitä kohdistui 15–34-vuotiaisiin naisiin: joka toiseen, miehistä vain joka viidenteen. Naisten häirintä oli yleensä sanallista, kuten kaksimieliset vitsit, mutta joka kuudes nainen oli kokenut myös fyysistä lähentelyä. Noin puolet tekijöistä oli tuntemattomia. Alle 35-vuotiaista miehistä joka viides on kokenut ei-toivottua, painostavaa ja yksipuolista seksuaalista häirintää.
Alaikäisten häirintä
THL:n kouluterveyskyselyn (2017) mukaan kyseisen vuoden aikana seksuaalista häirintää koki 30 % peruskouluikäisistä tytöistä ja 12 % pojista. Lukioissa ja ammattioppilaitoksissa luvut olivat 30 % ja 8 %. Kouluissa tapahtuvan seksuaalisen häirinnän kohteita oli päinvastoin 4 % tytöistä ja 5 % pojista peruskouluissa, 2 % ja 3 % ammattioppilaitoksissa, 1 % ja 1 % lukiossa. Kouluhenkilökunnan ahdistelemia oli yli neljä kertaa useampi poika kuin tyttö peruskouluissa ja ammattioppilaitoksissa, yli kaksi kertaa useampi lukioissa. Elämänsä aikana yläkouluikäisistä tytöistä seksuaalista häirintää oli kokenut 60 %, pojista 46 %.
Sateenkaarinuorten mukaan transnuorista 80 % on kokenut häirintää.
Nuoret kokevat seksuaalista häirintää myös verkossa; THL:n teettämän kouluterveyskyselyn mukaan 4,4 % neljäs- ja viidesluokkalaisista oli kokenut verkossa seksuaalista häirintää viimeisen vuoden aikana. Kahdeksas- ja yhdeksäsluokkalaisista 16,9 % oli kokenut seksuaalista ahdistelua ja ehdottelua. Verkossa tapahtuva häirintä osa verkkovihailmiötä.
Maailmalla
Saksalaistutkimuksessa 6 % naisista ja 18 % miehistä myöntää häirinneensä muita seksuaalisesti. Yhdysvaltalaistutkimuksen mukaan 60 % naisista ja 20 % miehistä olisi häirinnän uhreja. Saksassakin luvut olivat 43 % ja 12 %.
Isossa-Britanniassa työ- tai opiskelupaikalla häirintää oli kokenut 53 % naisista ja 20 % miehistä. Naisista 9 % ja miehistä 4 % oli lopettanut työsuhteensa sen vuoksi.
Samassakin maassa luvut vaihtelevat riippuen kyselyn toteutustavasta ja siitä, kysytäänkö viime aikojen häirinnästä vai koko elämän ajalta. Poliisitilastoihin vaikuttaa sekin, että useimpia tapauksia ei ilmoiteta.
Puhemiesneuvosto
Puhemiesneuvosto suunnittelee eduskunnan pitkän aikavälin työskentelyä ja ohjaa täysistuntotyöskentelyä. Sen muodostavat puhemiehistön (eduskunnan puhemies sekä ensimmäinen ja toinen varapuhemies) lisäksi valiokuntien puheenjohtajat. Puhemiesneuvosto antaa ohjeita täysistunnossa noudatettavista menettelyistä (esim. valiokuntaan lähettämisehdotukset ja puheenvuorokäytännöt), hyväksyy täysistuntosuunnitelmat sekä päättää täysistuntotyötä koskevista poissaololuvista. Lisäksi se antaa yleisohjeita valiokuntatyöstä sekä toimii puhemiehen neuvoa-antavana elimenä.
Neuvosto kokoontuu tyypillisesti ennen täysistuntojen alkua käymään läpi täysistunnossa käsiteltävät asiat.
Kiinan nykyvalokuvaus
Epävirallisen valokuvauksen nousu
Kiinan valokuvauksen historian käännekohta tapahtui vuosina 1976–1979. Varhaisin ilmiö oli harrastajavalokuvaajien epävirallisen verkoston synty Pekingissä, joka dokumentoi systemaattisesti pääministeri Zhou Enlain hautajaisiin ja suremiseen liittyviä tapahtumia. Valokuvat koottiin yleisölle suunnattuihin julkaisuihin. Huhtikuun neljännen päivän liikkeenä tunnetun ryhmän valokuvat säilyttivät tapauksen ihmisten mielissä, ja se oli tärkeä osa Kiinan nykyvalokuvauksen historian syntyä.
Varhaisessa vaiheessa alkoivat kokoontua myös valokuvauspiirit. Esimerkiksi vuonna 1979 tapaamiset aloittaneessa Joka perjantain salongissa Pekingissä oli yli 30 jäsentä. Spontaanisti muodostuneet yhteisöt kokosivat yhteen nuoria valokuvauksesta kiinnostuneita. Kulttuurivallankumouksen jälkeisessä vapautuneemmassa poliittisessa ilmapiirissä hankittiin tietoa valokuvauksen historiasta ja materiaaleista, sekä tutkittiin vakavasti valokuvauksen ominaisuuksia omana taiteenlajina.
Vuoden 1979 alussa muodostettiin Huhtikuun valokuvausyhdistys, jonka ensimmäisen näyttelyn teema oli Luonto, yhteiskunta ja ihminen. Näyttelyssä oli 170 teosta 45 taiteilijalta. Näyttelyn katalogin johdannon mukaan pyrkimys oli selvästi edistää ”taidetta taiteen vuoksi”, ja vapauttaa valokuvaus poliittisen propagandan rajoituksista. Näyttelyn teoksia luonnehti humanististen arvojen palauttaminen, paluu luontoon ja yhteiskunnan edustaminen.
Uuden aallon valokuvaus
Eri puolilla maata perustettiin 1980-luvun alussa lukuisia uusia valokuvausyhdistyksiä. Uuden aallon valokuvaus liittyi Kiinan 1980-luvun ”Kulttuuri-innostukseen” ja 85 Art New Waven piiriin, sekä ajan kirjallisuuden ja taiteen ”informaatioräjähdyksen” käsitteeseen. Eri länsimaista omaksuttiin uusia tyylejä ja vaikutteita, jotka olivat olleet kiellettyjä Kulttuurivallankumouksen aikana.
Aikakauteen liittyi dokumenttivalokuvauksen liike, joka yhdistyi läheisesti ajan poliittiseen ja yhteiskunnalliseen ympäristöön. Valokuvaajien aiheet, tyyli ja tekniikka liittyi yhteiskunnalliseen uudistamiseen ja sen piirissä kuvattiin tavallisia ihmisiä ja kiinalaisen yhteiskunnan jatkuvuuden henkeä. Se liittyi myös Scar Art (shangen meshul) liikkeeseen, jossa aihe oli ihmiskunnan traagisen kohtalon liittyminen Kiinan yhteiskuntaan. Suuntauksessa oli vahvaa etnografista kiinnostusta, sekä romanttista kuvausta, joka liittyi symbolisesti Kiinan uusimpaan historiaan, joka tarvitsi uudistusta. Samaan aikaan tapahtuneen Kiinan urbanisoitumisen myötä yhä useammat dokumenttivalokuvaajat kiinnittivät huomiota suurkaupunkien maisemiin, jotka olivat välivaltaisen muutoksen kourissa. Yleisiksi aiheiksi tulivat tuhotut rakennukset, länsimaisen kulttuurin ja markkinatalouden invaasio, kaupunkiväestö ja elämä suurkaupungeissa.
