cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Totuus ja oikeus
Koulutie
Virossa yleinen kouluromaanin laajityyppi puuttuu suomalaisesta kirjallisuudesta lähes täysin. Koulutiellä-teoksen lukion esikuvana oli tarttolainen Treffnerin lukio, jota Tammsaare kävi 1898–1903. Lukio näytteli merkittävää osaa Viron kansallisessa heräämisessä.
Surmatulet
Totuuden ja oikeuden kolmas osa Surmatulet sijoittuu vuoteen 1905. Koko Venäjän valtakuntaa ja siihen kuuluneita Suomea ja Viroa ravisteli vallankumous. Vallankumouksen syyt olivat moninaiset, mutta hävitty Japanin sota oli kansalle viimeinen pisara.
Teoksen päähenkilö Indrek on reputtanut ylioppilaskirjoituksissa ja ajelehtii miettien mitä tekisi. Yhdessä vuokraisäntänsä tyttären Kristin kanssa hän innostuu sosialismista ja vallankumouksesta. Työläiset lakkoilevat, kaupungissa on mielenosoituksia ja vallankumouksellisia kokouksia. Kasakat hajottavat mielenosoituksia väkivalloin, sotilaat ampuvat väkijoukkoa ja ihmisiä menehtyy. Indrekin saa ruoskaniskun kaulaansa ja on mukana mielenosoituksessa, missä ihmisiä kuolee. Lopulta hallitus suostuu mielenosoittajien ja lakkolaisten vaatimuksiin.
Mistä vapaudessa ja vallankumouksessa oli oikein kyse? Kukaan ei tunnu tietävän tarkalleen. Indrek käy yhdessä Kristin kanssa porvarisperheen luona kahvitilaisuudessa, missä keskustellaan vallankumouksesta ja sosialismista oppivaiseen ja opettavaiseen sävyyn. Keskustelussa vilahtavat nimet Marx, Plehanov ja Lenin. Yksinkertaisissa oloissa eläneisiin Indrekiin ja Kristiin tekevät myös vaikutuksen huoneiston kauneus ja tarjotut herkut: omenoita Krimiltä, joita tarjoiltiin kristallivadilta. Kristi toteaakin: ”Kuulittehan miten hän toisti: me sosiaalidemokraatit, me sosiaalidemokraatit? Se oli rohkeaa, se oli kaunista, se oli vapaata.”
Indrek päätyy työhön Kansan ystävä -lehteen, jonka numeroita hän lähettää luettavaksi myös kotiinsa Vargamäelle. Hallitus kiristää otteitaan ja ilmapiiriä myrkyttävät keskinäiset epäilyt nuuskijoista. Kuka kertoo asioita ohranalle?
Vallankumouksellisen kuohunnan keskellä Indrek saa kotoaan kirjeen. Äiti on vakavasti sairaana. Vallankumoukselliset päättävät lähteä maaseudulle takavarikoimaan kartanonherrojen rahoja ja aseita sekä kertomaan aatteesta maalaisille. Indrek liittyy joukkoon, sillä hän aikoo poiketa myöhemmin reitiltä mennäkseen Vargamäelle. Retkestä tulee toisenlainen kuin mitä Indrek kuvitteli. Kaupungissa ryöstetään viinakauppa. Sitä ei polteta, sillä sen yläkerrassa asuu lapsia. Maaseudulla estot häviävät: ensimmäisen kartanon sisustus hävitetään ja rakennuksia poltetaan. Isäntäväki oli saanut vihiä ja paennut, joten alustalaiset ryöstävät tavaroita itselleen. Maalaiset toivovat, että paronien pellot, metsät ja niityt palautetaan kansalle. Eräässä toisessa kartanossa sama toistuu, täällä vain on isäntä, vanha kenraali, kotona. Vallankumoukselliset häpäisevät isäntää ja nähdessään, miten vanha ja miten vaikeaa hänen on liikkua, Indrekin valtaa suuttumus. Hänen mieleensä palautuu oma raihnas isä ja hän tajuaa, että me kaikki ihmiset, riippumatta asemastamme yhteiskunnassa olemme samanlaisia. Myös järjetön ryöstely ja hävittäminen saavat hänet suuttumaan, turhaan hän yrittää estää väkijoukon mellakoinnin.
Kun Indrek viimeinkin pääsee kotiinsa Vargamäelle, hän kohtaa ikävän yllätyksen: sotilaat ovat käyneet pidättämässä hänen isänsä ja veljensä. Joku hänen vallankumouksellisista ystävistään on ollut ilmiantaja ja hänen perheenjäseniään kuulustellaan, jotta päästäisiin selville hänen aikeistaan. Indrekin äiti on erittäin sairas ja joulua vietetään ankeissa tunnelmissa. Isä palaa pahoinpideltynä ja katkeroituneena takaisin ja puhkeaa katkeraan vuodatukseen:”...Mutta missä sitten on Jumala? Missä hän on, kun ei näe tätä maailman kieroutta?...Vargamäen Andres, kaikki elämäsi päivät olet tehnyt turhaa työtä. Olet siittänyt tyttäriä ja poikia, mutta heistä sinulle ei ole apua, koska tyttäret menevät miehelle ja pojat vie sota tai herrat ne surmaavat...”
Surmatulien teemana on ihmisen kamppailu yhteiskunnan kanssa. Kirjassa on myös nuorten haaveita paremmista ajoista sekä keski-ikäisten lemmenhuolia. Huvittavat sivuhenkilöt luovat tarinaan myös huumoria: paksu kauppias on aluksi vallankumouksen kannattaja, mutta luettuaan vallankumouksellisten lehtisistä riistävistä, ihraisista kauppiaista hän loukkaantuu. Hän ei ole lihava, hänellä on vain kehittynyt vartalo. Vanhapoika Bystryi pohtii, onko vapautta syödä aina samassa ravintolassa samaan aikaan?
Kuolemantanssi
Totuuden ja oikeuden neljäs osa, Kuolemantanssi ilmestyi vuonna 1932. Ajallisesti siinä hypätään 1920-luvulle, ensimmäinen maailmansota on muuttanut ihmisten elämän ja Viro on itsenäinen tasavalta.
Indrek Paas on ollut Karinin kanssa naimisissa kymmenen vuotta. Heillä on kaksi tytärtä ja kolmas lapsi, poika, on kuollut. Hetken hurmassa solmittu avioliitto on muuttunut keskinäisen syyttelyn ja ymmärtämättömyyden aiheuttamaksi painajaiseksi.
Suomalainen Maria Jotuni kirjoitti samoihin aikoihin sijoittuvan avioliittoromaaninsa Huojuva talo. Siinä mies on syyllinen perheen vaikeuksiin. Tammsaaren romaanissa asiat ovat toisin, syyllinen on vaimo. Karin on lapsellinen, häilyväinen ja mustasukkainen. Indrek säilyttää kaikissa riidoissa malttinsa ja yrittää elää oman totuutensa ja oikeutensa mukaan. Toisaalta Karinin tempoilussa voi nähdä myös oikeudettoman ihmisen nousun peräämään oikeuksiaan, hän on sentään perijätär ja perheen kotitalon omistaja. Toisaalta hän jotenkin aina päätyy pohdinnoissaan syyttämään Indrekiä kaikesta kurjasta, mitä hänen elämässään on. Riitelyyn kyllästynyt Indrek päättää muuttaa takaisin Vargamäelle. Virossa on vuosien varrella paljonkin pohdittu sitä, miten paljon Tammsaare on käyttänyt romaaninsa aineistona omaa suhdettaan puolisoonsa Kätheen.
