cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kuponki
Fyysiset kupongit
Tyypillinen tapa jakaa kuponkeja on toimittaa ne tavanomaisen postin mukana jaettavina kuponkilehtisinä. Kuponkeja voidaan jakaa asiakkaille myös vähittäismyymälässä esimerkiksi ostotapahtuman yhteydessä. Yritys voi myös liittää kuponkeja asiakkaan tekemien tilausten postituksiin tai jakaa kuponkeja esimerkiksi oman kanta-asiakaslehtensä välissä.
Sähköiset kupongit
Sähköiset kuponkikoodit toimitetaan kuluttajille usein yritysten uutiskirjeiden mukana. Koodeja voidaan jakaa myös esimerkiksi sosiaalisessa mediassa sekä yrityksen mobiilisovelluksissa.
Alennuskoodeja voivat jakaa myös bloggaajat sekä vloggaajat, jotka saavat koodeja käyttöönsä tehdessään yhteistyötä yritysten kanssa.
Sähköisiä kuponkikoodeja jakavat myös erilaiset alennuskoodisivustot. Alennuskoodisivustot keräävät tyypillisesti usean verkkokaupan alennuskoodit omalle sivustolleen, josta kuluttajat voivat ottaa ne käyttöön tehdessään ostoksia verkkokaupoissa.
Aiheesta muualla
buono
Ganesh Chaturthi
Ganesha Chaturthi  (myös Vinayaka Chaturthi) on yksi hindujen suurista juhlista. Sitä vietetään Ganesha-jumalan syntymäpäivän kunniaksi hindukalenterin Bhaadrapadan kuussa. Yleensä juhla ajoittuu elokuun 20. ja syyskuun 15. päivien väliin. Juhla kestää 10 päivää ja päättyy Anant Chaturdashi -juhlaan.
Intialainen nationalisti ja sosiaalinen uudistaja Bal Gangadhar Tilak kehitti aluksi perhejuhlana vietetystä Ganesha Chaturthista yhteisen, koko kansan juhlan. Juhlan vietto aloitetaan Ganesha-patsaiden rakentamisella ja koristelemisella. Juhlan viettoon kuuluvat suvun ja naapureiden kanssa syötävät yhteiset ateriat. Viimeisenä päivänä juhlijat kokoontuvat saattamaan Ganesha-patsaat veteen.
Tulevaisuuden tiellä
Tulevaisuuden tiellä on Mika Waltarin kirjoittama näytelmä vuodelta 1941. Waltari osallistui sillä Suomen Näytelmäkirjailijaliiton kilpailun A-sarjaan, mutta ei saanut palkintoa. Sarjan voitti Maria Jotunin Klaus, Louhikon herra. Tulevaisuuden tiellä ilmestyi 1941 WSOY:n näytelmäsarjassa, samana vuonna ja samassa sarjassa kuin Waltarin toinen näytelmä Maa on ikuinen.
Teatterin esitystietokannan mukaan näytelmää on esitetty kuudessa eri ammattiteatterissa vuosina 1941–1942. Kantaesityksensä se sai Helsingin Työväenteatterissa 8. maaliskuuta 1941.
Teemat ja tapahtumat
Tulevaisuuden tiellä on Maaria Koskiluoman mukaan näytelmä, jolla on ollut aikanaan sosiaalinen tilaus. Se haluaa sovittaa ristiriidat työväestön ja porvarien välillä ja osoittaa, että kummatkin ovat samoja suomalaisia. Panu Rajala nimittää sitä ”sovinnaiseksi tendenssinäytelmäksi”, joka kuvaa talvisodan aikaista yksimielisyyttä. Juri Nummelinin mukaan näytelmä käsittelee sotaa ja sen vaikutusta suomalaisiin ja suomalaiseen yhteiskuntaan, ”talvisodan henkeä”.
Näytelmä on sijoitettu keskikokoiseen maaseutukaupunkiin Luovutetussa Karjalassa, ja sen aiheena on porvariperheen pojan Kauko Äyrämön ja työläisperheen tyttären Airi Kaitapään suhde. Ensimmäinen näytös tapahtuu lokakuussa 1939 YH:n aikaan ja viimeinen talvisodan päätyttyä maaliskuussa 1940.
Kaukon isä Arvid Äyrämö on varatuomari ja säästöpankin johtaja, ja Kauko itse on ylioppilas ja reservin vänrikki. Perheen isä kuvataan vallastaan tietoiseksi, ja äiti on ahdaskatseinen ja ennakkoluuloinen. Airi on talonmiehen tytär ja työväenlehden toimittaja, ja hän on kirjoittanut monia häväistyshenkisiä juttuja Arvid Äyrämöstä. Äyrämön perhe vastustaa Airin ja Kaukon suhdetta voimakkaasti mutta hyväksyy sen lopulta sen jälkeen, kun Airi tulee raskaaksi ja Kauko, jonka luullaan kaatuneen, palaakin sodasta hengissä. Näytelmän lopussa henkilöt lähtevät yhdessä ”uuteen Suomenmaahan” kotikaupungistaan, joka jää uuden rajan taakse.
Rajala vertaa Tulevaisuuden tiellä –näytelmää Waltarin toiseen teokseen, Ihmeelliseen Joosefiin, jossa sukupuoliroolit esitettiin toisinpäin. Porvariperheen äiti kuvataan kummassakin näytelmässä typeräksi. Näytelmästä käy ilmi Waltarin myötätunto työväkeä kohtaan, sillä Airi kuvataan näytelmässä myönteisesti ja hänestä kasvaa sen sankaritar. Nummelinin mukaan Waltarin tuotannossa on tyypillistä, että uudet sukupolvet hakevat uusia aatteellisia sisältöjä, jotta elämä ja yhteiskunta kehittyisivät.
Milt Palacio
Milton “Milt” Palacio (s. 7. helmikuuta 1978, Los Angeles) on yhdysvaltalainen koripalloilija, jonka nykyisenä seurajoukkueena toimii Saski Baskonia.
Team Jayco-AlUla
Team Jayco-AlUla (UCI-tunnus JAY) on australialainen maantiepyöräilyn ammattilaistalli. Joukkue perustettiin vuoden 2011 alussa, ja kaudesta 2012 lähtien se on kilpaillut korkeimmalla tasolla World Tourissa. Tallin nimisponsorina toimii vuodesta 2023 lähtien matkailuautoja valmistava australialainen Jayco ja toisena sponsorina saudiarabialainen matkailu- ja kulttuuripalveluja tarjoava AlUla. . Vuosina 2021–2022 pääsponsorina toimi nettipyöräkauppa BikeExchange. Sitä ennen sponsoreina toimivat joukkueen omistajan Gerry Ryanin viinialan yritys Mitchelton ja pyöräntoimittaja Scott. Aiempi pääsponsori on ollut myös monialayritys Orica ja toisena sponsorina pyöräilytarvikeketju BikeExchange.
2023
Lähde: UCI
Punahäntämaaorava
Punahäntämaaorava (Tamias ruficaudus tai Neotamias ruficaudus) on maaoravien sukuun kuuluva jyrsijä, joka elää Albertan ja Brittiläisen Kolumbian provinsseissa Kanadassa sekä Montanan, Idahon ja Washingtonin osavaltioissa Yhdysvalloissa.
Dean Andrews
Dean Andrews (s. 1963 Rotherham) on brittiläinen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten DC Ray Carlingin roolista televisiosarjassa Life on Mars ja hän jatkoi samassa roolissa myös spin-off-sarjassa Ashes to Ashes. Andrews on myös esiintynyt esimerkiksi televisiosarjoissa Viimeinen tango Halifaxissa ja Being Eileen.
