cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
6. divisioona (talvisota)
Helmikuun 1940 taistelut
5. helmikuuta puna-armeija hyökkäsi jälleen huomattavasti suuremmin voimin. Kahteen eri hyökkäykseen laskettiin osallistuneen 100–150 hyökkäysvaunua ja runsaasti jalkaväkeä. Divisioonalle alistettu ErP 3 osallistui tehokkaasti hyökkäysvaunujen torjuntaan. Suomalaisten onnistui kuitenkin torjua molemmat hyökkäykset. Summankylän lohkoa miehittänyt JR 7 oli kärsinyt jo tähän mennessä suuria tappioita ja muutenkin divisioonan joukot alkoivat olla loppuun asti väsyneitä neuvostotykistön vuorokaudet ympäriinsä jatkuneen tulen vuoksi. Lisäksi linnakkeiden ja korsujen tuhoutuminen tykistötulessa johti siihen, että suomalaisjoukot joutuivat olemaan murentuneissa asemissaan yötä päivää. Useampana yönä pakkasta saattoi olla yli 30 astetta, joten nukkuminenkin alkoi olla mahdotonta. Joukkojen kulumista ja uupumista lisäsivät luonnollisesti jatkuvat taistelut toistuvine vastahyökkäyksineen. Divisioonalle alistettiinkin JP 3, joka jo seuraavan yön aikana otti rintamavastuun osittain kuluneelta rykmentiltä Suokannan ja Summankylän lohkojen saumassa.
6. helmikuuta neuvostojoukot hyökkäävät jälleen voimakkaan tykistökeskityksen jälkeen heti aamusta Summankylässä. Puna-armeija on tuonut tulivalmisteluaan varten kokonaisen patterin tykistöä menetetyn Sk.2-korsun maastoon. Kyseistä patteria suomalaiset eivät saa tuhottua oman tykistönsä ammuspulasta johtuen. Neuvostojoukot uudistavat hyökkäyksensä iltapäivällä ja illalla, mutta suomalaiset saavat torjuttua kaikki hyökkäykset. Päivän aikana divisioonan kaistalla saadaan tuhottua yhteensä 11 neuvostoliittolaista hyökkäysvaunua (helmikuun alusta lukien tuhottujen vaunujen kokonaismäärä nousee näin 42 kpl:seen).
Etulinjan joukkojen vaihto osoittautui huomattavasti arvioitua vaikeammaksi suorittaa neuvostojoukkojen jatkuvan painostuksen vuoksi ja etulinjan joukot saatiinkin vaihdettua vasta 10. helmikuuta kuluessa. Itse vaihto toteutettiin komppanioittain puna-armeijan kiivaan tulen alla, mutta vaihdot saatiin kuitenkin suoritettua huolimatta koko ajan jatkuneista taisteluista.
7. helmikuuta neuvostojoukkojen painostus jatkuu keskeytymättä. Suomalaisten tappiot kasvavat koko ajan. Päivän aikana mm. osuu yhteen JR 9:n korsuun täysosumana järeä kranaatti surmaten 18 miestä ja haavoittaen 11.
8. helmikuuta neuvostojoukot aloittivat voimakkaan hyökkäyksen Lähteen lohkolla, jossa puolenpäivän aikaan menetettiin Sormi-niminen tukikohta. Tukikohta kuului I/JR 8:n vastuualueeseen Iltapäivällä tehty vastahyökkäys johti kuitenkin tukikohdan takaisinvaltaamiseen. Seuraavan yön aikana II/JR 9 aloitti vaihtamaan etulinjan pataljoonaa pois etulinjasta ja vaihto saatiin jatkuvasta taistelutoiminnasta huolimatta suoritettua seuraavan päivän aikana. Summankylän lohkolla puna-armeija hyökkää suksien päälle asennettujen panssarikilpien suojissa hyökkäysvaunujen tukemana. Hyökkäys saadaan kuitenkin torjuttua ja suomalaiset saavat sotasaaliikseen mm. lähes 150 mainittua panssarilevyä.
10. helmikuuta neuvostojoukkojen hyökkäykset laajenivat myös Merkin lohkolle (III/JR 9), jossa puna-armeija sai haltuunsa pääasemaan kuuluvia tukikohtia. Vastustajan murto saatiin kuitenkin rajoitettua, mutta vastahyökkäyksistä huolimatta asemia ei enää saatu kokonaan vallattua takaisin suomalaisille (mm. Karhu-niminen tukikohtaa jää puna-armeijan haltuun). Munasuon alueella I/JR 9 kykeni torjumaan päivän aikana kaikki sen asemia vastaan tehdyt hyökkäykset.
11. helmikuuta neuvostojoukkojen huolellisesti valmistelema suurhyökkäys alkaa Karjalankannaksella. Helmikuun taistelut tähän asti olivat siis lähinnä tiedustelu- ja tuhoamisluonteisia. Puna-armeija sai samalla sidottua divisioonan reservit etulinjaan. Aamulla kello 8.40 neuvostojoukot aloittivat ennenkokemattoman voimakkaan tykistötulen koko 3. divisioonan lohkoa vastaan. Sää oli aamulla sumuinen, mutta kirkastui aamupäivän kuluessa, pakkanen pysytteli noin 20 asteessa koko päivän.
Puna-armeijan varsinainen hyökkäys alkoi satojen hyökkäysvaunujen tukemana hieman ennen puoltapäivää. Summankylän lohkolla hyökkäsi puna-armeijan 100. divisioona, Lähteen lohkolla 123. divisioona ja Suokannan lohkolla osia 138. divisioonasta.
Lähteen lohkolla, sen läpi kulkevan tien suunnassa, neuvostojoukot pääsivät murtautumaan suomalaisten asemiin kahden panssaripataljoonansa tukemana melko nopeasti. Alueella olevat suomalaisjoukot, ErP 3:n osia ja II/JR 9, pystyivät vain hajanaiseen vastarintaan. Vastarinnan hajanaisuuden pääsyy oli joukkojen vähäisyys, 4 kilometriä leveää kaistaa puolusti noin 600 miestä. (Muutama päivä myöhemmin II/JR 9:n taisteluosien vahvuus oli laskenut 165:een tappioiden vuoksi). Kello 13:een mennessä suomalaislinnakkeista ”Poppius” (eli Summajärvi 4) ja sen itäpuolella olevia tukikohtia oli menetetty neuvostojoukoille. Puna-armeija sai selvän murron suomalaisten pääasemaan ja kello 19 neuvostojoukot olivat edenneet jo pääaseman tukilinjalle. Suomalaisten kannalta kriittistä tilannetta kuvannee se, että tukilinjan vahvennukseksi piti hälyttää ainoat alueella olevat ja vielä vapaat joukot eli kaksi pioneerikomppaniaa. Puna-armeijan saaman sisäänmurron leveys oli noin 4 kilometriä ja syvyys noin kilometrin. Neuvostojoukot alkoivat kaivautua asemiin saman tien, eikä suomalaisten suorittama vastahyökkäys tuottanut tulosta. Summankylän lohkolla puna-armeijan hyökkäykset saadaan torjuttua ja Suokannan lohkolla neuvostojoukot saavat pääasemaan pieniltä osin haltuunsa, mutta varsinaista läpimurtoa ne eivät saa aikaan.
