cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tieteenfilosofia
Koherenssi
Induktio pyrkii oikeuttamaan tieteelliset väittämät viittaamalla toisiin tieteellisiin väittämiin. Sen tulee välttää kriteerin ongelma, jossa kaiken oikeuttamisen tulee vuorostaan olla oikeutettua, mikä johtaa äärettömään regressioon. Tätä regressioargumenttia on käytetty tietoteoreettisen fundamentalismin oikeuttamiseen. Fundamentalismin mukaan on olemassa perususkomuksia, jotka eivät tarvitse oikeutusta. Sekä induktio että falsifikaatio perustuvat fundamentalismiin sikäli, että ne tukeutuvat perususkomuksiin, jotka on johdettu välittömästä aistikokemuksesta.
Tapa, jolla väittämät johdetaan havainnoista, kuitenkin monimutkaistaa ongelmaa. Havainnointi on kognitiivista toimintaa, toisin sanoen se riippuu ymmärryksestä ja olemassa olevista uskomuksista. Esimerkiksi havainto Venuksen ylikulusta vaatii suuren joukon apu-uskomuksia, kuten uskomuksia teleskooppien optiikkaan, teleskooppien jalustojen mekaniikkaan ja taivaanmekaniikkaan liittyen. Havainto ei näin ollen vaikuta ”perustavalta”.
Koherentismi tarjoaa vaihtoehdon esittämällä, että väittämät voidaan oikeuttaa lukemalla ne osaksi keskenään koherenttien eli yhteensopivien väittämien järjestelmää. Tieteen tapauksessa järjestelmän katsotaan usein olevan tieteilijän tai laajemmin koko tiedeyhteisön uskomusten joukko. Tällaista koherentismin mukaista lähestymistapaa tieteeseen ovat kannattaneet muun muassa W. V. O. Quine ja E. O. Wilson, vaikkakin Wilson käytti termiä konsilienssi.
Koherentismin mukaan Venuksen ylikulkua koskeva havainto saa oikeutuksensa siitä, että se sopii yhteen teleskooppien optiikkaa, teleskooppien jalustojen mekaniikkaa ja taivaanmekaniikkaa koskevien uskomustemme kanssa. Mikäli havainto on jossain suhteessa epäyhteensopiva näiden uskomusten kanssa, uskomusjärjestelmässä tarvitaan jonkinlaisia muutoksia, jotta kokonaisuus saadaan koherentiksi.
Havaintojen objektiivisuus ja teoriapitoisuus
Tieteen kannalta on elintärkeää, että tieto ympäröivästä todellisuudesta ja sen olioista on niin täsmällistä ja luotettavaa kuin mahdollista. Siksi suoritettujen mittausten ja muiden havaintojen tulisi olla niin objektiivisia kuin mahdollista. Ennen erilaisten mittausvälineiden keksimistä ihmisten ainoana tiedon lähteenä olivat kunkin omat aistit. Tämän vuoksi täysin objektiivisia tuloksia ei ollut mahdollista saavuttaa ennen mittausvälineiden keksimistä ja kehittymistä. Tämä mahdollisti samalla ankaran tieteen synnyn ja kehityksen.
Useimmissa tapauksissa onkin niin, että mitä vähemmän ihminen osallistuu itse mittaukseen, sitä täsmällisempiä ja luotettavampia kerätyt tiedot ovat. Nykyisin mittaukset tehdään varsinkin luonnontieteissä mekaanisilla ja elektronisilla sensoreilla, jotka on kytketty suoraan tietokoneisiin. Tämä on mahdollistanut esimerkiksi Kuun ja Maan välisen etäisyyden tai mannerlaattojen liikkeen mittaamisen millimetrien tarkkuudella.
Havaintojen tulkitseminen on kuitenkin usein teoriapitoista, toisin sanoen tulkinta riippuu taustateoriasta, jonka valossa havaintoja tulkitaan. Tämä johtuu siitä, että havaintoon liittyy paitsi aistimista myös kognitiivisia prosesseja. Havaintoja ei tehdä passiivisesti, vaan niin, että havaittu kohde erotetaan aktiivisesti sitä ympäröivästä aistitiedosta. Näin havainnot riippuvat taustalla olevasta ymmärryksestä siitä, kuinka kaikkeus toimii, ja tämä ymmärrys voi vaikuttaa siihen, mitä havaitaan tai katsotaan tarkastelun arvoiseksi.
Lisäksi havainnot on usein sijoitettava johonkin teoreettiseen viitekehykseen, jotta ne olisivat hyödyllisiä. Esimerkiksi jos havaitaan lämpötilan nousu, havainto perustuu oletuksiin lämpötilan ja sen mittaamisen luonteesta sekä lämpömittarin toiminnasta. Tällaiset oletukset ovat välttämättömiä tieteellisesti hyödyllisten havaintojen aikaansaamiseksi (kuten ”lämpötila nousi kaksi celsiusastetta”), mutta samalla ne saavat aikaan sen, että havainnot riippuvat näistä oletuksista.
Empiirisiä havaintoja käytetään joidenkin hypoteesien hyväksyttävyyden määrittämisessä jonkin teorian suhteen. Kun joku esittää väitteen havainnosta, on ymmärrettävää pyytää oikeutusta väitteelle. Tällaisen oikeutuksen tulee viitata teoriaan – määritelmiin ja hypoteeseihin – johon havainto liittyy. Havainto tulee näin osaksi teoriaa, joka sisältää myös sen hypoteesin, jonka havainnon on tarkoitus verifioida tai falsifioida (vaikka tietenkään havainnon ei tule perustua oletukseen testattavana olevan hypoteesin totuudesta tai epätotuudesta). Tämä tarkoittaa sitä, ettei havainto voi toimia täysin neutraalina sovittelijana kahden kilpailevan hypoteesin välillä, vaan ainoastaan sellaisten hypoteesien välillä, jotka ovat osana samaa teoriaa.
Thomas Kuhn kielsi, että olisi koskaan mahdollista erottaa testattavana oleva hypoteesi sen teorian vaikutuksesta, johon havainnot pohjautuvat. Hän katsoi, että havainnot riippuvat aina tietystä paradigmasta, ja ettei ole koskaan mahdollista arvioida kilpailevia paradigmoja riippumattomasti. Paradigmalla hän tarkoitti sellaista loogisesti johdonmukaista kuvaa todellisuudesta, joka ei sisällä loogisia ristiriitoja ja joka on yhteensopiva niiden havaintojen kanssa, jotka on tehty paradigman sisäisestä näkökulmasta käsin.
Kuhnin mukaan paradigman valinnassa on kyse loogisesta prosessista, mutta se ei lopulta määrity pelkästään loogisilla perusteilla. Tieteilijä valitsee paradigmansa niin, että asettaa kaksi tai useampia todellisuuden ”kuvia” toisiaan vastaan ja päättää, mikä niistä muistuttaa eniten todellisuutta. Kun joku paradigma saa yleisen hyväksynnän, se edustaa Kuhnin mukaan tiedeyhteisön konsensusta. Näin jonkun paradigman hyväksymisessä tai hylkäämisessä on hänen mukaansa kyse yhtä lailla sosiaalisesta kuin loogisesta prosessista. Kuhnin kanta ei kuitenkaan ollut relativistinen.
Kuhnin mukaan paradigmanvaihdos tapahtuu silloin, kun vanha paradigma on kohdannut tarpeeksi ongelmia (anomalioita) niin, että uusi paradigma alkaa osoittautua hyödyllisemmäksi. Paradigman valinta perustuu tällöin havaintoihin, vaikka ne asettuvatkin vanhaan paradigmaan liittyneitä oletuksia vastaan. Uusi paradigma valitaan, koska se ratkaisee tieteellisiä ongelmia paremmin kuin vanha.
