cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
St. Pauli ja Reeperbahn
Vuonna 1991 julkaistiin kokoelma-albumi 2 alkuperäistä Reteesti vaan / St. Pauli ja Reeperbahn, johon on yhdistetty levyillä Reteesti vaan ja St. Pauli ja Reeperbahn olleet kappaleet.
Pate Kivinen
Petteri Pate Kivinen (myös Iso-Pate Kivinen, IP, s. 23. elokuuta 1965) on suomalainen muusikko. Hän on työskennellyt sessiomuusikkona ja soittanut useiden artistien ja yhtyeiden albumeilla ja ollut mukana Hanoi Rocksin kiertuekokoonpanossa ja soittanut yhtyeessä Five Fifteen. Vuodesta 2008 lähtien Kivinen on toiminut Popedan kosketinsoittajana. Pate on myös soittanut Mannerheim, Conquest, Metal Gods, Salmon Red ja Monster Boressa.
Pate on levyttänyt mm. seuraavien yhtyeiden ja artistien kanssa: Five Fifteen, Monster Bore, Rip’n’rape, Popeda, Balls, Hanoi Rocks, Andy McCoy, The 69 Eyes, Sub-Urban Tribe, Mavisakal, Rasmus, Mannerheim, Qumma Connection, Jay Lewis ja Conquest.
Vuonna 2017 Hammond nimitti Paten Suomen ensimmäiseksi viralliseksi Hammond-artistiksi.
Pate on tehnyt musiikkia lyhytelokuviin sekä useisiin pienempiin musiikkiprojekteihin.
Kanjinchō
Kanjinchō on kabuki-näytelmä, joka pohjautuu nō-näytelmään Ataka. Se on yksi kabuki jūhachibanista, ”kahdeksastatoista parhaasta kabuki-näytelmästä” ja matsuba memono -kabukityypin edelläkävijä.
Ichikawa Danjūrō I esitti Atakan kabuki-tyyliin ensimmäisenä vuoden 1702 helmikuussa nimellä Hoshiawase jūnidan. Varsinaiseen Kanjinchōhon vuorosanat teki Namiki Gohei III ja musiikin Kineya Rokusaburō IV, ja se sai ensiesityksensä 7. huhtikuuta 1840 Edon Kawarasakizassa. Ensiesityksessä Musashibō Benkein roolin esitti Ichikawa Ebizō (Ichikawa Danjūrō VII), Minamoto no Yoshitsunen osan Ichikawa Danjūrō VIII ja Togashi Saemonin roolin Ichikawa Kuzō (Ichikawa Danzō VI). Siitä lähtien Kanjinchōn päähahmoja ovat esittäneet useat kuuluisat näyttelijät. Erityisesti ennen toista maailmaansotaa edeltävä Matsumoto Kōshirō VII:n (Benkei), Onoe Kikugorō VIn (Yoshitsune) ja Ichimura Uzaemon XV:n (Saemon) esitys on jäänyt elämään filmille tallennettuna.
Juoni
Tarina tapahtuu Kagan provinssin Atakanosekissä (nyk. Ishikawan prefektuurin Komatsu), jonne Minamoto no Yoritomon vihastuttanut Minamoto no Yoshitsune joukkioineen saapuu paetessaan halki Hokurikun Ōshūhun. Yoshitsunen joukkio Musashibō Benkei etunenässä matkaa tekeytyneenä yamabushi-soturimunkeiksi. Pahaksi onneksi portinvartija Togashi Saemonin korviin on jo kantautunut tieto Yoshitsunen valeasusta. Benkei kertoo heidän matkaavan kerätäkseen varoja palossa tuhoutuneen Tōdai-jin jälleenrakennukseen, jolloin Togashi määrää hänet lukemaan listan lahjoituksista (”kanjinchō”). Benkei ottaa esille sattumalta mukanaan olleen käärön ja alkaa lukea sitä ääneen kuin se olisi oikea lista (kanjinchō yomiage). Yhä epäileväinen Togashi esittää Benkeille kysymyksiä yamabushien tidoista ja salaisista loitsuista, joihin Benkei vastaa hetkeäkään miettimättä(yamabushi kaitō). Togashi päästää joukkion kulkemaan eteenpäin, mutta alkaa epäillä yhden Benkein seuraajista olevan Yoshitsune. Benkei hälventää epäilykset lyömällä todellista herraansa Yoshitsunea pyhiinvaellussauvallaan. Pälkähästä päässeelle joukolle Togashi tarjoaa töykeytensä hyvitykseksi sakea, jolloin Benkei esittää tanssin (Ennen no mai). Tanssin aikana Yoshitsune ja muut pakenevat, ja Benkei kiirehtii heidän peräänsä kumarrettuaan Togashille kiitokseksi (Tobiroppō).
Vanhastaan Togashi esitettiin taitavasti hämättynä kyvyiltään tavallisena miehenä, mutta myöhemmissä versioissa hyvänä hahmona, joka tunteidensa ohjaamana päästää Yoshitsunen kulkemaan vain esittäen tulevansa hämätyksi.
Uuno Turhapuro herra Helsingin herra
Uuno Turhapuro herra Helsingin herra on vuonna 1991 ensi-iltansa saanut 15. Uuno Turhapuro -elokuva. Spede Pasanen vastasi elokuvan tuotannosta. Ohjaajaksi palasi viiden vuoden tauon jälkeen Ere Kokkonen, joka myöskin käsikirjoitti elokuvan. Elokuva oli vuoden 1991 katsotuin Suomessa, katsojia oli 383 706. Elokuva aloittaa eräänlaisen Presidentti-trilogian, jonka jatko-osat ovat seuraavana vuonna valmistunut Uuno Turhapuro – Suomen tasavallan herra presidentti sekä vuonna 1993 ilmestynyt Uuno Turhapuron poika.
Yhdystie 6090
thumb|240px|Yhdystie 6090 Muuramen ja Säynätsalon välillä. Yhdystie 6090 on yhdystie, joka johtaa Muuramesta Jyväskylän Säynätsaloon. Tie alkaa valtatien 9 risteyksestä.
Uuno Turhapuro herra Helsingin herra
Juoni
Uuno toimii elokuvassa presidenttiehdokas Pentti Tömisevän kampanjapäällikkönä, mutta päätyykin lopulta itse presidentiksi.
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Helsingin herra saa kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Firaxis Games
Firaxis Games on tietokonepelitalo, jonka perustivat vuonna 1996 Microproselta lähteneet Sid Meier, Jeff Briggs ja Brian Reynolds. Firaxis on jatkanut Sid Meierin Microproselle kehittämiä pelisarjoja. Take-Two Interactive osti Firaxis Gamesin vuonna 2005, joten Firaxis on nyt Take-Twon tytäryhtiö.
Kupariluoti
Kupariluoti (Bite the Bullet) on Richard Brooksin käsikirjoittama ja ohjaama yhdysvaltalainen lännenelokuva vuodelta 1975. Sen pääosia näyttelevät Gene Hackman, Candice Bergen ja James Coburn.
Elokuva tuotti Oscar-ehdokkuudet musiikistaan (Alex North) ja äänityksestään.
Juoni
Tarina sijoittuu 1900-luvun alkuun, jossa valmistaudutaan sanomalehden järjestämään 700 mailin ratsastuskilpailuun. Siihen ilmoittautuu Espanjaa vastaan taistelleita sotaveteraaneja (Hackman ja Coburn), englantilaismies (Ian Bannen), entinen ilotyttö (Bergen) ja viisi muuta värikästä tyyppiä, jotka kisan kestäessä oppivat reilun pelin sääntöjä.
