cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dolly Parton
Laulajanura
Lukion jälkeen Parton muutti Nashvilleen tavoitellakseen countrylaulajan ja lauluntekijän uraa. Nashvillessa hän työskenteli aluksi lauluntekijä Bill Owensin kanssa. Partonin ensimmäiset menestyslaulut olivat vuonna 1966 Owensin kanssa tehdyt "Put It Off Until Tomorrow" ja "The Company You Keep", jotka Bill Phillips lauloi top-10-listalle. Vuonna 1967 Parton levytti oman laulunsa "Dumb Blonde", joka nousi listasijalle 27. Partonin ensialbumi Hello, I'm Dolly julkaistiin 1967 Monument-merkillä.
thumb|Porter Wagoner ja Dolly Parton vuonna 1971. Countrytähti Porter Wagoner otti pian Partonin vakioesiintyjäksi televisio-ohjelmaansa, ja he alkoivat myös levyttää yhdessä RCA-levy-yhtiölle vuodesta 1968 alkaen. Heidän yhteistyönsä kesti useita vuosia ja tuotti kaksikolle useita hittejä. Country Music Association nimesi heidät vuoden 1968 lauluryhmäksi.
thumb|upright|Parton vuonna 1977.
Parton julkaisi vuonna 1968 ensimmäisen soolosinglensä "Just Because I'm a Woman". Vuonna 1970 Parton sai ensimmäisen soolohittinsä kappaleella "Mule Skinner Blues". Sitä seurasi sarja uusia menestyskappaleita kuten "Joshua" (1971), "Coat of Many Colors" (1971) ja "Jolene" (1974). Parton ja Wagoner lakkasivat kiertämästä yhdessä 1974, ja Parton jatkoi kokonaan sooloesiintyjänä. Hänet valittiin vuoden countrynaislaulajaksi 1975 ja 1976. Hän laajensi tyyliään tuolloin myös popin, balladien ja diskon suuntaan ja teki muun muassa kappaleen "I Will Always Love You" (1974). Vuosien 1974–1980 välillä Parton saavutti kahdeksan countrylistaykkössijoitusta ja oli noussut niin countryn kuin popmusiikinkin supertähdeksi.
1980-luvulla Parton jatkoi menestyslevyjen tekemistä, joista moni liittyi elokuviin, joissa hän tuolloin näytteli. Vuonna 1986 hän ei kuitenkaan enää saanut yhtään top-10-hittiä, joten RCA ei uusinut hänen sopimustaan. Parton siirtyi Columbia Recordsille ja teki levyn Trio yhdessä Emmylou Harrisin ja Linda Ronstadtin kanssa. Levy nousi countrylistaykköseksi ja voitti Grammyn parhaasta duon tai ryhmän countrylevystä.
Vuonna 1992 Whitney Houston sai superhitin levytyksellään Partonin vanhasta laulusta "I Will Always Love You". Partonin oma ura oli kuitenkin jo hiukan hiipunut, joten hän ryhtyi kirjoittamaan bluegrass-musiikkia, joka oli hänen vanha suosikkinsa. Parton levytti kolme bluegrass-albumia, joista ensimmäinen valittiin vuoden bluegrass-albumiksi.
Parton on levyttänyt musiikkia vielä 2020-luvullakin. Hän on uransa aikana julkaissut 65 studioalbumia, joista kaikki ovat päässeet julkaisuaikanaan Billboardin kantrialbumeiden listan top 20:een. Hänellä on myös naisartistina eniten top 10 -albumeita kantrialbumeiden top-listalla.
Elokuvaura
Parton näytteli 1980-luvulla useissa elokuvissa kuten Yhdeksästä viiteen (1980), Texasin paras pikku porttola (1982), Rhinestone (1984) ja Teräskukat (1989). Hänellä on myös oma elokuva- ja televisiotuotantoyhtiönsä, joka on tuottanut muun muassa televisiosarjan Buffy, vampyyrintappaja ja elokuvan Morsiamen isä (1991 ja 1995).
Yksityiselämä
Partonilla on Tennesseen Pigeon Forgessa oma huvipuisto nimeltä Dollywood. Parton tunnetaan musiikkinsa lisäksi persoonastaan ja ulkonäöstään, johon kuuluvat ylisuuret vaaleat peruukit, liioiteltu meikki, näyttävät vaatteet ja suuret rinnat.
Merkitys
Partonilla on ollut suuri merkitys countrymusiikissa. Hän on yksi ensimmäisistä naispuolisista countryn supertähdistä ja ensimmäisiä, jotka toivat countryn popmusiikin valtavirtaan uuden yleisön kuultavaksi. Häntä on pidetty myös yhtenä Yhdysvaltain parhaista lauluntekijöistä.
Parton on voittanut kymmenen Grammy-palkintoa. Partonin albumeista Coat of Many Colors ja Trio valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Juan Pons
thumb|right|Juan Pons Juan Pons Álvarez (s. 8. elokuuta 1946) on espanjalainen oopperalaulaja. Hän on esittänyt Verdin tärkeimpien baritoniroolien lisäksi muun muassa veristisiä teoksia.
Pons syntyi Ciutadellassa Menorcalla. Hän saavutti kansainvälistä huomiota ensi kertaa esiintymisellään Verdin Falstaffissa Milanon La Scalassa 1980. Hän on sittemmin esiintynyt useissa maailman huomattavimpiin lukeutuvissa oopperataloissa, kuten New Yorkin Metropolitanissa, jossa hän teki debyyttinsä vuonna 1983.
Pons nimitettiin 18. marraskuuta 2000 Baleaarien yliopiston kunniatohtoriksi.
Ristiretket Baltiaan
Ristiretket Baltiaan olivat kirkon hyväksymiä sotaretkiä, joita etupäässä saksalainen ritarikunta ja kalparitaristo sekä myös tanskalaiset ja ruotsalaiset tekivät Baltiassa asuvia pakanakansoja ja ortodokseja vastaan. Nämä ristiretket tehtiin etupäässä 1200-luvulla. Ristiretkien tärkeimmät lähteet ovat Henrik Lättiläisen laatima Henrik Liivinmaalaisen kronikka ja anonyymin kirjailijan Liivinmaan riimikronikka. Henrikin teos käsittää vuodet 1184–1227. Liivinmaan kronikka taas käsittää vuodet 1180–1290. Baltian valtaaminen saatiin päätökseensä vuoteen 1238 mennessä, vaikkakin vielä tämän jälkeen olot säilyivät epävakaina. Varsinaisesti tilanne rauhoittui vasta 1300-luvulla.
Tausta
Saksalaisten levittäytyminen itään alkoi jo sydänkeskiajalla ja ulottui Baltian alueelle 1100-luvun puolivälissä. Saksalaisten voiman lujittumisen mahdollisti Skandinavian maiden heikentyminen ja Kiovan Venäjän tuhoutuminen mongolien hyökkäysten takia. Saksalaisten levittäytymisen Baltiaan laukaisi alueen kauppaherruuden tavoittelu. Lyypekin vuonna 1158 ja Artlenburgin sopimuksen myötä saksalaiskauppiaat vakiinnuttivat asemansa Luoteis-Saksan–Gotlannin linjalla. Tämän jälkeen he alkoivat vallata kauppaa Väinäjoella. Väinäjoki oli tuolloin tärkein Venäjän sisämaahan johtanut tavarankuljetusreitti. Uusi alustyyppi koggi mahdollisti entistä suurempien tavara- ja miesmäärien kuljetukset meriteitse. Tanskalaiset ja ruotsalaiset kauppiaat jäivät nopeasti alakynteen, kun he käyttivät vain rannikon kauppapaikkoja saksalaisten purjehtiessa sisämaahan. Saksalaiset perustivat alueelle kauppa-asemia, joista ensimmäinen perustettiin Henrikin Liivinmaan kronikan mukaan vuonna 1159 Väinäjoen suulle nykyisen Riian alueelle.
