cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Monorail
Lähihistoria
Vuonna 2004 Chongqing Rail Transit Kiinassa otti käyttöön ainutlaatuisen ALWEG-pohjaisen rakenteen, jonka liikkuva kalusto on paljon leveämpää kuin useimpien yksiraiteisten kiskojen ja jonka kapasiteetti on verrattavissa raskaaseen raideliikenteeseen. Tämä johtuu siitä, että Chongqingin halki kulkee lukuisia kukkuloita, vuoria ja jokia, joten tunnelin rakentaminen ei ole mahdollista kuin joissakin tapauksissa (esimerkiksi linjat 1 ja 6) äärimmäisen syvyyden vuoksi. Nykyään se on maailman suurin ja vilkkain yksiraiteinen rautatiejärjestelmä.
Brasilia São Paulo rakentaa parhaillaan kahta suurikapasiteettista monorail-rataa osaksi julkista liikenneverkostoaan. Linja 15 avattiin osittain vuonna 2014, ja sen pituus on 27 kilometriä, kun se valmistuu vuonna 2022, ja sen kapasiteetti on 40 000 henkeä vuorokaudessa Bombardier Innovia Monorail -junia käyttäen. Linjan 17 pituus on 17,7 km, ja siinä käytetään BYD SkyRail -mallia. Muitakin merkittäviä monorail-järjestelmiä on rakenteilla, kuten kaksi linjaa Kairon monorailiin, kaksi linjaa MRT:hen (Bangkok) ja SkyRail Bahia Brasiliassa.
Tyypit ja tekniset näkökohdat
Nykyaikaiset yksiraiteiset kiskoradat perustuvat ajoneuvojen kulkupintana toimivaan suureen kiinteään palkkiin. On olemassa useita kilpailevia malleja, jotka on jaettu kahteen laajaan luokkaan, puomipalkkijuniin ja ripustettuihin kiskoratoihin. Yleisin tyyppi on paaripalkki, jossa juna kulkee 2-3 jalkaa (0,6–0,9 m) leveän teräs- tai teräsbetonipalkin päällä. Kumipyörillä varustettu vaunu koskettaa palkkia ylhäältä ja molemmilta sivuilta vetoa ja vakauttaa ajoneuvoa. Tyylin teki tunnetuksi saksalainen ALWEG-yritys. On olemassa myös historiallinen, saksalaisten keksijöiden Nicolaus Otton ja Eugen Langenin 1880-luvulla kehittämä jousitettu monorail-tyyppi. Se rakennettiin Barmenin ja Elberfeldin kaksoiskaupunkiin Wuppertalissa Saksassa, avattiin vuonna 1901 ja on edelleen käytössä. Chiba Urban Monorail on maailman suurin riippuvainen verkosto.
Virtalähde
Lähes kaikki nykyaikaiset yksiraiteiset kiskokiskot saavat käyttövoimansa sähkömoottoreista, joita syötetään niiden ohjauspalkkeihin kiinnitetyistä tai niiden sisään koteloiduista kaksoiskolmanneksista, ajolangoista tai sähköistetyistä kanavista, mutta myös dieselkäyttöisiä yksiraiteisia kiskokiskoja on olemassa. Historiallisesti joissakin järjestelmissä, kuten Lartigue Monorailissa, käytettiin höyryvetureita.
Magneettinen leijuminen
Magneettijunajärjestelmät (maglev), kuten saksalainen Transrapid, rakennettiin yksiraiteisina raiteina. Shanghain maglev-juna kulkee kaupallisessa käytössä 430 km/h (270 mph) nopeudella, ja hitaampia kaupunkiliikenteeseen tarkoitettuja maglev-monoratoja on myös Japanissa (Linimo), Koreassa (Incheon Airport Maglev) ja Kiinassa (Pekingin metrolinja S1 ja Changsha Maglev Express). On kuitenkin väitetty, että maglev-ratojen ohjaustien suuremman leveyden vuoksi niitä ei voida kutsua yksiraiteisiksi.
Rautatievaihde
Joidenkin varhaisten yksiraiteisten kiskojen (erityisesti Saksan Wuppertalissa sijaitsevan ripustetun yksiraiteisen kiskon) rakenne vaikeuttaa vaihtamista linjalta toiselle. Joissakin muissa yksiraiteisissa kiskobusseissa vältetään vaihtaminen mahdollisimman pitkälle liikennöimällä jatkuvassa silmukassa tai kahden kiinteän aseman välillä, kuten Seattle Center Monorailissa.
Nykyiset yksiraiteiset kiskobussit pystyvät vaihtamaan tehokkaammin kuin aikaisemmin. Ripustetuissa yksiraiteisissa kiskoissa vaihtaminen voidaan toteuttaa siirtämällä laippoja puomitien sisällä junien siirtämiseksi yhdelle tai toiselle linjalle.
Vaihde, joka muuttaa kulkusuuntaa linjalla 15 São Paulossa. Puomipalkkimonorailit edellyttävät, että palkki liikkuu vaihtamista varten, mikä oli lähes mahdottoman raskas toimenpide. Nykyään yleisin tapa toteuttaa tämä on sijoittaa liikkuva laite tukevan alustan päälle, joka pystyy kantamaan ajoneuvojen, palkkien ja oman mekanisminsa painon. Moniosaiset palkit liikkuvat paikalleen rullien varassa, jolloin yksi palkki kohdistuu sujuvasti toiseen ja juna lähtee haluttuun suuntaan. ALWEG:n alun perin kehittämässä mallissa vaihtaminen onnistuu 12 sekunnissa. Jotkin näistä puomivaihteista ovat varsin monimutkaisia, ja niillä voidaan vaihtaa useiden puomien välillä tai simuloida rautateiden kaksoisristeystä. Kaluston tekniset tiedot eivät yleensä ole julkisia, kuten julkisia palveluja varten rakennetun liikkuvan kaluston kohdalla on tapana.
Vaihtoehtona vaihteen tai muunlaisen vaihteen käyttämiselle on käyttää kääntöpöytää, jossa vaunu istuu raideosuudella, joka voidaan suunnata useille eri raiteille. Tätä voidaan käyttää esimerkiksi vaunun siirtämiseen varastosta pääradalle. Nykyään suljetun Sydneyn monorailin varikolla oli kääntölaite, jonka avulla pääradalla oleva juna voitiin vaihtaa toiseen varikolla olevaan junaan. Varikolla oli noin kuusi linjaa, joista yksi oli huoltolinja.
Gradientti
Kumipyöräiset yksiraiteiset kiskot on yleensä suunniteltu selviytymään 6 prosentin noususta. Kumivanteiset kevytrautatie- tai metrolinjat selviytyvät vastaavista tai suuremmista kaltevuuksista - esimerkiksi Lausannen metrossa kaltevuus on jopa 12 % ja Montrealin metrossa 6,5 %, kun taas VAL-järjestelmät selviytyvät 7 % kaltevuudesta.
Historia
Vuonna 1876 esitellyn Centennial Monorailin innoittamana Bradford and Foster Brook Railway aloitti vuonna 1877 Bradfordin ja Foster Townshipin yhdistävän 8,0 kilometrin (5 mi) radan rakentamisen Pennsylvanian McKean Countyssa. Linja toimi vuodesta 1878 vuoteen 1879 ja toimitti koneita ja öljytarvikkeita. Ensimmäinen kaksoiskattilaveturi kului nopeasti loppuun. Se korvattiin yksikattilaisella veturilla, joka oli liian raskas ja törmäsi radan läpi kolmannella matkallaan. Kolmannessa veturissa oli jälleen kaksoiskattilat. Koeajossa toinen kattiloista kuivui ja räjähti, jolloin kuusi ihmistä kuoli. Rautatie suljettiin pian sen jälkeen.
