cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lapin kultaryntäykset
Lemmenjoen kultahistoria
Lemmenjoen kullankaivu ei tapahtunut varsinaisesti Lemmenjoesta, vaan sen lukuisista pienistä sivupuroista, jotka nousevat ylös tuntureille. Niistä tunnetuin on Morgamoja, jonka varrelle kullankaivajat Heikki Kokko, Jukka Pellinen, Jaakko Isola ja Kullervo Korhonen vuonna 1949 rakensivat niin sanotun Morgamin Kultalan eli Pellisen kämpän. Siitä muodostui kullankaivajien tukikohta, jossa toimi muun muassa posti, kauppa ja kahvila. Samana kesänä, 18.9-49 paikalla perustettiin myös Lapin Kullankaivajain Liitto. Läheisen Jäkäläpään tunturin laella toimi pienkoneita varten rakennettu lentokenttä, jonka kautta hoidettiin kullankaivajien huoltoa. Toinen lentokenttä oli Martin- iiskon palossa. Molemmat lentokentät muutettiin myöhemmin lentopaikoiksi. Nykyään ne on poistuneet ko. luettelosta. Kolmaskin kenttä, Rapeli, näkyy vielä kartoissa. Se oli Kaarlo Rajalan yksityinen lentopaikka.
Vuonna 1951 Kullervo Korhonen aloitti Lemmenjoella ensimmäisenä koneellisen kaivun, mutta kullan maailmanmarkkinahinnan romahtamisen takia kokeilu jäi lyhytaikaiseksi.Tämän jälkeen alueella oli muutamia kullankaivajia läpi 1950–1960-lukujen, mutta toiminta vilkaistui uudelleen vasta 1970-luvun alussa, jolloin konekaivu pääsi jälleen vauhtiin. Koneella ovat kaivaneet ainakin Risto Mäläskä, Kari Merenluoto, Raimo Kanamäki, Marjut Telilä, Pekka Itkonen, Jukka Sarre, Yrjö ja Jalmari Korhonen, Jaakko Kangasniemi, Ilmari Orajärvi ja Toivo Heino. Vuonna 1956 perustettiin Lemmenjoen kansallispuisto, johon myös kullankaivajien alueet liitettiin viisitoista vuotta myöhemmin.
Nykytilanne
Kullankaivu jatkuu Lemmenjoella edelleen, mutta Morgamojan sijasta uudeksi keskuspaikaksi on muodostunut Miessijoki, jonka ympäristöön koneellinen kullankaivu on keskittynyt. Pellisen kämpän tilalla on Metsähallituksen autiotupa. Vuonna 2013 alueella oli noin viitisenkymmentä valtausta tai kaivospiiriä ja parikymmentä aktiivista kaivajaa. Heidän keskimääräinen vuosittainen saaliinsa on hieman yli 20 kiloa kultaa. Kaivoslain uudistuksen yhteydessä 2011 koneellinen kullankaivu päätettiin kieltää kymmenen vuoden siirtymäajan päättyessä 1. heinäkuuta 2020. Tämän jälkeen kaivuta saa tehdä enää käsin ja enintään neljä vuotta voimassa olevilla luvilla. Päätöksestä ilmoitettiin kaivajille kirjeitse tammikuussa 2019.
Yhteiskunnallinen merkitys
Ivalojoen kultaryntäyksen ansiosta aikaisemmin tuntematon erämaa-alue nousi koko suuriruhtinaskunnan tietoisuuteen. Samalla myös kokonaiskuva Lapista selkiytyi, kun kullanetsinnän vuoksi aloitettiin koko maakunnan tarkka kartoittaminen. Keväällä 1870 maanmittari Petter Wilhelm Aurén komennettiin kartoittamaan Inarin pitäjä ja Ivalojoen laakso. Kullankaivu aloitti myös Suomen geologisen kartoituksen, kun Anders Mauritz Jernström teki Lapissa laajoja kenttätutkimuksia ja laati niiden pohjalta maan ensimmäisen geologisen kartan vuonna 1874. Vuosisadan vaihteessa kultayhtiö Prospektor julkaisi erittäin yksityiskohtaisia karttoja Sodankylän pohjoisosasta, Laanilasta ja Saariselästä. Nykyisen valtatie 4:n linjaus puolestaan perustuu yhtiön 1900-luvun alussa rakentamaan kärrytiehen, joka kulki Sodankylästä Ivaloon Vuotson eteläpuolitse. 1920-luvun alussa Prospektorin johtokunnan puheenjohtaja August Ramsay aloitti matkailutoimintaa Lapissa ja Petsamossa saadakseen korvausta tuottamattomaksi osoittautuneen kullankaivun aiheuttamille tappioille. Inarista vetäytyneet kaivosyhtiöt jättivät jälkeensä myös lukuisan määrän erilaisia maanteitä, siltoja ja rakennuksia, kuten myös uusia asukkaita.
Kulttuuri
Lapin kultaryntäykset jättivät jälkensä myös suomalaiseen kulttuuriin. Tankavaarassa on järjestetty vuodesta 1974 lähtien kullanhuuhdonnan SM-kilpailut sekä joitain kertoja myös MM-kilpailut.
Kirjallisuutta edustaa muun muassa eräkirjailija Arvo Ruonaniemen tuotanto ja maalauksissaan Lapin kullankaivuta on kuvannut Sodankylän Sompiolta kotoisin ollut naivisti Andreas Alariesto.
Tunnetuimpia aihetta käsitteleviä elokuvia ovat Jorma Nortimon ohjaama Rovaniemen markkinoilla (1951) sekä Åke Lindmanin Lapin kullan kimallus (1999). Niistä ensin mainittu sijoittuu 1940–1950-lukujen vaihteeseen ja jälkimmäinen kertoo Ivalojoen 1870-luvun kultaryntäyksen tapahtumista. Myös Aarne Tarkaksen ohjaamien Villi Pohjola -sarjan elokuvien, Virke Lehtisen ohjaaman Kolme miestä -elokuvan sekä vuonna 1997 valmistuneen Kummeli Kultakuume -komedian juonet liittyvät Lapin kullanetsintään.
Valkovuokko
Valkovuokko (Anemone nemorosa, syn. Anemonoides nemorosa) on monivuotinen, Euroopassa laajalle levinnyt leinikkikasvi. Suomessa valkovuokko liitetään äitienpäivään ja kukinnan edistymistä seurataan leskenlehden ja sinivuokon tavoin kevään ensimmäisiin kuuluvana kukkivana luonnonkasvina. Valkovuokko on Suomessa rauhoitettu Kainuun, Pohjois-Pohjanmaan ja Lapin maakunnissa.
Pihakurjenpolvi
Pihakurjenpolvi eli matalakurjenpolvi (Geranium pusillum) on kurjenpolvien (Geranium) sukuun kuuluva yksivuotinen kasvilaji. Se muistuttaa paljolti pehmytkurjenpolvea (Geranium molle), mutta eroaa siitä muun muassa varsien erilaisen karvoituksen perusteella.
Valkovuokko
Valkovuokko on Uudenmaan maakuntakukka. Se sisältää muiden leinikkikasvien tavoin myrkyllisiä yhdisteitä.
Pihakurjenpolvi
Pihakurjenpolvi on pienikokoinen, ja sen varret ovat lyhytkarvaisia sekä maanmyötäisiä tai kohenevia. Lehdet ovat melko syvään liuskoittuneet ja ovat muodoltaan sormijakoisia tai sormiosaisia. Pihakurjenpolvi kukkii läpi kesän toukokuusta syyskuulle, ja sen kukat ovat viisilukuisia, pieniä sekä vaaleanpunaisia. Kukissa on viisi tavallista hedettä sekä viisi sellaista hedettä, joiden päissä ei ole pontta. Terälehdet ovat lyhyitä, suunnilleen verholehtien pituisia ja lanttokärkisiä. Pihakurjenpolven hedelmä on pitkulainen, yleensä noin 2 mm pitkä lohkohedelmä.