Kokeellinen valokuvaus
Uuden aallon liike oli saavuttanut tavoitteita 1980-luvun lopulla valokuvauksen hyväksymisessä taiteenalana Kiinassa. Sen jälkeen ilmestyi uudenlainen valokuvaus, jossa oli vahva kokeellinen panos ja joka liittyi nopeasti kasvavaan avantgardetaiteeseen. Kokeellinen valokuvaus syntyi 1980-luvun puolella, mutta se nousi esiin voimakkaasti 1990-luvun alkupuolella. Kokeelliset valokuvaajat elivät ja työskentelivät usein yhdessä kokeellisten taiteilijoiden kanssa ja esittivät teoksiaan lähes aina epävirallisissa taidenäyttelyissä.
Kokeellinen taide yhdistyi taiteen nopeaan globalisoitumiseen, kokeellista valokuvausta esitettiin yhä useammin kansainvälisissä näyttelyissä ja siitä tuli kulutustavaraa kasvaville taidemarkkinoille. Uudessa ilmapiirissä valokuvaajat saattoivat säilyttää kotimaassa vaihtoehtoisen taiteilijan aseman ja tehdä samalla yhteistyötä ulkomailla kansainvälisten museoiden, kuraattorien ja taidekauppiaiden kanssa.
Tähän aikaan liittyi Pekingin East Village -yhteisön synty. Siinä oli performanssitaiteilijoita, kokeellisia valokuvaajia ja avatgarde-taidemaalareita. Taiteilijoista useimmat olivat kotoisin Kiinan maakunnista. He löysivät yhteisiä kiinnostuksen kohteita ja alkoivat tehdä kokeellisia taideprojekteja. Myös uudenlaisia valokuvajulkaisuja alkoi ilmestyä.
Aikaan liittyi konseptuaalisen valokuvauksen käsitteen yleistyminen. Sen myötä valokuvaajat asettivat konseptin ja diskurssin representaation edelle, harjoittaen taiteellisia kokeiluita todellisuuden dekonstruoimiseksi. Elämän merkityksellisten hetkien sijaan kiinnitettiin huomiota taiteelliseen ilmaisutapaan ja teosten esityskontekstiin.
Kokeellisten valokuvausorganisaatioiden perustaminen
Kokeellisen kiinalaisen taiteen legitimisaatio tapahtui 3. Shanghain biennaalin (2000) ja Guangzhoun 1. triennaalin (2002) myötä. Se merkitsi taiteen laajempaa kansainvälistymistä ja valokuvaus alkoi osallistua laajemmin yhteiskunnan kulttuurielämään ja taidekasvatukseen. Vuodesta 2007 alkaen on syntynyt uusia valokuvauksen näyttelytiloja, kaupallisia foorumeita, tutkimuskeskuksia, kritiikkiä ja tutkimusta.
Odile Ahouanwanou
Odile Ahouanwanou (s. 5. tammikuuta 1991 Savalou Beninin tasavalta) on beniniläinen yleisurheilija. Hän kilpaili vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa naisten 100 metrin aitajuoksussa, mutta putosi ensimmäisellä kierroksella jäätyään eränsä kahdeksanneksi. Lontoon olympialaisissa Ahouanwanou teki kansallisen ennätyksen ajalla 14,76.
Ahouanwanou sijoittui seitsenottelussa kahdeksanneksi Afrikan-mestaruuskilpailuissa Marrakechissa 2014. Hän saavutti samassa lajissa hopeaa Brazzavillen Afrikan kisoissa 2015 pistein 5734. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui seitsenottelussa 19:nneksi. Hän voitti seitsenottelun Afrikan-mestaruuden Asabassa 2018 pistein 5999. Hän saavutti Rabatin Afrikan kisoissa 2019 pronssia kuulantyönnössä tuloksella 13,77. Saman vuoden Dohan MM-kilpailuissa hän sijoittui seitsenottelussa kahdeksanneksi. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa hän oli seitsenottelussa viidestoista. Hän voitti seitsenottelun Afrikan-mestaruuden Saint Pierressä 2022 pistein 5756.
Ahouanwanou on tehnyt Beninin ulkoratojen ennätyksen 100 metrin aitajuoksussa (13,25), korkeushypyssä (178), kuulantyönnössä (15,79) ja seitsenottelussa (6274).
Jääpallon SM-kilpailu 1915
Vuonna 1915 Suomen jääpallomestaruuskilpailuihin osallistui kahdeksan joukkuetta, neljä Helsingistä ja neljä Viipurista. Muista kaupungeista ei vielä osallistuttu kilpailuihin. Kilpailussa oli vakiintunut tapa, että viipurilaiset ratkaisivat keskinäisen paremmuutensa ja helsinkiläiset omansa. Tällöin ottelukaaviokin oli helppo luoda kahdeksalle joukkueelle.
Loppuotteluun selvisivät edelliskauden tapaan HIFK ja VBJS, jotka voittivat selvästi paikallisvastustajansa alkuotteluissa. Loppuottelu pelattiin Viipurissa. VBJS voitti ottelun maalein 8-2.
Mestarijoukkue
Susien mestarijoukkue: Ilmari Ihalainen, Väinö Strömberg, Jussi Pelli, Aarne Nissinen, Edvard Kostamo, Toivo Kosunen, Kristian Poutiainen, Yrjö Penttilä, Lauri Mäkinen, Armas Ahnger, Toivo Pirhonen.
Carl Jordan
thumb|Ylioppilas Jordania pidettiin vangittuna linnanpihalta päälinnaan johtavan portaikon yläpuolella sijaitsevassa niin sanotussa "ylioppilas Jordanin kamarissa" (porrastornin huipulla oleva pieni huone). Carl Jordan (noin 1632 – 16. huhtikuuta 1662 Turku) oli Turun akatemian ylioppilas ja kornetti sekä Savonlinnan maaherran poika. Hänet mestattiin Turussa 16. huhtikuuta 1662 kaksinnaimisesta tuomittuna.
Vanhemmat
Carl Jordanin isä oli Baltian saksalalnen, Liivinmaalla syntynyt eversti ja Savonlinnan läänin maaherra Michell von Jordan. Äiti oli omaa sukua Christina van Monkhoven, kenraalin tytär. Varakkaalla perheellä oli maatiloja sekä Suomessa että äidin perintönä Ruotsin Uplannissa. Kustaa II Aadolf oli aateloinut isän tämän ansioista kolmikymmenvuotisessa sodassa. Kuningas oli läänittänyt Jordanille Rauman maaseurakunnassa kaikkiaan 35 rälssitilaa. Eversti Jordan tunnettiin Raumalla ahneena ja väkivaltaisena miehenä. Osana Rauman 560-vuotisjuhlia vuonna 2002 siellä esitettiin Kalle Luotosen Jordanista kirjoittama näytelmä Lahden herra.
