cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Iso Unkarin alanko
Alföldin suurin yhtenäinen pusta-alue on nykyään Hortobágyn kansallispuistossa. Siellä laiduntaa ainakin osan vuodesta vapaana alkuperäisiä eläinlajeja kuten unkarilaisia pitkäsarvisia harmaanautoja, lampaita, villihevosia ja puhveleita. Alueella on myös rikas lintukanta.
Alföldiä rajaavat Karpaatit pohjoisessa ja idässä, Kroatian vuoret lounaassa ja Savajoki etelässä. Suurimmat kaupungit ovat Romaniassa sijaitseva Timișoara sekä Unkarin Debrecen, Kecskemét, Nyíregyháza ja Szeged.
Alföld on osa laajempaa Karpaattien allasta. Siihen kuuluu myös Unkarin, Itävallan ja Slovakian kesken jakautuva Kisalföld eli Pieni Unkarin alanko, joka sijaitsee Isosta Unkarin alangosta luoteeseen.
Nimityksistä
Nimen Alföld sanatarkka suomennos olisi ”Alamaa”. Nimen alkuosa al‑ on yksi niistä unkarin kielen muinaisista sanoista, joitten kielihistoriallinen sukulaisuus suomen kanssa on maallikon helposti havaittavissa. Erotuksena Kisalföldistä [ˈkiʃˌɒlˌføld] (”Pienialamaa”, ”Vähäalamaa”) kutsutaan Isoa Unkarin alankoa toisinaan nimellä Nagyalföld [ˈnɒɟˌɒlˌføld] (”Isoalamaa”, ”Suuralamaa”). Vanhemmissa lähteissä esiintyy myös muotoa Nagy-Magyar-Alföld [ˈnɒɟˌmɒɟɒrˌɒlˌføld] (”Iso-Unkarilainen-Alamaa”).
Kolmipyrstöt
Kolmipyrstöt (Lobotidae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan kaikista lämpimistä valtameristä.
Mesotsooinen maailmankausi
Mesotsooinen maailmankausi eli elämän keskiaika oli geologinen ajanjakso noin 251–65 miljoonaa vuotta sitten. Maailmankausi tunnetaan dinosaurusten ja muiden matelijoiden valtakautena. Matelijat valloittivat maan, veden ja ilman ja niistä kehittyi suuria kasvi- ja lihansyöjäeläimiä. Kauden loppupuolella nisäkkäät ja linnut lajiutuivat omiksi ryhmikseen. Hyönteiset ja kalat alkoivat muistuttaa nykyisiä. Kasvillisuutta hallitsivat käpypalmut ja saniaiset. Koppisiemeniset kasvit ilmestyivät liitukaudella. Maailmankausi jaetaan kolmeen kauteen: triaskauteen, jurakauteen ja liitukauteen.
Kolmipyrstöt
Levinneisyys
Kolmipyrstölajeja tavataan kaikista lämpimistä valtameristä, ja ainakin kolmipyrstö on kosmopoliitti laji. Ne ovat pääosin mereisiä lajeja, mutta niitä voi tavata myös murtovedestä. Nuoret kalat elävät usein mangrovea kasvavilla rannoilla. Erityisesti kolmipyrstöä kalastetaan ruuaksi ja sen liha on hyvänmakuista.
Cyrix Cx5x86
right|thumb|Cyrix 5x86 Cyrix Cx5x86 on Cyrixin valmistama x86-arkkitehtuurin mukainen suoritin. Se julkaistiin elokuussa 1995, neljä kuukautta ennen kuuluisamman Cyrix 6x86:n julkaisua. Cx5x86 oli nopein suoritin, joka sopi Socket 3 -suoritinkantaan.
Suoritin perustui 6x86:n käyttämään M1-ytimeen, mutta siitä oli poistettu puolet transistoreista. Tämä pudotti hieman suorituskykyä, joka oli noin 80-prosenttinen 6x86:een verrattuna. Cx5x86:ssa oli Intel i486:n 32-bittinen väylä, mutta sisäisesti sillä oli enemmän yhteistä 6x86:n, AMD K5:n, Intel Pentiumin ja jopa Intel Pentium Pron kanssa kuin 486:n. Siksi Cx5x86:ta ei tulisi sekoittaa AMD Am5x86:een, joka oli käytännössä nopea 486.
Amerikantanskalaiset
Amerikantanskalaiset ovat Yhdysvaltoihin muuttaneiden tanskalaisten jälkeläisiä. Arviolta heitä asuu siellä noin 1 500 000.
Ensimmäisiä uuden mantereen tanskalaiskävijöitä oli tutkimusmatkailija Jens Munk (1579–1628), jonka oli lähettänyt matkaan kuningas Kristian IV etsimään kauppareittiä Aasiaan Luoteisväylän kautta. Myöhempi tanskalainen merenkulkija Vitus Bering (1681–1741) löysi 1728 häneltä nimen saaneen salmen ja ensimmäisenä eurooppalaisena Alaskan 1741.
Tanskalaissiirtolaisuuden ensimmäinen aalto Yhdysvaltoihin osui 1850-luvulle. Sen muodostivat Utahin osavaltioon tulleet mormonit, joiden pyhä kirja oli juuri käännetty tanskan kielelle.
Yhdysvaltain sisällissodan jälkeen alkoi suurempi aalto, joka jatkui 1920-luvun puoleenväliin saakka. Monet tanskalaiset asettuivat viljelemään maata Keskilännen osavaltioihin tai harjoittamaan ammattiaan suurkaupunkeihin kuten Chicagoon, Minneapolisiin ja Nebraskan Omahaan. ”Tanskalaisvyöhykkeeksi” (Danish belt) alettiin kutsua Wisconsinista Nebraskaan ulottuvaa aluetta. Tanskalaissiirtolaisuutta esittelevät museot sijaitsevat Iowan Elk Hornissa ja Nebraskan Blairissä.
Monet tanskalaiset asettuivat myös New Yorkin kaupunkiin ja Kaliforniaan. 1930-luvun laman ja toisen maailmansodan kurimuksessa Tanskasta tuli Yhdysvaltoihin paljon teknisesti koulutettua väkeä. 1970-luvulla siirtolaisuus alkoi vähetä, ja niinpä Yhdysvaltojen tanskalaisväestön määrä on pienentynyt noin 1,6 miljoonasta vuonna 1990 noin 1,4 miljoonaan vuonna 2010. Nykyisin tanskalaisia tulee Yhdysvaltoihin lähinnä suuryritysten lähettäminä toimihenkilöinä ilman aikomusta asettua maahan. Korkea koulutustaso on auttanut varhaisempienkin tanskalaissiirtolaisten nopeaa sulautumista Yhdysvaltojen väestöön ja kulttuuriin.
Johann Heinrich Schulze
thumb|Johann Heinrich Schulze Johann Heinrich Schulze (joskus myös muodossa Schultz) (12. toukokuuta 1687 – 10. lokakuuta 1744) oli saksalainen professori ja yleisnero kotoisin Magdeburgin herttuakunnan Colbitzista.
Ura
Schulze opiskeli lääketiedettä, kemiaa, filosofiaa ja teologiaa, ja hänestä tuli Altdorfin ja Hallen yliopiston anatomian ja monen muunkin aineen professori.
Merkittävät keksinnöt
Joseph Nicéphore Niépce teki osittain pysyviä kuvia hopeasuolalla vuonna 1816. Ensimmäisen pysyvän valokuvan teki hieman myöhemmin Henry Fox Talbot. Muita alan tutkijoita ovat olleet Thomas Wedgwood ja Sir Humphry Davy.
