cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Massachusetts Institute of Technology
Yliopistosta ovat valmistuneet muun muassa Kofi Annan ja Buzz Aldrin. Suurin osa NASA:n astronauteista on valmistunut MIT:stä. MIT:stä valmistuneet ovat myös perustaneet tunnettuja yrityksiä, kuten Intel, McDonnell Douglas ja Texas Instruments. MIT:ssä on opiskellut tai opettanut 98 Nobel-palkinnon saanutta, 79 MacArthur-palkinnon saanutta ja 15 Turing-palkinnon voittajaa.
OpenCourseWare (OCW) on MIT:n verkossa julkaisema koulutusmateriaali.
Project MAC
Project MAC oli yhteistyöhanke, jonka tavoitteena oli kehittää osituskäyttöjärjestelmä. Projekti aloitettiin vuonna 1963 DARPAn rahoituksella. Projekti johti Multics-käyttöjärjestelmän kehitykseen.
Project Athena
Project Athena oli 1980-luvulla IBM:n, MIT:n ja DEC:n yhteisprojekti, jossa alkunsa saivat muun muassa X Window System ja Kerberos. Virallisesti projekti päättyi vuonna 1991.
Palavien tasankojen taistelu
Palavien tasankojen taistelu on fiktiivinen taistelu, joka käytiin Christopher Paolinin romaanissa Esikoinen Palavilla tasangoilla Jietjoen varrella Surdassa.
Massachusetts Institute of Technology
Project Athena
Muita projektin ohjelmistoja olivat muun muassa Hesiod-nimipalvelu (perustui BIND-ohjelmistoon) ja Zephyr-pikaviestiohjelma.
Palavien tasankojen taistelu
Taistelu ja sen taustat
Ajihadin kuoleman jälkeen tämän tytär Nasuada vei Vardenit Farthen Dûrista Surdaan, josta Galbatorix löysi heidät vakoilijaryhmänsä Mustan käden kautta Vardenien oleilevan ja kokosi mahtavat sotavoimansa kukistaakseen sekä Vardenit että surdalaiset samaan aikaan. Vardenien vakooja Urû'baenista havaitsi noin satatuhatpäisen armeijan marssineen kaupungin ohitse yöaikaan, kun Vardenit olivat luulleet näiden olevan edelleen Gil'eadissa Murtahgin harhautuksen ansiosta. Vardenit ja surdalaiset kokosivat yhteiset sotavoimansa, joiden päälliköksi nimitettiin Nasuada, ja veivät ne Palaville tasangoille, joilla oletettiin Valtakunnan joukot kohtaavan. Kun Valtakunnassa kuultiin Eragonin liittymisestä Vardeneihin, oli näiden riveihin uskaltautunut liittyä sankoin joukoin lisää Galbatorixin vihaajia. Lisäksi Vardenit olivat nyt liitossa Surdan armeijan kanssa ja juuri ennen taistelua heihin liittyi satapäisen urgaliheimon joukot. Täten nämä olivat huomattavasti vahvempia kuin Farthen Dûrin taistelussa, mutta Valtakunta oli edelleen huomattavasti vahvempi.
Heikompi surdalaisten ja vardenien armeija aloitti taistelun hyökkäämällä ensin ja olikin aluksi niskan päällä, kunnes Valtakunta sai käännetyä miesylivoimansa hyväkseen. Valtakunta pääsi niskan päälle, ja vardenit, surdalaiset ja urgalit olivat alakynnessä. Silloin Palaville tasangoille saapuivat tuhannet kääpiöt kuninkaansa Hrotgarin johdolla ja hetkeä myöhemmin myös joelle rantautui Lohikäärme-nimisellä aluksella satakunta carvahallilaista johtajanaan Eragonin veli Roran, mikä käännytti jälleen taistelun kulun jälleen valtakuntaa vastaan. Muita taisteluun osallistuneita maageja taitavampien Kaksosten liittyminen taisteluun pakotti jälleen vardenit, surdalaiset, urgalit ja kääpiöt perääntymään, kunnes Roran surmasi kaksoset vasarallaan. Taisteluun liittyi lopussa vielä myös uusi lohikäärme, Thorn, ja sen ratsastaja, Murtagh, joka surmasi Hrothgarin, ennen kuin Eragon haastoi tämän kaksintaisteluun ja hävisi. Voitostaan huolimatta Murtagh jätti Valtakunnan joukot häviämään taistelun ja lähti itse otettuaan ensin isänsä, Morzanin miekan, Zar'rocin, Eragonilta ja kerrottuaan heidän olevan veljeksiä.
Massachusetts Institute of Technology
RSA
MIT sai RSA:ta koskevan patentin Yhdysvalloissa vuonna 1983.
Rehtorit
Seuraavat henkilöt ovat toimineet MIT:n rehtoreina:
Mel Brooks
Mel Brooks, oikealta nimeltään Melvin Kaminsky, (s. 28. kesäkuuta 1926 Brooklyn, New York) on yhdysvaltalainen koomikko, elokuvaohjaaja, näyttelijä, käsikirjoittaja ja tuottaja.
Brooks aloitti uransa vuonna 1949 televisiokomedioiden käsikirjoittajana. Hän loi vuonna 1965 alkaneen suositun Salainen agentti 86 -komediasarjan. Brooks alkoi ohjata elokuvakomedioita 1960-luvun lopulla. Hän sai ensimmäisestä elokuvastaan Kevät koittaa Hitlerille (1968) parhaan käsikirjoituksen Oscar-palkinnon. Brooksin menestyneimpiä komedioita ovat Villiä hurjempi länsi (1974) ja Frankenstein Junior (1974). Brooks ohjasi vuosina 1968–1995 kaikkiaan 11 komediaelokuvaa, ja hän on itse myös näytellyt niistä useimmissa. Elokuvissaan Brooks yleensä parodioi Hollywoodin kliseitä ja perinteisiä lajityyppejä crazy-huumorin keinoin. Ohjaajanuransa jälkeen Brooks on tehnyt useita äänirooleja ja televisioesiintymisiä.
Varhainen elämä
Melvin Kaminsky syntyi 28. kesäkuuta 1926 Brownsvillessa, Brooklynissa, New Yorkissa. Hänen vanhempansa olivat Itä-Euroopassa syntyneitä juutalaisia: Max Kaminskyn suku oli saksanjuutalaisia Gdańskista ja Kate o.s. Brookmanin suku ukrainanjuutalaisia Kiovasta. Melvinillä oli kolme isoveljeä. Isä kuoli, kun Melvin oli kaksivuotias, ja äiti muutti poikineen Williamsburgiin. Vaikka perhe oli isän kuoleman jälkeen köyhä, Melvin oli perheen nuorimpana hyvin hemmoteltu.
Melvin oli jo nuorella iällä kaveripiirinsä ja kulmakuntansa hauskuuttaja. Hän kävi elokuvissa niin usein kuin pystyi ja kuunteli radiosta etenkin Eddie Cantorin komediaohjelmaa. Teatterissakäynti yhdeksänvuotiaana teki Melviniin niin suuren vaikutuksen, että hän otti tavoitteekseen ryhtyä isona kirjoittajaksi teatteriin.
Vuonna 1939 perhe muutti vuodeksi Brighton Beachiin, mutta palasi sen jälkeen Williamsburgiin. Melvin opetteli lukioaikoinaan soittamaan rumpuja. Koulunkäynnistä hän ei ollut kiinnostunut ja sai heikkoja arvosanoja, toisin kuin isoveljensä. Hän alkoi käydä teini-ikäisenä kesätöissä Catskillvuorten juutalaisissa lomakeskuksissa ja sai samalla tilaisuuksia esiintyä koomikkona ja rumpalina. Vakituisen koomikon sairastuttua Kaminsky sai tuurata tätä päivittäisellä kahden tunnin ohjelmapaikalla, mikä antoi hänelle tilaisuuden kehittää stand up -koomikon taitojaan. Hän otti myöhäisteini-iässä taiteilijanimekseen Melvin Brooks, joka tuli hänen äitinsä tyttönimestä Brookman. Etunimensä hän lyhensi myöhemmin. Tuohon aikaan moni juutalainen viihdyttäjä otti itselleen amerikkalaisenkuuloisen nimen vaikuttaakseen vähemmän etniseltä.
