cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elokuva Suomessa 1930-luvulla
Suomalainen elokuvateollisuus syntyy
Suomalaiseen elokuvakulttuuriin vaikutti myös vuonna 1921 perustettu, koko maan kattava Valtion Filmitarkastamo. Sitä oli edeltänyt lähes kahden vuoden ajan Helsinkiin sijoitettu Valtion filmilautakunta, mitä puolestaan edelsi poliisien toimittama paikallinen sensuuri. 1930-luvun yhteiskunnalliset muutokset johtivat tiukan, yksityiskohtaisen sensuuriohjeiston antamiseen, jonka valtiovalta sääti komiteatyöskentelyn päätteeksi lokakuussa 1935. Säännöstö kertoi myös suomalaisten elokuvien tekijöille tarkoin, mikä elokuvissa oli sallittua, mikä taas ei. Suomalaiset elokuvantekijät pääosin noudattivat säännöstöä, mutta taiteilijoille ominaiseen tapaan mieluusti myös koettelivat niitä. Yleisenä linjana voisi sanoa olleen sen, että täyskieltoa elokuvien tuottajat halusivat välttää kaikin keinoin: se merkitsi poliittisen kannanoton niukkuutta ja hakeutumista yhtenäisille linjoille nationalistisen valtiovallan kanssa, mutta eettisen ja moraalisen säännöstön puitteissa rajoja yritettiin rikkoa. Jos sensuuri leikkasi, siitä syntyi julkisuutta, joka oli samalla mainosta elokuville. Elokuvan kokonaan kieltäminen oli tietysti taloudellinen katastrofi. Jos ja kun elokuva-ala jostakin valitti 1920- ja 1930-luvulla, oli kyse useimmiten veroista ja sensuurista, tässä järjestyksessä.
Albertinkatu
Parillinen puoli
Viidessä Albertinkadun risteyksessä on liikennevalot: Eerikinkatu, Kalevankatu, Lönnrotinkatu, Bulevardi ja Uudenmaankatu. Lisäksi Punavuorenkadun risteyksessä on pohjoispuolisen suojatien huomiovalot sekä kadun pohjoispään kiertoliittymässä raitiovaunuliikenteen risteysvalot.
Elokuva Suomessa 1930-luvulla
Suomalainen elokuvateollisuus syntyy
Talvisodassa vain 28-vuotiaana kaatunut Nyrki Tapiovaara ehti ohjata viisi elokuvaa. Hänen elokuvansa olivat osoituksia perinteisten lajityyppien tuntemisesta. Elämäkerran kirjoittaja Sakari Toiviaisen mukaan kirjallisuutemme Juha (1937) ja Miehen tie (1940) ovat velkaa klassikoiden maalaisepiikalle, Varastettu kuolema (1938) jännityselokuvalle, Kaksi Vihtoria (1939) farssille ja Herra Lahtinen lähtee lipettiin (1939) musiikkikomedialle. Tapiovaaran ohjaajan otetta leimaa kuitenkin kokeellisuus ja yhteiskunnallinen kantaaottavuus, eikä hän antanut perinteen estää myöskään hupailujen muuttamista kriittiseksi satiiriksi. Kaksi viimeksi mainittua Tapiovaaran elokuvaa olivat samalla myös kaikkiaan kuusi elokuvaa valmistaneen Eloseppo Oy:n parhaat menestykset.
Teuvo Tulio on kiistämättä suomalaisen melodraaman mestari, joka irtoaa kuvakerronnassaan ja visuaalisessa näkemyksessään perinteisistä kirjallisista arvoista. Pitkän uran tehneen ohjaajan keskeinen tuotanto ilmestyi parikymmenen vuoden aikana 1936–1956, tärkeimpinä Nuorena nukkunut (1937), Laulu tulipunaisesta kukasta (1938), Sellaisena kuin sinä minut halusit (1944), Rakkauden risti (1946) ja Rikollinen nainen (1952). Tulion oma tuotantoyhtiö oli nimeltään Tarmo-Filmi Oy. Muita pieniä 1930-luvun valmistamoja olivat Adams-Filmi kolmella elokuvalla ja Sampo-Filmi kahdella, minkä lisäksi seitsemän yhtiötä valmisti yhden ainoan elokuvan. Niistä ainoastaan Aho & Soldanin ja Tapiovaaran Juha voidaan laskea menestyneeksi elokuvaksi.
1930-luvun tärkeimmistä näytelmäelokuvan ohjaajista Valentin Vaala teki elokuviaan ainoana suurelle yhtiölle. Suomi-Filmissä työskentely tarkoitti monien lajityyppien hallintaa. Hella Wuolijoen näytelmään perustuva Juurakon Hulda (1937) on osoitus yhteiskunnallisesti vaikuttavista teemoista, Mika Waltarin näytelmiin pohjaavat Gabriel, tule takaisin (1951) ja Omena putoaa... (1952) sekä Hilja Valtosen Vaimoke (1936) ja Varaventtiili (1942) komedioista. Hänen ohjaamiaan olivat myös melodraamat Koskenlaskijan morsian (1937) ja Jumalan myrsky (1940), ja hän osoitti kykynsä myös suomalaisen kirjallisuuden filmatisoinneissa tyylilajeista riippumatta, mistä esimerkkejä ovat Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä (1946) ja impressionistisena pidettävään Sillanpää-filmatisointiin Ihmiset suviyössä (1948).
Lyhytelokuva
Valtiovalta antoi Suomessa vuonna 1933 lähinnä saksalaisen esimerkin mukaisesti elokuvateollisuudelle merkittävän signaalin korjaamalla elokuvien leimaverolainsäädäntöä. Uudistuksen jälkeen suomalaisen lyhytelokuvan, siis alle 200 metriä pitkän filmin, esittäminen ennen pääkuvaa laski elokuvalipuille määrättyä veroa 5 %. Tulokset olivat huimaavat. Kun lyhyitä oli tehty ennen lakia vuonna 1932 kaksi tusinaa tehtiin niitä lain voimaantulon jälkeen vuonna 1933 yli 250. Vaikka alkuinnostus selittää suuria lukuja, pysyi lyhytelokuvatuotanto hyvissä kantimissa, lukumäärältään yli sadassa vuosittain koko vuosikymmenen. Elokuvahistoriallisesti alkuinnostus saattoi olla myös ongelma. Monia 1920-luvun dokumentaarikuvauksia pilkottiin sopivan mittaisiksi "veron­alennus­kuviksi", mikä tuhosi elokuvan originaalin negatiivin. Näin alkuperäiset teokset menetettiin ikiajoiksi, sillä edes esityskopioita ei läheskään aina säästetty.
Vuonna 1944 ilmestyneen valtion elokuvakomitean ensimmäisen osamietinnön liitteenä julkaistun tilaston perusteella Kari Uusitalo on laskenut, että Suomessa valmistettiin vuosina 1933—1939 yhteensä 1093 kotimaista lyhytelokuvaa. Vuosittaiseksi keskiarvoksi saadaan näin 156 lyhytelokuvaa. Silloisten suurimpien lyhytelokuvavalmistamoiden kesken tämä määrä jakautui seuraavasti: Aho & Soldan 276, Suomi-Filmi Oy 267, Adams Filmi Oy 59, Karhu-Filmi Oy 48 ja Jäger-Filmi Oy 47.