Teorioiden empiirinen alimääräytyneisyys
Teorioiden empiirinen alimääräytyneisyys tarkoittaa, että sama havaintoaineisto voi sopia yhteen useamman eri teorian kanssa, toisin sanoen pelkkä havaintoaineisto ei riitä määräämään, mikä vaihtoehtoisista teorioista on tosi.
Tähän liittyvän Duhem–Quine-teesin mukaan tieteellisiä hypoteeseja ei voida testata eristyksissä, koska hypoteesien empiirinen testaaminen vaatii erilaisia taustaoletuksia. Eräs seuraus on se, että mikä tahansa teoria voidaan saada sopimaan yhteen empiiristen havaintojen kanssa lisäämällä siihen sopivia ad hoc -hypoteeseja. Teesi on nimetty Pierre Duhemin ja W. V. O. Quinen mukaan.
Karl Popper hyväksyi teesin, ja hylkäsi tämän seurauksena naiivin falsifioinnin ja omaksui sen sijaan ajatuksen parhaimman eli kaikkein falsifioitavimmissa olevan teorian selviytymisestä. Popperin mukaan sellainen hypoteesi, joka ei esitä testattavissa olevia ennusteita, ei ole tiedettä. Tällaiset hypoteesit voivat olla hyödyllisiä tai arvokkaita, mutta niitä ei voida kutsua tieteeksi. Quinen kehittämän konfirmaatioholismin mukaan empiirinen aineisto ei tarjoa riittävää pohjaa valinnan tekemiseksi teorioiden välillä. Näkemyksen mukaan teoria voidaan saada aina sopimaan yhteen käytettävissä olevan empiirisen aineiston kanssa. Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että kaikki teoriat olisivat samanarvoisia, koska tieteilijät soveltavat työssään erilaisia sitä ohjaavia periaatteita, kuten occamin partaveistä.
Eräs seuraus näkemyksestä on ollut se, että tieteenfilosofit painottavat usein havaintojen rajoittamista intersubjektiivisiin kohteisiin; toisin sanoen, tiede rajoittuu niihin alueisiin, joita koskevien havaintojen luonteesta on yleinen yksimielisyys. Esimerkiksi fysiikaalisia ilmiöitä koskevista havainnoista on suhteellisen helppo olla yksimielisiä; yhteiskunnallisia ja mentaalisia ilmöitä koskevista havainnoista yksimielisyyden saavuttaminen on vaikeampaa; ja eräitä eettisiä ja teologisia aiheita koskien yksimielisyyden saavuttaminen on hyvin hankalaa ellei mahdotonta. Siksi viimeksi mainitut ovat tieteen normaalin sovellusalan ulkopuolella.
Erityistieteiden filosofiat
Monet tieteenfilosofit ovat yleisten tiedettä ja tieteellistä tietoa koskevien kysymysten lisäksi käsitelleet erilaisia erityistieteiden filosofisia ja muita perustavia ongelmia.
Mannermainen tieteenfilosofia
Suuri osa yllä olevasta käsittelystä liittyy tieteenfilosofiaan analyyttisessä filosofiassa, joka on akateemisen filosofian valtavirta muun muassa englanninkielisissä maissa ja Pohjoismaissa.
Eräitä muita filosofisia koulukuntia luetaan usein laajan mannermaisen filosofian käsitteen alle. Mannermaisessa perinteessä tiede on nähty usein maailmanhistoriallisesta näkökulmasta. Eräs ensimmäisiä tätä näkemystä kannattaneita ajattelijoita oli G. W. F. Hegel. Sellaiset filosofit kuten Ernst Mach, Pierre Duhem ja Gaston Bachelard ovat myös kirjoittaneet tällaisesta maailmanhistoriallisesta lähestymistavasta tieteeseen. Useita mannermaisen filosofian lähestymistapoja yhdistää tieteen tarkastelu historiallisesta ja sosiologisesta näkökulmasta, ja eletyn kokemuksen (eräänlaisen elämismaailman) painotus analyyttisen perinteen painottaman edistyskeskeisen ja epähistoriallisen näkökulman sijasta.
Tällaisia ajatussuuntia ovat Edmund Husserlin ja Martin Heideggerin hermeneutiikka ja fenomenologia. Martin Heideggerin hyökkäsi teoreettista asennetta (”esilläoleva”, vorhanden) vastaan, mikä sisältää myös tieteellisen asenteen.
Eräitä muita esimerkkejä ovat Kuhnin edelläkävijä Alexandre Koyré sekä Michel Foucaultin analyysi historiallisesta ja tieteellisestä ajattelusta teoksessa Sanat ja asiat, ja hänen tutkimuksensa vallasta ja muista vaikuttimista ”tieteessä” hulluuden suhteen. Muita mannermaisia tieteenfilosofeja 1900-luvun jälkimmäiseltä puoliskolta ovat Jürgen Habermas (esim. Wahrheit und Rechtfertigung, 1999), Carl Friedrich von Weizsäcker (Die Einheit der Natur, 1971) ja Wolfgang Stegmüller (Probleme und Resultate der Wissenschafttheorie und Analytischen Philosophie, 1973–1986).
Dryas
Dryas tarkoittaa seuraavia asioita:
Vesa Vihriälä
Vesa Veikko Vihriälä (s. 22. syyskuuta 1955 Vimpeli) on suomalainen ekonomisti joka toimi Elinkeinoelämän tutkimuslaitoksen (Etla) ja Elinkeinoelämän valtuuskunnan (Eva) toimitusjohtajana vuosina 2012–2019.
Ura
Koulutukseltaan Vihriälä on valtiotieteiden tohtori. Hän opiskeli kansantaloustiedettä Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa ja oli vierailevana tutkijana Massachusetts Institute of Technologyssa.
Vuosina 2010–2012 Vihriälä toimi Euroopan komission varapuheenjohtaja, talouskomissaari Olli Rehnin neuvonantajana. Aiemmin hän toimi vuosina 2004–2010 talousneuvoston sihteeristön päällikkönä ja talousasioiden alivaltiosihteerinä Valtioneuvoston kansliassa. Hän on toiminut myös Pellervon taloudellisen tutkimuslaitoksen toimitusjohtajana (1997–2004), useissa tehtävissä Suomen Pankissa sekä tutkijana OECD:ssä.
Vihriälä nimitettiin taloustieteen työelämäprofessoriksi Helsinki GSE:hen helmikuussa 2019. Hän aloitti tehtävässä heinäkuussa 2019.
Yksityiselämä
Keskustan entinen kansanedustaja Jukka Vihriälä on Vesa Vihriälän veli.
Sergiu Comissiona
thumb|right|Sergiu Comissiona. Sergiu Comissiona (16. kesäkuuta 1928 Bukarest – 5. maaliskuuta 2005 Oklahoma City, Yhdysvallat) oli romanialaissyntyinen kapellimestari.
Comissiona syntyi Romanian pääkaupungissa Bukarestissa ja aloitti viulunsoiton 5-vuotiaana. Orkesterinjohtajan uran hän aloitti 17-vuotiaana. Vuosina 1955–1959 hän toimi Romanian valtionoopperan ylikapellimestarina. Vuonna 1959 Comissiona siirtyi Israeliin, jossa hän perusti vuosina 1960–1967 johtamansa Ramat Gan -kamariorkesterin. Vuodesta 1968 lähtien hän asui Yhdysvalloissa. Hän johti Göteborgin sinfoniaorkesteria (1967–1973), Baltimoren sinfoniaorkesteria (1968–1984), Houstonin sinfoniaorkesteria (1980–1988), Helsingin kaupunginorkesteria (1990–1994), RTVE:n sinfoniaorkesteria (1990–1998) ja Vancouverin sinfoniaorkesteria (1991–2000). Comissiona kuoli sydänkohtaukseen maaliskuussa 2005.