Kaminsky valmistui lukiosta 17-vuotiaana vuonna 1944. Hän liittyi armeijaan ja meni peruskoulutukseen Virginian sotilaalliseen instituuttiin Lexingtonissa ja sen jälkeen Oklahomaan. Hänet lähetettiin alkuvuonna 1945 Eurooppaan palvelemaan pioneerina toisen maailmansodan loppuvaiheissa, kun saksalaiset oli jo ajettu perääntymään. Hänen päätehtävänsä oli miinanraivaus. Kaminsky ylennettiin sodan lopussa korpraaliksi, ja hän kiersi jonkin aikaa miehitysjoukkojen viihdyttäjänä.
Raskaat sotakokemukset painoivat teini-ikäistä Kaminskya pitkään hänen kotiutumisensa jälkeen. Sota myös vahvisti hänen juutalaista identitettiään, vaikka hän ei ollutkaan uskonnollinen. Kaminsky kävi velvollisuudentunnosta äitiään kohtaan Brooklyn Collegea kymmenen kuukauden ajan mutta jätti opinnot kesken. Hän alkoi käyttää nimeä Melvin Brooks kaikkialla. Hän sai töitä teatterituottaja Benjamin Kutcherin apupoikana. Kutcheria hän käytti vuonna 1968 Max Bialystockin hahmon esikuvana. Brooks työskenteli kesällä 1947 teatteriseurueen avustajana ja ohjaajana. Kokemus rohkaisi häntä yrittämään saada töitä Broadwaylta, tosin ilman menestystä.
Sid Caesarin käsikirjoittajana
Brooks ihaili suosittua koomikkoa Sid Caesaria ja he ystävystyivät. Brooks vietti aikaa Ceasarin uuden TV-sketsishow’n Admiral Broadway Review’n harjoituksissa alkuvuonna 1949 ja yritti sinnikkäästi saada työtä sen käsikirjoittajana. Show’n tuottaja ei pitänyt Brooksista, mutta Caesar piti nuoren Brooksin ideoista ja palkkasi tämän omasta pussistaan 40 dollarin viikkopalkalla käsikirjoittajien avustajaksi. Ohjelma oli menestys, mutta se lopetettiin kesäkuussa 1949, ja Brooks oli taas väliaikaisesti ilman työtä. Caesar otti Brooksin mukaan myös seuraavan vuoden helmikuussa alkaneen uuden ohjelmansa Your Show of Shows kirjoittajatiimin avustajaksi. Brooksin rooli repliikkien ideoijana kasvoi viikko viikolta, ja huhtikuussa hän sai ensi kertaa nimensä lopputeksteihin. Hän alkoi myös saada palkkansa ohjelman tuotantobudjetista. Kaudelle 1951–1952 hänet otettiin vihdoin käsikirjoittajatiimin oikeaksi jäseneksi. Nuorella ja impulsiivisella Brooksilla oli aluksi vaikeuksia sopeutua ryhmän kurinalaisiin työskentelytapoihin. Brooksin palkkio nousi lopulta viiteen tuhanteen dollariin jaksoa kohti.
Vuonna 1952 Brooks kirjoitti Kauppamatkustajan kuolemaa parodioineen sketsin ”Of Fathers and Sons” revyyseen Curtain Going Up, joka ei kuitenkaan päässyt Broadwaylle asti. Brooksin sketsi otettiin kuitenkin New Faces -revyyseen ja siitä tehtyyn elokuvaan New Faces (1954). Sketsistä tuli suosittu, ja se antoi Brooksille mainetta teatteripiireissä. Brooks kävi ahkerasti Broadway-esityksissä ja löysi sitä kautta ensimmäisen vaimonsa, tanssija Florence Baumin, jonka kanssa hän meni naimisiin marraskuussa 1953. Epäkypsän Brooksin oli vaikea sopeutua itselleen täysin uuteen elämäntilanteeseen, minkä seurauksena avioliitto ajautui ajan myötä vaikeuksiin.
Keväällä 1954 Caesarin Your Show of Shows lopetettiin, ja ohjelman käsikirjoitustiimi jakaantui kahtia ohjelman kahden päätähden, Caesarin ja Imogene Cocan, uusiin ohjelmiin. Brooks jättäytyi aluksi pois kummastakin, sillä hän pyrki Broadway-käsikirjoittajaksi. Hänet saatiin seuraavana talvena vaikeuksissa olleeseen Imogene Cocan ohjelmaan, mutta hän riitautui muiden kirjoittajien kanssa, jotka eivät olleet tottuneet hänen röyhkeään käyttäytymiseensä ja sekopäisiin vitseihinsä. Ohjelman loppumisen jälkeen Brooks työskenteli Caesarin ohjelman Caesar’s Hour käsikirjoittajatiimissä syksystä 1955 kevääseen 1957, kunnes sekin lopetettiin.
Takaiskuja
Caesarin show’n loppumisen jälkeen Brooks koki uusia takaiskuja. Hän oli muokkaamassa keväällä 1957 Shinbone Alley -broadwayshow’n käsikirjoitusta, mutta show ei menestynyt. Syksyksi Brooks sai töitä The Polly Bergen Show’n tuottaja/käsikirjoittajana, mutta hänet erotettiin pian. Talvella Brooks osallistui Caesarin ja Cocan uuden ohjelman kirjoittamiseen, mutta se lopetettiin neljän kuukauden jälkeen. Caesarin tähden hiipuessa hänen ja Brooksin tiet erosivat. He tekivät myöhemmin vain joitakin yksittäisiä erikoisohjelmia, joissa Brooksin kirjoittajatoverina toimi usein nuori Woody Allen. Epäonnisen Brooksin ansiot olivat romahtaneet, ja kolmen lapsen nuori isä oli ajautunut aviokriisiin.
Brooks pääsi kirjoittamaan Jerry Lewisin komedia/varieteeshow’ta, jonka esittäminen alkoi joulukuussa 1959. Lewis kutsui Brooksin kesällä 1960 Los Angelesiin kirjoittamaan myös elokuvaansa Jerry naistenmiehenä. Brooks ei kuitenkaan sopeutunut egoistisen Lewisin johtamaan käsikirjoitustyöhön, ja myös miesten näkemykset komediasta olivat liian erilaiset. Lewis erotti Brooksin 13 viikkoa kestäneen yhteistyön jälkeen, eikä Brooksin nimeä näkynyt elokuvan tekijätiedoissa.
”2000-vuotias mies” -sketsi
Brooks oli komedialevynsä tuomista tuloista huolimatta vuonna 1962 yhä pahassa rahapulassa eikä kyennyt maksamaan laskujaan. Hän teki sekalaisia, vaihtelevasti menestyneitä esiintymis- ja kirjoittamistöitä, kuten esiintymisiä televisiospesiaaleissa, tekstiä kahteen teatterimusikaaliin, jotka menestyivät huonosti, sekä suosituksi nousseen sarjan olutmainoksia radioon.
The Critic ja Salainen agentti 86
Vuoden 1962 tienoilla Brooks alkoi kirjoittaa romaaniaan Springtime for Hitler, josta hän myöhemmin ohjasi elokuvan. Hän teki satiiriseen käsikirjoituksen ja puheroolin The Critic -lyhytanimaatioon, joka esitettiin keväällä 1963. Animaatio voitti useita palkintoja eri maissa ja keväällä 1964 myös parhaan lyhytanimaation Oscarin.