12. helmikuuta neuvostojoukkojen onnistui leventämään pääaseman murtokohtaa noin kilometrin länteen päin (Summajärven alueella). Suokannan ja Summankylän lohkoilla suomalaisjoukot onnistuivat torjumaan päivän aikana erittäin kiivaissa taisteluissa puna-armeijan hyökkäykset ilman aluemenetyksiä. Lähteen lohkolla sitä vastoin suomalaiset joutuivat kovan painostuksen vuoksi vetäytymään tukilinjaan useissa kohdin. Puolustusta Lähteen lohkolla hankaloitti tykistön ammuspula, sekaisin menneet joukot, viestiyhteyksien tuhoutuminen jne. II armeijakunnan esikunta sai Kannaksen armeijan esikunnalta luvan siirtää 5. divisioonan loput rykmentit oman puolustuksensa vahvistukseksi. Keskitysmarssit aloitettiin päivän aikana. 5. divisioonalle annettu tehtävä oli lyödä pääasemaan murtautunut vastustaja ja vapauttaa 3. divisioonan joukot etulinjasta. 5. divisioonan joukot olivat kuitenkin jo tässä vaiheessa hajallaan ja divisioonan komentajan välittömästi käytettävissä oli vain JR 14.
13. helmikuuta kello 6.30 alkoi suomalaisten (JR 14) vastahyökkäys Summajärven pohjoispuolelta kaakkoon. Hyökkäys eteni hyvin ensimmäiseen tavoitteeseensa Majajoelle, mutta sen jälkeen hyökkäävät joukot joutuivat kiivaaseen tuleen ja lisäksi hyökkäyskiilojen väliin oli jäänyt useita puna-armeijan panssareita, jotka muodostivat merkittävän uhan edenneille joukoille. Muut hyökkäykseen osallistuviksi suunnitellut joukot eivät päässeet käytännössä liikkeelle lainkaan. Hyökkäys jouduttiin keskeyttämään iltaan mennessä ja suomalaisjoukot vetäytyivät takaisin tukilinjan pohjoispuolelle. Lähteen tien suunnassa neuvostojoukot pääsivät puolenpäivän aikaan murtautumaan panssarivoimillaan tukilinjan läpi. Neuvostopanssarit etenevät nopeasti jalkaväen seuratessa hitaammin perässä. Puna-armeijan panssarit ryhmittyvät Lähteen tienhaaran maastoon, noin kolme kilometriä tukilinjan taakse, asemiin odottelemaan paikalle saapuvaa jalkaväkeä. Etenemisen nopeutta kuvaa se, että esim. Rask.Psto 2 menettää koko tykkikalustonsa puna-armeijan panssareiden ajettua yllättäen tykkien väliin. Varsinaisiin vastatoimiin suomalaiset eivät kykene, mutta tukilinjan murtoaukko saadaan pidettyä sangen ahtaana.
Mainitun päivän aikana JR 15 irrotti JR 7:n suunnitelman mukaisesti etulinjasta Summankylän lohkolla joista jälkimmäinen siirtyi reserviin merkittäviä tappioita kärsineenä. Lisäksi Lähteen tien itäpuolelle jääneet divisioonan osat (JR 9) alistettiin 3.Prikaatin komentajan alaisuuteen perustettuun Ryhmä Kääriäiseen. JR 8 oli hajallaan ja taisteluissa kiinni kolmella eri lohkolla divisioonan alueella, joista osa oli alistettuna muiden yhtymien komentajille ja osalle oli taas alistettu muistakin joukkoja (esim. II/JR 8:lle alistettu II/JR 15). Johtosuhteet taistelualueella alkoivat siis olla jo äärimmäisen sekavia ja lisäksi viestiyhteyksien tuhouduttua eivät käskyt saavuttaneet enää etulinjassa taistelevia joukkoja.
14. helmikuuta aamulla kello 4.25 sai alueen taisteluista vastaava 5. divisioonan komentaja Selim Isaksson armeijakunnan esikunnalta luvan luopua myös tukilinjasta rajatulla alueella. Aamupäivällä seuranneessa lisäkäskyssä määrättiin 5. D ottamaan rintamavastuu alueella ja irrottaa 3. D alueelta koottavaksi Näykkijärven alueelle vajaa kymmenen kilometriä rintamalinjan taakse. Divisioonan joukot aloittivat vetäytymisensä sitä mukaa kuin korvaavat joukot olivat saapuneet alueelle.
Koko taisteluvaiheen ajan neuvostoliiton ilmavoimat olivat toimineet hyvin aktiivisesti taistelualueella. 10.–14. helmikuuta välisenä aikana divisioonan lohkolla toimineet ilmatorjuntayksiköt (kolme ilmatorjuntakiväärijoukkuetta, yksi raskas it-kk-jaos sekä kevyt it-jaos) ilmoittivat pudottaneensa yhteensä 15 neuvostokonetta.
Pääasemasta luovuttiin lopullisesti 15. helmikuuta ylipäällikön kello 15 antamalla käskyllä luopua asemasta. Rintamavastuu ottaneet 5.Divisioonan joukot määrättiin perääntymään viivyttäen väliasemaan. Divisioonan joukoista pääosa oli jo mainitussa uudessa asemassa tai siirtymässä sinne (tosin osa oli edelleen alistettuna etulinjassa tai sen välittömässä läheisyydessä).
3. Divisioona siirtyi Kannaksen armeijan reserviksi alkuun Viipurin koillispuolelle, mutta väliasemankin murruttua siirtyi divisioona 20.-24. helmikuuta välisenä aikana Viipurin kaupungin alueelle valmistautumaan kaupungin puolustamiseen. Divisioonan joukoista II/JR 8 palautui muun divisioonan yhteyteen vasta 23. helmikuuta.
29. helmikuuta divisioona oli pääosillaan ryhmittynyt taka-asemaan Viipurin alueella. Divisioonan joukoista oli kolme komppaniaa etu-/viivytysasemissa uuden puolustuslinjan etupuolella. Nuoraan alueella ollut komppania (JR 8:sta) joutui taisteluun päivän aikana suomalaisjoukkojen vetäydyttyä komppania miehittämän viivytyslinjan lävitse kohti taka-asemaa. Komppanian vastuualueen leveyden vuoksi se ei kyennyt pitämään asemaansa ja irtautui kello 16 (ollen osin jo saarroksissa) linjasta ja vetäytyi taka-asemaan. JR 7:n joukoista kaksi komppaniaa oli ala-Säiniön alueella niin ikään viivytysasemassa, mutta siellä puna-armeijan joukkoihin oli vain partiokosketus.
Maaliskuun 1940 taistelut
thumb|left|250px|Divisioonan tykistön pääkalustona oli [[76 K 02. Kuvassa mainittu tykki kuvattuna Viipurin Monreposin puistossa.]]
Divisioonan ryhmitys ja tehtävät Viipurin puolustamiseksi olivat maaliskuun alussa pääpiirteittäin seuraavat :
Tämän ryhmityksen lisäksi mainittakoon, että JR 7:n kaksi komppaniaa oli viivytysasemassa ala-Säiniöllä, josta ne kuitenkin joutuivat vetäytymään ilman suurempia taisteluita naapuriyhtymän joukkojen vetäytyessä 1. maaliskuuta aamulla. Divisioonan joukot irtautuivat aamuyöstä sivustauhan vuoksi ja olivat pääasemassa kello 5:n aikaan.
Saman päivän aikana JR 8:n joukot totesivat neuvostojoukkojen jo saapuneen pääpuolustuslinjan eteen. Puna-armeijan joukot suorittivat jopa hyökkäyksiä, jotka kuitenkin torjuttiin. Matalalahden alueella olevista saarista oli kuitenkin luovuttava neuvostojoukkojen kiivaan tulituksen vuoksi.
