cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kirgisia
Maantiede, ilmasto ja luonto
Kirgisiassa on maailman suurin luonnonvarainen saksanpähkinäpuumetsä. Mutta alueen metsät ovat vähentyneet viimeisten 50 vuoden aikana jopa 80 %. Niitä uhkaavat mm. laidunnus, polttopuiden kerääminen ja laittomat hakkuut. Tienšanin vuoristo on tärkeä lumileopardien turvapaikka.
Kirgisiassa on 83 eri tavoin rauhoitettua luonnonsuojelualuetta. Ala Archan kansallispuisto joka sijaitsee lähellä pääkaupunki Biškekiä, on matkailijoiden suosiossa. Issyk Kulin luonnonsuojelualue ja Sary-Chelekin luonnonsuojelualue kuuluvat Unescon biosfäärikohteisiin.
Ooppera Skaala
Historia
Ooppera Skaala osallistui Uuden Musiikin Kilpailuun 2015 kappaleella Heart of Light ja sijoittui kilpailun kolmanneksi.
Kirgisia
Varhainen historia
Kirgiisien esivanhemmat elivät parisataa vuotta ennen ajanlaskumme alkua nykyisen Mongolian koillisosassa. Sieltä he vaelsivat Jenisei-joen varteen 500-luvulta alkaen. Alueen valloitti mongolikansa oiratit vuosisatojen turkkilaisvallan jälkeen. Vuonna 1758 Kiinan mantšut löivät oiratit ja kirgiiseistä tuli nimellisesti Kiinan keisarin alamaisia. 1800-luvun alussa Kirgisiasta tuli uzbekkien Kokandin kaanikunnan alainen.
Venäjän ja Neuvostoliiton valtakausi
Kirgisia liitettiin Venäjän keisarikuntaan vuonna 1876 sen valloittaessa Kokandin.
Neuvostoliiton uudistusten myötä maan nimi muutettiin 1991 Kirgistanin (Kyrgystanin) tasavallaksi ja uudelleen 1993 Kirgisian tasavallaksi (Kyrgyzin tasavalta). Kirgiisien tiedeakatemian johtaja Askar Akajev valittiin vuonna 1990 maan presidentiksi.
Itsenäisyys
Akajevin valta kasvoi 1990-luvun edetessä. Hän kiisteli kommunistipuolueen kanssa perustuslakiuudistuksesta. Perustuslaillinen oikeus päätti heinäkuussa 1998, että Akajev voi pyrkiä vielä kolmannelle kaudelle. Vuonna 1998 äänestettiin jälleen perustuslain lisäyksistä ja helmikuussa ja maaliskuussa 2000 kaksi parlamenttivaalien kierrosta. Ulkomaisten tarkkailijoiden mukaan vaaleja ei voitu pitää vapaina tai oikeudenmukaisina.
Akajev valittiin uudelleen viisivuotiskaudelle marraskuussa 2000. Tammikuussa 2002 opposition johtava edustaja Azimbek Beknazarov vangittiin, mikä johti mellakoihin ja poliisi ampui viisi hänen vapauttamistaan vaatinutta mielenosoittajaa Žalal-Abadissa maaliskuussa 2002.
Vuorijärvi (Mänttä-Vilppula)
Vuorijärvi on Pirkanmaalla Mänttä-Vilppulassa ja Keuruulla Ylä-Kolkin kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Kirgisia
Itsenäisyys
Maaliskuussa 2006 puolestaan Bakijevia vastaan osoitettiin mieltä, koska hän ei toteuttanut lupaamaansa perustuslain uudistusta ja vallan siirtoa presidentiltä parlamentille.
Vuorijärvi (Mänttä-Vilppula)
Maantietoa
Järven pinta-ala on 49 hehtaaria ja se on 1,8 kilometriä pitkä ja 450 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 4,6 kilometriä. .
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Keurusselän alueella (35.62), jonka Ukonselän lähialueeseen (35.622) se kuuluu.
Kirgisia
Itsenäisyys
Bakijev nimitti Feliks Kulovin uudelleen pääministeriksi, mutta parlamentti ei hyväksynyt häntä ja häntä seurasi lyhytaikainen virkaatekevä pääministeri Azim Isabekov ja maaliskuussa 2007 opposition edustaja Almazbek Atambajev.
Joulukuussa 2007 järjestetyissä ennenaikaisissa parlamenttivaaleissa murskavoiton otti presidentin perustama Ak Zhol -puolue, joka sai 71 90:stä parlamenttipaikasta. Maltilliset sosiaalidemokraatit ja kommunistit saivat 11 ja 8 paikkaa. Suurin oppositiopuolue Ata Meken ei saanut yhtään paikkaa vaikka saikin 8,7 % äänistä. Vaali joutui ETYJin vaalitarkkailijoiden arvostelun kohteeksi. Bakijev nimitti uudeksi pääministeriksi entisen energianministerin Igor Tšudinovin.
Vuoden 2010 vallankaappaus
Parlamenttivaaleista tuli erittäin tasaiset. Niinpä suurin osa äänistä meni puolueille, jotka eivät päässeet parlamenttiin viiden prosentin äänikynnyksen vuoksi, vaan suurimmaksi nousi nationalistinen Ata Zhurt 8,47 prosentilla äänistä. Muut neljä parlamenttiin päässyttä puoluetta saivat 7,83–5,49 % äänistä.
Vuoden 2011 presidentinvaalissa presidentiksi valittiin Almazbek Atambajev. Vuonna 2017 presidentiksi valittiin Sooronbai Žeenbekov, joka on syntynyt Oshin alueella vuonna 1958. Hänellä on maatalousalan koulutus, ja ennen presidentiksi tuloaan hän on toiminut mm. maatalousministerinä ja pääministerinä. Sooronbai Jeenbekov on Kirgisian viides presidentti ja hän edustaa hallitsevaa sosiaalidemokraattista puoluetta, kuten myös edeltäjänsä Almazbek Atambajev. Atambajev pidätettiin kesäkuussa 2020 vallankaappauksen suunnittelusta.
Vuoden 2020 vallankumous
Oppositio piti Kirgisian vuoden 2020 lokakuun parlamenttivaaleja vilpillisenä. Se aloitti ympäri maata suuret mielenosoitukset. Poliisi ei kyennyt hajottamaan protesteja vesitykein, ja perääntyi. Protestoijat valtasivat hallintorakennuksia ja vapauttivat entisen presidentin Almazbek Atambajevin. Hallitus mitätöi vaalituloksen 6. lokakuuta 2020. Pääministeri luopui vallasta. Maa oli kriisissä. Presidentti Sooronbai Žeenbekov erosi 15.10., koska halusi ratkaista syntyneen kriisin mahdollisimman väkivallattomasti. Hänen tilalleen tuli opposition Sadyr Žaparov.
Politiikka
Kirgisia on tasavalta, jonka valtionpäämies on presidentti. Presidentillä on merkittävät valtaoikeudet, vaikkakin ne vähenivät vuoden 2010 perustuslakiuudistuksen yhteydessä, kun Kirgisia muuttui parlamentaariseksi valtioksi. Hallituksen johdossa on pääministeri, joka ehdottaa muita ministereitä presidentin hyväksyttäväksi. Maanpuolustukseen liittyvät ministerit presidentti kuitenkin nimittää yksin. Siten presidentti on selvästi pääministeriä vahvemmassa asemassa, eikä täydestä parlamentaarisuudesta voida puhua. Pääministerin asemaa on kuitenkin vahvistettu ja nykyisen perustuslain mukaan presidentti voidaan valita korkeintaan yhdelle kuusivuotiskaudelle.