Brooks ja Florence Baum saivat avioeron tammikuussa 1962, ja äiti sai kolmen lapsen huoltajuuden. Brooks muutti yhteen uuden naisystävänsä, näyttelijä Anne Bancroftin kanssa. He menivät naimisiin elokuussa 1964. Kahelin Brooksin ja viehättävän Bancroftin liitto herätti julkisuudessa paljon huomiota, sillä paria pidettiin hyvin epäsuhtaisena. Liitto oli kuitenkin hyvin onnellinen.
Vuonna 1964 televisiotuottaja David Susskind pyysi Brooksia tekemään agenttiparodian televisioon. Hän sai työparikseen Buck Henryn. Brooks loi epätavanomaisen, hullun, sarjakuvamaisen ja aikuiselle miesyleisölle suunnatun komediasarjan Salainen agentti 86, jonka päähahmona oli amerikkalaisessa sitcomissa ensi kertaa idiootti. Sarjaa alettiin esittää vuonna 1965, ja se nousi niin yleisön kuin kriitikoidenkin suosioon. Brooks itse kirjoitti sarjan ensimmäisellä kaudella kolme jaksoa, joista yksi toi hänelle Emmy-ehdokkuuden. Seuraavan viiden vuoden ajan hän toimi sarjan teossa lähinnä vain neuvonantajana.
Ensimmäiset elokuvat
Televisiosarjansa menestyksen myötä Brooks pystyi nyt valikoimaan työnsä aiempaa paremmin. Hän kirjoitti edelleen television erikoisohjelmia ja Broadway-näytelmiä tai konsultoi niiden käsikirjoittajia. Hän sai Emmyn käsikirjoituksistaan vuonna 1967. Hän esiintyi myös televisiovisailuissa ja komedioissa. Samalla Brooks kirjoitti koko ajan romaaniaan Springtime for Hitler, joka satirisoi Adolf Hitleriä. Dialogipainotteinen romaani muuttui ensin näytelmän käsikirjoitukseksi ja lopulta 1960-luvun puolivälissä elokuvakäsikirjoitukseksi. Samalla se muuttui kertomaan tuottajista, jotka tekevät tahallisen huonon Hitler-aiheisen musikaalin. Tarinan uskalias kepeys aiheutti aluksi vaikeuksia löytää elokuvalle tuottajaa ja rahoittajaa. Lopulta elokuva saatiin tuotantoon, mutta sen nimi vaihdettiin. Brooks ohjasi ja käsikirjoitti elokuvan sekä sävelsi ja kirjoitti sen nimikkolaulun.
Brooksin kokemattomuus elokuvaohjaajana aiheutti kuvauksissa paljon ongelmia ja riitoja. Kevät koittaa Hitlerille (The Producers) saatiin valmiiksi loppuvuonna 1967. Koe-esitykset menivät penkin alle, ja vasta kun elokuvan sattumalta nähnyt näyttelijä Peter Sellers ryhtyi innostuneesti markkinoimaan elokuvaa, se laitettiin teatterilevitykseen. Epätavallisesta mustasta komediasta ei tullut suurta menestystä, mutta Brooks voitti siitä parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscarin 1969.
Brooksin toinen elokuva, 12 pallia eli kevät koittaa anopille (The Twelve Chairs, 1970), perustui venäläiseen satiiriin, jonka Brooks oli kuullut lapsena. Elokuva kuvattiin Jugoslaviassa. Brooks ohjasi ja käsikirjoitti elokuvan jälleen itse, ja hänen kasvanut kokemuksensa teki kuvauksista esikoiselokuvaa helpommat. Näyttelijä Frank Langellan mukaan kuvaukset olivat ratkiriemukkaita etenkin Brooksin ja pääosan esittäjän Dom DeLuisen ansiosta. Brooks näytteli itse pienen sivuosan. Elokuva oli edeltäjäänsä rauhallisempi ja vakavampi. Se sai varauksellisen myönteisen vastaanoton kriitikoilta, mutta elokuvayleisöä se ei juurikaan kiinnostanut. Brooks otti itselleen henkilökohtaisesti tärkeän elokuvan epäonnistumisen raskaasti, vaikka ymmärsikin että sen venäläisyys jäi katsojille vieraaksi. Jälkeenpäin hän on pitänyt sitä yhtenä kolmesta elokuvastaan, joista hän on eniten ylpeä. Toisen kaupallisen epäonnistumisensa jälkeen Brooks päätti ryhtyä tekemään jatkossa aiheeltaan enemmän valtavirran elokuvia sekä tekemään käsikirjoituksiaan yhdessä muiden kirjoittajien kanssa.
Vuonna 1970 Brooks oli mukana käsikirjoittamassa Emmy-palkittua televisiokomediaa Annie, the Women in the Life of a Man. Koska hänellä ei ollut elokuvaa työn alla, hänellä oli paljon aikaa lukea venäläistä kirjallisuutta ja kartuttaa levykokoelmaansa. Toukokuussa 1972 Brookseille syntyi poika Max.
Menestyselokuvat
Brooks tapasi vuonna 1973 kykyjenetsijä David Begelmanin, jonka kautta hänelle järjestyi tilaisuus tehdä seuraava elokuvansa. Lännenelokuvaparodia Villiä hurjempi länsi (1974) oli suurmenestys ja tuotti 120 miljoonaa dollaria pelkästään Yhdysvalloissa. Menestyselokuvansa ansiosta Brooks nousi Hollywoodissa vakavasti otettavaksi elokuvantekijäksi. Villiä hurjempi länsi oli täynnä hulluja ja vulgaarejakin vitsejä, ja se innoitti samantyylisiä crazy-komedioita seuraavina vuosikymmeninä. Brooks itse sanoi elokuvaansa liittyen, että elokuvakomediassa täytyy olla runko: elokuvan täytyy kertoa jostain. Kliseet ja vitsit ovat Brooksille vain keinoja koristella elokuva: ”Mitä kaikki koristeet olisivat ilman puuta, joka niitä tukee? Ne olisivat vain kasa kimaltelevaa rihkamaa.”
Brooksin neljäs elokuva Frankenstein Junior (1974) perustui näyttelijä Gene Wilderin ideaan ja käsikirjoitusluonnokseen, jota Brooks muokkasi yhdessä Wilderin kanssa. Brooks kuvasi komedian mustavalkoisena tribuuttina 1930-luvun Frankenstein-elokuville. Vuoden 1974 joulukuussa julkaistu elokuva oli suurmenestys kuten edeltäjänsäkin.
Brooks teki 20th Century Foxin kanssa usean elokuvan tuotantosopimuksen. Suunniteltu yhteistyö Gene Wilderin kanssa ei jatkunut, sillä Wilder alkoi ohjata omia elokuvia. Ennen seuraavaa elokuvaansa Brooks teki Robin Hoodia parodioivaa televisiokomediaa When Things Were Rotten. Sarja ei kuitenkaan vastannut Brooksin fanien odotuksiin, ja se lopetettiin 13 jakson jälkeen.
Menestystä seuranneet elokuvat
Brooksin seuraava elokuva oli mykkäkomedia Pähkähullujen paratiisi (1976). Brooks teki elokuvan kunnianosoitukseksi lapsuudessaan rakastamilleen mykkäelokuville ja samalla vastalauseeksi elokuvan kaupallistumiselle 1970-luvulla. Elokuvassa Brooks teki näyttelijänä ensimmäisen pääosansa ja otti mukaan myös vanhan ystävänsä Sid Caesarin. Elokuva sai varautuneen vastaanoton, eikä siitä tullut edeltäjiensä veroista menestystä.
