cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oświęcim
Itävallan omistuksessa
Oświęcim siirtyi vuonna 1772 Itävallan omistukseen kun Puolan valtio jaettiin. Kaupunki sijaitsi nyt Habsburgien keisarikunnan uudessa kuningaskunnassa Galitsia ja Lodomeriassa. Saksa palasi virkakieleksi, ja kaupungin nimeksi tuli saksankielinen Auschwitz. Wienin kongressissa 1815 kaupungista tuli osa Saksan liittoa sen hajoamiseen asti vuoteen 1866. Sen jälkeen Galitsia sai laajat itsehallinto-oikeudet, se puolalaistettiin, ja kaupunki sai takaisin puolalaisen nimensä.
Oświęcimista kehittyi uusien teollisuusalueiden läheisyyden ansiosta kukoistava kaupunki 1800-luvun lopulla. Kaupungista tuli rautatien pysähdyspaikka vuonna 1856, ja vuoden 1900 tienoilla kaupungista tuli rautatieliikenteen solmukohta hiilialueen ja teollisuusalueen välissä.
Habsburgien alaisuudessa kaupunki oli vuoteen 1918.
Puolan omistuksessa
Sleesian kolmen kansannousun aikana 1919–1921 Oświęcim toimi puolalaisten aseistautuneiden ryhmien etuvartiona. Toiseen maailmansotaan saakka kaupunki oli Puolan armeijan varuskuntakaupunki sekä samannimisen maalaispiirin tärkeä hallinnon keskus.
Asukkaat ja kielet
Oświęcimin seudulla oli asunut juutalaisia jo 1000-luvulta alkaen, ja ensimmäinen kirjallinen todiste heistä Oświęcimissa on vuodelta 1457. Kaupunki ei kieltänyt juutalaisilta asumaan asettumista ja elinkeinon harjoittamista, kuten ympäröivät kaupungit tekivät. Juutalaiset olivat Oświęcimissa myös paremmassa turvassa vainoilta kuin muissa kaupungeissa.
Itävallan vallan aikana juutalaisille alkoi kaupungissa ”hyvän itävaltalaisen ajan” kausi: heidän lukumääränsa kasvoi, he vaurastuivat ja kukoistivat. Juutalaisista tuli kaupungissa enemmistö vuoden 1867 jälkeen. Monista juutalaisista tuli suuryrittäjiä, jotka avasivat pankkeja ja tehtaita kaupungissa ja sen lähiseuduilla. Toiset perustivat kemiantehtaita ja jalostuslaitoksia. Oświęcimista tuli myös ortodoksijuutalaisten henkinen keskus ja merkittävien sionististen yhdistysten majapaikka.
Senkin jälkeen kun juutalaisista oli tullut kaupungissa enemmistö, Oświęcimin kaupunginjohtaja oli aina katolilainen ja varakaupunginjohtaja juutalainen.
Lähes kaikki kaupunkilaiset ilmoittivat 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alkuvuosikymmeninä väestönlaskennassa käyttökielekseen puolan. Saksalaisia asui vuonna 1921 kaupungissa vain kolme. Lehdet ilmestyivät puolaksi tai jiddišiksi.
Siirtoleiri
Oświęcimiin valmistui vuonna 1917 sesonkityöläisten siirtoleiri, jossa toimi työnvälitystoimisto. Rajakaupunkiin saapui tuhansia muuttajia, jotka etsivät läheisestä Preussista töitä. Leiri rakennettiin kolme kilometriä vanhankaupungin ulkopuolelle. Leiri oli mitoitettu 12 000 työnhakijalle, ja siellä oli 22 aumakattoista tiilitaloa ja 90 puuparakkia. Leiri toimi alkuperäisessä tarkoituksessaan noin kahden vuoden ajan, kunnes työnvälitys loppui ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Suurin osa leiristä siirtyi Puolan armeijan käyttöön. Tämä parakkialue toimi kansallissosialistien vuonna 1940 perustaman keskitysleirin perustana.
Saksalaisvalloitus ja saksalaistaminen
Toista maailmansotaa edeltäneinä vuosina Puolaa ja Oświęcimia leimasivat kurjuus ja surkea taloudellinen tilanne. Juutalaisia alettiin rajoittaa eri tavoin, ja heitä joutui työttömäksi. Kaupungissa oli vuonna 1939 noin 14 000 asukasta, joista juutalaisia noin puolet.
Laajentumishaluinen Saksa valloitti Puolan vuonna 1939 toisen maailmansodan aluksi. Oświęcim joutui Saksan ilmavoimien tulituksen kohteeksi heti sodan ensimmäisenä päivänä 31. elokuuta 1939, ja kaupunki valloitettiin 4. syyskuuta. Puolan armeija perääntyi ja monet siiviilit, etenkin juutalaiset, pakenivat kaupungista itää kohti, moni Krakovaan. Osa heistä palasi kun saksalaiset valloittivat Krakovankin.
Valloitettuaan kaupungin saksalaiset vaihtoivat sen nimeksi jälleen Auschwitz, ja myös kadut ja muut kaupungin osat saivat saksankieliset nimet. Kaupunki liitettiin 26. lokakuuta Itäiseen Ylä-Sleesiaan ja siten Saksan valtakuntaan. Auschwitzista oli aluksi tarkoitus tehdä Etelä-Tirolin saksalaisten poliittinen, taloudellinen ja kulttuurinen keskus, mutta tämä suunnitelma ei toteutunut. Alueen täydellinen saksalaistaminen ei heti onnistunut, ja alkuperäiset asukkaat olivat aluksi turvassa pakkosiirroilta. Hallintopiirin läntisiltä alueilta siirrettiin Auschwitziin juutalaisia, jotka sullottiin asumaan ahtaasti vanhaankaupunkiin eristyksiin ja valvonnan alle.
Saksalaiset alkoivat tehdä Auschwitzin kaupungista ”idän asuttamisen mallikaupunkia”, saksalaisuuden suojavallia idässä. Kaupunkia alettiin voimakkaasti teollistaa ja kohentaa, ja sen väestöä vaihtaa saksalaisiin. Juutalaiset karkotettiin kaupungista huhtikuussa 1941, minkä seurauksena kaupungin väkiluku puolittui. Useimmat puolalaisasukkaat luokiteltiin alimpaan luokkaan, ja heillä oli vähemmän oikeuksia kuin saksalaissyntyisillä asukkailla.
Kaupunkiin alettiin houkutella ammattitaitoista väkeä Saksasta tehdastyöhön uudelle IG Farbenin tehtaalle. Heille rakennettiin mahdollisimman houkuttelevia perheasuntoja, ja kaupungin julkisten alueiden kohentamissuunnitelmat olivat mittavat. IG Farben -konserni rahoitti kaupungin nykyaikaistamista, ja kaupunki oli riippuvainen sen tehtaan sähköstä ja kaukolämmöstä. Myös valtio tuki suunnitelmia runsaskätisesti. Vuoden 1943 lokakuuhun mennessä kaupunkiin oli muuttanut yli 6 000 saksalaista, suurin osa nuoria tehdastyöläisiä perheineen. Muuttoliike jatkui senkin jälkeen. Kaupungin elinolot eivät kuitenkaan nousseet suunnitelmien tasolle, ja kulkutaudit olivat yleisiä.
Keskitysleiri
Oświęcimin liepeillä sijainneen siirtoleirin tilalle perustettiin Auschwitzin keskitysleiri Heinrich Himmlerin käskystä vuonna 1940. Siihen kuului kolme erillistä leiriä: Auschwitz I oli nk. pääleiri, Auschwitz II (Birkenau) toimi varsinaisena tuhoamisleirinä ja Auschwitz III (Monowitz) oli Auschwitzin työleiri. Auschwitzissa kuoli yli miljoona uhria, ja se oli suurin tuhoamisleireistä. Uhrit olivat pääosin juutalaisia, kehitysvammaisia tai romaneja. Heidän tappamiseensa kaasukammioissa käytettiin Zyklon B -tuholaismyrkkyä. Suuri osa heistä kuoli myös nälkään.
