cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ß
Historia
thumb|140px|none|Antiikvatyylisen ſs:n ja kahden goot­­tilais­tyyli­sen ſz:n su­lau­tu­minen ß:ksi. thumb|none|140px|Antiikva-ß:n muunnelmia: 1) ſ ja s erillisinä 2) ſs-sulautuma 3) ſz-sulautuma 4) sulzbachin malli.
Kun 1800-luvulla antiikvan käyttö vähitellen yleistyi ja samaan aikaan ſ‑kirjain alkoi jäädä pois käytöstä, haluttiin ß:lle vakiinnuttaa antiikva­muoto. 1870-luvulta alkaen esitettiin useita vaihtoehtoja, jotka enimmäkseen pohjautuivat joko ſz:aan tai ſs:ään. Vuonna 1903 päädyttiin virallisesti suosittelemaan niin sanottua sulzbachin mallia, jota voi pitää eräänlaisena kompromissina (mallin nimi juontuu siitä, että se muistuttaa itäbaijerilaisessa Sulzbachin kaupungissa 1600-luvulla toimineen kirjan­painajan käyttämää versiota, joka tiettävästi oli myös varhaisin antiikva­tyylinen ß). Kaikki kirjasin­lajien suunnittelijat eivät kuitenkaan ole suositukseen tyytyneet, vaan 1900-luvun alkupuolella oli varsin tavallista käyttää mallina fraktuura‑ſz:aa, kun taas monissa uudemmissa kirjasin­lajeissa ß:n malliksi hahmottuu pikemminkin ſs.
thumb|none|140px|Kaunokirjoitus­tyyli­sen ſ:n ja z:n sulau­tu­mi­nen ß:ksi (malli vuo­del­ta 1866).
Saksan kielen ß
Saksan kielessä ss‑yhdistelmällä tai ß‑kirjaimella merkitään soinnitonta alveolaarista sibilanttia  sellaisissa tilanteissa, joissa yksittäisen s‑kirjaimen äännearvo olisi soinnillinen  (esimerkiksi Rosse vs. Rose, Weiße  vs. Weise ).
Vuonna 1996 uudistettujen oikein­kirjoitus­­sääntöjen mukaan ß‑kirjainta käytetään soinnittoman s-äänteen merkkinä seuraavissa tilanteissa:
Vuosina 1901–1996 voimassa olleiden oikeinkirjoitussääntöjen mukaan kirjoitettiin ß niissä tapauksissa kuin nykyisinkin. Lisäksi ß kirjoitettiin ss:n sijaan myös sanan ja sananosan loppuun: Kuß, kußecht, Paß, Paßbild. Näin tehtiin myös sananvartalon lopussa, kun seuraava kirjain oli konsonantti: (du) mußt, (es) paßt, wäßrig, unvergeßne, Rößl.
Sveitsissä ja Liechtensteinissa ß:stä on luovuttu kokonaan, ja sen asemesta käytetään aina ss‑yhdistelmää (vaikka tällöin eräiden sanojen ääntämysero ei ilmene kirjoitusasusta: Masse ’massa, joukko’ vs. Maße  ’määrät, mitat’). Sen sijaan Saksassa ja Itävallassa ß korvataan ss-yhdistelmällä vain poikkeus­tapauksissa (jos ß:n kirjoittaminen on esimerkiksi teknisesti mahdotonta). Aakkostettaessa ß joka tapauksessa vastaa yhdistelmää ss.
Suomen kielen ß
pienoiskuva|left|140px|ß sanassa kanßa vuoden 1776 Bibliassa Myös suomen kielessä on aiemmin käytetty ß-kirjainta kaksoiskonsonantin ss merkkinä.
Nykysuomen aakkosjärjestyksessä ß aakkostetaan kuten ss.
Suuraakkonen ẞ
thumb|left|140px|Suuraakkoseksi muotoiltu ß sana­kirjan Der große Duden nimiö­sivulla (Leipzig 1957).