Ensimmäisiä lähetyssaarnaajia alueella oli Meinhard, joka tuli alueelle Segebergin luostarista läheltä Lyypekkiä. Meinhard sai luvan lähetyssaarnaustoiminnalleen Väinäjoen vartta muodollisesti hallinneelta Polotskin ruhtinaalta. Luvan saatuaan Meinhard perusti alueen ensimmäisen kirkon vuonna 1184 Ykskylään. Kirkon suojaksi rakennettiin Gotlannista tulleiden muurarien ja kristinuskoon kääntyneiden liiviläisten avulla kaksi kivilinnaa. Lähetystyö tapahtui rauhanomaisesti Meinhardin kastaessa Väinäjoen varren ja munkki Teoderikin kastaessa Toreidan liiviläisiä. 1186 Bremenin arkkipiispa Hartvig II vihki Meinhardin Ykskylän piispaksi. Meinhard kuoli vuonna 1196.
Latvian alueen alistaminen
pienoiskuva|vasen|Balttilaiset heimot 1200-luvun alussa
Liiviläiset
Meinhardin kuoltua liiviläisten kerrotaan pesseen kasteensa pois Väinäjoessa. Meinhardin seuraaja Bertold karkotettiin Liivinmaalta vuoden 1196 kesällä. Tästä kuultuaan paavi Celestinus III antoi luvan lähettää ristiritareita alueelle. Bertold tuli takaisin alueelle kesällä vuonna 1198 mukanaan noin tuhat ristiretkeläistä. Hän eteni liiviläisten valtaamalle Holmen linnalle ja vaati näitä ottamaan kasteen takaisin vastaan. Liiviläiset eivät suostuneet ja Bertold lähti takaisin kohti Väinäjoen suuta, jonne hänen joukkonsa olivat rantautuneet laivoistaan. Holmen linnaa olisi ollut mahdoton vallata ilman laivoja, jotka oli jätetty rantautumispaikkaan. Matkalla takaisin liiviläiset väijyttivät saksalaiset lähellä nykyistä Riikaa. Saksalaiset olivat voittamassa taistelua, kun Bertoldin hevonen vauhkoontui ja syöksyi keskelle pakoon lähteneitä liiviläisiä. Tällöin eräs Ymaut-niminen liiviläissoturi surmasi hänet keihäällä. Tämän jälkeen liiviläiset karkottivat kaikki lähetystyöntekijät alueeltaan.
Liettualaiset ja latgallit
Liettualaiset olivat ahdistelleet saksalaisia jo heti näiden saavuttua Liivinmaalle. Saksalaiset saivat sodassa liettualaisia vastaan liittolaisekseen semgallit, joita liettualaiset olivat myös ahdistelleet. Näiden johtaja Vesthard oli ehdottanut liittoa saksalaisten kanssa, jotta he voisivat yhdessä tuhota tuolloin Liivinmaalla sotaretkellä olleen Žvelgaitisin liettualaisjoukot. Saksalaiset vaativat tapansa mukaan yhteistyön takaamiseksi semgalleilta panttivankeja. Tämän jälkeen semgallit ja saksalaiset tuhosivat liettualaisjoukon vuonna 1205 käydyssä Rodenpoisen taistelussa, tappaen myös Žvelgaitisin. Myöhemmin liettualaiset jatkoivat sotaretkiään käyttäen latgalliruhtinaskunta Gerziken aluetta tukialueenaan. Gerziken venäläinen ruhtinas Vselovod oli liettualaisen Daugerutisin tyttären kanssa naimisissa. Albert kävi sotaan Gerzikeä vastaan vuonna 1209, poltti Gerziken linnan ja otti ruhtinattaren vangiksi. Vselovod pakeni, mutta Albert tarjosi tälle mahdollisuutta asettua vasallikseen. Vselovod suostui sopimukseen ja sai alueensa takaisin, mutta Albert pakotti hänet luopumaan alueistaan vuonna 1214.
Kuurit
1200-luvun alussa myös Kuurinmaan baltit ja liiviläiset eli kuurit alkoivat hyökkäykset saksalaisia vastaan. Kuurit piirittivät Riikaa vuonna 1210 ja polttivat Väinäjoen suulla sijainneen luostarin vuonna 1228. Kalparitaristo teki vastahyökkäyksen talvella 1228–29, joka sattui olemaan myös paha nälkävuosi. Kuurilaiset suostuivat rauhansopimukseen, jonka mukaan heidän piti ottaa luokseen lähetyssaarnaajia ja luovuttaa 80 kiloa ruista auranalaa kohti. Vuonna 1230 kuurien kuningas Lammekinus, joka oli joidenkin tutkijoiden mukaan liiviläinen, tarjoutui ottamaan vastaan katolilaisen uskon, ehkä toivoen siten saavansa helpotusta nälänhätään. Balduin Alnalainen, joka oli väliaikaisesti Albertin seuraajana Riian arkkipiispana, suostuikin sopimukseen, mutta hänen välirikkonsa Kalparitariston kanssa johti ritariston hyökkäykseen Kuurinmaalle talvella vuonna 1231. Paavi asetti vuonna 1234 Vilhelm Modenalaisen epäsuosiossa olleen Balduinin tilalle. Kalparitariston hajottua tappiollisen Saulen taistelun jälkeen kuurilaiset kapinoivat ja surmasivat lähetyssaarnaajat. Tapahtuman jälkeen Saksalainen ritarikunta, johon Kalparitaristo sulautettiin, rakensi Kuldigaan linnan hallintoviranomaisten turvaksi. Ritarikunnan mestari Ditrich kokosi sotajoukon vuonna 1242 ja hyökkäsi Kuurinmaalle. Valloitus kesti kolme vuotta, kunnes kuurit suostuivat rauhaan vuonna 1245. Myöhemmin Kuurinmaakin jaettiin ritariston ja piispan kesken, mutta nyt 2/3 alueista meni ritarikunnalle ja 1/3 piispalle. Liiviläisten asuttama rannikkoalue päätyi pääosin piispalle. Kuurilaiset kapinoivat vielä vuonna 1260 mutta joutuivat antautumaan vuonna 1267.
Semgallit
Samgallit, jotka olivat aiemmin olleet liitossa liettualaisia vastaan saksalaisten kanssa, julistautuivat riippumattomiksi 1230, mutta saksalaiset kukistivat heidät vuonna 1231. Semgallit irrottautuivat uudelleen saksalaisvallasta liettualaisten voitettua saksalaiset Skuodan taistelussa vuonna 1259. Semgallian itsenäisyys vakiintui Durben taistelun jälkeen vuonna 120, jossa liettualaisille kärsitty tappio heikensi Liivinmaan ritarikuntaa merkittävästi. Ritarikunnan onnistui kuitenkin koota voimansa ja he valloittivat semgallit ja perustivat heidän mailleen Mitaun linnan vuonna 1265/66 nykyiseen Jelgavan. Semgallit kapinoivat kuitenkin uudestaan liettualaisten tuella ja he voittivat saksalaiset Achensburgin linnan lähellä käydyssä taistelussa. Saksalaiset kukistivat semgallit lopullisesti vasta vuonna 1290, jolloin heitä johtanut Tervetenin ruhtinas Nameise ja suuri osa kaikista semgalleista pakenivat Liettuaan.