Keski-Jaavalla käytettiin yksiraiteisia kiskoja puutavaran kuljettamiseen vuoristossa sijaitsevista Keski-Jaavan metsistä jokiin. Vuosina 1908 ja 1909 metsänhoitaja H. J. L. Beck rakensi käsikäyttöisen monorailin, jonka kapasiteetti oli rajallinen mutta riittävä pienpuun ja polttopuun kuljettamiseen Surabayan pohjoisella metsäalueella. Myöhempinä vuosina tätä ideaa kehitti edelleen L. A. van de Ven, joka toimi metsänhoitajana Groboganin metsäalueella vuosina 1908-1910. Plantaasien pitäjät ja puunjalostusyritykset rakensivat monoratoja koko Keski-Jaavan vuoristoon. Vuosina 1919/1920 käsikäyttöiset monorailit kuitenkin hävisivät vähitellen, ja ne korvattiin kapearaiteisilla höyryvetureilla varustetuilla rautateillä, kun metsien käyttö muuttui.
Hampurin satama käytti 1920-luvulla bensiinikäyttöistä, riippuvaa yksiraiteista kiskokiskoa kuljettamaan matkatavaroita ja rahtia valtamerialuksilta matkustajavarikolle.
Pohjois-Mojaven autiomaahan rakennettiin vuonna 1924 Epsom Saltsin monorail-rautatie. Se kulki 28 mailin matkan Trona-rautatieyhteydestä itään Owlshead-vuoristossa sijaitseviin epsomiittiesiintymiin. Tällä Lartigue-tyyppisellä monoraililla saavutettiin jopa kymmenen prosentin kaltevuudet. Se toimi vain kesäkuuhun 1926 asti, jolloin mineraaliesiintymät muuttuivat epätaloudellisiksi, ja se purettiin romuksi 1930-luvun lopulla.
Neuvostoliitossa Nižni Novgorodin alueella sijaitsevan Lyskovskin monorailin suunnitteli puuteollisuuden insinööri Ivan Gorodtsov. Marraskuussa 1934 avattiin noin 50 kilometrin pituinen Lartigue-tyyppinen rata, joka yhdisti Selskaja Mazan kylän Bakaldyn ja Jaloksan kyliin puutavaran kuljettamista varten. Tämän esimerkin jälkeen rakennettiin erillinen 42 kilometrin (26 mailin) pituinen rahtia ja matkustajia kuljettava monorail Borin kaupungista Zavrazhnoen kylään, jossa hyödynnettiin metsää ja turvetta. Lyskovskin monorailin liikennöinti lopetettiin vuonna 1949.
Viimeaikaiset sovellukset
Hyvin pieniä ja kevyitä järjestelmiä käytetään laajalti maatiloilla viljelykasvien, kuten banaanien, kuljettamiseen. Ensimmäisenä Japanissa kehitettyjä rinneautojen teollisia versioita käytetään maataloudessa jyrkkärinteisillä alueilla, kuten sitrushedelmätarhoilla Japanissa ja viinitarhoilla Italiassa. Eräs eurooppalainen valmistaja sanoo asentaneensa 650 järjestelmää maailmanlaajuisesti.
Kaivosteollisuudessa on käytetty riippukiskoja, koska ne pystyvät laskeutumaan ja kiipeämään jyrkkiä tunneleita pitkin hammastankovetoa käyttäen. Tämä vähentää merkittävästi kustannuksia ja tunneleiden pituutta, joissakin tapauksissa jopa 60 prosenttia, kun tunneleiden on muutoin oltava loivia, jotta ne sopisivat maantieajoneuvoille tai tavanomaisille rautateille.
Qingdaon satamaan on vuodesta 2020 lähtien rakennettu riippuvainen monorail, joka pystyy kuljettamaan täyteen lastattuja 20' ja 40' kontteja, ja sen ensimmäinen vaihe otettiin käyttöön vuonna 2021.
Antti Koskinen
Antti Koskinen on muun muassa seuraavien henkilöiden nimi:
Freedom
Freedom voi viitata seuraaviin asioihin:
Laivat:
Musiikki:
Elokuvat:
Libertad (desambiguación) Libre თავისუფლება Szabadság Vrijheid Liberdade (desambiguação) Libertate (dezambiguizare) Свобода (значения) Свобода (значення)
Istanbulin jazzfestivaali
pienoiskuva|Istanbulin jazzfestivaali vuonna 2016. Istanbulin jazzfestivaali on Istanbulin kulttuuri- ja taidesäätiön (IKSV) vuosittainen tapahtuma Istanbulissa, Turkissa. Se pidettiin ensi kertaa vuonna 1994 ja ajoittuu heinäkuun ensimmäiselle puoliskolle. Eri jazztyylien lisäksi tapahtumassa on esitetty muutakin musiikkia, kuten rockia, poppia, reggaeta, funkia ja maailmanmusiikkia. Istanbulin jazzfestivaalilla käy vuosittain noin 50 000 vierasta yli 30:ssa konsertissa. Vuodesta 2002 lähtien tapahtumassa on jaettu palkinto elinikäisistä saavutuksista.
Tapahtuma on International Jazz Festivals Organizationin (IJFO) jäsenfestivaali. Esiintyjiin ovat lukeutuneet Al Di Meola, Bobby McFerrin, Jan Garbarek, Chick Corea, Herbie Hancock, Keith Jarrett, Marcus Miller, Diana Krall, Wynton Marsalis, Ornette Coleman, Tony Bennett, Eric Clapton, Joan Baez, Lou Reed, Nick Cave, Sting, Tori Amos, Elvis Costello, Norah Jones, Paul Simon, Dead Can Dance, Massive Attack, Björk, Suzanne Vega, Bryan Ferry, Grace Jones, Seal, Jamie Cullum ja Joss Stone.
Istanbulin jazzfestivaali pyrkii rohkaisemaan jazzmusiikin tuottamista Turkissa ja edistämään sen kansainvälistä suosiota.
Hämähäkkimies: sininen
Hämähäkkimies: sininen (Spider-Man: Blue) on Hämähäkkimiehen alkuvaiheista kertova sarjakuva, jonka on käsikirjoittanut Jeph Loeb ja piirtänyt Tim Sale. Alun perin kuudessa osassa julkaistu sarjakuva ilmestyi vuosina 2002-2003, suomeksi se ilmestyi kovakantisena kirjana 2003. Tarina kertoo Peter Parkerin ja Gwen Stacyn suhteesta, mutta kuvaan astuu myös Mary Jane Watson.
Tarina
Hämähäkkimies: sininen kertoo haikeasävyisesti Peter Parkerin opiskeluajoista Empire State Universityssä. Tuolloin hän löysi viimein oman paikkansa ystäväpiirinsä keskellä. Parker viettää aikaa opiskelijoiden suosikkipaikassa, Coffee Bean Barissa, ystäviensä Flash Thompsonin ja Harry Osbornin sekä hänen suosiostaan kisailevien Gwen Stacyn ja Mary Jane Watsonin kanssa. Monet Hämähäkkimiehen vanhat vihamiehet ovat kuitenkin päättäneet palata maisemiin. Hämähäkkimies: sininen viittaa jo nimeltään nostalgisiin, lievän surumielisiin tunnelmiin. Otsikko sopii hyvin kuvamaan sankaria, joka vielä nykyäänkin suree Vihreän Menninkäisen tappaamaa tyttöystäväänsä. Lisäksi tarinassa viitataan usein kaihoisiin rakkauslauluihin, kuten Ella Fitzgeraldin esittämään ”My Funny Valentineen” ja Nat King Colen kappaleeseen ”Let’s Fall in Love”.