"Skandaalisuku"
Jordanin perheessä tapahtui useita skandaaleita. Isä pakotettiin eroamaan maaherran virasta vuonna 1650 väärinkäytöksien takia. Miehensä kuoleman jälkeen vuonna 1652 hänen leskensä Christina tuomittiin 200 taalarin sakkoon seurustelusta miehensä kirjurin Taneli Pärttylinpojan kanssa. Yksi pojista sai sakkotuomion maaherran herjaamisesta, ja isä teki kaksi poikaansa (Carl ja Johan) perinnöttömiksi näiden käytöksen takia. Perheen tytär karkasi Saksaan naimisissa olevan miehen kanssa, eikä yhtään tyttäristä saatu naitettua säätynsä mukaiseen avioliittoon. Sisaruksia oli yhteensä 14, joista tyttäriä kuusi.
Lyhyt ura akatemiassa ja armeijassa
Carl Jordan lähetettiin isoveljensä Johanin kanssa 14-vuotiaana opintielle vuonna 1640 perustettuun Turun akatemiaan, missä hänet vuonna 1646 merkittiin ylioppilasmatrikkeliin järjestysnumerolla 558. 16-vuotias isoveli Johan sai järjestysnumerokseen 557. Akatemian kirjoissa hän oli vain lukuvuoden 1646–1647 ja ilmeisesti keskittyi liikaa ylioppilaselämään, koska isä lähetti hänet seuraavana vuonna armeijan leipiin Bremeniin. Tämä saksalaiskaupunki oli liitetty Ruotsiin 30-vuotisen sodan päätteeksi. Bremenistä Carl palasi kornettina, mikä oli ratsuväen alhaisin sotilasarvo aatelismiehelle. Urakehityksen pysähtyminen osoitti, ettei sotilaselämäkään sopinut Carlille. Kun isä kuoli vuonna 1652, hän teki testamentissaan Carlin ja Johanin perinnöttömäksi kirjaten perusteluiksi veljesten holtittoman elämän. Veljekset saivat kuitenkin asuttavakseen pienet tilat Smålandista. Kumpikaan heistä ei muuttanut Etelä-Ruotsiin tiloilleen.
Rikos
Bremenissä Jordan meni 19 vuoden ikäisenä (eli lain mukaan alaikäisenä) vuonna 1651 naimisiin papintytär Hedvig Bredekoun kanssa ja sai tämän kanssa kaksi lasta. Jordan kuitenkin jätti perhe-elämän ja palasi yksin Suomeen. Suomessa hän avioitui uudelleen ja meni 23-vuotiaana vuonna 1655 naimisiin mahtavaan Fleming-sukuun kuuluneen Ebba Flemingin kanssa. Tämän isä oli edesmennyt maaherra Herman Fleming (1579–1652). Avioliitto merkitsi sosiaalista nousua ja pääsyä ruotsalaisen aatelin korkeaan sisäpiiriin. Perheeseen syntyi myös kaksi lasta. Jordanin toimet paljastuivat, kun ensimmäinen puoliso Hedvig lähetti vuonna 1656 Turun hovioikeudelle kirjeen, jossa vaati elatusta lapselleen Jordanin perintöosuudesta. Kirje päätyi hovioikeuden presidentin eli Turun läänin maaherran pöydälle. Kun tämä avasi kirjeen, Jordanin rikos paljastui. Maaherran virkahuone ja hovioikeus sijaitsivat Turun linnan uudessa osassa, niin sanotussa esilinnassa. Vanhempi osa Turun linnaa toimi tuohon aikaan myös vankilana, ja sinne Jordan toimitettiin.
Jordan väitti saaneensa tietoonsa, että hänen ensimmäinen vaimonsa Hedvig oli todellisuudessa jo kuollut. Kun tätä tarkistettiin Bremenistä, Jordan vapautettiin takuita vastaan. Hän käytti tilaisuutta hyväkseen karkaamalla Tukholmaan, missä hänet saatiin uudelleen kiinni.
Oikeudenkäynti ja tuomio
Turun hovioikeus langetti Jordanille kuolemantuomion. Sitä ei voitu Jordanin aatelisarvon vuoksi panna täytäntöön ennen kuin kuningas oli vahvistanut sen. Koska Kaarle XI oli vasta nelivuotias, tehtävä lankesi leskikuningatar Hedvig Eleonooralle, joka oli holhoojahallituksen puheenjohtaja. Jordan odotti tuomiotaan melkein kuusi vuotta (1656–1662) suljettuna Turun linnassa pieneen huoneeseen, joka sijaitsi päälinnan porrastornin yläkerrassa. Huone tunnetaan nykyään "ylioppilas Jordanin kamarina". Se on vankihuoneen aikaisessa asussaan lukuun ottamatta sitä, että ikkunoita on myöhemmin muurattu pienemmiksi. Jordan lähetteli vankilasta armonanomuksia holhoojahallitukselle ja kirjeitä vaikutusvaltaisille henkilöille. Hän selitti tulleensa pakotetuksi ensimmäiseen avioliittoonsa ja luulleensa puolisonsa jo kuolleen ennen uuden avioliiton solmimista. Hän tarjoutui myös varustamaan kaksitoista ratsuhevosta kuninkaan armeijaan.
Jordanin asemaa heikensi edelleen hänen välirikkonsa Ebba Flemingiin, joka helmikuussa 1662 katkaisi kaikki välit vankilassa istuvaan väkivaltaiseksi osoittautuneeseen puolisoonsa. Jordan vastasi kirjoittamalla Ebballe karkeita kirouksia ja solvauksia sisältävän vastauskirjeen. Ebba antoi kirjeen hovioikeudelle, joka lähetti sen 3. helmikuuta 1662 tiedoksi myös valtakunnandrotsille. Kun kirje oli saapunut, se nähtävästi todisti holhoojahallitukselle Jordanin parantumattoman luonteen, sillä hallitus vahvisti kuolemantuomion heti sen jälkeen 3. maaliskuuta 1662. Carl Jordan mestattiin Turussa 16. huhtikuuta samana vuonna. Hän oli tällöin noin 30-vuotias. Rikoksen sovitusta ja Jordanin poistumista epäonnistuneen elämänsä päätteeksi toiseen maailmaan kuulutettiin soittamalla Turun tuomiokirkon kaikkia kelloja. Jordan on vuodesta 1625 alkavien tietojen nojalla ainoa henkilö, joka on Suomessa tuomittu kuolemaan kaksinnaimisen takia.
Jordanin arkku siirrettiin kaksi vuotta myöhemmin 6. maaliskuuta 1664 sukuhautaan hänen isänsä viereen Rauman Pyhän Ristin kirkkoon. Kirkossa on eversti-isän lahjoittamia esineitä, kuten alttarikaappi ja kullattu ehtoollismalja.
