cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Taiteen perusopetus
Taiteen perusopetus on paikallisissa taidekouluissa vapaa-ajalla annettavaa taidekasvatusta. Se on tavoitteellista, valtakunnalliseen opetussuunnitelmaan sidottua ja sitä antavat alan koulutetut ammattilaiset. Taiteen perusopetuksen oppilaat saavat valmiuksia ilmaista itseään ja hakeutua taiteenalan ammatilliseen ja korkea-asteen koulutukseen. Valittavia taiteenaloja on yhdeksän: arkkitehtuuri, kuvataide, käsityö, mediataiteet, musiikki, sanataide, sirkustaide, tanssi ja teatteritaide.
Vuonna 2012 taiteen perusopetusta antoi 393 oppilaitosta 251 kunnan alueella. Taiteen perusopetusta voivat järjestää kunnat, kuntayhtymät, rekisteröidyt yhteisöt, säätiöt ja valtion oppilaitokset. Taiteen perusopetusta antavia oppilaitoksia ovat esimerkiksi kuvataidekoulut, sanataidekoulut, musiikkiopistot ja tanssiopistot. Lisäksi on oppilaitoksia, joiden opetusalana on jokin muu taiteen ala, esimerkiksi sirkus, teatteri, arkkitehtuuri tai käsityöt. Taiteen perusopetusta antavat merkittävissä määrin myös kansalais- ja työväenopistot.
Opetus jakautuu yleiseen ja laajaan oppimäärään. Laajan oppimäärän opinnot sisältävät 1300 opetustuntia ja yleisen oppimäärän 500 opetustuntia. Taideaineita harrastaa viikoittain 126 000 lasta ja nuorta.
Koulutus on yleensä maksullista, mutta sitä ei saa järjestää voiton tavoittelemiseksi. Suomessa Opetushallitus antaa osalle koulutuksen järjestäjistä avustuksia. Oppilaitoksilla on lisäksi oltava valtakunnalliseen opetussuunnitelman perusteisiin perustuvat opetussuunnitelmat. Lisäksi opettajille on pätevyysvaatimukset.
Taiteen perusopetusta järjestetään myös aikuisille, tavallisesti kansalais- ja työväenopistoissa.
Benny Törnroos
thumb|Benny Törnroos. Benny Törnroos (s. 16. kesäkuuta 1950 Helsinki) on suomenruotsalainen laulaja ja näyttelijä. Benny Törnroos on syntynyt Helsingissä. Lapsuuden kesät hän vietti Espoossa ja vuodesta 1986 kaupunki on ollut hänen kotinsa.
Yksi tunnetuimmista Törnroosin esittämistä kappaleista on Muumilaakson tarinoita -animaatiosarjan tunnuskappale, jonka hän esittää sekä suomen- että ruotsinkielisessä versiossa. Alkutunnusmusiikkina on laulu Käy Muumilaaksoon ja lopputunnusmusiikkina kappale Hei Muumit. Molemmat kappaleet on säveltänyt ja sanoittanut (hollanniksi) Pierre Kartner. Ne on käännetty 56 eri kielelle ja levytetty 12 eri maassa Törnroosin äänen toimiessa esikuvana ulkomaisille versioille. Törnroos on esittänyt useita Muumi-aiheisia lauluja Benny Törnroos & Muumit -yhtyeensä kanssa. Muumilaulajaksi häntä pyydettiin suomenruotsalaisuuden perusteella – hän laulaa sujuvasti sekä suomeksi että ruotsiksi. Muumilauluja on laulettu jo lähes kaksikymmentä vuotta, eikä suosiolle näy loppua. Törnroos sai vuonna 1992 valmistuneesta muumilaululevystä kultalevyn vuonna 1993.
Törnroos on työskennellyt vuodesta 1977 Yleisradiolle, jolle hän on tehnyt radio- ja televisio-ohjelmia ruotsiksi. Lastenlevyjen lisäksi hän on laulanut musiikkia aikuisille. Hän on laulusolistina Country Express -kantriyhtyeessä joka teki paluun konserttilavoille vuonna 2008. Country Express sai vuonna 1978 esiintyä legendaarisessa Grand Old Opry Nashvillessä. Bändiltä ilmestyi yhteensä viisi levyä. 1980-luvulta lähtien Törnroos on esiintynyt myös yhtyeissä Society Fox Orchestra ja Brushane Big Band. Viime vuosina konsertit yhdessä Lasse Mårtensonin ja yhteislaulut Calle Petterssonin kanssa ovat osa ohjelmistoa.
The Scorpioni
The Scorpioni oli Firenzessä 1930–1940-luvulla vaikuttanut englantilaisnaisten ryhmä, joka oli saanut nimensä pisteliäästä ja hyökkäävästä tavastaan, jolla he suhtautuivat italialaisiin ja etenkin amerikkalaisiin. Heihin kuului muun muassa Britannian Italian-suurlähettilään leski ja kotiopettajatar Mary O'Neill. Kyseiset rouvat olivat toisen maailmansodan aikana vangittuna San Gimignanon linnoituskaupungissa.
thumb|Entinen Gran Caffé Doney Rouvien kantapaikkoja olivat Gran Caffé Doney ja Uffizin taidemuseo, jonne he olivat perustaneet niin sanotun English Tea Roomin. Luultavasti kyseinen rouvasjoukko eli Britannian Firenzen-konsulaatin suojeluksessa.
Rouvista on tehty myös elokuva Teetä Mussolinin kanssa, joka perustuu Franco Zeffirellin nuoruudenmuistelmiin. Zeffirelli kasvoi kyseisten rouvien kasvatuksessa.
Ryhmä on jäänyt suuremmatta huomiotta historiankirjoituksessa, ja se yhdistetään miltei aina Franco Zeffirellin elokuvaan. Ryhmä ei kuitenkaan ole kuvitteellinen yhteisö, vaan se mainitaan muun muassa Firenzessä 1930-luvulla asuneen kirjailijatar Violet Trefusisin muistelmissa.
Meremere
Meremere on pieni, 468 asukkaan kaupunki Waikaton alueella, Uuden-Seelannin Pohjoissaarella. Se sijaitsee Waikato-joen rannalla ja noin 50 kilometriä Hamiltonista pohjoiseen. Kaupungin asukkaista noin 57 % on etnisesti maoreja.
Kalaton (Orivesi, Siikaneva)
Kalaton on Pirkanmaalla Orivedellä Siikanevan eteläpuolella sijaitseva järvi.
Meremere
Historia
Meremeren alueella sijaitsi maorien puolustusasema maorisotien aikana, ja siellä oli sijoitettuna noin 1 000 maorisotilasta Wiremu Tāmihanan alaisuudessa. Loka-marraskuussa 1863 britit valtasivat alueen.
Kalaton (Orivesi, Siikaneva)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 1,4 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kaksi lähekkäin sijaitsevaa pikkusaarta. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä ja sen rannat ovat ojittamatonta suomaata. Järvi jää Ison Petäjäjärven ja Vähän Petäjäjärven väliin.
Meremere
Historia
750px|keski|pienoiskuva|Panorama osasta Meremereä, edessä on joki ja tie. Oikealla on voima-asema.
Pikriinihappo
Pikriinihappo eli 2,4,6-trinitrofenoli eli TNP on fenoli, jota käytetään räjähdysaineissa. Sitä valmistetaan nitraamalla fenolia, bentseeniä tai salisyylihappoa. 1900-luvun alussa sitä käytettiin antiseptisena aineena, palovammojen, malarian ja isorokon hoitoon.
Pikriinihapon reaktiotuotteet pikraatit ovat räjähdysherkkiä.