Comissiona johti monien uusien teosten, kuten Allan Petterssonin sinfonioiden, ensiesityksiä. Pettersson omisti yhdeksännen sinfoniansa Comissionalle.
Eurelijus Žukauskas
Eurelijus Žukauskas (s. 22. elokuuta 1973 Klaipėda, Liettuan SNT, Neuvostoliitto) on liettualainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Seurajoukkueet
Žukauskas pelasi juniorikoripalloa KK Neptūnasin nuorten joukkueissa, joista hän nousi edustusjoukkueeseen kaudeksi 1994–1995. Hän pelasi myös joitakin otteluja KK Šiauliaissa. Kauden 1996–1997 päätteeksi Žukauskas siirtyi BC Žalgirisiin, jossa hän voitti kaksi Liettuan-mestaruutta sekä yhden Euroliiga-mestaruuden. Vuonna 2000 hän siirtyi ensimmäistä kertaa ulkomaille, Fortitudo Bolognaan, jossa hän pelasi yhden kauden ajan. Vuonna 2001 Žukauskas siirtyi venäläiseen BK Lokomotiv Kubaniin, josta hän lähti ainoastaan yhden kauden jälkeen UNIKS Kazaniin. Kazanissa hän voitti FIBA Europe Leaguen-mestaruuden kaudella 2003–2004. Vuonna 2004 Žukauskas siirtyi Ülkersporiin, jossa hän voitti Euroliigan torjuntatilaston. Vuonna 2005 hän liittyi Olympiakosiin yhden kauden ajaksi. Kauden 2006–2007 hän vietti BC Lietuvos Rytasissa, josta hän siirtyi kausiksi 2007–2009 takaisin Žalgirisiin. Seuran paidassa hän voitti kolmannen Liettuan-mestaruutensa vuonna 2008. Kauden 2008–2009 päätteeksi Žukauskas ilmoitti lopettavansa ammattilaiskoripalloilun.
Maajoukkue
Žukauskas oli mukana arvokisoissa ensimmäistä kertaa vuonna 1996, jolloin Liettua voitti Atlantan olympialaisissa hopeaa. Hän oli mukana myös Sydneyn olympialaisissa, joista maa saavutti pronssimitalin. Ensimmäiset EM-kilpailunsa Žukauskas pelasi vuonna 1997. Hän oli mukana myös vuosien 1999 ja 2001 EM-kisoissa, joista maa ei saavuttanut mitalia. Ainoan EM-mitalinsa Žukauskas voitti vuonna 2003, jolloin Liettua voitti Euroopan-mestaruuden.
Stadiaali
Stadiaali on jääkautta lyhyempi kylmä jakso ilmastohistoriassa.
Jääkauden aikana ilmasto muuttui toisinaan suhteellisen nopeasti stadiaalista lämpimämpään interstadiaaliin ja takaisin.
Luettelo 1920-luvun suomalaisista elokuvista
Luettelo Suomessa tuotetuista elokuvista julkaisuvuoden mukaan. Aakkosellisesta luettelosta elokuvista katso Luokka:Suomalaiset elokuvat
Fabíola Molina
Fabíola Pulga Molina (s. 25. toukokuuta 1975, São José dos Campos, São Paulo) on entinen brasilialainen uimari, joka osallistui kotimaansa riveissä Kesäolympialaisiin 2000. Hän voitti kaksi kultaa Pan American Gameseissä, naisten 4x100 metrin vapaauintiviestissä (1995 ja 1999).
Marina Gamba
Marina Gamba (noin 1570 Venetsia – 1619 Toscana) oli Galileo Galilein kolmen aviottoman lapsen äiti.
Yhdellä lukuisista käynneistään Venetsiassa Galilei tapasi Marina di Andrea Gamba -nimisen nuoren naisen. Marina Gamba muutti Galilein Padovan asuntoon ja synnytti hänelle kolme lasta. Lapset olivat Virginia (s. 1600), myöhemmin sisar Maria Celeste; Livia (s. 1601), myöhemmin sisar Arcangela ja Vincenzio (s. 1606). Kenenkään kolmen kastetodistuksessa ei mainita Galileita isäksi. Virginia on merkitty Marina Venetsialaisen haureuden tuotteeksi, Livian isää ei ole merkitty lainkaan ja Vincenzion isä on merkitty epäselväksi.
Asemalaituri
thumb|Asemalaituri [[Helsingin päärautatieasemalla.]] thumb|[[Laituriovi|Laituriovet Vuosaaren metroaseman asemalaiturilla. Laituriovien ensisijaisena tehtävänä on estää asiaton pääsy raiteille. ]] Asemalaituri on rautatieasemalla tai metroasemalla kiskojen vieressä oleva koroke, josta noustaan junaan tai junasta pois. Melkein kaikilla asemilla on jonkinlainen laituri, suurimmilla asemilla laitureita on useita. Laiturityyppejä on useita.
Marina Gamba
Kun Galilei jätti Padovan lopullisesti ottaakseen vastaan paikan Medicien hovissa Firenzessä 1610 hän otti kaksi tytärtään mukaansa mutta jätti Marina Gamban ja neljävuotiaan Vincenzion. Muutama vuosi myöhemmin Vincenziokin muutti Firenzeen. 1613 Marina Gamba nai Giovanni Bartoluzzin. Galilei piti kuitenkin ilmeisesti hyvät yhteydet Marinaan ja Bartoluzziin.
Asemalaituri
Joissakin laitureissa saattaa olla turvarako johon voidaan kavuta jos tipahtaa raiteille.
Marina Gamba
Galilei laittoi tyttärensä luostariin. Hänellä ei olisi ollut varaa tyttäriensä myötäjäisiin.
Akkadin kieli
thumb|Osa [[Gilgameš-eepoksesta kirjoitettuna nuolenpääkirjoituksella.]] Akkadin kieli (𒀝𒅗𒁺𒌑, akkadû) on kuollut itäseemiläinen kieli, jota puhuttiin kolmannelta vuosituhannelta ensimmäiselle vuosituhannelle asti Assyrian ja Babylonian alueilla, mutta joka levisi jopa Persiaan ja Egyptiin asti. Ensimmäiset kirjoitetut kokonaan akkadinkieliset tekstit sijoittuvat vuodelle 2500 eaa. Akkadi oli tärkeä kaupan, politiikan, lain, uskonnon ja kirjallisuuden kieli muinaisessa Lähi-idässä ja sillä oli aikansa lingua francan asema.
Akkadin kieltä kirjoitettiin nuolenpääkirjoituksella, joka otettiin käyttöön sumerin kielestä. Sumerin kieli vaikutti näin myös akkadin kielen sanastoon, ja akkadi muun muassa peri sanajärjestyksen sumerin kielestä. Akkadin kielen syrjäytti puhekielenä toinen seemiläinen kieli, aramea, noin 100-luvulla.
Murteet
Akkadin kielen poikkeuksellisen pitkän elinajan kuluessa siitä oli monta murretta, jotka ovat jakaantuneet karkeasti kahteen osaan, assyrialaisiin murteisiin ja babylonialaisiin murteisiin.
Konsonantit
Lähde:
Vokaalit
Lähde:
Substantiivit ja adjektiivit
Akkadin kielen substantiivit ja adjektiivit jakaantuvat kahteen sukuun, maskuliiniin ja feminiiniin. Substantiiveilla on kolme sijamuotoa ja kolme lukua. Adjektiiveilla on myös kolme sijamuotoa mutta vain kaksi lukua duaalin puuttuessa.