Korkeuskammo (1977) oli Brooksin kunnianosoitus Alfred Hitchcockin elokuville. Elokuva menestyi kohtalaisesti mutta jäi silti kauas Brooksin suosituimpien komedioiden lipunmyynnistä eikä voittanut yhtään palkintoa. Elokuvan odotettua huonompi menestys oli Brooksille kova isku.
Mieletön maailmanhistoria (1981) oli Brooksin episodimainen katsaus maailmanhistoriaan. Brooks kirjoitti komedian vaihteeksi yksin, ja hän esitti siinä viittä suurta osaa. Kriitikot arvostelivat elokuvaa sekavaksi ja väsyneeksi, ja lippuluukuilla se menestyi vain keskinkertaisesti.
Brooks näytteli vaimonsa kanssa pääosia vuonna 1983 julkaistussa Brooksin tuottamassa ja Alan Johnsonin ohjaamassa Ollako vai eikö olla – siinä leffa!, joka oli Ernst Lubitschin 1940-luvulla ohjaaman klassikkokomedian Ollako vai eikö olla uusintaversio.
Vuonna 1989 Brooks kehitti sitcomin The Nutt House ja käsikirjoitti sitä. Katsojat hylkäsivät sarjan ja se lakkautettiin vain muutaman jakson jälkeen. Lisäksi Brooksin tuotantoyhtiö Brooksfilms oli rahapulassa. Time-lehti huomautti, että Brooks ei ollut tehnyt yhtään hittiä vuoden 1974 jälkeen ja epäili että Brooks oli jo väsähtänyt ja menettänyt suosionsa.
Brooksfilms
pienoiskuva|upright|Mel Brooks vuonna 1984. Vuonna 1980 Brooks perusti tuotantoyhtiö Brooksfilmsin pystyäkseen osallistumaan myös vakavimpien elokuvien tuotantoon – Mel Brooksin nimi kun yhdistettiin heti komedioihin. Brooksin tuotantoyhtiö olikin mukana muun muassa draamaelokuvan Elefanttimies (1980) ja kauhuelokuvan Kärpänen (1986) tuotannoissa.
1990-luku ja viimeiset elokuvat
Koominen draama Löyhkäävä elämä (1991) on Brooksin vakavin elokuva, katsaus yhteiskunnalliseen epäoikeudenmukaisuuteen, kodittomuuteen ja köyhyyteen. Jotkut kriitikot pitivät elokuvasta, mutta katsojia se onnistui keräämään vain Euroopassa. Brooks kutsui elokuvaa jälkeenpäin kuitenkin parhaakseen pitkiin aikoihin.
Robin Hood – sankarit sukkahousuissa (1993) näki Brooksin palaavan taas parodian pariin. Niin ikään parodinen Dracula – verevä vainaja (1995) on Brooksin viimeinen elokuvaohjaus. Brooksin viimeiset elokuvat saivat kriitikoilta, kuten Brooksista aiemmin suuresti pitäneeltä Roger Ebertiltä, melko penseän vastaanoton, eikä kumpikaan komedia enää onnistunut houkuttelemaan yleisöä.
Brooks halusi yhä jatkaa ohjaamista. Hän valmisteli komediakäsikirjoitusta nimeltä S.N.A.F.U. mutta ei onnistunut saamaan elokuvastudioita kiinnostumaan siitä tai muistakaan projekteistaan.
Moni elokuvakriitikko on Brooksin ohjaajanuran päätyttyä arvostanut Brooksin esikoiselokuvan Kevät koittaa Hitlerille hänen parhaaksi komediakseen. Elokuvasta tehtiin Broadway-musikaaliversio vuonna 2001, ja Brooks kirjoitti siihen uusia lauluja alkuperäisessä elokuvassa kuultujen lisäksi. Musikaalista tuli suuri arvostelu- ja yleisömenestys, ja se sai useita palkintoja. Brooks osallistui aktiivisesti musikaalin tuotantoihin Yhdysvalloissa ja ulkomailla. Musikaalista sovitettu elokuva julkaistiin joulukuussa 2005 samaan aikaan, kun Brooks teki surutyötä vaimonsa kuoleman johdosta. Toisin kuin teatteriversio, elokuva sai suurimmaksi osaksi huonot arvostelut.
Yhdysvaltain elokuvainstituutin 100 hauskimman komedian listalla vuodelta 2000 on kolme Brooksin elokuvaa sijoilla 6, 11 ja 13.
Myöhempiä töitä
Brooks esiintyi 1990-luvulla muutamassa elokuva- ja televisioroolissa. Simpsoneissa hän vieraili 1995, ja hän teki ääniroolin Egyptin prinssi -animaatioelokuvassa 1998. Vuosina 1996–1999 hänellä oli vieraileva rooli Hulluna sinuun -sitcomissa Phil-setänä, mikä toi hänelle kolme Emmy-palkintoa. Brooks ja Carl Reiner julkaisivat vuonna 1997 uuden version vanhasta ”2000-vuotias mies” -sketsistään ja voittivat siitä parhaan puhutun komedialevyn Grammyn 1998. Levyä seurasi sarja televisioesiintymisiä ja kirja.
Brooksin 2000-luvun elokuvaesiintymisiin kuuluu muun muassa äänirooli vuonna 2005 valmistuneessa animaatiossa Robots. Vuonna 2008 Brooks osallistui jatko-osaan vuonna 1987 valmistuneelle elokuvalle Avaruusboltsit, ja 2014 elokuvaan Herra Peabody & Sherman.
Vuonna 2015 Brooks esiintyi HBO-kanavalla yhden miehen televisioshow’ssaan Mel Brooks Live at the Geffen, josta hän sai kaksi Emmy-ehdokkuutta.
Yksityiselämä
pienoiskuva|Mel Brooks poikansa [[Max Brooksin kanssa vuonna 2010]] Brooks on ollut naimisissa kahdesti. Ensimmäinen avioliitto Florence Baumin kanssa kesti vuodet 1953–1961 ja päättyi eroon. Liitosta syntyi kolme lasta.
Brooks tapasi toisen vaimonsa, näyttelijä Anne Bancroftin vuonna 1961 televisio-ohjelman kuvauksissa. He menivät naimisiin 1964 ja olivat naimisissa Bancroftin kuolemaan 2005 asti. Heidän poikansa Max Brooks on kirjailija.
Elokuvatulojaan Brooks on sijoittanut etupäässä kiinteistöihin.
Brooks oli jo nuoresta iästä alkaen ollut hyvin kiinnostunut omasta terveydestään. Hän luki paljon lääketieteellistä kirjallisuutta ja hoito-oppaita ja oppi diagnosoimaan sairauksia niin hyvin, että hänen ystävänsä kysyivät häneltä usein neuvoja omiin vaivoihinsa. Työskennellessään Caesarin käsikirjoittajana Brooks alkoi kärsiä ahdistuskohtauksista, masennuskohtauksista ja unettomuudesta. Hän kävi sen vuoksi terapiassa monena päivänä viikossa vuosina 1951–1957.
Brooksin juutalainen identiteetti on ollut hänelle itselleen tärkeää koomikkona:
Tunnustukset
Brooks on voittanut urallaan Oscarin, Emmyn, Grammyn ja Tonyn. Oscarin hän sai vuonna 1969 parhaasta alkuperäisestä käsikirjoituksesta elokuvaan Kevät koittaa Hitlerille (1968). Kolme Grammyaan hän on voittanut The Producers -näytelmän musiikista ja komedia-albumista The 2000 Year Old Man in The Year 2000. Tony-palkintonsa hän on voittanut The Producers -teatterimusikaalista vuodelta 2001. Emmynsä Brooks voitti varieteekäsikirjoituksestaan 1967 sekä kolme kertaa roolistaan NBC:n sitcomissa Hulluna sinuun. Brooksille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto 2013.