2. maaliskuuta neuvostojoukot suorittivat voimakkaan hyökkäyksen III/JR 8:n asemia vastaan Käremäenlahden itäpuolella. Hyökkäyksen voimakkuudesta johtuen suomalaisjoukot joutuivat jo ennen puolta päivää vetäytymään etulinjastaan taaksepäin noin kilometrin matkan. Samassa yhteydessä puna-armeijan joukot pääsivät työntymään Huhtialan eteläpuolelle rakennetun estelinjan läpi. Suomalaisten vetäytyminen tapahtui alueelta joka muistutti sormea, joka viereisten aukeiden vuoksi olisi muutenkin ollut vaikeasti puolustettavissa. Divisioonan esikunta aloitti asemien menettämisestä johtuvat vastatoimensa ja siirsi Kev.Os 3:n sulkuasemaan murtoalueen takamaastoon ja määräsi omasta reservistään II/JR 8:n valmistautumaan vastahyökkäykseen menetetylle alueelle. Divisioonan komentaja eversti Paavo Paalu luovutti divisioonan komentajan tehtävät päivän aikana eversti Auno Kailalle. JR 7:n lohkolla puna-armeija vasta ryhmitteli joukkojaan ja partiotiedustelun mukaan keskitti alueelle uusia joukkoja.
3. maaliskuuta suomalaiset yrittivät aamuyöstä alkaneella vastahyökkäyksellään saada takaisin edellisenä päivänä menetettyjä asemiaan JR 8:n lohkolla, mutta jo puolentoista tunnin jälkeen hyökkäys oli keskeytettävä neuvostojoukkojen vastatoimien vuoksi. Hyökännyt pataljoona II/JR 8 vetäytyi takaisin lähtöasemiinsa Hevossaarille, joista oli luovuttava saman päivän iltana puna-armeijan painostuksen vuoksi. Samanaikaisesti neuvostojoukot olivat aloittaneet voimakkaan hyökkäyksen myös I/JR 8:n asemia vastaan. Hyökkäykset saatiin kuitenkin torjuttua, eikä jo hälytettyjä reservejä (JR 9:n yksi pataljoona) tarvinnut käyttää. JR 7:n lohkolla oli edelleen melko rauhallista, vaikka tiedustelun mukaan sinne keskitettiinkin lisää puna-armeijan joukkoja.
Seuraavat kolme päivää olivat rintamatapahtumien osalta divisioonan lohkolla melko rauhallisia, joskin suomalaiset yrittivät 6. maaliskuuta vallata tuloksetta Huhtialan alueella menetettyä estelinjaa takaisin. Puna-armeijan todettiin ryhmittelevän joukkojaan uutta hyökkäystä varten. JR 7:n lohkolla torjuttiin neuvostojoukkojen heikkoja hyökkäyksiä. Huolimatta siitä, että divisioonaa vastaan oli todettu keskitettävän jopa lisää (jo ennestään vahvoiksi tiedettyjen joukkojen lisäksi) puna-armeijan joukkoja joutui divisioona luovuttamaan 4. maaliskuuta koko JR 9:n siirrettäväksi Viipurinlahdelle. Tilalle divisioona sai jo samana päivänä JP 3:n, joka seuraavana päivänä otti vastaan 3. ja 4. divisioonan sauman varmistustehtävän. Lisäksi divisioonalle alistettiin 6. maaliskuuta III/JR 14, joka sai tehtäväkseen rannikon varmistuksen Viipurinlahden länsipuolella Haankylän alueella.
7. maaliskuuta aamusta neuvostojoukot aloittivat kiivaan tykistötulen suomalaisasemia vastaan ja kello 13 alkoi varsinainen hyökkäys III/JR 8:n lohkolla. Puna-armeijan hyökkäysvaunujen päästyä läpi suomalaisasemista aloittivat suomalaisen vetäytymisensä kohti pohjoisessa olevaa rautatien linjaa. II/JR 8:n suorittamasta vastahyökkäyksestä huolimatta asemia ei saatu enää kokonaan suomalaishallintaan. Seuraavan yön aikana KevOs 3 otti rintamavastuun lohkolla vapauttaen samalla jo vähiin kuivuneet pataljoonat reserviin.
8. maaliskuuta suomalaiset saivat torjuttua kaikki puna-armeijan hyökkäykset tykistönsä tehokkaan tuen avulla. Päivän aikana 3. divisioonalle alistettiin loputkin JR 14:stä ja seuraavana päivänä divisioonan puolustuslohkoa kavennettiin. Taistelutoiminnassa oli jälleen muutaman päivän hiljaisempi vaihe. JR 7 totesi puna-armeijan siirtävän edelleen lisää joukkojaan alueelleen.
11. maaliskuuta neuvostojoukot aloittivat jälleen kiivaan hyökkäyksensä. Tällä kertaa hyökkäyksen painopiste oli JR 7:n alueella, jossa puna-armeija pääsi iltapäivästä murtautumaan suomalaisasemiin. Suomalaiset suorittivat kuitenkin nopeasti menestyksekkään vastahyökkäyksen paikallisilla reserveillään. JR 8:n alueella puna-armeija teki vain heikohkoja hyökkäyksiä.
12. maaliskuuta jatkui voimakas tykistötuli suomalaisasemiin ja puoliltapäivin puna-armeijan joukot hyökkäsivät jälleen JR 7:ää vastaan. Suomalaisjoukot saivat kuitenkin torjuttua hyökkäykset. Seuraavan yön aikana suomalaiset vetäytyivät Patterinmäen tasalla olevalle tukilinjalle. JR 8:n vedettiin taaemmaksi reserviksi ja rintamavastuuseen jäivät JR 7 ja KevOs 3. Neuvostojoukot ryhtyivät seuraamaan vetäytyneitä suomalaisjoukkoja hitaasti.
Sodan viimeisenä päivänä 13. maaliskuuta divisioonan joukot eivät enää käytännössä joutuneet taisteluihin puna-armeijan hitaasta etenemisestä johtuen. Sotatoimet päättyivät kello 11 ja divisioona oli täyttänyt tehtävänsä pitäen Viipurin hallinnassaan sodan loppuvaiheissa.
Rauha 13. maaliskuuta 1940
Suomen ja Neuvostoliiton välisen talvisodan taistelut taukosivat 12. maaliskuuta tehdyn Moskovan rauhan perusteella seuraavana päivänä 13. maaliskuuta klo 11.
Joukkojen kotiuttamista ei aloitettu vielä tämänkään jälkeen vaan asteittain siten, että ensin lomautettiin mm. maatalousväestöä lähestyvien kevättöiden vuoksi. Aluksi ei myöskään puhuttu kotiuttamisesta vaan lomauttamisesta, jotta miesten nopea uudelleen kutsuminen palvelukseen olisi ollut mahdollista. Lomauttamiset alkoivat vanhimmista ikäluokista 15. huhtikuuta ja päättyivät pääosin kesäkuun puoleenväliin mennessä.
Tappiot
6. divisioona (uudelleen numeroituna 3. divisioona) kärsi talvisodan aikana noin 845 kaatuneen, noin 250 kadonneen ja 2 320 haavoittuneen tappiot. Kokonaistappioiksi muodostui siis noin 3 415 miestä.
Lee Sun-Hee
Lee Sun-Hee (s. 21. lokakuuta 1978 Soul) on eteläkorealainen taekwondon olympiavoittaja ja maailmanmestari. Hän voitti olympiakultaa naisten 67 kilon sarjassa Sydneyn olympialaisissa 2000 sekä maailmanmestaruuden vuonna 2003.
Koivistolaiset
Koivistolaiset on kahden sisaruksen, Anja Koiviston (s. 21. joulukuuta 1946 ) ja Anneli Koiviston (s. 11. marraskuuta 1943 ) muodostama laulu- ja tanssiduo, joka edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa vuonna 1971 kappaleella ”Tie uuteen päivään” yhdessä Markku Aron kanssa. He olivat mukana Suomen Euroviisu-karsinnassa myös yhdessä Sammy Babitzinin kanssa vuonna 1973 kappaleella ”Riviera”, joka sijoittui kymmenenneksi.