Virolaiset
pienoiskuva|[[viron muinaismaakunnat|Viron historialliset maakunnat 1200-luvun alussa]] Virolaisten vastaiset ristiretket alkoivat vuonna 1208, kun saksalaiset polttivat Ugandin maakunnassa sijainneen Otepään linna­vuoren. Tämän jälkeen virolaiset tekivät kostoiskun Tolovan linnaa vastaan, mitä seurasi saksalaisten hyökkäys Sakalaan. Seurasi lyhyt aselepo, joka rikkoutui kun kalparitarit hyökkäsivät jälleen Ugandiin. Virolaiset voittivat saksalaiset Jumaran taistelussa vuonna 1210. Vuonna 1211 saksalaiset hyökkäsivät Läänemaan maakunnan Soontaganaan, mitä seurasi virolaisten kostoretki ja jälleen uusi saksalaisten retki Viroon Sakalan maakunnan Viljandin linnaa vastaan. Sakalalaiset lupasivat ottaa kasteen vastaan, mutta he kääntyivät pakanoiksi taas heti, kun saksalaiset lähtivät alueelta. Tämän jälkeen seurasi taas virolaisten kostoretket. Sakala ja Ugandi hyökkäsivät saksalaisten liittolaisia latgalleja vastaan. Läänemaa ja Saarenmaa hyökkäsivät liiviläisiä vastaan, mutta ne kärsivät tappion Turaidassa käydyssä taistelussa.
pienoiskuva|vasen|[[Christian August Lorentzenin vuonna 1809 maalaama Dannebrogin putoamista Lyndanisen taistelun aikana esittävä maalaus.]] Voitosta innostuneina munkki Teoderik vihittiin Viron piispaksi ja hän toimi Albertin sijaisena tämän ollessa Saksassa värväämässä uusia ristiretkeläisiä. Vuonna 1215 saksalaiset hyökkäsivät kahteen otteeseen Sakalaan ja kerran Ugandiin, minkä seurauksena paikalliset lupautuivat ottamaan kasteen vastaan. Vuonna 1216 alistettiin Läänemaan Sootaganan asukkaat ja edettiin Rävälään ja Harjumaalle. Saksalaisten voittokulusta huolestunut Pihkovan ruhtinas hyökkäsi Ugandiin, minkä johdosta paikalliset pyysivät apua saksalaisilta, jotka riensivätkin avuksi ja tekivät yhdessä ugandilaisten kanssa retken Pihkovaan. Tämä taas johti Viron läntisten maakuntien liittoon pihkovalaisten kanssa. Nämä hyökkäsivät yhteisvoimin Ugandin Otepäähän. Vuonna 1217 saksalaisvalta luhistui kaikissa heidän valtaamissaan maakunnissa. Sakalalainen päällikkö Lembitu kokosi virolaisia kaikista maakunnista ja kävi vuonna 1217 taisteluun saksalaisia vastaan Palajoella. Niin sanottu Matinpäivän taistelu päättyi kuitenkin virolaisten tappioon ja Lembitun kuolemaan. Myös saksalaisten kanssa liitossa ollut Kauppo kuoli. Vuonna 1218 Albert ja Teoderik pyysivät sotilaallista apua Tanskan kuningas Valdemar II:lta, joka suostuikin avunpyyntöön.
Valdemar purjehti joukkoineen nykyisen Tallinnan alueelle vuonna 1219. Siellä hän tuhosi paikalla olleen virolaisen Lyndanise-nimisen tukikohdan ja voitti tämän jälkeen häntä vastaan hyökänneet virolaiset Lyndanisen taistelussa. Tanskalaiset perustivat tämän jälkeen paikalle Tallinnan. Taistelun seurauksena Rävälä jäi tanskalaisten haltuun. Saksalaiset alistivat Järvamaan ja solmivat rauhan Virumaan kanssa, joka luovutti heille panttivankeja. Tämän jälkeen alistettiin Harjumaa ja saarenmaalaiset voitettiin Läänemaalla käydyssä taistelussa. Tanskalaiset lähettivät Harjumaalle omia lähetyssaarnaajiaan saksalaisvalloituksesta huolimatta. Samoin meneteltiin Virumaalla. Tanskalaisten voittokulku kiinnitti Ruotsin huomion alueelle. Vuonna 1220 Ruotsin kuningas saapui Läänemaalle, valloitti Lihulan linnan ja aloitti oman kastetoimintansa alueella. Saarenmaalaiset kuitenkin hyökkäsivät ruotsalaisia vastaan ja tuhosivat näiden joukot.
Kesällä 1222 tanskalaiset alkoivat rakentaa linnaa Saarenmaalle yhdessä saksalaisten kanssa. Tämän tarkoituksena oli parantaa osapuolien tulehtuneita suhteita. Myöhemmin sovittiinkin, että Etelä-Viro jäisi Kalparitaristolle ja Pohjois- ja Länsi-Viro Tanskalle. Suunnitelmat muuttuivat kun saarenmaalaiset piirittivät linnan ja valtasivat sen 1223. Alkoi virolaisten suuri kapina, minkä aikana saksalaiset ja tanskalaiset ajettiin pois kaikkialta Virosta Tallinnaa lukuun ottamatta. Kuitenkin jo samana vuonna saksalaiset saivat valloittamansa alueet takaisin lukuun ottamatta Ugandia, jonne Novgorod oli hyökännyt. Novgorodilaiset ja virolaiset voitettiin Tartossa käydyn taistelun jälkeen. Saarenmaan maakunta valloitettiin saksalaisten toimesta vuonna 1227. Näin viimeinenkin vapaa virolainen alue menetti itsenäisyytensä.
Finnair Plus
Finnair Plus on Finnairin kanta-asiakasohjelma. Pistejärjestelmä on nelitasoinen ja kertyvien pisteiden määrä riippuu lennon pituudesta, varausluokasta ja lennon tyypistä (reitti- vai lomalento). Pisteitä voi kartuttaa Finnairin ja muiden Oneworld-allianssiin kuuluvien lentoyhtiöiden lisäksi Nordic Regional Airlinesin lennoilla. Kerätyistä pisteitä saa tason mukaisia etuja, mm. palkintolentoja Oneworld-allianssiin kuuluvien yhtiöiden reiteille, jäsentarjouksia, lounge-palveluita ym.
Tätä kanta-asiakasohjelmaa käyttävät lentoyhtiöt
→(Lennolla Helsinki-Kiova)
Lihavoidut ovat pääkäyttäjiä. Tähdellä merkityt kuuluvat tai liittyvät tulevaisuudessa lentoyhtiöallianssi Oneworldiin.
Muut yhteistyökumppanit
Finnair Plus -pisteitä voi myös kerätä hotelli-, autonvuokraus- ja palvelualojen yhteistyökumppaneiden kautta, esimerkiksi käännösalalla Finnair Plus pisteitä voi ansaita Translizerin palveluja käyttäen.
Kenneth Alexander Wrede
Kenneth Alexander Wrede (13. huhtikuuta 1898 Leppävirta – 29. syyskuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen aatelismies, kemisti ja teollisuusjohtaja.
Kenneth A. Wreden isä oli tehtaanomistaja, vapaaherra Carl Gustaf Garibaldi Fabian Wrede ja äiti Siri Maria Söderhjelm. Hän valmistui diplomi-insinööriksi Åbo Akademista vuonna 1923. Opintojensa jälkeen hän toimi Kaukas tehdas Oy:n Joutsenon tehtaan kemistinä, 1924–1927 Kaukas tehdas Oy:n pääkemistinä Lappeenrannassa. Vuosina 1927–1928 hän toimi teknisenä apulaisjohtajana Kanadassa. Vuosina 1928–1937 hän toimi Kaukas Oy:n Lauritsalan tehtaiden pääkemistinä ja teknisen johtajana apulaisena. Vuonna 1937 hänet kutsuttiin uuden yrityksen, Kuitu Oy:n Jääskessä olevan tekokuituja valmistavan tehtaan toimitusjohtajaksi. Talvisodan jälkeisen Moskovan rauhan seurauksena Kuitu Oy:n toiminta päättyi tehtaan jäätyä Neuvostoliitolle luovutetulle alueelle. Vuodesta 1941 vastaavaa toimintaa jatkettiin Valkeakoskella uuden yrityksen Säteri Oy:n nimissä, ja Kenneth A. Wrede jatkoi Säteri Oy:n toimitusjohtajana. Hän siirtyi eläkkeelle vuonna 1966.
