cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Peltorusojuuri
Peltorusojuuri (Lithospermum arvense, myös Buglossoides arvensis) on lemmikkikasveihin kuuluva viljapeltojen vanha rikkakasvi. Suomessa laji on nykyään erittäin harvinainen ja luokiteltu uhanalaiseksi.
Ulkonäkö ja koko
thumb|220px|vasen|Peltorusojuuri.
Yksivuotinen tai ylitalvinen peltorusojuuri kasvaa 15–45 cm korkeaksi. Kasvin juuri on punavioletti ja värjäävä. Varsi on harvaan karkeakarvainen ja yläosasta vähähaarainen. Harmaakarvaiset lehdet ovat kapean vastapuikeita tai puikeita ja vain keskisuoni erottuu lehdestä selvästi. Kukkien tukilehdet ovat lehtimäisiä. Kukat ovat väriltään kellanvalkoiset ja yläosasta sinertävät, joskus myös kokonaan sinertäviä. Kukan teriö on kapean suppilomainen ja 6–8 mm pitkä. Peltorusojuuri kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa. Kasvin hedelmykset ovat harmaanruskeita ja nystermäpintaisia.
Levinneisyys
Peltorusojuuri on länsieurooppalais-keskisiperialainen kasvi, jonka tarkkaa alkuperäistä esiintymisaluetta ei tiedetä. Se on levinnyt koko Eurooppaan Islantia ja mantereen pohjoisimpia osia lukuun ottamatta. Levinneisyysalue jatkuu läpi Venäjän Keski-Siperiaan saakka. Lisäksi sitä tavataan Pohjois-Afrikassa ja satunnaisesti monin paikoin Aasiassa. Ihmisen mukana laji on levinnyt Australiaan ja laajalle alueelle Pohjois-Amerikan itäosiin. Eteläiseen Suomeen peltorusojuuri on levinnyt viljelykasvien mukana ainakin jo keskiajalla, minkä vuoksi se on muinaistulokas. Pohjanmaalla ja Pohjois-Suomessa laji on uustulokas, jonne se on tullut muun muassa saksalaisten sotilaiden mukana. Lajia on esiintynyt satunnaisesti suurimmassa osassa Suomea, mutta nykyään se on hyvin harvinainen ja kadonnut suurimmasta osasta Suomea. Viime aikoina peltorusojuurta on tavattu vain Ahvenanmaalta ja Etelä-Suomesta. Esimerkiksi Keski-Suomesta tunnetaan noin 50 peltorusojuuren kasvupaikkaa, mutta viimeisin havainto lajista on maakunnasta vuodelta 1976.
Elinympäristö
Peltorusojuuri kasvaa viljapelloilla, kyläkallioilla, satamissa ja lastauspaikoilla. Vielä 1900-luvun alkupuolella sitä tavattiin runsaasti varsinkin ruispelloilla rikkakasvina, joihin se levisi siemenviljan mukana. Uusien siemenlajikkeiden ja viljelymenetelmien käyttöön otto, viljan puhdistusmenetelmien tehostuminen sekä viljantuonnin väheneminen idästä ovat olleet pääsyynä peltorusojuuren taantumiseen Suomessa.
Käyttö
Nimensä peltorusojuuri on saanut sen juurista saatavasta punaisesta väriaineesta, alkanniinistä, jota on käytetty mm. kosmetiikassa huulipunana ja poskivärinä. Tähän käyttötarkoitukseen viittaa myös lajin ruotsinkielinen nimi sminkrot. Kasvin lehtiä on myös käytetty teenä.
Bargteheide
Bargteheide on kaupunki Saksassa Schleswig-Holsteinin osavaltion Stormarnin piirikunnassa. Asukkaita Bargteheidessa oli 31. joulukuuta 2008 14 882, joista naisia oli 7 745 ja miehiä 7 137. Kaupungin pinta-ala on 15,83 km² ja väestötiheys 940 as./km² (31.12.2008). Bargteheiden pormestari on Henning Görtz.
Bargteheidesta on matkaa etelässä sijaitsevaan Ahrensburgiin kuusi kilometriä, koillisessa sijaitsevaan Bad Oldesloeen 14 km ja koillisessa sijaitsevaan Lyypekkiin 35 km. Kaupunki sijaitsee Bundesautobahn 1- (A1) ja Bundesautobahn 21 (A21) -moottoriteiden risteämäkohdassa.
Bargteheiden ystävyyskaupunkeja ovat Déville-lès-Rouen Ranskassa (vuodesta 1969) ja Żmigród Puolassa (vuodesta 2001).
Cold Reality
Cold Reality on heavy metal -yhtye Winterbornin vuonna 2006 julkaistu debyyttialbumi.
Kokoonpano
+
My Little Pony: Jouluseikkailu
Juoni
thumb|Ponyvillen kuuseen laitettiin Suuri Joulukarkki. Elokuvassa ponit aloittavat jouluvalmistelut Ponyvillessa. Kaikilla on hauskaa, mutta Minty-parka tuntuu olevan toisten tiellä. Kömpelö pikkuponi yrittää auttaa toisia, mutta yritykset epäonnistuvat aina. Lopulta kun kuuseen pitää laittaa suuri joulukarkki, joka johdattaa joulupukin ponien luo, käykin vahinko, jonka seurauksena Minty katkaisee karkin vahingossa. Näyttää siltä, että Ponyvillen joulusta tulee ankea. Minty yrittää korjata tekonsa ja toiset yrittävät ilahduttaa surullista, mintunvihreää ystäväänsä.
Ԋ
Ԋ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy Molodtsovin aakkosiin, joita käytettiin virallisesti komin kirjoittamiseen 1919–1931. Kirjain on muodostettu kyrillisestä н-kirjaimesta, johon on lisätty oikealle suuntautuva koukku.
Ääntäminen
Ԋ ääntyy komissa liudentuneena alveolaarisena nasaalina /ɲ/. Saman äänteen merkkinä käytetään makedoniassa ja serbiassa kirjainta њ.
Askan kihlakunta
thumb|Askan kihlakunnan sijainti Itä-Götanmaan läänin kartalla.
Askan kihlakunta oli kihlakunta Itä-Götanmaan läänissä Ruotsissa. Vuoden 1945 väestönlaskennan mukaan kihlakunnan maapinta-ala oli 309,37 neliökilometriä ja asukasluku 17 898 henkeä. Kihlakuntaan kuuluneet kunnat olivat Västra Ny, Motalan maalaiskunta, Vinnerstad, Ask, Varv, Styra, Västra Stenby, Hagebyhöga, Fivelstad ja Orlunda.
Habib Diallo
pienoiskuva|Habib Diallo helmikuussa 2019. Habib Diallo (s. 15. kesäkuuta 1995 Thiès) on senegalilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Ligue 1:ssä pelaavaa Metzia.
Askan kihlakunta
Kihlakunnan tuolloisista kunnista Hagebyhöga ja Orlunda kuuluvat nykyään Vadstenan kuntaan ja muut Motalan kuntaan.
Habib Diallo
Diallo nousi Metzin junioreista edustusjoukkueesseen kaudella 2015–2016, jolloin hän pelasi 17 ottelua ja teki yhdeksän maalia Ligue 2:ssa. Seuraavaksi kaudeksi Metz nousi Ligue 1:een, jossa Diallo pelasi syksyn aikana 19 ottelua ja teki yhden maalin. Kevätkaudeksi 2017 hänet lainattiin toiselle sarjatasolle Brestiin, jossa hän pelasi 16 liigaottelua ja teki seitsemän maalia. Syksyllä 2017 Diallo pelasi pääsarjassa vain yhden ottelun kunnes hänet lainattiin jälleen Brestiin. Hän pelasi kauden aikana Ligue 2:ssa 33 ottelua ja teki yhdeksän maalia. Kaudella 2018–2019 Diallo pääsi Ligue 2:een pudonneen Metzin vakiokokoonpanoon koko kaudeksi. Hän pelasi liigassa 37 ottelua ja teki 26 maalia. Hän oli sarjan toiseksi paras maalintekijä, ja kauden päätteeksi Metz nousi takaisin pääsarjaan. Kauden 2019–2020 alussa Diallo on tehnyt Ligue 1:ssä 14 ottelussaan kahdeksan maalia.