Shenzhen FC
Shenzhen Ruby FC on vuonna 1994 perustettu kiinalainen jalkapalloseura Shenzhenin kaupungista. Seuran miesten edustusjoukkue pelaa maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Kiinan ykkösliigassa. Seura on voittanut historiansa aikana yhden Kiinan mestaruuden.
Historia
Shenzhen Ruby on perustettu tammikuussa 1994 nimellä Shenzhen FC ja seura on sen jälkeen vaihtanut nimeään useaan otteeseen. Se oli kaudella 1994 Kiinan 3. divisioonan pronssilla ja nousi sarjatasoa korkeammalle. Seura debytoi pääsarjassa kaudella 1996 nimellä Shenzhen Feiyada, mutta putosi kauden 1997 ajaksi 2. divisioonana palaten jälleen pääsarjaan nimellä Shenzhen Ping'an.
Shenzhenin menestysvuodet ajoittuivat 2000-luvun alkuun, kun Zhu Guanghun valmentama joukkue voitti kauden 2002 mestaruushopean jatkoksi historiansa ensimmäisen mestaruuden kaudella 2004 talousvaikeuksista huolimatta. Menestysvalmentaja Zhu jätti seuran vuonna 2005 siirtyen Kiinan maajoukkueen peräsimeen. Valmentajavaihdoksista huolimatta Shenzhen Jianlibao eteni AFC Champions Leaguessa kaudella 2005 historiallisesti välieriin saakka.
Kaudella 2011 Shenzhen Ruby sijoittui Kiinan Superliigassa viimeiseksi ja putosi sarjasta.
WYSIWYM
WYSIWYM-editorissa käyttäjä kirjoittaa tekstiä rakenteellisella tavalla merkiten tekstiin sen tarkoituksen sen sijaan, että tekstiä muotoiltaisiin suoraan. Esimerkiksi WYSIWYM-editorissa käyttäjä voi merkitä tekstin otsikoksi tietyllä koodilla ja kirjoittajan omalla koodillaan. Tämä edellyttää sitä, että dokumentin rakenne on tiedossa ennen kirjoittamista. Kirjoittajan on myös jollain tapaa kyettävä muodostamaan tekstistä lopullinen muotoiltu versio.
Päähyöty WYSIWYM-ajattelusta on esityksen ja sisällön erottaminen. Kirjoittaja voi keskittyä tekstin rakenteeseen ja itse kirjoitustyöhön, sen sijaan, että hänen täytyisi kiinnittää huomiota lopullisen tekstin ulkoasuun ja muotoiluun. Toinen hyöty on se, että samaa sisältöä voidaan helpommin viedä eri tavoin muotoilluiksi dokumenteiksi.
Ahmad Urabi
thumb|Urabi pašša vuonna 1882. Ahmad Urabi (myös muodoissa Ahmed Arabi, Orabi jne.) eli Urabi pašša (1839 lähellä Zagazigiä – 21. syyskuuta 1911 Kairo) oli egyptiläinen sotilas, joka johti vuosina 1881–1882 kansallismielistä kapinaliikettä eli niin sanottua Urabi-kapinaa. Sen seurauksena Iso-Britannia valtasi Egyptin ja otti sen hallintaansa.
Urabi oli lähtöisin fellah-suvusta Ala-Egyptistä. Hänen isänsä oli kyläpäällikkö. Urabi opiskeli Kairon arvostetussa Al-Azharin yliopistossa, mutta joutui otetuksi armeijaan Said paššan hallituskaudella. Hänestä tuli vuonna 1862 upseeri, kun ulkomaalaistaustaisia upseereita pyrittiin korvaamaan egyptiläisillä. Vuosien 1875–1876 Etiopian-vastaisen sodan jälkeen hänet ylennettiin everstiksi. Armeijassa Urabi liittyi alhaista syntyperää olleiden upseerien salaseuraan, jonka tavoitteena oli Egyptin armeijan ylimpiä portaita hallinneiden turkkilaisten ja tšerkessiläisten upseerien syrjäyttäminen. Hän osallistui myös vuoden 1879 upseerikapinaan, joka syöksi kediivi Ismail paššan vallasta. Urabista tuli tämän jälkeen ”kansallisen puolueen” johtaja ja hän onnistui saamaan aliupseerien ja sotilaiden tuen suunnitelmilleen. Hänen johtamansa sosiaalis-poliittinen liike kanavoi koulutetun väestön, armeijan ja talonpoikien tyytymättömyyttä ulkomaalaisten vaikutusvaltaan Egyptissä.
Nostattamalla kapinan Urabi pakotti syyskuussa 1881 kediivi Tewfik paššan vaihtamaan neuvonantajiaan ja kutsumaan koolle kansallisen edustajakokouksen. Urabista tuli nyt pašša ja sotaministeriön alivaltiosihteeri. Kiistojen jälkeen edustajakokoukselle päätettiin antaa budjettivalta ja helmikuussa 1882 kediivi Tewfik joutui nimittämään Mahmoud Sami el-Baroudin johtaman kokonaan egyptiläisistä kootun hallituksen. Urabista tuli sotaministeri ja käytännössä lähes diktaattori. Hän kohosi suoranaiseksi kansallissankariksi käyttämällä iskulausetta ”Egypti egyptiläisille”. Valtansa puolesta pelännyt kediivi Tewfik pyysi apua Britannialta ja Ranskalta, jotka lähettivät laivastonsa Aleksandrian lahdelle. Varsinkin Britannia oli huolissaan intresseistään Egyptissä. Aleksandriassa puhkesi mellakoita ja britit pommittivat kaupunkia heinäkuussa 1882. Urabi ryhtyi armeijan ylipäällikkönä organisoimaan sotilaallista vastarintaa ja julisti kediivi Tewfikin petturiksi.
Kenraali Garnet Wolseleyn komentamat brittijoukot nousivat maihin Ismailiassa ja löivät Urabin armeijan Tell el-Kebirin taistelussa 13. syyskuuta 1882. Urabi pakeni Kairoon, mutta antautui siellä kenraali Drury Drury-Lowelle. Urabi tuomittiin tämän jälkeen sotaoikeudessa kuolemaan, mutta brittien puututtua asiaan kediivi lievensi tuomion karkotukseksi. Hänet lähetettiin tammikuussa 1883 karkotukseen Ceylonille yhdessä muiden kapinajohtajien kanssa. Urabi armahdettiin lopulta toukokuussa 1901 ja hänen sallittiin palata Egyptiin. Kuollessaan kymmenen vuotta myöhemmin hän oli melko unohdettu, mutta hänet kohotettiin uudelleen kansallissankariksi Nasserin valtakaudella 1950-luvulla.
Nikolai von Etter
Nikolai von Etter (25. elokuuta 1865, Pietari, Venäjän keisarikunta - 31. lokakuuta 1935, Porvoon maalaiskunta ) oli Venäjän keisarikunnan suomalaistaustainen diplomaatti ja arvoltaan Todellinen valtioneuvos, joka vallankumoukselliselta Venäjältä muutettuaan asui sukunsa omistamassa Haikon kartanossa.
Nikolai von Etter syntyi kenraaliluutnantti Sebastian Albrekt von Etterin ja Emilia von Jacobsonin kolmantena lapsena 25. elokuuta 1865. Nikolai von Etter valmistui Keisarin paašikoulusta. Sen jälkeen hän vuonna 1886 hän valmistui lakikoulutuksesta Page Corpsista, jonka jälkeen hän työskenteli maakuntasihteerinä.