Ken Tyrrell
pienoiskuva|upright|Ken Tyrrell vuonna 1971. Ken Tyrrell (3. toukokuuta 1924 East Horsley, Surrey, Englanti – 25. elokuuta 2001) oli brittiläinen kilpa-autoilija ja Formula 1 -talli Tyrrell Racingin perustaja.
Hän aloitti uransa vuonna 1951 kilpa-autoilun parissa kilpailemalla Formula 3 -sarjassa. Toimiessaan Formula Junior -sarjassa Tyrrell löysi 1960-luvulla muun muassa Jackie Stewartin. Vuonna 1969 Tyrrell saavutti unelmansa perustamalla nimeään kantavan tallin Formula 1 -sarjaan moottorivalmistaja Fordin ja pääsponsori Elfin avustuksella. Tyrrell myi tallinsa British American Tobacco -yhtiölle vuonna 1997 ja se nimettiin British American Racingiksi (BAR). Tyrrell siirtyi eläkkeelle kaudella 1998.
Monopteros
pienoiskuva|upright|Monopteros-pyörötemppelin pohjakaava. Monopteros (, ’yksisiipinen’) on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa temppelien tyyppi, jossa temppelissä oli pelkät kattoa tukeneet pylväät ulkosivulla, mutta ei naosta eli cellaa. Monopteros oli yleensä pyörötemppeli, ja sen katto oli usein kupolikatto.
Ken Tyrrell
Vuonna 1999 Tyrrellillä todettiin haimasyöpä. Hän kuoli siihen elokuussa 2001 ollessaan 77-vuotias.
Monopteros
Monopteros suojasi usein esimerkiksi alttaria, heeroksen hautaa tai muuta pyhää paikkaa.
pienoiskuva|vasen|upright=0.6|Ennallistus [[Antiikin Ateena|Ateenan Akropoliilla sijainneesta Rooman ja Augustuksen temppelistä]]
Esimerkkejä
Esimerkkejä monopteroksesta ovat muun muassa:
Konstantin Bogajevski
thumb|right|Merenranta – Bogajevskin työ vuodelta [[1907]] Konstantin Fjodorovitš Bogajevski (24. tammikuuta (J: 12. tammikuuta) 1872 Feodosija – 17. helmikuuta 1943 Feodosija) oli venäläinen taidemaalari. Hän opiskeli Pietarin taideakatemiassa.
Bogajevski kuoli 71-vuotiaana Feodosijassa.
Lukukoira
thumb|Lukukoira työssään Lukukoira on pääasiassa kirjastoissa ja kouluissa työskentelevä koira, jonka tehtävänä on kuunnella lukijaa ja olla läsnä. Koira ei arvostele eikä huomauta virheistä, vaan kuuntelee hyväksyen kuulemansa ja antaa huomion lukijalle. Lukukoiratoiminnan tarkoitus on innostaa lukemaan ja tukea lukemaan oppimista suorituspaineettomassa ympäristössä. Sen on todettu useissa tutkimuksissa kannustavan etenkin pieniä lapsia lukemaan. Koiran läsnäololla on koettu olevan rauhoittava vaikutus ja lapset pystyvät rentoutumaan ja keskittymään lukemisen opetteluun.
Lukukoiratoiminta on osa eläinavusteista toimintaa, jota ei tule sekoittaa eläinavusteiseen terapiaan. Eläinavusteisessa terapiassa, kuten ratsastusterapiassa, eläin on osana tavoitteellista, ammatillista hoito- tai kuntoutumisprosessia, ja eläimen ohjaaja pätevöitynyt eläinavusteisen toiminnan ohjaamiseen ja on lisäksi usein kasvatus-, hoito- tai sosiaalialan ammattilainen. Eläinavusteinen toiminta on usein vapaaehtoista, epäsäännöllistä eikä ohjaajan tarvitse olla minkään alan pätevöitynyt ammattilainen. Käytännössä kuitenkin eläinavusteisen toiminnan ja terapian erot eivät ole selkeitä ja menevät osittain päällekkäin.
Historiaa
Lukukoiratoiminta sai alkunsa Yhdysvalloista, kun Intermountain Therapy Animals -järjestö lanseerasi Reading Education Assistance Dogs (R.E.A.D.) -lukukoiraohjelman vuonna 1999. R.E.A.D. oli ensimmäinen koiria lukemisen apuna käyttävä rekisteröity lukutaito-ohjelma ja se jatkuu edelleen. Koulutuksen läpäisseet koirat saavat rekisteröidyn lukuterapiakoira-tittelin.
Alun perin toimintaa kehitettiin lapsille, joilla on lukuvaikeuksia. Siihen voivat kuitenkin osallistua kaikenikäiset ihmiset, jotka tuntevat tarvitsevansa tukea lukemiseen.
Lukukoiratoiminta on levinnyt nopeasti ympäri maailmaa. R.E.A.D.-lukukoiria on tällä hetkellä Yhdysvaltojen lisäksi Kiinassa, Kazakhstanissa, Bosnia ja Hertsegovinassa, Meksikossa, Kanadassa, Norjassa, Chilessä, Portugalissa, Kolumbiassa, Sloveniassa, Kroatiassa, Etelä-Afrikassa,  Suomessa, Espanjassa, Saksassa, Ruotsissa,  Islannissa,  Isossa-Britanniassa ja Italiassa.
Toiminta ja koulutus Suomessa
Suomen ensimmäiset lukukoirat työskentelivät Suomen Karva-Kaverit ry:n kautta Kaarinan kaupunginkirjastossa Luetaan koiralle -projektissa vuonna 2011, ja siitä lähtien toiminta on levinnyt useisiin kirjastoihin ympäri Suomea. 55 kirjastoa ilmoitti vuonna 2016, että niillä on ollut lukulemmikkitoimintaa.
Vuonna 2018 lukukoiratoiminta alkoi Suomessa myös yliopistotasolla, kun Jyväskylän yliopisto toi kampukselleen luku- sekä kaverikoiria lievittämään stressiä ja auttamaan esimerkiksi kielten opiskelussa.
Lukukoiratoimintaan on herätty suomalaisnuorten lukutaidon heikkenemisen ja lukuharrastuksen vähenemisen vuoksi. Kennelliitto laati vuonna 2016 yhteistyössä Mikkelin kaupunginkirjaston kanssa Lukukoiratoiminnan laatusuosituksen yleisille kirjastoille. Kennelliitto vastaa koirien soveltuvuuden arvioinnista ja koiranohjaajien koulutuksesta. Lukukoirakursseja järjestetään ympäri Suomea.
Kaikille Kennelliiton toimintaan mukaan tuleville järjestetään perustason koulutus, jossa kouluttajina toimivat esimerkiksi kennelpiirien kaverikoiravastaavat. Lukukoirakurssilla ja soveltuvuuden arviointitilaisuudessa arvioidaan muun muassa koirakon yleisvaikutelmaa, koiran liikkumista erilaisilla alustoilla, sen reagointia vieraisiin ihmisiin, henkilöryhmässä toimimista ja koiran reagoimista häiriöön.
Koulutusta tarjoavat Kennelliiton lisäksi Suomen Karva-Kaverit ry ja paikalliset koirakoulut. Myös internetin kautta voi suorittaa R.E.A.D (Reading Education Assistance Dogs) -koulutuksen.
