cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maidenhead
pienoiskuva|vasen|Vuonna 1838 rakennettu Maidenheadin rautatiesilta. Ensimmäinen silta Thamesin yli rakennettiin jonkin verran ennen vuotta 1255, jolloin Henrik III määräsi maantien levennettäväksi. 1700-luvulla kaupungissa oli useita majataloja, ja se oli maan postivaunuliikenteen vilkkaimpia kauttakulkupaikkoja. Maidenheadissa on kuuluisa Isambard Kingdom Brunelin suunnittelema rautatiesilta vuodelta 1838. Sen tiilistä tehdyt siltakaaret olivat aikanaan maailman pisimmät ja matalimmat. Oikeanpuoleisen kaaren sisällä kuuluu erikoinen kaiku. Nykyisin junamatka Lontoon Paddingtoniin kestää puolisen tuntia.
Aiheesta muualla
pienoiskuva|Maidenheadin rautatiesilta [[William Turner|William Turnerin maalauksessa vuodelta 1844.]]
Geoff Waugh
Geoffrey Waugh (s. 25. elokuuta 1983 Winnipeg, Manitoba, Kanada) on kroatialais-kanadalainen entinen jääkiekkopuolustaja. Hän aloitti ammattilaisuransa AHL:ssä, jossa Waugh pelasi viisi kautta. Tämän jälkeen Waugh pelasi kolmena kautena Itävallan Erste Bank Eishockey Ligassa, yhtenä kautena KHL:ssä sekä kaksi viimeistä kauttaan Iso-Britannian EIHL:ssä. Dallas Stars varasi hänet kolmannella kierroksella 78. pelaajana vuonna 2002, mutta Waugh ei kuitenkaan koskaan pelannut NHL:ssä. Hän hankki Medveščak Zagrebissa pelatessaan Kroatian kansalaisuuden ja Waugh edusti Kroatian maajoukkuetta kaksissa IB-divisioonan MM-kilpailuissa. Isokokoinen Waugh laukoi oikealta ja hän ajoittain myös tappeli.
Seuraura
Waugh pelasi SJHL-juniorisarjaa Kindersley Klippersin joukkueessa, josta Dallas Stars varasi hänet kolmannella kierroksella 78. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2002. Waugh kävi tämän jälkeen Northern Michigan Universitya vuodet 2002–2006. Hän kuului kolmella jälkimmäisellä kaudellaan joukkueensa kapteenistoon.
Kaudeksi 2006–2007 Waugh teki AHL-sopimuksen Springfield Falconsin kanssa, mutta suurimman osan kaudestaan hän pelasi kuitenkin ECHL-joukkue Johnstown Chiefsissa. Waugh osallistui syksyllä 2007 NHL-joukkue Ottawa Senatorsin harjoitusleirille, mutta hän pelasi kauden 2007–2008 AHL-sopimuksella farmijoukkue Binghamton Senatorsissa, jossa Waughin uran ensimmäinen kokonainen AHL-kausi toi 71 runkosarjaottelussa tehot 3+3=6. Jäähyminuutteja kertyi 139. Elokuussa 2008 hän teki vuoden mittaisen ja kaksisuuntaisen NHL-sopimuksen Ottawa Senatorsin kanssa. Kausi 2008–2009 eteni kuitenkin lähinnä AHL:ssä, eikä Waugh pelannut otteluakaan NHL:ssä. Hänen AHL-seuransa vaihtui kesken kauden Binghamtonista Portland Piratesiin. Kaudeksi 2009–2010 Waugh siirtyi AHL-joukkue Manitoba Mooseen. Kesken kauden 2010–2011, lokakuussa 2010 hän siirtyi sarjatasoa alemmas ECHL-joukkue Victoria Salmon Kingsiin.
Kaudeksi 2014–2015 Waugh siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella EBEL-joukkue Villacher SV:hen. Kaudeksi 2015–2016 hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Iso-Britannian EIHL-liigan Nottingham Panthersiin. Hän oli seitsemällä osumallaan joukkueen eniten maaleja tehnyt puolustaja. Waugh voitti sekä Challenge Cupin että EIHL:n mestaruuden.
Kaudella 2016–2017 hän nousi Panthersin varakapteeniksi. Waugh voitti kauden aikana Continental Cupin. Kesäkuussa 2017 hän ilmoitti lopettaneensa pelaajauransa sekä kertoi viimeistelevänsä opintonsa Loughborough Universityssa ja keskittyvänsä jääkiekon ulkopuoliseen elämään.
Maajoukkueura
Waugh edusti Kroatiaa IB-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2014 ja 2015, joista ensimmäinen turnaus päättyi hopeaan.
Harjulampi (Parkano)
Harjulampi on Pirkanmaalla Parkanossa Lapinnevalla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Kyrösjärven alueeseen. Harjulampi on osa Kokemusjoen valuma-aluetta.
Maantietoa
Lampi on 200 metriä pitkä, 80 metriä leveä ja sen pinta-ala on 1,1 hehtaaria. Se sijaitsee Niininevan suolla harjun kupeessa, mutta ympäröivä suo on tavallisuudesta poiketen ojittamaton. Lammella ei ole myöskään laskuojaa. Harjun toisella puolella sijaitsee Lapinkylän peltoaukea, mutta sillä ei ole vaikutuksia lammen ekologiaan. Rantaviivaa on 400 metriä. Pohjoisrannalla on rakennus ja hiekkapohjainen kenttä, joka palvelee uimarantaa. Lammessa on kaksi laituria. Noin 100 metriä lounaaseen sijaitsee Pikku Harjulampi.
UD Leiria
União de Leiria on jalkapalloseura Leirian kaupungista Portugalista. Seura on perustettu 6. kesäkuuta 1966. Edustusjoukkue pelaa tällä hetkellä Portugalin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla.
Kuusjoen kirkko
Kuusjoen kirkko on Salon seurakunnan, aiemmin Kuusjoen seurakunnan kirkko Kuusjoella Salossa Varsinais-Suomessa. Kirkko valmistui silloisen Kuusjoen saarnahuonekunnan saarnahuoneeksi vuonna 1823. Hirsirakenteinen kirkko on tyypiltään torniton pitkäkirkko, jossa on runkohuonetta matalammat kylkiäiset. Puinen kellotapuli on vuodelta 1882. Kirkossa on tilaa 350 ihmiselle. Lähellä kirkkoa on kivimakasiini vuodelta 1927.
Alexandra Frosterus-Såltinin maalaama alttaritaulu on vuodelta 1909. Urkujen fasadi on alkuperäisistä Albanus Jurvan vuonna 1897 rakentamista uruista, urut pillistöineen ovat Veikko Virtasen vuonna 1973 rakentamat.
Erillinen kellotapuli on vuodelta 1882. Sen malli on otettu Uskelan Isokylän emäkirkon kellotapulista, mutta siinä on myös uusgoottilaisia vaikutteita. Tapulin kirkonkellot ovat vuosilta 1858 ja 1955.
Saarnahuoneena
Uskelan kirkkoherra Kustaa Renvall kertoi 27. lokakuuta 1822 pidetyssä Perttelin kirkonkokouksessa kuusjokelaisille, että Turun tuomiokapituli oli myöntänyt heille saarnahuoneen rakennusluvan. Oletettavasti rakennusaineet vietiin Kurkelan kylänmäelle talvella ja rakennustyöt tehtiin kesällä 1823. Työt aloitettiin inspehtori Johan Collinin johdolla. Hän oli Kurkelan Paavolan ratsutilan omistaja, mutta kun työ ei edennyt, hän joutui väistymään ja johtoon tuli rakennusmestari Malin. Saarnahuoneesta tuli korkeaseinäinen ja matalakattoinen. Vaikka saarnahuoneesta on myöhemmin muotoutunut kirkko, on rakennuksen runko nykyisinkin sama kuin se on alusta saakka ollut. Muuten rakennus on muuttunut paljon alkuperäisestä asustaan.