Pihakurjenpolvi kasvaa erilaisilla kuivilla paikoilla, kuten kalliohyllyillä, mäenrinteillä, pelloilla sekä joutomailla. Suomessa pihakurjenpolvea kasvaa lähinnä vain Ahvenanmaalla, lounaissaaristossa sekä aivan lounaisimmalla rannikolla. Monia havaintoja pihakurjenpolvesta on kuitenkin muualtakin maasta Oulun eteläpuolelta sekä yksi yli 50 vuotta vanha havainto Inarista. Etelä-Ruotsissa pihakurjenpolvi on melko yleinen.
Valkovuokko
Ulkonäkö ja koko
vasen|200px|thumb|Valkovuokko kuvattuna Otto Wilhelm Thomén teoksessa "Flora von Deutschland, Österreich und der Schweiz" Gera (1885). vasen|200px|thumb|Valkovuokon hedelmistö koostuu pähkylöistä. Monivuotinen valkovuokko kasvaa 8–30 senttimetriä pitkäksi. Varsi on pysty, harvakarvainen tai kalju ja haaraton. Juurakko on ruskea, pitkä ja haaroittuva, minkä ansiosta valkovuokko leviää helposti. Varhain kuihtuvia, pitkäruotisia aluslehtiä on yksi tai kaksi. Aluslehdet kasvavat juurakosta joko yksittäin tai muutaman lehden ryhminä. Aluslehtien lapa on kolmeosainen ja jopa 15 cm leveä. Lehdykät ovat leveähköjä, kaksi- tai kolmejakoisia tai -halkoisia sekä hampaisia. Varsilehdet ovat aluslehtiä pienempiä, ja ne ovat varressa tavallisesti kolmen lehden kiehkurana. Ruoti on lyhyt, tavallisesti 1–2 cm pitkä. Valkovuokon kukka, joka on valkoinen, joskus punertava tai jopa punainen, sijaitsee yleensä yksittäin varren latvassa. Kukkaperä on 2,5–7,5 cm pitkä, ja kukka 2,5–4 cm leveä. Kukan kehä on teriömäinen. Kehälehtiä on tavallisimmin kuusi tai seitsemän kappaletta. Ne ovat ulkopinnaltaan kaljuja tai joskus tyviosasta vähäkarvaisia. Heteet ovat keltaisia. Suomessa valkovuokko kukkii touko-kesäkuussa. Hedelmistö koostuu nuokkuvista 4–5 mm pitkistä pähkylöistä, jotka ovat karvaisia ja lyhytotaisia. Pähkylät kypsyvät jo keskikesällä, minkä jälkeen koko kasvi kuihtuu pois.
Suomessa kasvavat myös valkovuokon lähisukulaiset keltavuokko (A. ranunculoides) ja alppivuokko (A. trifolia). Näistä valkovuokko muistuttaa erityisesti alppivuokkoa. Molempien kukka on valkoinen, mutta alppivuokolla kukinnon heteet ovat valkoiset. Tärkein ero lajien välillä löytyy lehdistä; alppivuokon lehdet muodostuvat kolmesta ehyestä, sahalaitaisesta lehdykästä, eivätkä ne ole valkovuokon tapaan liuskoittuneet. Suomessa alppivuokko on kuitenkin hyvin harvinainen, eikä sitä ole tavattu kuin Asikkalassa ja Hollolassa. Keltavuokko on erotettavissa valkovuokosta helposti kukkien värin perusteella, mutta kukattomien yksilöiden erottaminen toisistaan voi olla vaikeaa.
Valkovuokon ja alppivuokon (A. nemorosa × trifolia) sekä valkovuokon ja keltavuokon risteymiä eli ternivuokkoja (A. nemorosa × ranunculoides) esiintyy lajien yhteisillä kasvupaikoilla.
Talvehtiminen
Valkovuokko on ruohokasvi. Kuten useimmilla ruohokasveilla, valkovuokon maanpäälliset osat kuolevat talven aikana. Kuten kielolla, valkovuokon talvehtiva osa on maavarsi.
Levinneisyys
Valkovuokko on eurooppalainen laji, jota tavataan Pohjois-Espanjasta ja Britteinsaarilta Länsi-Venäjälle ja -Ukrainaan. Pohjoisessa lajia tavataan Fennoskandiaan keskiosiin asti, etelässä levinneisyysalue rajoittuu Keski-Italiaan, Pohjois-Kreikkaan ja Bulgariaan.
Suomessa valkovuokkoa tavataan Etelä-Lapissa saakka. Eteläisessä Suomessa valkovuokko on erittäin yleinen ja esiintyy laajoina kasvustoina. Toukokuussa etelä- ja lounaisrannikon valoisat sekametsät ovat täynnä valkovuokkoja. Erittäin runsaasti lajia kasvaa hemiboreaalisella kasvillisuusalueella Suomen etelärannikolla, erityisesti Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa ja Uudellamaalla. Valkovuokko kasvaa myös koko eteläboreaalisella alueella harvinaistuen etelästä pohjoiseen mentäessä. Jyväskylän korkeudelle tultaessa laji on jo harvinaisempi kuin etelässä, vaikkakaan se ei ole mikään harvinaisuus. Suomenselän suoalueilla ja Kainuussa sitä ei enää tavata, vaikkakin Pohjanlahden rannikolta löytyy vielä pari esiintymää. Pohjois-Pohjanmaan ja Lapin maakunnissa, jotka ovat kasvillisuudeltaan joko keski- tai pohjoisboreaalista aluetta, laji on jo harvinainen ja siksi myös rauhoitettu.
Elinympäristö
vasen|200px|thumb|Valkovuokkoja Radziejowicen lähellä Puolassa, huhtikuun puolivälissä. pienoiskuva|200px|Pölytys Valkovuokko viihtyy ravinteikkaalla maalla valoisissa tuoreissa metsissä, lehtoniityillä, hakamailla ja myös ihmisten muokkaamassa ympäristössä, kuten puutarhoissa, puistoissa ja ojanvarsilla. Suomessa laji on runsaimmillaan harmaalepän (Alnus incana) vallitsemissa lehdoissa, joissa se muodostaa laajoja yhtenäisä kasvustoja.
Boeing VC-25
Boeing VC-25 on yhdysvaltalaisen Boeingin Yhdysvaltain ilmavoimille valmistama henkilönkuljetuskone, joka on versio kaupallisesta Boeing 747:stä. Lentokone on tunnettu roolistaan Air Force Onena, mitä nimitystä kuitenkin käytetään kaikista Yhdysvaltain presidentin kuljetukseen käytetyistä ilmavoimien lentokoneista vain, kun virassa oleva presidentti itse on koneessa. pienoiskuva|Gerald Fordin ruumis saapuu lentotukikohtaan.|275x275px Konetta on käytetty myös kuolleiden presidenttien ruumiiden kuljetukseen. Siinä on kuljetettu sekä Ronald Reaganin että Gerald Fordin maalliset jäänteet. Ruumisarkut kuljetetaan paikalla, josta voi poistaa tuolit ja pöydän.
Kehitys
Lentokoneelta vaadittiin vähintään kolme moottoria, ja lentokantamaksi vähintään 9 700 kilometriä. Boeingin ohella vaihtoehtona oli myös McDonnell Douglas DC-10. Lopulta valittiin Boeingin 747. Lentokoneen sisustat on suunnitellut Nancy Reagan.
