cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen viestijoukkojen historia
Viestijoukkojen perustaminen 1939
Suomen puolustusministeri Juho Niukkasen päätöksellä perustettiin 18. lokakuuta 1939 pioneerijoukoista erilliset viestijoukot ylijohdollisesti omaksi aselajikseen. Tätä ennen sotilasviestitoimintaa harjoittavat yksiköt ja joukko-osastot olivat kuuluneet yhdessä pioneeri-, auto- ja hyökkäysvaunujoukkojen kanssa teknillisiin joukkoihin. Ajatus siitä, että viestijoukot ja pioneerit toimivat yhdessä teknillisenä aselajina, on ranskalainen. Ranskalla oli Saksan valtakunnan 11. marraskuuta 1918 ensimmäisen maailmansodan antautumisen jälkeen 1919 suuri osuus Suomen puolustusvoimien kehityksessä oli ympärysvaltoilla. Käynnissä oli tällöin vielä Venäjän sisällissota.
Talvisota
Talvisodassa oli 10 viestipataljoonaa, mutta jatkosodassa niiden määrä oli jo kasvanut 27:ään. Talvisodassa huomattiin tarve lisätä viestitoimintaan erikoistuneita sotilaita. Myös Lotta Svärd -järjestö osallistui sotilasviestitoiminnan kokonaisuuteen.
Jatkosota
Jatkosodassa toimi:
Lisäksi oli vielä kymmeniä viestikomppanioita ja erillisiä viestijoukkueita. Tulee lisäksi huomata, että osan rintamavastuusta jatkosodassa Nurmeksen pohjoispuolella kantoivat saksalaiset, minkä vuoksi kokonaisviestinnän määrä oli huomattavasti talvisotaa laajempi.
Sotien jälkeen vuonna 1944 rykmentin toiminta siirtyi Riihimäen varuskuntaan, joka oli rakennettu pääasiassa 1900-luvun alussa Suomen autonomisen suuriruhtinaskunnan ajan lopulla.
1944
Viestijoukkojen kokoonpano rauhankannalle palauduttuaan marraskuun 1944 jälkeen:
1961
2. Erillinen viestikomppania nimetään 4. Erilliseksi Viestikomppaniaksi ja perustetaan 2. Erillinen Viestikomppania ja 15. toukokuuta 3. Erillinen Viestikomppania Kouvolaan. 2. Erillinen Viestikomppania siirtyy Turkuun 1963.
1967
Viestirykmentistä ohjataan henkilöitä perustettavalle 5. Erilliselle Viestikomppanialle Keuruulle. Ilmavoimien Viestipataljoonan pohjalta perustetaan Ilmavoimien Viestikoulu. Panssariprikaatille perustetaan Panssapriprikaatin Viestikomppania. 4. Erillinen Viestikomppania jatkaa Hämeenlinnassa.
1976
Viestirykmentti siirtyy käytännösä pataljoonakokoonpanoon, kun sen Viestikoulu siirretään suoraan Pääesikunnan alaiseksi. Keuruun varuskunnassa sijoitetut 4. Erillinen Viestikomppanista ja 5. Erillinen Viestikomppaniasta muodostavat Keski-Suomen Viestipataljoona n.
1979
3. Erillinen Viestikomppania siirretään Kouvolasta Savon Prikaatiin Mikkelin Karkialammelle sen osaksi.
1985
Riihimäen varuskunnan kaikki varusmieskoulutusta antavat joukot liitetään Viestirykmenttiin. Sen kaksi perusyksiköstä (komppaniasta) ja Viestikouluun kuuluneesta Aliupseerikoulusta muodostetaan uusi joukkoyksikkö eli Etelä-Suomen Viestipataljoona. Viestikoulu ja Sähköteknillinen Koulu liitetään osaksi Viestirykmenttiä. Eskuntakomppania jää erilliseksi perusyksiköksi osaksi Viestirykmenttiä.
1988
2. Erillinen Viestikomppania Turussa liitetään hallinnollisesti Turun ilmatorjuntapatteristoon. Panssariprikaatin Viestikomppaniaan yhdistetään 1. Erillinen Autokomppania Panssariprikaatin Viestipataljoonaksi.
1993
Sähköteknillinen Koulu irrotetaan Viestirykmentistä ja liitetään sotilaslaitoksena vuoden alussa perustettuun Puolustusvoimien materiaalilaitokseen.
1995
Sähköteknillinen Koulu alistetaan jälleen Viestirykmentille joukkoyksikkönä.
1997
3. Erillinen Viestikomppania lakkasi ja sen tehtävät siirtyivät Keski-Suomen Viestipataljoonalle Keuruulle.
2003
Viestikoulu ja Sähköteknillinen Koulu lakkautetaan. Molempien koulujen tehtävät annetaan perustetulle Viesti- ja Sähkötekniselle Koululle.
2005
Viesti- ja Sähkötekninen koulu lopettaa varusmieskoulutuksen. Tietoliikenneasentajien koulutus siirretään Etelä-Suomen Viestipataljoonalle.
2014
Viestirykmentti itsenäisenä joukko-osastona lakkautetaan ja sen osia siirretään Panssariprikaatiin.
Laura Ramsey
Varhaisvaiheet
Ramsey syntyi Brandonissa, Wisconsinissa, missä hän kävi koulua nimeltä Laconia High School ja heti tämän jälkeen muutti Los Angelesiin tavoitteenaan luoda itselleen näyttelijän uraa. Hänet löydettiin Los Angelesin Sunset Boulevardin varrella olevassa ravintolassa, jossa hän oli tarjoilijana.
Ura
Ramseyn ensirooli oli reality-elokuvassa The Real Cancun (2003). Hänellä oli pieni rooli Natalie Day -nimisenä tyttönä TV-sarjassa The Days vuonna 2004.
Vuonna 2005 Ramsey oli mukana Catherine Hardwicken ohjaamassa elokuvassa Lords of Dogtown. Elokuvan on käsikirjoittanut Stacy Peralta, ja elokuvassa nähtiin muita suuria nimiä, kuten Emile Hirsch, Heath Ledger, Nikki Reed, Rebecca De Mornay sekä lukuisia muita. Ramsey esitti elokuvassa Gabrielle-nimistä tyttöä. Samana vuonna hän esiintyi vielä kolmessa eri elokuvassa: Inside Out, Cruel World sekä Venom.
Vuonna 2008 Ramsey vieraili TV-sarjassa Mad Men roolissa nimeltään Joy. Hän esiintyi yhdessä jaksossa nimeltään "The Jet Set". Seuraavana vuonna hän esiintyi neljässä elokuvassa: Shrink Middle Men, Street ja Catch .44.
Saloisten historia
Saloinen eli Salo on yksi Pohjanmaan vanhoista emäpitäjistä. Salo tarkoittaa isoa saarta, ja nimensä pitäjä sai siitä, että seurakunnan perustamisaikoihin vanhimmat kantakylät Salo ja Savolahti sijaitsivat suurella metsäisellä niemellä, jonka kannas yhdisti mantereeseen. thumb|200px|Saloisten vaakuna
Esihistoria
Saloinen alkoi nousta merestä 4000–5000-luvulla eaa., jolloin sen itäosiin ulottui Vihannista pitkä niemi. Saloisten alueella on varsin runsaasti muinais­jäännöksiä. Tähän mennessä on löydetty jo yli 100 kiinteää muinaisjäännöskohdetta. Suurin osa kohteista on noin 60-40 metrin korkeudella merenpinnasta, jossa ranta on ollut kampakeraamisella ajalla, eli 4000−2000 eaa. Tärkeimmät muinaisjäännösalueet ovat Mattilanperän Kettukangas, Leinoperän Tervakangas sekä Laivavaara ympäristöineen.