Diallo on pelannut Senegalin maajoukkueessa marraskuun 2019 loppuun mennessä neljä maaottelua, joista ensimmäisen marraskuussa 2018. Hän teki maalin marraskuussa 2019 Kongon tasavaltaa vastaan.
Konkovon metroasema
Konkovo on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 6. marraskuuta 1987.
Kuume (romaani)
Kuume on Robin Cookin vuonna 1982 julkaistu romaani. Teos julkaistiin suomeksi Weilin+Göösin kustantamana, Marja Heinosen kääntämänä 1983.
Juoni
Samalla kun Martel selvittää tyttärensä sairauden syitä, hän koettaa epätoivoisesti löytää parannuskeinoa. Martelin työpaikan johto ei kuitenkaan katso hyvällä työajan haaskausta ja työtehtävien laiminlyöntiä, jonka takia Martel lopulta ajautuu kyseenalaisiin menetelmiin löytääkseen tavan sairauden hoitoon.
Börje Larsson
Börje Hjalmar Larsson (16. helmikuuta 1910 – 19. tammikuuta 1982) oli ruotsalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja laulujen sanoittaja. Hänet tunnetaan eritoten useista 1940-luvun komediaelokuvistaan, joissa näkyy taitava juonenkehittely ja kehittynyt komiikan taju.
Elämä ja ura
Larsson laati ensimmäisen elokuvakäsikirjoituksensa 23-vuotiaana. Tuottelias elokuvamies teki käsikirjoituksia myös elokuviin joita ei itse ohjannut. 1940-luvulla Larsson ohjasi lukuisia musiikkipitoisia komediaelokuvia, ja ne saivat enimmäkseen suopeaa kritiikkiä. Linjasta poikkesi kolmiodraama Narkos (1944).
1950-luvulla Larsson ohjasi tummasävyisempiä elokuvia. Taxi n:o 13 (1954) edusti ohjaajalleen epätyypillistä yhteiskuntarealistista elokuvaa. Vuonna 1957 Larsson palasi komedian pariin elokuvalla Ken leikkiin ryhtyy... ja sai hyvät arvostelut. Hänen kolmea Åsa-Nisse-filmatisointiaan on sitä vastoin luonnehdittu taiteelliseksi alamäeksi. Larssonin viimeinen ohjaustyö Salta gubbar och sextanter (1965) on komedia.
Börje Larsson avioitui vuonna 1936 kirjailija Linda Larssonin kanssa.
Berit Lindholm
thumb|right|Berit Lindholm
Berit Maria Lindholm (o.s. Jonsson; 1934 Tukholma – 12. elokuuta 2023 ) oli ruotsalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano.
Lindholm teki debyyttinsä vuonna 1963 kreivittären roolissa Figaron häiden esityksessä Tukholmassa. Hän esiintyi ensimmäisen kerran Covent Gardenissa vuonna 1966 ja kuului Bayreuthin festivaalin laulajiin vuosina 1967–1974. Yhdysvaltain-debyyttinsä Lindholm teki vuonna 1972 San Franciscossa, ja Metropolitan-oopperaan hän pääsi esiintymään vuonna 1975. Lindholmin rooleihin kuuluivat Figaron häiden kreivittären ohella muiden muassa Kassandra (Troijalaiset), Isolde (Tristan ja Isolde), Brünnhilde (Nibelungin sormus) ja Krysothemis (Elektra). Lindholm teki esiintymisiä myös esimerkiksi Bolšoi-teatterissa, Wienin valtionoopperassa ja Scottish Operassa.
Lindholm sai hovsångerska-arvonimen vuonna 1976.
Maradi (alue)
Maradin alue on hallintoalue Nigerin eteläisessä keskiosassa. Sen pinta-ala on 41 796 neliökilometriä. Alueella on 4,2 miljoonaa asukasta (vuonna 2017, arvio). Sen hallinnollinen keskus on Maradin kaupunki.
Qaračai
Qaračai (Къарачай) on Venäjällä Karatšai-Tšerkessian pääkaupungissa Tšerkesskissä ilmestyvä karatšai-balkaarinkielinen sanomalehti.
Maradi (alue)
Maantiede ja ilmasto
Maradin alue muodostaa 3,3 prosenttia Nigerin pinta-alasta. Se rajoittuu lännessä Tahouan, pohjoisessa Agadezin ja idässä Zinderin alueisiin sekä etelässä Nigeriaan.
Qaračai
Lehti on perustettu vuonna 1924. Aluksi se ilmestyi nimellä Taulu džašau (”Vuoriston elämä”), vuodesta 1929 nimellä Taulu džarlyla (”Vuoriston köyhälistö”) ja vuodesta 1932 nimellä Qyzyl Qaračai (”Punainen Karatšai”). Lehteä painettiin ensin arabialaisella ja vuodesta 1929 latinalaisella kirjaimistolla. Myöhemmin siirryttiin kyrillisiin aakkosiin. Lehti lakkautettiin vuonna 1943, jolloin karatšait karkotettiin kotiseudultaan Keski-Aasiaan. Uudelleen se perustettiin vuonna 1957. Vuosina 1965–1991 nimenä oli Leninni barağy (”Leninin lippu”).
Maradi (alue)
Maantiede ja ilmasto
Alue kuuluu pääosin Sahelin ilmastovyöhykkeeseen. Pohjoisessa on Saharan ja etelässä Sudanin siirtymävyöhykkeet. Vuotuinen sademäärä on 200–300 millimetriä pohjoisessa ja yli 600 millimetriä etelässä.
Qaračai
Nykyään Qaračai ilmestyy kahdesti viikossa nelisivuisena ja A2-kokoisena. Joulukuussa 2010 sen painos oli 7 657 kappaletta. Lehden aiheita ovat Karatšai-Tšerkessian tapahtumat ja yhteiskuntaelämä, karatšaiden historia ja kulttuuri sekä sukukansojen ja naapuritasavaltojen uutiset. Julkaisijoina toimivat tasavallan hallitus ja kansalliskokous. Päätoimittaja on Husei Kakušev.
Maradi (alue)
Maantiede ja ilmasto
Vesistöjä ovat Nigerjoen altaaseen kuuluvat Maradi-, N’Kaba- ja Tarkajoet, Madarounfan järvi ja joukko sadeaikaan täyttyviä jokia, vadeja ja altaita.
Hallinnollinen jako ja väestö
Alueeseen kuuluu kahdeksan departementtia, jotka ovat Aguié, Bermo, Dakoro, Gazaoua, Guidan Roumdji, Madarounfa, Mayahi ja Tessaoua. Departementtien keskuskunnilla on kaupunkikunnan status. Maradin kaupunki koostuu kolmesta kunnasta. Kuntia on yhteensä 47. Perinteinen hallinto käsittää Gobirin ja Katsinan sulttaanikunnat, 21 kantonia, 9 fulbe- ja tuaregiryhmää, 2182 kylää ja 64 heimoa.
Alueella oli vuoden 2012 väestönlaskennan mukaan 3 402 094 asukasta, mikä on 19 prosenttia Nigerin väestöstä. Vuotuinen väestönkasvu on 3,7 prosenttia. Alle 15-vuotiaita on 54,4 prosenttia. Väestöstä 86,9 prosenttia asuu maaseudulla. Suurimmat etniset ryhmät ovat hausat (83 %), fulbet (10 %) ja tuaregit (6 %). Vallitseva uskonto on islam (95 %). Lisäksi on kristittyjä ja animisteja.