Ulkoinen väritys ja kuviointi on sama, jonka suunnittelivat Raymond Loewy ja John F. Kennedy yhdessä vuonna 1962 rakennettua Air Force One -konetta varten.
Suunnittelu ja valmistus
Lentokoneessa on kolme kerrosta, ja sen pinta-ala on 370 m². Alin kerros on lähinnä matkatavaroille ja ruualle. Lentokone on suunniteltu erityisesti presidentin työskentelyä silmällä pitäen. Matkustajille tarkoitettu alue, joka vastaa tavallisen lentokoneen ensimmäistä luokkaa, sijaitsee toisessa kerroksessa. Tämä tila on journalisteille ja muille matkustajille.
Valkoinen talo
pienoiskuva|Lentokoneen konferenssihuone.|275x275px Koneen etuosaa kutsutaan "Valkoiseksi taloksi". Siellä sijaitsevat presidentin yksityiset tilat, joihin kuuluu nukkumatilat, toimisto, suihku ja vessa. Käytävällä on myös paikka kahdelle salaisen palvelun agentille. Presidentillä on mahdollisuus johtaa valtiota koneesta käsin. Tämä ominaisuus lisättiin Syyskuun yhdennentoista päivän iskujen jälkeen. pienoiskuva|Presidentin yksityiset tilat. Sohvat muuttuvat sängyksi.|275x275px Ohjaamon alapuolella sijaitsee nykyaikainen lääkintäosasto, jossa on lääkkeitä, lääkintäpöytä ja ensiaputarvikkeita. Jokaisella lennolla on lääkäri ja sairaanhoitaja. pienoiskuva|Presidentin toimisto.|275x275px Lentokoneen ruuat valmistetaan kahdessa keittiössä, jossa on mahdollisuus valmistaa ruokaa sadalle henkilölle kerrallaan. Presidentille on oma menu, ja muut matkustajat ruokailevat "valkoisen talon" ulkopuolella.
Lentokoneessa on suojatut ja ei-suojatut ääni-, faksi- ja datayhteydet. Lentokoneen ruumaan mahtuu matkustajien tavarat, mutta presidentin autot ja vastaavat kuljetetaan erillisillä rahtikoneilla. Yhdysvaltain ulkopuolisilla lennoilla on mukana myös täysin identtinen varakone. Lentokoneessa on myös mahdollisuus lennon aikana tankkaamiseen. Koneessa on myös tasokas baarikaappi, asekaappi ja ruumishuone neljälle vainajalle. Päätös nykyisen konesarjan hankinnasta tehtiin presidentti Reaganin aikakaudella.
Haisusieni
Haisusieni (Phallus impudicus) on laajalle levinnyt sienilaji. Suomessa se on harvinainen ja sitä esiintyy vain maan lounaisosissa merenrantojen rehevissä leppälehdoissa ja nurmikoilla. Pohjoisimmat esiintymät tunnetaan Porin seudulta. Ahvenanmaalla sitä tavataan jo melko yleisesti. Raadonhajullaan sieni houkuttelee kärpäsiä, jotka levittävät sen itiöitä. Haisusientä tavataan heinäkuusta marraskuuhun.
Aluksi sienen itiöemä on vaalea, munanmuotoinen ja miltei hajuton. Se kuitenkin kasvaa nopeasti, jopa yhdessä yössä yli kymmenen senttimetriä korkeaksi ontoksi lieriöksi, jonka päässä on limainen kellomainen itiömalto. Haisusientä ei pidetä ruokasieneksi kelvollisena. Sieni on tunnettu aiemmin nimillä pökkösieni ja pirunmuna, mutta pökkösienet (Mutinus) tarkoittaa nykyään eri sukua.
Abdalonymos
Abdalonymos (kuoli 312 eaa.) oli Sidonin kuningas vuodesta 332 eaa. Hän kuului foinikialaista Sidonia hallinneeseen sukuun.
Hänestä tuli kuningas sen jälkeen kun Aleksanteri Suuri oli kukistanut Persian kuninkaan Dareios III:n Issoksen taistelussa. Aleksanteri ei luottanut Sidonin kuninkaaseen Abdastartiin (kreikaksi Straton) ja antoi Hefaistionille tehtäväksi nimittää uuden kuninkaan. Hefaistion valitsi Abdalonymoksen joka elätti itseään puutarhurina, mutta kuului kuninkaan sukuun. Puutarhuri oli ehkä arvonimi jota käytettiin kuninkaan hovissa.
Abdalonymos teetti niin sanotun Aleksanteri-sarkofagin, jonka kyljissä on kohokuvia Aleksanteri Suuresta taistelussa persialaisten kanssa.
Sidon
Sidon ( Ṣaydā,, Ẓidon tai Ṣîḏōn) on Libanonin kolmanneksi suurin kaupunki. Se sijaitsee noin 40 km Tyroksesta pohjoiseen ja 50 km Beirutista etelään. Vuonna 2000 kaupungissa oli noin 200 000 asukasta, joista suurin osa on sunnimuslimeja, šhiialaisia, kristittyjä katolisia, ja maroniitteja.
Historia
Sidon ollut asuttuna vuodesta 4000 eaa. lähtien ja ehkä varhaisimmat asutukset ovat neoliittiselta ajalta 6000-4000 eaa. Sidon oli yksi tärkeimmistä foinikialaisista kaupungeista ja satamakaupungeista Välimeren alueella. Homeros ylisti sidonilaisten lasin ja purppuran valmistustaitoja.
Vuonna 1855 löydetystä kuningas Eshmun'azar II:in sarkofagista esiintyy mainintoja Sidonista. Foinikialaisissa sisäkirjoituksissa kuningas mainitaan "Sidonin kuninkaana" 5. vuosisadalta eaa. ja että hänen äitinsä oli Astarten prinsessa "Sidonin jumalatar". Seinäkirjoituksissa jumalat Eshua ja Baal mainitaan Sidonin pääjumalina.
Sidonin valloittivat aluksi assyrialaiset. Myöhemmin kaupunki oli Babylonian vallan alla. Persialaiset valtasivat kaupungin vuonna 351 eaa. Aleksanteri Suuri valtasi kaupungin vuonna 333 eaa. Lopulta kaupunki joutui Rooman valtakunnan vallan alle. Sekä Jeesuksen että Paavalin kerrotaan käyneen vierailulla Sidonissa. Roomalaiskauden jälkeen kaupungin valtasivat arabit vuonna 636 ja myöhemmin turkkilaiset ottomaanit.
4. joulukuuta 1110 Sidonin valtasivat ristiretkeläiset. Saraseenit tuhosivat Sidonin 1249. Vuonna 1260 mongolit tuhosivat Sidonin. Ottomaanit hallitsivat 1920-luvulle saakka, jolloin siitä tuli osa Libanonin Ranskan mandaattia.Toisessa maailmansodassa brittiläiset joukot valtasivat Sidonin Vichyn Ranskan joukoilta. Sidonissa on palestiinalaisten pakolaisleirejä.
Sidon Raamatussa
Raamattussa kuvataan Sidonia lukuisisissa kohdissa:
Kansainvälinen naistenpäivä
Kansainvälinen naistenpäivä on kansainvälinen vuosipäivä, jota on vietetty 8. maaliskuuta 1900-luvun alkupuolelta lähtien. Vuonna 1975, jota vietettiin kansainvälisenä naisten vuotena, Yhdistyneet kansakunnat vahvisti päivän vieton, ja se sai samalla nimen ”Yhdistyneiden kansakuntien naisten oikeuksien ja kansainvälisen rauhan päivä”.