Kivikausi
Itäisen naapurikunnan Vihannin alueelta on tehty Suomusjärven kulttuuriin liittyviä löytöjä, Saloisten alue oli vielä siihen aikaan veden alla. Kampakeraamisen kulttuurin alkuaikoina Saloisten itäisimmät osat nousivat merestä. Kampakeraamiselle ajalle ajoittuvat sekä Mattilanperän Kettukankaan että Laivavaaran alueen löydöt, kuten myös iso osa muista tähän mennessä tehdyistä löydöistä. Ilmasto oli tänä aikana suhteellisen leuto. Kampakeraamisella ajalla alueella harjoitettiin suurimittaista hylkeenpyyntiä. Saloisista löydettyjä kivikauden muinaisjäännöslajeja ovat muun muassa röykkiöt, lapinrauniot, asuinpainanteet, kuopat ja jätinkirkot.
Jätinkirkot
Pohjanmaalle ominainen kivikautinen muinaisjäännöslaji ovat jätinkirkot, suuret suorakaiteen tai soikion muotoiset kivikehät, joissa on yleensä yksi tai useampi aukko. Naapurikunnassa Patti­joella on jätinkirkoista kaikkein suurin Kastelli. Saloisista löytyy neljä tällaista rakennelmaa. Suurin niistä sijaitsee Pirttivaaralla ja se on kooltaan 26×38-metrinen. Kettukankaan jätinkirkolla ja sen ympäristössä tehtyjen kaivausten perusteella kyseinen jätinkirkko ajoittuu vuosien 2000−2500 eaa. paikkeille. Myös Pirttivaaran ja Pirttihaudankankaan jätinkirkot sopivat maankohoamisen (55−60 metrin korkeudella nykyisestä merenpinnasta) perusteella samalle aikakaudelle. Pirttihaudankankaan jätinkirkon liepeiltä on lisäksi löydetty kyseisen aikakauden pienoistaltta. Pikku jakenaron jätinkirkko sijaitsee edellisiä hieman ylempänä eli 79 metriä merenpinnasta, minkä perusteella se voisi olla hieman muita vanhempi, eli rakennettu varhaiskampakeraamisella ajalla. Jätinkirkot liittyvät ilmeisesti alueella kivi­kaudella harjoitettuun suurisuuntaiseen hylkeenpyyntiin. Tätä oletusta tukee kaivauksissa Kettukankaalta löydetty hylkeen sormiluu.
Pronssikausi
Saloisista ja sen lähikunnista on tähän mennessä löydetty vain muutama pronssiesine Tervakankaalta. Nekin on ajoitettu rautakauteen. Ilmeisesti siirtyminen pronssin käyttöön tapahtui hyvin hitaasti. Esineellinen kulttuuri säilyi pitkään lähes kivikautisena, sillä pronssi oli kallista tuontitavaraa. Pronssikauteen ajoitettua keramiikkaa ja kiviesineitä on Saloisista kyllä löytynyt, ja niiden perusteella voidaan päätellä asutuksen jatkuneen katkeamattomana kivikauden jälkeenkin.
Rautakausi
Varhaisrautakausi on vähälöytöinen Saloisten seudulla, kuten myös muualla Suomessa. Pronssikauden lopulla ilmasto kylmeni, ja ilmeisesti sen seurauksena asutus taantui. Löydösten vähäisyys voi johtua myös siitä, että olisi siirretty käyttämään maatuvia raaka-aineita. Naapurikunnasta Vihannista löydetty noin vuoteen 80 eaa. ajoitettu reen­jalas todistaa kuitenkin asutuksen alueella jatkuneen. Myöhemmin rautakauden kuluessa asutus jälleen vahvistui. Saloisten tärkein rautakautinen löytöpaikka on Tervakankaan kalmisto ja asuinpaikka Leinoperällä, josta on löydetty muun muassa kaksi pronssista rannerengasta, jotka on ajoitettu 400−700-luvulle jaa. Tervakankaalta on löydetty myös alueen varhaisimmat viitteet pienimuotoisesta viljanviljelystä. Pääelinkeinona on kuitenkin edelleen ollut metsästys ja kalastus. Rautakaudelle saattaa ajoittua myös Ketunperän Kivirakankankaan pyyntikuoppa-alue, tosin kuoppapyyntiä on harjoitettu myös historiallisella ajalla. Rautakauden lopulta Saloisista ei ole tähän mennessä tehty löytöjä.
Ensimmäiset kylät
Vanhimmat kantakylät Salo ja Savolahti sijaitsivat suurella metsäisellä niemellä, jonka kannas yhdisti mantereeseen. Savolahden kylä oli niemen pohjoisrannalla ja Salonkylä niemen etelärannalla. Salonkylän eteläpuolella työntyi sisämaahan pitkä ja kapea Salonlahti, joka nykyisin on maan­kohoamisen johdosta kuivunut. Salonlahden rannalla seisoivat pitäjän vanhimmat keskiaikaiset tilat Juusola ja Hannuksela, jotka olivat varhaisimmassa vaiheessa yhtä suurta tilaa ja joista käytettiin eräissä asiakirjoissa nimeä Salo (Salw). Varhaisimman sataman oletetaan olleen jossain Salonlahden pohjoisrannalla. Salo oli tuohon aikaan tunnettu satamastaan ja Olavinpäivän markkinoista.
Keskiajalla sai alkunsa myös pitäjän eteläinen kantakylä Piehinki, joka sijaitsee Piehinkijoen rannalla. Varakkain talo oli ilmeisesti eräs Maanherra-niminen tila, jota isännöi vuonna 1548 Antti Pietarinpoika. Hänen setänsä Erkki Ollinpoika oli Marjaniemen isäntänä. Muita mahdollisesti jo keskiajalla perustettuja tiloja ovat Rautio, Haapajoki ja Puusti eli nykyinen Ranta-Sippala.
Pähkinäsaaren rauha ja Pohjois-Pohjanmaa
Vuonna 1323 solmittiin Ruotsin ja Novgorodin välillä Pähkinäsaaren rauha. Rauhansopimuksen mukaan raja päättyi Patajokeen (Petajokeen) ja Kainuun­mereen. Kainuunmerellä tarkoitetaan Pohjan­lahtea. Pata- tai Petajoesta tutkijoilla on kaksi näkemystä. Toisen mukaan se olisi Patti­joki, josta vuoden 1570 maakirjassa käytetään kirjoitusasua Pathajåkij. Toisen näkemyksen mukaan raja olisi päättynyt Pyhä­joen eteläpuolella virtaavaan Petäjäisojaan, joka on ilmeisesti vanhan karjalaisten nautinta-alueen eteläraja. Pohjois-Pohjanmaa oli kuulunut vanhastaan karjalaisten etupiiriin. Se tunnettiin Novgorodissa nimellä Semidesatskaja Korela, mikä on aiemmin suomennettu Seitsemän kymen Karjalaksi. Valtakunnan rajan kulkeminen pitäjän läpi ei kuitenkaan todellisuudessa liene paljon vaikuttanut asukkaiden jokapäiväiseen elämään, sillä Ruotsi ei käytännössä noudattanut sitä, eikä sitä myöskään merkitty maastoon.
Pitäjän synty
Itsenäinen kirkkopitäjä Salosta tuli vuonna 1407. Salon kirkkopitäjä ulottui etelässä Kala­joen ja Lesti­joen välillä olevaan Siiponjokeen asti. Pohjoisessa kirkkopitäjään kuului Siikajoki, tosin Pohjanmaan pappisluetteloissa myös Liminka luetaan Saloon kuuluvaksi. Kyseinen asiakirja on kuitenkin laadittu vasta 1600-luvulla ja osoittautunut epäluotettavaksi. Hallinnollisesti Limingan tiedetään kuuluneen Iin hallintopitäjään, joten on todennäköistä että se kuului siihen myös kirkollisesti. Hailuodon saari luettiin myös Saloon kuuluvaksi. Idässä Salo ulottui pitkälle sisämaahan aina Oulu­järvelle asti. Tarkkaa itärajaa ei ollut pitäjälle tässä vaiheessa vielä määritelty. Hallintopitäjänä Salosta käytettiin aluksi nimeä Ranta. Rannan hallintopitäjä perustettiin vuonna 1407. Se käsitti laajat neljänneskunnat, Iin, Limingan, Salon ja Kala­joen. Lisäksi alkuvuosina hallintopitäjään luettiin myös Kemi.
