cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nils August Paldani
Paldanin veljiä olivat maanmittausauskultantti Oskar Paldani (1830–1869), filosofian maisteri Bernhard Paldani (1831–1858) ja Emil Theodor Fredrik Magnus Paldani (1844–1873). Hänen velipuoliaan olivat Inkeroisten puuhiomon ja kartonkitehtaan isännöitsijä Erland Paldani (1855–1927) ja senaattori Edvard Paldani (1858–1917).
QT
QT, Qt tai qt voi viitata jonkin seuraavista:
Rya Kihlstedt
thumb|Rya Kihlstedt [[San Diego Comic-Con International|San Diegon Comic-Conissa 2015.]] Rya Kihlstedt (s. 23. heinäkuuta 1970 Lancaster, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa She Creature, Hudson River Blues ja Yksin kotona 3 sekä televisiosarjoissa Dexter ja Nashville.
Kihlstedt valmistui vuonna 1991 Skidmore Collegen teatterilinjalta. Hänellä on kaksi lasta (s. 1999 ja 2001) näyttelijämiehensä Gil Bellowsin kanssa.
Punanuljaska
Punanuljaska (Gomphidius roseus) on mustaitiöinen helttasieni. Se muistuttaa läheistä sukulaistaan limanuljaskaa, mutta sen pintakelmu on ruosteenpunainen ja se on kooltaan pienempi eikä jalan tyvi ole kirkkaankeltainen. Kun limanuljaska kasvaa usein yksin tai pienissä ryhmissä, punanuljaskan rihmasto on tavallisesti ellei aina symbioosissa tai parasiittina nummitatin kanssa, joka on puolestaan männyn juurisieni. Punanuljaskan pintakelmu irtoaa helposti, sen heltat ovat hyvin johteiset ja valkoiset, mustuvat heti itiöiden kypsyttyä. Alaspäin suippeneva jalka on puhtaan valkoinen, täyteinen. Helttojen alla on niin voimakas sormusmainen prominenssi, että se vaikuttaa renkaalta. Punanuljaska on hyvä ruokasieni, mutta yksin harvoin riittävän satoisa.
oikea|thumb|250px|Joskus nummitatti ja punanuljaska näyttävät kasvavan samasta jalasta
Uusi Lahti Cup
thumb|350px| Vuonna 2009 Uusi Lahti Cupin pronssiottelussa kohtasivat MyPa ja Tampere United.
Uusi Lahti Cup on Lahden suurhallissa vuodesta 1981 pelattu vuosittainen jalkapallon harjoitusturnaus. Se järjestetään perinteisesti tammikuun ja helmikuun vaihteessa. Turnauksen alkuperäinen nimi oli Lahti Cup. Vuonna 1999 nimi muuttui lahtelaisen kaupunkilehden mukaan Uusi Lahti Cupiksi. Turnauksessa ovat kohdanneet lähinnä Suomen pääsarjan joukkueet, mutta myös alempien sarjatasojen joukkueita sekä kansainvälistä edustusta on ollut läpi historian. Uusi Lahti Cup arvostetaan yleisesti Suomen merkittävimmäksi jalkapallon harjoitusturnaukseksi. Vuoden 2012 turnaus on jäämässä historian viimeiseksi.
Turnausmuoto, säännöt ja palkinnot
Uusi Lahti Cup pelataan 8 joukkueen cup-muotoisena turnauksena. Lisäksi perjantaina hävinneet joukkueet pelaavat lauantaina sijoitusottelut sijoista 5-8. Tästä poikkeavilla järjestelmillä on pelattu kahdesti. Ensimmäinen Lahti Cup pelattiin 4 joukkueen Cup-kilpailuna ja vuoden 2012 turnaus pelataan 4 joukkueen sarjamuotoisena kilpailuna.
Ottelut käydään normaaleilla jalkapallosäännöillä, mutta seuraavin poikkeuksin.
Turnauksessa on jaettu joka vuosi suomalaisittain merkittävät rahapalkinnot. Vuonna 2009 palkintopotti oli 24 000 euroa, josta voittaja vei valtaosan eli 15 000 euroa.
Historia
Historian ensimmäisessä turnauksessa uudessa Lahden Suurhallissa mukana olivat Suomen, Ruotsin ja Norjan maajoukkueet sekä yhdistetty Lahden kaupungin joukkue, joka kovassa seurassa ylsi kolmanneksi. Myöhemmin mukana on ollut vain seurajoukkueita. Menestyksekkäimmät joukkueet ovat olleet Kuusysi (7 voittoa) ja Haka (5 voittoa) sekä HJK (4 voittoa). Kolmikon takana vahvinta nousua on viime vuosina tehnyt FC Lahti. Kaikkiaan kolmetoista eri seuraa on selviytynyt cupin voittajaksi. Ensimmäisen kerran ulkomaisia seurajoukkueita turnaukseen osallistui vuonna 2007, kun Viron pääsarjan joukkueet TVMK ja Levadia olivat mukana.
Uusi Lahti Cup 2012
Järjestyksessään 32. Uusi Lahti Cup järjestetään 27.–29. tammikuuta 2012. Mukana ovat isäntäjoukkue FC Lahden lisäksi HJK, FC Haka, ja KuPS.
Ottelut
Pe 27.1
La 28.1
Su 29.1
Hillman Minx
Hillman Minx on alemman keskiluokan auto, jota valmistettiin vuosina 1932-1967. Valmistaja Hillman oli osa Rootes-yhtymää. Minxiä valmistettiin eri sukupolvien malleina: 1930-luvun Minx, Minx Mark I-VIII (1945–57) ja Minx Series I - Series VI (1956–67).
Näiden lisäksi vuosina 1961–67 valmistettiin hieman isompaa Super Minx -mallia ja 1967–70 Hillman New Minxiä, joka oli käytännössä Hillman Hunterin halpamalli.
thumb|300px|Hillman Minx 1945-57
Minx (1945–57)
Hillman Minxiä Tekniikan Maailman 3/1954 koeajo kutsui taloudelliseksi ja varmaksi "suureksi" pikkuautoksi, jolla on miellyttävät ajo-ominaisuudet. Rootes-yhtymän vaunua eli autoa toi Suomeen Autola Oy. Joulukuussa 1953 Hillman Minx maksoi Suomessa noin 500 000 markkaa.
Matkatavarasäiliö eli tavaratila on auton kokoon nähden tilava. Tavaratilaan tunkeutuu jonkin verran pölyä, jota pääsee takaistuimen selkänojan reunoista myös sisätiloihin. Näkyvyys eteen on hyvä, mutta taakse huonompi johtuen takaikkunan kapeudesta.
Ajoasento on miellyttävä. Jousitus ei ole riittävän vankka 1950-luvun Suomen kuoppaisille teille ja nesteiskunvaimentajien varsia kuluu noin kahdet kesässä kohtuullisella ajomäärällä.
Vaihteista ykkönen on synkronoimaton ja muut vaihteet (2-4) synkronoituja. Liikkeelle lähdetään yleensä kakkosella ja vain hankalissa paikoissa tarvitaan ykköstä liikkeelle lähtöön. Hillman Minx kiihtyy 0–100 km/h vajaassa 30 sekunnissa.
Tehoa 1265 cm³ moottorissa on 40 hv (29 kW, normi ei tiedossa, toisen lähteen mukaan 37.5 bhp eli 28 kW). Minx painaa 940 kiloa.