Suvun myöhemmät vaiheet
Jordanin myöhempi puoliso Ebba Jordan eli leskenä Luonnonmaalla Flemingien sukukartanossa 1690-luvulle asti. Heidän tyttärensä Märta Jordan pääsi hyviin naimisiin, ja Märtan poika kapteeni Carl Gustaf Granfelt aateloitiin vuonna 1756. Hänestä polveutuva suku (Granfelt tai Kuusi) elää edelleen Suomessa. Suomessa elää myös aatelisia Jordaneita, jotka polveutuvat Carl Jordanin nuorimmasta veljestä, luutnantti Axel Jordanista, Ulvilan Villilän kartanon omistajasta, jonka puoliso oli Elisabeth Enesköldin tytär Ebba.
Perttu Kivilaakso
thumb|upright|Perttu Kivilaakso [[M'era Luna -festivaaleilla, Saksan Hildesheimissa vuonna 2003.]] Perttu Kivilaakso (s. 11. toukokuuta 1978 Helsinki) on suomalainen sellisti, joka soittaa Apocalyptica-metalliyhtyeessä.
Kivilaakso aloitti sello-opinnot viisivuotiaana Itä-Helsingin musiikkiopistossa Csaba Szilvayn johdolla. Hänen isänsä Juhani Kivilaakso on myös sellisti ja on opettanut poikaansa. Kivilaakso opiskeli Sibelius-Akatemiassa Martti Rousin ja Erkki Raution oppilaana ja hän suoritti siellä sellonsoiton diplomin maksimiarvosanoin vuonna 2000. Lisäksi hän on osallistunut muun muassa Yo-Yo Man ja Anner Bylsman mestarikursseille. Kivilaakso soitti Helsingin kaupunginorkesterissa vuosina 1998–2005 ja ehti olla vähän aikaa soolosellistinäkin orkesterissa. Sellon ohella hän soittaa myös pianoa ja kitaraa.
Kivilaakson merkittävin kansainvälinen saavutus klassisena sellistinä on kolmas sija kansainvälisessä Paulon sellokilpailussa. Paulon kilpailussa kukaan suomalainen ei ole tähän mennessä saavuttanut tätä korkeampaa sijoitusta.
Ennen rockuraansa Kivilaakso esiintyi eri pianistien kanssa lukuisilla kotimaan kiertueilla ja ulkomailla muun muassa Aasiassa, Yhdysvalloissa, Saksassa, Isossa-Britanniassa, Pohjoismaissa, Venäjällä, Unkarissa, Alankomaissa, Belgiassa, Ranskassa ja Virossa. Hän kiersi myös Helsingin Juniorijousten solistina – hän on ollut kokoonpanon jäsenenä pienestä pitäen. Hän on myös esiintynyt lähes kaikkien suomalaisten orkesterien solistina 1990-luvun lopulla sekä useilla klassisen musiikin festivaaleilla ympäri Euroopan. Ensimmäisen kerran Kivilaakso esiintyi Radion sinfoniaorkesterin solistina jo 12-vuotiaana. Lisäksi hän on soittanut kamarimusiikkia useissa kokoonpanossa ja voittanut pohjoismaisen kamarimusiikkikilpailun.
Apocalypticaan Perttu liittyi vuoden 1999 lopussa, vaikka hän kuuluikin kokoonpanoon jo 1995 soitetulla Teatron keikalla, mistä yhtye sai levytyssopimuksen.
Kivilaakso on säveltänyt musiikkia muutamaan dokumenttielokuvaan, minkä lisäksi hän on säveltänyt monia Apocalyptican kappaleita, kuten ”Conclusion”, ”Betrayal/Forgiveness” ja ”Farewell”. Hän on kertonut haastatteluissa kirjoittavansa paljon klassista musiikkia sekä suunnittelevansa myös erilaisia rock-projekteja selloyhtyeen lisäksi.
Kivilaakso on intohimoinen Tolkienin ja oopperan ihailija. Hänen musiikki-intonsa onkin peräisin Savonlinnan Oopperajuhlilta, joilla hänen isänsä soitti kesäisin. Kivilaakso on myös säveltänyt Eicca Toppisen kanssa Suomen Kansallisoopperalle teoksen Indigo (2016).
Ilmajoen musiikkijuhlilla kesäkuussa 2019 kantaesitettiin Kivilaakson Apocalypse-Oratorio.
Yksityiselämä
Kivilaakso oli vuosina 2010–2014 kihloissa Anne-Mari Bergin kanssa. Kivilaakso tapasi sittemmin Miss Suomi -kisoihin osallistuneen Johanna Ahlbäckin, jonka kanssa meni kesällä 2017 naimisiin.
Diskografia
thumb|Perttu Kivilaakso [[Ilosaarirockissa vuonna 2009.]]
Urho Pikkarainen
Urho August Pikkarainen (käytti saksassa peitenimeä Anderson), (16. maaliskuuta 1895 Kajaani – 3. toukokuuta 1977) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa. Hän osallistui vielä jatkosodassakin taistelutoimintaan pioneeriupseerina rintamajoukoissa.
Perhe ja koulutus
Pikkaraisen vanhemmat olivat maalarimestari Juho Joukko Pikkarainen ja Amanda Karoliina Näsänen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Elvi Kyllikki Salosen kanssa. Hän kävi viisi luokkaa Kajaanin yhteiskoulua. Hän kävi myös urheilu- ja voimistelukurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1922 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1929 sekä Sotateknillisen koulun vuosina 1930–1932. Pioneerikurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa hän kävi vuonna 1937.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat [[Birger Homén ja Eric Heimbürger.]] Pikkarainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 14. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota
Pikkarainen astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 15. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin 4. huhtikuuta 1918 alkaen 6. Jääkärirykmentin 16. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa, jossa hän haavoittui lievästi 27. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika
Pikkarainen palveli sisällissodan jälkeen nuorempana upseerina 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 6:ssa, josta muodostettiin myöhemmin ensin Jääkäripataljoona 3 ja sitten Kajaanin sissipataljoona. Hänet siirrettiin Kajaanin sissipataljoonasta 20. marraskuuta 1914 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Laatokan jalkaväkirykmentti 6:n (myöhemmin Viipurin rykmentti) 2. komppaniaan. Pikkarainen erosi armeijan palveluksesta 1. lokakuuta 1919 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön, jossa hän toimi 1. helmikuuta – 15. heinäkuuta 1920 välisen ajan Joutsenon suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Joutsenosta hän muutti Elimäelle, jossa hän toimi paikallispäällikkönä paikallisessa suojeluskunnassa 1. lokakuuta 1920 – 30. huhtikuuta 1921 välisen ajan. Elimäeltä hän siirtyi Kajaanin maalaiskunnan suojeluskuntaan, jossa toimi paikallispäällikkönä 1. tammikuuta – 31. joulukuuta 1922 välisen ajan. Suojeluskunnasta Pikkarainen siirtyi Etsivän keskuspoliisin palvelukseen Kajaaniin, jossa hän toimi alaosaston kanslistina 1. tammikuuta – 24. lokakuuta 1923 välisen ajan.