Juhlinta
Joka vuosi, 8. maaliskuuta järjestetään maailmanlaajuisesti tuhansia tapahtumia, joiden tarkoitus on osoittaa kunnioitusta naisia kohtaan ja juhlia heidän saavutuksiaan. Vuodesta 1996 Yhdistyneet kansakunnat on omistanut naistenpäivän tietyn teeman ympärille. Monet muutkin järjestöt ja tahot ovat seuranneet esimerkkiä.
Historia
thumb|Kööpenhaminan nuorisotalo 2 eli [[Nørrebron nuorisotalo.]] Amerikan sosialistipuolueen julistuksen mukainen ensimmäinen Yhdysvaltain kansallinen naistenpäivä julistettiin olevan 28. helmikuuta 1909, vuoden 1908 vaatetyöläisten lakon kunniaksi.
Ranskan kommunistisissa piireissä levinneen tarinan mukaan kansainvälinen naistenpäivä olisi perustunut vuonna 1857 New Yorkissa tapahtuneeseen naisten tekstiilitehtaassa toteuttamaan lakkoon. Liliana Kandelin ja Françoise Picqin mukaan lakon liittyminen naistenpäivään olisi kuitenkin keksitty 1955, jotta päivän yhteys maailman kommunistiseen liikkeeseen ja Neuvostoliittoon voitiin irrottaa ja näin parantaa naisten tasa-arvoa Länsi-Euroopassa ilman siihen siellä liittyviä aatteellisia ennakkoluuloja.
Sosialistisen internationaalin naisten toisessa, Kööpenhaminassa 26.–27. elokuuta 1910 Nørrebron työväentalossa pidetyssä konferenssissa saksalaisen sosialistin Clara Zetkinin ehdotuksesta yli sata naista 17 maasta yksimielisesti hyväksyi kansainvälisen naistenpäivän. Konferenssi ei määritellyt tarkkaa päivämäärää. Kokouksessa olivat keskeisellä sijalla saksalainen Clara Zetkin, venäläinen Aleksandra Kollontai ja italianukrainalainen Anželika Balabanova. Kokoukseen osallistuneesta tanskalaisesta Nina Bangista tuli maailman ensimmäinen naisministeri Tanskan ensimmäiseen sosialidemokraattiseen hallitukseen 1924. Kokouksessa oli läsnä viisi suomalaisnaista, jotka olivat Suomen suuriruhtinaskunnan ensimmäisen eduskunnan jäseniä. Virallinen suomalaisedustaja oli Ida Aalle-Teljo. Neljä muuta olivat Hilda Herrala, Aura Kiiskinen, Hilja Pärssinen ja Miina Sillanpää. Kansainvälistä naistenpäivää vietettiin ensimmäisen kerran 19. maaliskuuta 1911, jolloin Itävallassa, Tanskassa, Saksassa ja Sveitsissä järjestettyihin kokoontumisiin osallistui yli miljoona naista ja miestä. He vaativat naisille äänioikeutta, työoikeutta, oikeutta ammattikoulutukseen ja työsyrjinnän lopettamista. Ensimmäisen maailmansodan aikaan naistenpäivä liittyi rauhanliikkeeseen. Sen seurauksena päivän vietto levisi vuonna 1913 myös Venäjän keisarikuntaan. Muualla Euroopassa naiset protestoivat myös sotaa vastaan.
8. maaliskuuta 1917 alkoivat tekstiiliteollisuuden naiset Pietarissa lakkoilla elintarviketilanteen vuoksi ja lakkoilun laajetessa joutui Venäjän keisari Nikolai II luovuttamaan kruununsa veljelleen, joka kieltäytyi siitä ja Venäjä siirtyi väliaikaisen hallituksen aikakauteen.
Kansainvälisestä naistenpäivästä on kasvanut 1900-luvun aikana sosialistisen liikkeen mukana todella maailmanlaajuinen juhlapäivä. Yhdistyneet kansakunnat järjestää vuosittain naistenpäivän konferenssin, jonka tarkoituksena on edistää naisten oikeuksia ja naisten mahdollisuuksia osallistua sosiaalisiin, poliittisiin ja taloudellisiin prosesseihin. YK julisti vuoden 1975 Kansainväliseksi naistenvuodeksi. Naistenvuoden maailmankonferenssissa hyväksyttiin suunnitelma naisten aseman edistämiseksi, ja YK:n yleiskokous julisti sen toteuttamiseksi naisten vuosikymmenen (1976–1985).
Waiting for the Sun
Waiting for the Sun on yhdysvaltalaisen rockyhtye The Doorsin heinäkuussa 1968 julkaisema studioalbumi. Se on ainoa The Doorsin levy, joka nousi Yhdysvaltain listaykköseksi.
Levyllä on mukana Jim Morrisonin kirjoittaman ”The Celebration of Lizardin” sanoitus. Nimikappale ”Waiting for the Sun” jätettiin pois tältä albumilta, mutta se julkaistiin myöhemmin albumilla Morrison Hotel.
Albumin tunnetuimpia kappaleita lienevät Yhdysvaltojen singlelistan ykkössijan saavuttanut ”Hello, I Love You” ja Vietnamin sotaa kritisoiva ”The Unknown Soldier”. Kummastakin kappaleesta julkaistiin promovideot televisioon.
Kappaleet
A-puoli B-puoli
Maximinus Thrax
thumb|220px|Maximinuksen rintakuva. thumb|220px|Maximinuksen poika Maximus [[denaarissa.]]
Maximinus julistettiin keisariksi kun sotilaat olivat tulleet tyytymättömiksi keisari Severus Alexanderiin. Armeija kapinoi ja murhasi Alexanderin ja hänen äitinsä. Maximinuksen valtakauden on usein katsottu aloittaneen niin sanotun 200-luvun kriisin tai "sotilaskeisarien" ajan. Hänen kautensa oli yhtämittaista sotimista. Hän kuoli matkalla Roomaan sotilaiden murhaamana, kun hänen joukkojensa tyytymättömyys oli kasvanut liian suureksi. Tämän ja hänen poikansa päät vietiin keihäännokassa Roomaan.
Viiden pennin leffa
Viiden pennin leffa (Nickelodeon) on Peter Bogdanovichin ohjaama brittiläis-yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 1976. Sen pääosia näyttelevät Ryan O’Neal, Burt Reynolds ja Tatum O’Neal.
Maximinus Thrax
Varhaiset vuodet
Gaius Julius Verus Maximinus syntyi Traakiassa tai Moesiassa. Hänen syntymävuotensa on arveltu olleen 173, ja hän olisi näin ollut noin 60-vuotias valtaannousunsa aikoina. Historioitsija David Potter arvelee kuitenkin hänen olleen 10 vuotta nuorempi eli noin 50-vuotias. Maximinuksen nuoruudesta eikä hänen urastaan ennen keisariutta tiedetä juuri mitään. Antiikin lähteiden mukaan Maximinus toimi nuorena paimenena. Historia Augustan mukaan hänen isänsä oli gootteihin kuulunut Micca ja äitinsä Hababa-niminen alaani. Tämä on kuitenkin luultavasti fiktiota. Tiedetään, että Daakian maaherrana toimi vuonna 208 muuan Gaius Julius Maximinus, jonka alaisuudessa Maximinus saattoi palvella sotilaana ja jolta hän saattoi saada Rooman kansalaisuuden. On kuitenkin myös mahdollista, että Maximinuksen vanhemmat olivat Rooman kansalaisia. Varmaa on ainakin, että Maximinus liittyi nuorena armeijaan Septimius Severuksen aikana ja palveli useissa ritarisäätyisissä viroissa Severuksen ja Caracallan aikana.
