cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kuiskaus pimeässä
Juoni
Mi-got piirittävät Akeleyn talon ja lähtevät vasta, kun tämä ajaa ne aseiden ja koirien kanssa pois. Myöhemmin Akeley alkaa kuitenkin kirjoittaa olennoista myönteisempään sävyyn ja kertoo ymmärtäneensä väärin niiden motiivit. Hän myös pyytää Wilmarthia luokseen kylään. Wilmarth matkustaa Vermontiin ja tapaa Akeleyn, joka on sairastunut vakavasti. Hän puhuu kuiskaten ja on kietoutunut huopaan, jonka alta näkyvät vain hänen kasvonsa ja kätensä. Akeley kertoo ihmeellisestä, valoa nopeammin tehdystä matkasta ja sanoo mi-gojen haluavan vain elää yhteisymmärryksessä ihmisten kanssa.
Wilmarth tajuaa, että mi-got ovat tappaneet Akeleyn ja houkutelleet hänet väärennetyllä kirjeellä ansaan. Kuiskaileva olento oli yksi muukalaisista – mahdollisesti muotoaan muuttava jumala Nyarlathotep, jota mi-got palvovat. Olentojen todellinen tavoite on ihmiskunnan orjuuttaminen. Kauhistuneena Wilmrath pakenee paikalta ja kirjoittaa selonteon kokemastaan.
Kirjoittaminen ja julkaisu
Novelli sijoittuu vuoden 1927 Vermontiin. Tuolloisista tulvista uutisoitiin laajalti Yhdysvaltain itärannikon lehdissä. Vuosina 1927 ja 1928 Lovecraft matkusteli Vermontissa, ja ”Kuiskaus pimeässä” lainailee katkelmia hänen matkakertomuksestaan ”Vermont—A First Impression” (1927). Lovecraft muutti lainausten sanavalintoja niin, että ne korostivat maaston karuutta ja miljöön pelottavuutta.
Lovecraft aloitti novellin kirjoittamisen 24. helmikuuta 1930. Ensimmäinen versio valmistui 7. toukokuuta, mutta Lovecraft palasi myöhemmin kertomuksen pariin. Hän matkusteli vuoden mittaan ja luki novellin ystävilleen Frank Belknap Longille ja Bernard Austin Dwyerille. Dwyerin suosituksesta Lovecraft tiivisti tarinaa, muutti sen loppuyllätystä vähemmän ilmeiseksi ja yritti tehdä Wilmarthin hahmosta vähemmän hyväuskoisen. Lopullinen versio valmistui 26. syyskuuta.
Pluto löytyi 18. helmikuuta 1930. Asiasta uutisoitiin kuitenkin vasta 14. maaliskuuta, jolloin Lovecraft oli jo aloittanut novellin kirjoittamisen. Hän oli löydöstä innoissaan ja lähetti seuraavana päivänä kirjeen James F. Mortonille: ”Mitä tuumaat uudesta planeetasta? Kova juttu!!! Se taitaa olla Yuggoth.”
Pulp-lehti Weird Talesin päätoimittaja Farnsworth Wright hyväksyi novellin korjauksia vaatimatta ja maksoi Lovecraftille 350 dollaria, mikä tekee novellista Lovecraftin uran rahakkaimman yksittäisen tarinan. Wright suunnitteli novellista aluksi jatkosarjaa. Vuoden 1931 alussa Weird Tales alkoi kuitenkin ilmestyä kahden kuukauden välein. ”Kuiskaus pimeässä” ilmestyi yhtenäisenä tarinana elokuun 1931 numerossa.
Suomennokset
”Kuiskaus pimeässä” on julkaistu suomeksi kolme kertaa. Ulla Selkälän ja Ilkka Äärelän suomennos ilmestyi Jalavan julkaisemassa Lovecraft-kokoelmassa Kuiskaus pimeässä vuonna 1989. Sama suomennos julkaistiin myös H. P. Lovecraftin koottujen teosten ensimmäisessä osassa 2009. Lauri Lattun uusi suomennos ”Kuiskaaja pimeydessä” ilmestyi Nysalorin kokoelmassa Väri avaruudesta ja muita Cthulhu-mytologian tarinoita vuonna 2020.
Vastaanotto
Lovecraft-tutkija S. T. Joshin mukaan Wilmarthin hahmo on Lovecraftin yrityksistä huolimatta naiiviuteen asti hyväuskoinen. Joshi kehuu kuitenkin hitaasti rakentuvaa kauhun tunnetta sekä tunnelmallista Uuden-Englannin maaseudun kuvailua, joka tuo tarinaan todentuntua.
P. A. Manninen arvosteli novellin, kun se ilmestyi ensimmäistä kertaa suomeksi vuonna 1989. Arvion mukaan ”Cthulhu-tarinoiden viehätys saattaa perustua siihen, että niiden rakenne on yhtä aikaa sekä yllätyksellinen että yllätyksetön”. Manninen pitää ”Kuiskausta pimeässä” novellina, johon ”on siivilöitynyt yllätyksellisyyttä ja jopa runollisuutta”.
Markku Sadelehdon mukaan ”Kuiskaus pimeässä” ”oli ja on yhä mahtava tarina, jota pienet kauneusvirheet eivät pilaa. Niitä on esimerkiksi se, että muukalaisten yletön aivokapasiteetti tuottaa alkeellisia virheitä, ja Akeleyn tulitaistelu heidän kanssaan on lainattu äänielokuvan sarastuksen paukkuwesterneistä.”
En periks anna milloinkaan
En periks anna milloinkaan on Frederikin vuonna 1974 julkaistu toinen albumi.
Naked (vuoden 2017 elokuva)
Naked on yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 2017. Suoratoistopalvelu Netflixin omaa tuotantoa oleva elokuva perustuu ruotsalaiseen Nakuna-elokuvaan vuodelta 2000. Elokuvassa päähenkilö Rob joutuu aikasilmukkaan ja joutuu elämään hääpäivänsä uudestaan ja uudestaan. Elokuva sai ensi-iltansa Netflixissä 11. elokuuta 2017.
Juoni
Rob Anderson (Marlon Wayans) herää hääpäivänään alastomana hissistä vailla minkäänlaista mielikuvaa miten hän päätyi sinne. Kun hissin ovet avautuvat Rob huomaa kauhukseen että hänellä on vain tunti aikaa ehtiä kirkkoon tai hän myöhästyy omista häistään. Hän joutuu elämään saman tunnin uudestaan ja uudestaan kunnes hänestä kasvaa sellainen mies, joka ansaitsee mennä naimisiin morsiamensa (Regina Hall) kanssa.
Donyell Malen
pienoiskuva|Donyell Malen maaliskuussa 2017. Donyell Malen (s. 19. tammikuuta 1999 Wieringen) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pituudeltaan 178-senttimetrinen. Hän edustaa Saksan Bundesliigassa pelaavaa Borussia Dortmundia ja on pelannut Alankomaiden maajoukkueessa.
Malen pelasi Ajaxin junioreissa vuoteen 2015 saakka ja sen jälkeen kaksi vuotta englantilaisseura Arsenalin junioreissa. Kesällä 2017 hän siirtyi kotimaansa PSV Eindhoveniin. Hän pelasi neljän kauden aikana Eredivisiessa 81 ottelua ja teki niissä 40 maalia. Kaudella 2017–2018 PSV voitti mestaruuden mutta Malen pelasi vielä vain neljä liigaottelua. Kaudella 2020–2021 hän oli 19 maalillaan liigan toiseksi paras maalintekijä. Hän pelasi Eindhovenin pelaajana Mestarien liigassa kuusi ottelua ja Eurooppa-liigassa 12 ottelua, joissa hän teki kahdeksan maalia.