Antiikvatyylissä sen sijaan koko sana voidaan toisinaan kirjoittaa suuraakkosin. Tällöin ß korvataan virallisten ohjeiden mukaan kirjain­yhdistelmällä SS (esimerkiksi Weiß → WEISS). Vaihto­ehtoisesti on käytetty myös perinteikästä yhdistelmää SZ (WEISZ). Etenkin erisnimessä esiintyvä ß kuitenkin helposti koetaan elimelliseksi osaksi oikeaa kirjoitusasua, ja koska ß on pienaakkoseksi varsin kookas, sitä on toisinaan voitu epävirallisesti käyttää ikään kuin suuraakkosena (WEIß). Esimerkiksi yritysten logoja tai ihmisten hautakiviä varten ß:lle on myös voitu varta vasten suunnitella kirjainmuoto, joka paremmin istuu suuraakkosten joukkoon, mutta käytännössä tällainen vaihtoehto on ollut mahdollinen vain erityis­tapauksissa.
Yli 130 vuoden keskustelujen jälkeen ß:n iso vastine otti merkittävän askelen kohti vakiinnuttamista, kun se 27. kesäkuuta 2008 hyväksyttiin kansain­väliseen ISO 10646 ‑merkistöön (jonka rinnakkais­versio tunnetaan nimellä Unicode). Uudistus ei ainakaan välittömästi vaikuta saksan kielen virallisiin oikein­kirjoitus­ohjeisiin, mutta se antaa ihmisille mahdollisuuden käyttää ß:n suuraakkosellista muotoa, jos he kokevat sen virallista SS‑yhdistelmää sopivammaksi.
Tietotekninen käyttö
Kirjain ß ei sisälly lainkaan alkuperäiseen 7-bittiseen ASCII-merkistöön (josta puuttuvat myös vokaalimerkit ä, ö ja ü), mutta sen 8-bittisessä Latin 1 (ISO 8859-1) ‑laajennuksessa pienen ß:n koodiarvo on DF (223). Unicode-merkistössä pienen ß:n tunnus on U+00DF ja ison U+1E9E. HTML-koodissa pieni ß voidaan tuottaa nimiviittauksella  tai Unicode-tunnukseen perustuvalla numeerisella merkkiviittauksella. Myös isoon ß-kirjaimeen (ẞ) voidaan periaatteessa viitata Unicode-tunnuksen avulla, mutta merkki näkyy oikein ainoastaan, jos se sisältyy käytössä olevaan kirjasin­lajiin.
The Boogeyman – sakset kurkulla
The Boogeyman – sakset kurkulla on vuonna 1980 tehty kauhuelokuva, jonka ohjasi saksalaissyntyinen elokuvaohjaaja Ulli Lommel. Elokuva oli Ulli Lommelin ensimmäinen käsikirjoittama kauhuelokuva ja sitä pidetään ohjaajan kenties menestyneimpänä elokuvana The Tenderness of Wolvesin oheella, kun taas ohjaajan useimmat elokuvat (mm. Tyttö kellarissa) on saanut paljon kritiikkiä ja huonoa arvostusta.
Suomessa elokuva nähtiin elokuvateattereissa jo vuonna 1981, mutta leikattuna ja rangaistusverolla. Kokonaisuudessaan se esitettiin Night Visions- ja Iik!!- festivaaleissa vuonna 2002 ja DVD:nä se esitettiin vuonna 2010.
Elokuvalle tehtiin vuosina 1983 ja 1994 kaksi virallista jatko-osaa, The Boogeyman osa 2: Tappajan paluu ja Return of the Boogeyman, sekä vuonna 1997 epävirallinen Bloodsuckers, joka nimettiin kansainvälisesti nimellä Boogeyman Vampire Club 4. Kaikki jatko-osat ilmestyivät vain videolevitykseen.