Elinkeinot ja palvelut
Alakoulua käy 81,7 ja yläkoulua 43,7 prosenttia kouluikäisistä (vuonna 2016–2017). Maradissa on vuonna 2010 perustettu Dan Dicko Dankoulodon yliopisto ja kaksi yksityistä korkeakoulua. Terveyspalveluihin kuuluvat aluesairaala, kuusi piirisairaalaa sekä joukko terveyskeskuksia ja yksityisvastaanottoja. Kulttuurilaitoksia ovat kahdeksan kulttuuritaloa ja 12 kirjastoa. Alueella on rikas musiikkiperinne.
Matkailu
Matkailu alueelle on vähäistä. Nähtävyyksiä ovat Madarounfan järvi pyhimyshautoineen, Gadabédjin eläintensuojelualue, Akadanen lampi ja perinteisten päällikköjen palatsit.
Purjehdus kesäolympialaisissa 2020 – miesten 49er
Karsinnat
Olympialaisiin osallistuu 19 venettä eli 38 purjehtijaa. Isäntämaa Japani saa yhden venekunnan suoraan olympiaturnaukseen. Kahdeksan maata valitaan vuoden 2018 purjehduksen MM–kilpailujen perusteella. 4 venettä valitaan vuoden 2019 49er ja 49er FX:n MM–kilpailujen perusteella. Jokaiselle maanosalle annetaan näiden lisäksi yksi paikka olympiaturnaukseen. Aasian ja Afrikan paikat jaetaan vuoden 2021 Mussanah Openinssa. Pohjois- ja Etelä-Amerikan paikat jaetaan Pan-Amerikan kisoissa 2019. Euroopan paikka jaetaan Lanzaroten kansainvälisessä regatassa. Oseania jakaa paikan vuoden 2020 49er ja 49er FX:n MM–kilpailuissa.
Sergei Revin
thumb|Sergei Revin (2011) Sergei Revin (s. 12. tammikuuta 1966 Moskova) on venäläinen kosmonautti. Hän lensi ensi kerran avaruuteen Sojuz TMA-04M-lennolla toukokuussa 2012 ISS-asemalle liittyäkseen sen pitkäkestoisen miehistön Retkikunta 31:n lentoinsinööriksi. Hän jatkoi asemalla Retkikunta 32:n miehistössä. Hän palasi maahan 17. syyskuuta 2012 lennolla Sojuz TMA-04M.
Hän valmistui Moskovan elektroniikkatekniikan instituutista vuonna 1989. Hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen vuonna 1996 päättäen koulutuksensa vuonna 1998. .
Sergei Revin on naimisissa Irina Setjanovan kanssa ja perheessä on yksi lapsi.
Aristeides Ateenalainen
pienoiskuva|upright|Aristeides Ateenalainen Aristeides Ateenalainen (myös Pyhä Aristeides tai Aristeides Markianos,, ; k. n. 134) oli varhaiskristillinen kreikkalainen kirjailija ja apologeetti. Hänet tunnetaan ennen kaikkea teoksestaan Apologia.
Aristeides ja hänen kirjoituksensa tunnettiin 1800-luvulle saakka ainoastaan Eusebioksen ja Hieronymuksen teoksissa olevien viittausten kautta. Eusebios kirjoitti, että Aristeides ja eräs toinen apologeetti, Kodratos, toimittivat apologiansa henkilökohtaisesti keisari Hadrianukselle. Aristeideen kerrotaan toimineen filosofina Ateenassa senkin jälkeen kun oli kääntynyt kristinuskoon. Hänen nimiinsä on laitettu myös saarna Luukkaan evankeliumin jakeesta 23:43.
Vuonna 1878 armenialaiset venetsialaisen mekhitarilaisluostarin munkit julkaisivat apologian kaksi ensimmäistä lukua, jotka he olivat löytäneet kokoelmistaan, sekä niiden latinankieliset käännökset. Katkelmien aitoudesta kiisteltiin, ja ennen kaikkea Ernest Renan vastusti tekstien aitoutta.
Rendell Harris löysi kuitenkin vuonna 1889 kokonaisen syyriankielisen käännöksen Apologiasta Pyhän Katariinan luostarista Siinailta. Tämä todisti armenialaisen käsikirjoituksen aitouden sekä johti havaintoon, että kreikankielinen teksti oli ollut säilynyt osana 500-luvulla kirjoitettua romaania nimeltä Barlaamin ja Josafatin elämä. F. C. Conybeare löysi vielä toisen armenialaisen käsikirjoitusfragmentin 1000-luvulta.
Hammersmithin metroasema (Circle ja Hammersmith & City Line)
Hammersmith on Lontoon metron asema Hammersmith and Fulhamissa, Lontoossa, Oyster-vyöhykkeellä 2. Beadon Roadin varrella olevaa asemaa käyttävät Circle- ja Hammersmith & City-linjat. Noin 60 metrin päässä, Hammersmith Broadwayn toisella puolella, on erillinen, samanniminen asema, jota käyttävät District- ja Piccadilly-linjat.
Historia
thumb|left|250px|Asemalaituri. Asema avattiin 13. kesäkuuta 1864, ja sitä siirrettiin hieman etelään 1. joulukuuta 1868.
Metropolitan Railway (nykyinen Metropolitan Line) liikennöi Hammersmithistä Richmondiin vuodesta 1877 lähtien. Liikennöinti loppui 31. joulukuuta 1906.
Circle Line alkoi liikennöidä asemalle 13. joulukuuta 2009.
Parannustyöt, joissa asemalle tehtiin uusi sisäänkäynti Beadon Roadille ja laitureita pidennettiin, valmistuivat alkuvuodesta 2015.
Dosso
thumb|right|Dosson oikeustalo. Dosso on kaupunki, kunta sekä Dosson alueen ja departementin hallinnollinen keskus Nigerissä. Se sijaitsee Dosson alueen keskiosassa 140 kilometriä maan pääkaupungista Niameysta kaakkoon. Kunnassa on 89 132 asukasta (vuonna 2012, väestönlaskenta).
Maantiede ja ilmasto
Dosson kaupunkikunnan arvioitu pinta-ala on 541 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Garantchédeyn ja Mokkon, idässä Goroubankassamin, etelässä Fareyn ja lännessä Gollén maalaiskuntiin. Seutu on pinnanmuodostukseltaan etupäässä vadien halkomaa tasankoa. Pysyviä vesistöjä ei ole.
Asutus
Kuntaan kuuluu yhdeksän kaupunginosaa, viisi hallintokylää ja kaksi heimoryhmää. Perinteinen hallinto käsittää sulttaanikunnan, jonka alue vastaa Dosson departementtia. Asukkaat ovat etupäässä djermoja. Heidän lisäkseen kunnassa asuu hausoja, fulbeja ja tuaregeja.
Historia
Dosso on syntynyt 1700-luvulla pienen djermakuningaskunnan keskukseksi. Dosson kuningaskunta kävi sotia kilpailijoidensa kanssa ja onnistui 1800-luvun alussa torjumaan Sokoton valtakunnan ensimmäiset hyökkäykset. Vuosisadan puolivälissä siitä tuli Sokoton vasalli, mutta zarmakoy Kossomin (1854–1865) aikana se sai takaisin itsenäisyytensä ja aiheutti murskatappion tuaregeille. Ranskan siirtomaavalta teki zarmakoyn päällikönvirasta perinnöllisen. Vuodesta 1903 lähtien hän hallitsi entistä laajempaa kantonia ja vuodesta 1926 provinssia. Dosson zarmakoy sai sulttaanin arvonimen vuonna 2010. Nigerin muiden perinteisten päälliköiden tapaan hän on nykyään valtion virkamies, jota kunnioitetaan perinteisin menoin.