Viiden pennin leffa
Mykkäelokuvien aikakauden alkuvaiheista kertova komedia perustuu erittäin löyhästi Cecil B. DeMillen elämän varhaisvaiheisiin.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano antaa puheliaaksi kuvaamalleen elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Maximinus Thrax
Varhaiset vuodet
Luultavasti Maximinus nimitettiin Severus Alexanderin Persian sodan aikana johonkin korkeaan virkaan. Hän oli vuoteen 234 mennessä edennyt jo pitkälle, sillä samana vuonna Alexander nimitti hänet pannonialaisista nuorukaisista koostuvan sotilasosaston komentajaksi. Maximinuksen tehtävänä oli kouluttaa sotilaat tulevaa germaaneja vastaan suuntautuvaa sotaretkeä varten.
Nousu valtaan
Severus Alexander oli epäsuosittu armeijan keskuudessa, ja häntä pidettiin heikkona ja epäröivänä. Kun Alexander ilmoitti ostavansa rauhan germaaneilta, sotilaiden mitta tuli täyteen. Germaanit olivat ryöstelleet Rooman provinsseissa, ja monet olivat menettäneet läheisiään ja vaatineet kostoa germaaneille. Lisäksi sotilailta oli näin evätty mahdollisuus tuottoisaan sotaretkeen. Maximinuksen pannonialaiset rekryytit saivat tarpeekseen Alexanderista ja julistivat komentajansa keisariksi Reinin varren lähellä olevassa sotilasleirissä helmi-maaliskuussa 235. Tarinan mukaan Maximinus yritti aluksi estellä mutta suostui lopulta. Maximinus oli kokenut sotilas ja näin tunnetumpi armeijan keskuudessa verrattuna Alexanderiin, jolla ei ollut lainkaan sotilaskokemusta.
Kapina levisi pian Pannoniaan ja Moesiaan, joiden joukot ilmoittivat tukevansa Maximinusta. Maximinus tuplasi sotilaiden palkan, kokosi joukkonsa ja lähti marssimaan kohti Severus Alexanderin leiriä. Pian Alexanderin joukot siirtyivät Maximinuksen puolelle. Maximinus lähetti tribuunin ja muutaman kenturion murhaamaan Alexander ja hänen äitinsä Julia Mamaea. Myös joukko Alexanderin läheisiä neuvonantajia teloitettiin mutta osa entisen hallinnon tukijoista kuitenkin säästettiin. Tieto tapahtumista lähetettiin Roomaan senaatille, joka ei ilahtunut kuulemastaan mutta hyväksyi kuitenkin Maximinuksen keisariuden maaliskuun lopulla.
Keisarina
Maximinus ei siirtynyt Roomaan kuten normaalisti vallankaappaajilla oli tapana. Sen sijaan hän päätti jatkaa sotaretkeä germaaneja vastaan. Hän halusi luultavasti vakiinnuttaa valtansa sotilaiden keskuudessa. Maximinuksella ei myöskään ollut kokemusta poliittisesta elämästä, mikä teki hänet haavoittuvaiseksi politiikassa. Maximinus, joka oli koko ikänsä elänyt sotilasleireissä, ei varmaankaan olisi kokenut oloaan mukavaksi suurkaupungissa. Rooman senaatti piti häntä barbaarina, mutta ilman armeijaa senaattoreiden olisi ollut typerää vastustaa sotilaiden tahtoa.
Maximinus ylitti armeijansa kanssa Reinin kesällä 235 ja siirtyi nykyisen Württembergin alueelle, jossa hän taisteli koko kesän germaaneja vastaan. Samoihin aikoihin tapahtui ensimmäinen vallankaappausyritys, kun entinen konsuli Gaius Petronius Magnus ja useat muut senaattorit suostuttelivat joitakin sotilaita tuhoamaan Reinin yli johtavan sillan Maximinuksen ylitettyä sen ja näin eristämään Maximinuksen sotilaistaan vallankaappauksen ajaksi. Juoni kuitenkin paljastui ajoissa, ja kapina kukistettiin. Myöhemmin Osroenesta kotoisin olevat jousimiehet yrittivät julistaa entisen maaherran Titus Quartinuksen keisariksi. Jousimiesten päällikkö Macedo muutti kuitenkin mielensä, teloitutti Quartinuksen ja toivoi Maximinukselta palkintoa. Macedo kuitenkin teloitettiin keisarin käskystä. Senaattoreiden harmiksi senaatin kokouspaikan edustalle asetettiin Maximinuksen käskystä suuria kuvia, joissa esitettiin sotaretken tapahtumia. Maximinus otti myös onnistuneen sotaretken kunniaksi arvonimen Germanicus Maximus.
Maximinus teki lopulta rauhan germaanien kanssa ja siirtyi talveksi 235/236 Raetiaan, ehkä Castra Reginaan (nykyinen Regensburg). Maximus johti Casta Reginasta sotatoimia germaaneja vastaan ja siirtyi 236 itään, jossa hän taisteli daakialaisia ja sarmaatteja vastaan. Maximinus otti arvonimet Sarmaticus ja Dacicus. Maximinuksen päämaja oli tuolloin Sirmiumissa. Samana vuonna, ehkä kevään alussa, Maximinus nimitti poikansa Gaius Julius Verus Maximuksen caesariksi ja perijäkseen. Samalla hän julisti kuolleen vaimonsa Caecilia Paulinan jumalaksi. Maximinus vietti kaksi seuraavaa talvea, 236/237 ja 237/238 Sirmiumissa. Vuonna 237 Maximinus taisteli jälleen daakialaisia ja sarmaatteja vastaan. Vuonna 238 oli määrä käynnistää suuri sotaretki germaaneja vastaan.
Maximinus ei maksanut Rooman vihollisille juurikaan veroa eikä myöskään jaellut auliisti palkkioita ja lahjoituksia. Alinomainen sotiminen kuitenkin lisäsi valtion kuluja, mihin vastattiin nostamalla veroja. Niin rikkaat kuin köyhätkin joutuivat maksamaan korotettuja veroja. Uusien sotilaiden rekrytointi aiheutti myös tyytymättömyyttä. Maxinus ei myöskään pitänyt senaattoreista ja uskoi heidän syyllistyneen moniin rikoksiin. Useita senaattoreita teloitettiin tai vangittiin, ja heidän omaisuutensa takavarikoitiin. Maximinuksesta tuli nopeasti epäsuosittu kansan ja ylimystön keskuudessa, ja maaliskuun 238 lopulla Thysdruksen kaupungissa African provinssissa oli levottomuuksia, joissa keisarillinen prokuraattori ja verojen kerääjä murhattiin. Rangaistuksien pelossa surmaajat kääntyivät prokonsuli Marcus Antonius Gordianuksen puoleen ja julistivat hänet keisariksi hänen vastalauseistaan huolimatta. Lopulta Gordianus hyväksyi keisariuden ja otti lisänimen Africanus. Hän matkusti Karthagoon ja otti poikansa Gordianus II:n kanssahallitsijakseen.
Viestinviejiä lähetettiin Roomaan senaatin puheille. Huhtikuun alussa se asettui tukemaan Gordianuksia ja julisti Maximinuksen ja hänen poikansa Maximuksen valtionvihollisiksi. Maximinuksen kuvapatsaat ja piirtokirjoitukset tuhottiin ja heidän tukijansa Roomassa murhattiin. Gordianuksen tukijat murhasivat myös pretoriaanikaartin prefektin Vitalianuksen, joka oli uskollinen Maximinukselle ja joka olisi pystynyt tarvittaessa pidättämään koko senaatin ja mitätöimään sen määräykset. Kapinan nopeus ja tehokkuus ovat saaneet monet nykytutkijat uskomaan African provinssien senaattoreiden salaliittoon.