Sodan lopulla
Kun Neuvostoliiton joukot lähestyivät sodan lopulla kaupunkia, saksalaiset evakuoivat naisensa ja lapsensa kaupungista lokakuun lopussa 1944. Tammikuussa 1945 myös hallintovirkailijat, IG Farbenin johtajat ja siviilit lähtivät erikoisjunilla pakoon kohti Saksaa. Syyskuussa 1945 kaupunki oli palannut Puolan valtion hallintaan ja saanut takaisin puolankielisen nimensä. Kaupungissa oli tuolloin 7 300 asukasta, joista vajaa 5 000 oli puolalaisia, parituhatta ulkomaansaksalaisia (puolalaisia, jotka olivat miehityksen aikana joko vapaaehtoisesti tai pakon edessä kirjautuneet saksalaislistalle), 168 juutalaista, ja loput ukrainalaisia, ranskalaisia, venäläisiä ja tšekkejä.
Puna-armeija vapautti 27. tammikuuta 1945 leirissä jäljellä olleet noin 7 000 vankia. Neuvostoliiton salainen poliisi perusti leirien kortteleihin sotavankileirin saksalaisille sotilaille. Neuvostoliitto luovutti suurimman osan leirin alueesta Puolalle vuoden 1946 alussa. Alueelle perustettiin museo heinäkuussa 1947. Leirikompleksista tuli Unescon maailmanperintökohde vuonna 1979. Leirillä vierailee nykyisin vuosittain yli miljoona ihmistä.
Urheilu
Kaupungin jääkiekkojoukkue TH Unia Oświęcim on voittanut useita maan mestaruuksia.
Palaminen
pienoiskuva|250px|[[Juhannuskokko on näyttävä esimerkki palamisesta.]] pienoiskuva|250px|Tuli saadaan aikaan hankaamalla kahta elementtiä. Palaminen on kemiallinen reaktio, jossa palava aine reagoi hapen kanssa. Reaktiossa vapautuu lämpöenergiaa ja syntyy reaktiotuotteita, kuten täydellisen palamisen lopputuotteita vettä ja hiilidioksidia. Tavallisimmin palamisella tarkoitetaan niin nopeaa reaktiota, että aineen lämpötila nousee useisiin satoihin asteisiin. Erityisen nopeaa palamista kutsutaan lähteestä riippuen humahtamiseksi ja räjähtämiseksi. Palamisesta voi syntyä kaasussa tapahtuva valoilmiö, jota kutsutaan liekiksi. Ilman liekkiä tapahtuvaa palamista kutsutaan hehkupaloksi (kats. hiillos). Kun arkikielessä puhutaan tulesta, tarkoitetaan yleensä liekkipaloa. Hallinnasta riistäytynyttä palamista sanotaan tulipaloksi.
Kemiassa ja biologiassa puhutaan myös hitaasta palamisesta, jossa lämpö ehtii levitä ympäristöön siten, ettei tulenliekkejä esiinny eikä lämpötila nouse kovin korkeaksi. Sellaista tapahtuu esimerkiksi lahoamisessa ja soluhengityksessä. Myös raudan ruostuminen ja ruoansulatus on hidasta palamista.
Palon edellytykset
Liekkipalaminen edellyttää toimiakseen syttyvää ainetta, riittävän korkeaa lämpötilaa, riittävästi happea sekä katkeamatonta ketjureaktiota, toisin sanoen palavasta aineesta irtoavien ja palamisen virittämien vapaiden radikaalien jatkuvaa kohtaamista, mistä syntyy liekki. Liekkipalaminen on käytännössä kaasun palamista.
Vain kiinteät aineet voivat palaa hehkumalla. Hehkupalon edellytykset ovat muuten samat kuin liekkipalon, mutta koska hehkuessa happi yhtyy palavaan aineeseen suoraan aineen pinnassa, katkeamatonta ketjureaktiota ei tarvita.
Kun jokin palon edellytyksistä poistetaan, palo sammuu.
Palaminen kemiallisena reaktiona
pienoiskuva|250px|[[VR:n makasiinit paloivat Helsingissä 5. toukokuuta 2006.]] Syttyvät aineet syttyvät kullekin aineelle ominaisessa lämpötilassa, aineen pitoisuudessa, happipitoisuudessa. Syttymiseen liittyy erilaisia ainekohtaisia lämpötiloja kuten savupiste, syttymispiste, leimahduspiste ja palopiste. Syttyvä aine voi myös syttyä ilman ulkoista sytytyslähdettä itsesyttymislämpötilassaan.
Palaminen on eksoterminen reaktio. Aineen palaessa vapautuu energiaa, jonka voi havaita lämpönä ja yleensä myös valona. Vapautuvan energian määrä riippuu palavasta aineesta, ja jokaisella kemiallisella yhdisteellä on sille ominainen palamislämpö. Palamislämpötila riippuu myös palamisprosessin tapahtumisen nopeudesta.
Kun aine palaa, muodostuu oksideja. Esimerkiksi vedyn palaessa syntyy divetyoksidia eli vettä (H2O), korkean lämpötilan vuoksi kuitenkin höyrynä. Vesi soveltuu tämän takia palojen sammuttamiseen, sillä se on täydellisen palamisen lopputulos eikä voi enää syttyä. Toisaalta esimerkiksi hiilimonoksidi eli häkä (CO) on vain osaksi palanutta hiiltä ja se palaa herkästi edelleen, jolloin syntyy hiilidioksidia (CO2). Hiilen palaessa syntyvä hiilimonoksidi kuitenkin leviää sellaisenaan ympäröivään ilmaan, jos happea ei ole riittävästi sen palamiseen.
Helposti palavia alkuaineita ovat myös esimerkiksi rikki ja fosfori, joiden palaessa syntyy rikkidioksidia (SO2) ja fosforipentoksidia (P2O5). Palamistuotteista hiilimonoksidi, hiilidioksidi ja rikkidioksidi ovat normaalilämpötiloissa kaasuja, fosforipentoksidi sitä vastoin kiinteää ainetta.
Orgaanisen aineen palaessa siinä olevat molekyylit aluksi hajoavat tuottaen radikaaleja ja atomeja, joiden määrä riippuu molekyylin rakenteesta ja massasta. Muodostuneet lyhytikäiset kemialliset yhdisteet reagoivat helposti hapen/happiatomin kanssa. Jo yksinkertaisen molekyylin kuten metaanin palamisprosessi on monimutkainen tapahtuma ja siihen vaikuttaa suuresti palamisolosuhteet ja läsnä olevan hapen määrä. Metaanin palamisen bruttoreaktio on, mutta metaanin palamisen lopputuotejakauman ymmärtäminen eri palamisolosuhteissa edellyttää palamisprosessin eri reaktiovaiheiden ottamista mukaan palamisen malliin.
Palamisen yhteydessä esiintyvät tulen liekit koostuvat kuumista kaasuista, joita muodostuu kiinteän tai nestemäisen aineen kaasuuntuessa liekkiin sekä atomeista ja CH-radikaaleista. Liekissä voi olla myös kiinteitä hiukkasia kuten hieno­jakoista hiili­pölyä eli nokea epätäydellisen palamisen seurauksena. Varsinainen palaminen tapahtuu liekin ulko­pinnalla näiden hajoamis­tuotteiden reagoidessa keskenään ja happiyhdisteiden kanssa, sillä liekkien sisäosissa ei happea ole. Esimerkiksi puun palaessa yhtenä hajoamis­tuotteena syntyy myös vapaana alku­aineena olevaa hiiltä, mutta koska se ei haihdu eikä myöskään ole suoraan kosketuksissa ilman hapen kanssa, siitä muodostuu hiillos, joka palaa vasta, kun muut ainekset ovat palaneet, tällöin hehku­palona.