Parlamentissa eli korkeimmassa neuvostossa (Joghorku Keneš) on 120 edustajaa jotka valitaan suoralla vaalilla viisivuotiskausille. Äänioikeus on 18 vuotta täyttäneillä. Vuoden 2010 vaaleissa Ata Zhurt -puolue sai 28 paikkaa, sosiaalidemokraatit 26, Ar Namys 25, Respublika 23 ja Ata Meken 18.
Ulko- ja turvallisuuspolitiikka
Kirgisia on Yhdistyneiden kansakuntien, Euraasian talousunionin, Kollektiivisen turvallisuusjärjestön, Maailman kauppajärjestön, Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön, Itsenäisten valtioiden yhteisön, Shanghain yhteistyöjärjestön, Islamilaisen yhteistyöjärjestön ja Turkkilaisten maiden neuvoston jäsen. Kirgisia vahvisti rajasopimuksen Kiinan kanssa 2002.
Venäjällä on lentotukikohta Kantissa ja kolme muuta sotilaallista laitosta. Vuonna 2013 maat sopivat tukikohtien jatkamisesta ainakin 15 vuoden ajan. Maassa oli myös Yhdysvaltain ja Naton kansainvälisen terrorismin vastaisen liittouman lentotukikohta Manasissa noin 20 km pääkaupungista Afganistanin sodan tukialueena. Se suljettiin 2009. .
Hallinnollinen jako
thumb|240px|Kirgisian kartta (1996) Kirgisiassa on 7 aluetta (oblastia) ja kaksi hallinnollisesti alueisiin rinnastettavaa kaupunkia (šaar):
Talous
thumb|250px|Kirgisian viennin jakauma tärkeimpine tuotteineen. Kulta on keskeinen vientituote (analyysi vuodelta 2012). Kirgisian talous perustuu pääasiassa maanviljelyyn, josta vuonna 2013 saatiin 21 prosenttia bruttokansantuotteesta ja jossa työskentelee lähes puolet työvoimasta. Tärkeimmät maataloustuotteet ovat puuvilla, tupakka, villa ja liha.
Talousromahdus Neuvostoliiton hajotessa oli syvä, sillä viennistä oli suuntautunut Neuvostoliittoon (vuonna 1990) peräti 98 %. Hallinto on pyrkinyt edistämään markkinataloutta, mutta vaikka talouskasvu on parantunut, verotulojen saatavuus on epävarmaa eikä kansalaisille pystytä aina tarjoamaan riittäviä hyvinvointiyhteiskunnan turvaverkkoja.
Merkittävimpiin luonnonvaroihin kuuluvat runsaat vesivoimavarat, kulta ja harvinaiset maametallit. Öljyä, kivihiiltä ja maakaasua on jonkin verran, mutta ne eivät riitä edes kotimaisen kysynnän tarpeisiin. Merkittävimmät vientituotteet ovat metallit, villa ja muut maataloustuotteet sekä sähkö. Tärkeimmät kauppakumppanit ovat Sveitsi, Venäjä ja Kiina sekä naapurimaat Kazakstan ja Uzbekistan.
Liikenne
Kirgisiassa on 28 lentokenttää, joista yhdellä on yli kolmekilometrinen kiitotie. Rautatietä on 470 km ja vesireittejä 600 km. Ainoa satama on Balyktšy Issyk Kul -järvellä. Pääkaupunki Biškekistä Kazakstanin Almatyyn ja sieltä edelleen Moskovaan pääsee junalla neljä kertaa viikossa. Muihin naapurimaihin on linja-autoliikennettä. Maan sisäisessä liikkumisessa linja-autot, kimppataksit ja minibussit ovat pääasiallisia joukkoliikennevälineitä.
Väestö
thumb|200px|Kirgisialaiset hevosrattaat thumb|200px|Kirgisialaisia muusikkoja Karakolissa 2002. Kirgisian väestöstä suurin osa on kirgiisejä, joita vuonna 2011 oli 71,7 % väestöstä. Huomattavimmat vähemmistöt ovat uzbekit, 14,3 %, maan eteläosassa ja venäläiset, 7,2 %, maan pohjoisosassa. Muita pienempiä vähemmistöjä ovat tataarit 0,7 %, uiguurit 1 %, kazakit 0,8 % ja ukrainalaiset 0,5 %. Saksalaisia on 0,3 %, dungaaneita prosentti ja korealaisia 0,4 %.
Uzbekkivähemmistö on keskittynyt Ferganan laaksoon maan eteläosassa. Uzbekkien ja kirgiisien välillä on ollut siellä kiistaa maanomistuksesta, ja erimielisyydet ovat ajoittain kiristyneet verisiksi yhteenotoiksi.
Kirgisian suurimmat uskontosuunnat ovat islam 75 % (valtaosa sunnalaisia, tosin islaminusko ei kovinkaan näy päivittäisessä elämässä) ja ortodoksisuus 20 %. Joitain vaikutteita ja perinteitä on jäljellä animismista ja buddhalaisuudesta. Kiinnostus islamiin on ollut nousussa, ja hallitus on huolissaan ääri-islamilaisten ryhmien kasvavasta suosiosta.
Venäjän kielen asema maan toisena virallisena kielenä säädettiin vuosien 2001 ja 2006 perustuslainmuutoksilla.
Kulttuuri
Kirgiisien kansalliseepos on Manas, joka kertoo Manasista ja hänen jälkeläistensä sodasta uiguureja vastaan 800-luvulla. Runoelma on mainittu jo 1400-luvulla, mutta sitä ei kirjoitettu ylös ennen vuotta 1885. Eepoksesta on suomennettu valikoima tekstejä. Teoksen keskeinen henkilö, Manas, esiintyy monissa patsaissa ja seinämaalauksissa usein ratsailla miekka kädessään, ja häntä pidetään kirgiisien henkisenä isänä.
Perinteinen kirgiisien asumus on jurtta, boz-ui. Ennen kommunistivallan aikaa kirgiisit olivat pääosin heimoina vaeltavia paimentolaisia, jotka asuivat jurtissa. Kirgisian lipussa on kuvattuna auringon alle jurtan kattorakenteen yläosa eli tunduk
Unescon maailmanperintölistalla on kaksi kirgisialaisjohdetta: Sulaiman-Toon pyhä vuori ja Tienšaninin vuoristossa kulkevat Silkkitiet.
Kirgisian pohjoisosissa perinneruokia ovat lagman eli käsin tehdyt nuudelit liha-kasvisliemessä ja manti eli sipuli- tai lihatäytteiset taikinanyytit. Etelän perinneruokaa on risotontapainen pilahvi eli plov. Lammas on yleisintä lihaa, muslimit eivät syö sikaa mutta nautaa, kanaa, kalkkunaa ja vuohta käytetään myös. Useimmat ihmiset syövät päivässä yhden suuren aterian ja kolme tai neljä välipalaa.
Kirgisian suosituin joukkotiedotusväline on televisio. Maassa toimii kaksi valtiollista ja noin tusina kaupallisia televisiokanavia. Antenniverkossa välitetään myös venäläisiä kanavia, joilla on vakaa katsojakuntansa.
Tunnetuin kirgisialainen kirjailija oli Tšingis Aitmatov.
Urheilu
Perinteisiä kirgisialaisia urheilulajeja ovat ratsastus ja paini. Suosituin perinnelaji on ratsain pelattava joukkuepeli kok-boru eli buzkashi. Se kerää enemmän katsojia kuin mikään muu laji.
Kirgisian jalkapallomaajoukkue perustettiin 1992. Se ei ole osallistunut suuriin arvokisoihin, ja FIFA:n rankingissa syyskuussa 2014 se oli sijalla 151.
