cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue
SED:n johtama Kansallinen rintama
DDR:n puolueet ja joukkojärjestöt edustivat eri intressiryhmiä. Ne antoivat valtiolle ainakin näennäisesti moniarvoisen ja vapaan leiman. Tosiasiassa blokkipuolueet ja joukkojärjestöt eivät enää 1940-luvun lopulta alkaen pystyneet vetämään itsenäistä poliittista linjaa. Ne tukivat virallisestikin sosialistisen yhteiskunnan rakentamista Saksan maaperälle ja tunnustivat SED:n roolin Saksan työläisten etujoukkona ja sosialismin rakennustyön johtajana.
Puolueen arkipäivä
Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen julkituotu päämäärä oli proletariaatin diktatuurin toteuttaminen ja ylläpitäminen Saksan maaperällä. Viime kädessä puolueen toiminnan päämääränä oli kommunistisen yhteiskunnan rakentaminen. SED:n johtava yhteiskunnallinen rooli oli määritelty myös DDR:n vuoden 1968 perustuslaissa, jonka mukaan "Saksan demokraattinen tasavalta on sosialistinen valtio ---, jota johtaa työväenluokka ja sen marxistis-leninistinen puolue" (1. osa, 1. kap. 1 §).
SED:llä oli 1980-luvulla noin 2,3 miljoonaa jäsentä, mikä oli huomattavan korkea luku maassa, jonka koko väkiluku oli 16,8 miljoonaa. Puolueen jäsenistä peräti 339.000 eli noin 15 % kuului nomenklatuuraan eli heillä oli puolueessa jonkinlainen johtava tai toimeenpaneva asema.
Puolueeseen liittyminen
Toisin kuin DDR:n blokkipuolueisiin, joihin liittyminen oli suhteellisen vapaata, SED:n liittyminen oli tiukasti luvanvaraista. Tämä selittyy ennen muuta puolueen itseymmärryksellä, puoluehan mielsi olevansa ”työväenluokan etujoukko”, joten jäseneksi hakeutuvilta odotettiin esikuvallista käytöstä ja oikeaa yhteiskuntafilosofiaa. Koska johtavat poliittiset asemat ja virat oli DDR:ssä varattu SED:n jäsenille, puolue halusi myös varmistua siitä, että jäseneksi hakeutuvat tekivät niin vakaumuksesta.
SED:n jäseneksi voi liittyä jokainen 18 vuotta täyttänyt hyvämaineinen DDR:n kansalainen. Hakija tarvitsi kaksi suosittelijaa, jotka myös olivat hyvämaineisia kansalaisia ja olleet jo useamman vuoden puolueen jäseniä. Jäseneksi hakevan tuli jäsenhakemuksen lisäksi tehdä kirjallinen essee, jossa hän teki selkoa yhteiskunnallisesta ja poliittisesta ajattelustaan sekä perusteli halunsa liittyä puolueeseen. Mikäli puolueosasto hyväksyi hakemuksen, hakija otettiin puolueosaston ehdokasjäseneksi yhden vuoden koeajaksi. Tämän koevuoden aikana ehdokasjäsenellä oli oikeus ja velvollisuus ottaa osaa puolueen paikallisosaston toimintaan, tosin ilman äänioikeutta. Koevuoden aikana ehdokasjäsenille tarjottiin myös puolueen järjestämää poliittista koulutusta, ja heiltä voitiin vaatia esimerkiksi kirjallisia tehtäviä.
Koevuoden jälkeen paikallisosastossa järjestettiin äänestys, jossa päätettiin ehdokkaan jäsenyydestä. Äänestys ei ollut pelkkä muodollisuus, hakijoita voitiin myös hylätä tai heidän koeaikaansa voitiin pidentää. Hylätty jäsenhakemus puolueeseen toi yleensä mukanaan ongelmia esimerkiksi työelämässä.
Puolueen jäseneksi hyväksytylle ojennettiin jäsenyyden merkiksi puolueen jäsenkirja, puolueohjelma ja puolueen säännöt. Vielä 1950-luvulla puolueen jäsenten tuli kantaa aina mukanaan jäsenkirjaansa. Jäsenkirjan kadottamista pidettiin vakavana rikkeenä, osoittihan se välinpitämättömyyttä puoluejäsenyyttä kohtaan. Sitä paitsi jäsenkirja saattoi joutua kapitalistisen ”luokkavihollisen” käsiin. Jäsenkirjan kadottaminen johti vähintään suulliseen huomautukseen puolueosastossa.
Puoluejäsenyys oli periaatteessa jyvitetty ammattien ja yhteiskuntaluokkien mukaan. ”Työläisten ja talonpoikien puolue” halusi varmistua siitä, että sen jäsenistön pääosa tuli työväenluokasta ja maataloustyöläisistä. Niinpä työläisten ja kollektiivitilojen työntekijöiden oli suhteellisen helppo päästä puolueen jäseniksi, työpaikoilla ja kollektiivitiloilla järjestettiin jopa jäsenhakukampanjoita. Virkamiesten, esimerkiksi opettajien, oli paljon hankalampi päästä puolueeseen, koska vain pieni osa jäsenistä sai olla virkamiehiä. Erityisen työlästä jäseneksi pääseminen oli keskiluokkaan luetuille pienyrittäjille. Toisaalta jäsenjyvitystä pyrittiin hieman helpottamaan siten, että kerran työläisenä puolueeseen otettu laskettiin lopun ikäänsä työläiseksi. Niinpä DDR:n pitkäaikainen johtaja Erich Honecker laskettiin vuosikymmenten poliittisesta urastaan huolimatta työläisjäseneksi, olihan hän kommunistipuolueeseen liittyessään ollut katontekijä.
Jäsenyyden päättyminen
Jäsenyys SED:ssä päättyi joko kuolemaan, eroamiseen tai erottamiseen. Puolueesta eroaminen ei tosin käytännössä ollut mahdollista, koska erohalukas jäsen yksinkertaisesti erotettiin ennen hänen eroanomuksena käsittelyä. Puolueesta eroamista - tai pikemminkin sen yrittämistä - kutsuttiinkin nimellä ”yliviivaaminen” (Streichung), koska kyseisen puoluetoverin nimi yksinkertaisesti vedettiin yli jäsenkortistossa.
Puolueella oli kaikilla tasoilla niin kutsuttuja kontrollikomissioita, joiden tehtävänä oli puolueen jäsenistön tarkkaileminen ja tarvittaessa jäsenen rankaiseminen. Rangaistuksista ankarin oli puolueesta erottaminen. Tämä oli seurauksena esimerkiksi kielletyn materiaalin levittämisestä tai yhteydenpidosta kiellettyihin poliittisiin ryhmiin. Myös puolueen jäsenen saama rikostuomio johti puolueesta erottamiseen. Puolueesta erotetut joutuivat yleensä suurin ongelmiin yhteiskunnassa, he menettivät usein esimerkiksi työpaikkansa ja joutuivat muuttamaan pois kaupungeista.