Malen siirtyi heinäkuussa 2021 saksalaisseura Borussia Dortmundiin. Hän pelasi kaudella 2021–2022 kaikkiaan 27 bundesliigaottelua ja teki niissä viisi ja syötti kuusi maalia. Mestarien liigan lohkovaiheessa hän pelasi kuusi ottelua ja teki niissä kolme maalia. Seuraavalla kaudella hänen saldonsa 26 Bundesliigan ottelussa oli yhdeksän maalia ja seitsemän maalisyöttöä. Mestarien liigassa hän pelasi kuusi ottelua ilman tehomerkintöjä.
Malen on pelannut useissa Alankomaiden nuorisomaajoukkueissa. Hän pelasi Alankomaiden A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran syyskuussa 2019 EM-karsintaottelussa Saksaa vastaan ja teki Alankomaiden kolmannen maalin sen voittaessa vieraskentällä maalein 2–4. Malen on pelannut heinäkuun 2023 loppuun mennessä 23 A-maaottelua ja tehnyt niissä viisi maalia, joista toisen maaliskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Gibraltaria vastaan, kolmannen syyskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Turkkia vastaan ja neljännen lokakuussa 2021 jälleen MM-karsinnassa Gibraltaria vastaan. Kesän 2021 EM-kilpailujen alkulohkossa hän tuli kahdessa ensimmäisessä ottelussa vaihdosta kentälle ja pelasi kolmannessa ottelussa avauskokoonpanossa kuten myös tappiollisessa neljännesvälieräottelussa Tšekkiä vastaan.
Nikolai (Romanian prinssi)
Nikolai, (5. lokakuuta 1903 – 9. kesäkuuta 1978) oli Romanian prinssi ja toimi valtionhoitajaneuvoston jäsenenä kuninkaaksi valitun vanhemman veljensä prinssi Kaarlen pojan Mikaelin alaikäisyyden aikana 1927–1930.
Elämäkerta
Prinssi Nikolain vanhemmat olivat kuningas Ferdinand ja kuningatar Marie, Ison-Britannian kuningatar Viktorian toisen pojan, prinssi Alfredin tytär. Nikolain vanhemmasta veljestä Kaarlesta tuli kruununprinssi, kun kuningas Kaarle I kuoli lokakuussa 1914 ja Ferdinand nousi Romanian kuninkaaksi.
Osana Romanian kuningashuonetta
Kruununprinssi Kaarlen skandaalinkäryinen nuoruuden aika aiheutti sen, että hänet poistettiin kruununperimysjärjestyksestä ja isänsä testamentista tammikuussa 1926. Kaarle lähti rakastajattarensa madame Magda Lupescun kanssa maanpakoon. Pian sen jälkeen kuningas Ferdinand kuoli, ja alaikäisestä kuusivuotiaasta Kaarlen pojasta kruununprinssi Mikaelista tuli näin Romanian kuningas 20. heinäkuuta 1927. Alaikäisen Mikaelin holhoojahallitukseen nimitettiin valtionhoitajaneuvosto, johon kuuluivat Romanian ortodoksisen kirkon patriarkka Miron Cristea, Mikaelin setä prinssi Nikolai ja Romanian korkeimman oikeuden puheenjohtaja Gheorghe Buzdugan. Budzuganin kuoltua lokakuussa 1929 seuraajaksi valtionhoitajaneuvostoon valittiin juristi Constantin Sarateanu. Alun perin kuningashuoneen edustajaksi esitettiin kuningataräiti Marieta, mutta hänen kieltäydyttyään prinssi Nikolaista tuli kuningashuoneen edustaja valtionhoitajakuntaan.
thumb|vasen|Valtionhoitaja, prinssi Nikolai Puolan vahvan miehen marsalkka [[Józef Piłsudskin vieraana Varsovassa Belvedere-palatsissa.]] Prinssi Nikolai oli 24-vuotias tullessaan valtionhoitajaneuvoston jäseneksi. Siihen mennessä hän oli oleskellut Britanniassa vuodesta 1919 lähtien käyden ensin Eton Collegea ja sen jälkeen siirtynyt Britannian laivastoon upseerikoulutukseen. Hän joutui siis palaamaan Romaniaan yhdeksi maan kolmesta valtionhoitajasta. Järjestelyä pidettiin tehottomana, ja vuonna 1930 Romanian poliittiset puolueet pääministeri Iuliu Maniun johdolla neuvottelivat Nikolain veljen prinssi Kaarlen paluusta Romanian kuninkaaksi. Nikolaikin piti ratkaisua hyvänä. Armeija kannatti myös ratkaisua.
Prinssi Kaarle palasi maahan ja valittiin kuninkaaksi 8. kesäkuuta 1930. Veljesten, Kaarlen ja Nikolain, suhteet eivät säilyneet kuitenkaan pitkään hyvinä, sillä prinssi Nikolai halusi avioitua eronneen romanialaisnaisen Ioana (Joanna) Dumitrescu-Dolettin kanssa. Kuningasveli Kaarle ei kuitenkaan halunnut antaa avioliitolle hyväksyntäänsä, ja sen vuoksi marraskuussa 1931 Nikolain ja Dumitrescu-Dolettin solmima avioliitto johti prinssi Nikolain eroon Romanian kuningashuoneesta. Prinssi Nikolai muutti ensin Espanjaan ja pian sen jälkeen kuitenkin Sveitsiin.
Prinssi Nikolailla oli 1930-luvun Romaniassa läheiset suhteet äärioikeistolaiseen Rautakaartiin. Järjestö murhasi jo 1930-luvun alussa Romanian pääministerin, ja järjestöllä oli tarkoitus surmata myös muita vastustajiaan, mm. kuningas Kaarlen naisystävä Magda Lupescu, jolla oli kuninkaan kautta poliittista vaikutusvaltaa. Tämä poliittinen kytkös vaikutti siihen, että prinssi Nikolai erotettiin virallisesti kuningashuoneesta ja menetti prinssitittelinsä vuonna 1937. Suhteet olivat niin huonot, että Nikolai ei päässyt äitinsä kuningatar Marien hautajaisiin Romaniaan kesällä 1938. Prinssitittelin menetyksen jälkeen hän alkoi käyttää nimeä Nicholas Brana. Tämä nimi oli käytössä aina kesäkuuhun 1942 asti, jolloin Kaarlea vuonna 1940 kuninkaaksi seurannut seurannut Mikael antoi hänelle takaisin prinssitittelin.
Pakolaisena Sveitsissä – urheiluautoilijana
thumb|oikea|Prinssi Nikolai [[Le Mansin 24 tunnin ajo 1933|vuoden 1933 Le Mans-ajoissa.]] Prinssi Nikolai oli kiinnostunut moottoriurheilusta. Niinpä hän osallistui ensimmäisinä pakolaisvuosinaan 1933–1935 mm. Le Mansin 24 tunnin ajoihin. Autona hänellä oli Duesenberg Model SJ.
Ensimmäiset pakolaisvuotensa eli 1930-luvun Nikolai työskenteli Sveitsissä hiihdonopettajana. Hän osallistui aktiivisti Romanian pakolaisten toimintaan. Hän perusti Romanian tutkimuskeskuksen (Centre des Recherches Roumain). Ranskassa hän muodosti ja sponsoroi Ranskan Akatemiaa ja Romanian kulttuurisäätiötä. Saksassa hän osallistui kaikkiin romanialaisten maahanmuuttajien kokouksiin, perusti kaksi romanialaista aikakauslehteä Madridissa ja antoi lukuisia radiohaastatteluja.