Saarnahuoneen kattona oli ajalle tyypillinen malkojen peittämä tuohikatto ja seinissä ei ollut laudoitusta eikä maalipintaa. Pienet ikkunat muistuttivat maatalojen tupien ikkunoita. Sisäseinät olivat hirsipintaiset ja sisustus lähes olematon. Seiniin oli naulattu katajatappeja miesten lakkeja varten, lehtereitä ei ollut lainkaan ja sakaristo uupui kokonaan. Lattialla oli yksinkertaiset puupenkit, joissa istuen voi katsella sorvattua alttarinkaidetta, ja alttaritaulua ei vielä silloin ollut hankittu. Papinpenkki oli alttarin toisella sivulla ja lukkarinpenkki toisella. Seinän vieressä oli portaat saarnastuoliin, joka jo silloin oli samalla paikalla kuin nykyisinkin. Saarnahuoneen irtaimisto oli vähälukuinen, sillä sen muodostivat 1824 saatu kolehtihaavi, 1829 hankittu hopeinen kalkki, punainen alttarivaate ja puinen kynttilänjalka.
Saarnahuoneesta kirkoksi
Kun Kuusjoen seurakunta sai 1857 lupauksen papin viran perustamisesta, alettiin saarnahuoneen varustusta täydentää hankkimalla ensimmäiseksi 31 leiviskän (263,5 kilon) painoinen kirkonkello. Sen valmisti 1858 helsinkiläinen ”herrain Osbergin ja Baden vaskenvalatus-tehdas”. Kello maksoi 406 ruplaa 43 kopeekkaa ja rahasumma kerättiin seurakuntalaisilta osin vapaaehtoisina lahjoituksina ja loput pakollisina maksuina. Aluksi kello sijoitettiin saarnahuoneen porstuanlakeen eli eteisen sisäkattoon, josta sen ääni ei kauaksi kuulunut. Kellorahojen kerääjällä Pappilankylän talollisella Vilhelm Lautkoskella oli suuria vaikeuksia saada rahat kokoon ja vielä suurempia vaikeuksia rahojen tilittämisessä, sillä lopullisesti tilitys voitiin hyväksyä vasta 1864 pidetyssä kirkonkokouksessa.
Alttaritaulu saatiin lahjaksi Uskelasta 1860-luvulla. Kristuksen ylösnousemus -nimeä kantavan maalauksen teki 1834 turkulainen taiteilija Johan Georg Chiewitz. Jälkipolville tuntemattomaksi jäänyt henkilö lahjoitti seurakunnalle nelikynttiläisen lasikruunun ja kahdeksankynttiläinen lasikruunu ostettiin Kuusjoen Iloniemen lasitehtaalta 1870 siten, että jokainen talo antoi lasitehtaan patruunalle kolme kappaa (noin 14 litraa) kauroja.
Kunnostustyöt
Kuusjoki sai ensimmäisen oman pappinsa 1870 ja samana vuonna alkoi kirkon kunnostus ja täydennysrakentaminen. Sakaristo tehtiin 1870 ja 1871 rakennettiin kirkon eteläpuolelle tien viereen erillinen, 13 kyynärää (noin 7,7 metriä) korkea väliaikainen kellotapuli. Kirkon ikkunat uusittiin 1873, ulkoseiniin tehtiin lautaverhous 1874 ja 1877 kirkkorakennus sai uuden tuohista ja laudoista tehdyn vesikaton. Väliaikaisen kellotapulin tilalle rakennettiin yhä käytössä oleva pysyvä kellotapuli 1882 ja samana vuonna maalattiin kirkon katto mustaksi, ulkoseinät punaiseksi ja ikkunanpielet valkoisiksi. Kunnostus jatkui vielä 1883, jolloin kirkon ja tapulin ympärille tehtiin rima-aita. Aidantekoon osallistumisesta sai vapautuksen talollinen Juha Tuomola, joka lahjoitti seurakunnalle kirkon tonttimaan.
Kirkon kunnostustyöt olivat seurakuntalaisille melkoinen ponnistus päivätöinä, rakennusaineiden tuomisina ja rahamaksuina. Siksi kaikessa pyrittiin säästäväisyyteen. Kuusjokilaisten mielestä väliaikainen kellotapuli oli heikko ja ulkomuodoltaan kamala, joten se päätettiin kirkonkokouksessa 1880 uusia, mutta rahan säästämiseksi suunnittelijaksi ei palkattu arkkitehtia, vaan yksi seurakuntalainen kävi mittaamassa Uskelan Isokylän emäkirkon tapulin, jotta sitä voitaisiin käyttää mallina Kuusjoen tapulille. Uskelan Isonkylän tapulin oli rakentanut 1838 talollisenpoika Vilhelm Jaako Uskelan Haukkalasta ja yhä tapulin piirteet ovat nähtävissä myös Kuusjoen kellotapulissa.
Vanhan suuren kirkonkellon seuraksi saatiin 1872 pienempi kirkonkello, jonka lahjoitti talollinen ja valtiopäivämies Kustaa Paselius-Haali. Hän oli ostanut sen Uskelan seurakunnalta, joka ei ollut sitä pitkään aikaan tarvinnut. Pikkukello painoi 7 leiviskää 13 naulaa 11 luotia (noin 65 kg) ja se oli alun perin hankittu Salon kappelikirkkoon, jonne sen oli 1725 lahjoittanut vapaaherra Kustaa Horn. Kello oli haljennut ja siksi sen oli valanut uudelleen 1749 tukholmalainen Gerhard Meyer. Kello voitiin siirtää Uskelaan, koska Salon kappelikirkko purettiin 1830.
Aikalaiskuvaus Kuusjoen kirkosta julkaistiin Hufvudstadsbladet-lehdessä 1885. Siinä eräs taidehistoriallisen retkikunnan jäsen arvioi mäellä tuulimyllyn vieressä olevaa punaista kirkkoa sellaiseksi, ettei siinä ollut pienintäkään arkkitehtonista koristetta, vaan se muistutti talonpoikaistaloa paitsi, että sen tunnisti kirkoksi vieressä olevasta kellotapulista. Sisäseinät olivat maalaamattomat ja osa pohjoisrististä oli varattu sakaristoksi. Kirkossa ei ollut yhtään uutta tai vanhaa messukasukkaa, ja J. G. Chiewitzin tekemä alttaritaulu oli pirteästi piirretty, mutta väreiltään liian hailakka.
Kirkon korjaaminen ja täydentäminen jatkui 1889, jolloin sisäseinät ja sisäkatto vuorattiin paperilla ja maalattiin vaaleansiniseksi. Lisäksi sisäseinien alaosat laudoitettiin, tehtiin kirkkoon betonilattia ja ostettiin sakaristoon kamiina. Lämmitysjärjestelmää parannettiin vielä 1892 hankkimalla kirkkosaliinkin kaksi kamiinaa ja seuraavana vuonna vesikatto katettiin asfalttihuovalla. Suuri korjaustyö tehtiin 1897 rakennusmestari A. Tapion johdolla. Silloin sisä- ja ulkoseinät laudoitettiin ja maalattiin, uusittiin alttari, rakennettiin uusi saarnastuoli ja kaksi lehteriä sekä uusittiin kaikki ovet ja ikkunat. Kirkkotarha ympäröitiin kiviaidalla 1902, ja 1909 kirkko sai uuden, Aleksandra Frosterus-Såltinin maalaaman alttaritaulun, jonka aiheena on Kristuksen kirkastus. Kirkon lähelle rakennettiin vielä 20 hevosen kirkkotalli, joka valmistui 1912.