Ahveniston moottorirata
thumb|Ahveniston moottoriradan ensimmäinen mutka Ahveniston moottorirata on suomalainen moottorirata Hämeenlinnassa, Pullerinmäen kaupunginosassa. Rata valmistui 15. heinäkuuta 1967. Asfalttiradan pituus on 2 840 metriä. Radalla on kilpailtu monissa kansainvälisissä luokissa, esimerkiksi Formula 2 -lähtö 5. syyskuuta 1967, jolloin 1. Ahveniston ajoissa (tämä oli toinen kilpailu radalla) oli mukana monia sen ajan F1-huippuja, muun muassa Jim Clark, Graham Hill, Jack Brabham ja Niki Lauda. Myös moottoripyöräilyn tähdet vierailivat radalla useasti esimerkiksi vuosina 1973–1975 MM-Road Racingin 750cc-luokassa.
Radalla on kuvattu yksi Top Gearin jakso, jossa oli mukana Mika Häkkinen.
Radan sijainti keskustan lähellä ja luonnonsuojelualueen vieressä on aiheuttanut keskustelua radan puolesta ja vastaan.
Aiheesta muualla
61.00361°N, 24.41722°W
Tondiraba
Tondiraba on asuinalue Lasnamäen kaupunginosassa Tallinnassa. Sen pinta-ala on 138 hehtaaria ja väkiluku 3 henkeä (1.1.2018).
Juri Budanov
Budanov syntyi Donetskin alueella Ukrainassa. Neuvostoliiton hajotessa hän palveli Valko-Venäjällä, mutta kieltäytyi maan kansalaisuudesta ja sai siirron Siperian sotilaspiiriin. Hän palveli Tšetšenian sodassa.
Rikostuomio
Helmikuussa 2000 Budanovin panssarirykmentti oli sijoitettuna Tangi-Chun ulkopuolelle. Budanov asetettiin syytteeseen 27. maaliskuuta 2000 tapahtuneista Elza Kungajevan kaappauksesta, raiskauksesta ja murhasta. Raiskausta lukuun ottamatta hänet tuomittiin syylliseksi. Budanov sekä hänen alaisensa, kersantit Grigorijev ja Li-En-Shou sekä sotamies Jegorov, olivat saapuneet kylään puolenyön jälkeen ja vieneet Kungajevan tämän kotoa leirille, jossa hänet oli kuristettu noin kello 03. Tämän jälkeen ruumis oli haudattu metsään.
28. maaliskuuta ruumis kaivettiin ylös ja palautettiin perheelleen. Vainaja haudattiin seuraavana päivänä. Hautajaisissa olivat mukana joukkojen komentajat kenraalieversti Valeri Baranov, kenraalimajuri Valeri Gerasimov ja kenraalimajuri Verbitski, jotka lupasivat, että tapaus tutkittaisiin.
Budanov pidätettiin 29. maaliskuuta. Tapauksesta suoritettiin oikeudenkäynti vuosina 2001–2003.
Venäjän korkein oikeus määräsi uuden oikeudenkäynnin. Siinä Budanov tuomittiin syylliseksi. Hänet tuomittiin kymmenen vuoden vankeuteen sekä menettämään sotilasarvonsa ja kunniamerkkinsä.
Kungajevan perheen asianajaja Stanislav Markelov ammuttiin tammikuussa 2009.
Kuolema
Tuntematon hyökkääjä ampui vaimennetulla pistoolilla 10. kesäkuuta 2011 klo 12:30 Moskovan Komsomolski Prospektilla Budanovia kuusi kertaa ja pakeni autolla. Hylätty pakoauto löytyi myöhemmin.
Paras miespääosa musikaali- tai komediaelokuvassa (Golden Globe)
Parhaan musikaali- tai komediaelokuvan Golden Globe -palkinto on yksi palkinnoista, joita Hollywood Foreign Press Association jakaa vuosittain. Ensimmäisen kerran palkinto jaettiin vuonna 1950.
Petronas Towers
Arkkitehtuuri
Tornit suunnitteli arkkitehti César Pelli. Rakennuksissa on 88 kerrosta. Niiden yläpuolelle kohoaa vielä 74 metriä korkea piikkimäinen torni, joka kasvattaa rakennusten kokonaiskorkeuden 452 metriin. Tornit on rakennettu pääosin betonista ja lasista, koska Malesialla ei ollut mahdollisuutta valmistaa tarvittavaa määrää terästä torneihin. Niiden ulkonäkö on suunniteltu islamilaiset perinteet huomioon ottaen, vaikka perusrakenne on peräisin Chicagoon suunnitellusta, rakentamatta jääneestä tornista. Tornien 42. ja 43. kerroksen välissä on silta, joka on 170 metrin korkeudessa ja 58 metrin pituinen.
Esiintyminen
Tornit ovat merkittävässä osassa myös Sean Conneryn ja Catherine Zeta-Jonesin tähdittämässä elokuvassa Ansa viritetty, sekä tietokonepeleissä Hitman 2 ja Just Cause 2. Ne näkyvät myös televisiosarjan 24 ensimmäisessä jaksossa sekä elokuvissa Fair Game ja Independence Day: Uusi uhka.
Pilkkupussimittari
Pilkkupussimittari (Thetidia smaragdaria), vanhalta nimeltään täplätön pussimittari, on vihermittareihin kuuluva keskikokoinen vihreä perhoslaji. Laji on levinnyt laajalle alueelle Euraasiaan, ja Suomessa sitä tavataan Etelä- ja Keski-Suomessa.
Pilkkupussimittari on pääasiassa aurinkoisten, lämpimien ja kuivien ketojen, niittyjen ja rinteiden laji. Koiraita tavataan lennossa kesä-heinäkuussa, usein jo iltahämärissä, kun naaraat puolestaan piilottelevat useimmiten kasvuston seassa. Pilkkupussimittarin toukat käyttävät ravintonaan siankärsämöä, pietaryrttiä ja erilaisia marunoita. Toukat elävät, talvehtivat ja koteloituvat ravintokasvin karikkeesta kasaamansa pussin sisällä, mistä koko laji on saanut nimensä.
Pilkkupussimittarin alalaji T. s. maritima, jota on tavattu ainoastaan Englannissa, on ilmeisesti kuollut sukupuuttoon 1990-luvun alussa. Norjassa pilkkupussimittarin kanta on hyvin pieni, ja laji onkin maassa luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi. Suomessa pilkkupussimittaria ei ole luokiteltu uhanalaiseksi ja sen populaatiokoko vaikuttaa vakaalta.
Dante Carlos Sandrelli
Dante Carlos Sandrelli (6. kesäkuuta 1922 Cortona, Italia – 7. joulukuuta 2002) oli Argentiinassa toiminut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Argentiinaan 27. heinäkuuta 1947 ja nimitettiin Formosan hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Germania in Dacian titulaaripiispaksi 2. tammikuuta 1976. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Ítalo Severino Di Stéfano, jota avustivat José Agustín Marozzi ja Raúl Marcelo Pacífico Scozzina.
Pilkkupussimittari
Koko ja ulkonäkö
Pilkkupussimittari on keskikokoinen mittari: sen siipien kärkiväli on keskimäärin noin 27–32 millimetriä. Naaras on koirasta hieman suurempi. Eteläisessä Euroopassa toinen sukupolvi, joka lentää elokuun puolivälistä syyskuun loppupuolelle, on kooltaan pienempi: sen siipien kärkiväli on keskimäärin vain noin 22 millimetriä. Perhosen siivet ovat väriltään kirkkaan vihreät ja siipien ripset ovat valkoiset. Etusiipien etureuna on väriltään kellertävä. Lajin etu- ja takasiipien keskellä sijaitsevat selvät keskipilkut, joiden avulla laji on helppo erottaa laikkupussimittarista. Takasiipien etureuna on tyveltään valkea, ja sen ulkoreuna kaareutuu tasaisesti, toisin kuin esimerkiksi melko samannäköisillä lehvämittarilla ja vihermittarilla. Siipien ulompi poikkiviiru on melko suora ja sisempi poikkiviiru näkyy vain heikosti. Koiraan tuntosarvet ovat kaksoiskampahampaiset.
