cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pragmatistinen kasvatusfilosofia
Sosiaalisuus
Yhteisöllinen vuorovaikutus on keskeistä yksilön älyllisen ja moraalisen kehityksen kannalta. Toisiin tutustuminen auttaa yksilöä suhteuttamaan toisten näkökulmat omiinsa, kehittää hänen älykkyyttään ja toimii hänen moraalinsa rakentumisen perustana. Yksilöiden ja ryhmien vapaa vuorovaikutus yhteiskunnassa on tärkeää, minkä vuoksi demokratia on edistyksellisin yhteiskuntajärjestelmä. Demokratiassa yksilöt voivat ryhmissä eläen jakaa vapaasti keskustella ja ilmaista mielenkiintonsa kohteita toisilleen. Näin heille voi muodostua jaettuja yhteisiä kokemuksia.
Suurimmasta yhteisöllisesti vuorovaikutuksesta syntyvä järjestys, esimerkiksi demokratia, on helpommin muokattavissa tarpeiden mukaan kuin auktoriteettien varaan rakentuva järjestelmä. Tällainen järjestys on myös hyvin inhimillinen, sillä se syntyy ihmisen tarpeiden, toiveiden, päämäärien ja toimintojen huomioon ottamisesta. Älyllinen vapaus ja älyllisen vuorovaikutuksen vapaus ovat yhteiskunnan kehityksen ja sen järjestyksen mielekkyyden edellytyksiä.
Kasvatusinstituutioiden tulee olla pienoisyhteiskuntia, jotka mahdollistavat kokemuksen laajentumisen, avartumisen ja sivistymisen mahdollistavan vapaan sosiaalisen toiminnan. Vapauden ja yhteisöllisyyden ilmapiirissä toimivat koulut edistävät demokraattisen yhteiskunnan kehittymistä valmistaen lapsia demokratiaan.
Yhteisöllistä vapautta ja avointa sosiaalisuutta koulun tulisi toteuttaa niin, että lapset voisivat vapaasi ilmaista kiinnostuksen kohteita sekä päämääriään, ideoitaan ja näkemyksiään. Kutakin lasta rohkaistaan antamaan oma panoksensa yhteisiin hankkeisiin ja itse omaksumaan oppimisesta.
Jotta tämä toimisi, tulisi opettajan tuntea oppilaansa. Yhteisten kokemusten perustana on niiden jakaminen ja niistä oppiminen. Opetuksen suunnittelu ja yhteiset säännöt rakennetaan yhdessä, mikä vahvistaa ryhmän yhteenkuuluvuutta. Se myös varmistaa, että ryhmän toiminnot palvelevat jäsentensä tarpeita ja kiinnostuksen kohteita.
Pragmatistisessa ajattelussa demokratian merkitys ei ole staattinen. Se löydetään käytäntöjen uudistumisen myötä. Demokratia sallii ihmisten arvostella ja hylätä yhteiskunnallisen elämän tarpeettomiksi käyneitä muotoja sekä kehittää uusia uusien tarpeiden myötä. Demokratia sallii yksilöiden ja ryhmien kykyjen monipuolisen toteuttamisen ja kehittämisen.
Soveltaminen opetuksen käytäntöihin
Pragmatismi jakaa progressivistisen ja analyyttisen kasvatusfilosofisen ajatuksen, että filosofien teorian tulee palvella kasvatuskäytäntöä, ja että sen merkitys on arvioitava käytännön tuloksien pohjalta.
Pragmatistisen kasvatusfilosofian operationalisoinnissa keskeisiä ovat ongelmalähtöinen menetelmä ja tekemällä oppiminen. Opitaan sellaisten ongelmien ratkaisemisen kautta, jotka liittyvät oppijan kokemusmaailmassa hänelle mielekkäisiin yhteyksiin. Käytännöllinen toiminta muutetaan ongelmaksi, johon etsitään ratkaisua suunnitelmallisella toiminnalla. Näin opiskelija joutuu perehtymään asiaan, tekemään oletuksia, harkitsemaan seurauksia ja ratkaisemaan ongelmia käytännöllisissä elämänyhteksissä.
Viisi periaatetta ja learning by doing
Deweyn nimeen liitetään learning by doing -metodi, joka usein suomennetaan tekemällä oppimiseksi tai ongelmametodiksi. Se kuuluu osana hänen kiteyttämiinsä viiteen kasvatuksen periaatteeseen:
Kokeellinen toiminnallisuus
Dewey syytti koululaitosta pelkästään älyllisyyteen painottamisesta, moitti sitä keskiaikaiseksi. Koulun tulisi sallia myös luominen, hyödyllinen ja taiteellinen tekeminen. Taustalla on pragmatismin tietokäsitys: ihmisen ulkopuolella olevia totuuksia ei ole olemassa, joten niitä ei voi tieteen keinoin paljastaakaan. Tiede pyrkiköön helpottamaan ihmisen toimintaa. Tästä lähtökohdasta seuraa kokemuksellisuuden vaatimus kouluopetukseen. Risto Rinne ym. (2004, 172) huomauttavat tässä yhteydessä kuitenkin: "Olennaista on oppia se, miten hankitaan tietoja, ei muistaa irrallisia tietoja."
Oppilaskeskeisyys
Dewey kritisoi opetuksen organisoimista oppiaineiden eikä oppijoiden lähtökohdista. Perinteinen koulu toimii mekaanisesti, vaatii yhdenmukaisuutta ja passivoi oppilaita. Tavoitteena oli Deweyn sanoin, että "lapsesta tulee aurinko, jonka ympäri kasvatuksen välikappaleet kiertävät". Näin ollen koulun tuli myös ymmärtää lapsen keskeisiä tarpeita: tarvetta luoda ja tarvetta tutkia, tarvetta taiteelliseen ilmaisuun ja sosiaaliseen yhteisöllisyyteen.
Koulu pienoisyhteiskuntana
Deweyn kritiikki kohdistui koulun erillisyyteen ympäröivästä yhteiskunnasta. Se, mitä koulussa tehdään, ei muistuta sitä, mitä ympärillä, yhteiskunnassa tapahtuu. Koulun tulisi opettaa ryhmässä toimimista ja toisten huomioon ottamista. Tästä näkökulmasta esimerkiksi ryhmätyö on tärkeää. Tilaa on oltava myös spontaanille sosiaalisuudelle. Koulun ulkopuolella saatuja kokemuksia tulisi voida hyödyntää koulussa, siinä missä koulussa opittua käytetään ympäröivässä maailmassa.
Luonnollisten toimintojen periaate
Kuten oppilaskeskeisyyden näkökulma, myös luonnollisten toimintojen periaate korostaa opiskelun organisoimista lapsen ehdoilla. Niinpä luonnollista on käsillä tekeminen. Luonnollisten toimintojen periaatteesta seuraa myös opiskelun organisointi projekteiksi. Projekti on suhteellisen pitkäkestoinen ja läpäisee oppiaineiden rajat, vaatii useanlaisia tietoja ja taitoja. Keskeistä on tietojen integroituminen tietyn teeman ympärille.
Koulu demokraattisen yhteiskunnan toteuttajana
Dewey halusi koulun oppisisältöjen avaavan näkymiä ympäröivän yhteiskunnan rakenteeseen. Esimerkiksi raaka-aineisiin ja tuotannon tutustuminen kertoo myös ihmiskunnan sivistyksen eri vaiheista. Koulun tulee madaltaa käsitystä henkisen ja fyysisen työn välisestä erosta. Siihen, että Dewey pyrki sitomaan koulun ympäröivään yhteiskuntaan, liittyy osa hänen ajatteluunsa kohdistuvasta (anakronistisesta) kritiikistä: Deweyn ajatusten käytäntöön soveltaminen olisi jäänyt vähäiseksi siitä syystä, että viitekehys on aika- ja paikkasidonnainen. Toisaalta on kritisoitu sitä, että Dewey'iin viitataan tarkemmin hänen ajatteluaan tuntematta.