Koiralta ja ohjaajalta vaadittavat ominaisuudet
Lukukoiratoimintaan sopiva koira on :
Kennelliiton toiminnassa koiranohjaajan tulee olla täysi-ikäinen Kennelliiton jäsen ja hänellä on oltava käytynä Kennelliiton lukukoirakurssi. Ohjaajan on tunnettava koiransa taustat pennusta saakka. Esimerkiksi kodinvaihtajakoirilla tai ulkomailta pelastusjärjestöjen kautta maahantuoduilla koirilla voi olla traumaattisia kokemuksia, jolloin niitä ei voi altistaa lukukoiratoiminnalle, joka voi olla koiralle stressaavaa ja sisältää yllättäviä tilanteita. Ohjaajan on oltava aina mukana jokaisella lukukoirakäynnillä. Koiraa ei saa käskeä tai pakottaa ottamaan kontaktia asiakkaisiin. Hyvässä ohjaajasuhteessa ohjaaja osaa lukea koiraansa ja ennakoida sen käytöstä ja koira puolestaan luottaa siihen, että pahoja asioita ei tapahdu.
Lukukoirakäynnit
Kirjaston tai muun käyntikohteen kanssa sovitaan etukäteen sopivasta rauhallisesta lukupaikasta. Lukukoiraohjaaja/lukulemmikkiohjaaja käy tutustamassa lukutilaan etukäteen ilman koiraa. Tila voi olla suljettu tai avoin, mutta sen oltava mahdollisimman rauhallinen, häiriötön ja turvallinen sekä lemmikille että lapselle.
Suositeltu enimmäispituus itse lukutilaisuudelle on 2 tuntia. Yksi lukuhetki kestää noin 15 minuuttia. Lukuhetkessä on paikalla lemmikin ja lukijan lisäksi lemmikin ohjaaja. Koiralla on tavallinen panta sekä tarvittaessa tavallinen hihna ja oma makuualusta. Koiran tulee myös olla siisti ja puhdas: kynnet leikattu, turkki harjattu ja kuratassut pyyhitty.
Kirjaston rooli
Vastuunjako vaihtelee kirjastokohtaisesti, mutta yleisesti kirjaston vastuulla on toiminnan käytännön järjestäminen tiloissaan, siitä tiedottaminen ja kaikille turvallisen ympäristön luominen. Henkilökunta perehdyttää koiranohjaajan kirjaston toimintatapoihin, tiloihin ja aineistoon. Tärkeää on varmistaa, että sopivaa, helppolukuista materiaalia on lukijoiden ja ohjaajan saatavilla, esimerkiksi kokoamalla kirjoista listoja tai näyttelyitä tai varaamalla oman hyllytilan luettaville aineistoille. Lukijalla voi myös olla oma kirja mukana. Jos lukukoiralle on mahdollisuus päästä lukemaan säännöllisesti ja usein, lukupassi tai –diplomi voi innostaa lukijaa osallistumaan.
Tiedottamiseen kannattaa panostaa ennen toiminnan aloittamista. Henkilökunnan on tiedettävä mistä on kyse ja oltava valmiita vastaamaan asiakkaiden kysymyksiin lukukoiratoimintaa koskien. Myös näkyvä tiedottaminen kirjaston tiloissa on tärkeää, jotta koiran kohtaaminen ei tule asiakkaille yllätyksenä. Kouluille on hyvä tiedottaa toiminnasta samoin kuin muihin yleisiin tiedotuskanaviin (sosiaalinen media, lehdet, ilmoitustaulut), jos kuka vain voi tulla lukemaan koiralle.
Hyödyt ja vaikutukset
Lukukoirien tarkoitus ei ole niinkään korvata palautteellista lukemista, jota opettajat tarjoavat koulussa. Lukukoirat ovat auttamassa kehittyvää tai lukemisen kanssa kamppailevaa lasta harjoittamaan itsenäisesti opittuja lukemisen taitoja.
Eläinavusteisella toiminnalla on huomattu olevan myönteisiä vaikutuksia myös lapsiin, joilla on autismikirjon häiriöitä. Vaikutukset ovat näkyneet sosiaalisen toiminnan lisääntymisenä, kuten sosiaalisten kontaktien ja taitojen parantumisena.
Eläinavusteiseen toimintaan ja terapiaan liittyvät tutkimukset ovat olleet laadullisesti hyvin vaihtelevia ja harva on keskittynyt tärkeisiin fysiologisiin mittauksiin, kuten verenpaineen tarkkailuun koetilanteessa. Tutkimus tällä alalla on kuitenkin vielä vähäistä tutkimusalueen tuoreuden takia ja tarkempia tutkimuksia fysiologisista ja sosiaalisista vaikutuksista on odotettavissa.
Kritiikkiä
Kennelliitto on valinnut lukukoirien tunnukseksi keltaisen huivin ja koiralle nimen "Lukukoira", mikä on herättänyt vastusta ennestään lukukoiratoiminnassa mukana olleilta vapaaehtoisilta. Kritiikki kohdistuu etenkin keltaiseen väriin, jota käytetään jo Suomessakin koiran hihnaan kiinnitettävässä keltaisessa nauhassa. Idea on lähtöisin Kanadasta. Keltainen nauha koiran hihnassa merkitsee sitä, ettei muiden ihmisten ja koirien toivota tulevan lähelle ilman lupaa. Nauhaa käyttävä koira voi esimerkiksi olla pelokas tai toipua vammasta. Keltaisen värin valinta on tästä syystä herättänyt vilkasta keskustelua.
Lukukoira-termi on joissain toimintaa harjoittavissa piireissä katsottu vakiintuneeksi käsitteeksi, eikä heidän mukaansa Kennelliitolla olisi ollut oikeutta omia termiä itselleen. Kennelliitto on kuitenkin anonut nimen virallista rekisteröimistä Patentti- ja rekisteröintihallitukselta. Kennelliiton on myös väitetty omivan Suomen lukukoiratoiminnan itselleen. Puolustavana mielipiteenä on esitetty, että sopivien koirien testaaminen ja vakuutuksien hoitaminen on helpompaa, kun Kennelliitto on organisoinut ja keskittänyt muuten aika hajanaista toimintaa.
Muut eläimet
Lukukoirien lisäksi yhä useammissa kirjastoissa käytetään Suomen Karva-Kaverit ry:n kautta myös muita eläimiä, kuten kaneja, kissoja ja marsuja. Toimintaa on kokeiltu myös lehmillä ja ponilla.
Shinano
Shinano oli keisarillisen Japanin laivaston lentotukialus toisessa maailmansodassa. Sen rakentaminen aloitettiin alun perin kolmantena Yamato-luokan taistelulaivana, mutta Midwayn taistelussa kärsittyjen tappioiden takia japanilaiset ryhtyivät muuttamaan sitä aikansa suurimmaksi lentotukialukseksi. Aluksen status maailman suurimpana lentotukialuksena säilyi aina vuoteen 1955 saakka, jolloin USS Forrestal laskettiin vesille.
Alus upposi 29. marraskuuta 1944 saatuaan neljä osumaa Yhdysvaltain laivaston Balao-luokan sukellusvene USS Archerfishin (komentajana Joseph F. Enright) laukaisemista torpedoista.
Valmistus
Aluksen rakennustyöt keskeytettiin kesäkuussa 1942, jolloin aloitettiin muutostyöt lentotukialukseksi. Alus laskettiin vesille 5. lokakuuta 1944 täyttämällä telakka-allas vedellä, jolloin se törmäsi altaan reunaan. Törmäyksessä vahingoittui aluksen keulan hydrofoni, joka korjattiin varustamisen ja viimeistelyn aikana.
Yhdysvaltain maavoimien B-29 Superfortress kuvasi 1. marraskuuta 1944 Yokosukan sataman suulla ankkurissa olleen aluksen. Yhdysvaltain havaittua aluksen, se päätettiin siirtää töiden jatkamiseksi Kureen. Alus oli koeajossa Kisarazunlahdella 11. marraskuuta. Alus otettiin palvelukseen 19. marraskuuta Yokosukassa, jolloin sen ensimmäiseksi päälliköksi tuli Abe Toshio.