Lyhenteet: yks. = yksikkö, du. = duaali, mon. = monikko, nom. = nominatiivi, akk. = akkusatiivi, gen. = genetiivi, obl. = obliikvi
Obliikvi on akkusatiivin ja genetiivin muodostama hybridisija.
Substantiivi šarrum on "kuningasta" merkitsevä maskuliinisubstantiivi ja šarratum on feminiini merkitykseltään "kuningatar". Feminiinisanan johtimena on yleensä 't' tai 'at', mutta sana voi olla luonnostaan jo feminiininen, kuten äiti 'ummum'. Duaalimuoto sanasta šarrum on kieliopillisesti jokseenkin väärin, koska duaalia yleensä käytetään asioista, jotka esiintyvät pareina ihmisruumiissa kuten käsi 'qātum' ja silmä 'īnum'
Adjektiivit noudattavat suurin piirtein samaa substantiivien taivutuskaavaa, mutta nominatiivin monikossa saavat päätteen -ūtum ja monikon obliikvissa -ūtim. Adjektiiveista ei myöskään ole duaalimuotoa, vaan sen sijasta käytetään monikkoa. Adjektiivit tulevat yleensä pääsanan jälkeen ja kongruoivat pääsanansa kanssa suvussa, luvussa ja sijassa. Esimerkiksi 'vahvojen kuninkaitten' šarrī dannūtim sana dannum 'vahva' on samassa muodossa kuin pääsana.
Vanhan babylonian murteen jälkeen substantiivien taivutus yksinkertaistui ja sanaloppuinen m (mimaatio) ja n (nunaatio) katosi, joten esimerkiksi sanoista šarrum, šarratum ja qātān tuli šarru, šarratu ja qātā.
Verbit
Verbijärjestelmä on monimutkainen ja seemiläisten kielten tavoin perustuu radikaalijärjestelmään, jossa eri verbimuotoja muodostetaan yleensä kolmen juurikonsonantin eli radikaalin avulla. Akkadin kielen verbit jakaantuvat neljään konjugaatioon ja kolmeen aikamuotoon: preteritiin, preesensiin ja statiiviin. Myös imperatiivi-, partisiipi- ja verbaaliadjektiivimuotoja on mahdollista tehdä verbeistä. Akkadi on SOV-kieli, eli verbi tulee lauseen loppuun.
Brothers (vuoden 2015 elokuva)
Brothers on vuonna 2015 ensi-iltansa saanut intialainen hindinkielinen urheiludraamaelokuva, jonka on ohjannut Karan Malhotra. Elokuva on virallinen uudelleenfilmatisointi yhdysvaltalaisesta elokuvasta Warrior.
Samuda Brothers
Samuda Brothers oli Jacob ja Joseph d'Aquilar Samudan perustama suunnittelu ja laivanrakennusyritys Cubitt Townissa Isle of Dogissa Lontoossa. Nykyisin telakka-alueella on lähiö Samuda Estates.
Samuda Brothers aloitti toimintansa Bow Creekin suulla Orchard Placessa Leamouthissa Lontoossa vuonna 1843. Yhtiö siirtyi vuonna 1852 Cubitt Towniin kasvettuaan liian suureksi. Yhtiön toiminnasta vastasi Joseph Jacobin saatua surmansa Gipsy Queenin koeajoissa. Telakka erikoistui rauta- ja teräsrunkoisiin sotalaivoihin ja höyrykonein varustettuihin rahtilaivoihin. Vuonna 1863 telakan sanotaan toimittaneen tonnistolla laskettuna yhtä paljon aluksia kuin muut Lontoon telakat yhteensä. Tilaukset Saksasta, Venäjältä ja Japanista mahdollistivat selviämisen vuoden 1866 finanssikriisistä, mikä vaikeutti useiden Lontoon telakoiden toimintaa.
Vuonna 1877 tuleva keisarillisen Japanin laivaston amiraali Togo Heihachiro, joka johti Japanin laivastoa Venäjän-Japanin sodassa, tuli työharjoitteluun telakalle päätettyään koulutuksensa Naval Prepatory Schoolissa Portsmouthissa ja Royal Naval Collegessa Greenwichissä. Togo valvoi Fusōn valmistusta ennen paluutaan Japaniin.
Josephin kuoltua vuonna 1885 yritettiin yritys tuloksetta myydä. Telakka suljettiin 1890, mikä jätti Lontooseen enää kaksi merkittävää telakkaa: Yarrow'n ja Thames Ironworksin.
Paavo Järvi
Paavo Järvi (s. 30. joulukuuta 1962 Tallinna) on virolainen kapellimestari.
Järvi oli vuodesta 2016 alkaen toiminut Tokiossa NHK Symphony Orchestran ylikapellimestarina. Hänen isänsä on kapellimestari Neeme Järvi. Hänen kummisetänsä oli edesmennyt suomalainen kapellimestari Paavo Berglund.
Paavo Järvi opiskeli Tallinnassa lyömäsoitinten soittoa ja orkesterinjohtamista ennen muuttoaan Yhdysvaltoihin vuonna 1980. Hän jatkoi opintojaan muun muassa Curtis Institute of Musicissa. Järvi toimi vuosina 1994–1997 Malmön sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina, vuosina 2001–2011 Cincinnatin sinfoniaorkesterin orkesterinjohtajana ja vuosina 2006–2014 Frankfurtin radion sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina. Vuonna 2010 hän aloitti Orchestre de Parisin taiteellisena johtajana ja siirtyi vuonna 2016 NHK Symphony Orchestran ylikapellimestariksi.
Järvi on levyttänyt muun muassa Šostakovitšin, Richard Straussin ja Igor Stravinskyn sävellyksiä.
SLDRAM
SLDRAM on RDRAM:n ohella varteenotettava kilpailija uudeksi muististandardiksi. Tämän uuden teknologian kehittäjänä on SLDRAM Consortium, noin 20 komponenttivalmistajan ryhmä, joka on ilmoittanut päämääräkseen suunnitella suuren muistikapasiteetin omaavan DRAM-piirin mahdollisimman halvalla.
SLDRAM-piirin suunnittelussa on hyödynnetty osaksi vanhaa RAM-teknologiaa, joten sen tuomat uudistukset muistipiireihin eivät ole aivan niin radikaaleja kuin RDRAM:n. SLDRAM pystyy operoimaan nopeammalla 200 MHz:n väylällä kuin perus-SDRAM. Kuten DDR-SDRAM, tämäkin muisti operoi kahdesti kellosignaalin ajassa. Niinpä tiedonsiirto tapahtuu 400 MHz:n, ehkä pian jo 800 MHz taajuudella.
Verrattaessa RDRAM:iin SLDRAM:lla on monia etuja. Avoimena standardina se on halvempaa. Kellotaajuuden ollessa pienempi kuin RDRAM:lla on häiriöiden merkitys pienempi ja lisäksi sen viive on pienempi. SLDRAM:n periaatteellinen nopeus on jopa 3,2Gt/s joka on huomattavasti enemmän kuin RDRAM:n 2,1Gt/s.
Katso myös
Synchronous dynamic random-access memory
Aake Mäkelä
Aake Armas Mäkelä (11. huhtikuuta 1931 Sippola – 17. toukokuuta 2019 Kouvola) oli suomalainen pikajuoksija. Ammatiltaan hän oli kelloseppä.