Salon ensimmäisen kirkon tuhosivat venäläiset vanhan vihan aikana 1490-luvulla. Kirkosta onnistuttiin kuitenkin pelastamaan Neitsyt Marian sekä kirkon suojelus­pyhimyksen Pyhän Olavin alttari­kaapit veistoksineen, jotka ovat nykyisin nähtävillä Saloisten nykyisessä kirkossa. Myös kirkonkello piilotettiin venäläisiltä. Se upotettiin Pitkäjärveen, mutta sitä ei enää myöhemmin löydetty sieltä. Nykyisin ei varmuudella tiedetä, mitä järveä Pitkäjärvellä tarkoitettiin. Uusi kirkko rakennettiin samalle paikalle Kirkkoluodolle ilmeisesti 1490-luvun lopulla. Se oli tyypillinen keskiaikainen puurakenteinen tukipilarikirkko, jonka päädyssä oli korkea terävähuippuinen torni. Keskiajalla Salon seurakunnalla oli vain yksi pappi kerrallaan. Kaksi heistä tunnetaan nimeltä, Pietari Jaakonpoika 1430-luvulta ja Hans Nicolai 1470-luvulta.
Fordellit ja muut suursuvut
Keskiajan lopulla Salon pitäjän mahtisukuna olivat pietarsaarelaislähtöiset Fordellit, joiden omistuksessa oli useita taloja mm. Juusola, Hannuksela ja Tokola. Juusola ja Hannuksela olivat olleet aiemmin jonkin aikaa itsensä valtionhoitaja Sten Sturen omistuksessa yhtenä tilana. Sten herra myi tämän tilan, josta käytettiin tässä yhteydessä nimeä Salo, Pietarsaaren Pirilössä asuvalle Jöns Fordellille. Jönsin vävy Olli Torkkelinpoika asui Juusolaa ollen näin Jönsin palveluksessa. Oletettavasti hän oli tullut Saloon jo Sten Sturen edusmiehenä. Olli Torkkelinpojan pojat Juuso, Olli ja Hannu olivat myöhemmin 1500-luvulla pitäjän mahtimiehiä. Juusola sai nimensä Juuson mukaan ja Juusolasta erotettu Hannuksela Ollin pojan Hannun mukaan. Kolmas veljeksistä Hannu Ollinpoika asui Tokolassa. Juusolan isännät toimivat pitäjän nimismiehinä useamman sukupolven ajan. Ollinpoikien naapureina asuneet Simo ja Olli Fordell olivat ilmeisesti samaa sukua. Muita Salonkylän tuon aikakauden suuria tiloja olivat Honka, Orava, Siniluoto ja Kulju, jotka kaikki perustettiin viimeistään 1500-luvulla. Savolahden merkittävimpiä taloja olivat Pietari Långin eli Lankin talo sekä Niemelä, Junnila, Similä ja Ollinsaari.
Keskiajan talous
Keskiajalla Salossa pellot olivat pieniä. Keskimääräinen peltoala taloa kohti oli noin 0,71 ha. Pääviljalaji oli ohra. Myös ruista viljeltiin. Salolaiset harjoittivat myös kaski- eli huhtaviljelystä, mistä muistona ovat palo-sanan sisältävät paikannimet, kuten Palonkylä. Keskiajalla karjan hoito oli maanviljelyä tärkeämpää. Eränkäynnillä oli tärkeä asema vielä keskiajan salolaisten elämässä. Pyydettiin metsän eläimiä, talvella hylkeitä ja kalastettiin. Tärkeintä varsinaisen Salon rantakylille oli merikalastus. Salo tunnettiin myös markkinapaikkana. Pitäjän nimikkopyhimyksen Pyhän Olavin messun yhteydessä 29. heinäkuuta järjestettiin jokavuotiset Olavinpäivänmarkkinat. Keskiajan salolaiset olivat myös merenkulkijoita purjehtien mm. Tukholmaan.
Uskonpuhdistus
1500-luvun tärkein tapahtuma oli uskonpuhdistus, joka kosketti Saloa ensisijaisesti taloudellisesti. Västeråsin valtio­päivillä vuonna 1527 tehdyllä päätöksellä kirkolliset verot siirrettiin kruunulle. Vuonna 1532 kannettiin Pohjanmaalla ns. kellovero, jossa jokainen seurakunta joutui luovuttamaan kellonsa kruunulle tai lunastamaan sen rahalla. Salo maksoi tätä veroa 60 markkaa, josta tutkijat ovat päätelleet seurakunnan omistaneen enemmän kuin yhden kellon. Keskiaikaiset veistokset ja krusifiksit jäivät edelleen koristamaan kirkkoa. Vanhat papit ja kirkonpalvelijat jatkoivat viroissaan ja uuden opin omaksuneet siirtyivät virkoihin vasta myöhemmin vanhojen vähitellen poistuttua työelämästä.
Asutuksen kasvu
1500-luvulla perustettiin Palonkylä, joka oli nuorin Salon maarekisterikylistä. Ensimmäiset palonkyläläiset olivat veljekset Heikki ja Olli Heikinpojat, joiden tilat perustettiin 1540-luvulle mennessä. Heikin tila oli Isoperet ja Ollin tila Ojala. Aiemmin Palo oli ollut savolahtelaisten huhtamaita. Kolmannen talon kylälle perusti 1560-luvulla Heikin poika Jaakko, ja se tunnettiin tietenkin Jaakkolana.
Doris Hart
thumb|Doris Hart Doris Jane Hart (20. kesäkuuta 1925 Saint Louis, Missouri – 29. toukokuuta 2015 Coral Gables, Florida ) oli yhdysvaltalainen tennispelaaja, joka voitti urallaan 35 Grand Slam -mestaruutta.
Geraldo Alckmin
thumb|Geraldo Alckmin. Geraldo José Rodrigues de Alckmin Filho (s. 7. marraskuuta 1952 Pindamonhangaba, São Paulo, Brasilia) on brasilialainen poliitikko, joka toimi São Paulon kuvernöörinä vuosina 2001-2006 ja uudestaan vuosina 2011-2018. Hän oli Brasilian Sosiaalidemokraattisen puolueen (PSDB) presidenttiehdokas vuoden 2018 presidentinvaaleissa, jossa hän sijoittui neljänneksi. Alckmin oli myös saman puolueen presidenttiehdokas vuoden 2006 presidentinvaaleissa, jossa hän pääsi toiselle kierrokselle, mutta hävisi vaalit silloiselle istuvalle presidentille Luiz Inácio Lula da Silvalle.
Doris Hart
Lapsena Hart kärsi vakavasta polvi-infektiosta. Tenniksen pelaaminen alkoi jalan hoitomuotona hänen ollessaan 6-vuotias.