Suhteet maapakoon vuonna 1940 joutuneeseen Kaarleen olivat Romanian kuningashuoneessa niin huonot, että kaikista ristiríidoista huolimatta vain veli prinssi Nikolai osallistui Kaarlen hautajaisiin vuonna 1953.
Prinssi Nikolai solmi toisen avioliittonsa vuonna 1967 brasilialaisen Maria Thereza Lisboa Figueira de Mellon kanssa. Viimeiset vuotensa prinssi Nikolai vietti Espanjassa, jossa hän kuoli vuonna 1978. Hänet haudattiin Sveitsin Lausanneen. Prinssin kuoleman jälkeen hänen laaja arkistonsa siirrettiin Kalifornian Hoover-instituuttiin.
Simone Simon
Simone Thérèse Fernande Simon (23. huhtikuuta 1910 Béthune, Pas-de-Calais, Ranska – 22. helmikuuta 2005 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen näyttelijätär, joka loi menestyneen uran niin ranskalaisissa kuin yhdysvaltalaisissakin elokuvissa.
Hänen tunnetuimpia elokuvia ovat Ihmispeto (1938), Piru ja Daniel Webster (1941), Kissaihmiset (1942), Kissaihmisten kirous (1944) sekä Max Ophulsin ohjaamat Intohimojen karuselli (1950) ja Lemmenunelma (1952).
Yksityiselämä
Simone Simon syntyi 23. huhtikuuta 1910 tai 1911 joko Béthunessa tai Marseillessa – lähteet antavat tästä ristiriitaisia tietoja. Hän muutti 3-vuotiaana Madagaskarille, jossa hänen äitinsä uusi aviomies työskenteli. Hän on myös mahdollisesti asunut nuorena Marseillessa. Hän kävi koulua Berliinissä, Budapestissä ja Torinossa.
17. hikō sentai
17. hikō sentai oli keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien hävittäjäyhtymä (rykmentti), joka perustettiin helmikuussa 1944. Se muodosti 19. hikō sentain kanssa 22. hikōdanin.
Simone Simon
Yksityiselämä
Simon ei ollut elämänsä aikana naimisissa eikä hänellä ollut lapsia. Hän kuoli 94-vuotiaana Pariisissa.
17. hikō sentai
Kalusto
Yhtymän kalustona olivat :
Simone Simon
Ura
Venäläinen Victor Tourjansky ”löysi” hänet ja antoi hänelle roolin elokuvassa Le chanteur inconnu (1931). Hän oli jo tunnettu näyttelijä Ranskassa, kun Darryl F. Zanuck toi hänet Yhdysvaltoihin 1936. Hän sai hyviä arvosteluja elokuvistaan (muun muassa Mestarisalapoliisi James Stewartin kanssa), mutta ne eivät menestyneet hyvin. Lisäksi Simon itse ei ollut tyytyväinen elokuviinsa, joten hän palasi takaisin Ranskaan 1938.
17. hikō sentai
Komentajat
Yhtymän komentajina olivat :
Simone Simon
Ura
Ranskassa hän sai naispääosan Jean Renoirin elokuvassa Ihmispeto. Hän kieltäytyi roolista Renoirin seuraavassa elokuvassa Pelin säännöt (1939). Sodan sytyttyä hän lähti takaisin Yhdysvaltoihin.
Hänen toinen oleskelunsa Hollywoodissa sujui paremmin kuin paria vuotta aikaisemmin. Hän näytteli paholaisen palvelijaa elokuvassa Piru ja Daniel Webster ja kissaihmistä Val Lewtonin kauhuelokuvan klassikossa Kissaihmiset. Hän näytteli myös Lewtonin elokuvissa Neiti Fifi ja Kissaihmisten kirous.
Sodan jälkeen hän palasi Ranskaan ja esiintyi vielä 11 elokuvassa, muun muassa Max Ophulsin elokuvissa Intohimojen karuselli (1950) ja Lemmenunelma (1952). Brittiläisen elokuvan The Extra Day (1956) jälkeen hän lopetti elokuvanäyttelemisen ja keskittyi teatteriin. Hän teki vielä yhden elokuvan 1973.
Joulurauha
pienoiskuva|upright|Kaupunginvaltuuston puheenjohtaja [[Mikaela Nylander lukee joulurauhan julistuksen lumisateisessa Porvoossa 2014.]] Joulurauha on vanhaan pohjoismaiseen lainsäädäntöön kuulunut määräys 20 päivää kestäneestä ajanjaksosta joulun aikana. Keskiajalla Ruotsissa joulurauha oli kuninkaanrauha, jonka kautta hallitsija käytti tuomiovaltaansa sukuyhteisöjen yli. Muita vastaavia lakeja olivat esimerkiksi käräjärauha ja naisrauha. Joulurauhan aikana tehdyistä rikkomuksista annetut rangaistukset olivat ankarampia kuin muulloin.
Joulurauhaa tarvittiin, koska juhlapyhien tuoma vapaa-aika saattoi tuottaa levottomuuksia. Kristillisissä maissa sodankäynti on usein haluttu keskeyttää jouluaattona. Monissa kaupungeissa tuli tavaksi, että joku kaupungin virkamiehistä julistaa jouluaattona julkisesti joulurauhan. Suomessa joulurauhalla ei ole enää vuodesta 1889 lähtien ollut juridista merkitystä.
Joulurauha Suomessa
Ruotsissa ja siihen kuuluneessa Suomessa joulurauha oli lakien mukaan voimassa 20 vuorokautta alkaen jouluaatosta ja päättyen nuutinpäivänä.
Nykyään joulurauha julistetaan vuosittain paitsi Turussa, myös muun muassa Naantalissa, Porissa, Porvoossa, Raumalla, Tampereella , Hämeenlinnassa , Torniossa ja Uudessakaupungissa. 1960-luvulta lähtien tapaa on elvytetty joillakin muillakin paikkakunnilla.
Joulurauhan julistus Turussa
pienoiskuva|Joulurauhan julistus Turun Vanhalla Suurtorilla 2009. pienoiskuva|Maistraatinsihteeri Eero Soikkanen julistaa joulurauhan Turussa 1965. Joulurauhan julistamisen perinne jatkuu Suomessa ennen kaikkea Turussa, jossa se on annettu 1300-luvulta alkaen. Se on jäänyt väliin tiettävästi isonvihan aikana 1700-luvulla, mahdollisesti vuosina 1809–1815, Suomen itsenäistymisen jälkeisen miliisilakon aikana 1917 ja talvisodan ilmapommitusten pelossa 1939. Nykyisin luettavan julistuksen kirjoitti maistraatin sihteeri muististaan Turun palon jälkeen vuonna 1827. Julistus on luettu Brinkkalan talon parvekkeelta vuodesta 1886 lähtien. Julistuksen nykyinen sanamuoto on peräisin vuodelta 1903.
Sanonta ”Suomen Turku” on vakiintunut käyttöön jo 1200- ja 1300-luvuilla. Turku-nimi on todennäköisesti peräisin muinaisvenäjän toria merkitsevästä sanasta tǔrgǔ. ”Suomen Turku” on siten ollut ruotsalaisesta näkökulmasta nimenomaan historiallisessa Suomen maakunnassa eli Varsinais-Suomessa sijaitseva kauppapaikka erotuksenä Venäjällä sijaitsevista toreista, ”turguista”, ja alueen hallinnollinen keskus. Nykyisen käsityksen mukaan sanan turku toivat Fennoskandian alueelle novgorodilaiset kauppiaat.