Snooki & Jwoww
Snooki & Jwoww  on yhdysvaltalainen Music Televisionin tositelevisiosarja, joka seuraa Jersey Shoresta tuttujen Jennifer Farleyn ja Nicole Polizzin elämää. Sarja on myös ensimmäinen Jersey Shoresta tehty spinoff-sarja.
Osallistujat
Sarjassa seurataan Jwowwn ja Snookin lisäksi heidän perheitään ja ystäviään. Myös Jersey Shoresta tuttujan henkilöitä käy vierailemassa sarjassa.
Musta = vakituinen
Harmaa = vieraileva
Valkoinen = ei esiinny
Margit Papp
Margit Papp (s. 30. huhtikuuta 1948) on entinen unkarilainen yleisurheilija, jonka päälaji oli viisiottelu.
Papp aloitti pitkän arvokisauransa kotimaassaan järjestetyissä Budapestin EM-kilpailuissa 1966 sijoittumalla viisiottelussa 18:nneksi tuloksella 4 240 pistettä. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän sijoittui kahdeksanneksi 4 833 pisteellä. Münchenin 1972 olympialaisissa hän sijoittui 23:nneksi 4 074 pisteellä. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän oli kahdestoista 4 207 pisteellä ja Montréalin 1976 olympialaisissa kahdeksas 4 535 pisteellä.
Uransa ainoan arvokisavoiton Papp saavutti Prahan EM-kilpailuissa 1978. Hän keräsi viisiottelussa, jossa 200 metrin juoksu oli ensimmäistä kertaa arvokisoissa korvattu 800 metrin juoksulla, 4 655 pistettä ja sijoittui alkuperäisissä tuloksissa toiseksi 89 pistettä Neuvostoliiton Nadežda Tkatšenkolle hävinneenä. Neuvostoliittolainen jäi kuitenkin dopingtestissä kiinni anabolisten steroidien käytöstä, joten Papp nostettiin jälkikäteen mestariksi. Unkarilaisen tulokset viisiottelun osalajeissa olivat 13,70 s 100 metrin aitajuoksussa, 15,41 m kuulantyönnössä, 181 cm korkeushypyssä, 622 cm pituushypyssä sekä 2.16,2 800 metrin juoksussa. Muille mitaleille sijoittuneista itäsaksalaisista hän voitti ratkaisevasti Burglinde Pollakin korkeushypyssä (Pollakin tulos oli 165 cm) sekä Kristine Nitzschen aitajuoksussa ja kuulantyönnössä (Nitzschen tulokset olivat 14,02 s ja 12,77 m).
Uimahypyt kesäolympialaisissa 2008 – naisten 10 metrin kerroshypyt
Naisten 10 metrin kerroshyppykilpailu käytiin 20. – 21. elokuuta Pekingin kansallisessa vesiurheilukeskuksessa. Kilpailijoita oli yhteensä 29.
Karsinta
Karsinnoissa kilpailijat hyppäsivät viisi hyppyä ja 18 parasta pääsi välierään.
Välierä
Kilpailijat hyppäsivät viisi hyppyä ja 12 parasta pääsi loppukilpailuun.
Roihuvuoren vesitorni
Roihuvuoren vesitorni  Itä-Helsingissä rakennettiin vuosina 1976–1977. Vesitornista järjestettiin aikoinaan suunnittelukilpailu, ja sen voitti arkkitehti Simo Lumme kilpailutyöllään Vesirousku. Torni on sienityyppinen.
1970-luvulla vedenkulutus kasvoi Helsingissä neljä prosenttia vuodessa ja kulutuksen uskottiin kasvavan jatkossakin, joten kaupunki tarvitsi uuden vesitornin. Vesitorni päätettiin rakentaa Roihuvuoreen, ja sen avulla kaupungin laskettiin pärjäävän 1990-luvulle saakka. Vedenkulutus on kuitenkin Helsingissä vähentynyt 1980-luvulta saakka, ja monia vesitorneja onkin voitu poistaa käytöstä. Helsingissä on enää neljä toiminnassa olevaa vesitornia, joista Roihuvuoren lisäksi käytössä ovat Myllypuron ja kaksi Ilmalan vesitornia.
Vesitornissa on rap-artisti/graafikko Heikki Kuulan suunnittelema taideteos nimeltä kuula. Taideteoksesta järjestettiin vuonna 2002 suunnittelukilpailu, jonka voittajatyö toteutettiin vuonna 2006 käytyään pitkän prosessin kaupungin päätöksenteossa.
Rakentaminen
thumb|Vetonostomenetelmä kuvattuna Roihuvuoren vesitornin osalta. A: nosto tunkilla, B: vetäminen hydraulisylinterin avulla. 1) hydraulisylinteri, 2) nostotanko, 3) rakennustelineet.
Vesitornin rakentaminen toteutettiin poikkeuksellisesti: säiliöosa valettiin maassa ja nostettiin hydraulisesti vartta pitkin ylös. Kartion nostoon käytettiin 33 erillistä hydraulista nostinta, joista jokaisen nostokyky oli 330 tonnia. Valettu vesisäiliö painoi 9 000 tonnia, ja sen nostamiseen kului yhteensä 60 tuntia. Sveitsiläinen yritys Losinger Ag käytti nostossa niin sanottua NSL-punosjännemenetelmää. Samaa tekniikkaa on käytetty maailman vesitorneissa muutamia kertoja.
Toinen vesitornin erikoisuus on erillisen lämpöeristyksen puuttuminen.
Tekniset tiedot
Vesitornin korkeus on 52 metriä ja halkaisija 66,7 metriä. Säiliön tilavuus on yhteensä 12 600 m³.
Aiheesta muualla
60.1975°N, 25.04972°W
Apinat
Apinat (Simiiformes) ovat kädellisten (Primates) lahkoon kuuluvia nisäkkäitä. Ryhmä jaetaan uuden maailman apinoihin (Platyrrhini) ja vanhan maailman apinoihin (Catarrhini).
Vanhan maailman apinat
Vanhan maailman apinoista käytetään myös nimeä kapeanenäapinat. Ryhmään kuuluvat lajit ovat alun perin kotoisin Afrikasta ja Aasiasta.
left|thumb|150px|Ihmisapinoita: naarassimpanssi (1, 2, 5, 6), gibboni (3) ja oranki (4, 7).
Symboliikka
Jo antiikin aikoina näyttelijät käyttivät Afrikasta ja Aasian eteläosista tuotuja apinoita esityksissään. Niitä pidettiin myös kotieläiminä. Apina on ollut haukkumasana, jolla on viitattu toisen ihmisen rumaan ulkonäköön ja luonteen nurjaan puoleen. Kansanuskomusten mukaan apinan silmän hankkinut saattoi tulla näkymättömäksi ja vihamiehen oveen sivelty apinan virtsa ilmaisi toisten vihaa häntä kohtaan.
Egyptissä kunnioitettiin etenkin marakatteja ja vaippapaviaaneja. Nubialaisten piti hankkia niitä verojen maksuksi. Viisauden jumala Thot (jolla tavallisesti toki oli kuvissa iibislinnun pää) esitettiin vanhana ja viisaana vaippapaviaanina, joka istui tärkeitä tekstejä kirjoittavan byrokraatin selän takana työtä valvoen - valmiina tarvittaessa antamaan tälle opettavaisen selkäsaunan.
Intiassakin apina oli pyhä. Ramayana-eepoksessa Hanuman on voiman, uskollisuuden ja uhrautuvaisuuden vertauskuva. Intian maanviljelijöille apinat olivat usein vitsaus, mutta he viettivät kuitenkin Hanuman-Dschayanti-juhlaa (Hanumanin syntymäpäivää).