Historia
Pikriinihappo mainittiin ensimmäisen kerran Johann Rudolf Glauberin alkemiaa käsitelleissä kirjoituksissa vuonna 1742. Sen valmistaminen fenolia nitraamalla onnistui ensi kerran vuonna 1841. Pikriinihappo oli ensimmäinen suuritehoinen räjähdysaine, joka sopi tykinkranaattien täytteeksi, sillä se kesti laukaisutapahtuman iskun. Pikriinihapon ja nitroselluloosan seos suhteessa 70/30 otettiin käyttöön Ranskan armeijassa 1887 nimellä meliniitti. Myöhemmät meliniitti-nimellä tunnetut aineet olivat joko raakaa pikriinihappoa tai pikriinihapposeoksia, joissa oli pieniä määriä muita aromaattisia nitroyhdisteitä. Lisäämällä pikriinihappoon aromaattisia nitroyhdisteitä sen sulamislämpötila saatiin laskemaan, mikä mahdollisti pikriinihapon valamisen. 1800-luvun lopulla useimmat armeijat ottivat pikriinihapon tai sen seokset käyttöön ensisijaisena räjähdysaineenaan. Pikriinihappo kuitenkin muodostaa metallin kanssa kosketuksiin päästessään pikraatteja, jotka ovat erittäin iskuherkkiä. Tästä syystä sen käyttö ammustäytteenä oli vaarallista. Se korvattiin pääosin TNT:llä vuodesta 1902 alkaen, mutta pikriinihappotäytteisiä ampumatarvikkeita oli käytössä vielä toisessa maailmansodassa. Halifaxin räjähdysonnettomuus osoitti sen iskuherkkyyden.
Pikriinihappo liukenee hyvin asetoniin, etanoliin, metanoliin ja bentseeniin sekä kohtalaisesti veteen. Yhdiste räjähtää yli 300 °C:n lämpötilassa. Pikriinihapon ollessa kosketuksessa betonin kanssa siitä voi muodostua räjähdysherkkää kalsiumpikraattia. Aineenvaihdunnassa pikriinihapon nitroryhmät (-NO2) muuttuvat amiineiksi. Pikriinihapon puoliintumisaika veressä on noin 13,4 tuntia ja noin 60 % erittyy kokeellisesti virtsaan muuttumattomana.
Fredrik Groundstroem
Fredrik Groundstroem (19. marraskuuta 1844 Rauma – 26. tammikuuta 1915 Rauma) oli suomalainen merikapteeni, laivanvarustaja ja Rauman merikoulun johtaja.
Groundstroem kävi Raumalla ala-alkeiskoulun ja lähti sitten merille. Hän suoritti merikapteenin tutkinnon Turun merikoulussa vuonna 1870 ja oli sitten päällikkönä Itämerellä, Pohjamerellä ja Atlantilla purjehtineissa parkkilaivoissa Edward ja Arwio sekä kuunareissa Toiwo, Ludwig ja Ystäwä.
Merielämästä luovuttuaan Groundstroem valittiin 1879 Rauman ruotsinkielisen neliluokkaisen tyttökoulun matematiikan opettajaksi ja hän hoiti tehtävää parin vuoden ajan. Vuonna 1880 hänet valittiin Rauman merikoulun opettajaksi ja hän toimi vuodesta 1901 alkaen myös koulun johtajana. Groundstroem oli Rauman merimieshuoneen asiamiehenä vuodesta 1891 alkaen ja hän toimi lisäksi laivamittarina ja raastuvanoikeuden meriasioiden asiantuntijana. Groundstroem toimi tämän ohella laivanvarustajana ja puutavarakauppiaana. Rauman kaupunginvaltuuston jäsenenä Groundstroem oli 1888–1892. Hän osallistui aktiivisesti raittiusliikkeen toimintaan.
Groundstroem kuoli sydänkohtaukseen tammikuussa 1915. Hänet on haudattu Rauman vanhalle hautausmaalle.
Lauri Törhönen
Lauri Ilmari Törhönen (s. 16. elokuuta 1947 Helsinki) on suomalainen elokuva- ja televisio-ohjaaja, joka on toiminut myös elokuvataiteen professorina. Hänet palkittiin vuosina 1989 ja 2007 elokuvataiteen valtionpalkinnolla. Törhönen on ohjannut 13 pitkää elokuvaa.
Ohjaaja
Törhönen valmistui Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1976. Ennen ensimmäistä pitkän elokuvan ohjausta (Palava enkeli, 1984) hän toimi muun muassa apulaisohjaajana Helsingissä kuvatuissa amerikkalaiselokuvissa, kuten Warren Beattyn Punaiset (1981) ja Michael Aptedin Gorkin puisto (1983). Hollywoodilaista agentti- ja trilleri-teemaa Törhönen on myös itse viljellyt omissa elokuvissaan (Tropic of Ice – Jään kääntöpiiri, 1986; Kasvoton mies, 1995). Törhönen ohjasi neljä Vares-elokuvaa vuosina 2011–2012.
Törhönen on ohjannut Salatut elämät -televisiosarjan jaksoja, ja hänen poikansa Risto Törhönen esitti sarjassa Niko Vainiota vuosina 2004–2007.
Muut työt
Törhönen on toiminut elokuvaohjauksen ja -tuotannon opettajana eri oppilaitoksissa vuodesta 1975 lähtien. Vuosina 1995–2006 hän toimi Taideteollisen Korkeakoulun elokuvataiteen professorina.
Törhönen on julkaissut viisi romaania. Vuonna 2010 hänen palkittiin Topelius-palkinnolla nuortenromaanista Sello&Pallo.
Vuosina 1993–2000 Törhönen oli kokoomuksen kaupunginvaltuutettu Helsingissä.
Syytökset seksuaalisesta häirinnästä
Syytösten jälkeen Törhönen erosi Helsingin kaupungin omistaman Kaapelitalo-kiinteistöyhtiön hallituksen puheenjohtajan tehtävästä.
Tommy Tuomikoski
Wilfred H. ”Tommy” Tuomikoski (27. huhtikuuta 1907 Quincy, Massachusetts, Yhdysvallat – 29. marraskuuta 1937 Yhdysvallat) oli amerikansuomalainen muusikko.
Ura
Suomalaisen jazzin alkulaukaukseksi moni on sanonut vuotta 1926, jolloin Helsinkiin saapui amerikanlaiva s/s Andania, jonka laivaorkesteri The Andania Yankees rantautui tilausravintola Royaliin, Oopperakellariin yläkertaan muutaman viikon keikalle. Orkesterin soundi oli jotakin aivan uutta -2-4 -tahteineen ja improvisoituine sooloineen, joita etenkin saksofonisti-klarinetisti Tommy Tuomikoski esitti. Bändiä kävivät ahkerasti kuuntelemassa pääkaupunkiseudun muusikot, mm. Malmsténit, imien ahnaasti vaikutteita amerikansoitosta.
Laivan lähdettyä takaisin länteen, jäi Tuomikoski Suomeen ja liittyi pian uuteen Zamba-orkesteriin, joka aloitti Kaivohuoneella. Tuomikoski oli soitannallisten taitojensa lisäksi myös melkoinen showmies, järjestäen yleisölle myös silmänruokaa omilla tempuillaan mm. kiemurrellen soittonsa tahdissa kuin käärme. Nuoret muusikot jäljittelivät Tuomikosken pukeutumista ja kampausta, jopa matkivat hänen kävelytyyliään. Zambasta Tuomikoski siirtyi saksalaisen jazzviulisti Egula Saritsin johtamaan Embassy Bandiin, jonka vakiosoittopaikkoja olivat Fennia ja Grand.
1930 vuorossa oli siirtyminen Klaus Salmen Ramblersiin, jossa hänen lisäkseen soitti kaksi muuta amerikkalaista, Leo Adamson ja Merle Wilkin. Keväällä 1932 Ramblers levytti monen mielestä ensimmäisen suomalaisen jazzlevyn "Muistan sua, Elaine", jossa kuullaan Tuomikosken lyhyt improvisoitu klarinettisoolo, Adamsonin hoitaessa lauluosuuden. Pääasiassa Ramblers joutui levyttämään vähemmän jazzillista materiaalia mm. Matti Jurvan levyillä, joten "Elainen" kaltaiset Ramblers-tallenteet jäivät vielä 1930-luvulla melko vähiin.