Suomalaisen kansatieteellisen elokuvan pioneeri oli arkeologi ja kansatieteilijä Sakari Pälsi, joka tutkimusretkillään kuvasi koillis-Siperiassa jo vuosina 1916–1917. Elokuvat saivat levitysmuodon kuitenkin vasta 1930-luvulla. Myöskään Kalevalan kuvaaminen ei realisoitunut kansatieteellisiksi elokuviksi, vaikka tiedepiirien hanke, pitkä elokuva Häiden vietto Karjalan runomailla (1921) onnistuttiinkin valmistamaan. Ohjelmallinen kansatieteellisten elokuvien valmistaminen alkoi 1930-luvun puolivälin jälkeen. Vuonna 1936 perustettu Kansatieteellinen Filmi Oy julkaisi viimeiset elokuvansa sotavuosina, yhteensä kaikkiaan nelisenkymmentä elokuvaa. Vain osa oli tarkoitettu julkisuuteen, osa oli tehty arkistoon tieteellisiä tarkoituksia varten. Kyse oli kulttuurin pelastamisprojektista. Yhtenä yhtiön kuvaajana ja suunnittelijana kunnostautui Eino Mäkinen, jonka kameranjälkeä saatiin seurata kymmenissä elokuvissa tulevina vuosikymmeninä. Mäkinen kuvasi työtään "liikkuviksi valokuviksi", joiden käyttötarkoitus oli ratkaisevaa. Mäkisen mukaan hänen työnsä eivät sinällään olleet dokumentaarisia, koska ne eivät kertoneet kuvauksen ennakkojärjestelyistä, eivätkä mistään mikä on kuvan ulkopuolella, ja siitäkin vaiettiin, mikä on leikattu pois. Mäkisen työ on parhaimmillaan kuitenkin hyvää kansainvälistä tasoa. Mäkisen tieteellisenä tukena ja yhteistyökumppanina toimi Kustaa Vilkuna, jonka Isien työ -teoksesta tutut tekstit ryydittivät monia Kansatieteellisen Filmi Oy:n elokuvia.
Ernesto Vinci
Ernesto Vinci (syntyjään Ernst Moritz Wreszynski; 20. huhtikuuta 1898 Berliini, Saksa – 7. marraskuuta 1983 Moncton, New Brunswick, Kanada) oli Kanadan kansalaisuuden vuonna 1944 saanut baritoni, musiikkipedagogi ja lääkäri.
Vinci opiskeli Berliinissä ja Milanossa. Hänen opettajiensa joukossa olivat Ernst Grenzebach ja Louis Bachner. Toimiessaan lääkärinä Milanossa hän lauloi resitaaleissa, oopperassa ja radiossa vuoteen 1938, jolloin hän muutti New Yorkiin. Siellä Wilfrid Pelletier osoitti Arturo Toscaninille Vincin, kun Halifaxin konservatoriolle etsittiin vokaalimusiikin jaoksen johtajaa. Työskennellessään vuosina 1938–1945 Halifaxin konservatoriossa Vinci luennoi ja opetti myös muissa opinahjoissa sekä lauloi resitaaleissa ja oopperoissa Figaron häät, Ryöstö Seraljista ja Dido ja Aeneas.
Vinci opetti vuosina 1945–1979 The Royal Conservatory of Musicissa ja vuosina 1952–1972 Toronton yliopistossa. Tänä aikana hän niitti mainetta yhtenä Kanadan johtavista vokaalimusiikin pedagogeista. Hän piti kesäkursseja Winnipegissä ja Kaliforniassa. Kaliforniassa hän oli mukana tuottamassa vuonna 1958 Trevor Jonesin oopperan The Broken Ring esitystä.
Vinci kirjoitti artikkeleita Opera Canada - ja CBC Times -lehdille. Hänen oppilaidensa joukossa olivat John Arab, Maurice Brown, Glyn Evans, Marguerite Gignac, Robert Goulet, Alexander Gray, Elizabeth Benson Guy, Joan Hall, Avo Kittask, Andrew MacMillan, Joan Maxwell, Mary Morrison, Ivanka Myhal, Maria Pellegrini, Sheila Piercey, Roxolana Roslak, Louise Roy, Alice Strong Rourke, Bernard Turgeon ja Portia White. Torontossa sijaitseva harjoittelustudio on nimetty Vinci Halliksi Vincin kunniaksi.
Hooters Air
Hooters Air oli yhdysvaltalainen halpalentoyhtiö. Sen perusti vuonna 2003 Hooters-ravintolaketjun omistaja Bob Brooks. Hurrikaani Katrinan jälkeinen polttoaineen hinnannousu ja koventunut kilpailu aiheuttivat sen, että yhtiön toiminta kääntyi tappiolliseksi. Se lopetti toimintansa 17. huhtikuuta 2006.
Historia
Parhaimmillaan Hooters Air lensi 15 kohteeseen, joiden joukossa oli lomakohteita, muun muassa Las Vegas, Nassau ja useita kaupunkeja Floridassa, sekä Keskilännen pienempiä kaupunkeja, kuten Gary. Hooters Airin lennot toivat moniin pieniin kaupunkeihin lisää matkailijoita ja kohensivat kaupunkien taloutta. Yhtiön solmukohta oli Etelä-Carolinan Myrtle Beach, jonne se toi viikoittain kolmesta viiteen tuhatta matkailijaa.
Yhtiön alamäki alkoi vuonna 2005, kun se joutui lakkauttamaan reittinsä Rockfordiin United Airlinesin kilpailun vuoksi. Myöhemmin samana vuonna hurrikaanit Katrina ja Rita nostivat polttoaineen hintaa. Samoihin aikoihin toimintaansa laajentavat halpalentoyhtiöt, kuten Southwest Airlines, alkoivat kilpailla Hooters Airin kanssa samoilla reiteillä. Yhtiö lopetti kaikki reittilennot alkuvuodesta 2006, mutta jatkoi vielä muutamilla reiteillä tilauslentojen lentämistä, kunnes toiminta loppui kokonaan 17. huhtikuuta 2006.
Hooters Air tuotti Hootersille yli 40 miljoonan dollarin tappiot. Hooters Airin lennot liikennöinyt Pace Airlines jatkoi toimintaansa vuoteen 2009 saakka.
Laivasto
pienoiskuva|Hooters Airin Boeing 737-300 Atlantassa vuonna 2005. Hooters Airin laivastoon kuului vuonna 2006 seitsemän lentokonetta.
Kohteet
Hooters Air lensi seuraaviin kohteisiin yhtiön toiminnan loppuessa 17. huhtikuuta 2006.
Aiemmin se lensi myös seuraaviin kohteisiin.
Vardakin maakunta
Vardakin maakunta (myös: Wardag, Wardak) on yksi Afganistanin 34 maakunnasta. Se sijaitsee Afganistanin keskisessä itäosassa. Vuoden 2012 väestönlaskennan perusteella väkiluku on 565 610. Maakunnan pääkaupunki on Maidan Shar. Väestön pääosa on pataaneja.
Alueet
300px|thumb|left|Vardakin alueet.
Jd
Jd tarkoittaa seuraavia:
Henkilöt
Jd on seuraavan henkilön nimi:
Jg
Jg tarkoittaa seuraavia:
Siiri Pulkkinen
pienoiskuva Siiri Pulkkinen (s. 27. huhtikuuta 2002) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Superpesiksessä pelaavaa Joensuun Mailaa. Kaudella 2019 Pulkkinen edusti Naisten Superpesiksessä pelaavaa Lappeenrannan Pesäysejä sekä naisten suomensarjassa pelannutta Puijon Pesistä. Kausi Puijon Pesiksen paidassa päättyi sarjanousuun Ykköspesikseen. Pulkkisen aiempia seuroja ovat Muhoksen Pallosalamat sekä Siilinjärven Pesis.
Superpesis
Naisten Superpesiksessä Pulkkinen debytoi kaudella 2019 Lappeenrannan Pesäysien paidassa. Kaudella 2019 Pulkkinen pelasi Superpesiksessä 6 ottelua, joissa syntyi 1+3 lyötyä juoksua sekä 1 tuotu juoksu. Lisäksi tilille kertyi 11 kärkilyöntiä. Kaudeksi 2020 Pulkkinen siirtyi Naisten Superpesiksessä pelaavaan Joensuun Mailaan.