Myös Kiinassa apinoita arvostettiin. Perheet Etelä-Kiinassa ja Tiibetissä väittivät ylpeinä sukunsa polveutuvan apinaesi-isistä, jotka olivat ottaneet vaimoikseen ihmisnaisia. Sun Wu-k'ung -apina seurasi buddhalaista pyhiinvaeltajaa Hsüan-tsangia Intiaan ja teki siellä sekä sankaritekoja että kepposia. Usein apina esitettiin "pitkän elämän persikka" käsissään. Samankaltaisilta kuulostavien tavujen vuoksi apinat männyn oksilla tai hevosen selässä kuvasivat ihmisten haavetta nousta huipulle yhteiskunnan arvoasteikossa. Kiinalaisessa eläinradassa apina on yhdeksäs merkki.
Apina on kalenterisymboli myös vanhoissa meksikolaisissa kulttuureissa. Se oli myös tanssin jumala, ja sen merkin aikaan syntyneistä uskottiin tulevan silmänkääntäjiä, ilveilijöitä, tanssijoita tai laulajia. Sikäläisessä myytissä toistuvista maailmanlopuista toinen päättyy kaiken hävittävään pyörremyrskyyn ja ihmiset muuttuvat apinoiksi.
Kristillisessä symboliikassa apinaa on pidetty ihmisen pilakuvana sekä turhamaisuuden (kädessään peili), ahneuden, saituuden ja siveettömyyden vertauskuvana. Kahlehdittu apina kuvaa nujerrettua paholaista. Varhaiskristillinen luonnontieteellinen kirjoitus Physiologus piti apinaa luonteeltaan pahantapaisena, matkivana sekä helposti kiinni houkuteltavana, ja siten "suuri metsästäjä paholainen samalla tavalla saa helposti meidät saaliikseen. Se ottaa synnin liimaa, sokaisee silmät, saattaa ihmisen hengen näkökyvyttömäksi, tekee suuren silmukan ja vie sillä ihmisen ruumiin ja sielun turmioon."
Syvyyspsykologiassa apina ajatellaan joko merkiksi ihmisen epävarmuudesta omasta roolistaan tai häpeän puutteen ja julkeuden symboliksi. Apinan unessa tulkitaan ilmaisevan kaikkea inhimilliseltä näyttävää, mikä ei sitä ole mutta haluaisi tämän tason saavuttaa. "Joka toivoo sitä, lähestyy sen mahdollisuutta yleisesti halveksittavana pidetyn puolelta" (Aeppli).
Sonoma Raceway
Sonoma Raceway, aiemmalta nimeltään Sears Point Raceway sekä Infineon Raceway on 4,05 kilometriä pitkä moottorirata lähellä Sonoman kaupunkia Kaliforniassa Yhdysvalloissa.
Rata on aktiivisessa käytössä noin 340 päivää vuodesta ja vuosittain siellä järjestetään useiden moottoriurheilusarjojen osakilpailuja.
Historia
Radan rakentaminen alkoi vuonna 1968 ja se päällystettiin samana vuonna. Radan nimi oli tuolloin Sears Point Raceway. Sports Car Club of America (SCCA) järjesti radalla ensimmäisen tapahtuman 1. joulukuuta 1968. Vuonna 1970 rata suljettiin talousongelmien vuoksi vuoteen 1973 saakka. Radan nimeksi tuli Golden State Raceway vuonna 1981. Infineon Technologies teki kymmenvuotisen sopimuksen kesällä 2002, jolloin radan nimeksi tuli Infineon Raceway.
Matthijs van Boxsel
pienoiskuva|Matthijs van Boxsel vuonna 2021. Matthijs van Boxsel (s. 25. elokuuta 1957 Amsterdam) on alankomaalainen kirjailija ja tutkija. Boxsel on tutkinut tyhmyyttä 1980-luvulta lähtien, ja hän on kirjoittanut aiheesta useita kirjoja, muun muassa teoksen Tyhmyyden ensyklopedia (alkuteos De Encyclopedie van de Domheid, 1999), joka on käännetty useille kielille.
Tausta
Boxsel syntyi 25. elokuuta 1957. Hänen vanhempansa olivat taiteilija ja kuvittaja Pim Boxsel ja Janneke Laméris. Hän opiskeli Amsterdamin yliopistossa kirjallisuudentutkimusta vuosina 1975–1983 ja valmistui tutkimuksella tyhmyyden käsitteestä Robert Musilin ja Immanuel Kantin teoksissa.
Valmistumisen jälkeen Boxsel järjesti historioitsija Gijs van der Hamin kanssa näyttelyn Alankomaissa painetuista ranskalaisista kirjoista, toimi opettajana sekä julkaisi ensimmäiset tyhmyyttä käsittelevät kirjansa omakustanteina. Vuonna 1992 hän omien sanojensa mukaan saavutti oman tyhmyytensä pohjan. Löydettyään omasta mielestään vastauksen perimmäisiin tyhmyyttä koskeviin kysymyksiin hän testasi kaksi vuotta teoriaansa systemaattisesti. Palatessaan lopulta tutkimuksensa ensimmäiselle sivulle hän tajusi, ettei enää tavoittanut perimmäistä ideaansa. Häneltä meni vuosia saavuttaa taas usko projektiinsa. Hollantilainen kustantaja kuitenkin kiinnostui tutkimuksen materiaaleista, ja siitä lähtien hänen kirjojaan on julkaistu.
1990-luvun puolivälistä lähtien Boxsel on elättänyt itsensä tyhmyydellä. Hän on luennoinut aiheesta niin kotimaassaan kuin ulkomailla sekä kirjoittaa säännöllisesti alankomaalaiseen kirjallisuuslehteen tyhmyydestä. Hän opettaa Rietveldin akatemiassa ja Groningenin yliopistossa. Vuonna 1999 hän julkaisi teoksensa Tyhmyyden ensyklopedia, josta hän sai Jan Hanlo -kirjallisuuspalkinnon sekä Generale Bank -kirjallisuuspalkinnon. Kirja on käännetty 17 kielelle. Hän on julkaissut myöhemmin muitakin samaa aihetta sivuavia kirjoja.
Boxsel on myös ollut vuodesta 2005 lähtien jäsenenä Hollannin ’Patafysiikan akatemiassa ja vuodesta 2006 kyseisen järjestön lehden päätoimittajana ja julkaisijana. Samana vuonna hän myös järjesti Dr. Guislanin psykiatrisessa museossa näyttelyn morosofiasta.
Horner–Wadsworth–Emmons-reaktio
thumb|250px|Yleinen esimerkki Horner–Wadsworth–Emmons-reaktiosta Horner–Wadsworth–Emmons-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa fosfonaattiesteri reagoi karbonyyliyhdisteen kanssa muodostaen konjugoituneen alkeenit, joka on konformaatioltaan E-isomeeri. Reaktio on nimetty kehittäjiensä Leopold Hornerin, William Wadsworthin ja William Emmonsin mukaan.
Reaktion historiaa
Georg Wittig raportoi vuonna 1953 Wittig-reaktion eli reaktion, jossa fosfoniumylidin ja aldehydin tai ketonin välisessä reaktiossa muodostuu alkeeni. Hornerin tutkimusryhmä julkaisi vuonna 1958, että fofonaattistabiloidut karbanionit reagoivat hyvällä saannolla karbonyyliyhdisteiden kanssa alkeeneiksi. Reaktio ei herättänyt suurtakaan kiinnostusta ennen kuin Wadsworth ja Emmons raportoivat vuonna 1961 fosfonaattifunktionaalisuuden sisältävien ketonien ja esterien muodostavan karbonyyliyhdisteiden kanssa selektiivisesti E-alkeeneja. Reaktio tunnetaan nykyään nimen Horner–Wadsworth–Emmons-reaktio lisäksi myös nimillä Horner–Wittig-reaktio, Wittig–Horner-reaktio, Horner–Emmons-reaktio ja Wadsworth–Emmons-reaktio.