Vuodesta 1892 lähtien Nikolai von Etter toimi Venäjän keisarikunnan ulkoministeriön palveluksessa. Vuosina 1892–1893 hän toimi ulkoministeriössä sihteerinä ja 1893–1897 Kööpenhaminan lähetystön 2. sihteerinä. Vuodesta 1897–1899 hänet nimitettiin Pariisin 2. lähetystösihteeriksi ja 1899–1904 Bulgarian diplomaattitoimiston sihteeriksi. Vuosina 1904-1906 hän toimi Venäjän valtakunnan suurlähetystön Madridissa sihteerinä. Vuosina 1906-1915 hän toimi Lontoon suurlähetystön neuvonantajana.
Nikolai von Etter nimitettiin keisarillisen Venäjän lähettilääksi Iraniin vuonna 1915, jossa hän toimi aina vuoteen 1917. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hänet siirrettiin lähettilääksi Portugaliin. Lokakuun vallankumouksen jälkeen von Etter luopui tehtävistään. Virallisesti hän sai eron Portugalin lähettilästehtävästä, vaikka hän oli vielä Iranissa Teheranissa edellisessä asemapaikassaan.
Hänellä oli keisarivallan aikaan saanut kamarijunkkarin arvonimen vuonna 1895 ja maaliskuussa 1912 Todellisen valtioneuvoksen arvonimen.
Sukulaissuhteista
Nikolai von Etterin vanhempia veljiä olivat kenraalimajurit Paul ja Johan Emil von Etter. Nuorempi veli Alexander von Etter palasi vallankumousten jälkeen, kuten vanhemmat veljensäkin Paul, Johan Emil ja Nikolai, takaisin Suomeen.
Nikolai von Etter avioitui Stephanie Viktorovna Spetzinskajan (1870-1957) kanssa. Kenraalimajuri Nikolai von Etter kuoli 70-vuotiaana lokakuussa 1935 sukunsa Haikon kartanossa, jonne hän siirtyi asumaan Venäjän diplomaatturan jälkeen.
Kan’onji
Kan’onji on Japanin kaupunki Shikokun saarella Kagawan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin länsireunalla Seton sisämeren Hiuchinmeren rannikolla ja rajautuu etelässä Ehimen ja Tokushiman prefektuureihin. Kaupungin keskiosissa levittäytyy Mitoyon tasanko, etelässä sen alue nousee Sanukivuorille, jossa sen etelärajalla kohoaa muun muassa Unpeijivuori. Kaupunkiin kuuluu myös useita saaria, merkittävimpänä Ibukijima. Kan’onjissa on 59 992 asukasta (marraskuussa 2019) ja sen pinta-ala on 117,84 neliökilometriä.
Kan’onji on saanut nimensä siellä sijaitsevalta Kan’on-jin buddhalaiselta temppeliltä, joka on yksi Shikokun pyhiinvaellusreitin temppeleistä (temppeli nro. 69). Sen historia ulottuu 700-luvun alkuun saakka. Kaupunkioikeudet osana Japanin nykyistä kunnallishallintoa Kan’onji sai vuonna 1955, kun silloiseen Kan’onjin maaseutukaupunkiin liitettiin kolme ympäristön kyläkuntaa. Vuonna 2005 kaupunki laajeni huomattavasti, kun siihen liitettiin Ōnoharan ja Toyohaman maaseutukaupungit. Merkittäviä elinkeinoja ovat esimerkiksi tekstiili-, maatalouskone- ja muoviteollisuus, vesiviljely ja merenelävätuotteiden kuten kamabokon ja chikuwan valmistus sekä maanviljely, joka tuottaa riisiä, vihanneksia ja mikan-mandariineja.
Kaupungin merkittävin nähtävyys on Kan’on-jin temppeliä ympäröivä, meren rannalla sijaitseva Kotohikin puisto, joka koostuu Kotohikivuoresta ja Ariaken hiekkarannasta. Sinne on rakennettu suuri hiekkaveistos Zenigata sunae, joka esittää vanhaa Kan’ei tsūhō -kolikkoa. Alueella ovat myös Kotohiki Hachiman-gūn pyhäkkö ja toinen Shikokun pyhiinvaellusreitin temppeli, Jinne-in (temppeli nro. 68). Osa kaupungista kuuluu Seton sisämeren kansallispuistoon. Kan’onjia palvelee JR Shikokun Yosan-linja.
Julkisuuslaki
Julkisuuslaki eli laki viranomaisten toiminnan julkisuudesta (621/1999), lyhenne JulkL, on yleissäännös, joka käsittelee viranomaisten hallussa olevien asiakirjojen julkisuutta, salaamista ja julkistamista. Perussäännön mukaan asiakirja on julkinen, ellei sen salaamiseen ole laissa erikseen mainittua syytä. Näitä syitä on lueteltu lain 24 §:ssä 32 kappaletta. Lakia sovelletaan viranomaisiin, mutta ei julkisesti omistettuihin yhtiöihin. Esimerkiksi Helsingin kaupungin omistamien yhtiöiden ja säätiöiden ei tarvitse noudattaa julkisuuslakia rahankäyttönsä suhteen.
Asiakirjat ja niiden saaminen
Julkisuuslaki määrittelee viranomaisen asiakirjan hyvin laajasti. Laki koskee kaikkia valtion ja kuntien viranomaisia, sekä mitä tahansa asiakirjaa sen haltijasta riippumatta, jos asiakirja liittyy julkisen vallan käyttämiseen. Mikä tahansa asiakirja, joka on tällaisen viranomaisen hallussa, kuuluu julkisuuslain piiriin. Poikkeuksen muodostavat vain tietyt valmisteluun käytettävät asiakirjat, jotka ovat luonteeltaan väliaikaisia eivätkä kuulu arkistolainsäädännön piiriin. Myöskään löytötavarat tai virka- tai luottamusmiehelle yksityishenkilönä tulleet kirjeet ja viestit eivät kuulu lain piiriin.
Asiakirja tulee julkiseksi, kun se valmistuu. Tämä tarkoittaa, että päätökset ja vastaavat tulevat julkisiksi antohetkellään. Tutkimukset ja tilastot ovat kuitenkin julkisia heti valmistuttuaan käyttökelpoiseen muotoon, vaikka varsinainen asia olisikin kesken.
Jokaisella on oikeus saada tieto julkisesta viranomaisen asiakirjasta. Tämä tarkoittaa oikeutta saada tieto asiakirjan olemassaolosta ja sisällöstä. Julkisuuslain sana "asiakirja" ei tarkoita ainoastaan kirjallista tai kuvallista esitystä vaan myös mitä tahansa tallennetta esitysmuodosta riippumatta. Sellainen voi olla esimerkiksi tietokoneella säilytettävä ja katseltava tiedosto. Mikäli tallennetta ei voi käsitellä yleisesti käytössä olevin menetelmin, halukkaalle on annettava tilaisuus tutustua siihen viranomaisen laittein.
Asiakirjan antamisesta katseltavaksi ja jäljennettäväksi ei saa periä maksua, ei myöskään sähköisen asiakirjan lähettämisestä sähköpostitse tai suullisen tiedon antamisesta. Kun viranomainen antaa asiakirjan kopiona tai tulosteena, siitä saatetaan periä sivu- tai yksikkökohtainen maksu. Viranomaisen on määriteltävä ennakolta kopiosta ja tulosteesta perittävät maksut ja julkaistava ne yleisessä tietoverkossa.
Julkisesta asiakirjasta on oikeus saada tieto selvittämättä henkilöllisyyttään tai perustelematta pyyntöä. Kuitenkin henkilöllisyyden selvittäminen saattaa olla hyödyllistä, mikäli on asianosainen käsillä olevassa asiassa. Tällöin henkilöllä on oikeus saada tieto myös useimmista asiaan liittyvistä salaisista asiakirjoista, mikäli tiedon antaminen ei vaaranna esimerkiksi rikostutkintaa tai muuta vastaavaa prosessia. Myös henkilöllä, jota asiakirja käsittelee, on vastaava oikeus.