Vapauden kultainen kynä
Vapauden kultainen kynä -palkinto (World Association of Newspapers' Golden Pen of Freedom Award) on arvostettu kansainvälinen journalismin palkinto, jonka myöntää World Association of Newspapers vuosittain jollekin yksittäiselle ihmiselle tai organisaatiolle, joka on vaikuttanut merkittävällä tavalla lehdistön vapauden puolustamiseen tai edistämiseen.
Lisätessään kirjoittamista palkinnon saajista palkinto saa huomion kohdistumaan niihin, jotka voivat olla vaarassa ja voisivat hyötyä kansainvälisestä huomiosta.
Vuonna 1961 perustettu palkinto myönnetään vuosittain World Newspaper Congress and World Editors Forumin avajaisten yhteydessä.
Hidemasa Morita
Hidemasa Morita (s. 10. toukokuuta 1995 Takatsuki) on japanilainen jalkapalloilija.
Floresinvaris
Floresinvaris (Corvus florensis) on varisten heimoon kuuluva Indonesian kotoperäinen varpuslintu. Se elää vain Pieniin Sundasaariin kuluvalla Floresilla. Laji on erittäin uhanalainen ja sen kanta on vain 1 000–2 500 yksilöä. Johann Büttikofer kuvaili lajin holotyypin Floresin Maumereltä vuonna 1894.
Jon
Jon on monessa maassa yleinen miehen etunimi. Nimi on todennäköisesti syntynyt lyhentymänä nimestä Jonas tai Jonatan, mutta se saattaa myös olla muunnos Johannes-nimen englanninkielisestä muodosta John. Islannissa nimi esiintyy muodossa Jón.
Suomessa nimi Jon on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä noin 1120 henkiölle.
Jonin nimipäivä on 1700-luvun lopulla ollut muutamana vuotena 29. maaliskuuta, joka nykyäänkin on Joonaksen nimipäivä. Nykyisin, vuodesta 2000 lähtien, nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan Johanneksen päivänä 24. kesäkuuta.
Cláudio Roberto Souza
Cláudio Roberto Souza (s. 14. lokakuuta 1973) on brasilialainen pikajuoksija.
Souza karsiutui Sydneyn olympialaisissa 2000 100 metrin juoksun toisissa alkuerissä ajalla 10,47. Pikaviestissä hän juoksi alkuerissä Brasilian joukkueessa ja saavutti hopeaa kun toisella kokoonpanolla loppukilpailussa juossut joukkue sijoittui toiseksi. Seuraavana vuonna hän karsiutui Edmontonin MM-kisojen 100 metrin alkuerissä ja juoksi myöhemmin samana vuonna Universiadeissa viidenneksi. Pariisin MM-kisoissa 2003 Souza karsiutui 200 metrin juoksun toisissa alkuerissä ajalla 20,82, mutta oli mukana Brasilian joukkueessa, joka voitti 4 × 100 metrin viestijuoksussa MM-hopeaa. Souza karsiutui Budapestin sisäratojen MM-kisoissa 2004 60 metrin välierissä ajalla 6,67 ja 200 metrin alkuerissä. Myöhemmin samana vuonna hän karsiutui Ateenan olympialaisten 200 metrin toisissa alkuerissä ajalla 20,64. Hän karsiutui myös Helsingin MM-kisoissa 2005.
Pretoriaanikaarti
Pretoriaanikaarti eli pretoriaanit ( tai praetoriani) oli Rooman keisarien henkivartiokaarti. Ryhmä koostui valiosotilaista, jotka saivat huomattavasti parempaa palkkaa kuin tavalliset sotilaat. Kaarti oli sijoitettu Roomaan, ja sen avulla keisari pystyi ehkäisemään kapinoita ja murskaamaan levottomuudet. Se oli keisarin tärkein suoja vallankaappauksia vastaan, mutta oli toisinaan myös hänen vaarallisimpia vihollisiaan.
Kaartin alkuperä
Pretoriaanikaartin esikuvina olivat tasavallan ajan sotapäälliköiden henkivartiostot (cohors praetoria amicorum). Tasavallan aikana Rooman viranhaltijoilla ei ollut virallisia henkivartiojoukkoja. Sotaretken aikana sotapäälliköt kokosivat itselleen cohors praetoria -yksiköitä, jotka toimivat heidän henkivartijoinaan. Nimi tulee sotilasleirin päämajasta (praetorium). Scipio Aemilianus Africanuksella oli 500 miehen henkivartiokaarti Numantian sodan aikana vuonna 133 eaa. Termiä saatettiin käyttää myös epävirallisesti nimittämään komentajan tai maaherran ystäviä tai seuraajia. Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. termi saattoi tarkoittaa henkivartijoina toimivia joukkoja. 40-luvun eaa. lopulla sekä Octavianuksella ja Marcus Antoniuksella oli pretoriaanikohortteja. Appianos kertoo, että he jakoivat keskenään 8 000 veteraanisotilasta, jotka jaettiin pretoriaanikohortteihin. Antoniuksella oli mukanaan kolme kohorttia idässä ja Orosiuksen mukaan Octavianusta palveli viisi kohorttia Aktionin taistelussa vuonna 31 eaa. Octavianus voitti sisällissodan ja noustessaan Rooman ensimmäiseksi keisariksi otti nimen Augustus. Hän ei kuitenkaan lakkauttanut pretoriaanikohortteja vaan päätti ylläpitää henkivartiokaartia myös rauhan aikana. Vuonna 28 tai 27 eaa. Augustus asetti yhdeksän pretoriaanikohorttia suojelemaan itseään ja perhettään.
Augustuksen ja hänen seuraajiensa aika
Augustuksen perustamassa pretoriaanikaartissa oli yhdeksän 500 miehen kohorttia, joita komensivat sotatribuunit. Augustuksen aikana vain kolme kohorttia oli sijoitettu Roomaan, ja niitäkään ei ollut majoitettu samaan paikkaan vaan eri puolille kaupunkia. Loput kohortit oli sijoitettu kaupunkeihin eri puolille Italiaa. Augustus oli varuillaan kaartin suhteen eikä halunnut näyttää olevansa riippuvainen pretoriaaneista. Aluksi jokainen kohortti oli itsenäinen yksikkö, jota komensi ritarisäätyinen tribuuni, mutta vuonna 2 eaa. Augustus nimitti kaksi vanhempaa ritarisäätyistä miestä koko kaartin pretoriaaniprefekteiksi.
Kaartin ollessa Roomassa sen päätehtävä oli Augustuksen kodin vartioiminen Palatinus-kukkulalla. Muihin tehtäviin kuului keisarin ja keisarillisen perheen jäsenten saattaminen ja toimiminen tarvittaessa eräänlaisena mellakkapoliisina. Välttääkseen suututtamasta Rooman kansalaisia ja rikkomasta tasavallan aikaisia lakeja pretoriaanit eivät käyttäneet virantoimituksessa haarniskoja vaan toogaa, joka oli siviilien asuste. Sotilasasussa pretoriaanit esiintyivät vain harvoin.
Augustuksen kuoltua vuonna 14 jaa. hänen seuraajansa Tiberiuksen aikana puhkesi kapinoita oloihinsa tyytymättömissä Reinin ja Pannonian armeijoissa. Pretoriaanikaartin yksiköitä lähetettiin sotaan ensimmäistä kertaa. Kaksi pretoriaanikohorttia ja kaartin ratsuväki palvelivat Tiberiuksen poikaa Drususta Pannonian kapinan kukistamisessa. Pretoriaaneja osallistui myös Germanicuksen germaaneja vastaan käytyyn sotaretkeen vuosina 14–16.