Mitat (1945–57)
thumb|300px|Hillman Minx 1960
Minx (1956–67)
Minxin uusi takavetoinen korimalli esiteltiin toukokuussa 1956. Sitä valmistettiin vuoteen 1967. Koria oli levennetty ja akseliväliä pidennetty 7,6 cm edelliseen korimalliin verrattuna. Minxin uutuuksia olivat riippuvat polkimet ja sytytysavaimeen yhdistetty käynnistin.
Sisätiloja on suurennettu edelliseen malliin verrattuna, mutta takana on vain vähän jalkatilaa. Taakse mahtuu kunnolla vain kaksi matkustajaa. Mittarit on sijoitettu kojelaudan keskelle.
Nelisylinterisen nelitahtisen moottorin iskutilavuus on 1390 cm³, sylinterin mitat ovat 76,2 mm x 76,2 mm. Teho on 38 kilowattia /4600 r/min (51 hv, tehonormia ei mainittu). Suurin vääntömomentti 94,5 Nm /2400 r/min (9,64 kgm).
Vaihteita on neljä, joista ykkönen on synkronoimaton. Vaihdetanko on ohjauspyörän alla. Ykkönen ja kakkonen on välitetty niin lyhyiksi, että tavallinen liikkeelle lähtö sujuu hyvin kakkosella.
Minx kiihtyi 0-50 km/h 6,5 sekunnissa, 0-80 km/h 15,8 sekunnissa ja 0-100 km/h 28,4 sekunnissa Tekniikan Maailman 3/1957 koeajossa. Huippunopeus on 127 km/h. Polttoainesäiliö on pieni, vain 33 litraa. Tekniikan Maailman koeajossa kulutus oli keskimäärin 9,2 litraa /100 km.
Ulkonäöltään Hillman Minx muistuttaa saman yhtymän Sunbeam Rapier ja Singer Gazelle-malleja. Parhaiten nämä vaunut erottaa jäähdyttäjän säleiköstä. Hillman Minx maksoi Suomessa vuonna 1957 noin 590 000 markkaa.
Liaoning
Liaoning on maakunta Pohjois-Kiinassa.
Maantiede
Liaoning on Mantšurian (eli Kiinan Koillisen, Mantšuria ei ole ollut suosittu nimitys Qing-dynastian jälkeen) eteläisin osa. Alueen muut maakunnat ovat Heilongjiang ja Jilin. Sen vieressä on Keltaisenmeren Koreanlahti ja etelässä Bohainmeri. Pohjois-Korea on kaakossa, Jilinin maakunta koillisessa, Hebein maakunta lännessä ja Sisä-Mongolia luoteessa.
Pohjois-Korean ja Kiinan Jilin ja Liaoning-maakuntien välillä virtaa Jalujoki. Se laskee Koreanlahteen Dandongin (Liaoning) ja Sinŭijun (Pohjois-Korea) välissä.
Kaupunkeja: Shenyang, Dalian, Jinzhou, Yingkou.
Maantieteellisiä kohtia: Liaodongin niemimaa.
Historia
Shenyangista on löydetty Bei Ling eli pohjoinen hauta, joka on Qing-dynastian perustajan Huang Taijin hautakammio. Lisäksi noin kahdeksan kilometrin päästä Shenyangista on löytynyt Dong Ling, itäinen hauta, johon on haudattuna keisari Shunzhin isoisä.
1900-luvun alussa venäläiset ja japanilaiset aloittivat teollistamisprojekteja maakunnissa. Dalian, toinen Liaoningin suuri kaupunki, oli pitkään Venäjän miehittämä, sillä sen satama pysyi talvet avoimena toisin kuin Vladivostokin.
Hallinnollinen jako
300px|thumb|Liaoningin prefektuurit. Liaoning on jaettu 12 prefektuuritason kaupunkiin ja kahteen suoraan maakunnan hallinnon alaiseen kaupunkiin. Shenyang ja Dalian ovat suoraan maakunnan alla. Nämä kaupungit ovat:
Väestö
Liaoningin väkiluku oli 35,72 miljoonaa vuonna 1982, 39,43 miljoonaa vuonna 1990 ja 41,82 miljoonaa vuoden 2000 väestönlaskennassa. Vuoden 2010 väestönlaskennassa kirjattiin 43,75 miljoonaa asukasta, joka oli 3,27 prosenttia Kiinan väestöstä (ilman Hongkongia ja Macaota). Autonominen alue oli Kiinan 14. väkirikkain. Vuoden 2013 lopun väestöarvio oli 43,90 miljoonaa ja arvio väestötiheydestä 151,00 henkeä neliökilometrillä.
Kulttuuri
Paleontologiassa Liaoning tunnetaan varhaiselta liitukaudelta peräisin olevista erikoisista fossiileistaan. Sieltä on löydetty muun muassa varhainen "istukallinen" nisäkäs eomaia.
Alberto Ascari
Alberto Ascari (13. heinäkuuta 1918 Milano, Italia – 26. toukokuuta 1955 Milano, Italia) oli italialainen kilpa-autoilija ja kaksinkertainen Formula 1 -maailmanmestari. Mestaruutensa hän voitti kausilla 1952 ja 1953 Ferrari-tallin kuljettajana.
Myös Alberto Ascarin isä Antonio Ascari oli kilpa-ajaja, joka kuoli Ranskan GP:ssä 26. heinäkuuta 1925.
Formula 1 -ura
Ascari sijoittui ensimmäisessä F1-sarjan kilpailussaan Monacon Grand Prix'ssa 1950 toiseksi.
Kaudella 1951 Ascari sijoittui loppupisteissä toiseksi. Kahdella seuraavalla kaudella hän voitti kaksi mestaruuttaan. Hän voitti molemmat mestaruutensa Ferrarilla. Hänestä tuli ensimmäisen mestaruutensa myötä ensimmäinen Ferrarilla mestaruuden voittanut kuljettaja. Edelliset mestaruudet kun oli voitettu Alfa Romeolla.
Mestaruuksien jälkeen kaudet 1954 ja 1955 eivät sujuneet hyvin: hän keskeytti jokaisen kilpailun, johon hän osallistui. Kauden 1954 pisteisiin Ascarille jäi ”kummittelemaan” 0,14 pistettä. Kyseiset pisteet hän sai Britannian Grand Prix'sta, jossa seitsemälle kuljettajalle merkittiin kilpailun nopein kierrosaika. Tuolloin nopeimmasta kierroksesta oli jaossa yksi piste. Tämä piste jaettiin näiden seitsemän kuljettajan kesken, ja jokainen sai 1/7 pistettä.
Ascari kuoli Monzassa testatessaan ystävänsä Eugenio Castellottin Ferrari 750 Monza-urheiluautoa 26. toukokuuta 1955. Hän menetti auton hallinnan ja rajun törmäyksen jälkeen hän lensi autostaan radalle. Onnettomuusmutka Curva di Vialone nimettiin uudestaan Variante Ascariksi hänen mukaansa.
Ascari ajoi 68 MM-sarjan ulkopuolista kilpailua, joista voitti 15.
Tulokset Formula 1:n MM-sarjassa
(lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa)
Bakteremia
Bakteremia tarkoittaa tilaa, jolloin veressä on tavattavissa bakteerikylvöä. Verisolut tuhoavat bakteerit yleensä nopeasti, joten bakteremia on tavallisesti merkkinä jostain vakavasta sairaudesta kuten keuhkokuumeesta tai aivokalvontulehduksesta. Joskus myös esimerkiksi virtsatietulehdus voi aiheuttaa bakteremian. Veri on liikkuva nestemäinen kudos, ja bakteerit voivat sen mukana kulkeutua uusiin kohteisiin aiheuttamaan esimerkiksi märkäpesäkkeitä.