Liikenne, talous ja palvelut
Dosson kautta kulkee Niameysta itään johtava päällystetty valtatie RN1, josta haarautuu päällystetty RN7 Beninin rajalle Gayaan. Kaupunki on rakenteilla olevan rautatien varrella. Valmistuessaan 2020 rautatie yhdistää Nigerin Beniniin.
Seudun pääelinkeinot ovat maanviljely, karjanhoito ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, lehmänpapu, maapähkinä, seesami, maapapu ja vihannekset. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit, kamelit, hevoset ja siipikarja. Käsityöammattien merkitys on vähäinen eikä suurempaa teollisuutta ole lainkaan.
Kaupunkikuva ja matkailu
Kaupungilla on säännöllinen asemakaava, joka jakautuu neljään osaan. Keskustan muodostavat keskustori, linja-autoasema, sulttaanin palatsi ja perjantaimoskeija sekä niitä ympäröivät julkiset ja liikerakennukset. Valtatie RN1:n pohjoispuolella sijaitsee perinteinen asuinalue. Gayaan johtavan RN7:n itäpuolella on hallinto- ja asuinrakennuksia, palveluja sekä kehittyvä teollisuus- ja käsityöläisalue. Sen länsipuolella on pääosin asuinalue.
Kaupungissa on kolme hotellia, mutta varsinaisen matkailun merkitys on vähäinen. Nähtävyyksiin kuuluvat Dosson sulttaanin palatsi, aluemuseo ja käsityökeskus.
Bråbon kihlakunta
thumb|Bråbon kihlakunnan sijainti Itä-Götanmaan läänin kartalla.
Bråbon kihlakunta oli kihlakunta Itä-Götanmaan läänissä Ruotsissa. Vuoden 1945 väestönlaskennan mukaan kihlakunnan maapinta-ala oli 263,18 neliökilometriä ja asukasluku 5 037 henkeä. Kihlakuntaan kuuluneet kunnat olivat Simonstorp ja Kvillinge.
Kihlakunnan tuolloiset kunnat kuuluvat nykyään Norrköpingin kuntaan.
Maradi
Maradi on Nigerin kolmanneksi suurin kaupunki ja Maradin alueen pääkaupunki. Se sijaitsee maan eteläosassa lähellä Nigerian rajaa.
Vuoden 2001 väestönlaskennassa Maradin asukasluku oli 148 017, joista pääosa on hausoja.
Aiheesta muualla
left|thumb|250px|Äiti [[Aliravitsemus|aliravitsemuksesta kärsivän lapsensa kanssa Maradin hätäapukeskuksessa Nigerin vuoden 2005 nälänhädän aikana.]]
Hayley Wickenheiser
Hayley Wickenheiser (s. 12. elokuuta 1978 Shaunavon, Saskatchewan, Kanada) on kanadalainen uransa jo päättänyt jääkiekkoilija ja olympiavoittaja. Häntä pidetään yleisesti maailman parhaana naisjääkiekkoilijana.
Wickenheiser on voittanut Kanadan joukkueessa neljä jääkiekon olympiakultaa (2002 Salt Lake Cityssä, 2006 Torinossa, 2010 Vancouverissa ja 2014 Sotšissa) sekä olympiahopeaa (1998 Naganossa). Hänellä on myös seitsemän MM-kultaa ja viisi MM-hopeaa. Vuoden 2000 Sydneyn olympialaisissa hän pelasi myös Kanadan softball-joukkueessa.
Hayley Wickenheiser valittiin Kansainvälisen olympiakomitean urheilijajäseneksi Sotšin talvikisoissa helmikuussa 2014 seuraavaksi kahdeksaksi vuodeksi.
Hayley Wickenheiserin serkku, jo edesmennyt Doug Wickenheiser, oli Montreal Canadiensin varaamana NHL:n ykkösvaraus vuoden 1980 varaustilaisuudessa.
Miesten sarjassa
thumb|220px|Hayley Wickenheiser pelasi miesten kanssa [[HC Salamat|Kirkkonummen Salamoissa vuonna 2003.]] Tammikuussa 2003 Wickenheiser liittyi Suomen jääkiekon kolmannella sarjatasolla eli Suomi-sarjassa pelanneeseen miesten joukkueeseen Kirkkonummen Salamoihin. 11. tammikuuta 2003 hänestä tuli ensimmäinen naispelaaja, joka pelasi jääkiekkoa miesten sarjassa ammattilaisena. Wickenheiser syötti ottelussa yhden maalin – ja teki yhden maalin omaan verkkoon. Ottelua seurasi 1200 katsojaa, Kirkkonummen jäähalli Varuboden-areena oli viimeiseen paikkaan täynnä, sekä 84 toimittajaa yhdeksästä maasta. Paikalla oli muun muassa kanadalainen televisiokanava, joka lähetti ottelun kokonaisuudessa.
Wickenheiser pelasi Salamoissa kaikkiaan 23 ottelua ja teki kaksi maalia ja antoi kymmenen syöttöä. Hänen aloitusprosenttinsa oli sarjan paras. Salamoiden noustua Mestikseen Wickenheiser sai hyvin vähän jääaikaa, koska valmennusjohto piti hänen fysiikkaansa riittämättömänä ylemmälle sarjatasolle. Wickenheiser pelasi viimeisen pelinsä Salamoissa 12. marraskuuta 2003.
Tammikuussa 2017 Wickenheiser ilmoitti uransa saavuttaneen päätepisteensä ja aloittavansa lääketieteen opinnot.
Peliuran jälkeen
Elokuussa 2018 Wickenheiser palkattiin Toronto Maple Leafsin organisaatioon pelaajakehityksen apulaisjohtajaksi. Toukokuussa 2019 Wickenheiser kutsuttiin IIHF:n Hall of Famen jäseneksi.
Montenegro
Montenegro (molemmat nimet tarkoittavat suomeksi ”musta vuori”) on valtio Balkanilla Etelä-Euroopassa. Sen naapureita ovat Albania, Bosnia ja Hertsegovina, Kroatia, Kosovo ja Serbia. Maa rajoittuu osittain Adrianmereen. Montenegro on vuoristoinen valtio, ja sen sen rannikkotasanko on varsin kapea.
Suurin osa Montenegron asukkaista identifioituu joko montenegrolaiseksi tai serbiksi. Kansallisuuksien väliset erot ovat häilyvät, ja monet montenegrolaisista pitävät itseään serbitaustaisina. Maassa on myös huomattavia bosniakki- ja albaanivähemmistöjä. Maan tärkein kaupunki ja sen pääkaupunki on Podgorica, ja virallinen kieli on montenegro, joka on yksi serbokroaatin muodoista. Montenegro on ylemmän keskitulotason maa, mutta kuitenkin yksi Euroopan köyhimmistä valtioista. Sen talous on varsin riippuvainen matkailualasta.
Sijainti, pinnanmuodot ja vesistöt
vasen|pienoiskuva|Montenegro vasen|thumb|Kotorinlahtea vasen|thumb|Tarajoen kanjonia Montenegro sijaitsee Balkanin läntisissä keskiosissa Dinaaristen Alppien eteläosissa. Se rajoittuu etelässä Adrianmereen, ja sen rajanaapurit ovat lounaassa Kroatia, luoteessa Bosnia ja Hertsegovina, koillisessa Serbia, idässä Kosovo ja kaakossa Albania. Valtion pinta-ala on 13 883 neliökilometriä, ja sillä on maarajaa 614 kilometriä.