Useimmiten orgaanisten aineiden palaminen jää epätäydelliseksi: osa niiden hajoamis­tuotteista leviää palamatta ympäristöön sellaisenaan ja tiivistyy viileämmässä ilmassa pieniksi hiukkasiksi, jotka kaasuihin sekoittuneena muodostavat savua. Eräs tällainen hajoamis­tuote on monien aineiden palaessa pieninä määrinä syntyvä akroleiini, josta aiheutuu savun silmiä ja hengitys­elimiä ärsyttävä vaikutus.
Yleensä orgaaniset aineet sisältävät myös palamattomia kiinteitä ainesosia, jotka jäävät muuten täydellisenkin palamisen jälkeen jäljelle tuhkana. Useimpien puulajien melko suuren kaliumpitoisuuden vuoksi puun tuhka sisältää runsaasti kaliumkarbonaattia, K2CO3.
Palamiseen liittyviä vanhoja sanoja
pienoiskuva|250px|Syttyvä tulitikku. Sana palaa on ikivanha ja omaperäinen sana suomensukuisissa kielissä. Se on johdettu syömistä tai nielemistä merkitsevästä kantasanasta pala (rekonstruktio). Samasta kantasanasta on johdettu myös osaa merkitsevä sana pala (myös palanen), alun perin "suupalan" merkityksessä. Sanat palella ja pakkanen taas on ilmeisesti johdettu palaa-sanasta, ja tällöin on ajateltu, että pakkanen polttaa tai on voimakas kuin tuli. Sama ajatus, tulen ja kylmän vertaus, on pohjalla myös paljon myöhemmässä sanassa tulipalopakkanen, joka tavallaan ilmaisee saman asian kahdesti. Tulipalopakkasella tarkoitetaan myös kovia pakkasia, joiden aikana varsinkin ennen oli vaara, että talo syttyy palamaan, koska sitä täytyi lämmittää niin paljon ja voimakkaasti pitkiäkin aikoja, että esimerkiksi piippu saattoi haljeta suurista lämpötilavaihteluista.
Sana syttyä on ilmeisesti tarkoittanut tulen iskemistä eli tulen sytyttämistä kipinöistä, jotka saatiin lyömällä esineitä vastakkain. Sana syttyä on yleisimmän käsityksen mukaan johdettu yhteen iskemistä merkitsevästä syteä-verbistä. Samasta juontuvat myös sanat sykkiä ja sysätä. Tuli on siis sytytetty "sysäämällä" esineitä yhteen. Sykkimisen merkityksen kautta myös sana sydän on samaa kantaa. Toisen teorian mukaan sana syttyä on ikivanhaa lainaa arjalaiskielistä, mutta tässäkin tapauksessa se olisi alun perin merkinnyt juuri tulen iskentää.
Polttaa-sanasta paljastuu toinen tulen sytyttämisen tapa. Sana polttaa on sukua porata-sanalle, ja tämä yhteys käy selvemmäksi läheisistä sanoista porottaa ja poro (tuhka). Sanojen taustalla on kitkan kasvattamaan lämpöön perustuvan tuliporan käyttö. Tulipora on keppi, jota on pyöritelty nopeaan tahtiin joko kämmenten välissä tai jousen avulla, samalla, kun sen päätä on painettu puuta vasten. Hankaus on lämmittänyt puuta ja lopulta sytyttänyt sen palamaan. Nuohous on voinut myös merkitä tulen hankaamista, ja poron tavalla myös nuoha on merkinnyt tuhkaa. Vaivoin kytevän aineksen eli kydön nostatus ilmiliekkiin, lietsonta, taas tarkoittaa puhumista tulelle eli puhaltamista tuleen, samaan tapaan kuin loitsu tarkoittaa puhumista ikään kuin jotain yliluonnollista puhaltaen. Sana liekki lieneekin tullut lietsoa-sanasta ja tarkoittanut lietsottua tulta, ilmiliekkiä. Ilmestyessään liekki leimahtaa.
Tuli lienee sanoista vanhin. Sille on vastineita kaukaisissakin suomalais-ugrilaisissa kielissä. Sitä ei tiedetä lainatun tai johdetun mistään, tosin yhteyksiä tulla-verbiin on ehdotettu. Jos näin olisi, merkitys olisi voinut kehittyä käsityksestä, että tuli tulee eli ilmestyy, kuten on asian laita sanassa ilmiliekki.
Tulentekotapoja
Luonnossa tuli voi syttyä muiden muassa seuraavilla tavoilla:
Tiina Muinonen
Tiina Annika Muinonen (s. 30. syyskuuta 1981 Vantaa) on aktiiviuransa jo lopettanut suomalainen kilpakävelijä. Hän edusti Kenttäurheilijat -58:aa ja hänen valmentajanaan toimi Pekka Muinonen. Kalevan kisoista Muinonen saavutti 10 kilometrin kävelyssä kultaa (vuonna 2000), kaksi hopeaa (2004, 2010) ja kaksi pronssia (2001, 2009). Lisäksi hän voitti 20 kilometrin kävelyssä kultaa vuonna 2007, hopeaa vuonna 2004 ja pronssia vuonna 2010. Ulkoradoilta Muinonen saavutti myös kolme kultaa ja pronssin 3 x 3 000 metrin kävelyviestissä. Sisäratojen SM-kilpailuista Muinonen voitti kaksi kultaa ja neljä hopeaa 3 000 metrin kävelyssä.
Aktiivisen kilpailu-uransa Muinonen lopetti vuoden 2011 Kalevan kisojen jälkeen.
Jonathan Swift
Jonathan Swift (30. marraskuuta 1667 – 19. lokakuuta 1745) oli angloirlantilainen valistusajan kirjailija ja runoilija sekä anglikaanipappi. Hänet muistetaan kaikista parhaiten satiirisista allegorioistaan Gulliverin retket (1726) ja Tynnyritarina (1704). Swift tunnetaan lähinnä laajasta, noin 150 teosta käsittävästä proosatuotannostaan, mutta hän ehti myös kirjoittaa noin 280 runoa. Swift julkaisi useat teoksensa anonyyminä tai salanimen takaa.
Nuoruus
Swift syntyi Dublinissa vuonna 1667. Hänen juristi-isänsä, nimeltään myös Jonathan Swift, kuoli seitsemän kuukautta ennen ainoan poikansa syntymää. Perheeseen kuului äiti Abigail Swift ja pikkuveljeään pari vuotta vanhempi Jane. Leskeksi jääneellä Abigaililla ei ollut varaa elättää perhettään, joten he joutuivat muuttamaan Jonathan Swift vanhemman Godwin-veljen hoteisiin. Ennen Jonathanin ensimmäistä syntymäpäivää hänen äitinsä muutti takaisin kotitaloonsa Leicesteriin ja jätti poikansa ulkopuolisen hoitajan kontolle. Hoitaja joutui vuonna 1669 muuttamaan Swiftin kanssa sairastuneen sukulaisensa luokse Whitehaveniin, jossa he elivät kolme seuraavaa vuotta. Swift muisteli myöhemmin tuota aikaa lämmöllä ja mainitsi hoitajansa ansiosta oppineensa jo 3-vuotiaana lukemaan ”minkä tahansa Raamatun kohdan”.