Dante Carlos Sandrelli
Sandrelli sai 31. maaliskuuta 1978 nimityksen Formosan piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 14. tammikuuta 1998.
Pilkkupussimittari
Koko ja ulkonäkö
Pilkkupussimittarin useista alalajeista on T. s. gigantea kooltaan suurempi kuin nimialalaji, ja sen siipien kärkiväli voi olla jopa 37 millimetriä. Alalaji on myös väritykseltään vaaleampi ja sen siipien poikkiviirut näkyvät heikommin. T. s. volgaria on puolestaan nimialalajia pienempi, sillä sen siipien kärkiväli on vain noin 22–29 milliä. Alalajin siipien poikkiviirut ovat leveämmät ja etusiiven keskipilkku useimmiten huomattavasti suurempi kuin nimialalajilla. Myös esimerkiksi takasiiven ulkoreunan viiru on selvempi.
Levinneisyys
Pilkkupussimittaria tavataan laajoilla alueilla Euraasiassa. Luoteis-Euroopasta laji puuttuu, mutta levinneisyysalue kattaa eteläisen ja itäisemmän Euroopan ja jatkuu Turkkiin, Keski-Aasiaan, Länsi-Siperiaan, Amurille ja Mongoliaan sekä Pohjois-Kiinaan ja Japaniin. Levinneisyysalueelta on kuvattu myös useita alalajeja.
Euroopassa pilkkupussimittari on yleisin Etelä- ja Itä-Euroopassa. Fennoskandiassa lajilla on pysyvä kanta vain eteläisessä Norjassa sekä Suomessa. Norjan eristyneen pilkkupussimittarin populaation katsotaan olevan relikti aikaisemmalta lämpimämmältä ajanjaksolta. Ruotsista laji on löydetty ensimmäisen kerran vuonna 2004, minkä jälkeen siitä on tehty muitakin havaintoja.
Suomessa pilkkupussimittari on Etelä- ja Keski-Suomen laji, ja pohjoisimmat havainnot siitä ovat Kuopion korkeudelta. Kerätyn havaintoaineiston perusteella pilkkupussimittaria on tavattu kahdessatoista Suomen luonnonmaantieteellisessä maakunnassa: Ahvenanmaalla, Varsinais-Suomessa, Uudellamaalla, Etelä- ja Pohjois-Karjalassa, Satakunnassa, Etelä-Pohjanmaalla, Etelä- ja Pohjois-Hämeessä, Etelä- ja Pohjois-Savossa sekä Laatokan Karjalassa.
Elinympäristö ja elintavat
350px|pienoiskuva|Pilkkupussimittarin elinkierron vaiheiden keskimääräinen ajoittuminen Fennoskandiassa. Eteläisemmässä Euroopassa toukkavaihe voi päättyä jo kuukautta aiemmin.
Pilkkupussimittari on aurinkoisten ja lämpimien ketojen ja rinteiden sekä kuivien niittyjen, hietikoiden ja kulttuuriympäristöjen laji, jota tavataan lennossa yleensä yksitellen. Joskus sitä voidaan tavata myös aukeissa lehti- ja sekametsissä. Toisinaan lajin yksilöitä on tavattu myös hakkuuaukeilta, sähkölinjojen alta ja teiden varsilta, jos niillä on kasvanut toukan ravintokasvia. Englantilaista T. s. maritima -alalajia tavattiin ainoastaan jokien suistojen marskimailla.
Laji on Suomessa ja muualla Euroopassa lennossa aikaisintaan kesäkuun puolivälin paikkeilla, yleensä kuitenkin kuun viimeisellä viikolla. Lento loppuu yleensä jo heinäkuun puolivälissä, viimeistään elokuun alussa. Etelä-Euroopassa pilkkupussimittarilla on vuodessa kaksi sukupolvea: Ensimmäinen lentää toukokuun puolivälistä heinäkuun alkuun ja toinen elokuun puolivälistä syyskuun loppupuolelle. Aroilla tavattavalla T. s. volgaria -alalajilla on myös kaksi sukupolvea, jotka lentävät toukokuun puolivälistä kesäkuun loppuun sekä heinäkuun lopusta syyskuun lopulle.
Pilkkupussimittarit lentävät yleensä jo iltahämärässä, ja naaraita voi toisinaan nähdä myös päivällä istumassa ruohonkorsilla. Aikuiset yksilöt käyvät usein imemässä mäkitervakoiden mettä. Illalla ja yöllä liikkeellä olevat yksilöt ovat useimmiten koiraita, sillä naaraita tavataan lennossa äärimmäisen harvoin. Naaraita voi havaita helpoimmin aamun sarastaessa, kun koiraat hakevat niitä parittelua varten. Pilkkupussimittarikoiraat lentävät hitaasti kasvillisuuden yllä ja laskeutuvat välillä sen sekaan etsien vastakuoriutuneita naaraita. Noin puoli tuntia kestävä parittelu alkaa välittömästi naaraan löydyttyä, vaikka sen siivet eivät olisi edes ehtineet vielä kovettua. Parittelun jälkeen yksilöt piiloutuvat kasvillisuuden sekaan.
Toukan ravintokasvi Suomessa ja muualla Fennoskandiassa on siankärsämö, mutta Keski-Euroopassa toukkia tavataan myös marunoilla ja pietaryrtillä. Englantilaisen T. s. maritima -alalajin toukat käyttivät ravintonaan ainoastaan merimarunaa. Toukkavaihe kestää Keski-Euroopassa syyskuusta toukokuuhun, Fennoskandiassa heinäkuun lopusta kesäkuun alkuun. Alueilla, joilla lajilla on kaksi sukupolvea, toukkavaiheet ajoittuvat kesäkuusta heinäkuuhun ja elokuun puolivälistä syyskuun puoliväliin. Toukkavaiheen aikana pilkkupussimittarin toukka kehrää itselleen kehdon, johon se kiinnittää ravintokasvin kariketta, ja lisäksi se talvehtii keskenkasvuisena kehtonsa sisällä. Myös kotelo muodostuu aikanaan kehdon sisälle, kun toukka ensin kiinnittää sen kasvin varteen tai muuhun kiinteään pintaan. Osa lajin koteloista kuoriutuu kolmen–neljän viikon kuluttua, mutta ainakin K. J. Vallen mukaan osa koteloista voi vielä talvehtia.
Pilkkupussimittarilla on kirjallisuuden mukaan ainakin yksi siihen erikoistunut loinen: Ichneumon quadrialbatus -loispistiäinen.
Uhanalaisuus ja suojelu
T. s. maritima yritettiin palauttaa elinpaikalleen 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa, kun luontoon vapautettiin alkuperäisestä populaatiosta kerättyjen yksilöiden kasvatettuja jälkeläisiä. Yhteensä istutusta yritettiin viisi kertaa. Kokeilu kuitenkin epäonnistui ilmeisesti jälkeläisten liian suuren sisäsiittoisuuden vuoksi. Kasvatettu kanta periytyi vain kolmesta naaraasta, ja nekin olivat todennäköisesti sukua keskenään. Kasvatusohjelma aloitettiin vuonna 1987 ja sitä ylläpidettiin aina vuoteen 1996 asti, kunnes se kävi mahdottomaksi yksilöiden alentuneen hedelmällisyyden vuoksi. Vuoteen 1999 mennessä myös viimeisten havaintopaikkojen merimarunakasvustot olivat tuhoutuneet.