Wreden puolisot olivat Ingeborg Tawaststjerna (avioero 1942) ja Greta Bolinder.
Paolo Coni
Paolo Coni (s. 1957 Perugia) on italialainen baritoni. Voitettuaan Battistini-kilpailun hän teki vuonna 1984 debyyttinsä esiintymällä Milanon Teatro Liricossa roolissa Verdin Il corsarossa.
Muihin säveltäjiin, joiden rooleja Coni on tulkinnut, lukeutuvat Donizetti ja Leoncavallo. Hän on esiintynyt useissa kansainvälisesti kuuluisissa oopperataloissa, kuten La Scalassa, Covent Gardenissa, Wienin valtionoopperassa ja Metropolitan-oopperassa.
Robyn Hitchcock
thumb|Robyn Hitchcock esiintymässä Yhdysvalloissa vuonna 2005. Robyn Hitchcock (s. 3. maaliskuuta 1953 Lontoo) on brittiläinen laulaja-lauluntekijä ja psych folk -taiteilija.
Ura
Hitchcock aloitti levytysuransa vuonna 1976 Cambridgen alueella toimineen The Soft Boys -yhtyeen kanssa. Yhtye hajosi vuonna 1981 ja Hitchcock ryhtyi sooloartistiksi levyttäen sekä omalla nimellään että Robyn Hitchcock & The Egyptians -yhtyeessä, johon kuuluivat myös Soft Boysin Andy Metcalfe ja Morris Windsor. Hitchcock ja osa muista Soft Boysin jäsenistä kokoontuivat vuonna 2002 yhteen ja julkaisivat albumin Nextdoorland. Samana vuonna Hitchcock teki yhteisen Yhdysvaltain-kiertueen muusikko Grant-Lee Phillipsin kanssa. Hitchcock on esiintynyt myös R.E.M.-yhtyeen kanssa, jonka jäsenet ovat Hitchcockin ystäviä. Vuonna 2006 Hitchcock teki levyn The Venus 3 -yhtyeen kanssa.
Hitchcockin musiikki ja sanoitukset ovat saaneet voimakkaita vaikutteita hänen esikuviltaan Bob Dylanilta ja Syd Barrettilta. Joskus kriitikot ovat tulkinneet hänen omaperäisen soundinsa ”pilailevaksi”, joskin se on enemmänkin naivistinen, tyyliltään Barrettin musiikin kaltaista erikoisine aihevalintoineen.
Hitchcock on esiintynyt Suomessa Tavastia-klubilla 22. toukokuuta 1994.
Marcus Gayle
Marcus Gayle (s. 27. syyskuuta 1970, Hammersmith) on Englannissa syntynyt jamaikalainen jalkapalloilija. Hän on pelannut 14 maaottelua Jamaikan paidassa, muun muassa vuoden 1998 MM-joukkueessa.
Marcus Gayle aloitti uransa vuonna 1989 Brentfordissa pelaten 193 ottelua ja maalaten 26 kertaa. Brentfordista Gayle lainattiin kaudeksi 1990 Kuopion Palloseuraan, jossa hän oli joukkueen maalikuningas 22 pelissä syntyneellä 9 maalilla. Vuonna 1994 Gayle siirtyi Englannin Valioliigan Wimbledoniin, jossa otteluita kertyi 285 ja maaleja 47 kappaletta vuoteen 2001 mennessä, jolloin seura tipahti sarjaporrasta alemmas. Gayle ei jatkanut Wimbledonissa, vaan siirtyi Skotlannin Glasgow Rangersiin 900 000 punnan siirtosummalla. Rangers-ura kesti vain 4 peliä, jonka jälkeen hänet päästettiin samalla hinnalla Gianluca Viallin valmentamaan Watfordiin.
Luettelo Goldberg-muunnelmien levytyksistä
Luettelo Goldberg-muunnelmien, BWV 988, levytyksistä
Aikajärjestyksessä
Ruumiinrakenne
thumb|[[Pioneer-luotaimiin kiinnitetty viivapiirros alastomasta miehestä ja naisesta havainnollistaa miehen ja naisen vartalotyyppien erot.]] Ruumiinrakenne on luuston, lihasten ja rasvakudoksen yhteisvaikutuksena syntyvä kehon yleinen tyyppi tai malli.
Ruumiinrakenne voi olla esimerkiksi vahva, tukeva tai hento. Vahva ruumiinrakenne syntyy lihaksista, tukevuus rasvasta, ja hentous lihasten ja rasvan vähäisyydestä.
Somatotyypit
Eräs ruumiinrakenteen malli on W. H. Sheldonin 1940-luvulla kehittämä jako kolmeen somatotyyppiin: hoikkiin ja pitkiin ektomorfeihin, lihaksikkaisiin mesomorfeihin sekä pyöreisiin endomorfeihin. thumb|left|350px|Kolme somatotyyppiä: ektomorfi, mesomorfi ja endomorfi.
Vartalotyypit
thumb|Naisen yleisiä vartalotyyppejä: banaani, omena, päärynä ja tiimalasi. Naisen yleisiä vartalotyyppejä ovat esimerkiksi:
Naisen vartalotyyppiä määräävä vyötärö–lantio-suhde muuttuu huomattavasti iän mukana. Ennen murrosikää tytön lantio on kapea, ja hänen vyötärö–lantio-suhteensa on sama kuin pojalla. Murrosiässä tytön lanteille alkaa kerääntyä rasvaa naishormoni estrogeenin vaikutuksesta, ja normaalipainoisen aikuisen naisen vyötärö–lantio-suhde on 0,67–0,80. Keski-iässä naisen vyötärö–lantio-suhde alkaa muuttua miesmäiseksi.
Miehen yleisiä vartalotyyppejä ovat esimerkiksi:
Ivan Alexander Aminoff
Ivan Alexander Aminoff (8. marraskuuta 1847 Mietoinen – 1. tammikuuta 1918 Saaren kartano) oli suomalainen vapaaherra, merikapteeni, maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Aminoffin vanhemmat olivat eversti Alexander Aminoff ja Fredrika Charlotta Maria af Forselles ja puoliso vuodesta 1878 Augusta Lovisa Josefina Jansson. Aminoff kävi Haminan kadettikoulua, mutta lähti 1862 merille. Perämiehen tutkinnon hän suoritti 1868 ja merikapteenin tutkinnon 1872, minkä jälkeen hän toimi laivan päällikkönä Kaspian merellä vuoteen 1876 ja sitten Åbo-aluksen päällikkönä Pietarin, Turun ja Tukholman reitillä. Vuosina 1880–1887 hän oli Nobelin veljesten yhtiön kuljetusosaston päällikkö Kaspianmerellä ja Volgalla. Aminoff oli myös maanviljelijä Saaren kartanon everstinpuustellissa ja omisti tilan Mynämäellä.
Aminoff oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1899.
Kos (kunta)
Kos ( eli Δήμος Κω, Dímos Ko) on Kreikan kunta, joka sijaitsee Kosin alueyksikössä Etelä-Egean saarten alueella. Kunnan pinta-ala on 287,2 neliökilometriä ja väkiluku 33 388 (vuonna 2011). Kunnan kuntakeskus on Kos.
Kosin kunta käsittää koko Kosin saaren. Sen lisäksi siihen kuuluu pieni Palaiókastron eli Kastrín saari. Nykyinen Kosin kunta muodostui, kun Kos, Díkaios ja Irakleídes yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.
