cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valkoisten päämaja
Pääintendentuuri
Intendentuurin toimintakyky parani huomattavasti, kun Vaasaan saapui matkustavaksi neuvojaksi lapualainen maisteri Jalmari Lahdensuo (nimitettiin myöhemmin intendentuurin päällikön apulaiseksi). Matkustavaksi neuvonantajaksi nimitettiin Lahdensuun jälkeen maisteri K. I. Riihikallio ja Mäntästä elintarvikeosaston päälliköksi agronomi M. J. Kjäldström. Pääintendentuurin vaatetusosaston päällikkönä oli insinööri Harry Zilliacus, varusvaraston päällikkö oli insinööri C. H. Procopé, pääintendentuurin konttoripäällikkönä oli pankinjohtaja T. B. Andersson sekä kirjeenvaihtajana toimi toimittaja Onni Niskanen.
Pääintendentuurilla oli piirikonttoreita Seinäjoella, Oulussa, Kuopiossa, Jyväskylässä, Mikkelissä, Joensuussa, Antreassa, Vilppulassa sekä Kankaanpäässä. Kolmen viimeksi mainitun asemapaikka muuttui rintaman liikkeiden mukaan. Sodan vanhetessa konttoreita perustettiin myös Tornioon, Kokkolaan, Pietarsaareen, Vaasaan, Kristiinankaupunkiin, Savonlinnaan, jonka perustamisen yhteydessä Joensuun konttori lakkautettiin, sekä Helsinkiin, Lahteen ja Turkuun.
Pääintendentuuri määritteli m.m. sotilaan päivittäisen ravinnon määrän, joka oli leipää/ryynejä/jauhoja 350 gr/pv, lihaa ja juustoa 200 gr/pv, voita 60 gr/pv, perunoita 1,5 litraa/pv, sokeria 25 gr/pv sekä teetä 3 gr/pv. Tee oli kylmänä talvena sotilaille elintärkeä elintarvike, ja tästä syystä pääintendentuuri joutuikin turvautumaan rintamantakaisten teevarojen pakkolunastukseen sotilaiden tarpeisiin, ja samaa toimenpidettä jouduttiin käyttämään myös tupakan ja kahvin suhteen. Pääintendentuurin alinomainen päänvaiva oli armeijan vaatettaminen, joka olikin suurimmalta osalta jokaisen sotilaan itsensä vastuulla. Sodan loppuvaiheilla saatiin tähänkin asiaan korjausta, m.m. jalkinetilanne parani huomattavasti, kun Norjasta Venäjälle menossa ollut lähetys takavarikoitiin. Lähetys sisälsi 90 000 paria englantilaisia ja amerikkalaisia sotilasjalkineita. Vaatetilanne parani armeijassa huomattavasti Tampereen valtauksen jälkeen, olihan Tampere tunnetusti kuuluisa tekstiiliteollisuudestaan, tosin punaiset olivat verottaneet vaatevarastoja huomattavasti.
Kulkulaitos
thumb|right|100px|Berndt F. Lohman Kulkulaitos oli laitos, joka organisoi rautatieliikennettä valkoisessa Suomessa. Laitoksen johtajana oli entinen asemapäällikkö Berndt F. Lohman, ja hänen apunaan oli ensin rautatievirkamies Kaarlo Haapalainen, jonka jälkeen tehtävää hoiti 11. huhtikuuta alkaen everstiluutnantti Torsten Ivan Aminoff. Kulkulaitos oli jaettu kolmeen piiriin, ja piiripäälliköinä toimivat: 1. piiri liikennetirehtööri Alfred Hanssen sekä myöhemmin asemapäällikkö G. W. Söderström. 2. piiri G. W. Söderström; hänen siirryttyään 1. piiriin hänen tilalleen tuli liikennetirehtööri M. Broms. 3. piiri rautatievirkamies C. Lindberg. Kulkulaitoksen suurin ongelma oli kuljetuskaluston vähyys. Kalustosta suurin osa oli punaisen Suomen hallussa. Esimerkiksi vetureista, joita oli kaikkiaan 565, oli valkoisen Suomen hallussa vain 95. Kulkulaitoksen ensimmäinen suurempi kuljetusjärjestely oli Tampereen valtaukseen järjestetty sotilaiden ja materiaalin kuljetusten organisointi. Sodan myöhemmissä vaiheissa kuljetuskaluston vähyyteen saatiin korjaus sotasaaliskaluston kautta.
Sotilaskuljetuskonttori
Sotilaskuljetuskonttori eriytettiin kulkulaitoksesta, ja sen tehtävänä oli huolehtia valkoisen Suomen rautatiekuljetuksista. Näitä kuljetuksia varten perustettiin kolme rautatiepataljoonaa, Pohjanmaan, Savon ja Karjalan rautatiepataljoonat. Rautatiepataljoonien päälliköinä olivat Seinäjoella majuri Alfred Neovius, Savossa luutnantti Gustaf Poppius ja Karjalassa rautatiekirjuri A. B. Lindberg. Pataljoonan vahvuus oli n. 500 miestä, ja heidän tuli olla luku- että kirjoitustaitoisia. Rautatiepataljoonista voidaan sanoa, että he tekivät pyyteetöntä työtä välittämättä työajoista ja siten olivat korvaamattomia valkoisen armeijan kuljetusten sujuvuudessa.
Saara (Raamattu)
Saara (hepr. ’ruhtinatar’ ) on Raamatun henkilö, Abrahamin sisarpuoli ja vaimo. Hänen kerrotaan olleen Iisakin äiti, josta Israelin kansa polveutuu. Saaran kerrotaan olleen hyvin kaunis ja seuranneen miestään monilla vaikeilla matkoilla. Hänen alkuperäinen nimensä oli Saarai.
Valkoisten päämaja
Saniteettilaitos
thumb|left|100px|A. A. Becker Saniteettilaitoksen tehtävä oli huolehtia sodanaikaisesta terveydenhuollosta. Saniteettilaitoksen päällikkönä toimi sotaväen ylilääkäri tohtori L. J. Lindström. 13. marraskuuta alkaen päällikkönä toimi tohtori A. A. Becker. Saniteettilaitoksen ylitarkastajan toimeen nimitettiin 31. maaliskuuta vapaaherra August Langhoff. Hän oli suoraan ylipäällikön alaisuudessa, ja hänen tehtävänään oli tarkastaa sotilassairaaloiden, kenttäsairaaloiden, ambulanssien ja saniteettijunien toimivuus ja kunto, ja näistä hän joutui raportoimaan suoraan ylipäällikölle. Lisäksi saniteettilaitokseen kuuluivat rintamaryhmien esikuntalääkärit, jotka olivat: lääketieteen lisensiaatti Yrjö Meurman (Satakunnan ryhmä), tohtori Ernst V. Knape apulaisenaan lääketieteen lisensiaatti A. B. Johansson, lääketieteen lisensiaatti V. E. Brotherus (Savon ryhmä), lääketieteen lisensiaatti M. A. Alopaeus (Karjalan ryhmä) ja myöhemmin lääketieteen lisensiaatti G. J. Winter. Saniteettilaitos organisoi 68 rintaman takaisen sairaalan toimintoja. Niissä oli 2 500 paikkaa haavoittuneille. Saniteettilaitoksella oli hallussaan myös kenttälääkintävarikot. Vaasan Kenttälääkintävarikon hoitaja jääkärivääpeli Kosti Laine.
Saara (Raamattu)
Etymologia
Heprean Saara merkitsee ’ruhtinatar’, ’valtiatar’ tai ’aatelisnainen’ (שָׂרָה); Saarai ’ruhtinattareni’ (hepr. שָׂרָי). Toisen selityksen mukaan Saara palautuisi akkadin sanaan Šārrat, joka oli yksi Ištarin arvonimistä.