Erikoinen jäsenrekisteriin vaikuttanut asia oli puolueen jäsenkirjojen vaihto. Puolueen jäsenille annettiin noin 10–15 vuoden välein uudet jäsenkirjat, ja samalla jäsenistö tutkittiin tarkoin. Puoluetoverit, jotka eivät olleet olleet riittävän aktiivisia tai joiden jäsenyydestä löytyi muuta huomautettavaa, erotettiin tässä yhteydessä puolueesta yksinkertaisesti siten, ettei heille annettu uusia jäsenkirjoja luovutettujen vanhojen tilalle. Vuonna 1951 toimeenpannussa ensimmäisessä jäsenkirjojen vaihdossa noin viidesosa puolueen jäsenistä erotettiin ”virheellisten poliittisten mielipiteiden takia”. Suurin osa heistä oli entisiä sosiaalidemokraatteja. Viimeisen valmistellun jäsenkirjojen vaihdon piti tapahtua syksyllä 1989, mutta syksyn poliittiset myllerrykset tekivät operaatiosta tarpeettoman. Uudet jäsendokumentit oli kuitenkin jo painettu ja ne oli toimitettu puolueen paikallistoimistoihin. Operaatiota varten kaikki puolueen jäsenet oli jo ehditty haastatella.
Puolueen arkipäivä
SED:n jäsenet eli puoluetoverit toimivat yleensä puolueen paikallisosastoissa, joka oli puolueen pienin toiminnallinen yksikkö. Yleensä paikallisosastot toimivat työpaikkojen yhteydessä. Paikallisosasto piti yleensä kokouksen kerran kuussa (ei aina kesäkuukausina), ja paikallisosaston puoluetoverien odotettiin osallistuvan siihen. Kokoukset pidettiin yleensä arki-iltana työpäivän jälkeen noin klo 17, ja ne kestivät noin tunnista kahteen tuntiin. Kokoukset olivat yleensä suljettuja, poikkeustilanteissa paikallisosasto voi tosin päättää myös julkisen kokouksen pitämisestä.
Puoluetovereilla oli aktiivinen ja passiivinen äänioikeus paikallisosaston kokouksissa; ehdokasjäsenillä tätä ei ollut. Paikallisosastoissa valittiin edustajat sekä puolueen piiritoimikuntaan että SED:n puoluepäiville. Äänestys oli periaatteessa vapaata, mutta käytännössä puoluejohto antoi hyvin tarkkoja ohjeistuksia esimerkiksi valittujen iästä, sukupuolesta ja ammatista.
Paikallisosaston kokouksen lisäksi paikallisosasto kokoontui kuukausittain puolueen järjestämään koulutustilaisuuteen. Koulutuksen aiheet annettiin keskitetysti puoluejohdolta, joka myös valmistutti siihen oppimateriaalin. Koulutuksissa käsiteltiin poliittisia, taloudellisia ja yhteiskunnallisia kysymyksiä, tietysti puolueen marxistis-leninistisen maailmankatsomuksen pohjalta. Oppiaiheina saattoivat olla esimerkiksi Kolmannen maailman edistykselliset vapautusliikkeet tai sosialistisen yhteiskuntamallin kehittyminen Saksan maaperällä. Koulutuksessa esitelmöi joko paikallisen puolueosaston edustaja tai koulutuksen saanut esitelmänpitäjä. Puoluekoulutukseen saivat ottaa osaa myös muutkin kuin puolueen jäsenet, mikäli se katsottiin heille tarpeelliseksi heidän yhteiskunnallisen asemansa vuoksi. Opettajien ammattijärjestö oli päättänyt, että puoluekoulutukseen osallistuminen oli pakollista kaikille opettajille heidän jäsenyydestään riippumatta, koska sen katsottiin lisäävän heidän poliittista valveutuneisuuttaan.
Puoluekoulut
Paikallistasolla järjestettävien koulutustilaisuuksien lisäksi SED:llä oli erityisiä puoluekouluja. Niissä opiskelevat halusivat yleensä luoda uraa puolueessa tai yhteiskunnassa, mutta opiskelu oli toki mahdollista ilman urasuunnitelmiakin. Piiritasolla puolue järjesti ilta- ja viikonloppukursseja, joissa syvennettiin opiskelijoiden taloudellista, poliittista ja yhteiskunnallista tietämystä. Piirikuntatasolla järjestettiin syventäviä kursseja sekä täysipäiväisiä yksivuotisia koulutuksia, joiden suorittaminen mahdollisti yleensä pääsyn puolueen palkalliseksi työntekijäksi. Piiri- ja piirikuntatasolla oli mahdollista suorittaa myös etäkursseja, joihin liittyi erilaisia kirjallisia tehtäviä ja tenttejä.
Puolueella oli myös oma korkeakoulu, Karl Marx -korkeakoulu. Se tarjosi yhdestä kolmeen vuoteen kestäviä kursseja, jonka jälkeen opiskelija valmistui yhteiskuntatieteilijäksi. Periaatteessa alemman koulutuksen hyväksyttävä suorittaminen oli edellytys seuraavan asteen koulutukseen pääsemiseksi.
Puolueella oli myös omia tutkimuslaitoksia, joista tärkeimpiä olivat Marxismi-leninismin instituutti ja Yhteiskuntatieteellinen instituutti.
Paikallisosastot
SED:n toiminnan perustasona toimivat puolueen paikallisosastot. SED:n paikallisosastot oli yleensä järjestetty työpaikkojen mukaan, niin että esimerkiksi samassa tehtaassa, teollisuuskombinaatissa tai kollektiivitilalla työskentelevät puolueen jäsenet muodostivat oman paikallisosaston. Suurilla työpaikoilla saattoi toimia useitakin paikallisosastoja. Myös maantieteellisesti järjestettyjä paikallisosastoja oli, niihin kuuluivat ne puoluetoverit, jotka eivät olleet mukana työelämässä (esimerkiksi eläkeläiset).
Paikallisosastot vastasivat puolueen toiminnasta paikallistasolla, esimerkiksi työpaikalla. Puolueen jäsenet toteuttivat esimerkiksi ylhäältä esitettyjä kampanjoita paikallisesti. Paikallisosastot kokoontuivat yleensä kerran kuussa. Myös paikallista puoluekoulutusta järjestivät paikallisosastot.
Piirijohto
Saksan demokraattisen tasavallan alue oli hallinnollisesti jaettu piireihin (Kreise), ja kunkin piirin alueella toimivat SED:n paikallisosastot toimivat puolueen piirijohdon alaisina. Puoluepiirejä oli kaiken kaikkiaan 262. Näistä kaksikymmentä toimi erilaisissa järjestöissä, kuten Saksan vapaa nuorisossa FDJ:ssä ja keskusammattijärjestö FDGB:ssä, Valtion rautateillä, ulkoministeriössä ja ulkomaankauppaministeriössä, turvallisuuspalvelu Stasissa ja Kansallisessa kansanarmeijassa. Nämä siis rinnastuivat puolueen hierarkiassa piiriin.
Piirin paikallisosastojen edustajat (puoluesihteeri sekä osaston koosta riippuva määrä muita edustajia) valitsivat piirin edustajainkokouksessa piirijohdon. Piiriä johti piirin 1. sihteeri, joka johti piirin sihteeristöä. Sihteeristössä hänellä oli apunaan 2. sihteeri, taloussihteeri, maataloussihteeri (mikäli piiriin kuului maaseutua) ja tiedotussihteeri. Piirijohtoon kuuluivat sihteereiden lisäksi piirin johtaja tai kaupunginjohtaja (mikäli hän oli puolueen jäsen), paikallisen FDJ:n ja FDGB:n johtajat sekä puolueen piirikontrollikomission (joka selvitti jäsenyysasioita ja päätti esimerkiksi jäsenyydestä erottamisesta) johtaja.