Kuolema
Maximinus sai tiedon kapinasta luultavasti noin kaksi viikkoa sen alun jälkeen. Herodianoksen mukaan hän oli vihainen ja erittäin huolestunut, mutta teeskenteli väheksyvänsä asiaa. Hän kokosi armeijansa ja lähti marssimaan kohti Italiaa. Sillä aikaa Maximinukselle uskollinen Numidian maaherra Capelianus kukisti Gordianus II:n taistelussa, jonka jälkeen Gordianus I teki itsemurhan. Senaatti ei kuitenkaan luopunut kapinasta. Uusiksi keisareiksi nimitettiin Marcus Clodius Pupienus Maximus ja Decimus Caelius Calvinus Balbinus. Maximinus pääsi lopulta Italiaan ja kohtasi Aquileian kaupungin, joka tuki senaatin valitsemia keisareita. Maximinus aloitti kaupungin piirityksen, mutta ruoasta ja tarvikkeista oli pulaa. Samaan aikaan Pupienus oli Ravennassa kokoamassa joukkojaan. Maximinuksen sotilaat olivat tyytymättömiä. Legio II Parthican sotilaat pelkäsivät perheidensä puolesta, jotka olivat Albassa lähellä Roomaa. Sotilaat marssivat 24. kesäkuuta 238 Maximinuksen teltan eteen ja repivät tämän kuvan teltan edustalla olevista sotamerkeistä. Maximinus yritti tämän jälkeen neuvotella sotilaiden kanssa, mutta nämä kuitenkin surmasivat Maximinuksen ja hänen poikansa siihen paikkaan. Heidän päänsä leikattiin irti ja vietiin keihäännokassa Roomaan.
Ulkomuoto
Muinaiset lähteet, epäluotettavasta Historia Augustasta historioitsija Herodianoksen kirjoituksiin, kertovat Maximinuksesta miehenä, joka olisi ollut huomattavasti muita aikakauden ihmisiä suurempikokoinen. Tämän lisäksi hänet kuvataan muinaisissa kuvissa suuren otsan, nenän ja leuan omaavana miehenä; merkkejä jotka ovat ylikasvun oireita.
Historia Augustan mukaan ”hän oli niin suurikokoinen, niin Cordus kertoo, että miehet sanoivat hänen olevan kahdeksan jalkaa, kuusi tuumaa pitkä”. Todennäköisimmin väite on Historia Augustalle ominaista liioittelua. Tästä kielii jo viittaus ’Cordukseen’, joka oli yksi teoksen monista keksityistä lähteistä.
Herodianos, Maximinuksen aikainen virkamies, vaikkakin menemättä Historia Augustan väittämiin tarkkoihin mittoihin, mainitsee hänet huomattavan suurikokoisena miehenä ja kertoo, että ”hän oli joka tapauksessa mies niin kauhistuttavasta ulkonäöstä ja kolossaalisesta koosta ettei selvää vertauskuvaa ole yhteenkään parhaiten koulutetuista kreikkalaisista urheilijoista tai barbaarisoturien eliitistä”.
Jotkut historioitsijat ovat tulkinneet kertomukset Maximinuksen suuresta koosta (ja muista ulkomuotoonsa liittyvistä väitteistä, kuten jatkuvasta hikoilusta ja yli-inhimillisistä voimista) stereotypioiksi, jotka tarkoituksella maalaisivat hänet barbaarin ruumiillistumaksi, tai painottamiseksi ihailusta sekä vastenmielisyydestä, jota sotilaan kuva herätti siviiliväestön keskuudessa.
Hänen toistuva kuvaamisensa suuren otsan, nenän ja leuan omaavana miehenä on saanut jotkut tutkijat uskomaan että hän olisi kärsinyt ylikasvusta ainakin akromegalian muodossa.
Perintö
Antiikin lähteet suhtautuivat negatiivisesti Maximinukseen. Hänet kuvattiin ankarana, barbaarimaisena tyrannina ja myöhäisantiikin aikana hänen nimeensä liitettiin lisänimi Thrax, traakialainen, joka mainitaan ensimmäisen kerran 300-luvun lopulla. Maximinuksen valtakauden on usein katsottu aloittaneen niin sanotun 200-luvun kriisin tai ”sotilaskeisarien” ajan, ja hänen hallituskautensa osoitti armeijan haluttomuuden hyväksyä senaattorisäätyisiä komentajia, tapa joka jatkui 200-luvun aikana.
Hannu Hannuksela
thumb|180px|Kenraalimajuri Hannu Hannuksela. Hannu Esa Hannuksela (12. joulukuuta 1893 Ilmajoki – 12. toukokuuta 1942 Kivennapa) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri.
Sukutausta, opinnot ja perhe
Hannuksela syntyi Ilmajoella. Hänen vanhempansa olivat kirkkoherra Juhani Hannuksela ja Sanni Heikkilä.
Adam Wylie
Adam Wylie (s. 23. toukokuuta 1984 San Dimas, Kalifornia) on yhdysvaltalainen Young Artist -palkittu näyttelijä, joka tuli tunnetuksi televisiosarjasta Rooman sheriffi.
Hannu Hannuksela
Sukutausta, opinnot ja perhe
Hannuksela kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1914 ja liittyi Etelä-Pohjalaiseen Osakuntaan. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Martta Inkeri Nikkisen kanssa.
Adam Wylie
Kaliforniassa syntynyt Wylie aloitti näyttelemisen 4-vuotiaana lelumainoksissa. 1990-luvulla hän esiintyi pienissä rooleissa tv-sarjoissa ja elokuvissa, kuten Lastentarhan kyttä, Katkera rohto, Koti kuntoon, Seinfeld ja Isojen poikien leikit. Wylie tuli kuitenkin tunnetuksi 1990-luvulla televisiosarjasta Rooman sheriffi vuosien 1992–1996 välisenä aikana. Ensimmäisen pääroolin Wylie sai animaatiosarjassa The Incredible Dennis the Menace, josta hän voitti Young Artist -palkinnon ääninäyteltyään sarjan päähahmoa Ville Vallatonta.
Hannu Hannuksela
Sukutausta, opinnot ja perhe
Upseerin urallaan Hannuksela suoritti Tykistöupseerien täydennyskurssin vuonna 1920 ja korkeamman päällystön kurssin vuonna 1923 sekä Sotakorkeakoulun yleisen osaston ensimmäisen vuosikurssin vuosina 1924–1925 ja komentajakurssin vuosina 1925–1926.
Adam Wylie
Lapsinäyttelijäuransa jälkeen Wylie esiintyy edelleen televisiosarjoissa ja elokuvissa niin näytelmärooleissa, kuin äänirooleissa, kuten Walker, Texasista, Amyn lailla, Gilmoren tytöt, Veljemme on nero, Veronica Mars, Ben 10, Jake Long – amerikkalainen lohikäärme ja Superman: Doomsday. Hän on myös esiintynyt Broadwayn musikaalinäytelmissä.
Hannu Hannuksela
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona saapuu paraatista [[Liepājassa kesällä 1917, joukkoa johtaa ratsailta luutnantti Basse ja häntä seuraa pataljoonan pioneerikomppania.]] Hannuksela liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 3. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 13. joulukuuta 1916 pataljoonan haupitsipatteriin. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misajoella, Riianlahdella ja Smārdesissa sekä Lielupejoella.
Suomen sisällissota
thumb|150px|left|Hannu Hannuksela jääkärinä. Hannuksela saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan valkoisten tähystys- ja patteriupseeriksi Jääkäritykistön 3. patteriin. Hän osallistui taisteluihin Kurussa, Muroleessa ja Messukylässä ja Tampereella. Tampereen valloituksen jälkeen hänet sijoitettiin tykistön uudelleen järjestämisen myötä Jääkäritykistöprikaatin 3. jääkäripatteriston 6. patteriin tähys- ja patteriupseeriksi ja otti osaa Viipurin valloitukseen.