Vuoden 1933 lopulla Tuomikoski siirtyi Dallapén riveihin, antaen oman voimakkaan panoksensa orkesterin musiikillisen suunnan muovautumiseen. Tommy antoi myös opetusta täkäläisille orkestereille ja muusikoille, ja julkaisi vuonna 1934 saksofonin soitto-oppaankin, joka oli vuosikymmenien ajan ainoa suomenkielinen alan oppikirja. Henkilönä Tommy Tuomikoski oli hurmuri ja loistava seuramies, jonka synkkänä puolena oli kuitenkin mieltymys alkoholiin. Tuomikoski saattoi yllättää muut orkesterin jäsenet tulemalla lavalle miltei kantokunnossa hoitaen silti oman soitto-osuutensa moitteettomasti. Orkesterin järjestysmiehet tai muusikot joutuivat liikkumaan Tommyn lapsenvahteina, jotta tämä ei olisi kesken kiertueiden karannut viinan, naisten tai näiden molempien perään. Lopulta orkesterin johtajan Martti Jäppilän mitta täyttyi ja Tuomikoski sai lähteä.
Tuomikoski palasi vuonna 1936 takaisin syntymäkaupunkiinsa Yhdysvaltoihin. Rytmi-lehti kommentoi asiaa lyhyesti: "Yllätysmiehenä kuten aina hän otti ja lähti puhumatta mitään. Tuomikosken lähettämistä kirjeistä saa kuitenkin sen käsityksen, että hänellä olisi jälleen aikomus palata Suomeen. Kuten tiedämme, ei Tommysta ja hänen suunnitelmistaan voi koskaan olla varma." Hän kuoli Yhdysvalloissa seuraavana vuonna sairastuttuaan äkillisesti.
Lomayhtymä
Lomayhtymä on vuonna 1949 perustettu ja vuoteen 1967 Maaseudun Lomaliitto -nimeä käyttänyt keskustalainen yhdistys.
Maaria Eira
Maaria Eira (oik. Saskia Marjatta D’Onofrio, o.s. Suomalainen; 23. lokakuuta 1924 Helsinki – 19. kesäkuuta 1999 Rooma, Italia) oli suomalainen oopperalaulaja ja elokuvanäyttelijä, joka Suomessa tunnettiin ennen kaikkea musiikkielokuvien tähtenä. Hänen äänialansa oli sopraano. Eiran ääni oli poikkeuksellisen laaja-alainen, se taipui sekä lyyrisiin että dramaattisiin tulkintoihin. Hän esiintyi nuorempana myös koloratuurilaulajana. Eira oli mukana neljässä suomalaisessa elokuvassa 1940- ja 50-luvuilla. Toisen maailmansodan aikana hän teki kiertueita rintamalla ja esiintyi muun muassa Aunuksen radiolähetyksissä.
Lomayhtymä
1960-luvulla se alkoi välittää maatilarakennuksia lomanviettopaikoiksi. Vuonna 1966 mökit, huoneistot ja tilat siirtyivät Lomarengas-yhdistykselle.
Maaria Eira
Maaria Eiran isä oli musiikkikirjailija ja viulisti Yrjö Suomalainen ja äiti tanssitaiteilija Estelle Wikström. Hänen vanhempi veljensä oli pilapiirtäjä Kari Suomalainen ja isoisänsä kuuluisa kuvanveistäjä Emil Wikström.
Lomayhtymä
Lomayhtymän toimintaan kuului myös järjestää valtion tukemia lomia maaseudun vähävaraisille. Raha-automaattiyhdistys tuki Lomayhtymää vuosittain, vuonna 2011 vielä kahdella miljoonalla eurolla, mutta tuen loputtua yhdistys ajautui talousvaikeuksiin. Se myi Runnin kylpylähotellin vuonna 2013 Perttu Nousiaisen ja Aki Haaron yhtiöille. Järvenpäästä juuri ostettu ravintola Rantapuisto myytiin Lomayhtymän toimitusjohtaja Rauno Koitermaalle, Haarolle ja Nousiaiselle.
Maaria Eira
Ura ja elämä
Eira herätti huomiota myös kauneudellaan ja lavasäteilyllään, mikä sai suomalaisen elokuvan kiinnostumaan hänestä. Filmidebyytti tapahtui Toivo Särkän elokuvassa Ballaadi vuonna 1944. Arvostelijat ylistivät hänen roolisuoritustaan Ebba Dunckertina. Eiralla toivottiin kuitenkin vielä perusteellisempaa harjaantumista näyttelemiseen.
Hänen toinen pääosansa elokuvassa Miesmalli (1944) sai kritiikkiä puuttuvasta näyttelijäntekniikasta, joka olisi vaatinut ”kokenutta, kaikki keinot hallitsevaa komediennea”. Kriitikot nostivat jälleen esille hänen kauneutensa sekä ”olemuksessa sivistyneen, kultivoituneen leiman”. Eräs arvostelija sanoi Eiran suoriutuvan roolistaan ”valmennukseensa nähden joustavasti, paikoin ilmeikkäästikin”. Hänen puhettaan pidettiin yleisesti vielä heikohkona. Eiran elokuvaura jatkui vielä kahdessa ensi-iltaelokuvassa: Onnelliset (1954) ja Mä oksalla ylimmällä (1954).
Lomayhtymä
Lomayhtymän viimeinen omaisuus eli Lappajärven Kivitippu myytiin vuonna 2016. Kivitippu oli aiemmin toiminut myös vastaanottokeskuksena.
Maaria Eira
Ura ja elämä
Giglin neuvosta Maaria Eira matkusti Roomaan professori Marcantonin oppilaaksi kouluttautumaan uudelleen. Marcantonin opissa Eira oli 1950–1954, ja 1951 hän voitti Rooman oopperan ja Santa Cecilia -akatemian kansainvälisen laulukilpailun. Vuonna 1956 hän sai toisen palkinnon Roomassa pidetyssä kansainvälisessä televisiokilpailussa. Eira lauloi useissa Euroopan maissa, Yhdysvalloissa ja Italian eri näyttämöillä. Roomassa Eira asui vakituisesti vuodesta 1950 lähtien.
Vuonna 1954 Eira tutustui italialaiseen sopraanoon Toti Dal Monteen (1893–1975), joka toimi laulupedagogina. Eirasta tuli tämän maailmankuulun diivan oppilas ja oikea käsi. Vuonna 1956 Eira seurasi opettajansa mukana Moskovaan ja toimi laulutuntien aikana malliksi laulajana. Eira myös konsertoi ja esiintyi vierailijana Moskovan ja Leningradin oopperassa.
Eiran ohjelmistoon kuului Tukholman aikoina koloratuuritehtäviä, kuten Ambroise Thomas’n Mignon-oopperan Philine ja Charles Gounod’n Romeon ja Julian Julia. Myöhemmin hän siirtyi esittämään dramaattisempia tehtäviä:
Maaria Eiran puoliso vuosina 1947–1952 oli ruotsalainen runoilija Lennart Hellsing. Vuodesta 1953 hän oli naimisissa italialaisen kirurgi ja professori Giovanni D’Onofrion (k. 1998) kanssa. Laulajanuransa aikana ja sen jälkeen Eira toimi oopperaohjaajana parikymmentä vuotta, 1960-luvulta 1980-luvulle.
Eira kuoli 74-vuotiaana sydänkohtaukseen Roomassa 19. kesäkuuta 1999.