Bandyliigakausi 1998–1999
Suurimmat ennakkosuosikit kauteen lähdettäessä olivat Tornion Palloveikot, Porin Narukerä ja Warkauden Pallo -35. Nämä kolme joukkuetta myös lopulta jakoivat kaikki mitalisijat. Loppuottelussa Narukerä voitti ennakkosuosikkina otteluun lähteneen ToPV:n maalein 8-4. Mestaruus oli porilaisjoukkueen ensimmäinen. Torniolaisten ensimmäinen mestaruus jäi toistaiseksi ottamatta, hopea oli ToPV:n kolmas.
Karsinta
Myöhemmin myös PaSa Bandy nousi Bandyliigaan. Vesta jättäytyi pois seuraavalta kaudelta.
Välierät
Pelattiin paras kolmesta. Ensimmäinen ottelu runkosarjassa heikommin sijoittuneen kotikentällä.
Loppuottelu
Pelattiin 18. maaliskuuta Oulunkylässä.
Suomen mestarit
Narukerä: Timo Oksanen, Niko Lahti, Pauli Riento, Markku Arola, Mikko Hinkkanen, Ville Ahtiainen, Tommi Heikkilä, Tomi Leivo, Jarno Henttula, Ville Aaltonen, Jukka Pulkkinen, Oleg Tchekoubach, Janne Väkiparta, Juri Shkurko, Markku Huhtanen, Petri Perkaus, Lasse Mäntylä ja Heikki Vesalainen. Valmentaja: Jouko Visuri Joukkueenjohtaja: Erkki Väkiparta
Koula (Koulikoron alue)
Koula on maalaiskunta ja sen keskuskylä Koulikoron alueen Koulikoron piirissä Malissa. Se sijaitsee 35 kilometriä Koulikorosta pohjoiseen. Kunnassa on 23 400 ja keskuskylässä 3 400 asukasta (vuonna 2009).
Koulan kunta rajoittuu koillisessa Koulikoron piirin Sirakorolan ja Doumban, kaakossa Méguétanin, lounaassa Tienfalan ja Katin piirin Yélékébougoun sekä luoteessa Kolokanin piirin Nossombougoun ja Nonkonin kuntiin. Maisemaa leimaavat ylängöt, tasangot ja sadekauden jälkeen kuivuvat joet.
Kuntaan kuuluu 36 kylää. Väestön pääelinkeino on maanviljely. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, maissi, maapähkinä, puuvilla ja seesami. Lisäksi harjoitetaan karjanhoitoa ja kaupankäyntiä.
Delicatessen
Delicatessen voi tarkoittaa seuraavia:
Foča
Foča on kaupunki itäisessä Bosnia ja Hertsegovinassa Drina-joen varrella, nykyisellä Bosnian serbialueella. Kaupunki sijaitsee 70 kilometrin päässä Sarajevosta. Fočan kunnassa oli vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan noin 17 600 asukasta. Kunnan väestöstä noin 92 prosenttia on serbialaisia, seitsemän prosenttia bosniakkeja ja loput muita. Noin 92 prosenttia asukkaista on ortodokseja, seitsemän prosenttia muslimeja ja loput muunuskoisia tai uskonnottomia.
Foca oli yksi ensimmäisiä bosnialaisia kaupunkeja, joka joutui serbien käsiin sodassa vuonna 1992. Bosnian sodassa suurin osa kaupungin muslimeista ajettiin pois sieltä, mutta osa vietiin leireille.
Pasamonten tulipallo
Pasamonten tulipallo oli meteoriitti, joka putosi New Mexicoon Yhdysvaltoihin aamuviiden aikoihin 24. maaliskuuta 1933. Se nimettiin putoamispaikkansa mukaan Pasamonten tulipalloksi, kuten meteoriitit on tapana nimetä. Se saapui Maan ilmakehään loivassa kulmassa jättäen 800 kilometrin jäljen. Sen hajotessa ilmakehään pirstaleiksi maahan putosi kymmeniä meteoriitin kappaleita.
Pasamonten meteoriitti oli tiettävästi ensimmäinen meteoriitti, jonka putoamisesta maahan on säilynyt valokuvia. Sen tulipallo oli poikkeuksellisen laaja.
Niki de Saint Phalle
thumb|Niki de Saint Phalle 1964. Niki de Saint-Phalle (oik. Catherine Marie-Agnès Fal de Saint Phalle, 29. lokakuuta 1930 Neuilly-sur-Seine – toukokuu 2002) oli ranskalainen kuvanveistäjä. Hänet tunnetaan iloisista pulleista naisfiguureistaan.
Ranskassa ja Yhdysvalloissa lapsuutensa viettäneen ja jälkimmäisessä maassa taideopintonsa suorittaneen Saint-Phallen veistokset ovat suurikokoisia, kirkasvärisesti kuvioituja ja feministissävytteisiä. Hänen tuotantoonsa kuuluu myös dadaistihenkisiä assemblaaseja. Saint-Phalle teki veistoksia myös yhteistyössä toisen aviomiehensä Jean Tinguelyn kanssa, muun muassa Pariisin Pompidou-keskuksen vierelle sijoitetun Fontaine Stravinski -suihkulähteen. Molemmat olivat myös mukana uusi realismi -liikkeessä Pariisissa.
Saint-Phallen läpimurtoteos oli romusta tehty Nana-veistos vuodelta 1964. Tunnetuimpia teoksia on Tukholman Moderna Museetissa vuonna 1966 esitelty Hon, 28 metriä korkea naisveistos, jonka sisätiloihin pääsi vaginan kohdalta. Hän teki useita julkisia töitä Pariisin lisäksi muun muassa Tukholmaan, Hannoveriin ja Bonniin sekä Euroopan ulkopuolellekin.
Vuonna 2001 Saint-Phalle lahjoitti suuren kokoelman töitään Nizzan nykytaiteen museolle. Hän poti pitkään keuhkosairautta, joka ilmeisesti johtui hänen työssään käyttämistä myrkkykaasuista.
Kalannin Pallo -65
Kalannin Pallo -65 (KaPa-65) on uusikaupunkilainen salibandyseura, joka on perustettu vuonna 1965. KaPa-65 tunnettiin aikaisemmin jääkiekkotoiminnastaan. Vuonna 1995 KaPan ja Lätkä-77 jääkiekkojoukkueet yhdistyivät Uudenkaupungin Jää-Kotkiksi. Ennen yhdistymistä KaPa-65 pelasi II-divisioonassa ja oli karsimassa paikasta I-divisioonaan.
Nykyisin seura keskittyy pääasiassa salibandyyn. Naisten joukkue nousi kauden 2014-2015 päätteeksi I-divisioonaan ja miehet pelaavat 4-divisioonassa. Junioripuolella KaPalla on täydet pelaajapolut niin tytöissä kuin pojissa. Kaudelta 2010-2011 seuralla on C-Tyttöjen SM-pronssia. Paikallista salibandyhistoriaa teki KaPan kasvatti ja pelaaja Juulia Peura vuonna 2012, olemalla ensimmäinen Uusikaupunkilainen salibandyn maailmanmestari, kun Suomen alle 19-vuotiaat tytöt voittivat maailmanmestaruuden.
KaPa-65:n kasvateista salibandyliigaan ovat nousseet Kaisa Pietilä, Juulia Peura, Sofia Leino, Henrika Maikola, Olivia Välimäki, Waltteri Virtanen.