Pilkkupussimittari on nykyään uhanalainen esimerkiksi Norjassa, missä se on luokiteltu äärimmäisen uhanalaiseksi. On arvioitu, että Norjassa pilkkupussimittarin vaarantumisen taustalla on erityisesti levinneisyysalueen pieni koko, soveliaan elinympäristön määrän väheneminen ja sen laadun heikkeneminen. Viimeisin havainto lajista on tehty Norjassakin jo vuosia sitten, vuonna 1984. Pilkkupussimittarista on havaintoja vain kahdelta pieneltä alueelta Bærumin kunnasta Oslovuonon sisäosissa. Sielläkin maankäytön paine on suuri ja viimeisin havaintopaikka on osittain jäänyt golfkentän laajennuksen alle. Lajin tärkeimpinä suojelutoimina Norjassa pidetään sitä, että mahdolliset elinpaikat jätetään rakentamattomiksi ja niiden umpeenkasvua hillitään.
Suomessa pilkkupussimittaria ei ole luokiteltu uhanalaiseksi ja sen populaatiokoko vaikuttaa vakaalta. Lajista tehtyjen havaintojen määrä on pysynyt suhteellisen muuttumattomana koko sinä aikana, jolta tilastoituja tietoja on olemassa. Suurin osa pohjoisimpien luonnontieteellisten maakuntien havainnoista on tosin tehty jo ennen vuotta 1988.
Lajin nimi
pienoiskuva|200px|[[Jean Auguste Dominique Ingresin maalaus Jupiter ja Thetis (1811).]]
Buster Keaton
Joseph Francis ”Buster” Keaton (4. lokakuuta 1895 Piqua, Kansas – 1. helmikuuta 1966 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen mykän kauden elokuvakoomikko ja -ohjaaja. Hän oli yksi aikakautensa suosituimpia näyttelijöitä ja elokuvahistorian merkittävimpiä koomikoita. Buster Keatonin tavaramerkki olivat hänen ilmeettömät kasvonsa, jotka toivat hänelle lempinimen ”Suuri kivikasvo” (The Great Stone Face).
Pilkkupussimittari
Lajin nimi
Pilkkupussimittarin nykyisen suvun tieteellinen nimi Thetidia viittaa Thetisiin, yhteen kreikkalaisen mytologian nymfeistä. Lajin kuvasi alun perin Johann Christian Fabricius vuonna 1787, jolloin hän sijoitti sen silloiseen sukuun Phalaena. Lajin sukulaisuussuhteet on kuitenkin määritelty uudelleen useaan kertaan, ja viimeksi vuonna 1994 pilkkupussimittari ehdotettiin siirrettäväksi sukuun Antonechloris.
Perhosen lajinimi smaragdaria perustuu latinan ja kreikan kielen vihreää jalokiveä eli smaragdia tarkoittavaan sanaan. Smaragdiin viittaavat myös pilkkupussimittarin monet muut erikieliset nimet: esimerkiksi englanniksi laji on Essex Emerald, "Essexin smaragdi", ruotsiksi taas smalband smaragdmätare, "kapeanauhainen smaragdimittari" ja saksaksi yksinkertaisesti Smaragdspanner, "smaragdimittari"
Buster Keaton
Lapsuus
thumb|250px|Three Keatons. Kuusivuotias Buster, isä Joe ja äiti Myra [[vaudeville-esityksessä.]] Joseph Francis Keaton syntyi 1895 pienessä Piquan kaupungissa Kansasissa. Hänen vanhempansa Joseph Hallie ”Joe” Keaton ja Myra Edith Cutler olivat kiertäviä viihdetaiteilijoita. Keatonin syntymän aikaan hänen isänsä ja kuuluisa kahlekuningas Harry Houdini olivat yhteisellä kiertueella, ja Myra Keatonin synnytys alkoi kiertueen ollessa Kansasin Piquanissa. Hänellä oli nuorempi veli Harry (1904–1984) ja sisar Louise (1906–1981). Keatonin itse kertoman legendan mukaan kummisetä Harry Houdini antoi hänelle nimen 'Buster', kun hän puolivuotiaana putosi alas portaista ilman vammoja. Siihen aikaan englannin kielen sana 'buster' tarkoitti esimerkiksi kaatumista.
Pilkkupussimittari
Lajin nimi
Lajin vanha suomenkielinen nimi oli täplätön pussimittari, joka esiintyi ensimmäisen kerran J. E. Aron teoksessa Suomen perhoset vuonna 1900. Teoksessa laji oli vielä sijoitettu "pussimittarien" Phorodesma-sukuun. Aron kirja oli ensimmäinen suomen kielellä julkaistu perhoskirja, ja sitä varten oli myös luotu suomenkieliset nimet kaikille Suomesta tavatuille suurperhosille. Täplätön pussimittari, kuten useimmat muutkin kirjan lajinimistä, oli ilmeisesti lehtori A. J. Melan antama.
Buster Keaton
Lapsuus
Kolmevuotiaana Keaton alkoi esiintyi vanhempiensa kanssa nimellä Three Keatons. Äiti Myra soitti saksofonia, kun isä Joe ja Buster esiintyivät lavalla. Esityksen juonena oli myrskyisä isä–poika-suhde: Buster oli tottelematon isää kohtaan ja isä vastasi tähän heittämällä pojan päin lavasteita, orkesterisyvennykseen tai jopa yleisöön. Keaton oppi kaatumaan ja putoamaan turvallisesti, ja hän harvoin loukkaantui tai sai edes mustelmia ohjelmanumerostaan. Keatonien esittämää komedialajia syytettiin lasten pahoinpitelystä, mutta Buster Keaton korosti myöhemmin, ettei hänen isänsä koskaan pahoinpidellyt häntä ja että hurjan näköiset kaatumiset ja ilmalennot olivat ammattimaista fyysistä komediaa. Itse asiassa Keaton piti esiintymisestä niin paljon että nauroi isän heitellessä häntä lavalla. Yleisö ei kuitenkaan pitänyt siitä, että Keatonista oli silmin nähden hauskaa joutua isänsä ”pahoinpitelemäksi”, joten hän alkoi pitää kasvonsa vakavina ja ilmeettöminä koko esityksen ajan. Ilmeettömistä kasvoista tuli Keatonin tavaramerkki koko hänen loppu-uransa ajaksi, ja ne toivat hänelle lempinimen ”suuri kivikasvo”. Myöhemmin myös muut Keatonin sisarukset otettiin mukaan esitykseen.
Pilkkupussimittari
Lajin nimi
Seuraava kattava julkaisu Suomen perhosista ilmestyi 1930- ja 1940-luvuilla Suomen eläimet -kirjasarjassa, jonka viides osa Mittarit ilmestyi 1946. Lajia kutsuttiin siinäkin vielä täplättömäksi pussimittariksi, mutta se oli siirretty uuteen "pussimittarien" Euchloris-sukuun, johon nyt kuului myös täplikäs pussimittari, nykyinen laikkupussimittari. Nykyisen nimensä pilkkupussimittari sai 1980-luvulla, kun Suomen Perhostutkijain Seuran julkaisemaa Suomen perhoset -kirjasarjaa varten myös Suomessa tavattujen mittareiden nimistöä uudistettiin. Uusi nimistö perustui pääosin K. J. Vallen jo Suomen eläimet -sarjassa käyttämiin nimimuotoihin, mutta joillekin lajeille haluttiin antaa esimerkiksi kieliasultaan uudenaikaisemmat tai kuvaavammat nimet. Tässä yhteydessä nimistötyöstä päävastuussa ollut Kauri Mikkola muutti täplättömän pussimittarinkin nimen nykyiseksi pilkkupussimittariksi.