Tammsaaren pilkka osuu 1920-luvun Viron uuden liikemiespolven nousukasmaisuuteen. Autojen takapenkit sopivat miesten ja naisten kohtaamisille, puhelin pitää ihmiset jatkuvassa valmiudessa. Funktionalistista tyyliä edustavia valkoisia, tasakattoisia uudistaloja, joita voi edelleen ihailla Tallinnan Nõmmen kaupunginosassa, Tammsaare kuvaa lumipalatseiksi. Naiset tarkkailevat omaa ja toistensa ulkomuotoa ja miehet innostuvat urheilusta, yhteistä molemmille on nuoruuden palvonta. Rouvat viihtyvät kahviloissa ja heidän sivistyksensä ohuus selviää viimeistään silloin, kun rouvat puhuvat loitsimisesta ja rukoilusta sairaan lapsen parantamisessa. Tammsaare vihjaa happamasti, että modernisaatio on tuhonnut naisten äidinvaiston ja tilalle on tullut palvelijoiden määräily sekä narsistinen usko seurapiirilääkäreiden hemmotteluihin.
Onnen löytäminen osoittautuu mahdottomuudeksi tässä Tammsaaren teoksessa. Indrekin ote asioista kirpoaa ja hän havaitsee kamppailunsa toivottomuuden. Onni pakenee, mutta voiko ihminen pysyä omana itsenään?
Kotiinpaluu
Indrek saapuu yön pimeydessä lapsuuskotiinsa Vargamäelle. Lehdet ovat leimanneet hänet murhamieheksi. Indrek asettuu asumaan isänsä Andreksen kanssa pikkumökkiin, minne isä on vetäytynyt viettämään vanhuudenpäiviään. Tilaa viljelee tytär yhdessä miehensä kanssa. Varsinaiselta ammatiltaan Andreksen vävy on puuseppä ja suhtautuu maanviljelyyn liiketoimena. Andrekselle se oli maahengen täyttämää kamppailua vihamielistä luontoa vastaan.
Indrek ryhtyy työhön, jota kutsuu pakkotyöksi. Hän ryhtyy kaivamaan auki umpeen päässeitä ojia läheiseltä suolta. Hän haluaa saada ruumiillisesta työstä maaseudulla mielenrauhaa jonka menetti kaupunkielämän ja epäonnistuneen, riitaisan avioliiton myötä. Ojia kaivaessaan hän päättää elvyttää isänsä haaveen läheisen joen perkaamisesta. Jos suot olisi kunnolla ojitetut ja joki perattu, maa kuivuisi ja saataisiin entistä suuremmat sadot, on ollut isän ajatuksena.
Isä Andres viettää vanhuuttaa pohtien ihmisen osaa ja Jumalaa. Naapurin isäntä, vanha riitakumppani Orun Pearu on myös luopunut isännyydestä ja viettää vanhuuttaan tekemällä kummallisia kaavailuja siitä kenelle tila kuuluisi testamentata, jotta hänen oma verensä säilyisi Vargamäellä. Orun Pearun pojanpoika Eedi on vammautunut onnettomuudessa eikä hänestä ole isännäksi. Vanhat isännät, jotka nuoruudessaan kiistelivät kovasti ja kiusasivat toisiaan muun muassa ojia täyttämällä, pohtivat sovintoa. Mentiinkö voiman tunnossa riitelyssä ja lakituvassa käynneissä kuitenkin liian pitkälle?
Kesärenki Ott ja kaupungista piikomaan tullut, Indrekin entinen lastenhoitaja, Tiina aiheuttavat Vargamäellä hämmennystä ja ikäviä tilanteita. Ott on urheilullinen nuorimies johon tytöt ja nuoret naiset ihastuvat. Tytöt kadehtivat Tiinan kaupunkilaista olemusta ja kaikki pojat aina Orun Eediä myöden ihastuvat häneen, mutta kehen Tiina on oikeasti rakastunut ja mitä hän tekee Vargamäellä? Nuorten suhteet ajautuvat lopulta umpikujaan ja aiheuttavat tragedian.
Romaanin taustalla näkyy Viron maaseudun vähittäinen nykyaikaistuminen. Ihmiset lukevat sanomalehtiä ja keskustelevat niiden kirjoituksista, nuoret harrastavat urheilua, poliisi ja pappi liikkuvat autolla. Puhutaan itsenäistyneen Viron politiikasta, siitä mikä puolue on vallassa Toompealla.
Teoksen lopussa Andres näkee haaveensa toteutuvan, joen perkaaminen aloitetaan. Toteutuuko vanhuksen elämässä viimein totuus ja oikeus? Indrekille selviää, että Tiina on koko ajan ollut rakastunut häneen, sillä juuri Tiina on se tyttö, jolle Indrek Koulutiessä teki aidon ihmeen. Indrek lähtee yhdessä Tiinan kanssa muualle lapsuusmaisemistaan. Onko Indrekin levoton elämä viimein saanut rauhan? Romaani ei vastaa kumpaankaan kysymykseen, vaan jättää lukijansa miettimään niitä.
Salzkammergut
Salzkammergut on Itävallassa sijaitseva lomanviettoalue, joka ulottuu Salzburgista Dachsteinin vuoristoalueelle. Alueen pääjoki on Traun, Tonavan sivujoki.
Suuri osa alueesta nimettiin maailmanperintökohteeksi vuonna 1997.
Elinkeino
Salzkammergutin pääelinkeino on turismi ja se kuuluu Itävallan kehittyneimpiin matkailualueisiin. Virkitysmahdollisuuksiin kuuluvat muun muassa uiminen, vesiurheilu, pyöräily, golf, kiipeily, ratsastus, talviurheilu ja kulttuuritapahtumat. Alueella on myös monia kylpylöitä.
Kulttuuri
Salzkammergutin luonto on aina lumonnut taiteilijoita ja siellä ovat asuneet monet Itävallan suurimmista taidemaalareista, kuten Gustav Klimt.
Yksi maailman viidestä lentomäestä on Tauplitzissa.
Kivilahti (sukunimi)
Kivilahti on muun muassa seuraavien merkittävien suomalaisten henkilöiden sukunimi:
George Allen
thumb|George Allen George Allen (1808 – 1876) oli yhdysvaltalainen kreikan kielen professori. Allen kirjoitti kirjan The Life of Philidor, musician and chess-player. Kirja käsitteli François-André Danican Philidoria ja julkaistiin vuonna 1858. Allen oli myös sukua Ethan Allenille.
Slovakian kielet
pienoiskuva|Kartta Slovakian enemmistökielistä kunnittain (vuodelta 2011): sinisellä [[slovakki, keltaisella unkari, punaisella ruteeni ja ruskealla romani. ]] Slovakia on kielellisesti melko homogeeninen maa, jossa yhdellä kansallisella kielellä on vahva asema.
Slovakian kieli ja slovakialainen viittomakieli
Suhteessa tšekkiin slovakki on konservatiivisempi fonologialtaan, eikä siihen koskaan kehittynyt tšekille omaleimaista ř-äänneetä.
Slovakialaista viittomakieltä käyttää noin 15 000 henkilöä. Se on hyvin lähellä romanialaista ja unkarilaista viittomakieliä.
Muut kielet
Slovakian lain mukaan mikä tahansa kieli voi saada virallisen vähemmistökielen aseman slovakin rinnalla kuntatasolla, jos sen puhujia on vähintään 15 % paikallisista.
Slovakin lisäksi Slovakiassa puhutaan myös unkaria (12,63 % väestöstä). Vuonna 2009 Slovakian unkarilaisvähemmistön keskuudessa puhkesi protesteja, kun maan parlamentti käsitteli uutta kielilakia: sen mukaan kaikissa virallisissa yhteyksissä tulee käyttää slovakkia.
Slovakiassa puhuttava romanikieli kuuluu Keski-Euroopan murteisiin, ja Slovakiassa esiintyy kaksi alamurretta: läntinen ja itäinen Slovakian romani. Tšekkoslovakian hajoamisen jälkeen Slovakia on tunnustanut romanit kansallisesksi vähemmistöksi, mutta kielellä ei ole tunnustettua asemaa kansallisella tasolla.