Reagenssit ja mekanismi
Horner–Wadsworth–Emmons-reaktiossa käytetään fosfonaattiesterijohdannaisia, joissa on ryhmä, joka kykenee stabiloimaan välivaiheena muodostuvaa karbanionia. tällaisia ovat muun muassa, karbonyyli-, nitriili-, sulfonaatti-, eetteri- ja aminoryhmät. Yleisesti käytettyjä ovat esimerkiksi dimetyylifosfonoasetoni ja trimetyylifosfonoasetaatti. Reaktiomekanismin ensimmäisessä vaiheessa voimakas emäs, kuten natriumhydridi, alkoksidi, DBU tai TBD ottaa vastaan protonin fosfonaattiesteriltä, jolloin muodostuu stabiloitu ylidi (1). Tämä ylidi reagoi karbonyyliyhdisteen (2) kanssa muodostaen välivaiheen 3, joka syklisoituu neljänatomisen renkaan sisältäväksi oksafosfetaaniksi. Tämä välituote hajoaa alkeeniksi ja fosfaattiesteriksi. Horner–Wadsworth–Emmons-reaktion mekanismi muistuttaa siis huomattavasti Wittig-reaktiota. Reaktiossa muodostuu E-alkeeni (5), koska siihen johtava rengasrakenteinen välituote on hajoaa nopeammin ja välituotteet ovat kemiallisessa tasapainossa.
Tatlinin torni
thumb|250px|Tornin pienoismalli, 1919 thumb|250px|Lontoon [[Royal Academy of Artsin edustalle rakennettiin Kolmannen internationaalin muistomerkin pienoismalli kokoon 1:42 vuonna 2011.]] Tatlinin torni tai Kolmannen internationaalin muistomerkki oli ukrainalaisen taiteilija ja arkkitehti Vladimir Tatlinin visioima suuri monumentaalinen rakennus, jota ei kuitenkaan koskaan rakennettu. Rakennus suunniteltiin pystytettäväksi Petrogradiin (nykyinen Pietari) vuoden 1917 lokakuun vallankumouksen jälkeen Kominternin päämajaksi ja muistomerkiksi.
Suunnitelmat
Tatlinin konstruktivistinen torni suunniteltiin rakennettavaksi teollisista materiaaleista, kuten raudasta, lasista ja teräksestä. Materiaaleissa, rakennuksen muodoissa ja käyttötarkoituksissa rakennus kuviteltiin moderniuden kasvavaksi symboliksi. Se olisi ollut korkeampi kuin Pariisin Eiffel-torni. Rakennuksen perusmuodoksi Tatlin ideoi kaksoisspiraalin, joka olisi kiertynyt 400 metrin korkeuteen, ja jonka ympäri vierailijoita olisi kierrätetty erilaisten mekaanisten laitteiden avulla. Päärakenteessa olisi neljä suurta riippuvaa geometrista konstruktiota. Nämä olisivat pyörineet eri nopeuksilla. Rakennuksen pohjaosassa olisi ollut kuutio, joka suunniteltiin luentojen, konferenssien ja lakiasäätävien kokousten näyttämöksi. Kuutio olisi kiertänyt ympäri kerran vuoden aikana. Kuution yläpuolella olisi ollut kerran kuukaudessa ympäri kiertyvä pyramidi, jossa olisi ollut tilat toimeenpanevia toimintoja varten. Tämän yläpuolella olisi ollut lieriö, joka kiertyisi ympäri kerran päivässä ja siinä olisi ollut toimitilat tiedotustoiminnalle: uutistiedotteiden ja manifestien julkaiseminen lennätinteitse, radion kautta ja kovaäänisistä. Ylimpänä olisi ollut pallonpuolisko radiolaitteille. Lieriöön suunniteltiin asenettavaksi myös valtava ulkoilmavalkokangas.
Arvio
Monumentin on usein ajateltu olevan konstruktivistisen arkkitehtuurin merkittävin ilmiö, mutta ei toteuttamiskelpoinen rakennuksena. Vaikka vallankumouksen pyörteissä olevalla Venäjällä olisi saatu kokoon rakentamiseen tarvittava määrä terästä, asuntopulan ja poliittisen kuohunnan vallitessa, rakennuksen rakenteellisesta käytännöllisyydestä ei ollut takeita.
Mallit
Tatlinin tornista on pienoismallit Moskovan Tretjakovin galleriassa ja Tukholman Moderna museetissa. Vuonna 2011 rakennuksen suurikokoinen pienoismalli pystytettiin Lontoon Royal Academy of Artsin etupihalle.
Mateo
Mateo on Celta Vigon kasvatti. Hän pelasi seuran kakkosjoukkueessa vuosina 2006–2011 114 ottelua, tehden 20 maalia. Seuran edustusjoukkueessa Segunda Divisiónissa Mateo pelasi vuosina 2010–2011 kolme ottelua. Vuosina 2011–2013 Mateo edusti SD Ponferradinaa, joka pelasi Segunda División ja Segunda División B:ssä. Otteluita kertyi 21 ja maaleja viisi. Vuonna 2013 hän pelasi myös Segunda División B:n CD Guadalajarassa. Kauden 2014–2015 Mateo edusti saman sarjan Coruxo FC:tä tehden 37 ottelussa seitsemän maalia.
Toukokuussa 2015 Mateo siirtyi Ykkösen PK-35 Vantaaseen. Hän pelasi kauden aikana 22 ottelua ja teki seitsemän maalia, kun PK-35 nousi liigakarsintojen kautta Veikkausliigaan. Mateo teki pääsarjadebyyttinsä huhtikuussa 2016 HIFK:ta vastaan.
Margot Dreschel
Margot Dreschel (17. toukokuuta 1908 – 1945) oli saksalainen keskitysleirivartija ja SS-nainen. Hän oli syntynyt Neugersdorfissa Saksassa. Ennen liittymistään SS:ään hän teki toimistotyötä Berliinissä. 31. tammikuuta 1941, Margot Dreschel saapui Ravensbrückiin aloittamaan vartijakoulutuksen. Aluksi hän oli Aufseherin, vähäarvoinen naisvartija Ravensbrückissa. Hänen kouluttajanaan oli Oberaufseherin Johanna Langefeld vuonna 1941. Dreschel yleni nopeasti Rapportführeriniksi, korkea-arvoisemmaksi naisvartijaksi.
27. huhtikuuta 1942 Dreschel siirrettiin Puolaan Auschwitz I:sen keskitysleiriin. Hän oli siellä hyvin omistautunut työlleen Maria Mandelin alaisena. Dreschel oli myös kaikkien leiritoimistojen päällikkö Auschwitzissa. Dreschelin olemuksen raportoitiin olevan luotaantyöntävä, kuten eräs Auschwitzin naisvanki muisteli: "Ja leirinjohtaja Dreschel oli siellä, hänen pukinhampaansa työntyivät ulos vaikka hänen suunsa oli kiinni." Vangit kutsuivat häntä vulgaariksi, laihaksi ja rumaksi. Sodan jälkeen vangit todistivat että Dreschel oli syyllistynyt leireillä monenlaisiin raakuuksiin.