Jh
Jh tarkoittaa seuraavia:
August Fabritius
August Johan Fabritius (8. kesäkuuta 1844 Viipuri – 12. lokakuuta 1915 Helsinki) oli suomalainen rautatievirkamies ja ruotsinkielisen pikakirjoitusjärjestelmän kehittäjä. Hänen aloitteestaan Helsinkiin perustettiin vuonna 1889 Suomen ensimmäinen eläintarha, Korkeasaaren eläintarha.
Fabritiuksen vanhemmat olivat kreikan ja heprean kielten lehtori Johan Gabriel Fabritius ja Emilia Elisabet Dannenberg. Fabritius kävi Haminan kadettikoulun ja palveli Hämeenlinnan ruotupataljoonassa vuoteen 1868, jolloin sai eron palveluksesta. Hän siirtyi valtionrautateiden palvelukseen, ja teki nousujohtoisen uran kanslia-apulaisesta rautatiehallituksen tilastokonttorin johtajaksi.
Helsingin Anniskeluyhtiön johtokunnan sihteerinä toiminut Fabritius laati vuonna 1888 johtokunnan pyynnöstä selvityksen eläintarhan perustamisesta yhtiön vuokraamaan Korkeasaareen. Hän suositteli selvityksessä eläintarhan perustamista ja toimi sitten Korkeasaaren eläintarhan ensimmäisenä intendenttinä vuosina 1889–1907 valvoen eläinten oloja.
Fabritiuksen puoliso oli Anastasia Wallin. Arkkitehti Emil Fabritius oli heidän poikansa. Säveltäjä ja viulisti Ernst Fabritius, tähtitieteilijä Wilhelm Fabritius, eläinlääkäri Ludvig Fabritius ja kenraali Johannes Kristian Fabritius olivat August Fabritiuksen veljiä.
Pikakirjoittaja
Fabritius oli aktiivinen myös pikakirjoituksen alalla. Hän toimi valtiopäivillä ruotsin kielen pikakirjoittajana vuodesta 1863 aina yksikamarisen eduskunnan tuloon 1906 asti.
Fabritius perusti Tidning för stenografi -lehden yhdessä J. E. Svanin kanssa vuonna 1871 ja oli lehden toimittajana vuoteen 1894 asti. Hän oli myös perustamassa Suomen Pikakirjoittajayhdistystä ja toimi yhdistyksen varapuheenjohtajana kaikkiaan 12 vuotta.
J. E. Svanin kuoltua vuonna 1883 Fabritius otti tehtäväkseen ruotsinkielisen pikakirjoitusjärjestelmän kehittämisen ja Svanin tekemän oppikirjan uuden painoksen toimittamisen. Hän toimi myös pikakirjoituksen opettajana.
NFPA 704
thumb|right|NFPA 704 -symboli. pienoiskuva|Argonjää on reagoimaton ja stabiili aine. Paljaalle iholle kosketuksiin joutuva argonjää aiheuttaa palovamman NFPA 704 (”fire diamond”, suoraan suomennettuna ”tulitimantti”) on Yhdysvaltain pelastusviranomaisten standardisoima kemikaaliastioiden merkintätapa, jonka tarkoituksena on nopeasti ja yksinkertaisesti kertoa pelastusviranomaisille hätätilanteiden sattuessa kemikaalien mahdollisesta reaktiivisuudesta ja vaarallisuudesta. Näin voidaan helposti määrittää mahdollisesti syntyneen vaaratilanteen aiheuttamat riskit, ympäristön evakuointitarve ja mahdollisesti tarvittava pelastuskalusto ja suojaimet (hengityssuojaimet tms.).
Symboliikka
NFPA 704 eli ”tulitimantti” on neljään eriväriseen neliöön jaettu neliömäinen symboli, jonka kukin väri symboloi kemikaalin tiettyjä ominaisuuksia. Kunkin neliön sisällä on numero 0-4, 0:n tarkoittaessa lähes vaaratonta tai vaaratonta ja 4:n tarkoittaessa erittäin vaarallista tai voimakkaasti reaktiivista.
Valkoinen – Huomioonotettavat erityisominaisuudet
Symbolin alimmassa neliössä ovat merkittynä kemikaalien mahdolliset erityisominaisuudet jotka eivät tule ilmi symbolin muista osista. Jos tällaisia erityisominaisuuksia ei ole, valkoinen ruutu jätetään tyhjäksi.
Péter Módos
Péter Módos (s. 17. joulukuuta 1987 Szigetvár) on unkarilainen kreikkalais-roomalaisen painityylin olympia- MM- ja EM-mitalisti. Hän edusti BDT-Szigetvari BSE- ja Kertvaros SE -seuroja ja hänen valmentajinaan toimivat Janos Módos vuodesta 1992, Ferenc Bacsa vuodesta 2000 ja György Struhács vuodesta 2001 alkaen.
Módos saavutti Lontoon olympialaisissa 2012 pronssia 55 kg:n painoluokassa kukistettuaan pronssiottelussa tanskalaisen Håkan Nyblomin jaksoin 2–1. Hän sai samassa painoluokassa MM-pronssia Budapestissa 2013 sekä sijoittui viidenneksi 2010 ja 2011.
Módos saavutti EM-kilpailuissa 55 kg:n sarjassa hopeaa Belgradissa 2012 sekä pronssia Tampereella 2008 ja Bakussa 2010.
Módos saavutti nuorten MM-pronssia 50 kg:n painoluokassa 2005 ja 2006. Hän voitti nuorten Euroopan-mestaruuden 50-kiloisissa 2006 ja 55-kiloisissa 2007. Nuorten EM-pronssia hän sai 50 kg:n sarjassa 2005. Hän oli kolmas kadettien (eli alle 17-vuotiaiden) EM-kilpailuissa 42 kg:n painoluokassa 2004.
Oksana Rahmatulina
Oksana Jevgenjevna Rahmatulina (, s. 7. joulukuuta 1976 Alma-Ata, Kazahstanin SNT, Neuvostoliitto) on venäläinen koripalloilija, joka edustaa Venäjän pääsarjassa pelaavaa jekaterinburgilaista UGMK:ta.
Aikaisemmin Rahmatulina on edustanut urallaan SKA Samaraa (1994–1998), Moskovan TsSKA:ta (1998/1999), samaralaista VBM-SGAU:ta (2001–2004) ja Moskovan Dynamoa (2004–2007). Seurajoukkueurallaan hän on voittanut Venäjän mestaruuden vuonna 2004 ja Euroopan cupin vuonna 2007 ja maailmancupin vuonna 2003.
Venäjän maajoukkueessa Rahmatulina esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1998. Maajoukkueurallaan hän on voittanut Euroopan mestaruuden vuosina 2003 ja 2007, MM-hopeaa vuosina 2002 ja 2006 sekä EM-hopeaa 2005. Olympialaisissa hän on saavuttanut pronssia sekä 2004 Ateenasta että 2008 Pekingistä.
Rahmatulina on 180 senttimetriä pitkä ja painaa 63 kilogrammaa.
Dolly (elokuvatuotanto)
thumb|Kameravaunu Dolly on videokuvauksessa ja elokuvatuotannossa kamera-ajoon käytettävä apulaite, jonka tavoitteena on saada tasainen sivuttais- tai pystyliike. Pystyliikettä käytetään harvemmin. Tällä saadaan erittäin elokuvamainen liike. Dollyyn kuuluu yleensä vaunu ja parin metrin pituinen rata. Vaunu liikkuu tällä radalla pyörillä.