Juoni
Pikkutyttönä Lacey todisti kauhistuttavan murhan, kun hänen usein sänkyyn sidottu veljensä Willy päättää eräänä iltana surmata isolla veitsellä kummankin äidin sadistisen rakastelijan. Koska Lacey näki sen tapahtuvan peilin kuvajaisesta heijastumalla, häntä vaivaa seuraavat 20 vuotta kauhu kaikkia peilejä kohtaan. Mutta eräänä päivänä hänen miehensä Jake vie hänet tohtori Warrenin luokse, joka ehdottaa Laceylle menemistä takaisin lapsuuden kotiinsa voittamaan pelkonsa. Se on kumminkin käynnistävä kauhistuttavan, useita kuolonuhreja aiheuttavan painajaisen, kun talossa painajaismainen peili on odottanut Laceyta kaikki nämä vuodet, sisällään yliluonnollinen mörkö, joka sai alkunsa murhasta…
HMS Pakenham (G06)
Valmistus
Alus tilattiin 2. lokakuuta 1939 2. hätälaivueessa Hawthorn Leslie and Companyltä Newcastlesta, missä köli laskettiin 6. helmikuuta 1940. Alus laskettiin vesille 28. tammikuuta 1941 nimellä HMS Onslow. Elokuussa 1941 aluksen nimi vaihdettiin HMS Pakenhamiksi. Alukselle rakennettiin laivueenjohtajana lisämajoitustiloja. Se valmistui 4. helmikuuta 1942, jolloin sen tarjoukseen perustunut hinta oli 416 710 puntaa ilman Amiraliteetin toimittamia ase- ja viestijärjestelmiä.
Palvelus
Joulukuun lopulla aluksella aloitettiin valmistajan koeajot, jolloin se määrättiin palvelukseen 12. hävittäjälaivueeseen. Se vaurioitui törmätessään hinaaja Maltan kanssa, mikä viivästytti valmistumista neljällä päivällä. Alus valmistui 4. tammikuuta 1942 ja siirrettiin vastaanottotesteihin. Testien päätyttyä alus lähti Scapa Flow'hun, missä se aloitti reilun kuukauden kestävän koulutusjakson.
Madagaskarin valtaus - operaatio Ironclad
Osasto saapui 3. huhtikuuta Freetowniin, missä alus palasi saattueeseen 9. maaliskuuta matkaa jatkettaessa. Intian valtamerellä suojausosaston muodostivat mainittujen alusten lisäksi taistelulaiva HMS Malaya, risteilijä HMS Hermione ja hävittäjät HMS Active, HMS Anthony, HMS Laforey, HMS Lookout ja HMS Lightning. Saattue saapui 18. huhtikuuta Kapkaupunkiin. Pakenham erkani 22. huhtikuuta Durbanissa saattueesta, minkä jälkeen se aloitti valmistautumisen Madagaskarin maihinnousuun.
Alus siirrettiin Mombasaan, josta se jatkoi 4. toukokuuta maihinnousuosaston mukana. Saattueen suojana olivat aluksen lisäksi Inconstant, HMS Panther, Anthony, Active, Laforey, Lightning, Lookout, HMS Paladin, HMS Duncan ja Javelin sekä kahdeksan korvettia ja neljä miinanraivaajaa. Operaatiosta vapauduttuaan alus siirrettiin 9. toukokuuta Välimeren laivastoon Paladinin ja Inconstantin kanssa.
Välimeren laivastossa
Alus suojasi 13. kesäkuuta operaatio Vigorousiin kuuluvia saattueita. Seuraavana päivänä saattue joutui voimakkaaseen ilmahyökkäykseen. Italian laivaston merellä olon uhatessa 15. kesäkuuta laivaston komentaja määräsi saattueen palaamaan Aleksandriaan. Saattue oli jatkuvien ilma- ja E-veneiden hyökkäysten kohteena. Seuraavana päivänä operaatio peruutettiin. Alus palasi saattueen jäljellä olevien alusten mukana Aleksandriaan.