Montenegro ulottuu Adrianmeren rannikolta Serbian ja Albanian rajoilla kohoaviin vuoristoihin. Dinaariset Alpit kulkevat Serbian ja Montenegron välillä ja ulottuvat Lounais-Montenegroon, jossa kalkkikiviset huiput ovat paikoin paljaita. Suurin osa Montenegrosta on vuoristoista, ja ylänköalueilla on tyypilliset suuret korkeuserot. Vuoristoja halkovat monet kanjonit, joista syvin on 1 300 metriä syvä Tarajoen kanjoni. Korkeimmat vuoret ovat maan pohjoisosissa, ja korkein kohta on Bobotov Kuk (2 582 m). Montenegron keski- ja länsiosissa on puolestaan karstialueita, jolle tunnusomaista ovat doliinit ja maanalaiset luolat.
Montenegron pinta-alasta alle 10 prosenttia on alankoa. Kapean rannikkokaisteleen lisäksi sisämaassa on tasaista vain Zetajoen laaksossa. Rannikkotasanko on vain 2–6 kilometriä leveä, ja paikoin vuoret, kuten Lovćen, nousevat heti Kotorinlahden rannalta.
Montenegron pohjoisosa kuuluu Tonavajoen vesistöön, kun taas eteläosan joet laskevat Adrianmereen. Adrianmereen laskevia jokia ovat Bojana ja monet lyhyet ja ryöppyävät virrat. Tonavan vesistöön kuuluvia jokia ovat muun muassa Lim ja Tara. Karstialueella monet joet virtaavat maan alla. Montenegron suurin järvi on Albanian rajalla oleva Skadar, mutta vuoristoalueella on paljon pieniä järviä.
Ilmasto ja luonto
Montenegron ilmasto on välimerellinen, kesät ovat lämpimiä ja talvet leutoja. Vuoristossa on huomattavasti viileämpää. Pääkaupungissa Podgoricassa heinäkuun keskilämpötila on 27 astetta, kun se karstialueella 670 metrin korkeudessa Cetinjessä on viitisen astetta alempi. Tammikuussa Adrianmeren rannikolla Barissa keskilämpötila on 8 astetta ja pohjoisen vuoristossa –3 astetta. Sadetta saadaan eniten marras- ja joulukuussa, mutta erityisesti vuoristoissa kesäisin tulee myös runsaasti sateita. Kotorinlahteen viettävillä rinteillä tulee Euroopan suurimpia sateita: Crkvicessa vuoden sadanta on 5 100 millimetriä. Lumipeite on harvinainen rannikolla, mutta korkeimmilla vuorilla lunta on maassa noin neljä kuukautta vuodesta.
Suuri osa Montenegrosta on metsän peitossa. Maan pinta-alasta 45 prosentilla kasvaa luonnonmetsiä, joten maa on yksi Euroopan metsäisimpiä. Korkeilla alueilla saksanpihta ja vuorimänty ovat valtalajeja. Pohjoisosan metsissä kasvaa myös muun muassa metsäkuusia ja paikoin esimerkiksi makedonianmäntyjä ja bosnianmäntyjä. Pyökit ovat valtalajeja keskikorkeuksilla, kun taas rannikkoalueella tavataan esimerkiksi jalokastanjoita. Karstimailla kasvaa puolestaan monin paikoin pensaikkoista macchiaa.
Montenegrossa on viisi kansallispuistoa. Maan pohjoisosassa sijaitsee Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluva Durmitorin kansallispuisto. Lisäksi maailmanperintöluetteloon kuuluvat Kotorin keskiaikainen satamakaupunki ja Kotorinlahti.
Varhaishistoria
Montenegrosta on löytynyt todisteita ihmisasutuksesta paleoliittiselta kaudelta, mutta ensimmäiset tunnetut heimot olivat illyrialaisia, jotka asettuivat alueelle 400-luvulla eaa. Rooman valtakunta hallitsi aluetta illyrialaisten jälkeen. Rooman ja Bysantin välinen raja kulki nykyisen Montenegron halki, minkä seurauksena alue on ollut pitkään rajamaata.
Roomalaisten vallan hiivuttua Montenegron alueelle hyökkäsivät vuorollaan 400-luvun lopulla gootit ja 500-luvulla avaarit. Slaavien levittäytyminen alkoi 500-luvun puolivälissä, mutta aiempien roomalaistuneiden heimojen slaavilaistumisessa meni useita vuosisatoja.
Slaavien ruhtinaskuntia ja taistelu osmaneita vastaan
thumb|upright|Sivu [[Cetinjessa painetusta liturgisesta kirjasta.]] Eteläslaavit jakautuivat alueella heimoihin, joita johti župan. Zetan heimokunnan johtaja Časlav yhdisti vuosien 931–960 välillä Kotorinlahden sisämaalta lähtien useita serbiheimoja ja hallitsi maita pohjoisessa Savajoelle ja idässä Ibarjoelle asti. Zeta ja nykyisen Kosovon alueella sijainnut Raška muodostivat myöhemmin 1200-luvulla Serbian kuningaskunnan. Serbien valtakunta hajosi 1300-luvulla, jolloin syntyi myös Zetan puoli-itsenäinen ruhtinaskunta. Đurađ Crnojević rakennutti 1400-luvun lopulla sinne luostarin Cetinjeen ja toi Venetsiasta kirjapainon. Montenegrossa tuotettiinkin varhaisimpia kyrillisillä kirjaimilla painettuja kirjoja.
Vuodesta 1516 Montenegroa hallitsi Cetinjen ruhtinaspiispa (vladika) viimeisen Crnojević-sukuisen ruhtinaan luovuttua vallasta ja lähdettyä Venetsiaan. Hallintomuoto oli tehokas tapa pitää ortodoksiset montenegrolaisylimykset yhtenä miehenä islamilaisia turkkilaisia vastassa. Montenegro oli tuolloin kuitenkin lähes jatkuvasti sodassa Osmanien valtakunnan kanssa, mutta tiukan vastarinnan, vaikean maaston ja Venetsian tasavallan diplomaattisen tuen ansiosta osmanit eivät pystyneet täysin alistamaan montenegrolaisia. Montenegron viimeinen ruhtinaspiispa oli Danilo, joka vuonna 1852 luopui pappisvirasta ja otti ruhtinaan (hospodar) tittelin.
Itsenäisyydestä Jugoslaviaan
thumb|vasen|Montenegron kartta vuodelta 1862. Montenegro kävi sotaan osmaneita vastaan vuonna 1876, kun Serbia oli ensin julistanut sodan Osmaneille. Turkkilaisten kärsittyä sodassa tappion Montenegro saavutti 1. heinäkuuta 1878 itsenäisyyden, joka myöhemmin tunnustettiin Berliinin kongressissa. Samalla Montengron alue tuplaantui, ja se sai yhteyden merelle, mikä auttoi maata modernisoitumaan ja kehittymään taloudellisesti. Maahan perustettiin muun muassa valtionpankki, postipalvelut ja ensimmäinen rautatie. Parlamentti perustettiin 1905.
Montenegron ruhtinas Nikola I hallitsi autoritaarisesti, mikä aiheutti kitkaa hallitsijan ja parlamentin välillä. Nikola julistautui vuonna 1910 kuninkaaksi, mutta kaksi vuotta myöhemmin käynnistyneet Balkanin sodat pysäyttivät maan kehityksen. Nikola pakeni ensimmäisen maailmansodan aikana Ranskaan, mutta sodan jälkeen Itävalta-Unkarin pois ajanut Serbia ei halunnut Nikolaa enää takaisin. Montenegrolainen kansallistunne ei ollut kehittynyt, ja monet paikalliset johtohenkilöt pitivät itseään serbeinä. He olivat myös kyllästyneitä Nikolan omavaltaisuuteen. 26. marraskuuta 1918 parlamentti päätti liittyä Serbien, kroaattien ja sloveenien kuningaskuntaan. Itsenäisyyden kannattajat aloittivat tammikuussa 1919 joulukapinan, joka kuitenkin kukistettiin.