Kirgisia on osallistunut olympialaisten kesä- ja talvikisoihin Lillehammerista 1994 alkaen. Se on saanut yhden hopean ja kaksi pronssia painissa ja judossa.
Neimoidialaiset
Neimoidialaiset ovat kuvitteellisia olentoja George Lucasin luomassa elokuvasarjassa Tähtien sota.
Neimoidialaiset ovat syntyessään toukkia Cato Neimoidialla suurissa yhdyskunnissa, joille annetaan vain rajoitetusti ruokaa. Heikoimmat jätetään kuolemaan suurempien kahmiessa itselleen enemmän kun jaksavat syödä, mistä johtuu neimoidialaisten alituinen varovaisuus ja kuolemanpelko. Aikuinen neimoidialainen on nenätön ja vihreäihoinen. Neimoidialaisten hallitsijasta ei ole varmaa tietoa, mutta luultavasti se on kuningas (tähän viittaa Nute Gunrayn asema varakuningas). Neimoidialaiset ovat äärimmäisen omistushaluisia, ja he ovat rakentaneet valtavan yhtiön, Kauppaliiton, joka on äärimmäisen monimutkainen järjestö ja niin suuri, että sillä on oma edustaja senaatissa. Kauppaliiton rahtialukset ovat tuttu näky sivistyneiden planeettojen ympärillä. Episodi I:ssä, Pimeässä uhassa, Kauppaliitto on rakentanut salaa valtavan droidiarmeijan, jonka tarkoitus oli vallata Naboo, mutta hyökkäys epäonnistui. Episodi II:ssa ja III:ssa (Kloonien hyökkäys ja Sithin kosto) Kauppaliitto ja Cato Neimoidia ovat liittyneet Itsenäisten aurinkokuntien konfederaatioon, eli separatisteihin, joka soti Vanhaa Tasavaltaa vastaan Kloonisodassa. Sota päättyi separatistien häviöön ja Galaktisen sisällissodan alkuun.
Tunnettuja neimoidialaisia
Nute Gunray Kauppaliiton varakuningas. Kuoli Anakin Skywalkerin valosapelista planeetta Mustafarilla.
Rune Haako Kauppaliiton asutusupseeri ja varakuninkaan neuvonantaja. Kuoli Mustafarilla Anakin Skywalkerin valosapelista.
Lott Dod Kauppaliiton senaattori. liittyi separatisteihin ja kuoli Anakin Skywalkerin valosapelista.
Daultay Dofine Kauppaliiton lippulaivan komentaja. Koki kohtalonsa Naboon saarron aikana yhdeksänvuotiaan Anakin Skywalkerin aiheutettua tuhoisan ketjureaktion.
Rute Gunnay Neimoidialainen liikemies, Gunrayn ja Haakon henkilökohtainen avustaja. Kuoli Anakin Skywalkerin valosapelista Mustafarilla.
Bismarck (Pohjois-Dakota)
Bismarck on Yhdysvaltojen osavaltio Pohjois-Dakotan pääkaupunki ja Burleighin piirikunnan keskus. Nykyinen kaupunki on syntynyt 1800-luvulla ja vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Bismarckin asukasluku oli 61 272.
Maantiede
Bismarck sijaitsee hieman Pohjois-Dakotan keskiosan eteläpuolella Missourijoen itärannan kukkuloilla. Kaupunki on myös Burleighin piirikunnan keskus ja sen metropolialue käsittää viereisen Mandanin kaupungin. Kaupunkia ympäröivä seutu on Yhdysvaltojen johtavaa vehnänviljelyaluetta.
Bismarckissa vallitsee tyypillinen mannerilmasto. Talvet ovat pitkiä ja ankaria, kun taas kesät ovat lyhyitä. Sadanta alueella on kohtalaista.
Historia
thumb|vasen|Osittain jälleenrakennettu mandanien kylä On-a-Slant hieman Bismarckista kaakkoon. thumb|vasen|Bismarckin keskustaa. Intiaanit tunsivat Bismarckin alueen erityisesti Missourijoen ylittävästä kahluupaikastaan. Nykyisen Bismarckin alueen alkuperäisasukkaita olivat tuhansia vuosia sitten alueelle asettuneet suurriistaa metsästäneet tasankointiaanit. Eurooppalaistaustaisten siirtolaisten alkaessa saapua 1700-luvulla alueelle oli kuitenkin asettunut mandaneja ja hidatsoja, jotka olivat syrjäyttäneet alueen aiemmat tasankointiaanit. Heistä poiketen mandanit ja hidatsat rakensivat linnoitettuja asuinpaikkoja ja viljelivät maata. Ensimmäinen tunnettu eurooppalainen alueella oli vuonna 1738 alueella vieraillut ranskalainen tutkimusmatkailija Pierre Gaultier de Varennes. Vuosina 1804–1805 paikallisten mandanien luona vierailivat puolestaan tutkimusretkeilijät Lewis ja Clark. Mandanit pitivät yllä kauppayhteyksiä siirtolaisten kanssa, mutta eurooppalaisten mukana tullut isorokko hävitti heimon miltei tyystin vuoteen 1837 mennessä. Tuohon mennessä nykyisen Bismarckin paikalle oli muodostunut pieni eurooppalainen siirtokunta, jota tuolloin kutsuttiin nimellä Crossing on the Missouri.
Eurooppalaisten suurempimittainen muuttoaalto alueelle alkoi vasta, kun paikalliset heimot oli karkotettu alueiltaan. Dakotan territorio perustettiin vuonna 1861 ja kesäkuussa 1873 Northern Pacific Railway ulotettiin nykyisen Bismarckin kahlaamolle. Nykyisen nimensä Bismarck sai vuonna 1873 Saksan keisarikunnan kansleri Otto von Bismarckin mukaan. Nimen toivottiin houkuttelevan saksalaisia sijoittajia rautatielle. Kaupunki Bismarckista tehtiin vuonna 1875 ja paikka alkoi kasvaa Missourijokea pitkin kulkevien höyrylaivojen keskuksena. Kasvua vauhditti myös kullan löytyminen Etelä-Dakotan Black Hillsin alueelta vuonna 1874. Vuonna 1882 rakennettiin rautatiesilta Missourijoen yli ja samana vuonna Dakotan territorion pääkaupunki siirrettiin Etelä-Dakotan Yanktonista Bismarckiin.
Talous
Pohjois-Dakotan pääkaupunkina monet hallinnon toiminnot ja finanssiala ovat keskittyneet Bismarckiin. Kaupunki on myös ympäröivän maaseudun kaupan keskus. Muita tärkeitä talouden aloja ovat palvelut ja vähittäiskauppa. Osavaltio on kaupungin suurin työnantaja. Paikallisella maaseudulla tuotetaan esimerkiksi vehnää, kauraa, heinää ja kasvatetaan karjaa.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Bismarckissa aikavälillä 2012–2016 olivat 60 320 USD ja henkilöä kohden 35 145 USD. 8,7 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö
Bismarckin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 61 272 ja vuoden 2017 arvion mukaan 72 865. Suuremman metropolialueen asukasluku oli vuonna 2010 108 779. Kaupungin asukkaista 91,1 % oli taustaltaan valkoisia, 1,6 % afroamerikkalaisia, 3,9 % intiaaneja, 2,2 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 1 % aasialaisia. 4,9 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä, kuin englantia ja 2,5 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Kaupungissa toimivia oppilaitoksia ovat Bismarck State College ja University of Mary.