Valkoisten päämaja
Saniteettilaitos
Saniteettilaitoksen yhteydessä toimi myös sotilaseläinlääkintätoimisto, jonka tehtävänä oli huolehtia hevosten hyvinvoinnista. Toimiston päällikkönä toimi jääkärieläinlääkintäeverstiluutnantti Juho Simo Talvitie. Sodan aikana toimiston haastavin tehtävä oli venäläisiltä saatujen sotasaalishevosten hoito, kun hevosilla oli huonon hoidon seurauksena kapi- ja räkätautia. Tätä varten perustettiin hevossairaaloita Vaasaan (kapitautisille), Vilppulaan (ei tartuntatautisille), Mikkeliin, Antreaan ja Hiitolaan (kapitautisille) ja Tampereelle.
Saara (Raamattu)
Ensimmäinen Mooseksen kirja
Raamattu kertoo Saaran olleen patriarkka Abrahamin sisarpuoli ja vaimo. Hänen alkuperäinen nimensä on Saarai, ja hänen miehensä alkuperäinen nimi Abram. He menevät naimisiin asuessaan Urin kaupungissa. Saarai on kymmenen vuotta Abramia nuorempi. Heti Saarain esittelyn jälkeen häntä kuvaillaan hedelmättömäksi. Tämä korostaa Abrahamin uskoa ja tottelevaisuutta, sillä hän ei milloinkaan epäile Jumalan lupauksia lukuisista jälkeläisistä.
Saarai on kuusissakymmenissä, kun hän lähtee Abramin mukana Urista ja asettuu Haraniin. 65-vuotiaana hän lähtee miehensä kanssa Haranista Kanaanin maahan. Siellä he asuvat jonkin aikaa vuoristossa sekä monissa muissa paikoissa, kunnes nälänhätä pakottaa heidät menemään Egyptiin.
Vielä ikääntyneenäkin Saarai on kaunis. Abram pyytää Saaraita väittämään Abramia veljekseen, jotteivät toiset tappaisi tätä saadakseen Saarain. Faaraon ruhtinaiden kehotuksesta Saarai viedään hoviin, mutta Jumalan puuttuminen asiaan estää faaraota kajoamasta häneen. Totuuden paljastuttua faarao palauttaa Saarain Abramille ja pyytää heitä lähtemään maasta. Lisäksi hän huolehti siitä, että Abram ja hänen omaisuutensa saatetaan turvallisesti matkaan.
Valkoisten päämaja
Piiripäälliköt
Piiripäällikön esikuntaan kuului myös esikuntapäällikkö, talouden- ja rahastonhoitaja, tilastontutkija, kaksi kanslistia, asevelvollisuusesittelijä ja hänellä sihteeri.
Komendantit
Komendantit olivat kaupunkeihin ja tärkeisiin paikkoihin määrättyjä henkilöitä, joiden tehtävänä oli turvata elintärkeät kohteet, sillat, tärkeät rakennukset, laitokset, varastot ym. Komendantit olivat suoraan piiripäälliköiden alaisuudessa. Komendantteina olivat esimerkiksi majuri Georg Harald Snellman ja Ernst Bruun Torniossa, Oulussa kapteeni Berndt Gustaf Schauman, Vaasassa luutnantti Hjalmar Alexander Söderman, Tampereella kapteeni G. A. Finne ja Helsingissä eversti Alfred Lucander ja hänen apulaisenaan kapteeni Eero Somersalo.
Saara (Raamattu)
Ensimmäinen Mooseksen kirja
Kymmenen vuotta Kanaaniin saapumisen jälkeen 75-vuotias Saarai pyytää miestään olemaan sukupuolisuhteissa egyptiläisen palvelijattarensa Hagarin kanssa, jotta Saarai saisi hänestä lapsia. Hagar tulee raskaaksi ja alkaa halveksia emäntäänsä. Saarai valittaa asiasta Abramille, joka antaa vaimolleen luvan kohdella Hagaria kuin palvelijatartaan. Saarai nöyryyttää ja pahoinpitelee Hagaria, joka pakenee emäntäänsä erämaahan. Myöhemmin hän Jumalan ohjeiden mukaisesti palaa takaisin ja synnyttää Ismaelin.
Valkoisten päämaja
Poliisipäällikkö ja sotavankilaitos
Poliisipäällikkö ja sotavankilaitoksen tehtävänä oli tutkia maanpetoksista epäiltyjä henkilöitä. Laitos laskettiin etappilaitokseen kuuluvaksi, ja sen johtoon nimettiin 18. helmikuuta 1918 varatuomari Ossian Procopé. Laitos oli jaettu kolmeen osastoon, jotka olivat
Saara (Raamattu)
Ensimmäinen Mooseksen kirja
Abram tekee liiton Jumalan kanssa, jonka merkkinä on ympärileikkaus. Jumala lupaa, että Abramista ja Saaraista polveutuu suuri kansa ja Kanaanin heidän jälkeläistensä pysyväksi perintömaaksi. Liiton myötä Abram saa uudeksi nimekseen Abraham, Saaraista taas tulee Saara.
Valkoisten päämaja
Poliisipäällikkö ja sotavankilaitos
Laitokseen kuului myös erityinen sotavankien ylitarkastaja, jota tehtävää hoitamaan nimettiin kenraaliluutnantti Carl Torsten Wadenstjerna. Ylitarkastaja oli suoraan poliisipäällikön ja sitä kautta etappipäällikön alainen.
Insinööriesikunta
Insinööriesikunta oli laitos, joka huolehti ampuma-aseiden korjauksista ja huolloista sekä räjähdysteknisistä töistä. Esikunnan toimeen kuuluivat myös puhelin- ja lennätintyöt. Puhelin- ja lennätinosaston päällikkönä toimi reservin luutnantti Harald Walter Theodor Silander. Insinööriesikunnan toimipaikka oli Vaasa. Insinööriesikunnan päälliköksi nimettiin insinööri vapaaherra Gustaf Aminoff, varapäälliköksi insinööri H. Gronström ja neuvottelevaksi jäseneksi pääintendentti tirehtööri Gösta Serlachius. 27. maaliskuuta insinööriesikuntaan saapui apulaisinsinööriksi jääkärivänrikki (res.vänrikki) Yrjö Paasi. Insinööriesikunta oli jaettu seitsemään osastoon, jotka olivat: 1. Koneosasto (päällikkö insinööri A. T. Nikander), 2. Rakennusosasto (päällikkö insinööri A. Löthner), 3. Puhelin- ja sähkölennätinosasto (päällikkö insinööri Harald Silander), 4. Sähköosasto (päällikkö insinööri Hjalmar Kaario), 5. Tehdasosasto (päällikkö insinööri T. Durchman), 6. Auto-osasto (päällikkö insinööri Th. Palmgren), 7. Talous- ja hankintaosasto (päällikkö disponentti John Stark).
Insinööriesikunta oli sodan alussa jaettu toimintapiireihin, joita olivat Karjalan, Savon, Satakunnan, Vaasan ja Oulun insinööripiiri. Sodan lopussa piirejä oli kahdeksan, jotka olivat:
Saara (Raamattu)
Ensimmäinen Mooseksen kirja
Vanhoilla päivillään Saara saa kuulla synnyttävänsä vielä pojan. Hän ei ota Jumalan lupausta vakavasti vaan nauraa lupaukselle, mutta 90-vuotiaana hän tosiaan synnyttää Iisakin. Silloin hän huudahti: ”Jumala on valmistanut minulle naurun: jokainen, joka kuulee siitä, nauraa minulle.” Saara imettää poikaansa viitisen vuotta. Kun Iisak lopulta vieroitetaan, Abraham järjestää suuret juhlat. Hagarin poika Ismael, joka nyt on noin 19-vuotias, ”ilvehtii” Iisakille. Saara pyytää Abrahamia lähettämään Hagarin ja Ismaelin pois, minkä Abraham tekee.
Poikansa Iisakin kautta Saarasta tulee Israelin kansan kantaäiti. Suunnilleen 32 vuotta myöhemmin Saara kuolee 127-vuotiaana ja Abraham hautaa hänet ”Makpelan kedon luolaan”.