Swiftin Godwin-setä otti pojan takaisin Dubliniin ja maksoi hänen opintonsa Kilkennyn alkeiskoulussa vuosina 1673–1682 sekä Dublinin Trinity Collegessa. Helmikuussa 1686 Swift sai kandidaatin tutkintonsa suoritettua rimaa hipoen (speciali gratia). Hän suoriutui parhaiten klassisissa kielissä, latinassa ja kreikassa, mutta muissa aineissa hänen tuloksensa jäivät vaatimattomammiksi. Asiakirjoista on myös selvinnyt, ettei Swift ollut mikään mallioppilas. Hän rikkoi toistuvasti koulun sääntöjä, kuten jättämällä työt tekemättä ja viihtymällä paremmin kaupungilla kuin koulunpenkillä. Hän aloitti maisterin tutkinnon Trinity Collegessa ennen muuttoaan mainion vallankumouksen sävyttämään Englantiin vuonna 1689. Tutkinto valmistui Oxfordin yliopiston Hart Hallista vuonna 1692. Englannissa ollessaan hän käväisi tapaamassa äitiään ja päätyi lopulta Moor Parkiin valtiomies Willian Templen avustajaksi.
Moor Park
Moor Parkissa hänen tehtäviinsä kuului luotsata kahdeksanvuotiasta Esther Johnsonia (”Stella”) hänen opinnoissaan. Swift ei ehtinyt palvella Templeä kuin puoli vuotta, kun ensimmäiset Ménièren taudin oireet alkoivat vaivata. Ménièren tauti on sisäkorvan tauti, joka aiheuttaa kovaa päänsärkyä, huimausta, pahoinvointia ja lopulta kuuroutumisen. Tautia ei tunnettu vielä Swiftin elinaikana ja Swift kuvitteli sen johtuvan liiallisesta hedelmien syönnistä. Swift meni lääkäriin vuonna 1690, missä häntä neuvottiin muuttamaan takaisin kotiseudulleen potemaan tautia ja Swift noudatti neuvoa. Pian Swift ymmärsi, ettei tästä ollut apua ja haki seuraavana vuonna uudelleen töitä Templeltä, tällä kertaa vakituista. Temple pestasi hänet ja lupasi auttaa häntä pääsemään papiksi anglikaanikirkkoon. Swift asui Moor Parkissa ja pääsi tutustumaan Templen sisäpiiriin.
Swift pysyi Moor Parkissa elokuuhun vuonna 1699 asti. Temple oli kuollut puoli vuotta aiemmin tammikuussa. Tänä aikana Swift kirjoitti antiikin ja uuden ajan kirjallisuutta vertailevan satiirin Kirjojen taistelu, joka julkaistiin 1704, sekä Tynnyritarinaa. Kirjojen taistelussa näkyy kuinka Swift puolustaa Templen antiikki-myönteisyyttä Richard Bentleyn ja William Wottonin kritiikkiä vastaan. Tynnyritarinan kirkkoon kohdistuneen satiirimuotoisen kritiikin on sanottu loukanneen kuningatar Annaa ja kyseenalaistaneen Swiftin uskollisuuden kirkkoa kohtaan niin, että se esti Swiftin papiksi vihkimisen Englannissa.
Poliittinen aktiivisuus
Vuosisadan vaihteessa Swift oli Berkeleyn lordin hovikappalaisena ja Dublinin lähellä sijaitsevan Laracorin pappina. Vuonna 1702 hän sai suoritettua Dublinin Trinity Collegessa teologian tohtorin tutkinnon. Vuosikymmenen lopulla Swift oli Lontoossa lobbaamassa ehdotusta, joka poistaisi irlantilaispapeilta papeilta perittävän veron, josta heidän englantilaiset virkaveljet olivat jo saaneet vapautuksen. Irlantiin Swift palasi vuonna 1709.
thumb|Swift vastaanottaa Irlannin kiitoksen tässä vuoden 1735 koottujen teosten nimiölehdessä Poliittisesti Swift oli ollut aina syntymästään asti lähellä whigejä, mutta vaihtoi vuoden 1710 lopulla sitten toryjen puolelle. Syynä loikkaukseen olivat ensinnäkin whigien myötämielinen suhtautuminen nonkonformistikirkkoihin, joita Swift ei voinut sietää. Lisäksi whig-puolue ei puoltanut hänen papiksi vihkimistään Englannissa. Toryen päästyä hallitukseen Swiftistä tuli puolueen äänitorvi ja hän alkoi kirjoittaa tory-myönteiseen The Examiner -lehteen satiirisia kirjoituksia whig-puolueesta. Hän julkaisi myös muutamia poliittisia pamfletteja, joista huomattavin on hänen entiselle puolueelleen naureskeleva The Conduct of the Allies (1711), jossa Swift komentaa Englantia solmimaan rauhan ja Ranskaa vetäytymään Espanjan perimyssodasta, johon whigit olivat englantilaiset sotkeneet. The Conduct of the Allies johti osaltaan myös Englannin asevoimien ylipäällikön John Churchillin erottamiseen. Aiemmin Swiftin anonyymit pamfletit olivat johtaneet suositun astrologi John Partridgen uran päättymiseen.
Kermavaahto
thumb|Friteerattu banaani, jonka päällä kermavaahtoa Kermavaahto on kermasta valmistettu vaahtomainen, yleensä jonkin jälkiruoan täytteeksi, leivonnaisten koristeluksi ja maun lisäämistä varten tarkoitettu elintarvike. Sitä valmistetaan vatkaamalla kermaa ja usein pientä määrää sokeria ja vaniljaa niin kauan, että se muuttuu vaahdoksi. Kerman pitää olla vaahtoutuvaa eli kuohu- tai vispikermaa tai vaahtoutuvaa laktoositonta kermaa. Kermavaahtoa voidaan levitellä muun muassa täytekakun tai lämpimän kaakaon päälle.
Jonathan Swift
Poliittinen aktiivisuus
Käydessään Irlannissa kesällä vuonna 1713 hänet nimitettiin palkkiona rauhan edistämisestä tuomiorovastiksi Pyhän Patrickin tuomiokirkkoon, missä virassa hän toimi koko loppuelämänsä. Swift palasi jo syksyllä Englantiin jatkamaan verolobbaustansa, tällä kertaa tuloksekkain seurauksin. Swift vetäytyi politiikasta pian, kun toryjen hallitus kaatui kuningatar Annan kuoleman jälkeen vuonna 1714. Vastentahtoisesti Swift palasi synnyinmaahansa ja St. Patrickin tuomiokirkkoon, mitä hän piti lähinnä maanpakona Englannista, jossa elivät hänen ystävänsä ja rakastettunsa Esther Vanhomrigh (Vanessa). Vanessa kuitenkin seurasi Swiftiä Dubliniin naimisiin pääsyn toivossa. Swiftin toinenkin rakastettu, Stella, eli myös Dublinissa, mikä laittoi Swiftin hankalaan valintatilanteeseen. Stella kuoli vuonna 1728 ja Swift säilytti hänen hiustupsuaan läpi elämänsä.
Kermavaahto
Kerman muuttuminen vaahdoksi perustuu siihen, että kermaa vatkatessa siihen sekoittuu ilmaa, joka muuttaa kerman rakenteen kiinteämmäksi, kun sitä on vatkattu tarpeeksi. Kermavaahdossa rasvapalloset sulautuvat osittain yhteen ilma-vesi-rajapinnoilla ja stabiloivat ilmakuplia sementoiden ne jäykäksi vaahdoksi.