Tiberiuksen valtakaudella tapahtui myös kunnianhimoisen Lucius Aelius Sejanuksen nousu ja tuho. Sejanus oli toiminut pretoriaanikaartin prefektinä isänsä rinnalla Augustuksen aikana mutta vuonna 15 jaa. hänestä tuli koko kaartin prefekti ilman virkakumppania. Hän oli yksi monista pretoriaaniprefekteistä, jotka käyttivät valtaansa omien tarkoitusperiensä ajamiseksi. Vuonna 23 jaa. Sejanus suostutteli Tiberiuksen antamaan luvan koko kaartin sijoittamiseksi yhteen leiriin Castra praetoriaan Viminalis-kukkulalle Rooman laitamille. Sen jälkeen pretoriaanit ottivat tunnuksekseen Tiberiuksen horoskooppimerkin Skorpionin. Sejanus sai käsiinsä paljon valtaa, ja hän ehkä murhautti Tiberiuksen pojan Drusuksen vuonna 23 jaa. Sejanus yritti taivutella Tiberiusta nimittämään itsensä tämän perijäksi ja oli vähällä onnistua, mutta hänen juonittelunsa paljastuivat vuonna 31 jaa. ja hänet teloitettiin.
Caligulan murha ja Claudiuksen valtaannousu
thumb|250px|left|Pretoriaanit julistavat Claudiuksen keisariksi. [[Lawrence Alma-Tademan maalaus vuodelta 1867.]]
Tiberiuksen seuraaja oli Caligula, joka nousi keisariksi vuonna 37 pretoriaanikaartin prefektin Quintus Sutorius Macron tuella. Caligulan kausi kesti kuitenkin vain neljä vuotta. Se päättyi hänen murhaansa 24. tammikuuta 41. Murhan takana saattoi olla henkilökohtaisia syitä, ja salaliittoon osallistui useita pretoriaanikaartin upseereita. Caligula oli pilkannut erästä kaartin tribuunia Cassius Chaereaa tämän vikisevästä äänestä. Chaerea oli yhdessä kahden muun kaartin upseerin kanssa tavannut Caligulan syrjäisessä käytävässä palatsissa ja murhannut hänet.
Murhan jälkeen pretoriaanit ryhtyivät ryöstelemään palatsia, kun he tarinan mukaan huomasivat Caligulan sedän Claudiuksen piilossa verhon takana. Pretoriaanit huusivat Claudiuksen keisariksi ja kantoivat hänet leiriinsä. Tämä oli virallinen tarina, jota Claudius itse suosi. Toisen tarinan mukaan pretoriaanit olivat Caligulan murhan jälkeen keskustelleet tilanteesta leirissään. Rooman senaatti oli palauttamassa tasavaltaa, mutta jos ei olisi keisaria, ei olisi myöskään tarvetta pretoriaanikaartille. Pretoriaanit tarvitsivat uuden keisarin, ja koska Claudius oli ainoa aikuisiässä oleva hallitsijasuvun jäsen, he lähtivät heti etsimään häntä julistaakseen hänet keisariksi. Valtaannousunsa jälkeen Claudius antoi kaartille palkkioksi viiden vuoden palkan etukäteen. Piirtokirjoitusten mukaan hän otti vuonna 43 kaartin mukaansa Britannian sotaretkelle.
Keisari Nero ja vuoden 69 sisällissota
Claudius kuoli 13. lokakuuta 54. Antiikin lähteiden mukaan hänen vaimonsa Agrippina murhasi hänet myrkyttämällä. Agrippinan pojasta Nerosta tuli uusi keisari, ja pretoriaanikaarti ryhtyi pian tukemaan häntä. Neron kaudella pretoriaaniprefekti Sextus Afranius Burruksella oli paljon vaikutusvaltaa. Burruksen kuoltua vuonna 62 uusiksi prefekteiksi nousivat Faenius Rufus ja Ofonius Tigellinus. Neron toimet aiheuttivat tyytymättömyyttä joidenkin kaartin upseereiden keskuudessa, ja Rufus osallistui Neron vastaiseen salaliittoon vuonna 65. Tigellinus kuitenkin kukisti salaliiton ja monia ihmisiä teloitettiin, mukaan lukien Rufus. Pretoriaanit palkittiin antamalla 500 denaaria jokaiselle kaartilaiselle.
John Robert Ouko
John Robert Ouko (31. maaliskuuta 1931 – 12. helmikuuta 1990) oli kenialainen poliitikko. Hän osallistui maansa politiikkaan sekä siirtomakaudella että Jomo Kenyattan ja Daniel arap Moin presidenttikausilla. Hän oli Kisumun vaalipiirin kansanedustaja ja toimi muun muassa maansa ulkoministerinä.
Pretoriaanikaarti
Keisari Nero ja vuoden 69 sisällissota
Vuonna 68 pretoriaanikaarti hylkäsi epäsuositun Neron ja asettui tukemaan Galbaa. Nero teki itsemurhan ja Galbasta tuli uusi keisari. Hän kuitenkin kieltäytyi maksamasta prefekti Sabinuksen kaartille lupaamia rahalahjoja. Tämä antoi Marcus Salvius Otholle tilaisuuden vallankaappaukseen. Otho lahjoi muutamia kaartin sotilaita ja julistautui näiden tuella keisariksi 15. tammikuuta 69. Hän onnistui saamaan loput kaartista puolelleen, ja Galba murhattiin.
Jo ennen Galban kuolemaa Ala-Germanian maaherra Aulus Vitellius oli julistautunut keisariksi tammikuussa 69 ja lähtenyt marssimaan kohti Roomaa. Othon joukot, joihin kuului pretoriaaneja ja Tonavan armeijan sotilaita, kohtasivat Vitelliuksen joukot Cremonan taistelussa 14. huhtikuuta 69. Othon armeija kärsi tappion, osin pretoriaanien kurittomuuden vuoksi. Hän teki itsemurhan 16. huhtikuuta.
Vitellius kosti kaartille teloittamalla sen kenturiot ja lakkauttamalla kaikki kohortit. Sen jälkeen hän perusti 16 uutta pretoriaanikohorttia, joissa jokaisessa oli tuhat miestä ja jotka koostuivat hänen omista sotilaistaan. Sisällissota ei kuitenkaan ollut vielä ohi: Titus Flavius Vespasianuksen tukemat joukot olivat julistaneet komentajansa keisariksi ja marssivat nyt kohti Roomaa. Vitelliuksen erottamat pretoriaanit liittyivät Vespasianuksen joukkoihin. Vitelliuksen ja Vespasianuksen armeijat kohtasivat toisessa Cremonan taistelussa lokakuussa 69. Taistelu päättyi Vespasianuksen voittoon. Rooma vallattiin, ja 20. joulukuuta 69 Vitellius sai surmansa.
Flaviusten hallitsijasuku
Vespasianus oli ensimmäinen Flaviusten hallitsijasuvun keisari. Hän palautti pretoriaanikohorttien määrän yhdeksään, ja uuteen kaartiin kuului sotilaita sekä Vitelliuksen kohorteista että Vespasianuksen joukoista. Sisällissodassa vaurioitunut Castra praetoria korjattiin ja Vespasianuksen poika ja perijä Titus nimitettiin pretoriaaniprefektiksi. Pretoriaanit olivat erittäin uskollisia Flaviuksille. Vespasianuksen kuoltua vuonna 79 keisariksi nousi Titus, joka ehti hallita vain kaksi vuotta ennen kuolemaansa vuonna 81. Uudeksi keisariksi nousi Tituksen veli Domitianus, joka nosti pretoriaanikohorttien määrän kymmeneen. 80-luvun puolivälissä pretoriaanit osallistuivat taisteluihin Germaniassa ja Daakiassa, ja vuonna 87 pretoriaaniprefekti Cornelius Fuscus sai surmansa daakialaisia vastaan käydyssä taistelussa. Domitianus murhattiin vuonna 96, ja pretoriaanit surivat häntä suuresti.