Swimming Club Rovaniemi
Swimming Club Rovaniemi ry, lyhyesti SCR on rovaniemeläinen uimaseura. Heillä on reilut 250 jäsentä. Seura on perustettu vuonna 2006 kahden rovaniemeläisen uintiseuran, Napapiirin Uimaseura (NaUs) ja Rovaniemen Uimarit (RoiUi), yhdistymisen tuloksena.
Energia Libyassa
Yritykset
Italialainen Eni ja espanjalainen Repsol YPF ovat suurimmat öljyntuottajat. Muihin toimijoihin sisältyy BASF, Petrobras, Gazprom, Exxon Mobil, Pertamina (Indonesia), Nippon, Libyan valtion omistama Sirte Oil Company, BP, Hess (New York), Japan Petroleum Exploration Company Limited (Japex) ja Oil and Natural Gas Corporation (ONGC) (Intia). Eni tuotti 244 000 tynnyriä öljyä päivässä vuonna 2009 (noin 15 %).
Öljyalueet
Öljyalueisiin sisältyvät:
E-tyypin asteroidi
pienoiskuva|E-tyypin asteroidi [[2867 Šteins|2867 Steins]] E-tyypin asteroidit ovat asteroideja, joilla luullaan olevan enstatiitti-akondriitti-pintoja. Ne muodostavat suuren osan asteroidivyöhykkeen sisäosia, nimetty Hungaria-ryhmäksi, mutta ne nopeasti muuttuvat harvinaisimmiksi kun mennään asteroidivyöhykkeeseen kunnolla. Silti on olemassa jonkin verran sellaisia jotka ovat aika kaukana asteroidivyöhykkeen sisäreunaa, kuten 64 Angelina. Luullaan että ne ovat peräisin eriytetyn asteroidin erittäin pieneentynestä ytimestä.
Kuvaus
E-tyypin asteroideilla on korkea albedo (0.3 tai korkeampi), mikä erottaa ne M-tyypin asteroideista, jotka ovat yleisempiä. Niiden spektri on tasainen tai punertava. Varmaan koska ne ovat peräisin isomman emokappaleen reunasta eikä ytimestä, E-tyypit ovat pieniä, vain kolmella (44 Nysa, 55 Pandora, 64 Angelina) on yli 50 kilometrin halkaisija ja ei millään muulla yli 25 kilometrin (kolme isointa myöskin kiertää Aurinkoa epätyypillisen kaukana, n.3 AU). Luullaan että aubriitit (enstatiitti-akondriitti-meteoriitteja) ovat peräisin E-tyypin asteroideista, koska 3103 Eger voidaan linkittää aubriitteihin.
E-vyöhyke
Hungaria-ryhmän E-tyypit voivat olla peräisin hypoteettisen E-vyöhykkeen asteroidi-populaatiosta. E-vyöhykkeen hajaantuminen tapahtui ehkä kun Aurinkokunnan kaasujättiläiset siirtyivät eteenpäin Nizzan mallin mukaan - ja nämä hajaantuneet voisivat olla LHB:n osujat.
Tutkiminen
5. syyskuuta, 2008, miehittämätön ESA-avaruusluotain Rosetta vieraili E-tyypin asteroidi 2867 Ŝteinsin luona. Asteroidin spektri-data varmisti että se oli muodostunut enimmäkseen vähärautaisista mineraaleista kuten enstatiitti, forsteriitti ja maasälpä.
Kalervo Ojutkangas
Kalervo Ojutkangas (s. 1943) on suomalainen valokuvaaja. Hän alkoi harrastaa valokuvausta 1960-luvun alussa. Ojutkangas suoritti vuosina 1965–1970 matematiikan, fysiikan ja kemian opintoja Oulun yliopistossa, kunnes siirtyi päätoimisesti valokuvauksen pariin ja työskenteli muun muassa valokuvaajana Kemira Oy:n Oulun tehtaalla. Vuonna 1977 hän ryhtyi vapaaksi valokuvaajaksi. Vuonna 1988 hänelle myönnettiin valtion pitkäaikainen taiteilija-apuraha.
1970- ja 1980-luvuilla Ojutkankaan maine maisemakuvaajana kasvoi. Hän on kuvannut paljon erityisesti Pohjoismaita ja varsinkin Suomen Lappia. Vuonna 1988 julkaistiin kirja Jälkiä maassa. Tämän jälkeen maisemakuvaaminen alkoi vähentyä. Yhdeksi merkittävimmistä teemoista muodostui pohjoisen pienviljelijöiden ja heidän perheidensä kuvaaminen. Ojutkangas oli 1970-luvulta lähtien kuvannut autioituvia kyliä Suomen maaseudulla ja pyrki 1990-luvun lopulla kuvaamaan perheet uudelleen. Suomalaisen yhteiskunnan muutosta kuvaava Kylässä-näyttely on ollut nähtävillä muun muassa Kuusamossa vuonna 2010.
Ennen tekijänoikeuslain maalausta koskevan 4. pykälän 2 momentin säätämistä Ojutkangas nosti vuonna 1970 kanteen taiteilija Pekka Viherää vastaan, joka oli käyttänyt hänen ottamaansa valokuvaa maalauksensa lähtökohtana. Korkeimman oikeuden päätös vuodelta 1979 maalaus oli uusi teos, ja Ojutkangas siis hävisi jutun.
Richard Henry Dana
Richard Henry Dana tarkoittaa seuraavia:
Sigismond Thalberg
right|thumb|250px|Sigismund Thalberg, [[Josef Kriehuberin litografia, 1841.]] Sigismond (Sigismund) Thalberg oli pianisti ja säveltäjä, joka tunnetaan Franz Lisztin suurena kilpailijana. Thalbergin syntyperä on epäselvä: hän itse väitti olevansa kreivi Moritz von Dietrichsteinin ja paronitar von Wetzlarin avioton lapsi. Joka tapauksessa kreivi otti hänet suojelukseensa ja järjesti hänelle parhaan mahdollisen koulutuksen. Thalberg opiskeli Johann Nepomuk Hummelin ja Ignaz Moschelesin johdolla ja debytoi Wienissä vuonna 1829. Thalberg työskenteli ahkerasti: hän saattoi hioa kahta tahtia läpi yön tai nousta aamukolmelta harjoittelemaan. Hän saavutti nopeasti suunnattoman suosion yleisön, etenkin naisten keskuudessa. 1836 Thalberg tuli Pariisiin, joka jakautui heti hänen ja kaupungin konserttielämää siihen asti hallinneen Lisztin kannattajiin. Pianistit kilpailivat ankarasti peräkkäisin konsertein ja esiintyivät lopulta 31. tammikuuta 1837 samassa konsertissa, jossa piti ratkaista kaupungin pianokuninkuus. Lopputulos oli, että Thalberg oli "maailman paras pianisti" ja Liszt "maailman ainoa pianisti".
Thalberg kiersi ympäri Eurooppaa ja oli ensimmäisiä suuria pianisteja, jotka esiintyivät myös Yhdysvalloissa. Hänen Yhdysvaltojen-debyyttinsä tapahtui New Yorkissa 1856. Vuoden 1863 tienoilla Thalberg oli saavuttanut urallaan kaiken ja vetäytyi eläkkeelle viininviljelijäksi Italiaan suuren varallisuuden turvin. Hän lopetti soittamisen kokonaan eikä edes omistanut pianoa viimeisinä elinvuosinaan.
Thalbergin soitto oli erittäin viimeisteltyä ja kurinalaista. Hänen liikekielensä pianon ääressä oli sotilaallisen minimaalista. Thalbergin erityinen tavaramerkki oli melodian soittaminen molempien käsien peukaloilla pianon keskirekisterissä ja sen ympäröiminen arpeggioilla ylä- ja alarekisterissä, mikä loi illuusion soitosta kolmella kädellä. Hän saikin lisänimen "Vanha arpeggio". Ajan suuret muusikot kunnioittivat Thalbergia: esimerkiksi Liszt sanoi Thalbergin olevan "ainoa, joka osasi soittaa viulua pianolla", ja Felix Mendelssohnin mielestä Liszt ja Thalberg nousivat ainoina yli muiden ajan pianistien. Toisaalta Charles Hallé piti Thalbergin soittoa kylmänä ja Clara Schumann katsoi siitä puuttuvan runollisuutta.