Tome
Tome on Japanin kaupunki Honshūn saarella Tōhokun alueella Miyagin prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin koillisosassa. Kaupungin alue ulottuu Senbokun tasangolta Kitakamivuorille. Sen läpi virtaavat Hasama- ja Kitakamijoet. Pohjoisessa kaupunki rajautuu Iwaten prefektuuriin. Tomessa on 77 533 asukasta (syyskuussa 2020) ja sen pinta-ala on 536,12 neliökilometriä.
Tome on kaupunkina suhteellisen nuori: se perustettiin vuonna 2005 liittämällä yhteen yhdeksän maaseutukaupunkia Tomen ja Motoyoshin piirikunnista. Ne olivat Hasama, Ishikoshi, Minamikata, Nakada, Tōwa, Toyoma, Toyosato, Tsuyama ja Yoneyama. Kaupungin keskusta sijaitsee Hasamassa. Tome on viljavaa aluetta, jossa tuotetaan riisin lisäksi muun muassa vihanneksia, sianlihaa, misoa ja soijakastiketta.
Tomea palvelevat JR Higashi-Nihonin Tōhoku-päälinja ja Kesennuma-linja.
Heinrich Böll
thumb|200px|Heinrich Böllin muistomerkki Berliinissä Heinrich Böll (21. joulukuuta 1917 Köln – 16. heinäkuuta 1985 Bonn) oli saksalainen kirjailija. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1972.
Böll syntyi Kölnissä liberaaliin, pasifistiseen katolilaisperheeseen. Hän onnistui välttämään Hitler-Jugendiin liittymisen 1930-luvulla. Böll toimi kirjakauppa-apulaisena ja opiskeli saksaa, kunnes joutui vuonna 1938 työpalveluun ja sen jälkeen sotaväkeen, jossa hän palveli Ranskassa, Romaniassa ja Neuvostoliitossa. Koko sodan ajan Böll yritti vapautua palveluksesta, vältteli uralla etenemistä, teeskenteli sairauksia ja väärensi lomatodistuksia. Vuonna 1942 Böll meni naimisiin. Hän haavoittui neljästi sodan aikana ja sodassa saadut vammat johtivat elinikäiseen sairaalakierteeseen. Lopulta Böll jäi huhtikuussa 1945 amerikkalaisten sotavangiksi ja pääsi vapauduttuaan jatkamaan yliopisto-opintojaan. Hän ei kuitenkaan koskaan valmistunut yliopistosta.
30-vuotiaana Böll aloitti päätoimisena kirjailijana. Alussa hän kirjoitti hemingwaymäisen niukkatyylisiä, realistisia novelleja, joissa kuvattiin sotaa ja sodasta paluun ongelmia (ns. avohakkuutyyli / Kahlschlag). Hänen tuotantonsa luetaan sodan jälkeiseen, ns. rauniokirjallisuuden (Trümmerliteratur) perinteeseen. Lyhyet kertomukset käsittelivät pienen ihmisen näkökulmasta suuria inhimillisiä kokemuksia ja niissä oli lyhyydestään huolimatta suuri lataus. Hänen ensimmäinen romaaninsa Der Zug war pünktlich ilmestyi vuonna 1949. Sen jälkeen häneltä ilmestyi useita romaaneja ja novellikokoelmia, ja vuonna 1972 Böllille myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto ensimmäisenä saksalaisena Thomas Mannin vuonna 1929 ja Hermann Hessen vuonna 1946 saamien palkintojen jälkeen. Böllin kirjoja on käännetty yli 30 kielelle, ja hän on eräs luetuimpia saksalaisia kirjailijoita. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluvat Billard um halb zehn (Biljardia puoli kymmeneltä), Gruppenbild mit Dame (Nainen ryhmäkuvassa) ja Der Engel schwieg (Enkeli oli vaiti).
Sotakirjallisuuden jälkeisessä tuotannossaan Böll tarkastelee ja kritisoi Saksan liittotasavallan talousihmeen tavoitteita ja sen synnyttämiä ilmiöitä: vaurastumista, menneisyyden unohtamista, perisaksalaista porvarillisuutta. Hän oli yhteiskuntakriitikko, jollaista tänä aikana ei enää ole. Häntä on sanottu "sodanjälkeisen Saksan omaksitunnoksi". Romaanien ja novellien lisäksi hän kirjoitti kuunnelmia, näytelmiä, runoja, esseitä ja 1960-luvulta lähtien enenevässä määrin myös poliittisesti kantaa ottavia tekstejä. Hän toimi kansainvälisen Pen-klubin puheenjohtajana vuosina 1971–1974. 1970-luvulla hän joutui poliittisten kannanottojensa vuoksi muiden intellektuellien ohella syytetyksi terroristien puolustamisesta ja suojelusta. Hän kritisoi kirjailijoiden vainoamista maailmalla ja otti omaan kotiinsa asumaan Venäjältä karkotetun kirjailija-toisinajattelija Solženitsynin. Hän matkusteli Etelä-Amerikassa ja puhui niin eteläkorealaisen kirjailijan, Vietnamin venepakolaisten kuin Bolivian kansankin puolesta. Böll kritisoi myös katolista kirkkoa. 1980-luvulla hän puhui rauhanliikkeen puolesta ja tuki Vihreää puoluetta.
Suomennetut teokset
Kirjassa kuvataan avioparin elämää, jossa näkyvät sota, asuntopula, köyhyys ja epätoivo. Pari on asumuserossa, mutta tapailee hotellissa. Böll kertoo tarkkaillen, korostaa ja toistaa yksityiskohtia, pyrkii eleettömyyteen. Kirjan parhaat jaksot ovat hiljaisia - niissä jäädään tutkailemaan kaikessa rauhassa täysin toisarvoisia asioita. Sen jälkeen tapahtuu aina todella. Romaanin nimi Ei sanonut sanaakaan motivoituu muinaisesta orjien laulusta. Joskus tekemättä jättäminen voi olla vaikuttavampaa kuin tekeminen. Lämpimän humoristinen matkakirjallisuuden klassikko. Böll matkusti perheineen Irlantiin kesällä 1956. Motto: ”Kun Jumala loi ajan, hän teki sitä tarpeeksi.” Novellin päähenkilö, nuori tohtori Murke, työskentelee suuressa radiotalossa ja editoi tunnettujen esitelmöitsijöiden puheita. Hän saksii nauhoilta talteen taukoja, säilyttää nauhanpätkät ja liimaa ne yhteen kuunnellakseen niitä illalla kotonaan, kuunnellakseen kuinka merkittävät miehet ovat hiljaa. Kolme sukupolvea kokoontuu juhlimaan suvun päämiehen 80-vuotispäiviä, sukupolvien tekemiset muodostavat ketjun, mikä johtaa myös ristiriitaan. Sotaan johtaneiden ja sodanaikaisten tekojen tarkastelua, keskeistä konflikti itsenäisesti ajattelevan ja toimivan yksilön ja opportunistisen enemmistön välillä. Aikakauden ilmiöt avautuvat pienten tapahtumien kuvauksista. Itsestään voi tehdä suuren rakentamalla itsestään legendan. Suuruudeltaan ei sitten näe pieniä asioita, jotka kuitenkin ovat kaikkein tärkeimpiä. Teosta kuvataan myös "Puhvelin sakramentiksi", jossa osallisina ovat puhvelit ja lampaat (uhrit). Böll näki puhvelina pimeät, mysteeriset voimat (aatelisten, pankkiirien ja kansallisidealistien yhteydet), joiden avulla natsit pääsivät valtaan. Puhvelin hän näki yhteiskunnassa myös myöhemmin, vain eri muodossa. Myöhemmin hän ei olisi kuitenkaan kuvannut vallantavoittelua yhtä yksioikoisesti. Böllin läpimurtoromaani, kenties tärkeimpiä teoksia matkalla kohti Nobel -palkintoa, suomennettu vasta 2004. DDR:ssä teosta ei sallittu ennen vuotta 1990. Kuvaus rakkaudesta, jonka yhteiskunnan ahdasmielisyys tuhoaa. Rikkaan perheen poika, josta olisi voinut tulla mitä vain (juristi, CDU:n poliitikko tms.), mutta josta tulikin klovni (joka ei naurata ketään muita kuin itseään). Klovni Hans Schnier on elänyt avoliitossa katolilaisen Marien kanssa. Marie jättää hänet, koska Hans ei voi luvata katolista kasvatusta lapsille. Teos herätti Saksassa kiihkeää keskustelua. Se on tulkittu usein katolisuuden vastaiseksi, mutta Böll itse sanoi tarkoittaneensa sen vain rakkaustarinaksi. Päähenkilö kärsii enemmänkin hyvinvointiyhteiskunnan sydämettömyydestä ja veltosta moraalista. Päähenkilöstä tulee yhteisössään ulkopuolinen, lopulta kerjäläinen.