Dan Dare
Dan Dare on yhdysvaltalainen Columbia TriStar Televisionin ja Sony Pictures Entertainmentin tuottama animaatiosarja vuodelta 2002. Suomessa sarjaa on esittänyt Nelonen vuosina 2002–2004. Tarina kertoo siitä, kun avaruuden asukkaat ovat hyökänneet ja avaruutta puolustetaan.
Air Somalia
Air Somalia (ICAO: RSM) on yksityisessä omistuksessa oleva lentoyhtiö Somaliassa. Se on perustettu vuonna 2001 ja sen päämaja sijaitsee Mogadishussa. Yhtiö sai toiminnastaan kritiikkiä jo huhti–toukokuussa 2001, kun sen koneet lensivät epävakaan ja turvattoman Somalian ilmatilassa ja laskeutuivat itsenäisessä asemassa olevan Somalimaan pääkaupungin Hargeisan kentälle.
Dan Dare
Sarja perustuu Frank Hampsonin luomaan brittiläiseen tieteissarjakuvaan, joka on ilmestynyt vuodesta 1950.
Slovakian kielet
Muut kielet
Tšekin kielen asema Slovakiassa on monimutkaisempi: Tšekkoslovakian aikana tšekin ja slovakin katsottiin poliittisista syistä olevan yksi ja sama kieli, tšekkoslovakki, vaikka puhujat eivät täysin kyenneet ymmärtämään toisiaan. Toisaalta Slovakian länsiosissa, lähellä Tšekin rajaa, paikalliset murteet ovat melko lähellä tšekkiä. Nykyään Slovakian asukkaista 24,86 % sanoo puhuvansa tšekkiä, mikä tekee siitä maan toiseksi puhutuimman kielen.
John Maxwell
John Maxwell -nimisiä henkilöitä ovat:
Perunmyrskysukeltaja
Perunmyrskysukeltaja (Pelecanoides garnotii) on myrskysukeltajien heimoon kuuluva ulappalintu. Se elää Etelä-Amerikan länsirannikon saarilla Perun Isla Lobos de Tierralta Chilen Chiloéen. René-Primevère Lesson kuvaili lajin holotyypin Perusta 1828.
Juhlavieraat
Juhlavieraat on tšekkiläisen Jan Němecin ohjaama vuonna 1966 ilmestynyt elokuva. Sitä pidetään yhtenä tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon keskeisistä elokuvista. Surrealistinen elokuva kertoo syntymäpäiväjuhlista, jotka keskeytyvät kun yksi vieraista lähtee juhlista. Totalitarismin kritiikkinä tulkittu elokuva on tunnettu siitä, että se asetettiin kotimaassaan ikuiseen esityskieltoon.
Tuotanto
Juhlavieraat on kokeellinen allegorinen ja surrealistinen elokuva. Sitä on pidetty tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon läpinäkyvimmin poliittisena elokuvana. Useimmin Juhlavieraiden on tulkittu kertovan kommunistisesta totalitaristisesta hallinnosta. Elokuva on kuitenkin myös yleismaailmallinen kommentti ihmismielen heikkoudesta ja siitä, miten yksilöt alistuvat ryhmän ja auktoriteettien paineeseen.
Juhlavieraiden absurdi satiiri on saanut vaikutteita Václav Havelin, Samuel Beckettin ja Eugene Ionescon näytelmistä. Kun Němecin kaksi vuotta aiemmin valmistuneessa esikoiselokuvassa Yön timantit oli vain vähän puhetta, Juhlavieraat on täynnä keskustelua. Němec on kertonut saaneensa elokuvan dialogiin vaikutteita erityisesti Ionescon näytelmistä. Sen sijaan, että henkilöt kommentoisivat tapahtumia, heidän keskustelunsa ei usein näytä liittyvän mitenkään siihen mitä heidän ympärillään tapahtuu. Henkilöt käyvät usein myös omia keskustelujaan kuuntelematta toisiaan.
Havannan lento-onnettomuus
Havannan lento-onnettomuus voi tarkoittaa seuraavia onnettomuuksia:
Juhlavieraat
Tuotanto
Němec ja Krumbachová roolittivat elokuvan ystävillään, jotka kuuluivat Prahan johtaviin kulttuurivaikuttajiin. Elokuva kuvattiin hiljaisesti ja nopeasti viidessä viikossa, koska Němec pelkäsi viranomaisten keskeyttävän tuotannon.
Juoni
Joukko ystäviä on piknikillä. Naiset menevät joelle ja peseytyvät. Ystävykset kävelevät juhla-asuissa metsän halki, kun heidän luokseen tulee tuntemattomia miehiä, jotka pakottavat seurueen mukaansa. Pienelle aukiolle metsän keskellä tuodaan pöytä ja tuoli. Yksi tuntemattomista istuu pöydän taakse. Tuntemattomat miehet alkavat kommennella seuruetta. He piirtävät hiekkaan ympyrän, jonka keskellä seurueen on pysyttävä. Paikalle tulee tuntematon valkeaan pukuun pukeutunut mies ja selviää, että ystävien seurue on ollut matkalla hänen syntymäpäiväjuhlilleen. Tulija käskee tuntemattomia pyytämään anteeksi seurueelta.
Kaikki lähtevät iloisesti keskustellen juhlapaikalle, jossa veden äärelle on katettu pöytiä. Yksi alkuperäisen seurueen jäsenistä pääsee syntymäpäiväsankarin pöytään. Selviää kuitenkin, että yksi seurueen jäsenistä on lähtenyt juhlista ja syntymäpäiväsankari raivostuu. Hänen pöydässään istuva alkuperäisen seurueen jäsen pitää puheen, jossa kehottaa kaikkia etsimään ihmistä, joka on loukannut juhlan päähenkilöä. Paikalle tuodaan jälkikoira, joka löytää lähteneen jäljet. Kaikki juhlavieraat lähtevät etsimään kadonnutta, vain alkuperäinen seurue jää juhlapaikalle. Elokuva päättyy kun etsintäpartion koiran haukku tulee yhä lähemmäksi.
Vastaanotto
Tšekkoslovakian presidentin Antonín Novotnýn kerrottiin raivostuneen nähtyään elokuvan, joka joutui valmistuttuaan kahdeksi vuodeksi esityskieltoon. Elokuvaa esitettiin ilmapiirin vapauduttua Prahan kevään aikana vuonna 1968, mutta vuonna 1973 se tuomittiin jälleen kotimaassaan ”ikuiseen esityskieltoon”. Kielloista johtuen elokuvaa on tulkittu aina poliittisena. Useat elokuvan henkilöitä esittävistä kulttuurivaikuttajista menettivät työmahdollisuutensa neuvostomiehityksen jälkeen tai joutuivat lähtemään maasta. Němec itse jätti Tšekkoslovakian vuonna 1974.
Juhlavieraat esitettiin New Yorkin elokuvajuhlilla vuonna 1968 ja otettiin vastaan positiivisesti. Elokuva ilmoitettiin myös Cannesin elokuvajuhlille vuonna 1968, mutta Ranskan levottomuuksien vuoksi festivaali peruttiin. Nykyisin elokuvaa pidetään yhtenä tšekkoslovakialaisen elokuvan uuden aallon keskeisistä elokuvista.
Pauli Saapunki
Pauli Johannes Saapunki (s. 2. huhtikuuta 1945 Oulu) on suomalainen poliitikko. Saapunki toimi kansanedustajana neljä vaalikautta vuosina 1987–2003 edustaen ensin Oulun läänin ja sitten Oulun vaalipiiriä ja kuului Suomen Keskustan eduskuntaryhmään. Koulutukseltaan Saapunki on konepuuseppä ja meijeriteknikko ja toimi ennen kansanedustajuuttaan juustomestarina, käyttöteknikkona sekä hankinta- ja kuljetuspäällikkönä. Hän oli Suomi–Venäjä-Seuran valtuuston puheenjohtajana 2011–2014.