Viranomainen päättää, onko asiakirja annettavissa. Asiakirja on luovutettava välittömästi, tai viimeistään kahden viikon kuluessa pyynnöstä. Mikäli asiakirjan antamisesta kieltäydytään, on kieltäytyminen perusteltava, ja pyytäjälle on annettava tieto siitä, että asian voi saattaa viranomaisen ratkaistavaksi. Päätös on tehtävä välittömästi, tai viimeistään kahden viikon kuluessa pyynnöstä. Poikkeuksellisen monimutkaisen tietopyynnön kohdalla viranomaisella on kuukausi aikaa luovuttaa asiakirja tai päättää, ettei se luovuta asiakirjaa. Viranomaisen päätöksestä voi valittaa hallintotuomioistuimeen.
Julkisuuslaki ei estä tiedon antamista asiakirjoista, jotka keskeneräisyytensä vuoksi eivät vielä ole julkisia. Tällaisesta asiakirjasta voidaan antaa tieto, jos viranomainen niin päättää. Salaisesta asiakirjasta voidaan antaa vain julkiset osat, niin että salassa pidettävät tiedot on poistettu. Useissa salaisiksi säädetyissä asiakirjaluokissa on lisäksi mahdollisuus antaa tieto, mikäli sen antaminen ei vahingoita salaamisen tarkoitusta. Lainsäädännön tai yleisesti merkittävän hankkeen valmistelusta on annettava tieto jo sen ollessa kesken.
Salaiset asiakirjat
Suuri osa julkisuuslaista käsittelee salaisia asiakirjoja ja niiden salassapitoa. Salaista asiakirjaa ei saa antaa ulkopuolisille eivätkä virkamiehet, työntekijät tai harjoittelijat saa ilmaista salaista tietoa palvelussuhteensa aikana tai sen jälkeen. Tietoa ei saa myöskään käyttää kenenkään hyödyksi tai vahingoksi.
Salaiset asiakirjat määritellään lain 24 §:ssä. Jokaisen salassapitopäätöksen on perustuttava johonkin tämän pykälän 32:sta kohdasta. Kohdat voidaan jakaa viiteen ryhmään:
Salassa pidettäviä tietoja voidaan tietyin edellytyksin antaa asianosaisille sekä tutkimuskäyttöön. Tällöin tiedonsaajat ovat vaitiolovelvollisia. Salassapitoaika on 25 vuotta asiakirjan valmistumisesta. Yksilönsuojan nojalla salatut asiat ovat kuitenkin salaisia, kunnes on kulunut 50 vuotta henkilön kuolemasta tai, jos tästä ei ole tietoa, sata vuotta asiakirjan laatimisesta. Mikäli asiakirja käsittelee vielä 25 vuoden kuluttuakin maanpuolustuksen tai valtion turvallisuuden kannalta ajankohtaista rakennusta, laitetta tai menetelmää tai siinä olevia tietoja käytetään edelleen väestönsuojelun, maanpuolustuksen tai pelastustoimen suunnittelun pohjana, salassapito jatkuu, kunnes asiakirjan käsittelemä menetelmä, laite tai rakennus on poistettu salattavasta käytöstä tai asiakirja lakannut olemasta suunnittelun pohjana.
Mikäli asiakirjan tulo julkiseksi vaarantaisi edelleen salaamisen pohjana olleen edun, valtioneuvosto voi pidentää salaamisaikaa 30 vuodella.
Viranomaisen velvollisuudet
Viranomaisen velvollisuus on suunnitella toimintansa siten, että yleisön mahdollisuus päästä käsiksi asiakirjoihin taataan. Tämä toteutetaan noudattamalla hyvää tiedonhallintatapaa. Tämä merkitsee, että asiakirjoista pidetään diaaria, ne arkistoidaan ja tallennetaan suunnitelmallisesti ja että henkilöstö koulutetaan tuntemaan toimintaan liittyvä julkisuuslainsäädäntö. Hyvä tiedonhallintatapa mahdollistaa julkisten asiakirjojen helpon saannin samalla, kun salaisten asiakirjojen pysyminen salassa varmistetaan. Viranomaisten tiedonhallinnasta on säädetty myös julkisen hallinnon tiedonhallinnasta annetussa laissa (906/2019).
Annettaessa tietoja salaisista asiakirjoista on oltava tasapuolisia eri yksilöitä kohtaan ja otettava huomioon peruste, jolla aineisto on salattu. Erityisesti on otettava huomioon, onko salaisuus ehdoton. Monien salattavien aineistojen kohdalla säädetään, että asiakirjasta saa antaa tiedon, mikäli tämä ei vaaranna salauksella suojattavaa etua. Toisten aineistojen kohdalla asiakirjat on määrätty salaisiksi vain, jos niiden paljastaminen loukkaisi salaamisella suojattavaa etua.
Viranomaisen on myös edistettävä toimintansa avoimuutta ja tuotettava tietoaineistoja yleisölle. Erityisen tärkeää aineiston oma-aloitteinen tuottaminen on, mikäli viranomaisen toimintaa ei käsitellä laajasti julkisuudessa tai yleisissä tilastoissa. Aineisto ja keskeisimmät asiakirjat on saatettava yleisön saataville tietoverkossa ja yleisissä kirjastoissa. Viranomaisen on tiedotettava toiminnastaan ja yksityisten velvollisuuksista ja oikeuksista omaan toimintaansa liittyvissä asioissa.
Julkisuuslain aukot
Kuntien omistamien yhtiöiden rahan käytöstä ei tarvitse lain mukaan tehdä julkisesti selkoa eikä sitä voida valvoa millään tavalla. Kansalaiset tai media ei voi vaatia kunnan virkamiehiltä tietoja yhtiöiden toiminnasta samalla tavoin kuin viranomaistoiminnasta yleensä.
Esimerkiksi Helsingin kaupungin yritysten ja säätiöiden rahaliikenne on täysin valvonnan ulottumattomissa. Helsinki omistaa noin 90 erilaista yhtiötä tai säätiötä, joiden liikevaihdon yksityiskohdat ovat pimennossa, sillä niiden ei tarvitse muiden yritysten tapaan noudattaa julkisuuslakia. Ongelmallista se voi olla esimerkiksi silloin, kun päämääränä on noudattaa hyvän hallinnon mukaisia oikeusperiaatteita, mitä mikään ei kuitenkaan takaa, kun julkisuuslakia ei tarvitse noudattaa.
Ruotsissa kuntien omistamat yhtiöt ovat julkisuuslain piirissä, toisin kuin Suomessa.
Joulukuussa 2018 korkein hallinto-oikeus päätti että Oulun kaupungin täytyy luovuttaa toimittajalle kaupungin sisäisen tarkastuksen tekemät kaksi muistiota koskien palvelujen ostoja Oulun kaupunginteatterin taiteellisen johdon omistamilta ja hallinnoimilta yhtiöiltä. Päätöstä perusteltiin kunnan viranomaistehtävällä myös omistamansa yhtiön tarkastuksen kohdalla ja sitä on luonnehdittu tärkeäksi ennakkotapaukseksi. Jos muistiot olivat olleet teatterin hallussa, ei julkisuuslaki olisi niitä koskenut.