Upseerin ura
Hannuksela palveli sisällissodan jälkeen III patteriston adjutanttina edelleen Jääkäritykistöprikaatissa, josta hänet määrättiin tykistön uudelleenjärjestelyssä opetusupseeriksi Suomen tykistökouluun ja siirrettiin 25. elokuuta 1918 Kenttätykistörykmentti n:o 1:een, missä toimi 1. ja 4. patterin päällikkönä. Hänet komennettiin 1. lokakuuta 1918 Kenttätykistörykmentti n:o 3:een patterinpäälliköksi ja 7. huhtikuuta 1919 alkaen Raskaaseen tykistörykmenttiin I patteriston komentajaksi, josta hänet määrättiin edelleen 2. helmikuuta 1926 Raskaan tykistörykmentin komentajaksi ja 1. heinäkuuta 1933 alkaen komentajaksi kenttätykistörykmentti 2:een ja 28. syyskuuta 1934 alkaen Savon sotilasläänin komentajaksi.
Talvi- ja jatkosota
Hannuksela komensi talvisodassa 13. divisioonaa ja osallistui taisteluihin Laatokan Karjalassa. Välirauhan aikana hän toimi tykistökomentajana Maavoimien esikunnassa ja Etelä-Pohjanmaan sotilasläänin komentajana. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin 19. divisioonan komentajaksi ja osallistui komentajana taisteluihin Laatokan Karjalassa. Kun 19. divisioona lakkautettiin 1. helmikuuta 1942, hänet siirrettiin 2. divisioonan komentajaksi ja otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella.
I armeijakunnan komentaja jääkärieversti Einar Mäkinen esitti Hannukselalle Mannerheim-ristiä hieman ennen armeijakunnan lakkauttamista 20. elokuuta 1941, mutta Mannerheim hylkäsi esityksen.
Hannu Hannuksela kuoli sydänkohtaukseen toukokuussa 1942 ollessaan tarkastusmatkalla Kivennavan Kekrolassa. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Luottamustoimet
Hannuksela toimi 2. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuonna 1924 ja puheenjohtaja vuonna 1933 sekä varapuheenjohtajana vuonna 1934.
A Flock of Seagulls
A Flock of Seagulls on brittiläinen synthpop-yhtye, joka perustettiin Liverpoolissa, Englannissa 1970-luvun lopulla.
Yhtye nousi listoille jo esikoisalbumillaan A Flock of Seagulls vuonna 1982. Seuraavat studiojulkaisut olivat Listen (1983, #16 US) ja The Story of a Young Heart (1984, #66 US). Yhtyeen suosio alkoi huveta, eikä Dream Come True (1986) enää saanut listasijoituksia.
A Flock of Seagulls on vielä myöhemmin tehnyt esiintymisiä ja julkaissut muun muassa albumin The Light at the End of the World (1995).
Ronon Dex
Ronon Dex on kuvitteellinen hahmo scifi-sarjassa Stargate Atlantis. Häntä esittää Jason Momoa.
John Sheppardin joukkue törmäsi Rononiin planeetalla, jonne he olivat saapuneet etsimään entsyymiriippuvaista luutnantti Aiden Fordia. Ronon vangitsi Sheppardin ja Teylan, ja hän kertoi näille olevansa ”juoksija”: wraithit eivät olleet pystyneet syömään häntä, ja häntä oli tämän takia käytetty vapaana harjoitteluriistana seitsemän vuoden ajan. Hän oli joutunut olemaan jatkuvasti liikkeessä ja wraithit ajoivat häntä takaa apunaan paikannuslaite, joka oli asennettu Rononin selkään. Tohtori Beckett saapui planeetalle ja leikkasi paikannuslaitteen pois, jolloin Ronon päästi vankinsa vapaaksi. Hän myös lupasi auttaa joukkuetta löytämään Fordin. Fordin kiinniottaminen epäonnistui, mutta Ronon saapui muiden mukana Atlantikseen ja liittyi myöhemmin osaksi joukkuetta.
Ronon luuli koko kotiplaneettansa väestön kuolleen wraithien hyökkäyksessä, mutta myöhemmin paljastui, että 300 satedanilaista oli onnistunut pakenemaan harvennuksia eikä Ronon näin ollen ollutkaan heimonsa viimeinen. Ennen juoksijaksi joutumistaan hän oli ollut omalla planeetallaan sotilas, ja hän onkin taitava niin aseiden kuin muidenkin taistelutekniikoiden suhteen. Hän on myös hyvin vahva ja nopea, minkä takia Sheppard puolusti voimakkaasti Rononin liittymistä joukkueeseen Elizabeth Weirin ollessa vielä epävarma asiasta.
Koska Ronon vietti seitsemän vuotta elämästään erakoitunutta, väkivaltaista ja epävarmaa elämää, hänen on toisinaan vaikea hallita hermonsa ja toimia väkivallattomasti. Toisaalta hän onkin usein loppujen lopuksi oikeassa vaistotessaan ympärillään vaaran. Yksi hänen vahvuuksistaan on hänen laajat tietonsa wraitheista ja muista galaksin ilmiöistä, ja koska hän oppii luottamaan muihin ihmisiin hyvin hitaasti ja suhtautuu ympäristöönsä skeptisesti, hänelle on vaikea valehdella. Jason Momoa on muiden Stargate Atlantiksen näyttelijöiden ohella kutsunut Rononia sarjan omaksi versioksi Chewbaccasta.
Aiheesta muualla
Lista över rollfigurer i Stargate
Mercedes-Benz W125
thumb|[[Hermann Lang Nürburgringillä vuonna 1977.]] thumb| Mercedes-Benz W125 1937
Mercedes-Benz W125 oli vuodelle 1937 valmistettu saksalainen Grand Prix -auto. Autoa käytettiin voitokkaasti vuonna 1937, jolloin se voitti neljä Euroopan mestaruuden Grand Prix -kilpailua viidestä. Saksalainen Rudolf Caracciola voitti tällä autolla kilpailuista neljä, joista yksi oli epävirallinen Grand Prix. Täten hän otti Euroopan mestaruuden jo toista kertaa urallaan. W125-malli oli kehitetty versio vuosien 1934-1936 Mercedes-Benz W25 -mallista. Autossa oli mekaanisesti ahdettu 5,7-litrainen rivi-8 -moottori joka tuotti jopa 646 hevosvoimaa. Auton huippunopeus oli yli 300 kilometriä tunnissa. W125 vanhentui vuoteen 1938, jolloin moottoritilavuus vähennettiin kolmeen litraan. W125 oli sen ajan tehokkain auto. Se ylitti tuolloisen Auto Union Type C:n jopa 545 hevosvoiman tehot. Mercedeksen teho ylitettiin vasta 80-luvun turboahdetuilla formula 1 -autoilla.
Port (Sveitsi)
Port on kunta Luoteis-Sveitsissä Bernin kantonissa. Siellä on vajaat 4 000 asukasta.
Sijainti
Port sijaitsee Bieljärven pohjoispäässä Thiellejoen ja Nidau–Büren-kanavan varrella Juravuoriston kaakkoispuolella. Port muodostaa yhtenäisen taajama-alueen naapurikuntiensa Nidaun ja Biel/Biennen kanssa.
Historiaa
Portin seudulla on ollut asutusta jo neoliittisella kivikaudella noin 3500 eaa., mistä on todisteena Nidau–Büren-kanavan kaivuutöissä ja sen jälkeisissä kaivauksissa löydetyt esineet ja rakennelmat. Myöhäisroomalaisella ajalla Port oli satama Thiellejoen varrella, mistä juontaa paikan nimi. .