Kaikki piirijohtoon kuuluvat toimivat palkattomasti. Tämän lisäksi piirillä saattoi olla myös palkattua henkilökuntaa vastaamassa esimerkiksi tiedotuksesta tai hallinnosta.
Muodollisesti puolueen piirijohto sai tehdä vain esityksiä piirin poliittiselle johdolle, mutta käytännössä SED:n asemasta johtuen piirijohdon esitykset pantiin lähes aina täytäntöön. Henkilövalinnoissa (kaaderikysymyksissä) tarvittiin myös puoluepiirin hyväksyntä.
Piirikuntajohto
Puoluepiirit jakautuivat hallinnollisen jaon mukaisesti 15 piirikuntaan (Bezirke). Piirien edustajat valitsivat piirikunnan edustajien kokouksessa piirikuntajohdon, johon kuuluivat piirikunnan 1. sihteeri, 2. sihteeri, tiedotussihteeri, taloussihteeri, maataloussihteeri, tiedesihteeri ja kulttuurisihteeri. Kuten piiritasollakin, piirikunnan johtoon kuuluivat myös nuorisojärjestö FDJ:n ja ammattijärjestö FDGB:n piiritason johtajat, piirin suunnittelukomission johtaja (joka vastasi suunnitelmatalouden toteuttamisesta piirikunnassa), kansanpoliisin piirikunnan johtaja ja Stasin aluejohtaja. Stasin aluejohtaja toimi siis nimellisesti piirikunnan 1. sihteerin alaisena, vaikka hänellä olikin operatiivisissa asioissa täysi toimintavapaus.
Piirikunnan 1. sihteerin virka oli Saksan demokraattisen tasavallan järjestelmässä jo hyvin merkittävä luottamustehtävä. Se kuului nomenklatuurakaaderiin eli niihin johtajiin, joiden valinta piti vahvistaa puolueen keskuskomiteassa. Piirikunnan 1. sihteerit olivat virkansa puolesta jäseniä puolueen keskuskomiteassa, osa jopa politbyroon ehdokas- tai täysjäseniä (Berliinin piirikunnan 1. sihteeri oli sitä aina). Piirikunnan 1. sihteeri toimi myös puheenjohtajana piirikunnan puolustusneuvostossa, jonka tehtävänä oli maanpuolustuksen järjestäminen.
Jokaisella puolueen piirikunnalla oli oma sanomalehti, jossa julkaistiin puolueen paikallista toimintaa koskevia artikkeleita tai uutisia sekä tiedotuksia. Piirikunnalla oli myös oma piirikuntakoulunsa.
Puoluekokous
Muodollisesti Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen korkein päättävä elin oli puoluekokous. Puolueen ensimmäinen puoluekokous pidettiin vuonna 1946, jolloin puoluekokous päätettiin järjestää joka vuosi. Seuraava kokous järjestettiinkin jo vuonna 1947, mutta sitä seuraava vasta vuonna 1950, jolloin puoluekokous päätettiin järjestää joka neljäs vuosi. Vuonna 1971 päätettiin kokouksen pitämisestä vain joka viides vuosi. Vuodesta 1976 puoluekokous pidettiin Berliinin Tasavallan palatsin suuressa salissa.
Viimeinen säännönmukainen SED:n puoluekokous pidettiin 1986, seuraava oli tarkoitus järjestää 1991. Poliittisen tilanteen muututtua puoluekokous päätettiin siirtää ensin vuoteen 1990, lopulta se järjestettiin paniikinomaisissa tunnelmissa 8.-9. joulukuuta 1989. Tuolloin puolue päätti luopua siihenastisesta kurssistaan ja tunnustautui demokraattiseksi. Se muutti myös nimensä Demokraattisen sosialismin puolueeksi ja valitsi uuden puoluejohdon.
Virallisesti puoluekokouksen edustajat valittiin piirien edustajien kokouksissa puolueen keskuskomitean esitysten pohjalta. Käytännössä keskuskomitean ehdotuksista ei poikettu, joten varsinainen valinta tapahtui siellä. Kokousedustajat valittiin huolella, niin että eri joukkojärjestöt, kuten nuorisojärjestö FDJ, ammattijärjestö FDGB ja naisjärjestö DFD olisivat olleet asianmukaisella tavalla edustettuina. Edustajien valinnassa kiinnitettiin huomiota myös siihen, että naisilla ja nuorilla olisi ollut riittävä edustus, samoin kuin siihen, että ansoituneilla työläisillä olisi ollut edustajia kokouksessa.
Kokouksen ohjelma valmisteltiin huolella etukäteen. Kokousedustajien puheenvuorot sovittiin etukäteen, ja niiden käsikirjoitus käytiin useaan kertaan läpi puolue-elimissä, jotta ne varmasti sopisivat puolueen linjaan ja kokouksen kokonaisuuteen. Kokouksen tärkein puhe oli puolueen pääsihteerin pitämä linjapuhe, jota edustajat sitten kommentoivat. Paikalla oli myös Neuvostoliiton kommunistisen puolueen edustaja, joka piti tervehdyspuheen, samoin kuin muiden sosialistimaiden hallitsevien puolueiden edustajia, jotka myös saivat sanansijan. Usein myös 3. maailman ”edistykselliset” valtiot tai vapautusliikkeet olivat lähettäneet edustajiaan. Puoluekokoukselle lähetettiin myös tervehdyssähkeitä, jotka luettiin kokouksessa ääneen.
Eri joukkojärjestöjen edustajat käyttivät myös kokouksissa puheenvuoroja, tarkastellen poliittista tilannetta oman sidosryhmänsä kannalta. Samoin kokouksessa esiintyivät Thälmann-pioneerien edustajat, samoin kuin kansanpoliisin ja Kansallisen kansanarmeijan edustajat.
Puoluekokous hallitsi DDR:n tiedotusta. Sitä lähetettiin suorina lähetyksinä valtiollisilla kanavilla ja päätöksiä kommentoitiin ajankohtaisohjelmissa. Puolueen pää-äänenkannattaja Neues Deutschland julkaisi sivuillaan pääsihteerin ja NKP:n edustajan puheen kokonaisuudessaan sekä otteita muista puheista. Kokouksen puheenvuorot myös koottiin kirjaksi.
Puoluekokousedustajat saivat lahjan, usein kultakellon, muistoksi kokouksesta. Myös tavallinen kansa sai osansa: kauppoihin ilmestyi ennen puoluekokousta tarvikkeita, esimerkiksi hedelmiä, joita ei muuten juurikaan ollut saatavissa. "Puoluekokousbanaanit" tekivät puoluekokouksesta odotetun tapahtuman.
Keskuskomitea
Puolueen keskuskomitea käytti teoriassa ylintä päätäntävaltaa SED:ssä, kun puoluekokous ei ollut koolla. Neuvostomallinen keskuskomitea luotiin puolueeseen vuonna 1950, jolloin puolue muokattiin ”uuden tyypin puolueeksi” Neuvostoliiton kommunistisen puolueen mallin mukaan. Samalla vanha puoluehallitus erosi.