Suuria kunnossapitotöitä on tehty myös 1900-luvulla. Vuonna 1929 kirkon katteeksi asennettiin peltikatto, ja 1937 oli vuorossa kirkon peruskorjaus arkkitehti Elsi Borgin johdolla. Silloin rakennuksen itäpäätyyn rakennettiin uusi sakaristo ja koko kirkkoon asennettiin sähkövalaistus.
Pekka Holopainen
Pekka Holopainen -nimisiä henkilöitä ovat:
Edward Zwick
Edward M. Zwick (s. 8. lokakuuta 1952) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja.
Zwick johtaa Marshall Herskovitzin kanssa The Bedford Falls Company -elokuvatuotantoyhtiötä, jonka tuottamia elokuvia ovat muun muassa Traffic ja Rakastunut Shakespeare (Shakespeare in Love) sekä televisio-ohjelmia Thirtysomething, Relativity, Once and Again ja Niin sanottu elämäni (My So-Called Life).
Palkinnot ja ehdokkuudet
Zwickin vuonna 1989 ohjaama, Yhdysvaltain sisällissotaa käsittelevä draamaelokuva Glory ja vuoden 1994 elokuva Intohimon tuulet (Legends of the Fall) olivat ehdolla Golden Globen parhaan ohjauksen palkinnon saajaksi. Hän sai National Board of Review’n parhaan ohjaajan palkinnon elokuvan Viimeinen samurai (The Last Samurai, 2003) ohjauksestaan. Zwickin osittain tuottama elokuva Rakastunut Shakespeare sai parhaan elokuvan Oscar-palkinnon. Myös hänen osittain tuottamansa elokuva Traffic oli ehdolla saman palkinnon saajaksi.
Heliövaara
Heliövaara on suomalainen sukunimi. Tunnettuja Heliövaaroja:
Ryū Narushima
Kilpaura
Narushima aloitti karaten Masutatsu Ōyaman oppilaana ja siirtyi sittemmin kilpailemaan 1993 alueellisissa turnauksissa. Hän saavutti ensimmäisen kerran suurempaa menestystä 1994 sijoituttuaan toiseksi Japanin mestaruuskilpailun kevytsarjassa. Narushima hävisi loppuottelussa Kō Tanigawalle.
Seuraavana vuonna hän eteni toistamiseen loppuotteluun ja voitti ensimmäisen Japanin mestaruutensa kevytsarjassa. Tällä kertaa hän kohtasi loppuottelussa Takeshi Fukudan Narushima oli mestaruuden myötä mukana myös marraskuussa järjestetyssä MM-kilpailuissa, jotka käytiin avoimessa painoluokassa. Hän eteni viimeiselle kierrokselle 32 parhaan joukkoon, jossa Narushima hävisi ensimmäisellä kierroksella Garry O’Neillille. Hänet palkittiin turnauksessa parhaasta ottelutekniikasta.
Narushima siirtyi ottelemaan keskisarjaan vuonna 1996 ja saavutti Japanin keskisarjan mestaruuden. Hän voitti loppuottelussa Tatsuya Fukuda.
Narushima oli mukana ensimmäisissä painoluokallisissa MM-kilpailuissa 1997. Hän eteni pronssiotteluun saakka hävittyään välierissä lopulta maailmanmestaruuden voittaneelle Piotr Sawickille. Pronssiottelussa Narushima sen sijaan voitti Jevgeni Prohorovin.
Narushima saavutti uransa kolmannen Japanin mestaruuden 1999 voitettuaan kevytsarjan loppuottelussa Kōji Yasudan, joka oli myös edellisvuonna sijoittunut toiseksi. Narushima oli toistamiseen mukana MM-kilpailuissa marraskuussa, jossa hän sijoittui kahdeksanneksi. Hänen kisansa päättyivät hävittyään Francisco Filholle. Narushima palkittiin turnauksessa edellisvuoden tapaan parhaasta ottelutekniikasta.
Muuta
Narushima oli Tekken 3 pelistä lähtien Jin Kazaman liikenäyttelijänä.
Kalastajatorpanajo
Kalastajatorpanajo (ruotsiksi Fiskartorpsloppet) oli Helsingissä ajettu autokilpailu. Siellä ajettiin 31. lokakuuta 1937 Grand Prix -kilpailu. Kilpailu ei kuulunut Grand Prix -kauden 1937 EM-kalenteriin, joten kilpailusta ei jaettu pisteitä. Kalastajatorpanajossa ajoi vain suomalaisia ja ruotsalaisia kuljettajia. Voiton vei suomalainen Karl Ebb, joka ajoi Mercedes-Benz SSK -autoa.
Severi Blomstedt
Pauli Severi Blomstedt (s. 23. syyskuuta 1946 Helsinki) on suomalainen arkkitehti. Hän toimi Suomen rakennustaiteen museon johtajana 2002–2010.
Blomstedt on toiminut Teknillisen korkeakoulun arkkitehtuurin va. apulaisprofessorina sekä Suomen rakennustaiteen museon näyttelytoimiston päällikkönä.
Blomstedt perusti vuonna 1976 oman toimiston, mutta omisti toimiston myös veljensä Petri Blomstedtin kanssa. Severi Blomstedt on tehnyt useita peruskorjaussuunnitelmia mm. Suomenlinnaan. Muita restaurointikohteita ovat mm. taiteilijakoti Ainola (1989), Helsingin Taidehallin ulkopuolen uudistaminen (1993) sekä monet Puolustushallinnon rakennuslaitokselle laaditut kohteet. Uudisrakentamiskohteista mainittakoon Hyvinvointikartano Kaisankodin laajennus Espoossa (1986, yhdessä Antti Paateron kanssa) sekä lukuisat pientalosuunnitelmat eri puolilla Suomea. Blomstedt vei loppuun edesmenneen veljensä suunnitelmat Hotelli Kämpin restauroinnista (1999). Blomstedt on laatinut myös näyttelysuunnitelmia.
Blomstedt on toiminut puheenjohtajana muun muassa seuraavissa järjestöissä:
Blomstedt on Designmuseon ja Arkkitehtuurimuseon ystävät (DAMY) ry:n kunniajäsen.
Severi Blomstedt vanhemmat olivat arkkitehti Aulis Blomstedt ja keramiikkataiteilija Heidi Blomstedt, joka oli säveltäjä Jean Sibeliuksen tytär.
Laurie Cunningham
Laurence Paul "Laurie" Cunningham (8. maaliskuuta 1956 Lontoo – 15. heinäkuuta 1989 Madrid) oli englantilainen jalkapalloilija.
Ura
Cunningham oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän pelasi yleensä vasemmalla laidalla hyökkäävässä roolissa.
Cunningham pelasi ammattilaisena vuosina 1974–1989. Hän edusti Englannissa ykköstasolla West Bromwich Albionia, Manchester Unitedia, Leicester Cityä ja Wimbledonia sekä kakkostasolla Leyton Orientia. Cunningham edusti Espanjassa ykköstasolla Real Madridia ja Sporting Gijónia sekä kakkostasolla Rayo Vallecanoa. Hän edusti Ranskassa ykköstasolla Marseillea ja Belgiassa ykköstasolla Charleroita. Cunningham saavutti Real Madridin riveissä Espanjan-mestaruuden vuonna 1980 ja Copa del Reyn voitot vuosina 1980 ja 1982 sekä Wimbledonin riveissä FA Cupin voiton vuonna 1988. Englannin maajoukkueessa hän pelasi vuosina 1979–1980 kuusi ottelua.
Cunningham oli ensimmäinen Englantia millään tasolla edustanut tummaihoinen pelaaja. Tämä tapahtui alle 21-vuotiaiden ottelussa 27. huhtikuuta 1977. Cunningham oli myös ensimmäinen Englantia kilpailullisessa ottelussa edustanut tummaihoinen pelaaja. Tämä tapahtui Home Championship -ottelussa 23. toukokuuta 1979. Jo edellisenä vuonna Viv Anderson oli edustanut Englantia harjoitusottelussa. Cunningham oli lisäksi Real Madridin historian ensimmäinen englantilainen pelaaja.