Aiheesta muualla
Sahne
Jonathan Swift
Poliittinen aktiivisuus
Pienen alakuloisen jakson jälkeen Swift purki energiaansa riimeihin, joista muotoutui vaikuttavia runoja. Yhtenä näistä oli Tohtori Swiftin kuolemasta, jossa Swift pohtii kyynisesti miten hänen ystävänsä suhtautuisivat hänen kuolemaansa. Tänä aikana hän sai julkaistuksi myös Gulliverin matkat (1726), ja lisäksi kuparikolikkokiistaa käsitelleen Verkakauppiaan kirjeet (1723) ja Vaatimattoman ehdotuksen (1729). Kaksi viimeisintä ovat osa Swiftin 1720-luvulla kirjoittamia Irlannin pamfletteja, joissa Swift ennakkoluulottomasti tarttuu yhteiskunnallisiin asioihin ja Irlannin kohtuuttomaan riippuvuuteen Englannista huumorin ja katkeran ironian keinoin. Esimerkiksi esseessään Vaatimaton ehdotus, joka estäisi Irlannin lapsia olemasta taakaksi vanhemmilleen tai maalleen Swift ehdottaa, että Irlannin köyhien lapset tulisi myydä rikkaamman väestönosan ruoaksi. Swift ei ollut tosissaan vaan protestoi kirjoituksessaan Irlantia pitkään vaivannutta nälänhätää ja kylmän rationaalisesti ajattelevia päättäjiä vastaan.
Kuolema
Swiftin poteman Ménièren taudin oireet pahenivat vuodesta 1738 alkaen. Häntä pyörrytti ja hän alkoi unohdella asioita ja tuntea ahdistusta. Oireet hankaloittivat Swiftin kirjoittamista ja työtä tuomiokirkossa. Lopulta Swiftin serkku Martha Whiteway otti hänen asiansa hoidettavakseen. Swiftin Whitewaylle vuonna 1740 lähettämä kirje kuvaa, kuinka hän tunsi olonsa sietämättömäksi ja aavisteli jäljellä olevien päivien olevan surkeita ja vähälukuisia. Vuonna 1742 St. Patrickin tuomiokirkon pastori Francis Wilson, jota on syytetty Swiftin pahoinpitelemisestä ja omaisuuden varastamisesta, arvioitutti Swiftin tilan erillisellä Mielisairauden komissiolla. He totesivat Swiftistä, että tämän ”muisti ja mieli ovat rappeutuneet” ja hän on ”kyvytön hoitamaan tehtäviään”. Swift jätti työnsä tuomiokirkossa samana vuonna.
Swift kuoli vuonna 1745 ja hänet haudattiin omaan tuomiokirkkoonsa Stellan viereen. Jäljelle jääneen omaisuutensa Swift testamenttasi hyväntekeväisyydelle mielisairaiden parantolan rakennustöiden kulujen kattamiseksi.
Gulliverin retket
150px|thumb|left|Lilliputin kartta Jonathan Swiftin teoksessa Lemuel Gulliver's travels into several remote nations of the world (1726).
Gulliverin matkat (tai retket) on neljään osaan jaettu allegorinen kertomus merimiehestä, joka joutuu sattuman ohjastamana kummallisiin maihin. Romaani oli alun alkaen suunnattu aikuisväestölle satiiriksi hallitsijoista ja koko ihmiskunnasta, mutta selkeytensä ja mielikuvituksellisen kerronnan ansiosta se on saanut mainetta runsaasti luettuna lastenkirjana. Tyyliltään teos edustaa valistusajalle tyypillistä matkaromaania, vaikka se onkin myös tulkittavissa satiiriksi koko pikareskiromaanikirjallisuutta vastaan.
Tynnyritarina
thumb|left|Tynnyritarinan nimiölehti (1704) Tynnyritarina on kiihkouskoa, kirkon korruptiota ja tiedettä satirisoiva ja parodioiva Swiftin toinen teos. On myös sanottu, ettei Tynnyritarina ei ole parodia, vaan kokoelma useita parodioita. Teoksessa vuorottelevat tarinaa käsittelevät kappaleet ja kerronnasta poikkeavat kappaleet eli digressiot. Digressioissa Swift käsittelee moninaisia aiheita käyttämällä kertojana modernia kirjailijaa, jonka mielipiteet ovat Swiftille päinvastaisia. Swift osoittaa näkemysten naurettavia puolia tekemällä kertojasta itsestään naurunalaisen. Persoonateorian mukaan näiden kappaleiden kertojana on aina eri aikalaishahmo.
Varttuneemmalla iällä pojat menevät kaupunkiin, jossa he kukin näkevät ihastuttavan aatelisneidon. Sopeuduttuaan kaupunkiin kyläläiset ylistävät heitä kaikkein sivistyneimpinä, mutta naisiin he eivät vielä vetoa. He näet uskovat koko universumin olevan yksi suuri puku ja ihmiset ominaisuuksineen olevan pieniä mikrokosmisia pukuja (viitta on uskonto, kengät rehellisyys jne.). Poikien asusteet eivät kelvanneet neideille ja he ajautuivat dilemman eteen. Isän testamentti kielsi muuttamasta pukua millään tavoin, mutta ilman pientä parantelua neidit eivät huolisi heitä. Pian kaikilla kyläläisillä oli komeat olkakoristeet takeissaan, mikä sai veljekset näyttämään ala-arvoisilta. Kaikkein viisain veljeksistä, Peter, keksi uuden tavan tulkita isän testamenttia, joka salli heidän koristella takkinsa mielin määrin kulloisenkin muodin mukaisesti. Lopulta veljekset lukitsivat testamentin laatikkoon, jolloin heidän ei tarvinnut aina lukea sitä, mutta voisivat tarpeen vaatiessa vedota siihen. Peterin maine maan sivistyneimpänä kasvoi nopeasti ja eräs lordi palkkasi hänet. Lordin kuoltua Peter veljeksineen onnistui perimään koko omaisuuden ja he jättivät lordin pojan oman onnensa nojaan kadulle.
Peter alkoi uudessa tilanteessa käydä ylimieliseksi. Hän osti itsellensä vasta löydetyn mantereen, jonka hän sitten myi pienissä osissa muille ihmisille. Peter keksi myös oman härkärykmentin, jonka härät olivat suoria sukulaisia kultaista taljaa vartioineille härille. Härillä oli kyky mylviä suureen ääneen ja sylkeä tulta. Härkiä Peter käytti asioiden hoitamiseen. Härät himoitsivat kuitenkin kultaa niin paljon, että kävivät sivullisten kimppuun, jos heiltä kultaa vain löytyi. Peteristä tuli nopeasti rikas, mutta hän sekosi uusien keksintöjen pohtimisen vuoksi. Hän kutsui itseään Kaikkivaltiaaksi ja Maailmankaikkeuden monarkiksi sekä vaati vastaantulevilta nöyrää kumartumista hänen edessään. Peter ei halunnut kuulla poikkinaista sanaa mielipiteistään ja heitti lopulta vaimonsa ja veljesten vaimot pihalle. Martin ja Jack kyllästyivät Peteriin ja hankkivat salaa isän testamentin itselleen, kun Peter ei itse suostunut antamaan sitä heille.
Testamentin luettuaan Martin ja Jack kauhistuivat, kuinka he olivat laiminlyöneet isänsä tahdon pitää takit siinä kunnossa, kun he olivat ne saaneet. Peter huomasi veljien teot selkänsä takana ja heitti heidätkin kadulle. Martin ja Jack päättivät yhteistuumin poistaa takkeihin liitetyt koristeet ja palauttaa ne entiseen muotoonsa. Martin ja Jack kiiruhtivat työssään, mutta Martin päätti hillitä tahtia virheiden välttämisen varalta. Erään koristeen kohdalla Martin huomasi, ettei pystyisi poistamaan sitä tuhoamatta takkia lisää, niinpä hän jätti sen paikoilleen. Jack taas jatkoi Peteriä kohtaan tuntemansa vihan raivolla tarmokkaalla tahdilla vaurioittaen hieman takkia. Martin käski Jackia olemaan tarkempi, mutta se sai Jackin sekoamaan.