Mäkelä oli Suomen yleisurheilun huipulla 1950-luvun alussa. Hän edusti Suomea kaikkiaan kuudessa maaottelussa vuosina 1950–1957. Mäkelän ura jäi suhteellisen lyhyeksi, sillä hän lopetti aktiiviuransa 1950-luvun lopulla. Kalevan kisoissa hän saavutti kaikkiaan neljä pronssimitalia, joista kaksi tuli 100 metrillä vuosina 1950 ja 1952 sekä kaksi 200 metrillä vuosina 1955 ja 1956. Hän oli lisäksi vuonna 1957 tuomassa seuransa Myllykosken Kilpa-Veljet toiseksi SM-viestien 4 × 100 metrillä. Hyvinkään Tahkoa hän edusti vuoteen 1954 saakka.
Työuransa Mäkelä teki kelloseppänä Kymenlaaksossa Myllykoskella, jossa hän perusti oman kellosepänliikkeen vuonna 1954 ja oli töissä liikkeessä joulukuuhun 2018 asti.
Jörn Donner
Kulttuurin moniottelijana tunnettu Donner julkaisi esikoiskirjansa jo 18-vuotiaana, ohjasi ensimmäisen lyhytelokuvansa 21-vuotiaana, perusti Suomen elokuva-arkistoa 24-vuotiaana, pääsi Pohjolan suurimman päivälehden Dagens Nyheterin elokuvakriitikoksi 27-vuotiaana ja palkittiin Venetsian elokuvajuhlilla parhaasta esikoisohjauksesta 30-vuotiaana. Hän on ainoa suomalainen, joka on noutanut Oscar-palkinnon.
Suomen pääkonsulina Los Angelesissa Donner palveli vuosina 1995–1996. Kansanedustajana (r) hän oli 1987–1995, 2007 ja 2013–2015 ja Euroopan parlamentin jäsenenä (SDP) 1996–1999.
Tasavallan presidentti myönsi Donnerille professorin arvonimen vuonna 2003.
Tausta
Jörn Donner oli tunnetun saksalaistaustaisen, suomalaisen Donnerin kulttuuri- ja taloussuvun jäsen. Hänen isänsä Kai Donner oli suomalaisuusaktivisti ja suomalais-ugrilaisen kielitieteen tutkija. Donnerin äiti oli Margareta ”Greta” o.s. von Bonsdorff. Hänen veljiään ovat eläintieteen professori Kai Otto Donner ja geologian professori Joakim Donner. Jörn Donner itse valmistui vuonna 1958 Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi pääaineinaan yleinen valtio-oppi ja pohjoismainen kirjallisuus sekä sivuaineina psykologia ja filosofia. Hän ei kuitenkaan harkinnut tieteellistä uraa.
Poliittinen toiminta
Donner toimi kansanedustajana (RKP) 1987–1995 ja 2007 sekä 2013–2015 sekä Euroopan parlamentin jäsenenä (SDP) 1996–1999. Helsingin kaupunginvaltuustoon hänet valittiin ensimmäisen kerran vuoden 1968 kunnallisvaaleissa SKDL:n edustajana. Donner luopui valtuustopaikastaan 1976, mutta palasi kaksi kautta myöhemmin vuoden 1984 kunnallisvaaleissa valtuustoon RKP:n edustajana. Donner istui valtuustossa jälleen kaksi kautta vuoteen 1992, jolloin hän ei asettunut enää ehdolle. Tammisaaren valtuustoon Donner valittiin vuoden 2000 kunnallisvaaleissa sitoutumattomien riveistä. Tammisaaren kunnallispolitiikassa Donner vaikutti muun muassa kaupunginhallituksessa vuoteen 2003, jolloin hän muutti takaisin Helsinkiin. Helsingin kaupunginvaltuustoon Donner nousi jo kolmannen kerran vuoden 2004 kunnallisvaaleissa, nyt SDP:n edustajana. Donner toimi mm. kulttuuri- ja kirjastolautakunnan puheenjohtajana vuoteen 2008, jolloin hän ei ollut enää ehdolla vaaleissa.
Vuoden 2003 eduskuntavaaleissa Donner valittiin eduskunnan varasijalle sitoutumattomana RKP:n ehdokkaana. Pian sen jälkeen hän kuitenkin liittyi Suomen sosialidemokraattiseen puolueeseen. Donner nousi uudelleen eduskuntaan Eva Biaudet’n siirtyessä kansainvälisiin tehtäviin vuoden 2007 alussa. Noustessaan varasijalta eduskuntaan Donner erosi SDP:n jäsenyydestä voidakseen liittyä RKP:n eduskuntaryhmään. Kevään 2007 eduskuntavaaleissa Donner ei enää ollut ehdolla, joten hänen toinen visiittinsä eduskuntaan jäi muutaman kuukauden mittaiseksi.
Donner asettui ehdolle vuoden 2011 eduskuntavaaleissa sitoutumattomana RKP:n listalle Helsingissä. Tärkeimpänä syynä ehdokkuuteensa Donner ilmoitti perussuomalaisten kannatuksen nousun. Perussuomalaisille on luotava hänen mukaansa ”enemmän vastavoimia”. Donner jäi kuitenkin varasijalle, kun Astrid Thors ohitti hänet 129 äänellä ja sai RKP:n ainoan paikan kyseisestä vaalipiiristä.
Donner nousi jälleen varapaikalta eduskuntaan syyskuussa 2013, kun Astrid Thors astui uuteen virkaan Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön Etyjin vähemmistövaltuutetuksi, ja vuoden 2014 valtiopäivien avajaisissa 81-vuotias Donner saikin toimia eduskunnan ikäpuhemiehenä.
Vuoden 2012 presidentinvaaleissa Donner tuki kokoomuksen Sauli Niinistöä. Donner oli RKP:n sitoutumattomana ehdokkaana vuoden 2014 eurovaaleissa. Donner oli sitoutumattomana RKP:n ehdokkaana vuoden 2017 kuntavaaleissa Helsingistä. Hänet valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon 980 äänellä. Samalla hänestä tuli koko Suomen vanhin kunnanvaltuutettu. Donner erosi Helsingin kaupunginvaltuustosta terveydellisistä syistä 24.4.2019.
Elokuvavaikuttaminen
Donner on yksi Suomen elokuva-arkiston perustajajäsenistä. Hän on ohjannut elokuvia myös itse. Aamua kaupungissa (1954) oli taiteellinen kokeilu. Ohjaajanuransa hän aloitti Ruotsissa, mutta siirtyi sieltä muutaman elokuvan jälkeen Suomeen ja teki rohkean, eroottissävytteisen elokuvan Mustaa valkoisella (1968), jota useassa suhteessa on pidetty hänen parhaimpanaan. Tämän jälkeen rohkeiden seksielokuvien sarja jatkui elokuvilla Sixtynine 69 (1969), Naisenkuvia (1970) ja Hellyys (1972). Donner on tehnyt myös vakavampia elokuvia, muiden muassa bergmanilais-antonionilaisvaikutteisen elokuvan Anna (1970), joka on uuden aallon piirteitä sisältävä tutkielma keski-ikää lähestyvän naisen tyhjyyden tunnoista. Siinä pääosaa näytteli yksi Ingmar Bergmanin vakionäyttelijöistä, Harriet Andersson.
Donnerille myönnettiin vuonna 1984 Fanny ja Alexander -elokuvan parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinto. Virallisesti parhaan vieraskielisen elokuvan Oscarin voittajaksi merkitään tuotantomaa, mutta usein palkinnon vastaanottaa elokuvan ohjaaja. Donner kävi tuottajana hakemassa palkinnon, kun Bergman itse ei päässyt paikalle. Donner oli järjestänyt Bergmanille rahoituksen Fannyyn ja Alexanderiin, ja Donner on sanonut, ettei elokuvaa olisi tehty ilman häntä. Bergman antoi Donnerille kirjallisen todistuksen siitä, että patsas kuuluu Donnerille.