Malminkartanon rautatieasema
Malminkartanon rautatieasema on pääkaupunkiseudun lähijunaliikenteen asema Vantaankosken radalla Helsingin Malminkartanossa aivan Helsingin ja Vantaan rajalla. Se sijaitsee Kannelmäen ja Myyrmäen asemien välissä, noin 11 kilometriä Helsingin päärautatieasemasta pohjoiseen.
Malminkartanon asema on siitä erikoinen, että junat pysähtyvät kolmisensataa metriä pitkään tunneliin. Asema kuuluu Helsingin kaupungin liikennelaitoksen vastuulle. Lentoasemalle liikennöidään raiteelta 1 ja Helsinkiin raiteelta 2. Kehäradan vuoksi liikenne kaupunkiradan raiteilla muutettiin syksyllä 2013 oikeanpuoleisesta vasemmanpuoleiseksi. Asemalla on sivulaiturit.
Historia
Asematunnelin betoniseinään tehtiin vuonna 1982 Suomen ensimmäinen taiteellinen graffiti. Graffiti syntyi yhteistyössä Helsingin kaupungin liikennelaitoksen ja nuorisoasiainkeskuksen kanssa. Graffititaiteilijoita oli yhteensä 40, ja he maalasivat tunnelin molemmat 400-metriset seinät yhden viikonlopun aikana. Vuonna 2004 graffiti poistettiin, sillä Helsingin kaupungin Stop töhryille -projektin mukaan myös aikoinaan laillisesti tehdyt graffitit on poistettava, koska niiden väitetään lisäävän myös laittomien graffitien määrää. Tilalle maalattiin keltaisia lamppuja sinisellä pohjalla, jotka on myös pyyhitty myöhemmin pois.
Lokakuussa 2017 asema maalattiin jälleen kauttaaltaan 50 eri taiteilijan toimesta. Aseman uusista maalauksista tehtiin aloite nuorten vaikuttamisjärjestelmän Ruutin kautta.
Kulkuyhteydet
thumb|left|250px|Malminkartanon asema ennen graffittien puhdistamista.
Dropdead
Dropdead on Rhode Islandista tuleva hardcore punk/thrashcore/powerviolence/crust punk/grindcore -yhtye joka on ollut aktiivinen vuodesta 1990.
Chleuhit
Chleuhit (äännetään shlöh) ovat yksi berberien etnisistä ryhmistä. He elävät pääasiassa Marokon Atlasvuorten ympäristössä, asuttaen suurinta osaa Korkea-Atlasta ja Anti-Atlasta ja niiden välissä sijaitsevaa Souss-laaksoa. Suurin osa chleuheista asuvat Souss-laaksossa, muun muassa Agadirin, Tiznitin ja Taroudantin kaupungeissa. Chleuh-kansan lukumäärän on arvioitu olevan noin yhdeksän miljoonaa. Chleuh-kansa puhuu tašelhit-kieltä, joka on yksi berberikielen eli tamazightin murre. Berberikansa kutsuu kieltään nimellä tamazight, josta on useita eri variaatioita, jotka ovat syntyneet maantieteellisessä eristyksessä.
Suurin osa tästä kansasta on muslimeja ja pieni vähemmistö juutalaisia.
Varhaiset foinikialaiset tutkimusmatkailijat ovat löytäneet Keski-Marokon rannikolta alkuperäisväestön, jota nyt kutsutaan Chleuh-kansaksi.
Krokfors
Krokfors on muun muassa seuraavien henkilöiden ruotsinkielinen sukunimi:
Settle–Carlisle Line
thumb|[[Ribbleheadin rautatieasema.]]
Settle–Carlisle Line (myös Settle and Carlisle, S&C) on 115 kilometrin pituinen päärataosuus pohjois-Englannissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa. 1870-luvulla rakennetun rataosan omistaa Yhdistyneen kuningaskunnan rataverkkoyhtiö National Rail. Rataosa johtaa Settlen kaupungin läheltä Carlisleen Englannin ja Skotlannin rajan tuntumaan, ja sen henkilöliikenteestä vastaa Northern Rail. Rataosaa käytetään myös tilapäisenä kiertoreittinä mm. silloin, kun West Coast Main Line on suljettuna.
Rataosuus halkoo Yorkshire Dalesin ja pohjoisten Penniinien syrjäisiä alueita, ja sitä pidetään yhtenä Englannin maisemallisesti kauneimmista rautatieosuuksista. Rautatien historiaa ja sen rakentamista pidetään usein viktoriaanisen aikakauden yritteliäisyyden ja insinööritaidon symbolina.
Historia
Settle–Carlisle Linen synty juontaa juurensa rautatiepolitiikkaan: rautatie rakennettiin koska sen rakennuttaja, Midland Railway, oli riitaantunut kilpailevan London and North Western Railwayn kanssa Skotlantiin johtavan LNWR:n rautatien käyttöoikeuksista.
Midland Railwayllä oli jo tuolloin raideyhteys Skotlantiin. Midland Railwayn nk. Little North Western -rata yhdisti rautatien rataverkon Ingletoniin. Sieltä rautatie johti edelleen Low Gillin asemalle, jossa se yhdistyi Lancaster and Carlisle Railwayn omistamaan rataan. Little North Westernin osuus Ingletonista Low Gilliin kuitenkin joutui LNWR:n hallintaan, eivätkä LNWR ja Midland Railway päässeet sopimukseen Ingletonin aseman yhteiskäytöstä. Loogisen vaihtoyhteyden sijaan LNWR:n junien pääteasema oli erillisellä asemalla Ingletonin viaduktin toisessa päässä, ja Midland Railwayn matkustajien täytyi LNWR:n junaan vaihtaessaan kävellä asemien välillä pitkin mailin pituista jyrkkää mäkeä.
Neuvottelujen tuloksena Midland Railway sai luvan kiinnittää läpimeneviä vaunuja LNWR:n juniin Ingletonissa, joka mahdollisti jatkoyhteydet siten ettei matkustajien tarvinnut nousta junasta. Tilanne ei kuitenkaan ollut paras mahdollinen, sillä LNWR käsitteli kilpailijansa matkustajavaunuja haittaa aiheuttaen, mm. kiinnittämällä vaunut hitaisiin tavarajuniin nopeiden henkilöjunien sijasta.