Afarit
Afarit eli danakilit on afrikkalainen etninen ryhmä, jonka jäseniä asuu pääasiassa Etiopiassa, Eritreassa ja Djiboutissa Danakilin aavikolla sekä pienissä ryhmissä Somaliassa. Afarien määräksi on arvioitu 5 miljoonaa. Afarit ovat olleet osapuolina Djiboutissa ja Etiopiassa syntyneissä kapinoissa ja aseelisissa vastarintaliikkeissä.
Historia
220px|thumb|vasen|Afarien perinteiset asuinalueet. Afarit olivat alun perin karjankasvattajia, mutta siirtyivät ennen 1000-lukua paimentolaisuuteen nykyisille asuinalueilleen. 1200-luvulta 1600-luvulle afarien muodostamat muslimivaltiot kävivät useita sotia kristittyä Etiopiaa vastaan. Vuonna 1884 heidän alueilleen perustettiin Ranskan somalimaa, eli nykyinen Djibouti. Eritrea oli Italian siirtomaa ja vuodesta 1935 vuoteen 1941 Etiopia oli Italian miehittämä. Sodan jälkeen Eritrea päätyi Etiopialle, mutta alueella alkoivat vapaustaistelut vuonna 1961. Vuonna 1967 Ranskan Somalimaa uudelleen nimettiin Ranskan afarien ja issojen alueeksi. Vuonna 1975 aloitti toimintansa Afar Liberation Front eli ALF. Se toimi etenkin Djiboutin ja Etiopian vastaisella raja-alueella. Djibouti itsenäistyi vuonna 1977 ja vuonna 1979 paikalliset afarit aloittivat demokratian puolesta taistelevan maanalaisen liikkeen. Vuonna 1987 Djiboutista tuli yksipuoluevaltio ja Etiopiaan perustettiin autonominen afarien alue. Vuonna 1991 Eritrea itsenäistyi Etiopiasta ja Djiboutissa alkoi afarien aseellinen vastarinta viranomaisten pidätettyä 100 afariaktivistia. Vuonna 1994 Etiopiaan muodostettiin Afarin maakunta ja Djiboutissa aloitettiin rauhanneuvottelut hallituksen ja afarien välillä.
Elinkeinot
220px|thumb|oikea|Afaripaimentolainen 1950-luvulla otetussa valokuvassa. Suurin osa afareista on edelleen paimentolaisia, vaikkakin jotkin heistä ovat muuttaneet kaupunkeihin kuten Addis Ababaan. Afarit pitävät vuohia, lampaita ja lehmiä. Kuivakauden aikana suurin osa heistä muuttaa Awashjoelle. Koska Awash on alueen ainoa merkittävä joki, parhaita paikkoja leiriytyä valvotaan tarkasti. Sadekauden saapuessa marraskuussa afarit muuttavat korkeammille alueille. Afarit keräävät myös suolaa aavikolta, jota myydään nahan ja muiden karjatuotteiden ohella viljan ja kasvisten saamiseksi. Afarit asuvat helposti purettavissa ja mukaan otettavissa taloissa, joita he kutsuvat nimellä ari. Leiri eli burra koostuu yleensä yhdestä tai kahdesta arista. Leirien rakentaminen ja puhtaanapito on naisten työtä. Naimisiin mennään usein serkusten kesken.
Yhteiskunta
Afarit jakautuvat klaaneihin, jotka koostuvat samoista esi-isistä polveutuvista afareista. Afarit jakautuvat myös kahteen muuhun yhteiskuntaryhmään, jotka ovat asaimara ("punaiset") ja adoimara ("valkoiset"). Asaimarat ovat paremmassa asemassa kuin adoimarat, jotka ovat yleensä työläisiä. Perimän katsotaan periytyvän aina isän kautta, jolta uskovat perivänsä voiman. Fyysisten ominaisuuksien uskotaan periytyvän äidin puolelta. Afarien poika- ja tyttölapset on tapana ympärileikata. Miestä arvostetaan usein sen mukaan, miten hyvin hän kesti ympärileikkauksen tuottaman kivun.
Moloskovitsa
thumb|Moloskovitsan kirkko vuonna 1870. thumb|Kirkko vuonna 1902 tehdyn remontin jälkeen. thumb|Kirkon sisätilat 1910-luvulla. thumb|Kirkko jumalanpalveluksen aikaan vuonna 1943. thumb|Kirkkorakennus vuonna 2006. thumb| Moloskovitsa, aikaisemmin myös Valkeakirkko, on kylä ja taajama Leningradin alueen Volossovan piirin Kolositsan kunnassa Venäjällä sekä entinen luterilainen seurakunta Inkerissä.
Moloskovitsan seurakunta
Saksalaisten Moloskovitsaan vuonna 1632 rakentama valkoinen kivikirkko, josta seurakunta on saanut toisen nimensä, seisoi korkealla ja näkyvällä paikalla. Se oli jo pitkään ollut Inkerin vanhin luterilainen kirkko, kun se vuonna 1877 sai talonpoika Mikko Harjun kustantaman kellotornin. Vuonna 1902 tehdyssä remontissa kirkon jyrkkää kattoa madallettiin.
Vuoden 1860 tienoilla seurakuntaan kuului noin 2800 henkeä, joista 71 oli saksalaisia ja loput inkerinsuomalaisia. 1800-luvun lopulla Moloskovitsan seudulle muutti paljon virolaisia uudisasukkaita, ja vuodesta 1874 lähtien heille järjestettiin vironkielisiä jumalanpalveluksia. Vuonna 1905 seurakunnassa oli suomalaisia noin 2300 henkeä, virolaisia noin 2000 ja saksalaisia 50. 1900-luvun alussa pääkirkossa pidettiin vuosittain 60 suomenkielistä, 42 vironkielistä ja 8 saksankielistä jumalanpalvelusta. Vironkielisiä jumalanpalveluksia järjestettiin myös Simetsassa.
Vuonna 1919 seurakunta jakaantui suomalaiseksi Moloskovitsan ja virolaiseksi Moloskovitsan ja Opoljan seurakunnaksi. Kirkollinen toiminta jatkui vuoteen 1937, jolloin Moloskovitsan kirkko suljettiin. Sen jälkeen sitä käytettiin kerhotalona. Nykyisin kirkosta on jäljellä vain rauniot, mutta sen restaurointia suunnitellaan. Lähimmät toimivat luterilaiset seurakunnat ovat Volossovassa, Kupanitsassa ja Jaamassa.
Moloskovitsan kylät
Moloskovitsan kylistä suurin osa oli suomalais-venäläisiä sekakyliä. 1800–1900-luvun vaihteessa monissa kylissä asui myös virolaisia.
Toisen maailmansodan aikana seutu oli Saksan miehittämä. Vuonna 1943 saksalaiset siirsivät miehitysalueelle jääneen suomalaisväestön Suomeen, josta heidät sittemmin palautettiin Neuvostoliittoon. Inkeriläisiä ei kuitenkaan päästetty kotiseudulleen, vaan heidät karkotettiin aluksi muualle Venäjälle. Myöhemminkin vain harva onnistui palaamaan. Monet asettuivat Karjalan tasavaltaan ja Viroon tai ovat sittemmin muuttaneet Suomeen.
Nykyään seurakunnan alue kuuluu Leningradin alueen Volossovan piiriin.
Juniper Networks
Juniper Networks on yhdysvaltalainen tietoliikenne- ja verkkolaitteiden valmistaja (erityisesti suuret TCP/IP–reitittimet ja palomuurit). Juniper Networksilla on yli 9 000 työntekijää. pienoiskuva|Juniper Networksin pääkonttori Sunnyvalessa.