Saapunki on Suomen Venäjän kunniakonsuli.
Paula Rossi
Paula Rossi (ent. Huhtala, os. Heikkinen, s. (s. 14. elokuuta 1962 Lahti) on suomalainen kielitieteilijä. Hän on Oulun yliopiston pohjoismaisen filologian professori vuodesta 2003 alkaen.
Rossi väitteli tohtoriksi Oulun yliopistossa vuonna 1996. Hänen vastaväittäjänään toimi professori emeritus Rune Ingo Vaasan yliopistosta ja tilaisuuden kustoksena professori emerita Irma Sorvali. Hän on toiminut opetustehtävissä Oulun yliopiston saksan, ranskan ja pohjoismaisten kielten laitoksessa vuodesta 1987, lehtorina vuodesta 1991. Hetken Rossi kokeili myös ruotsin opettamista Rajakylän yläasteella Oulussa. Apulaisprofessorin virkaa hän hoiti vuosina 1994–1995 ja pohjoismaisten kielten professorin virkaa vuosina 2001–2002. Hänen tutkimusaiheitaan ovat olleet muun muassa ruotsalaiset lainat Oulun murteessa ja ruotsinkielisen väestön kielellinen ja kulttuurinen vaikutus Oulun seudulla, ja hän tutkii kääntämisen opettamista. Hän on toiminut puheenjohtajana tutkimusryhmässä, joka selvitti luokanopettajaopiskelijoiden ruotsin kielen taitoa.
Petri Hänninen
Petri Hänninen (s. 9. maaliskuuta 1965) on suomalainen kilpauransa lopettanut pikajuoksija ja keskimatkojen juoksija. Nykyisin Hänninen on urheilutoimittaja ja työskentelee Yle Urheilussa.
Labrador
Labrador on alue Atlantin rannikolla Kanadassa. Se muodostaa yhdessä Newfoundlandin kanssa provinssin Newfoundland ja Labrador. Alue on osa suurempaa Labradorinniemeä.
Labradorin rannikkoalue on ollut asuttua pitkään, L'Anse Amourin hautapaikan löydästen perusteella ainakin 7000 vuoden ajan. Labrador saattoi olla viikinkisaagoissa mainittu "Markland".
Alueen nimi on yksi Kanadan vanhimpia eurooppalaisperäisiä nimiä. Nimi tulee luultavasti johdoksena portugalilaiselta merenkävijältä João Fernandesilta, joka oli labrador eli maanomistaja ("landowner") Azoreilta. Hän havaitsi Labradorin ensimmäisenä eurooppalaisena yhdessä Pedro de Barcelosin kanssa vuonna 1492.
Labradorin väkiluku oli vuoden 2001 väestönlaskennassa 27 860, joista noin 30 % on alkuasukkaita, kuten inuiteja, innuja ja métisejä. Alueen pinta-ala on 294 330 km².
thumb|300px|Labradorin kartta
Ovambot
Ovambot (myös ambolaiset) on lounaisafrikkalainen kansa, joka asuttaa Namibiaa ja Angolaa Ambomaaksi kutsutulla alueella. Ovamboihin kuuluu kahdeksan heimoa, joilla on yhteneväinen kulttuuri. Pääosa Namibian väestöstä, yli miljoona henkeä, kuuluu ovamboihin. Ovambot lasketaan bantukansoihin, sillä heidän puhumansa kielet tai murteet kuuluvat bantukieliin.
Historia
thumb|vasen|280px|Ovambomiehiä [[Saksan Lounais-Afrikka|Saksan Lounais-Afrikassa 1906]] Ovambojen uskotaan tulleen nykyisille asuinalueilleen koillisesta nykyisen Sambian suunnalta 1400- tai 1500-luvulla. Ovamboilla on tuolta ajalta historiallinen yhteys hereroihin ja perimätiedon mukaan nämä kaksi kansaa polveutuvat kahdesta veljeksestä. Ambomaa jäi pitkäksi aikaa sivuun Portugalin Angolan ja Saksan Lounais-Afrikan siirtomaahallinnoilta. Portugalilaiset alkoivat vaikuttaa ovambojen asuinalueen pohjoisosassa vasta 1900-luvun alussa ja saksalaiset eivät missään vaiheessa osoittaneet kovin paljoa mielenkiintoa ovamboja kohtaan. Saksan Lounais-Afrikka päätyi Etelä-Afrikan haltuun vuonna 1915 ja se kukisti useita ovambojen kapinoita 1920- ja 1930-luvuilla. Apartheid vaikutti myös Namibiassa ja bantustanien luomien myötä perustettiin nimellisesti itsenäinen Ambomaa vuonna 1973. Aluetta johti väkivaltaisesti Filemon Elifas, kunnes hänet salamurhattiin vuonna 1975. 1960-luvulla perustettu SWAPO:n jäsenistö on aina koostunut paljolti ovamboista ja se on ollut tärkeimpänä poliittisena tekijänä Namibian itsenäisyydessä vuonna 1990 ja maan senjälkeisessä politiikassa.
Yhteiskunta
Ovambojen yhteiskunta on matrilineaarinen ja lapset perivät äitinsä puolelta, sekä tämän sisaruksilta. Vain äitien odotetaan olevan läheisissä väleissä lastensa kanssa. Perheen pää on isän sijasta äidin veli, vaikkakin isä, äiti, lapset ja vanhempien vanhemmat muodostavat tavallisen perheyksikön. Miehet ovat naisia korkeammassa asemassa yhteiskunnassa ja heidän asemansa määräytyy perimän, iän ja karjan määrän mukaan. Ovambot jakautuvat kahdeksaan heimoon. Seuraavasta taulukosta löytyvät näiden heimojen nimet, alueet, murteen nimi sekä heimon sijainti. Taulukon otsikoissa ilmoitetaan se, mistä kantabantun nominiluokasta minkäkin sanan kohdalla on kysymys.
Elinkeinot
220px|thumb|oikea|Ovambojen käsitöitä näytteillä museossa. Ovambojen asuinalue pohjoisessa avointa ruohotasankoa ja etelässä kuivempaa ruohotasankoa. Viljelyä harjoittavat lähinnä naiset ja pääasiallinen viljelykasvi on hirssi. Hirssistä valmistetaan jauhoja, josta puolestaan tehdään eräänlaista kuivaa puuroa. Myös maissia kasvatetaan, mutta siitä valmistetaan lähinnä olutta. Muita viljeltyjä kasveja ovat muun muassa papu, melonit ja kurpitsat. Miehet hoitavat karjaa ja tärkeimmät hoidettavat eläimet ovat vuohi ja nauta. Sateiden aiheuttamien tulvien takia karjanhoito on suotuisampaa etelässä kuin pohjoisessa. 1800-luvun lopulta lähtien ovamboja on työskennellyt myös muualla Namibiassa, kuten esimerkiksi kaivoksilla ja rautateillä.
Uskonto
Suomen Lähetysseura on toiminut Ambomaalla vuodesta 1870 saakka ja se perusti alueelle useita kouluja ja kirkkoja. Ensimmäiset kasteet tapahtuivat vuonna 1883. Nykyisin suurin osa ovamboista kuuluukin luterilaiseen kirkkoon. Namibiassa on myös anglikaaninen ja Angolassa katolilainen vähemmistö.
Vuonna 2012 Suomen Lähetysseuralla on Ambomaalla kaksi työntekijää Ambomaalla Oniipassa rakennustöissä.
Oskari Forsman
Oskari Forsman (s. 28. tammikuuta 1988 Oulu) on suomalainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Veikkausliigassa pelaavaa IFK Mariehamnia.