Itä-Suomen yliopiston tutkijatohtori Matti Muukkonen on laajentanut päätöksen KHO:2018:164 vaikutusalaa entisestään. Hän kirjoittaa: ”Oleellista on siis havaita, ettei julkisuuslain soveltamisalasäännös lopulta rajaakaan osaa asiakirjoja kategorisesti pois julkisuusperiaatteen piiristä silloin, kun ne syntyvät kuntayhtiöiden piirissä. Se kertoo vain sen, onko kyseisellä tytäryhtiöllä velvollisuus käsitellä asiaa julkisuuslain mukaisesti eli ei ole, mikäli kyse ei ole julkisen vallan käytöstä. Mutta kun asiakirjapyyntö osoitetaan kunnan viranomaiselle, on sillä normaali velvollisuutensa käsitellä asiaa ja antaa asiassa ratkaisunsa. Osana asian selvittämistä kuntaviranomaisen tuleekin selvittää myös se, onko osa sen ’omistamista’ viranomaisen asiakirjoista jossain muualla kuin sen hallussa ja tarvittaessa pyytää kyseiset asiakirjat vaikkapa tytäryhtiöistä haltuunsa.” Kemin kaupunki on jo muuttanut toimintatapaansa julkisuuskysymyksissä KHO:n vuosikirjapäätöksen linjaamalla tavalla.
Vastuuvapaus
Vastuuvapaus on Suomen yhteisölainsäädännössä määritelty päätös, jolla yhteisö luopuu mahdollisista korvausvaatimuksista hallituksen jäseniä tai muita yhtiön toimielimen jäseniä tai muita vastuullisia kohtaan. Vastuuvapaus myönnetään yleensä vuosikokouksen yhteydessä, ja ennen vastuuvapauden myöntämistä luetaan tilintarkastajien lausunto aiheesta.
Vastuuvapaus voidaan jättää myöntämättä, jos esimerkiksi joku hallituksen jäsen on toimillaan aiheuttanut suurta vahinkoa yhteisölle. Vastuuvapauden myöntämättä jättämisestä ei sinänsä seuraa vielä mitään sanktioita, mutta se antaa mahdollisuuden yhteisölle myöhemmin haastaa hallitus tai sen yksittäisiä jäseniä oikeuteen toimistaan.
Yksi yleisimmistä syistä vastuuvapauden myöntämättä jättämiselle yhdistyksissä on, että tilinpäätöstä ei ole saatu valmiiksi määräaikaan mennessä. Tällöin yleensä järjestetään myöhemmin uusi yhdistyksen kokous, jossa tilinpäätös hyväksytään ja vastuuvapaus myönnetään.
Yhteisöjä, joissa vastuuvapaus myönnetään, ovat mm. asunto-osakeyhtiöt, kunnat sekä rekisteröidyt yhdistykset.
Unna
Unna on kaupunki Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa, läntisessä Saksassa. Se sijaitsee Ruhrin alueen itälaidalla ja toimii Unnan piirikunnan hallintokaupunkina. Vuoden 2011 lopussa kaupungin asukasluku oli 59 149. Sen pinta-ala on 88,52 neliökilometriä.
Unna sijaitsee muinaisen Hellweg-suolakauppareitin varrella. Sille myönnettiin kaupunginoikeudet vuonna 1278. Kaupunki oli myös Hansaliiton jäsen. Vuonna 1597 kaupunkiin saapui rutto ja se menetti yli puolet asukkaistaan. Vuosina 1666–1947 Unna oli osa Preussia.
Unnalla on ystävyyskaupunkitoimintaa Alankomaiden Waalwijkin, Ranskan Palaiseaun, Saksan Saksin Döbelnin, Unkarin Ajkan ja Italian Pisan kanssa. Kaupungin nähtävyyksiin lukeutuu muun muassa evankelinen kaupunginkirkko, joka edustaa myöhäisgotiikkaa ja joka rakennettiin vuosina 1322–1467.
Aiheesta muualla
thumb|300px|left|Alter Markt Unnassa.
Gustaf Oskar Tamelander
Gustaf Oskar Tamelander (12. heinäkuuta 1834 Turku – 22. lokakuuta 1885 Turku) oli suomalainen kuvernementinsihteeri ja kollegisihteeri, joka kirjoitti myös ruotsin kielellä näytelmiä.
Tamelanderin äiti oli Karolina Helander, ja hänen kasvatusisänään toimi postitirehtööri, everstiluutnantti Karl Gustaf Tamelander. Hän pääsi ylioppilaaksi 1851 ja aloitti opinnot Helsingin yliopistossa. Tamelander toimi Krimin sodan aikana 1854–1855 Venäjän hallituksen vakoojana, ja hänet erotettiin yliopistosta ns. Töölön päivällisten jälkeen 1855. Töölön päivälliset olivat ylioppilaiden järjestämä juhlatilaisuus, jossa esitettiin venäläisvastaisia mielipiteitä.
Tamelanderin erottamiseen johtanut tapaus tunnetaan Tamelanderin juttuna. Ruotsiin siirtynyt runoilija Emil von Qvanten julkaisi vuonna 1855 salanimellä Venäjää arvostelleen kirjoituksen, jossa hän kannatti Ruotsin ja Suomen valtioliittoa. Tämä kirjoitus levisi myös Suomeen matkailijoiden mukana, ja Tamelander lähetettiin Tukholmaan selvittämään, kuka oli salanimen takana ja millaiset yhteydet hänellä oli Suomeen. Tukholmassa Tamelander saikin selville, että von Qvanten oli ollut salanimen takana, mutta Tamelanderin uteliaisuus herätti von Qvantenin epäluulot, ja niinpä tämä lähetti Tamelenderin mukana kirjeen eräälle ystävälleen Suomeen. Kirje oli laadittu sellaiseen tyyliin, että vastaanottajassa heräsivät epäilykset Tamelanderia kohtaan. Pian selvisikin, että Tamelander oli toiminut yhteistyössä venäläisten viranomaisten kanssa ja että hän oli muun muassa koettanut myös tyrkyttää kiellettyä kirjallisuutta sellaisille henkilöille, jotka haluttiin saattaa epäilyksenalaisiksi. Paljastuttuaan Tamelander joutui erotetuksi yliopistosta.
Tamelander toimi sitten kenraalikuvernöörinkanslian virkamiehenä Moskovassa vuoteen 1857 saakka ja myöhemmin kuvernemantinsihteerinä ja kollegisihteerinä.
P-Nitrotolueeni
p-Nitrotolueeni eli 4-nitrotolueeni (C7H7NO2) on tolueenin nitrattuihin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä erityisesti väriaineiden synteeseissä. p-Nitrotolueeni on o- ja m-nitrotolueenien isomeeri.
Ominaisuudet
p-Nitrotolueeni on huoneenlämpötilassa värittömiä tai vaaleankeltaisia kiteisiä aineita. Yhdiste on lähes täysin liukenematon, mutta liukenee paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin, kloroformiin ja bentseeniin. Metyyliryhmään nähden p-asemassa sijaitseva nitroryhmä aktivoi metyyliryhmää ja yhdisteelle voi tapahtua esimerkiksi kondensaatioreaktioita johtaen stilbeenijohdannaisiin. Elektrofiilinen aromaattinen substituutio kuten nitraus, halogenointi tai sulfonointi johtaa elektrofiilin reaktioon 2-asemaan metyyliryhmään nähden. p-Nitrotolueeni voidaan hapettaa elektrolyyttisesti p-nitrobentsaldehydiksi tai kromihapon tai kaliumpermanganaatin avulla p-nitrobentsoehapoksi. Pelkistys raudan avulla tai vedyttämällä johtaa p-toluidiiniin.