Ingletonin halki johtava rautatieosuus on suljettu, mutta massiiviset Low Gillin ja Ingletonin viaduktit ovat edelleen olemassa. Osuus oli hyvin rakennettu ja soveltui nopeille henkilöjunille, mutta sen potentiaalia ei koskaan hyödynnetty yhtiöiden välisen kilpailun vuoksi. Lopulta Midland Railwayn johtokunta päätti, että ainoa ratkaisu tilanteeseen oli rakentaa erillinen rautatieyhteys Skotlantiin. Mittaustyöt alkoivat vuonna 1865, ja kesäkuussa 1866 hanke sai parlamentin hyväksynnän. Pian sen jälkeen kuningaskunnassa virisi pankkikriisi, korot nousivat jyrkästi, ja useita rautatieyhtiöitä joutui vararikkoon. Osakkeenomistajien kapinan myötä Midland Railwayn johtokunta alkoi epäillä arviolta 2,3 miljoonan puntaa maksavan hankkeen järkevyyttä. Tämän seurauksena ja koska rakentamista ei oltu vielä aloitettu, johtokunta esitti parlamentille huhtikuussa 1869 suunnitelman hylkäämistä. Muut rautatieyhtiöt kuitenkin katsoivat hyötyvänsä hankkeesta ja painostivat parlamenttia kieltämään hankeen perumisen. Sen seurauksena rakentamistyöt alkoivat saman vuoden marraskuussa.
Rakentaminen
Rautatie halkoo maastoa, joka on eräitä villeimpiä ja syrjäisimpiä paikkoja Englannissa. Työt pysähtyivät kuukausiksi sääolojen, lumikinosten, roudan ja tulvien vuoksi. Eräs alihankkija joutui luopumaan hankkeesta Dent Headissa, koska oli aliarvioinut maaston ja sääolosuhteet: siellä vuotuinen sademäärä on lähes nelinkertainen Lontooseen nähden.
Rautatietyömaalla työskenteli kaikkiaan yli 6 000 työntekijää, tehden töitä huonoissa sääoloissa. Suuria työläisleirejä perustettiin pääasiassa irlantilaissyntyisten työläisten majapaikoiksi. Leirit olivat käytännössä pieniä kaupunkeja postitoimistoineen ja kouluineen. Erään tällaisen yli 2 000 työlaisen leirin, Batty Greenin, jäänteet ovat edelleen nähtävissä Ribbleheadin lähellä.
Vaikeuksista huolimatta rautatie rakennettiin alusta loppuun nopeita junayhteyksiä ajatellen. Paikallisliikenne oli toissijaista, sillä monet asemista sijaitsivat kilometrien päässä niistä asutuskeskuksista joita niiden oli tarkoitus palvella.
Rautatien korkein kohta on Ais Gill Summit 356,3 metrin korkeudessa, ja se on samalla edelleen Ison-Britannian henkilöliikenteelle avatun rataverkon korkein kohta. Radan nousut pyrittiin pitämään nopean höyryvetoisen liikenteen edellyttämässä alle kymmenessä promillessa, eli korkeintaan metrin nousu sadan metrin matkalla oli sallittu. Jotta suurinta sallittua nousua ei ylitettäisi, jouduttiin Settlen ja Blea Moorin välisellä lähes 26 kilometrin pituisella osuudella suorittamaan suuria maansiirtourakoita. Tällä osuudella rata nousee lähes koko ajan metrin jokaista sataa metriä kohden, ja veturimiehet kutsuivat sitä nimellä the long drag.
Antti Niskanen
Antti Niskanen (s. 10. elokuuta 1986) on suomalainen koripalloilija.
Settle–Carlisle Line
Rakentaminen
Chapel-le-Dalen kirkon seinässä oleva muistolaatta kertoo työläisistä, jotka kuolivat tauteihin tai menehtyvät onnettomuuksissa rautatien rakentamisen aikana. Kuolleiden tarkka määrä ei ole tiedossa, mutta 80 ihmisen tiedetään kuolleen Batty Greenin leirissä isorokkoepidemian seurauksena.
Antti Niskanen
Kaudella 2012–13 Niskanen edusti Korisliigassa pelannutta Lappeenrannan NMKY:tä. Kaudet 2007–2011 Niskanen edusti ToPoa. Kauden 2011–2012 hän oli sivussa polvivamman takia.
Settle–Carlisle Line
Rakentaminen
Mallerstangissa sijaitsevan St Mary's Churchin kirkkopihalla on muistokivi rakennustöiden aikana kuolleiden 25 työläisen ja heidän perheidensä muistolle. Heidät on haudattu kirkon hautausmaalle merkitsemättömiin hautoihin.
Antti Niskanen
Kesäkuussa 2015 Niskanen teki Seagullsin kanssa 1+1-vuotisen jatkosopimuksen. Heinäkuussa 2016 hän teki Seagullsin kanssa yksivuotisen jatkosopimuksen. Niskanen siirtyi kaudella 2018–2019 Karhubaskettiin missä hän voitti Suomenmestaruuden.
Settle–Carlisle Line
Liikennöinti
Rautatie avattiin tavaraliikenteelle elokuussa 1875, ja henkilöliikenne käynnisti huhtikuussa 1876. Rakentamisen lopulliset kustannukset nousivat 3,6 miljoonaan puntaan. Kustannukset olivat lähes puolitoistakertaiset alkuperäisiin arvioihin nähden, ja valtava summa tuohon aikaan.
Jonkin aikaa Midland Railway hallitsi Lontoon–Glasgow'n liikennettä asettamalla kulkuun useampia päiväjunia kuin kilpailijansa. Vuonna 1923 Midland Railway fuusioitiin London Midland and Scottish Railwayhin, johon myös kilpaileva LNWR liittyi. Uudessa yhtiössä Midlandin reitin haitat kävivät selviksi: sen nousut olivat jyrkempiä ja pidempiä eikä reitti siksi voinut kilpailla nopeudessa Lontoon ja Glasgow'n välisellä reitillä, ja lisäksi reitillä liikennöivät junat joutuivat pysähtelemään useammin palvelualueensa suurissa kaupungeissa.
Midland Railwayn kilpailuvalttina oli ollut matkustusmukavuus. Tämä etu katosi siltä fuusion myötä.
Vuonna 1948 tapahtuneen valtiollistamisen jälkeen alasajo kiihtyi. Settle–Carlisle Linea pidettiin rinnakkaisena reittinä, ja Lontoo–Glasgow-reitti kulki useiden alueiden halki, jolloin suositun läpikulkureitin suunnittelu oli hankalaa. Lisäksi Settle–Carlisle Linea käyttävät junat olivat selkeästi hitaampia: vuonna 1962 Thames-Clyde Express käytti Lontoon–Glasgow'n reitillä Settlen ja Carlislen kautta aikaa lähes yhdeksän tuntia, kun West Coast Main Linea käyttän matka-aika kutistui seitsemään tuntiin ja 20 minuuttiin.
Vuonna 1963 julkaistu Beechingin raportti British Railin uudelleenjärjestelyistä suositti kaiken matkustajaliikenteen lakkauttamista Settle–Carlisle Linelta. Joitakin pienempiä asemia oli suljettu jo 1950-luvulla. Beechingin suositukset hyllytettiin, mutta toukokuussa 1970 kaikki asemat Settlea ja Appleby Westia lukuun ottamatta lakkautettiin, ja matkustajajunien määrä pudotettiin kahteen päivittäiseen junapariin. Viimeiset yöjunat lakkautettiin vuonna 1976.
Lakkautusuhka
Koko 1970-luvun ajan S&C kärsi investointien puutteesta, ja suurin osa tavaraliikenteestä siirtyi West Coast Main Linelle, joka sähköistettiin Glasgow'hun saakka vuonna 1975. Investointien puutteen vuoksi kiviset sillat ja tunnelit alkoivat rappeutua. Ainoat positiiviset uutiset olivat, että Dalesrailin henkilöjunat liikennöivät suljetuille asemille kesäviikonloppuisin vuodesta 1974 alkaen.