Pikkarainen astui takaisin armeijan palvelukseen 24. lokakuuta 1923 ja hänet sijoitettiin Pioneeripataljoonaan, jossa hän toimi ensin nuorempana upseerina 1. komppaniassa ja 25. toukokuuta 1926 lähtien 3. komppaniassa ja 27. heinäkuuta 1928 alkaen samaisen komppanian päällikkönä. Hän siirtyi takaisin suojeluskuntiin 6. huhtikuuta 1933 ja hänet sijoitettiin päälliköksi Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin V alueelle, josta hän siirtyi 1. huhtikuuta 1938 alkaen 2. sotilasohjaajaksi Viipurin suojeluskuntapiirin.
Talvi- ja jatkosota
Pikkarainen osallistui talvisotaan Viipurin Vartiopataljoonan komentajana ja Aliupseerikoulun johtajana. Hän osallistui talvisodan taisteluihin Summassa. Välirauhan aikana Pikkarainen toimi aluksi komentajana Jalkaväkirykmentti 8:n III pataljoonassa, josta hänet siirrettiin Puolustusministeriöön. Puolustusministeriöstä hänet siirrettiin Aliupseerikoulun johtajaksi Pioneeripataljoona 1:een. Myöhemmin hän toimi samaisessa pataljoonassa komppanianpäällikkönä. Pioneeripataljoonasta hän siirtyi Suojeluskuntajärjestöön, jossa hänet sijoitettiin sotilasohjaajaksi Pohjolan suojeluskuntaan. Edelleen hänet siirrettiin myöhemmin sotilasohjaajaksi Länsi-Pohjan suojeluskuntapiiriin. Suojeluskunnista hän siirtyi takaisin armeijaan vielä ennen jatkosodan syttymistä ja hänet sijoitettiin pioneeriupseeriksi Maanselän sotilasläänin esikuntaan.
Hän osallistui jatkosotaan pioneeriupseerina 14. Divisioonan esikunnassa ja osallistui jatkosodan taisteluihin Kolvasjärvellä, Repolassa, Omeliassa ja Ontrosenvaaralla. Rintamajoukoista Pikkarainen siirtyi pataljoonan komentajaksi Pioneerikoulutuskeskukseen Korialle vuonna 1942. Myöhemmin hän toimi koulutuskeskuksen teknillisessä toimistossa päällikkönä. Viimeisenä sotavuonna hänet siirrettiin Kainuun suojeluskuntapiirin esikuntaan, josta hän erosi sotien jälkeen. Samalla hän erosi myös armeijan vakinaisesta palveluksesta. Sotien jälkeen Pikkarainen työskenteli eri yhtiöiden palveluksessa vuoteen 1950 saakka, jolloin hän siirtyi kansakoulun opettajan viransijaiseksi Vuolijoen kuntaan, josta hän siirtyi seuraavana vuonna samaiseen tehtävään Sotkamon kuntaan ja edelleen vuonna 1952 Kajaanin maalaiskuntaan, jossa hän työskenteli aina vuoteen 1956 saakka.
Amfipoliin taistelu
Amfipoliin taistelu käytiin peloponnesolaissodassa vuonna 422 eaa. Ateenan ja Spartan välillä. Se huipensi tapahtumaketjun, joka alkoi Spartan talvella 424–423 suorittamasta Amfipoliin valtauksesta. Taistelussa Sparta löi Ateenan. Ateenalainen filosofi Sokrates on tunnetuimpia taisteluun osallistuneita.
Amfipoliin valtauksen jälkeen maat solmivat aselevon. Sen päätyttyä 422 Ateena ja sen liittolaiset etenivät kohti Amfipoliita. Spartalaiset asettuivat puolustukseen ja löivät hyökkääjät varsin vähäisin tappioin. Kummankin puolen johtajat haavoittuivat: Kleon kuoli kentälle ja Brasidas hiukan myöhemmin. Peloponnesolaissodan ensimmäinen vaihe päättyi tämän jälkeen vuonna 421 solmittuun Nikiaan rauhaan. Brasidas nousi Spartassa kansallissankariksi.
Eichstätt
Eichstätt (aikaisemmin myös Eichstädt tai Aichstädt) on kaupunki Baijerin osavaltiossa Ylä-Baijerissa, Saksassa ja Eichstättin piirikunnan keskus. Se sijaitsee Altmühl-joen varrella. Kaupungin asukasluku oli 13 407 vuoden 2015 lopussa. Kaupungissa sijaitsee Katholische Universität Eichstätt-Ingolstadt, saksankielisten maiden ainoa katolinen yliopisto.
Pyhän Valburgin veli pyhä Willibald perusti Eichstättin hiippakunnan vanhan Rooman valtakunnan aseman paikalle vuonna 741. Kaupungin perustamisasiakirja on vuodelta 908. Kaupunkia hallitsi ruhtinaspiispa vuoden 1802 maallistumiseen asti. Eichstättista tuli osa Baijeria vuonna 1806. Baijerin kuningas Maksimilian I Josef myönsi vävylleen Eugène de Beauharnaisille Leuchtenbergin herttuan ja Eichstättin ruhtinaan arvon vuonna 1817. Piispanistuin palautettiin vuonna 1821. Kaupunki siirtyi takaisin Baijerille vuonna 1855.
Kaupungissa on useita katolisia kirkkoja ja luostareita. Pyhän Valpurgin luut sijaitsevat Pyhän Valpurgin benediktiiniläisluostarin (Kloster St. Walburg) kirkossa Eichstättissa. thumb|left|Eichstätt thumb|left|Pyhän Valpurgin luostarikirkko sisältä
Autodromo Nazionale Monza
thumb|250px|Rata ilmakuvassa. Autodromo Nazionale Monza on moottorirata Monzassa Italiassa.
Autodromo Nazionale Monza avattiin 3. syyskuuta 1922, ja siitä lähtien siellä on ajettu erilaisia autokilpailuja, ja Formula 1 -kalenterissa se on ollut sarjan alusta vuodesta 1950 lähtien vuotta 1980 lukuun ottamatta, jolloin kilpailu ajettiin Imolassa Autodromo Enzo e Dino Ferrarin moottoriradalla Monzan radan kunnostustöiden takia. Vuonna 2021 radan kuuluisin mutka Parabolica nimettiin uudelleen Michele Alboreton mukaan Curva Alboretoksi.
Kuolonkolarit
Monzan rata oli sen valtavien huippunopeuksien takia alkuaikoina hengenvaarallisimpia kilpa-autoiluratoja maailmassa, rataan kuului aikaisemmin myös ovaaliosuus. Monzan ja samalla Italian pahin moottoriurheiluonnettomuus sattui vuonna 1928. Onnettomuudessa kuoli kilpa-autoilija Emilio Materassi ja 27 katsojaa. Formula 1 -sarjan aikana radalla on kilpailuviikon aikana sattunut yhteensä kolme kuolemantapausta kilpakuljettajille. Vuonna 1961 Wolfgang von Trips sai surmansa kilpailussa kolaroituaan nuoren Jim Clarkin kanssa, jolloin auto lensi katsomoon aiheuttaen von Tripsin ja 15 katsojan kuoleman. Vuonna 1970 Jochen Rindt kuoli aika-ajoissa, ja 1978 Ronnie Peterson kuoli yhden Formula 1 -historian pahimman joukkokolarin seurauksena. Jo ennen edellä mainittuja kuljettajia Alberto Ascari kuoli testeissä vuonna 1955.