Valkoisten päämaja
Remonttihallitus
Remonttihallitus oli elin, jonka tehtävänä oli huolehtia sotasaalishevosten hoidosta, säilytyksestä ja edelleen joukoille lähettämisestä pääintendentin käskyjen mukaisesti. Remonttihallituksen päällikkönä oli everstiluutnantti August Lindeman ja hänen apulaisenaan kunnallisneuvos Jalmari Meurman. Remonttihallitus hallinnoi kahta 200 hevosen hevostallia, jotka sijaitsivat Mikkelissä ja Seinäjoella. Mikkelin tallin päällikkönä oli eläinlääkäri C. H. Trygg ja Seinäjoella päällikkönä oli eläinlääkäri J. I. Hertzén.
Remonttihallitus sai haasteellisen tehtävän sotasaalishevosten saattamisessa palveluskelpoiseksi, koska vallankumouksen jälkeen venäläiset eivät olleet hoitaneet hevosiaan ja näin saadut hevoset olivat huonokuntoisia ja useimmiten jopa välittömän sairaalahoidon tarpeessa. Lahden valtauksen jälkeen laitoksen työtaakka kasvoi entisestään, kun se sai huollettavakseen n. 4 000 huonokuntoisen sotasaalishevosen kuntouttaminen.
Saara (Raamattu)
Uusi testamentti
Heprealaiskirjeen mukaan Abrahamia ja Saaraa siunattiin heidän uskonsa tähden:
Ensimmäisen Pietarin kirjeen mukaan kristityt ovat Abrahamin ja Saaran lapsia:
Valkoisten päämaja
Sotasaalisosasto
Sotasaalisosasto oli elin, joka otti valtion haltuun viholliselta saadun sotasaaliin. Sotasaalisasioita käsitteli aikaisemmin pääintendentuuri, mutta kun sodan edetessä saaliin määrä kasvoi kasvamistaan, niin perustettiin erillinen osasto toukokuun alussa, ja sen johtoon nimitettiin majuri Sixtus Hjelmman. Sotasaalisosasto oli jaettu kuuteen jaostoon, jotka olivat:
Saara (Raamattu)
Myöhempi perimätieto
Talmudissa ja Midrasissa Saaraa pidetään samana henkilönä kuin Haranin lasta Jiskaa (1. Moos 11:29), mikä tekisi Saarasta Abrahamin veljentyttären. Nimen Jiska kerrotaan juontuneen siitä, että kaikki tuijottivat (hepr. sakkah, ’katsoa’) hänen kauneuttaan. Jopa vanhoilla päivillään Saara pysyi hämmästyttävän kauniina, ja muut naiset näyttivät häneen verrattuna apinoilta. Edes kauneudestaan kuulu Abisag (1. Kun. 1:3) ei vetänyt vertoja Saaralle. Saara tunnettiin myös vieraanvaraisuudestaan.
Valkoisten päämaja
Kenttäposti
Kenttäposti oli elin, joka toimitti postiliikennettä sodan aikana. Ylipäällikön määräyksestä kenttäposti perustettiin 23. maaliskuuta 1918, ja sen johtoon nimitettiin insinööri J. V. Leinonen. Kenttäposti koki suuria vaikeuksia sodan lopussa, kun sota sai liikkuvan luonteen, niin postien perille saattamisessa koettiin ylitsepääsemättömiä esteitä ja näin osa postista ei koskaan saavuttanut vastaanottajaansa. Postin ongelmana oli tiedonkulun hitaus joukkojen siirroista. Kenttäposti perusti kolme keskuspostikonttoria, jotka olivat Haapamäellä, Pieksämäellä ja Antreassa.
Armeijan sielunhoito
Armeijan sielunhoito oli järjestetty siten, että itä- ja länsiarmeijalla oli kummallakin esikuntapappi, joiden tehtävänä oli valvoa kenttäpappeja sekä kaikissa rykmenteissä tuli olla vähintään yksi kenttäpappi, jonka tehtävänä oli pitää kenttäjumalanpalvelukset yksiköille. Kenttäpapit pitivät rintamilla lukupiirejä sekä harjoittivat kirjastotointa vallalla olevien resurssien puitteissa. Sisällissodan ensimmäisiä sielunhoitajia rintamajoukkojen mukana olivat Sodankylän kirkkoherra Arvi Järventaus, Hailuodon kirkkoherra Eino Virkkula, Lapuan kirkkoherran apulainen Väinö Malmivaara, Heinolan kappalainen Heikki Haapanen ja Rääkkylän pitäjänapulainen Robert Immonen. Ylipäällikkö nimitti kirkkoherra Hjalmar Svanbergin Suomen vapausarmeijan esipapiksi sotarovastin arvolla.
Saara (Raamattu)
Myöhempi perimätieto
Toisen perimätiedon mukaan nimi Jiska viittasi ”näkyjen silmillä näkemiseen” eli siihen, että Saaralla oli profetian lahja. Hän oli yksi seitsemästä naisprofeetasta, ja profeettana hän oli jopa Abrahamia lahjakkaampi. Haranissa Abraham käännytti miehet ja Saara naiset. Kun Saaraista (”oman kansansa ruhtinatar”) tuli Saara, tuli hänestä samalla koko ihmiskunnan ruhtinatar. Hän oli aluksi hedelmätön, mutta nimenvaihdoksen yhteydessä tapahtui ihme, joka palautti Saaran nuoruuden. Ihmiset väittivät Iisakia löytölapseksi, mutta Iisakin vieroittamisen kunniaksi järjestetyssä juhlassa Saara imetti vieraittensa vauvoja ja todisti näin olevansa Iisakin biologinen äiti. Toiset syyttivät Saaraa uskottomuudesta ja pitivät Iisakia Abimelekin lapsena, mutta Iisak muistutti isäänsä niin paljon, ettei epäilykselle jäänyt sijaa.
Valkoisten päämaja
Ylitarkastus- ja yliohjaustoimi
Tehtävänä oli pitää huolta joukkojen värväyksestä ja koulutuksesta.
Saara (Raamattu)
Myöhempi perimätieto
Egyptiin matkatessaan Abraham piilotti Saaran arkkuun suojellakseen tätä, mutta tullivirkailija huomasi Saaran. Rakkautensa merkiksi faarao lahjoitti Saaralle ja tämän perillisille Gosenin maan, missä juutalaiset myöhemmin elivät. Jouduttuaan faaraon vaimoksi Saara rukoili apua Jumalalta, joka lähetti enkelin ruoskimaan faaraota aina, kun Saara sitä pyysi. Huomattuaan Saaran nauttivat jumalallista suosiota faarao lahjoitti hänelle tyttärensä Hagarin. Saara olisi elänyt 175-vuotiaaksi eli yhtä vanhaksi kuin miehensä, mutta Abrahamin ja Saaran välisten Hagaria koskeneiden kiistojen vuoksi Saaralta otettiin 48 elinvuotta pois. Saaran kylmäkiskoisuus Ismaelia kohtaan oli kuitenkin oikeutettua, sillä hän oli nähnyt pojan syyllistyvän raiskaukseen, murhaan ja epäjumalten palvontaan.
Valkoisten päämaja
Ylitarkastusosasto
thumb|150px|Nikolaj Mexmontan
Saara (Raamattu)
Myöhempi perimätieto
Perimätiedon mukaan Saara kuoli Iisakin uhraamisen aiheuttamaan järkytykseen. Erään version mukaan Saatana ilmestyi Saaralle ja väitti Abrahamin tappaneen poikansa. Toisen version mukaan Iisak itse kertoi palattuaan tapahtuneesta, jolloin Saara kauhistui niin että kuoli. Hebronin asukkaat surivat Saaraa ja kunnioittivat hänen muistoaan keskeyttämällä työnteon joksikin aikaa. Palkkioksi he eivät itse kuolleet ennen kuin heillä oli tilaisuus osallistua Abrahamin hautajaisiin 38 vuotta myöhemmin.