Porista lähtöisin oleva Forsman voitti FC Interin kanssa Suomen mestaruuden vuonna 2008, pelaten kaudella viisi liigaottelua. Forsman on pelannut urallaan myös Oulun Palloseuran, FC KooTeePeen sekä Interin reservijoukkueiden Sinimustien ja VG-62:n riveissä. Kaudella 2012 hän edusti kasvattajaseuraansa FC Jazzia. Syyskuussa 2012 Forsman solmi sopimuksen kahdesta seuraavasta kaudesta Veikkausliigassa pelanneen Rovaniemen Palloseuran kanssa. RoPS:n riveissä hän oli voittamassa seuralle Suomen cupia syksyllä 2013. Kaudella 2015 Forsman siirtyi Ykkösessä pelannen TPS:n riveihin ja pelasi kaikkiaan kaksi kautta TPS:ssä. Sen jälkeen Forsman siirtyi Veikkausliigaseura PS Kemin maalille kaudella 2017. Forsmanin uraa PS Kemissä kesti kaikkiaan puolitoista kautta eli hän siirtyi heinäkuussa 2018 toiseen Veikkausliigaseuraan FC Lahteen. Seuraava eli viides Veikkausliigaseura Forsmanilla oli kauden 2019 alusta IFK Mariehamn, jossa hän oli ollut aiemmin useita vuosien aiemmin jo testeissä.
Oskari Forsman on pelannut kauden 2020 loppuun mennessä kaikkiaan 122 Veikkausliigaottelua Interin, RoPS:n, PS Kemin, FC Lahden ja IFK Mariehamnin riveissä. Hän teki kauden 2020 päätteeksi IFK Mariehamnin kanssa 1+1 -sopimuksen.
ISO 9660
ISO 9660 on ISO-standardoitu tiedostojärjestelmä luettaville optisille levyille (CD-ROM).
ISO 9660 on kehitystä High Sierra -tiedostojärjestelmästä (ECMA-119). Standardin mukaiset tiedostonimet ovat rajoittuneita kahteen tasoon:
Lisäksi on olemassa Rock Ridge Interchange Protocol ja Joliet-laajennuksia tiedostojärjestelmään erilaiselle metatiedolle, kuten POSIX-standardin mukaisille käyttäjäoikeuksille sekä Unicode-merkistölle. El Torito -laajennuksella CD-levyä voidaan käyttää tietokoneen käynnistämiseen (mm. live-CD).
CD-ROM levykuvan tiedostoa kutsutaan usein ISO-imageksi tai ISO-levykuvaksi standardin mukaan. Myös myöhemmän Universal Disk Format (UDF) tiedostojärjestelmän levykuvaa kutsutaan usein samalla nimellä.
Historia
Vuonna 1985 useat teknologiayritykset kuten Apple, Sony ja Microsoft kokoontuivat High Sierra hotellissa Kaliforniassa sopiakseen yhteisestä tiedostorakenteesta. Ryhmä kehitti ehdotuksen, joka julkaistiin seuraavana vuonna. Ehdotus muodosti pohjan standardille, jonka Ecma International julkaisi. Ecma toimii yhteistyössä ISO:n kanssa ja julkaistusta versiosta kehitettiin ISO 9660, joka julkaistiin vuonna 1988.
Revyy
pienoiskuva|Kuva Maipo Super Star -revyystä, joka esitettiin [[Buenos Airesissa vuonna 1973.]] Revyy on kevyt viihteellinen näyttämöohjelma, joka koostuu musiikista, tansseista ja sketseistä. Revyyn aiheet liittyvät usein ajankohtaisiin tapahtumiin. Revyyn juuret ovat Ranskassa. Laji syntyi 1830–1840-luvuilla katu- ja markkinaesityksiin pohjautuneista comédies de vaudeville -esityksistä. Revyyn historia kietoutuu voimakkaasti kaupunkien historiaan. 1800-luvulla alkanut teollisuuden vallankumous kasvatti räjähdysmäisesti kaupunkien asukasmääriä. Sen yhteydessä korkeakulttuurin rinnalla alkoi massaviihteen voittokulku. Tähän kuuluivat mm. kioskikirjallisuus ja erilaiset revyy- tyyppiset esitykset. Pariisista revyyt levisivät muihin suurkaupunkeihin.
Revyy Suomessa
Suomen vanhimpia revyyn tapaisia esityksiä nähtiin jo 1870-luvulla. 1800-luvun jälkipuoliskolla helsinkiläinen huvielämä kansainvälistyi Tukholman ja Pietarin vaikutuspiireissä. Läpikulkumatkalla olevat artistit esiintyivät Helsingissä sekä usein myös Viipurissa ja Turussa. 1900-luvun uutuus olivat elokuvateatterit. Niissä yleistyivät elokuvan, elävän pienohjelman ja muun huvittelun yhdistelmät. Aluksi tarkoituksena oli käyttää esiintyjiä vain viihdyttämään yleisöä filmikelan vaihtamisen aiheuttaman pakollisen tauon aikana, mutta osoittautui, että kansa alkoikin jonottaa katsomaan esiintyjiä. Kluuvikadulla sijainneessa elokuvateatteri Helikonissa yleisöä viihdyttivät muun muassa ”Suomen humoristisimmaksi laulajaksi” mainostettu kuplettilaulaja J. Alfred Tanner, salonkivoimistelijaveljekset Kalervo, kanteleen säestyksellä vihellystaidetta esittänyt Virginia Sarin ja ruotsalaiset glunttilaulajat Adolf Rangstedt ja Carl Thorell. Esityksissä imitoitiin ja esitettiin esimerkiksi suomalaisia suurmiehiä kuten Runeberg ia ja Lönnrotia. Ajankohtaisista aiheista käsiteltiin muun muassa nykyaikaista palvelusväkeä, rouva-nimityksen ulottamista kaikkiin naishenkilöihin, voipulaa, seteliväärennöksiä, teatterikiistoja ja puhelimen, kirjoituskoneen ja auton kaltaisia uutuuksia. Hauskimpia numeroita toisteltiin kaikkialla kaupungissa.
Vielä 1920-luvun alkupuolella revyyohjelmat olivat suosittua huvia hienostoravintoloissa.
Radiorevyyt ylläpitivät kulttuuria 1930-luvulla ja sodan aikana. Pallen (Reino Hirviseppä) radiorevyitä lähetettiin Yleisradiossa vuosina 1935–1945 yli kuusikymmentä. Etenkin alkuvuosina kaikki tehtiin suorina lähetyksinä, joten revyistä on säilynyt hyvin vähän. Radiorevyyt loppuivat sodan jälkeen sosialistisen pääjohtaja Hella Wuolijoen tultua Yleisradion johtoon. Wuolijoki olisi tosin mielellään pitänyt Pallen radiorevyyt ohjelmistossa mutta edellyttäen että käsikirjoituksissa noudatettaisiin Wuolijoen henkilökohtaisia ohjeita. Tässä tilanteessa Palle jäi mieluummin vapaaehtoisesti syrjään.
Ensimmäinen vakituinen suomalainen revyy oli Pallen, näyttelijä-ohjaaja Ossi Elstelän ja taiteilija- toimittaja Paavo Päiviön 1945 perustama Iloinen Teatteri. Iloisen Teatterin alkujuuret olivat sodanaikaisissa aseveli-illoissa. Se sai alkunsa talven 1945 hankalissa olosuhteissa kaikenlaisten tarvikkeiden pulan ollessa pahimmillaan. Hämäläisten talolla alkaneet esitykset osoittautuivat kuitenkin valtavaksi menestykseksi. Ensimmäisen vuoden katsojamäärät kohosivat kymmeniin tuhansiin. Sodan jälkeisessä poliittisessa ja taloudellisessa ilmapiirissä Iloinen Teatteri ajautui kuitenkin nopeasti vaikeuksiin. Sen toiminta tyrehdytettiin esityslupien eväämisellä ja teatterin lippujen korkealla verotuksella.
Tassilo Festetics von Tolna
upright|pienoiskuva| Tassilo Festetics von Tolna vuonna 1897.