Puolueen keskuskomitea oli kooltaan melko suuri; vuonna 1989 siihen kuului 165 täysjäsentä ja 57 ehdokasjäsentä. Käytännössä kaikki merkittävät valtiolliset johtajat – mikäli he olivat puolueen jäseniä – kuuluivat keskuskomiteaan. Samoin keskuskomiteaan kuuluivat korkeat puoluefunktionäärit (esimerkiksi piirikuntien pääsihteerit). Tärkeimpien teollisuuslaitosten ja kombinaattien johtajat kuuluivat yleensä keskuskomiteaan, samoin kuin eläkkeellä olevat kenraalit. Muodollisesti puoluekokous määräsi keskuskomitean kokoonpanon. Keskuskomitea itse voi kutsua komiteaan ehdokasjäseniä ja kutsua ehdokasjäseniä täysjäseniksi, vaikka päätökset pitikin vahvistaa puoluekokouksessa.
Puolueen keskuskomitea pysyi aina sangen miesvaltaisena, naisten osuus ei missään vaiheessa noussut yli 15 %.
Koska SED:n johtava rooli oli määrätty DDR:n perustuslaissa, katsottiin keskuskomitean jäsenten olevan hierarkiassa ministerien yläpuolella (tosin SED:hen kuuluvat ministerit yleensä kuuluivat myös keskuskomiteaan). Keskuskomitean jäsenillä oli DDR:ssä monia erikoisetuja, esimerkiksi omat loma-asunnot. Heillä oli vapaa pääsy kaikkiin puolueen ja valtion tiloihin koko tasavallan alueella. Keskuskomitean jäsenet kuuluivat myös niin kutsuttuun matkustuskaaderiin, joka sai tarvittaessa matkustaa myös kapitalistisiin ulkomaihin – tosin heidänkään liikkumisensa ei ollut täysin vapaata.
Vielä Walter Ulbrichtin aikana keskuskomitea kokoontui useamman kerran vuodessa ja asioista saatettiin keskustella vilkkaasti ja jopa väitelläkin. Erich Honeckerin kaudella keskuskomitean kokoontumiset muuttuivat selvästi kaavamaisemmiksi. Se kokoontui vain kahdesti vuodessa ja yleensä hyväksyi politbyroon päätökset sellaisenaan. Käytännön johto siirtyikin selvästi politbyroolle.
SED:n keskuskomitea piti viimeisen kokouksena viikko ennen viimeistä puoluekokousta, 3. joulukuuta 1989. Tuolloin se erotti useita Honeckerin ajan johtavia puoluetovereita puolueesta. Sen jälkeen se itse erosi yhdessä politbyroon kanssa.
Politbyroo
Puolueen politbyroo oli johtavien puoluetovereiden muodostama "puoluehallitus", joka vastasi puolueen käytännön toiminnasta. Siihen kuului noin 15–25 täysjäsentä (esimerkiksi keskuskomitean sihteristön kymmenen sihteeriä) ja kymmenkunta ehdokasjäsentä, joilla ei ollut äänioikeutta. Puhetta politbyroossa johti keskuskomitean pääsihteeri.
Keskuskomitea kokoontui yleensä kerran viikossa, tiistaisin klo 10, kokoukseen, joka kesti noin kaksi tuntia. Kokouksessa käsiteltävät asiakirjat oli lähetetty jäsenille jo etukäteen tutustumista varten; ne oli valmisteltu keskuskomitean eri jaostoissa. Politbyroon jäsenillä oli omat vastuualueet, joihin kuuluvat asiat he esittelivät. Yleensä kokouksissa ei syntynyt väittelyitä, samoin äänestykset olivat käytännössä harvinaisia. Politbyroon jäsenet luottivat asiaa valmistelleen jäsenen asiantuntemukseen, ainakin, jos asialla oli jo pääsihteerin hyväksyntä. Erityisen tarkasti kritiikkiä vältettiin valtion turvallisuutta koskevien asioiden käsittelyssä, pääsihteeri käsitteli ne yleensä luottamuksellisesti asianomaisten politbyroon jäsenten kanssa.
SED:n keskuskomitea ja politbyroo toimivat puolueen perustamisesta aina vuoteen 1959 Itä-Berliinin keskustassa Kaufhaus Jonass -nimisessä entisessä tavaratalossa, joka sijaitsee Torstrassen ja Prenzlauer Alleen kulmassa. Vuosina 1959–1989 puolueen johto toimi Haus am Werderschen Marktissa, entisessä Reichsbankin talossa aivan historiallisessa keskustassa.
Johto
Keskuskomitean pääsihteeri oli Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen korkein puoluevirka. Neuvostoliittolaisen esikuvan mukaan puolueella ei ollut puoluejohtajaa, vaan korkein virka oli pääsihteeri. Pääsihteeri johti puhetta sekä keskuskomiteassa että politbyroossa. Vaikka kyseessä oli puoluevirka, oli pääsihteeri käytännössä DDR:n valtionpäämies, määrittelihän jo perustuslaki SED:n johtavan roolin DDR:ssä.
Puheenjohtajat
Vuodesta 1946 vuoteen 1950 puheenjohtajuus oli kollektiivinen jonka jälkeen puheenjohtajan asema muuttui keskuskomitean pääsihteerin virkaan
Keskuskomitean pääsihteerit
Vuodesta 1953 vuoteen 1976 pääsihteerin tittelinä oli Ensimmäinen sihteeri
Pääsihteerin virka oli SED:ssä hyvin vakaa, se oli puolueen historiassa vain kolmella henkilöllä:
Vakaumuksellinen SED
SED oli 1970-luvulle saakka neuvostoliittolaisen marxismi-leninismin johtava kannattaja Itä-Euroopassa ja Neuvostoliiton ideologian kannattaja Länsi-Euroopan eurokommunismia vastaan. Se ei kuitenkaan enää 1980-luvun alusta lähtien pitänyt kaikkia Neuvostoliiton malleja seuraamisen arvoisina sosialistisen yhteiskunnan kehityksessä, eikä se ryhtynyt vuonna 1985 noudattamaan Gorbatšovin glasnost-politiikkaa.
SED:n asema murtuu: muutos PDS:ksi
Berliinin muurin murruttua 1989 SED luopui marxismi-leninismistä ja muutti nimensä muotoon Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue – Demokraattisen sosialismin puolue (SED-PDS) ottaen seuraavana vuonna lyhyemmän nimen Demokraattisen sosialismin puolue (PDS). Vuonna 2005 nimi muuttui Vasemmistopuolue.PDS:ksi.
Ensimmäisissä koko Saksan vaaleissa 1990, joihin PDS osallistui Gregor Gysin johtamana, puolue sai 2,4 % äänistä. Entisellä DDR:n alueella se sai 10 % äänistä. PDS sai liittopäiville 17 varamiestä. Vuonna 1994 puolue sai jo 4,4 % äänistä ja 30 paikkaa. Vuonna 1998 se ylitti 5 % äänikynnyksen ja sai 36 edustajaa. Gysin vetäydyttyä 2000 PDS:n laski 4,3 %:iin ja puolue sai vain kaksi varasijaa.
Vuonna 2005 puolueen nimi muuttui Vasemmistopuolue.PDS:ksi, joka yhdistyi vuonna 2007 pääosin entisistä vasemmistososiaalidemokraateista koostuneen WASG:n kanssa uudeksi puolueeksi nimellä Vasemmisto.
SED:n pääsihteerit
Vuosina 1953–1976 ensimmäinen sihteeri
Assarhaddon
Assarhaddon oli Assyrian kuningas 681–669 eaa. Hän oli edeltäjänsä Sanheribin nuorin poika.
Kun hänet nimitettiin kruununprinssiksi, hänen veljensä yrittivät mustamaalata häntä, ja hän joutui maanpakoon luultavasti nykyisen Turkin alueelle.
