cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Podokarpuskasvit
Kuvaus
Podokarpuskasvit ovat monivuotisia puuvartisia kasveja. Ne voivat olla puita, pensaita tai varpuja. Kaikki podokarpuskasvit ovat ainavihantia säilyttäen eläviä lehtiä ympäri vuoden. Podokarpuskasvit ovat yleensä kaksikotisia, jolloin hede- ja emikukinnot kehittyvät eri kasviyksilöihin, mutta jotkin lajit voivat olla yksikotisia. Heimon kasvit ovat pihkaisia. Varsinaisia pihkatiehyitä on lähinnä lehdissä, kun taas puuaineksessa on ainoastaan pihkaista tylppysolukkoa.
Podokarpuskasvit saavat tavallisesti energiansa lehtivihreän avulla yhteyttämällä auringonvalosta. Heimoon kuuluva podori (Parasitaxus usta) on kuitenkin havupuiden keskuudessa ainutlaatuinen loiskasvi. Yhteyttämiskyvytön podori saa energiansa isäntäkasviltaan, jonka juuristoon kiinnittyneenä se kasvaa. Myös podorin isäntälajina oleva siipipodokki (Falcatifolium taxoides) kuuluu podokarpuskasveihin.
Varsi
Puutunut varsi muodostaa yleensä pystyn rungon, mutta joillakin pensasmaisilla lajeilla päävarret voivat myös olla kohenevia tai rentoja. Haarautuminen on varsijatkoista. Pystyrunkoisen kasvin oksat siirottavat usein lähes vaakasuuntaisesti. Kuori on yleensä ohutta. Vanhemman kasvin rungon kuori yleensä halkeilee tai hilseilee liuskoina.
Puuaines koostuu pääasiassa putkisoluista eli trakeideista, joiden seassa on tylppysolukosta koostuvia ydinsäteitä ja joskus myös pitkittäistä tylppysolukkoa. Puun vuosilustot voivat olla toisistaan selkeästi erottuvia tai huomaamattomia. Sydänpuu saattaa olla selvästi väritykseltään pintapuusta erottuvaa, huomaamatonta tai se voi jäädä kokonaan puuttumaan. Puuaineksessa ei ole havupuille tavanomaisia pihkatiehyitä, mutta tylppysolukko on usein pihkaista.
Kasvuversot päättyvät usein silmusuomujen peittämiin silmuihin. Lapakkapuilla (Phyllocladus) pienet kasvuversot ovat litteitä ja leveitä laakavarsia. Lehtivihreälliset laakavarret toimivat lapakkapuiden pääasiallisina yhteyttävinä eliminä lehtien sijaan.
Juuristo koostuu puuvartisista juurista ja ohuista sienijuurista eli mykorritsasta. Sienijuuret ovat kaikilla tutkituilla heimon kasveilla tyypiltään juuriston solujen seinämät läpäiseviä keräsienijuuria eli arbuskelimykorritsaa.
Lehdet
Lehdet ovat monivuotisia, yksinkertaisia ja usein johteisia. Lehtiasento on yleensä kierteinen, mutta voi olla myös ristikkäisen vastakkainen. Lehtien muoto vaihtelee suuresti pienistä suomulehdistä kapeisiin neulasiin ja suurempiin litteisiin lehtiin. Yhdellä kasvilla voi esiintyä useaa eri lehtityyppiä; esimerkiksi useilla heimon edustajilla nuorten kasvien varhaislehdet ovat neulasmaisia, mutta vanhempien kasvien myöhäislehdet ovat suomumaisia. Lehdet voivat olla pehmeitä ja joustavia tai nahkeita ja jäykkiä.
Lehden lavassa saattaa olla voimakas keskisuoni tai useita rinnakkaisia pääsuonia. Lehdessä voi olla yksi keskisuonta pitkin kulkeva pihkatiehyt. Ilmarakoja saattaa esiintyä amfistomaattisesti eli lehden kummallakin pinnalla, tai hypostomaattisesti eli ainoastaan lehden alapinnalla.
Kukinnot
Kukinnot jakaantuvat erillisiin yksineuvoisiin hede- ja emikukintoihin. Podokarpuskasvit ovat yleensä kaksikotisia, jolloin hedekukinnot eli hedekävyt kasvavat hedekasveissa ja emikukinnot eli emikävyt kasvavat emikasveissa. Kukinnot voivat kehittyä hanka- tai kärkisilmuista, ja olla perällisiä tai perättömiä.
Emikäpy eli varsinainen käpy on rangasta ja sen ympärille kierteisesti tai vuorottaisesta asettuneista emi- ja peitinsuomuista muodostuva kukinto. Emisuomulla on yksi siemenaihe. Jokainen emisuomu on kiinnittynyt suuremman peitinsuomun hankaan. Peitinsuomuja on kävyssä vähintään kaksi, mutta niitä voi olla huomattavasti enemmänkin. Monilla heimon kasveilla vain yksi siemenaihe voi kehittyä siemeneksi, ja muiden siemenaiheiden kehitys keskeytyy ensimmäisen hedelmöityttyä. Siemenaihe on kehityksensä alkuvaiheessa pysty ja suorasuuntainen, mutta kääntyy yleensä kehittyessään alaspäin ollen tavallisesti pölytysvaiheessa vastasuuntainen eli anatrooppinen.
Käpy on suurimmalla osalla heimoa kypsänä jossakin määrin mehevä, mutta mehevä rakenne voi muodostua eri tavoin eri suvuilla. Useimmilla podokarpuskasveilla siemenaiheeseen kiinnittynyt emisuomu, joka aluksi ympäröi vain siemenaiheen tyveä maljamaisena rakenteena, laajenee huomattavasti muodostaen siementä ympäröivän mehevän vaipan, josta käytetään nimitystä epimatium. Monilla heimon kasveilla kävyn peitinsuomut kasvavat yhteen ja turpoavat, jolloin niistä muodostuu kehittyvän siemenen tyvelle mehevä pohjus tai perä. Lapakkapuilla siemenkuoren ulkokerroksesta muodostuu siemenen ympärille siemenvaippa eli arillus. Monilla podokarpuskasveilla kävyn pääasiallinen mehevä osa on peitinsuomujen muodostama pohjus, mutta joillakin suvuilla se on emisuomun muodostama epimatium. Kävyn mehevä osa on usein kirkkaan värinen ja houkuttaa siemeniä levittäviä lintuja.
Siemenet ovat yleensä hieman litistyneen munanmuotoisia. Ne ovat lenninsiivettömiä ja niillä on kova siemenkuori. Itäminen on epigeeistä, mikä tarkoittaa sirkkalehtien nousevan maan pinnalle. Sirkkalehtiä on kaksi.
Elinkierto ja lisääntyminen
Podokarpuskasvit ovat monivuotisia kasveja, jotka voivat elää satoja vuosia vanhoiksi. Vanhimmat tunnetut heimon edustajat kuuluvat lajiin Lagarostrobos franklinii. Lajista tunnetaan puita, jotka ovat rungon vuosirengasnäytteiden perusteella ainakin 2 500 vuotta vanhoja. Lagarostrobos franklinii muodostaa lisäksi kasvullisesti lisääntymällä klooniyhdyskuntia, joista vanhimman on arveltu voivan olla yli 10 000 vuotta vanha.