Kunnan osat
Vuoden 2011 kuntauudistuksesta lähtien Kosin kunta muodostuu kolmesta kunnallisyksiköstä, jotka vastaavat uudistusta edeltäneitä kuntia. Kunnallisyksiköt sekä niihin kuuluvat kylä- ja kaupunkiyhdyskunnat ja asutukset ovat:
Cramlington
pienoiskuva|St Nicholaksen kirkko Cramlingtonissa. Cramlington on kunta Northumberlandissa Englannissa 14 km pohjoiseen Newcastlesta. Väkiluku oli 29 405 vuonna 2011. Se sijaitsee Northumberlandin ja North Tynesiden rajalla Annitsfordissa sijaitsevan Moor Farmin liikenteenvaihtoliikenteen kanssa, joka yhdistää nämä kaksi aluetta.
Conwyn rautatieasema
Conwyn rautatieasema on rautatieasema Conwyn kaupungissa Conwyn county borough’n alueella, Walesissa. Se sijaitsee North Wales Coast Linen varrella.
Asema avattiin 1. toukokuuta 1848 nimellä Conway. Sitä ehdotettiin suljettavaksi vuoden 1963 Beechingin leikkausten ensimmäisessä raportissa, ja sulkeminen tapahtui lopulta 14. helmikuuta 1966. Se avattiin uudelleen nykyisellä nimellään 29. kesäkuuta 1987.
Asemaa käytti 57 006 matkustajaa kaudella 2017–2018.
thumb|left|Conwayn asema vuonna 1962.
Nokia G10
Puhelimessa on kahdeksanydinprosessori ja 6,52 tuuman näyttö. Tallennustilaa on valittavana 32 tai 64 gigatavua ja keskusmuistia kolme tai neljä gigatavua. Tallennustila on laajennettavissa enintään 512 gigatavun mircoSD-kortilla. Puhelimessa on kolme takakameraa. Pääkameran tarkkuus on 13 megapikseliä, makrokameran kaksi megapikseliä ja syvyyskameran kaksi megapikseliä. Etukameran tarkkuus on kahdeksan megapikseliä. Akun kapasiteetti on 5 050 milliampeerituntia ja se tukee 10 watin latausta. Sormenjälkitunnistin on sijoitettu laitteen kylkeen. Käyttöjärjestelmänä on Android 11. Toukokuussa 2022 puhelin sai Android 12 -päivityksen.
Teeleipä
Teeleipä on vehnäjauhoista leivottu ja hiivalla tai leivinjauheella nostatettu leipänen, joka on usein pyöreä ja litteä. Vehnän ja hiivan/leivinjauheen lisäksi teeleipiin kuuluvat margariinia/voita/ruokaöljyä, sokeria/siirappia ja suolaa. Joskus teeleipien leivonnassa käytetään maitoa, mutta on myös mahdollista ostaa maidottomia teeleipiä. Teeleipiä voi syödä esimerkiksi aamupalaksi tai kahvitauolla. Teeleipä säilyy noin viikon.
Via Tiberina
Via Tiberina oli roomalainen tie, joka kulki Etruriassa Italiassa. Sen erkaantui Via Flaminiasta Saxa rubrassa ja seurasi tämän jälkeen Tiberin länsirantaa, kunnes liittyi takaisin Via Flaminiaan lähellä Aqua vivaa.
Revolutions per Minute (Rise Againstin albumi)
Revolutions Per Minute on yhdysvaltalaisen punkyhtye Rise Againstin studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2003. Albumi oli Rise Againstin viimeinen Fat Wreck Chords -levy-yhtiön kautta julkaistu albumi. Se sisältää singlet "Heaven Knows", "Like The Angel" sekä cover-version Journey-yhtyeen kappaleesta "Any Way You Want It".
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Rise Against, paitsi kappale 13.
Hirvet (veistos)
thumb|[[Arto Ali-Eskola: Hirvet, Kiiruun puisto, Somero.]] Hirvet on suomalaisen kansantaiteilijan Arto Ali-Eskolan tekemä veistos Kiiruun puistossa Somerolla. Teos edustaa niin sanottua ITE-taidetta. Patsas oli kesällä 2003 esillä Kaustisella järjestetyssä Itse tehty elämä- eli ITE-näyttelyssä. Sieltä se tuotiin syksyllä 2003 Somerolle osaksi kesällä 2004 Kiiruun puistossa Somerolla järjestettyä ITE-taiteen katselmusta joka samalla muodosti kolmivuotisen Kansankulttuurit kohtaavat -hankkeen päätösnäyttelyn. Patsaan oli tarkoitus olla esillä Kiiruun puistossa vain näyttelyn ajan syksyyn 2004. Lopulta se kuitenkin jäi paikoilleen pysyvästi.
Kelloselän rautatieasema
Kelloselkä avattiin liikenteelle 8. joulukuuta 1941. Asemarakennus rakennettiin vuonna 1943 poikkeuksellisesti vinottain ratalinjaan nähden. Liikennepaikka avattiin sotien jälkeen uudelleen liikenteelle 31. maaliskuuta 1947. Henkilöliikenne oli lakkautettuna vuosina 1949–1961, mutta sitä jatkettiin vuosina 1961–1967. Henkilöliikenne lakkautettiin lopullisesti 28. toukokuuta 1967. Asemarakennus siirtyi Senaatti-kiinteistöille 2007 ja sitä kautta myyntiin. Kaikki liikenne Kelloselkään loppui 9. joulukuuta 2012, kun Isokylän itäpuolinen rataosuus lakkautettiin. Ennen lakkauttamista Kelloselän asemaa käytettiin pelkästään ajoittaisiin puutavarakuljetuksiin.
The World Needs a Hero
The World Needs a Hero oli ensimmäinen Megadethin levytys soolokitaristi Al Pitrellin kanssa, mutta samalla myös yhtyeen viimeinen rumpali Jimmy DeGrasson kanssa. Albumi jäi myös väliaikaisesti basisti David Ellefsonin viimeiseksi Megadethissa, kunnes hän palasi yhtyeeseen vuonna 2010.
Rotanmyrkkyoppi
Rotanmyrkkyoppi on oikeustieteessä käytetty termi, jolla kuvataan laajalti tunnettua tavaramerkkiä muistuttavan tuotemerkin käyttämistä sellaisen tavaran yhteydessä, että alkuperäisen tuotemerkin mainosarvo vähenee. Esimerkiksi jos joku käyttää rotanmyrkyn tai wc-puhdistusaineen tunnuksena vanhempaa tunnettua suklaamerkkiä muistuttavaa tunnusta, vähenee suklaamerkin mainosarvo. Vaikka suklaan tavaramerkin suoja ulottuu sinänsä vain samankaltaisiin tuotteisiin, ulotetaan tavaramerkkioikeudellinen suoja tällaisissa tapauksissa pääsääntöä laajemmalle, koska merkinhaltijalle voi aiheutua merkittävää vahinkoa. Saadakseen rotanmyrkkyopin mukaisen suojan täytyy tavaran tai palvelun olla maassa yleisesti tunnettu. Tunnettuisuuden tulee olla verrattavissa Kodak-opin mukaiseen suojaan.
Nimitys on peräisin Ruotsin tavaramerkkilakia koskevasta komiteamietinnöstä, jossa asiaa havainnollistettiin esimerkillä elintarvikkeen tavaramerkin käyttämisestä rotanmyrkyn tuotemerkkinä.
Suomessa
Suomen tavaramerkkilaki (7/1964) säätää asiasta 6. pykälän 2. momentissa. Sen mukaan sekoitettavuuteen voidaan vedota, jos samankaltaisen tunnusmerkin käyttäminen merkitsisi vanhemman merkin erottamiskyvyn ja maineen epäoikeudenmukaista hyväksikäyttöä tai olisi haitaksi erottamiskyvylle tai maineelle.