Vaikka joulurauhan julistuksessa vielä nykyisinkin uhkaillaan tavallista ankarammilla rangaistuksilla joulurauhan aikana tehdyistä rikoksista ja rikkomuksista, joulurauhalla ei ole ollut vuoden 1889 jälkeen mitään oikeudellista merkitystä.
Julistus luetaan Vanhalla Suurtorilla Brinkkalan talon parvekkeelta kello 12. Tilaisuus alkaa Jumala ompi linnamme -virrellä, jonka jälkeen Turun tuomiokirkon kello lyö 12. Soittokunta soittaa Artturi Ropen säveltämän Marsalkan hopeatorvet -alkufanfaarin ja julistuksen lukija astuu parvekkeelle. Julkistustekstin kuulemisen jälkeen lauletaan Maamme-laulu ja lopuksi soittokunta soittaa Porilaisten marssin. Joulurauhan julistuksen musiikista vastaa Laivaston Soittokunta ja kuorot Mieskuoro Laulun Ystävät sekä Turun NMKY:n Mieskuoro Naskalit. Julistuksen luki pitkään Turun kaupungin kansliapäällikkö. Vuodesta 1985 vuoteen 2002 joulurauhan julisti kansliapäällikkö Paavo Heinonen, hänen jäätyään eläkkeelle joulurauhan julistajana seurasi vuodesta 2003 vuoteen 2012 aluksi kansliapäällikkönä ja kaksi viimeistä joulua apulaiskaupunginjohtajana toiminut Jouko K. Lehmusto, joka jäi virastaan eläkkeelle vuonna 2013. Kansliapäällikön virka lopetettiin vuonna 2010. Vuodesta 2013 joulurauhan on julistanut kaupungin protokollapäällikkö Mika Akkanen.
Toistaiseksi viimeisen kerran joulurauha on jäänyt julistamatta talvisodan aikana vuonna 1939. Tuolloin sotilasviranomaiset olivat kieltäneet kaikki joukkokokoontumiset väestökeskuksissa ilmapommitusten vaaran vuoksi.
Yleensä julistusta luettaessa paikalla on ollut runsas yleisö, jopa 10 000 henkeä. Vuosina 2020 ja 2021 alue kuitenkin suljettiin tilaisuuden ajaksi kokonaan yleisöltä COVID-19-pandemian vuoksi, mutta julistus radioitiin ja televisioitiin jo vakiintuneeseen tapaan.
2010-luvulta alkaen Vanhan suurtorin ympäristö on tavattu sulkea kuorma-autoilla varotoimenpiteenä. Taustalla ovat vaikuttaneet Euroopassa tapahtuneet terrori-iskut, joiden tekijät olivat ajaneet autoilla suuriin väkijoukkohin. Berliinin joulutorille Saksassa tällä tavoin tehdyssä terrori-iskussa 19. joulukuuta 2016 oli kuollut 12 ihmistä.
Martti Lutherin ”Jumala ompi linnamme” -virren veisaaminen tuli tavaksi vuonna 1903. Yleisradiossa joulurauhanjulistus Turusta on radioitu vuosina 1935–1938, 1940–1942 ja vuodesta 1944 lähtien sekä televisioitu vuonna 1962 ja vuodesta 1983 lähtien. Radiosta tuttu lause Suomen Turku julistaa joulurauhan on ollut käytössä vuodesta 1940 alkaen. Vuonna 1943 julistuksen radiointi tuli Raumalta. Ruotsissa julistus on ollut nähtävissä televisioyhtiö Sveriges Televisionissa vuodesta 1986. Yle Areenassa julistus on ollut maailmanlaajuisesti kuunneltavissa ja/tai katsottavissa vuodesta 2006.
Joulurauhan julistus luetaan suomeksi ja ruotsiksi ja sen teksti on seuraavanlainen  :
Porvoossa
Porvoon oma historiallinen julistuksen teksti oli vahvistettu Porvoon raastuvanoikeudessa vuonna 1663, mutta julistusperinne hiipui 1800-luvulla. Porvoon museoyhdistys elvytti perinteen vuonna 1900.
Raumalla
Myös Rauman kauppatorilla julistetaan vuosittain joulu­rauha joulu­aattona kello 12. Näin on tehty jo yli 300 vuoden ajan, arvion mukaan ensimmäistä kertaa suomeksi 1676. Julistuksen nykyinen teksti on vuodelta 1919. Yleisradio lähetti radiossa joulurauhanjulistuksen Raumalta vuonna 1943.
Joulurauhan julistus luetaan suomeksi, ja sen teksti on seuraavanlainen:
Hämeenlinnassa
Hämeenlinnassa joulurauha julistetaan vuonna 1766 Raatihuoneella annetun julistuksen mukaisesti. Julistuksen toimittaa apulaiskaupunginjohtaja. Joulurauha on vuodesta 2014 lähtien julistettu kauppakeskus Goodmanissa. Sitä ennen tilaisuus järjestettiin yleensä joko Hämeenlinnan torilla tai kävelykatu Reskalla.
Naantalissa
Naantalissa joulurauha on julistettu ainakin 1940-luvulta lähtien, sitä aikaisemmin todennäköisesti maistraatin toimesta. Julistuksen toimittaa kaupungin kirjuri, nykyään hallintojohtaja. Joulurauha julistetaan Humpin talon portailta Mannerheiminkadulla jouluaattona kello 12. Toimitukseen kuuluu myös puhallinorkesteri ja trumputus.
Vantaalla
pienoiskuva|Joulurauhan julistus Vantaalla 2018. Tilaisuuden avasi Tikkurilan seurakunnan pastori Jaakko Hyttinen. Taustalla julistuksen lukija, Vantaan kaupunginvaltuuston puheenjohtaja [[Antti Lindtman. Tilaisuus tulkattiin viittomakielelle.]] Vantaalla on joulurauha julistettu vuodesta 2002 lähtien Vantaan kaupungintalon edustalla jouluaattona kello 13. Tilaisuuden järjestävät yhteistyössä Vantaan kaupunki ja Vantaan seurakunnat. Ohjelmaan kuuluu tyypillisesti seurakunnan tervehdys, jota seuraa joulurauhan julistus. Tilaisuudessa kuullaan myös musiikkiesityksiä. Vuonna 2017 joulurauhan julisti kaupunginhallituksen puheenjohtaja ja vuonna 2018 kaupunginvaltuuston puheenjohtaja.
Tarjoussopimus
Tarjouksilla voidaan välittää tietoa omista korteistaan partnerille ja samalla vastustajille bridgessä tarjouskierroksen aikana. Tarjoukset voivat olla joko "luonnollisia" (perustuen tarjousvärin pituuteen väritarjouksessa tai tasaiseen käteen tarjotessa sangia) tai "keinotekoisia" (kertoen luonnollisesta poikkeavan sovitun tarjouksen). Tarjoussopimus on sopimus keinotekoisesta tarjouksesta tai joukko siihen liittyviä erikoistarjouksia, jotka voidaan sopia partnerin kanssa.