Anna Honkala
Anna Honkala (s. 24. kesäkuuta 2001) on suomalainen pesäpalloilija. Honkala edustaa Superpesiksessä pelaavia Seinäjoen Maila-Jusseja. Hänen kasvattajaseuransa on Nurmon Jymy. Heinäkuussa 2020 Honkala teki Maila-Jussien kanssa kauden 2022 loppuun ulottuvan jatkosopimuksen. Honkala on edustanut urallaan Superpesiksessä myös Lapuan Virkiää. Virkiässä pelatessaan hän saavutti SM-pronssin kaudella 2019. Honkala on pelannut urallaan yhden B-tyttöjen Itä-Länsi-ottelun. Hän pelaa ulkokentällä kakkosvahtina. Honkala on pelannut urallaan 55 Superpesiksen runkosarjan ottelua. Näissä hän on lyönyt yhden kunnarin ja 21 tavallista juoksua, tuonut 11 juoksua ja kerännyt 83 kärkilyöntipistettä. Honkala on pelannut urallaan neljä Superpesiksen ylempää pudotuspeliottelua. Näissä hän on lyönyt kolme tavallista juoksua, tuonut yhden juoksun ja kerännyt kahdeksan kärkilyöntipistettä.
Doris Hart
Hart otti ensimmäisen Grand Slam -turnausvoittonsa Wimbledonin nelinpelissä 1947. Ensimmäinen kaksinpelimestaruus tuli 1949 Australian mestaruuskilpailuista. Hän voitti kaksinpelimestaruuden myös Ranskan mestaruuskisoissa 1950 ja 1952, Wimbledonissa 1951 sekä Yhdysvaltain mestaruuskilpailuissa 1954 ja 1955. Vuonna 1951 Hart voitti Wimbledonissa sekä kaksinpelin, nelinpelin että sekanelinpelin. Kaikki loppuottelut pelattiin saman päivän aikana. Hän otti kolmoisvoiton myös Ranskan mestaruuskilpailuissa 1952 sekä Yhdysvaltain mestaruuskisoissa 1954. Wightman Cup -urallaan vuosina 1946–1955 hän voitti kaikki 14 kaksinpeliotteluaan ja kahdeksan yhdeksästä pelaamastaan nelinpelistä.
Hart voitti uransa aikana kaikkiaan 35 Grand Slam -mestaruutta, ja hän sijoittuu niiden määrässä kaikkien aikojen listalla viidenneksi Louise Broughin kanssa. Mestaruuksista kuusi tuli kaksinpelistä, 14 nelinpelistä ja 15 sekanelinpelistä. Hart on yksi kolmesta naispuolisesta tennispelaajasta, jotka ovat voittaneet kaikki mahdolliset Grand Slam -tittelit (kaksin-, nelin- ja sekanelinpelin) kaikissa neljässä Grand Slam -turnauksessa. Kaksi muuta saavutukseen yltänyttä pelaajaa ovat Margaret Smith Court ja Martina Navrátilová.
Hart lopetti ammattilaisuransa 1955 ja ryhtyi opettamaan tennistä ammatikseen. Hänet valittiin International Tennis Hall of Famen jäseneksi 1969.
Geraldo Alckmin
Vuoden 2022 presidentinvaalissa hän oli varapresidenttiehdokkaana, ja hän voitti Lula da Silvan tullessa valituksi presidentiksi uudelleen.
Saloisten historia
Asutuksen kasvu
1500-luvun aikana asutus keskiaikaisen Salon emäpitäjän eteläosien jokilaaksoissa oli voimistunut niin paljon, että nämä erotettiin aluksi kappeliseurakunniksi ja myöhemmin itsenäisiksi pitäjiksi. Kalajoen osalta itsenäistyminen pitäjäksi tapahtui vuonna 1540 ja Pyhäjoen vuonna 1568. Uudenajan alussa Salon kirkkopitäjään kuului näin ollen nykyisen Saloisten ja Siikajoen välinen rannikko mukaan lukien Hailuodon saari, joka itsenäistyi ilmeisesti 1590-luvulla. Idässä pitäjä rajoittui Oulujärven erämaapitäjään eli Paltamoon. 1500-luvun aikana Pohjanmaan suurten jokien latvoille siirtyi savolaisia uudisasukkaita. Salossa tämä koski lähinnä Siikajoen yläjuoksua, jota sen tähden nimitetään myös Siikasavoksi.
1600-luku
thumb|240px|Saloisten vanha kirkko vuonna 1927.
Kirkon siirto
1600-luvulle tultaessa Salonlahti oli maankohoamisen takia kuivunut niin paljon, että kirkkomatkoista oli tullut runsaiden karien takia vaarallisia. Kirkkovene­onnettomuuksien vuoksi kirkko päätettiin siirtää Kirkkoluodolta nykyiselle paikalle Kirkonmäelle. Siirto toteutettiin vuonna 1622. Sen yhteydessä vanhaa keskiaikaista kirkkoa laajennettiin pidentämällä sitä keskeltä noin 2,5 metriä. Vuonna 1641 kirkko koristeltiin runsain seinämaalauksin. Maalarina oli vaasalainen Christian Wilbrandt.
Raahen perustaminen
Vuosisadan suurin mullistus Salon alueella oli kaupungin perustaminen. Sen perusti Salon kaupunki -nimisenä kreivi Pietari Brahe vuonna 1649. Vuonna 1652 Salon kaupunki sekä myös pitäjä siirtyivät osaksi Pietari Brahen omistamaa Kajaanin vapaaherrakuntaa. Kaupunki nimettiin tässä yhteydessä perustajansa mukaan Raaheksi (Brahestad). Aluksi kaupungin suunniteltiin sijoitettavaksi Salon silloisen sataman tienoille, mutta koska satama alkoi olla jo liian matala, kaupunki päätettiin sijoittaa nykyiselle paikalleen hieman pohjoisemmaksi. Vuonna 1689 Siikajoesta muodostettiin oma pitäjä, johon kuului koko Siikajokilaakso. Seuraavana vuonna muodostettiin Raahen-Salon seurakunta, jonka emäseurakunnaksi tuli kaupunkiseurakunta sisältäen myös Pattijoen, Olkijoen, Savolahden ja Palon. Kappeliseurakunniksi tulivat Salo ja Vihanti.
Kestikievarit
1600-luvun alkupuolella nykyisen Salon alueella oli vain yksi kestikievari, kirkonkylän Juusola. Vuosisadan loppupuolella aloitettiin kievarin pito myös Piehingin Hannilassa. Juusola ja Hannila toimivat kievareina myös myöhempinä aikoina. Niiden ohella kievaria pidettiin myöhemmin myös kirkonkylän Lukkarilan talossa sekä tästä erotetussa Hiitolan talossa.
Vaikeat ajat
1600−1700-lukujen vaihde oli Salon tienoolla vaikeaa aikaa. Ensin tulivat katojen seurauksena vuosien 1696−1697 suuret kuolovuodet, ja niiden jälkeen syttyi vuonna 1700 suuri Pohjan sota, jonka loppu­vaiheeseen liittyi venäläis­miehitys, isoviha. Venäläisjoukot saapuivat Saloon syksyllä 1714. Miehitys loppui vuonna 1721. Uusi venäläismiehitys eli pikkuviha oli vuosina 1742−1743.
Suuri kirkkoriita
1700-luvulla Raahen-Salon seurakuntaa vaivasi noin 30 vuotta kestänyt papiston ja Salon talonpoikien välinen suuri kirkkoriita. Salo oli tällöin Raahen-Salon kirkkoherrakunnan kappeli. Salon kappeliseurakuntaan kuuluivat Salon ja Piehingin kylät. Kirkkoherrana oli Gustav Bogman. Riidan aikana Salon talonpoikien johtomieheksi kohosi Siniluodon isäntä Matti Matinpoika Siniluoto. Suuri kirkkoriita alkoi, kun Raahen papisto suureen työmäärään vedoten vähensi Salon kirkossa järjestettäviä jumalan­palveluksia niin, että niitä oli vain joka neljäs tai viides viikko. Aiemmin jumalanpalvelus oli järjestetty joka sunnuntai. Salon asukkaat nousivat vastustamaan tätä ja anoivat lupaa palkata oman papin. He lähettivät edustajansa Matti Siniluodon kaksi kertaa käymään kuninkaissa. Suuri kirkkoriita kärjistyi Thomas Stenbäckin tullessa kirkkoherraksi. Hän vaati Salon kappelin täydellistä lakkauttamista ja salolaisten käymistä Raahen kirkossa. Myöhemmin Stenbäckin mieli kuitenkin muuttui, ja hänen johdollaan Salon pappilaa ja kirkkoa korjattiin. Hän tuli myös tunnetuksi ensimmäisenä Salon historian kirjoittajana. Suuri kirkkoriita päättyi sopuun vuonna 1764. Salo säilytti kirkkonsa ja siellä järjestettiin nyt jumalanpalvelus joka toinen sunnuntai.