Thalberg sävelsi muun muassa 50-60 fantasiaa pianolle oopperateemoista. Ne ovat pianistisia ja hyvin vaikeita, mutta musiikista puuttuu harmonista mielikuvitusta. Thalberg lopetti säveltämisen uransa loppupuolella, ja sittemmin hänen sävellyksensä on unohdettu.
Bagarmossenin metroasema
Bagarmossenin metroasema on maanalainen metroasema Tukholmassa Bagarmossenin kaupunginosassa. Se sijaitsee Skarpnäckin ja Kärrtorpin metroasemien välissä.
Asema avattiin marraskuussa 1958, jolloin se toimi vihreän T17-linjan pääteasemana. Aiempi pinta-asema oli käytössä vuoteen 1994 asti, jolloin metrolinjaa jatkettiin Skarpnäckiin ja Bagarmosseniin rakennettiin uusi tunneliasema. Nykyisin vanhan aseman paikalla on kerrostaloja sekä aukio.
Limahappo
Ominaisuudet
Limahappo on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee veteen, ja liukoisuus kasvaa lämpötilan kasvaessa. Orgaanisiin liuottimiin se liukenee huonommin. Limahappo on kiraalinen molekyyli, mutta se on mesoyhdiste ja siten optisesti inaktiivinen. Limahappoa esiintyy useissa hedelmissä esimerkiksi persikoissa, päärynöissä ja viinirypäleissä.
Valmistus ja käyttö
Limahappoa valmistetaan hapettamalla galaktoosia tai laktoosia esimerkiksi typpihapolla. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä lähtöaineena, metalli-ionien, esimerkiksi kalsiumin ja raudan, kelatoijana muun muassa kosmetiikkatuotteissa, sementin lisäaineena sekä jauhojen lisäaineena parantamaan kohoamista.
Persiankeltaruusu
Persiankeltaruusu (Rosa foetida ’Persiana’) on Rosa Foetida-ryhmään eli tarhakeltaruusuihin kuuluva ruusulajike, jolle on tunnusomaista kerrannaiset, kullankeltaiset kukat. Persiankeltaruusua pidetään yksinkertaiskukkaisen persianruusun (Rosa foetidan) muunnoksena.
Alkuperä
Persianruusu (Rosa foetida) kulkeutui Eurooppaan 1600-luvulla Iranista. Ruususta ei tullut suosittua tavallisten puutarhaviljelijöiden keskuudessa, koska sillä oli vaatimaton villiruusumainen ulkonäkö ja epämiellyttävä tuoksu. Persianruusun levinneisyysalue on Lounais-Aasiassa erityisesti Iranin vuoristoisista pohjois- ja länsiosista Georgiaan Kaukasukselle ulottuvalla alueella.
Vuonna 1837 englantilainen East India Companyn hallituksen puheenjohtaja Sir Henry Willock toi lajikkeen Rosa foetida ’Persiana’ mukanaan Iranista. Se istutettiin Kuninkaallisen puutarhayhdistyksen (Royal Horticultural Society) toimesta Lontooseen. Lajikkeesta tuli erittäin suosittu Euroopassa sen kerrannaisten kullankeltaisten kukkiensa ansiosta. Uusi ruusu oli kasvutapansa puolesta kuin persianruusu, mutta sen kukat vain olivat kerrannaiset. Ruusu sai englanninkieliseksi nimekseen Persian Yellow. Rosa foetida ’Persiana’ -muunnoksen alkuperä on tuntematon. Ruusut, kuten muutkin kasvit, voivat geneettisesti muuntua joko risteytymällä tai mutaatioiden kautta.
Kuvaus
Persiankeltaruusu kasvaa Suomessa 1–1,5 metriä korkeaksi pensaaksi. Versot ovat pystyt tai hieman kaarevat, väriltään tummanruskeat ja niissä on suoria vahvoja piikkejä. Lehdet ovat pienet, tummanvihreät, pyöreänsoikeat ja sahalaitaiset. Ruusu kukkii Suomessa kahdesta kolmeen viikkoa keskikesällä. Kukat ovat halkaisijaltaan 5–7 cm, kerratut ja keltaiset. Nuput ovat pallonpyöreät. Terälehtiä kukassa on 25–40 kappaletta. Kukan tuoksu on epämiellyttävä (luteinen). Kiulukoita ei yleensä muodostu. Juurivesoja kasvaa kohtalaisesti. Ruusu sietää hyvin auringon paahdetta ja kuivuutta. Ruusu on altis mustalaikkutaudille. Persiankeltaruusu menestyy Suomessa edullisilla kasvupaikoilla kasvuvyöhykkeillä I–II.
Jeremy (hahmo)
Jeremy Belpois on yksi ranskalaisen Code Lyoko -animaatiosarjan päähenkilöistä. Jeremy on tietokonenörtti. Hänen kouluhuoneensa pöytä on tietokoneiden vallassa. Hän on hyvä koulussa kaikissa aineissa liikuntaa lukuun ottamatta. Jeremyllä on vaaleat hiukset, ja hän pitää yllään sinistä, korkeakauluksista paitaa ja maantien värisiä housuja. Hänen päässään on pyöreät silmälasit, jotka korostavat hänen älyään.
Jeremyn perheestä ei tiedetä paljoa. Ainoastaan hänen isänsä Michael ja serkkunsa Patrick ovat vilahtaneet ruudussa.
Rakkaussuhteet
Jeremy on ollut ihastunut Aelitaan siitä asti kun Aelita saatiin maan päälle. Tämä tapahtui jaksossa Koodi:maa.
Lyokon tarina
Jeremy löytää koulunsa läheisestä tehtaasta supertietokoneen ja ihmisille tarkoitetun skannerin. Hän kertoo tehtaasta Ulrichille ja he yrittävät testata skanneria Oddin koiralla Kiwillä ja Odd meneekin itse Lyokoon. Jeremy löytää supertietokoneelta pahan ohjelman, X.A.N.A:n, jolla on oma tahto. Pian Jeremy keksii, miten hän saa lähetettyä muut skannereilla virtuaaliseen maailmaan, Lyokoon. Siellä muut tapaavat Aelitan, joka on elänyt melkein koko elämänsä Lyokossa. X.A.N.A voi hyökätä maahan aktivoimalla tornin, ja hyökkäyksen voi peruuttaa deaktivoimalla tornin, johon vain Aelita pystyy. Lisäksi Jeremy voi laittaa aikahypyn, joka korjaa X.A.N.A:n hyökkäyksen virheet. Odd, Yumi ja Ulrich suojelevat Aelitaa aina tornin aktivoituessa.
Jeremyn paikka sarjassa
Jeremy on ainoa, joka osaa käyttää supertietokonetta Aelitan lisäksi, mutta voi materialisoida muut vain jos on dematerialisoitunut, mikä tapahtuu myöhemmissä jaksoissa. Hän on siis ainut, joka voi lähettää muut Lyokoon ja asettaa aikahypyn (myöhemmin paluu menneisyyteen). Hän on siis periaatteessa ryhmän toiseksi tärkein henkilö.
Araucaiman kartano
Carlos Mayolo on ohjannut romaanin pohjalta palkitun elokuvan La mansión de Araucaima (1986).
Youssuf Mulumbu
Youssuf Mulumbu (s. 25. tammikuuta 1987 Kinshasa, Zaire, Kongon demokraattinen tasavalta) on kongolainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Englannin valioliigassa pelaavaa Norwich Citya.