Podokarpuskasvit voivat lisääntyä sekä suvullisesti että kasvullisesti. Elinkiertoon kuuluu sukupolvien vuorottelu, jossa kasvi eli sporofyytti tuottaa suvuttomasti itiöitä, joista kehittyy suvullisesti lisääntyviä gametofyyttejä. Siitepölyhiukkasia muodostavat koirasgametofyytit kehittyvät sporofyytin hedekäpyjen pölylokeroissa, kun taas naarasgametofyytti eli alkiorakko muodostuu sporofyytin emikävyn siemenaiheen sydämeen eli nukellukseen. Pölytys tapahtuu siitepölyhiukkasen laskeutuessa nukelluksen pinnalle, jolloin siitepölyhiukkanen kasvattaa nukelluksen läpäisevän siiteputken, jota pitkin koirassukusolut siirtyvät alkiorakolle hedelmöittämään naarassukusolua.
Podokarpuskasvit ovat kaikkien havupuiden tavoin tuulipölytteisiä siitepölyhiukkasten varistessa hedekävystä ilmaan tuulen vietäväksi. Useimmilla heimon kasveilla siitepölyhiukkasessa on kaksi tai kolme ilmaonteloa. Joillakin lajeilla siitepölyhiukkasen ilmaonteloita voi olla jopa 4–6, mutta prinssinkuusilta (Saxegothaea) ja lapakkapuilta (Phyllocladus) ne puuttuvat käytännössä kokonaan.
Podokarpuskasvien emikäpyjen paljaat siemenaiheet tuottavat pölytyspisaran. Pölytyspisara on siemenaiheen kärjessä sijaitseva nestepisara, johon tuulen mukana leijailevat siitepölyhiukkaset tarttuvat kiinni. Useimmilla podokarpuskasveilla vastasuuntaisen siemenaiheen kärki ja sen pölytyspisara osoittavat alaspäin. Tyypillisesti epäsäännöllisen muotoinen pisara on painautunut kävyn muita osia vasten. Osuttuaan pölytyspisaraan ilmaontelollinen siitepölyhiukkanen kelluu pisaran nesteessä ylöspäin kohti siemenaiheen sydäntä. Tämäntyyppinen pölytyspisara on usein hyvin lyhytikäinen, mutta siitepölyhiukkasen ei välttämättä tarvitse osua suoraan pisaraan, vaan se voi laskeutua kävylle jo ennen pölytyspisaran erittymistä, ja tulla myöhemmin käpyä vasten painautuneen pisaran poimimaksi.
Muista podokarpuskasveista poiketen, lapakkapuilla pysty siemenaihe ja sen pölytyspisara osoittavat usein ylöspäin, eikä pyöreä pisara ole kosketuksissa kävyn muihin osiin. Osuttuaan pisaraan lapakkapuille ominainen ilmaonteloton siitepölyhiukkanen vajoaa pisaran nesteeseen, josta se päätyy siemenaiheen nukellukseen pisaran imeytyessä takaisin. Lapakkapuiden pölytyspisarat ovat muiden heimon kasvien pölytyspisaroita huomattavasti pitkäikäisempiä, mutta siitepölyhiukkasen tulee osua niihin suoraan päästäkseen siemenaiheeseen.
Useat podokarpuskasvit voivat lisääntyä myös kasvullisesti. Useat niistä tuottavat runko- tai juurivesoja, ja jotkin lajit voivat lisääntyä taivukkaista maahan painautuneiden oksien juurtuessa.
Käytännössä kaikki podokarpuskasvit ovat eläinlevitteisiä. Niiden siemeniä levittävät tavallisesti linnut, jotka syövät meheviä käpyjä ja levittävät siemeniä ympäristöönsä ulosteidensa mukana.
Suvut
Podokarpuskasvit jaetaan tavallisimmin 18 sukuun. Heimoon kuuluu lähteestä riippuen noin 173–180 lajia. Seuraava kaavio esittää suvut ja niiden väliset suhteet Royal Societyn vuonna 2011 julkaiseman, Ed Biffinin johtaman tutkijaryhmän geneettisiin tutkimuksiin pohjautuvan mallin mukaisesti. Tämä malli puoltaa voimakkaasti lapakkapuiden sisällyttämistä heimoon.
Levinneisyys
pienoiskuva|[[Dacrycarpus dacrydioides -metsää Uudessa-Seelannissa]] Podokarpuskasveja esiintyy luonnonvaraisena kaikilla mantereilla tropiikissa sekä eteläisellä pallonpuoliskolla laajalti viileänlauhkealle vyöhykkeelle asti ja pohjoisella pallonpuoliskolla harvakseltaan lämpimänlauhkealle vyöhykkeelle asti. Suurin lajirunsaus on Australaasiassa. Podokarpuskasveja kasvaa Amerikassa pohjoisesta Meksikosta ja Karibian saarilta etelään Chileen asti. Saharan Eteläpuolisessa Afrikassa heimon lajeja esiintyy pohjoisimmillaan Nigeriassa ja Etiopiassa sekä eteläisimmillään Etelä-Afrikassa. Aasiassa heimon lajeja esiintyy laajalti Kaakkois-Aasiassa sekä hajanaisesti lännessä Intiaan ja pohjoisessa Japaniin ja Kiinaan asti. Tyynenmeren alueella podokarpuskasveja kasvaa Australian ja Uuden-Seelannin lisäksi lukuisilla läntisen Tyynenmeren saarilla, itäisimmillään Tongassa. Heimon edustajat kasvavat usein vuoristoalueilla. Tämä näkyy selvimmin Etelä-Amerikassa, missä podokarpuskasvien levinneisyys myötäilee läntisessä Etelä-Amerikassa Andien vuoristoa sekä Afrikassa, jossa käytännössä kaikki heimon edustajat kasvavat ainoastaan vuoristometsissä.
Elinympäristö ja ekologia
Podokarpuskasvit ovat tyypillisesti sopeutuneet lämpimien alueiden kosteisiin metsiin, mutta jotkin lajit ovat sopeutuneet kasvamaan viileänlauhkeassa ilmastossa tai vähäravinteisilla pensastomailla. Metsäympäristössä podokarpuskasvit ovat usein suuria latvuskerroksen puita tai sen yläpuolelle kohoavia ylispuita, mutta jotkin lajit kasvavat pensaina tai pieninä puina metsän alemmissa kerroksissa.
Podokarpuskasvit ovat harvoja tropiikin kosteisiin metsiin sopeutuneita havupuita. Tyypillisesti neulas- tai suomulehtiset havupuut eivät useinkaan ole lehtiensä pienen pinta-alan ja siitä aiheutuvan tehottoman valonsaannin vuoksi menestyneet kosteissa trooppisissa metsissä kilpailussa elintilasta lehtipuiden eli koppisiemenisiin kasveihin kuuluvien leveälehtisten puiden kanssa. Leveät lehdet tehostavat puun valon saantia metsän latvuksen varjostuksessa. Useille podokarpuskasveille on kuitenkin kehittynyt havupuille tyypillistä leveämpiä lehtiä, joita pidetään sopeumana kilpailuun lehtipuiden kanssa kosteassa trooppisessa metsässä.
Joitakin podokarpuskasveja on kaadettu suuria määriä metsäteollisuuden tarpeisiin. Moni heimon edustajista myös kasvaa metsissä, joita uhkaavat hakkuut ja raivaus maanviljelyn tieltä. Tämän vuoksi monia heimon lajeja pidetään nykyisin uhanalaisina.
Kehityshistoria
Podokarpuskasvien kehityslinja erosi araukariakasvien (Araucariaceae) kehityslinjasta noin 205 miljoonaa vuotta sitten triaskauden aikana. Heimon kantamuoto kehittyi eteläisellä pallonpuoliskolla Gondwanan mantereella. Heimon levinneisyys painottuu nykyisinkin eteläisen pallonpuoliskon mantereisiin ja saariin, jotka muodostivat osia Gondwanasta, mutta heimo sittemmin levinnyt myös muinaiseen Lauraasiaan kuuluneisiin Pohjois-Amerikkaan ja Aasiaan.