Työolosuhteiden järjestelytuki
Säädökset ja ohjeet
Määräykset tuesta sisältyvät valtioneuvoston asetukseen 1346/2002. Vuonna 2007 järjestelytuki on 2 500 euroa tuettua henkilöä kohti, mutta jos tuettava henkilö on vaikeavammainen, tuen suuruus on 3 500 euroa. Avustajan palkkakustannusten tuki on 250 euroa kuukaudessa, vaikeavammaista avustavan henkilön tuki on 350 euroa kuukaudessa. Avustajan palkkaan saa tukea enintään vuoden ja vaikeavammaisen henkilön tarvitsemaan apuun kaksi vuotta. Järjestelytuen myöntämiseksi tarvitaan lääkärinlausunto työntekijän työkyvyn rajoituksista. Lisäksi tarvitaan työterveyshuollon tai työsuojeluviranomaisen arvio järjestelyjen tarpeellisuudesta.
Kehittämistarpeet
Asiaa selvittävän työryhmän mukaan järjestelytukena annettava rahamäärä on usein riittämätön, eikä etuudesta myöskään ole tiedotettu kovin aktiivisesti. Järjestelytuen käyttöön liittyvistä esteitä tulisi tehdä selvitys, ja lisäksi tulisi selvittää, miten järjestelytukena toteutettu toisen henkilön antama apu ja vammaispalvelulain mukainen henkilökohtaisen avustaja sopivat yhteen.
Henri Heinäheimo
thumb|Henri Heinäheimo vuonna 2008. Henri Juhani Heinäheimo (s. 2. helmikuuta 1980 Alahärmä) on suomalainen pesäpalloilija. Hän edustaa Seinäjoen Jymy-Jusseja ja pelasi kesällä 2013 seuran ykköspesisjoukkueessa. Hänen kasvattajaseuransa on Seinäjoen Maila-Jussit. Heinäheimo pelasi ulkokentällä linjapelaajana, sisäpelissä vaihtajana/kotiuttajana. Ammatiltaan hän on insinööri. Kaudella 2023 Heinäheimo palasi eläkkeeltä pelaamaan Nurmon Jymyn maakuntasarjajoukkueeseen.
Leipsoí (kunta)
Leipsoí on Kreikan kylä ja samanniminen kunta (Δήμος Λειψών, Dímos Leipsón), joka sijaitsee Kálymnoksen alueyksikössä Etelä-Egean saarten alueella. Koko kunnan pinta-ala on 17,35 neliökilometriä ja kylän sekä kunnan väkiluku 790 (vuonna 2011).
Leipsoín kunta käsittää koko Leipsoín saaren. Sen lisäksi kuntaan kuuluu lukuisia pienempiä saaria, kuten Arefoúsa, Frágkos ja Makronísi. Saaret kuuluvat Dodekanesian saariryhmään.
Kunnan osat
Leipsoín kunta muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Mustalammi (Orivesi)
Mustalammi on Pirkanmaalla Oriveden Yröskulmalla sijaitseva lampi.
David Ryall
David Ryall (5. tammikuuta 1935 – 25. joulukuuta 2014) oli brittiläinen näyttelijä. Hänen uransa kesti yli viisikymmentä vuotta. Hän aloitti teatterissa ja kuului Laurence Olivierin seurueeseen Britannian kansallisteatterissa jo nuorena. Hän esiintyi useissa BBC:n televisiosarjoissa. Vuodesta 2010 hän esitti Elfias Dozea Harry Potter -elokuvissa.
Mustalammi (Orivesi)
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 50 metriä leveä. Se sijaitsee Siikanevan kaakkoispuolella kohoavalla mäkisellä järvialueella ja se jää siellä Iso-Haikaran kaakkoispuolelle korkean mäen juurelle. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä ja sen rannat ovat soistuvaa metsämaata. Viereisen 25 metriä korkean mäen rinteet putoavat järveen. Metsäautotie ohittaa lammen mäen päällä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Kooninjoen valuma-alueeseen (35.745) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 166,8 metriä mpy. Lammella ei ole tulo- eikä laskuojia, joten se voidaan luokitella umpijärveksi.
Saksinuolikko
Saksinuolikko (Ptereleotris evides) on nuolikoihin kuuluva kala.
Koko ja ulkonäkö
Saksinuolikko kasvaa noin 12 cm pitkäksi. Sen vartalo on edestä vaaleansininen, takaa ruskea. Leveät evät vatsa- ja selkäpuolella ovat myös ruskeat.
Alkuperä
Saksinuolikko elää luonnossa koko Indopasifisella merialueella. Se pysyttelee varsin matalissa vesissä: tyypillisesti noin puolentoista metrin syvyydessä.
Käyttäytyminen
Saksinuolikko on vilkas ja enemmän esillä kuin muut nuolikot. Se voi olla aggressiivinen lajitovereita tai muita suunnilleen saman muotoisia kaloja kohtaan.
Ravinto
Saksinuolikko syö eläinplanktonpitoista ruokaa sekä vedestä että pohjalta.
Saattuetukialus
Saattuetukialus tai saattuelentotukialus on pienehkö lentotukialus, joka kehitettiin toisen maailmansodan alussa torjumaan sukellusveneiden aiheuttamaa uhkaa Atlantin taistelussa. Yli sata saattuetukialusta laskettiin vesille tai muunnettiin tehtävään sodan aikana. Näistä kuusi, (HMS Nairana, HMS Campania, HMS Activity, HMS Pretoria Castle, HMS Vindex ja HMS Audacity), oli muunnettuja kauppalaivoja, muiden ollessa yhdysvaltalaista uustuotantoa.
Toinen maailmansota
thumb|USS Barnes (CVE-20) maaliskuussa 1943. thumb|USS Santee (ACV-29) Atlantilla kesäkuussa 1943. thumb|USS Suwannee (CVE-27) 31. tammikuuta 1945. Saattuetukialukset kehitettiin Britannian kuninkaallisen laivaston tarpeista operoimaan Pohjois-Atlantin saattueiden suojana eikä laivaston iskuosaston runkona. Lähes 40 kappaletta Yhdysvaltain valmistamista saattuetukialuksista vuokrattiin Kuninkaalliselle laivastolle sodan ajaksi lend-lease-lain mukaisesti. Ne täydensivät ja myöhemmin korvasivat kauppalaivoista muutetut alukset, jotka laivasto oli ottanut hätätoimenpiteenä käyttöön ennen kuin varta vasten valmistettuja saattuetukialuksia tuli saataville. Kuninkaallinen laivasto käytti niitä sukellusveneiden torjuntaan, vihollisen pitkänmatkan lentokoneiden torjuntaan, partiointiin ja tiedusteluun sekä lentokoneiden kuljettamiseen.
Ensimmäinen saattuetukialus oli HMS Audacity, joka oli muunnettu vallatusta saksalaisesta kauppalaivasta MV Hannoverista ja otettu käyttöön heinäkuussa 1941.
Yhdysvaltain laivaston alukset luokiteltiin ensin apulentokonesaattuealuksiksi (AVG) ja sitten apulentotukialuksiksi (CVA), ennen kuin laivasto päätyi luokkaan saattuetukilaiva ja niille annettiin luokituslyhenne saattuetukialus (CVE).
Saattuetukialukset olivat tyypillisesti pituudeltaan noin 150 metriä, joka ei ole kuin vähän yli puolet samanaikaisten lentotukialusten pituudesta, joista ne ovat silti vain alle kolmanneksen kooltaan. Tyypillinen saattuetukialus oli uppoamaltaan noin 8 000 tonnia verrattuna lentotukialuksen lähes 30 000 tonniin. Saattuetukialuksissa oli yksi hydraulinen katapultti, kun taas keskikokoisissa ja suurissa lentotukialuksissa niitä oli kaksi, mutta pysäytyskaapelijärjestelmä oli sama. Lentokonehangaari oli vain kolmannes lentokannen pituudesta, ja käytössä oli vain yksi lentokonehissi. Lentokoneiden lentoonlähtö- ja laskeutumisproseduurit olivat samat kuin suuremmilla lentotukialuksilla. Saattuetukialusten komentotornit olivat pieniä ja sijoittuivat paljon savupiippujen etupuolelle, kun taas normaalikokoisissa lentotukialuksissa savupiiput oli sijoitettu komentotorniin. Miehistön määrä oli vähemmän kuin kolmannes suurten tukialusten miehistöstä.