Jack perusti jälkeenpäin aiolilaisten uskonlahkon, joka palvoi tuulta. Aiolilaisten näkemyksen mukaan kaikkein jaloin teko maailmassa on röyhtäiseminen. He uskoivat jokaisen ihmisen saaneen pienen tuulen syntymisensä yhteydessä pienen määrän tuulta sisällensä, mitä kasvattamalla tulee entistä jalompi. Tuulen määrän kasvattamiseksi osa papeista seisoskeli suut apposen avoinna myrskyyn suunnattuna ja toiset puhalsivat palkeilla toverinsa täyteen ilmaa.
Kirjojen taistelu
Vuonna 1704 julkaistu ja sittemmin (1710) osaksi Tynnyritarinaa liitetty Kirjojen taistelu on satiirinen allegoria, jonka teema perustuu vuonna 1690 alkaneeseen kulttuurihistorialliseen taisteluun modernien ja antiikin auktoriteettien paremmuudesta. Kiista alkoi Swiftin työnantajan ja ystävän William Templen julkaisemasta Of Ancient and Modern Learning, joka puolustaa antiikkia ja väheksyy moderneja ajattelijoita. Ranskassa vastaava sanaharkka oli alkanut jo 30 vuotta aiemmin.
Taistelun lopputulos jää lopulta hämäräksi, kun Swift siirtyy kertomaan St. James's Libraryn perjantaisia tapahtumia. Kirjat ovat eroteltu antiikin ja modernien auktoriteettien kirjoittamiin, jotteivät ne alkaisi sanaharkkaan. Epähuomiossa kirjat kuitenkin pääsevät sekoittumaan niin, että Descartes joutuu Aristoteleen viereen, Platon Hobbesin ja niin edelleen. Siitä alkaa kehkeytyä taistelu kirjojen välille, kunnes huomio siirtyy kirjaston suurimman ikkunan kulmassa elävään hämähäkkiin (modernit) ja sen verkkoon kiinnittyneeseen mehiläiseen (antiikki).
Mainland (Orkneysaaret)
Mainland on Orkneysaarten pääsaari. Saaren pinta-ala on 523 neliökilometriä. Suurin osa Orkneysaarten väestöstä asuu Mainlandilla. Vuonna 2011 saaren asukasluku oli 17 162.
Heidi Lindewall
Heidi Maria Lindewall (s. 28. elokuuta 1979 Vaasa) on suomalainen kilpakävelijä. Hän edusti juniorina Tapanilan Erää ja myöhemmin Vantaan Salamia vuodesta 1998 lukien. Hänen valmentajanaan on toiminut kilpailu-uran aikana vuosina 1998-2003 Pekka Muinonen, jona aikana Lindewall saavutti Kalevan kisoissa 10 kilometrin kävelyssä kultaa vuonna 2001 ja pronssia vuonna 2000. Lindewall on voittanut yhdeksän kertaa Suomen mestaruuden eri ikäluokissa sekä lisäksi kerran hopeaa ja kolmasti pronssia. Vuonna 2001 Lindewall sijoittui Amsterdamissa U23 ikäluokan Euroopan mestaruuskilpailuissa 12 sijalle. Lindewall siirtyi syksystä 2003 lukien Valentin Konosen valmennukseen, mutta hän ei enää osallistunut kilpailuihin.
Eugenius IV
thumb|Eugenius IV:n vaakuna. Eugenius IV (1383–23. helmikuuta 1447), syntymänimeltään Gabriele Condulmer, oli paavina 3. maaliskuuta 1431 – 23. helmikuuta 1447. Hän syntyi Venetsiassa rikkaaseen kauppiassukuun, liittyi benediktiinien munkkijärjestöön ja nousi enonsa Gregorius XII:n nimittämänä Sienan arkkipiispaksi 24-vuotiaana.
Eugeniuksen paaviuden merkittävin tapahtuma oli kiista Baselin kirkolliskokouksen (jota kutsuttiin myös Firenzen kirkolliskokoukseksi) kanssa. Kun Roomaan tuli tasavalta vuonna 1434, paavi lähti maanpakoon Firenzeen ja Bolognaan, josta hän palasi vasta 1443.
Super Aguri SA07
Super Aguri SA07 oli F1 -auto, jota Super Aguri -talli käytti kaudella 2007. Auton suunnitteli Peter McCool ja kilpakuljettajina toimivat japanilainen Takuma Satō ja britti Anthony Davidson.
Formula 1 -tulokset
Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa ja kursivointi kilpailun nopeinta kierrosta.
Axiomatic
Axiomatic on australialaisen tieteiskirjailijan Greg Eganin ensimmäinen novellikokoelma. Se julkaistiin vuonna 1995.
Jukka Peltonen
Peltonen on tullut tunnetuksi merkittävistä oikeudenkäynneistä. Hän on edustanut valtiota muun muassa Lapuan patruunatehtaan räjähdystä seuranneessa vahingonkorvausoikeudenkäynnissä, ja hän toimi kolmen poliisimiehen avustajana Mikkelin panttivankioikeudenkäynnissä. Hän on toiminut myös Wärtsilä meriteollisuuden konkurssipesän hoitajana.
Peltonen toimi Suomen Asianajajaliiton hallituksen jäsenenä 1982–1988 ja puheenjohtajana 1988–1992. Hän on edustanut suomalaisia asianajajia alan järjestön International Bar Associationin eli IBA:n neuvostossa ja sen toimikunnissa. Jo ennen Neuvostoliiton hajoamista Peltonen oli aktiivisesti mukana luomassa Viroon itsenäistä ja riippumatonta asianajajalaitosta. Hänet on nimitetty Viron asianajajaliiton kunniajäseneksi.
M. Jodi Rell
thumb|250px|Mary Jodi Rell vuonna 2007. Mary Jodi Rell (s. 16. kesäkuuta 1946 Norfolk, Virginia) on Yhdysvaltain republikaanisen puolueen poliitikko sekä Connecticutin osavaltion 86. kuvernööri ja toinen naiskuvernööri osavaltion historiassa. Hän toimi virassa 1. heinäkuuta 2004 alkaen 5. tammikuuta 2011 asti, ja oli erittäin suosittu koko kautensa ajan.
Jukka Peltonen
Helsingin Asianajajayhdistys nimesi Peltosen vuoden asianajajaksi 2006. Hän sai Suomen Asianajajaliiton säätiön myöntämän ensimmäisen Matti Ylöstalo -palkinnon tammikuussa 2007.
Peltonen on julkaissut useita kirjoituksia asianajajaoikeuden alalta ja on opettanut asianajajaoikeutta Helsingin yliopistossa. Peltonen toimii perustamansa Asianajajaoikeuden killan kiltavanhimpana. Hän on oikeustieteen kunniatohtori Helsingin yliopistosta.
M. Jodi Rell
Rell allekirjoitti kuvernöörinä, monien puolueensa jäsenten vastustuksesta huolimatta, 20. huhtikuuta 2005 lain, joka antaa samaa sukupuolta oleville mahdollisuuden virallistaa parisuhteensa osavaltiossa.
Rell on naimisissa Lou Rellin kanssa ja hänellä on kaksi lasta.
Greg Louganis
Louganisin biologinen isä on samoalainen ja äiti ruotsalainen. He olivat 15-vuotiaita, kun Greg syntyi ja antoivat pojan kahdeksankuukautisena adoptoitavaksi. Hänet adoptoitiin kreikkalais-amerikkalaiseen perheeseen.