Toisessa maailmansodassa montenegrolaiset taistelivat Titon partisaanien rinnalla. Tämän jälkeen Montenegro oli osa Jugoslavian liittotasavaltaa (1943–1992) Montenegron sosialistisena tasavaltana.
Liitto Serbian kanssa
Jugoslavian hajottua 1990-luvun alussa jäljelle jääneessä sosialistisessa Jugoslaviassa vuonna 1992 järjestetyssä kansanäänestyksessä 96 prosenttia montenegrolaisista kannatti liittoa Serbian kanssa eli liittymistä uuteen Jugoslavian liittotasavaltaan. Muslimit, Montenegron albaanit ja itsenäisyyttä kannattaneet boikotoivat kuitenkin äänestystä, joten kannatus ei todellisuudessa ollut aivan niin korkea.
Jugoslavian liittotasavalta oli vuoteen 1998 mennessä oikeastaan menettänyt merkityksensä. Serbian ja Montenegron välille luotiin kuitenkin vielä uusi liitto Serbia ja Montenegro, joka oli käytännössä kahden itsenäisen valtion unioni. Liittosopimus tehtiin 14. maaliskuuta 2002. Kumpi tahansa osapuoli saattoi erota liitosta kansanäänestyksen perusteella kolmen vuoden siirtymäkauden jälkeen.
Uuden itsenäisyyden aika
pienoiskuva|upright|[[Milo Đukanović, Montenegron presidentti vuosina 1998–2002 ja vuodesta 2018 sekä Montenegron pääministeri vuosina 1991–1998, 2003–2006, 2008–2010 ja 2012–2016.]] Montenegrossa järjestettiin 21. toukokuuta 2006 kansanäänestys, jossa 55,5 % (tarvittava määrä 55 %) kannatti itsenäistymistä. Montenegro julistautui itsenäiseksi 3. kesäkuuta 2006 ja erosi sen ja Serbian valtioliitosta. Montenegro joutui liitosta eronneena osapuolena hakemaan itselleen kansainvälisen tunnustuksen sekä kansainvälisten järjestöjen jäsenyyttä. Euroopan unioni tunnusti Montenegron 12. kesäkuuta ja Serbia 15. kesäkuuta 2006. Maasta tuli Yhdistyneiden kansakuntien 192. jäsen 28. kesäkuuta 2006.
Montenegron itsenäisyyden ensimmäiset vuodet olivat voimakkaan taloudellisen kasvun aikaa, ja vuosina 2006–2008 talouskasvu oli yli 6 prosenttia. Kasvu kuitenkin hidastui ja kääntyi myös laskuksi seuraavien vuosien kansainvälisten talousvaikeuksien seurauksena. Montenegro aloitti kesäkuussa 2012 viralliset EU:n jäsenneuvottelut, ja joulukuussa 2015 maa kutsuttiin Natoon. Tätä seurasi hallituksen vastaisia protesteja, joita epäillään Venäjän järjestämiksi. Kesäkuussa 2017 Montenegrosta tuli virallisesti Naton jäsen. Toukokuussa 2019 montenegrolainen oikeus tuomitsi 13 ihmistä pitkiin vankeusrangaistuksiin, koska heidän todettiin syyllistyneen vuonna 2016 Venäjän tukemaan vallankumousyritykseen. Venäjä-mielinen oppositiopuolue Demokraattinen rintama sanoi, että oikeudenkäynti oli ”poliittinen näytelmä” ja ”noitavainoa”.
Politiikka
Montenegron presidentiksi valittiin huhtikuussa 2018 Milo Đukanović, joka on käytännössä toiminut joko pääministerinä tai presidenttinä 1990-luvun alusta lähtien, minkä seurauksena hänellä on paljon personoitua valtaa. Montenegron järjestelmä on parlamentaarinen, mutta Đukanović onnistui silti 2018 laajentamaan presidentin valtaa ja hankkimaan oikeuksia järjestää presidentin alaisuuteen erilaisia valtuustoja ja komiteoita. Đukanovićin puolue on Montenegron sosialistien demokraattinen puolue DPS.
DPS sai vuoden 2020 vaaleissa 30 paikkaa parlamentista, mutta se ei onnistunut saamaan perinteisten liittolaistensa kanssa enää enemmistöä. Hallitus muodostettiin kolmen koalition ympärille, ja pääministeriksi nousi Zdravko Krivokapić. Dritan Abazović korvasi hänet kaksi vuotta myöhemmin Krivokapićin menetettyä paikkansa epäluottamuslauseen seurauksena.
Montenegron vaaleja pidetään pääsääntöisesti vapaina, vaikka julkisten varojen väärinkäyttöä ja vaali-instituutioiden rehellisyyttä epäillään aika ajoin. Poliittinen kenttä on myös 2010-luvun lopulla polarisoitunut, ja politiikassa ovat alkaneet vaikuttaa etnonatiolistiset voimat sekä kirkko. Serbian ortodoksinen kirkko mielipidevaikutti vahvasti vuoden 2020 vaaleihin estääkseen uuden uskonnonvapauslain.
Korruptio ja kronyismi ovat vakavia ongelmia, ja monilla DPS:n jäsenillä on epäilty olevan kytköksiä järjestäytyneeseen rikollisuuteen. Vuoden 2020 kyselytutkimuksen perusteella 66 prosenttia montenegrolaisista pitää puolueita todella tai suurelta osin korruptoituneiksi. Valtion instituutioista vain terveydenhuoltojärjestelmää pidettiin korruptoituneempana.
Osana länteen suuntautunutta turvallisuuspolitiikkaansa Montenegro ilmoitti 31. elokuuta 2006 luopuvansa yleisestä asevelvollisuudesta ja siirtyvänsä 2 500 sotilaan vahvuiseen ammattiarmeijaan.
Aluejako
thumb|Montenegron kunnat ennen [[Zeta (kunta)|Zetan perustamista.]] Montenegrossa on 25 kuntaa, joista Zeta muodostettiin elokuussa 2022. Vuoden 2003 väestönlaskennassa kuudessa kunnassa oli selvä montenegrolaisenemmistö ja lisäksi he olivat suurin väestöryhmä kolmessa muussa kunnassa. Serbienemmistöisiä kuntia oli viisi, suurin ryhmä serbit oli kolmessa muussa Pohjois-Montenegron kunnassa. Bosniakkienemmistö oli kahdessa rajaseudun kunnassa ja albaanienemmistö yhdessä kunnassa maan kaakkoisosassa.
Luettelo Montenegron kunnista:
Talous
Montenegro on Maailmanpankin mukaan ylemmän keskitulotason maa, yksi Euroopan köyhimmistä valtioista. Sen talous on myös siirtymävaiheessa markkinatalouteen, ja pienen maan talous on suhteellisen hauras. Työttömyys on suurta, minkä takia epävirallinen sektori on suuri.
Maataloudessa työskentelee noin 7 prosenttia työvoimasta, ja maatalousmaa käsittää 19 prosenttia maa-alasta. Rannikkoseudulla viljellään sitruksia ja oliiveja, maan keskiosassa kausivihanneksia ja tupakkaa, ja pohjoisosassa harjoitetaan lampaan kasvatusta. Maatalousala kärsii vanhentuneista viljelytavoista. Teollisuuden osuus taloudesta on ollut 2010-luvulla laskussa. Tärkein kaivannainen on bauksiitti, ja Nikšićin terästehdas on huomattava. Vesivoimaa tuotetaan etenkin Piva- ja Zetajokien voimaloissa.