Bakteereja voi etsiä verestä veriviljelyn avulla. Bakteereja voidaan tavata verestä myös sattumalöydöksenä, joka tarkoittaa myös bakteremiaa. Mikäli bakteremia esiintyy kuumeilun tai huonovointisuuden yhteydessä on kyseessä sepsis.
DeSoto
DeSoto (tai De Soto) oli Chrysler Corporation valmistama yhdysvaltalainen automerkki, jota valmistettiin vuodesta 1928 vuoteen 1961. Auto nimettiin espanjalaisen tutkimusmatkailija Hernando de Soton kunniaksi. Ensimmäinen auto esiteltiin mallivuonna 1929 ja DeSoto tähdättiin GM:n ja Studebakerin kilpailijaksi.
Sodanjälkeisinä vuosina DeSoto menestyi erinomaisesti Yhdysvaltain automarkkinoilla, mutta vuoden 1958 talouslama pudotti voimakkaasti DeSoton suosiota ja vuonna 1961 merkin henkilöautojen valmistus lopetettiin. Kuorma-automerkkinä DeSoto jatkoi tuon jälkeenkin.
Ensimmäiset vuosikymmenet
thumb|De Soto UPE Six Convertible Coupe 1931 thumb|DeSoton Custom sedan 1949. DeSoto-merkin perustajana toimi Walter P. Chrysler. Ensimmäisen mallivuoden DeSotoja myytiin 81 000 kappaletta, mikä osoitti uuden merkin saavuttaman suosion ostajien keskuudessa. Hyvin alkaneen myynnin seurauksena Chrysler ei seuraavien vuosien aikana muuttanut paljonkaan DeSotoa, vaan eteni hyvin pienin uudistuksin. DeSoton rooli Chryslerille oli täyttää tavallisten autojen ja luksusmallien väliin jäävä tila. Merkin myynnistä vastasivat mallisarjat Six ja Eight.
Vuoden 1942 DeSotojen tunnusomaisin erikoisuus oli piilotetut etuvalot, joiden päällä olevat suojukset avautuivat automaattisesti kun valot sytytettiin. Tuotanto keskeytettiin samana vuonna Toisen maailmansodan vuoksi, ja osa DeSoton tuotantolinjoista valmisti Sherman-tankkeja, ilmatorjuntatykkejä ja sotilaslentokoneita. Sodan jälkeen vuosina 1946–1948 DeSoto pystyi teräspulasta huolimatta rakentamaan yli 11 000 taksikäyttöön tulevaa autoa, joista suurin osa toimitettiin New Yorkiin. Mallivalikoimiin ilmestyivät myös kahdeksanpaikkaiset limousinet.
Hyvä alku uudelle vuosikymmenelle
thumb|Firedome oli vuoden 1953 myydyin DeSoto. 1950-luvun alkaessa DeSotoihin ilmestyi ennen näkemätöntä glamouria, ja auton keulassa oli enemmän kromia kuin muissa Chryslerin merkeissä. Valmistaja panosti ennen kaikkea merkin luotettavuuteen ja sen tarjoamaan vastineeseen rahalle. Kaikissa vuoden 1950 DeSotoissa oli 6-sylinterinen sivuventtiilimoottori, joka tuotti 112 hevosvoimaa. Amerikkalaismarkkinat vastasivat DeSoton tarjontaan ja merkin myyntiluvut vuonna 1950 olivat yli 130 000 myytyä autoa, joka on suurin määrä merkin koko historiassa. Parhaiten myyvien sedanien De Luxe -versioiden listahinta oli alle 2000 dollaria.
Seuraavan vuoden malleissa laatikkomainen korirakenne muuttui kevyen faceliftin myötä pidemmäksi ja matalammaksi, ja jättikokoinen jäähdyttimen säleikkö sai hieman hillitymmän ilmeen, josta DeSotot parhaiten tunnetaan.
V8-moottorien tulo
thumb|DeSoto Fireflite convertible 1955. Vuonna 1955 DeSoton ulkonäkö uudistui kokonaan ja uutena mallina markkinoille tullut Fireflite-mallisto sai hyvän vastaanoton. V8-moottorien tehot tarjosivat 200 hevosvoimaa, jotka pitivät DeSoton kilpailijoidensa tasolla. Edellisen vuoden myyntikäyrät lähtivät uuteen nousuun ja DeSotoja myytiin Fireflite-malliston siivittämänä 115 000 kappaletta.
Autoteollisuuden taantuma
Äkillinen laskusuhdanne Yhdysvaltain autoteollisuudessa romahdutti useiden merkkien kysynnän vuoden 1956 aikana. GM:n Pontiac, Buick ja Oldsmobile menettivät yhteensä yli 300 000 ostajaa, ja myös Chryslerin ja Dodgen myyntimäärät pienenivät selvästi. DeSoto onnistui konserninsa ainoama merkkinä säilyttämään myyntinsä lähes edellisen vuoden tasolla. DeSoton uudistukset olivat maltillisia ulkonäön suhteen, mutta Firefliten tehot nousivat 255:n hevosvoimaan, ja malliston huipulle esitelty DeSoto Adventurerin moottori kehitti 345 hv ja antoi 230km/tuntinopeuden.
Vuonna 1957 DeSoto taisteli markkinaosuuksista lähes täysin uudistuneella ulkonäöllä ja uudistuneilla moottoreilla. Autot olivat entistä näyttävämpiä ja tehokkaampia ja kahden vuoden takaiset myyntilukemat ylitettiin. Samalla vuosi jäi DeSoton historian viimeiseksi menestykseksi, sillä seuraavan vuoden talouslama vähensi voimakkaasti DeSoton ja myös muiden saman hintaluokan autojen kysyntää. Osa DeSoton vaikeuksista liittyi myös huonoon markkinointiin  ja merkkiin kohdistuneisiin moitteisiin laadun nopeasta huononemisesta.
1960-luku
thumb|Mallivuoden 1960 DeSoto Adventurer. Joulukuussa 1960 DeSoton valmistus lopetettiin vain muutama viikko vuoden 1961 mallin käyttöönoton jälkeen. Viimeisen vuoden DeSotot olivat yksinomaan kaksi- ja neliovisia hardtopeja, ja ne erosivat ulkonäöltään edellisen vuoden malleista kaksiosaisen jäähdytinsäleikkönsä ja uudelleen muotoiltujen takavalojensa ansiosta. Merkki ei heti lopettanut kokonaan vaan sitä  käytettiin yhä kansainvälisille markkinoille toimitetuissa kuorma-autoissa. Ulkomaille rahdattiin myös joitakin Chrysler-yhtymän Plymouth-henkilöautoja, joiden mallinimeksi laitettiin DeSoto Diplomat.
DeSoto Suomessa
Suomalaisyhtiö Berner toimi DeSoton henkilö- ja kuorma-autojen maahantuojana 1950-luvulla. Vuoden 1955 mainoksessa ”Hyrylän hävittäjinä” tunnettujen sora-autojen liikennöitsijä Tauno Valo kehui DeSoton kuorma-autoja muun muassa niiden kestävyydestä.
Malleja
thumb|DeSoto Diplomat 1961.
Pierutyyny
250px|thumb|Pierutyyny. Pierutyyny on nykymuodossaan yleensä kumista valmistettu pilailuväline. Pierutyyny puhalletaan täyteen ilmaa ja pannaan sen jälkeen yleensä tuolille, johon pilailun kohteena oleva henkilö istuu. Tämän seurauksena pierutyyny aiheuttaa pierun kaltaisen äänen. Pierutyynyjä on paljon eri kokoisia ja jotkut pierutyynyt täyttyvät itsestään ja jotkut täytyy puhaltaa.