Palvelus
Alus lähti 28. marraskuuta Kureen kuljettaen kuutta Shinyo-itsemurhavenettä, 50 Ohka-rakettipommia sekä kamikaze-yksikön henkilöstöä. Aluksen suojana oli 17. hävittäjäviirikkö, johon kuuluivat Isokaze, Yukikaze ja Hamakaze.
Alus oli ollut vesillä vain muutamia tunteja, kun USS Archerfishin miehistö huomasi sen. Sukellusveneen miehistö menetti kontaktin lentotukialukseen kymmeneksi tunniksi, jonka jälkeen he löysivät laivan uudestaan Omaezakin majakan edustalla. Tällöin sukellusvene laukaisi kuusi torpedoa, joista kaksi meni ohitse. Shinano upposi kello 11.00 29. marraskuuta, vieden useita miehistönjäseniä mukanaan. Suunnittelijat olivat lisänneet Shinanon runkoon metallisia ”rakkuloita” vesirajan alapuolelle. Tarkoituksena oli, että torpedot räjähtäisivät niihin, ja vahinko itse laivan rungolle olisi minimaalinen. Kuitenkaan tämä suunnitelma ei toiminut, ja alus upposi.
Myllyjärvi (Espoo, Velskola)
Myllyjärvi on pieni järvi Nuuksion järviylängöllä pohjoisessa Espoossa. Virallisen kaupunginosajaon mukaan se sijaitsee Velskolassa. Myllyjärvi on osa Nuuksion kansallispuiston järvimosaiikkia. Sen lähin naapurijärvi on Vääräjärvi lounaassa. Järvien välistä kulkee Vääräjärventie.
Prostyyli
Vastaavankaltainen temppeli, jossa oli pylväät kummassakin päässä, oli amfiprostyyli.
Saattaja Hämeenmaa
Saattaja Hämeenmaa oli Suomen Merivoimissa vuosina 1964-1987 palvellut Neuvostoliitosta hankittu Riga-luokan fregatti. Alus oli alkuperäiseltä nimeltään SKR-69. Suomessa alus luokiteltiin saattajaksi.
Hankinta
1960-luvun alkupuolella merivoimilla oli Matti Kurjen hankinnasta huolimatta edelleen tarve suurille tykistöaluksille. Tätä puutetta korvaamaan päätettiin 1962 Neuvostoliiton kanssa tehdyn ns. tavaraluottosopimuksen puitteissa hankkia kaksi käytettyä Riga-luokan fregattia. Hankintasopimus sisälsi lisäksi alusten peruskorjauksen sekä suomalaisen kantahenkilökunnan tyyppikoulutuksen Neuvostoliitossa. Hankinta liittyi myös 1960-luvun Berliinin kriisin myötä kiristyneeseen ilmapiiriin, jonka myötä Suomeen oli hankittu jo T-54-taistelupanssarivaunuja ja MiG-21-suihkuhävittäjiä.
Hankinta toteutui 1964. Miehistön koulutus järjestettiin Tallinnassa ja lipunvaihdon yhteydessä 14. toukokuuta 1964 entiset Neuvostoliiton laivaston alukset nimettiin uudelleen. Filin sai nimen Uusimaa ja SKR-69 nimen Hämeenmaa. Alukset olivat Suomen merivoimien ainoat alukset, joissa oli pääkoneina höyryturbiinit. Alukset olivat hyvin saman näköisiä: pieni ulkoinen ero oli mm. merivalvontatutkan vastapaino, joka Hämeenmaassa oli suorakulmainen ja Uusimaassa pyöreäkulmainen.
Palvelus
Kun tykkiveneet Karjala ja Turunmaa valmistuivat 1960-luvun lopussa, eivät merivoimien rauhanaikaiset henkilöstö- ja kouluttajaresurssit enää riittäneet saattajien miehittämiseen samanaikaisesti. Alukset olivatkin kulussa 1970-luvun vuorovuosina vuoteen 1979, jolloin miinalaiva Pohjanmaan valmistuttua siirrettiin Uusimaa reservialukseksi, ja Hämeenmaahan tehtiin laaja peruskorjaus ja se muutettiin miinalaivaksi vuosina 1978-1979. Alus poistettiin merivoimien alusluettelosta 1985 ja myytiin romutettavaksi. Se romutettiin Haminassa seuraavana vuonna.
Kielisoitin
thumb|[[Viulua soitetaan jousella]] thumb|[[Harppua soitetaan näppäilemällä]] Kielisoitin eli kordofoni on soitin, jonka soivana materiaalina on lankamainen jännitetty kieli. Useimmissa kielisoittimissa on monta kieltä, jotka on viritetty eri korkeuksille. Soittimen ääni syntyy kielen värähtelystä. Kaikukoppa voimistaa kielen ääntä.
Tyypit
Yksinkertaisille kielisoittimille eli sitrasoittimille on tyypillistä, ettei kieliä tavallisesti viritetä eikä äänenkorkeutta muuteta soiton aikana. Yksinkertaisia kielisoittimia ovat esimerkiksi cembalo ja piano.
Yhdysrakenteiset kielisoittimet rakentuvat kiinteästi toisiinsa liitetyistä kielirungosta ja kaikupohjasta. Niissä on yleensä otelauta, jota vasten painamalla kielen soivaa pituutta voidaan lyhentää. Yhdysrakenteisia kielisoittimia ovat esimerkiksi kitara, viulu ja harput. Yhdysrakenteiset kielisoittimet jaetaan näppäilysoittimiin ja jousisoittimiin sen mukaan, miten niitä soitetaan. Näppäilyyn voidaan käyttää esimerkiksi sormia, plektraa tai vasaran- tai lusikanmuotoista puikkoa. Joitakin kielisoittimia, kuten viulua, voidaan soittaa sekä jousella että näppäilemällä.
Kielet ja viritys
thumb|[[Ukulelen otelauta, kielet ja viritystapit]] Kieli saadaan värähtelemään halutulla tavalla jännittämällä se soittimeen. Mitä kireämmälle kieli on jännitetty, sitä korkeampi sen säveltaso. Viritykseen vaikuttavat myös kielen paksuus (paksu kieli soi matalammalta kuin ohut), pituus (pitkä kieli soi matalammalta kuin lyhyt) sekä kielen materiaali ja sen ominaistiheys. Soidessaan kieli tuottaa osavärähdystensä tuloksena järjestyksessä kaikki osaäänekset. Joissakin kielisoittimissa on soitettavien kielien lisäksi myös resonanssi- eli alikvoottikieliä, jotka värähtelevät mukana jotain toista kieltä soitettaessa.
Kielet viritetään yleensä vakioviritykseen, jossa matalin kieli saa tietyn korkeuden ja korkeammat kielet viritetään samoin intervallivälein.
Vanhoissa ja alkukantaisissa kulttuureissa kielisoitinten kielet on valmistettu esimerkiksi kasvikuidusta, hiuksista, jouhista ja silkistä. Euroopassa kieliin on käytetty eläinten jänteitä, suolia ja suonia sekä 1200-luvulta alkaen myös metallilankaa. Nykyisin kieliä valmistetaan myös erilaisista keinokuiduista.
Kaikukoppa
Kielisoittimen resonanssipohjana toimiva kaikukoppa vahvistaa kielen värähtelyn kuultavaksi ja kantavaksi sekä antaa soittimen äänelle sointivärin. Kielen värähtely johdetaan laatikkomaiseen suureen pintaan, joka on yleensä avoin vain pienistä ääniaukoista. Pinnan myötä- eli resonanssivärähtely ja sen aiheuttama suljetussa tilassa tapahtuva ilman värähtely saavat ympäröivän ilman värähtelemään kantavalla tavalla.