Buster Keaton
Lapsuus
Keaton kiersi vanhempiensa kanssa vaudeville-lavoja koko lapsuutensa ja nuoruutensa eikä koskaan saanut virallista koulusivistystä. Kun Buster oli 21-vuotias, Joe Keatonin alkoholismi alkoi haitata perheen mainetta. Keaton ja hänen äitinsä jättivät Joen Los Angelesiin, ja Keatonin äiti palasi Michiganiin, kun taas Keaton lähti New Yorkiin jatkamaan uraansa lavaesiintyjänä. New Yorkiin päästyään hän kuitenkin ajautui nopeasti elokuvan pariin. Keaton palveli ensimmäisessä maailmansodassa ja sai kuulovamman ollessaan Saksassa vuonna 1918.
Lyhyet mykkäelokuvat
thumb|right|250px|Fatty Arbuckle, Buster Keaton ja Al St. John lyhytelokuvassa Out West (1918). Helmikuussa 1917 Keaton tapasi Roscoe ”Fatty” Arbucklen, yhden aikansa suosituimmista elokuvakoomikoista. Arbuckle filmasi Talmadge Studiosilla New Yorkissa, missä hänellä oli sopimus Joseph M. Schenckin kanssa. Keaton hylkäsi näyttämöuransa ja pestautui Arbucklen apumieheksi. Vuosina 1917–1920 Keaton esiintyi Arbucklen kanssa neljässätoista lyhytfilmissä ja toimi myös apuohjaajana sekä käsikirjoittajana. Keaton erottui nopeasti akrobaatin kyvyillään: nuoruusvuodet vaudeville-lavoilla olivat tehneet hänestä mestarillisen fyysisen koomikon, joka kykeni tekemään hurjia kaatumisia ja ilmalentoja tai putoamaan päälleen lattialle. Keatonin ja Arbucklen välille kehittyi ystävyyssuhde, joka ei katkennut edes Arbucklea myöhemmin kohdanneeseen skandaaliin, joka maksoi hänelle uransa ja yksityiselämänsä.
Fatty Arbuckle jätti lyhytfilmit 1920 ja siirtyi tekemään kokoillan elokuvia, jolloin Schenck antoi Keatonille oman tuotantoyksikön ja tämä korvasi Arbucklen studion päätähtenä. Vuosina 1920–1923 Keaton teki yhdeksäntoista kaksikelaista lyhytkomediaa ja nautti Buster Keaton Productions -tuotantoyksikkönsä johtajana täyttä itsenäisyyttä työnsä suhteen. Keatonin elokuvia leimasi akrobaattisten temppujen lisäksi kuiva ja usein absurdi huumori, joka erotti ne tavanomaisista törmäily- ja kakunheittokomedioista. Filmissä Viikko rakennusmiehenä (One Week, 1920) vastanaineet Keaton ja Sybil Sealy yrittävät koota osissa toimitettavan tee-se-itse-talon katastrofaalisin seurauksin. Kalpeanaamassa (The Paleface, 1922) Keaton selviää hengissä intiaanien polttoroviolta ompelemalla itselleen puvun asbestista. Ehkä kuuluisimmassa lyhytfilmissään Poliisit (Cops, 1922) Keaton joutuu satojen poliisien armeijan takaa-ajamaksi ja livahtaa heiltä kerta toisensa jälkeen erilaisilla nerokkailla tempuilla, onnistuen lopulta lukitsemaan koko poliisilauman putkaan.
Pitkät mykkäelokuvat
thumb|Buster Keaton asepalveluksessa ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1918. Lyhytelokuviensa menestyksen innoittamana Keaton siirtyi 1923 tekemään pitkiä elokuvia, kuten olivat jo aiemmin tehneet Fatty Arbuckle, Charlie Chaplin ja Harold Lloyd. Hän pysyi edelleen oman tuotantoyksikkönsä johtajana ja käytti täydellistä määräysvaltaa omien töidensä suhteen. Keatonin ensimmäinen pitkä elokuva Kolme aikakautta (The Three Ages, 1923) parodioi D. W. Griffithin spektaakkelia Suvaitsemattomuus kertomalla saman tarinan tytöstä ja tämän kahdesta kilpakosijasta kolmella aikakaudella: kivikaudella, antiikin Roomassa ja 1920-luvun Yhdysvalloissa. Sitä seurasi vuosina 1923–1929 kaikkiaan yksitoista pitkää mykkäkomediaa, jotka nostivat Keatonin yhdeksi maailman kuuluisimmista koomikoista. Kotimaassaan Yhdysvalloissa hän oli kolmanneksi suosituin koomikko Chaplinin ja Lloydin jälkeen. Monet hänen elokuvansa, jotka saivat hyvät arvostelut, menestyivät kuitenkin huonosti lippuluukulla, johtuen niiden muihin aikansa komedioihin verrattuna monimutkaisista juonikuvioista.
Kovaa kyytiä ja kaunokaisia (Sherlock Jr., 1924) osoittaa Keatonin mieltymyksen elokuvan tekniseen puoleen ja sen hyödyntämiseen. Filmissä hän näyttelee elokuvateatterin koneenkäyttäjää, joka haaveilee salapoliisin urasta ja uneksii itsensä sisään valkokankaalla pyörivään rikoselokuvaan. Buster ei kuitenkaan istu saumattomasti elokuvan maailmaan, vaan kohtaukset vaihtuvat hänen ympärillään, jolloin hän on ensin keskellä liikenneruuhkaa, sitten vuorenhuipulla ja seuraavaksi viidakossa vastakkain leijonan kanssa.
Vaikka Keaton saattoi elokuvissaan huvitella teknisillä trikeillä, hän teki aina päätähuimaavat ja usein vaaralliset akrobaattiset temppunsa itse, ilman trikkejä tai sijaisnäyttelijöitä. Laivakalle nuorempi (Steamboat Bill Jr., 1928) huipentuu kuuluisaan kohtaukseen, jossa Keaton joutuu keskelle pyörremyrskyn silmää: talon julkisivu kaatuu hänen päälleen, mutta hän säilyy hengissä koska sattuu seisomaan ikkuna-aukon kohdalla. Keaton kertoi myöhemmin, että hänen päälleen kaadettiin oikea, kaksi tonnia painava talonseinä, ja että ikkuna-aukko meni vain pari tuumaa hänen päänsä ja hartioidensa ohi. . Keaton loukkaantui toisinaan, ja jopa mursi kerran niskansa (mikä huomattiin vasta rutiininomaisessa lääkärintarkastuksessa vuosia myöhemmin), kun rautatievesisäiliön varsi pyyhkäisi hänet junan katolta maahan elokuvassa Kovaa kyytiä ja kaunokaisia.
Kenraalia (The General, 1927), jonka tapahtumat sijoittuvat Yhdysvaltojen sisällissotaan, pidetään Keatonin mestariteoksena. Elokuvassa yhdistyvät fyysinen komedia, huolellisesti rakennettu historiallinen epookki sekä Keatonin rakkaus junia kohtaan. Keaton esittää Johnny Graytä, ”Kenraali”-veturin kuljettajaa, joka joutuu pelastamaan sekä veturinsa että morsiamensa vihollisen kynsistä. Kenraali on poikkeuksellinen mykkäkomedia: elokuvan komiikka on alistettu huolellisesti punotulle ja pohjimmiltaan vakavalle tarinalle, ja kaikki vitsit ja koomiset kohtaukset vievät juonta eteenpäin. Elokuva esiintyy säännöllisesti kaikkien aikojen parhaiden komedioiden listalla, ja samalla se merkitsi Keatonin uran huipentumaa. Jo muutama vuosi Kenraalin jälkeen hänen uransa lähti laskusuuntaan.