Ura
Mulumbu pelasi juniorina ranskalaisessa Paris Saint-Germainissa vuodesta 2004. Hän nousi seuran edustusjoukkueeseen vuonna 2006 ja pelasi seurassa 13 ottelua Ligue 1:ssä. Hän pelasi myös lainalla Amiens SC:ssä 23 ottelua vuosina 2007–2008.
Mulumbu siirtyi ranskalaisen median mukaan Englannin valioliigassa pelaavaan West Bromwich Albioniin tammikuun 2009 siirtorajan aikana. Helmikuussa lainasopimus varmistui. Siirto muuttui myöhemmin pysyväksi ja Albion tippui Mestaruussarjaan. Hän teki ensimmäisen maalinsa seuralle elokuussa 2009 Ipswich Townia vastaan. Kaudeksi 2010–2011 seura nousi takaisin Valioliigaan.
Mulumbu kirjoitti sopimuksen Norwich Cityn kanssa heinäkuussa 2015 kun hänen sopimuksensa West Bromwichin kanssa umpeutui.
Mulumbu edusti Ranskan nuorisomaajoukkueita. Vuodesta 2008 hän kuitenkin on päättänyt edustavansa Kongon demokraattisen tasavallan A-maajoukkuetta. Hän debytoi Kongon paidassa maaliskuussa 2008 Algeriaa vastaan.
Morelin keksintö
Morelin keksintö (La invención de Morel) on argentiinalaisen kirjailijan Adolfo Bioy Casaresin kaunokirjallinen teos vuodelta 1940. Sen on suomentanut Satu Ekman, ja suomennos on ilmestynyt 2002.
Morelin keksintö on monitasoinen kirja, jota voi pitää fantasiaromaanina, mutta yhtä hyvin seikkailuromaanina kuin filosofisena teoksenakin. thumb|left|Morelin keksintö, suomennoksen kansikuva. Morelin keksintö on muodoltaan autiolle saarelle vainoajiaan paenneen miehen tunnustus, testamentti ja päiväkirja. Saarelle saapuu joukko lomanviettäjiä, joita mies ensin välttelee, mutta loppujen lopuksi he eivät kiinnitä häneen huomiota. Heidän tultuaan saarella alkaa ilmetä eriskummallisia tapahtumia: ilmaantuu toinen aurinko ja esineet palaavat paikalleen itsestään.
Ilmarinjärvi
Ilmarinjärvi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä  sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 18,7 hehtaaria ja se on 650 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Näsijärven lähialueeseen (35.311) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 95,9 metriä mpy.
Edgar Birch
John Edgar Birch (25. elokuuta 1854 Reading, Englanti – 23. lokakuuta 1931 Ottawa, Kanada) oli brittiläissyntyinen, kanadalaistunut urkuri, kuoronjohtaja ja musiikkipedagogi. Hän opiskeli Lontoossa, opetti Kanadaan muutettuaan Trinity College Schoolissa ja toimi Montrealissa Christ Church -tuomiokirkon urkuri-kuoromestarina. Vuonna 1894 hän oli mukana perustamassa Dominion College of Musicia.
Birch asettui vuonna 1895 Ottawaan, jossa hän toimi Canadian College of Musicin rehtorina sekä All Saints -kirkon urkurina ja kuoromestarina. Hän johti Ottawa Choral Societyn ensimmäisen konsertin tammikuussa 1898 ja toimi sen johtajana vuoteen 1914. Hänen oppilaidensa joukossa oli Eva Gauthier.
Asbury Park
Asbury Park on kaupunki Yhdysvaltojen New Jerseyn osavaltiossa Monmouthin piirikunnassa Atlantin valtameren rannikolla. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 16 116.
Maantiede
thumb|vasen|Kaupungin rantaa. Asbury Park sijaitsee New Jerseyn itäosassa Monmouthin piirikunnassa Atlantin valtameren rannikolla. Asbury Park on yksi useista ketjuna rannikolle rakennetuista kaupungeista.
Historia
thumb|vasen|Matkailijoita rannalla vanhassa valokuvassa. thumb|vasen|Asbury Park South, [[Florine Stettheimerin maalaus vuodelta 1920.]] Asbury Park sai alkunsa vuonna 1871, kun newyorkilainen yrittäjä James Bradley osti 500 eekkeriä maata Oceanin piirikunnasta. Hallinnollisesti Asbury Parkista tehtiin oma kaupunkinsa vuonna 1874. Bradley nimesi kaupungin Amerikan metodistikirkon ensimmäisen piispan Francis Asburyn mukaan. Bradley kehitti kaupunkia keskiluokan terveyslomakohteena kuolemaansa saakka vuonna 1921.
Kaupunkiin kuului Bradleyn vision mukaisesti poikkeuksellisesti kaupungin omistama rantatie, hotelleja, viihdettä ja kesäasuntoja. Toisin kuin uhkapeleihin erikoistunut Long Branch, Asbury Park erikoistui viihteenä esimerkiksi biljardiin, keilailuun ja tansseihin. Rautatie saapui vuonna 1875 ja kesäisin kaupunkiin saapui tuhansia vierailijoita päivittäin. Vierailioita tuli esimerkiksi Philadelphiata ja New Yorkista. Matkailijat viettivät aikaa kaupungin rannalla, rantatiellä ja esimerkiksi elokuvateattereissa. Vuonna 1877 liikennöinnin aloittivat New Jerseyn ensimmäiset ratikat ja vuonna 1881 valmistui osavaltion ensimmäinen laajamittainen viemärijärjestelmä. Kaupungissa julkaistiin useita lehtiä ja järjestötoimintaa harjoittivat esimerkiksi uskonnolliset, afroamerikkalaiset ja työväenseurat.
1800-luvun loppuun mennessä kaupunkiin oli muodostunut oma erillinen työväen kaupunginosa, jonka asukkaita monet olivat afroamerikkalaisia. Heitä työskenteli esimerkiksi hotelleilla, mutta samalla harjoitettiin rotuerottelua. He eivät voineet työskennellä esimerkiksi rannan viihdepalveluissa. Suuri tupakasta syttynyt tulipalo tuhosi suuren osanrantatien varresta, mutta seutu rakennettiin tuolloin vielä uudelleen. Heinäkuussa 1970 puhkesi puolestaan mellakoita, joissa loukkaantui 200 siviiliä ja poliisia, sekä tuhoutui suuri osa liikekeskustaa. Yritykset alkoivat kaikota mellakan jälkeen. Purettavien hotellien tilalle rakennettiin asuntoja eläkeläisille ja avohoitopotilaille. Sittemmin matkailuala on nähnyt myös joitakin toipumisen merkkejä. Rantatie avattiin uudelleen vuonna 2013 hurrikaani Sandyn aiheuttamien tuhojen jälkeen.
Talous
thumb|Paramount Theatre ja Asbury Park Convention Hall. thumb|Entinen Howard Johnson Restaurant. Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Asbury Parkissa aikavälillä 2014–2018 olivat 41 336 USD ja henkilöä kohden 32 368 USD. 28,6 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö
Kaupungin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 16 116 ja vuoden 2019 arvion mukaan 15 408. Kaupungin asukkaista 38,6 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 27,5 %), 44,2 % afroamerikkalaisia, 27,4 % latinoja mistä tahansa rodusta, 0,8 % aasialaisia ja 0,7 intiaaneja. 28,1 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä, kuin englantia ja 19,3 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Matkajärvi (Kangasala)
Matkajärvi on Pirkanmaalla Kangasalla Ruutanassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 7,6 hehtaaria ja se on 600 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Näsijärven lähialueeseen (35.311) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 121 metriä mpy.