Alus suojasi 28. kesäkuuta Aleksandriasta Suezin kanavan suulle Paladinin kanssa taistelulaiva HMS Queen Elizabethin, joka oli lähdössä Adenin kautta Yhdysvaltoihin korjattavaksi. Heinäkuun alusta alus oli 12. hävittäjälaivueen laivueenjohtajana. Alus suojasi 14. heinäkuuta Paladinin, HMS Jerviksen ja Javelinin kanssa saattueen Port Saidista Kyprokselle, mistä se palasi 17. heinäkuuta Port Saidiin. Alus suojasi 19. heinäkuuta samojen alusten kanssa risteilijöitä Didoa ja Euryalusta, jotka tulittivat Marsa Matruhia.
Alus liittyi 10. elokuuta Port Saidissa operaatio Pedestalin kolmen aluksen saattueen MW12 suojaksi koottuun laivasto-osastoon. Seuraavana päivänä alus palasi osaston mukana Port Saidiin. Aluksen palvelus saattueita suojaten ja merialuetta valvoen jatkui ilman mainittavia tapahtumia. Alus upotti 30. lokakuuta Port Saidin koillispuolella Saksan laivaston sukellusveneen U-559 syvyyspommein HMS Petardin, HMS Heronin, Dulvertonin kanssa. Sukellusveneen upotukseen osallistui lisäksi Kuninkaallisten ilmavoimien 47. laivueen Short Sunderland -lentovene. Alus suojasi 16. marraskuuta Port Saidista Maltalle matkannutta saattuetta MH13, josta se erkani seuraavana päivänä palaten Aleksandriaan (operaatio Stoneage/M39). Alus suojasi 18. marraskuuta Maltalle matkannutta saattuetta MW13, joka joutui Dernan edustalla ilmahyökkäykseen. Se erkani seuraavana päivänä saattueesta palaten Aleksandriaan.
Alus täydensi 2. joulukuuta HMS Orionin, Petardin ja Kreikan laivaston Vasilissa Olgan kanssa operaatio Portcullis/MH1:n saattueen MW14 suojaa, kun lähisuojana oli seitsemän Hunt-luokan saattuehävittäjää. Kreetan lähistöllä saattueen suojaosastoon liittyi 4. joulukuuta Maltalta saapunut Force K. Alus jäi seuraavana päivänä saattueesta vapauduttuaan Maltalle, mistä se suojasi 7. joulukuuta Egyptiin saman osaston ja Kreikan laivaston Pindosin kanssa operaatio ME:n saattueen ME11. Saattue joutui seuraavana päivänä kaksi vuorokautta kestäneisiin ilmahyökkäyksiin. Alus erkani 11. joulukuuta saattueesta saavuttuaan Port Saidiin, minkä jälkeen se aloitti matkansa Aleksandriaan huollettavaksi.
Tammikuussa 1943 alus vapautui telakalta ja suojasi 13. tammikuuta saattueen ME13 Port Saidiin. Seuraavana päivänä alus sekä kuninkaallisten ilmavoimien 39. laivueen Bristol Beaufort avustivat HMS Hursleytä Italian laivaston sukellusveneen R. Smg. Narvallon (34.01667°N, 16.35°W) upottamisessa. Sukellusveneessä olleista yhdestätoista vangitusta englantilaisesta upseerista pelastui vain kolme. Alus erkani upotuksen jälkeen saattueesta palaten Maltalle.
Alus upottivat 15. tammikuuta Javelinin kanssa Lampedusan eteläpuolella italialaisen SS Agosto Bertanin (8 328 grt). Seuraavana päivänä alukset partioivat Pohjois-Afrikan rannikolla, jolloin ne upottivat Tripolista Sfaxiin matkalla olleen Italian laivaston apualuksen Tanaron. Seuraavana päivänä alukset palasivat partiomatkaltaan Maltalle. Alus partioi 18. tammikuuta HMS Nubianin ja Vasilissa Olgan kanssa, jolloin osasto upotti 19. tammikuuta Italian laivaston kuljetusaluksen Strombolin.