Valkoisten päämaja
Yliohjaajaososto ja sotakoulut
Yliohjaajaosaston tehtävänä oli seurata ja ohjata joukkojen muodostumisia sekä tehdä ehdotuksia joukkojen vahvuusmääristä ja kulutustarpeista. Osaston oli myös valvottava joukkojen koulutuksen tarve ja järjestää koulutusta erityisaselajeille ja joukoille. Osaston päällikkönä toimi kenraalimajuri Paul von Gerich, ja apulaisenaan hänellä oli ruotsalainen Folke Arnberger.
Saara (Raamattu)
Historiallisuus
Kristityt ovat perinteisesti pitäneet Raamattua erehtymättömänä kuvauksena todellisista henkilöistä ja tapahtumista. Käsitys haastettiin 1800-luvun puolivälissä, kun arkeologiset kaivaukset tuottivat uutta tietoa Lähi-idän varhaishistoriasta. Raamatullisen arkeologian varhaiset edustajat pitivät kuitenkin Abrahamia ja Saaraa todellisina henkilöinä ja katsoivat kirjallisen ja arkeologisen todistusaineiston puoltavan patriarkkakertomusten historiallisuutta. Saaran on ehdotettu eläneen joko kolmannella, toisella tai ensimmäisellä vuosituhannella eaa.
Valkoisten päämaja
Yliohjaajaososto ja sotakoulut
Ylipäällikön käskystä järjestettiin ensimmäinen reservinupseerikurssi paikkaamaan rintamilla koettuja menetyksiä. Kurssin päälliköksi nimettiin eversti Karl Emil Berg. Opetusta annettiin topografiassa, sotahistoriassa, taktiikassa, kenttälinnoitusopissa, aseopissa ja sotahallinto-opissa sekä ohjesäännöissä. Koulutettavaksi valittaisiin n. 100 miestä, ja pääsyvaatimukset olivat vähintään 5 luokkaa lyseota, vaikkakin ylioppilailla oli etuoikeus. Kurssin pituus oli 4–5 viikkoa. Ensimmäinen kurssi pidettiin Vilppulan lähellä Kotiniemessä, ja sen päälliköksi nimettiin jääkärikapteeni Aarne Karl Adolf Lang. Vänrikeiksi koulun oppilaat ylennettiin 26. huhtikuuta, jona päivänä koulu sai myös nimekseen sotavänrikkikoulu. thumb|right|100px|Paul von Gerich thumb|150px|Karl Emil Berg Alipäällystön koulutuksesta oli jo huolehdittu Vimpelin koulussa 27. joulukuuta 1917 ja Vöyrin koulussa 26. tammikuuta 1918. Koulujen päälliköksi nimitettiin jääkärikapteeni Bertel Petrelius, 18. helmikuuta alkaen jääkärikapteeni Juho Henrik Heiskanen. Koulun oppilaat muodostivat pataljoonan, joka oli jaettu kolmeen komppaniaan, joiden päällikköinä olivat jääkärikapteeni Kaarlo Ilmari Viljanen, jääkäriluutnantti Armas Kalervo Kohonen ja jääkäriluutnantti Albert William Grahn (Rosenholm). Seuraavasta kurssista muodostettiin komppaniat 5–8, ja niiden päälliköt olivat jääkäriluutnantti Viljo Laakso, jääkäriluutnantti Gunnar Gustav Holmqvist ja jääkäriluutnantti Knut Allan Wegelius. Ennen Tampereen valtausta perustettiin vielä 9. komppania, ja sen päälliköksi tuli jääkärivänrikki Eino Ilmari Järvinen.
Soittokuntien koulutuksesta vastasi Korsholman soittokoulu, jonka päällikkönä oli kapellimestari Aatto A. Liljeström ja hänen apunaan kapellimestari L. Linnala. Koulun miesluku oli yli 400 miestä, jotka tulivat eri puolilta Suomea. Koulun oppilaista muodostettiin soittokunnat joukko-osastoille seuraavasti:
Saara (Raamattu)
Historiallisuus
Yhdysvaltalainen orientalisti Ephraim Speiser (1902–1965) uskoi Abrahamin ja Saaran välisen sisarusavioliiton saaneen tukea Irakin Nuzista löytyneistä kirjoituksista, jotka hänen mukaansa osoittivat hurrilaisten harjoittaneen käytäntöä, jossa vaimo adoptoitiin miehen suvun jäseneksi ikään kuin siskona. Näin sisarvaimo olisi saanut itselleen suvun jäsenyyteen liittyviä erioikeuksia, jotka eivät kuuluneet pelkälle vaimolle. Samoin Speiser katsoi nuzilaisten kirjoitusten osoittavan, että muinaisessa Lähi-idässä hedelmättömän vaimon oli tarjottava miehelle orjatar jalkavaimoksi ja näin varmistettava suvun jatkuminen.
Nykyään lähes kaikki tutkijat pitävät patriarkkakertomuksia sepitteellisinä. Kertomuksissa kuvatuista tapahtumista ei ole arkeologista näyttöä, ja niissä on lukemattomia anakronismeja. Thomas L. Thompsonin mukaan yhtäläisyydet todellisen pronssikauden tapahtumiin ovat vähäisiä ja koskevat epäolennaisia seikkoja. Miljöökuvaus, paikannimet ja tarinan yksityiskohdat viittaavat siihen, että Abrahamin ja Saaran tarina syntyi vasta rautakaudella. John van Setersin mukaan Saaran ja Abrahamin tarina on ensimmäisen Mooseksen kirjan myöhäisimpiä kerrostumia. Siinä lienee silti joitakin suulliseen perimätietoon palautuvia aineksia. Niitä ovat vierailu Egyptin hovissa, Ismaelin syntymä ja Hagarin karkotus sekä kertomus Saaran naurusta, kun hän saa lupauksen Iisakin syntymästä.
Ensimmäinen Mooseksen kirja ei sisällä Saaran sukuluetteloa, mikä on poikkeuksellista. Saaran henkilöhistoriassa on sisäisiä ristiriitaisuuksia, sillä jakeessa 11:31 hänen kerrotaan olleen Abrahamin isän Terahin miniä, mutta jakeessa 20:12 hänen sanotaankin olleen tämän tytär. John van Setersin mukaan tämä kertoo siitä, että alkuperäinen suullinen kertomus Saarasta ja Egyptin faaraosta oli viihdyttävä kansantarina, jossa Abraham oveluutensa avulla huiputti faaraota ja rikastui. Myöhempi kirjuri piti tätä moraalisesti ongelmallisena ja sepitti uuden, samankaltaisen kertomuksen, jossa paljastuu, että Saara tosiaan on Abrahamin sisko. Näin voitiin perustella, ettei Abraham sittenkään kohdellut faaraota epäoikeudenmukaisesti.
Viitteet Raamattuun
<references group="R"/>
Antti Järvinen
Antti Järvinen on suomalainen uransa lopettanut pesäpalloilija. Järvinen pelasi Superpesistä yhdeksän kauden ajan. Järvinen edusti urallaan Superpesiksessä Kiteen Palloa, Haminan Palloilijoita ja Kouvolan Pallonlyöjiä. Hän pelasi sisäpelissä vaihtajana. Kouvolan Pallonlyöjissä pelatessaan Järvinen saavutti SM-hopean kaudella 2010. Järvinen pelasi urallaan 182 Superpesiksen runkosarjaottelua. Näissä hän löi kaksi kunnaria ja 73 tavallista juoksua, toi 35 juoksua ja keräsi 590 kärkilyöntiä. Järvinen pelasi urallaan 18 Superpesiksen ylempää pudotuspeliottelua. Näissä hän löi kaksi kunnaria ja 19 tavallista juoksua, toi kuusi juoksua ja keräsi 63 kärkilyöntiä. Järvinen pelasi urallaan 42 Superpesiksen karsintasarjan ottelua. Näissä hän löi kaksi kunnaria ja 25 tavallista juoksua, toi 23 juoksua ja keräsi 207 kärkilyöntiä.