Valmistus ja käyttö
Yhdistettä valmistetaan nitraamalla tolueenia joko väkevien typpi- ja rikkihappojen tai typpi- ja fosforihappojen seoksella. Näin muodostuva seos sisältää eniten o- ja p-nitrotolueeneja. Käytettäessä typpihapon lisäksi fosforihappoa on p-isomeeri vallitseva tuote. Yhdiste voidaan erottaa isomeereistaan tislaamalla alennetussa paineessa ja kiteyttämällä.
p-Nitrotolueenia käytetään erityisesti p-nitrobentsaldehydin, p-nitrobentsoehapon, p-toluidiinin, 2,4-dinitrotolueenin ja 4-nitro-2-tolueenisulfonihapon, joita käytetään muun muassa atsovärien valmistuksessa, tuotantoon. Lisäksi siitä valmistetaan räjähteitä, hajusteita ja polyuretaanivaahtoja.
Lauri Pihkala
Lauri ”Tahko” Pihkala (vuoteen 1906 Gummerus; ) oli suomalainen yleisurheilija ja monipuolinen urheiluvaikuttaja. Pihkalan vaikutus suomalaisessa urheiluelämässä on näkynyt olympiaurheilusta kansanliikuntaan ja liikuntakasvatukseen, ja erityisen merkittävä vaikutus hänellä oli maastohiihtoon. Pihkala perusti muun muassa Suomen Ladun ja Suomen urheiluopiston, ja hän kehitti Suomen kansallispelin pesäpallon. Urheilijana Pihkala edusti Suomea vuosien 1908 ja 1912 olympiakisojen yleisurheilussa.
Varhaisvaiheet
thumb|left|upright|Lauri Pihkala nuorena. Lauri Gummerus syntyi Pihtiputaan kirkkoherran, rovasti Aleksanteri Gummeruksen ja Alma o.s. Nordlundin perheen 11. ja viimeisenä lapsena. Hän oli jo lapsena hyvin innokas urheilija. Hänellä oli myös lapsesta alkaen hiukan huono kuulo, mikä esti myöhemmin häntä pääsemästä voimistelunopettajan opintoihin. Laurin tunnetuimpia veljiä olivat Tampereen piispa Jaakko Gummerus, Vientirauha-lakonmurtajakaartin johtaja Martti Pihkala ja maanviljelystalouden professori Rurik Pihkala.
Pihkala asui vuonna 1907 jonkin aikaa Yhdysvalloissa. Palattuaan Suomeen hän jatkoi opintojaan ja valitsi linjakseen kansantalouden. Hän valmistui vuonna 1912 filosofian kandidaatiksi aineyhdistelmänään kansantalous, pohjoismaiden historia, latina ja käytännöllinen filosofia. Pihkalan pro gradu -tutkielmassa verrattiin ylioppilaiden urheilu- ja opintosuorituksia.
Urheilu-ura
Pihkala edusti Suomea Lontoon kesäolympialaisten 1908 korkeushypyssä, jossa hän karsiutui loppukilpailusta tuloksella 167 cm, kun loppukilpailuun vaadittiin 180 cm. Hänet mainitaan myös kiekonheiton karsinnan tuloslistassa, mutta hänen tulostaan ei ilmoiteta.
Lontoon kisojen jälkeen Pihkala vaihtoi juoksuun. Hän voitti seuraavina vuosina yhteensä kahdeksan Suomen mestaruutta 200, 400 ja 800 metrillä ja teki näillä matkoilla useita Suomen ennätyksiä. Pihkala voitti vuonna 1910 Suomen-mestaruuden 400 metrin juoksussa ajalla 52,0. Seuraavana vuonna hän voitti kolme mestaruutta: 200 metrillä ajalla 23,8, 400 metrillä ajalla 53,3 ja 800 metrillä ajalla 2.02,7. Lisäksi hän oli mukana HKV:n joukkueessa, joka voitti SM-kultaa 1 600 metrin viestissä.Vuonna 1912 Pihkala uusi kolme mestaruuttaan ajoilla 23,4, 52,6 ja 2.02,7.
Pihkala teki urallaan kolme Suomen ennätystä 400 metrin juoksussa. Hänen ensimmäinen ennätyksensä 52,7 paransi Ragnar Stenbergin vanhaa ennätystä 0,3 sekunnilla. Viimeinen ennätys 51,9 pysyi voimassa vuoteen 1913 saakka, kunnes Waldemar Wickholm rikkoi sen. 800 metrillä Pihkala onnistui vuonna 1911 parantamaan Adolf Mannisen Suomen ennätystä 0,2 sekunnilla aikaan 2.02,7. Manninen otti ennätyksen takaisin vielä samana vuonna. Pihkalan henkilökohtaisiksi ennätyksiksi jäivät 400 metrillä 51,5 ja 800 metrillä 1,58,1.
Tukholman kesäolympialaisissa 1912 Pihkala osallistui 800 metrin juoksuun. Hän oli kokeillut kisojen alla kasvisruokavaliota ja uusia harjoitusmenetelmiä, mikä johti voimattomuuteen ja keskeytykseen alkuerässä.
Urheiluvalmentajana ja -kirjoittajana
Pihkala oli Yhdysvalloissa toisen kerran vuosien 1912–1913 aikana. Hän oli saanut Suomen olympialaiselta komitealta ja yliopistolta matkarahaa, ja Yhdysvalloissa hänen oli tarkoitus perehtyä nykyaikaisiin valmennusmenetelmiin. Palattuaan Suomeen 25-vuotias Pihkala ryhtyi Suomen Valtakunnan Urheiluliiton urheiluneuvojaksi. Hän ryhtyi päätoimiseksi urheiluvalmentajaksi, ensimmäisenä Suomessa. Samalla hän menetti kansainväliset amatöörioikeutensa ja mahdollisuutensa osallistua enää olympiakisoihin. Pihkala kierteli maata moottoripyörällään esitelmöimässä sekä perustamassa ja kurssittamassa seuroja ja neuvomassa urheilukenttien rakentamisessa. Hän kehitti tulosrajoihin perustuneen urheilumerkkijärjestelmän, joka kannusti nuoria harjoittelemaan. Hän pyrki myös innostamaan Suomen kansakoulunopettajat kanssaan samaan kansallismieliseen työhön nousevan suomalaisen sukupolven kasvattamisessa. Pihkala myös kirjoitti paljon: hän julkaisi esimerkiksi Poikain Urheilu-Oppaan ja Urheilijan Oppaan, jotka otettiin myönteisesti vastaan.
Pesäpallon ja salamapallon kehittäminen
Pihkala suomensi toisen Yhdysvaltain-matkansa jälkeen James Hopperin kirjan Tuli vanhasta konkari, joka kertoi yhdysvaltalaisesta ammattilaisbaseballista. Hän alkoi suunnitella Suomeenkin ”yhtenäistä, kansallista pallopeliä”, jolla olisi suuri tehtävä. Baseball-syötön Pihkala arvioi suomalaisille liian vaikeaksi osua ja jatkoi kuningaspallon kehittämistä pitkäpalloksi baseballista joitakin piirteitä kopioituaan. 1920-luvun alussa hän kehitti pitkäpallosta vielä uusilla sääntömuutoksilla pesäpallon.
Pesäpallon kehitettyään Pihkala havaitsi, että suomalaiset tarvitsivat myös syksyisin pelattavan pelin, jossa sai juosta. Hänen mielestään jalkapallo, koripallo, käsipallo ja maahockey eivät sopineet suomalaisten tarpeisiin ja koulupihoille. Hän alkoikin 1930-luvulla kehitellä amerikkalaista jalkapalloa ja rugbya muistuttavaa mutta vähemmän rajua salamapalloa (alun perin "soikkopallo"). Peliä alettiin esitellä suomalaisille 1960-luvulla, mutta siitä ei koskaan tullut suosittua.