Äänielokuvat ja televisio
Vuonna 1928 Hollywoodin jättiyhtiö Metro-Goldwyn-Mayer solmi liikesopimuksen Joseph M. Schenckin kanssa ja osti Keatonin elokuvayksikön. Keaton ei vastustanut kauppaa, mutta piti sitä jälkeenpäin uransa suurimpana virheenä. MGM:llä Keaton menetti itsenäisen elokuvantekijän asemansa ja joutui sopeutumaan suuren studion tehdasmaiseen tuotantotapaan. Hän joutui näyttelemään muiden kirjoittamissa ja ohjaamissa, usein keskinkertaisissa elokuvissa, ja menetti vähä vähältä mahdollisuutensa vaikuttaa elokuviensa sisältöön. Lisäksi MGM yritti tehdä Keatonista ja Jimmy Durantesta koomikkoparin; vaikka sekä Keaton että Durante olivat vanhoja vaudeville-esiintyjiä ja taitavia koomikkoja, heidän tyylinsä eivät sopineet lainkaan yhteen. MGM:n aikana Keaton myös siirtyi mykkäelokuvista äänielokuviin, minkä vuoksi hänen uransa lähteminen laskuun on usein selitetty ”kyvyttömyytenä siirtyä äänielokuvaan”. Todellisuudessa Keaton, jota elokuvataiteen tekninen puoli oli aina kiehtonut, halusi itse lähteä tuottamaan äänielokuvia kun niistä tuli teknisesti toteuttamiskelpoisia ja suosittuja.
Keatonilla oli vaikeuksia sopeutua MGM:lle ja hän haki turvaa alkoholista. Hänen uransa kääntyi nopeaan laskuun ja olikin 1930-luvulla unohduksissa; viimeisen pitkän elokuvansa hän teki 1933. Tämän jälkeen Keaton työskenteli kulissien takaisena sketsinikkarina ja kirjoitti materiaalia useille MGM:n koomikoille, kuten Marxin veljeksille ja Red Skeltonille. Hän esiintyi myös Educational Picturesin ja Columbia Picturesin halvoissa lyhytelokuvissa, jotka saivat vain vähän huomiota.
1950-luvun alussa Keatonilla oli peräjälkeen kaksi televisiosarjaa The Buster Keaton Show (1950) ja Life With Buster Keaton (1951), joissa hän uudelleenlämmitti vanhoja numeroitaan ja esitteli yhä ruostumattomia akrobaattisia kykyjään. Life-lehden arvostelija kirjoitti, miten 55-vuotias Keaton tekee kovalla lattialla kaatumistemppuja joita nuoremmat eivät uskaltaisi tehdä edes ”kasassa vaahtokarkkeja”. Saamastaan suosiosta huolimatta ohjelmat jouduttiin lopettamaan, koska television nopea tuotantotahti ei antanut Keatonille aikaa kehittää ja harjoitella uutta materiaalia. Keaton esiintyi myös pikkurooleissa sellaisissa elokuvissa kuin Auringonlaskun katu (1950), Mieletön, mieletön maailma (1963) ja Sattuipa hassusti matkalla Foorumiin (1966). Hänellä oli merkittävä sivurooli Charlie Chaplinin elokuvassa Parrasvalot (1952), jossa kaksi mykän kauden suurinta koomikkoa esiintyivät ensimmäisen ja viimeisen kerran yhdessä. Chaplin ja Keaton näyttelevät kahta ikääntynyttä vaudeville-koomikkoa joiden yhdessä esittämä kymmenminuuttinen musiikkisketsi on elokuvan huippukohta.
Keaton uskoi joutuneensa lopullisesti unohduksiin, mutta 1950-luvun lopulla ja 1960-luvun alussa hänen vanhat mykkäelokuvansa nousivat taas suosioon. Vähän ennen kuolemaansa Keaton näytteli lyhytelokuvassa Buster kiskoilla (The Railrodder, 1965), jossa hän jälleen esiintyi ”suuren kivikasvon" roolissaan.
Avioliitot
thumb|left|Buster Keaton vaimonsa Natalien ja poikansa Josephin kanssa vuonna 1922. Keaton nai vuonna 1921 näyttelijä Natalie Talmadgen, Norma Talmadgen sisaren ja Joseph M. Schenckin kälyn, ja he saivat kaksi poikaa, Josephin (1922–2007) ja Robertin (1924–2009). Toisen pojan syntymän jälkeen avioliitto alkoi rakoilla; Keatonin mukaan hänen vaimonsa epäili hänen tapailevan muita naisia, ja tilannetta pahensivat Keatonin työongelmat sekä alkoholismi. Parin erotessa vuonna 1932 vaimo vei Keatonin kaiken omaisuuden ja kielsi tätä pitämästä yhteyttä poikiinsa. Myöhemmin Keaton korjasi välit poikiensa kanssa.
Tamias quadrivittatus
Tamias quadrivittatus on maaoravien sukuun kuuluva jyrsijä, joka on kotoperäinen Coloradon, Utahin, Arizonan sekä New Mexicon osavaltioissa, Yhdysvalloissa.
Buster Keaton
Avioliitot
Vuonna 1940 Keaton solmi avioliiton 23 vuotta nuoremman Eleanor Norrisin kanssa. Kaikki heidän ystävänsä olivat avioliittoa vastaan, mutta Norris pelasti alkoholisoituneen Keatonin ja auttoi häntä jatkamaan uraansa. Avioliitto kesti aina Keatonin kuolemaan asti. Vuosina 1947–1954 pariskunta esiintyi säännöllisesti Cirque Medranossa Pariisissa.
Tamias quadrivittatus
pienoiskuva|vasen|250px|Tamias quadrivittatus syömässä [[auringonkukka|auringonkukan siemeniä Timanogos Cave -luolan lähettyvillä, Timpanogos Cave National Monumentissa, Utahin osavaltiossa.]]
Buster Keaton
Kuolema
thumb|Buster Keatonin hautakivi. Buster Keatonille kehittyi vuosikymmenien tupakoimisen seurauksena keuhkosyöpä. Vaimo ja lääkärit uskottelivat Keatonille hänen sairastavan kroonista keuhkoputkentulehdusta, eivätkä koskaan kertoneet hänen olevan vakavasti sairas. Ei ole täysin varmaa miksi he tekivät niin; ehkä he arvelivat Keatonin lopettavan elokuvauransa, jos hänelle kerrottaisiin totuus. Keaton kuoli 70-vuotiaana 1. helmikuuta 1966 Woodland Hillsin kaupunginosassa, Los Angelesissa, Kaliforniassa ja hänet haudattiin Forest Lawn Memorial Parkin hautausmaalle Hollywood Hillsiin, Los Angelesiin.
Mehtimäen pesäpallostadion
Mehtimäen pesäpallostadion (Bolt Stadion) on Joensuun Mehtimäellä sijaitseva, vuonna 2018 valmistunut pesäpallostadion. Se toimii Joensuun Mailan miesten ja naisten edustusjoukkueiden kotistadionina. Stadionilla on 3 700 istumapaikkaa, joista 2 500 on katettuja.
Muuta toimintaa
Kerubi Stadion on suunniteltu myös konserttien ja muiden yleisötilaisuuksien pitopaikaksi. Ensimmäinen konsertti oli Vesa-Matti Loirin konsertti 2018. Sen jälkeen stadiolla on esiintynyt muun muassa Lauri Tähkä yhtyeineen kesällä 2021. Lauri Tähkän konsertin myötä Kerubi Stadion oli ehdolla vuoden 2021 areenaksi Industry Awards -gaalassa. Kesällä 2022 stadionilla järjestetään yksipäiväinen musiikkifestivaali Mehtimäki Live.
Joensuun yhteiskoulun lukio järjesti paikalla lakkiaisjuhlan koronakeväänä 2020. Heinäkuussa 2022 stadionilla järjestetään Herättäjäjuhlat, jolloin myös kenttäalue täyttyy yleisöpenkeistä.
Historia
Hiekkatekonurmi stadionille tehtiin vuonna 2004, kun Joensuun Maila nousi Superpesikseen.