Bridge on neljän hengen tikkipeli, jota pelataan neljällä henkilölla pareittain (kaksi vastaan kaksi). Varsinaista pelivaihetta edeltää tarjouskierros. Tämän tarkoituksena on antaa tietoa parille korteistaan, jotta löydettäisiin sopivantasoinen peli sopivalla valtilla tai valtittomana (tai joissakin tapauksissa estetään vastustajia löytämästä heille parasta peliä). Usein tarjoukset ovat "luonnollisia" (kertoen pisteitä, jakaumaa, voimaa ja pituutta tarjousvärissä) pelaajat voivat myös käyttää sopimuksia, jotka kertovat tarkempaa tietoa korteista, lähes poikkeuksetta edistyneemmällä tasolla, kuin perustarjoukset. Bill Root määrittelee "tarjoussopimuksen": "Erityinen parikohtainen sopimus kertoen tavallisesta poikkeavaa tietoa tarjouksesta". Kuitenkin jotkut sopimukset, kuten Stayman, ovat niin suosittuja, että niitä on hankala sanoa epäluonnollisiksi.
Sopimukset ovat usein nimettyjä niiden keksijöinä pidettyjen mukaan (Drury), julkaisijoidensa mukaan (Stayman) tai niiden merkityksen mukaan (vahva kaksi ristiä). Pelattaessa tarjoussopimuksilla ne tulee sopia partnerin kanssa ennen pelien alkua ja niistä täytyy kertoa vastustajille, käyttää asianmukaista systeemilappua tai alertoida ne. Lisäksi pelaajien tulee kertoa niiden täsmälliset merkitykset, mikäli vastustaja haluaa ne tietää.
Ehkä laajimmin tunnetut ja käytetyt sopimukset ovat Blackwood, joka pyytää partneria tarjoamaan omistamiensa ässien ja kuninkaiden määrät, Stayman auttaen löytämään 4-4 ylävärin sangiavauksen jälkeen, Siirrot auttaen löytämään 5-3 ylävärin, ja vahva kaksi ristiä näytten erittäin vahvan käden (yleensä vähintään 22ap). Yksi tunnettu konventio on myös ilmaisukahdennukset, joita käytetään niin paljon että niitä voidaan pitää luonnollisina.
Luokittelu
Sopimukset luokitellaan niiden tarkoituksen mukaan:
Österbottningen
Österbottningen oli Kokkolassa vuodesta 1898 lähtien ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti. Vuonna 2008 se yhdistettiin pietarsaarelaisen Jakobstads Tidningin kanssa uudeksi Österbottens Tidning -lehdeksi.
Ruotsinmielinen Österbottningen perustettiin samansuuntaisen Norra Postenin seuraajaksi ja maltillisen Svenska Österbottenin kilpailijaksi. Luonteeltaan se oli Kokkolan ja sen lähikuntien Kruunupyyn, Öjan, Alavetelin ja Teerijärven paikallislehti. Itsenäisyyden ajan alussa Österbottningen oli linjaltaan oikeistolainen, mutta muuttui vuoden 1927 omistajanvaihdoksen myötä vapaamieliseksi. Lehti vastusti lapuanliikettä ja kannatti jatkosodan aikana rauhanpolitiikkaa, minkä seurauksena oikeistopiirit perustivat vuonna 1943 sen kilpailijaksi lyhytikäisen Nord-Österbotten-lehden.
Yleisilmeeltään Österbottningen oli vanhahtava 1930-luvun lopulle saakka, jolloin siitä ryhdyttiin kehittämään parempaa uutislehteä. Uudistukset jatkuivat 1960–1980-luvuilla, minkä ansiosta lehti onnistui säilyttämään asemansa ahtaalla ja suomenkielistyvällä markkina-alueella. Konstsamfundet osti lehtiyhtiön osake-enemmistön vuonna 1990 ja lisäksi 35 % osakkeista siirtyi vuonna 1999 HSS Medialle. Österbottningen ja HSS Median Jakobstads Tidning yhdistettiin vuonna 2008 Kokkolassa ja Pietarsaaressa toimitettavaksi Österbottens Tidningiksi.
Österbottningen ilmestyi aluksi kahdesti, vuodesta 1929 lähtien kolmesti, vuodesta 1947 kuudesti ja vuodesta 2004 seitsemän kertaa viikossa. Sen levikki oli 4 800 kappaletta vuonna 2005.
Blasius Merrem
thumb|250px Blasius Merrem (4. helmikuuta 1761 Bremen–23. helmikuuta 1824 Marburg) oli saksalainen luonnontieteilijä ja Duisburgin yliopiston professori.
Merrem opiskeli Göttingenin yliopistossa Johann Friedrich Blumenbachin alaisuudessa. Hän sai vaikutteita myös Peter Simon Pallasin kirjoituksista. Hän erikoistui eläintieteeseen - matelijoihin ja sammakkoeläimiin - ja erityisesti lintutieteeseen. Ensimmäisenä ornitologina hän ehdotti lintujen jakamista kahteen alaluokkaan, Ratitae eli sileälastaiset eli lentokyvyttömät linnut ja Carinatae eli lentävät linnut. (Nykyisin kaikki elossa olevat lintulajit luetaan kuuluviksi Carinatae-luokkaan). Jaottelu sisältyi hänen lintujen luokittelua käsittelevään teokseensa Tentamen Systematis Naturalis Avium (Berliini 1816).
Merrem nimesi ja kuvaili linnuista muun muassa sakujen suvun Penelope 1786 sekä kettusirkun (Passerella iliaca) ja loissorsan (Heteronetta atricapilla).
Nyrkkeilyn Euroopan-mestaruuskilpailut 1957
Vuoden 1957 nyrkkeilyn Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin 25. toukokuuta – 2. kesäkuuta 1957 Prahassa.
Konventio
Konventio, tai adjektiivi konventionaalinen, tarkoittaa perinteistä tai sovinnaista tapaa tai käytännettä, tai kansainvälistä sopimusta, valtiosopimusta.
Termi voi viitata muun muassa seuraaviin artikkeleihin:
Abdoulaye Diop
thumb|Abdoulaye Diop vuonna 2015. Abdoulaye Diop (s. 17. syyskuuta 1965 Brazzaville ) on malilainen diplomaatti, joka toimii maansa ulkoministerinä.
Diop on suorittanut kandidaatintutkinnon Algerian hallintokorkeakoulussa vuonna 1989 sekä kansainvälisten suhteiden ja diplomatian maisterintutkinnot Pariisin yliopistossa ja Kansainvälisessä julkishallinnon instituutissa vuonna 1994. Hän on työskennellyt Malin ulkoministeriössä ja presidentti Alpha Oumar Konarén diplomaattisena neuvonantajana, Malin Yhdysvaltojen ja Latinalaisen Amerikan suurlähettiläänä vuosina 2003–2009 sekä YK:n Maailman ruokaohjelma edustajana ja päällikkönä vuosina 2009–2014.
Diop oli Malin ulkoasiain, kansainvälisen yhteistyön ja Afrikan integraation ministeri vuosina 2014–2017. Hän toimi maan sisällissodan vuonna 2015 päättäneen Algerin rauhansopimuksen pääneuvottelijana.
Den tatuerade generationen
Den tatuerade generationen on Magnus Ugglan 13. studioalbumi, joka julkaistiin 6. lokakuuta 2004.
Albumilla on erikoinen versio vanhasta Ugglan hitistä "Varning på stan". Kappaleen uusi versio, "Varning på stan enligt Bellman", on täysin erilainen kuin alkuperäisversio. Kappale on hitaampi ja rauhallisempi kuin aikaisemmin.