ITER
thumb|200px|[[Cadarachen (ITERin sijoituspaikka) sijainti Ranskassa.]] ITER on kansainvälinen tokamak-tyyppinen fuusiovoiman koelaitos, jolla pyritään osoittamaan, että fuusiovoimalaitoksen rakentaminen on teknisesti mahdollista. Erityisesti tavoitteena on saada laitos tuottamaan enemmän energiaa kuin sen oma käyttö on. Reaktori perustuu aikaisemmista koereaktoreista (kuten TFTR, JET, JT-60 ja T-15) saatuihin tutkimustuloksiin ja tulee olemaan näitä huomattavasti suurempi. ITER rakennetaan Etelä-Ranskaan Cadaracheen lähelle Marseillea.
Projekti aloitettiin 2006 ja ITERin piti valmistua 2016. Alkuperäinen budjetti oli 5 miljardia euroa. Nykyisen arvion (kesällä 2023) mukaan laitoksen pitäisi valmistua joulukuussa 2025. Myös budjetti on noussut 20 miljardiin euroon.
Nimi ITER tuli alun perin sanoista International Thermonuclear Experimental Reactor (kansainvälinen kokeellinen lämpöydinkoereaktori), mutta tämä merkitys ei ole enää voimassa. Latinankielinen sana 'iter' tarkoittaa 'polkua'.
Tavoitteet
ITERillä on useita tarkoin määriteltyjä tavoitteita, jotka tähtäävät käytännöllisen fuusiovoimalan kehittämiseen:
Reaktori
Lähde
Tokamak-reaktori on sylinterin muotoinen, korkeudeltaan ja halkaisijaltaan 30 metriä. Komponetteja siinä on kaikkiaan yli miljoona ja yksittäisiä osia 10 miljoonaa.
Plasmaa koossa pitävä magneettikenttä synnytetään suprajohtavilla sähkömagneeteilla. Poloidimagneetit muodostavat pallon, jonka sisäpuolelle tulee toroidimagneetit. Keskellä pystyssä on sauvamainen keskusmagneetti.
Poloidaalisen kentän synnyttäviä magneetteja on 6 kappaletta. Rakenteeltaan poloidimagneetit ovat vaakatasoon asennettavia rinkuloita tai keloja. Niitä on kolmea eri kokoa ja paikalleen asennettuna ne muodostavat pallon muodon. Pienimmät ovat halkaisijaltaan 10 metriä. Toinen niistä valmistetaan Kiinassa ja toinen Venäjällä. Isommat 17 metrin ja 24 metrin magneetit valmistetaan laitoksen alueella. Ne on liian suuret kauempaa paikalle tuotavaksi. Magneettien massat ovat väliltä 200 tonnia ja 400 tonnia. Magneetit valmistetaan kaapelista, jonka rakenne on kolmiosainen. Keskellä on tyhjä putki, jossa virtaa jäähdytysaine nestehelium. Sen ympärillä on titaani-neobium -suprajohde, jota kylmäaine jäähdyttää −270 asteeseen. Mekaanisesti haurasta keraamista johdinta tukee neliskanttinen ruostumattomasta teräksestä tehty kuori. Virta on korkeimmillaan 70 000 ampeeria.
Toroidaalisen kentän synnyttäviä magneetteja on 18 kappaletta. Ne ovat D-kirjaimen muotoisia; 20*9 metriä. Ne sijaitsevat poloidimagneettien sisäpuolella mutta ympäröivät toroidin muotoista tyhjiöastiaa. Puolet toroidimagneeteista on valmistettu Euroopassa ja puolet Japanissa.
Keskellä pystyssä oleva keskusmagneetti on valmistettu Yhdysvalloissa. Magneettihäkin synnyttämisen lisäksi tämä voimakkain magneetti kihartaa magneettikentän spiraalille.
Tyhjiöastia (Etelä-Korea) koostuu yhdeksästä 40 astetta torus-ympyrästä käsittävästä lohkosta. Siinä vety kaasu kuumennetaan 150 miljoonan asteen lämpötilaiseksi plasmaksi ja fuusioidaan. Reaktorin ulkopinta on rosterinen kryostaatti. Intiassa valmistettu astia kootaan paikan päällä neljäksi osaksi ja siirretään paikalleen. Suurimmat näistä ovat 10 m korkeudeltaan, 10 m halkaisijaltaan ja 400 tonnia massaltaan. Reaktori on puolestaan paksun betoni sylinterin sisässä, jonka seinämä pysäyttää karkaavat neutronit.
Reaktorihalli on 100 m pitkä, 60 m korkea ja 60 m leveä. Se on 19-asteinen 0,1 asteen tarkkuudella, jotta lämpölaajenemiset eivät haittaa osien tarkkaa asentamista. Reaktorihallissa on kaksi 750 tonnin siltanosturia.
Toiminta
Tyhjiöastiassa polttoainetta on kaksi grammaa. Siitä yksi prosentti fuusioituu heliumiksi. Reaktion omakäyttöteho on 50 MW ja vapautuvan tehon tavoite on 500 MW.
Suunnitteluvaihe
ITER-hanke alkoi 1985 eurooppalaisen Euratomin, Yhdysvaltojen ja sittemmin myös Neuvostoliiton ja Japanin yhteistyöstä. Konseptisuunnittelu alkoi 1988, ja sitä seurasi insinöörisuunnittelun vaihe 1991. Tänä aikana tehty fuusion fysiikan tutkimus ja fuusiotekniikan kehitystyö loi perustan plasman käyttäytymisen ennusteille ITERin mittakaavassa. Yhteistyössä kehitettiin ITERissä tarvittavia korkean tekniikan osia, kuten suprajohtavat kelat, korkeaa lämpötilaa kestävät materiaalit ja kaukokäyttöiset käsittelyjärjestelmät.
Insinöörisuunnitteluvaiheen valmistuttua 2001 lopullinen suunnitelma saatiin osapuolten arvioitavaksi. Sen jälkeen tehtiin rakennuspäätös ja aloitettiin paikanvalintaa käsittelevät neuvottelut. Tänä aikana hankkeen osallistujakaarti oli muuttunut ja laajentunut. Venäjä tuli Neuvostoliiton tilalle. Yhdysvallat vetäytyi hankkeesta 1999, mutta liittyi takaisin 2003. Kanada osallistui hankkeeseen 2001-2003 tavoitellakseen sijoituspaikkaa. Kiina ja Etelä-Korea liittyivät mukaan 2003. Joulukuussa 2005 liittyi Intia.
Osapuolet sopivat 28. kesäkuuta 2005 Moskovassa käydyssä viimeisessä neuvottelussa, että sijoituspaikaksi valitaan Etelä-Ranskassa sijaitseva Cadarache. Sijoituspaikan valinta oli EU:n ja toisen mukana olleen vaihtoehdon eli Japanin kompromissi. Kompromissiin kuuluu, että 20 prosenttia tutkimushenkilökunnasta tulee olla japanilaisia ja että hankkeen hallinnonjohto ja toinen tutkimuskeskus sijoitetaan Japaniin. Lisäksi EU on lupautunut kustantamaan noin puolet tästä keskuksesta.
Rakennusvaihe ja kustannusarvio
pienoiskuva|Reaktorin rakennustyömaa vuonna 2018.|alt= Alkuperäisessä vuoden 2006 kustannusarviossa hankkeen hinnaksi piti tulla kymmenen miljardia euroa ja rakennusvaiheen valmistua vuonna 2018. Voimalan pilottihanke-luontoisuudesta johtuen kustannukset kuitenkin ovat kasvaneet ja aikataulu venynyt. Vuonna 2009 tehdyn väliarvion perusteella projektin budjetti oli kasvanut 15 miljardiin euroon, ja sen valmistumispäivää oli lykätty vuoteen 2020. Joulukuussa 2018 hankkeen hinnaksi arvioitiin 22 miljardia euroa ja valmistumisvuodeksi vuosi 2025.