Koivistolaiset esiintyivät 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa lukemattomissa eri televisio-ohjelmissa, muun muassa Ilkamissa.
Heidän suurin hittinsä duona on suomennos Middle of the Roadin levystä Chirpy Chirpy Cheep Cheep. Lisäksi he tekivät suomenkielisiä versioita useista Abban hiteistä.
Yleisurheilun sisäratojen Suomen-mestaruuskilpailut 2018
Yleisurheilun sisäratojen Suomen-mestaruuskilpailut 2018 järjestettiin Helsingissä 17.–18. helmikuuta 2018. Kilpailut pidettiin Liikuntamyllyssä. Kilpailujärjestelystä vastasivat HIFK-Friidrott ja Helsingin Kisa-Veikot.
3GP
3GP on formaatti multimedian pakkaukseen. 3GPP on määritellyt 3GP:n matkapuhelinten käyttöön. 3GP on yksinkertaistettu versio MPEG-4-formaatista. 3GP:n tiedostopääte on  tai.
3GP:tä voi katsoa tietokoneella esimerkiksi VLC media playerilla, Media Player Classicilla, MPlayerilla ja QuickTimella.
Judith Herrin
Judith Herrin (s. 1942) on brittiläinen historioitsija, joka toimii King's Collegen myöhäisantiikin ja Bysantin professorina Lontoossa. Herrin opiskeli historiaa Cambridgen ja Birminghamin yliopistoissa, joista jälkimmäisestä hän väitteli tohtoriksi. Ennen nykyistä virkaansa hän toimi  Princeton Universityn Bysantin historian professorina. Herrin parhaiten on tunnettu kirjoittamistaan kirjoista The Formation of Christendom (1989), Women in Purple (2000) ja Byzantium: The Surprising Life of a Medieval Empire (2008).
Vanilla
Vanilla tarkoittaa seuraavia asioita:
Pilar Castro
Pilar Castro Parrilla (s. 12. lokakuuta 1970 Madrid, Espanja) on espanjalainen näyttelijä.
Hänen tunnetuin roolinsa oli Emilia tv-sarjassa Serranon perhe vuosina 2004–2007. Vuonna 2004 Pilar Castro teki yhden jakson pituisen vierailun Serranon perheeseen esittäen Santiagon naisystävää Piliä jaksossa Valkoinen valhe (jakso 26).
Hän on myös näytellyt elokuvassa Los 2 lados de la cama (2005) henkilönä Carlota. Hänellä on vuonna 2006 syntynyt lapsi.
Purmo
Purmo on Pohjanmaalla sijainnut entinen Suomen kunta. Purmon kunta liitettiin 1977 Pietarsaaren maalaiskuntaan (vuodesta 1989 alkaen Pedersören kunta). Purmossa sijaitsee Antti Hakolan vuonna 1772 rakentama puukirkko. Purmossa sijaitsevasta Ilveskivi-nimisestä siirtolohkareesta on saatu aihe Purmon entiseen kunnanvaakunaan.
Purmon naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Evijärvi, Jepua, Kortesjärvi, Pietarsaaren maalaiskunta, Uudenkaarlepyyn maalaiskunta ja Ähtävä.
Purmon kunta oli yksikielisesti ruotsinkielinen; vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 96,8 prosenttia asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia.
Tunnettuihin purmolaisiin kuuluu siellä syntynyt historiantutkija Nils Erik Villstrand. Suomen ensimmäisen pitsin ja nauhojen kudontatehtaan Pietarsaareen vuonna 1911 perustanut Anders Lassfolk oli kotoisin Purmon Lassfolkista.
Purmon pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla lihakeitto nimeltä päärosteitsi.
Kylät
Ala-Purmo (Nederpurmo), Yli-Purmo (Överpurmo)
Väestö
Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Purmon väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970 ja lisäksi vuoden 1975 väkiluku.
Kuuba olympialaisissa
Kuuba osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Pariisin 1900 kesäolympialaisissa. Se on saavuttanut 203 olympiamitalia, ensimmäiset niistä juuri Pariisin 1900 olympialaisissa. Kaikkien aikojen mitalitilastossa se on sijalla 22. Kuuba on olympiahistorian parhaiten menestynyt espanjankielinen maa.
Kuuba on saavuttanut olympiamitaleja 15 urheilumuodossa, kun eri painimuodot lasketaan yhteen. Parhaiten se on menestynyt nyrkkeilyssä, jossa se on olympiahistorian toiseksi menestynein maa. Sen menestyneimmät olympiaurheilijat ovat neljä olympiakultaa voittanut miekkailija Ramón Fonst sekä kolme olympiakultaa voittaneet nyrkkeilijät Teófilo Stevenson ja Félix Savón ja lentopalloilijat Regla Bell, Marlenis Costa, Ana Fernández, Idalmis Gato, Lilia Izquierdo, Mireya Luis ja Regla Torres.
Debentuuri
Debentuuri (debentuurilaina) on yrityksen liikkeeseen laskema joukkolaina. Yhtiön konkurssissa debentuurin asema on huonompi kuin muiden joukkolainojen ja sitoumusten, mutta parempi kuin osakkeenomistajien.
Debentuurit ovat usein jälkimarkkinakelpoisia, joten niillä voidaan käydä rahoitusmarkkinoilla kauppaa. Tämä toteutetaan siten, että lainasumma jaetaan velkakirjoiksi, joita sijoittajat voivat merkitä tai ostaa. Debentuurin arvo ilmaistaan prosentteina sen nimellisarvosta. Joukkolainoja suuremman riskin takia debentuurien tuoton pitäisi olla suurempi kuin joukkolainojen.
Kim Raver
Kimberly Jayne Raver (s. 15. maaliskuuta 1969) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan Kim Zambranon roolista televisiosarjassa Hädän hetkellä, Audrey Rainesin roolista sarjassa 24 ja Teddy Altmanin roolista sarjassa Greyn anatomia.
Esko Luostarinen
pienoiskuva|Tapparan kapteeni Esko Luostarinen nostamassa [[Kanada-malja|Kanada-maljaa keväällä 1964 mestaruuden kunniaksi.]] Esko Alpo Luostarinen (s. 8. toukokuuta 1935 Viipuri) on suomalainen entinen jääkiekkohyökkääjä.
Kim Raver
Elämäkerta
Kim Raver syntyi ja kasvoi New Yorkissa. 6–9-vuotiaana hänellä oli vakituinen rooli lasten tv-sarjassa Seesamtie. Tämän jälkeen nuori näyttelijätär liittyi Off-Off-Broadwayn ensimmäiseen lastenteatteriin. Raver opiskeli taideaineita Bostonin yliopistossa. Hän opiskelee edelleen teatteria New Yorkissa opettajansa Wynn Handmannin johdolla. Raver puhuu sujuvaa ranskaa sekä saksaa, jonka oppi lapsena saksalaissyntyiseltä äidiltään.
Esko Luostarinen
Luostarinen tunnetaan Lahden kiekkokulttuurin kehittäjänä. Hänen toimiessaan Reippaan pelaajavalmentajana 1964–1967 kaupunki oli lähinnä jalkapallopaikkakunta.
Jamaikan naisten jalkapallomaajoukkue
Jamaikan naisten jalkapallomaajoukkue edustaa Jamaikaa naisten jalkapallon kansainvälisissä otteluissa. Se selviytyi maailmanmestaruuskilpailuihin ensimmäisen kerran vuoden 2019 lopputurnaukseen. Maanosaliiton mestaruusturnauksessa, CONCACAF Gold Cupissa joukkue on sijoittunut kolmanneksi vuonna 2018 ja neljänneksi vuonna 2006.