Kulttuurillinen ja taloudellinen merkitys
pienoiskuva|Japaninpodokarpus muotoonleikattuna koristepuuna.
Useilla podokarpuskasveilla on kulttuuriperinteellistä merkitystä. Joitakin vanhoja lajin Nageia nagi yksilöitä on pidetty pyhinä puina Japanin shintolaisuudessa. Usealla heimon lajilla on ollut asema Uuden-Seelannin maorien perinteessä. Suuria maorinpodokarpuksia kunnioitettiin, ja kaadetun podokarpuksen tilalle tuli istuttaa uuden taimi. Maorit söivät sekä Dacrycarpus dacrydioidesin meheviä käpyjä että niiden houkuttamia lintuja, ja käyttivät puun muita osia lääkintään.
Podokarpuskasveilla on huomattavaa taloudellista merkitystä lähinnä vain paikallisesti. Maorinpodokarpus, Dacrydium cupressinum ja Dacrycarpus dacrydioides olivat aiemmin hyvin tärkeitä Uuden-Seelannin metsäteollisuudelle ja taloudelle. Eräät heimon lajit, kuten japaninpodokarpus (Podocarpus macrophyllus) ja Afrocarpus gracilior ovat suosittuja koristekasveja.
Savjolovon asema (Moskova)
Savjolovon asema on Moskovassa sijaitseva Venäjän rautateiden rautatieasema. Se luetaan tavallisesti yhdeksi kaupungin yhdeksästä päärautatieasemasta, vaikka asema palvelee ainoastaan lähijunaliikennettä.
Rautatieasema sijaitsee Moskovan ydinkeskustan luoteispuolella, 4,9 kilometriä Punaiselta torilta. Käynti Savjolovskaja-metroasemalle on heti rautatieaseman pääovien itäpuolella. Metroasema kuuluu Moskovan metrolinja 9:n (harmaa) reitistöön.
Rautatieasema on saanut nimensä Moskovasta 130 kilometriä pohjoiseen sijainneesta Savjolovon kylästä (Савёловo). Savjolovo on sittemmin sulautettu Volgan vastarannalla sijaitsevaan Kimryn kaupunkiin, mutta rautatieaseman nimi on yhä Savjolovo.
Manolo Jiménez
Pelaajaura
Espanjan maajoukkuessa Jiménez pelasi 15 ottelua vuosina 1988–1990. Hän kuului joukkueen kokoonpanoon vuoden 1990 MM-kilpailuissa Italiassa.
Valmentajaura
Pelaajauransa jälkeen Jiménez siirtyi valmennustehtäviin. Hän aloitti kaudella 2000–2001 tuolloin Espanjan neljänneksi korkeimmalla sarjatasolla Tercera Divisiónissa pelanneen Sevillan B-joukkueen valmentajana ja luotsasi joukkueen jo ensimmäisellä kaudellaan sarjatasoa ylemmäs Segunda División B:hen.
Kaudet 2001–2007 Sevilla B pelasi Segunda División B:ssä, ja pääsi neljästi nousukarsintoihin sijoituttuaan lohkonsa kolmanneksi kausilla 2003–2004 ja 2005–2007 ja ensimmäiseksi kausilla 2004–2005 ja 2006–2007. Neljännellä yrittämällä, kauden 2006–2007 nousukarsinoissa, joukkue voitti Universidad LPGC:n ja Burgosin ja nousi lopulta Segunda Divisióniin, jossa se oli kausilla 2007–2009 ainoa reservijoukkue. B-joukkueen valmentajana Jiménez oli kasvattamassa pelaajia kuten José Antonio Reyes, Sergio Ramos, Kepa Blanco, Antonio Puerta, Federico Fazio ja Diego Capel.
Juande Ramosin jätettyä eroilmoituksensa 26. lokakuuta 2007 siirtyi Jiménez Sevillan edustusjoukkueen valmentajaksi. Hänen johdollaan joukkue sijoittui kaudella 2007–2008 lopulta viidenneksi ja kaudella 2008–2009 kolmanneksi. Mestarien liigassa 2009–2010 joukkue selvitti tiensä jatkoon lohkovoittajana, minkä lisäksi Jiménez johdatti joukkueen Espanjan cupin Copa del Reyn loppuotteluun. Sevilla putosi Mestareiden liigassa kuitenkin neljännesvälierissä TsSKA Moskovalle ja Jiménez sai pian tämän jälkeen potkut, kun joukkue pelasi tasan sarjassa viimeisenä ollutta Xereziä vastaan. Maaliskuun lopussa pelatun ottelun jälkeen Sevilla oli sarjassa viidentenä, ja se oli seitsemän ottelua perättäin ilman voittoa.
Lokakuussa 2010 Jiménez teki kesään 2012 ulottuvan sopimuksen kreikkalaisseura AEK Ateenan päävalmentajan tehtävistä. Jiménezin johdolla AEK eteni Kreikan cupin loppuotteluun, jossa se voitti Atromitosin 3–0. Pokaali oli AEK:n ensimmäinen sitten kevään 2002 cup-mestaruuden. Jiménez ja AEK purkivat sopimuksensa lokakuussa 2011 erimielisyyksien vuoksi. AEK oli aloittanut kautensa hyvin ollen neljän kierroksen jälkeen tasapisteissä liigan kärkijoukkueiden kanssa.
Marraskuussa 2013 Jiménezistä tuli qatarilaisen Al-Rayyanin päävalmentaja. Espanjalaisen tavoitteena oli pelastaa seura putoamiselta Qatarin liigasta. Taistelu ei riittänyt, vaan Al Rayyan putosi maalieron turvin pääsarjasta. Jiménez jatkoi seuran päävalmentajana kaudella 2014/15 tavoitteena nousu takaisin liigaan. Jiménez onnistui tavoitteessaan ja seura nousi Qatarqas Leaguen voittajana takaisin pääsarjaan. Kauden jälkeen Jiménez sai tehdä päävalmentajana tilaa Jorge Fossatiille.
Tammikuussa 2017 Jiménez allekirjoitti kauden loppuun ulottuvan sopimuksen Kreikan Superliigassa pelaavan AEK Ateenan kanssa. Jiménezin johdolla AEK selvitti kuuden vuoden tauon jälkeen tiensä europelien lohkovaiheeseen, kun se selvitti tiensä jatkoon Eurooppa-liigan karsinnoista. Lohkovaiheessa AEK voitti yhden ja pelasi viisi ottelua tasan edeten pudotuspeleihin, joissa tie katkesi FK Dynamo Kiovaa vastaan vierasmaalin turvin. Kreikan liigassa Jiménez luotsasi AEK:n mestariksi 24 vuoden jälkeen ja päätti näin Olympiakosin seitsemän vuoden valtakauden. Menestyksestä huolimatta AEK ei päässyt sopimukseen Jiménezin jatkosta ja hän jätti AEK:n kauden jälkeen.
AEK:sta lähtönsä jälkeen Jiménez teki sopimuksen Segundaan pudonneen UD Las Palmasin kanssa. Pesti päättyi potkuihin jo marraskuussa 2018, kun Las Palmas majaili Segundassa viidentenä.
Helmikuun alussa 2019 Jiménez palasi Kreikan Superliigassa kolmantena majailleen AEK Ateenan päävalmentajaksi. Hänen allekirjoitti seuran kanssa kesään 2020 ulottuvan sopimuksen. Jiménezin johdolla AEK:n sijoitus ei loppukaudella parantunut, vaan AEK oli kauden päätteeksikin kolmas. Kreikan cupissa Jiménez luotsasi AEK:n finaaliin, jossa PAOK FC oli vahvempi 1–0. Kauden jälkeen ilmoitettiin, ettei Jiménez jatka tehtävässään.