Kun Sanherib murhattiin vuonna 681 eaa., Assarhaddon marssitti armeijansa Niniveen niin nopeasti kuin pystyi. Hän voitti veljensä kuuden viikon sisällissodassa ja mestautti näiden kannattajat.
Assarhaddon aloitti edeltäjänsä hävittämän Babylonin uudelleenrakentamisen ja kunnostutti pyhäkköjä myös vanhassa pääkaupunki Assurissa.
Vuonna 671 eaa. Assarhaddon lähti sotaan Egyptiä vastaan ja valtasi nopeasti Ala-Egyptin. Egypti kapinoi kuitenkin heti assyrialaisten armeijoiden lähdettyä. Vuonna 669 eaa. Assarhaddon lähti Egyptiin uudestaan, mutta kuoli yllättäen saman vuoden syksyllä. Assarhaddonin jälkeen valtakunta hajosi kahtia: hänen toinen poikansa Shamash-Shum-Ukin tuli Babylonian kuninkaaksi ja nuorin poikansa Assurbanipal Assyrian kuninkaaksi.
Elämäkerta
Assarhaddon ei ollut niin kyvykäs johtaja kuin isänsä tai poikansa. Hänelle oli tyypillistä taikausko. Assarhaddonia vaivasi jokin sairaus koko hänen elinikänsä. Sotaretkiä johtivat kuninkaan sijasta kenraalit, mm. Shanabushu. Maan sisäinen poliittinen elämä kuohui ja kuningasta vastaan vehkeiltiin. Assarhaddon aloitti Babylonian jälleenrakennuksen, koska kuului Babyloniaan myönteisesti suhtautuneeseen puolueryhmään. Assarhaddonin armeija voitti arameaaliset ja elamilaiset. Skyytit ajoivat pohjoisessa kimmeriläisiä Assyrian kimppuun. Assarhaddon solmitutti diplomaattisen avioliiton skyyttipäällikkö Partatuan kanssa antaen tyttärensä puolisoksi, ja sai siten pohjoisen rauhalliseksi. Assahraddon teki rauhansopimuksen Elamin kuninkaan Urtakun kanssa. Idässä Fraorteen johtamat meedialaiset yhdessä Urmiajärven seudun mannealaisten, jotka asuivat Ziwiyen ja Hasanlun seudulla, hyökkäsivät jatkuvasti Assyrian rajamaata vastaan. Siidonin kapina kukistettiin 677, ja Tyyroksen kuninkaan Baalin kanssa tehtiin vasallisopimus. Egyptin faarao, nubialainen Taharqa, oli epäsuosittu, koska oli ulkomaalainen. Alussa Taharkan joukot puolustautuivat Assyrian armeijaa vastaan, mutta pari vuotta myöhemmin kenraali Sha-Nabu-shu onnistui valtaamaan Egyptin kolmessa taistelussa. Egypti jaettiin 22 egyptiläisen hallitsemaan, assyrialaisten valvomaan alueeseen. Egyptissä puhkesi kapina, ja myös Assarhaddon lähti oman sotajoukkonsa kanssa Egyptiin, seuraten kanraali Sha-Nabu-shun armeijaa. Vakavasti sairas Assarhaddon kuoli ollessaan tällä matkalla kohti Egyptiä Syyriassa.
Auringonpimennys
Assarhaddonin 1. hallitusvuotena on kuvailtu tapahtuneen auringonpimennys. Tämän vuoksi jotkut tutkijat ovat ehdotelleet vaihtoehtoisia hallitusaikoja hänelle.
Frigideira
Frigideira on lyömäsoitin. Se on metallista valmistettu paistinpannun muotoinen esine, joka on halkaisijaltaan noin 15 cm. Soitettaessa sitä lyödään metallitangolla. Frigideira on ääneltään kilisevä.
Frigideira on säestyssoitin. Sitä käytetään yleisesti muun muassa sambamusiikissa.
C.F. Ingemar Carlson
C.F. Ingemar Carlson on Winnipegjärvellä Manitobassa Kanadassa liikennöinyt lossi. Alus otettiin käyttöön vuonna 1978 Provincial Road 234 -tiellä sijaitsevalla lossireitillä, jonka päätepisteet ovat mantereella sijaitseva Islandview'n satama ja Matheson Islandin saari.
Alus saattoi kuljettaa kerralla neljä ajoneuvoa sekä 29 matkustajaa. Miehistönä aluksella oli yksi lossinkuljettaja.
Aluksen rakensi Dept. of Renewable Resources and Transportation Services, ja se oli käytössä vuoteen 1991 saakka, jolloin se korvattiin suuremmalla Thomas A. McIvor -lossilla, joka sai nimekseen C.F. Ingemar Carlson II. Viimeisenä toimintavuoteenaan alus kuljetti 25 185 matkustajaa sekä 11 775 ajoneuvoa.
Christopher Bowman
Christopher Bowman (30. maaliskuuta 1967 – 10. tammikuuta 2008) oli yhdysvaltalainen taitoluistelija ja näyttelijä. Hänestä käytettiin lempinimeä "Bowman the Showman". Bowman löydettiin Los Angelesissa hotellihuoneesta kuolleena 10.1.2008. Kuolinsyyksi epäillään huumausaineen yliannostusta. Aiemmin Bowman oli ollut vieroituksessa kokaiinin käytön vuoksi.
Taitoluistelu-urallaan Bowman saavutti kaksi mitalia maailmanmestaruuskisoissa, hopeaa 1989 ja pronssia 1990. USA:n mestaruuden hän voitti 1989 ja 1992. Albertvillen olympialaisissa 1992 Bowman oli neljäs ja sen jälkeen hän päätti aktiiviuransa. Sen jälkeen hän toimi valmentajana ja kommentaattorina.
Bowman tunnettiin myös tv-näyttelijänä. Jo lapsena hän esiintyi Pieni talo preerialla -tv-sarjassa yhden tuotantokauden ajan ja teki näyttelijän työtä myös urheilu-uransa jälkeen.
Kahdet kasvot (vuoden 1992 elokuva)
Kahdet kasvot (Raising Cain) on 1992 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen psykologinen jännityselokuva, jonka on ohjannut Brian De Palma. Elokuvan pääosaa, sivupersoonista kärsivää lapsipsykologia, esittää John Lithgow, ja muita näyttelijöitä ovat Lolita Davidovich, Steven Bauer, Frances Sternhagen ja Gregg Henry.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien ensi-ilta-arvostelussa Mikael Fränti näkee elokuvan esikuvana selvästi Hitchcockin Norman Bates -hahmon, mutta sanoo De Palman tällä kertaa välttävän liian suoran kopioinnin. Häntä kiehtovat elokuvan monet arvaamattomat käänteet, ja hänestä Kahdet kasvot on ”sisäkkäisten minuuksien tuima harhautusleikki, jossa ihminen on lopulta itsensä viimeinen todistaja”.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano sanoo De Palman tekevän ”uhkarohkean oudosta” filmistään liian monimutkaisen. Lithgow’n roolityötä hän kuvaa maaniseksi ja antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”. Kaksi tähteä antaa myös VideoHound’s Golden Movie Retriever.