Esko Luostarinen
"Sulppi" Luostarinen pelasi kuitenkin pääosan urastaan Tampereella TBK:ssa ja Tapparassa. Hän voitti neljä Suomen mestaruutta ja teki SM-sarjassa 166 ottelussa tehopisteet 98+66. Tapparaan Luostarinen palasi Lahdesta valmentajaksi kausiksi 1968–1970. Tappara on aateloinut Luostarisen seuran Hall of Fame -kunniagalleriaan.
Jamaikan naisten jalkapallomaajoukkue
Joukkueen päävalmentajana on vuodesta 2015 toiminut Hue Menzies.
Kim Raver
Elämäkerta
Aikuisena Raver näytteli ensin mainoksissa ennen läpimurtoaan näyttelijänä Broadwaylla Philip Barryn näytelmässä Holiday, jossa näytteli yhdessä Laura Linneyn ja Tony Goldwynin kanssa.
Jamaikan naisten jalkapallomaajoukkue
MM-kilpailuissa 2019 Jamaika hävisi kaikki kolme otteluaan: Brasilialle 0–3, Italialle 0–5 ja Australialle 1–4. Jamaikan ainoan maalin teki Havana Solaun. Joukkueen kapteenina pelasi Konya Plummer.
Esko Luostarinen
Maajoukkueessa Luostarinen pelasi 93 ottelua, joissa hän teki 15 maalia ja sai kymmenen syöttöpistettä. Hän edusti Suomea viisi kertaa MM-kisoissa ja kahdesti olympialaisissa.
Kim Raver
Elämäkerta
Vuosina 1999–2004 Raver esiintyi televisiosarjassa Hädän hetkellä. Tämän jälkeen hän esitti Audrey Rainesia sarjassa 24. Vuosina 2006 ja 2007 Kim Raver näytteli ABC-televisioyhtiön sarjassa Yhdeksän yhteyttä. Vuonna 2008 hän sai Nico Reillyn osan sarjasta Lipstick Jungle. Sarja kuitenkin lopetettiin kahden kauden jälkeen. Syksystä 2009 alkaen Raver on esittänyt kirurgi Teddy Altmania sarjassa Greyn anatomia. Tammikuussa 2010 hänen roolistaan tehtiin vakituinen.
Raver on naimisissa ranskalaisen ohjaajan Manuel Boyerin kanssa. Heillä on kaksi lasta (s. 2002 ja 2007).
Esko Luostarinen
Luostarinen pelasi jalkapallon SM-sarjassa kaksi ottelua Ilves-Kissojen joukkueessa kaudella 1956.
Kristoforos (yhtye)
Kristoforos on hengellinen lauluyhtye, joka levytti 1970- ja 1980-luvuilla. Kristoforos syntyi Alajärvellä 1970-luvulla paikallista kulttuuritapahtumaa varten kootusta lauluryhmästä.
Kuje
Kuje oli suomalainen lauluyhtye, joka levytti 1970-luvulla yhden levyllisen lastenlauluja.
Kristoforos (yhtye)
Yhtye tuli tunnetuksi vahvasta laulullisuudesta ja hengellisestä sanomasta. Äänite Oi Jeesus mestari myi 14 000 kappaletta. Kristoforos kiersi keikoilla myös Niilo Yli-Vainion tilaisuuksissa.
Mika Jenytin
Jean Mikael ”Mika” Jenytin (s. 5. toukokuuta 1957 Helsinki ) oli Mainostelevision ensimmäisiä mieskuuluttajia. Hän teki kuulutuksia vuosina 1983–1989. Hän on myös osallistunut muutamien televisio-ohjelmien tekoon.
Jenytin kirjoitti ylioppilaaksi Myllypuron yhteiskoulusta ja valmistui hammaslääkäriksi Helsingin yliopistosta. Myöhemmin hän on työskennellyt yksityisenä hammaslääkärinä.
Gelfondin–Schneiderin vakio
Gelfondin–Schneiderin vakio on jonka Aleksandr Gelfond todisti transkendenttiseksi käyttäen Gelfondin–Schneiderin lausetta. Tämä ratkaisi Hilbertin seitsemännen ongelman.
Gelfondin–Schneiderin vakion neliöjuuri on jota voidaan käyttää epäkonstruktiivisessa todistuksessa sille, että on olemassa irrationaaliluvut a ja b, jolle a^b on rationaaliluku.
Simsala Grimm
Simsala Grimm on saksalainen lastensarja, jota tehtiin kolme tuotantokautta vuosien 1999, 2000 ja 2010. Sarjan tarinat perustuvat tunnettujen satukirjailijoiden, kuten Grimmin veljeksien ja kolmannella kaudella mm. H.C. Andersenin teoksiin. Siitä esitettiin kaksi ensimmäistä tuotantokautta Suomessa MTV3-kanavalla vuonna 2001.
Sarjassa esiintyvät Jojo ja Kroko, jotka jokaisen jakson alussa heräävät eloon taikakirjan, Simsala Grimmin, avulla. He seikkailevat mm. Lumikin, Tuhkimon, Ruususen, Tähkäpään sekä Hannun ja Kertun kanssa.
VIVA
thumb|200px|VIVA:n logo
VIVA oli saksalainen musiikki-TV-kanava, jonka pääkonttori sijaitsi Berliinissä. VIVA:n omisti ViacomCBS.
Ohjelmia
Viva Germany lähetti muun muassa seuraavia ohjelmia :
Suikeanoidanlukko
Suikeanoidanlukko (Botrychium lanceolatum) on harvinainen, noidanlukkoihin kuuluva saniaislaji. Suomessa suikeanoidanlukko on suuresti harvinaistunut ja luokitellaan vaarantuneeksi lajiksi.
Ulkonäkö ja koko
Suikeanoidanlukon maavarresta nousee pystysuoraan 5–25 senttimetriä korkea lehti, joka on jakautunut yläosastaan lehteen ja itiöpesäkkeistöön. Kellanvihreä lehtilapa on ruoditon, leveän kolmiomainen ja noin leveytensä pituinen. Lehdyköitä on 3–5 paria ja ne ovat pitkulaisia, keskisuonellisia ja lavan kärkeä kohti pieneneviä. Alimmat lehdykät ovat pitkiä ja etuviistoon lyhytliuskaisia tai hampaisia. Itiöpesäkkeistö on pitkäperäinen ja haarova. Itiöpesäkkeet ovat lyhytperäisiä ja sijaitsevat usein rypälemäisinä ryhminä, kypsinä ne ovat väriltään ruosteenruskeita. Suikeanoidanlukon itiöt kypsyvät Suomessa kesä-elokuussa. Alkeisvarsikko on maansisäinen ja mukulamainen. Lajin esiintyminen on hyvin epäsäännöllistä ja epäsuotuisina aikoina se saattaa piillä maan alla vuosia. Muiden noidanlukkojen tapaan laji viettää yhteiselämää sienten kanssa.
Muista noidanlukoista suikeanoidanlukon saattaa sekoittaa saunionoidanlukon (B. matricariifolium) tai pohjannoidanlukon (B. boreale) äärimmäisyysmuotoihin. Läheisimmin laji muistuttaa pohjannoidanlukkoa, jonka lehtilavan tyvipuolen liuskat ovat leveämpiä ja selvästi toisiaan peittäviä. Saunionoidanlukolla lehtilapa on puolestaan kolmiomaisen sijaan pitkulainen ja sen liuskat näkyvästi suonellisia.