Heinäkuussa 2020 esitetyn aikataulun mukaan reaktori rakennetaan vaiheittain. Ensimmäinen plasma reaktorissa on vuonna 2025. Myöhemmin lisättäviin osiin kuuluu osia kuten lisälämmitys, polttoaineen kierrätys ja tuotetun lämmön talteenotto. Varsinainen tutkimustoiminta alkaa reaktorin lisärakentamisen jälkeen 2029. Täysi teho on tavoite saavuttaa 2035.
Vuonna 2012 rakennuspaikalla valettiin ensimmäiset betonit. Toukokuussa 2020 asennettiin paikalleen reaktorin ensimmäinen osa eli kryostaatin pohjaosa.
ITER:in jälkeen
ITER:in rinnalla toimii materiaalien tutkimuslaitos International Fusion Materials Irradiation Facility eli IFMIF, jossa kehitetään mahdollisissa tulevaisuuden fuusiovoimalaitoksissa käytettäviä äärimmäisiä olosuhteita kestäviä materiaaleja. ITER:in ja IFMIF:in tuloksia on tarkoitus käyttää demonstraatiofuusiovoimalaitoksen eli DEMOn kehittämisessä. Tämän on tarkoitus olla ensimmäinen fuusiosähköä tuottava laitos. Nopeimman etenemisarvion mukaan, mikäli ITER todistaa tokamak-tyyppisen rakenteen hyvän soveltuvuuden sähköntuotantoon, ensimmäinen varsinainen voimalaitos liitettäisiin verkkoon 2050. Tämä saattaisi johtaa merkittävään fuusion käyttöön energiantuotannossa vuosisadan loppuun mennessä.
Osallistujat
ITERissä on osallisena seitsemän valtiota ja ylikansallista julkisyhteisöä eli Euroopan unioni (muodollisesti Euratom), Yhdysvallat, Japani, Venäjä, Intia, Kiina ja Etelä-Korea.
Rahoitus
Vuoden 2018 hankkeen 22 miljardin euron hinta-arviosta 45 prosenttia rahoittaa EU. Loput 55 prosenttia jakaantuu tasan kuuden muun osallistujamaan Yhdysvaltojen, Venäjän, Kiinan, Intian, Etelä-Korean ja Japanin kesken, jolloin yhden maan osuudeksi tulee noin yhdeksän prosenttia. Rahan sijaan valtaosa rahoituksesta tapahtuu suoraan osien valmistamisena kunkin jäsenen toimesta. Suomen rahoitusosuus EU:n jäsenmaksujen kautta ja mukaisesti on noin 140 miljoonaa euroa eli noin 0,6 prosenttia hankkeen kokonaishinnasta. Laaja eri maiden rahoittajapohja tarkoittaa, että hankkeeseen osallistuu noin puolet maailman (teoreettisista) veronmaksajista.
Hallinto
ITER projektia hallinnoi neuvosto, jossa on edustaja kustakin seitsemästä jäsentahosta. Komissio tekee merkittävimmät päätökset ja nimittää muun muassa hankkeen johtajan (Director Genenral), joka on Bernard Bigot (tilanne 2020).
ITER ja Suomi
Suomi osallistuu ITER-projektiin muun muassa eri yliopistoissa tehtävällä plasma- ja materiaalifysiikan tutkimuksella, pyrkimällä saamaan suomalaiselle teollisuudelle tilauksia ja luomalla testiympäristön ITERin tokamak-reaktorin huoltojärjestelmälle. Tutkimusta tehdään VTT:llä, Aalto-yliopistossa, Helsingin yliopistossa, Tampereen yliopistossa ja Lappeenrannan–Lahden teknillinen yliopisto LUT:ssa.
VTT:n Tampereen osastolle on rakennettu ITER:in huoltojärjestelmien eurooppalainen testauskeskus Divertor Test Platform 2 (DTP2). Siihen rakennetaan aidonkokoinen jäljennös neljäsosasta Tokamak-reaktoria, jossa testataan huoltorobotin toimintaa reaktoritoruksen sisällä. Projektin rahoitus tulee ITER-projektin lisäksi TEKESiltä ja VTT:ltä.
Ritchie Valens
thumb|Buddy Hollyn, Richie Valensin ja J. P. ”The Big Bopper” Richardsonin muistomerkki lento-onnettomuuden tapahtumapaikalla. Richard Steven Valenzuela, taiteilijanimeltään Ritchie Valens (13. toukokuuta 1941 Los Angeles, Kalifornia – 3. helmikuuta 1959 Clear Lake, Iowa) oli yhdysvaltalainen rockmusiikin pioneeri ja ensimmäinen latinalaisamerikkalainen rocktähti Yhdysvalloissa. Ritchie Valensin ura ammattimuusikkona kesti vain kahdeksan kuukautta, jona aikana hän ehti levyttää 1950-luvun rockin kuuluisimpiin äänityksiin kuuluvat kappaleet ”Come On, Let’s Go”, ”Framed”, ”Donna” ja ”La Bamba”.
Elämäkerta
Valens kävi toukokuussa 1958 koesoitossa Del-Fi-levymerkillä, jonka johtaja Bob Keane tunnisti Valensin kyvyt ja palkkasi tämän. Valensin esikoissingle, menevä rocklaulu ”Come On, Let’s Go” jäi niukasti top-40:n ulkopuolelle. Toisessa levytyssessiossa levytetyt balladi ”Donna” ja meksikolaisen fiestatanssilaulun pohjalta tehty ”La Bamba” nousivat hiteiksi, joista Valens nykyisin muistetaan. ”Donna” nousi listakakkoseksi ja ”La Bamba” sijalle 22. Valens kävi joulukuussa 1958 New Yorkissa promootiokiertueella esiintymässä Dick Clarkin American Bandstandissa ja Alan Freedin joulushow’ssa.
Juuri kun Valensista oli tulossa tähti, hän kuoli vain 17-vuotiaana konserttikiertueellaan 3. helmikuuta 1959 pienkoneen maahansyöksyssä yhdessä Buddy Hollyn ja The Big Bopperin kanssa. Valens pääsi koneeseen voitettuaan kolikonheiton viimeisestä paikasta.
Valens nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen vuonna 2001. Vuonna 1987 valmistui Valensin elämästä kertova elokuva La Bamba.
Mahadevi Varma
Mahadevi Varma (26. maaliskuuta 1907 Farrukhabad – 11. syyskuuta 1987 Allahabad) oli intialainen hindinkielinen runoilija ja kirjailija. Häntä pidetään yhtenä neljästä pilarista Chhayavaadin aikakauden hindikirjallisuudessa. Häntä on kutsuttu myös nimellä ”Modern Meera”. Runoilija Nirala oli kerran kutsunut häntä ”Saraswatiksi hindikirjallisuuden valtavassa temppelissä”. Varma oli nähnyt Intiaa ennen itsenäisyyttä ja sen jälkeen. Hän oli yksi niistä runoilijoista, jotka työskentelivät Intian laajemman yhteiskunnan hyväksi. Hänen runoutensa lisäksi myös hänen sosiaalinen kohotustyönsä ja hyvinvoinnin kehittämisensä naisten keskuudessa on kuvattu syvästi hänen kirjoituksissaan. Nämä vaikuttivat suuresti lukijoiden lisäksi myös kriitikoihin, erityisesti hänen romaaninsa Deepshikha kautta.
Koukkulammi (Keuruu)
Koukkulammi on Keski-Suomessa Keuruulla Koivumäen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 2,3 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Pihlajaveden alueeseen (35.483) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 175,7 metriä mpy.
Annie-gaala 2004
Annie-gaala 2004 oli 31. kertaa järjestetty palkintogaala, jossa Yhdysvaltain ASIFA-Hollywood jakoi vuotuiset Annie-palkinnot vuoden 2003 parhaille animaatioille. Gaala järjestettiin 7. helmikuuta 2004 Alex-teatterissa Glendalessa, Kaliforniassa, jossa tapahtuman juonsi Steve Marmel.