Keisariksi nousi senaatin valitsema Marcus Cocceius Nerva, joka saattoi olla sekaantunut Domitianuksen murhaan. Pretoriaanit olivat raivoissaan Domitianuksen murhasta ja siitä, että häntä ei oltu julistettu jumalaksi, ja vaativat prefektinsä Petronius Secunduksen teloittamista. Tämä oli ollut osallisena salaliittoon. Kaarti kapinoi Casperius Aelianuksen johdolla lokakuussa 97, otti Nervan panttivangiksi ja vaati tätä luovuttamaan Domitianuksen murhaajat pretoriaaneille. Nerva joutui taipumaan kaartin tahtoon, ja hän joutui pitämään julkisen puheen, jossa hän kiitti pretoriaaneja näiden toimista. Nöyryytys heikensi Nervan arvostusta sotilaiden keskuudessa. Pian Nerva ilmoitti adoptoivansa Ylä-Germanian maaherran ja suositun sotapäällikön Marcus Ulpius Trajanuksen ja nimittävänsä tämän perijäkseen.
100-luku
thumb|250px|Reliefi, joka esittää keisari Marcus Aureliusta (hallitsi 161–180) ratsailla. Reliefin vasemmalla puolella oleva sotilas on mahdollisesti pretoriaanikaartin tribuuni. Oikealla oleva kääröä pitelevä sotilas on luultavasti myös pretoriaani.
Ensimmäisen vuosisadan lopulla ja 100-luvun alussa kaarti osallistui lukuisiin sotiin Rooman vihollisia vastaan ja osoitti kyvykkyytensä taisteluissa. Nerva kuoli 27. tammikuuta 98 ja Trajanus seurasi häntä valtaistuimelle. Trajanus teloitutti kaartin prefektin ja tämän tukijat. Hänen kaudellaan pretoriaanikaarti osallistui sotiin Daakiaa vastaan vuosina 101–102 ja 105–106 ja Parthian sotaan vuosina 113–117. Kaarti esiintyy näkyvästi Trajanuksen pylväässä, joka kuvaa Daakian sotaretkiä.
Pretoriaanikaarti osallistui Lucius Veruksen Parthian sotaan vuosina 162–166 ja Marcus Aureliuksen sotaan germaaneja vastaan vuosina 169–175 ja 178–180. Kaksi pretoriaaniprefektiä sai surmansa sodissa, ja kaartin kyvykkyyttä juhlistettiin Marcus Aureliuksen pylväässä.
Marcus Aureliuksen pojan Commoduksen noustua valtaistuimelle vuonna 180, kaarti palasi takaisin osaksi poliittisia juonitteluja. Commodus oli pretoriaaniprefektiensä Sextus Tigidius Perenniksen ja Marcus Aurelius Cleanderin vallan alla. Perenniksen juonittelut paljastuivat, ja hänet teloitettiin vuonna 185. Cleander nousi kaartin komentoon vuonna 188, mutta sai surmansa vuonna 190. Commodus taas murhattiin 31. joulukuuta 192. Salaliiton johdossa oli prefekti Laetus. Uudeksi keisariksi tuli Pertinax, joka antoi pretoriaaneille 3 000 denaarin palkkion. Hänen valtakautensa kesti kuitenkin vain kolme kuukautta ja päättyi 28. maaliskuuta 193, kun tyytymättömät pretoriaanit murhasivat keisarinsa.
Tämän jälkeen sattui kuuluisa tapahtuma, kun kaarti huutokauppasi keisarin viran eniten maksavalle. Voiton vei senaattori Didius Julianus, joka maksoi kullekin kaartilaiselle 25 000 sestertiusta. Pannonian maaherra Septimius Severus kuitenkin julistautui Pertinaxin murhan jälkeen keisariksi ja lähti valloittamaan Roomaa. Kesäkuun alussa 193 Severuksen joukot olivat jo melkein Rooman porteilla, kun pretoriaanit ilmoittivat hylkäävänsä Didiuksen ja tukevansa Severusta. Didius tapettiin ja Severus marssi ilman taistelua Roomaan. Severus ei kuitenkaan luottanut kaartiin, vaan huijasi kaartilaiset aseettomina ulos. Koko kaarti lakkautettiin ja perustettiin uudestaan. Uuteen pretoriaanikaartiin Severus otti sotilaat omista joukoistaan.
Severusten hallitsijasuku
Sisällissota ei kuitenkaan ollut vielä ohi. Severuksen joukot kukistivat vuonna 194 keisariutta tavoitelleen Pescennius Nigerin, joka sai surmansa. Severuksen uusi pretoriaanikaarti taisteli Clodius Albinuksen joukkoja vastaan Lugdunumin taistelussa vuonna 197. Hävittyään Albinus teki itsemurhan, ja sisällissota päättyi. Pretoriaanikaarti osallistui Severuksen sotaretkeen idässä vuosina 197–202 ja Britanniassa vuodesta 208 Severuksen kuolemaan 211.
Severuksen seuraajat olivat hänen poikansa Caracalla ja Geta, joka kuitenkin murhattiin Caracallan käskystä joulukuussa 211. Caracalla itse sai surmansa salaliiton uhrina Carrhaen lähellä 8. huhtikuuta 217. Käskyn murhaan antoi hänen pretoriaaniprefektinsä Marcus Opellius Macrinus, joka oli pelännyt henkensä puolesta. Macrinus julistautui keisariksi 11. huhtikuuta, mutta Severuksen vaimon Julia Domnan sisaren Julia Maesan johtama kapina nosti keisariksi toukokuussa 218 teini-ikäisen Elagabaluksen. Macrinuksen joukot, joihin kuului myös pretoriaanikaarti, hävisi taistelun Elagabaluksen joukkoja vastaan 8. kesäkuuta 218 Antiokian lähistöllä. Dion Kassioksen mukaan pretoriaanit olivat niskan päällä, kun Macrinus yhtäkkiä joutui jostakin syystä kauhun valtaan ja pakeni taistelukentältä. Komentajansa pelkuruudesta suuttuneet pretoriaanit siirtyivät Elagabaluksen puolelle.
Uusi keisari matkusti Roomaan, missä hän aiheutti levottomuutta kansan ja armeijan keskuudessa. Lopulta pretoriaanit kapinoivat Elagabalusta vastaan ja murhasivat maaliskuussa 222 hänet ja hänen äitinsä Julia Soaemiaksen. Uudeksi keisariksi nostettiin Severus Alexander, joka oli vasta 13-vuotias. Hänen kaudellaan pretoriaanit riistäytyivät hallinnasta. Kaarti murhasi vihatun prefektinsä, kuulun juristin Ulpianuksen, kävi katutaisteluita ihmisiä vastaan Roomassa ja pakotti historioitsija Dion Kassioksen kaupungista.
200-luvun kriisi
Severus Alexander murhattiin vuonna 235, ja keisariksi nousi Maximinus Thrax. Niin sanotun 200-luvun kriisin katsotaan alkaneen tästä hetkestä. Sen aikana valtakunta vajosi kaaokseen ja anarkiaan. Germaanit uhkasivat valtakunnan pohjoisia rajoja, sotapäällikkö toisensa jälkeen kaappasi armeijan avulla vallan ja nousi keisariksi. Vuonna 238 suurin osa pretoriaaneista oli rintamalla, kun kaartin sortovaltaan suuttuneet ihmiset piirittivät Roomassa Castra praetorian. Väkivaltaisuuksien aikana Roomassa syttyi tulipalo, joka tuhosi suuren osan kaupunkia. Tämän jälkeen pretoriaanit murhasivat keisarit Pupienuksen ja Balbinuksen, koska olivat tyytymättömiä heihin ja pelkäsivät, että Pupienus korvaisi koko kaartin omilla joukoillaan.