Saattuetaktiikka
Saattuetukialusta voidaan käyttää eri tavoin operoinnin suhteen saattuetoiminnassa:
Toisen maailmansodan jälkeinen aika
Sodan jälkeen tämän luokan alukset poistettiin käytöstä, koska laivastojen kokoja pienennettiin rauhanajan vaatimuksia vastaaviksi ja laivastot halusivat täten pitää suuremmat ja hyödyllisemmät lentotukialukset palveluskäytössä. Jotkut saattuetukialukset konvertoitiin rahtilaivoiksi ja myytiin yksityisille laivanvarustajille.
Lähes jokaisesta toisen maailmansodan laivatyypistä tai partioveneestä on olemassa yksi kappale museossa tai satamassa jossakin päin Yhdysvaltoja paitsi saattuetukialuksista tai kevyistä lentotukialuksista. Kummankaan luokan laivoista ei ole säilynyt yhtään kappaletta. Kaikki joko tuhoutuivat sodassa tai romutettiin sodanjälkeisinä vuosikymmeninä. Viimeinen saattuetukialus USS Gilbert Islands (CVE-107) romutettiin vuonna 1976.
Boris Gyllenbögel
Karl Volter Boris Gyllenbögel (30. maaliskuuta 1884 Kauhajoki – 22. kesäkuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen eversti, diplomaatti ja rehtori.
Gyllenbögelin vanhemmat olivat nimismies Karl Natanael Gyllenbögel (1859–1926) ja Alma Maria Rosenlund (1864–1941).
Gyllenbögel kävi Haminan kadettikoulun sekä Pietarin tykistöopiston ja Pietarin sota-akatemian. Hän palveli Venäjällä muun muassa keisari Nikolai II:n esikuntaupseerina sekä sotilastehtävissä Latviassa ja Liettuassa. Everstiksi Venäjän armeijassa ylennyt Gyllenbögel oli lyhyen aikaa Uudenmaan läänin kuvernöörinä vuonna 1917 mutta hän erosi virasta heinäkuussa 1917 kieltäydyttyään hajottamasta eduskuntaa Venäjän väliaikaisen hallituksen määräyksestä. Suomen sisällissodan jälkeen Gyllenbögel nimitettiin huhtikuussa 1918 Viaporin vankileirin ensimmäiseksi komendantiksi, mutta hän oli tehtävässä vain kymmenisen päivää, sillä hänen asennettaan punavankien kollektiiviseen rankaisemiseen pidettiin liian torjuvana. Gyllenbögel nimitettiin Suomen asiainhoitajaksi Puolaan vuonna 1919, ja hän toimi sitten Suomen ensimmäisenä lähettiläänä Varsovassa 1920–1921. Tämän jälkeen Gyllenbögel oli Suomen asiainhoitajana Moskovassa mutta hän joutui palaamaan Suomeen vuonna 1922 neuvostohallituksen vaatimuksesta ja hänen tilalleen Moskovaan nimitettiin Antti Hackzell.
Diplomaattiuransa jälkeen Gyllenbögel toimi sitten professori Yrjö Jahnssonin ja kouluneuvos Hilma Jahnssonin perustaman Helsingin suomalaisen yksityislyseon rehtorina 1924–1938 ja opetti koulussa kieliä. Koulu sai Gyllenbögelin mukaan kutsumanimen ”Jylla” ja tämä lempinimi on säilynyt ja sen seuraajilla nykypäiviin saakka. Koulu toimii nykyisin Espoonlahden koulun ja Espoonlahden lukion nimillä.
Gyllenbögelin nuorempi veli Evald Alfons Rafael Gyllenbögel (s. 1889) oli lähetystöneuvos joka toimi muun muassa Suomen edustajana Kansainliitossa ja vuodesta 1932 ulkoministeriön poliittisen osaston päällikkönä.
Aiheesta muualla
https://1565044.168.directo.fi/@Bin/772c82fcec48999c5743bbd0d840a9f4/1640951917/application/pdf/120001/Gyllenb%c3%b6gel%20Suomi-Puola%202009-2010.pdf
Bob Hawke
Robert James Lee Hawke (9. joulukuuta 1929 Bordertown – 16. toukokuuta 2019 Sydney) oli Australian pääministeri vuosina 1983–1991. Ensimmäisen kerran Hawke valittiin parlamenttiin 1980, mutta hän oli johtanut työväenpuoluetta jo vuodesta 1973.
Trianon (Frankfurt am Main)
thumb|Trianon Frankfurtissa. Trianon on pilvenpiirtäjä Frankfurt am Mainin kaupungissa, Saksassa. Se on rakennettu vuosina 1989–1993. Sen suunnittelusta ovat vastanneet arkkitehtitoimistot Albert Speer & Partner, Hentrich, Petschnigg & Partner ja Novotny Mähner Assoziierte. Rakennuksen tieltä purettiin vuonna 1964 valmistunut 12-kerroksinen BfG Bankin rakennus. Trianon yltää 186 metrin korkeuteen ja siinä on 45 maanpäällistä sekä neljä maanalaista kerrosta.
Aiheesta muualla
50.1125°N, 8.66667°W
Sinun tähtesi, Allstar
Sinun tähtesi, Allstar on Jukka Parkkisen kirjoittama nuortenkirja. Se ilmestyi WSOY:n kustantamana 1994. Teos on ensimmäinen Parkkisen kirjoittama tieteiskirja. Se on dystopia ydinkatastrofin jälkeisestä maailmasta. Tapahtumat sijoittuvat Lappiin noin 2100-luvulle. Parkkinen kirjoitti teokselle itsenäisen jatko-osan, Vanhan kulttuurin kurssi, joka ilmestyi vuonna 1996.
Kolonai
Kolonai, joskus myös Kolōnos tai Kolōnē  , voi viitata seuraaviin paikkoihin antiikin Kreikassa:
Diskriminantti
Polynomin p(x)=anxn+...+a1x+a0, missä kertoimet a1,a2,...,an kuuluvat annettuun kuntaan K, diskriminantti on (2n − 1)×(2n − 1) matriisin
determinantti.
Toisen asteen yhtälö
Tunnetuin erikoistapaus diskriminantista on toisen asteen polynomin p(x) = ax2+bx+c diskriminantti D = b²−4ac. Toisen asteen polynomin tapauksessa voidaan diskriminantin arvosta päätellä reaalikertoimisen yhtälön p(x) = 0 reaalisten ratkaisujen eli reaalijuurien lukumäärä : Diskriminantin avulla ei saada selville yhtälön juuria vaan reaalisten juurien lukumäärä. Diskriminantti on nopeampi tapa laskea yhtälön reaalijuurien määrä kuin yhtälön ratkaiseminen toisen asteen yhtälön ratkaisukaavalla.
Lamptrai
Lamptrai (, myös Lamptra,, ) voi viitata seuraaviin paikkoihin antiikin Kreikassa:
Pohjapyrstökäs
Pohjapyrstökäs (Fritillaria borealis) on pyrstökkäisiin kuuluva planktinen vaippaeläinlaji. Pohjapyrstökäs on ainoa Itämeren pohjoisosassa esiintyvä vaippaeläin. Suolapitoisuus rajoittaa sen levinneisyyttä, joka ulottuu Pohjanlahden ja Suomenlahden suulle. Täällä se elää kuitenkin vain syvässä vedessä, toisin kuin varsinaisissa merissä. Pohjapyrstökäs on 4 millimetriä pitkä, ja sen keskiosaan kiinnittyy ruumista pitempi lihaksikas pyrstö. Se elää Itämeressä 50–200 metrin syvyydessä, jossa suolapitoisuus on vähintään 7 promillea.