Revyy
Revyy Suomessa
Seuraava varsinainen revyyteatteri oli Uusi Iloinen teatteri (UIT), joka perustettiin vuonna 1978. Matti Kuusla, Jaakko Salo, Marjatta Leppänen ja Jukka Virtanen olivat tehneet useamman vuoden suosittuja ravintolaohjelmia helsinkiläisissä ravintoloissa. Linnanmäen huvipuiston johtaja Sara Ekelund oli pitkään etsinyt sopivaa kesärevyytä Peacock-teatteriin ja pyysi Matti Kuuslaa tuottamaan revyyn Peacockiin. Tästä seurasi useita kymmeniä vuosia kestänyt revyyohjelmien putki Peacock-teatterissa. Vuonna 2009 Peacockia hallinnoiva Bulevardin teatteriyhdistys ei enää uusinut UIT:n sopimusta. UIT hakeutui konkurssiin syksyllä 2010. Sen toimintaa jatkoivat uudet omistajat nimellä Hakaniemen Musiikkiteatteri Oy. Esityksiä järjestettiin Hakaniemessä Arenan talossa vuosina 2010–2014 ja Peacock-teatterissa vuosina 2015–2019.
Tassilo Festetics von Tolna
Tassilo Festetics von Tolna (5. toukokuuta 1850 Wien – 4. toukokuuta 1933 Keszthely, Unkari) oli unkarilainen kreivi, joka oli naimisissa Monacon ruhtinaan Albert I:n ensimmäisen vaimon, Mary Victoria Douglas-Hamiltonin kanssa. Hän sai vuonna 1911 arvonimen Tolnan Prinssi. Pariskunnalla oli neljä lasta:
Revyy
Revyy Suomessa
Vuonna 1995 Ere Kokkonen perusti Komediateatteri Arenan (nykyinen Suomen Komediateatteri), jossa tehtiin Kokkosen aikana revyyesityksiä. Kokkonen aloitti revyytuotannot ollessaan Yleisradiossa TV 1:llä Taideohjelmien päällikkönä 1990-luvun alussa. Presidenttipeli 1 sai ensi-iltansa Ylen tuottamana Savoy-teatterissa syksyllä 1992. Kapellimestarina oli Olli Ahvenlahti. Seuraavana vuonna tehtiin Presidenttipeli 2: Monttu auki. Kumpikin esitys televisioitiin. Myöhemmin Yle vetäytyi tuotannosta ja Kokkonen jatkoi revyiden tekemistä ensiksi Savoy-teatterissa ja myöhemmin entisen elokuvateatteri Tuulensuun tiloissa Hakaniemen Arenan talossa, jossa aloitettiin vakituinen teatteritoiminta syksyllä 1994. Syksyisin ohjelmistossa oli revyyesityksiä aina Ere Kokkosen kuolemaan vuoteen 2008 asti. Suomen Komediateatteri lähti talosta vuoden 2009 lopussa. Vuoden 2018 alussa Suomen Komediateatteri alkoi hallinnoida Linnanmäen Peacock-teatteria.
Revyy muissa maissa
Pohjoismaissa on vahva revyyperinne, joka on alkanut jo 1800-luvun alkupuolella. Kuuluisia pohjoismaalaisia revyyesiintyjiä ovat muun muassa ruotsalaiset Povel Ramel, Hasse Alfredson ja Tage Danielsson, Karl Gerhard ja Ernst Rolf, jotka kirjoittivat tekstinsä, sävelsivät musiikin ja esiintyivät itse. Myös Tanskassa on lukuisia revyyteattereita, joista tunnetuimpia ovat 1930-luvulta asti toiminut Cirkusrevyen Klampenborgissa Dyrehavsbakkenin huvipuistossa Kööpenhaminan ulkopuolella ja Odensen Sommerrevy.
Nevio de Zordo
Nevio de Zordo (11. maaliskuuta 1943 Cibiana di Cadore – 26. maaliskuuta 2014) oli italialainen rattikelkkailija, olympiamitalisti ja maailmanmestari.
De Zordo saavutti olympiahopeaa neljän miehen kelkoista Sapporosta 1972. Innsbruckissa 1976 hän sijoittui kahden miehen kelkoissa 16:nneksi ja neljän miehen kelkoissa 11:nneksi. MM-kilpailuista de Zordo voitti kaksi kulta- ja kaksi hopeamitalia. Lisäksi hän voitti yhden Euroopan mestaruuden.
Eliel Vest
Eliel Vest (21. syyskuuta 1863 Vaasa – 23. joulukuuta 1906 Isokyrö) oli suomalainen lyseon lehtori ja ruotsin kielellä kirjoittanut tietokirjailija.
Eliel Vest oli naimisissa vuodesta 1890 Ada Unggrenin kanssa.
John C. Maxwell
John C. Maxwell (s. 20. helmikuuta 1947) on kansainvälisesti tunnettu yhdysvaltalainen kirjailija, puhuja ja pastori, joka on kirjoittanut useita kirjoja johtajuudesta. Maxwell on kirjoittanut yli kolmekymmentä kirjaa, joista monet ovat olleet myyntimenestyksiä.
Henkilöhistoria
Maxwell aloitti johtajauransa pastorina pienessä Ohiolaisessa kirkossa.
Maxwell on kirjoittanut urallaan yli 100 kirjaa, jotka on käännetty 50 eri kielelle. Maxwell on kirjoittanut useita New York Timesin bestseller-kirjoja. Inc. Magazine nimitti Maxwellin maailman johtavakasi asiantuntijaksi vuonna 2014. Maxwell on opettanut oppejaan Fortune 500-yritysten johtajille, yliopistojen henkilökunnalle, opiskelijoille, kirkon jäsenille ja paikallishallinnon johtajille.
Teokset
Maxwellilta on ilmestynyt suomeksi seitsemän kirjaa.
Ruununorijärjestelmä
Alku ja kehitys
Suurilla nälkävuosilla 1866–1868 oli suuri vaikutus Suomen hevoskantaan. Monien kasvattajien oli myytävä parhaat oriinsa Venäjälle henkensä pitimiksi. Suuret määrät hevosia teurastettiin ruoaksi.
Arvokkaiden jalostuseläinten korvaamiseksi ja hevoskannan kasvattamiseksi Suomen senaatti määräsi vuonna 1869 pahimmin kärsineet Vaasan, Hämeen ja Kuopion läänit hankkimaan sopivia oriita ja tarjoamaan niitä paikallisten tammanomistajien käyttöön. Myöhemmin tarkoitusta varten myönnettiin määrärahaa ja annettiin suurpiirteiset ohjeet, joiden mukaan kaikkien kahdeksan läänin oli kunkin hankittava neljä oritta. Vuonna 1893 Suomi jaettiin sataan ruununoripiiriin, joissa kussakin tuli olla yksi ruununori. Useimpina vuosina kaikissa piireissä ei kuitenkaan ollut oritta, koska hyvälaatuisia hevosia ei ollut helposti saatavilla. Jalostusohjelmassa käytettäviä oriita kutsuttiin ruununoreiksi, ja nimityksestä tuli ennen pitkää virallinen. Lyhenteestä ro tuli osa ruununoriitten nimiä: esimerkiksi Urjalassa palvelleen oriin Poke virallinen nimi oli Poke ro Urjala, ja sen toisessa piirissä käytössä ollut samanniminen poika Poke ro Ylihärmä.
Orivalinta
Virallisia ohjeita ruununorien koosta, käyttölaadusta tai edes suvusta ei annettu missään vaiheessa, ja ainoa ruununoripiireille yhteinen pyrkimys oli saada kookkaampia ja painavampia hevosia. Ennen 1900-luvun vaihdetta julkisessa keskustelussa ei ollut päästy yhteisymmärrykseen siitä, millaiset jalostustavoitteet suomalaisella hevosella tulisi olla. Vain siitä oltiin yhtä mieltä, että Suomessa tarvittiin työhevosia. Erimielisyys johti suomalaisen hevoskannan tyypin suureen vaihteluun ennen suomenhevosen kantakirjan perustamista.