Muuta
Cunningham kuoli auto-onnettomuudessa Madridissa 33-vuotiaana. Häneltä jäivät jälkeen vaimo ja lapsi.
Aleksandrs Antoņenko
250px|pienoiskuva|Aleksandrs Antoņenko Aleksandrs Antoņenko (s. 26. kesäkuuta 1975 Riika) on latvialainen spinto-tenori. Hän voitti Paul Sakss -palkinnon vuonna 2002 ja Latvian suuren musiikkipalkinnon 2004. Wienin valtionoopperassa Antoņenko esiintyi ensimmäistä kertaa Des Grieux'n roolissa Manon Lescautissa vuonna 2006, ja Metropolitan-oopperassa hän teki ensimmäisen esiintymisensä helmikuussa 2009 Rusalkan prinssinä. Lisäksi hän on esiintynyt muun muassa Latvian kansallisoopperassa, Deutsche Oper Berlinissä, Deutsche Oper am Rheinissä, Monte-Carlon oopperassa, Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa, Norjan oopperassa, Baijerin valtionoopperassa, Teatro dell'Opera di Romassa, Pariisin oopperassa ja Royal Opera Housessa (Covent Garden).
Antoņenkon oopperarooleihin ovat Des Grieux'n ja prinssin ohella lukeutuneet Sergei (Mtsenskin kihlakunnan lady Macbeth), Turiddu (Cavalleria rusticana), Dmitri (Boris Godunov), Luigi (Il tabarro), José (Carmen), Cavaradossi (Tosca), Gabriele Adorno (Simon Boccanegra), Otello ja Giuseppe Hagenbach (La Wally).
Antoņenkon opettajia ovat olleet Margarita Gruzdeva ja Arvīds Luste. Laulamisen lisäksi hän on soittanut puhallinsoittimia.
Kolmen killingin keltainen
thumb|Kolmen killingin keltainen värivirhepainama (1855).
Kolmen killingin keltainen on yksittäinen postimerkki, joka on värivirhepainama ruotsalaisesta kolmen killingin nimellisarvoisesta postimerkistä vuodelta 1855. Värivirhepainamaa tiedetään olevan vain tämä yksi postimerkki. Tavallinen kolmen killingin merkki on väriltään vihreä.
Historia
thumb|Tavallinen kolmen killingin postimerkki.
Vuoden 1855 skilling banco -sarjan postimerkit olivat ensimmäiset Ruotsissa julkaistut merkit. Keltainen väri kuului kahdeksan killingin arvoiseen merkkiin. Luultavasti painajat olivat joutuneet kesken työnsä vaihtamaan rikkinäisen painostanssin toiseen mutta olivat erehdyksessä ottaneet tilalle kolmen killingin merkin stanssin painaessaan kahdeksan killingin arkkia.
Oliver Ivanović
Oliver Ivanović (1. huhtikuuta 1953 Kosovo, Jugoslavia – 16. tammikuuta 2018 Mitrovica, Kosovo) oli kosovolainen serbiläinen poliitikko. Hän oli SDP kansalaisaloite -puolueen perustaja ja toimi sen puheenjohtajana. Oliver Ivanović surmattiin vuonna 2018.
Kolmen killingin keltainen
Historia
Kolmen killingin merkki on leimattu Kopparbergissä 13. heinäkuuta 1857.
Oliver Ivanović
Opiskelu ja ura
Ivanovićin äiti oli serbian kielen ja kirjallisuuden opettaja ja hänen isänsä oli historianopettaja. Ivanović opiskeli insinööriksi ja erikoistui mekaniikkaan. Sen jälkeen hän toimi urheilun johtotehtävissä ja kilpaili ammattilaisena karatessa. Vuonna 1999 Ivanović ryhtyi poliitikoksi, kun hänet nimitettiin Kosovon sodan aikana serbien kansallisen neuvoston johtoon.
Kolmen killingin keltainen
Historia
Neljätoistavuotias koulupoika Georg Wilhelm Backman löysi keltaisen kolmen killingin merkin isoäitinsä kirjeenvaihdosta vuonna 1885 ja myi sen seitsemällä kruunulla postimerkkikauppias Heinrich Lichtensteinille, joka huomasi värivirheen.
Oliver Ivanović
Opiskelu ja ura
Vuosina 2008–2012 Ivanović toimi Serbian hallituksen Kosovosta ja Metohijasta vastaavan ministeriön pääsihteerinä sekä Kosovoa ja Metohijaa koskevan yhteistyökeskuksen jäsenenä. Ivanović perusti vuonna 2009 SDP kansalaisaloite -puolueen ja toimi sen puheenjohtajana. Vuonna 2013 hän pyrki Mitrovican serbiosan pormestariksi, muttei tullut valituksi.
Kolmen killingin keltainen
Historia
Postimerkillä on merkittävä osa juonenkuljetuksessa elokuvassa Charade (1963). Elokuvassa merkki on nimellisarvoltaan neljä killinkiä.
Oliver Ivanović
Opiskelu ja ura
Vuonna 2014 Ivanovićia syytettiin oikeudessa epäiltynä etnisten albaanien tappamisesta vuosien 1998 ja 1999 aikana. Vuonna 2016 hänet tuomittiin neljän albaanin surmasta 9 vuoden vankeuteen. Oikeudenkäynti päätettiin sittemmin uusia, ja Ivanović vapautettiin vankeudesta vuonna 2017. Hänen oli määrä vastata syytteisiin vapaudessa.
16. tammikuuta 2018 tuntematon autolla liikkunut ampuja ampui Ivanovićia viisi kertaa, kun hän oli Mitrovicassa puoluetoimistonsa edustalla. Häneen oli aiemmin kohdistunut uhkailua. Vuonna 2005 Ivanovićin auton alla räjäytettiin pommi ja vuonna 2017 joku poltti hänen autonsa. .
Huhtikuussa murhan tutkinta ei ollut edistynyt. Tekijää ei tiedetty.
Níkos Mílas
Nikólaos ”Níkos” Mílas (, 1928 Ateena – 22. heinäkuuta 2019 Néa Smýrni) oli kreikkalainen koripalloilija ja koripallovalmentaja.
Pikku Harjulampi (Parkano)
Pikku Harjulampi on Pirkanmaalla Parkanossa Lapinnevalla sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Kyrösjärven alueeseen. Pikku Harjulampi on osa Kokemusjoen valuma-aluetta.
Níkos Mílas
Mílas kuului Kreikan miesten maajoukkueen kokoonpanoon Helsingin kesäolympialaisissa 1952, missä maa jäi karsintaotteluihin, ja EM-kilpailuissa Egyptissä 1949 sekä Ranskassa 1951. Egyptissä Kreikka voitti pronssia ja Ranskassa maa sijoittui kahdeksanneksi.
Seuratasolla Mílas edusti pelaajana Panathinaikosia jossa voitti Kreikan mestaruuden vuosina 1950, 1951 ja 1954. Pelaajauransa jälkeen Mílas toimi valmentajana voittaen Panathinaikosissa kaksi Kreikan mestaruutta lisää sekä AEK:ssa, jonka hän johdatti kahteen maan mestaruuteen ja Euroopan cup-voittajien cupin mestaruuteen vuonna 1968. Mílas kuoli kotonaan Néa Smýrnissä 91-vuotiaana 22. heinäkuuta 2019.