Viimeiset pitkät näytelmäelokuvansa 1900-luvulla Donner teki jälleen ruotsiksi. Miestä ei voi raiskata (Män kan inte våldtas) vuodelta 1978 oli feministinen trilleri Märta Tikkasen samannimisestä, omintakeisesta kirjasta. Dirty Story (1984) perustuu Donnerin omaan romaaniin Gabriels dag. Siinäkin pääosassa nähtiin Bergmanin luottonäyttelijä Erland Josephson. Donner on laatinut itse käsikirjoitukset jokaiseen elokuvaansa. — Pitkähkön tauon jälkeen vuonna 2009 valmistui Donnerin ohjaama suomenkielinen historiallinen draama Kuulustelu, joka kertoo jatkosodan desantista Kerttu Nuortevasta. Vuonna 2015 sai ensi-iltansa Armi elää!, suomenkielinen kuvaus teatteriseurueesta joka valmistelee näytelmää Armi Ratiasta.
Viimeisen kerran Donner esiintyi kameroiden edessä kuusi viikkoa ennen kuolemaansa, kun häntä haastateltiin ruotsinkieliseen dokumenttielokuvaan Donner – privat (2021). Haastatteluja kuvattiin neljän päivän ajan. Elokuvan käsikirjoitti Pirjo Honkasalo ja ohjasi John Webster.
Kirjallinen ura
pienoiskuva|Jörn Donner Helsingin kirjamessuilla 2004. Donner oli alle 20-vuotias aloittaessaan kirjallisen tuotantonsa novellikokoelmalla Välsignade liv (1951). Hän on julkaissut runsaan viidenkymmenen vuoden aikana kymmeniä teoksia. Ansiokas on esimerkiksi Ingmar Bergmanin elokuvatuotantoa analysoiva Djävulens ansikte (1962; suomeksi Paholaisen kasvot, suom. Juha Virkkunen, 1967). Donnerin tunnetuimpiin teoksiin kuuluu myös Nya boken om vårt land (1967; suom. Uusi maammekirja). Viime teoksissaan Donner on pohtinut paljon omaa elämänhistoriaansa, muun muassa teoksessa Varför finns jag till (1998; suomeksi Miksi olen). Silti nopeaan, keskimäärin kaksi kirjaa vuodessa tahtiin on lukeutunut myös Anders-sarjaan kuulumattomia uusia romaaneja. Donner on osallistunut myös keskustelukirjojen elvytykseen muun muassa myyntimenestykseksi nousseella kirjallaan John Vikströmin kanssa – sen sijaan Stefan Lindforsin kanssa tehty uusinta ei kantanut.
Mittavin Donnerin suoritus kirjallisuuden alalla on romaanisarja Andersin suvun tarinasta. Se käsittelee suomalaista suuryritysmaailmaa ja suomenruotsalaista yläluokkaa 1930-luvun lopusta vuoteen 2000. Sarjassa on ilmestynyt kaikkiaan kymmenen osaa, ellei kokonaisuuteen lasketa mukaan eräitä siihen myöhemmin liitettyjä romaaneja, joitten sidos tarinaan on löyhä. Sarjan kolmesta päähenkilöstä Jacob Anders edustaa eräänlaista Donnerin alter egoa. Sarjan kuudes osa Isä ja poika toi Donnerille Finlandia-palkinnon vuonna 1985. Donner sai vuonna 2002 John Vikströmin kanssa kirjoittamastaan kirjasta Elämme – siis kuolemme / Att leva är att dö vuoden kristillinen kirja -palkinnon. Hänelle myönnettiin myös Ruotsin akatemian Suomi-palkinto vuonna 2004. Donner julkaisi elokuussa 2009 muistelmateoksen Ingmar Bergmanista.
Yksityiselämä
Donner suoritti siviilipalveluksen aikana (1959–1961), jolloin se vielä oli Suomessa hyvin harvinaista eikä yleisesti hyväksyttyä. Siviilipalveluspaikkana oli Porin yleinen sairaala. Hän kirjoitti palvelusaikansa kokemuksista vuonna 1961 suomeksi julkaistun kirjan Terveenä sairaalassa.
Donner sairastui 1990-luvun lopulla eturauhassyöpään. Donnerilta löydettiin loppuvuonna 2006 myös keuhkoista syöpäkasvain, joka poistettiin, mutta kasvain uusiutui kahdesti, ensimmäisen kerran vuonna 2009. Lisäksi hänelle asennettiin uusi läppä aorttaan vuonna 2016.
Donner asui Pohjoisrannassa Helsingin Kruununhaassa. Hän oli naimisissa kolme kertaa. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli kirjailija Inga-Britt Wik (aviossa 1954–1962), toinen vaimo oli Jeanette Bonnier (aviossa 1974–1988). Hänen kolmas vaimonsa oli Bitte Westerlund vuodesta 1995.
Donnerilla oli kuusi lasta: Johan (s. 1955), Jakob (s. 1959), Susanna (1981–2017) jonka äiti on Meri Vennamo, Otto (s. 1981), jonka äiti on elokuvatuottaja Lisbeth Gabrielsson, Daniel (s. 1988) ja Rudolf Rafael (s. 1990).
Ensimmäisen avioliiton Inga-Britt Wikin kanssa päätyttyä Donnerin välit siitä syntyneisiin lapsiin Johaniin ja Jacobiin katkesivat. Myöhemmin syntyneisiin Susannaan ja Ottoon hän piti yhteyttä vain satunnaisesti, koska hän ei elänyt lasten kanssa samassa perheessä. Oton hän tunnusti vasta kymmenen vuoden kuluttua tämän syntymästä. Omien sanojensa mukaan Donner oikeasti huolehti vain kahdesta kolmannen vaimonsa Bitte Westerlundin kanssa saadusta lapsesta Danielista ja Rudolfista.
1960-luvulla Donnerilla oli suhde Harriet Anderssonin kanssa. Andersson on kuvannut suhdetta yhdeksi harvoista onnellisista rakkaussuhteistaan ja elämänsä parhaaksi ajaksi.
Donner kuoli 86-vuotiaana pitkäaikaiseen keuhkosairauteen 30. tammikuuta 2020 Kolmiosairaalassa Helsingissä. Donnerin muistotilaisuus pidettiin 21. helmikuuta ravintola Kolmessa Kruunussa Kruununhaassa
Donnerin tuhkat on siroteltu Tammisaareen hänen Bromarvin-kesämökilleen.
Donner oli innokas valokuvauksen harrastaja, ja hänen jäämistöstään löydettiin noin 30 000 valokuvaa. Hän tallensi kotielämäänsä sekä matkakohteitaan ja ihmisiä eri puolilla maailmaa. Valokuvia esitellään Helsingissä 31.3.–3.9.2023 Hakasalmen huvilan näyttelyssä Jörn Donner – Matkalla – På resa – Travelling 1951–1968, ja niistä on koottu samanniminen kirja.
Tom Wilkinson
Thomas Geoffrey ”Tom” Wilkinson (s. 5. helmikuuta 1948 Leeds, West Yorkshire, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen näyttelijä. Hän syntyi Leedsissä, West Yorkshiressa, mutta muutti neljävuotiaana perheensä kanssa Kanadaan muutamaksi vuodeksi. Palattuaan Englantiin Wilkinson valmistui Kentin yliopistosta. Wilkinson on tehnyt pitkän ja näyttävän uran sekä elokuvissa että teatterissa. Hän on näytellyt muun muassa Martin Lawrencen kanssa elokuvassa Black Knight ja Jackie Chanin kanssa elokuvassa Rush Hour – Rankka pari. Hän näytteli myös kenraali Charles Cornwallisin roolin elokuvassa Patriot (2000), sekä Carmine Falconea elokuvassa Batman Begins (2005). Wilkinson on saanut kaksi Oscar-ehdokkuutta uransa aikana, elokuvista Michael Clayton (2007) ja Satimessa (2001). Hän voitti Parhaan miessivuosan Primetime Emmy -palkinnon vuonna 2008 draamasarjasta John Adams. Vuonna 2011 Wilkinson näytteli Kennedyt -sarjassa (The Kennedys) Kennedyn klaanin isää, Joseph P. Kennedyä.