Historia
Juniper Networks perustettiin vuonna 1996 Kaliforniassa ja uudelleen vuonna 1998 Delawaressa. Se listautui Nasdaq-pörssiin 25. kesäkuuta 1999. Vuosina 1999 ja 2000 sen osake splitattiin. Vuonna 2004 Juniper Networks osti Netscreen Technologiesin 3,4 miljardin Yhdysvaltain dollarin hinnalla.
Suomessa toimii tytäryhtiö Juniper Networks Finland Oy.
Tuotteet
Yrityksen tuotteissa käytettyjä käyttöjärjestelmiä:
Särkinen (Mänttä-Vilppula, Myllykylä)
Särkinen on Pirkanmaalla Mänttä-Vilppulassa Myllykylänn lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 3,0 hehtaaria ja se on 500 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä. .
Pienestä pitäen
”Pienestä pitäen” ilmestyi Juice Leskinen Grand Slamin LP:llä Taivaan kappaleita ja tuplasinglenä, jonka muut kappaleet ovat ”Daisarit”, ”Siniristiloppumme” ja ”Action!!!”. Kappaleen esittävät Juice Leskinen (laulu), Anssi Tikanmäki (piano, urut ja taustalaulu), Ila Loueranta (akustinen kitara ja taustalaulu), Jari Yliaho (sähkökitara ja taustalaulu), Antti Tammilehto (basso) ja Vesa Sytelä (rummut). Kappale oli Suomen singlelistan ykkösenä 24. kesäkuuta – 7. heinäkuuta 1991.
Vuonna 2009 Pate Mustajärvi lauloi kappaleesta cover-version, joka ilmestyi sekä singlenä että Ollaan ihmisiksi -albumilla, jolla Mustajärvi tulkitsee Juice Leskisen kappaleita.
Thomandersiaceae
Thomandersiaceae on muutamalajinen kasviheimo koppisiemenisten Lamiales-lahkossa. Heimossa on vain yksi suku: Thomandersia.
Tuntomerkit
Kasvit ovat pensaita tai pieniä puita, joilla on erilaisia lehtiä samassa kasvissa (heterofyllia). Lehdet ovat vastakkaisia, tavallisesti ehyitä. Lehtilavan alapinnalla on litteitä rauhasia, jotka kuivuvat mustiksi, ja lapa on joskus liuskainen; lehtiruoti on kärjestään ja tyvestään turvonnut. Kukinto on melko pienikukkainen terttu. Verhiön ulkopuolella on mesirauhasia. Kotahedelmä on selkäluomainen ja verhiön suojaama. Siemenet sijaitsevat kodassa kuppimaisissa laajentumissa ja ovat suomu- tai nystypintaisia; alkio on vahvasti käyristynyt.
Levinneisyys
Suku kasvaa Länsi- ja Keski-Afrikassa.
Luokittelu
Aikaisemmin Thomandersia-suku on sisällytetty akanttikasveihin (Acanthaceae), joskin morfologisesti poikkeavana. Lajeja suvussa on kuusi :
Argumentum ad nauseam
Argumentum ad nauseam (kirjaimellisesti ”argumentointia pahoinvointiin saakka”) merkitsee argumentointia asian toistamisella ilman uutta asiaa. Se kuuluu argumentointivirheisiin. Se yhdistyy usein sanahelinään sekä ignoratio elenchiin. Argumentum ad nauseam kuuluu usein diktatuurien retoriikkaan. Joseph Goebbelsin sanoin ”Kun valhetta toistetaan riittävän monta kertaa, se muuttuu totuudeksi”. Loogisesti kuitenkaan saman asian toistaminen ei todista yhtään mitään. Sen yleinen kaava on:
Rumiko Takahashi
Uran alku ja läpimurto
Takahashin ura lähti nousuun 1978, kun hän voitti kotimaassaan Shonen Sunday -lehden uusien sarjakuvataiteilijoiden kilpailun. Takahashi työskenteli ensin Kazuo Umezun apulaisena. Hänen ensimmäinen oma pitkä sarjansa oli Urusei yatsura, jonka julkaiseminen Shōnen Sundayssä alkoi 1978. Komediasarja kertoo nuoren miehen rakkaudesta avaruusolentoon. Urusei yatsurasta on tehty 195-osainen televisiosarja ja kuusi anime-elokuvaa, joista Beautiful Dreamer – Vastustamattomat olennot (1984) on julkaistu myös suomeksi tekstitettynä. Kaksi ensimmäistä elokuvaa on ohjannut Mamoru Oshii.
Kansainvälinen menestys
Laajimmin tunnettu lienee 38 taskukirjana julkaistu Ranma ½ -sarja. Se oli yksi keskeisistä sarjoista mangan läpimurrossa Eurooppaan. Sarja oli suosittu myös Yhdysvalloissa ja siitä tehty anime oli myös suosittu kansainvälisesti.
Komediallinen taistelusarja kertoo nuoresta miehestä nimeltä Ranma Saotome. Ranma on saanut kiinalaiseen taikalähteeseen pudotessaan kirouksen, jonka vuoksi hän muuttuu kylmän veden vaikutuksesta naiseksi. Kuuma vesi muuttaa hänet takaisin mieheksi. Sarjaa kuljettavat tästä syntyvät tilanteet sekä se, että Ranma on kihlattu Tendon perheen Akane-tyttärelle, mistä syntyy lisää sotkuja.
Tyyli
Takahashin sarjojen keskeisiä aineksia ovat fantasia, monenlaiset henkiolennot ja itämaisten taistelulajien mestarit. Tarinoita kuljettavat eteenpäin romantiikka sekä slapstick- ja tilannehuumori. Shōnen-mangalle tyypilliseen tapaan mieslukijoita "lahjotaan" ajoittain fanipalvelulla esimerkiksi kylpylöissä. Takahashia on kritisoitu sarjojen loppuratkaisujen epämääräisyydestä ja tarinan heikosta kuljetuksesta hahmojen ollessa sinänsä persoonallisia.
Hänen viimeisin pitkä sarjansa, keskiaikaiseen Japaniin sijoittuva fantasiatarina Inuyasha on 558 lukua pitkä. Sen viimeinen luku julkaistiin 2008. Pitkien sarjojen lisäksi Takahashi on julkaissut lukuisia lyhyitä töitä. Vuonna 2009 hän alkoi työstää uutta sarjaansa Rinne, jossa Sakura-niminen tyttö yhdessä Rinne-nimisen luokkatoverinsa kanssa auttavat kummituksia tuonpuoleiseen. Sarja on Takahashin tavalliseen tyyliin sekoitus toimintaa, huumoria ja romantiikkaa. Ensimmäinen osa ilmestyi Suomessa 2010. Sarjan suomentaminen kuitenkin lopetettiin osan 14 jälkeen kustantajan lopetettua mangapokkareiden suomentamisen.
Virheellinen premissi
Virheellinen premissi on argumentaatiovirhe, jossa premissi ei pidä paikkaansa. Virheellisen premissin tapauksessa looginen päättelyketju on muodollisesti oikea eikä looginen analyysi paljasta argumenttia virheelliseksi. Virheellinen premissi on sukua hätäiselle päätelmälle sekä non sequiturille. Sen yleinen muoto on seuraava:
Ylläolevassa esimerkissä premissi jos kadut ovat märkiä, on satanut on virheellinen ja perustuu non sequitur -päättelyvirheeseen. Todellisuudessa kadut voivat olla märkiä muistakin syistä.