Suomen sota Salossa
1800-luku alkoi sotaisasti, kun Ruotsi ja Venäjä taistelivat Suomen sodassa vuosina 1808−1809. Huhtikuussa 1808 venäläiset etenivät Saloon ja pieniä kahakoita käytiin Korpelan ja Leinosen talojen nurkilla Haapajokivarressa. Suomalaiset perääntyivät Siikajoelle, jossa käytiin sodan ensimmäinen suuri taistelu. Tässä taistelussa suomalaiset löivät venäläiset. Toukokuussa venäläiset joutuivat perääntymään Salon läpi etelään. Jälleen marraskuussa venäläiset marssivat Salon läpi ajaen suomalaisten joukkoja pohjoiseen. Piehingissä käytiin pieniä taisteluita. Marraskuun 16. päivänä neuvoteltiin Salon pappilassa aselevosta. 19. päivänä neuvotteluja jatkettiin Olkijoella Lassilan talossa, jossa seuraavana päivänä allekirjoitettiin aseleposopimus. Suomi ja sen mukana Salo liitettiin nyt Venäjään.
Kunta- ja seurakuntauudistus
Vuonna 1865 annettiin kunnallisasetus, jolla kirkollinen ja maallinen hallinto maalaispitäjissä erotettiin toisistaan. Tässä yhteydessä vanha Salon pitäjä jaettiin seuraaviin osiin: Salon kappeliseurakunta, myöhempi Saloinen, joka käsitti aluksi vain Salon ja Piehingin maakirjakylät; Salon emäseurakunnan nimeä kantanut myöhempi Pattijoki, joka käsitti Pattijoen, Savolahden, Palon ja Olkijoen kylät. Vihantiin kuuluivat Vihannin, Alpuan ja Ilveskorven kylät. Seuraavaksi ruvettiin jakamaan Raahen-Salon kirkkoherrakuntaa. Jälleen esitettiin vaatimuksia Salon seurakunnan lakkauttamisesta ja liittämisestä naapureihin, ensin Pattijokisten, sitten Pyhäjokisten taholta ja lopuksi vielä Raahesta. Salolaiset nousivat vastustamaan näitä hankkeita lukkari Jaakko Päivärinnan johdolla ja säilyttivät oman seurakuntansa. Raahen-Salon kirkkoherrakunta päätettiin lopulta jakaa Raahen, Saloisten, Pattijoen ja Vihannin seurakuntiin siten, että Saloisiin liitettiin takaisin Savolahden ja Palon kylät, jotka oli liitetty aikoinaan kaupunkiseurakuntaan. Lopullisesti jako toteutui Raahen-Salon viimeisen kirkkoherran Knut Fredrik Durchmanin kuoltua vuonna 1919. Saloinen aloitti toimintansa jälleen itsenäisenä kirkkoherrakuntana vuonna 1921. Kuntaan ja seurakuntaan kuuluivat nyt Salon, Palon, Piehingin ja Savolahden maarekisterikylät.
Kansakoulut
Savolahden kansakoulu aloitti toimintansa 1.9.1870, ja se oli Oulun läänin ensimmäinen kansakoulu. Koulu oli Salon kappeliseurakunnan ja Salon emäseurakunnan, eli Pattijoen, yhteinen. Koulurakennuksena toimi Öörnin sotilastorppa, jota laajennettiin siirtämällä torpan yhteyteen rakennus Niemelän tilalta. Koulunkäynti oli aluksi vilkasta, varsinkin koska Raahessa ei vielä ollut kansakoulua. Lukuvuonna 1870−1871 oppilaita oli 142. Pian oppilasmäärä väheni, ja vuonna 1877 oppilaita oli enää alun kolmattakymmentä. Savolahden kansakoulu lakkautettiin 1900-luvun alkuvuosina. Samoihin aikoihin perustettiin kansakoulu Piehinkiin ja vähän myöhemmin kirkonkylälle.
1900-luku
thumb|240px|Saloisten uusi kirkko valmistui 1932.
Vuoden 1930 kirkkopalo
Vuoden 1930 loppiais­päivänä tapahtui Saloisten seurakunnassa onnettomuus, kun kesken jumalanpalveluksen seurakunnan veisatessa Hilariuksen kiitos­virttä suntio Juusola kuuli sakaristosta tulen ritinää. Tuli oli päässyt irti kamiinan rautaisesta savupiipusta. Salon keskiaikainen korvaamattoman arvokas Pyhän Olavin puukirkko, joka yli 400 vuotta oli palvellut seurakuntalaisia, paloi muutamassa tunnissa perustuksiaan myöten. Kirkon keskiaikainen esineistö onnistuttiin kuitenkin pelastamaan. Välittömästi ruvettiin suunnittelemaan uutta kirkkoa, josta päätettiin tehdä mahdollisimman paljon vanhan näköinen. Uuden kirkon suunnitteli rakennusmestari Karvonen. Se tehtiin tiilestä ja rapattiin. Palosta säästynyt keskiaikainen esineistö laitettiin uuteen kirkkoon.
Rautaruukin terästehdas
Vuosisadan suurin mullistus Saloisissa oli Rautaruukin terästehtaan rakentaminen 1960-luvulla. 1950-luvulla Otanmäki Oy alkoi suunnitella terästehtaan rakentamista. Sijoitusvaihtoehtoja oli useita niin Etelä- kuin Pohjois-Suomesta. Pitkän väännön jälkeen tehdas päätettiin sijoittaa Saloisten Rojuniemeen, ja tehtaan nimeksi tuli Rautaruukki Oy. Tärkeitä vaikuttajia tänä aikana paikkakunnalla olivat saloistelainen SKDL:n kansanedustaja Antti Kinnunen, Saloisten kunnanhallituksen pitkäaikainen puheenjohtaja Olavi Tuomaala ja Raahen pitkäaikainen kaupunginjohtaja Yrjö Reinilä. Tehtaan rakentaminen aloitettiin vuonna 1961. Presidentti Urho Kekkonen kävi muuraamassa tehtaan peruskiven 25.8.1962. Ensimmäinen laivalasti terästä lähti Rautaruukin satamasta 5.9.1964. Tehtaan viereen rakennettiin sen rakentamisaikana tehtaan omistama Satamakankaan kerrostaloalue. Rautaruukin perustamisen ansiosta Saloisiin muutti runsaasti uusia asukkaita, ja myöhemmin 1960−1970-luvuilla Saloisiin rakennettiin Tarpion ja Honganpalon kylät sekä Ollinsaaren kerrostaloalue, jonka tieltä purettiin vanha ja arvokas Ollinsaaren kartano.