Hän vaihtoi usein asemapaikkaansa Auschwitz I-leirin ja Birkenaun leirin välillä, ja osallistui naisten ja lasten lähettämiseen kaasukammioihin. 1. marraskuuta 1944 hän meni Flossenbürgin leiriin Rapportführeriniksi. Tammikuussa 1945 hän siirtyi takaisin Ravensbruckin alaleiriin Neustadt-Gleween, ja pakeni sieltä huhtikuussa 1945 juuri ennen Natsi-Saksan häviötä.
Toukokuussa 1945 useat entiset Auschwitzin vangit tunnistivat hänet tiellä Pirnasta Bautzeniin, ja veivät hänet Neuvostoliiton sotapoliiseille. Neuvostoliittolaiset tuomitsivat hänet kuolemaan, ja hirttivät hänet Bautzenissa touko- tai kesäkuussa 1945.
Vihollinen
250px|thumb|Vihollisten välinen [[kaksintaistelu]] Vihollinen on vihamies tai vastustaja, henkilö, joka on vihan, kaunan tai vihamielisyyden kohteena. Myös valtiota tai kansaa voidaan kutsua viholliseksi, jos siihen ollaan vihamielisessä suhteessa tai sitä vastaan soditaan. Viholliseksi voidaan lisäksi kutsua jotain tuhoisasti vaikuttava tekijää, esimerkiksi ”Kuivuus on Afrikan pahimpia vihollisia”.
Sergei Krjanin
Sergei Mihailovitš Krjanin (s. 9. helmikuuta 1971 Votkinsk) on venäläinen entinen hiihtäjä. Hän edusti seuratasolla Rosneft Sports Clubia.
Krjanin kilpaili maailmancupissa vuosina 1994–2005, mutta ei päässyt kertaakaan kolmen parhaan joukkoon. Hänen paras sijoituksensa MM-kilpailuissa oli kolmas tila, jonka hän sai 50 kilometrin matkalta Lahden kisoista 2001. Krjanin osallistui olympialaisiin kahdesti, vuosina 1998 ja 2002. Hänen paras henkilökohtainen sijoituksensa oli kahdeksas, jonka hän sai 30 kilometriltä Salt Lake Cityn kisoista 2002. Krjanin oli mukana myös maansa viidenneksi sijoittuneessa viestijoukkueessa Naganossa 1998.
Lucie Décosse
Lucie Décosse (s. 6. elokuuta 1981 Chaumont) on ranskalainen judoka ja olympiavoittaja. Hän edustaa seuratasolla USO Judo -seuraa. Décosse voitti hopeaa alle 63-kiloisten sarjassa Pekingin olympialaisissa 2008 ja kultaa alle 70-kiloisten sarjassa Lontoossa 2012, jonka lisäksi hän on saanut MM-kisoista neljä ja EM-kisoista seitsemän mitalia. Hän on voittanut maansa mestaruuskilpailuissa neljä kultaista ja yhden hopeisen mitalin.
Suomalainen jouluateria
thumb|Moderni vaihtoehtoinen jouluateria [[Helsinki|Helsingissä. Perinteisen kinkun asemasta tarjolla on soijakinkku.]]
Jouluateria on perinteisesti joulun aikaan syötävä runsas, monta ruokalajia sisältävä ateria.
Historia
Ennen vanhaan pula-aikana jouluksi pyrittiin järjestämään herkullista syötävää, jotta ateria olisi koko vuoden paras. Lapset saivat siirapista tehtyjä karamelleja ja sokeria oli saatavilla.
Jouluruokiin liittyy sanonta ”kun loppiainen lopsahtaa, kaali kuppiin kopsahtaa”. Tämä tarkoittaa sitä, että joulunajan herkulliset ruoat on syöty loppuun, ja paluu arkeen tapahtuu suurin piirtein loppiaisen aikoihin.
Jouluateria jätettiin ennen pöydälle koko yöksi. Sitä saivat sitten kotitontut ja muut nälkäiset käydä syömässä pitkin yötä.
Nykyaika
Jouluateria on tärkeä osa joulua. Jouluna on ollut tapana syödä hyvin ja jopa öisin ruokailu perinteen mukaan on sallittua.
Mausteet olivat entisaikaan statussymboleita – mitä maustetumpi ruoka, sitä rikkaampi perhe. Joulun mausteilla on todella pitkä historia. Niitä tuotiin kaukaisista maailmankolkista ja ne yhdistettiin ylelliseen elämään. Monet mausteet olivat aikoinaan kullan ja jalokivien arvoisia. Hedelmistä jouluun ovat kuuluneet erityisesti omenat, mutta nykyisin monet eksoottisetkin hedelmät.
Perinteiseen suomalaiseen joulupöytään kuuluvat erilaiset laatikot, kuten maksa-, porkkana-, lanttu- ja perunalaatikko, ja yleensä aina joulukinkku, ostettu tai itse valmistettu. Nykyisin kinkun vaihtoehtona voidaan tarjota kalkkunaa tai vegaaneillekin sopivaa seitankinkkua. Myös rosolli, karjalanpaisti, luumukiisseli sekä erilaiset kalaruoat kuten lipeäkala, kylmäsavustettu lohi sekä graavilohi ja -siika ovat joulun ajan ruokia. Kalaruoat juontavat juurensa paastosta, jota ennen vietettiin adventtiaikana. Jouluaaton ruokia on riisistä valmistettu joulupuuro manteleineen. Jouluna syödään myös joulutorttuja ja piparkakkuja, joita entisaikaan leivottiin jo viikkoja ennen joulua. Jouluateria on päätapahtuma sekä aattona että joulupäivänä. Kautta aikojen erilaiset alkoholijuomat, kuten glögi ja joulu- tai talvioluet kuuluneet monen suomalaisen joulunviettoon. Tilastojen mukaan Alkon myynti kasvaa huomattavasti joulua edeltävien kahden viikon aikana ja litramääräisesti eniten kasvaa punaviinien myynti. Glögi on yleistynyt joulujuomana ja ohittanut kahvin varsinkin pikkujouluissa. Nykyisin kuitenkin glögiä tarjotaan useammin alkoholittomana, joissakin paikoissa on tarjolla sekä punaviinillä terästettyä että alkoholitonta glögijuomaa. Nykyisin valmistetaan myös joulusimaa, joka muuten on varsinaisesti vappujuoma. Suklaa ja muut makeiset kuuluvat myös jouluun. Ennen myös sahti on kuulunut joulupöytään koko Suomessa, mutta nykyisin sitä tarjotaan jouluruoan kanssa vain Hämeessä.
Monissa julkisissa laitoksissa, kouluissa ja työpaikoilla on ennen joulua yhteinen jouluateria. Nykypäivänä monissa yrityksissä tarjottava joulua edeltävä ateria valitaan muuksi kuin jouluisia ruokia sisältäväksi, koska katsotaan, että jouluruokaa saa aivan riittävästi jouluna – tarjottava ateria on samalla kiitos henkilökunnalle kuluneen vuoden aherruksesta.
Falangi (täsmennyssivu)
Falangi voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Gary Figueroa
Gary Lee Figueroa (s. 28. syyskuuta 1956 Phoenix, Arizona) on yhdysvaltalainen entinen vesipalloilija. Hän sai joukkueineen hopeaa vuoden 1984 kesäolympialaisissa Los Angelesissa. Hän oli lisäksi mukana voittamassa kultaa vuoden 1979 Pan-Amerikan kisoissa.
Antraniilihappo
Antraniilihappo (C7H7NO2) on aromaattinen aminohappo. Huoneenlämmössä antraniilihappo on ulkomuodoltaan valkoisia ja keltaisia kiteitä. Aine on heikko happo. Yhdisteestä käytetään myös nimiä 2-aminobentsoehappo, karboksianiliini ja 1-amino-2-karboksibentseeni.