Lokakuussa 2022 Jiménez palasi Al Wahdan päävalmentajaksi.
Elisabeth Eybers
Elisabeth Françoise Eybers (16. helmikuuta 1915 – 1. joulukuuta 2007) oli eteläafrikkalainen runoilija. Hänen tuotantonsa on kirjoitettu alun perin afrikaansiksi, mutta sitä on käännetty myös muille kielille.
Eybers opiskeli Witwatersrandin yliopistossa. Valmistuttuaan hän ryhtyi journalistiksi. Eybers meni vuonna 1937 naimisiin liikemies Albert Wesselsin kanssa ja sai kolme tytärtä ja yhden pojan.
Eybers voitti Hertzog-palkinnon vuosina 1934 ja 1971. Hänelle myönnettiin myös muita kunnianosoituksia sekä Alankomaissa että Etelä-Afrikassa.
Avioeronsa jälkeen vuodesta 1961 Eybers asui Amsterdamissa, jossa hän kuoli 92 vuoden ikäisenä.
Kjell-Olof Feldt
Kjell-Olof Feldt (s. 18. elokuuta 1931 Holmsund) on entinen ruotsalainen sosiaali­demokraatti­poliitikko, joka toimi Ruotsin kauppaministerinä 1970–1975 ja valtiovarainministerinä 1982–1990.
Kjell-Olof Feldt tuli ministeriaikoinaan tunnetuksi omaperäisistä lausunnoistaan, jotka eivät aina olleet pääministeri Olof Palmen mieleen. Feldt muun muassa ei valtiovarainministerinä kannattanut sosiaalidemokraattien ajamia palkansaajarahastoja eikä aggressiivista devalvaatiopolitiikkaa Ruotsin kilpailukyvyn ylläpitämiseksi.
Feldtin vuonna 1991 ilmestynyt muistelmakirja Dessa dagar aiheutti Ruotsissa poliittisen myrskyn, koska se asetti kyseenalaiseksi sosiaalidemokratian pyhät arvot. Sittemmin Feldt on kirjoittanut puolen tusinaa muutakin kirjaa. Syksyllä 2016 julkaistaan Kjell-Olof Feldtin ja hänen vaimonsa, toimittaja-kirjailija Birgitta von Otterin kirja alkoholismista nimeltä Vägen ut.
Nuoruus ja uran alku
Feldt syntyi työläisperheeseen Uumajan lähellä. Vanhemmat erosivat pian, ja äiti kasvatti poikaansa aluksi yksinhuoltajana Skellefteåssa. Kun hän avioitui yrittäjämiehen kanssa, Kjell-Olof sai mahdollisuuden käydä lukion ja valmistui Uppsalan yliopistosta valtiotieteen maisteriksi 1956. Hän työskenteli toimittajana Libertas- ja Tiden-lehdissä 1958–1964, osin samaan aikaan kun oli jo aloittanut virkamiesuran. Hän oli Ruotsin valtiovarainministeriössä budjettisihteerinä 1962–1964 ja toimistopäällikkönä 1964–1965, sitten budjettipäällikkönä vuoteen 1967 ja valtiosihteerinä vuoteen 1970 asti, jolloin hänet kutsuttiin Ruotsin kauppaministeriksi.
Joojakim
Joojakim oli yksi Raamatussa mainituista Juudan kuninkaista. Hänen alkuperäinen nimensä oli Eljakim, mutta Faarao Neko antoi hänelle uuden nimen. Hän oli myös yksi Josian pojista. Hän tuli valtaan 25-vuotiaana, kun hänen veljensä otettiin viralta, ja hallitsi 11 vuotta. Joojakimin hallituskauden alkuvaiheissa Babylonia nujersi Egyptin, ja Joojakim joutui tunnustamaan Babylonian ylivallan huolimatta Egyptiä kohtaan tuntemastaan sympatiasta. Viimeisenä hallitusvuotenaan Joojakim nousi kapinaan Egyptin tukeen luottaen. Nebukadnessar ja babylonialaiset valloittivat koko maan ja aloittivat Jerusalemin piirityksen noin vuonna 597eaa. Silloin Joojakim yllättäen kuoli, ja kuninkaaksi tuli hänen poikansa Jojakin.
Berg von Linde
Berg von Linde on Ruotsin ritarihuoneeseen kirjoitettu aatelissuku numero 1917. Suvun kantaisä Niclas Barg oli majuri ja sai kuningas Kaarle IX:ltä sätereitä. Hänen pjanpoikansa Otto Adrian Berg (1711–1768) liittyi vapaaehtoisena armeijaan vuonna 1723 ja kohosi kapteeniksi vuonna 1744. Vuonna 1749 hänestä tuli äskettäin perustetun Miekkaritarikunnan ritari, majuriksi hän kohosi vuonna 1750 ja aateloitiin vuonna 1751 nimellä Berg von Linden. Vuonna 1755 hän oli Pommerissa linnoitusjoukkojen everstiluutnantti ja 1764 Suomen linnoitusprikaatin eversti. Jean Albrecht Berg von Linde (1793–1857) toimi notaarina Götan hovioikeudessa ja tämän jälkeen asessorina Skoonen ja Blekingen hovioikeudessa ja lopulta Blekingen hovioikeuden presidenttina. Hänestä sai vuonna 1848 Pohjantähti-ritarikunnan suurristin.
Kataarit
Kataarit olivat keskiaikaisesta gnostilaisuudesta ja manikealaisuudesta polveutuvia lahkoja, jotka katolinen kirkko julisti harhaoppisiksi. Kataarilaisuus kehittyi 900-luvulla. Se vaikutti laajalti läntisessä Euroopassa, mutta sen ydinalueita oli Languedoc eteläisessä Ranskassa ja Lombardia Pohjois-Italiassa.
Udinese Calcio
thumb|250px|Stadio Friuli [[Mestarien liiga|Mestarien liigan ottelussa kaudella 2006]] Udinese Calcio on italialainen jalkapalloseura, joka pelaa maan pääsarjassa Serie A:ssa. Sen kotikaupunki Udine sijaitsee lähellä Slovenian rajaa. Seuran lempinimiä ovat Bianconeri (mustavalkoiset), Zebrette (pikkuseeprat), Friulani ja Udin etenkin paikallisten puhekielessä.
Kataarit
Historia
Kataarilaisuuden arvellaan alun perin syntyneen Balkanilla noin vuonna 1000 (bogomiilit) ja levinneen sieltä muualle Eurooppaan, muun muassa Italiaan, Saksaan ja Ranskaan. Kataarilaisuus katosi Ranskasta viimeistään 1350-luvun paikkeilla. Katolinen kirkko kävi lahkolaisia vastaan niin sanotun albigenssisodan, ja myöhemmin uskovia vainottiin inkvisition avulla.
Nimitys "kataari" tulee ilmeisesti kreikan sanasta katharos, "puhtaat". Toinen ehdotettu alkuperä nimelle on latinan cattus, "kissa". Kissa yhdistettiin katolisen kulttuurin piirissä yleisesti noitiin ja kerettiläisiin. Käsitteen kataari ensimmäisiä käyttöyhteyksiä on Eckbert von Schönaun kirjoitus Kölnin kerettiläisistä 1181: "Hos nostra germania catharos appellat."
pienoiskuva|vasen|Kataarit karkotetaan [[Carcassonesta vuonna 1209.]]
Udinese Calcio
Udinese Calcio perustettiin vuonna 1896 osana Società Udinese di Ginnastica e Schermaa. Ensimmäisellä kaudellaan seura voitti Kansallisen voimisteluliiton (FGNI) järjestämän alueturnauksen. Jotkut pitävät tätä Italian ensimmäisenä jalkapallomestaruutena, mutta sitä ei ole kuitenkaan ikinä virallisesti tunnustettu.