Louganisilla oli lapsena astma ja allergioita, sekä diagnosoimaton dysleksia. Puolitoistavuotiaana hän aloitti tanssitunnit, sen jälkeen kun lääkäri oli suositellut hänelle liikuntaa astman takia. Kahdeksanvuotiaana Louganis alkoi ottaa uimahyppytunteja. Vuonna 1976 16-vuotiaana hän otti osaa Montrealin olympialaisiin. Häntä valmensi Sammy Lee. Hän voitti olympiahopeaa kerroshypyissä legendaarisen Klaus Dibiasin voittaessa kisan. Kaksi vuotta myöhemmin Dibiasin lopetettua Louganis otti ensimmäisen maailmanmestaruutensa.
Vuonna 1978 Louganis sai uimahyppystipendin Miamin yliopistoon, jossa hän alkoi opiskella näyttelemistä. Hän valmistui opinnoistaan Kalifornian yliopistosta Irvinessä, johon hän oli vuonna 1981 siirtynyt ollakseen lähempänä valmentajaansa Ron O'Brienia.
Soulin kisojen ponnahduslautakullan Louganis voitti siitäkin huolimatta, että löi yhdessä hypyssä päänsä lautaan ja sukelsi verta vuotavana altaaseen. Suurin kohu asiasta nousi vuosia myöhemmin, kun Louganis kertoi olleensa jo vuonna 1988 HIV-positiivinen.
Vuonna 1994 Greg Louganis ilmoitti julkisesti olevansa homoseksuaali ja hän osallistui saman vuoden Gay Gamesiin. Vuonna 1995 Louganis ilmoitti myös olevansa HIV-positiivinen, minkä hän oli tiennyt jo vuodesta 1988. Speedoa lukuun ottamatta kaikki sponsorit lopettivat yhteistyön hänen kanssaan. Urheilulehti arvioi hänet 2009 kaikki lajit huomioon ottaen kaikkien aikojen kolmanneksi parhaaksi homo- tai biseksuaaliseksi urheilijaksi Martina Navratilovan ja Babe Didriksonin jälkeen. Nykyään Louganis toimii koirankasvattajana, ja hän on julkaissut aiheesta muutamia kirjoja. Hän kiertää myös kouluissa levittämässä AIDS-tietoutta. Greg Louganis avioitui Malibussa 12. lokakuuta 2013 Johnny Chaillotin kanssa.
Vuonna 1997 ilmestyi Louganisin elämään perustuva TV-elokuva Breaking the Surface: The Greg Louganis Story, pääosassa Mario López.
Pariisi
Pariisi (, [ ) on Ranskan ja Île-de-Francen alueen pääkaupunki. Se muodostaa myös omaa nimeään kantavan departementin, johon ei Pariisin lisäksi kuulu muita kuntia. Varsinaisessa Pariisissa (Commune de Paris) asuu noin 2,2 miljoonaa ihmistä ja koko Île-de-Francen alueella noin 11,9 miljoonaa (2013). Varsinaisen Pariisin vuonna 2010 mitattu väestötiheys on neliökilometrillä. Pariisi on Euroopan unionin väkiluvultaan suurin metropolialue. Maailman metropolialueista se on 30 suurimman joukossa.
Pariisi on yksi maailman suosituimmista turistikaupungeista. Suur-Pariisiin saapuu yli 45 miljoonaa turistia vuodessa, joista 27 miljoonaa on kansainvälisiä kävijöitä. Kaupunkia pidetään yhtenä maailman tärkeimmistä kulttuurin, politiikan, gastronomian ja muodin keskuksista.
Luonnonolot ja ympäristön tila
Pariisi sijaitsee pohjoisessa Ranskassa Seine-joen varrella niin sanotussa Pariisin altaassa, 65 metriä merenpinnan yläpuolella. Korkein maastonkohta kaupungin rajojen sisäpuolella on 130 metriä korkea Montmartren kukkula kaupungin pohjoisosassa. Kaupungin keskustassa sijaitsee kaksi saarta, Île de la Cité ja Île Saint-Louis.
Seine virtaa kaupungin läpi idästä länteen. Sen vuoksi joen pohjoispuolta sanotaan tavallisesti Oikeaksi rannaksi ja eteläpuolta Vasemmaksi rannaksi (Rive Gauche). Oikealla rannalla on vanhastaan ollut kaupungin liike-elämän keskus. Vasen ranta sen sijaan on tullut tunnetuksi ennen kaikkea kulttuurin keskuksena, jonka keskeisin osa on perinteinen yliopistokaupunginosa Quartier latin.
Pariisin esikaupunkeja ovat muun muassa Boulogne-Billancourt, Argenteuil, Versailles, Montreuil, Saint-Denis, Nanterre ja Vitry-sur-Seine. Varsinaisen Pariisin kaupungin pinta-ala on 105,4 neliökilometriä, joka on alle puolet Helsingin maapinta-alasta. Jos ei lasketa mukaan kaupungin laitaman suuria Bois de Boulognen ja Bois de Vincennesin puistoja, kaupungin pinta-ala on vain 86,9 neliökilometriä. Pariisin pieni pinta-ala johtuu siitä, että sen rajoja ei ole puistoalueita lukuun ottamatta laajennettu vuoden 1860 jälkeen. Kaupungin asukkaat käyttävät ympäröiviä suuria metsiä virkistysalueina. Asukastiheys on noin neliökilometriä kohden.
Vuotuinen keskilämpötila on 10,6 °C ja sademäärä 650 millimetriä. Lämpimimmät kuukaudet ovat heinäkuu ja elokuu, jolloin keskimääräinen päivän ylin lämpötila on 24,4 ja 24,6 °C, ja kylmin tammikuu, keskimääräinen alin 2,5 °C. Sateisinta on toukokuussa 65 millimetriä), kuivinta helmikuussa (44 millimetriä). pienois|pysty|Pariisin ilmastokaavio.
Eläimistö
Pariisista puhuttaessa ei usein mainita eläimiä, koska niitä ei tiiviin asutuksen myötä ole merkittävästi. Koiriakaan ei sallita joka puolella Pariisia. Pariisin viranomaisten vuonna 2008 tekemän arvion mukaan kaupungin rottapopulaatio kattaa yli kahdeksan miljoonaa yksilöä.
Yksittäisiä susihavaintoja raportoidaan Pariisin esikaupungeissa säännöllisin väliajoin. Metropolialueelle levinneet sudet vaeltavat kuitenkin lähinnä yksin. Susien tarkkailuun keskittyvän ryhmän, Alliance avec les loupsin, puheenjohtaja Manoël Atman ja Observatoire du loup kertoivat vuonna 2017, että sudet harhailevat vapaasti Yvelinesin ja Essonnen departementtien välillä. Ensimmäisen kerran susia havaittiin noin 320 kilometrin päässä Pariisista vuonna 2016. ”Voimme varmuudella sanoa, että siellä on kiertänyt kolme sutta viime vuoden toukokuusta lähtien. Kolmas vaeltaa yksin”, totesi Atman vuoden 2017 tammikuussa. Susien toimintaa läheltä seuraava Troy Bennett kertoi BBC:lle jo lokakuussa 2015, että sudet siirtyvät rauhoituksen myötä Ranskan pohjoisosiin, muun muassa Pariisiin.