Industrial Workers of the World
thumb|200px|IWW:n tunnus. Industrial Workers of the World (IWW) on kansainvälinen syndikalistinen ammattiyhdistys. Sen päämaja on vuodesta 2010 lähtien sijainnut Chicagossa. Parhaimmillaan vuonna 1923 siihen kuului 100 000 jäsentä, ja se nautti 300 000 työläisen suosiosta. Sisäisen konfliktin ja Yhdysvaltain hallituksen pakkotoimien seurauksena jäsenmäärä laski jyrkästi vuoden 1924 jälkeen. IWW:n sääntöjen johdanto on säilynyt miltei muuttumattomana järjestön perustamisvuodesta 1905 ja on toiminut herätteenä monien muiden maiden työväenjärjestöille.
SIMM
thumb|SIMM-muistikampoja: ylempänä kaksi 30-nastaisia, alempana kaksi 72-nastaisia SIMM on vanhemmissa tietokoneissa käytetty muistimoduuli.
SIMM-muisteja on kahta varianttia: vanhempi 30-nastainen ja uudempi 72-nastainen. Vanhempi 30-nastainen muistimoduuli sisältää kokoonpanon, jossa väylän leveys on 8 tai 9 bittiä, kun uudemmassa 72-nastaisessa on 32 tai 36 bittiä leveä väylä. Yhdeksännet bitit ovat tarkistukseen käytettyjä pariteettibittejä.
Industrial Workers of the World
Yleistä
Industrial Workers of the Worldilla on kuusi eri osastoa (department); maatalous ja kalastus, kaivosteollisuus, rakennusala, teollinen tuotanto, liikenne ja tietoliikenne sekä julkiset palvelut. Niiden sisällä toimii useita ammattiosastoja eri ammattiryhmien työntekijöille. Edustettuina ovat tavallisimpien ammattikuntien lisäksi muun muassa viihdealan ja hyväntekeväisyysjärjestöjen työntekijät sekä seksityöläiset. Nykyään IWW:ssä on noin 5 000 jäsentä. Valtaosa jäsenistä on Yhdysvalloissa, mutta osastoja on myös Britanniassa, Australiassa ja Kanadassa. Yksittäisiä jäseniä on muissakin maissa.
SIMM
SIMM-moduuleissa on käytetty sekä FPM- että EDO-muistia. Kortinreunaliittimet ovat vain piirilevyn toisella puolella.
SIMM-moduuleissa kannat ovat yhdistettyjä niin, että samassa kohdassa eri puolilla olevat pinnit ovat yhteydessä toisiinsa. Jos toiselle pinnille tulee kontaktivika, tieto siirtyy silti toisen kautta.
Industrial Workers of the World
IWW ja Pohjois-Amerikan suomalaissiirtolaiset
IWW:n suomalainen äänenkannattaja, Industrialisti (1914-1916 Sosialisti, 1916–1917 Teollisuustyöläinen) ilmestyi vuosina 1917–1975 Minnesotan Duluthista käsin. Parhaimmillaan Industrialisti saavutti noin 10 000 kappaleen levikin ja se oli IWW:n ainoa päivälehti. Amerikansuomalaiset julkaisivat myös kuukausittain ilmestynyttä Tie Vapauteen -lehteä.
SIMM
SIMM-moduulit on korvannut DIMM- ja SO-DIMM-moduulit uudemmissa laitteissa.
Industrial Workers of the World
IWW ja Pohjois-Amerikan suomalaissiirtolaiset
Amerikansuomalaisten vuonna 1903 Duluthiin perustama Työväen Opisto toimi vuosina 1921–1941 IWW:n virallisena oppilaitoksena, lisäksi liiton kannattajien omistuksessa oli 1920–1960-lukujen ajan Ontarion Thunder Bayssa sijaitseva työväentalo Finnish Labour Temple.
Jukka-Pekka Mattila
Jukka-Pekka Ensio Mattila (s. 13. elokuuta 1963 Helsinki) on suomalainen liikemies, joka oli puhutuimpia 1980- ja 1990-lukujen vaihteen kasinotalouden riskisijoittajia Suomessa. Hän sai vuonna 2000 kuuden vuoden ehdottoman vankeustuomion talousrikoksista Notareal Oy:n loppuvaiheiden yhteydessä vuonna 1991. 1990-luvun loppupuolella hän johti valettujen laivapotkureiden viimeistelyn robotisoimiseen erikoistunutta Robotic Technology Systems plc -yhtiötä. Vuonna 1992 Mattila voitti moottoriveneiden Offshore I -luokan maailmanmestaruuden yhdessä italialaisen Walter Ragazzin kanssa.
Elämä ja ura
Mattila kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1981. Tämän lisäksi hän on opiskellut myöhempinä vuosina liikkeenjohtoa (MBA) ja arkkitehtuuria muun muassa Yhdysvalloissa. Vuonna 1985 hän perusti yhdessä Juhani Sepän kanssa Notareal Oy:n. Sen ensimmäisenä toimialana oli kiinteistövälitys. Alussa toiminta keskittyi Kymi Kymmene -konsernin rantakaavoitettujen lomatonttien markkinointiin ja myyntiin, mutta kehittyi myöhemmin monialakonserniksi. Vuonna 1990 Notareal-konsernilla oli palveluksessaan noin 360 henkilöä. Konserniin kuuluivat Rakennusliikkeet Notarak Oy ja VAK rakennus Oy, Keittiökalustetehdas Ykkössisuste Oy, Tienrakennusalan Ässä Asfaltti Oy sekä Varastohotelli Leobragge Oy.
Vuonna 1990 Notareal-konsernin liikevaihto oli noin 450 miljoonaa markkaa. Sen verotettava tulos oli hiukan yli 40 miljoonaa markkaa voitollinen konsernin viimeisellä täydellä tilikaudella. Yhtiöllä oli tytäryhtiöitä myös ulkomailla. Brysselissä Notareal Belgium kaavoitti niin sanottujen punaisten lyhtyen korttelin, jonka yhtiö hankki kokonaan omistukseensa, minkä jälkeen se kaavoitettiin hotellikäyttöön, ja sille rakennettiin nykyinen Sheraton-hotelli. Portugalissa yhtiö teki suurehkoja liikekiinteistökauppoja, mutta vuonna 1990 siellä ei ollut enää toimintaa. Thaimaassa yhtiöllä oli kahden tornitalon rakennushanke yhteistyössä kiinalaisen konsortiumin kanssa, Pattayan Jomtien rannalla. Notareal omisti hankkeesta vähemmistöosuuden.
Mattila rakennutti yritysryppäineen myös Espooseen Ringside Golf -nimisen golfkentän, jonka rakentajana toimi Notareal Oy:n 100-prosenttisesti omistama Notarak Oy.
Mattila asetti konsernin emoyhtiön vapaaehtoiseen selvitystilaan helmikuussa 1991 sen jälkeen kun säästöpankit lopettivat yhtiön luototuksen ja nostivat luottojen korkotason yli 20 prosenttiin. Yhtiön nimestä muodostui konkurssin jälkeen median suosima versio "Not a real" -myytti, joka symboloi aikaisempaa niin sanottua kasinotalouden aikakautta. Yhtiön oman konserniesitteen mukaan (1988) nimi on muodostettu englanninkielisistä sanoista "Notary" ja "Real Estate".