Kataarit
Historia
Kataareita kutsuttiin myös albigensseiksi. Nimitys on peräisin 1100-luvun lopusta ja sitä käytti kronikoitsija Geoffroy du Breuil Vigeoisilainen vuonna 1181. Nimi viittaa eteläiseen Albin kaupunkiin (muinainen Albiga). Määritelmä on väljä ja se sijaitsi noin Toulousen tienoilla.
Oppi
Tärkein katarismin ja kristinuskon välinen opillinen ero oli kataarien ehdoton dualismi. Kataarien mukaan henki oli hyvää ja liha saastaista. Heidän mukaansa oli olemassa kaksi toisistaan riippumatonta jumalaa: henkisen maailman luonut hyvä Jumala ja aineellisen maailman luonut paha Saatana.
Katarismin oppien uskollinen noudattaminen edellytti kieltäytymistä lähes kaikista maallisista iloista, sillä vain siten voitiin irrottautua kokonaan Saatanan vallasta. Käytännössä kuitenkin vain harvat kataarit noudattivat opinkappaleitaan ehdottomasti, ja kataarit jakoivatkin uskovat kahteen ryhmään, tavallisiin uskoviin (credentes) sekä hyviin miehiin ja naisiin (bons homs, bonas femnas). Hyvät miehet ja naiset olivat kataarien henkisiä johtajia, ja he elivät pidättyväistä elämää. He eivät saaneet harrastaa sukupuolisuhteita ja noudattivat tarkkaa ruokavaliota, johon ei kuulunut lihaa, vain kala ja kasvisravinto oli sallittua. Tavallinen kataarikansa sen sijaan sai viettää melko vapaata ja rajoituksetonta elämää. Vasta kuolinvuoteella uskovalle annettiin kaste, joka saattoi päättyä paaston aiheuttamaan kuolemaan.
Katolinen kirkko koki kataarien vaikutusvallan Etelä-Ranskassa uhkaksi omalle toiminnalleen. Toisaalta kirkko myös muutti toimintatapojaan kataarivaikutuksen seurauksena ja alkoi määritellä oppiaan täsmällisemmin dogmein. Askeesillaan kataarit kiinnittivät kirkon huomiota köyhäinhoidossa tapahtuneisiin laiminlyönteihin. Köyhyyden ihanteen noudattamisessa kataareilla on yhtymäkohtia valdolaisiin.
Gareth
Vuoden päästä helluntaina Arthurin hoviin saapuu neito, joka kertoo, että hänen emäntänsä on joutunut pahamaineisen Punaisten tasankojen punaisen ritarin vangiksi. Silloin Gareth – joka edelleen tunnetaan nimellä Aimokäsi – ilmoittautuu pelastamaan vangiksi joutuneen naisen. Tämä on hänen toinen lahjapyyntönsä. Sen jälkeen hän pyytää, että Lancelot löisi hänet ritariksi. Tämä on Aimokäden viimeinen lahjapyyntö. Lancelot lyö hänet ritariksi ja Gareth paljastaa sen jälkeen Lancelotille oikean nimensä.
Neito ja Gareth lähtevät yhdessä matkaan, vaikka neito vastustaa tätä. Neito pitää Garethia alempisäätyisenä ja solvaa häntä koko ajan kyökkipojaksi. Gareth voittaa kuitenkin matkan aikana mustan, punaisen ja vihreän ritarin. Lopulta neito paljastaa, että hänen nimensä on Linet ja että Punaisten tasankojen punaisen ritarin piirittämässä linnassa on hänen sisarensa Liones. Punaisten tasankojen punainen ritari odottaa linnan edustalla, että joku maineikas ritari saapuisi ottelemaan hänen kanssaan. Vaiheikkaiden seikkailujen jälkeen Gareth selviytyy lopulta linnaan, jossa Liones on vankina. Hän voittaa linnaa piirittävän punaisen ritarin, mutta säästää tämän hengen vannotettuaan ensin, että punaisen ritarin on mentävä kuningas Arthurin hoviin ja antauduttava Arthurin armoille. Gareth suoriutuu näin tehtävästään. Gareth rakastuu Lionesiin, mutta Linet kieltää heidän rakkautensa, kunnes Arthur sallii heidän mennä naimisiin.
Vulgata-sykliin kuuluvassa proosakertomuksessa Mort Artu (Arthurin kuolema) Lancelot surmaa erehdyksessä Garethin, koska ei tunnista tätä kiivaassa taistelussa, kun kuningatar Guineverea ollaan pelastamassa. Tämän jälkeen Garethin veli Gawain vannoo kostoa Lancelotia vastaan ja käynnistää pyöreän pöydän ritarien hajaannuksen.
Maitohai
Maitohai (Rhizoprionodon acutus ) on tiikerihaiden eli ihmishaiden (Carcharhinidae) heimoon kuuluva hailaji.
Kuvaus
pienoiskuva|211x211px|Maitohailla on suuret silmät pienoiskuva|197x197px|Kalastettuja maitohaita Maitohailla on tyypillinen harmaa väritys ja valkoinen väritys alla. Uros voi kasvaa noin 63-71 senttimetrin pituiseksi ja naaraat voivat kasvaa noin 62-74 senttimetrin pituiseksi. Sen paino on noin 5 kilogrammaa. Maitohain raportoitu ikä on noin kahdeksan vuotta. Niillä on pyöristäytynyt kuono ja suuret silmät. Se on suosittu kaupallisessa kalastuksessa. Huolimatta siitä, että se elää matalikoilla, sitä pidetään ihmisille vaarattomana sen koon ja hampaiden vuoksi.
Elinympäristö
Maitohaita esiintyy hiekkarantojen läheisyydessä. Niitä on löydetty aina 200 metrin syvyydestä. Sitä on tavattu myös makeissa vesistöissä muun muassa Kambodžassa.
Marin kieli
Mari on suomalais-ugrilaisten kielten volgalaiseen ryhmään kuuluva kieli. Marin kielestä ja sen puhujista on ennen käytetty nimitystä tšeremissi. Nykyisin heitä kutsutaan mareiksi, ja heistä noin puolet asuu Marin tasavallassa, loput muualla Venäjällä.
Historia ja nykytilanne
Marin kielen päämurteet ovat länsimari (vuorimari) ja itämari (niittymari ja varsinainen itämari). Vuorimarin nimitys tulee siitä, että sen puhujat asuvat Marinmaan lounaiskolkassa Volgan oikean rannan mäkisellä seudulla. Niittymarien nimitys tulee siitä, että sen puhujat asuvat Volgan vasemman rannan tasamaalla. Varsinaiset itämarit muuttivat tältä alueelta 1700-luvulla pakoon uskonnollista käännytystä nykyisen Baškortostanin alueelle. Lisäksi on olemassa pieni luoteismurteen ryhmä Nižni Novgorodin ja Kirovin alueella.
Marin kielellä on kaksi kirjallista muotoa kyrillisin kirjaimin. Niiden syntyhistoria alkaa 1800-luvulla, jolloin Venäjällä pyrittiin käännyttämään pikkukansoja ortodoksisuuteen. Uskonnollisia tekstejä kirjoitettiin eri murteilla, jotta marit olisivat oppineet lukemaan. Tavoitteena ei kuitenkaan ollut luoda mareille kirjakieltä. Näistä kirjoitustraditioista syntyivät vuorimarin ja niittymarin kirjalliset muodot. Kielellisesti kyseessä on vain murre-ero, ja pitkään on suunniteltu kirjakielten yhdistämistä. Yhdistämistä vastustaa lähinnä vuorimarien pieni älymystö.