Nunavutin parlamentti
pienoiskuva|Parlamentin puhemiehen sauva, joka on tehty sarvivalaan sarvesta. Nunavutin parlamentti on Nunavutin territorion alueparlamentti. Se säätää lakeja territorion alueella Kanadan keskushallinnon suomissa puitteissa.
Eugenie Clark
Nuoruus ja opiskeluaika
Eugenie Clark syntyi vuonna 1922 New Yorkissa. Hänen isänsä oli yhdysvaltalainen Charles Clark ja äitinsä japanilaissyntyinen Yumico Mitomi. Hänen parturi-isänsä kuoli hänen olleessaan kaksivuotias. Yumico kasvatti tyttärensä tämän jälkeen yksin ja teki töitä uimaopettajana ja myyjänä. Eugenie kiinnostui kaloista jo lapsena käydessään akvaariossa, joka oli hänen äitinsä työpaikan lähellä. Äiti jätti yhdeksänvuotiaasta alkaen Eugenien sinne viihdyttämään itseään useiksi tunneiksi jokaisena lauantaiaamuna.
Nunavutin parlamentti
Edustajat eivät parlamentin sääntöjen mukaan edusta mitään poliittista puoluetta, vaan päätöksiä tehdään konsensuksen pohjalta.
Eugenie Clark
Nuoruus ja opiskeluaika
Valmistuttuaan William Cullen Bryant High Schoolista Clark aloitti eläintieteen opinnot Hunter Collegessa. Hän suoritti alemman korkeakoulututkinnon 1942 ja pyrki jatko-opintoihin Columbian yliopistoon. Clark ei saanut sieltä paikkaa, koska tiedekunnan johtaja pelkäsi, että hän jättäisi lopulta uransa ja keskittyisi perheenperustamiseen. Clark hyväksyttiin New Yorkin yliopiston, missä häntä ohjasi iktyologi Charles Breder. Hän valmistui maisteriksi 1946 ja eläintieteen tohtoriksi 1950. Kalojen geenejä tutkinut Myron Gordon oli ottanut Clarkin American Museum of Natural Historyyn tutkimusavustajakseen ja sponsoroinut tämän väitöstutkimusta.
Nunavutin parlamentti
Historia
Ensimmäiset vaalit pidettiin vuonna huhtikuussa 1999 territorion luomisen jälkeen.
Eugenie Clark
Ura
Clark pääsi 1949 Pacific Science Boardin ja Laivaston tutkimusviraston kautta tutkimaan kaloja ja erityisesti myrkyllisiä kaloja Mikronesiaan. Hän keräsi tietoa Guamin, Saipanin ja Palaun vesistä. Clark jatkoi 1950–1952 kalatutkimusta Punaisellamerellä. Hän keräsi noin 300 kalanäytettä, mukaan luettuna noin 40 myrkyllistä kalaa. Clark sai vuonna 1952 avustuksen, jonka turvin hän pystyi kirjoittamaan ensimmäisen kirjansa, Lady with a Spear.
Globenin metroasema
Globenin metroasema on metroasema Tukholmassa Ericsson Globen vieressä. Metroaseman vieressä on Tvärbananin asema. T-Centralenin metroasemalle kestää noin yhdeksän minuuttia Globenilta. Asemalta Slussenille on noin kolme kilometriä. Asema avattiin vuonna 1951 nimellä Slakthuset. Vuonna 1958 sen nimeksi tuli Isstadion vuonna 1955 valmistuneen Johanneshovs Isstadionin eli Hovetin mukaan. Nykyinen nimi on ollut käytössä vuodesta 1989, kun Globen avattiin.
Eugenie Clark
Ura
Lady with a Spear kertoi Clarkin kokemuksista Punaisellamerellä. Siitä tuli myyntimenestys, ja se käännettiin italiaksi, japaniksi, saksaksi, tanskaksi, norjaksi, ruotsiksi, arabiaksi ja pistekirjoitukselle. Kirja inspiroi Floridan Manasota Keyllä asuneita filantrooppeja Anne ja William H. Vanderbiltiä. Heidän ehdotuksestaan ja tuellaan Clark avasi tammikuussa 1955 Cape Hazen merilaboratorion Placidaan (myöhemmin Mote Marine Laboratory). Placidassa Clark aloitti laajat tutkimuksensa haiden käyttäytymisestä. Hän muun muassa teki ensimmäisenä tutkimusta haiden älykkyydestä. Vain muutamassa päivässä haialtaan hait oppivat kuonollaan tökkäämään laitetta, joka tarjoili niille ruokaa. Merilaboratoriossa Clark tutki myös muun muassa meriahvenia ja havaitsi, että ne pystyvät vaihtamaan sukupuoltaan kymmenessä sekunnissa.
Sotainvalidi
thumb|Sotainvalideja saksalaisessa julisteessa vuodelta 1917. Sotainvalidi (myös sotavammainen) on sodassa pysyvästi vammautunut henkilö.
Eugenie Clark
Ura
Clark liittyi 1968 Marylandin yliopiston opettajakuntaan, mutta hän pysyi koko uransa ajan myös yhteydessä Moten merilaboratorioon. Clark opetti Marylandissa aina vuoteen 1992, jolloin hän jäi eläkkeelle. Hänestä tuli siellä yliopiston professori ja vanhempi tutkija.
Sotainvalidi
Suomalaiset sotainvalidit
Suomen sodissa vuosina 1939–1945 rintamalla haavoittui ja sairastui yhteensä noin 205 000 henkilöä. Pysyvästi vammautuneiden määräksi on arvioitu noin 90 000 henkilöä. Pari vuotta toisen maailmansodan päättymisen jälkeen säädettiin sotilasvammalaki, jonka nojalla sotainvalidit saavat edelleen hoitoa ja kuntoutusta. Lakia on myöhemmin täydennetty useita kertoja. Sotainvalidien johdonmukainen kuntoutus aloitettiin Suomessa 1960-luvun alussa. Muiden rintamaveteraanien kuntoutus aloitettiin 1970-luvun loppupuolella. Suomessa oli vuoden 1994 lopussa noin 220 000 rintamaveteraania, joista sotainvalideja noin 36 000.
Nunavutin parlamentti
Historia
Parlamentti vahvisti Nunavutin virallisten symbolit, lipun, vaakunan ja puhemiehen sauvan lisäksi, 1. toukokuuta 2000: virallinen eläin (kanadaneskimokoira), kukka (sinirikko) ja lintu (kiiruna).
Milton Corrêa Pereira
Milton Corrêa Pereira (18. marraskuuta 1919 Cametá – 23. toukokuuta 1984) oli brasilialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 29. kesäkuuta 1943 ja nimitettiin Belém do Parán arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Coronean titulaaripiispaksi 23. elokuuta 1962. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alberto Gaudêncio Ramos, jota avustivat Gregório Alonso Aparicio ja Cornélio Veerman.
Nunavutin parlamentti
Historia
Nunavutin parlamentti isännöi G7-maiden kokousta 2010.
Milton Corrêa Pereira
Corrêa Pereira sai 4. elokuuta 1967 nimityksen Garanhunsin piispaksi ja 25. huhtikuuta 1973 Manausin koadjuuttoriarkkipiispaksi sekä Equiliumin titulaariarkkipiispaksi. 21. huhtikuuta 1980 Corrêa Pereira sai nimityksen Manausin apostoliseksi hallitsijaksi ja 5. maaliskuuta 1981 arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes kuoli 64-vuotiaana virassa.
Nunavutin parlamentti
Kokoonpano
Viimeisimmät vaalit pidettiin 2017.
Milton Corrêa Pereira
Corrêa Pereira osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Sotainvalidi
Suomalaiset sotainvalidit
Suomessa sotainvalidien etuja valvoo 18. elokuuta 1940 Jyväskylässä perustettu Sotainvalidien Veljesliitto. Liiton jäseniksi ovat voineet liittyä myös sotainvalidien puolisot ja lesket. Sotainvalideille korvataan muun muassa sotavammojen hoitokuluja ja kuntoutusta sekä maksetaan elinkorkokorvausta vamman tai sairauden aiheuttamasta haitasta. Korvausten maksaminen on ensisijaisesti valtion vastuulla.