Vanhan kulttuurin kurssi
Vanhan kulttuurin kurssi on Jukka Parkkisen kirjoittama nuortenkirja. Se ilmestyi WSOY:n kustantamana vuonna 1996 ja on itsenäinen jatko-osa kaksi vuotta aiemmin ilmestyneelle teokselle Sinun tähtesi, Allstar. Kirjan tapahtumat sijoittuvat parinkymmenen vuoden päähän edellisen osan tapahtumista. Tapahtumapaikkana on ydinkatastrofin jälkeinen maailma, jossa eristäytynyt yhteiskunta koittaa selviytyä.
Oinoe
Oinoe tai Oinói  voi viitata seuraaviin paikkoihin Kreikassa:
Kalvasärviä
Kalvasärviä (Myriophyllum sibiricum) on ärviöiden sukuun kuuluva monivuotinen uposkasvi.
Ulkonäkö
Kalvasärviä kasvaa 50–100 senttimetriä pitkäksi. Varsi on rento, kalpeankeltainen, etenkin kukinnon alta yleensä paksuuntunut. Nivelkohdissa lehtikantojen väleissä ja reunoilla on yksittäisiä lyhyitä nystyjä. Lehdet ovat kiehkuroina, ruodittomia, lehtilapa on pariliuskainen. Kiehkuroissa on neljä, joskus kolme lehteä. Lehdet (1,5–3 cm) ovat sinivihreitä, usein nivelväliä lyhyempiä. Lehdessä on 4–15 paria liuskoja, liuskat ovat harvassa, usein melko pitkiä, paksuhkoja ja jäykähköjä. Talvehtimissilmut (2–6 cm) ovat tiheälehtisiä, kovia, käpymäisiä. Kukinto vedenpäällinen, pystyhkö. Kukat ovat säteittäisesti ylimpien lehtien hangoissa, perättömiä, pieniä, yksineuvoisia. Kukkalehtiä kussakin kiehkurassa on neljä. Hedekukat sijaitsevat emikukkien yläpuolella. Tukilehdet ovat kukkia lyhyempiä, hammaslaitaisia. Hedelmä on lohkohedelmä, jonka hedelmykset (lohkot) ovat luumarjamaisia. Kalvasärviä kukkii Suomessa heinä–elokuussa.
Elinympäristö
Kalvasärviä kasvaa Suomessa suojaisilla rannoilla murtovedessä ja etenkin maan pohjoisosassa rehevissä järvissä.
Deathrock
Deathrock on punkrockin ja goottirockin yhdistelmälaji, jossa on kauhuaineksia ja joka pääasiassa kehittyi Yhdysvaltojen länsirannikolla 1970-luvun lopun ja 1980-luvun alun vaihteessa.
1990-luvun "nykyaikaisemmilla" deathrock-yhtyeillä on musiikissaan enemmän vaikutteita post-punkista kuin varhaisilla deathrock-yhtyeillä. Yhdysvalloissa termiä "deathrock" käytetään synonyyminä ensimmäisen sukupolven goottirockyhtyeille. Yhdistyneessä kuningaskunnassa termit eivät olleet vaihtoehtoisia. Suurin osa varhaisista brittiläisistä ryhmistä piti itseään punk- tai goottiyhtyeinä mutta eivät deathrock-yhtyeinä, sillä deathrock oli yhdysvaltalainen suuntaus. Euroopassa termiä "Batcave" (lontoolainen klubi, jossa brittiläisen goottialakulttuurin katsotaan syntyneen) käytettiin deathrockin sijasta, tai sen yhteydessä.
Erityispiirteitä
Deathrockissa painottuu karmiva tunnelma, sisäänpäin kääntynyt mieliala ja punkin sekä post-punkin musiikillinen rakenne. Deathrock-kappaleissa käytetään yksinkertaisia sointuja, kaikuvia kitaroita, huomattavaa bassoa ja rumpuja, joissa painottuu toistuva heimomainen 4/4-tahtilaji. Tunnelman luomiseksi käytetään riipiviä kitaroita, koskettimia ja kokeiluja eri soittimien kanssa. Sanoitukset vaihtelevat mutta ovat tyypillisesti sisäänpäin kääntyneitä, surrealistisia ja käsittelevät synkeitä teemoja eristyksestä, katkeruudesta, menetyksestä, elämästä, kuolemasta jne.
Kuitenkin usein yksinkertaiset rakenteet, raskas tunnelma ja rytminen musiikki asettavat paljon edellytyksiä laulajalle, joka pyrkii välittämään monimutkaisia tunteita, joten deathrock-laulajilla on tyypillisesti voimakas, omaleimainen ääni ja vahva lavaeläytyminen läsnä.
Yhteydet horror punkiin ja psychobillyyn
Muista punkin alalajeista lähimpänä deathrockia ovat horror punk ja psychobilly. Siinä missä deathrock on punkin, post-punkin ja kauhun yhdistelmä, on horror punk punkin, doo-wopin ja kauhun yhdistelmä. Psychobilly taas on punkin, rockabillyn ja kauhun yhdistelmä. Koska kauhu on näille lajeille yhteinen tekijä, on niillä olemassa varteenotettavia limittymiä.
Nimellisistä yhtäläisyyksistä huolimatta deathrockilla ei ole mitään tekemistä death metalin kanssa, joka on metallimusiikin alalaji.
Etymologia
Termiä deathrock käytettiin ensimmäisen kerran 1950-luvulla kuvaamaan yhteydetöntä rock and rollin genreä nimeltään "death rock", joka alkoi vuonna 1958 Jody Reynoldin julkaistua "Endless Sleep" -kappaleensa ja päättyi vuonna 1964 J. Frank Wilsonin kappaleeseen "Last Kiss". Nämä kappaleet, jotka kertoivat kuolleista nuorista, herättivät huomiota niiden sairaalla mutta romanttisella näkökulmallaan, puhutuilla osillaan ja ääniefekteillään. The Shangri-Lasin "Leader of the Pack"-kappale on kiistatta tunnetuin esimerkki termin käytöstä 1950–1960-luvuilla.
Termi deathrock ilmestyi uudelleen käyttöön 15 vuotta myöhemmin vuonna 1979 ilmaisemaan Yhdysvaltojen länsirannikon punkyhtyeitä, jotka myöhemmin yhdistettiin deathrocksuuntaukseen ja todennäköisimmin joltain seuraavista lähteistä: Rozz Williamsilta, joka oli Christian Death -yhtyeen perustajajäsen, ilmaisemaan hänen yhtyeensä tyyliä. Tai vähemmän suosittu teoria: Nick Zeddin vuoden 1979 elokuvasta They Eat Scum, jossa esiintyi fiktiivinen kannibalistinen "death rock" punkyhtye nimeltään "Suzy Putrid and the Mental Deficients".
Alkuperä
Varhaisimmat vaikutteet joillekin deathrock-yhtyeille, kuten 45 Gravelle esimerkiksi, voidaan johtaa kauhuteemaiseen 1950–1960-lukujen rock and roll -yhtyeisiin kuten Bobby “Boris” Pickettiin "Monster Mash"-kappaleellaan, Screamin' Jay Hawkinsiin kappaleellaan "I Put a Spell on You" ja Screaming Lord Sutch & the Savagesiin kappaleellaan "Murder in the Graveyard". Nämä kappaleet käyttivät ääniefektejä luomaan karmivan tunnelman, käsittelivät tabuja kuten kannibalismia humoristisella, usein myös camp-henkisellä otteella, ja niitä soitetaan edelleen deathrock-klubeilla. .