1980-luvun alussa rataosalla liikennöi vain muutamia päivittäisiä junia, ja British Rail päätti että siltojen sekä tunneleiden korjaaminen olisi liian kallista liikennemääriin nähden. Vuonna 1981 perustettiin protestiryhmä The Friends of the Settle–Carlisle Line (FoCSL) kampanjoimaan rataosan lakkautusta vastaan ennen kuin lakkautusta oltiin edes julkistettu.
Vuonna 1984 ilmoitukset lakkauttamisesta asetettiin nähtäville S&C:n vielä avoinna oleville asemille. Rautatieharrastajat ja paikalliset päättäjät yhdistivät voimansa ja alkoivat kampanjoida S&C:n puolesta, osoitten että British Rail ei ottanut huomioon rataosan turismille tarjoamia mahdollisuuksia, että British Rail tulisi tarvitsemaan vaihtoehtoista reittiä West Coast Main Linen rinnalle, ja että British Rail oli jättänyt käyttämättä mahdollisuutensa hyödyntää aluetta läpikulkuliikenteessä.
Lakkautussuunnitelma aiheutti vastalauseita. Kriitikot olivat sitä mieltä, että kyseessä oli päärata eikä mitätön sivurata. Kampajan edetessä nousi esiin myös väitteitä likaisesta pelistä: British Railin väitettiin tahallaan liioitelleen korjauskustannusten suuruutta, ja tahallaan siirtäneen liikennettä pois Settlen ja Carlislen väliltä oikeuttaakseen sulkemisen liikenteen vähyyteen perustuen. Ironisesti julkisuus British Railin käyttämää taktiikkaa kohtaan sai aikaan huomattavan liikennemäärien kasvun. Vuonna 1983 lakkautusta vastustavan kampanjan alkaessa rataosalla tehtiin 93 000 matkaa, ja vuonna 1989 matkojen määrä nousi 450 000:een. Kampanjoinnin tuloksena maan hallitus vuonna 1989 kieltäytyi antamasta lupaa rataosan lakkauttamiseen, ja British Rail aloitti tunneleiden ja siltojen korjaustyöt.
Nykytilanne
Lakkauttamisuhan poistuttua S&C on kenties vilkkaampi kuin koskaan aiemmin historiansa aikana. Viime vuosina West Coast Main Linen kapasiteettiongelmien vuoksi tavaraliikennettä on siirretty Settlen ja Carlislen välille. Rataosalla liikennöivät Hunterstonista Yorkshiren hiilivoimaloille kivihiiltä kuljettavat junat, lisäksi kipsiä kuljetetaan Draxin voimalaitokselta Kirkby Thoreen. Raskaampi liikenne on vaatinut huomattavia parannustöitä, ja vuonna 2009 tehtiin lisäinvestointeja turvalaitejärjestelmien parantamista varten. Heinäkuussa 1997 rataosa suljettiin liikenteeltä 17 päivän ajaksi ratatöiden vuoksi: tuolloin radalla suoritettiin ratapenkereen stabilisointitöitä, ja pitkäaikainen huonosta kunnosta johtunut nopeusrajoitus poistettiin.
Müller
Müller on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Settle–Carlisle Line
Nykytilanne
Paikallisliikenteen junavuoroja on lisätty, ja kahdeksan vuonna 1970 lakkautettua asemaa avattiin henkilöliikenteelle 1986. Rataosa on edelleen tärkeä West Coast Main Linen rinnakkaisreitti eritoten ratatöiden aikana siitäkin huolimatta ettei Settlen ja Carlislen välistä osuutta ole sähköistetty, toisin kuin West Coast Main Linea, vaan junat ajetaan dieselveturein.
Rautatiesimulaattorit
Settle–Carlisle Line on yksi kuudesta rataosasta, jotka toimitetaan Microsoft Train Simulatorin mukana. Train Simulatorin mukana tuleva simuloitu rata kuvaa Settle–Carlisle Linea kaikkine asemineen vuosina 1920–1940. Pelaajan pelattaviin juniin kuuluvat Flying Scotsman sekä ilmaisen laajennuksen myötä myös British Railin Class 50 Valiant.
Settle–Carlisle Linesta on myös saatavilla versio Trainz Railway Simulatorille.
Ales Bjaljatski
Ales Bjaljatski (, s. 25. syyskuuta 1962 Värtsilä, Sortavalan piiri) on valkovenäläinen ihmisoikeusaktivisti, joka on tullut tunnetuksi muun muassa työstään Valko-Venäjällä ihmisoikeuksia kunnioittavan kansalaisyhteiskunnan kehittämiseen pyrkivän Ihmisoikeuskeskus Vjasnan parissa.
Leslie Howard
pienoiskuva|Leslie Howard vuonna 1934. thumb|Leslie Howard Ashley Wilkesinä elokuvan [[Tuulen viemää (elokuva)|Tuulen viemää trailerissa vuonna 1939]] Leslie Howard (oik. Leslie Howard Steiner, 3. huhtikuuta 1893 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta – 1. kesäkuuta 1943 Biskajanlahti) oli brittiläinen näyttelijä. Howardin ehkä tunnetuin roolityö oli elokuvassa Tuulen viemää (1939) Ashley Wilkesinä.
Ales Bjaljatski
Bjaljatski on Vjasnan puheenjohtaja. Hänelle langetettiin marraskuussa 2011 yhteensä 4,5 vuoden vankeusrangaistus kiistämiensä verorikosten takia. Amnesty International julisti Bjaljatskin mielipidevangiksi. Hän vapautui vuonna 2014. Hänet pidätettiin vilpillisten Valko-Venäjän presidentinvaalien 2020 jälkeisten mielenosoitusten aikana uudelleen. Lokakuussa 2022 hän oli yhä valkovenäläisessä vankilassa ilman, että oikeudenkäyntiä olis edes järjestetty.
Leslie Howard
Howard työskenteli pankissa, kunnes ensimmäinen maailmansota ja sen aiheuttama šokki johtivat hänet valitsemaan näyttelijän ammatin terapeuttisista syistä. Hänet tunnettiin brittinäyttämöillä ”täydellisenä engelsmannina”: hoikkana, pitkänä ja älykkäänä miehenä, johon naiset rakastuivat helposti. Tämä tulee esiin myös hänen roolissaan Robin Hoodiin verrattavana oikeudenpuolustajana, Sir Percy Blakeneynä, elokuvassa Punainen neilikka (1934).
Toinen maailmansota koitui näyttelijän kuolemaksi, kun saksalaiset ampuivat alas häntä kuljettaneen lentokoneen Biskajanlahdella.
Ales Bjaljatski
Tunnustuksena totalitaarisessa maassa tehdystä tärkeästä ihmisoikeustyöstä ja työn vaatimasta henkilökohtaisesta uhrauksesta toisinajattelija, mielipidevanki Ales Bjatjatskille on myönnetty useita tunnustuksia ja ihmisoikeuspalkintoja. Häntä on muistettu esimerkiksi Pariisin kaupungin taholta (2012), hän on saanut norjalaisen sananvapauspalkinnon (2012), Yhdysvaltain Ulkoministeriön ihmisoikeuspuolustajan 2011 palkinnon (2012), Václav Havelin ihmisoikeuspalkinnon (2013) ja kansainvälisen Civil Rights Defenders -järjestön vuoden 2014 ihmisoikeuspuolustajan palkinnon. Koska Valko-Venäjä piti Ales Bjatjatskia yhä vangittuna huhtikuussa 2014, hänen vaimonsa nouti palkinnon Tukholmasta vangitun toisinajattelijan sijaan. Vuonna 2020 hänelle ja Vjasnalle myönnettiin Right Livelihood -palkinto ihmisoikeuksien ja demokratian edistämisestä Valko-Venäjällä. Vuonna 2022 hän oli yksi Nobelin rauhanpalkituista.