Aiempaakin oikeuskäytäntöä voi käyttää voimassa olevan normiston tulkitsemiseen.
Dino Campana
Dino Campana (1885 Marradi, Firenze, Italia – 1932 Castel Pulci, Firenze, Italia) oli italialainen runoilija. Campana keskeytti opinnot mielenterveysongelmien vuoksi ja matkusteli Euroopassa ja Etelä-Amerikassa. Hän palasi Italiaan 1914 ja julkaisi ainoan teoksensa Canti orfici, joka sisältää sekä runoja että proosaa. Sitä pidetään modernin italialaisen lyriikan uranuurtajana. Viimeiset 14 elinvuottaan hän vietti mielisairaalassa.
Edvard Bergenheim (tilanomistaja)
Edvard Bergenheim (3. huhtikuuta 1863 – 13. marraskuuta 1932) oli suomalainen tilanomistaja ja valtiopäivämies.
Bergenheimin vanhemmat olivat kenraali Johan Adolf Bergenheim ja Maria Gustava Frögd ja puoliso Aili Loviisa Teodora Örnhjelm. Bergenheim asui pitkään Tammisaaressa. Hän oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1899.
Edvard Bergenheimin poika oli vuorineuvos Holger Bergenheim (1907–1977).
Martin Jol
Martin Jol (s. 16. tammikuuta 1956) on alankomaalainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen jalkapallovalmentaja.
Ura pelaajana
Pelaajaurallaan keskikentällä viihtynyt Jol edusti kotimaassaan ADO Den Haagia ja FC Twenteä, Saksassa Bayern Müncheniä sekä Englannissa West Bromwich Albionia ja Coventry Cityä. Alankomaiden maajoukkueessa hän esiintyi kolme kertaa.
Jol palkittiin vuonna 1985 Alankomaiden parhaana jalkapalloilijana hänen edustaessaan ADO Den Haagia Eerste Divisiessä.
Ura valmentajana
Jol aloitti uransa ADO Den Haagin valmentajana 1991 johdattaen joukkueen kolmannelta sarjatasolta aina Eredivisiehen saakka. Hän valmensi 1995–1996 Scheveningenin amatöörijoukkueen mestariksi amatöörisarjassa. 1996–1998 hän toimi Roda JC:n päävalmentajana ja luotsasi seuran Alankomaiden cupin voittoon 1997. Pokaali päätti kerkradelaisseuran yli 30 vuotta kestäneen kuivan kauden.
1998–2004 Jol toimi RKC Waalwijkin valmentajana ja pelasti seuran putoamiselta ylimmältä sarjatasolta. Kesällä 2004 Jol siirtyi englantilaiseen Tottenham Hotspuriin alun perin kakkosvalmentajaksi. Seuran päävalmentajaksi Jol nimitettiin saman vuoden marraskuussa ranskalaisen Jacques Santinin potkujen myötä. Hän johti Tottenhamin UEFA Cupin paikkaan oikeuttavalle viidennelle sijalle Valioliigassa vuonna 2006.
Kesällä 2007 Tottenhamiin panostettiin paljon ja Jol hankki joukkueeseen muun muassa Darren Bentin seurahistorian suurimmalla siirtosummalla. Tavoitteet olivat neljän parhaan joukkoon pääseminen ja Mestarien liigaan pääsy. Kausi 2007–2008 alkoi kuitenkin Tottenhamin osalta surkeasti ja paineet Jolin potkuihin kasvoivat ottelu ottelulta. Lopulta alankomaalaisen kohtaloksi koitui 1–2-tappio espanjalaiselle Getafelle UEFA Cupin lohkovaiheen avauskierroksella 25. lokakuuta 2007. Aiemmin samalla viikolla Tottenham oli hävinnyt 1–3 Newcastle Unitedille Englannin Valioliigassa.
Spurs-pestin päättymisen jälkeen Jolia on povattu mediassa muun muassa Birmingham Cityn ja AFC Ajaxin päävalmentajaksi. Birmingham-pestin Jol torppasi, koska ei ole kiinnostunut valmentamaan Valioliigassa "neljän suuren" ulkopuolisia joukkueita. Ajax-huhuille saatiin laittaa piste, kun amsterdamilaisseura nimesi Marco van Bastenin uudeksi päävalmentajakseen.
Toukokuussa 2008 saksalainen Kicker uutisoi, että Jol olisi vahva ehdokas Hamburger SV:n uudeksi päävalmentajaksi. 6. toukokuuta Futismaailma uutisoi, että Jol olisi HSV:n seuraava päävalmentaja.
Jolin pesti HSV:ssä jäi yhteen kauteen. Seura pelasi Bundesliigassa kohtuullisesti ja eteni välieriin UEFA Cupissa ja Saksan cupissa. Jol kuitenkin päätti kauden jälkeen palata kotimaahansa ja allekirjoitti kolmivuotisen sopimuksen AFC Ajaxin kanssa. Debyyttikaudellaan hän luotsasi Ajaxin Eredivisiessä hopealle pisteen mestaruuden vieneelle FC Twentelle hävinneenä. Cupissa hän saavutti uransa toisen mestaruuden, kun Ajax kukisti Feyenoordin yhteismaalein 6–1.
Heinäkuussa 2010 uutisoitiin, että Jol on vahvimmin ehdolla Fulhamin uudeksi päävalmentajaksi. Jol on omien sanojensa mukaan halukas palaamaan takaisin Englantiin, jossa hänellä on vielä paljon näytettävää. Muutaman päivän kohun jälkeen Ajax ilmoitti lopulta ettei Jol voi siirtyä seurasta pois, koska hänellä on voimassa oleva sopimus seuran kanssa. Kaudella 2010/11 Ajaxin sisäiset ristiriidat nousivat pitkin syyskautta otsikoihin, vaikka seura pelasikin Eredivisiessä kohtuullisesti. Lopulta Jol ja Ajax purkivat sopimuksensa joulukuun alussa 2010.
Kesäkuussa 2011 Jol palasi valmentajaksi Englantiin allekirjoitettuaan kaksivuotisen sopimuksen Valioliiga-seura Fulhamin kanssa. Jolin johdolla lontoolaisseura sijoittui kaudella 2011/12 Valioliigassa yhdeksänneksi ja pelasi Eurooppa-liigan lohkovaiheessa. Seuraavalla kaudella sijoitus putosi kolmella pykälällä, mutta Jol sai jatkaa tehtävässään. Lopulta kehnosti alkanut kausi 2013/14 maksoi Jolille työpaikan, kun putoamisviivan alapuolelle vajonnut Fulham erotti hänet joulukuun alussa 2013.
Helmikuun lopulla 2016 Jolista tuli egyptiläisen Al-Ahlin päävalmentaja. Jol johdatti seuran Egyptin Valioliigan mestariksi. Elokuussa Al-Ahli putosi yllättäen Afrikan Mestarien liigasta, mikä suututti seuran kannattajat. Jol ilmoitti 19. elokuuta 2016 eroavansa tehtävästään turvallisuussyiden vuoksi.
Neuvostoliiton vallankaappausyritys 1991
Neuvostoliiton vallankaappausyritys tai Elokuun vallankaappaus (, Avgustovski puttš) 19.–21. elokuuta 1991 oli vanhakantaisten kommunistien (vanhoillisten) yritys kaapata valta uudistuspolitiikkaa ajaneelta Mihail Gorbatšovilta. Kaappaajat panivat viralta Gorbatšovin ja julistivat maahan hätätilan. He halusivat estää sosialismin uudistumisen ja jo näkyvissä olleen alkavan Neuvostoliiton hajoamisen. Kaappaajat pyrkivät estämään Gorbatsovin liennytyspolitiikan - perestroikan ja glasnostin, sekä alkaneen Neuvostoliiton hajoamisen ja siihen liittyvän etenemisen kohti markkinataloutta ja vallan luisumisen pois Kommunistisen puolueen käsistä. Vuonna 1991 oli menossa niin sanottu 500 päivän talousuudistus kohti markkinataloutta. Elokuussa allekirjoittamista vaille oleva uusi liittosopimus olisi kaappaajien mukaan siirtänyt liikaa valtaa keskushallinnolta tasavalloille.