Saloinen liitetään Raaheen
Toinen suuri mullistus Saloisissa oli kuntaliitos Raaheen vuoden 1973 alussa. Liitoksen taustalla oli Rautaruukin perustaminen Saloisiin. Liitoksesta oli puhuttu jo 1950-luvun lopulta lähtien. Silloin oli kuitenkin Saloisissa päätetty pyrkiä lykkäämään liitosta mahdollisimman pitkälle. Terästehdashankkeen toteuduttua asia tuli uudelleen ajankohtaiseksi. Raahessa kuntaliitosesitys hyväksyttiin vuonna 1972. Saloisissa kunnanvaltuusto samana vuonna tyrmäsi hankkeen. Tämän seurauksena valtioneuvosto päätti siirtää Saloisten alueen pakolla Raahen yhteyteen vuoden 1973 alusta lähtien. Näin loppui Saloisten eli vanhan Salon aika itsenäisenä kuntana ja pitäjänä, jota oli kestänyt jo yli 550 vuotta.
Saloisten seurakunta jatkoi kuntaliitoksen jälkeen toimintaansa edelleen omana kirkkoherrakuntanaan. Talouden hoito oli kuitenkin nyt yhteinen Raahen kanssa, minkä johdosta muodostettiin Raahen seurakuntayhtymä. Pattijoen kunnan liityttyä Raaheen myös Pattijoki tuli mukaan seurakuntayhtymään. Oman kirkkoherran ja kirkkoherrakunnan saloistelaiset menettivät vuonna 2007, jolloin Saloinen ja Pattijoki liitettiin Raahen seurakuntaan. Raahen kirkkoherraksi valittiin liitoksen jälkeen Saloisten viimeinen kirkkoherra Tuomo Matala.
Petter (rap-artisti)
Petter Alexis Askergren eli Petter (s. 24. toukokuuta 1974) on ruotsalainen rap-muusikko.
Petter aloitti uransa vuonna 1996, ja hänen ensimmäinen studioalbuminsa Mitt Sjätte Sinne julkaistiin vuonna 1998. Albumi aloitti hip hop -villityksen Ruotsissa. Petter on tehnyt yhteistyötä norjalaisen rap-tuottaja Tommy Teen kanssa. Hänellä on myös oma levy-yhtiö Bananrepubliken. Petter vieraili räppäri Pee Ween kanssa suomalaisen Fintelligens-yhtyeen Renesanssi-albumin ”Stockholm–Helsinki”-kappaleella.
Petter asuu vaimonsa Mikaelan kanssa, ja heillä kaksi lasta. Hän on opiskellut taidehistoriaa Uppsalan yliopistossa. Hänelle diagnosoitiin ADHD vuonna 2011.
Sisupisara
Sisupisara on tunnus, jonka avulla kerättiin varoja Suomen olympiajoukkueen hyväksi vuoden 1972 Sapporon ja Münchenin olympiakisoihin.
Kiero
Kiero on kylä Leningradin alueen Seuloskoin piirin Kuivaisin kunnassa. Se sijaitsee Lempaalanjärven ja Roikanjärven välisellä kannaksella kymmenen kilometriä Kuivaisista länteen. Asukkaita on vajaat 600 henkeä (vuonna 2010).
Kieron kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Myöhemmin Lempaalan seurakuntaan kuulunut inkeriläiskylä sijaitsi Lempaalanjärven itärannalla Roikanjoen suussa. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan siellä asui 41 inkerinsuomalaista, 36 suomensuomalaista ja 18 venäläistä. Suomalaiset karkotettiin muualle Neuvostoliittoon 1930-luvun lopussa.
Nykyään Kierossa on suljettu varuskunta-alue. Sen ympärillä sijaitsee useita puutarhapalsta-alueita, joissa kesäaikaan asuu arviolta 450 ihmistä. Lähistöllä Käkisalmen tien varrella on Lembolovskaja tverdynja -niminen toisen maailmansodan muistomerkki.
Pohjois-Jyllannin alue
thumb|right|300px|Pohjois-Jyllannin alueen kunnat.
Pohjois-Jyllannin alue on yksi Tanskan viidestä alueesta. Alueen pinta-ala on 7 885,5 km² ja vuoden 2022 lopussa siellä oli 594 925 asukasta. Väentiheys alueella oli 74,8 asukasta neliökilometriä kohti. Alueen pääkaupunki ja suurin taajama on Aalborg.
Pohjois-Jyllannin alue muodostettiin 1. tammikuuta 2007 osana Tanskan kuntauudistusta. Alueeseen kuuluvat entiset Nordjyllandin amt, osa Viborgin amtista ja pieni osa Aarhusin amtista.
Aluevaltuusto
Tanskassa on viisi aluevaltuustoa, joista jokaiseen kuuluu 41 jäsentä. Jäsenet valitaan neljän vuoden välein kunnallisvaalien yhteydessä.
Pohjoismaiset hiihtolajit talviolympialaisissa 1928
Vuoden 1928 talviolympialaiset järjestettiin Sankt Moritzissa, Sveitsissä. Pohjoismaisissa hiihtolajeissa (maastohiihto, yhdistetty, mäkihyppy) järjestettiin yhteensä neljä kilpailua. Kilpailut toimivat myös saman vuoden maailmanmestaruuskilpailuina.
18 km
<br style="clear:both" />
50 km
<br style="clear:both" />
Yhdistetty
<br style="clear:both" />
Mäkihyppy
<br style="clear:both" />
Stench of the Deceased
Stench of the Deceased on yhdysvaltalaisen death metal -yhtyeen Vilen esikoisalbumi. Se julkaistiin omakustanteena vuonna 1999.
Albumin julkaisi uudelleen yhtyeen silloinen levy-yhtiö Listenable Records vuonna 2003.
Retkikunta 6
Retkikunta 6 oli Kansainvälisen avaruusaseman (ISS) 6. miehistö.
Miehistö
Numero nimen jälkeen ilmaisee henkilön avaruuslentojen määrän, tässä kuvattu lento mukaan luettuna.
Retkikunnan kesto oli suunniteltu nelikuukautiseksi tehtävän päättyessä maaliskuussa 2003 avaruussukkula Atlantiksen lennon STS-114 saapuessa asemalle Retkikunta 7:n miehistö mukanaan. Avaruussukkula Columbian onnettomuus sekoitti kuitenkin suunnitelmat ja retkikunnan miehistö jäi asemalle toukokuuhun 2003. He palasivat Maahan lennolla Sojuz TMA-1 ja Retkikunta 7:n suunniteltua pienempi vain kaksihenkinen miehistö saapui ISS:lle lennolla Sojuz TMA-2. Avaruussukkulan odotettiin olevan lentokiellossa jopa kaksi vuotta. ISS:lle suuntautuvat lennot pitäisi suorittaa Sojuz- ja Progress-aluksilla ennen kuin avaruussukkula saisi jälleen lentoluvan.
Retkikunnan miehistö laskeutui Maahan 4. toukokuuta 2003. Kyseessä oli ensimmäinen kerta jolloin yhdysvaltalaiset astronautit olivat laskeutuneet Sojuz-avaruusaluksella. Yhdysvaltalainen avaruusturisti Dennis Tito oli tosin tehnyt niin jo vuonna 2001.
Retkikunnan miehistö suoritti kaksi avaruuskävelyä. Retkikuntaa 6 käsittelee Chris Jonesin kirja Too Far From Home: A Story of Life and Death in Space.
400px|left|thumb|[[Revontulet ja Manicouaganin törmäyskraatteri (etuala) Quebecissä, Kanadassa Pettitin kuvaamana tammikuussa 2003]]
Nemijärven laivat
pienoiskuva|Suuremman laivan runko vuonna 1929 Nemijärven laivat olivat kaksi ensimmäisellä vuosisadalla Rooman keisari Caligulan valtakaudella rakennettua laivaa. Suuret puurakenteiset laivat purjehtivat tulivuorikraatteriin muodostuneella Nemijärvellä. Koska laivojen on katsottu olleen tarpeettoman suuria pienelle järvelle, on niitä usein tulkittu käytetyn huvittelutarkoituksiin; ylellisesti varusteltuja laivoja on kutsuttu ”kelluviksi palatseiksi”. Laivat upotettiin tarkoituksellisesti järven pohjaan suhteellisen pian niiden valmistumisen jälkeen. Niiden nostaminen järvestä aloitettiin 1920-luvun lopulla, ja ne asetettiin näytteille vuonna 1936 avattuun museoon. Laivat ja museo kuitenkin tuhoutuivat tulipalossa toisen maailmansodan aikana.