Marcus Aureliuksen ajoista lähtien kaartin kuri oli heikentynyt huomattavasti. Tähän oli syynä sekasortoiset olot, paine raja-alueilla ja keisarit, jotka eivät pystyneet pitämään järjestystä yllä. Vuodesta 238 lähtien sekä kirjalliset että epigrafiset lähteet ovat vähäisiä ja tietoa pretoriaaneista on niukasti. Vuonna 249 pretoriaanit murhasivat keisari Philippus Arabsin pojan leirissään, ja keisari Aurelianuksen (hallitsi 270–275) aikana kaarti osallistui Palmyraa vastaan käytyyn sotaretkeen. Vuonna 297 kaarti oli Maximianuksen mukana Africassa. Keisari Diocletianuksen (hallitsi 284–305) sanotaan pienentäneen kaartin kokoa.
Pretoriaanikaartin loppu
Keisarit Diocletianus ja Maximianus jäivät vuonna 305 eläkkeelle. Heidän seuraajikseen nousivat Galerius ja Constantius, joka kuitenkin kuoli seuraavana vuonna. Sen jälkeen Britannian armeija julisti Constantiuksen pojan Konstantinuksen keisariksi. Pretoriaanikaarti teki viimeisen keisarinsa julistamalla Maximianuksen pojan Maxentiuksen keisariksi 28. lokakuuta 306. Maxentius vainosi kristittyjä, ja hänen sanotaan antaneen kaartille tehtäväksi surmata heitä.
Maxentius oli vihollistensa piirittämä, mutta hänen pretoriaaniprefektinsä Rufius Volusianus onnistui kukistamaan usurpaattori Domitius Alexanderin vuonna 309 tai 311. Lopulta Konstantinus hyökkäsi Italiaan vuonna 312 ja kukisti Maxentiuksen prefektin Pompeianuksen. Maxentius valmistautui yhdessä pretoriaaniensa kanssa kohtaamaan Konstantinuksen joukot. Hän oli rakennuttanut Tiberin yli lähellä kivistä Mulviuksen siltaa ponttonisillan. 28. lokakuuta 312 armeijat kohtasivat joen toisella puolella. Maxentiuksen pretoriaanit kärsivät tappion ja yrittivät perääntyä ponttonisillan kautta. Silta kuitenkin sortui, ja sitä ylittämässä olleet pretoriaanit hukkuivat. Maxentius itse koki saman kohtalon.
Taistelun jälkeen Konstantinus lakkautti pretoriaanikaartin lopullisesti ja määräsi Castra praetorian läntisen muurin tuhottavaksi. Henkiin jääneet pretoriaanit siirrettiin muihin tehtäviin eri puolille valtakuntaa. Kaartin korvasivat Konstantinuksen omat henkivartiojoukot, scholaet. Pretoriaaniprefektin virka säilytettiin, mutta siitä tuli siviilivirka. Pretoriaaneja ei enää perustettu uudelleen.
Organisaatio
thumb|250px|Pretoriaanikaartin sotilas reliefissä, joka on peräisin [[Trajanuksen riemukaari|Trajanuksen riemukaaresta, joita rakennettiin eri paikkoihin ympäri Rooman valtakuntaa. ]]
Pretoriaanikaartissa oli aluksi yhdeksän kohorttia, mutta Augustus lisäsi määrää lyhyeksi ajaksi 12 kohorttiin. Vuoden 12 jaa. tienoilla pretoriaanikohorttien määräksi tuli jälleen yhdeksän, kun kolme kohorttia muutettiin cohortes urbanae -joukoiksi. Piirtokirjoitukset paljastavat, että kohorttien määrää lisättiin uudestaan Caligulan tai Claudiuksen aikana 12:een. Vitellius nosti lukumäärän lyhyeksi ajaksi 16 kohorttiin, mutta Vespasianus palautti lukumäärän taas vuonna 76 yhdeksään. Domitianus perusti yhden uuden pretoriaanikohortin, jolloin kohorttien määrä nousi kymmeneen. Kymmenessä kohorttien määrä pysyi aina kaartin lakkauttamiseen saakka.
Vuodesta 2 eaa. lähtien kaarti oli kahden tai yhden prefektin komennossa, mutta yksittäiset kohortit olivat yhä organisoitu itsenäisesti. Kohorttia komensi tribuuni, jolla oli alaisenaan vanhempi kenturio arvonimenään trecenarius sekä muita tavallisia samanarvoisia kenturioita. Kukin heistä komensi 80 miehen kenturiaa.
Kohorttien koosta on kiistelty, ja ne ovat varmasti vaihdelleet vuosien aikana. Jos ne olivat samankokoisia kuin legioonien kohortit, niin kussakin kohortissa oli aluksi noin 500 miestä, jotka oli organisoitu kuuteen 80 miehen kenturiaan. Tacitus kertoo, että Vitelliuksen kohortit olivat kukin 1 000 miehen vahvuisia, mutta niiden oikea koko oli ehkä 800 miestä eli samanvahvuinen kuin legioonien ensimmäinen kohortti. Eräiden todisteiden mukaan kohorttien kokoa nostettiin 1 500 mieheen Commoduksen tai Septimius Severuksen aikana. On arvioitu, että koko pretoriaanikaartin miesvahvuus oli Augustuksen aikana 4 500–6 000 miestä, 12 800 Vitelliuksen aikana, 7 200 Vespasianuksen aikana, 8 000 Domitianuksen ja Commoduksen tai Severuksen välisenä aikana ja 15 000 näiden jälkeen.
Suurin osa kaartista oli jalkaväkeä, mutta joukkoon kuului myös osasto ratsuväkeä. Piirtokirjoitusten perusteella kaartin sotilaat saivat värväytyä ratsuväkeen noin viiden vuoden palveluksen jälkeen. Nämä miehet pysyivät alkuperäisen kenturiansa listoilla mutta toimivat yhdessä 30 miehen turmae-yksiköissä, joita komensi optio equitum -niminen upseeri. Erään piirtokirjoituksen perusteella näiden ratsuväkiyksiköiden määrä oli Augustuksen aikana kolme jokaista kohorttia kohti, ensimmäisen vuosisadan lopulla ja 100-luvulla viisi ja 200-luvulla kymmenen jokaista kohorttia kohti. Pretoriaanikaartiin kuului myös yksikkö eliittiratsuväkeä, speculatores Augusti, jotka toimivat keisarin henkivartioratsuväkenä. Tämän yksikön koko on epävarmaa.
Palvelus kaartissa
Tacituksen mukaan keisari Tiberiuksen (14–37) valtakaudella pretoriaaneja värvättiin pääasiassa Etruriasta, Umbriasta ja Latiumista. Dion Kassios kertoo, että ennen Septimius Severuksen aikaa pretoriaanit tulivat ainoastaan Italiasta, Hispaniasta, Macedoniasta ja Noricumista. Piirtokirjoitukset vahvistavat, että suurin osa värvätyistä oli ensimmäisellä ja toisella vuosisadalla jaa. kotoisin Keski- ja Pohjois-Italiasta sekä Dion mainitsemilta alueilta. Kaartilaiset värvättiin pääasiassa valtakunnan rikkaimmilta ja roomalaistuneimmilta alueilta. Septimius Severuksen aikana tuli kuitenkin muutos. Severus erotti kurittomat pretoriaanit ja korvasi heidät omilla joukoillaan Tonavan alueelta. Italialaisia ei tämän jälkeen värvätty enää ollenkaan, vaan pretoriaanit olivat pääosin kotoisin roomalaistuneista Tonavan alueen provinsseista.
Sanmu
Sanmu on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Chiban prefektuurissa. Se sijaitsee Tyynenmeren rannikolla prefektuurin itäosassa. Kaupungin alue ulottuu Kujūkurin hiekkarannalta sisämaahan Kujūkurin tasangolle ja Shimōsan ylängölle. Sanmussa on 50 579 asukasta (elokuussa 2020) ja sen pinta-ala on 146,77 neliökilometriä.