Ensilento
thumb|350px|right|[[Boeing 787 -konetyypin ensilento 15. joulukuuta 2009. Taustalla ensilentoa valvonut Lockheed T-33 -kone. ]] Ensilento tarkoittaa ilma-aluksen ensimmäistä lentoa, jolloin alus nousee maan pinnalta sen omalla voimallaan. Ensilento voi viitata joko kokonaan uuden mallin ensimmäiseen lentoon tai yhden tietyn yksilön ensimmäisen lentoon. Useimmiten kyse on kuitenkin uuden mallin ensilennosta.
Ensilentoa pidetään merkittävän historiallisena hetkenä uuden kehitteillä olevan lentokoneen tai ilma-aluksen historiassa. Samalla se on myös usein vaarallisin osa aluksen kehitystä ja testausta, sillä kyseessä on ensimmäinen kerta kun kokonaan uuden aluksen hallintaa päästään kokeilemaan todellisuudessa – kaikkia ominaisuuksia ei välttämättä voida havaita tai tunnistaa ennalta. Tästä syystä lennon suorittaa pääsääntöisesti kokenut koelentäjä. Ensilentoa valvoo yleensä toinen alus, joka seuraa ensilentoa suorittavan aluksen korkeutta, nopeutta ja yleistä lentokelpoisuutta.
Ensilento on vain yksi osa uuden aluksen valmistumisprosessia. Ensilentoa seuraa usein pitkä ja perusteellinen testiohjelma, ennen kuin alukselle voidaan myöntä lentokelpoisuustodistukset. Myöhemmissä testivaiheissa painotetaan erityisesti koneen turvallisuutta ja turvamarginaaleja. Tämä menettely pätee erityisesti massatuotantoon kaavailtujen siviilialusten kohdalla. Puhtaasti testaustarkoitukseen tai sotilaskäyttöön tarkoitettujen alusten kohdalla menettelyissä voi olla poikkeuksia.
Katalonia
Katalonia on itsehallintoalue Espanjassa. Sitä rajoittavat pohjoisessa Ranska ja Andorra, idässä Välimeri, etelässä Valencian itsehallintoalue ja lännessä Aragonian itsehallintoalue. Sen pääkaupunki on Barcelona.
Katalonia on yksi Espanjan 17 itsehallintoalueesta. Sen itsehallinto perustuu Espanjan perustuslakiin (esp. Constitución española de 1978) sekä Katalonian itsehallintolakiin (kat. Estatut d'Autonomia) .
Katalonian parlamentti äänesti alueen itsenäisyydestä 27. lokakuuta 2017 julistaen Katalonian tasavallan. Espanjan keskushallinto mitätöi itsenäisyysjulistuksen ja otti Katalonian suoraan hallintaansa. Espanjan senaatti päätti itsehallintoelinten siirtämisestä väliaikaisesti keskushallinnosta riippuvaisiksi. Itsehallinto siirtyi takaisin Katalonian aluevaaleilla valitulle hallitukselle 2. kesäkuuta 2018.
Katalonian viralliset kielet ovat katalaani ja espanja, Val d’Aranissa myös oksitaani.
Maantiede
Katalonia rajoittuu pohjoisessa Pyreneiden vuoristoon, ja sitä edeltävään vuoristoiseen niin sanottuun Esi-Pyreneiden alueeseen. Pyreneiden korkeimmat huiput alueella yltävät noin 3 000 metriin. Katalonian länsiosissa on laaja tasankoalue, joka muuttuu vaihtelevammaksi rannikkoa lähestyttäessä. Tasankoa rikkovat useat jokiuomat, kuten Ebro. Pääkaupunki Barcelonaa ympäröi Collserolan vuorijono.
Ilmasto
Suurin osa Kataloniaa kuuluu lauhkeaan välimerelliseen ilmastoalueeseen, vain Aranin laakso kuuluu atlanttiseen ilmastoon. Kesä on kuuma ja suhteellisen kuiva, talvi leuto. Sademäärät ovat suurimmillaan keväisin ja syksyisin, jolloin sateet voivat tulla rankkasateina. Sisämaan ja rannikon ilmastossa on selviä eroja. Sisämaassa ilmasto on mannermaisempi, kesät kuumia ja kuivia ja talvet viileitä. Rannikolla lämpöerot tasoittuvat. Vuoristossa noin 1500 metrin yläpuolisille alueille sataa talvisin pysyvä lumikerros. Korkeimmilla huipuilla vallitsee alppi-ilmasto
Vesistöt ja joet
Luontaisten vesistöjen osuus pinta-alasta on pieni, mutta Pyreneillä on joitakin pieniä järviä tai lampia. Suurimmat vesialueet muodostuvat padoista, joista suurimpia ovat esimerkiksi La Baells. Suuri osa luontaisista kosteikkoalueista, kuten Empordà, El Prat ja Ebron delta-alue, on joko kuivatettu, otettu muuhun viljelykäyttöön tai rakennettu. Luontaisten makeanvedenvarojen niukkuus ja saastuminen on ongelma kasvavan väestön, teollisuuden, matkailun ja maatalouden vedenoton takia.
Suurimmat joet ovat Ebro, Llobregat, Besos ja Gardener. Välimerellisten jokien virtausmäärät vaihtelevat suuresti vuodenaikojen mukaan, ja niitä on valjastettu 1950-luvulta lähtien. Tulviminen voi olla ongelma.
Rannikko
Katalonian rannikko on pohjoisessa suurimmalta osin kallioinen, mutta muuttuu etelämpänä tasaisemmaksi. Lomarakentaminen on voimakasta koko rannikon alueella, erityisesti Costa Bravan ja Tarragonan alueella. Barcelonan metropolialueella rantaviiva on lähes kokonaan rakennettu, mutta kaupungin edustalla on useita suosittuja hiekkarantoja.
Maakunnat
thumb|Katalonian maakuntien rajat Katalonia jaetaan neljään maakuntaan (kat. província, esp. provincia), jotka on nimetty pääkaupunkiensa mukaan. Suluissa on väkiluku vuonna 2017.
Vanha aika
Katalonian alueella on ollut asutusta jopa yli 50 000 vuoden ajan. Neandertalinihmisen asumisesta alueella on löydetty varmoja todisteita, kuten tulisijoja ja työkaluja. Kivikauden jälkeen alueella oli lukuisia iberiheimoja. Antiikin ajalla sinne saapui foinikialaisia ja kreikkalaisia kauppiaita, jotka perustivat Empúriesin satamakaupungin. Puunilaissotien aikaan noin vuonna 218 eaa. Empúriesiin rantautui roomalaisia, jotka valloittivat myöhemmin alueen ibereiltä ja hallitsivat sitä aina Rooman valtakunnan sortumiseen 400-luvulle saakka.