Samankaltaisia tuotteita ovat muun muassa pieruspray ja pierukone joka toimii sähköllä.
That’s That
That's That (nimenomaisesti otsikoituna That's That Shit) on Snoop Doggin toinen single hänen Tha Blue Carpet Treatment -albumiltaan. Britanniassa kappale oli kuitenkin vasta albumin ensimmäinen single. Kappale sai huomattavaa menestystä vain Yhdysvalloissa, jossa se saavutti Billboard Hot 100 -listan 20. sijan. Kappale sisältää samanlaisuuksia melodiasta, joka soi vuonna 1988 julkaistussa elokuvassa Coming to America kylpyhuonekohtauksessa, kun Eddie Murphy joutuu pestyksi naispalvelijoiden ansiosta.
Olek Krupa
Olek Krupa (s. 18. maaliskuuta 1947, Rybnik, Puola) on puolalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten elokuvista Timanttikyttä ja Yksin kotona 3.
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1788–1789
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1788–1789 olivat ensimmäiset Yhdysvaltain presidentinvaalit, jotka pidettiin 15. joulukuuta 1788 – 10. tammikuuta 1789. George Washington valittiin yksimielisesti presidentiksi ja John Adamsista tuli varapresidentti.
Vaalit suoritettiin aiemmin vuonna 1788 ratifioidun uuden perustuslain mukaisesti. Valitsijamiehiä oli 69, yhteensä kymmenestä osavaltiosta, ja jokaisella valitsijamiehellä oli kaksi ääntä. Kaikki valitsijamiehet antoivat yhden äänistään Washingtonille, josta näin tuli presidentti, ja toiseksi eniten ääniä (34) saaneesta John Adamsista tuli varapresidentti. Muita ehdokkaita olivat muun muassa John Jay (9), Robert Harrison (6), John Rutledge (6), John Hancock (4) ja George Clinton (3). Lisäksi viisi ehdokasta saivat kukin yhden tai kaksi ääntä.
Bleidit
Rullaluistinbleidit ovat inline-rullaluistimet, joilla tehdään erilaisia temppuja. Harrastepaikkoja ovat rullalautapuistot, vertit sekä erilaiset kaupunkiympäristössä sijaitsevat temppujen tekemiseen soveltuvat paikat. Huomattavimmat rakenteelliset erot tavallisiin rullaluistimiin ovat vankempi rakenne ja pienemmät renkaat.
Laskettelubleidit ovat keskimäärin noin puolet tavallisia laskettelusuksia lyhyemmät, mutta taas aavistuksen paksummat. Ne soveltuvat kohtuullisen pieneen hyppimiseen, mutta eivät aja samaa asiaa kuin kilpahypyissä käytetyt sukset. Bleidin monot eivät irtoa kaaduttaessa, jolloin pahimmassa tapauksessa se aiheuttaa kivuliaita venähdyksiä tai harvemmin luunmurtumia.
Lasketteluun tehdyissä bleideissä on myös käyristykset molemmissa päissä, mahdollistaen laskemisen myös takaperin.
Sara Niemietz
Sara Niemietz (s. 7. kesäkuuta 1992 Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja. Hänet tunnettiin myös sarjasta Gilmoren tytöt, jossa hän on esiintynyt yhden jakson ajan vuonna 2005.
Orientalismi
thumb|[[Jean Auguste Dominique Ingres|Ingres: Turkkilainen kylpylä, 1862.]] Orientalismi-sanaa on käytetty yleisesti kuvaamaan länsimaalaisten harjoittamaa Lähi- ja Kaukoidän yhteiskuntien, kulttuurien ja kielten tutkimusta (orientalistiikka). Se tarkoittaa myös lännen tieteentekijöiden, kirjailijoiden ja taiteilijoiden luomaa yleistettyä ja homogeenistä kuvaa idästä.
Orientalismilla on tarkoitettu muun muassa:
Alkujaan orientti ja orientalismi viittasivat vain Lähi-idän maihin, koska ennen keskiaikaa Kaukoitää ei Euroopassa tunnettu ollenkaan, mutta ajan myötä käsitteet ovat siirtyneet tarkoittamaan yhä itäisempiä alueita sitä mukaa kuin niistä on Eurooppaan tullut tietoa.
Tuhannen ja yhden yön tarinat käännettiin ranskaksi 1700-luvulla, ja ne vaikuttivat länsimaiden kuvaan Lähi-idästä. Ruotsissa tuli 1700-luvulla suosituksi lukea Jacob Jonas Björnståhlin orienttimatkojen kuvauksia. Kuvaukset haaremeista loivat seksuaalisävytteisiä mielikuvia. Samoihin aikoihin alkoi syntyä orientalishenkisiä teatteriesityksiä ja oopperoita. 1800-luvulla Egypti ja Algeria innostivat taidemaalareita ja runoilijoita.
Edward Saidin näkemys orientalismista
Orientalismin käsite muuttui merkittävästi Edward Saidin tuotannon ja erityisesti vuonna 1978 julkaistun teoksen Orientalismi myötä. Kirjassaan Said arvostelee eurooppalaisten luomaa kuvaa orientista ja kuvailee, kuinka länsimaissa on, osittain tarkoituksella, osittain tahattomasti, luotu tietynlainen tapa käsitellä Aasiaa ja Lähi-itää. Saidin mukaan tämä prosessi on itseään vahvistava: aina uudet matkustajat, kirjailijat ja taiteilijat ottivat vaikutteita edeltäjiltään siinä, miten he toivat julki juuri tietynlaista orienttia. Saidin mukaan tällä oli myös poliittinen tarkoitusperä, sillä sen avulla pyrittiin perustelemaan eurooppalaista imperialismia. Kyse on ollut osaltaan myös siitä, että eurooppalaiset ovat käyttäneet orienttia rakentaakseen omaa identiteettiään: Eurooppaa on näin voinut verrata itäisiin persoonallisuuksiin ja käsityksiin. Usein tähän vertailuun liittyi Euroopan nostaminen ylemmäksi suhteessa itään. Orientalismi ei siten Saidin mukaan ole vakava oppiaine vaan rasismin muoto ja imperialismin väline.
Tutkijoiden Eva Packalénin ja Jari Sedergrenin mukaan Said tarkoittaa orientalismilla monia asioita, jotka kaikki kuitenkin jollakin tavalla kytkeytyvät toisiinsa. Yksi asia, johon Said viittaa orientalismilla, on akateemisuus eli se, että orienttia on määritelty pitkään määritelty eurooppalaisten eri alojen akateemisten keskustelujen ja instituutioiden kautta, muun muassa filologian, antropologian, historian ja sosiologian. Said on tutkinut sitä, miten nykyinen käsitys orientista on tieteessä muodostunut. Akateeminen orientalismi perustuu Saidin mukaan sellaiseen ajattelutapaan, jossa Orientti (Itä) ja Oksidentti (Länsi) eroavat toisistaan olemista koskevasti ja tiedollisesti.
Said tarkastelee imperialismia yhtenä orientalismin muotona myös kulttuuriselta kannalta, sillä hän esittää, että eurooppalainen ja ennen kaikkea englantilainen fiktio ja 1800-luvun romaani sisältävät paljon viittauksia merentakaisiin siirtomaa-alueisiin. Se, että imperialismi oli läsnä kirjallisuudessa, vaikka vain viitteellisesti, on Saidin mukaan merkki siitä, että kansallinen ja imperialistinen ovat kietoutuneet yhteen, eikä niitä siis hänen mielestään voi eikä pidä käsitellä erillisinä. Kirjallisuus on siis omalta osaltaan vaikuttamassa kolonialismin rakentumiseen ja ylläpitoon. Said tuo kuitenkin esille myös sen, miten kirjallisuus on omalta osaltaan ollut valistusaatteen ja vapautta korostavien kertomusten avulla myös vaikuttamassa siirtomaiden vapautumiseen.