Radan eri versiot
Autodromo Nazionale Monza sisältää nykyään kolme rataa:
Grand Prix
Kellertävä tausta tarkoittaa tapahtumaa, joka kuului toista maailmansotaa edeltäneeseen Grand Prix -autoilun Euroopan mestaruussarjaan.
Ralli
Monzan radalla on ajettu vuodesta 1978 alkaen vuosittain Monza Rally Show -rallikilpailu. Vuosien 2020 ja 2021 kilpailut kuuluivat rallin MM-sarjaan ja ne voitti Sébastien Ogier Toyotalla.
Craig Jones (ratamoottoripyöräilijä)
Craig Jones (16. tammikuuta 1985 Northwich, Cheshire – 4. elokuuta 2008 Lontoo) oli englantilainen ratamoottoripyöräilijä. Hän ajoi Supersport-luokassa. Jonesin talli oli Reve Ekerold Honda Team, joka käyttää Hondan pyöriä.
Ura
Jones aloitti uransa vuonna 1996 ja voitti kyseisenä vuonna British Junior Mini Moto -sarjan voittamalla kaikki kahdeksan osakilpailua. Seuraavana vuonna hän voitti vanhemmille suunnatun British Senior Mini Moto -sarjan. Seuraavat neljä vuotta hän ajoi ilman suurempia voittoja, kunnes vuonna 2002 hän voitti British Junior Superstockin. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi ajamaan British Supersportia, ollen seitsemäs. Kaudella 2004 hän sijoittui kahdeksanneksi.
Vuoden 2005 hyvät esitykset British Supersportissa toivat hänelle villin kortin kahteen World Supersport -luokan osakilpailuun. Hän käytti mahdollisuudet hyväkseen ja nousi ajamaan Superbike World Championshipiä kaudelle 2006 Foggy Petronas Superbikes -talliin. Kausi toi hänelle enemmän kokemusta kuin menestystä.
Kaudelle 2007 hän siirtyi ajamaan Supersport-luokkaan. Kauden päätyttyä hänen lopullinen sijoituksensa oli viides.
Kuolema
Kohtalon kilpailu pidettiin 3. elokuuta 2008 Englannissa, Brands Hatchin radalla. Kilpailun aikaan olosuhteet olivat epävakaat, ja tihkusateen vuoksi kisa keskeytettiin punaisella lipulla joksikin aikaa. Pienen tauon jälkeen kisaa kuitenkin jatkettiin. Kilpailun aikana Jones kaatui ja takana tullut australialainen Honda-kuski Andrew Pitt törmäsi Jonesin päähän. Hänet kuljetettiin välittömästi Royal Londonin sairaalaan, mutta lääkärit eivät voineet tehdä asialle yhtään mitään. Kilpailu keskeytettiin kokonaan Jonesin kaatumisen jälkeen. Lopputulokset määräytyivät ulosajoa edeltäneen kierroksen tuloksilla. Näin ollen brittiläisen Jonathan Rean voittaman kilpailun toiselle sijalle sijoittui Jones, joka nousi MM-pisteissä viidenneksi.
Viikko surman jälkeen englantilainen Cal Crutchlow kunnioitti edesmennyttä Jonesia ajamalla tämän kypärä päässään Knockhillin radalla.
Kaatuminen (tietotekniikka)
thumb|Kaatuneen [[kolikkopuhelin|kolikkopuhelimen Blue Screen of Death.]] thumb|Kaatunut ohjelmisto Frankfurtin lentokentän infonäytöllä.
Kaatuminen tarkoittaa tietotekniikassa tietokoneohjelman, tietokoneen käyttöjärjestelmän tai jokin tietojärjestelmän toiminnan yllättävää lakkaamista.
Käyttöjärjestelmien ja ohjelmistojen kaatuminen
Tosiasiassa kaatumisen jälkeen suoritin yleensä suorittaa käskyjä edelleenkin, mutta kaatunut ohjelma voidaan poistaa suoritusmuistista (niin sanottu coredump) tai suorituksen eteneminen kiertää silmukkaa, mikä käyttäjän kannalta vaikuttaa tietokoneen tai yksittäisen ohjelman pysähtymiseltä.
Keflavíkin kansainvälinen lentoasema
Keflavíkin kansainvälinen lentoasema (IATA: KEF, ICAO: BIKF) on kansainvälinen lentoasema Keflavíkin kaupungissa Islannissa. Se sijaitsee noin 50 kilometrin päässä Reykjavíkistä ja on maan suurin ja tärkein lentoasema.
Yhdysvaltain maavoimien rakentama Keflavíkin kansainvälinen lentoasema avattiin 23. maaliskuuta 1943. Lentokentällä on kaksi kiitotietä, jotka ovat pituudeltaan 3 054 ja 3 065 metriä. Lentoasema palveli 8,7 miljoonaa matkustajaa vuonna 2017.
Historia
Keflavíkissä oli Yhdysvaltain sotilastukikohta vuodesta 1951 vuoteen 2006.
Lentoyhtiöt
Keflavikin lentoasemalle lentävät lentoyhtiöt tammikuussa 2023:
Kaatuminen (tietotekniikka)
Käyttöjärjestelmien ja ohjelmistojen kaatuminen
Käyttöjärjestelmän kaatuminen on usein vakavampi ongelma kuin yksittäisen ohjelmiston kaatuminen. Yleisin tietokoneohjelman kaatumisen syy on muistialueen ylitys.
Tietojärjestelmien kaatuminen
Käyttöjärjestelmien ja ohjelmistojen lisäksi kokonaiset tietojärjestelmät voivat kaatua. Esimerkiksi organisaation tietoverkko saattaa kaatua ylikuormituksen vuoksi, jolloin verkossa olevia palvelimia joudutaan yleensä käynnistämään uudelleen.
Esimerkkejä tietojärjestelmien kaatumisista:
Joidenkin ennusteiden mukaan jopa koko internet saattaa tulevaisuudessa kaatua tietokonevirusten ja roskapostin määrän räjähdysmäisen kasvun takia. hajautettu palvelunestohyökkäys lamautti 21. lokakuuta 2002 yhdeksän internetille tärkeästä kolmestatoista juurinimipalvelimista.
Theodora
Theodora tai Teodora on kreikkalaisperäinen naisen etunimi, Teodor-nimen naispuolinen vastine. Nimi johtuu kreikan kielen sanoista, jotka merkitsevät Jumalan lahjaa. Englanninkielisissä maissa nimi esiintyy muodossa Theodore, Venäjällä muodoissa Feodora ja Fedora.
Nicaragua olympialaisissa
Nicaragua osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Méxicossa 1968 ja on ollut mukana kaikissa kesäolympialaisissa sen jälkeen lukuun ottamatta Soulin 1988 kisoja. Talviolympialaisiin maa ei ole osallistunut.
Theodora
Suomessa Theodora-nimisiä naisia on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan ollut vuoden 2019 loppuun mennessä 138, Teodora-nimisiä 154. Theodoralla ei nykyisin ole suomalaisessa kalenterissa nimipäivää, mutta 1700-luvulla nimi on esiintynyt kalentereissa 1. huhtikuuta.