Varhaisimmat kaikukopat olivat luonnosta saatuja onttoja esineitä, kuten puunrunkoja tai hedelmänkuoria. Kaikukoppia ryhdyttiin myös kovertamaan ontoiksi jo varhain.
Stereobaatti
pienoiskuva|[[Stratos (kaupunki)|Stratoksen Zeuksen temppelin krepidomaa, stereobaatin ylin osa eli euthynteria osittain näkyvissä krepidoman alta.]] Stereobaatti on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa temppelin kivijalan alin, maanpinnan alapuolella oleva osa. Euthynteria (, alun perin ’peräsinmelan kiinnityspaikka’) on stereobaatin ylin, joskus osittain näkyvissä ollut osa.
Stereobaatin ja sen euthynterian päällä sijaitsi kivijalan kokonaan maanpinnan yläpuolella ollut osa eli krepidoma.
Nothotsuga longibracteata
Nothotsuga longibracteata on mäntykasvien heimoon kuuluva havupuulaji. Se on suvun Nothotsuga ainoa laji. Laji luokiteltiin pitkään hemlokiksi (Tsuga), mutta siirrettiin 1980-luvulla omaan sukuunsa, koska se eroaa hemlokeista selkeästi neulastensa ja käpyjensä perusteella. Nothotsuga longibracteata on ainavihanta puu, joka kasvaa luonnossa Kiinan vuoristoissa.
Kuvaus
Nothotsuga longibracteata on keskikokoinen puu, joka kasvaa noin 30 metriä korkeaksi ja rungon rinnankorkeusläpimitaltaan 1–1,2 metrin paksuiseksi. Runko on usein monihaarainen. Kaarna on tummanruskeaa ja lohkeilee pitkittäin. Oksat ovat pitkiä ja voivat olla siirottavia tai kohenevia. Oksanhaarat ovat jäykkiä, kaljuja ja väriltään aluksi kellertäviä tai punertavia ja myöhemmin harmahtavia.
Lehdet eli neulaset ovat ruodillisia, kuten hemlokeilla. Neulaset ovat yleensä 11–20 millimetriä pitkiä ja 1–2 millimetriä leveitä. Ne ovat asettuneet kierteisesti ja siirottavat säteittäisesti oksanhaaran ympärillä. Ruoti on 1–1,5 millimetriä pitkä. Neulasissa on yleensä 5–10 ohutta ilmarakojuovaa yläpinnalla ja useita kummallakin sivulla alapinnalla. Neulasen kärki on terävä tai tylpähkö.
Nothotsuga longibracteata on yksikotinen. Pölytys tapahtuu maalis–huhtikuussa. Keltaruskeat hedekukinnot kehittyvät lähelle sivuversojen kärkiä sarjoissa. Ne ovat 5–10 millimetriä pitkiä ja riippuvia. Emikukinnot eli kävyt kehittyvät sivuversoihin 5–10 millimetriä pitkä rangan kärkeen. Ne ovat aluksi punaisia tai purppuranpunaisia ja muuttuvat ruskeiksi kypsyessään. Ne ovat kypsänä 2–5,8 senttimetriä pitkiä ja 1,2–2,5 senttimetriä leveitä. Kävyt pysyvät usein puussa vuosia vielä avauduttuaan. Kävyssä on 20–30 käpysuomua. Käpysuomut ovat 9–22 millimetriä pitkiä ja 12–25 millimetriä leveitä, muodoltaan hieman vinoneliömäisiä tai pyöreähköjä ja kärjestään typäköitä tai pyöristyneitä. Suojussuomut ovat 7–18 millimetriä pitkiä ja kärjestään teräviä tai otapäisiä. Lenninsiivelliset siemenet ovat kolmiomaisen munanmuotoisia ja 4–8 millimetriä pitkiä ja 2,5–3 millimetriä leveitä. Lenninsiipi on pitkänpyöreä ja 7–12 millimetriä pitkä. Siemenet kypsyvät yleensä lokakuussa.
Levinneisyys
Nothotsuga longibracteata esiintyy luonnonvaraisena vuoristoissa yleensä 300–2 300, joskus jopa 3 200 metrin korkeudessa Kiinassa Guizhoun, Hunanin, Guangdongin, Guangxin ja Fujianin maakunnissa. Sen levinneisyysalue käsittää 1 500 neliökilometriä.
Elinympäristö ja ekologia
Nothotsuga longibracteata on kostean, lauhkean ilmaston puu, joka viihtyy happamalla maalla. Laji kasvaa usein jyrkillä vuorenrinteillä. Sen luontaisten elinalueiden vuotuinen sademäärä on 1 000–2 000 millimetriä. Se voi muodostaa pieniä yksilajisia metsiköitä, mutta sitä esiintyy myös ainavihannissa tammivaltaisissa (Quercus) metsissä sekä sekametsissä, joiden tyypillisiä lajeja ovat vietnaminpyökki (Fagus longipetiolata), kiinanherttapuu (Tetracentron sinensis) ja mäntylaji Pinus kwangtungensis.
Luokittelu
Lajin kuvasi alun perin hemlokkien sukuun kuuluvana nimellä Tsuga longibracteata tunnettu kiinalainen kasvitieteilijä Zheng Wanjun vuonna 1932. Ranskalainen kasvitieteilijä Henri Gaussen piti lajia hemlokkien ja suvun Keteleeria välisenä risteymänä ja käytti nimeä Tsugo-Keteleeria longibracteata. Laji luokiteltiin pitkään yleensä hemlokiksi (Tsuga), mutta siirrettiin 1980-luvulla omaan sukuunsa, koska se eroaa hemlokeista selkeästi neulastensa ja käpyjensä perusteella. Eräissä tieteellisissä julkaisuissa, esimerkiksi vaikutusvaltaisessa Flora of Chinassa sitä on tämän jälkeenkin pidetty hemlokkilajina. Yleisesti sitä kuitenkin pidetään nykyään omana sukunaan, sillä se eroaa selvästi hemlokeista myös geneettisten tutkimusten perusteella. Osa notho- nimessä Nothotsuga viittaa myös risteymään, mutta ei ole löydetty mitään todisteita, että suku olisi muiden mäntykasvisukujen välinen risteymä.
Nothotsuga longibracteata eroaa hemlokeista neulastensa ja käpyjensä perusteella usealla eri tavalla. Sen neulaset siirottavat säteittäin, ja niissä on ilmarakoja kaikilla pinnoilla, kun hemlokkien neulaset ovat asettuneet kampamaisesti ja niissä on ilmarakoja vain alapinnalla. Nothotsuga longibracteata -lajin hedekukinnot muodostavat sarjoja, kun hemlokkien kasvavat yksittäin ja emikukinnot eli kävyt ovat pystyjä ja niiden suojussuomut ovat lähes kokonaan kiinnikasvaneita käpysuomuihin, toisin kuin hemlokeilla.
Suojelu
Nothotsuga longibracteatan esiintymisalue on suppeahko ja erittäin hajanainen. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on määrittänyt lajin silmälläpidettäväksi. Lajin metsiä on myös aiemmin kaadettu laajalti. Nykyisellään osa metsäalueista, joilla lajia esiintyy on suojeltu.
Kari Salminen (professori)
Kari Salminen (22. syyskuuta 1937 Helsinki – 1. heinäkuuta 2016 Juva) oli elintarvikekemian professori ja Valion tutkimusjohtaja.
Salminen valmistui Helsingin yliopistosta vuonna 1964 pääaineenaan kemia. Sen jälkeen hän suoritti ravitsemustieteen (ent. ravintokemia) maisterin tutkinnon (ent. kandidaatin tutkinto) vuonna 1968 ja tohtorin tutkinnon vuonna 1970.