Kansainvälinen liiketoiminta
Vuodesta 1991 vuoteen 1996 Mattila toimi Pronssivalu Oy:n (Finnscrew) vientijohtajana ja laajensi yhtiön tuotantoa avaamalla tehtaat sekä Malesiassa että Pietarissa. Pronssivalu Oy on vuonna 1952 perustettu laivapotkureita valmistava yritys.
Mattila johti suomalaisen Pronssivalu Oy:n 1996 perustamaa Robotic Technology Systems -yhtiötä vuodesta 1996 vuoteen 2000 ja oli mukana listaamassa sitä Lontoon pörssin Ofex-listalle ja myöhemmin AIM listalle. Vuonna 1999 RTS PLC siirtyi Lontoon pörssin AIM-listalle ja samana vuonna konsernin internetsovelluksia tuottanut RTS Networks listautui erillisenä yhtiönä Lontoon pörssiin. RTS PLC -konsernista tuli vuonna 1999 yksi tuotantoautomaatioalan suurimmista yrityksistä maailmassa, kun se osti amerikkalaisen Wright Industries-konsernin koko osakekannan. Vuonna 2000 konsernilla oli palveluksessaan yli 1800 työntekijää joista noin 500 Suomessa ja samana vuonna Mattila asetettiin ensimmäisenä Pohjoismaalaisena ehdolle Lontoon pörssin vuoden yritysjohtajaksi. Yhtiön osakkeiden markkina-arvo ylitti miljardin euron rajan samana vuonna. RTS Konsernin suurimpia asiakkaita ovat Astra Zeneca, Pfizer, Nokia, Rolls-Royce, Volvo Aerospace ja Pilkington. RTS PLC:n tytäryhtiö RTS Networks meni konkurssiin 2002. RTS PLC:n toiminta jatkuu edelleen,
Oikeudenkäynnit
Mattilan Espoon käräjäoikeudessa talvella 1997 saama yhdentoista kuukauden ehdollinen vankeusrangaistus muuttui Helsingin hovioikeudessa heinäkuussa 2000 kuuden vuoden ehdottomaksi vankeudeksi. Mattila sai vuoden lykkäystä rangaistuksen täytäntöönpanoon, perusteena muun muassa lasten opiskelu hänen uudessa kotimaassaan Britanniassa. Mattila haki vielä jatkoa lykkäykselle oikeusministeriöstä, mutta kun sitä ei myönnetty, hän katosi. Poliisi antoi hänestä kansainvälisen etsintäkuulutuksen elokuussa 2001. Vuonna 2003 hänet otettiin kiinni Dominikaanisessa tasavallassa. Hän esiintyi passitietojen mukaan Brasilian kansalaisena nimeltä Paulo Martins. Hänet noutettiin Suomeen toukokuussa 2003.
Saatuaan Helsingin hovioikeudesta tuomion heinäkuussa 2000, Mattila erosi RTS PLC:n pääjohtajan virastaan. Samassa yhteydessä Mattilan perheen säätiön omistamia osakkeita realisoitiin huomattava määrä ja tästä varallisuudesta on käyty sittemmin oikeutta eri maissa jo useita vuosia. Arsenalin ja sen rahoittamien konkurssipesien rikosilmoitusten perusteella v. 2002 aloitetut esitutkinnat ovat päättyneet niin Suomessa kuin ulkomaillakin syyttämättäjättämispäätöksiin.
Vuonna 2010 poliisi kertoi löytäneensä Mattilan ulkomaille kätkemiä varoja lähes 20 miljoonan euron arvosta. Syytettä ei kuitenkaan nostettu vedoten Korkeimman oikeuden päätökseen, jolla purettiin liikemies Kari Uotin 2009 saama tuomio törkeästä velallisen epärehellisyydestä. Tapaukset katsottiin samankaltaisiksi niin, ettei syytteellä olisi tämän ennakkopäätöksen valossa ollut menestymisen mahdollisuuksia oikeussalissa.
T-90
T-90 on venäläinen taistelupanssarivaunu, joka otettiin käyttöön vuonna 1993. T-90 on Venäjän asevoimien käytössä olevista nykyaikaisin taistelupanssarivaunu T-14 vaunun jälkeen. Vaunuja on valmistettu kaikkine versioineen noin tuhat (vuonna 2010), mutta se on nykyhetken myydyimpiä.
Kehitys
T-90:ää valmistetaan Nižni Tagilin kaupungissa Uralilla. Vaunun on suunnitellut Kartsev-Venediktov. Uralvagonzavod (UVZ, suom. Uralin vaunutehdas) tehdas on sama, jossa suuri osa neuvostovalmisteisista T-72-vaunuista tehtiin.
Vaikka T-90 perustuukin T-72:een, on siihen liitetty myös T-80:n yhteydessä kehitettyjä ominaisuuksia, kuten puolustusjärjestelmä Štora-1.
1990-luvun alkupuolella Venäjä ylläpiti täysmittaisia kahden taistelupanssarivaunun kehityshankkeita. T-80:n osoittauduttua liian kalliiksi (2,2 milj USD/kpl), siirryttiin kehittämään edullisempaa T-90:ää (1,6 milj USD/kpl, kurssit em. ajalta). T-90:stä oli tarkoitus tulla Venäjän armeijan panssareiden pääkalustoa. Vuoteen 2004 mennessä vaunuja oli otettu käyttöön arvioiden mukaan 150 ja vuonna 2010 noin 500. Vaunuja valmistetaan noin 60–100 vuodessa ja kokonaismääräksi on tarkoitus tulla 1500. Moskovan sotilaspiirin Kantemirovskaja ja Taman-divisioonat on tarkoitus varustaa T-90A-vaunuilla vuoteen 2010 mennessä Venäjä vie vaunuja myös ulkomaille ja lisensoi sen valmistusta.
Intian lisäksi vaunuja ovat ostaneet Algeria ja Turkmenistan ja sopimusneuvotteluja on käyty Kyproksen, Libyan ja Saudi-Arabian kanssa.
Tulevaisuudessa Venäjän armeijan on tarkoitus korvata T-90 uudella T-14 taistelupanssarivaunulla.
Venäläis-intialainen T-90 - Bhishma
thumb|Intian armeijan T-90 Bhishmoja harjoituksessa [[Tharissa.]] Intia osti 15. helmikuuta 2001 allekirjoitetun sopimuksen mukaan 124 vaunua koottuina ja 186 koottavaksi Intiassa. Myytävät 310 vaunua käyttävät erilaista moottoria kuin Venäjän operoimat vaunut, eikä niissä ole Štora-1- tai Arena-puolustusjärjestelmiä. Intiassa kootuille vaunuille annettiin mallinimi Bhishma.
Lokakuussa 2006 Intia hankki 330 vaunua lisää ja oikeuden koota korkeintaan 1000 vaunua.
Ominaisuudet
T-90 noudattaa neuvostoajoilta periytyvää panssarivaunukehitystä, sillä se on paranneltu versio 1970-luvun vaunusta T-72:sta. Ominaista on tornin pyöreys ja matala siluetti. Lisäksi vaunu on huomattavan kevyt: 46,5–50 tonnia taistelupainoisena. Keveydestä huolimatta vaunun huippunopeus on vain hieman parempi kuin edeltäjällään (65 km/h).
T-90 jää liikkuvuudessa hieman häviölle Leopard 2:lle (72 km/h). Toisaalta vaunun keveys tekee siitä käyttökelpoisemman eri maastoissa ja olosuhteissa, kuten esimerkiksi tärkeimmässä vienti- ja lisenssivalmistusmaassa Intiassa.