Sanmu on kaupunkina suhteellisen nuori: se perustettiin vuonna 2006 liittämällä yhteen Matsuon, Narutōn ja Sanbun maaseutukaupungit sekä Hasunuman kyläkunta. Niistä Narutō kehittyi Chōshin ja Tōganen välisen tien varrelle kaupunkimaisena asutuksena jo Edo-kaudella. Alue on luonteeltaan maaseutumainen, ja siellä viljellään riisin lisäksi vihanneksia, hedelmiä ja koristekukkia. Muita elinkeinoja ovat sugipuun viljely sekä sianlihan ja maidon tuotanto. Naritan kansainvälisen lentoaseman läheisyyden ansiosta kaupunkiin on rakennettu myös teollisuutta.
Arbetets Vänner i Sörnäs
Arbetets Vänner i Sörnäs rf on Helsingin Sörnäisten kaupunginosassa pitkään toiminut ruotsinkielinen kulttuuriyhdistys, joka on osa laajempaa Arbetets Vänner -yhdistysverkostoa. "Sörkän Vennuna" tunnettu yhdistyksen entinen toimitalo Hämeentiellä tuli 1900-luvun alkupuolella tunnetuksi suosittuna kokoontumispaikkana. Yhdistys ei enää toimi Sörnäisissä.
Arbetets Vänner i Sörnäs perustettiin 4. marraskuuta 1894. Yhdistys on yksi "Arbetets Vänner" yhdistyksistä, joita perustettiin erityisesti 1890-luvulla porvarillisina vaihtoehtoina sosialistisille.
Sörkän Vennu oli tunnettu tanssipaikka Helsingissä Hämeentiellä, siellä esiintyi muun muassa Dallapé-orkesteri. Hämeentien 3–5 oli pitkään yhdistyksen osoite. Ensimmäinen toimipaikka oli kuitenkin Villa Eko, mutta yhdistys muutti Hämeentielle alkuvuosina. Vuosina 1904–1925 tiloissa toimi kesäisin lastentarha. Vuonna 1920 Hämeentie 3 muutettiin kiinteistöosakeyhtiöksi Aktiebolaget Svenska Gården i Sörnäs. Omistajat olivat AV i Sörnäs yhdessä RKP:n naisjärjestön paikallisyhdistyksen, Svenska Kvinnoförbundet i Sörnäs:in kanssa. Tämä talo oli se joka tunnettiin "Sörkän vennuna". Yhdistykset ostivat myös viereisen kiinteistön Hämeentie 5. Vuonna 1968 yhdistykset solmivat sopimuksen Svenska litteratursällskapet i Finland -yhdistyksen kanssa uudisrakennuksesta. Kiinteistö myytiin 2006, ja Arbetets Vänner i Sörnäs muutti Munkkivuoreen.
Suuri skisma
Tausta ja syyt
Kristikunnan itäisen ja läntisen osan yhteys oli koetuksella vuosisatojen ajan. Kristikunta alkoi jo 200-luvulla jakautua latinankieliseen länteen ja kreikankieliseen itään. Kristikunnan itäisissä osissa latinaa halveksittiin ja pidettiin barbaarien kielenä, kun taas kreikan kieli koettiin sivistyksen kielenä, mikä johtui osaksi siitä, että Uuden testamentin alkukieli oli kreikka ja kreikkalaiset olivat kääntyneet kristinuskoon ensimmäisten joukossa. Rooman jakautuminen vuonna 395 Länsi-Roomaksi ja Itä-Roomaksi syvensi idän ja lännen eroa. Keski-Euroopasta tulleet germaanit kukistivat Länsi-Rooman vuonna 476, minkä takia jäljelle jäänyttä vanhan imperiumin perintöä jäi kantamaan vain Itä-Rooma, jota kutsutaan nykysin usein Bysantiksi.
Konsantinopolin piispan erottaminen yhteydestä
Ensimmäisen kerran paavi erotti Konstantinopolin piispan 480-luvulla kristologisten kiistojen takia.
Lännessä paavi oli alkanut vaatia itselleen erityisasemaa piispojen joukossa. Tätä perusteltiin sillä, että Rooman seurakunta oli vanha ja arvostettu pääkaupungin seurakunta. Paavia arvostettiin myös hallintovirkamiehenä Roomassa ja sen lähialueilla. Tämän lisäksi paavin asemalle esitettiin 400-luvulla raamatullinen perustelu: Matteuksen evankeliumissa (Matt. 16:18–19) Pietari saa Jeesukselta taivasten valtakunnan avaimet. Paaviuden puolustajat selittivät Pietarin saamien valtaoikeuksien periytyvän Rooman piispalta toiselle, koska perimätiedon mukaan Pietarista tuli Rooman ensimmäinen piispa. Tämän käsityksen mukaan paavi on siis kaikkien kristittyjen johtaja. Paavin vaatimuksiin suhtauduttiin, varsinkin itäisessä kristikunnassa, nurjamielisesti. Kristinuskon vahvojen tukialueiden piispat, kuten Konstantinopolin, Aleksandrian, Jerusalemin ja Antiokian piispat aluksi kunnioittivat paavia, mutta eivät halunneet tunnustaa paaville erityisasemaa heidän yläpuolellaan.
Kirkolliset tavat
Paavikiistan lisäksi kirkollisissa tavoissa oli eroja. Pienet erot eivät periaatteessa olisi haitanneet ja monimuotoisuutta pidettiin luonnollisena asiana, mutta ne vaikuttivat vahvasti jo muutenkin tulehtuneisiin väleihin, ja niiden koettiin turmelevan oikea usko ja kirkon yhtenäisyys. Idässä piispoilta vaadittiin selibaattia, kun taas lännessä papeilta. Lännessä käytettiin happamatonta ehtoollisleipää ja idässä hapanta. Myös pääsiäistä vietettiin eri aikoina, mikä johtui erilaisista kalenterijärjestelmistä. Lännessä käytettiin gregoriaanista kalenteria ja idässä juliaanista kalenteria.
Paavin erottaminen yhteydestä
Merkittävä kristikunnan eroa ilmentävä vuosi oli 867 jolloin Konstantinopolin patriarkka Fotios erotti paavi Nikolaus I:n kirkon yhteydestä. Syitä olivat Balkanille suuntautuneen lähetystyön seurauksena syntyneet kirkkopoliittiset jännitteet.
Filioque-kiista
Myös filioque-lisäys hiersi lännen ja idän välejä. Sillä tarkoitetaan lännen katolisen kirkon lisäystä Toledon kirkolliskokouksessa vuonna 589 Nikean uskontunnustuksen kohtaan ”Pyhä Henki lähtee Isästä”. Tähän lisättiin ”ja Pojasta”, mutta idän patriarkaatit eivät hyväksyneet muutosta. Lisäksi lännen kirkko korosti uskonnonharjoituksissa enemmän käytäntöä ja pelastumisen keinoja, kun taas idässä korostui mystiikka ja Jumalan kaltaiseksi tuleminen. Lännen kirkossa alkoi 1000-luvun alusta vaikuttaa voimakkaasti Clunyn uudistusliike.
Hajaantuminen
pienois|Ristiritarit valloittavat Konstantinopolin neljännen ristiretken yhteydessä. Idän ortodoksinen ja lännen katolisen kirkon ero ajoitetaan yleensä vuoteen 1054, jolloin paavi Leo IX:n lähettiläs, kardinaali Humbertus asetti Konstantinopolin patriarkka Mikael Kerularioksen kirkonkiroukseen. Kerularios vastasi erottamalla paavi kirkon yhteydetä. Taustalla oli kirkkopoliittinen arvovaltakiista, jonka taustalla oli paljon laajakestoisempi ja monisyisempi prosessi. Vuonna 1054 tuomiot kohdistuivat kirkonjohtajien keskinäiseen yhteyteen.