Syksyllä 2017 katsomot purettiin, ympäröivää metsää kaadettiin ja kenttä rakennettiin uudelleen nykyaikaiseksi pesäpallostadioniksi katettuine katsomoineen. Uusi stadion avattiin toukokuussa 2018, ja se sai sponsorinimekseen Kerubi Stadion. Uudella stadionilla pelattiin samana vuonna Itä–Länsi-ottelu, jossa syntyi stadionin 4 500 katsojan katsojaennätys. Keväällä 2022 stadion sai uuden sponsorinimen. Viisivuotisen nimisopimuksen mukaisesti stadionin nimi on Bolt Stadion.
Cronvall
Cronvall on sukunimi:
Robert Edwards
Robert Edwards voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Ratsia (yhtye)
Ratsia oli vuonna 1977 perustettu, Pihtiputaalta kotoisin oleva punk-yhtye. Sen alkuperäisen kokoonpanon muodostivat laulaja, lauluntekijä ja kitaristi Jyri Honkavaara, basisti Seppo Hämäläinen ja rumpali Pasi Kuusjärvi. Ennen vuotta 1977 yhtye tunnettiin nimellä "Oplanora". Toisen kokoonpanon syksyllä 1978 muodostivat Honkavaaran lisäksi kitaristi Juha Aunola, basisti Ari "Rudi" Lukkarinen ja rumpali Jukka Viro, joka käytti muun muassa alaikäisyytensä vuoksi muiden yhtyeen jäsenten keksimää taiteilijanimeä "PopKorni". Tämä kokoonpano julkaisi keräilyharvinaisuudeksi nousseen omakustannekasetin Kloonattu Sukupolvi. Vuonna 1979 rumpaliksi palasi takaisin Pasi Kuusjärvi, jolloin muodostui Ratsian tunnetuin, vuoteen 1981 toiminut kokoonpano.
Ratsian tunnetuin kappale on ”Lontoon skidit”, joka oli myös Johanna-levy-yhtiön kautta vuonna 1979 julkaistun ensimmäisen singlen nimi. Single äänitettiin 11. toukokuuta 1979 MSL-Studiolla ja sen tuottajana toimi Pantse Syrjä.
Ratsia voitti vuoden 1979 rockin SM-kisojen uuden aallon sarjan ja keikkaili ajoittain hyvinkin aktiivisesti. Yhtyeen ensimmäistä LP-levyä Ratsia pidetään yhtenä suomalaisen punkin klassikkolevyistä. Myöhemmin yhtyeen tyylisuunta vaihteli ska- ja reggae-vaikutteisesta punkista powerpoppiin ja siitä vielä synkempään äänimaisemaan, jota yhtyeen kolmas albumi Jäljet edusti. Kosketinsoittajaksi yhtyeeseen tuolloin tuli Shadowplay-yhtyeestä myöhemmin tunnetuksi tullut Brandi Ruokonen. Hän oli vieraillut jo Ratsian toisella, Kari Hipposen vuonna 1980 tuottamalla lp:llä Elämän syke sen singlejulkaisulla ”Täältä tulee yö” ja kappaleella ”Kun sä tanssit”. Basistiksi vaihtui Elämän syke -levyn jälkeen alkujaan Xtaasi-yhtyeessä soittanut Kari Starck. Ratsia lopetti toimintansa loppuvuodesta 1982.
Aunola, Lukkarinen ja Kuusjärvi perustivat myöhemmin Jussi Ketun kanssa Rudi-yhtyeen, jonka tunnetuin kappale oli ”Taivas saa odottaa”. Jyri Honkavaara teki yhden soolosinglen ennen liittymistään Hefty Load -yhtyeeseen. Myöhemmin Ratsian musiikkia on tehnyt tunnetuksi erityisesti Yö-yhtye soittamalla keikoillaan kappaletta ”Täältä tulee yö”. ”Lontoon skidit” on esitetty 2000-luvulla myös televisiosarjassa Karjalan kunnailla, jossa sen lauloi Heikki Hela.
Mikko Niskasen elokuvassa Ajolähtö vuodelta 1982 on kohtaus, jossa elokuvan päähenkilöt ovat juuri päässeet armeijasta ja menevät juhlimaan sitä tanssilavalle. Lavalla soittaa Ratsia, ja päähenkilöt huutavat Ratsian kappaleen mukana ”armoo, armoo!”
Ágios Díkaios
Ágios Díkaios eli Aï-Díkaios (Αϊ-Δίκαιος) on vuori Kreetan saarella Kreikassa. Sen korkeus on metriä (toisen lähteen mukaan  metriä).
Ágios Díkaios -vuori sijaitsee Kreetan länsipäässä Kíssamoksen kunnassa Chanián alueyksikössä, etelään Éloksen kylästä. Vuori on saanut nimensä siitä, että sen huipulla on ”Pyhälle vanhurskaalle” (Ágios Díkaios) eli Jobille (Díkaios Ióv) omistettu kappeli. Se on rakennettu vuonna 1870 ja juhlii vuosittain 6. toukokuuta. Huipulle johtaa hiekkatie Éloksesta. Ágios Díkaioksen luoteispuolella sijaitsee Koutroúlis-vuori ja itäpuolella kauempana Apopigádi- ja Tourlí-vuoret sekä Lefká Óri -vuoret.
Tsar
Tammikuussa 2010 yhtyeen alkuperäinen kokoonpano yhdistyi jälleen ja uusi levy on tekeillä.
Tropiikin kasvot
Tropiikin kasvot on Claude Lévi-Straussin kirjoittama kirja.
Tropiikin kasvot ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1955 ranskankielisenä (Tristes tropiques). Teoksen on suomentanut Ville Keynäs vuonna 1997. Kirja kertoo pääasiassa Claude Lévi-Straussin Brasiliaan tekemistä matkoista yli kymmenen vuotta aikaisemmin. Osaksi tämä etäisyys matkojen tapahtumiin, osin kirjan kerronnallinen tyyli luovat kuvan muistelmateoksesta. Lisäksi teosta luonnehtivat humoristisuus ja maalauksellisuus, jotka tulevat erityisen hyvin esille lukuisissa maisemien, yllättävien tilanteiden ja sääolojen kuvauksissa. Kirjan voisi karkeasti jakaa kahteen osaan, sillä alkupuolella käsitellään enemmän teoreettisia ja filosofisia kysymyksiä, kun taas jälkipuolisko koostuu tiettyjen alkuperäiskansojen kuvauksista.
Sisältö
Lévi-Straussin näkemys antropologiasta on todella lähellä arkeologiaa. Niinpä hän Tropiikin kasvoissakin kiinnittää paljon huomiota eri kulttuurien esineistöön, ja kertoo hamstranneensa muistoesineitä matkoillaan. Samoin kiinnostuksen kohteeksi nousevat alkuperäiskansojen puvut ja ruoat. Etnografiaa hän taas pitää vaikeana ja vaarallisena ammattina.
Lévi-Straussin pohdintoja
Tropiikin kasvot asettavat vastakkain tropiikin alkuperäiskansat ja kapitalistiset länsimaat. Monet kirjan kohdat syyttävät ahneita länsimaalaisia 1900-luvun alun rappiosta esimerkiksi Brasiliassa ja Intiassa. Summatakseen tilannetta Lévi-Strauss toteaa, että yhteiskunta yksinkertaisesti synnyttää orjuutta: kun ihmisiä on liian paljon, jotta kaikki voisivat olla hyväosaisia, osalta heistä vain kielletään ihmisarvo. Toisaalta Lévi-Strauss kuvaa siirtomaiden kansojen kyvyttömyyttä puolustautua länsimaista byrokratia-koneistoa vastaan.