Caravaggio (kaupunki)
thumb|250px|Porta Nuova, Caravaggio. thumb|250px|Santuario di Caravaggio. thumb|250px|Santa Liberata juhlavalaistuksessa.
Scott Silver
Scott Silver on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja ja ohjaaja, jonka käsikirjoitus elokuvalle Taistelija keräsi Oscar-ehdokkuuden. Hän on myös ollut käsikirjoittamassa elokuvia 8 Mile ja X-Men Origins: Wolverine.
James Patrick Stuart
James Patrick Stuart (s. 16. kesäkuuta 1968 Encino, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten useista televisiorooleista. Hän muun muassa sai Daytime Emmy -ehdokkuuden roolisuorituksestaan televisiosarjassa All My Children. Stuart on näytellyt myös sarjoissa Amyn lailla, C.S.I., Andy Richter Controls the Universe, Yhä vedossa ja 90210. Hän ääninäyttelee Alokasta ja Joey-kengurua animaatiosarjassa Madagascarin pingviinit.
Hänen isänsä Chad Stuart oli brittiläissyntyinen muusikko, joka tunnetaan 1960-luvulta yhtyeestä Chad and Jeremy.
Caravaggio (kaupunki)
Italian virallisessa seismisessä luokituksessa Caravaggio kuuluu vyöhykkeeseen neljä (zona 4), eli alhaisen maanjäristysriskin alueeseen.
Caravaggion historiaa ovat värittäneet läheisten kaupunkivaltioiden ja aikansa suurvaltojen eturistiriidat. Kuvataiteilija Michelangelo Merisi sai kaupungilta taiteilijanimensä Caravaggio. Kaupungin suojeluspyhimykset ovat San Fermo ja San Rustico.
Historia
Yleisen käsityksen mukaan Caravaggion alkuperä ei ole roomalainen, vaan alueella lienee sijainnut langobardien asutusta ennen nykyisen paikkakunnan syntyä. Varhaisin kirjallinen maininta Caravaggiosta on vuodelta 962. Comune Caravagii on mainittu ensimmäisen kerran asiakirjassa vuodelta 1182. Seuraavina vuosisatoina Caravaggioa miehittivät vuoroin milanolaiset, vuoroin venetsialaiset. 1400-luvun loppupuolella oli rauhallinen jakso, joka päättyi Ludvig XII:n kaudella 1499. Alkoi sotien ja ryöstelyjen kausi, joka varjosti Caravaggion elämää 1500-luvun loppuun asti. Vuosien 1509 ja 1529 välillä kaupunki ryöstettiin Ranskan ja Espanjan välisessä konfliktissa kahteen otteeseen. Erityisen tuhoisa oli kondottieeri Giovanni dalle Bande Neren johtama hävitys vuonna 1524. Vuonna 1629 saapuivat Landsknechtit ja toivat muassaan ruton. Kaupungin väkiluku laski kolmanneksen. On arvioitu, että yli 3 600 caravaggiolaista kuoli tautiin.
Vuonna 1707 alkoi itävaltalaisvallan kausi. Vuonna 1796 Gera d'Addan miehittivät Napoleon Bonaparten joukot. Napoleonin luhistumisen jälkeen Itävalta miehitti Lombardian uudelleen. Italian yhdistyttyä Caravaggion olot rauhoittuivat, 1800-luvun lopulla kaupungin väkiluku kasvoi yhdeksään tuhanteen. 1900-luvun alussa terveydelliset olot kohenivat ja kaupunki teollistui.
Nähtävyydet
Caravaggion nähtävyyksiin kuuluu muun muassa Santuario di Caravaggio, Santa Maria del Fontelle omistettu monumentaalinen pyhäkkö noin kaksi kilometriä kaupungin keskustasta lounaaseen. Katolisen perimätiedon mukaan Santa Maria del Fonteksi nimetty Madonna ilmestyi pyhäkön sijaintipaikalla maalaisneito Giannetta de' Vacchille 26. toukokuuta 1432.
Chiesa Parrocchiale di San Fermo e Rustico -kirkon historia alkaa 1200-luvulta. Rakennustaiteellisesti kirkko edustaa lombardialaista gotiikkaa. Kirkon 76-metrinen kellotorni valmistui vuonna 1500. Noin vuonna 1600 rakennettu kirkko Chiesa di Santa Elisabetta sijaitsee muutaman kymmenen metrin päässä Chiesa Parrocchialesta. Chiesa di Santa Liberata on puolestaan pieni kuusikulmainen kirkko historiallisen keskustan läheisyydessä. Kirkon alkuperän arvellaan ulottuvan 1500-luvulle. Palazzo Gallavresi (tai Palazzo della Marchesa) on julkinen rakennus, jonka historia alkaa todennäköisesti 1200-luvun jälkipuoliskolta. Se on toiminut kaupungin hallintorakennuksena vuodesta 1947.
Talous
Caravaggio tunnettiin jo 1500-luvulla kukoistavana maaseudun keskuksena. Nykyisin kaupungissa toimii useita teollisuusyrityksiä, kuten Kraft, Isover ja Khale. Caravaggiossa on järjestetty markkinat perjantaiaamuisin 14. maaliskuuta 1477 alkaen. Alun perin markkinatorina oli piazza Griala, sittemmin piazza Garibaldi ja nykyisin via san Francesco d'Assisi. San Lucan päivänä 18. lokakuuta Caravaggiossa järjestetään nautamarkkinat.
Liikenne
Caravaggiossa on kaksi rautatieasemaa. Molemmilla pysähtyvät ainoastaan paikallisjunat. Caravaggion pääasema, Stazione di Caravaggio, sijaitsee historiallisen keskustan lounaispuolella ratalinjalla Bergamo–Treviglio–Cremona. Vidalengon asema, Stazione di Vidalengo, sijaitsee saman nimisessä kaupunginosassa ratalinjalla Milano–Venetsia. Rete Ferroviaria Italiana -yhtiön luokituksessa Caravaggion pääasema kuuluu luokkaan silver ja Vidalengon asema luokkaan bronze.
Caravaggion kautta kulkee entinen Strada statale 11 Padana Superiore eli nykyinen Strada regionale 11 Padana Superiore (SR 11). Torinosta Venetsiaan johtava tie oli ennen moottoritieverkon rakentamista Pohjois-Italian valtaväylä.
J. P. E. Hartmann
Johann Peter Emilius Hartmann (14. toukokuuta 1805 – 10. maaliskuuta 1900) oli tanskalainen säveltäjä. Hän oli muusikkosuvusta; isoisä oli saksalainen J. E. Hartmann ja poika säveltäjä Emil Hartmann.
Hartmann syntyi Kööpenhaminassa. Hänestä tuli vuonna 1824 urkuri Kööpenhaminan Varuskuntakirkossa ja vuonna 1843 Kööpenhaminan tuomiokirkossa.
Hartmann jatkoi säveltäjänuraansa vanhuuteen asti. Hänen tuotantoonsa mahtuu vaikutteita niin wieniläisklassismista, tanskalaisesta kansallisromantiikasta kuin modernismistakin.
Hartmannin sävellyksiä ovat mm. kuoroteos Vølvens Spådom, baletit Thrymskviden ja Valkyrien sekä ooppera Liden Kirsten. Lisäksi hän sävelsi sinfonioita, sonaatteja, urkuteoksia, lauluja ja kantaatteja.