Alus suojasi 4. helmikuuta Punaisella merellä Petardin, HMS Isiksen, Heron, HMS Derwentin ja Vasilissa Olgan kanssa operaatio Pamphletissa Australiaan matkannutta joukkojenkuljetussaattuetta. Operaatiosta vapauduttuaan alus palasi 8. helmikuuta Aleksandriaan, mistä se jatkoi matkaansa Maltalle. Alus suojasi 8. maaliskuuta HMS Abdielia, joka oli laskenut miinoja Sisilian kapeikkoon. Matkan aikana se upotti Paladinin kanssa Pantellarian edustalla kuljetuslautan. Seuraavana päivänä alus palasi Maltalle. Alus täydensi 15. maaliskuuta Petardin ja Vasilissa Olgan kanssa operaatio Pokerin saattueen MW23 suojana olleita HMS Hurworthia, HMS Croomea ja Kreikan laivaston Kanarista. Seuraavana päivänä hävittäjä suojan poistuttua saattue joutui ilmahyökkäykseen.
Alus hyökkäsi 16. huhtikuuta Marsalan lounaispuolella Paladinin kanssa Italian laivaston torpedoveneiden Tifonen, Climenen, Cignon ja Cassiopean suojaamaan akselivaltojen saattueen kimppuun. Hyökkäyksen aikana upotettiin kaksi torpedovenettä, mutta muut alukset pääsivät pakoon. Pakenhamiin osui neljä kranaattia, jolloin sen konehuoneeseen virtasi vettä. Paladin otti liikuntakyvyttömän sisaraluksensa hinaukseen, mutta operaatio peruutettiin ilmahyökkäysuhan vuoksi. Miehistö siirrettiin Paladiniin, joka sen jälkeen upotti Cape Granitolan itäpuolella vaurioituneen aluksen torpedolla.
Päälliköt
Aluksen päälliköinä olivat:
Siaka Stevens
Siaka Probyn Stevens (24. elokuuta 1905 Moyamba, Brittiläinen Sierra Leone – 29. toukokuuta 1988 Freetown, Sierra Leone) oli sierraleonelainen poliitikko. Hän toimi maansa pääministerinä 1967–1971 ja presidenttinä 1971–1985.
Kirsty Balfour
Kirsty Balfour (s. 21. helmikuuta 1984, Edinburgh) on skotlantilainen rintauimari.
Balfour voitti kultaa 200 m rintauinnissa vuoden 2006 uinnin pitkän radan Euroopanmestaruuskilpailuissa ja hopeaa vuoden 2007 uinnin maailmanmestaruuskilpailuissa.
Ennätykset
Pitkällä radalla
Lyhyellä radalla
NFC West
NFC West on amerikkalaisen jalkapallon ammattilaisliigan National Football Leaguen National Football Conferencen läntinen divisioona. Siinä pelaa neljä joukkuetta: Arizona Cardinals, Los Angeles Rams, San Francisco 49ers ja Seattle Seahawks.
Kun divisioona muodostettiin AFL:n ja NFL:n yhdistyttyä vuonna 1970, siihen kuuluivat Atlanta Falcons, Los Angeles Rams, New Orleans Saints, and San Francisco 49ers. Vuonna 1976 Seattle Seahawks liittyi NFL:ään ja NFC Westiin, mutta vuonna 1977 Seahawks vaihtoi konferenssia ja siirtyi AFC Westiin. Vuonna 1995 NFC Westiin liittyi jälleen uusi joukkue, Carolina Panthers. Vaikka Ramsin kotikaupunki vaihtui Los Angelesista St. Louisiksi samana vuonna, divisioonan kokoonpanoon ei tehty enää muutoksia.