Historia
pienoiskuva|Nemijärvi on pieni pyöreä kraatterijärvi. Ensimmäisellä vuosisadalla jaa. vuosina 37–41 hallinnut Rooman keisari Caligula rakennutti Nemijärvelle kaksi suurta laivaa. Pieni kraatterijärvi oli antiikin ajalla pyhitetty jumalatar Dianalle. Koska suurille laivoille ei olisi ollut pienellä järvellä käytännön tarvetta, ja koska laivojen jäänteistä on löydetty kalliita koristeluja ja teknisiä ratkaisuja, on laivojen usein tulkittu rakennetun keisarin huvikäyttöön.
Laivat upotettiin tarkoituksellisesti joitakin vuosia valmistumisensa jälkeen. Alusten on usein ajateltu upotetun pian Caligulan murhan jälkeen, mutta joidenkin arkeologien mielestä hylkyjen yhteydestä löydetyt mosaiikit ja kolikot todistavat niiden olleen edelleen käytössä keisari Neron valtakaudella vuoden 54 jälkeen. Siten järven laivat saattoivat upota vasta Neron kuolemaa seuranneissa levottomuuksissa.
Nemijärven laivoista ei ole säilynyt tunnettuja kirjallisia viittauksia. Järvellä kalastaneet paikalliset asukkaat kuitenkin tiesivät pohjassa maanneista hylyistä vuosisatojen ajan. Ensimmäinen yritys nostaa laivoja koukuilla ja köysillä tehtiin vuonna 1446. Vuonna 1535 insinööri Francesco de Marchi kehitti oman sukelluspukunsa päästäkseen tutkimaan laivoja. Vuonna 1827 Annesio Fusconi laskeutui hylkyjen luokse sukelluskellolla. Vuodesta 1895 alkaen antiikkikauppias Eliseo Borghi nostatti sukeltajien avulla järvestä suuren määrän esineistöä.
Lopulta 1920-luvulla järvi osittain kuivatettiin Italian fasistijohtaja Benito Mussolinin tuella Caligulan laivojen nostamiseksi. Kuiville jääneet hylyt siirrettiin ensin järven rannalle ja myöhemmin niitä varten rakennettuun museoon, joka avattiin vuonna 1936. Museo ja laivat kuitenkin tuhoutuivat tulipalossa toisen maailmansodan aikana 31. päivä toukokuuta 1944.
Suunnittelu
Pienempi laiva oli purjealus; suurempi laiva oli kaleeri. Alukset olivat noin 70 metriä pitkiä ja 20 metriä leveitä. Niiden puuvalmisteisen rungon rakenne noudatti tyypillistä roomalaista laivanrakennustekniikkaa. Tavanomaisen rungon päällä olevissa kansirakennuksissa puolestaan oli ylellinen koristelu, johon kuului pylväitä, marmoria, mosaiikkeja, terrakottafriisejä, kullattuja kattotiiliä ja pronssiveistoksia. Kansirakennuksissa on vesijohtojen ja lämpöeristettyjen putkien perusteella esitetty olleen myös juokseva vesi ja lämmitysjärjestelmiä.
pienoiskuva|keski|upright=2.5|Ennallistus mahdollisesta ulkonäöstä
Teknologia
pienoiskuva|Puurakenteisen ankkurin ennallistus Nemijärven laivojen varustelussa käytettiin paljon kalliita ja aikaansa nähden teknologisesti edistyneitä ratkaisuja. Joidenkin laivoissa käytettyjen teknologisten ratkaisujen luultiin ennen laivojen löytymistä keksityn vasta paljon myöhemmin.
Yksi järvestä löytynyt roomalainen ankkuri oli muodoltaan tukkiankkuri. Ennen sen löytämistä tämän antiikin ajalla tunnetun ankkurityypin luultiin keksityn vasta 1600-luvulla.
Laivoissa käytettiin lyijystä ja terrakotasta valmistettuja vesijohtoja; hylyistä on löydetty myös vesihanan kaltaisia venttiileitä. Osan johdoista on tulkittu olleen tarkoitettu juoksevan veden kuljetukseen, kun taas toisten on tulkittu olleen lämmitysjärjestelmän osia.
Hylyistä löydettiin kupariseoksesta valmistettuja kuulalaakereita. Niitä on esitetty alun perin käytetyn patsaan pyörivässä jalustassa. Ennen näiden laakereiden löytymistä uskottiin kuulalaakereiden toimintaperiaatteen keksineen vasta Leonardo da Vincin 1 500 vuotta myöhemmin. Sittemmin myös keisari Neron palatsin raunioista on löydetty todisteita antiikin aikaisista kuulalaakereista.
Arkeologia ja tutkimus
Laivojen esineistöä nostettiin hylyistä laajamittaisesti ensimmäisen kerran 1800-luvun lopulla. Vuodesta 1895 alkaen sukeltajat nostivat järvestä mosaiikkilaattoja, pronssiveistoksia, kattotiiliä, vesijohtoja, nauloja ja suuren määrän puulankkuja. Taide-esineet ja metalliosat päätyivät suureksi osaksi Rooman kansallismuseon kokoelmiin. Nostetut puuosat ainoastaan mitattiin ja hylättiin sitten järven rannalle mädäntymään.
Laivat nostettiin ylös osittain kuivatetun järven pohjalta vuosina 1931 ja 1932. Hylkyjen puurakenne alkoi ilmalle altistuttuaan nopeasti rapistua suojausyrityksistä huolimatta, ja alukset siirrettiin sisätiloihin suojaan niitä varten järven pohjoispuolelle rakennettuun roomalaisten laivojen museoon, joka avattiin yleisölle vuonna 1936. Tietoa keisari Caligulan laivoista ei ollut säilynyt nykyaikaan kirjallisissa lähteissä; laivat tunnistettiin Caligulan rakennuttamiksi ainoastaan niiden osiin merkityistä valmistusvuosista ja joidenkin lyijyputkien latinankielisestä merkinnästä ”C CAESARIS AUG GERMANIC”.
Laivat ja useimmat niiden mukana 1900-luvulla nostetut esineet tuhoutuivat roomalaisten laivojen museon tulipalossa toisen maailmansodan aikana. Monet hylyistä 1800-luvulla nostetut metalliset ja keraamiset esineet ovat kuitenkin edelleen Rooman kansallismuseossa.
Vittorio Emanuele Orlando
Vittorio Emanuele Orlando (19. toukokuuta 1860 – 1. joulukuuta 1952) oli italialainen poliitikko. Hän toimi maansa pääministerinä vuosina 1917–1919 ja johti Italian valtuuskuntaa Versailles’n rauhassa 1919.
Orlando toimi vuosien 1903 ja 1917 välillä muun muassa opetus-, oikeus- ja sisäministerinä. Pääministeriksi hän tuli 30. lokakuuta 1917, hetkellä jolloin Italiaa uhkasi tappio ensimmäisessä maailmansodassa. Itävalta-Unkarin joukot olivat Caporetton taistelussa murtaneet Italian puolustuslinjan ja uhkasivat edetä Pojoen tasangolle asti.
Orlando oli kannattanut Italian liittymistä sotaan vuonna 1915 eikä menettänyt Caporetton tappionkaan jälkeen uskoaan lopulliseen voittoon. Hän teki vaihdoksia armeijan johdossa ja innosti puheillaan italialaisia taisteluun. Vihollinen saatiin pysäytettyä, ja vuonna 1918 Italia sai Itävalta-Unkarista ratkaisevan voiton Vittorio Venetossa.