Saidin arvostelua
Said aloitti suuntauksen, jota kutsutaan jälkikoloniaaliseksi kritiikiksi. Se on saanut monia merkittäviä kannattajia niin idässä kuin lännessä, mutta ilmestymisestään lähtien Saidin Orientalismi on saanut osakseen myös ankaraa arvostelua. Semiootikko ja persialaisen runouden tuntija Henri Broms (1927–2014) kirjoitti, ettei ollut tavannut yhtään kirjaa, joka kääntäisi tosiasiat siinä määrin päälaelleen kuin Edward Saidin Orientalismi, ja että sille veti vertoja vain Stalinin Kootut teokset. Itsekin orientalistina tunnettu Broms ei hyväksy Saidin väitettä, että orientalistiikka oli syntynyt tukemaan kolonialistista siirtomaavaltaa.
Eduskuntavaalit 1910
Suomen neljännet eduskuntavaalit järjestettiin 1.–2. helmikuuta 1910. Keisari Nikolai II oli edellisen vuoden marras­kuussa hajottanut eduskunnan ja määrännyt pidettäväksi uudet vaalit, koska edus­kunta oli suhtautunut torjuvasti Venäjän vaatimiin sotilas­miljooniin eli korvauksiin siitä, ettei Suomessa sovellettu yleistä ase­velvollisuutta.
Orientalismi
Saidin arvostelua
Antropologi Carl Philip Salzman suhtautuu kielteisesti Saidin näkemykseen, että ihmiset ovat pohjimmiltaan samanlaisia, ja että kulttuurien vastakkainasettelu olisi valheellista essentialismia, jonka tavoitteena on halventaa "toiseutta" ja oikeuttaa siirtomaasorto. Saidin väite, että kaikki ihmiset ovat meidän itsemme kaltaisia on sen sijaan etnosentrismiä, jossa omat arvot ja ajatustavat projisioidaan muihin, kielletään kulttuurien erot eikä kunnioiteta niitä.
Eduskuntavaalit 1910
Uusia kansanedustajia olivat muun muassa SDP:n Jussi Kautto, Kustaa Kopila, Heikki Kääriäinen, Kullervo Manner ja Emil Saarinen, Maalaisliiton Eero Hatva, Antti Junes, Oskari Lahdensuo, Lauri Kristian Relander ja Filip Saalasti, Suomalaisen puolueen Hugo Rautapää, Nuorsuomalaisen puolueen Matti Kekki ja Tilda Löthman-Koponen, sekä RKP:n Viktor Magnus von Born, Leo Mechelin ja Rabbe Wrede.
Orientalismi
Orientalismi Suomessa
Orientalistiikan edistämiseksi perustettiin Suomessa 1917 Suomen Itämainen Seura, joka julkaisee aikakauskirjaa Studia Orientalia. Seuran alkuperäinen toiminta kohdistui ensisijaisesti Lähi-itään, mutta sittemmin sen kohteena on ollut koko Aasia ja Afrikka.
Eduskuntavaalit 1910
Tulokset
!rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Puolue !rowspan=2 style="background:#e3e3e3" colspan=2|Edustajat !style="background:#e3e3e3" colspan=4|Äänet !style="background:#e3e3e3" colspan=2| Osuus !style="background:#e3e3e3" colspan=2| Lukumäärä
WM-Strecke
WM-Strecke ja Gästrappet ovat laskettelurinteitä SkiStar Åren talviurheilukeskuksessa Åressa Ruotsissa.
Rinteet kulkevat niiden keskivaiheilla samassa hakkuuaukossa ja ne yhtyvät lopussa ennen VM8:an-tuolihissin ala-asemaa. Rinteillä on järjestetty vuosien 1954, 2007 ja 2019 alppihiihdon maailmanmestaruuskilpailujen naisten kilpailut, miesten kilpailut on käyty viereisellä Olympia-rinteellä. Rinteiden erikoisuus on sen yhteinen lopputasanne, jonka alla on vuonna 2005 rakennettu Eurooppatie 14:n 130 metriä pitkä tunneli, joka korvasi aiemman 30 metrisen sillan.
Gästrappet
Gästrappet sijaitsee Olympia- ja WM-Strecke-rinteiden välissä. Rinteellä on järjestetty MM-kilpailujen naisten tekniikkalajikilpailut, sekä maailmacupin naisten tekniikkalajikilpailuja.
Vuonna 1996 rinteeseen asennettiin siihen mennessä maailman valovoimaisin laskettelurinteen valaistus.
WM-Strecke
WM-Strecke eli VM-Störtloppet tunnetaan lähinnä MM-kilpailujen isäntäpaikkana. Rinteellä on kilpailtu naisten vauhtilajien maailmanmestaruuksista, siinä on järjestetty myös maailmacupin naisten vauhtilajikilpailuja.
Reitti
Syöksylaskun lähtö sijaitsee 1 060 metriä merenpinnan yläpuolella ja super-g:n lähtöpaikka alempana 971 metriä merenpinnan yläpuolella.
1-metyylipiperatsiini
1-metyylipiperatsiini eli N-metyylipiperatsiini on heterosyklinen yhdiste ja piperatsiinijohdos, jota käytetään esimerkiksi syklitsiinin valmistuksessa. Yhdiste on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä ja sen sulamispiste on −6 °C ja kiehumispiste on 138 °C.
WM-Strecke
Reitti
WM-Strecke alkaa pitkällä mutkittelevalla kapeahkolla liukuosuudella. Liukuosuudella sijaitsevat Sápmikurvan (Sápmimutka) ja Nallesvängen. Liukuosuus päättyy jyrkkään oikealle kääntyvään mutkaan, jota seuraa hyppy Hummelkanten-jyrkänteelle.
Tupac Shakur: Thug Angel: The Life of an Outlaw
Tupac Shakur: Thug Angel (Tupac Shakur: Thug Angel: The Life of an Outlaw) on rap-tähti Tupac Shakurista kertova dokumentti. Dokumentti ilmestyi vuonna 2002 ja se sisältää paljon harvinaista materiaalia Shakurista, sekä mm. haastatteluja Outlawz jäseniltä ajalta jolloin Shakur vielä oli elossa.
1-metyylipiperatsiini
1-metyylipiperatsiinin molekyylikaava on C5H12N2, CAS-numero 109-01-3 ja moolimassa 100,16 g/mol.
Tupac Shakur: Thug Angel: The Life of an Outlaw
Filmin tuotti Shakurin läheiset ystävät ja businesskaverit, entinen manageri Leila Steinberg, Tracy Robinson ja Quincy "QD3" Jones III.
WM-Strecke
Reitti
Hummelkantenin jälkeen tulee Double trouble (Kaksoisongelma) ja Älgkoviken. Sitä seuraa Bräckevägen ja Årevägen, joissa on laajoja S-mutkia. Årevägenin jälkeen tulee Lienhoppet (Lienhyppy) ja oikealla kääntyvä mutka jossa on myös hyppy. Sitä seuraa S-mutkat ennen Målhoppet (Maalihyppy) -hyppyä.
Målhoppetin jälkeen tulee lyhyt loppujyrkänne ennen maalia, joka sijaitsee 396 metriä merenpinnan yläpuolella Åren taajamassa.