Pikku Harjulampi (Parkano)
Maantietoa
Soikean muotoinen lampi on halkaisijaltaan 100 metriä. Se sijaitsee Niininevan suolla harjun kupeessa, mutta ympäröivä suo on tavallisuudesta poiketen lähes ojittamaton. Lammella ei ole tulo-ojia, mutta laskuoja on kaivettu turvetuotantoalueen ojituksen yhteyteen. Harjun toisella puolella sijaitsee Lapinkylän peltoaukea, mutta sillä ei ole vaikutuksia lammen ekologiaan. Noin 100 metriä koilliseen sijaitsee Harjulampi, jonka vedenpinta on hieman alempana.
Marcelino Iglesias Ricou
thumb|right|Marcelino Iglesias Ricou Marcelino Iglesias Ricou (s. 16. huhtikuuta 1951 Bonansa, Espanja) on espanjalainen poliitikko. Hän on toiminut Aragonian aluehallituksen puheenjohtajana vuodesta 1999 lähtien vuoteen 2011 asti, ja edustaa sosialistista työväenpuoluetta. Aikaisemmin Iglesias on ollut Bonansan pormestari vuosina 1985–1997.
Teuvo Hatunen
Teuvo Juhani Hatunen (20. elokuuta 1944 Haapavesi – 15. joulukuuta 2010 Ylitornio) oli suomalainen hiihtäjä.
Hatunen sijoittui Sapporon 1972 talviolympialaisissa 30 kilometrillä 22:nneksi ja 50 kilometrillä 32:nneksi. Ylä-Tatran MM-kilpailuissa 1970 hän sijoittui viestissä seitsemänneksi ja 50 kilometrillä 12:nneksi.
"Teukka" Hatunen edusti seuratasolla Haapaveden Urheilijoita ja Ounasvaaran Hiihtoseuraa. Hän voitti Suomen-mestaruuden 50 kilometrillä vuonna 1969. Hän saavutti SM-hopeaa 30 ja 50 kilometrillä vuonna 1970 sekä SM-pronssia 50 kilometrillä vuonna 1971 ja 30 kilometrillä vuonna 1972. Hän voitti Salpausselän kisojen 50 kilometrin kilpailun vuonna 1970. Puijon hiihdoissa hän sijoittui toiseksi 15 ja 30 kilometrillä vuonna 1971, ja Ounasvaaran kisoissa hän oli 15 kilometrillä kolmas vuonna 1967. Hän voitti sotilaiden maailmanmestaruuden partiohiihdossa vuosina 1968 ja 1971, 4 × 10 kilometrin viestihiihdossa vuonna 1968 sekä ampumahiihtoviestissä vuonna 1971.
Amblyrhynchichthys truncatus
Amblyrhynchichthys truncatus on karppien heimoon (Cyprinidae) kuuluva makean veden kalalaji. Se on laajalle levinnyt Kaakkois-Aasiassa. Kala on tyypillisesti noin 30 senttimetrin mittainen, enintään 40 senttimetrin.
Drifter (albumi)
Drifter on Soma Manucharin ensimmäinen albumi. Albumi julkaistiin 16. helmikuuta 2011 digitaalisesti. Manuchar työsti albumia suomalaisista tuottajista muun muassa Hannu Korkeamäen, Lasse Kurjen, Janne Huttusen ja Nalle Ahlsdtedt sekä Kyösti Salokorven kanssa.
Ensimmäisenä albumilta julkaistiin maxi-singlenä Janie jo vuoden 2009 lopussa. Singlellä on Art Sacamanon sekä muun muassa 50 Centille, Pitbullille ja Justin Bieberille materiaalia tuottanut MGI aka Henri Lanz:n remixit. Toinen singlejulkaisu oli Crazy ’Bout The Boy maaliskuussa 2010. Manuchar kutsuttiin vuoden 2011 Euroviisukarsintoihin loppuvuodesta 2010, joihin hän lähti kappaleellaan Strong. Se julkaistiin singlenä 7. joulukuuta 2010. Strong kilpaili toisessa alkukarsinnassa 21. tammikuuta 2011 muun muassa viisut voittanutta Paradise Oskaria vastaan, mutta ei selvinnyt finaaliin.
Drifter sai ristiriitaisen vastaanoton. Myös Strongin valinta euroviisukarsintaan on mietityttänyt ihmisiä. Neljäntenä singlenä kesäkuun 2011 puolessavälissä albumilta julkaistiin "Making My Heart Beat".
Valde Aulanko
Hjalmar Valdemar (Valde) Aulanko, sukunimi aik. Ahlman (19. marraskuuta 1883 Keuruu – 19. marraskuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Aulangon vanhemmat olivat kanttori Karl Arvid Ahlman ja Josefina Wilhelmina Enqvist. Hän pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1904 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1912.
Aulanko toimi arkkitehtinä Helsingissä. Hän oli SOK:n rakennusosaston johtajana 1920–1939.
Valde Aulanko oli naimisissa 1910–1916 Aune Amanda Vaulan (k. 1916) kanssa ja vuodesta 1920 Iida Ester Tuompon kanssa.
Bryan Procter
Bryan Waller Procter, salanimi Barry Cornwall, (1787–1874) oli englantilainen kirjailija. Hän toimi ensin vuodesta 1816 asianajajana ja oli 1832–1861 Lontoon mielisairaanhoitohallinnon komissaari.
Procterin tytär Adelaide Anne Procter (1825–1864) sai mainetta runokokoelmallaan Legends and lyrics (1858–1860).
Thyreophora cynophila
Thyreophora cynophila on juustokärpästen (Piophilidae) heimoon kuuluva kärpäslaji, jonka luultiin kuolleen sukupuuttoon mutta joka löydettiin uudestaan 160 vuoden jälkeen. Lajin pää on kirkkaan oranssi ja lajin toukat elävät suurikokoisten nisäkkäiden raatojen luuytimissä. Laji on yöaktiivinen ja sitä tavataan vain kylmänä vuodenaikana. Laji kuvattiin tieteelle Mannheimissa Saksassa koiran raadolta löytyneestä yksilöstä vuonna 1794.
Juustokärpästen heimo on oikeuslääketieteellisesti kiinnostava, sillä heimon lajit esiintyvät 3–6 kuukautta aikaisemmin kuolleiden eläinten raadoissa.
Häviäminen ja uudelleenlöytyminen
Lajin luultiin kuolleen sukupuuttoon, sillä sitä ei tavattu luonnosta vuoden 1849 jälkeen. Osasyynä häviämiseen pidettiin lajin mieltymystä munia suurikokoisten nisäkkäiden murskattuihin luihin. Tällaisia luita oli kuitenkin harvassa suurpetojen vähenemisen ja karjanhoidossa tapahtuneiden muutosten seurauksena.
Harrastelijavalokuvaaja otti vuonna 2009 Sierra de Cebolleran kansallispuistossa La Riojan maakunnassa Espanjassa valokuvan kärpäsestä, jota ei tunnistanut. Hyönteisasiantuntijat määrittivät lajin kuvasta. Toinen tutkijaryhmä löysi lajin Thyreophora cynophila yksilöitä pyydyksistä Madridin lähistöltä ja julkaisi löytönsä Systematic Entomology -nimisessä sarjassa.
HMS Dreadnought (1801)
HMS Dreadnought oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1801 vesillelaskettu Dreadnought-luokan 98-tykkinen toisen luokan linjalaiva.
Valmistus
Sir John Henslowin suunnittelema alus tilattiin 17. tammikuuta 1788 Portsmouthin telakalta, jossa sen vastaavana rakennusmestarina oli maaliskuuhun 1793 saakka George White ja sen jälkeen lokakuuhun 1799 Edward Tippett. Aluksen rakennustyöt saattoi päätökseen Henry Peake. Köli laskettiin heinäkuussa 1788. Amiraliteetti julkisti aluksen nimen 23. lokakuuta 1788. Alus laskettiin vesille 13. kesäkuuta 1801 ja valmistui 9. elokuuta 1801, jolloin se lähti merelle. Aluksen valmistuskustannukset olivat 60 484 puntaa, mihin sisältyi varustaminen.