Montenegron tärkein kauppakumppani on Serbia. Vuoden 2022 tietojen mukaan Serbian osuus viennistä oli 28,3 prosenttia. Slovenian osuus oli 10,0 prosenttia, Unkarin 6,3 prosenttia sekä Bosnian ja Kiinan 6,2 prosenttia. Tuonnista 19,8 prosenttia tuli Serbiasta, 10,4 prosenttia Kiinasta, 9,7 prosenttia Saksasta, 6,4 prosenttia Italiasta ja 5,7 prosenttia Bosniasta. Tärkeimmät vientituotteet ovat muokkaamaton alumiini, sähkö, lääkkeet ja sahatavara.
Montenegrossa on kaksi kansainvälistä lentoasemaa, Podgorican lentoasema ja Tivatin lentoasema. Rautatiet yhdistävät Podgorican Nikšićiin sekä Barin Serbian pääkaupunki Belgradiin. Lisäksi Skadarjärven pohjoispuolella kulkee vain tavaraliikenteen käytössä oleva raideyhteys Albaniaan. Bar on Montenegron ainoa merkittävä satamakaupunki.
Väestö
pienoiskuva|Montenegron etniset ryhmät vanhalla kuntakartalla: Violetilla merkityissä kunnissa on enemmistö etnisiä montenegrolaisia, keltaisella serbejä, vihreällä bosniakkeja, harmaalla albaaneita. Punaruskeissa kunnissa ei ole selkeää enemmistöä; pohjoisimmissa serbit ovat suurin ryhmä, eteläisimmissä montenegrolaiset Montenegron tilastokeskuksen arvion mukaan maan asukasluku vuoden 2022 alussa oli 617 683. Vuoden 2011 väestönlaskussa asukasluku oli ollut 620 029. Suurimmat asutuskeskittymät ovat karstialueen poljelaaksoissa. Ylivoimaisesti suurin kaupunki on Podgorica. Siellä asui vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 150 977 asukasta. Seuraavaksi suurimmat paikkakunnat olivat Nikšić (56 970 as.) ja Pljevlja (19 136 as.).
Montenegron asukkaista noin 74 prosenttia oli vuonna 2011 joko montenegrolaisia tai serbejä. Kansallisuuksien väliset erot ovat olleet pitkään kiistakysymyksenä, ja montenegrolaiset ovat säilyttänet serbien monia yhteisiä kulttuuripiirteitä, vaikka he olivatkin pitkään erillään osmanivaltakauden aikana. Monet montenegrolaisista pitävät edelleen itseään serbitaustaisina ja serbit montenegrolaisia ”vuoristoserbeinä”. Bosniakkien osuus vuonna 2011 oli 12,0 prosenttia ja albaanien 4,9 prosenttia. Bosniakkien asuinaluetta ovat pohjoisen vuoristot ja albaanien etelän rannikkoseutu. Ulcinjin kaupungin asukkaista noin kolme neljäsosaa on albaaneja.
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan montenegrolaisista serbiaa puhui äidinkielenään 43 prosenttia asukkaista. Montenegroa puolestaan puhui 37 prosenttia asukkaista. Montenegroa pidetään pääsääntöisesti serbokroaatin muotona. Montenegroon on kuitenkin lisätty muutama harvoin käytetty konsonantti, ja sitä kirjoitetaan serbiasta poiketen usein latinalaisilla kirjaimilla. Montenegro on myös valtion virallinen kieli, vaikka myös serbialla, kroatialla, bosnialla ja albanialla on virallinen asema.
Suurin osa montenegrolaisista on ortodokseja, ja vuoden 2011 tietojen mukaan heidän osuutensa on 72 prosenttia. Muslimeita väestöstä on 19 prosenttia ja katolisia 3,4 prosenttia.
Kulttuuri ja urheilu
pienoiskuva|Gospa od Škrpjelan kirkkosaari Kotorinlahdella. Montenegrossa on varsin monipuolinen arkkitehtoninen kulttuuriperintö sekä runsaasti keskiaikaisia muraaleja. Merkittävimpiä rakennuksia ovat Kotorin katedraali, 1500-luvulla rakennettu Husein-pašan moskeija ja pienellä saarella oleva barokkikirkko Gospa od Škrpjelan kirkko. Muraaleista huomattavimmat ovat Moračan luostarissa. 1900-luvun taidemaalareista tunnetuimpia ovat postimpressionistinen Milo Milunović ja ekspressionistinen Petar Lubarda.
Montenegron kirjallisuudella on pitkät perinteet, ja sen juuret ovat kansantarinoissa, joita laulettiin gusle-kielisoittimen säestämänä. Kirjanpainotaito levisi Montenegroon jo 1500-luvulla, ja siellä painettiin eteläslaavien ensimmäiset kirjat. Montenegron kansalliskirjailijana pidetään 1800-luvulla elänyttä ruhtinasta Petar II Petrović-Njegošta.
Montenegro osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran vuonna 2008 ja on siitä lähtien ollut mukana jokaisissa olympialaisissa. Lontoossa 2012 naisten käsipallojoukkue saavutti olympiahopeaa. Vuonna 2011 Montenegron jalkapallomaajoukkue oli FIFAn rankingissa ylimmillään sijalla 16.
Memmingin kihlakunta
thumb|Memmingin kihlakunnan sijainti Itä-Götanmaan läänin kartalla.
Memmingin kihlakunta oli kihlakunta Itä-Götanmaan läänissä Ruotsissa. Vuoden 1945 väestönlaskennan mukaan kihlakunnan maapinta-ala oli 87,02 neliökilometriä ja asukasluku 4 615 henkeä. Kihlakuntaan kuuluneet kunnat olivat Kullerstad ja Kimstad.
Kihlakunnan tuolloiset kunnat kuuluvat nykyään Norrköpingin kuntaan.
Ԍ
Ԍ on kyrillinen kirjain. Se sisältyy Molodtsovin aakkosiin, joita käytettiin virallisesti komin kirjoittamiseen 1919–1931.
Ääntäminen
Ԍ ääntyy komissa liudentuneena soinnittomana alveolaarisena frikatiivina /sʲ/.
Kynsikaktukset
Kynsikaktukset (Sclerocactus) on pohjoisamerikkalainen kaktuskasvisuku, jonka tieteellinen nimi tulee kreikankielisestä sanasta, joka tarkoittaa kovaa. Se viittaa kovasti kiinni tarttuviin tai pysyviin koukkumaisiin piikkeihin. Sille läheisin sukulainen on suku Echinomastus.
Tuntomerkit
Kynsikaktukset ovat matalakasvuisia ja enimmäkseen yksivartisia. Varsi on pallomainen tai lieriömäinen, harvoin litteälatvainen, kyhmyinen tai uurteinen ja piikkinen. Areolit eli kääpiöversot ulottuvat laajemmalle kuin piikkien kiinnittymiskohta edellyttäisi, ja niissä on usein mesirauhasia. Keskipiikkejä on yhdestä kuuteen, mutta voivat ne puuttuakin. Väriltään ne ovat vaihtelevia, ja yksi tai useampi niistä on koukkumainen; pituutta voi olla jopa yhdeksän cm. Säteittäispiikkejä on 2-11 ja ne ovat tavallisesti harmaita tai valkoisia, jopa kuusi cm pitkiä. Kukat kehittyvät varren kärkeen ja ovat avoinna päivällä. Kehän muoto vaihtelee lyhyen suppilomaisesta kellomaiseen ja kukkapohjus on lisäkkeetön. Hedelmä on munan muotoinen, lieriömäinen, nuijamainen tai tynnyrimäinen, tavallisesti suomuinen, mehevä ja avautumaton tai myöhemmin kuiva ja avautuva; kehälehtien jäänteet säilyvät. Siemenet ovat leveän soikeita, ruskeita tai mustanruskeita, toisinaan kiiltäviä, joskus kiilamaisia.