Ehdokkaat ja voittajat
Pääluokkien ehdokkaat ja voittajat (lihavoituna):
Buurit
Buurit (hollannin sanasta boer ’maanviljelijä’) ovat Etelä-Afrikkaan 1600-luvulla muuttaneiden hollantilaisten sekä heihin sekoittuneiden muiden valkoihoisten jälkeläisiä. Historiallisesti Etelä-Afrikassa oli kaksi erillistä afrikaansia tai hollantia puhuvaa, pääasiassa hollantilaissiirtolaisten jälkeläisistä syntynyttä ryhmää: buurit ja Kapmaan hollantilaiset, joista jälkimmäiset eivät osallistuneet Suureen vaellukseen.
Nykyisin Etelä-Afrikassa ja Namibiassa asuvat valkoihoinen afrikaansinkielinen väestö nimittää itseään pääsääntöisesti afrikaanereiksi lukuun ottamatta joitakin pieniä, yleensä erittäin konservatiivisia, ryhmiä, jotka edelleen kutsuvat itseään buureiksi. He katsovat, että monet voortrekkerien jälkeläiset eivät assimiloituneet heidän mielestään kapmaalaisten luomaan afrikaaneri-identiteettiin, joka syntyi Etelä-Afrikan unionin perustamisen jälkeen.
Historia
thumb|Trekboereita [[Karoo|karoolla. Maalaus vuodelta 1898.]]
Ensimmäiset buurit asettuivat Hyväntoivonniemelle nykyisen Kapmaan alueelle vuonna 1652. Vuoteen 1707 mennessä Kapmaahan oli asettunut 1 779 hollantilaista, saksalaista ja ranskalaista hugenottia. Siirtokunta kasvoi vuosisadan loppuun mennessä 15 000 ihmiseen ja sen pinta-ala laajeni vielä nopeammin. Monet siirtokuntalaiset myös muuttivat sanien ja khoiden asuttamaan sisämaahan. Vuoteen 1770 mennessä hollantilainen asutus oli siirtynyt noin 650 kilometrin päähän Kapkaupungista, missä he elivät puolinomadisina paimentolaisina. Näitä sisämaahan siirtyneitä perheitä ryhdyttiin nimittämään trekboereiksi eli vaeltaviksi maanviljelijöiksi, ja nimitys lyheni pian boeriksi. Trekboerit kahakoivat jatkuvasti ympäröivien afrikkalaisheimojen kanssa, ja vuosien 1785–1795 välisenä aikana näissä kahakoissa kuoli 2 000 san-heimoon kuulunutta miestä ja naista, minkä lisäksi 700 joutui orjuuteen.
Buurien lähestyttyä xhosa-heimon aluetta heidän kohtaamansa vastarinta koveni, ja vuodesta 1779 alkaen buurien ja xhosien välillä käytiin sarja rajasotia. Trekboerit pettyivät siihen, etteivät Kapmaan hollantilaiset tukeneet heitä sodassa, ja julistivat vuonna 1795 Graaff Reinetin alueen itsenäiseksi tasavallaksi. Käytännössä tämä johti buurien ja Kapmaan hollantilaisten lopulliseen irtaantumiseen kahdeksi eri väestöryhmäksi. Trekboerit ryhtyivät myös käyttämään itsestään ilmaisua afrikaanerit korostaakseen sitä, että olivat syntyneet Afrikassa. Itsenäisyyssuunnitelmat kuitenkin kaatuivat brittiläisten saapumiseen Kapmaahan samana vuonna.
Brittihallinnon aika
thumb|Voortrekkerien leirin [[rekonstruktio Blood Riverin varrella.]] thumb|left|Andries Pretorius
1800-luvun puolen välin jälkeen Etelä-Afrikasta tehtyjen timantti- ja kultalöydösten myötä maa alkoi voimakkaasti teollistua. Teollistumisen seurauksena maahan syntyi uusi köyhien valkoisten ryhmä, joista monet olivat afrikaanereita. Vuosina 1875–1904 maahan muutti 400 000 uutta siirtolaista, ja kun kaikki maa-alueet alkoivat olla jo valloitetut, afrikaaneriviljelijät eivät voineet enää siirtyä uusille raja-alueille kuten aikaisemmin. Viljelijät olivat usein velkaantuneita ja heillä oli vähän pääomia ja rahatalouteen siirtyminen oli heille ongelmallista. 1890-luvulla riehunut eläintautiepidemia pakotti lopulta monet hakeutumaan maaseudulta kaupunkeihin töihin, joissa paremman koulutuksen ja kielitaidon omanneet uudet siirtolaiset kuitenkin veivät parhaat työpaikat.
Afrikaanerinationalismi
Erityisesti 1900-luvun alussa buurien kansallisuustunne alkoi voimistua, ja he alkoivat perustaa omia "kristillis-kansallisia" kouluja, korostaa afrikaansin luonnetta omana hollannista erillisenä kielenään ja muodostaa itselleen uutta identiteettiä afrikaanereina eli "Afrikan kansana" vanhan siirtolaisidentiteetin sijaan.
Köpi Luoma
Köpi Oskari Luoma (27. tammikuuta 1924 Ilmajoki – 15. huhtikuuta 1992 Seinäjoki ) oli suomalainen poliitikko ja toimittaja, joka toimi Suomen Pientalonpoikien Puolueen (SPP, myöhempi Suomen Maaseudun Puolue) ensimmäisenä puoluesihteerinä vuosina 1959–1960.
Köpi Luoman vanhemmat olivat maanviljelijä Jaakko Luoma ja Martta Fossi. Luoma kävi Jokioisten maamieskoulun. Hän osallistui jatkosotaan vuosina 1943–1944 alikersanttina Kevyen patteristo 24:n eli niin sanotun Aallon patteriston mukana toimien taistelulähettinä ja tähystysaliupseerina. Sodan jälkeen Luoma toimi maanviljelijänä Ilmajoella ja vuosina 1950–1955 Siikajoella, jossa hänet valittiin Maalaisliiton edustajana kunnanvaltuustoon. Vuosina 1955–1958 hän oli Asutusliiton järjestösihteerinä ja 1958–1959 liiton lehden Oman Maan levikkipäällikkönä.
Luoma tuki Veikko Vennamoa tämän pyrkiessä Maalaisliiton puheenjohtajaksi vuonna 1956. Kun Suomen Pientalonpoikien Puolue perustettiin Vennamon johdolla helmikuussa 1959, Luoma valittiin sen ensimmäiseksi puoluesihteeriksi. Luoma organisoi nopeatahtisen puolueosastojen perustamisen. Hän oli vuonna 1959 jonkin aikaa myös puolueen pää-äänenkannattajan Pientalonpojan vt. päätoimittajana.
Luoma riitautui pian Vennamon kanssa ja erosi puoluesihteerin paikalta vuoden 1960 kunnallisvaalien jälkeen. Hän siirtyi Haapajärvellä julkaistun SPP:n Pohjois-Suomen puoluelehden Maaseudun Sanomien päätoimittajaksi, missä tehtävässä hän oli vuoteen 1962. Maaseudun Sanomien ympärille syntyi Luoman ja Rieti Partasen johtama Vennamon vastainen, ”köpiläisyydeksi” kutsuttu puolueen sisäinen oppositioliike, joka sai tukea Maalaisliitolta. Luoman Maaseudun Sanomat tuki puolueen linjasta poiketen Urho Kekkosen uudelleenvalintaa vuoden 1962 presidentinvaaleissa. Vennamo veti tukensa pois lehdeltä, joka ajautui konkurssiin, ja tämän seurauksena Luoman tukijat joutuivat taloudellisiin vaikeuksiin. Vuoden 1962 eduskuntavaaleissa SPP:n oppositio asetti omia ehdokkaita vaaliliitoissa Maalaisliiton kanssa. Luoma oli ehdolla Oulun läänin vaalipiirissä ”Maalaisliiton vaaliliitto ja SPP:n kansanvaltainen linja” -nimisellä ehdokaslistalla mutta ei tullut valituksi.