Play off -esiintymiset yhteensä
1 Joukkue pelasi St. Louisissa vuosina 1995–2016
2 Siirtyi NFC Southiin kaudella 2002.
3 Joukkueen kaikki play off -esiintymiset ajoittuivat ajalle, jolloin Cardinals pelasi vielä NFC Eastissä.
Wilhelm Amatius Tötterström
Wilhelm Amatius Tötterström (4. marraskuuta 1860, Helsinki – 6. lokakuuta 1933, Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. W.A. Tötterström suoritti arkkitehdin tutkinnon Suomen polyteknillisessä opistossa 1885. Seuraavana vuonna hän aloitti ylimääräisenä arkkitehtina Yleisten rakennusten ylihallituksessa. Hän toimi ensin vt. lääninarkkitehtina Mikkelissä vuodesta 1891 ja sitten Oulussa vuodesta 1894 kunnes sai nimityksen lääninarkkitehdiksi 15. lokakuuta 1895. Vuosina 1902–1907 hän toimi Mikkelin lääninarkkitehtina ja tämän jälkeen Hämeen lääninarkkitehtina vuoteen 1914 asti, jolloin siirtyi Yleisten rakennusten ylihallituksen I arkkitehdiksi.
Töitä
thumb|220px|Pyhännän kirkko kesällä 2008.
VKT-linja
thumb|VKT-aseman sijainti. VKT-linja eli Viipurin–Kuparsaaren–Taipaleen linja oli suomalaisten kolmas ja viimeinen puolustusasema Karjalankannaksella jatkosodan aikana. Kun pääasema ja Vammelsuun–Taipaleen eli VT-linja olivat murtuneet puna-armeijan 9. kesäkuuta 1944 tykistöllä ja ilmavoimilla aloittamalla ja yhteensä 450 000 miehen, 10 000 tykin ja kranaatinheittimen sekä 800 panssarivaunun ja rynnäkkötykin voimin toteutun Kannaksen suurhyökkäyksen alkuvaiheessa, Karjalankannaksen 75 000 miehen vahvuiset suomalaisjoukot siirtyivät vastaanottamaan hyökkäystä lähes täysin linnoittamattomaan VKT-linjaan, jonka linnoitustyöt olivat alkaneet vasta alkuvuodesta 1944.
VKT-linja taipui kesä–heinäkuussa 1944 Viipurin taistelun jälkeen Ihantalaan ja Tienhaaraan asti Talin–Ihantalan taistelussa ja Viipurinlahdella, ja myöhemmin heinäkuun alkupuolella Vuosalmella. Neuvostojoukkojen hyökkäys onnistuttiin kuitenkin pysäyttämään kaikilla rintamalohkoilla. VKT-linja ei murtunut, mutta siitä jouduttiin vetäytymään, kun rauha solmittiin syyskuussa 1944.
Unohdetut kuvat
Unohdetut kuvat on Costa Botesin ja Peter Jacksonin ohjaama uusiseelantilainen pseudodokumenttielokuva vuodelta 1995. Se kertoo dokumentaarista tyyliä jäljitellen kuvitteellisesta Colin McKenziestä, uusiseelantilaisesta elokuvan pioneerista, joka keksii 1900-luvun alussa muun muassa kamera-ajon sekä ääni- ja värielokuvan ennen muita, mutta jää unholaan onnettomien sattumien ja ennenaikaisen kuolemansa vuoksi.
Kun elokuva ensiesitettiin Uuden-Seelannin televisiossa 28. lokakuuta 1995, monet luulivat sitä todelliseksi dokumentiksi ja pettyivät tai suuttuivat, kun se paljastettiin jälkeenpäin fiktioksi. Elokuvaa mainostettiin etukäteen dokumenttina ja esimerkiksi The Listener -lehdessä julkaistiin elokuvasta ja Colin McKenziestä laaja artikkeli, jonka kirjoittaja oli juonessa mukana. Toisaalta Jackson ja Botes ovat ilmaisseet, ettei heidän tarkoituksensa ollut huijata katsojia, vaan että ohjelman kuluessa sen fiktiivisyys paljastuisi itse kullekin.
Samuel Ramey
Samuel Edward Ramey (s. 28. maaliskuuta 1942 Colby, Kansas) on yhdysvaltalainen oopperalaulaja, äänialaltaan basso ja bassobaritoni.