Suojeluskunnissa
Vuoden 1917 aikana, erityisesti syksyllä, Pihkalan tehtävä sai uuden piirteen. Poliittinen tilanne oli kiristymässä, ja Pihkala osallistui aktiivisti järjestysvallan järjestyskaartien eli suojeluskuntien luomiseen. Hän yritti saada niihin mukaan porvarien lisäksi työläisetkin, ja hän rohkaisi myös urheiluväkeä liikkeelle jättämään urheilun hetkeksi tärkeämpien velvollisuuksien edessä. Suomen itsenäistyminen yhtenäisenä kansana oli Pihkalalle tärkeintä, ja kirjoituksissaan hän peräänkuulutti sen eteen uhrauksia ja yhteistoimintaa.
Tammikuussa 1918 käynnistyneen sisällissodan aikana Pihkala avusti Itä-Hämeen valkoisten joukkojen johtajaa majuri Hans Kalmia propagandatoiminnassa. Hän laati lentolehtisiä, joita hiihtopartiot kävivät levittämässä punaisten puolelle. Pihkala osallistui taisteluihin ja on väitetty hänen osallistuneen Harmoisten sairashuoneen joukkomurhaan, jossa ammuttiin kaikki punaiset potilaat vuoteisiinsa sekä sairaalan mieshoitajat ja eloonjääneen Dagmar Aaltosen mukaan myös osa naisista. On myös esitetty, että todisteet kyllä sitovat Pihkalan Harmoisiin, mutta ei ole osoitettu, että nimenomaan hän ampui. Toimittaja Kalle Virtapohjan kirjoittamassa Tahkon elämäkerrassa (2022) tähän verityöhön osallistuminen kiistetään täysin. Virtapohjan löytämän todisteen mukaan Pihkala osallistui samaan aikaan taisteluun noin viiden kilometrin päässä Markkavuorella. Tapauksen jälkeen Pihkala kirjoitti äidilleen, että useat pimitetyt punakaartilaiset herättävät sääliä ja lähempää ampuessa sormi täytyy joskus pakottaa liipasimelle, eikä hän pitänyt itseään kovin rohkeana sotilaana.
Pihkala määrättiin sisällissodan jälkeen armeijan esikuntatöihin. Kesäkuussa 1918 alkanut ura sisälsi urheiluasioiden hoitoa. Esikuntaura kesti kolmisen vuotta. Tästäkin elämänvaiheesta hän joutui syytösten kohteeksi, sillä häntä syytettiin hevosvarkaaksi, kun hän järjesti Hennalan vankileirin vankien hevosille paikkoja, joissa oli ruokailua varten laitumia. Näihin aikoihin Pihkala määritteli laatimassaan urheilun tietosanakirjamääritelmässä urheilun luonteeltaan taisteluksi ja valmistautumisena todelliseen taisteluun. Tästä syystä hän myös piti urheilua enemmän miesten kuin naisten alana.
Lyhyen aktiiviupseeriuran jälkeen Pihkalasta tuli suojeluskuntien yliesikunnan urheilutarkastaja. Tässä tehtävässä hän oli vuosina 1921–1926. Lähes samanaikaisesti hän oli Suomen Urheilulehden päätoimittaja vuosina 1918–1925. Sen jälkeiset tehtävät, Suomen puunjalostusteollisuuden työnantajaliiton sosiaalisihteeri vuosina 1927–1930 ja suojeluskunnan yleisesikunnan toimistopäällikkö vuosina 1931–1944, tarjosivat mahdollisuuden osallistua myös Suomen urheilun järjestötoimintaan.
Jatkosodan päätyttyä syksyllä 1944 Pihkala menetti työnsä kun Suojeluskuntajärjestö lakkautettiin. Hänet siirrettiin valtioneläkkeelle, mutta hän jatkoi urheiluvaikuttamista.
Itsenäisen Suomen näkyvä urheiluhahmo
thumb|right|Lauri Pihkala (vas.) ja selostaja [[Martti Jukola Ruotsi-ottelussa Tukholmassa 1931.]] Pihkala halusi 1910-luvulla Suomen alkavan käydä yleisurheilumaaotteluita. Hän kävi heti sisällissodan jälkeen Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa ehdottamassa maaotteluita, ja Ruotsi suostui viimein vuonna 1925.
Pihkalan toiminnalla oli keskeinen merkitys suomalaisten osallistumisessa vuoden 1920 Antwerpenin olympialaisiin. Pihkala asetti amerikansuomalaisilta keräämänsä suuren summan valmennusrahastoksi, joka mahdollisti valmennustyön aloittamisen.
Pihkalasta tuli vuonna 1927 SVUL:n urheilujaoston puheenjohtaja. Hän joutui luopumaan tehtävästä parin toimintavuoden jälkeen koska oli ennen Amsterdamin olympiakisoja 1928 toiminut Suomen olympiaboikotin puolesta. Pihkalan mielestä tärkeämpää olisi ollut kehittää kansallista urheilutoimintaa laajalla rintamalla ja jättää olympiakisat käymättä. Eroperusteena kerrottiin myös suomalaisia suosineen yleisurheilun lajikirjon ja painin lajikohtaisen osanottajamäärän supistuminen.
Pihkalan vuonna 1928 Kisakentän kyselyyn kirjoittaman vastauksen mukaan yleisurheilu ei sovellu naisille: naiset eivät hermorakenteensa takia kykene harjoittelemallakaan saavuttamaan heikkovoimaisia poikia parempia tuloksia esimerkiksi keihäänheitossa. Koska hankitut ominaisuudet eivät periydy, ei hänen mielestään naisten urheilu ollut perusteltavissa edes rodunjalostusmielessä. Pihkala vastusti naisten lähettämistä olympiakisoihin ja esitti, että asiassa tulisi ainakin odottaa muiden maiden kokemuksia vaikkapa parisenkymmentä vuotta.
1920-luvun lopun porvarillisessa urheilussa syntyi useampia vastakkainasetteluja joissa Pihkala oli vahvasti mukana. Aiemmin mainittu olympialaisin osallistuminen oli yksi kiistanaihe, toinen oli suhde erikoisliittoihin. SVUL:ssä oli jaostoja, mutta taloudellinen päätösvalta oli SVUL:lla ja sen hallituksella. Pihkala ja esimerkiksi Urho Kekkonen kannattivat itsenäisiä SVUL:n alaisia erikoisliittoja. Asiaa vauhdittamaan Pihkala perusti yhdessä näkyvien urheilumiesten kanssa urheilulehti Kirin kilpailijaksi SVUL:n omistamalle Suomen Urheilulehdelle. Pihkalan kumppaneina hankkeessa olivat Sulo "Simeoni" Kolkka, Aaro Kivilinna ja Tauno Tattari. Lopputulos oli, että urheiluliittorakenne toteutui 1930-luvun alussa, mutta Kiri teki konkurssin erityisesti Pihkalan ja Kolkan joutuessa pitkäaikaisiin velkoihin.
Pihkala riitaantui 1940-luvun alussa läheisen urheiluystävänsä Urho Kekkosen, Olympiakomitean puheenjohtajan ja SUL:n puheenjohtajan, kanssa. Amatööriurheilun puolestapuhujan Pihkalan mielestä Kekkonen oli urheilujohtajana vastuussa "ruskeiden kirjekuorien" tulosta urheiluelämään. Pihkala pettyi myös Kekkosen siirryttyä uuden neuvostomyönteisen ulkopolitiikan kannalle. Raittiusmies Pihkala näki Kekkosen vikana myös alkoholin käytön urheilutapahtumissa. Pihkala johti marraskuussa 1946 epäonnistunutta yritystä syrjäyttää Urho Kekkonen SUL:n johdosta. Vaikka Pihkalan yritys epäonnistui, Kekkonen oli kuitenkin jo silloin päättänyt siirtyä kokonaan politiikan puolelle ja samalla syrjään urheilun johtotoimista, minkä hän vuotta myöhemmin tekikin.