Tämä kauhun vaikutus rockmusiikkiin jatkui 1960- ja 1970-luvuille teatraalisten glam rock, shock rock ja hard rock -yhtyeiden, kuten jo 60-luvun puolivälissä aloittaneen Alice Cooperin ja 70-luvun alussa aloittaneen KISSin mukana. Rozz Williams on erityisesti maininnut Alice Cooperin ja KISSin 1970-luvun tuotokset lapsuuden aikaisiksi vaikutteikseen. 45 Grave on myös levyttänyt Alice Cooperin "School's Out" -kappaleen debyyttialbumilleen.
Muita rock ja glam rock -yhtyeitä, jotka vaikuttivat moniin varhaisiin deathrock-yhtyeisiin olivat: The Doors, David Bowie, The Velvet Underground, Iggy Pop and the Stooges, The Cramps, T. Rex, New York Dolls, The Damned, MC5 ja Richard Hell and the Voidoids.
Useimmat näistä artisteista tutkivat synkkiä teemoja ja joskus lisäsivät kauhuteemaista ilmettä esityksiinsä, tai heidän musiikkiaan käytettiin kauhuelokuvien ääniraidoilla.
Kauhuelokuvat myös suoraan vaikuttivat deathrock-artisteihin. Dinah Cancerin mukaan italialaisilla kauhuelokuvilla olivat suuri vaikutus 45 Graven ulkoiseen ilmeeseen. Zombie-elokuvat vaikuttivat moniin deathrockartisteihin, erityisesti George Romeron Night of the Living Dead (1968) ja sen jatko-osat. John Russon Return of the Living Dead (1985), jossa esiintyi Linnea Quigley ja lähinnä punkista koostuva ääniraita, vaikutti myöhempiin deathrockyhtyeisiin. Kauhuteemaiset TV-sarjat, kuten The Addams Family, The Munsters, The Twilight Zone ja Dark Shadows toivat ulkoista vaikutusta, samoin pelottavasti pukeutuneet kauhuelokuvajuontajat televisiossa kuten Vampira Los Angelesissa, John Zacherle Philadelphiassa ja New Yorkissa, Elvira Los Angelesissa (ja myöhemmin valtakunnallisesti) sekä Ghoulardi Clevelandissa.
Kauhu ei ollut kuitenkaan ainoa deathrockiin vaikuttanut tekijä. Film noir, surrealismi, kabaree, erilaiset uskonnolliset ikonografiat (katolisuudessa lähinnä) ja voodoo toivat sekä lyyristä että visuaalista innoitusta deathrock-artisteille.
Esiintulo
left|thumb|Christian Death 1334 ja [[Eva O esiintymässä 2008.]]
Deathrockin ensimmäinen esiintulo tapahtui Yhdysvalloissa 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa varhaisen punk rockin ja hardcore punkin synkempänä ilmentymänä Los Angelesin musiikkipiireissä. . Varhaisin ja parhaiten dokumentoitu deathrock-musiikkiala oli Los Angelesissa, joka keskittyi yhtyeisiin The Flesh Eaters (1977), Kommunity FK (1979), 45 Grave (1979), Christian Death (1979), Gun Club (1981), Voodoo Church (1982), Burning Image (1983) ja Super Heroines.
Kuitenkin muissa Yhdysvaltojen läntisissa kaupungeissa oli yhtyeitä, jotka saattoi luokitella deathrockiksi, kuten Theatre of Ice (1978) Fallonissa, Nevadassa ja Mighty Sphincter (1980) Phoenixissa, Arizonassa. Nämä varhaiset länsirannikon deathrock-yhtyeet toivat synkkiä mutta soitettavia teemoja kauhuelokuvista, film noirista, surrealismista ja uskonnollisesta kuvastosta. Muutamat yhtyeet sekoittivat hardcore punkia goottilaiseen tyyliin, mainittavimmin TSOL. ja Burning Image.
Näitä varhaisia deathrock-yhtyeitä ei heti tunnistettu osaksi punkin alalajia: niitä pidettiin vain punkin synkempänä makuna eikä vielä osana eri musiikkiliikettä. Tuona aikana nämä yhtyeet soittivat samoilla tapahtumapaikoilla kuin punk, hardcore punk ja uusi aalto -yhtyeet. Samanlainen tilanne oli New Yorkissa vuosien 1978–1979 tietämillä, vaikkakin pienemmässä mittakaavassa, jossa punk rock -yhtyeet kuten The Cramps ja Misfits, kuten myös The Mad (tulevan kauhuelokuvien efektitaiteilijan Screaming Mad George edustamana) oli lisännyt laaja-alaisia kauhuelokuvateemoja sanoituksiinsa, näköaistia koskettavaan ilmeeseen ja lavaesitykseensä, vaikka he eivät käyttäneet termiä deathrock kuvaamaan yhtyettä.
Vakiintuminen
thumb|240px|Brittiläinen [[Alien Sex Fiend -yhtye esiintymässä Ranskassa, Pariisin Loco-klubilla 2007.]]
Samoihin aikoihin kun deathrock tuli esille nimenomaan punkin synkempänä ilmentymänä Yhdysvalloissa, punkin ja post-punkin alagenret kehittyivät itsenäisesti Englannissa. .
Vuoden 1983 kuluessa lontoolaisessa klubissa nimeltä Batcave kehittyi sivuava suuntaus. Klubissa, joka oli alun perin nähty glam rockiin ja uuteen aaltoon erikoistuneena tapahtumapaikkana, esiintyi usein kaksi yhtyettä, Specimen ja Alien Sex Fiend. He kehittivät tyyliänsä Englannin pop-kulttuurissa, ja ottivat vaikutteita kauhusta, mikä asetti heidät erilleen muusta glam- ja post-punksuuntauksesta. Myös vuonna 1983 The Gun Club kiersi Eurooppaa kuten myös Christian Death, mikä tarkoitti, että eurooppalainen ja yhdysvaltalainen deathrock-suuntaus saattoi vaikuttaa keskenään toisiinsa.
Vuoteen 1984 mennessä termi "postitiivinen punk" oli vanhentunut ja heimomaisia positiivisia punkyhtyeitä, Batcaven piirien monia yhtyeitä ja Leedsistä kotoisin olevia yhtyeitä, (kuten The Sisters of Mercy, March Violets, Red Lorry Yellow Lorry ja muita) jotka käyttivät rumpukoneita, alettiin kutsua "goottilaisiksi" tai goottirockiksi. Samana vuonna kalifornialainen deathrock-yhtye Kommunity FK teki kiertueen Sex Gang Children kanssa (ja seuraavana vuonna Alien Sex Fiendin kanssa ), mikä jatkoi kehityssuuntaa, jossa yhdysvaltalaiset ja brittiläiset suuntaukset sekoittuivat.
Yhteensopimattomat eroavaisuudet
Kun deathrock, positiivinen punk ja Batcaven yhtyeet olivat tarpeeksi samanlaisia, jotta niitä voisi nimittää "goottilaisiksi", jatkoivat myöhemmät goottirockin sukupolvet suuntaa kehittyen pois alkuperäisen tyylin piiristä.
Ernst Wiechert
Ernst Wiechert (1887 Kleinort, Itä-Preussi – 1950 Uerikon, Sveitsi) oli saksalainen kirjailija. Hän kuvasi teoksissaan itäpreussilaista maisemaa, ensimmäistä maailmansotaa, ja hänen teoksiaan leimasivat pessimismi ja vaatimattoman elämän kaipuu. Hänen esikoisteoksensa Der Wald ilmestyi 1922.