Marin kirjakielen päivää vietetään 10. joulukuuta. Päivää juhlitaan vuonna 1775 ilmestyneen ensimmäisen marin kieliopin kunniaksi. Kielioppikirjan nimi oli Sotšinenija, prinadležashtšija k grammatike tšeremiskago jazyka ('Tšeremissin kielen kielioppi'), ja se julkistettiin Pietarissa. Painos oli 300 kappaletta. Kirjalla oli merkittävä osa kirjakielen kehittämisessä. Marin kielen päivää on vietetty vuodesta 1990 alkaen.
Foneemit
Vokaalit:
Konsonantit:
Paino on sanan viimeisellä täysvokaalilla. Jos sanassa on vain redusoituneita vokaaleja, paino on ensimmäisellä tavulla.
Sijataivutus
Esimerkkisanat muno ’muna’, βüt ’vesi’ (siis v -mäisesti: vrt. suomen vete-nä).
Verbintaivutus ja persoonapronominit
Marissa on kaksi konjugaatiota, yksikön ensimmäisen persoonan mukaisesti am- ja em-konjugaatio (muissa suomen sukukielissä ei ole konjugaatioeroa). am-konjugaatiossa verbillä on konsonanttivartalo ja em-konjugaatiossa vokaalivartalo. Tämä ero näkyy esimerkiksi imperatiivin yksikön toisen persoonan muodossa: (am-konjugaatio:) pur! ’pure!’, (em-konjugaatio:) puro! ’tule sisään!’. Kaikkien verbintaivutuksessa esiintyvien suffiksien muoto riippuu siitä, kumpaan konjugaatioon verbi kuuluu. Esimerkkisanat puraš ’purra’, kolaš ‘kuolla’.
Preesens: 1. preteriti:
Sanajärjestys
Marin kielessä on edelleen käytössä vanha suomalais-ugrilainen (uralilainen) perussanajärjestys, jonka mukaan verbi (predikaatti) on lauseessa viimeisenä (subjekti – objekti – verbi eli sov).
Esimerkkilauseita:
Padassa on kuusi kalaa. – Poδəšto kut kol ulo.
Tuli palaa ja siksi lumi sulaa. – Tul jüla δa satlan lum šula.
Eilen minä annoin sinulle kaksi kirjaa. – Teηkeće məj təlanet kok kniɣam puenam. Huomenna hän tulee jalan luokseni, me ostamme neljä pulloa olutta ja menemme puistoon istumaan. – Erla tuδo δekem jolən toleš, me nəl klenća puram naləna δa parkəške sintšaš kajena.
Kirjallisuus
Ensimmäinen tunnettu marinkielellä kirjoitettu kaunokirjallinen teos on tuntemattomaksi jääneen tekijän vuonna 1767 Kazanissa tsaarin vierailun kunniaksi kirjoittama tervehdysruno. Varsinaisesta marinkielisestä kaunokirjallisuudesta voidaan puhua kuitenkin vasta 1900-luvulta alkaen. Marilaisen kirjallisuuden klassinen kausi ajoittuu 1900-luvun alusta 1930-luvun loppuun, jolloin marinkielinen älymystö tuhottiin käytännössä viimeiseen mieheen ja naiseen Stalinin puhdistuksissa. Klassisen kauden kirjailijasukupolvi aloitti julkaisutoimintansa keisarikunnan kahtena viimeisenä vuosikymmenenä ilmestyneissä kirjallisissa vuosikirjoissa, ”kalentereissa”, ja dominoi marinkielistä kirjallisuutta 1930-luvun loppuun saakka. Pääosa oli syntyisin talonpoikaisperheistä ja saanut opillisen sivistyksensä opettaja- ja pappisseminaareissa. Klassikoista kuuluisin on Sergei Tšavain (1888–1937). Hänen kirjallinen toimintansa ajoittui vuosiin 1905–1936 ja käsitti niin lyriikkaa, näytelmiä kuin proosaakin. Tšavainin merkkiteoksena pidetään osin omaelämäkerrallista romaania Elnet (1936), joka jäi keskeneräiseksi kirjailijan vangitsemisen johdosta. Muita klassisen polven kirjailijoita olivat muun muassa lyyrikot Nikolai Muhinin (1890–1937), V. Savi (alias Vladimir Muhin) (1888–1938), Olik Ipai (1912–1937) ja Jivan Kirlja (1909–1937?). Monitaitoinen Šketan (alias Jakov Majorov) (1898–1937) toimi sanomalehtimiehenä ja teatteriohjaajana kirjoittaen proosaa ja humoristisia maalaisnäytelmiä, Osip Šabdarin (1898–1937) romaani Üdrimaš korno (1937) on marinkielisen kirjallisuuden klassikkoja. Sukupolven edustajia olivat myös maailmankirjallisuuden marinkielelle kääntäjä Janiš Jalkain (1909–1937?) ja vuorimarin kirjakielellä kirjoittanut prosaisti N´ikon Ignat´ev (1895–1941). Klassisen kauden kirjailijoiden runoudessa ja proosassa kansalliset aiheet nivoutuivat usein yhteen uuden ajan aatteiden ja vilpittömän poliittisen innostuksen kanssa. Ennen 1930-lukua tämä oli suhteellisen ristiriidatonta, sillä neuvostohallinnon alkuvaiheiden kansallisuuspolitiikka loi huomattavasti keisarivaltaa paremmat edellytykset kansallisten vähemmistöjen kulttuuripyrinnöille.
Stalinin hallintokauden hävityksestä marinkielinen älymystö ja kirjallisuus alkoivat elpyä 1950-luvun mittaan. Toisen maailmansodan jälkeisen kirjailijasukupolven suurhahmo on Valentin Kolumb (1935–1974), joka lyhyen elämänsä aikana ehti julkaista kolmatta kymmentä runokokoelmaa. Hänen työnsä maailmankirjallisuuden (muun muassa Kalevalan osien) marintajana ja yleisenä kulttuurivaikuttajana oli niin ikään huomattava. Viime vuosikymmenten marinkielisessä kaunokirjallisuudessa lyriikalla onkin ollut keskeinen asema. Osin tähän on vaikuttanut se, ettei runous ole ollut samalla tavoin kuin proosa toisiaan seuranneiden autoritääristen hallintojen kahlitsemaa. Nykylyyrikoista tunnetuimpia ovat muun muassa Albertina Ivanova (s. 1954), Albert Vasiljev (s. 1957), Gennadi Ojar (s. 1958), Vjatšeslav Abukajev-Emgak (s. 1959), Vitali Popov (s. 1964), Zoja Visvis (s. 1966), Lidia Iksanova (s. 1966), Aleksander Petrov (s. 1967), Svetlana Grigoreva (s. 1967), Tatjana Otšejeva (1968), Zoja Dudina, Tatjana Ivanova (s. 1970), Lilia Issai (s. 1971), Svetlana Elembajeva (s. 1975), Nadežda Nikitina (s. 1975) ja Elvira Kuklina (s. 1981). Merkille pantavaa on niin naisrunoilijoiden suuri määrä kuin aiheiden ja muotokielen monimuotoisuuskin. Maininnan ansaitsee myös Anatoli Spiridovin vuonna 2002 ilmestynyt marilaisen kansanrunouden ja mytologian pohjalta kirjoitettu Jugorno-eepos, vaikka onkin alun perin venäjäksi kirjoitettu.