Panuma
pienoiskuva|Panuman hiekkaranta Panuma on Pudasjärven kaupungissa Panumanjärven rannalla Kipinän alueella sijaitseva kylä. Se sijaitsee noin 35 kilometrin päässä kaupungin ydinkeskustasta Kurenalta lounaaseen. Oulusta matkaa on noin 60 kilometriä. Kylässä on vajaa parikymmentä vakituista asuntoa, mutta suurin osa kylän asunnoista koostuu kesämökeistä.
Vanhoissa asiakirjoissa mainitaan kylällä olleen asutusta jo 1500-luvulla. Koko Panuman kylä paloi 11. lokakuuta 1925 ankaran myrskyn aikana sattuneessa tulipalossa.
Kylällä toimii oma kyläyhdistys Panumajärvi ry ja erämaatila Poro-Panuma, joka tarjoaa majoitus- ja retkeilypalveluita. Kylä tunnetaan eritoten vuosittain järjestetystä Panuman Kulta-ajot -tapahtumasta.
Panuma on eteläisen poronhoitoalueen vanhimpia porokyliä. Poroja hoidetaan Panumalla jo seitsemännen sukupolven voimin.
Helsingin suuri alueliitos
pienoiskuva|Kartassa Helsingin alueliitosta edeltävä alue punaisella ja Helsinkiin liitetyt alueet vaaleanpunaisilla sävyillä. Helsingin maalaiskunnan jäljelle jäänyt alue keltaisella.|536x536px
Helsingin suuri alueliitos tarkoittaa vuonna 1946 tapahtunutta Helsingin alueen laajentamista.
Alueliitos
Alueliitoksessa 1. tammikuuta 1946 Helsinkiin liitettiin Helsingin maalaiskunnasta muun muassa Tali, Pitäjänmäki, Konala, Pakila, Tuomarinkylä, Suutarila, Pukinmäki, Malmi, Tapanila, Puistola, Viikki, Vartiokylä, Mellunkylä, Herttoniemi, Herttoniemeen tuolloin kuulunut Roihuvuoren alue, Laajasalo ja Santahamina sekä osia Kaarelasta, Helsingin pitäjän kirkonkylästä ja Tikkurilasta. Lisäksi Helsinkiin liitettiin silloinen Haagan kauppala sekä Huopalahden, Kulosaaren ja Oulunkylän kunnat. Huopalahden kuntaan kuuluivat muun muassa Lauttasaari ja Munkkiniemi.
Alueliitosta oli valmisteltu 1920-luvulta saakka. Kaupungin alue kasvoi liitoksessa noin kahdeksankertaiseksi. Samalla maalaiskunta menetti suurimmat taajamansa, hallinnollisen keskuksensa (Malmi), kolmanneksen pinta-alastaan ja yli kaksi kolmasosaa asukkaistaan. Myös Helsingin tuolloinen päälentoasema, Helsinki-Malmin lentoasema, siirtyi maalaiskunnasta Helsingin puolelle.
Vuosaari jäi vuoden 1946 alueliitoksessa vielä osaksi Helsingin maalaiskuntaa. Vuosaari liitettiin Helsinkiin vasta vuonna 1966.
Syyt esikaupunkien syntyyn
Asutuksen leviäminen 1900-luvun alussa Helsinkiä ympäröivälle maaseudulle johtui kaupungissa vallinneesta asuntopulasta, kehnoista asunto-oloista ja korkeista vuokrista. Varsinkin vähävaraisempia ihmisiä muutto esikaupunkiin houkutteli, vaikka asumisen taso siellä oli alempi kuin kaupungissa. Useimmissa esikaupungeissa ei ollut hyväkuntoisia katuja, ei vesi- eikä viemärijohtoja ja sähkö- ja kaasulaitoksen palvelutkaan eivät ulottuneet joka kolkkaan. Vastapainona oli se, että asuminen esikaupungissa oli halvempaa ja viihtyisämpää. Monia maaseudulta kaupunkiin muuttaneita ihmisiä houkutteli myös se, että esikaupungissa oli mahdollisuus viljellä pientä puutarhapalstaa.
Moni sellainenkin helsinkiläinen, jolle korkea vuokra ei ollut este kaupungissa asumiselle, halusi muuttaa tilavampaan omakotitaloon esikaupunkiin. Helsingin kunnallispolitiikalle oli ominaista, että suosittiin yksipuolisesti korkeita kerrostaloja. Yksi- ja kaksikerroksiset asuintalot alkoivat väistyä kaupungista 1880- ja 1890-luvuilla. Poikkeuksina olivat muutamat kaupungin laita-alueet kuten matalasti rakennettu Eira, jolle vahvistettiin asemakaava 1908, sekä kaupungin pohjoisosiin rakennetut, muusta kaupunkirakenteesta erillään sijainneet pientaloalueet kuten Kumpula ja Puu-Käpylä.
Puutarhan ympäröimä yhdenperheentalo edusti korkeampaa asumis- ja elintasoa, minkä vuoksi sellainen houkutteli varakkaampiakin kaupunkilaisia. Vilkas tonttien kysyntä huvilakaupungeissa sai yksityiset yrittäjätkin ottamaan asian omakseen. Näin syntyi yrityksiä, jotka ostivat maata, jakoivat sen asuntotonteiksi ja myivät tontit halukkaille muuttajille. Näin kaupungin ympäristöön syntyi omakoti- ja huvilayhdyskuntia.
Taajaväkisten yhdyskuntien synty
Ensimmäisinä esikaupunkeina syntyivät Hermanni, Toukola ja Pasila. Esikaupunkien ilmestyminen kaupungin rajoille synnytti ajatuksen luoda kaupunkien ja maalaiskuntien hallinnon välimuoto. Helsingin esikaupunkikysymys johti vuoden 1894 valtiopäivillä tehtyyn aloitteeseen komitean asettamisesta tutkimaan asiaa. Komitea sai mietintönsä valmiiksi 1896. Asetus taajaväkisten maalaisyhdyskuntien järjestämisestä annettiin 15. kesäkuuta 1898. Yhdyskuntien mallisäännöt laati protokollasihteeri K. J. Ståhlberg. Vähitellen syntyi useita taajaväkisiä yhdyskuntia: Haaga, Oulunkylä, Pakinkylä, Pukinmäki, Kulosaari, Tikkurila, Pasila, Munkkiniemi, Malmi–Tapaninkylä, Pitäjänmäki, Degerö, Lauttasaari, Herttuanniemi ja Puodinkylä. Näistä Pasila kuitenkin liitettiin Helsinkiin jo vuonna 1910, Hermanni ja Toukola jo sitä ennen.
Esikaupunkeja omiksi kunniksi
Esikaupunkien kasvaessa niiden kunnallisten tehtävien hoito haluttiin järjestää siten, että niistä tehtiin itsenäisiä kuntia. Huopalahden kunta erotettiin Helsingin maalaiskunnasta 1920, Oulunkylän maalaiskunta 1921 ja Kulosaaren maalaiskunta 1922. Haagan kauppala erosi Huopalahden kunnasta 1923.
Joulukuussa 1917 tehtiin Helsingin maalaiskunnan valtuustossa aloite Malminkylän ja Tapanilankylän muodostamiseksi Malmi–Tapanila-nimiseksi kauppalaksi. Asiaa selviteltiin useita vuosia, mutta se jäi ratkaisematta, kun alettiin selvittää esikaupunkien liittämistä Helsinkiin.