Alun perin ruununoriiden valinnan tekivät sekä paikallisesta väestä että valtion viranomaisista koostuvat toimikunnat. Niihin kuului usein esimerkiksi agronomeja, eläinlääkäreitä, armeijan upseereita ja tilallisia. Vuonna 1893 orivalinta siirrettiin kuuluvaksi vastaperustettuun hevoshoidonneuvojan virkaan. Ensimmäinen hevoshoidonneuvoja oli agronomi ja tilallinen Ernst Fabritius.
Hoitosopimus
Ruununoriit vuokrattiin yksityishenkilöille hoidettaviksi. Omistajuus määräytyi usein yleisissä huutokaupoissa, joissa oriin sai se, joka suostui hoitamaan sitä halvimmalla. Ruununoriin pitämisestä oli vaivaa: hoitajalla oli vastuu valtion omaisuudesta. Hoitajan oli myös pidettävä ainakin yksi henkilö hoitamassa oritta ja avustamassa astutustoimissa siitoskaudella myös silloin, kun kaikki miehet tarvittiin toukotöihin. Ruununoriin pito oli kuitenkin houkuttelevaa, koska hoitaja sai pitää astutusmaksut, ja oriin siitettyä 60 elävää varsaa se siirtyi hoitajansa omistukseen. Vähemmän käytettyjen oriitten tapauksessa hoitaja sai oriin itselleen kuuden siitosvuoden jälkeen. Tämä kohta hoitosopimuksissa kuitenkin johti siihen, että monet jalostuksellisesti arvokkaat oriit vaihtoivat omistajaa liian pian, kun joillekin suosituille oriille syntyi 60 varsaa jo ensimmäisen astutuskauden jälkeen. Siinä vaiheessa kun valtio pyrki uudistamaan oriinhoitosopimuksen, oli ori usein jo otettu yksityisomaisuudeksi eikä enää käytettävissä. Puutteistaan huolimatta ruununorijärjestelmä kuitenkin mahdollisti sen, että valistuneet maanviljelijät saattoivat määritellä jalostuksen suunnan tarpeittensa mukaan.
Vuonna 1905 ruununoripiirit lakkautettiin, ja oriit hankittiin sen jälkeen joko valtion maatiloille tai hevosjalostusliiton käyttöön siten, että ori pysyi koko ajan valtion omaisuutena. Ruununorijärjestelmä poistettiin käytöstä kun suomenhevoselle perustettiin kantakirja vuonna 1907 ja rodun jalostukselle määriteltiin viralliset tavoitteet.
Helge Mether-Borgström
Helge Mether-Borgström (1913–1985) oli suomalainen mainosgraafikko. Hän suunnitteli Marimekon logon.
Justinas Marcinkevičius
Justinas Marcinkevičius (10. maaliskuuta 1930 Važatkiemis Liettua – 16. helmikuuta 2011 Vilna Liettua) oli liettualainen kirjailija, Liettuan kansallisrunoilijaksi sanottu.
Marcinkevičius syntyi maanviljelijäperheeseen. Hänen jopa 50 000 kappaleen painoksina julkaistuja teoksiaan luonnehtivat luonto ja isänmaallisuus. Hänellä oli yhteiskunnallisena vaikuttajana ja Liettuan kansanrintaman Sajdisin toiminnassa merkittävä osuus 1990 Liettuan itsenäisyyden palautumisessa.
Marcinkevičius on tehnyt 1972 julkaistun uusintakäännöksen Kalevalasta. Käännöksen pohjana hän suomen kielen taidottomana käytti 1922 tehtyä käännöstä ja sen ohella venäjän- ja latviankielisiä käännöksiä. Hänen käännöksensä on ollut myyntimenestys. Marcinkevičiusin tuotannosta on suomennettu ainoastaan yksittäisiöä runoja aikakauskirjoissa.
Austevoll
Austevoll on kunta Vestlandin läänissä Norjassa. Austevollin kunta perustettiin 1. tammikuuta 1886, kun se erotettiin Sundin kunnasta. Tammikuussa 2013 tehdyn väestönlaskennan mukaan Austevollin kunnassa oli 4 838 asukasta.
Igor Sergun
Igor Sergun,, (28. maaliskuuta 1957 – 3. tammikuuta 2016 ) oli venäläinen kenraalimajuri ja Venäjän sotilastiedustelun GRU:n johtaja vuodesta 2011. Hänen edeltäjänsä oli Aleksandr Šljahturov.
Molly Maguires
thumb|upright=1.2|Molly Maguiresin kokous, jossa keskustellaan hiilikaivoslakosta. [[Harper's Weekly, 1874.]] Molly Maguires oli 1800-luvulla toiminut irlantilainen salaseura, jolla oli jäseniä Irlannissa, Liverpoolissa sekä Yhdysvaltojen itäosissa. Se teki Pennsylvanian hiilikaivosalueilla väkivaltaisia iskuja kaivosten omistajia vastaan. Useita Molly Maguiresin jäseniksi epäiltyjä hirtettiin Pennsylvaniassa 1870-luvun lopulla, kun heidät oli ensin tuomittu oikeudenkäynneissä, jotka olivat yksityisen kaivosyhtiön järjestämiä. Epäiltyjen pidätyksistä vastasivat yhtiön palkkaamat yksityiset vartijat.
Igor Sergun
Sergun kuoli yllättäen vuoden 2016 alussa, ja tapaus on liitetty useisiin Vladimir Putinin ympärillä tapahtuneisiin kuolemiin, kuten maahanlaskujoukkojen varakomentajan, kenraalimajuri Aleksandr Šušukinin kuolema joulukuussa. Erään uutistoimiston mukaan Sergun olisi kuollut jo uudenvuodenaattona Libanonissa.
Molly Maguires
Pennsylvanian kuvernööri Milton Shapp armahti Mollyjen johtajaksi väitetyn John ”Black Jack” Kehoen tämän kuoleman jälkeen vuonna 1979. John Kehoen muistoksi perustetun säätiön mukaan Molly Maguiresin epäiltyjä jäseniä vastaan esitetyt syytteet olivat perusteettomia. John Kehoe myönsi kuuluneensa Ancient Order of Hiberniansiin, joka toimi laillisesti.
Irlannin maaseudulla on eri aikoina toiminut Molly Maguiresin kaltaisia salaisia ryhmiä, joista tunnetaan nimeltä muun muassa Whiteboys ja Ribbonmen. Ryhmät pyrkivät puolustamaan vuokraviljelijöiden asemaa kaatamalla aitoja ja kyntämällä laidunmaiksi muutettuja peltoja öisin. Maanomistajia vastaan hyökättiin myös väkivaltaisesti. Toisinaan ryhmien jäsenet pukeutuivat valkoisiin naisten alushameisiin tai oljista tehtyihin asuihin ja kiersivät ovelta ovelle pyytämässä ruokaa tai rahaa samaan tapaan kuin joulun aikaan kiertävät mummers’ play -näyttelijät. Molly Maguiren nimi saattaa pohjautua tällaisen kansannäytelmän hahmoon.
Pikkumyrskysukeltaja
pienoiskuva|Pelecanoides georgicus Pikkumyrskysukeltaja (Pelecanoides georgicus) on myrskysukeltajien heimoon kuuluva ulappalintu. Se elää Etelämannerta ympäröivän merialueen saarilla Etelä-Georgiassa sekä eteläisen Intian valtameren ja Uuden-Seelannin eteläisessä saaristoissa. Populaation koko on noin 15 miljoonaa yksilöä. Robert Cushman Murphy ja Francis Harper kuvailivat lajin holotyypin Etelä-Georgian Cumberland Baysta 1916.