Hätäisesti toteutettu kaappaus kesti vain kolme päivää. Se luhistui populistis-demokraattisen oppositiopoliitikko Boris Jeltsinin ja mieltään osoittavan kansan vastustukseen. Vanhoillisia alussa tukenut armeija kieltäytyi ampumasta aseettomia mielenosoittajia. Kaappauksen lopussa kotiarestissa vankina ollut Mihail Gorbatšov menetti valtansa. Kaappauksen epäonnistuminen johti Neuvostoliiton lakkauttamiseen.
Vallankaappauksen taustaa
Neuvostoliiton johtoon oli vuonna 1985 noussut uudistusmielinen johtaja Mihail Gorbatšov, joka halusi muuttaa diktatuuriin pohjautuvaa sosialistista järjestelmää demokraattisemmaksi ja inhimillisemmäksi sekä luoda nykyaikaisen kasvavan talouden. Uudistukset alkoivat toden teolla vuonna 1987, jolloin sensuuri poistettiin, toisinajattelijoita vapautettiin ja yritykset saivat toimia vapaasti. Vapautunut ilmapiiri johti voimakkaiden kansallisten liikkeiden syntymiseen muun muassa Baltian maissa ja Ukrainassa vuosina 1988–1989. Vuonna 1989 pidettiin ensimmäiset osin vapaat monipuoluevaalit. Neuvostoliiton alkava hajoaminen näytti jo vuonna 1989 uhkaavan maata. Samaan aikaan talous luhistui komentojärjestelmän pettäessä ja pula levisi kaupunkeihin. Monet kommunistit olivat vastustaneet uudistuksia alusta asti ja vastustus vain lisääntyi uudistusten mennessä pieleen.
Vuoden 1989 lopussa armeijan insinöörieversti Viktor Alksnis perusti hajoamassa olevaan Neuvostoliittoon vanhoillisen, Neuvostoliiton koossa pysymiseen tähtäävän Liittoryhmän eli Sojuzin. Noin vuodessa tämä ryhmä laajeni neuvostoparlamentissa suureksi poliittiseksi voimaksi. Samoihin aikoihin kenraalit päättivät tukea liittoryhmää.
Kesällä 1990 Venäjän neuvostotasavallan - ei Neuvostoliiton - parlamentin puhemieheksi nousi populistinen demokraatti Boris Jeltsin. Hän ei ollut väleissä Neuvostoliiton presidenttinä toimineen Gorbatšovin kanssa, koska Gorbatšov oli erottanut Jeltsinin vuonna 1987 politbyroosta tämän arvosteltua perestroikaa liian hitaaksi. Tällöin Venäjä julistautui suvereeniksi. Kansan suosikki Jeltsin valittiin Venäjän presidentiksi kesällä 1991. Vuoden 1991 alussa jotkut sisäministeriön ja armeijan joukko-osastot tappoivat Riiassa ja Vilnassa yhteensä nelisenkymmentä henkeä ja onnistuivat jarruttamaan Baltian maiden itsenäistymistä.
Elokuun 1991 kaappaus
thumb|Armeija käski panssarit Moskovaan, kun [[Janajevin juntta kaappasi vallan elokuussa 1991.]]
Alku
Maanantaiaamuna 19. elokuuta 1991 Neuvostoliiton valtiolliset televisiokanavat lopettivat ohjelmansa mukaiset lähetykset ja alkoivat esittää klassista musiikkia. Tämä oli ennenkin merkinnyt kohta annettavaa tärkeää poliittista ilmoitusta. Pian varapresidentti Gennadi Janajev ilmoitti televisiossa, että presidentti Mihail Gorbatšov oli terveyssyistä joutunut luopumaan tehtävistään ja että hän, Janajev, oli nyt virkaatekevä presidentti.
Gorbatšov oli tuolloin loma-asunnollaan Forosissa Krimillä. Vanhoilliset sulkivat Gorbatšovin sinne kotiarestiin, mutta Jeltsinin pidättämistä viivyteltiin ja se kangerteli. Jeltsinin henkivartijan Koržakovin ja Jeltsinin mukaan KGB:n erikoisoperaatioihin valmistettu Alfa-yksikkö vain tarkkaili Jeltsinin toimia metsästä ja oli juonut alkoholia ainakin jonkin verran. Eräiden tietojen mukaan Alfan miehet olisivat radioteitse kyselleet monta kertaa KGB:n päällikkö Krjutškovilta lupaa pidättää Jeltsin, mutta saivat aina käskyn odottaa. Tämän lähteen mukaan juovuksissa ollut kaappauksen johtaja Janajev ei olisi uskaltanut antaa pidätysmääräystä. Krjutškov saattoi tarkoituksella viivytellä Alfan operaatiota, haluten tehdä tämän ensin lainsuojattomaksi ja pidättää vasta sitten. Keskipäivän aikoihin, Jeltsinin jo lähdettyä Valkoiselle talolle, huvilan ympärillä olleet KGB-miehet olisivat tulleet laskuvarjojääkäreiksi pukeutuneina Jeltsinin huvilalle, missä Koržakov olisi ottanut vieraat vastaan vieraanvaraiseen venäläiseen tapaan. Koržakov syötti nämä everstiluutnantti Zaitzevin miehet, ja nämä lähtivät muutaman tunnin päästä unisina pois, istuttuaan ensin bussissaan.
Poikkeustilakomitea
Janajev ja seitsemän muuta kaappauksen johtajaa muodostivat valtion poikkeustilakomitean (ГКЧП, GKTšP), joka otti vallan käsiinsä. Virallisesti vallan kaapannutta junttaa johti Neuvostoliiton varapresidentti Gennadi Janajev. Kaappaajiin kuuluivat myös Neuvostoliiton hallituksen pääministeri Valentin Pavlov, KGB:n johtaja Vladimir Krjutškov, puolustusministeri Dmitri Jazov, sisäministeri Boris Pugo, valtionyhtiöiden liiton johtaja Aleksandr Tizjakov, sotateollisen kompleksin johtaja ja puolustusneuvoston varajohtaja Oleg Baklanov ja maatalousneuvoston puhemies Vasili Starodubtsev. Kaappaushankkeen varsinainen johtaja oli Vladimir Krjutškov. Parlamentin puhemies Anatoli Lukjanov, Neuvostoliiton marsalkka Sergei Ahromejev ja Gorbatšovin henkilöstöpäällikkö Valeri Boldin tukivat kaappaajia.
20. elokuuta olisi allekirjoitettu uusi liittosopimus, joka muuttaisi Neuvostoliiton suvereenien tasavaltojen liitoksi ja tunnusti että kuusi sopimusneuvotteluista poissa ollutta tasavaltaa (Armenia, Georgia, Moldova, Latvia, Liettua ja Viro) olivat vapaita eroamaan tai hyväksymään myöhemmin liiton. Kaappaajat vetosivat neuvostokansalaisiin ja varoittivat Neuvostoliiton tuhosta. Asevoimia määrättiin avainpaikkoihin Moskovassa. Kaikki riippumaton media suljettiin. Muut poliittiset organisaatiot kuin kommunistipuolue määrättiin hajotettaviksi. Neuvostoliitto julistettiin hätätilaan.