Nicaragua olympialaisissa
Nicaragua ei ole saavuttanut yhtään olympiamitalia. Pistesijalle, eli kahdeksan parhaan joukkoon, ovat yltäneet maan baseballjoukkue, joka oli neljäs Atlantassa 1996 ja Carlos Delgado, joka oli jaetulla seitsemännellä sijalla taekwondon raskaassa sarjassa Sydneyssä 2000.
Arkona
Arkona voi tarkoittaa
Tom Brady
Thomas Edward Patrick ”Tom” Brady, Jr. (s. 3. elokuuta 1977 San Mateo, Kalifornia) on uransa jo lopettanut yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Pelipaikaltaan hän oli pelinrakentaja. Brady pelasi National Football League (NFL) -sarjassa New England Patriotsissa (2001–2019) ja Tampa Bay Buccaneersissa (2020–2023). Häntä pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaana pelinrakentajana lajin historiassa.
Brady ilmoitti helmikuussa 2022 lopettavansa uransa. Kuukausi lopetuspäätöksen jälkeen maaliskuussa 2022 Brady kuitenkin ilmoitti jatkavansa uraansa. Brady ilmoitti jälleen helmikuussa 2023 lopettavansa uransa.
Ura
Brady opiskeli Michiganin yliopistossa, jonka amerikkalaisen jalkapallon joukkueen hän johdatti Orange Bowlin, eli yliopistosarjojen yhden tärkeimmän mestaruusottelun, voittoon vuonna 1999. Seuraavana vuonna Bradyn varasi NFL-liigaan New England kuudennella kierroksella 199. varauksena. Bradya pidettiin yhtenä kaikkien aikojen parhaimmista pelinrakentajista. Brady voitti Super Bowlin seitsemän kertaa ja valittiin viidesti ottelun arvokkaimmaksi pelaajaksi. Kaudella 2007 hänet valittiin NFL:n MVP:ksi eli sarjan arvokkaimmaksi pelaajaksi. Neljästi hänet kutsuttiin Pro Bowl -otteluun. Lisäksi Sports Illustrated -lehti valitsi Bradyn vuoden urheilijaksi vuonna 2005. Hänellä on myös NFL:n ennätys perättäisten voittojen määrässä: 21 voittoa. Brady teki sopimuksen Tampa Bay Buccaneersin kanssa maaliskuussa 2020. Kaksivuotisen sopimuksen arvoksi arvioitiin 30 miljoonaa dollaria kaudessa.
Yksityiselämä
Bradylla on elokuussa 2007 syntynyt lapsi entisen tyttöystävänsä, näyttelijä Bridget Moynahanin kanssa. Brady avioitui huippumalli Gisele Bündchenin kanssa 29. helmikuuta 2009. Heillä on kaksi yhteistä lasta ja Bradylla yksi aiemmasta suhteestaan. Pariskunta haki yhdessä avioeroa lokakuussa 2022.
Pilari
Pilari on rakennuksen vapaasti seisova pystytuki, joka on poikkileikkaukseltaan yleensä nelikulmainen tai pyöreä. Osittain seinään upotettua tai siihen kiinni rakennettua litistynyttä nelikulmaista pilaria kutsutaan pilasteriksi.
Suomessa kehitettiin lamasalvospilareita käyttävä tukijärjestelmä, joka on käytössä vanhoissa tukipilarikirkoissa.
Aljaksei Hryšyn
Aljaksei Henadzjevitš Hryšyn (,, s. 18. kesäkuuta 1979 Minsk, Valko-Venäjän SNT) on uransa lopettanut valkovenäläinen freestylehiihtäjä, olympiavoittaja ja maailmanmestari. Hryšynin laji oli hypyt.
Hryšyn kilpaili viisissä talviolympialaisissa ja voitti niissä kultaa ja pronssia. MM-kisoihin hän osallistui seitsemän kertaa ja voitti kullan, hopean ja pronssin. Hryšyn voitti urallaan myös seitsemän maailmancupin osakilpailua, oli yhtä monesti toinen ja kymmenen kertaa kolmas. Hyppyjen maailmancupissa hän oli kaudella 2002 toinen ja 2004 kolmas. Hryšyn lopetti uransa Sotšin talviolympialaisiin vuonna 2014.
Uran alku
Hryšyn aloitti urheilemisen vuonna 1984 telinevoimistelulla, mutta siirtyi vuonna 1989 freestylehiihtoon, kun Hryšynin äiti oli nähnyt lehdessä mainoksen, jossa etsittiin freestylehiihtäjiä.
Hryšyn osallistui ensimmäiseen freestylehiihdon eurooppacupin osakilpailuunsa 28. joulukuuta 1995 kotimaansa talviurheilun valmennuskeskuksessa Minskin piirin Raubitšyssa. Vuosina 1995–1997 hän laski yhteensä viisi osakilpailua. Hryšyn osallistui kahdesti freestylen kansainvälisiin nuorten mestaruuskilpailuihin. Vuonna 1996 Ranskassa Hryšyn oli toinen ja seuraavana vuonna Laajavuorella kahdeksas.
Hryšyn laski ensimmäisen freestylehiihdon maailmancup kilpailunsa 16. joulukuuta 1997 Italiassa, ja ensimmäisen kerran hän oli palkintosijoilla 7. maaliskuuta 1998 Sveitsissä oltuaan toinen. Kilpailut sijoittuivat kaudelle 1998, jolloin Hryšyn osallistui viiteen osakilpailuun ja oli hyppyjen maailmancupin kuudestoista ja koko maailmancupin 39.
Hryšyn kilpaili ensimmäistä kertaa olympialaisissa 1998 Naganossa. Hryšyn oli olympialaisissa vasta 18-vuotias, häntä nuorempia osallistujia freestylehiihdon hyppykisassa olivat vain Kiinan Ou Xiaotao ja Ukrainan Juri Stetsko. Hryšyn oli Valko-Venäjän olympiajoukkueen nuorin kilpailija. Karsinnoissa Hryšyn oli yhdeksäs; hän sai ensimmäisellä karsintakierroksella 108,49 pistettä ja toisella 109,35 pistettä. Hryšyn epäonnistui loppukilpailun avauskierroksella ja sai vain 100,84 pistettä. Toisella kierroksella Hryšyn onnistui, sai 120,15 pistettä ja oli kierroksen neljäs. Loppupisteissä Hryšyn oli kahdeksas, pronssia voitti hänen maanmiehensä Dzmitryi Daštšynski.
2000-luvun alku – menestyksen vuodet
Ensimmäisen maailmancupin osakilpailuvoiton Hryšyn nappasi 11. syyskuuta 2000 Australiassa, jossa Hryšyn voitti myös seuraavana päivänä käydyn osakilpailun. Kaudella 2000 hän oli edellä mainittujen voittojen lisäksi kerran toinen ja kolmas. Hyppyjen maailmancupissa hän oli toinen, mestaruuden hän hävisi kanadalaiselle Nicolas Fontainelle kahdeksalla pisteellä. Kokonaiscupissa hän oli Janne Lahtelan ja Fontainen jälkeen kolmas.