Espoon maalaiskunnan alueelle perustettu Kauniaisten kauppala aloitti toimintansa vuoden 1920 alussa. Kauniaisten itsenäistyminen toimi kannustimena, kun Leppävaaran asemanseudun asukkaat ryhtyivät neuvottelemaan eroamisestaan Espoon kunnasta. Aloite itsenäisestä Leppävaarasta ei koskaan johtanut tuloksiin, mutta sekin muodostettiin taajaväkiseksi yhdyskunnaksi. Myös itsenäisen Suomenlinnan kunnan perustamista selviteltiin, sillä pääsaaret jakautuivat kahteen kuntaan, Helsingin kaupunkiin ja Helsingin maalaiskuntaan, rajan kulkiessa Kuninkaansalmen kautta. Tämäkään selvitystyö ei johtanut tuloksiin.
Esikaupunkien asukkaat
Esikaupunkien kaupunkilaiselinkeinojen varassa elävä väestö oli asettunut asumaan maanviljelijöiden asunsijoille. Vuonna 1930 esikaupungeissa asui 35 344 henkilöä ja niissä oli 5 916 rakennettua kiinteistöä. Helsingin omistuksessa oli 5 173 hehtaaria esikaupunkien maata.
Esikaupunkien asukkaiden tarpeet ja harrastukset poikkesivat suuresti maanviljelijäväestön tarpeista ja harrastuksista. Kaupungin talouspiiriin kuuluvien eri osien keskittämistä saman kunnan hallintaan pidettiin monessa suhteessa välttämättömänä. Tämä ilmeni erityisesti asemakaavoituksessa ja rakennustoiminnassa. Haluttiin, että asutuksen laajeneminen tapahtui keskitetyn johdon alaisena ja siten, ettei rakentaminen muodostu esteeksi järjestetyn asutuksen kehittymiselle. Ei myöskään haluttu, että esikaupunkeihin vakiintuu kaupunkia alempi elin- ja asumistaso.
Muutamat esikaupungit kuten Kulosaari ja Munkkiniemi olivat lähinnä varakkaiden asuntoalueita, mutta useimmissa muissa asukkaiden keskimääräinen tulotaso oli alempi kuin itse kaupungissa. Vuoden 1930 väestölaskennan mukaan 6 100 esikaupunkialueen asukasta kävi Helsingissä töissä. Tämä oli 33 prosenttia esikaupunkien työntekijöiden määrästä. He työskentelivät pienipalkkaisissa töissä ja he olivat muuttaneet esikaupunkeihin halvempien elinkustannusten, erityisesti asumiskustannusten houkuttelemina. Kaupunkiväestöön verrattuna heistä oli suurempi osa perheellisiä ja useampilapsisia. Esikaupunkien väestö oli taloussuhdanteiden vaihtelulle tuntuvasti alttiimpia kuin varsinainen kaupunkiväestö. Pulakausina he joutuivat kaupunkilaisia nopeammin työttömiksi ja julkisen huollon piiriin.
Esikaupunkien huoltomenot kuten köyhäinhoito, lastensuojelu, sairaanhoito ja työttömyyshuolto rasittivat kuntia kaupunkikuntaa enemmän, sillä kaupungeilla oli laajempi verotuspohja. Epäsuhta huoltomenojen ja verotuspohjan välillä kärjistyi pula-aikoina, jolloin huoltomenot kasvoivat ja verotetut tulot laskivat.
Helsingin maalaiskunnan olot
Helsingin maalaiskunta oli kaupungin ympäristön kunnista se, jonka oloja esikaupunkiasutus oli eniten muuttanut. Esikaupunkien väestö oli kunnassa selvänä enemmistönä ja valtuuston 41 jäsenestä vain 10 edusti varsinaista maanviljelijäväestöä. Maalaiskunta ei enää ollut maanviljelijöiden itsehallintoyhdyskunta. Viljelijät valittivat, että esikaupunkiväestö rasitti kunnan taloutta. Esimerkiksi 1932 köyhäinhoidon osuus kunnan saamista verotuloista oli 42,8 prosenttia. Vuonna 1934 köyhäinhoidon ja varatöiden menot olivat 49,5 % menojen loppusummasta.
Maalaiskunnan taloudellinen asema ei sallinut varojen käyttämistä esikaupunkien erikoistarpeisiin. Kunta myös laiminlöi esikaupunkien olojen järjestelyä.
Helsingin maalaiskunta piti kunnassa olevia köyhien työläisten asuttamia esikaupunkialueita uhkana taloudelleen. Se teki 1919 valtioneuvostolle esityksen, että esikaupungit liitettäisiin Helsinkiin. Asiaa edisti myös se, että Helsinki oli aloittanut 1917 maanostot Pukinmäestä, Tuomarinkylästä ja Pakilasta. Maanhankinta jatkui 1920- ja 1930-luvuilla.
Helsingin kaupunginvaltuusto asetti 1920 viisijäsenisen valtuuskunnan selvittelemään lähialueiden liittämistä kaupunkiin. Valtuuskunta neuvotteli myös ympäristökuntien valtuustojen edustajien kanssa liitosalueen sopivista rajoista. Valtuuskunta kokosi laajan aineiston, mutta sen työ pysähtyi 1923 johtamatta lopulliseen ehdotukseen.
Valtioneuvosto päätti 1928 keskittää selvitystyön yhdelle henkilölle. Selvitysmieheksi valittiin kunnallisen keskustoimiston johtaja ja Suomen kaupunkiliiton sihteeri, maisteri Yrjö Harvia. Laaja mietintö valmistui 1936 kahtena osana ja lausuntoja sisältävä kolmas osa ilmestyi 1940.
Liitosten edellytyksenä oli sopiva lainsäädäntö. Vuonna 1925 säädettiin kunnallisen jaotuksen muutoksia koskeva laki ja laki maan siirtämisestä kameraalisessa suhteessa hallinnollisesta tai oikeudellisesta alueesta toiseen. Vuoden 1931 kaupunkien asemakaavalaki antoi kaupunkikunnille valtuudet säännöstellä esikaupunkiasutusta yksityisellä maalla. Samana vuonna vahvistettiin uusi laki taajaväkisistä yhdyskunnista maaseudulla.
Helsingin laajeneminen
Helsingin kaupunginhallitus antoi kesäkuussa 1939 liittoasiassa lausuntonsa, johon kaupunginvaltuusto yhtyi. Kaupunki piti tärkeimpänä asiana saada yhdistetyksi itseensä ne alueet, joissa kaupunki omisti huomattavia maa-alueita.
Kaupunginhallitus päätti maaliskuussa 1940 kiirehtiä liittosasiaa niin, että se tapahtuisi vuoden 1941 alusta. Syynä kiirehtimiseen oli se, että Suomi luovutti Neuvostoliitolle laajoja maa-alueita Moskovan rauhassa. Helsinki halusi sijoittaa luovutettujen alueiden asukkaita kaupungin omistamille maille ympäristökuntiin, sillä kaupungissa ei ollut vapaata rakentamiseen soveltuvaa maata. Kiirehtiminen ei auttanut, vaan liitos toteutui vasta jatkosodan jälkeen.
Harvian vuonna 1936 laatiman ehdotuksen mukaan Helsinkiin olisi liitetty myös Espoon itäisin osa, muun muassa Leppävaara. Tältä osin liitos ei kuitenkaan toteutunut.
Ennen liitosta muodostuneiden esikaupunkien lisäksi liitosalueella oli paljon silloin vielä rakentamattomia alueita. Seuranneiden vuosikymmenien aikana sinne alettiin rakentaa suuri joukko lähiötä, samoin kuin myös Espooseen ja Vantaan jäljelle jääneelle alueellekin.