Tropiikin käsite suomeksi on melko selvä, mutta ranskaksi tropiques voi tarkoittaa paitsi tropiikkia, myös kääntöpiirejä. Lévi-Strauss näkee tropiikin kulttuurit eräänlaisena vastakohtana länsimaiselle kulttuurille. Ne edustivat hänelle jotakin puhdasta ja koskematonta, tosin eivät enää hänen elinaikanaan. Silti hän mainitsee kaupunkielämän sivistyksen huippuna. Hän myös vertailee tropiikin kulttuureja kansoituksen avulla. Amerikassa tropiikin alue on vähänkansoitettua aluetta, johon alkuperäiskansa voi kadota viikkokausiksi. Intiassa puolestaan tropiikki näyttäytyy ylikansoitettuna alueena.
Kirjan alkuperäiskansat
Lähemmin Tropiikin kasvot tutustuttaa lukijansa neljään brasilialaiseen alkuperäiskansaan, joiden parissa Lévi-Strauss eli pitkiäkin ajanjaksoja ottaen selvää heidän kulttuuriensa tavoista ja perinteistä. Lévi-Strauss päätyi Brasiliaan opettaakseen yliopistossa, mutta vietti vapaat hetkensä ja lomansa alkuperäiskansojen parissa. Alkuperäiskansojen kuvauksista kuultaa Lévi-Straussin kiinnostus strukturalismiin.
Ensimmäiseksi kerrotaan Caduveo-kulttuurista. Näille alkuperäisasukkaille on rakennettu eurooppalaistyylisiä kyliä, mutta alkuperäisasukkaat ovat rakentaneet perinteiset majansa näiden talojen viereen, ja käytännössä elävät perinteisellä tavallaan kaikesta huolimatta. Näin länsimainen kulttuuri on hyväksytty eräänlaisena päälle liimattuna todellisuutena, jota ei kuitenkaan käytännössä tarvita mihinkään. Lévi-Strauss kiinnitti huomionsa kansan kasvomaalauksiin, jotka ovat yhdistelmä perinteisiä kuvioita ja uusia, henkilökohtaisia inspiraatioita. Lévi-Strauss uskoi maalausten kuvaavan yhteiskunnallista järjestelmää, sekä maalatun henkilön sivistyneisyyttä ja asemaa yhteiskunnassa
Seuraavaksi Lévi-Strauss esittelee Nambikwara-kulttuurin, jonka edustajat asuvat Rondon-linjan läheisyydessä erämaassa. Nambikwarojen elämä perustuu kahdelle vastavoimalle: sade- ja kuivalle kaudelle. Sadekauden aikana nambikwarat kaskiviljelevät ja tämän elämän tasaisuus herättää muistoissa kaihoa. Seikkailun tuomaa kiihkoa puolestaan tarjoaa kuiva kausi, jonka aikana nambikwarat kiertelevät maata keräillen ja metsästäen.
Lévi-Strauss kiinnitti huomiota kansan hellyys-käyttäytymiseen. Monet henkilöt pitivät lemmikkieläiminään esimerkiksi apinoita, mutta moni pariskunta pysyi lapsettomana. Lévi-Strauss uskoi tämän johtuvan paitsi nomadi-kauden vaatimuksista (äidit eivät olisi jaksaneet kantaa useampaa pientä lasta mukanaan), mutta myös nambikwara-kulttuurin käytännöistä. Lévi-Straussin mielestä kulttuuria luonnehti niin voimakas hellyys, ettei edes aviopuoliskojen välillä usein tapahtunut seksuaalista kanssakäymistä. Toisaalta ryhmän päälliköllä oli lähestulkoon yksinoikeus nuoriin naisiin, mikä johti kansan sisällä nuorten miesten homoseksuaalisiin suhteisiin.
Viimeisenä yksittäisenä kulttuurina Tropiikin kasvoissa käsitellään Tupi-kawahip -kansa. Heidän parissaan Lévi-Strauss kiinnitti huomiota nimien järjestelmään. Jokainen henkilö sai uuden nimen siirtyessään ikävaiheesta toiseen, mutta myös tapon jälkeen. Nimien aiheet valittiin suvun ja sukupuolen mukaan. Naiset käyttivät esimerkiksi hedelmien nimiä. Tässäkin kulttuurissa päälliköllä oli suurin mahdollisuus saada hedelmällisessä iässä olevat naiset itselleen, mutta tätä kompensoitiin lainaamisella – päällikkö antoi vaimojaan ”lainaksi” esimerkiksi veljilleen ja tärkeille vieraille.
Yhteenvetoa
Tropiikin kasvojen lopussa on vielä yksittäinen, kirjan ajatuksia kokoava luku, jossa Lévi-Strauss esittää omia päätelmiään maailman kulusta. Hän pitää esimerkiksi kulttuurien arvottamista mahdottomana, ja etnografiaa tapana lieventää syyllisyyttä omasta kulttuurista: kun vikoja nähdään toisessakin kulttuurissa, oma ei enää tunnukaan niin pahalta. Loppukaneettina Lévi-Strauss korostaa ihmisyyden olevan yhteisöön kuulumista.
Kirjana Tropiikin kasvot muistuttaa paljon Lévi-Straussin inhoamia matkakertomuksia, sillä kuvaus kohdistuu usein matkantekoon ja sattumuksiin enemmän kuin varsinaiseen etnografiseen kulttuurinkuvaukseen.
Antonio Mira de Amescua
Antonio Mira de Amescua (17. tammikuuta 1577 Guadix, Granada – 8. syyskuuta 1644 Guadix, Granada ) oli espanjalainen runoilija.
Mira de Amescua on epävarman tiedon mukaan ollut teologian tohtori ja toiminut pappina Filip IV:n palveluksessa. Aikalaiset arvostivat häntä suuresti lyyrisen lennon ja dramaattisen voiman sekä kekseliäisyyden vuoksi. Monet hänen näytelmänsä ovat tarjonneet aineistoa muun muassa Calderónille, Agustín Moretolle, Corneillelle.
Mira de Amescua käytti useita lyriikan muotoja. Osa niistä on José Alfayn kokoelmassa Poesías varias (1654) ja suuri runo Acteón y Diana, on Böhl de Faberin kokoelman Florista de rimas antiguas castellanas kolmannessa osassa. Hänen teoksiaan on Manuel Rivadeneiran teoksen Biblioteca de autores españoles osissa 14, 20, 45 ja 62. Elämäkerta ja teosluettelo on Alberton luettelossa "Catálogo bibliografico y biografico". Mira de Amescuan nimi sisältyy Espanjan akatemian luetteloon Catálogo de autoridades de la lengua.
Liki
Liki (Kobus leche) on Afrikassa elävä vesiantilooppilaji.
Liki on siro antilooppi, jolla on pitkät kaarevat sarvet. Uros on väritykseltään tummanruskea-musta. Naaras on puolestaan ruskea-punertava. Mahanpuoli on kummallakin sukupuolella vaalea. Ruumiin pituus 130–180 cm ja eläin painaa noin 65–130 kiloa. Sen säkäkorkeus on 85–110 cm ja hännän pituus 35–45 cm.
Likin levinneisyysalue kattaa saarekemaisesti kosteikkoalueita Kaakkois-Zairessa, Angolassa, Namibiassa, Sambiassa ja Botswanassa.
Pariutumisaikaan loka-tammikuussa laumat sekoittuvat. Likin kantoaika kestää 7–8 kuukautta.
Pakrin majakka
Pakrin majakka on Pakri niemen luoteispäässä korkealla kalkkikivijyrkänteellä. Niemen korkealla rannalla on saattanut olla majakka jo Ruotsin vallan aikana.
Rakentaminen
Vuosina 1887–1889 rakennettiin 80 metrin päähän vanhasta majakasta uusi kivinen majakka, koska vanha majakka oli jäänyt vaarallisen lähelle reunaa sen klintin eli kalkkikivestä muodostuneen kalliotörmän sortumisen vuoksi. Vanhan majakan jäänteiden oletetaan sortuvan jonain päivänä mereen.
Marraskuun 25. päivänä 1997 majakka lisättiin Viron kansallisten monumenttien luetteloon.