Biologinen rooli
Antraniilihappo on välituote mikro-organismien syntetisoidessa aminohappo tryptofaania. Organismit syntetisoivat ainetta sikimihaposta. Vastaavasti alaniinin metaboliassa kynureninaasientsyymi hajottaa kynureniinin antraniilihapoksi ja alaniiniksi.
Teollinen käyttö
Antraniilihappoa käytetään väriaineiden, lääkkeiden ja esterien ja sakariinin valmistuksessa. Lisäksi aine kykenee absorboimaan UV-säteilyä ja estämään korroosiota.
Raimo Jokisalmi
Jokisalmen vanhemmat olivat maanviljelijä Toivo Jokisalmi ja emäntä Hilma Jokisalmi o.s. Huuskonen. Hän asunut Iisalmessa 1975–2001 ja Kiuruvedellä vuodesta 2001 alkaen.
Jokisalmi hankki ensimmäisen haitarinsa 1964 ja vuonna 1968 hän perusti oman yhtyeen nimeltä Raimo Salmen yhtye. Yhtye teki esiintymiskeikkoja vuoteen 1972 saakka jolloin Jokisalmi ryhtyi ammattimaiseksi ravintolamuusikoksi instrumentteinaan haitari ja vuodesta 1973 alkaen myös sähköurut. Jokisalmi toimi ravintolamuusikkona aina 1980-luvun alkuun saakka ja tämän jälkeenkin hän on jatkanut esiintymistä eri yhtyeissä.
Jokisalmi on toiminut vuodesta 1983 alkaen kansalaisopiston tuntiopettajana ja vuodesta 1984 alkaen hän on ollut myös freelance-toimittajana eri lehdissä. Jokisalmi on julkaissut useita kirjoja. Hän on muun muassa tutkinut kirjailija Kalle Päätalon Iijoki-sarjan teosten tapahtumien ja henkilöiden taustoja kirjassaan Jokijärven rannalta : tuokiokuvia Päätalon Iijoki-sarjan vaiheilta.
Johan Paavilainen
Johan Eemeli Paavilainen oli suomalainen reservin luutnantti ja jääkäri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisessa armeijassa muun muassa joukkueenjohtajana koillisrintamalla.
Sonic R
Sonic R on Traveller's Talesin ja Sonic Teamin kehittämä ja Segan julkaisema ajopeli. Peli julkaistiin vuonna Sega Saturnille ja vuonna 1998 Windowsille.
Johan Paavilainen
Perhe ja koulutus
Paavilaisen vanhemmat olivat maanviljelijä Simo Paavilainen ja Katri Rautiainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Anni Paavalniemen kanssa. Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti keskikoulukurssin Iin yhteiskoulussa vuonna 1930. Hän kävi Reserviupseerikoulun vuonna 1928 ja suojeluskuntaupseerikurssin vuonna 1922 sekä taktiikan soveltamiskurssin vuonna 1922. Komppanianpäällikkökurssin hän suoritti vuonna 1930 ja luutnanttikurssin vuonna 1937 Suojeluskuntain päällystökoulussa.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania kuvattuna Libaussa vuonna 1917 Paavilainen työskenteli kauppa-apulaisena Kaukolassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 3. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, josta hänet siirrettiin 20. maaliskuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon hänellä todetun sairauden takia. Takaisin komppaniaansa hän palasi 16. elokuuta 1917.
Sonic R
Hahmot pelissä
Perushahmot: Avattavat:
Vastaanotto
Pelin molemmat alkuperäiset versiot saivat vaihtelevia vastaanottoja ristiriitaisista negatiivisiin. GameRankings antoi useiden eri arvostelijoiden laskemien pisteiden keskiarvosanaksi 70 % PC-versiolle ja 68,92 % Sega Saturn -versiolle.
Tämän pelin kohdalla suurin kritisoinnin aihe oli se kun peli muistuttaa teknillisesti liian paljon Mario Kart -pelejä. Peter Suciu GameProlta sanoi että "Suuresta hahmojen ja ratojen valikoimasta huolimatta, Sonic R ei tarjoa kovin paljon vaihtelevaa pelattavuutta kilpailuissa ja se menettää viehättävyytensä niin nopeasti." GamePro antoi pelille arvosanaksi 3/5. Ryan MacDonald GameSpotilta kehui peliä grafiikoista ja audiosta, mutta sanoi vastineeksi että "Peli on niin lyhyt että sen voisi läpäistä jo päivässä."
Game Revolution huomioi sitä, että peli oli "hieman erilainen" normaaleihin kilpailupeleihin verrattuna, mutta se kritisoi peliä erityisesti sen musiikeista, kommentoiden että "Sanoituksilla (kuten 'Can you feel the sunshine brighten up your day') tunnet niin kuin olisit ennemmin jossain Disney-maailmassa, jossa Gestapo-hiiret olisivat pakottamassa sinua hymyilemään jatkuvasti." Sen lisäksi arvostelija kritisoi myös ohjaimia. Electronic Gaming Monthly antoi pelin Sega Saturn-versiolle 7,75/10 pistettä. Allgame.com antoi pelille 4/5 tähteä kehuen grafiikoita ja erityisesti ääniä, mutta kritisoi puolestaan sitä kun peli ei sisällä tarpeeksi ratoja.
Johan Paavilainen
Suomen sisällissota
Paavilainen astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin maaliskuun lopulla koillisrintamalle, niissä hän toimi joukkueenjohtajana Sallan rykmentin Kuolajärven pataljoonan 2. komppaniassa. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kuivitsalla ja Kilislammilla.
Alisa Weilerstein
pienoiskuva|Alisa Weilerstein Alisa Weilerstein (s. 1982 Rochester, New York) on yhdysvaltalainen sellisti. Hän on viulisti Donald Weilersteinin ja pianisti Vivian Hornik Weilersteinin tytär. Hänen veljensä on kapellimestari ja viulisti Joshua Weilerstein.
Weilerstein aloitti sellonsoiton 4-vuotiaana. Hän esitti 13-vuotiaana Clevelandin orkesterin kanssa Tšaikovskin Rokokoo-muunnelmat. Sittemmin hän on esiintynyt muiden muassa Berliinin filharmonikkojen, Chicagon sinfoniaorkesterin, Orchestre National de Francen, Bostonin sinfoniaorkesterin ja New Yorkin filharmonikkojen kanssa. Weilerstein on myös soittanut kamarimusiikkia ja muodostanut vanhempiensa kanssa trion. Vuonna 2011 hän sai MacArthur-palkinnon. Nykymusiikillekin omistautuneena sellistinä hän on esittänyt Lera Auerbachin, Osvaldo Golijovin ja Joseph Hallmanin teoksia. Syksyllä 2012 julkaistiin Deccan levy, jolla Weilerstein tulkitsee Edward Elgarin ja Elliott Carterin konsertot.
Weilerstein valmistui Bachelor of Arts -oppiarvolla Columbian yliopistosta vuonna 2004.
Keltatokko
Keltatokko (Gobiodon okinawae) on tokkoihin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö
Keltatokko kasvaa noin 3,5 cm pitkäksi. Sen keltainen väri on tasaisen kiiltävä, miltei kumimainen. Musta silmä erottuu selvästi. Poskipäissä on pienet valkeat läikät.
Alkuperä
Keltatokko elää luonnossa Indopasifisella merialueella.
Ravinto
Keltatokko syö luonnossa pieniä selkärangattomia. Sen ruokinta akvaariossa on haastavaa, mutta yleensä se oppii syömään pakasteruokia.