Ambrapuut
Ambrapuut (Liquidambar) on neljä tai 15 kasvilajia sisältävä suku, joka kuuluu heimoon Altingiaceae. Laajempi lajimäärä tulee kyseeseen, jos saman heimon toinen suku rasamalat (Altingia) yhdistetään ambrapuihin.
Levinneisyys
Nykyisin ambrapuita kasvaa villeinä Kiinassa, Turkissa ja Pohjois-Amerikassa. Ambrapuita kasvatetaan lämpimällä vyöhykkeellä koristepuina – niissä on erityisen hieno syysväri. Ennen jääkautta ambrapuut olivat levinneet paljon laajemmalle muun muassa Euroopassa.
Ambrapuut olivat vuonna 2006 huomion kohteena, koska puun maitiaisnesteestä etsitään lääkettä lintuinfluenssaan. Puun hedelmät sisältävät lääkkeen raaka-ainetta paljon pienempinä pitoisuuksina kuin siihen yleensä käytetty tähtianis, mutta näitä puita kasvaa paljon etenkin Yhdysvalloissa.
Anja Alanko
Anja Kaarina Alanko, o.s. Levoniemi (11. marraskuuta 1942 Helsinki – 1. toukokuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen luomuasiantuntija ja Luomuliiton perustajajäsen.
Alanko oli päätyönään vuodesta 1967 Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan Viikin tiedekirjaston amanuenssi. Sen ohella hän toimi vaihtoehtoisia viljelytapoja edistävissä järjestöissä, muun muassa Biodynaamisessa yhdistyksessä sekä Elävä Maa -yhdistyksen ja Maatiainen ry:n toiminnanjohtajana, ja koulutti ja kirjoitti aiheesta lehtiartikkeleita ja kirjoja. Hän oli 1980-luvulla Helsingin kaupunginvaltuutettu.
Double Team – kova kaksikko
Juoni
Terrorisminvastainen agentti Jack Quinn on vetäytynyt eläkkeelle, kunnes hänet houkutellaan takaisin työn pariin. Uudeksi tehtäväksi Jack saa napata terroristin nimeltä Stavros. Hän kuitenkin epäröi tehtävän aikana ja kohde pakenee. Jack joutuu epäonnistuneen tehtävän päätteeksi suljetulle saarelle, joka on huippusalainen vankila agenteille ja roistoille. Jack päättää paeta saarelta, johon yksikään saarella ollut henkilö ei ole kyennyt. Jack päättää ottaa yhteyttä Yaziin, jonka avulla hän yrittää kostaa Stavrosille.
Tuotto
Elokuva tuotti Yhdysvalloissa hieman yli 11,4 miljoonaa dollaria.
Suomessa
Suomessa elokuvaa on esitetty kolmesti televisiossa. Nelonen esitti ensi kerran elokuvan 21. toukokuuta 2003 ja uudelleen 30. tammikuuta 2004. Viimeisin esitys oli 1. helmikuuta 2012 (TV Viisi)
The Originals II
The Originals II on hard rock -yhtye Kissin kokoelma-albumi. The Originals II sisältää yhtyeen kolme albumia: Destroyer (1976), Rock and Roll Over (1976) ja Love Gun (1977). Kokoelma on julkaistu Japanissa 25. maaliskuuta 1978. Levyllä soittivat Gene Simmons, Paul Stanley, Ace Frehley ja Peter Criss.
Levy 1: Destroyer
A-puoli B-puoli
Levy 2: Rock and Roll Over
A-puoli B-puoli
Levy 3: Love Gun
A-puoli B-puoli
Tuohimaa
Tuohimaa on suomalainen sukunimi. Tunnettuja Tuohimaita:
Grafiikkasuoritin
thumb|250px|[[GeForce 6 -sarja|GeForce 6600GT (NV43) -näytönohjaimen grafiikkasuoritin.]] Grafiikkasuoritin (, GPU, tunnetaan myös nimillä grafiikkaprosessori ja grafiikkapiiri) on erikoistunut mikroprosessori, jonka tehtävänä on kiihdyttää ja suorittaa 2D- tai 3D-grafiikan renderöintiä, joka muuten jäisi keskussuorittimen laskettavaksi. Piiristä käytetään joskus myös (VPU) -nimitystä.
Grafiikkasuorittimia käytetään sulautetuissa järjestelmissä, matkapuhelimissa, henkilökohtaisissa tietokoneissa ja pelikonsoleissa. Nykyaikaiset grafiikkasuorittimet ovat hyvin tehokkaita tietokonegrafiikan manipuloinnissa ja niiden rinnakkaislaskentaan sopivasta rakenteesta johtuen ne ovat tehokkaampia useiden monimutkaisten algoritmien laskemisessa kuin yleiskäyttöiset suorittimet.
Henkilökohtaisessa tietokoneessa grafiikkasuoritin on osana näytönohjainta joko erillisessä laajennuskortissa tai osana emolevyä yhdysrakenteisena eli integroituna. Yli 90 %:ssa uusista pöytätietokoneista ja kannettavista tietokoneista on integroitu grafiikkasuoritin, jonka suorituskyky on yleensä paljon huonompi kuin erillisellä laajennuskorttimuotoisella näytönohjaimella olevan grafiikkasuorittimen.
Historia
Varhain 1970-luvulla grafiikkaprosessoriksi on kutsuttu muokattua PDP-11 -tietokonetta sen tehtävän mukaan.
Varhainen askel erikoistuneissa grafiikkapiireissä olivat 1970-luvun kolikkopelit, jolloin RAM-muistin korkea hinta ohjasi Atarin kehittämään piirtotoimintoja vähemmällä muistimäärällä. Motorola 6847 -piiri pystyi piirtämään yksinkertaisia kuvia ja tekstiä synkronoituna mikroprosessorin kelloon ja muut valmistajat toivat vastaavia markkinoille: nämä olivat alkeellisia grafiikkaprosessoreita.
Vuonna 1982 NEC:in µPD7220 sisälsi muutamia piirto-toimintoja kaaria ja viivoja varten. Vuonna 1984 Hitachin HD63484 ACRTC sisälsi 38 komentoa, joilla kuvapuskuriin pystyi piirtämään kuvioita. Vuonna 1984 Texas Instruments esitteli TMS4161 VRAMin, jossa DRAM:iin oli lisätty siirtorekisteri, ja vuonna 1986 ohjelmoitavan TMS34010 mikropiirin. Vuonna 1985 julkaistiin Commodore Amiga, jonka piirisarja pystyi tekemään tiettyjä toimintoja grafiikkaan ja audioon riippumatta suorittimesta. Amigassa grafiikka oli keskeinen osa toimintaa eikä enää erillinen piiri.
Reaaliaikainen 3D-grafiikka oli aluksi vain ammattikäyttöön tarkoitettujen työasemien mahdollisuuksissa. Myöhemmin tekniikka tuli saataville myös kuluttajille. Tämän aikakauden sanotaan yleisesti alkaneen 3Dfx-yhtiön Voodoo 1:n tultua markkinoille vuonna 1996. Ohjelmoitavat liukuhihnat grafiikkasuorittimissa ovat korvanneet kiinteätoimiset liukuhihnat ja viimeinen kiinteätoiminen oli luultavasti Nintendo Wiissä. Nykyisin shader-ohjelmat ovat pääasiallinen tapa ohjata grafiikkasuoritinta: osa toiminnoista on konfiguroitavia (ei ohjelmoitavia) suorituskykysyistä, mutta trendi on kohti ohjelmoitavuutta.
GPGPU-käyttö kehittyi tavasta hyödyntää grafiikkasuorittimen toimintoja omaksi laskentavaiheeksi, joka ei käytä grafiikkaliukuhihnan muita vaiheita. Apusuorittimen käyttö laskennassa on keksitty uudelleen useita kertoja 1960-luvulta lähtien.