Keskiaika ja itsehallinto
Myöhemmin nykyisen Katalonian aluetta hallitsivat visigootit, joiden valta päättyi muslimivalloitukseen 800-luvulla. Katalonian pohjoisosissa muslimikausi jäi verrattain lyhyeksi, noin 80 vuodeksi, mutta eteläiset alueet kuten Lleida, Tarragona, Balaguer ja Tortosa olivat Al-Andalusin hallinnassa lähes neljä vuosisataa. Kaarle Suuri muodosti nykyisen Espanjan ja Ranskan välille eräänlaisen suojavyöhykkeen, Marca Hispanican, Ranskassa sijainneen frankkivaltakunnan ja Córdoban kalifaatin hallitsemien muslimialueiden väliin. Tätä aluetta hallitsivat pienet kreivikunnat, kuten Besalú tai Girona, joiden myöhempää liittoutumista pidetään Katalonian poliittisen yhteyden alkuna. . Myöhemmin muslimien vaikutusvalta alueella heikkeni ja kristityt kreivikunnat laajenivat etelään. Vuonna 785 frankit valloittivat Gironan ja vuonna 801 Barcelonan. Vuonna 988 kuningas Borrell II peruutti uskollisuuslupauksensa frankeille, mikä teki Kataloniasta itsenäisen de facto
Laajentuminen
Valta siirtyi Barcelonan kreiveille. Vuonna 1137 Katalonia muodosti valtioliiton Aragonian kanssa, kun Barcelonan kreivi Ramón Berenguer IV solmi avioliiton Aragonian prinsessa Peronellan kanssa. Katalonia-Aragonia osallistui muslimeja vastaan käytyihin sotiin valloittamalla Valencian, Alicanten, Murcian ja Baleaarit. Murciasta valloittajat luopuivat Espanjan kuninkaiden hyväksi.
Välimerelliseksi merimahdiksi kohonnut Katalonia-Aragonia hallitsi alueita myös Italiassa, Kreikassa ja Ranskassa (Roussillon).
Aseman heikentyminen
Katalonian vaikutusvalta väheni 1350-luvun jälkeen vallanperimyskiistojen, poliittisten ja sosiaalisten mullistusten, taloudellisen taantuman ja tautiepidemioiden kuten mustan surman aiheuttaman väkiluvun vähenemisen myötä. Amerikan löytyminen 1492 vähensi Välimeren kaupankäynnin merkitystä ja vahvisti Espanjan asemaa. Kataloniasta tuli osa Espanjan kuningaskuntaa, kun Aragonian kuningas Ferdinand II ja Kastilian kuningatar Isabella I solmivat avioliiton. Katalonia säilytti liitossa itsehallinnon, jonka se menetti lopullisesti vasta Espanjan perimyssodassa vuonna 1714.
Historiallinen Katalonia ulottuu pohjoisessa Pyreneiden yli sisältäen Roussillonin historiallisen kreivikunnan, joka on kuulunut Ranskaan (Pyrénées-Orientalesin departementti) vuodesta 1659, jolloin solmittiin Pyreneiden rauha Ranskan ja Espanjan välillä.
Kumousaatteet
Katalonia menestyi 1700- ja erityisesti 1800-luvulla taloudellisesti, jolloin siellä koettiin teollisuusvallankumous ensimmäisten joukossa Espanjassa. Erityisesti tekstiiliteollisuuden merkitys oli suuri. Kansallismieliset aatteet heräsivät kansallisromantiikan kaudella 1800-luvulla.
Teollistumista seurasi 1850-luvulla työväenliikkeen synty. Anarkismi sai paljon jalansijaa Katalonian työväenliikkeen piirissä, ja katalonialaiset toimivat näkyvästi kansainvälisessä työväenliitossa. Työväenliike levisi myös maatyöväen keskuuteen. Esimerkiksi vuoden 1890 viinikriisi synnytti viinin vuokraviljelijöiden liikkeen, joka vuonna 1909 aloitti väkivaltaisen kapinan, jota kutsutaan traagiseksi viikoksi.
Francon diktatuuri 1939−1975 ja uudelleen demokratisoituminen
Espanjan toisen tasavallan perustamisvaiheen aikana Katalonia ennätti julistautua itsenäiseksi tasavallaksi vuonna 1931, mutta Espanjan keskushallinto ei tunnustanut yksipuolista julistusta. Seuraavana vuonna hallitus myönsi Katalonialle itsehallinnon, mutta perui sen 1934 epäonnistuneen itsenäistymisyrityksen jälkeen. Itsehallinto palautettiin 1936 Kansanrintaman voitettua vaalit, jolloin Lluís Companys palasi Katalonian johtoon. Espanjan sisällissodassa Katalonia puolusti Espanjan tasavaltaa kenraali Francon johtamia kapinallisia vastaan. Kapinalliset valloittivat Barcelonan tammikuussa 1939, ja sota päättyi kapinallisten voittoon 1. huhtikuuta 1939, jolloin Franco julistautui yksinvaltiaaksi.
Katalonia joutui sodan jälkeen vainon kohteeksi: poliittiset vapaudet ja itsehallinto purettiin, katalaanin käyttö kiellettiin. Katalonian aluehallitus, generalitat, toimi maanpaossa yli 40 vuotta. Diktatuuri päättyi Francon kuoleman myötä 4. marraskuuta 1975, jolloin alkoi vuoteen 1978 kestänyt siirtymäkausi demokratiaan. Katalonialaiset vaativat itsemääräämisoikeutta, ja se toteutui, kun Espanjan hallitus päätti palauttaa itsehallinnon 30. syyskuuta 1977. Katalonian itsehallinto perustettiin vuonna 1978.
Pujolin kausi 1981−2003
Keskusta-oikeistolaisen Convergèncian ja kristillisdemokraattisen Unión yhdessä muodostama kansallismielinen puolue Convergència i Unió CiU hallitsi Katalonian politiikkaa puheenjohtaja Jordi Pujolin johdolla ensimmäisistä vapaista itsehallinnon ajan vaaleista vuodesta 1981 vuoteen 2003 saakka. Pujolin kaudella Kataloniaan rakennettiin nykyaikainen hallintomalli ja infrastruktuuri. Pujol teki useita hallitusliittoja Madridissa ensin Felipe Gonzálezin johtamien sosialistien ja vuonna 1996 José María Aznarin Kansanpuolueen kanssa.
2003−2010
Vuonna 2003 valtaan nousi kolmen puolueen muodostama enemmistöhallitus, ”Tripartit”. Hallituspuolueet olivat Katalonian sosialistien puolue PSC, joka on Espanjan sosialistisen puolueen PSOE:n katalonialainen sisarpuolue, itsenäisyysmielinen Esquerra Republicana de Catalunya ERC ja vasemmiston ja vihreiden liittoutuma Katalonian vihreä aloite – Yhdistynyt ja vaihtoehtoinen vasemmisto (ICV-EUiA). Puheenjohtajaksi nousi Pasqual Maragall.
Kolmen vasemmistopuolueen ensimmäinen kausi 2003–2006 toi joitakin muutoksia muun muassa sosiaali- ja ympäristöpolitiikan alalla. Lisäksi vaalikaudella laadittiin ja käsiteltiin uutta itsehallinnon peruskirjaa. 18. kesäkuuta 2006 Katalonia hyväksyi uuden itsehallintolain kansanäänestyksessä, jossa 73,9 % äänesti lain puolesta ja 20,8 % vastaan. Äänestysprosentti oli alhainen: 49 %. Kausi oli myös riitainen ja skandaalien täyttämä ja se päättyi ennenaikaisiin vaaleihin sen jälkeen, kun ERC erotettiin aluehallituksesta.
Syksyn 2006 vaaleissa CiU sai niukasti eniten ääniä, mutta jäi oppositioon, kun kolme vasemmistopuoluetta muodostivat uuden liiton syksyn 2006 vaalien jälkeen. Paikallishallinnon puheenjohtajaksi nousi PSC:n uusi johtohahmo José Montilla, josta tuli ensimmäinen Katalonian ulkopuolella syntynyt puheenjohtaja. Vasemmistohallitus sai kutsumanimen "Entesa", jolla tarkoitetaan yhteisymmärrystä. Samalla aluehallitus halusi tehdä pesäeroa edellisen hallintokauden virheisiin. Vähitellen nimitys unohtui, ja liittoumaa kutsuttiin jälleen nimellä Tripartit.