Whistlerin vuoden 2001 MM-kisoissa Hryšyn voitti maailmanmestaruuden. Hryšynin rinnalle palkintopallille nousi toiseksi hypännyt maamies Dzmitryi Daštšynski. Pronssia voitti Yhdysvaltain Joe Pack. Hyppyjen maailmancupissa hän oli kaudella 2002 toinen. Salt Lake Cityssä 2002 Hryšyn voitti uransa ensimmäisen olympiamitalin. Hryšyn hyppäsi karsinnan avauskierroksen voittoon, mutta oli toisella kierroksella vasta viides. Suoritus riitti kuitenkin karsintojen voittamiseen 7,46 pisteen erolla Yhdysvaltain Eric Bergoustiin. Loppukilpailuun selviytyi Valko-Venäjän joukkueesta myös Dmitri Rak ja Dzmitryi Daštšynski. Loppukilpailun avauskierroksen jälkeen Hryšyn oli toisena 0,67 pistettä jäljessä Bergoustista. Toisella kierroksella Hryšyn epäonnistui ja oli kierroksen kahdeksanneksi paras. Bergoust epäonnistui myös ja jäi kokonaan mitalien ulkopuolelle. Voiton nappasi lopulta Tšekin Aleš Valenta ennen Yhdysvaltojen Joe Packia. Hryšyn jäi Valentasta lopulta 5,83 pistettä ja Packista vain 0,45 pistettä. Hryšynin pronssi oli Valko-Venäjän kisojen ainoa mitali.
2003 Deer Valleyn MM-kisoissa Hryšyn oli toinen Venäjän Dmitri Arhipovin jälkeen, jolle hän hävisi 1,67 pistettä. Kolmanneksi tuli Kanadan Steve Omischl, joka hävisi Hryšynille 6,78 pistettä. Maailmancupissa 2004 Hryšyn oli kolmas ja 2005 Rukan MM-kisoissa Hryšyn oli kolmas kanadalaisten Omischilin ja Jeff Beanin jälkeen. Omischilin ja Hryšynin välinen ero oli 12,79 pistettä, Beanista Hryšyn jäi 7,42 pistettä.
Vuodet 2005–2009
Kausina 2005–2009 Hryšynin maailmancupin paras sijoitus oli vuoden 2009 hyppyjen maailmancupin viides sija. Ainoan voittonsa Hryšyn otti tuona ajanjaksona 20. joulukuuta 2008 Kiinan osakilpailusta.
Torinon talviolympialaisissa 2006 Hryšyn sijoittui neljänneksi. Hryšyn voitti karsintojen toisen kierroksen ja oli karsintojen neljäs. Karsinnoista loppukilpailuun etenivät Valko-Venäjän joukkueesta myös Dzmitryi Daštšynski ja Anton Kušnir. Daštšynski oli karsintojen toinen ja Kušnir kymmenes. Loppukilpailun avauskierroksella Daštšynski oli ensimmäinen, Kušnir neljäs ja Hryšyn viides. Toisella kierroksella Hryšyn oli kolmas, Daštšynski viides ja Kušnir yhdeksäs. Kušnir putosi lopputuloksissa sijalle kahdeksan, ja Hryšyn sijoittui neljänneksi. Daštšynski oli kuitenkin kilpailun toinen, heti Kiinan Han Xiaopengin jälkeen. Hryšyn hävisi pronssia voittaneelle Venäjän Vladimir Lebedeville 1,58 pistettä. Daštšynskin hopea oli Valko-Venäjän kisojen ainoa mitali.
2010-luku – olympiakulta ja uran lopettaminen
155px|right|thumb|Hryšyn kuvattu kultamitalinsa kanssa valkovenäläiseen postimerkkiin. Vancouverissa 2010 Hryšyn nappasi Valko-Venäjän talviolympiahistorian ensimmäisen kultamitalin. Hryšyn oli karsinnan ensimmäisen kierroksen neljäs, mutta toisella kierroksella hän epäonnistui ja jäi sijalle 12. Tästä huolimatta Hryšyn selvitti tiensä loppukilpailuun karsinnan seitsemäntenä. Dzmitryi Daštšynski oli karsintojen neljäs ja viimeisenä loppukilpailuun selvinnyt Timofei Slivets kahdestoista. Anton Kušnir voitti karsintojen avauskierroksen, mutta epäonnistui toisella kierroksella ja oli lopulta viidestoista. Loppukilpailun avauskierroksen voitti Kanadan Kyle Nissen ennen Hryšyntä, joka jäi Nissenistä 6,38 pistettä, Slivets 11,08 pistettä ja Daštšynski peräti 39,97 pistettä. Slivets oli avauskierroksen kuudes ja Daštšynski viimeinen. Loppukilpailun ratkaisevalla kierroksella Daštšynski oli toinen, Hryšyn neljäs, Nissen yhdestoista ja Slivets kahdestoista. Nissenin epäonnistuminen pudotti hänet lopputuloksissa viidenneksi, Hryšynin noustessa voittoon. Hryšynin ero toiseksi tulleeseen Yhdysvaltain Jeret Petersoniin oli 1,20 pistettä. Lopputuloksissa Slivets oli yhdeksäs ja Daštšynski yhdestoista.
Hryšyn ei kilpaillut kertaakaan maailmancupissa kausina 2011 ja 2012 eikä hän osallistunut vuoden 2011 MM-kisoihin. Vuonna 2013 Hryšyn oli merkitty mukaan kahteen Eurooppacupin osakilpailuun Rukalla, mutta hän ei laskenut kummassakaan.
Hryšyn osallistui maailmancup kauteen 2013 ja 2013 MM-kisoihin. Maailmancupissa hän oli viidestoista ja MM-kisoissa kolmastoista.
Hryšyn kilpaili olympialaisissa viidettä kertaa vuoden 2014 Sotšin kisoissa sijoittuen viidenneksitoista. Muut Valko-Venäjän joukkueen hyppyihin osallistuneet mieshiihtäjät olivat Dzmitryi Daštšynski, Anton Kušnir ja Dzjanis Vospau. Hryšyn toimi myös Valko-Venäjän lipunkantajana olympialaisten avajaisseremoniassa. Hryšyn lopetti uransa Sotši talviolympialaisiin.
Koulutus, tunnustukset ja yksityiselämä
thumb|130px|Valko-Venäjän tasavallan ansioituneen urheilumestarin ansiomerkki Vuonna 1995 Hryšyn sai Valko-Venäjän urheilu- ja turismiministeriön hyväksymän urheiluvalmentajan pätevyyden. Hän on opiskellut myös Valko-Venäjän fyysisen kulttuurin valtionyliopistossa (БДУФК) Minskissä. Yliopisto mainitsee hänet yhtenä tunnetuimmista oppilaistaan.
Maailmancupin kilpailujen osallistumisen jälkeen hänelle myönnettiin vuonna 1998 kansainvälisen tason urheilumestarin -arvonimi. Tätä arvostetumpi tunnustus, Valko-Venäjän tasavallan ansioituneen urheilumestarin -arvonimi ansiomerkkeineen seurasi 12. toukokuussa 2001.