Pihkala haki vielä 64-vuotiaana vuonna 1952 SVUL:n pääsihteerin tointa. Hänellä oli idealistinen ohjelma Suomen urheilun puhdistamiseksi etenkin ammattilaisuudesta sekä maan urheilun luomiseksi uudelleen, mutta virkaan häntä ei valittu. Pihkala vastustikin urheilun ammattimaistumista kiihkeästi koko uransa ajan. Pihkala valitti rahan pilanneen olympia-aatteen. Hän piti urheilijastipendejä ja armeijan urheilukomppanioita epäoikeudenmukaisina ja epätasa-arvoisina, ja hän vastusti urheilijoiden salaisia maksuja, jotka olivat pois nuorisotyöltä.
Aktiivisen järjestötoiminnan lisäksi Pihkala oli tuottelias urheilukirjoittaja. Juoksijasuuruus Paavo Nurmi totesi vähän ennen kuolemaansa arvostavansa ystäväänsä Lauri Pihkalaa suomalaisista urheilujournalisteista kaikkein korkeimmalle. Kielitaitoinen Pihkala kirjoitti moniin suomalaisiin, ruotsalaisiin, englantilaisiin, yhdysvaltalaisiin ja saksalaisiin lehtiin suoraan niiden omalla kielellä.
Yksityiselämä
Pihkala meni naimisiin Rauna Mustakallion kanssa elokuussa 1916. He saivat viisi lasta.
Nuoruudessa saamansa selkävamman aiheuttamien kipujen helpottamiseksi Pihkala käytti kävellessään usein selkäreppua, johon oli laitettu painoksi tiiliskiviä.
Kuolema
Vaimon kuoleman 1978 jälkeen Pihkalan elämänhalu ja terveys heikkenivät, ja hän kuoli 93-vuotiaana 20. toukokuuta 1981. Pihkala on haudattu Tampereelle Aitolahden hautausmaalle.
Tunnustuksia
thumb|right|180px|Nina Sailo, Lauri Pihkalan patsas, 1988, [[Helsingin olympiastadionin viereinen puisto.]] Pihkala nimitettiin ensimmäisten joukossa Kansainvälisen yleisurheiluliiton kunniajäseneksi vuonna 1928. Pihkala sai Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuren ansioristin vuonna 1948. Samana vuonna hän sai professorin arvonimen. Hänet nimitettiin Jyväskylän yliopiston liikuntatieteiden kunniatohtoriksi 1969. Pihkala oli Suomen Pesäpalloliiton kunniapuheenjohtaja, SVUL:n kunniajäsen ja Urheilutoimittajain Liiton ensimmäinen kunniajäsen. Pihkala nimettiin vuonna 2012 pesäpallon kunniagallerian jäseneksi.
Pihkalasta on julkaistu useita julkisia muotokuvia ja muistomerkkejä. Hänestä julkaistiin postimerkki 1988. Veistoksia on Helsingissä, Vierumäellä Suomen urheiluopiston edustalla ja Pihkalan kotikunnassa Pihtiputaalla. Pihkalan nimeä kantavat Tahko Pihkala -seura, Tahkontie Helsingissä sekä Tahkon aukio ja Pihkala-koulutuskeskus Vierumäellä. Pesäpallossa Pihkalan mukaan on nimetty Hyvinkään pesäpalloilun erikoisseura Hyvinkään Tahko ja sen kotikenttä Pihkala.
Poliittiset kannat ja toiminta
Pihkala oli taistellut Suomen sisällissodassa valkoisten puolella, mutta sodan jälkeen hän vastusti SVUL:n päätöstä sulkea vuonna 1918 liiton ulkopuolelle kaikki punaisten puolella sodassa olleet yhdistykset ja seurat. Suomen urheilun kuitenkin näin jakaannuttua poliittisesti Pihkala asettui tiukasti SVUL:n puolelle ja arvosteli Työväen Urheiluliittoa esimerkiksi sen läheisistä suhteista Neuvosto-Venäjään.
Pihkala ihaili kansallissosialistisen Saksan johtajaa Adolf Hitleriä siinä, että tämän onnistui suorittaa Saksassa koko väestön liikekannallepano. Pihkalan mukaan kurinalaisuus, urheilu ja terveet elämäntavat tekivät Saksan kansasta ruumiillisesti uudestisyntyneen, mitä Pihkala itsekin oli Suomessa tavoitellut. Samalla Pihkala kuitenkin uskoi, että Hitlerin politiikka johtaa Saksan vielä vaikeuksiin.
Sotien jälkeen Pihkala oli mukana suunnittelemassa aseellista vastarintaa Suomessa siltä varalta että Neuvostoliitto miehittäisi maan. Hän oli mukana vuonna 1948 Oslossa vastarintaliikkeen edustajana tiedustelemassa Norjan tai Yhdysvaltain tukea siinä tapauksessa, että miehitys toteutuisi.
Pihkalan näkemykset heijastuivat hänen käsityksiinsä kulttuurista:
Urheiluennätyksiä
Urheilu-urallaan Lauri Pihkalan seurat olivat Ylioppilasvoimistelijat, Helsingin Unitas ja Helsingin Kisa-Veikot.
Makoto Sei Watanabe
thumb|250px|Aoyaman teknillisen yliopiston rakennus thumb|250px|K-Museum Tokion [[Ariakessa]]
Makoto Sei Watanabe (, s. 1952 Jokohama) on japanilainen arkkitehti. Hänet tunnetaan tietokoneavusteisen suunnittelun ja algoritmisen arkkitehtuuriin uranuurtajana.
Nuorena Watanabe oli kiinnostunut biologiasta, erityisesti bioniikasta. Hän päätti kuitenkin ryhtyä arkkitehdiksi. Hän valmistui Jokohaman kansallisesta yliopistosta vuonna 1976 ja työskenteli ensin Masato Ōkatan toimistossa kolmen vuoden ajan ja sen jälkeen Arata Isozakille vuodesta 1979. Oman toimistonsa hän perusti vuonna 1984. Hän on luennoinut myöhemmin useissa yliopistoissa.
Ensimmäinen Watanaben suunnittelema rakennus oli robottia muistuttava, vuonna 1990 valmistunut Aoyaman teknillinen yliopisto Tokiossa. Hänen myöhempiin töihinsä kuuluvat esimerkiksi Mura-No-Terrace-kyläkeskus (1995) Gifun prefektuurissa, Atlas-asuinrakennus (1995, Tokio), K-Museum (1995, Tokio), Tokion Toei-metron Ōedo-linjan Iidabashin metroasema (2000), Shin-Minamatan rautatieasema Minamatan kaupungissa Kyūshūlla (2004), Shanghai House -asuinrakennus (2004, Shanghai, Kiina) ja kaksi Tsukuba Express -rautatielinjan asemaa (2005).
Ahonoidanlukko
Ahonoidanlukko (Sceptridium multifidum) on pienikokoinen, nahkanoidanlukkoihin kuuluva käärmeenkielikasvi. Aiemmin sen on ajateltu kuuluvan niittynoidanlukkojen (Botrychium) sukuun. Suomessa laji on harvinaistunut ja luokiteltu silmälläpidettäväksi lajiksi.