Marinkielinen kirjallisuus on vielä elinvoimaista. 1960-luvulla alkaneen uuden venäläistämispolitiikan, johon 1990-luku toi vain lyhyen katkoksen, pitkän aikavälin seuraukset uhkaavat kuitenkin merkittävästi niin marinkielen kuin marinkielisen kirjallisuudenkin tulevaisuutta. Keskeisintä ja tuhoisinta on ollut marinkieltä opetuskielenä edes osinkaan käyttävän koululaitoksen lakkauttaminen. Kirjallisuus tarvitsee, paitsi kirjailijoita, myös lukijoita. Marinkieli siirtyy toistaiseksi vielä puhuttuna sukupolvelta toiselle, mutta marin kirjakielten taito marinkielisen väestön parissa on heikentymässä nopeasti. Kielestä on tulemassa kieli, jota vielä puhutaan, muttei enää osata suppean älymystön piirin ulkopuolella lukea.
Ykkösen kausi 2022
Ykkösen kausi 2022 oli Suomen jalkapallon toiseksi korkeimman sarjatason Ykkösen 50. kausi. Sarjassa oli mukana 12 joukkuetta.
Sarjassa pelattiin kaksinkertainen runkosarja, jonka jälkeen sarja jakautui kuuden joukkueen ylempään jatkosarjaan ja kuuden joukkueen alempaan jatkosarjaan, jotka pelattiin yksinkertaisina sarjoina. Runkosarjan pisteet tulivat mukaan jatkosarjoihin. Ylemmän jatkosarjan voittaja nousi suoraan Veikkausliigaan. Ylemmän jatkosarjan sijoille 3 ja 4 sijoittuneet joukkueet pelasivat yksiosaisen karsintaottelun 3. sijoittuneen kotikentällä, jonka voittaja pelasi ylemmän jatkosarjan 2. sijoittuneen kanssa yksiosaisen karsintaottelun 2. sijoittuneen kotikentällä. Voittaja eteni kaksiosaiseen nousukarsintaan Veikkausliigan sijalle 11 sijoittuneen kanssa. Alemman jatkosarjan kolme viimeistä putosivat suoraan Kakkoseen.
Maalipörssi
15 maalia
12 maalia
11 maalia
10 maalia
9 maalia
8 maalia
7 maalia
6 maalia
Viisi maalia
Neljä maalia
Paras pelaaja
Jalkapallon Pelaajayhdistys valitsi vuoden 2022 Ykkösen parhaan pelaajan pelaajien oman äänestyksen perusteella:
Haapakosken rautatieasema
Haapakosken rautatieasema on Suomen rataverkon liikennepaikka Haapakosken kylässä Pieksämäellä Etelä-Savossa rataosalla. Liikennepaikan etäisyys Helsingin päärautatieasemalta on 393,5 ratakilometriä mitattuna Pieksämäen rautatieaseman kautta. Asema avattiin liikenteelle 1. lokakuuta 1889.
Haapakosken asema perustettiin Haapakosken kylän itäpuolelle. Kylässä oli ruukki, jolle rakennettiin pistoraide Haapakosken ratapihan eteläpäästä. Liikennepaikkarakennus on alun perin rakennettu niin sanotun Oulun radan viidennen luokan aseman tyyppipiirustuksia käyttäen. Aseman suunnittelija on todennäköisesti ollut Knut Nylander. Asemarakennus valmistui vuonna 1889 ja sitä laajennettiin vuonna 1905 Bruno Granholmin alkuperäistä rakennustapaa noudattaneiden suunnitelmien mukaisesti.
Haapakoski muutettiin miehittämättömäksi 15. maaliskuuta 1983 ja henkilöliikenne lakkautettiin 29. toukokuuta 1988. Tavaraliikenne lakkautettiin vuonna 2000 ja rata Haapakosken ruukille purettiin 2006.
Turvalaitteet
Vuoteen 1981 asti Haapakosken asemalla oli niin kutsuttu köyhänmiehen releasetinlaite eli varmistuslukko- ja opastinturvalaitos. Tuolloin vaihteet olivat varmistuslukoilla lukittavia ja paikallisesti käsin käännettäviä. Vuonna 1981 otettiin käyttöön saksalaisvalmisteinen Siemens DrS -releasetinlaite. Releasetinlaite siirtyi vuonna 1982 ohjattavaksi Pieksämäen liikenteenohjauskeskuksesta käsin, jolloin liikennepaikka jäi miehittämättömäksi. Releasetinlaite on edelleen käytössä asemarakennuksen pohjoispäädyssä.
Felice Vinci
Felice Vinci (s. 1946) on italialainen ydinvoimainsinööri ja harrastelijahistoriantutkija. Hän on tullut tunnetuksi teoriastaan, jonka mukaan muinainen Kreikka olisi sijainnut Pohjois-Euroopassa.
Cb
Cb tai CB voi tarkoittaa seuraavia:
Felice Vinci
Vinci on kirjoittanut teorioistaan italiaksi kaksi teosta: Homericus Nuncius (1993) ja Omero nel Baltico (1995). Jälkimmäisen kirjan esipuheen kirjoitti professori Rosa Calzecchi Onesti, joka on kääntänyt sekä Odysseuksen että Iliaan italian kielelle. Omero nel Baltico on ilmestynyt myös venäjäksi vuonna 2004 ja englanniksi vuonna 2005 nimellä The Baltic Origins of Homer’s Epic Tales – The Iliad, the Odyssey, and the Migration of Myth. Vinci on myös täysin vakavissaan suorittanut arkeologisia kaivauksia Toijassa, missä uskoo alkuperäisen Troijan sijainneen.
Felice Vinci on luennoinut teoriastaan Vancouverin ja Riian yliopistoissa vuosina 2002 ja 2005. Keväällä 2005 Vinci piti lyhyen luentosarjan Rooman La Sapienza -yliopiston maantieteen laitoksella, jossa kirja on merkitty kurssikirjaksi. Helmikuussa 2006 Vinci kutsuttiin luennoimaan teoriastaan Padovan yliopistoon Italiaan.
Akateemisten historiantutkijoiden keskuudessa Vincin teoria ei ole juuri saanut kannatusta. Helsingin yliopiston Suomalais-ugrilaisen laitoksen tutkija Santeri Junttila on maininnut Vincin nimistötutkimukset esimerkkinä näennäistieteestä. Erkki Urpilaisen mukaan Vincin teoria perustuu Homeroksen runoissa mainittujen ja Suomen alueella esiintyvien paikannimien satunnaiseen samankaltaisuuteen.
Alkulukulause
Lukuteoriassa alkulukulause antaa alkulukujen jakauman asympoottisen arvion. Karkeasti ottaen alkulukulauseen mukaan satunnaisesti valittu positiivinen kokonaisluku N on todennäköisyydellä 1 / ln N alkuluku, missä ln N on N:n luonnollinen logaritmi. N:n kasvaessa alkuluvut käyvät yhä harvemmiksi. Esimerkiksi kun N = 10 000, keskimäärin joka yhdeksäs luku on alkuluku, kun taas arvolla N = 1 000 000 000 suunnilleen joka 21. luku on alkuluku. Alkulukulause antaa arvion tälle harvenemisnopeudelle.
Väite
thumb|Funktioiden π(x) (punainen), x / ln x (vihreä) ja Li(x) (sininen) kuvaajat.
Olkoon π(x) lukua x + 1 pienempien alkulukujen lukumäärä. Tällöin alkulukulauseen mukaan osamäärän π(x) ln(x) / x raja-arvo on 1, kun x kasvaa rajatta. Käyttäen Landaun symbolia tulos voidaan ilmoittaa muodossa
Tämä ei tarkoita sitä, että näiden funktioiden erotus lähenee nollaa.
Lauseen otaksui Adrien-Marie Legendre vuonna 1796, ja sen todistivat Jacques Hadamard ja Charles-Jean de la Vallée-Poussin toisistaan riippumatta vuonna 1896. Molempien todistus perustuu funktioteoriaan. Tarkemmin sanottuna he osoittivat, että Riemannin zeeta-funktiolla \zeta (s) ei ole nollakohtia, kun Re(s) = 1.