Sekakuoro
pienoiskuva|Suomalainen sekakuoro Christianus vuonna 2007 Sekakuoro on kuoro, jossa on laulajina sekä miehiä että naisia. Useimmat sekakuorot ovat neliäänisiä, eli niissä on neljä stemmaa. Naiset laulavat yleensä kahta korkeinta eli sopraanoa ja alttoa ja miehet kahta matalinta, tenoria ja bassoa. Myös yksittäisiä miesalttoja tai tenoria laulavia naisia voi sekakuoroissa nähdä.
Mestari Kongin keskustelut
Kirjan rakenne
Keskustelut rakentuu kahdestakymmenestä luvusta, jotka edelleen jakaantuvat jakeisiin. Lukujen numerointi on vakiintunut, mutta jakeiden numeroinnissa on vaihtelua eri versioissa. Useimmat jakeet muodostuvat lainauksesta tai merkillepanosta, mutta paikoitellen peräkkäiset jakeet muodostavat lyhyitä tarinamaisia osuuksia. Jotkin jakeet vaikuttavat täysin irrallisilta ja onkin mahdollista, että Keskusteluihin on aikojen saatossa päätynyt myös muista kirjoituksista peräisin olevaa materiaalia. Useimpien lukujen pituudet ovat luultavasti olleet alun perin 24 jaetta tai 12 jaetta. Poikkeuksena luvussa XX lienee ollut alun perin vain 6 jaetta, luvussa XIV 42 jaetta ja XV 34-38 jaetta. Kaikkiin lukuihin sisältyy jakeita, joka on peräisin niitä ympäröiviä jakeita myöhemmältä ajalta.
Historiaa
Keskustelujen kokoamisen historiaa ei kovin tarkasti tunneta. Varhaisimmat nykypäivään säilyneet katkelmat on löydetty vuodelta 55 eaa. peräisin olevasta kuningashaudasta Hebein Dingzhoussa. Samanikäisiä katkelmia on löydetty myös Koreasta. Mengzin ja Xunzin kirjoituksissa esiintyviä Kungfutse-lainauksia ei useinkaan ole Keskusteluissa, joten he lienevät perustaneet kirjoituksensa vielä suulliseen traditioon. Sen sijaan Dong Zhongshun kirjoituksissa esiintyvien lainausten perusteella hänellä on ollut käytössään jonkinlainen versio kirjasta.
Useimmat nykyiset versiot seuraavat He Yanin Han-dynastian aikana 200-luvulla toimittamaa laitosta. Toinen suosittu versio on Zhu Xin Song-dynastian aikana toimittama.
Charles Chaplin
Charles ”Charlie” Spencer Chaplin oli koomikko ja elokuvan varhaiskauden merkittävimpiä näyttelijöitä ja ohjaajia. Hän oli syntyjään britti, mutta työskenteli suurimman osan urastaan Yhdysvalloissa. Hänet tunnetaan erityisesti roolistaan Pikku kulkurina, joka oli herrasmiehen tavat ja arvokkuuden omaava maankiertäjä. Kulkurin ikoniset tunnusmerkit olivat liian pieni takki, liian isot housut ja kengät, knalli, bambukeppi sekä viikset.
Mestari Kongin keskustelut
Historiaa
Varhaisin säilynyt Keskustelujen käännös sisältyy teokseen Confucius Sinarum Philosophus vuodelta 1687, mutta Matteo Riccin tiedetään kääntäneen katkelmia jo sata vuotta aikaisemmin.
Charles Chaplin
Chaplin oli etenkin mykkäelokuvan monitaitoisimpia henkilöitä: hän näytteli, ohjasi, käsikirjoitti, tuotti ja lopulta myös sävelsi elokuviensa musiikin. Hän oli myös yksi United Artists -elokuvayhtiön perustajista, ja hänellä oli oma studio, joten hän pystyi tuottamaan elokuvansa täysin itsenäisesti.
Mestari Kongin keskustelut
Suomennokset
Keskustelut julkaistiin suomeksi kokonaisuudessaan Toivo Koskikallion laatimana käännöksenä vuonna 1958.
Jyrki Kallion uudempi suomennos vuodelta 2014 sai J. A. Hollon palkinnon.
Charles Chaplin
Chaplin aloitti elokuvauransa vuonna 1914 ja esiintyi aluksi Keystone-, Essanay-, Mutual- ja First National -elokuvayhtiöiden lyhytelokuvissa. 1920-luvulla hän ryhtyi tekemään pitkiä mykkäelokuvia, joista tunnetuimpia ovat Kultakuume (1925), Kaupungin valot (1931) ja Nykyaika (1936). Hän siirtyi menestyksekkäästi äänielokuvaan poliittisella satiirillaan Diktaattori (1940), mutta 1940-luvulla uraa varjostivat yksityiselämän skandaalit ja kommunismiepäilyt. Chaplinin mentyä vuonna 1952 elokuvansa Parrasvalot ensi-iltaan Lontooseen maahanpaluulupa Yhdysvaltoihin peruttiin, ja hän jäi loppuelämäkseen asumaan Eurooppaan.
Lapsuus
Chaplinin omaelämäkerran mukaan hän syntyi 16. huhtikuuta 1889 East Lanella (virallinen nimi East Street) Walworthissa Lontoossa Charles Chaplin vanhemmalle ja tämän vaimolle Hannahille. Koska Chaplinin syntymätodistusta ei ilmeisesti ole olemassa, syntymäpäivää ei ole kuitenkaan voitu varmistaa, mikä on johtanut epävarmuuteen hänen syntymäajastaan ja -paikastaan. Sanomalehti The Magnetin syntymäilmoituksen mukaan Chaplin olisi syntynyt jo 15. huhtikuuta, eikä todisteita Chaplinien asumisesta juuri East Streetilla ole löydetty. Chaplinin jäämistöstä löytyneen kirjeen mukaan hän olisi syntynyt romanivaunussa Smethwickissä Staffordshiressä. Joidenkin lähteiden mukaan hän oli myös epävarma biologisen isänsä henkilöllisyydestä, vaikka julkisuudessa puhuikin aina Charles Chaplin vanhemmasta isänään.
Charles Chaplin vanhempi (1863–1901) ja Hannah Harriet Pedlingham Hill (1865–1928) olivat lähtöisin työväenluokkaisista lontoolaisperheistä. Chaplinin uran aikana lehdistö piti häntä pitkään etniseltä taustaltaan juutalaisena, mutta elämäkerrat ovat osoittaneet tiedon vääräksi. Sen sijaan Chaplinin isänäidin tiedetään olleen romani. Vanhemmat avioituivat vuonna 1885, jolloin myös Hannahin muutamaa kuukautta aikaisemmin syntyneestä aviottomasta pojasta Sydneystä tuli Chaplin. Pian avioitumisensa jälkeen he aloittivat uransa varietee-esiintyjinä. Chaplin muisteli äitinsä olleen menestynyt laulaja ja tanssija, mutta todellisuudessa Lily Harley -taiteilijanimeä käyttäneen Hannah Chaplinin ura oli menestyksetön ja luultavasti päättyi jo ennen Chaplinin syntymää. Charles Chaplin vanhempi oli sen sijaan kohtalaisen suosittu varieteelaulaja.
Vanhemmat erosivat joko Chaplinin syntymän aikoihin tai pian sen jälkeen, ja hän jäi yhdessä velipuolensa Sydneyn kanssa tasapainottoman äidin luokse. Vuonna 1892 Hannah Chaplin sai kolmannen pojan, George Wheeler Drydenin, jonka isä oli varieteetähti Leo Dryden. Dryden kuitenkin vei pojan mukanaan jo seuraavana keväänä, ja äiti ja vanhemmat veljet tapasivat hänet seuraavan kerran vasta 1920-luvulla. Joidenkin elämäkertojen mukaan Hannah Chaplinin suhde Drydeniin olisi ollut Chaplinien eron syy.