Abdoulaye Diop
Diop nimitettiin Choguel Maïgan hallituksen ulkoministeriksi kesäkuussa 2021. Sitä ennen hän oli toiminut Afrikan unionin komission puheenjohtajan kabinettipäällikkönä.
Diop on naimisissa ja viiden lapsen isä. Hän puhuu ranskaa, englantia ja bambaraa.
Arkkimandriitta
Arkkimandriitta ( ja ), on ortodoksisessa kirkossa pappismunkille annettava arvonimi. Arvonimen myöntää piispa. Se vastaa seurakuntapapiston rovastin arvonimeä.
Venäläisessä perinteessä arkkimandriitan arvo myönnettiin yleensä vain luostarin johtajalle eli igumeenille tai joissain harvoissa tapauksissa myös muille.
Kreikkalaisessa perinteessä samassa luostarissa voi olla useita arkkimandriittoja. Uudessa Valamossa arvonimi otettiin käyttöön 1970-luvun lopussa piispainkokouksen päätöksellä. Siihen asti sitä oli käytetty vain merkkinä eläkkeelle siirtymisestä.
Katso myös
thumb|left|Arkkimandriitta Palladi vuodelta 1888.
Apsifiá
Apsifiá on pieni Kreikan saari, joka sijaitsee Korintinlahteen kuuluvassa Itéanlahdessa Galaxídin kaupungin edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,013 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Apsifiá kuuluu Delfoín kuntaan, Fokiin alueyksikköön ja Keski-Kreikan alueeseen.
Apsifiá kuuluu mantereen puolen Galaxídin kaupunkiyhdyskuntaan. Saaren suurin pituus on noin 180 metriä ja leveys noin 80 metriä. Saaren pohjoispuolella sijaitsee suurempi Ágios Geórgioksen saari. Apsifiálla on majakka, joka on rakennettu vuonna 1887, sekä majakanvartijan talo.
Saarella on suoritettu arkeologisia kaivauksia, joiden mukaan se on ollut käytössä jo esihistoriallisella ajalla noin 3200–1900 eaa. Antiikin aikana, tarkemmin myöhäisellä roomalaisella kaudella, saarella on ollut Apollonille omistettu pyhäkkö. Keskiajalla saarta käytettiin turvapaikkana slaavien kansainvaellusten vuoksi.
Valamon luostari (Heinävesi)
Luostarin asema kirkossa
Luostari on juridiselta kannalta sama luostari kuin Valamon saaristossa vuonna 1717 uudelleen toimintansa alkanut Valamon luostari, kun Venäjä oli valloittanut Laatokan Karjalan uudelleen Suuressa pohjan sodassa. Luostarin aiemmasta historiasta ei ole jäänyt jäljelle dokumentteja.
Luostarin viime vaiheet Valamon saaristossa Laatokalla
Talvisodan syttyessä luostarin johtajana toimi igumeeni Hariton (1933–1947).
Vuoden 1939 matkailukausi oli Vanhassa Valamossa ollut tavallista vilkkaampi. Sodan mahdollinen syttyminen näkyi mm. siinä, että luostarin ruokavaroja ryhdyttiin luetteloimaan ja säännöstelemään, kun aiemmin esim. teetä ja sokeria oli aina ollut vuoden tarvetta vastaava määrä. Luostariin tuli myös kaksi luterilaista sotilaspappia, jotka järjestivät ehtoollistilaisuuden Uuden Jerusalemin skiitan kirkkoon. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun Valamoon kuuluvassa kirkossa veisattiin luterilaisia virsiä.
Kun talvisota oli syttynyt 30. marraskuuta 1939, ryhdyttiin 10. joulukuuta evakuoimaan Valamon siviiliväestöä, ensimmäisenä luostarin poikakodin asukkaat sekä luostarin noviisit, jotka sijoitettiin Outokumpuun, Vanha-Sysmän kouluun. 20. joulukuuta ryhdyttiin evakuoimaan luostarin veljestöstä sairaat veljet sekä ne, jotka eivät olleet Suomen kansalaisia. Myös kaikkein arvokkain irtaimisto kuljetettiin pois näihin aikoihin. Näihin kuuluivat luostarin perustaneiden pyhittäjäisien sarkofagit.
Luostariin alkoi kohdistua ilmahyökkäyksiä ja pommituksia 6. tammikuuta 1940 alkaen. Tuhoisimmat pommitukset tapahtuivat 2. helmikuuta ja 4. helmikuuta 1940. Jälkimmäisen päivän iltana luostari oli yhtenä suurena tulimerenä. Luostarin arvokkaan, 29 000 nidettä käsittäneen kirjaston arveltiin tuhoutuvan, sillä pelastustoiminta piti keskittää muualle, ja siinäkin oli suuria ongelmia, sillä luostarin vesipumppurakennus oli tuhoutunut jo aikaisemmassa vaiheessa. Kirjastosta joku tiesi kertoa, että igumeeni Damaskin oli suunnitellut sen palonkestäväksi, ja tulipalojen laannuttua saatiin todeta, että se oli säilynyt vahingoittumattomana, vaikka yläpuolella ollut huoneisto olikin palanut.
Säännöllinen luostarielämä Laatokan saarilla päättyi tähän. Luostarin vanhukset kuljetettiin yötä myöten kuorma-autolla Lahdenpohjaan ja sieltä edelleen Kannonkoskelle. Tämä oli yksi monista evakuoinneista luostarin historian aikana, mutta nyt evakkomatka suuntautui ensi kertaa länteen.
Luostariin jäi nyt vain viisi henkeä, joista osa oli maallikoita. Luostarin irtaimiston kuljettamisesta turvaan vastasi luostarin pappismunkki Paavali, joka toimi tuolloin sotilaspastorina. Moskovan rauhan astuttua voimaan 13. maaliskuuta 1940 jäi luostarin evakuoimiseen aikaa vain muutama päivä. Se tapahtui kuorma-autoilla Laatokan jäätä myöten, kun ensin oli kuljetettu pois saarella ollut sotilaskalusto. Luostarin kalleimmat taide-esineet lähetettiin Rautalammin kotiseutumuseoon. Arkkipiispan kehotuksesta myös kaikkien skiittojen kirkoista pyrittiin kuljettamaan pyhittäjäisien reliikit pois. Kaikki nämä kuljetettiin Lahdenpohjaan, jossa tavarat lastattiin junanvaunuihin ja koottiin myöhemmin Suolahteen odottamaan pysyvämpää sijoituspaikkaa.
Evakuointi päättyi annetun aikarajan mukaisesti maaliskuun 18. päivän aamuna. Tuolloin luostarin pääkirkon 16 tonnin painoinen kello löi 12 kertaa.
Valamossa toimi jatkosodan aikana joitakin luostariveljiä, mutta tätä ei enää katsota luostarin varsinaiseksi toiminnaksi. Pääkirkon kellokaan ei enää soinut, sillä se oli turmeltu räjäyttämällä.
Luostarin siirtyminen Heinävedelle
thumb|[[Kaikkien Valamon pyhien kirkko (ns. vanha kirkko, vihittiin kirkoksi vuonna 1940; vihkiminen uudella nimellä kesäkuussa 2010)]] thumb|Kaikkien Valamon pyhien kirkko sisältä Keväällä 1940 järjestettiin presidentinlinnassa neuvottelutilaisuus Luovutetun Karjalan johtohenkilöille. Tuolloin presidentti Kyösti Kallio kehotti tilaisuudessa ollutta Valamon varajohtajaa Isaakia ostamaan luostarille Saastamoiselle kuuluneen kartanon Heinävedeltä. Kun luostarin edustajat menivät katsomaan tätä Papinniemen tilaa, he löysivät päärakennuksen eräästä huoneesta Sergei ja Herman Valamolaisia esittäneen ikonin, jota he pitivät erityisenä enteenä. Kaupat tilasta tehtiin 24. heinäkuuta 1940, ja paikkaa ryhdyttiin kutsumaan Uudeksi Valamoksi. Luostarille kuuluivat nyt Papinniemen rakennukset sekä noin 300 hehtaaria metsämaata ja 50 hehtaaria peltoa.