Pannatuomiot sinetöivät kirkon jakautumisen kahtia lännen katoliseen ja idän ortodoksiseen kirkkoon. Idän ja lännen kirkkojen välejä yritettiin sovitella useaan otteeseen keskiajalla tuloksetta. Kiroukset olivat voimassa vuoteen 1965 asti, jolloin paavi Paavali VI ja patriarkka Athenagoras I yhteispäätöksellä kumosivat ne.
Ristiretket
Valtapyrkimykset olivat merkittävä tekijä kirkkojen eron historiassa. 1000-luvulla alkaneet ristiretket ja latinalaisen kristikunnan laajentuminen idän kirkon perinteiselle alueelle synnytti jännitteitä. Paavin ja patriarkan välejä riitautti Etelä-Italian alue, joka kuului nimellisesti Bysantille, Leo IX oli johtanut sotaretkeä sinne asettuneita normanneja vastaan ja jäänyt näiden vangiksi 1053. Kirkkojen eron sinetöi lopullisesti neljäs ristiretki, jonka aikana ristiritarit valloittivat ja hävittivät Konstantinopolin kaupungin. Erityisesti kaupungin kirkkojen hävittäminen ja ryöstö aiheuttivat katkeruutta idän kristityissä.
Neljännen ristiretken yhteydessä tapahtunut Konstantinopolin valloitus (1204) ja sitä seurannut kristikunnan kreikkalaisen osan alistaminen latinalaisvallan alle (1204–1261) on yksi merkittävimmistä itää ja länttä toisistaan vieraannuttaneista tekijöistä.
Robert Ouko (yleisurheilija)
Robert Ouko (24. lokakuuta 1948 Manga, Kisii, Nyanza, Kenia – 18. elokuuta 2019 ) oli kenialainen juoksija ja olympiavoittaja.
Ouko osallistui Méxicon 1968 olympialaisissa 800 metrin juoksuun. Alkuerissä hän juoksi ajan 1.47,6 ja välierissä ajan 1.47,1 mutta ei selviytynyt loppukilpailuun. Vuonna 1970 hän voitti Kansainyhteisön kisoissa kultaa 800 metrillä ajalla 1.46,89 ja 4 × 400 metrin viestissä ajalla 3.03,63. Münchenin 1972 olympialaisissa hän sijoittui 800 metrillä viidenneksi ajalla 1.46,5. Hän juoksi 4 × 400 metrin viestijuoksussa kolmannen osuuden ja voitti kultaa ajalla 2.59,8. Ennakkosuosikki Yhdysvallat ei osallistunut viestiin, kun sen kaksi juoksijaa suljettiin kisoista epäurheilijamaisen käytöksen vuoksi ja kolmas juoksija loukkaantui.
Musarit
Musarit on alkujaan Kempeleestä, Ylikylän koululta kotoisin oleva lapsi- ja nuorisokuoro. Kuoro perustettiin vuonna 1989.
Kuoron ohjelmisto on koostunut pääasiassa omasta musiikista. Musareiden musiikki on pop-vivahteista. Kuoron ja sitä säestävän orkesterin ensimmäinen johtaja oli oululainen muusikko ja opettaja Ismo Koskela. Koskela vastasi myös laulujen sovittamisesta.
Vuonna 1997 kuoron toiseksi johtajaksi tuli oululainen Harriet Urponen. Suurin osa lauluista on Juhani Rasinkankaan säveltämiä ja Juhani Konolan sanoittamia.
Ismon ja Harriet Urposen rinnalla kuorossa on ollut johtajina vuosien varrella Jonna Pienihäkkinen, Sanna Paitsola, Marianne Saari ja Elisa Vierimaa. Tällä hetkellä kuoron johtajana toimii Heli Kaltiokumpu. Sentencedin kappaleessa End Of the Road Musarit kuullaan kuoro kohdassa.
Musarit 2015
Säestyksestä vastaa kuuden hengen orkesteri.
Julkaistut äänitteet
Lisäksi laulajat ovat esiintyneet erilaisilla kokoelmalevyillä ja myös solisteina omilla levyillään.
Hans Keiter
Johannes Ferdinand ”Hans” Keiter (22. maaliskuuta 1910 Mülheim an der Ruhr – 8. syyskuuta 2005) oli saksalainen käsipalloilija, käsipallovalmentaja, olympiavoittaja ja maailmanmestari. Hän kilpaili myös ratajuoksussa, korkeushypyssä ja soudussa. Ammatiltaan Keiter oli poliisi.
Varsinaiselta ammatiltaan Keiter oli poliisi, jossa ammatissa hän toimi 40 vuotta. Hän toimi myös käsipallovalmentajana, ja valmensi tuolloin kaksi Länsi-Saksan mestaruutta ulkokäsipallossa vuosina 1966 ja 1968.
Dal segno
Dal segno [] on yleinen nuottikirjoituksessa käytetty merkintä. Se esiintyy usein lyhennetyssä muodossaan ”D.S.”. Dal segno -merkinnällä säveltäjä kertoo esittäjälle, että merkistä alkava kappaleen osa tulee kerrata. Dal segnosta on kaksi yleistä variaatiota:
GP2 Bahrainin Grand Prix
GP2 Bahrainin Grand Prix oli GP2-sarjan osakilpailu, joka ajettiin vuosina 2005, 2007 ja 2012–2015 Bahrain International Circuitin moottoriradalla Bahrainissa.
Tiedän kuka tappoi minut
Tiedän kuka tappoi minut (I Know Who Killed Me) on vuonna 2007 julkaistu yhdysvaltalainen kauhu- ja jännityselokuva. Elokuvan ohjasi Chris Sivertson ja pääosaa näyttelee Lindsay Lohan. Elokuva sai muun muassa huonoin elokuva -palkinnon vuoden 2008 Golden Raspberry -gaalassa.
Palkinnot
Elokuva palkittiin seuraavilla Golden Raspberry -palkinnoilla:
Kattomehitähti
Kattomehitähti (Sempervivum tectorum) on monivuotinen mehitähtilaji, joka esiintyy luonnonvaraisena Keski-Euroopan, Etelä-Euroopan ja Länsi-Aasian vuoristoissa.
Kattomehitähti muodostaa tiheitä mattomaisia kasvustoja lehtiruusukkeiden rönsyillä. Möyheälehtinen lehtiruusuke on 3–8 senttimetriä leveä, lehdet kasvavat siirottavasti ja ovat suipot, karvalaitaiset. Ruusukkeiden keskeltä kasvavat 20–50 cm korkeat pystyt kukintovarret. Tähtimäisissä kukissa on usein 12 terälehteä, väriltään kalpean punavioletteja. Kattomehitähteä käytetään koristekasvina kivikoissa.
Whore of Bethlehem
Whore of Bethlehem on suomalaisen black metal -yhtye Archgoatin esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 2006 levymerkillä Hammer of Hate.
Kruševac
Kruševac perustettiin vuonna 1374. Serbian ruhtinas Lazar lähti sieltä hyökkäykseen Turkkia vastaan ja hävisi valtakuntansa Kosovon sodassa vuonna 1389. Kruševacissa on säilynyt turkkilaista arkkitehtuuria 1900-luvun alusta.
Robert Sara
thumb|upright|Robert Sara, 2009
Robert Sara (s. 9. heinäkuuta 1946) on entinen itävaltalainen jalkapalloilija. Hän on naimisissa ja hänellä on yksi lapsi. Hänen nuorempi veljensä Josef oli myös maajoukkuetason jalkapalloilija.