Eugenie Clark
Ura
Opetustöiden ohella Clark kirjoitti edelleen kirjoja ja teki tutkimusmatkoja. Hän julkaisi vuonna 1969 kirjan The Lady and the Sharks, joka käsitteli haiden ja muiden merieläimien käyttäytymistä ja fysiologiaa sekä hänen omia kokemuksiaan sukeltajana, biologina ja opettajana. Hän teki tutkimusmatkoja 20 maahan ja kirjoitti muun muassa 12 artikkelia National Geographiciin. Jukatanin niemimaalla Clark tutki tyttärensä Ayan, opiskelija Anita Georgen ja valokuvaaja David Doubiletin kanssa merenalaisia luolia, jossa tiikerihait ja muut avoimen veden hait lepäsivät pohjalla ja antoivat sukeltajien jopa koskettaa niitä. Aiemmin oltiin luultu, että näiden hailajien piti uida jatkuvasti, jotta vesi liikkuisi läpi kidusten. Clarkin ansiosta onnistuttiin myös tuntemaan vankiluikeron elämäntavat, ja hän teki Punaisellamerellä ja Akabanlahdella uraauurtavaa tutkimusta.
Sotainvalidi
Suomalaiset sotainvalidit
Suomen sotilasvammalaki määrittelee puolustusvoimien palveluksessa aiheutuneiden vammojen hoidon ja kuntoutuksen sekä niistä maksettavat korvaukset.Laki määrittelee myös sotien aikana palveluksen ulkopuolisten sotavammaisiksi määriteltyjen siviilihenkilöiden vammojen hoidon ja kuntoutuksen sekä niistä maksettavat edut.
Eugenie Clark
Ura
Clark edisti myös Punaisenmeren ja Akabanlahden suojelutyötä. Hän omistautui Ras Muhammadin alueen suojelemiseen. Ras Muhammadissa on merkittäviä koralliriuttoja, ja Clarkin työn ansiosta vuonna 1983 perustettiin Egyptin ensimmäinen kansallispuisto, Ras Muhammadin kansallispuisto.
Sotainvalidi
Sodassa psyykkisesti vammautuneet
Talvi- ja jatkosodassa vammautui suuri määrä sotilaita psyykkisesti erityisesti asemasodassa ja muissa pitkäkestoisissa tilanteissa. Vammautuneet olivat pääasiassa aikuistuneita, jo siviilissä vakiintuneita henkilöitä, joille sotiminen ei ollut aikuistumisriitti. Psykiatrisia osastoja oli sotasairaaloissa enimmillään 15 ja niissä 1 800 paikkaa.
Eugenie Clark
Ura
Eläköitymisensä jälkeen Clark jatkoi sukelluksiaan. Hän piti pienen tauon, kun häneltä löydettiin vuonna 2004 keuhkosyöpä. Vuonna 2009 hän juhli 87-vuotissyntymäpäiväänsä pienessä sukelluslaitteessa 270 metrin syvyydessä Tahoejärvellä. Viimeisen sukelluksensa Clark teki kesäkuussa 2014, kun hän toi sukeltajaryhmän tutkimaan säppikaloja Salomonsaarille. Clark teki matkan aikana yhden 25 metriin suuntautuneen sukelluksen.
Sotainvalidi
Sodassa psyykkisesti vammautuneet
Psyykkisesti haavoittuneille ei juuri maksettu sotainvalidikorvauksia, sillä katsottiin, että häiriöt johtuivat miehestä itsestään, ja myöhemminkin korvaushakemukset on hylätty kolmin-nelinkertaisesti myönnettyihin korvauksiin verrattuna. Linjan loi vuonna 1943 lääkintäkapteeni Hannes Salmenkallio: ”Jos nämä potilaat saavat korvausta, niin heidän paranemisensa viivästyy tai he jäävät kokonaan paranematta. ”
Eugenie Clark
Yksityiselämä
Clark oli naimisissa viisi kertaa. Hän sai toisen miehensä Ilias Konstantinun kanssa neljä lasta. He erosivat vuonna 1967.
Sotainvalidi
Sodassa psyykkisesti vammautuneet
Aiheesta on väitellyt Ville Kivimäki. Hänen englanninkielisen väitöskirjansa Battled Nerves: Finnish Soldiers' War Experience, Trauma, and Military Psychiatry 1941-44 tarkastettiin Åbo Akademissa kesäkuussa 2013, ja se on ilmestynyt suomeksi Murtuneet mielet -nimisenä.
Eugenie Clark
Yksityiselämä
Clark taisteli viimeiset vuotensa keuhkosyöpää vastaan. Hän kuoli taudin komplikaatiohin kotonaan Sarasotassa helmikuussa 2015.
Merkitys ja tunnustukset
Clark oli aikansa johtavia meribiologeja. Hän oli erityisen tunnettu haiden ja trooppisten kalojen tutkijana. Hän johti yli 200 kenttätutkimusretkikuntaa Puhaisellemerelle, Akabanlahdelle, Karibialle, Meksikoon, Japaniin, Palaulle, Papua-Uuteen-Guineaan, Salomonsaarille, Thaimaahan ja Indonesiaan. Hän kirjoitti kolme kirjaa ja yli 175 artikkelia. Osa artikkeleista julkaistiin johtavissa vertaisarvioiduissa aikakauslehdeissä, kuten Sciencessä, ja osa oli populaaritieteellisiä artikekelita National Geographiciin. Clark nimesi useita kalalajeja, ja useita lajeja on nimetty hänen kunniakseen. Hän nimesi tyttärensä Nikin mukaan Trichonotus nikii -lajin. Clarkin mukaan nimettyjä lajeja ovat Callogobius clarki, Sticharium clarkae ja Enneapterygius clarkae. Lisäksi hän opetti 60 yhdysvaltalaisessa yliopistossa ja 19 muussa maassa.
Clark onnistui todistamaan urallaan, että hait olivat paljon uskottua monipuolisempia eläimiä. Hän onnistui opettamaan haita painamaan kohdatta ja soittamaan kelloa ruokapalkkiota vastaan. Lisäksi hän todisti, että hait erottavat erilaisia muotoja ja värejä. Clark jopa väitti oppineensa tuntemaan tutkimushainsa yksilöinä. Clark puhui urallaan myös haiden puolesta ja niiden pahamaista mainetta vastaan. Hän sanoi, että Steven Spielbergin elokuva Tappajahai ja sen jatko-osat herättivät turhaan pelkoja haita kohtaa. Clark oli myös varhaisia tutkimuskäyttöön käytetyn laitesukelluksen kehittäjä. Hän teki urallaan satoja sukelluksia ja yli 70 syvänmeren sukellusta sukelluslaitteilla.
Clark sai urastaan useita tunnustuksia. Hän sai 1975 Society of Woman Geographersin kultamitalin, 1982 John Stoneman Marine Environmental Awardin, 1986 The Explorers Clubin Lowell Thomas -palkinnon ja 1993 National Geographic Societyn Franklin L. Burr -palkinnon.
Janesville Assembly Plant
pienoiskuva Janesville Assembly Plant on entinen autotehdas, joka sijaitsi Janesvillen pikkukaupungissa, Wisconsinissa, Yhdysvalloissa. Se oli Se perustettiin vuonna 1919 ja se oli General Motorsin vanhin tehdas lakkautuksen aikana huhtikuussa 2009.
Tehtaalla oli huippuaikoina 1970 noin 7 000 työntekijää, mutta vuoteen 2008 mennessä se oli laskenut 1 200:n.