Luostarin ensimmäinen kirkko rakennettiin käyttäen pohjana kahta aiemmin aittana toiminutta rakennusta; nämä liitettiin yhteen vuonna 1940. Kirkko pyhitettiin alkujaan Kristuksen kirkastumiselle Valamon luostarin pääkirkkojen perinteen tapaan. Kun Valamoon myöhemmin rakennettiin ja vihittiin uusi pääkirkko, tämä vanha kirkko jäi 1977 jälkeen vähemmälle käytölle, ja se toimi välillä myös museona ja ruokasalina. Kesäkuussa 2010 kirkko pyhitettiin uudelleen, jolloin siitä tehtiin ensimmäinen Kaikkien Valamon pyhien kirkko. Valamon luostareiden historiaan liittyy noin kuusikymmentä pyhänä kunnioitettua henkilöä.
Valamon luostari Heinävedellä
thumb|Pääkirkossa otettiin käyttöön uusi ikonitaiteilija Dimitri Mironenkon suunnittelema, tammesta ja lehmuksesta valmistettu ja ruskeaksi petsattu [[ikonostaasi keväällä 2010.]] thumb|[[Konevitsan Jumalanäiti|Konevitsalainen Jumalanäidin ihmeitätekevä ikoni (1400-luvun loppu tai 1500-luvun alku).]] thumb|upright|[[Venäjä|Pohjoisvenäläiseen tapaan ortodoksisissa luostareissa on erillinen talvikirkko. Valamon luostarin talvikirkko on pääkirkon yhteydessä. Päädyn mosaiikissa ovat Laatokan Valamon perustajat Sergei ja Herman Valamolainen.]] thumb|Pyhän Nikolaoksen [[tsasouna luostarin laivalaiturin tuntumassa. 400-luvulla elänyt Pyhä Nikolaos oli tunnettu merenkulkijoiden ja kaikkien hädänalaisten auttajana.]] thumb|Valamon laituriranta [[Juojärvi|Juojärvessä ja laiva Sergei]]
Laatokan Valamosta Heinävedelle siirtyneitä munkkeja oli marraskuussa 1940 noin 150 henkeä, joista suurin osa vanhoja miehiä.
Luostari eli kituuttaen sodan jälkeiset vuodet, munkkien määrän vähetessä radikaalisti. Luostari riutui ja rappeutui. Pappismunkkien määrä väheni viimein yhteen – pappismunkki Simforian, myöhemmin luostarin johtaja, igumeeni, toimitti yksin tradition määräämät jumalanpalvelukset. Kirkkokielenä luostarin kirkossa oli kirkkoslaavi.
Luostarissa oli sotien jälkeen myös muualta luovutetun alueen luostareista tulleita asukkaita. Heitä oli Petsamon luostarista (saapuivat Uuteen Valamoon vuonna 1944) ja Konevitsan luostarista Laatokan saarelta (saapuivat vuonna 1956 Keiteleellä sijainneesta väliaikaisesta luostaristaan). Petsamolaismunkkien joukossa oli isä Akaki, joka kuollessaan 110-vuotiaana 1984 oli Pohjoismaiden vanhin asukas.
Kalenterikiista
Suomen ortodoksinen kirkkokunta ryhtyi 1920-luvulla noudattamaan länsimaissa yleistä niin sanottua gregoriaanista kalenteria. Ero niin sanottuun vanhaan eli juliaaniseen kalenteriin oli 13 päivää. Kirkollinen esivalta määräsi myös Valamon luostarin siirtymään uuteen ajanlaskun käyttöön. Tästä seurasi se että jo päättynyt ns. ajanlaskukiista, elpyi uudelleen pitkän tauon jälkeen.
Sotien päätyttyä ryhmä munkkeja anoi ilman igumeenin lupaa Leningradin metropoliitalta – patriarkan viran väliaikaiselta hoitajalta – pääsyä Moskovan patriarkaatin yhteyteen vanhan ajanlaskun noudattajaksi. He halusivat palata Laatokan Valamoon kilvoittelemaan.
Vuonna 1945 venäläinen metropoliitta Grigori saapui Suomeen tarkoituksena liittää koko Suomen ortodoksinen kirkkokunta Venäjän kirkkoon hiippakuntana, takaisin Moskovan patriarkaatin jurisdiktion alaisuuteen.
Suomen ortodoksisen kirkon silloisen johtajan, arkkipiispa Hermanin diplomaattinen taito teki hankkeesta lopun, ei tosin kokonaan: Heinäveden Valamon luostari liittyi entisen äitikirkkonsa yhteyteen ja Moskovan patriarkasta tuli luostarin veljestön korkein kirkollinen esimies. Käytännön asioissa luostari jäi Suomen kirkon alaisuuteen. Laatokan Valamoon munkit eivät enää päässeet palaamaan; patriarkka olisi tämän sallinut – mutta Neuvostoliiton johto ei.
Tilanne oli poliittisesti vaikea ja kiusallinen koko Suomessa hävityn sodan jälkeen. Kaikella yhteydenpidolla Neuvostoliittoon, myös kirkollisella, oli poliittinen leima. Tilanne normalisoitui vasta vuonna 1957, kun Venäjän kirkko ja Suomen kirkko solmivat suhteensa uudelleen ja Heinäveden Valamon luostari palautui Suomen ortodoksisen kirkon yhteyteen. Tosin juliaaninen ajanlasku jatkui aina 1980-luvulle asti, kunnes se igumeeni Panteleimonin aikana lopulta poistui käytöstä.
Veljestö uusiutuu
Vuonna 1957 seitsemän munkkia lähti Uudesta Valamosta Neuvostoliiton Pihkovan alueella sijainneeseen Petserin luostariin. Vanhoja munkkeja kuoli, ja jo 1960-luvulla suurin osa Heinävedelle tulleista munkeista makasi Papinniemen hautausmaalla.
Muutaman vuoden hiljaiselon jälkeen luostari alkoi pikkuhiljaa kohentua, luostariin saapui uusia suomenkielisiä kilvoittelijoita, jotka vihkiytyivät munkeiksi ja veljestön määrä kasvoi hieman. Muun muassa nykyisin Lintulan luostarin rippi-isänä toimiva silloinen veli Olavi, nykyisin arkkimandriitta Herman, saapui luostariin nuorena poikana 1970-luvulla.
Uusi kirkko
Marraskuussa 1973 perustettu yhdistys Valamon Ystävät ryhtyi aktiivisesti keräämään varoja luostarin uuden kirkon rakentamiseen. Myös kirkkokunta tuki näitä toimia merkittävästi. Arkkitehti Ivan Kudrjavzev laati kirkon piirustukset Bysanttiin pohjautuvaan venäläiseen kirkkoarkkitehtuurin tyyliin ja silloinen arkkipiispa Paavali siunasi tulevan kirkon paikan syksyllä 1975. Kirkko oli viimeistelyjä vaille valmis vuonna 1976 ja se pyhitettiin Kristuksen kirkastumiselle. Kirkon ikonit kunnostettiin pääasiassa Laatokan Valamosta mukaan otetuista ikoneista.