Hän aloitti uransa SV Donau Wienissä, josta Austria Wienin valmentaja Eduard Frühwirth hankki Saran joukkueeseensa vuonna 1964. Austria Wienissä hän oli vuoden 1978 Cup-voittajien cupin finaalissa Anderlechtille hävinneessä joukkueessa. Austria Wienin jälkeen hän edusti vielä Favoritner AC:ta ja FKL Wimmeriä.
Uransa aikana Sara pelasi Itävallan maajoukkueessa 55 ottelua, joissa hän teki kolme maalia. Maajoukkuedebyyttinsä hän teki vuonna 1965, jolloin Itävalta voitti Wembley Stadiumilla Englannin 3−2. Hän toimi Itävallan kapteenina vuoden 1978 MM-kilpailuissa, joissa Itävalta sijoittui seitsemänneksi.
Sara oli Austria Wienin valmentaja vuosina 1988 ja 1998.
Vijay Mallya
thumb|Vijay Mallya Vijay Mallya (s. 18. joulukuuta 1955 Bantwal, Mysore, Intia) on intialainen liikemies, joka on mukana muun muassa panimo-, ilmailu- ja Formula 1 -liiketoiminnassa.
Vuonna 2008 Forbes sijoitti Mallyan sijalle 962 maailman rikkaimpien ihmisten joukossa.
Kaunis Kaarina
Kaunis Kaarina on suomalainen elokuva, jonka Ossi Elstelä on ohjannut 1955 viimeisenä ohjauksenaan. Käsikirjoituksen on tehnyt Reino Helismaa yhdellä monista salanimistään Jukka Roine, arvioiden mukaan siksi, että hänen nimensä oli jo alalla leimautunut.
Elokuva kertoo kievarin isännän kasvattamasta orvosta tytöstä (Anneli Sauli). Kaunottaren ympärillä pyörii kosijoita, niin patruuna kuin sepänsällikin.
Arviot
Aikalaisarvioissa elokuvan vastaanotto oli lähes yksimielinen tyrmäys, mutta näyttelijöille annettiin kiitosta: Rautavaara on kehittynyt, Sauli on kaunis, Angerkoskea pidettiin elokuvan parhaana näyttelijänä. Myöhemmässä televisioesityksen yhteydessä tehdyssä arviossa elokuvaa pidetään kankeana.
Kirjasto (tietotekniikka)
Tietotekniikassa kirjastot (mm. ohjelmakirjasto, luokkakirjasto) ovat kokoelmia, aliohjelmia, luokkia ja/tai ohjelmia, joita käytetään tietokoneohjelmien modulaarisessa kehittämisessä sekä ohjelmien suorittamisen aikana. Kirjastoissa olevia (ali)ohjelmia ei yleensä suoriteta itsenäisesti, vaan niissä olevia palveluita käytetään itsenäisesti suoritettavien ohjelmien apuna.
Erityyppisiä kirjastoja ovat:
Kirjastot pääasiassa jakautuvat kahteen tyyppiin: osana ohjelmaa kiinteästi oleva staattinen kirjasto ja dynaamisesti linkitettävä jaettu kirjasto. Staattinen kirjasto on käännöksen yhteydessä linkitettävä ohjelmamoduuli. Jaettujen kirjastojen tyyppi riippuu tyypillisesti käyttöjärjestelmästä, mutta myös kielen suoritusympäristön (virtuaaliympäristön) ratkaisuista.
Kirjastoihin sijoitettavia ohjelmatoimintoja voi olla yhtä paljon kuin sovellusratkaisujakin: lähes mikä vain ohjelmointiteknisesti mahdollinen toiminto on mahdollista sijoittaa ohjelmakirjastoon.
Kirjastoissa olevia symboleita käytetään päättelemään mitkä muuttujat tai ohjelmakoodi on jaettua. Symbolit voivat olla suojattuja käytöltä.
Jaettu kirjasto
Jaettu kirjasto tai ajonaikainen kirjasto on tietotekniikassa useiden käyttöjärjestelmien tapa jakaa ohjelmakoodia useiden ohjelmien kesken.
Jaettujen kirjastojen etuna on keskusmuistin ja levytilan säästö. Levytilaa säästyy koska samaa ohjelmakoodia ei tarvitse linkittää jokaiseen ohjelmaan erikseen, vaan ne ladataan ajonaikana yhteisestä kirjastosta. Keskusmuistia säästyy jos käyttöjärjestelmä osaa jakaa kirjaston myös keskusmuistissa. Tällöin kahden tai useamman ohjelman käyttäessä samaa kirjastoa, ladataan siitä jaettuun muistiin vain yksi kopio ja kaikki käyttävät samaa jaettua muistialuetta.
Jaettujen kirjastojen kanssa voi käyttää kahta tapaa:
Linuxissa on mahdollista:
Ongelmat
Jaetun kirjaston menetelmällä on haittavaikutuksia liittyen saman kirjaston eri versioiden hallintaan. Eri käyttöjärjestelmät käyttävät eri strategioita kirjastojen hallintaan. Mikäli kirjaston rajapinta muuttuu on säilöttävä sekä edeltävä että seuraava versio jotta eri ohjelmaversiot voivat jatkossakin käyttää samaa kirjastoa.
Windowsin DLL-kirjastojen toteutustavan johdosta siihen liitetään usein termi DLL-helvetti. Eräs syy ongelmaan on kirjastojen epämääräinen versiointi. Ongelmaan esitetty ratkaisuja, mutta ne eivät ole aukottomasti välttäneet ongelmia. Ratkaisutavat muun muassa ovat lisänneet levytilan tarvetta, joka oli yksi syy jaettujen kirjastojen käytölle. Ratkaisuna esitetään DLL-kirjastojen sijaan staattisten kirjastojen käyttöä.
Staattinen kirjasto
Staattinen kirjasto on yksinkertaisesti joukko objektitiedostoja. Staattisilla kirjastoilla ei ole jaettujen kirjastojen etuja. Kääntäjän tuottamat objektitiedostot liitetään yhteen tarkoitukseen sopivalla komennolla kuten ar.
Staattista kirjastoa tarvitaan vain ohjelman käännöksen aikana sen linkitysvaiheessa (ks. linkkeriohjelma): tämän jälkeen kirjaston sisältämä koodi on ohjelman sisällä. Staattisella linkityksellä jokaisella ohjelmalla on oma kopionsa kirjastosta.
Jun Amano
Jun Amano (s. 19. heinäkuuta 1991 Kanagawa) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Amano debytoi Japanin maajoukkueessa syyskuussa 2018.
Pertti Kettunen
Pertti Eemil Kettunen (s. 19. syyskuuta 1935 Kuopio) on suomalainen professori ja taloustieteilijä. Hän oli 1972–1993 Jyväskylän yliopiston taloustieteen professori ja alan ensimmäinen professori Jyväskylässä. Hän tutki yritystoimintaa ja erityisesti pienyrityksiä sekä laskentatointa ja rahoitusta. Ennen vakinaistamista hän oli vuodesta 1969 vt. professori.
Boriss Pugo
Boriss Pugo (, 19. helmikuuta 1937 – 22. elokuuta 1991) oli latvialainen neuvostopoliitikko. Latvian PSR:n kommunistisen puolueen pääsihteeri 1984–1988 ja Neuvostoliiton sisäministeri Gorbatšovia vastaan tehdyn elokuun 1991 vallankaappausyrityksen aikana, jonka päätteeksi hän teki itsemurhan.
Pugo syntyi Kalininissa (Tver), jonne hänen vanhempansa olivat paenneet Latviasta kommunistisen hävittyä itsenäisyyssodan 1920. Perhe palasi Latviaan kun se liitettiin Neuvostoliittoon 1940.