Vastarinta
Kaappaus alkoi kaatua tämän alun jälkeen paljolti sen tekijöiden kykenemättömyyteen. Maan puhelimet ja sähköposti toimivat, mikä mahdollisti vastapuolen organisoitumisen. Suosittua Venäjän sosialistisen neuvostotasavallan johtajaa, presidentti Boris Jeltsiniä ei vangittu. Jeltsin kokosi datšalleen Venäjän avainjohtajat, kuten pääministeri Ivan Silajevin, puhemies Ruslan Hasbulatovin, Leningradin pormestari Anatoli Sobtšakin, Moskovan varapormestari Juri Lužkovin ja kenraali Konstantin Kobetsin. He laativat vetoomuksen Venäjän kansalle ja poistuivat huvilalta. KGB:n Alfa-yksikkö piiritti huvilan, muttei edelleenkään pidättänyt Jeltsiniä. Jeltsin meni Moskovan niin sanotulle valkoiselle talolle, missä hän julisti panssarivaunun päältä kaappauksen laittomaksi ja julisti televisiokameroille Venäjän asevoimien ja poliisin kuuluvan nyt hänen komentoonsa. Ulkomaille faksatut tiedotukset, jotka lähettiin takaisin Neuvostoliittoon, saivat Jeltsiniä tukevat kansalaiset liikkeelle. Valkoisen talon ympärille kerääntyi tuhansia ihmisiä odottamaan armeijan hyökkäystä. Tamskaja-divisioonan joukot käänsivät kuitenkin tykkinsä talosta poispäin.
Kaappauksen luhistuminen
thumb|Panssarivaunu Moskovan kadulla. Useimmat neuvostotasavallat tuomitsivat kaappaajat. Kaappaajat saivat tukea Libyalta ja Irakilta, mutta suurin osa ulkovalloista jätti kommentoimatta kaappauksen ja jääden odottavalle kannalle. "Virkaatekevä presidentti" Gennadi Janajev piti lehdistötilaisuuden, jossa hän käyttäytyi hermostuneesti eikä kyennyt vakuuttavasti perustelemaan kaappausta. Lisäksi Janajev oli selvästi juovuksissa.
Kaappaajien suunnitelma romahti parissa päivässä ensimmäisiin vastoinkäymisiin, etenkin Jeltsinin pontevaan ja näkyvään toimintaan. Poikkeustilakomitea antautui keskiviikkona 21. elokuuta 1991 kello kymmenen. Seitsemän sen jäsentä pidätettiin heti, sisäministeri Pugo ja marsalkka Ahromejev tekivät itsemurhan.
Reaktiot Suomessa
Suomen presidentti Mauno Koivisto kirjoitti vuonna 1995 ilmestyneissä muistelmissaan tulleensa aamulla 19. elokuuta 1991 ”hyvin tylysti herätetyksi, niin kuin ilmeisesti vastuunalaisissa tehtävissä olevat henkilöt kaikissa maissa”. Neuvostoliiton ja sen olojen tuntijana pidetty Koivisto oli vielä saman vuoden tammikuussa pitänyt sotilasvallankaappausta tai edes sellaisen uhkaa hyvin epätodennäköisenä. Historiantutkija Jukka Tarkan mukaan Koivisto ei ollut ottanut todesta pian sen jälkeen Mihail Gorbatšovilta saamaansa synkkää kuvausta Neuvostoliiton kommunistisen puolueen sisäisestä tilasta.
Pääministeri Esko Aho sai tiedon kaappauksesta autoradiosta ollessaan matkalla taksilla kotoaan Kannuksesta Kruunupyyn lentoasemalle. Aho on muistellut ihmetelleensä heti vallankaappauksen alkaessa erityisesti sitä, että poikkeustilakomitean johto oli uskottu Gennadi Janajevin käsiin.
Heti kaappauksen alettua Suomen ulkorajojen valvontaa tehostettiin ja poliisin toimintavalmiutta nostettiin. Suomen rajaviranomaiset varautuivat Neuvostoliitosta tulevaan pakolaistulvaan. Hallitus nimesi epävirallisen turvallisuustyöryhmän, johon tulivat avainministerit ja virkamiehiä tärkeimmistä ministeriöistä. Puolustusministeri pidettiin kokoonpanon ulkopuolella, jotta työryhmän perustaminen ei olisi näyttänyt paniikkireaktiolta. Hallituksen virallinen kannanotto tapahtuneeseen oli tasapainotettu äärimmilleen:
Pohjoismaiden ulkoministerit kokoontuivat tapahtuneen johdosta hätäkokoukseen Tanskan Skageniin. Kun kokouksessa tiistaina 20. elokuuta valmisteltiin ulkoministerien yhteistä lausuntoa Neuvostoliitossa syntyneestä tilanteesta, Suomen valtuuskunta vastusti tekstiluonnoksessa käytettyä ilmaisua ”kaappaus”. Ulkoministeri Paavo Väyrysen mukaan Suomen hallituksella ei ollut täsmällistä tilannekuvaa. Tanskan ulkoministeri Uffe Ellemann-Jensen puolestaan uskoi Janajevin juntan kaatumisen olevan vain ajan kysymys, koska sotilasliitto Naton tiedustelumateriaali osoitti, ettei Neuvostoliiton asevoimien johto ollut mukana kaappauksessa. Jukka Tarkan mukaan Väyrynen halusi varautua kaappauksen onnistumiseen ja varmistaa suhteet uusiin vallankäyttäjiin olemalla puuttumatta Neuvostoliiton sisäisiin asioihin. Myös eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtaja Pertti Paasio oli varovainen: ”Ei pidä ruveta hirveästi neuvomaan, mitä naapurissa pitää tehdä ja mitä ei.” Toisaalta myös Helsingissä tiedettiin, ettei Neuvostoliiton armeija tukenut kaappausta, minkä pääesikunnan sotilastiedustelun päällikkö eversti Yrjö Viitasaari tiedotti hallituksen kriisiryhmälle. Silloinen pääesikunnan päällikkö kenraali Gustav Hägglund oli alusta lähtien varma, ettei kaappaus tulisi onnistumaan, minkä hän sanoi myös pääesikunnassa sattumoisin samana päivänä vierailleelle ulkoministeriön valtiosihteerille Martti Ahtisaarelle.
Suomalaiset eduskuntapuolueet kommentoivat Neuvostoliiton vallankaappausyritystä vaihtelevasti. Vasemmistoliitto reagoi nopeimmin tuomitsemalla kaappauksen jo maanantaina iltapäivällä, ja hieman myöhemmin Vihreä liitto ilmoitti yhtyvänsä Vasemmistoliiton lausuntoon. Keskustan kannanottoja rajoitti puolueen nokkamiesten asema pää- ja ulkoministereinä. Sosialidemokraattien pää-äänenkannattaja sekä kiitti että arvosteli virallisen Suomen linjaa. Kokoomus toivoi Gorbatšovin uudistuslinjan jatkuvan Neuvostoliitossa. Liberaalinen kansanpuolue allekirjoitti pohjoismaisten sisarpuolueidensa sähkeen Mihail Gorbatšoville, mutta pelästyi pian omaa rohkeuttaan ja pyrki salaamaan osallisuutensa kannustussähkeeseen. Sadankomitea järjesti maanantai-iltana demokratiaa puolustavan mielenosoituksen Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystön edustalla Tehtaankadulla.
==Aikajana ==
Ernesto Gavazzi
Ernesto Gavazzi (s. 7. toukokuuta 1941) on italialainen oopperalaulaja, äänialaltaan tenori. Hän on tulkinnut muiden muassa Cilean, Donizettin, Giordanon, Leoncavallon, Puccinin, Rossinin ja Verdin rooleja.
Neuvostoliiton vallankaappausyritys 1991
Reaktiot Suomessa
thumb|right|250px|Panssariajoneuvoja Moskovan [[Punainen tori|Punaisella torilla 1991.]]