Palvelus
Keväällä vuonna 1805 amiraali Cornwallis korvattiin lordi Gardnerilla, joka salli saartolaivaston siirtyvän kauemmas merelle. Toulonissa ollut Ranskan laivasto murtautui 30. maaliskuuta merelle saapuen Cadiziin 9. huhtikuuta. Ranskan ja Espanjan laivastot lähtivät omina osastoinaan merelle yhtyen Martiniquella 26. toukokuuta. Collingwoodin seitsemän linjalaivan osasto sai 15. toukokuuta Amiraliteetin määräyksen siirtyä Barbadokselle. Ennen osaston merelle lähtöä saapui Horatio Nelsonin ranskalaisia takaa-ajava Välimeren laivasto, joka lähetti Dreadnoughtin viemään uuden määräyksen Collingwoodille. Käskyn mukaan Collingwoodin tuli jatkaa Cadizin saartoa.
Alus osallistui 21. lokakuuta Trafalgarin taisteluun suojanpuolen jonon kahdeksantena aluksena. Se avasi tulen San Juan Nepomucenoa vastaan kello kaksi ja 15 minuuttia myöhemmin pakotti espanjalaisaluksen antautumaan. Dreadnought yritti päästä taisteluun Principe de Asturiasin kanssa, mutta espanjalainen vältti taistelua. Taistelun aikana aluksella sai surmansa seitsemän ja haavoittui 26 miehistönjäsentä. Taistelun jälkeen alus palasi valvomaan Cadizin saartoa.
Alus poistettiin palveluksesta 1812 Portsmouthissa. Siitä tehtiin 1827 karanteenialus Milfordiin. Siitä tuli toinen alus, joka luovutettiin Seamen's Hospital Societyn käyttöön sairaalalaivaksi vuosiksi 1831–1857. Alus romutettiin 1857.
St. Laurent -luokka
St. Laurent -luokka oli Kanadan kuninkaallisen laivaston ja myöhemmin Kanadan asevoimien hävittäjäluokka, jonka seitsemän alusta olivat palveluksessa 1950-luvun puolivälistä aina 1990-luvulle saakka.
Luokka oli ensimmäinen Kanadassa suunniteltu ja toteutettu suurempi alusluokka. Sen alukset muistuttivat Britannian kuninkaallisen laivaston Whitby-luokan fregatteja, mutta niiden varustuksena oli runsaasti Yhdysvalloista hankittua materiaalia. Alukset olivat alun perin saattuehävittäjiä (DDE), mutta modernisoinnin jälkeen ne luokiteltiin helikopterilla varustetuiksi saattuehävittäjiksi (DDH).
Valmistus
Kanadan liittyminen Natoon ja turskasodan kokemukset loivat tarpeen uudesta alusluokasta vuonna 1949. Laivaston tehtävänä oli sukellusveneidentorjunta ja Luoteis-Atlantin valvonta. Uuden saattuehävittäjän suunnittelutyö alkoi vielä samana vuonna ja sen toteutusaikatauluksi määrättiin vuosi 1955. Suunnittelusta vastasi montrealilainen German and Milne Sir Rowland Bakerin ohjauksessa. Baker loi Whitby-luokan fregatin kaltaisen, mutta omia ideoitaan toteuttavan aluksen.
Luokan piti valmistaa neljätoista viimeistään 1955 palvelukseen otettavaa alusta, mutta kylmän sodan aiheuttamien vaatimusten nopeiden muutosten aiheuttamat suunnitteluviiveet ja kustannusten nousu sekä Kanadan liittyminen Korean sotaan laskivat alusten lukumäärän seitsemään. Loput seitsemän valmistettiin Restigouche-luokan pohjalta ottaen huomioon suunnittelussa tulleet muutokset. Lisäksi suunnitelmien pohjalta valmistettiin kaksi seurannutta luokkaa MacKenzie-luokan neljä alusta ja Annapolis-luokan kaksi alusta.
Alukset
St. Laurent poistettiin palveluksesta 1974. Skeena, Ottawa ja Fraser ´modernisoitiin 1977-1979. Saguenay, Margaree ja Assiniboine modernisoitiin 1980 ja kolme muuta vuotta myöhemmin.
Hammarlands IK
Hammarlands IK on vuonna 1941 perustettu Hammarlandilainen jalkapalloseura, joka pelaa kaudella 2014 Ruotsin sarjajärjestelmän 8. Divisioonan itäisessä lohkossa. Joukkueen edustus on nykyisin osa FC Ålandia.
Teemu Lampinen
Teemu Lampinen (s. 23. tammikuuta 1981 Hollola) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä.
Lampinen aloitti pääsarjauransa FC Lahdessa vuonna 2000. Hän edusti seuraa vuodet 2000–2002 ja pelasi loppukauden 2002 Kakkosessa pelanneissa Lahden Työväen Palloilijoissa. Kaudeksi 2003 Lampinen palasi pääsarjatasolle ja edusti FC Jokereita. Kaudet 2004–2005 hän pelasi Ykkösen FC Kuusankoskessa ja FC Hämeenlinnassa. Tämän jälkeen Lampinen on edustanut alemmilla sarjatasoilla FC City Starsia.
Kangaslampi (täsmennyssivu)
Kangaslampi voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Roedean School
thumb|250px|Roedean School. Roedean School on itsenäinen, Brightonissa, Englannissa sijaitseva tyttökoulu. Brightonin laidalla, huvivenesataman lähellä sijaitsevassa koulussa on oppilaita ympäri maailmaa. Akateemisten oppiaineiden lisäksi Roedean tarjoaa laajan valikoiman oppimäärään kuulumattomia aineita, kuten tanssia, taistelulajeja, urheilua, ratsastusta, musiikkia ja näyttelemistä. The Good Schools Guide on sanonut Roedean Schoolilla olevan "hyvä henki ja paljon tarjottavaa". Koulussa on 320-paikkainen teatteri, sisäuima-allas ja kappeli, sekä työpajoja, studioita ja laboratorioita. Tällä hetkellä koulun lukukausi maksu on 4 550-9 750 puntaa, mikä tekee siitä yhden Ison-Britannian kalleimmista kouluista.
Historia
Penelope, Millicent ja Dorothy Lawrence perustivat Roedean Schoolin vuonna 1885 nimellä Wimbledon House. Vuonna 1898 koulu siirtyi sen nykyiselle paikalle arkkitehti John William Simpsonin suunnittelemiin rakennuksiin. Roedean Schoolin sisarkoulu, myös nimeltään Roedean School, sijaitsee Etelä-Afrikassa.
Toisen maailmansodan aikana koulun oppilaat ja henkilökunta evakuoitiin Pohjois-Englantiin, Keswickiin.
Tuvat
Koulun oppilaat jaetaan viiteen tupaan opiskeluvuoden mukaan:
Aotearoan, Uuden-Seelannin ja Polynesian anglikaanikirkko
Aotearoan, Uuden-Seelannin ja Polynesian anglikaanikirkko on anglikaanisen yhteisön jäsenkirkko, joka palvelee Uudessa-Seelannissa, Fidžillä, Tongassa, Samoassa ja Cookinsaarilla. Nykyiset arkkipiispat ovat Winston Halapua ja Philip Richardson.
Vuonna 2018 kirkko päätti hyväksyä samaa sukupuolta olevien liittojen siunaamisen. Päätöksen seurauksena kirkosta irtosi ainakin 12 seurakuntaa, jotka muodostivat uuden kirkon nimeltä Church of Confessing Anglicans of Aotearoa/New Zealand (Aotearoan/Uuden-Seelannin tunnustuksellisten anglikaanien kirkko).