Hartmann kuoli synnyinkaupungissaan Kööpenhaminassa 94-vuotiaana.
Viinintuotanto Sveitsissä
400px|thumb|oikea|[[Lavaux’n viiniviljelmiä Genevenjärven pohjoisrannalla.]]
Viinintuotanto Sveitsissä tapahtuu valtaosin lounaisissa Valais’n, Vaud’n ja Geneven kantoneissa. Vuotuinen tuotantomäärä on noin 100 miljoonaa litraa. Tuotannosta runsas puolet on punaviiniä.
Tuotantoalueet
Sveitsin viinintuotantoalue oli vuonna 2014 148,8 neliökilometriä. Viiniä tuotetaan kaikissa Sveitsin 26 kantonissa, suurin osa (68 % vuonna 2014) kuitenkin Rhônen laaksossa Valais’ssa (33 %) sekä Genevenjärven pohjoisrannalla Lausannen seudulla Vaud’ssa (25 %) ja järven länsipäässä Geneven seudulla (9 %). Zugin kantonissa viljelyalue on pienin: 19 039 neliömetriä vuonna 2014.
Rypälelajikkeet
Valkoviinin tuotantoalue on 42 % kokonaistuotantoalasta. Merkittävin rypälelajike on Chasselas, jota viljellään noin 39 neliökilometrin alueella.
Viinien tuotanto
Vuonna 2014 Sveitsissä tuotettiin viinejä yhteensä 93,4 miljoonaa litraa, josta punaviinejä oli 49,0 milj. litraa (52 %) ja valkoviinejä 44,4 milj. litraa (48 %). Tuotannosta Valais’n osuus oli 37 %, Vaud’n 26 % ja Geneven kantonin 10 %.
Viinien luokittelu
Viinit luokitellaan Sveitsissä alkuperätiedoilla merkityiksi AOC-viineiksi, maaviineiksi ja pöytäviineiksi.
Viinin kulutus ja kauppa
Viinin kulutus Sveitsissä on noin 270 milj. litraa vuodessa, noin 35 litraa henkeä kohti vuodessa. Kulutus on 2000-luvulla ollut lievässä laskussa. Sveitsi tuo noin 60 % kuluttamastaan viinistä. Vienti on vain 1–2 % tuotannosta. Sveitsin viinin kulutus ja kauppa on vuosina 1993–2014 kehittynyt seuraavasti:
PowerBook 100
PowerBook 100 oli Applen valmistama kevytkannettava, joka tuotiin markkinoille 21. lokakuuta 1991 COMDEX-tietokonemessuilla Las Vegasissa. Kolmesta tuolloin julkaistusta PowerBookista se oli 2 300 dollarin hintaluokassaan ns. low-end- eli kuluttajille suunnattu malli. Suoritintehonsa ja nopeutensa puolesta PowerBook 100 oli hyvin lähellä sitä edeltänyttä Macintosh Portablea. Siinä oli 16 megahertsin Motorola 68000 -suoritin, 2–8 megatavua keskusmuistia, taustavalaistu kaksivärinen nestekidenäyttö (9″, 640 × 400 px) ja System 7.0.1 -käyttöjärjestelmä. Malli kiinnitti huomiota tiiviillä muotoilullaan: siinä ei ollut lainkaan levykeasemaa, ja osoitinlaitteena toimi näppäimistön eteen integroitu pallohiiri.
Applen silloinen toimitusjohtaja John Sculley käynnisti PowerBook-hankkeen vuonna 1990 ja sijoitti sen markkinointiin miljoona dollaria. Vaikka summa oli pieni, tuoteperheestä tuli menestys, joka ensimmäisenä vuonnaan tuotti Applelle yli miljardi dollaria. Sony suunnitteli ja valmisti PowerBook 100 -kannettavat yhteistyössä Applen muotoilijoiden kanssa. Malli vedettiin markkinoilta 3. syyskuuta 1992, ja sen syrjäyttivät vähitellen PowerBook 145 ja PowerBook Duo -sarja. 100:n suunnittelua on sittemmin ylistetty useaan otteeseen: PC World -lehti nimesi sen 2006 kaikkien aikojen 10. parhaaksi mikrotietokoneeksi ja yhdysvaltalainen Mobile PC vuonna 2005 kaikkien aikojen parhaaksi laitteeksi.
Historia
Vuonna 1990 John Sculley, Applen silloinen toimitusjohtaja, otti huolehtiakseen, että Apple saisi tuotua uusia tietokoneita entistä nopeammin markkinoille. Hänen suunnitelmansa oli kasvattaa markkinaosuutta laskemalla hintoja ja lanseeraamalla lisää "hittituotteita". Tämä strategia oli tehnyt Applen 1990 julkaisemista, kuluttajille suunnatuista Macintosh Classic- ja Macintosh LC -pöytäkoneista kaupallisia menestyksiä, jollaisen Sculley halusi toistaa uuden PowerBook-tuoteperheen myötä.
Sculley aloitti projektin 1990 ja halusi PowerBookin julkaisuvalmiiksi vuoden kuluessa. Hankkeella oli kolme vetäjää: John Medica, joka vastasi uuden koneen teknisestä suunnittelusta, Randy Battat, tuotemarkkinoinnin varapääjohtaja, sekä Neil Selvin, joka vastasi projektin markkinoinnista. Kannettavien tietokoneiden markkinajohtajia olivat vuonna 1991 Toshiba ja Compaq, joiden kevyimmät mallit painovat alle 3,7 kiloa. Medica, Battat ja Selvin suunnittelivat PowerBookista tieten tahtoen kilpailijoitaan kevyemmän.
Siinä missä Macintosh Classicia oli markkinoitu 25 miljoonalla dollarilla, Sculley sijoitti PowerBookien markkinointiin vaivaiset miljoona dollaria. Medica, Battat ja Selvin käyttivät suurimman osan budjetista tuottaakseen televisiomainoksen, joka painuisi katsojien mieleen. Mainostoimisto Chiat/Dayn toteuttamassa mainoksessa nähtiin Los Angeles Lakersin entinen koripallotähti Kareem Abdul-Jabbar kirjoittamassa PowerBookillaan lentokoneessa, epämukavan ahtaalla istuimella. Mainoksen teksti kuului: "Ainakin hänen kätensä viihtyvät."
PowerBook 100 julkaistiin 21. lokakuuta 1991 COMDEX-messuilla Las Vegasissa yhtä aikaa kahden muun Applen mallin, PowerBook 140:n ja PowerBook 170:n kanssa. Sekä mainos että tuote osoittautuivat menestyksekkäiksi. Apple ennusti yli 200 000:n PowerBookin menevän kaupaksi ensimmäisen vuoden kuluessa ja kysynnän huipun ajoittuvan ensimmäisen kolmen kuukauden jaksolle. Tammikuuhun 1992 mennessä Apple oli myynyt jo yli 100 000 PowerBookia, ja varastot alkoivat käydä vähiin. Saatavuusongelmat kuitenkin ratkaistiin pian, ja alle vuoden kuluttua julkaisusta PowerBookin myyntitulot olivat yltäneet miljardiin dollariin. Apple nousi kannettavien tietokoneiden toimittajana markkinajohtajaksi ohi Toshiban ja Compaqin. PowerBook-mallit 100, 140 ja 170 vaikuttivat merkittävästi Applen vuoden 1992 menestykseen. Tilikauden lopussa Apple julkisti siihen asti parhaan, 7,1 miljardin tuloksensa, ja kertoi markkinaosuutensa nousseen kahdeksasta 8,5 prosenttiin, mikä oli korkein lukema neljään vuoteen.