2010-luvulla
Vuoden 2010 parlamenttivaaleissa 29. marraskuuta CiU sai 62 paikkaa, PSC 28, PP 18, ERC 10, ICV 10. Edellisiin vaaleihin verrattuna voittajia olivat CiU ja PP, häviäjiä hallituspuolueet. Uutena puolueena parlamenttiin sai neljä paikkaa itsenäisyysmielinen Solidaritat Catalana per la Independència (SI). Ciutadans säilytti kolme edustajaansa edellisistä vaaleista. Joulukuussa 2010 CiU:n johtajasta Artur Masista tuli uusi Katalonian puheenjohtaja, jonka johtamassa vähemmistöhallituksessa on pelkästään CiU:n edustajia.
Katalonian kansallispäivänä 11. syyskuuta 2013 itsenäisyyttä kannattava järjestö ANC järjesti itsenäisyyden puolesta 400 kilometriä pitkän ihmisketjun.
9. marraskuuta 2014 Kataloniassa järjestettiin itsenäisyydestä epävirallinen, symbolinen kansanäänestys, vaikka Espanjan perustuslakituomioistuin oli kieltänyt sen järjestämisen. Kansanäänestyksessä vajaa 81 % äänesti itsenäisyyden puolesta. Äänestysprosentti oli 37 %.
Syyskuun 2015 paikallisvaalit johtivat poliittiseen umpikujaan ja Mas ilmoitti tammikuussa 2016 eroavansa puheenjohtajantehtävästä. Lokakuussa 2016 Espanjan perustuslakituomioistuin kumosi Katalonian vuonna 2011 säätämän härkätaistelut kieltävän lain, koska tuomioistuimen mukaan härkätaistelut ovat espanjalaiskulttuuria, jolla on lain suoja koko valtiossa.
Maaliskuussa 2017 Katalonian korkein oikeus tuomitsi Masin ja entiset alueministerit Irene Rigaun ja Joana Ortegan määräaikaiseen virkakieltoon perustuslakituomioistuimen vastustamisesta kansanäänestysasiassa, Masin kahdeksi vuoden ajaksi. Oikeudenkäyntien alkaessa noin 40 000 ihmistä tuki syytettyjä oikeustalon ulkopuolella.
Katalonian puheenjohtaja Carles Puigdemont ilmoitti järjestävänsä kansanäänestyksen itsenäistymisestä 1. lokakuuta 2017. Espanjan hallitus pitää kansanäänestystä laittomana ja sisäministeri Juan Ignacio Zoidon mukaan se aikoo estää äänestyksen kaikin keinoin. Katalonia taas ilmoitti julistautuvansa itsenäiseksi yksipuolisesti, jos kansanäänestystä ei pystytä järjestämään.
Goran Gavrančić
Goran Gavrančić (, s. 2. elokuuta 1978 Belgrad) on serbialainen jalkapalloilija. Hänen pelipaikkansa oli puolustaja.
Katalonia
2010-luvulla
Yli 840 siviiliä ja 35 poliisia loukkaantui yhteenotoissa äänestäjien ja poliisin välillä. Poliisi käytti voimakasta väkivaltaa hajottaakseen äänestykset. Poliisi sulki äänestyspaikkoja ja takavarikoi vaaliuurnia saaden haltuunsa 740 000 ääntä. Äänestysprosentti oli 50 prosentin tuntumassa, ja näistä äänestäneistä yli 90 prosenttia kannatti Katalonian itsenäistymistä.
Goran Gavrančić
Gavrančić aloitti uransa Belgradin Punaisen Tähden juniorijoukkueessa, mutta hänen ensimmäinen seuransa aikuistasolla oli FK Cukaricki Stankom. Hän vakuutti otteillaan valmentajalegenda Valeri Lobanovskin, joka hankki hänet Kiovan Dynamoon. Siellä Gavrančić pelasi vuosia ja oli joukkueen tärkeimpiä pelaajia. Hän teki paljon maaleja pelipaikkaansa nähden, 107 ottelussa 20 maalia.
Katalonia
2010-luvulla
Espanjan pääministeri Mariano Rajoy kiitti poliiseja sanoen näiden puolustaneen lakia ja kansanvaltaa. Rajoyn mielestä katalonialaiset petkutettiin mukaan laittomaan äänestykseen.
Katalonian alueparlamentti julisti Katalonian itsenäiseksi tasavallaksi 27. lokakuuta 2017. Espanjan hallitus päätti vielä samana päivänä, että Katalonian itsehallintoon puuttumisen mahdollistava perustuslain artikla 155 otetaan käyttöön. Se määräsi Katalonian aluehallituksen ja -parlamentin hajotettaviksi ja uudet aluevaalit toimitettavaksi 21. joulukuuta 2017.
Espanjan viranomaiset aloittivat marraskuun alussa 2017 Madridissa kaikkia yhdeksää maassa ollutta separatistijohtajaa vastaan oikeudenkäynnin, jossa heitä syytetään kapinoinnista, kansankiihotuksesta ja julkisten varojen väärinkäytöstä. Maksimirangaistus niistä on jopa 30 vuotta vankeutta. Muut neljä, mukaan luettuna Katalonian aluejohtaja Carles Puidgemont, ovat Belgian Brysselissä. Heistä ainakin Puidgemont ilmoitti ettei hän aio palata oikeudenkäyntiin Espanjassa. Joulukuun 2017 järjestetyissä vaaleissa valitun alueparlamentin äänestyksessä 14. toukokuuta 2018 uudeksi aluejohtaksi valittiin Quim Torra i Pla. Puigdemont oli aiemmin julkistanut Torran ehdokkuuden.
Politiikka
Katalonialla on Espanjan sisällä laaja itsehallinto, jonka se sai vuonna 1978 laaditun Espanjan perustuslain ja 1979 valmistuneen itsehallinnon peruskirjan myötä. Itsehallinnon uusittu peruskirja, joka laajensi itsehallinto-oikeuksia, hyväksyttiin Espanjan ja Katalonian parlamenteissa ja Kataloniassa järjestetyssä kansanäänestyksessä vuonna 2006. Itsehallintoon kuuluu monia keskeisiä hallinnonaloja kuten opetustoimi, poliisi- ja pelastustoimi, aluesuunnittelu, ympäristönsuojelu ja osa veronkanto-oikeuksista.
Katalonian puoluepolitiikalla on suuri merkitys myös valtakunnallisesti, sillä sen omilla kansallismielisillä puolueilla on usein ollut vaa'ankieliasema Espanjan sisäpolitiikassa. Poliittisella kartalla on pelkästään Kataloniaa edustavia kansallismielisiä puolueita, kuten Convergència i Unió (CiU) ja Katalonian tasavaltalainen vasemmisto (ERC), sekä suurten valtakunnallisten puolueiden sisarpuolueita, kuten Espanjan sosialistisen työväenpuolueen (PSOE) sisarpuolue Katalonian sosialistien puolue (PSC) ja Kansanpuolueen (PP) sisarpuolue Katalonian kansanpuolue (PPC).
Aluevaalit
Aluevaalissa 21. joulukuuta 2017 itsenäisyyttä kannattavat puolueet saivat enemmistön, 70 edustajaa 137 edustajasta. Äänestysprosentti oli 83.