Liikenne
Moottoritie A5 Neuchâtelista Solothurniin kulkee Portin pohjoispuolitse. Läheisestä Biel/Biennestä on rautatie viiteen suuntaan.
Jauhosieni
Jauhosieni (Clitopilus prunulus) on nimensä mukaisesti jauhontuoksuinen ja -makuinen helttasienilaji. Se on erinomainen ruokasieni.
Kasvuaika ja -paikka
Jauhosienen itiöemän esiintymisaika on heinäkuusta syyskuuhun. Se on lahottajasieni ja eikä ole sikäli sienijuurien kautta sidoksissa mihinkään tiettyyn puulajiin. Sieni viihtyy lehti- ja sekametsissä, lehdoissa sekä ruohoisilla metsäaukeilla, polkujen varsilla, puistoissa ja puutarhoissa. Se on yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa, pohjoisempia havaintoja ei tunneta.
Käyttö ravinnoksi
Jauhosieni on erinomainen ruokasieni ja esimerkiksi Ranskassa hyvin arvostettu. Se on parhaimmillaan tuoreeltaan pannulla paistettuna, mutta aromikkaan maun ansiosta se sopii myös maustesieneksi. Sitä voidaan säilöä kuivaamalla tai pakastamalla.
Jauhosienen tunnistamisessa tulee kuitenkin olla erityisen tarkkana, koska se muistuttaa hyvin paljon eräitä myrkyllisiä malikoita (Clitocybe) ja rusokkaita (Entoloma), kuten myrkkymalikkaa, valkomalikkaa ja isorusokasta. Malikoilla on jauhosienestä poiketen lievemmin johteiset heltat, valkoinen itiöpöly ja erilainen tuoksu. Isorusokkaalla on jauhosienen tavoin punertava itiöpöly ja nuorena jauhomainen tuoksu, mutta isorusokkaan heltat ovat kolotyviset.
Haldanen dilemma
Haldanen dilemma (engl: Haldane's Dilemma), myös Haldanen ongelma on evoluution hitauteen liittyvä ongelma, jonka evoluutiogeneetikko J. B. S Haldane esitti vuonna 1957 julkaisussaan "The Cost of Natural Selection". Siinä Haldane laski, että uudet geenit vakiintuvat luonnonvalinnan vaikutuksesta vasta satojen sukupolven jälkeen populaatioihin, joiden jäsenten lukumäärä ei muutu mitenkään. Haldanen laskelma perustuu siihen että uusi mutaatio "fiksoituu" eli käytännässä korvaa vanhan alleelin. Haldanen laskelmassa mutaation yleistyminen voi tapahtua vain hitaasti koska yleistyminen vaatii suuren määrän kuolemia niiltä joilla fiksoituvaa uutta alleelia ei ole. Haldanen laskelmassa liian suuri karsinta johtaa populaation koon pienenemiseen, jota ei voida jatkaa määrättömästi ilman että populaatio lopulta ajautuisi sukupuuttoon. Haldanen laskelmien mukaan evoluutio vaatisi uskottua enemmän aikaa.
Ensimmäinen jonka tiedetään käyttäneen termiä Haldanen dilemma oli paleontologi Leigh Van Valen tutkimuksessaan "Haldane's Dilemma, Evolutionary Rates, and Heterosis", jonka hän kirjoitti vuonna 1963. Hän korosti että yhden uuden alleelin vallitsevaksi päätyminen vaatisi korkeaa määrää kuolemia, eli suurta valintaa. Ja koska jokainen geenin samanaikainen leviäminen nostaa tätä rajaa, asettaa suuri määrä vaihdunnassa olevia geenejä suuria vaatimuksia alkupopulaation koolle sekä lisääntymisnopeudelle, jotta se voisi kestää vaaditun valintapaineen.
Nykyisin Haldanen dilemma on käytössä myös evoluutiota vastustavien piirissä. Heidän mukaansa Haldanen mallin mukaan evoluutiolla ei ole ollut tarpeeksi aikaa maksaakseen Haldanen laskemaa kustannusta. Kyseisen väitteen isä on Walter ReMine‎.
Haldanen malli
Haldanen malli lähtee liikkeelle populaatiosta. Tapahtuu muutos ympäristössä. Muutos voi olla uusi saalistaja, ympäristön muutos, sairaus, hyödyllinen mutaatio tai muu. Tämä muutos alentaa populaation yksilöiden selviytymistä. Yhdellä yksilöllä on kuitenkin mutaatio, joka säilyttää sen selviytymisen riippumatta muutoksesta. Kyseinen hyödyllinen mutaatio alkaa yleistyä populaatiossa.
Mallissaan Haldane määritteli "s":n, joka kuvaa valintapainetta. Hän määritteli selviytymistason hyödylliselle alleelille 1.0:aan, joka tarkoittaa sitä että hyödyllisen mutaation omaava yksilö selviää 100% ajasta hengissä. Haldane määritteli muulle populaatiolle selviytymistasoksi 1-s, ja s on luku 0 ja 1 väliltä. Jos s on 0.1, niin vanhan alleelin omaavista yksilöistä 90% selviytyy.
Tämän lisäksi Haldane määritteli "p":n, joka on hyödyllisen alleelin geenipooli ja "q":n joka on vanhan alleelin geenipooli. Hän nimesi myös populaation koon "N":äksi, joka säilyy vakiona. Tämän jälkeen Haldane määritti että jokaisessa sukupolvessa karsiutuvien määrä oli N*s, jolloin jos s oli 0.1, 10% populaatiosta kuolee. Nämä kuolemat olivat uuden alleelin hinta("substitution cost"). Jos samanaikaisesti kaikki hyödyllisen alleelin omaavat yksilöt populaatiossa selviävät, se lisää se p:tä 0.0001:stä 0.0001111:teen, joka tarkoittaa 11% yleistymistä. (kun s=0.1 ja N=10 000 ja alussa 1 fiksoituvaa alleelia)
Kun populaation koon N oletetaan pysyvän vakiona, jolloin kuolleet organismit korvautuvat yksilöillä samoissa prosenttisuhteissa, kuin mitä siinä on q:ta ja p:tä. Kun tätä korvautumista jatketaan, lopulta alleeli fiksoituu. Haldanen laskelmassa tämä vaatii 200 sukupolvea (kun N=100 000, alussa 1 fiksoituva alleeli(p=0.00005), s=0.1). Hän laski että populaation koon ollessa 1000 korvautuminen vaati 9,475 miljoonaa kuolemaa (9.5 * N)
Haldanen mallia voidaan käyttää kun lasketaan useiden eri valintapaineiden yhteisvaikutusta, koska silloin kun kaksi toisistaan riippumatonta valintapainetta operoi populaatiossa samanaikaisesti, vaadittavien kuolemien määrä on lähellä kumulatiivista eli korvautuminen vaatii lähes yhtä monta kuolemaa, kuin mitä alleelien yleistyminen erikseen.
Jos valintapainetta alennetaan, vähenee jokaisessa sukupolvessa tapahtuvien kuolemien määrä mutta samalla kasvaa myös niiden sukupolvien määrä, jolloin alleeli fiksoituu.
Ongelmia Haldanen mallissa
Haldanen laskelmissa, jotka antavat 1 fiksoitumisen 300 sukupolvessa ei toimi evoluution nopeuden ylärajan määrittelemisessä koska Haldane on laskelmissaan asettanut erittäin tarkat olosuhteet, joista poikkeaminen vaikuttaa lopulliseen nopeuteen, yleensä sitä nopeuttaen.