Uusi Kristuksen kirkastumisen kirkko vihittiin käyttöönsä juhlallisin menoin 5. kesäkuuta 1977 arkkipiispa Paavalin, lukuisan ulkomaisen vierasjoukon ja kotimaisen papiston avustamana. Kirkkoon on kunniapaikalle laitettu Suomen historiallisesti merkittävin ikoni, Konevitsan Jumalanäiti, joka sodan melskeissä tuotiin vuonna 1940 turvaan nykyisen Suomen alueelle ja sijoitettiin luostariin vuonna 1956.
Munkkeja ja piispoja ja uusia rakennuksia
thumb|Näkymä luostarin hautausmaalle Arkkipiispa Paavali kuului Valamon veljestöön, hän oli ennen valintaansa piispaksi Valamon pappismunkki. Uuden kirkon myötä veljestöön liittyi myös silloin Joensuun Yliopistossa työskennellyt Risto Jääskeläinen, joka toimittuaan ensin noviisina nimellä veli Kristoforos, vihittiin myöhemmin munkiksi ja sitten pappismunkiksi nimellä Ambrosius. Isä Ambrosiuksen toiminnan ansiosta Valamoon kohosi lukuisia uusia tarpeellisia rakennuksia. Isä Ambrosius valittiin sittemmin piispaksi – ensin apulaispiispaksi eli Joensuun piispaksi, sitten metropoliitaksi – ensin Ouluun ja sitten Helsinkiin.
Suomessa ja Venäjällä Leningradin Hengellisessä akatemiassa opiskellut Petri Sarho saapui Valamoon. Hänet oli vihitty munkiksi jo Venäjällä. Hänestä tulikin pian, vuonna 1979, luostarin uusi johtaja eli igumeeni nimellä Panteleimon. Myöhemmin hänet valittiin tuosta tehtävästä ensin apulaispiispaksi ja sen jälkeen Oulun metropoliitaksi.
Viimeisin piispanvalinta tapahtui vuoden 2004 lopulla, kun luostarin apulaisjohtaja, arkkimandriitta Arseni valittiin apulaispiispaksi. Näin Uuden Valamon veljestöstä on kolme sen jäsentä toiminut Suomessa piispana ja ainakin yksi myös ulkomailla. Hän oli isä Markus joka toimi piispana Amerikan mantereella nimikkeellä Laatokan piispa. Piispa Markus oli vihkimässä Uuden Valamon kirkkoa käyttöön kesäkuussa 1977 ja on arkkipiispa Paavalin tavoin haudattu luostarin hautausmaalle, samoin kuin muun muassa Pentti Saarikoski, Kalle ja Ritva Holmberg sekä Elina Karjalainen puolisoineen. Hautausmaa sijaitsee noin kilometrin päässä luostarin pääalueelta lounaaseen, Valamontien läheisyydessä Juurikkasalmen toisella puolella. Hautausmaan yhteydessä on pieni Johannes Kastajalle pyhitetty vuonna 2006 valmistunut tsasouna.
Vuonna 1984 vihittiin käyttöön Suomen valtion rakennuttama kulttuurikeskus, jossa oli tilat mm. ikonien konservoinnille, luostarin kirjastolle ja arkistolle. Keskuksen juhlasalissa voitiin järjestää erilaisia tapahtumia, kokouksia, kongresseja sekä näyttelyitä. Tiloja laajennettiin vuonna 2006 kahdella uudella näyttelytilalla, joista toisessa pidetään vuosittain vaihtuvia teemanäyttelyitä ja toisessa on luostarin historiasta ja toiminnasta kertova pysyvä näyttely. Samassa yhteydessä myös juhlasalia laajennettiin.
Hieman myöhemmin valmistui uusi vastaanottorakennus ja uusi hotellirakennus sekä matkamuistomyymälä. Samaan kompleksiin valmistui myöhemmin myös Valamon kansanopistolle omat opetus- ja majoitustilat; opisto aloitti toimintansa vuonna 1989 maamme ainoana ortodoksisena kansanopistona.
Pääkirkon uusi ikonostaasi vihittiin käyttöön 20. maaliskuuta 2010. Puisen ikonostaasin vuonna 2007 alkaneesta suunnittelusta vastasi johtava ikonitaiteilija Dimitri Mironenko, Pietarin Aleksanteri Nevskin lavran ikonimaalaamosta. Ikonostaasi on tyyliltään vanhavenäläinen ja siinä on käytetty Laatokan Valamon vanhojen kirkkojen ikonostaasiaiheita. Ikonostaasi veistettiin tammesta ja lehmuksesta syksyn 2009 ja kevättalven 2010 välillä Šigrin Pyhän Kolminaisuuden ortodoksisen veljestön puutyöverstaalla Venäjän Kurskin alueella. Keskiruskeaksi petsattu ikonostaasi toimitettiin Heinävedelle maaliskuun 2010 alussa.
Luostarin talous
Vuonna 2008 alkaneen talouskriisin seurauksena myös luostari on joutunut kohtaamaan taloudellisia haasteita. Tämä on johtanut mm. yt-neuvotteluihin. Vuosina 2003–2013 luostarin talous on ollut ylijäämäinen kahtena vuotena. Vuonna 2012 talous oli ylijäämäinen pääosin siksi, että luostari sai vakuutuskorvauksia päärakennuksen tulipalon vuoksi.
Vuonna 2013 luostarilla oli lainaa noin miljoona euroa, ja vuotuista liikevaihtoa noin 2,5 miljoonaa euroa. Luostarin ainoa yhtiöitetty toiminta, Valamossa toimiva tislaamo Valamon Viiniherman, on säilynyt taloudellisesti kannattavana toimintana, esimerkiksi vuoden 2014 tulos oli 89 000 euroa positiivinen.
Igumeeni Sergein virka ja talousjohtajan erottaminen
Luostarin taloustilanteen selvittämisen ajaksi arkkipiispa Leo nimitti väliaikaiseksi johtajaksi piispa Arsenin. Tapahtumien taustalla olivat igumeeni Sergein ja vuonna 2009 luostarin talousjohtajana aloittaneen Veikko Halosen erimielisyydet luostarin talouden hoitamisesta.
Marraskuussa 2012 arkkipiispa Leo palautti arkkimandriitta Sergein takaisin luostarin johtajan tehtävään. Helmikuussa 2013 Valamon luostarin johtokunta irtisanoi yksimielisesti talousjohtaja Veikko Halosen. Luostarin talouden saneeramistyötä jatkaa työryhmä, johon kuuluvat luostarin johtaja, uusi taloudenhoitaja ja Valamon opiston rehtori.
Viskinvalmistus ja tislaamotoiminta
Perinteisesti luostareissa on valmistettu alkoholijuomia. Valamon luostari on pääosakas tislaamotoimintaa operoivasta Viiniherman Oy:stä, ja sillä on tislaamosta osake-enemmistö. Vuosina 2014 ja 2015 Viiniherman Oy teki miljoonan euron lisäinvestoinnit tislaamotoimintoihin, ja tislaamossa alettiin valmistaa myös viskiä. . Raaka-aineina luostarin juomissa käytetään esimerkiksi ohraa sekä vettä Valamon omista porakaivoista. Valamon vuosittainen viskin valmistuksen kapasiteetti oli vuonna 2016 noin 40 000 litraa. Osa viskistä kypsytetään kirkkoviinitynnyreissä.