Levinneisyys
Suikeanoidanlukkoa tavataan Euroopassa Norjassa, Ruotsin keski- ja pohjoisosissa, Suomessa, Kaakkois-Venäjällä, Alpeilla ja Islannissa. Lajia tavataan satunnaisesti myös Venäjän Kaukoidässä ja Japanissa, sekä edelleen Alaskassa, Kalliovuorilla ja Grönlannissa. Samoilla leveysasteilla Pohjois-Amerikan keski- ja itäosissa tavataan lajin muunnosta (var. augustisegmentum). Suomesta suikeanoidanlukkoa on tavattu harvinaisena koko maasta Ahvenanmaalta Pohjois-Lappiin saakka. Laji on kuitenkin suuresti harvinaistunut 1970-luvulta alkaen ja kadonnut monin paikoin kokonaan, erityisesti Etelä- ja Keski-Suomesta. Viime vuosikymmeninä suikeanoidanlukon levinneisyysalueen painopiste Suomessa onkin siirtynyt Pohjois-Suomeen.
Elinympäristö
Suikeanoidanlukko kasvaa perinteisesti kalliosammalikoissa, niityillä, laitumilla ja rantatörmillä. Suikeanoidanlukko on harvinaistunut koko esiintymisalueellaan. Suomessa harvinaistumisen suurimmat syyt ovat kasvupaikkojen umpeenkasvu, metsänhoitotoimet ja umpeenkasvu.
Ósios Loukáksen luostari
Ósios Loukáksen luostari (, ”Pyhittäjä Luukaksen luostari”; myös Osios Lukaksen luostari) on ortodoksinen luostari Kreikassa. Se sijaitsee Steírin kylässä Boiotiassa lähellä Dístomoa. Historiallinen linnoitettu luostari on yksi merkittävimmistä keskibysanttilaisen arkkitehtuurin ja taiteen merkkiteoksia. Se on listattu Unescon maailmanperintöluettelon kohteeksi yhdessä Néa Monín ja Dafnín luostarien kanssa.
Ósios Loúkaksen luostari on ollut maailmanperintökohde vuodesta 1990.
Huornit
Huornit ovat kuvitteellisia Keski-Maan olentoja J. R. R. Tolkienin kirjassa Taru sormusten herrasta. Huornit ovat puunkaltaisia, tietoisia ja liikkumaan kykeneviä olentoja. Entteihin verrattuna ne ovat kuitenkin huomattavasti passiivisempia ja muistuttavat enemmän puita. Ne ovatkin kenties enttien tietoisiksi herättämiä puita, tai mahdollisesti osin myös miltei puiksi degeneroituneita enttejä.
Huornit mainitaan vain Kahdessa Tornissa, Tarun sormusten herrasta toisessa osassa, jossa niitä käskee Puuparta-entti ja ne auttavat rohirrimia Ämyrilinnan taistelussa. On myös mahdollista, että Konnun vieressä sijainneen Vanhan Metsän puut, ainakin metsää hallinnut mätäsydäminen Vanha Halavaukko, olisivat huorneja. Huornit vihaavat örkkejä ja kirveitä (siksi ne suhtautuvat epäilyksellä kääpiöihin, jotka ovat tunnettuja kirveen käytöstään).
Huornit peittivät Helmin Syvänteellä kuolleet örkit kiviröykkiön alle, joka sittemmin nimettiin Kuolleeksi Kummuksi jolle yksikään ihminen ei astunut jalallaan. Ihmisten tietämättä huornit olivat tappaneet suuren osan tuon sodan örkeistä ja metsään paenneetkaan eivät säästyneet huornien marssivan armeijan läpi.
Ent Huorn
Pesäpallon suomensarja 1988
Pesäpallon suomensarja pelattiin 44. kerran kaudella 1988. Sarja pelattiin kolmessa lohkossa kaksinkertaisena sarjana. Lohkovoittajat Juvan Pallo, Ulvilan Pesä-Veikot ja Oulun Lippo nousivat ykkössarjaan kaudeksi 1989. Lohkojen kolme heikointa putosi suoraan maakuntasarjaan. Kausi oli kahdeksas, jolloin suomensarja oli kolmanneksi korkein sarjataso pesäpallossa.
Pentti Syrjä
Pentti Syrjä nostatti vuonna 1986 kohun muistelmateoksellaan Gruppa Finljandija, jossa hän kuvasi kahden muun suomalaisen upseerin kanssa Frunzen sotilasakatemiassa Neuvostoliitossa viettämäänsä opiskeluvuotta 1971–1972. Pääesikunta oli yrittänyt estää teoksen julkaisemisen jo ennen sen ilmestymistä, koska sen katsottiin sisältävän sellaisia Neuvostoliittoon liittyviä tietoja, jotka olisi Suomen ja Neuvostoliiton naapurisuhteiden vuoksi ollut pidettävä salassa. Kirjan tultua julkisuuteen presidentti Mauno Koivisto esitti asiasta voimakkaan julkisen paheksuntansa sanoen mm., että "maan edun parasta ymmärtämättömällä kenraalilla ei puolustusvoimien reservissä voi olla käyttöä". Pentti Syrjä puolustautui sanoen kaikkien kirjassaan esittämiensä asioiden tulleen julki eri yhteyksissä jo aiemmin ja tulkitsi valtiovallan jyrkän reaktion osoitukseksi poliitikkojen ja puolustusvoimien yliherkkyydestä idänsuhteissa. Kirjamarkkinoilla Gruppa Finljandija nousi yhdeksi syksyn 1986 myyntimenestyksistä.
Myös kahdessa muussa kirjassaan Pentti Syrjä käsitteli Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden kannalta jossakin määrin arkoja aiheita: suomalaisten sotavankien kokemuksia Neuvostoliitossa sotien aikana ja Suomen armeijassa jatkosodan aikana palvelleiden suomensukuisten neuvostosotilaiden vaiheita.
Johann Heinrich von Thünen
thumb|Johann Heinrich von Thünen
Johann Heinrich von Thünen (24. kesäkuuta 1783 Canarienhausen lähellä Wangerlandia – 22. syyskuuta 1850 Tellow) oli merkittävä 1800-luvun taloustieteilijä. Hän kehitti pohjan nykyaikaiselle vuokran teorialle, ja hänellä oli merkittävä vaikutus nykyisen kaupunkitaloustieteen edeltäjänä.
Von Thünen oli itse merkittävä maanomistaja ja hänen päätyönsä koskee juuri maanomistusta. Von Thünen esitti mallinsa teoksessaan Der isolierte Staat in Beziehung auf Landwirthschaft und Nationalökonomie, oder Untersuchungen über den Einfluss, den die Getreidepreise, der Reichthum des Bodens und die Abgaben auf den Ackerbau ausüben (1826). Malliaan varten von Thünen tekee useita yksinkertaistavia oletuksia:
Mallissa viljelijät valitsevat maatilansa sijainnin maan hinnan ja kuljetuskustannusten perusteella. Malli tuottaa neljä samankeskistä rengasta maatalouden harjoittamiseen. Maitotalous ja työintensiivinen viljely sijaitsevat lähimpänä kaupunkia koska vihannekset, hedelmät, maito ja muut maitotuotteet täytyy saada nopeasti markkinoille jotteivät ne pilaannu.
Puutavara ja polttopuu tuotetaan seuraavassa renkaassa. Puu oli hyvin tärkeä polttoaine lämmityksen ja ruoanlaiton palveluksessa, ja sen kuljetusmatkaa rajoittaa puukuormien raskaus.
Kolmas vyöhyke koostuu pelloista joilla kasvaa viljaa ja muita kasveja. Viljat kestävät pidempään kuin maitotuotteet ja niitä on kevyempi kuljettaa kuin puuta, siksi ne voidaan sijoittaa kauemmaksi kaupungista.