Minar-e-Pakistan
Minar-e-Pakistan on 62 metriä korkea monumentaalinen minareetti, joka sijaitsee Pakistanin toiseksi suurimmassa kaupungissa, Lahoressa. Minar-e-Pakistan on rakennettu samalle paikalle, jossa vaadittiin Pakistanin itsenäisyyttä ensimmäistä kertaa virallisesti. Seitsemän vuotta myöhemmin Pakistan oli saanut itsenäisyytensä.
Minar-e-Pakistanin on suunnitellut arkkitehti Naseer-ud-din Murat Khan ja monumentti on valmistettu marmorista.
Mikatagaharan taistelu
Mikatagaharan taistelu käytiin 25. tammikuuta 1573 Tōtōmin provinssissa Japanissa. Se oli Takeda Shingenin ja Tokugawa Ieyasun joukkojen välinen taistelu, jossa Ieyasu kohtasi suurimman sotilaallisen tappionsa.
Johan Rheborg
Carl Johan Rheborg (s. 5. kesäkuuta 1963 Täby) on ruotsalainen koomikko. Hän kuuluu ruotsalaiseen komediaryhmään Killinggänget. Rheborg on 188 senttimetriä pitkä.
Rheborg aloitti koomikon uransa vuonna 1986. Hänet tunnetaan muun muassa NileCity -tv-ohjelmassa esittämistään hahmoista Percy Nilegård ja Farbror Barbro sekä Kenny Starfighterista ja Hjälp! -sarjan Örjan Laxista. Vuodesta 2010 Rheborg on myös esittänyt Fredde Schilleriä suositussa komediasarjassa Solsidan. Vuonna 2020 hänet valittiin esittämään Agatha Christien luomaa suomalaisetsivää Sven Hjersonia samannimiseen saksalais-ruotsalaiseen TV-sarjaan.
Rheborg on ollut naimisissa Kristina Rheborgin kanssa vuodesta 1989 asti Heillä on vuosina 1991 ja 1993 syntyneet tyttäret Linnea ja Emma.
Kungshamn
Kungshamn on Sotenäsin kunnan keskustaajama Länsi-Ruotsissa, Länsi-Götanmaan läänissä. Vuoden 2010 lopussa taajamassa oli 2 814 asukasta.
Kultapyrstö
Kultapyrstö (Psarocolius decumanus) on laajalla alueella Keski- ja Etelä-Amerikassa tavattava turpiaaleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
Kultapyrstö on hyvin suurikokoinen varpuslintu. Naaraat ovat kooltaan 33–38 cm ja koiraat huomattavasti kookkaampia, pituudeltaan 46–49 cm. Kultapyrstökoiras on höyhenpuvultaan pääosin kiiltävän musta, eräillä alalajeilla on mustien höyhenten seassa myös keltaisia. Päälaella on ohut hiusmaisten höyhenten muodostama töyhtö, joka on usein hankala havaita. Koiraan silmien iiris on sininen. Nokka on suurikokoinen ja valkoinen. Kultapyrstökoiraan perä on kastanjanruskea ja pyrstö kirkkaan keltainen lukuun ottamatta keskimmäisiä mustia höyheniä. Naaras on väritykseltään vaaleampi ja naaraalla ei ole töyhtöä ja silmä on väriltään harmaampi.
Levinneisyys ja elinympäristö
Kultapyrstön elinympäristö ulottuu Keski-Amerikassa Panamasta etelään ja Etelä-Amerikassa sitä tavataan laajalla alueella Andeilta Amazonian ja Argentiinan pohjoisosiin sekä Trinidad ja Tobagosta. Laji puuttuu Brasilian koillisrannikolta. Linnun elinympäristöjä ovat kosteat avoimet metsät ja metsien reunamaat. Laji tulee toimeen myös osittain hakatuilla alueilla. Lisäksi lajia tavataan myös kahviviljelmiltä ja maatalousmailta, joilla kasvaa yksittäisiä puita. Kultapyrstön elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 2 600 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat
Kultapyrstö liikkuu useammin yksin kuin muut kultapyrstöjen suvun lajit. Se voi liittyä myös pieniksi parviksi, joissa voi olla myös muita kultapyrstöjen suvun lajeja sekä kasikkeja. Linnun ravinto koostuu hyönteisistä, hedelmistä ja marjoista.
Kultapyrstö pesii kolonioina, joissa on yksi hallitseva koiras, joka pesii useiden naaraiden kanssa. Koloniassa on tyypillisesti kolmesta neljään koirasta ja jopa kolmekymmentä naarasta. Koloniat sijaitsevat metsän ulkopuolella kasvavassa puussa. Naaras kuroo pitkän pussimaisen pesän korkeaan puuhun, jossa on usein myös herhiläispesiä, jotka suojelevat lintuja saalistajilta. Naaras munii yhdestä kahteen vihreää tai harmaata mustapilkullista munaa.
Erätalonpojan Keinot
Erätalonpojan keinot on vuonna 2007 avattu matkailupolku Posiolla. Reitti koostuu 35 tienvarsiopasteesta, jotka sijaitsevat eri puolilla Posiota. Opastetaulut kertovat kuvin ja tekstein 1900-luvun alkupuolen talonpoikaiskulttuurissa eläneiden Posion asukkaiden taidoista, elinehdoista ja ajatuksista. Taulujen aiheita ovat muiden muassa kansanlääkintä, poronhoito, tarinaperinne ja erätaidot.
Erätalonpojan Keinot on kunnianosoitus sisukkaille esivanhemmille, jotka hoitivat lehmiä, pitivät poroja, metsästivät, kalastivat, opettelivat myymään puuta sekä uittivat sitä. Luonnonläheistä talonpoikaiselämää rytmittivät vuoden- ja vuorokaudenaika, sää ja keli. Sulan maan aikana tehtiin eniten töitä, kun luonto antoi mahdollisuudet maanviljelyyn, kalastukseen ja metsästykseen. Talvisin askaroitiin käsitöitä sekä valmistettiin ja korjattiin tarve-esineitä.
Matkailupolun opastetauluja on Posiolla jokaisessa kylässä. Kukin taulu kertoo alueelle tyypillisistä elinkeinoista sekä lähiseutuun liittyvistä tarinoista. Opastetaulut on varustettu kuvien ja tekstien lisäksi kartalla, joka kertoo paikan sijainnin. Kartasta löytyy tietoa myös lähialueen yrittäjien tarjoamista palveluista, kuten majoituksesta, ohjelmapalveluista, työsuorituksista ja myytävistä luonnontuotteista. Samalla saa halutessaan yhteyden paikallisiin asukkaisiin ja niiden jälkeläisiin, joiden elämästä opastetauluissa kerrotaan.
Erätalonpojan Keinot on syntynyt vuosina 2005-2007 olleen hankkeen puitteissa. Hanketta ideoi ja hallinnoi Posion metsänhoitoyhdistys, jonka jäsenet ovat erätalonpoikien jälkeläisiä. Yhteistyökumppaneina olivat Posion kunta, Tiehallinnon Lapin piiri, Lapin ympäristökeskus, Lapin TE-keskus, Itä-Lapin työvoimatoimisto, Posion matkailuyhdistys ja Posion kotiseutuseura. Tärkeimmät rahoittajat olivat Euroopan unioni ja Suomen valtio. Mukana Erätalonpojan Keinoja luomassa oli myös suuri määrä posiolaisia yrittäjiä ja asukkaita.
Oiva Lakari
Oiva Johannes Lakari (20. helmikuuta 1883 Pudasjärvi – 24. syyskuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen metsätieteilijä ja hallintovirkamies.