Shakin maailmanmestaruusottelu 2018
Shakin maailmanmestaruusottelussa 2018 hallitseva mestari Magnus Carlsen puolusti mestaruuttaan onnistuneesti Fabiano Caruanaa vastaan. Ottelu pelattiin Lontoossa 9.–28.11.2018. Pelaajat pelasivat klassisilla aikarajoilla 12 peliä, jotka kaikki päättyivät tasan. Ottelu lopulta ratkaistiin pelaamalla nopeaa shakkia.
Ehdokasturnaus
Hallitsevalle mestarille Magnus Carlsenille haettiin haastajaa kahdeksan pelaajan ehdokasturnauksessa Berliinissä Saksassa maaliskuussa 2018. Turnaukseen osallistui edellisen MM-ottelun hävinnyt Sergei Karjakin, neljä karsintakilpailuissa menestynyttä pelaajaa, kaksi korkean vahvuusluvun omannutta pelaajaa sekä turnausjärjestäjän villin kortin saanut Vladimir Kramnik. Turnauksessa kukin pelasi kutakin vastaan valkeilla ja mustilla eli kaikkiaan 14 peliä. Turnauksen voitti Fabiano Caruana, joka saavutti tuloksen 9/14. Hän voitti viisi peliä, pelasi tasan kahdeksan ja hävisi yhden.
Ottelun kulku
Kaikki 12 peliä klassisilla aikarajoilla päättyivät tasan. Ottelu ratkaistiin nopeammilla katkaisupeleillä keskiviikkona 28. marraskuuta. Kun Carlsen voitti kolme ensimmäistä peliä, neljättä ei tarvittu.
Margit Sandemon bibliografia
Tämä on Margit Sandemon bibliografia.
Sandemo-sarja
Sandemo-sarja on neljäkymmentäosainen kirjasarja, johon kuuluvat kirjat eivät muodosta yhtenäistä ja koko sarjan kattavaa juonijatkumoa, vaan se käsittää yksittäisiä romaaneja. Sandemo-sarjan novellit julkaistiin alun perin norjalaisissa viikkolehdissä vuosina 1964–1981. Sarjan kirjat ovat suurimmaksi osaksi rakkaus- ja rikosromaaneja. Sandemo-sarjan norjankielinen painos on vain 39-osainen, sillä kirjaa Syksyn lehtien peittämä hauta (Grav under høstløv) ei lasketa siellä tähän sarjaan kuuluvaksi.
Jääkansan tarina (1982–1989)
right|Jääkansan tarinan ensimmäinen kirja Trollbundet (Lumottu)
10. syyskuuta 1980 hän näki eräässä ruotsalaisessa sanomalehdessä valokuvan, joka esitti jonkin smålandilaisen kirkon seinällä olevaa keskiaikaista maalausta. Maalaus esitti voita kirnuavaa nuorta tyttöä ja tytön takana olevaa paholaista, joka yritti vietellä tätä. Tämän kuvan näkemisestä Margit Sandemo sai inspiraation Jääkansan tarinan, 47 kirjaa käsittävän historiallisen romaanisarjan kirjoittamiseen. Viisitoista minuuttia kuvan näkemisen jälkeen hänelle oli jo selkiytynyt Jääkansan tarinan kolmen ensimmäisen kirjan tapahtumat pääpiirteittäin. Illalla ennen nukkumaanmenoa hän luonnosteli kirjasarjan tapahtumat valmiiksi.
Aluksi kirjasarjan kustantaja piti nimeä "Jääkansa" liian kylmänä ja luotaantyöntävänä ja pelkäsi, ettei se siksi menestyisi kovin hyvin. Jääkansan tarina kuitenkin vakiintui kirjasarjan lopulliseksi nimeksi. Siitä oli tarkoitus tulla alun perin kahdeksanosainen sarja. Kirjoittamisen aloittaessaan Sandemo oli suunnitellut valmiiksi sarjan kolmenkymmenen ensimmäisen kirjan tapahtumat. Jääkansan tarinan jokainen kirja on keskimäärin 250 sivun pituinen. Sandemo on sanonut Jääkansan tarinan 41. osan Demonien vuori olevan kaikista kirjoittamistaan kirjoista hänen oma suosikkinsa. Jääkansan tarinan tapahtumat alkavat vuonna 1581 ja jatkuvat 1960-luvulle saakka. Sarja kuvaa Jääkansa-nimisen suvun taistelua pahaa esi-isäänsä Tengel Pahaa vastaan useiden sukupolvien ajan.
Lauluntekijä ja -laulaja Arne Oppsal Hop on tehnyt Midnight's train -yhtyeen kanssa levyn Ice People Calling, joka syntyi Jääkansan tarinan innoittamana. Levy julkaistiin 26. huhtikuuta 2004 Margit Sandemon 80-vuotissyntymäpäivän kunniaksi.
Noitamestari (1991–1994)
thumb|Noitamestari-sarjan ensimmäinen osa Trolldom (Taikuus).
Noitamestari-sarja on toinen Margit Sandemon kirjoittama laaja kirjasarja. Alun perin sarjasta oli tarkoitus tulla kymmenosainen, mutta valmistuttuaan se käsitti viisitoista osaa. Noitamestari-sarja on julkaistu jatkokertomuksena norjalaisessa viikkolehdessä Hjemmetissä. Sarjan ensimmäisen kirjan 1. painos oli 65 000 kappaletta. Noitamestari-sarjan aiheena ovat 1600-luvulla eläneet islantilaiset noitamestarit. Jo Jääkansan tarinaa kirjoittaessaan Sandemo tiesi kirjoittavansa kirjasarjan myös noitamestareista, mutta sarjan perusidea ei ollut tuolloin vielä hahmottunut hänelle kunnolla. Sarjan syntyä inspiroi suuressa määrin Sprengisanduriin, Islantiin suuntautunut matka, jonka Sandemo teki elokuussa 1990 miehensä kanssa.
Legenden om Ljusets rike ('Valon valtakunnan legenda') (1995–1999)
Legenden om Ljusets rike on sekä Jääkansan tarinan että Noitamestari-sarjan jatko-osa, joka käsittää 20 kirjaa. Toisin kuin kahdessa edellä mainitussa kirjasarjassa, Legenden om Ljusets riken tapahtumat eivät kytkeydy todelliseen historiaan vaan kokonaan fiktiiviseen maailmaan, Valon valtakuntaan. Valon valtakunta kuvataan utopian kaltaisena täydellisenä tarumaailmana, jossa elävillä ihmisillä ja eläimillä ei ole mitään ongelmia. Valon valtakunnan vastakohta on Pimeyden valtakunta, jossa elävät ihmiset pukeutuvat nahkoihin, asuvat maamajoissa ja uhraavat neitsyen jumalalleen kymmenen vuoden välein. Kirjasarjan kansikuvat on tehnyt Christina Nauckhoff.
Historien om en fjälldal ('Tunturilaakson historia')
Historien om en fjälldal -sarja kertoo Grunken laaksosta, joka sijaitsee Valdresissa, Norjassa. Sarja julkaistiin 1990-luvulla, ja siihen kuuluu kolme kirjaa: Örnens rike (Kotkan valtakunta), Korparnas dal (Korppien laakso) ja Tranornas fristad (Kurkien tyyssija). Historien om en fjälldal ei ole yksinomaan romaanisarja, sillä novellien lisäksi siihen kuuluu historiaa ja matkakuvausta. Margit Sandemo esitteli Historien om en fjälldal -sarjansa ensimmäisen kerran kansainvälisillä Björnson-festivaaleilla vuonna 1997.
De svarta riddarna (Mustat ritarit) (2000–2003)
thumb|De svarta riddarna-sarjan ensimmäinen osa I skuggan av tecken (Varjon merkissä).