Paimennettu karjatalous sijaitsee etäisimmässä kehässä. Eläimet voidaan kasvattaa kaukana kaupungista, koska ne liikkuvat omin voimin. Eläimet voidaan paimentaa keskustaan myyntiin tai teurastettavaksi.
Neljännen renkaan ulkopuolella on erämaa, joka on liian kaukana jotta kaupunkiin voitaisiin tuottaa mitään maataloustuotteita.
Von Thünenin työ toi taloustieteeseen ns. Von Thünen -vuokran eli maankoron tai markkinavuokran. Maankorko on seurausta tuotantokykyisen maan jakautumisesta maantieteellisesti. Sillä tarkoitetaan sitä osaa tuotannosta, joka voidaan synnyttää kussakin sijainnissa marginaalisesti kannattavan tuotannon lisäksi.
U-vene
U-vene, eli U-Boot  on Saksan laivaston sukellusvene. Myös englanninkielinen muoto lyhenteestä, U-boat, tarkoittaa saksalaista sukellusvenettä, varsinkin ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa (myös Itävalta-Unkari laivaston sukellusveneitä ensimmäisessä maailmansodassa).
Sukellusveneiden tärkein tehtävä maailmansodissa oli taloudellinen sodankäynti: merireittien tehokas laivastosaarto estämällä huoltokuljetusten perillepääsy.
Aika ennen ensimmäistä maailmansotaa
pienoiskuva|Brandtaucherin pienoismalli Bundeswehrmuseum Dresdenissä. Ensimmäinen sukellusvene Saksassa oli keksijä ja insinööri Wilhelm Bauerin vuonna 1850 Saksan laivastolle suunnittelema Brandtaucher., jonka Schweffel & Howaldt rakensi Kielin telakallaan. Vuonna 1905 Saksan keisarikunnan laivastolle rakennettiin Karp-luokan sukellusvene, joka nimettiin SM U1:ksi. Siinä oli kaksinkertainen runko, Kortingin petrolimoottori ja yksi torpedoputki. Puolet suuremmassa SM U2:ssa oli kaksi torpedoputkea. Dieselmoottori otettiin 1912–1913 käyttöön vasta U19-luokassa. Ensimmäisen maailmansodan alkaessa Saksalla oli palveluskäytössä tai rakenteilla 48 sukellusvenettä, jotka kuuluivat 13 eri alusluokkaan.
Ensimmäinen maailmansota
pienoiskuva|Saksalaisia sukellusveneitä [[Kielissä vuonna 1914.]] pienoiskuva|Saksan keisarikunnan laivaston sukellusvene [[SM U-9 upotti 22. syyskuuta 1914 kolme brittiristeilijää vajaan tunnin sisällä.]] pienoiskuva|Saksan [[UC1-luokka|UC1-luokan sukellusveneen miehistöä kannella.]] Ensimmäisen maailmansodan alkaessa Saksalla oli palveluksessa 29 sukellusvenettä. Kymmenen ensimmäisen viikon aikana ne upottivat viisi Britannian kuninkaallisen laivaston risteilijää. Sodan ensimmäisten kuukausien aikana kauppalaivaston vastaisessa sukellusvenesodassa noudatettiin vihollislaivoja ja niiden miehistöjä koskevia ”sotasaalissääntöjä”. SM U17 upotti 20. lokakuuta 1914 ensimmäisen kauppalaivan, norjalaisen SS Glitran. Pintakaapparien käyttö osoittautui tehottomaksi kauppalaivoja vastaan ja Saksan keisari Vilhelm II julistikin 4. helmikuuta 1915 sotavyöhykkeen Britteinsaarten ympärille. Toimenpidettä perusteltiin vastauksena brittien miinakentille ja laivastosaarroille. Sukellusveneiden kapteeneille annettujen ohjeiden mukaan kauppalaivoja, myös liittoutumattomia, sai upottaa varoittamatta. Yhdysvaltain hallitus julisti pitävänsä saksalaisia vastuussa mahdollisista yhdysvaltalaisista hengistä.
SM U-20 upotti 7. toukokuuta 1915 RMS Lusitanian, jolloin 1 198 ihmistä sai surmansa, heistä 128 Yhdysvaltain kansalaista. Tapaus järkytti suuresti ympärysvaltoja ja heidän tukijoitaan sillä aseetonta kauppalaivaa vastaan hyökättiin varoittamatta. Lastikirjan mukaan Lusitania kuljetti sotilastarvikkeita. Lisätutkimusten jälkeen on osoitettu, että alus kuljetti ammuksia ympärysvaltain joukoille. Tuohon aikaan asiasta ei kuitenkaan tiedetty ja sitä erehdyttiin pitämään joukkojenkuljetusaluksena. Vasta Sussexin upottaminen aiheutti laajemman reaktion Yhdysvalloissa.
Yhdysvaltain ensimmäinen reaktio Lusitanian upottamineen oli diplomaattisuhteiden katkaisulla uhkaaminen, mikä sai saksalaiset asettamaan jälleen rajoituksia sukellusvenesodalleen. Tämä kuitenkin heikensi saartoa, mikä sai Saksan laivaston yrittämään merisodankäynnissä ratkaisua pinta-aluslaivaston käytöllä. Tämä strategia huipentui Skagerrakin taisteluun.
Saksalaiset katsoivat olevansa pakotettuja palaamaan tehokkaaseen sukellusvenesotaan kauppalaivoja vastaan. Vara-amiraali Reinhard Scheer, Saksan syvän meren laivaston komentaja, kannatti rajoittamatonta sukellusvenesotaa vakuuttuneena siitä, että huoltokuljetusten suuret menetykset pakottaisivat Britannian hakeutumaan varhaisiin rauhanneuvotteluihin ennen kuin Yhdysvallat ehtisi reagoida tehokkaasti.
Saksan tehostunut sukellusvenekampanja osoittautui tehokkaaksi: lokakuun 1916 ja tammikuun 1917 välisenä aikana upotettiin 1,4 miljoonaa tonnia huoltokuljetuksia. Tästä huolimatta poliittinen tilanne vaati entistä suurempaa painetta ja Saksa ilmoitti 31. tammikuuta 1917, että sukellusveneet ryhtyisivät 1. helmikuuta lähtien rajoittamattomaan sukellusvenesotaan. 17. maaliskuuta saksalaiset sukellusveneet upottivat kolme yhdysvaltalaista kauppa-alusta ja Yhdysvallat julisti sodan Saksalle huhtikuussa 1917.
Lopulta Saksa epäonnistui tuhoamaan riittävässä määrin ympärysvaltojen merikuljetuksia, mikä johtui pääasiassa saattuejärjestelmän käyttöönotosta, ennen kuin Yhdysvaltain miesvoima ja materiaaliapu saapuivat Ranskaan. Aselepo astui voimaan 11. marraskuuta 1918 ja kaikki jäljelle jääneet saksalaiset sukellusveneet antautuivat. 360:stä rakennetusta sukellusveneestä menetettiin 178, mutta toisaalta 11 miljoonaa tonnia kuljetuksia oli saatu upotettua.
Sotienvälinen aika
Versailles’n rauha rajoitti Saksan laivaston kokoa ja kielsi sukellusveneiden rakentamisen. Sopimusta kuitenkin kierrettiin: sukellusveneiden suunnittelutoimisto Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw perustettiin Alankomaihin ja torpedoiden käytön tutkimusohjelma käynnistettiin Ruotsissa. Ennen toisen maailmansodan syttymistä Saksa ryhtyi rakentamaan sukellusveneitä ja kouluttamaan miehistöjä. Nämä toimenpiteet piilotettiin muun muassa tutkimukseksi. Kun asia paljastui, Britannia ja Saksa pyrkivät sopimaan kahdenvälisellä laivastosopimuksella 18. kesäkuuta 1935 pariteetista sukellusveneiden suhteen. Toisen maailmansodan alussa Saksan laivastolla oli 65 sukellusvenettä, joista 21 oli merellä valmiina sotaan.