Chaplin vietti suurimman osan lapsuudestaan Kenningtonissa Etelä-Lontoossa, missä perhe muutti usein, ja äiti elätti lapsensa muun muassa ompelutöillä. Chaplinin mukaan hän ei koskaan käynyt säännöllisesti koulua, mutta myöhempien elämäkertojen mukaan hän olisi käynyt koulua useita vuosia. Hannah Chaplinin huonontuva terveys ja sairaalajaksot kuitenkin vaikeuttivat perheen tilannetta. Kun äiti oli sairaalassa, veljekset sijoitettiin vuonna 1896 Hanwellin koulukotiin. Sydney pääsi pian merimieskoulutukseen, mutta seitsenvuotias Charles vietti Hanwellissa seuraavat kaksi vuotta. Alkuvuodesta 1898 he pääsivät takaisin äidin luo, mutta jo samana kesänä perheen oli kirjauduttava varattomuuden takia Lambethin köyhäintaloon, mistä veljekset vietiin Norwoodin koulukotiin. Hannah Chaplin joutui tuolloin mielenterveysongelmiensa, diagnoosin mukaan neurosyfiliksen, takia ensimmäistä kertaa mielisairaalaan.
Viranomaiset olivat jo pitkään yrittäneet saada Charles Chaplin vanhemman maksamaan elatusmaksuja lapsistaan, ja näihin aikoihin he päättivät, että pojat tulisi sijoittaa asumaan isänsä luo. Syyskuussa 1898 he muuttivatkin tämän luo Kenningtoniin, missä asuivat seuraavat kaksi kuukautta, kunnes äiti pääsi pois sairaalasta. Tämä oli ilmeisesti ainoa ajanjakso, jolloin Chaplin oli vanhempien eron jälkeen säännöllisessä yhteydessä isänsä kanssa. Alkoholisoitunut isä kuoli kahden vuoden kuluttua, vuonna 1901, ilmeisesti maksakirroosiin.
Ura lapsiesiintyjänä ja varieteessa
pienoiskuva|vasen|Chaplin 1910-luvulla Todennäköisesti isänsä viihdealan yhteyksien kautta kymmenvuotias Chaplin sai ensimmäisen työnsä esiintyjänä The Eight Lancashire Lads -lapsitanssijaryhmästä ja kiersi ryhmän mukana Britanniaa vuosina 1899–1900. Lontoossa hän teki erilaisia pikkutöitä ja auttoi näin perheen elatuksessa, kun Sydney-veli työskenteli merillä. Toukokuussa 1903 Hannah Chaplinin mielenterveys romahti jälleen, ja hän joutui takaisin mielisairaalaan. Hän pääsi sieltä pois jo seuraavana vuonna mutta päätyi pian takaisin eikä enää toipunut niin, että olisi päässyt palaamaan normaaliin elämään. Hänen poikansa ostivat hänelle vuonna 1912 hoitopaikan yksityisestä sairaalasta ja toivat hänet vuonna 1921 Kaliforniaan, missä hän kuoli vuonna 1928.
Äidin jouduttua sairaalaan veljekset alkoivat ilmeisesti suunnitella uraa näyttelijöinä. Chaplin kirjautui teatteriagentuuriin ja sai pian roolin näytelmästä Jim, A Romance of Cockayne, jonka oli kirjoittanut tunnettu näyttelijä H. A. Saintsbury. Näytelmä ei saanut kriitikoilta hyvää vastaanottoa, mutta Chaplinin rooli sanomalehtipoikana keräsi arvioissa kehuja. Hän siirtyikin näyttelemään lähettipoika Billyä Sherlock Holmes -dramatisoinnissa ja kiersi näytelmän mukana Britanniaa vuosina 1903–1906. Chaplinin suorituksista ilmeisesti pidettiin, sillä vuonna 1905 arvostettu näyttelijä William Gillette valitsi Chaplinin samaan rooliin alkunäytelmäänsä The Painful Predicament of Sherlock Holmes, jota esitettiin kahden viikon ajan West Endissä ennen Clarice-näytelmän esityksiä. Holmesin jälkeen Chaplin näytteli erilaisissa sketseissä varieteessa sekä komediaryhmässä Casey’s Circus, jossa luultavasti esitti ensimmäisen kerran pantomiimia.
Sydney Chaplin oli liittynyt vuonna 1906 Fred Karnon varieteeryhmään, joka oli aikansa kuuluisimpia pantomiimia esittäviä kiertäviä komediaryhmiä, ja menestyi siellä hyvin. Hän suostutteli Karnon ottamaan nuoremman veljensä mukaan vuonna 1908. Chaplin aloitti pienistä sivurooleista mutta kohosi vähitellen isompiin rooleihin, joista tunnetuimpana ”The Inebriated Swell”, humalainen yläluokan edustaja, joka sotkee huonon teatterinäytöksen käytöksellään. Karnon ryhmässä vietettyä aikaa pidetään monella tapaa keskeisenä Chaplinin kehityksessä esiintyjänä. Fred Karno vaati esiintyjiltään tiukkaa kurinalaisuutta ja tekniikan hallintaa ja sekoitti komediaan myös paatoksellisia elementtejä, joista tuli myöhemmin leimallisia piirteitä Chaplinin uralla. Lisäksi Chaplin käytti Karnon sketsejä hyväksi elokuvissaan, kuten Charlien näytännössä (1915).
Chaplin pääsi 1909 ryhmän mukana esiintymään Folies Bergère -teatteriin Pariisiin, ja seuraavana vuonna hän lähti ensimmäiselle Yhdysvaltain-kiertueelleen, joka kesti kevääseen 1912. Chaplin oli yksi kiertueen pääesiintyjistä, ja hänen sijaisnäyttelijänään toimi myöhemmin Stan Laurelina tunnettu Stanley Jefferson. Myöhemmin samana vuonna Chaplin palasi Yhdysvaltoihin toiselle kiertueelle.
Elokuvauran alku
pienoiskuva|[[Kid Auto Races at Venice (1914)]] Keystone-elokuvastudion edustaja näki Chaplinin esiintyvän tämän toisen Yhdysvaltain-kiertueen aikana, ja hänelle tarjottiin vuoden elokuvasopimusta aluksi 150 dollarin viikkopalkalla. Chaplin hyväksyi tarjouksen ja muutti loppuvuodesta 1913 Los Angelesiin.
Chaplinin ensimmäinen elokuva Keystonella oli helmikuussa 1914 ensi-iltaan tullut Chaplin reportterina, jossa hän näytteli silinteriä ja monokkelia pitävää keikaria. Jo seuraavassa elokuvassaan, Kid Auto Races at Venice, hän esiintyi Pikku kulkurin hahmossa. Chaplinin oman kertomuksen mukaan hänen oli käsketty keksiä itselleen rooliasu studion vaatevarastossa ja roolihahmo syntyi asun kautta. Vastaavanlaisia hahmoja oli tosin esitetty jo pitkään varieteessa, ja ne ovat luultavasti olleet Chaplinin mielessä. Chaplinin uskotaan myös ottaneen mallia ranskalaisesta elokuvakoomikko Max Linderistä, jota hänen tiedetään ihailleen. Keystonella Chaplin jatkoi kuitenkin myös muiden roolien esittämistä.
Chaplin oli kutsunut Yhdysvaltoihin myös veljensä Sydneyn, joka hänkin päätyi näyttelijäksi Keystonelle. Sydney Chaplin saavutti suosiota komedioillaan, joissa esitti ”Gussle”-nimistä hahmoa, ja hän esiintyi elokuvissa 1920-luvun lopulle saakka. Pian Yhdysvaltoihin saapumisensa jälkeen hän alkoi myös toimia Chaplinin managerina ja neuvotteli tämän seuraavat elokuvasopimukset, joista taloudellisesti merkityksellisin oli sopimus Mutualin kanssa. Hän esiintyi myös sivuosissa useissa Chaplinin elokuvissa.