Myöhemmin Luoma piti kirjanmyyntitoimistoa Haapajärvellä ja Seinäjoella. Hän oli Rintamamiesveteraanien Liiton Vaasan piirin puheenjohtaja vuosina 1972–1974 ja Seinäjoen rintamamiesyhdistyksen puheenjohtaja 1975–1982 ja 1986–1989.
GP3 Belgian Grand Prix 2010
GP3 Belgian Grand Prix 2010 oli GP3-kauden 2010 seitsemäs osakilpailu, joka ajettiin 28.–29. elokuuta Circuit de Spa-Francorchampsn moottoriradalla Belgiassa. Kilpailu ajettiin Formula 1:sten Belgian GP:n ohessa.
Lauantain kilpailun voittoon ajoi Status Grand Prix -tallin kuljettaja Robert Wickens. Sunnuntain kilpailun voitti Manor Racing -tallin Adrien Tambay.
Nanakuma-linja
thumb|Nanakuma-linja (vihreä) Fukuokan Nanakuma-linja on Fukuokan kaupungin metron uusin linja. Linja avattiin 3. helmikuuta 2005 virallisella nimellä ”3. linja”. Linja kulkee Tenjin-Minamin asemalta Hashimoton asemalle 12 kilometrin matkan.
Toisen maailmansodan loputtua kaupunki laajeni nopeasti etelään, eikä kunnollista tieverkostoa ole koskaan rakennettu. Tästä syystä eteläisempien suuralueiden ja keskustan välistä liikennettä ovat vaivanneet toistuvat ruuhkat. Näitä ruuhkia helpottamaan rakennettiin Nanakuma-linja.
Linjan suunnittelu alkoi jo 1980-luvulla samaan aikaan Hakozaki-linjan ja Kūkō-linjan kanssa. Luvan linjan rakentamiselle kaupunki sai kuitenkin vasta kesäkuussa 1995 ja joulukuussa 1997 radan rakentaminen alkoi.
Linjalla toimii oma mallin 3000 metrojuna.
Tamma
Tamma on naaraspuolinen hevoseläin, varsinkin täysikasvuinen naaraspuolinen kesyhevonen.
Munasolun irrottua vuorokausi ennen kiiman loppua tamma osoittaa kiinnostusta oriista ja voi olla levoton ja aggressiivinen sekä seistä jalat harallaan ja häntä koholla.
Tamman kohtu on kaksihaarainen. Molempiin sarviin liittyvät munanjohtimet ja munasarjat, joissa on tuhansia munasoluja.
Tamma kantaa keskimäärin 340 vuorokauden ajan.
Ford Taunus
Ford Taunus oli Saksan Fordin valmistama automallisto, jonka jotkin versiot ovat samankaltaisia Englannissa valmistetun Ford Cortinan kanssa. Vuosien 1952 ja 1968 välillä kaikkia saksalaisia Fordeja kutsuttiin nimellä Taunus, ja mallinimiä olivat 12M, 15M, 17M, 20M ja 26M. Kirjain M on tullut mestariteosta tarkoittavasta sanasta ”Meisterstück” tai ”Masterpiece”. Taunusta käytettiin joillakin markkinoilla myös merkkinimenä, etenkin niillä alueilla, joilla oli saatavilla myös brittiläisiä ja amerikkalaisia Fordeja. Taunus Transit oli aikanaan varsin tunnettu pakettiauto.
Näistä 1962-1966 valmistettu P4-korimallin Taunus 12M oli muista poiketen etuvetoinen, pohjautuen amerikkalaiseen Ford Cardinal -konseptiautoon. Tämän mallin myötä Fordin valikoimiin tuli V4-moottori. Myös takavetoisissa P5 ja P7-korimalleissa (mallit (15M?), 17M, 20M ja 26M) käytettiin V4 ja V6-moottoreita, myöhemmissä Taunuksissa käytettiin Rivi-4 ja V6 -moottoreita. Numerot 12, 15 ja 17 eivät viittaa välttämättä moottorin iskutilavuuteen (1,2 l, 1,5 l, 1,7 l) jne., vaikka yleinen luulo niin onkin. Esimerkkinä P7 17M 2000S.
Taunukset voidaan jakaa kokonsa mukaan kahteen ryhmään, toinen on vuosina 1957–1972 tehdyt ”isommat Taunukset” 17M, 20M ja 26M ja toinen ryhmä pienemmät Taunukset, joihin kuuluu vuosina 1939–1951 valmistetut G73A ja G93A, 1952–1970 valmistetut 12M, 15M ja 16M sekä 1970–1982 tehty Taunus TC.
Isompien Taunusten edeltäjänä olivat Ford V8 G78 sekä Ford Rheinland ja niiden seuraajaksi tuli Ford Granada Vuonna 1971 pienempien Taunusten edeltäjiä sen sijaan olivat Ford Eifel ja Ford Köln ja seuraaja on Ford Sierra Vuonna 1982.
Taunus-nimi tulee Taunus-nimisestä vuorijonosta Saksassa.
Taunus P4
Ford Taunus P4 on vuosina 1962–1966 valmistettu etuvetoinen keskikokoinen auto. Kaikki P4-mallit valmisti Saksan Ford Kölnissä. Autosta on kaksi-ja neliovinen korimalli sekä harvinaisemmat coupe- ja farmarimallit. Farmarissa on kaksi ovea ja peräluukku.
300px|left|thumb|Ford Taunus P4 12M P4-korimallin Taunus 12M oli muista Fordeista poiketen etuvetoinen, pohjautuen Yhdysvaltain Fordin Cardinal-konseptiautoon. Kaikissa P4-malleissa oli V4-moottori. P4-mallia tehtiin noin 520 000 kappaletta.
Taunus 12M:ssä on 1498 cm³ V4-moottori, teho 40 kW (DIN, 55 hv) ja vääntömomentti 107,8 Nm. Moottori on lyhytiskuinen (iskusuhde 0,65), joten se ei ole yhtään sitkeä. Moottori on kiinnitetty suoraan runkoon. Jotta tien epätasaisuudet eivät välittyisi ohjauspyörään, on ohjauksesta tehty hidas. Ohjaus on lisäksi tunnoton. Vaihteita on neljä. Tavaratila on iso.
Tekniikan Maailman 11/1963 koeajossa kaksiovinen Ford Taunus 12M (P4) kiihtyi 0–100 km/t 17,6 sekunnissa.
Vuonna 1963 Ford Taunus 12M TS maksoi Suomessa 9555 markkaa.
Ford Taunus P5
Taunus P5 -mallia valmistettiin vuodesta 1964 vuoteen 1967, jolloin sen korvasi P7 a-korimalli. Taunus P5 oli sen ajan eurooppalaisella mittapuulla suuri auto. Mallivaihtoehdot olivat 17M sekä 20M. Voimanlähteinä käytettiin V4- (17M: 1,5 l, 60 hv sekä 1,7 l, 70 hv) ja V6 ( 20M: 2,0 l, 85 hv (TS versiossa 90 hv)) -moottoreita. Vaihteistoksi sai valita joko 3- tai 4-vaihteisen manuaalin, tai vuodesta 1966 alkaen 3-vaihteisen Taunomatic-automaatin. Korimalleja olivat joko 2- tai 4-ovinen sedan, 2-ovinen coupé, sekä 3- ja 5-oviset farmarit.
Taunus P6
300px|right|thumb|Ford Taunus 15M (P6) Ford Taunus P6 on vuosina 1966–1970 valmistettu etuvetoinen keskikokoinen auto. Kaikki P6-mallit valmisti Saksan Ford Kölnissä. Autosta on kaksi- ja neliovinen korimalli sekä harvinaisemmat coupe- ja farmarimallit.