Toinen maailmansota
pienoiskuva|Saksalainen [[Tyyppi XXI|tyypin XXI sukellusvene ("Elektroboote") oli ensimmäinen sukellusvene, joka oli suunniteltu täysin toimimaan sukelluksissa.]] pienoiskuva|[[Karl Dönitz oli Saksan sukellusvenelaivaston komentaja toisessa maailmansodassa]] Toisessa maailmansodassa sukellusvenesota oli koko sodan kestäneen Atlantin taistelun tärkein osatekijä. Saksalla oli sodan suurin sukellusvenelaivasto, sillä Versailles’n rauhansopimus oli rajoittanut Saksan pintalaivaston kuuteen taistelulaivaan (kukin alle 10 000 tonnia), kuuteen risteilijään ja 12 hävittäjään. Pääministeri Winston Churchillin mukaan ”ainoa tekijä joka todella pelotti minua sodan aikana oli sukellusveneuhka”.
Torpedot
pienoiskuva|Torpedoa lastataan [[Wilhelmshavenissa sukellusveneeseen 22. joulukuuta 1939.]] Saksalainen sukellusvene oli ensisijaisesti sen pääaseen, torpedon, laukaisualusta, vaikka myös miinoja laskettiin. Sodan päättyessä lähes 3 000 liittoutuneiden alusta (175 sotalaivaa, loput kauppa-aluksia) oli upotettu saksalaisten sukellusveneiden torpedoimana. Sodan alkuaikojen torpedot kulkivat suoraan, toisin kuin sodan loppuaikojen kohteeseen ohjautuvat ja tiettyjä kulkukuvioita toistavat torpedot. Sytyttimestä riippuen torpedot räjähtivät joko osumasta kohteeseen tai kohteen magneettikentän läheisyydessä (muutaman metrin etäisyys). Magneettisia sytyttimiä käytettäessä oli erityisen tehokasta asettaa torpedon kulkusyvyys hieman kohteen köliä suuremmaksi, jolloin kohteen kölin alapuolella tapahtuva torpedon räjähdys aiheuttaisi paineaallon ja laiva katkeaisi keskeltä kahtia.
Käytännössä sodan varhaiskauden torpedon kulkusyvyydestä huolehtiva laitteisto ja magneettisytytin olivat erittäin epäluotettavia. Torpedot kulkivat usein väärällä syvyydellä, räjähtivät ennenaikaisesti tai eivät räjähtäneet ollenkaan. Viat johtuivat pääasiassa torpedojen valmistuksen aikaisesta puutteellisesta testauksesta. Magneettisyttimeen vaikutti myös Maan magneettikenttä. Magneettisytyttimiä kehitettiin ja lopulta torpedojen kulkusyvyydenpito-ongelmat ratkaistiin vuoden 1942 alussa.
Myöhemmin saksalaiset kehittivät saattajia vastaan maalihakuisen akustisen torpedon, jonka nimi oli GTes eli Zaunkönig T-5, brittien koodi GNAT. Sähkömoottoria käyttävän torpedon tehokas kantama oli 5 700 metriä, kun nopeus oli 24 solmua (44 km/h). Torpedo oli suunniteltu kulkemaan 400 metriä suoraan, minkä jälkeen se suuntasi voimakkainta äänilähdettä kohti. Akustiset torpedot olivat tehokkaita vain sellaisia aluksia vastaan, joiden nopeus oli yli 15 solmua (28 km/h). Liittoutuneet häiritsivät myöhemmin akustisia torpedoja hinaamalla aluksen perässä normaalia aluksen ääntä voimakkaampia ääntä tuottavia laitteita (Foxer, FXR, CAT ja Fanfare).
Saksalaiset sukellusveneet ottivat myös käyttöön ”mutkittelukuvioita” kulkevia torpedoita, jotka kulkivat määrätyn etäisyyden päähän ja kulkivat sen jälkeen joko ympyränmuotoista tai tikapuunmuotoista reittiä. Mutkittelevan torpedon osumistodennäköisyys laivastosaattuetta kohti ammuttaessa oli tavallista parempi, mikäli ensisijaiseen maaliin ei osuttu.
Kehitys
Sodan aikana liittoutuneiden ja Saksan välillä käytiin jatkuvaa varustelukilpailua varsinkin merikohteiden havaitsemisessa ja havaitsemisen ehkäisyssä. Kaikuluotain mahdollisti vedenalaisten sukellusveneiden (ja päinvastoin) havaitsemisen, mutta ei ollut tehokas pinnalla kulkevaa alusta vastaan. Tutkatekniikan edistysaskeleet osoittautuivat erityisen kuolettaviksi sukellusvenemiehistöille varsinkin sen jälkeen kun niitä asennettiin lentokoneisiin. Vastatoimenpiteenä sukellusveneisiin asennettiin tutkavaroittimia.
Saksalaiset omaksuivat snorkkelin idean vallatuista hollantilaisista sukellusveneistä, vaikka he ryhtyivätkin käyttämään sitä omissa sukellusveneissään vasta melko myöhään sodan aikana. Schnorchel oli sukellusveneen sisään vedettävä putki, joka toi ilmaa dieselmoottorille periskooppisyvyydellä sukellettaessa, mikä mahdollisti sukellusveneen kulku- ja akkujenlatauskyvyn veden alla. Ratkaisun toimivuus oli kuitenkin kyseenalainen. Laitteen ilmaventtiilin kanssa oli ongelmia, jos se juuttui kiinni tai sulkeutui veden alla kovassa merenkäynnissä; koska järjestelmä käytti koko painerunkoa puskurina, dieselmoottorit imaisivat tällöin kerralla suuren määrän ilmaa sukellusveneen eri osastoista jolloin miehistö kärsi usein kivuliaista paineenvaihteluiden aiheuttamista korvavaurioista. Jätteidenpoisto oli myös ongelma pitkäaikaisissa sukelluksissa ilman pintautumisia. Nopeus oli rajattu kahdeksaan solmuun (15 km/h), muutoin snorkkeli olisi irronnut veden vastuksesta. Snorkkeli teki myös sukellusveneestä meluisan ja häiritsi oman kaikuluotaimen toimintaa. Lopulta liittoutuneiden tutka kehittyi niin pitkälle että pystyttiin havaitsemaan pelkkä snorkkelin vedenpäällinen pää. Sukellusveneissä oli tutkanilmaisin mutta liittoutuneet muuttivat tutkansa senttimetrialueella toimivaksi mitä saksalaiset eivät havainneet. Myöhemmät saksalaiset sukellusveneet oli päällystetty ääntä vaimentavalla kumilla. Niissä oli myös mahdollista laukaista kemiallinen kuplia muodostava houkutuslaite, Bold.
Vastatoimenpiteet
Saksalaisten sukellusveneiden menestyksen käänsivät kuitenkin useat tekijät: Amiraali Rudolf Arendtin mukaan Saksan Enigma-salauslaitteen salauskoodin murtaminen oli ratkaiseva tekijä. Lisäksi sukellusveneiden toimintaa vaikeuttivat liittoutuneiden edistysaskeleet saattuetaktiikoissa, korkeataajuksinen radiosuuntimalaite, tutka, kaikuluotain, syvyyspommi, sukellusveneentorjunnassa käytetyt syvyysammusheittimet ja lentokoneiden käyttö partiointiin ja torjuntaan. Lopulta saksalainen sukellusvenelaivasto kärsi erittäin suuria menetyksiä: 743 sukellusvenettä ja arviolta 28 000 sukellusvenemiestä menetettiin (75 %:n tappiot).