Deathrock
Yhteensopimattomat eroavaisuudet
1980-luvun puolessävälissä toisen aallon goottirockyhtyeet alkoivat siirtyä pois punk- ja post-punkjuuriltaan kohti vakavampaa, rockiin suuntautuneempaa otetta. . Bauhaus hajosi, Rozz Williams jätti Christian Deathin ja The Sisters of Mercystä kehkeytyi hallitseva sekä tyylin vaikuttavin goottirockyhtye. Termiä "goottirock" alettiin suosia enemmän kuin "deathrockia" (aiemmin niitä oli käytetty vaihtoehtoisesti). Se oli muutos, jota Rozz Williams oli luonnehtinut The Sisters of Mercyn aikaan saamaksi vaikutukseksi. Lopulta termiä "deathrock" käytettiin harvoin paitsi takautuvasti tarkoittamaan Los Angelesin yhtyeitä 45 Grave ja Christian Death.
Rooman kuningas
Rooman kuningas hallitsi perimätiedon mukaan Rooman kuningaskuntaa kaupungin perustamisesta 753 eaa. tasavallan syntyyn vuonna 509 eaa. Arvonimi kuningas sai sen jälkeen Roomassa niin kielteisen merkityksen, ettei sitä enää käytetty.
Deathrock
Yhteensopimattomat eroavaisuudet
1990-luvun koittaessa Kaliforniassa, Sean Brennanin edustama yhtye nimeltä London After Midnight soitti erästä deathrockia sivuavaa tyyliä, ja olivat pääesiintyjänä tapahtumassa, jossa soitti myös Shadow Project(Rozz Williamsin ja hänen vaimonsa Eva O:n perustama uusi deathrock-yhtye). Kuitenkin, vakavien uhkausten, tappelujen ja vastaavan toiminnan jälkeen deathrock-muusikoiden keskuudessa, kuten Faith and the Muse ja Ghastly Magazine, yhtye katkaisi kaikki yhteytensä piireihin ja siirtyi Nine Inch Nailsin ja vastaavien kaltaiseen tyyliin. Tähän päivään saakka yhtye on kuitenkin pysynyt yhtenä suosituimpana esiintyjänä goottialakulttuurissa.
Rooman kuningas
Kuninkaat
Liviuksen mukaan Rooman seitsemän kuningasta olivat:
Romulus
Rooman perustamistarinan mukaan veljekset Romulus ja Remus perustivat Rooman kaupungin 21. huhtikuuta 753 eaa. Romulus tappoi veljensä ja hänestä tuli Rooman ensimmäinen kuningas. Tämä tarina on muotoutunut vähitellen, kun kaupunki on luonut itselleen myyttistä menneisyyttä. Legendan kirjasivat muistiin ajanlaskumme ajan alussa kirjailijat Livius, Dionysios Halikarnassoslainen ja Plutarkhos. Nykytutkimus on pyrkinyt selvittämään tarinan todenperäisyyttä, mutta mitään todisteita tarinalle ei ole löytynyt.
Romuluksen tiliin on historiankirjoituksessa pantu kaupungin kulttiin ja hallintoon kuuluvia ilmiöitä, perustamisen lisäksi esimerkiksi Rooman väestön jakaminen kolmeen tribukseen (Tities, Ramnes ja Luceres). Kaupungin ensimmäinen armeija oli Romuluksen aikana 3000 jalkamiehen ja 300 ratsumiehen suuruinen. Romuluksen kerrotaan myös nimittäneen ensimmäiset senaattorit.
Deathrock
Yhteensopimattomat eroavaisuudet
1990-luvun puolessä valissä alkoi niin kutsuttu goottirockin kolmas aalto, kun musiikki etääntyi kauemmas sen punk- ja post-punkjuuriltaan lisäämällä elementtejä rankemmasta industrialista sekä EBM:n toistuvista ja elektronisista äänistä. Jotkut klubit jättivät kokonaan deathrockin ja ensimmäisen aallon goottirockyhtyeet pois ohjelmistostaan houkuttaakseen niin kutsuttua crossover-yleisöä. . Nämä muutokset vieraannuttivat monet goottipiireissä, jotka suosivat eloisampaa ja punkimpaa deathrocktyyliä ja johti etsimään aiempia deathrock-juuriaan. .
Rooman kuningas
Numa Pompilius
Tutkijat olettavat, että Numa Pompilius -niminen mahdollisesti sabiinilainen henkilö on ollut olemassa. Hänen kuninkuudestaan ei ole mitään varmuutta. Legendan mukaan Numa oli roomalaisen kalenterin kehittäjä, mutta siihen liittyvät yksityiskohdat eivät ole uskottavia.
Deathrock
Elpyminen
Lähes 20 vuotta sen jälkeen kun deathrock ensimmäisen kerrän ilmestyi musiikkipiireihin Etelä-Kaliforniassa, alkoi deathrockin elpyminen siellä. Vuoden 1998 aikana Long Beeachilla, Kaliforniassa, erään paikallisen baarin, Que Seran omistajat alkoivat järjestää yhdenillan "vanhan koulukunnan" goottilaisia Halloween-juhlia. Menestyksekkään kokeilun jälkeen tapaus alkoi levitä tavalliseen deathrock-klubiin nimeltä Release the Bats ja ensisijaiseen leviävän deathrock-suuntauksen elpymispisteeseen Kaliforniassa. (Klubi on nimetty australialaisyhtye The Birthday Partyn kappaleen mukaan.)
Rooman kuningas
Tullus Hostilius
Todennäköisesti Tulluskaan ei ole ollut Rooman kuninkaana. Legendoissa hänet kuvataan sotilaallisena hahmona. Sodat käytiin pääasiassa latinalaisia heimoja vastaan. Häntä pidettiin myös demokraattina, joka otti kaikessa huomioon senaatin mielipiteen.
Deathrock
Elpyminen
Nykyinen deathrock-suuntaus on samanlainen kuin alkuperäinen deathrock-piiri Los Angelesissa ja Batcaven suuntaus Lontoossa. Klubien lisäksi tämän hetkinen piiri on keskittynyt konserttien, erikoistapahtumien, juhlien ja kauhuelokuvaesitysten ympärille. Internet on ratkaisevassa roolissa deathrockin elpymisessä. On websivuja, jotka ovat keskittyneet keskusteluun deathrockmusiikista, -yhtyeistä ja -muodista sekä myös kauhuelokuvista unohtamatta virtuaalisia yhteisöjä kuten MySpace.
Rooman kuningas
Ancus Marcius
Nimi Ancus oli aikanaan harvinainen ja sitä pidetään joko sabiinilaisena tai etruskilaisena. Hänen mainitaan valloittaneen Rooman lähialueelta Tiberin alajuoksulta kolme kaupunkia, joista ainoastaan Ficana tunnetaan. Rooman satamakaupunkia Ostiaa pidetään hänen perustamanaan. Arkeologia ei anna tälle väitteelle tukea.
Deathrock
Elpyminen
Englannin deathrock-suuntaus kasvaa vilkkaasti, erityisesti Lontoossa. Kaupungissa vietetään säännöllisiä deathrock-iltoja kuten Dead & Buried (nimetty Alien Sex Fiend -yhtyeen kappaleen mukaan.)
Varhaista deathrock-suuntausta vastoin nykyisessä on asioita, jotka eivät olleet mukana 1970-luvun lopulla. Ensinnäkin on tapahtunut siirtymistä enemmän post-punktyyliin 1980-luvun eurooppalaisyhtyeiden vuoksi. Toiseksi, mukana on epäpoliittinen psychobillyn vaikutus, joka kehottaa politiikan vastaiseen keskusteluun, sillä poliittinen eripura saattaisi vahingoittaa piirejä. Kolmanneksi, Drop Dead Festival, joka on vastaava psychobilly-tapahtuma Hootenannyyn, antaa vähemmän tunnetuille yhtyeille mahdollisuuden esiintyä suuremman yleisön edessä. .