Levinneisyys
Kynsikaktusten luontainen kasvuseutu on Yhdysvaltojen lounaisosa ja Pohjois-Meksiko. Monilla lajeilla on hyvin rajallinen kasvualue ja useimmat populaatiot ovat kärsineet laittomasta keräilystä.
Lajit
Kynsikaktuslajeja on 14:
Rikas ja kunniallinen
Rikas ja kunniallinen on vuonna 1988 MTV:llä lähetetty suomalainen televisiosarja, jonka Solja Kievari käsikirjoitti Eeva Joenpellon saman nimisen romaanin pohjalta. 3-osaisen sarjan ohjasi Seppo Wallin.
Ubuntu Studio
pienoiskuva|Ubuntu Studion kirjautumisikkuna Ubuntu Studio on Ubuntuun perustuva Linux-jakelu, jossa on runsaasti äänen ja kuvan käsittelyyn tarkoitettuja ohjelmia. Samankaltainen suoraan Debianiin perustuva Linux-jakelu oli Studio 64 jonka ylläpito on lopetettu.
Jakelussa painotetaan video-, musiikki- ja kuvankäsittelyohjelmistoja.
Jakelussa on käytössä JACK-äänipalvelin ja Linux-ydin on käännetty alhaisen latenssin ominaisuuksilla (RT).
Lähteet
Ubuntu
Tjoplyi Stanin metroasema
Tjoplyi Stan on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 6. marraskuuta 1987.
Aleksandr Danilovitš Menšikov
thumb|200px|Ruhtinas Aleksandr Danilovitš Menšikov (1673-1729). Tuntemattoman taiteilijan 1716–1720 maalaama muotokuva. Aleksandr Danilovitš Menšikov (, 16. marraskuuta (J: 6. marraskuuta) 1673 Moskova, Moskovan Venäjä – 23. marraskuuta (J: 12. marraskuuta) 1729 Berjozov, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen valtiomies ja sotapäällikkö.
5731 Zeus
5731 Zeus on Maan lähelle tuleva pikkuplaneetta, joka kuuluu Apollo-asteroideihin. Sen löysi C. S. Shoemaker vuonna 1988. Nimensä pikkuplaneetta sai kreikkalaisen mytologian Zeus-jumalan mukaan. Ennen nimeämistään asteroidi tunnettiin tunnuksella 1988 VP4. Koska Zeuksen absoluuttinen magnitudi (H) on 15,8, sen läpimitta on todennäköisesti kahden ja neljän kilometrin välillä.
Aleksandr Danilovitš Menšikov
Aleksandr Menšikov oli keisarillisen hovin tallimiehen poika. Vuodesta 1686 lähtien hän toimi Pietari I:n sotilaspalvelijana. Hän osallistui Pietari I:n kanssa Asovan sotaretkeen vuosina 1695–1696 ja matkalle Hollantiin vuosina 1697–1698. Vähitellen hänestä tuli yksi tsaarin lähimmistä työtovereista ja ystävistä. Vuonna 1703 Menšikov nimitettiin Inkerin kuvernööriksi. Suuressa Pohjan sodassa hän toimi yhtenä Venäjän joukkojen komentajista ja johti koko maata Pietari I:n matkojen aikana. Vuosina 1717–1724 ja 1726–1727 hän oli sotakollegiumin johtaja. Vuonna 1702 Menšikov sai kreivin ja vuonna 1707 ruhtinaan arvonimen.
Pietari I:n kuoltua Menšikov nosti valtaistuimelle pitkäaikaisen ystävänsä Katariina I:n, jonka aikana hän toimi itse maan todellisena hallitsijana. Pietarin ja Katariinan tyttäret Anna Petrovna ja Elisabet Petrovna kasvatettiin hänen perheessään. Toukokuussa 1727 hän naitti tyttärensä Marian Pietari II:lle, mutta joutui pian epäsuosioon. Syyskuussa 1727 Menšikovia syytettiin valtiopetoksesta ja valtion varojen kavalluksesta. Yhdessä perheensä kanssa hänet karkotettiin Berjozoviin Siperiaan. Menšikovin koko valtava omaisuus takavarikoitiin valtiolle.
Pietarin Vasilinsaarella on Menšikovia varten vuosina 1710–1712 ja 1713–1727 rakennettu Menšikovin palatsi.
Yhdistetty
Yhdistetty tai pohjoismainen yhdistetty tai yhdistetty hiihto (lyh. YH) on mäkihypystä ja maastohiihdosta koostuva hiihtourheilun kilpailulaji.
Yhdistetyssä on useita erilaisia kilpailumuotoja. Nykyisin niin kutsutussa normaalikilpailussa hypätään yksi kierros mäkeä ja loppusijoitukset ratkaistaan hiihtoladulla siten, että parhaat hyppypisteet saanut lähtee ensimmäisenä ladulle ja loput hyppypisteidensä mukaisessa järjestyksessä. Piste-erojen suuruudet vaikuttavat siihen, kuinka pian ensiksi lähteneen perään muut lähtevät. Tätä kilpailumuotoa käytetään toistaiseksi kaikissa arvokisoissa sekä useimmissa yhdistetyn maailmancup -kilpailuissa, ja sitä kutsutaan keksijänsä Gunder Gundersenin mukaan Gundersen-menetelmäksi. Yhdistetyn kattojärjestö on kansainvälinen hiihtoliitto FIS.
Naisten mäkihypyn tultua talviolympialaisten ohjelmaan 2014 tuli yhdistetystä ainoa olympialaji, jossa on kilpailuja vain miehille. Naisharrastajia on pitkään ollut vain kourallinen, mutta tyttöjen ja naisten kilpailuja on pikku hiljaa alettu 2010-luvun lopulla järjestää, ja laji tuli nuorten MM-kisojen ohjelmaan vuonna 2019.
Historiaa
Yhdistetyn kotimaa on Norja. Sitä pidetään siellä yhä kansallisurheiluna.
Norjalaisten sotilaiden on tiedetty kilpailleen maastohiihdossa jo 1700-luvulta lähtien. Ensimmäinen merkittävä yhdistetyn kilpailu käytiin 1892 Oslossa Holmenkollenin kisoissa. Norjassa Holmenkollenilla ei kilpailtu erikseen mäkihypyssä ennen vuotta 1933.
Yhdistetty on ollut olympiakisojen ohjelmassa jo ensimmäisistä 1924 Chamonix’n kisoista lähtien, kuten myös jo ensimmäisissä MM-kisoissa 1925 Johannisbadissa. Ensimmäinen yhdistetyn kesä-GP järjestettiin kesällä 2008.
Vuosina 1924–1948 olympialaisten yhdistetyssä kilpailtiin hiihto-osuus ensin ja mäkihyppy sen jälkeen. Vuoden 1952 olympialaisissa mäkiosuus siirrettiin alkuun. Talviolympialaisissa 1956 järjestettiin ensimmäisen kerran oma tapahtumansa yhdistetyn hiihdolle. Vuosien 1956–1992 olympialaisissa mäkihyppyosuuteen kuului kolme hyppykierrosta, joista heikoin pudotettiin pois laskuista. Vuoden 1988 olympialaisissa otettiin käyttöön Gundersen-menetelmä hiihto-osuudella. Samoissa olympialaisissa otettiin käyttöön joukkuekilpailu aluksi kolmimiehisin joukkuein matkan ollessa 3×10 km ja vuoden 1998 olympialaisista alkaen nelimiehisin joukkuein matkana 4×5 km. Sprinttikilpailu tuli mukaan vuoden 2002 olympialaisissa. Viimeisin muutos tehtiin vuoden 2010 olympialaisissa, jolloin henkilökohtaisissa kilpailuissa hypättiin erikseen sekä normaali- että suurmäen kilpailut, joissa kummassakin hypättiin yksi hyppykierros.