Ylä-Pirttijärvi (Muurame)
Ylä-Pirttijärvi on Keski-Suomessa Muuramessa Sääksvuoren kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 2,9 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 103 100 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 3,6 metriä ja suurin syvyys on 7,7 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Sallaanojan valuma-alueeseen (14.287) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 142 metriä mpy.
Kiinan kommunistisen puolueen keskussotilaskomissio
Kiinan kommunistisen puolueen keskussotilaskomissio on Kiinan kansantasavallan Kansan vapautusarmeijan hallitseva elin. Kiinan puolustusministeri ei päätä juuri lainkaan armeijan asioista ja on käytännössä koko keskussotilaskomission alin virka. Hätätilanteissa keskussotilaskomission käskyt voivat mennä ristiin Kiinan kommunistisen puolueen oman keskussotilaskomission kanssa.
Keskussotilaskomissio vastaa lähes kaikista kiinan sotilastoimista sekä takaa puolueen kontrollin asevoimissa.
Kamppi
thumb|Lapinlahdenkatu Kamppi on kaupunginosa Helsinginniemen keskiosassa Helsingissä. Siihen kuuluvat Mannerheimintien länsipuolinen osa Helsingin nykyistä ydinkeskustaa sekä keskustan länsipuolisia alueita Hietalahteen saakka. Kamppi kuuluu Kampinmalmin peruspiiriin, joka on osa Eteläistä suurpiiriä. Kampissa asuu 12 168 asukasta (31.12.2021) ja siellä on 28 181 työpaikkaa (31.12.2012).
Tässä on kuvattu kaupunginosan rajat, ne kulkevat kadun jommankumman reunan kohdalla:
Usein Kampista puhuttaessa kuitenkin tarkoitetaan vain Kampin kaupunginosan pohjoisinta osaa, jossa sijaitsevat muun muassa Kampin kauppakeskus ja linja-autoasema, Kampin metroasema, Tennispalatsi ja Sähkötalo.
Nimi
Nimi Kamppi tulee ruotsin sanasta Kampen, jolla on tarkoitettu alueella, nykyisen Kampin kauppakeskuksen ja Narinkkatorin paikkeilla 1600-luvulta 1900-luvun alkuun asti sijainnutta sotaväen harjoituskenttää (ruotsin sanasta kamp on johdettu suomen kielen kamppailu). Kamppi- ja Kampen-nimitykset ovat peräisin latinan sanasta campus, joka tarkoittaa peltoa, niittyä tai kenttää. Nimi Kamppi taipuu tavallisesti sisäpaikallissijoissa (Kampissa, Kampista, Kamppiin), joskin ainakin jotkin kaupungin viranomaiset käyttävät ulkopaikallissijoja (Kampilla, Kampilta, Kampille).
Armeijan harjoituskenttä ja hautausmaa-alue
Ruotsin vallan aikana Helsingin kaupunki loppui lännessä Kluuvin­lahteen, joka ulottui nykyiseltä Töölönlahdelta Esplanadin puiston tienoille. Venäjän keisarillinen armeija käytti Kampin kenttää harjoituksiinsa 1820-luvun lopulta alkaen, ja sen ympärille perustettiin varuskunta. Töölönlahden länsipuolella sijainnut Kampin alue oli lähes asumatonta.
Alueen reunaan, nykyisen Lasipalatsin paikalle silloisen Läntisen Henrikinkadun varteen, rakennettiin vuonna 1833 C. L. Engelin suunnittelema Turun kasarmi, joka tuolloin oli Helsingin suurimpia rakennuksia. Myöhemmin rakennettiin joukko puisia ja tiilisiä kasarmirakennuksia myös harjoituskentän toiselle puolelle, nykyisten Tennispalatsin ja Autotalon paikkeille Fredrikinkadun molemmin puolin.
Nykyisen Vanha kirkkopuiston paikalla sijaitsi hautausmaa-alue, johon vuoden 1710 ruttoepidemian jälkeen haudattiin suuriin joukkohautoihin yli tuhat ruttoon kuollutta helsinkiläistä. Lisäksi Kampin alueella sijaitsi helsinkiläisten peltoja ja puutarhaviljelmiä. Nykyisen Erottajan tienoilla oli 1700-luvulla köydenpunojamestari Röökin köydenpunontarata.
Uudenmaan esikaupunki
1800-luvun alkupuolella Kluuvinlahti täytettiin ja kaupunkiasutus alkoi levitä Kamppiin. J. A. Ehrenströmin asemakaavassa 1812 nykyisen Kampin eteläosa kaavoitettiin Helsingin IV kaupunginosaksi, joka oli osa silloista Uudenmaan esikaupunkia. Kaupunginosan pääkaduksi tuli puistokatu Bulevardi, joka johti Erottajalta Hietalahdentorille. Sen varrelle jäänyt vanha hautausmaa-alue muutettiin puistoksi, johon rakennettiin vuonna 1826 sittemmin Vanhana kirkkona tunnettu kirkko. Kaupunginosan kadut nimettiin henkilöiden mukaan. Omat nimikkokatunsa saivat ortodoksisen Venäjän suosituimmat pyhimykset Anna, Andreas, Vladimir ja Yrjö. Itsenäistymisen jälkeen Andreaan ja Vladimirin kadut poistettiin ”liian venäläisinä” ja ne saivat uudet kansallishenkiset nimet Lönnrotinkatu ja Kalevankatu. Asemakaavoittaja Johan Albrecht (Albert) Ehrenström sai nimikkokadukseen Albertinkadun. Lisäksi alueelle tuli Abrahaminkatu, Eerikinkatu ja Fredrikinkatu, joiden esikuvista ei ole täyttä varmuutta, mutta Eerikinkadun oletetaan kunnioittavan kreivi Carl Erik Mannerheimia.
Bulevardin varsi ja Vanhan kirkkopuiston lähialueet olivat jo 1800-luvulla hienoston asuinaluetta. Muun muassa Carl Ludvig Engel asui Bulevardi 18:ssa itse suunnittelemassaan ylellisessä puutalossa.
Köyhälistön asuinalue
Suurin osa Kamppia, etenkin sen länsi- ja pohjoisosat olivat pitkään kaupungin laita-aluetta, joka veti puoleensa kasvavan kaupungin työläisasutusta ja muodostui jo 1800-luvun puolivälissä köyhien kaupunginosaksi. Kamppi ja etelämpänä sijaitseva Punavuori (”Rööperi”) olivat Helsingin vanhimmat työläiskaupunginosat. Vasta 1870-luvulla ja teollistumisen seurauksena alkoi Pitkänsillan pohjoispuolelle, Kallion ja Sörnäisten alueelle, syntyä työläisasutusta. Kampin länsilaita oli pitkälle 1900-luvulle asti puutalovaltainen. Lastenkodinkadulla on yhä jäljellä korttelin verran 1800-luvun lopulla rakennettuja puisia työläisasuntoja, niin sanottuja Sadan markan villoja. Myös Kalevankadulla on säilynyt kolme 1830–1840-lukujen puutaloa, joissa vuosina 2000–2010 toimi Koulumuseo.
Lastenkodinkatu ja -kuja saivat nimensä vuonna 1887 paikalla sijainneen, Helsingin rouvasväenyhdistyksen 1860-luvulla perustaman lastenkodin mukaan.
Lumpunkerääjien tori eli Narinkka syntyi varuskunnan läheisyyteen, Simonkadun varteen 1870-luvulla. Etupäässä juutalaiset kauppiaat myivät siellä uusia ja käytettyjä vaatteita ja muita tavaroita. Narinkka suljettiin 1929. Nykyiseen Kampin keskukseen liittyvä tori nimettiin vuonna 2005 alueen historiaa kunnioittaen Narinkkatoriksi.