Läpimurto
pienoiskuva|upright|Elokuvan [[Nyrkkeilymestari (1915) mainosjuliste.]] Keystone-sopimuksen päätyttyä vuoden 1914 lopussa Chaplin siirtyi Essanay-studiolle. Uuden sopimuksen ensimmäisen elokuvan, Uuden työpaikan, hän kuvasi yhtiön studioilla Chicagossa ja seuraavat viisi Nilesissa, San Franciscon lähellä, mutta siirtyi loppusopimuksen ajaksi takaisin Los Angelesiin.
Chaplin oli kohonnut Keystonella yhdeksi studion suosituimmista näyttelijöistä, mutta varsinaisen läpimurtonsa hän teki Essanay-elokuvissa vuonna 1915. Jo aivan elokuvan alkuaikana yleisöllä oli ollut suosikkeja, mutta vasta 1910-luvulla syntyivät elokuvatähdet, kun yhtiöt keskittyivät enemmän näyttelijöidensä markkinoimiseen. Chaplinista tuli pian yksi kirkkaimmista tähdistä niin Yhdysvalloissa kuin muuallakin maailmassa, ja lehdistö käytti hänen suosiostaan nimitystä maailmanlaajuinen ”Chaplinitis”-epidemia. Chaplinin nimellä alettiin myydä erilaisia tuotteita, ja yhdessä Sydney-veljensä kanssa hän yritti myös lisensoida nimensä tuotteisiin. Chaplin-imitaattorit olivat suosittuja, ja muut studiot alkoivat jopa tuottaa Chaplin-kopioelokuvia. Myös Harold Lloyd aloitti elokuva-uransa Chaplinia jäljittelevällä hahmolla ”Lonesome Luke”.
Varsinkin Chaplinin ensimmäisiä Essanay-elokuvia on pidetty samantyylisinä kuin hänen ohjauksensa Keystonelle, mutta niissä oli myös muutoksia. Keystonella Pikku kulkurin hahmo oli ollut melko rahvaanomainen ja väkivaltainen, mikä oli herättänyt myös paljon kielteistä arvostelua ja sensuurin huomion. Vaikka nämä elementit eivät vielä täysin kadonneetkaan, hän alkoi vähitellen sekoittaa komedioihinsa myös paatosta ja romantiikkaa. Elokuvaa Kulkuri (1915) pidetään tästä ensimmäisenä esimerkkinä. Lisäksi elokuviin vakiintui yhteiskuntaluokkien eriarvoisuuden kuvaaminen, vaikka yhtenäistä poliittista sanomaa niissä ei ollutkaan. Chaplin valitsi elokuviensa uudeksi naisnäyttelijäksi Edna Purviancen, joka näytteli Chaplinin elokuvissa seuraavat kahdeksan vuotta.
Essanay-sopimuksensa päätyttyä vuoden 1915 lopussa Chaplin hyväksyi Mutual-elokuvayhtiön tarjouksen kahdestatoista lyhytelokuvasta. Sopimukseen kuului ennätyksellinen viikkopalkka ja  bonus, ja niin Chaplin oli Yhdysvaltojen parhaiten palkattuja ihmisiä. Tämän kuten muutkin sopimukset neuvotteli veli Sydney. Chaplinin lähdön jälkeen Essanay julkaisi kaksi Chaplin-elokuvaa, jotka oli koostettu osittain häneltä jääneestä materiaalista. Chaplin ja Essanay ajautuivat vuoteen 1923 kestäneeseen oikeuskiistaan. Chaplin syytti yhtiötä työnsä hyödyntämisestä ja muokkaamisesta ilman lupaa, ja Essanay puolestaan syytti Chaplinia sopimusrikkomuksesta.
Kypsyminen elokuvantekijänä
pienoiskuva|upright|vasen|Chaplin ja Jackie Coogan [[Chaplinin poika|Chaplinin pojassa (1921)]] Chaplin kutsui Mutualilla viettämiään vuosia uransa onnellisimmiksi, ja sopimuksen aikaista puoltatoista vuotta pidetään hänen tasaisesti luovimpana aikanaan. Chaplin kehitti Essanaylla aloittamiaan teemoja pidemmälle, ja erityisesti elokuvia Charlie poliisina (1916) ja Charlie siirtolaisena (1916) on pidetty varhaisina mestariteoksina. Mutualilla Chaplin oli entistä itsenäisempi, sillä yhtiö perusti hänen elokuviensa tuottamista varten oman yhtiön, antoi hänen käyttöönsä oman studion ja julkisti elokuvat hänen aikataulunsa mukaan. Näyttelemisen, ohjaamisen ja tarinoiden ideoinnin lisäksi Chaplin alkoi vuodesta 1916 toimia myös elokuviensa tuottajana.
Mutual-elokuvien aikana Chaplinista alettiin myös ensimmäistä kertaa puhua vakavasti otettavana taiteilijana. Elokuvaa, erityisesti komediaa, pidettiin vielä tuolloin sivistymättömänä viihteenä. Ensimmäisenä merkkinä Chaplinin elokuvien arvostuksen kasvamisesta pidetään arvostetun teatterinäyttelijä Minnie Maddern Fisken artikkelia, jossa hän vertasi tämän komedioita Plautuksen ja Shakespearen teoksiin. Chaplin alkoi myös seurustella intellektuellien kanssa ja haastatteluissa korosti sivistystään. Tätä on pidetty myös Chaplinin keinona erottautua muista elokuvakoomikoista. pienoiskuva|Chaplin ja Douglas sota­obligaatio­kiertueen aikana Fairbanks Wall Streetilla. Mutual-sopimuksen päätyttyä Chaplin perusti vuonna 1918 Hollywoodiin oman tuotantoyhtiön ja rakennutti oman studion. Elokuvien levityksestä hän teki sopimuksen First National -yhtiön kanssa. First Nationalilla Chaplin alkoi kiinnittää enemmän huomiota elokuviensa rakenteeseen, ja ensimmäisessä elokuvassaan Koiranelämää hän peilasi kulkukoiran ja kulkurin elämää. Elokuvan tultua ensi-iltaan keväällä 1918 hän sai paljon kielteistä julkisuutta, koska ei ollut osallistunut tuolloin käynnissä olleeseen ensimmäiseen maailmansotaan. Parantaakseen julkisuuskuvaansa Chaplin osallistui menestyksekkäälle sotaobligaatioiden markkinointikiertueelle ja kuvasi Yhdysvaltojen käyttöön propagandaelokuvan The Bond. Sodasta Chaplin sai idean seuraavaan elokuvaan, Kivääri olalle vie!, jota pidetään yhtenä ensimmäisistä sotakomedioista.
First Nationalilla Chaplin ohjasi ensimmäisen pitkän elokuvansa Chaplinin poika (1921). Elokuva poikkesi Chaplinin edellisistä siinä, että se yhdisti komedian ja draaman, mikä oli epätavallista tuon ajan komedioille. Se oli sekä kriittinen että taloudellinen menestys, ja Chaplinia alettiin sen myötä pitää yhä enemmän vakavasti otettavana elokuvantekijänä eikä vain slapstick-koomikkona. Chaplinin pojan toisesta päänäyttelijästä, Jackie Cooganista, tuli elokuvan myötä yksi Hollywoodin ensimmäisistä lapsitähdistä.