Italia lähti Orlandon johdolla toiveikkaana Pariisin rauhankonferenssiin vuonna 1919. Tavoitteena oli saada liitettyä suuria alueita hajonneesta Itävalta-Unkarista Italiaan. Mutta vaikka Italia saikin pitkien ja riitaisten neuvottelujen jälkeen muun muassa Trentinon ja Etelä-Tirolin maakunnat, pidettiin Italiassa tätä huonona korvauksena sota-ajan kärsimyksistä. Orlandon katsottiin epäonnistuneen neuvotteluissa, ja hän joutui eroamaan pääministerin tehtävästä 19. kesäkuuta 1919.
Mussolinin diktatuurin aikana (1925–1943) Orlando pysyi poissa politiikasta ja keskittyi kirjoittamiseen ja opetustehtäviin. Mussolinin kukistumisen jälkeen hän palasi takaisin politiikan huipulle. Hän toimi parlamentin alahuoneen puhemiehenä 1944–1946. Vuonna 1948 hänet valittiin Italian senaattiin ja samana vuonna hän yritti Italian presidentiksi, häviten kuitenkin äänestyksessä Luigi Einaudille.
Charles Sprague Sargent
pienoiskuva|Charles Sprague Sargent. Charles Sprague Sargent (24. huhtikuuta 1841 – 22. maaliskuuta 1927) oli yhdysvaltalainen kasvitieteilijä. Hänet nimitettiin vuonna 1872 Massachusettsin Bostonissa sijaitsevan Harvardin yliopiston Arnold Arboretumin ensimmäiseksi johtajaksi. Sargent julkaisi useita kasvitieteellisiä teoksia. Hänen tunnistamistaan kasveista käytetään tavallista kasvitieteellistä kirjailijalyhennettä Sarg.
Nathaniel Clyne
Nathaniel Edwin Clyne (s. 5. huhtikuuta 1991 Stockwell) on englantilainen jalkapalloilija. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Crystal Palacea, jossa hän aikoinaan pelasi jo juniorina ja aloitti liigauransa. Clyne on pelannut myös Southamptonissa, Liverpoolissa ja lainalla Bournemouthissa. Pelipaikaltaan Clyne on oikea laitapuolustaja. Hän on pelannut Englannin jalkapallomaajoukkueessa.
Seurajoukkueura
Crystal Palace FC:n kasvatti Clyne debytoi seuran ykkösjoukkueessa Englannin Mestaruussarjassa lokakuussa 2008 Barnsleyta vastaan. Hän teki Palace-uransa ainoan maalin joulukuussa 2009 Readingiä vastaan. Kaudella 2010–2011 Clyne pelasi jokaisessa Palacen mestaruussarjaottelussa ja voitti kauden jälkeen Crystal Palacen vuoden pelaajan palkinnon. Kesällä 2012 Clyne siirtyi Valioliigaan nousseeseen Southamptoniin. Debyytti Valioliigassa tapahtui elokuussa 2012 ja ensimmäinen maali syyskuussa 2012. Siitä asti Clyne kuului joukkueen avainpelaajiin, kunnes siirtyi Liverpooliin runsaan 15 miljoonan punnan siirtosummalla kesällä 2015. Hän pelasi tulokaskaudellaan Liverpoolissa 33 valioliigaottelua ja 14 Eurooppa-liigan ottelua, myös tappiollisen finaalin Sevillaa vastaan.
Maajoukkueura
Clyne edusti Englantia sekä alle 19- että alle 21-vuotiaissa. Englannin jalkapallomaajoukkueessa hän debytoi marraskuussa 2014 EM-karsintaottelussa Sloveniaa vastaan. Ainoan arvokilpailujen lopputurnauksen ottelunsa hän pelasi Slovakiaa vastaan EM-kilpailuissa 2016.
Kreutzin ryhmä
Kreutzin ryhmä 1. Ryhmä pieniä komeettoja, joiden arvellaan olevan peräisin yhdestä vuonna 1106 moneen osaan hajonneesta isommasta komeetasta. Ryhmään kuuluu 12 nimettyä komeettaa, mutta Kreutzin palasia on arvoitu olevan jopa 200 000.
2. Nimeä Kreutzin ryhmä käytetään myös yleisesti koskien kaikkia ns. auringonhipojakomeettoja, joita on löytynyt yli 2 000 kappaletta pääasiassa aurinkoa tutkivien satelliittien ja luotainten avulla.
Auringonhipojakomeetat – Yleistä tietoa
Auringonhipojakomeetat ovat komeettoja, joiden radat vievät ne äärimmäisen lähelle aurinkoa. Yleensä puhutaan 1–2 auringon säteen (auringon r=695 500 km) mittaisesta etäisyydestä, mutta käytännössä melkein kaikkia aurinkoa tutkivilla satelliiteilla, esim. SOHO:lla, löydettyjä komeettoja kutsutaan Kreutzin komeetoiksi ainakin lehdistössä.
Alkuperäiseen Kreutzin ryhmään kuuluu siis vain 12 isompaa komeettaa, joista kahden ratojen perusteella astronomi Brian Marsden on laskenut niiden kuuluneen vuoden 1106 suureen komeettaan. Yhteensä on arvioitu Kreutzin palasia olevan kuitenkin noin 200 000.
Kun aurinkoa alettiin tutkia satelliitien ja luotainten avulla 1970-luvun lopussa, havaittiin suuri määrä muitakin auringonhipojakomeettoja. Niitä on löytynyt esim. SOHO luotaimen avulla jo yli 2 000 kappaletta. Auringonhipojakomeetat eivät saavu aurinkokuntaan Oortin vyöhykkeeltä, vaan ne ovat ennemminkin isojen planeettojen painovoimakenttään kaappaamia tai muulla tavalla aurinkokuntaan ajautuneita. Niiden jaksot vaihtelevat välillä 400–2 000 vuotta. Neljä muuta Kreutzin ryhmän kaltaista ryhmää on löytynyt: Marsdenin ja Meyerin ryhmät sekä Kracht 1 ja Kracht 2. Joillakin niihin kuuluvilla komeetoilla arvellaan olevan yhteys alun perin isompaan komeettaan nimeltä 96P/Macholz.
Johtolankoja alun perin isomman ytimen hajoamisesta osiin
Kreutzin ryhmän komeetoista eräät olivat ikään kuin vailla ydintä, vaikka ne omasivat näyttävän pyrstön. Toiset olivat kirkkaita ja kookkaampia ytimeltään, mutta ne hajosivat silti perihelissä usein osiin ja himmenivät. Suuri osa auringonhipojakomeetoista osoittautui pettymyksiksi valovoimaan nähden. Erään auringonhipojakomeetan, Lovejoyn (C/2011 W3), ytimen kooksi on arveltu noin 500 metriä, kun ryhmään kuulumattomien komeettojen ytimistä näkee käytettävän lukuja välillä 4–40 kilometriä. Lovejoy lienee tähän ryhmään kuuluvista komeetoista kookaimpia, sillä se poikkeuksellisesti selvisi auringon ohituksesta hajoamatta osiin. Toinen selviytyjä on vuoden 1843 suuri komeetta. Kuitenkin on vaikea löytää lähteitä, joista kävisivät ilmi auringonhipojakomeettojen koot ja ulottuvuudet. Yleensä puhutaan kuitenkin kokoluokasta muutama kymmenen metriä. Näyttää siltä kuin auringonhipojakomeetaksi kutsutaan jokaista SOHO- tai muulla aurinkoa tutkivalla luotaimella havaittua kohdetta. Eräänkin vasta löydetyn komeetan kooksi arvoidaan 50 km ja nopeudeksi 500 km/s, ja sen on päätelty olevan Kreutzin ryhmään kuuluva komeetta.