Historia
pienois|vasen|pysty|Keskiaikainen Château du Louvre, Palais du [[Louvren edeltäjä. Limbourgin veljekset, Très Riches Heures du Duc de Berry; Lokakuu, (1412–1416).]] pienois|pysty|vasen|Pariisin keskustaan vuosina 1850–1870 rakennetut uudet kadut. pienois|Näkymä Pariisin [[Latinalaiskortteli|Latinalaiskortteleiden alla sijainneen roomalaisen kylpylän raunioilta.]] pienois|Pariisin 12 vanhinta kaupunginosaa. Ympäröivä harmaa alue havainnollistaa kaupungin koon vuoden 1860 laajentumisen jälkeen. Pariisi on syntynyt Île de la Citén saarella sijainneen kelttiläisen kalastajakylän paikalle. Kaupungin nimi tulee pariiseista, kelttiläisestä heimosta, joka hallitsi aluetta. Osana Gallian valloitusta roomalaisten valloittivat alueen heiltä vuonna 52 ennen ajanlaskun alkua. Aluksi roomalaiset kutsuivat kaupunkia nimellä Lutetia Parisiorum tai pelkästään Lutetia, joka tarkoittaa ’soista paikkaa’, ja sen asukkaita nimellä parisii. Viidessäkymmenessä vuodessa kaupunki laajeni joen kummallekin puolelle.
Pariisin ensimmäisenä piispana pidetty Pyhä Dionysius toi kristinuskon kaupunkiin 200-luvulla. Vuonna 212 sen nimeksi tuli Paris. Roomalaisten valta oli päättynyt vuoteen 508 mennessä, kun frankkien kuningas Klodvig asettui kaupunkiin ja teki siitä Merovingi-dynastian pääkaupungin. 400-luvulla Pariisia uhkasivat Attilan johtamat hunnit, myöhemmin viikingit, joiden hyökkäykset 800-luvulla pakottivat pariisilaiset rakentamaan linnoituksen Île de la Citélle. Merovingihallintoa seurasivat karolingikuninkaat, joiden heikkous vahvisti Pariisin kreivien asemaa, ja vuodesta 987 alkaen kapetingit, jotka suojasivat kaupungin muureilla 1190–1210 ja aloittivat sen nousukauden. 1000-luvun alkupuolella kaupunki kasvoi voimakkaasti. Se levisi joen oikealle rannalle, Notre Damen tuomiokirkko rakennettiin ja Pariisin yliopisto perustettiin. Filip II Augustin hallituskaudella alettiin rakentaa laajaa muuria levinneen asutuksen ympärille; myös Bastilji saatiin valmiiksi vuonna 1381. Satavuotisen sodan aikana (1337–1453) Pariisi oli englantilaisten miehittämä. Vuonna 1429 ranskalaiset piirittivät kaupunkia Jeanne d'Arcin johdolla, mutta englantilaisten häätäminen onnistui vasta vuonna 1436.
Keskiajalla Pariisi oli kukoistava sivistyskeskus ja kaupankäynnin solmukohta. Uskonsotien aika oli verinen ja tuolloin (1562–1598) kaupunki oli katolilaisten tukikohta. Aurinkokuningas Ludvig XIV:n aikana puhkesi Fronde-kapina, jossa aateliset ja porvaristo nousivat vastustamaan kuninkaanvaltaa. Tämän vuoksi kuninkaanpalatsi siirrettiin läheiseen Versailles’n kaupunkiin.
Ludvig XIV:n aikana Pariisia ympäröineet kaupunginmuurit purettiin, ja niiden paikalle rakennettiin Pariisin ensimmäiset bulevardit. Ne kiertävät Pariisin vanhimpien kaupunginosien pohjoispuolitse Place de la Concordelta Bastiljin aukioille. Jo kauan sitä ennen muurin ulkopuolelle oli muodostunut joukko esikaupunkeja, joista käytettiin nimitystä faubourg. Vuonna 1701 nämä faubourgit liitettiin virallisestikin Pariisiin.
Myöhemmin Pariisin ympäri on kuitenkin vielä kaksi kertaa rakennettu uudet muurit, kummallakin kerralla useita kilometrejä entisiä ulommaksi, mutta nekin molemmat on purettu. 1780-luvulla kaupunki ympäröitiin lähinnä tullivalvontaa varten uusilla muureilla, joiden sisään jäivät myös vanhat faubourgit. Nykyisin näiden muurien paikalla on ulompi bulevardikehä, ja myös Pariisin suuri Riemukaari rakennettiin näiden muurien varrelle. Viimeiset Pariisia ympäröivät puolustusmuurit rakennettiin 1840-luvulla vielä joitakin kilometrejä edellisiä ulommaksi. Alkujaan ne sijaitsivat selvästi kaupungin rajojen ulkopuolella, mutta vuoden 1860 alueliitoksessa ne tulivat kaupungin rajaksi. Näiden muurien paikkeilla kaupunkia kiertää nykyään Périphérique-moottoritie ja hieman sen sisäpuolella uloimmat bulevardit.
Ranskan vallankumous alkoi Pariisissa Bastiljin valtauksella 14. heinäkuuta 1789. Muutenkin 1800-luvulla Pariisin poliittinen merkitys korostui muun muassa Napoleon Bonaparten vallankaappauksissa ja lukuisissa vallankumouksissa. Väkiluku kasvoi voimakkaasti ja huolimatta Napoleon III:n toteuttamista laajoista uudistuksista esimerkiksi katuverkoston kehittämisessä tyytymättömyys kasvoi. Ranskan–Preussin sodan (1870–1871) aikaan perustettiin Pariisin kommuuni, joka antautui vasta nälänhädän ja taistelujen täyttämän talven jälkeen.
Napoleon III:n hallituskaudella Pariisin keskeisimmät osat rakennettiin Georges Eugène Haussmannin johdolla suurelta osin uudestaan. Kaupungin läpi rakennettiin koko joukko uusia leveitä katuja ja niiden varsille entistä suurempia rakennuksia. Vuonna 1860 Pariisiin myös liitettiin joukko naapurikuntia, joiden alueelle kaavoitettiin uusia asunto- ja teollisuusalueita.
Eiffel-torni rakennettiin Pariisin maailmannäyttelyä varten 1889. Sitä seuranneet lukuisat maailmannäyttelyt 1855, 1867, 1878, 1889, 1900 ja 1937 osoittivat Pariisin kasvaneen yhdeksi maailman tärkeimmistä kaupungeista. Ensimmäisessä maailmansodassa saksalaiset tykit ja zeppeliinit vaurioittivat kaupunkia. Marnen ihmeen, Marnejoella saavutetun torjuntavoiton ansiosta saksalaisten eteneminen pysähtyi aivan Pariisin lähellä. 1900-luvun kenties merkittävin käännekohta, vuoden 1919 rauhankonferenssi, toi poliittiset johtohahmot ympäri maailman kuudeksi kuukaudeksi Pariisin kaduille solmimaan traagisesti epäonnistuneet I maailmansodan rauhanehdot. Toisessa maailmansodassa Ranskan hallitus julisti Pariisin avoimeksi kaupungiksi, poistui sieltä ja jätti sen saksalaisten miehitettäväksi. Vuonna 1944, kun Yhdysvaltain joukot olivat lähestymässä, alettiin kaupungissa kapinoida saksalaisia vastaan. 26. elokuuta Charles de Gaulle otti sen haltuunsa.
Vuoden 1968 opiskelijakuohunnan maineikkaimmat mielenosoitukset ja mellakat koettiin Pariisissa. 2005 syrjäytyneet siirtolaisnuoret polttivat autoja ja rakennuksia Pariisin esikaupungeissa, joista levottomuuksien aalto levisi muuallekin Ranskaan.
Viime aikoina Pariisi ei juurikaan ole menettänyt merkitystään maailman epävirallisena kulttuuripääkaupunkina. Muistomerkkejä ja rakennuksia on puhdistettu ja korjattu runsaasti, mikä on vaikuttanut kaupunkikuvaan myönteisesti. Pariisi on maailman vierailluin kaupunki, jossa käy sekä turisteja että konferenssivieraita.