Margit Sandemo sai päätökseen 82 kirjaa käsittävän kirjasarjatrilogiansa Jääkansasta, Noitamestareista ja Valon Valtakunnasta vuonna 1999. Saman vuoden syksyllä hän matkusti Espanjaan ja asui kaksi kuukautta sieltä, Costa Blancasta, vuokraamassaan talossa. Hänen tarkoituksenaan oli levätä seitsemän viikkoa kirjoittamatta sanaakaan. Kaksi päivää myöhemmin hän kuitenkin aloitti seuraavan kirjasarjansa, De svarta riddarna kirjoittamisen. De svarta riddarna -sarjan tapahtumat alkavat vuonna 2000 ja kulkevat ajassa taaksepäin 1400-luvulle. Sarjaan kuuluu 12 kirjaa. Alun perin siitä oli tarkoitus tulla kahdeksanosainen. Vuonna 2003 Sandemolta ilmestyi myös kirja nimeltä I riddarnas spår (Ritareiden jäljillä), jossa kerrotaan, miten De svarta riddarna -sarja sai alkunsa.
Blåljus! ('Sinivalo!') (2004)
Blåljus! (Sinivalo!) -sarjaan kuuluu kuusi kirjaa, ja se kertoo ambulanssinkuljettajien elämästä. Sarjan innoittajina toimivat Sandemon vanhin poika Henrik ja pojanpoika Frode, joista Henrik työskentelee ambulanssikoordinaattorina ja Frode ambulanssinkuljettajana. Blåljus on Margit Sandemon kirjasarjoista ainoa, jossa ei ole lainkaan yliluonnollisia ilmiöitä ja jonka tapahtumat sijoittuvat nykyaikaan. Idean tähän sarjaan Sandemo sai katseltuaan vierestä ambulanssinkuljettajan työtä.
Trollrunor ('Taikariimut') (2005–)
right|thumb|Trollrunor-sarjan 4. osa Blind måne (Sokea kuu). Lokakuussa 2004 Margit Sandemo esiintyi ruotsalaisessa SVT:n ohjelmassa nimeltä Go kväll, jossa hän kertoi seuraavasta kirjasarjastaan. Sen aiheena on Ruotsin suurin laivahautausmaa Hiekkavasara, joka sijaitsee Skånessa Sandemon nykyisen asuinpaikan lähellä.
Yksittäiset kirjat
Pitkien kirjasarjojen lisäksi Margit Sandemo on kirjoittanut myös muutamia yksittäisiä kirjoja.
Vic Lindquist
Lindquist oli Winnipeg Hockey Clubin johtava pelaaja, kun se saavutti Kanadan edustusjoukkueen ominaisuudessa kultaa talviolympialaisissa 1932. Hän pelasi viidessä ottelussa joissa teki kolme maalia. Hän voitti myös maailmanmestaruuden Sveitsissä 1935. Lindquist valmensi Ruotsin maajoukkuetta talviolympialaisissa 1936 ja toimi kansainvälisen tason erotuomarina.
Ívi Adámou
Ívi Adámou (s. 24. marraskuuta 1993 Agía Nápa, Kypros) on kyproksenkreikkalainen laulaja. Hän syntyi ja kasvoi Agía Nápassa Kyproksella, ja tällä hetkellä hän asuu Ateenassa, Kreikassa. Adámou on opiskellut sosiologiaa Panteion-yliopistossa vuodesta 2012. Adámou nousi julkisuuteen Kreikassa ja Kyproksella osallistuttuaan The X Factorin kreikkalaisen version toiselle tuotantokaudelle, jossa hänen valmentajanaan oli Giórgos Theofánous. Vuonna 2010 juuri The X Factorista pudottuaan Adámou varmisti levytyssopimuksen Sony Music Greecen kanssa.
Adámoun debyyttialbumi Kalokaíri stin kardiá (2010) julkaistiin hieman hänen sopimuksensa jälkeen Sonyn kanssa. Samana vuonna hän teki yhteistyötä Spýros Lámproun lapsikuoron kanssa ja julkaisi albumin Christoúgenna me tin Ívi Adámou (2010), joka julkaistiin ulkomailla nimellä Christmas with Ivi Adamou. Adámoun ensimmäinen studioalbumi San éna óneiro (2011) julkaistiin heinäkuussa 2011 ja se sisälsi hittisinglet ”Kráta ta mátia sou kleistá”, ”Káno mia efchí” ja ”Vóltes st' astéria”. Elokuussa 2011 Adámou valittiin edustamaan Kyprosta Eurovision laulukilpailussa 2012 kappaleella ”La La Love”. Uusi albumi, Écho ouranó, oli tarkoitus julkaista kesällä 2013, mutta se peruttiin Sony Music Greecen sulkeuduttua. Omien singlejensä lisäksi Adámou on julkaissut kappaleita elokuviin, kuten Barbie in A Mermaid Tale ja Barbie: A Fashion Fairytale.
Beyoncén, Whitney Houstonin ja Helena Paparizoun vaikutuksesta Adámouta usein kuvattiin popkuningattarena tai teini-idolina Kreikassa, ja hänen The X Factor -osallistumisensa vuoksi sanottiin, että hän olisi ”the next big thing”. Adámoun ensimmäinen albumi myi kultaa yli 60 000 kopiolla Kreikassa samalla kun hänen loma-albuminsa Christmas with Ivi Adamou myi platinaa yli 15 000 kopiolla Portugalissa. Vuodesta 2010 Adámou on ollut ehdolla monta kertaa sekä MAD Video Music Awardsissa että Madame Figaro Awardsissa, ja tähän mennessä hän on voittanut viisi palkintoa. Vuosina 2010 ja 2012 hänet palkittiin parhaana kyproslaisena naislaulajana. Vuonna 2012 hänet myös palkittiin parhaana kyproslaisena laulajana, joka oli ensimmäinen kerta kun kyseinen palkinto annettiin. Vuonna 2011 hänet palkittiin parhaasta urbaanista musiikkivideosta yhdessä Staventon kanssa kappaleella ”San érthei i méra”. Adámou on myös osallistunut useisiin hyväntekeväisyysjärjestöihin, kuten kampanjaan ”Everything I Can” estämään kohdunkaulan syöpää. HFC-UNCRC Policy Center on myös nimennyt hänet ”nuoreksi lähettilääksi” lasten oikeuksien puolesta.
Lapsuus ja nuoruus
Ívi Adámou syntyi 24. marraskuuta 1993 Agía Nápassa, Famagustassa kyproslaiselle isälle ja bulgarialaiselle äidille. Hän on sisaruskolmikon keskimmäinen lapsi. Yhdeksänvuotiaana hän esiintyi ensimmäistä kertaa ja osallistui musiikkikilpailuun Ánna Víssin kappaleella ”Kaká paidiá” voittaen kilpailun. Kilpailun jälkeen hän aloitti musiikin teorian opiskelun, laulutunnit ja pianotunnit, jotka mahdollistivat palkintojen saannin useissa paikallisissa laulukilpailuissa.
15-vuotiaana hänen toisen yläkouluvuotensa aikana, Adámou osallistui The X Factorin koelauluihin, ja koska hän pääsi live-esityksiin, hänen täytyi matkustella Kyprokselta Kreikkaan. Kreikan X Factorin toiselle tuotantokaudelle osallistumisen seurauksena hän allekirjoitti sopimuksen Sony Music Greecen kanssa ja siitä lähtien hän on asunut Kreikassa, jossa hän tällä hetkellä opiskelee Panteion-yliopistossa. Vaikka hän oli aloittanut musiikkiuran, hän päätti opiskella sosiologiaa.
2009-10: The X Factor
Vuosina 2009-2010 Adámou osallistui toiselle tuotantokaudelle Kreikan X Factoriin päätyen kuudennelle sijalle. Vain yksi hänen esittämistään kappaleista oli kreikaksi ja loput olivat englanniksi.