π(x) logaritmisten integraalien avulla
Carl Friedrich Gauss otaksui alkulukulausetta tarkemman asymptoottisen arvion. Määritellään logaritminen integraali Li(x) asettamalla
Tästä huomataan, että alkulukujen ”tiheyden” lähellä t:tä tulisi olla 1 / ln t. Funktion yhteys logaritmiin nähdään asymptoottisesta kehitelmästä
Siten alkulukulause voidaan kirjoittaa myös muodossa π(x) ~ Li(x). Tämän etuna on se, että arvion virhetermiä voidaan pienentää. Hadamard ja de la Vallée Poussin todistivat, että
jollain positiivisella vakiolla a, missä O(…) on iso O-notaatio. Arviota on parannettu muotoon
Yhteys Riemannin zeetafunktion ja π(x):n välillä on niin vahva, että Riemannin hypoteesi parantaisi virhetermin arviota. Helge von Koch osoitti vuonna 1901, että Riemannin hypoteesi on tosi jos ja vain jos alkulukulause voidaan kirjoittaa muodossa
Vakiota ison O:n sisällä pystyi arvioimaan Lowell Schoenfeld. Riemannin hypoteesista seuraisi
kaikilla x ≥ 2657. Hän osoitti myös samantapaisen arvion Tšebyševin funktiolle ψ:
kaikilla x ≥ 73,2.
Logaritminen integraali Li(x) on suurempi kuin π(x) kaikilla riittävän pienillä luvuilla x. Kuitenkin vuonna 1914 J. E. Littlewood todisti, että lausekkeiden suuruusjärjestys vaihtuu riittävän suurella luvulla. Ensimmäisen kerran tämä tapahtuu, kun x on suuruusluokkaa 10316.
Toronto FC
Toronto FC on kanadalainen jalkapalloseura Torontosta Ontariosta, joka on pelannut kaudesta 2007 alkaen ammattilaisliiga Major League Soccerissa (MLS). Maple Leaf Sports & Entertainmentin omistukseen kuuluva Toronto FC on MLS:n historian ensimmäinen ei-yhdysvaltalainen seura. Saman yhtiön omistukseen kuuluvat urheiluseuroista myös NHL-seura Toronto Maple Leafs, AHL-seura Toronto Marlies ja NBA-seura Toronto Raptors.
Alkulukulause
Katso myös
Liczba pierwsza
Toronto FC
Historia
MLS-seuran tulo Torontoon varmistui vuoden 2005 loppupuolella, kun uuden, erityisesti jalkapalloa varten rakennettavan stadionin rakentamisesta Torontoon oltiin päästy sopimukseen. Toronton kaupungin omistamalla ja Maple Leaf Sports & Entertainmentin hallinnoimalla BMO Field -stadionilla pelattiin ensimmäinen jalkapallo-ottelu 28. huhtikuuta 2007, jolloin Toronto sai vastaansa MLS:n runkosarjaottelussa Kansas City Wizardsin, ja stadionin avajaisjuhlat pidettiin toukokuussa 2007. Stadion sai nimen BMO Field pankkiyhtiö BMO Financial Groupin ostettua stadionin nimeämisoikeudet elokuussa 2006.
Seuran nimi julkistettiin virallisesti toukokuussa 2006. Ennen nimen päättämistä Internetin käyttäjät pääsivät kertomaan oman näkemyksensä siitä, mikä nimi seuralla pitäisi antaa. Annetuista vaihtoehdoista Toronto FC keräsi yli 40 prosentin kannatuksen, kun muina nimivaihtoehtoina olivat Inter Toronto FC, Toronto Nationals, Toronto Northmen ja Toronto Reds.
Toronto FC:n ensimmäinen päävalmentaja oli skotlantilainen Mo Johnston, joka nimettiin tehtävään elokuussa 2006. Pitkän pelaajauran luonut Johnston oli valmentanut aiemmin MLS-seura MetroStarsia/Red Bull New Yorkia, ensin apuvalmentajana vuodesta 2003 vuoteen 2005 ja sitten päävalmentajana kauden 2005 lopusta kesäkuuhun 2006. Toronto FC:n nykyinen päävalmentaja, seurahistorian kuudes, on alankomaalainen Aron Winter, jonka valinta tehtävään julkistettiin tammikuussa 2011.
Toronto teki ensimmäisen pelaajasopimuksensa syyskuussa 2006 kanadalaisen keskikenttäpelaajan Jim Brennanin kanssa, joka aiemmin pelasi kymmenen vuotta Englannin kentillä. Saman vuoden marraskuussa pidettiin MLS:n laajennusdraft, jossa Toronto sai varata muiden seurojen suojaamatta jättämiä pelaajia. Joukkue varasi kymmenen pelaajaa, ensimmäisenä Los Angeles Galaxyn keskikenttäpelaajan Paulo Nagamuran. Laajennusdraftissa varatut pelaajat eivät jääneet Torontoon kauaksi aikaa; viimeinen jäljellä ollut pelaaja, Nagamura, kaupattiin toukokuussa 2007 Club Deportivo Chivas USAan. Toronto FC:n ensimmäinen pelaajakauppa oli laajennusdraftissa varatun Adrian Seriouxin kauppaaminen FC Dallasiin vaihdossa Ronnie O'Brieniin.
Toronto FC pelasi ensimmäisen MLS-ottelunsa 7. huhtikuuta 2007 Chivas USAa vastaan, joka voitti ottelun 2–0. Joukkue sijoittui kaudella 2007 konferenssinsa ja liigan viimeiseksi 25 pisteellä, voitettuaan kuusi ottelua, hävittyään 17 ja pelattuaan seitsemän tasan. Se on jäänyt liigan pudotuspelien ulkopuolelle myös myöhemmillä kausilla. Vuonna 2008 perustetun Canadian Championshipin, jossa ratkaistaan Kanadan edustaja kansainväliseen CONCACAF Champions Leagueen, Toronto on kuitenkin voittanut kolmesti peräkkäin vuosina 2009–2011. Champions Leaguessa joukkue selviytyi karsintakierrokselta lohkovaiheeseen kausilla 2010–2011 ja 2011–2012.
Jorma Valtonen (pituushyppääjä)
Jorma Olavi Valtonen (29. maaliskuuta 1923 Sakkola – 31. toukokuuta 2001) oli suomalainen pituushyppääjä.
Yleisurheilussa Seinäjoen Urheilijoita ja Parikkalan Urheilijoita edustanut Valtonen voitti pituushypyn Suomen mestaruuden vuosina 1949 ja 1950. Kahdesti hän ylsi SM-hopealle (1951 ja 1953) ja kerran pronssille (1952). Kalevan kisoissa hän lisäksi sijoittui 110 metrin aitajuoksussa viidenneksi vuonna 1949.
Valtonen sijoittui Helsingin 1952 olympialaisten pituushypyssä parhaana suomalaisena viidenneksi tuloksella 716 cm. Seuraavana vuonna hän hyppäsi ennätyksekseen 736 cm. Hän osallistui urallaan 11 maaotteluun vuosina 1949–1953 ja voitti lajinsa kahdesti.
Valtonen myös pelasi pesäpallon SM-sarjassa yhden kauden edustaen Seinäjoen Maila-Jusseja. Hän oli SVUL:n Etelä-Karjalan piirin yleisurheiluvalmentajana vuosina 1952–1965 ja toimi aktiiviuransa jälkeen muun muassa Parikkalan Urheilijoiden puheenjohtajana 1960–1982 sekä Suomen Urheiluliiton liittovaltuuston jäsenenä 1959–1978 ja johtokunnan jäsenenä 1963–1964.