Ramey valmistui Colby High Schoolista vuonna 1960. Hän opiskeli sen jälkeen Kansasin valtionyliopistossa ja Wichitan valtionyliopistossa. Hän saavutti varhaisimmat menestyksensä New Yorkissa.
Ramey teki debyyttinsä Metropolitan-oopperassa vuonna 1984. Hän on sen jälkeen esiintynyt lukuisilla maailman arvostetuimmilla oopperalavoilla, kuten La Scalassa ja Wienin valtionoopperassa.
Ramey asuu nykyisin Chicagossa. Hänet tunnetaan mm. Händelin, Mozartin, Rossinin, Verdin, Puccinin, Donizettin, Bellinin, Boiton, Gounod'n, Berlioz'n, Massenet'n ja Offenbachin teosten tulkinnoistaan.
Estádio Santa Rosa
Estádio Santa Rosa on monikäyttöinen stadion Novo Hamburgossa Brasiliassa. Nykyään sitä käytetään enimmäkseen jalkapallossa Esporte Clube Novo Hamburgon kotikenttänä. Stadionille mahtuu 17 000 ihmistä.
Kosmos 111
Kosmos 111 oli Neuvostoliiton Luna-ohjelmaan kuulunut epäonnistunut kuuluotain joka lähettiin matkaan Baikonurin avaruuskeskuksesta 1. maaliskuuta 1966. Kosmos 111 oli seuraavan Luna 10-luotaimen kaltainen E-6S sarjan kuuluotain. Kosmos 111 oli ensimmäinen yritys lähettää luotain toisen taivaankappaleen kiertoradalle, mutta kiihdytysraketin vika jätti luotaimen matalalle maata kiertävälle radalle. Ilmakehän kitka pudotti luotaimen kaksi päivää myöhemmin 3. maaliskuuta. Epäonnistumisen salaamiseksi luotaimelle annettiin Kosmos-sarjan satelliittitunnus eikä luotaimen todellista tehtävää myönnetty julkisesti.
Tausta
Neuvostoliitto oli saavuttanut erävoiton kilpajuoksussa Kuuhun Luna 9:n onnistuessa tekemään ensimmäisen pehmeän laskeutumisen Kuuhun. Yhdysvaltojen Lunar Orbiter -ohjelman suunnitelmana oli lähettää luotaimia Kuun kiertoradalle vuoden 1966 aikana. Jotta Neuvostoliitto saisi ensimmäisenä luotaimen kiertämään Kuuta muunnettiin kaksi E-6 sarjan laskeutujaa kiertolaisluotaimiksi E-6S, joista Kosmos 111 laukaistiin ensimmäisenä. Varalla ollut luotain laukaistiin onnistuneesti 31. maaliskuuta Luna 10 -nimellä.
Laukaisu
Kosmos 111 lähetettiin matkaan Baikonurin avaruuskeskuksesta 1. maaliskuuta 1966 Molnija-M kantoraketilla. Luotain pääsi onnistuneesti matalalle Maata kiertävälle radalle josta se oli tarkoitus lähettää edelleen kohti Kuuta, mutta Blok-L kiihdytysvaiheen asennonsäätimen jumiuttuminen johti luotaimen hallinnan menettämiseen. Luotain putosi ilmakehän kitkan vaikutuksesta kaksi päivää myöhemmin 3. maaliskuuta. Epäonnistumisen salaamiseksi luotaimelle annettiin Kosmos-sarjan satelliittitunnus eikä luotaimen todellista tehtävää myönnetty julkisesti. Laukaisu oli ajoitettu osaltaan juhlistamaan Neuvostoliiton kommunistisen puolueen 23. edustajankokousta, joka oli ensimmäistä kertaa Leonid Brežnevin johtama.
Blok-L vaihe mukaan lukien Kosmos 111:n massa oli 6540 kg josta luotaimen osuus 1600 kg. Kiertoradan alin piste oli aluksi 168 kilometrin korkeudella ja ylin piste 180 kilometrin korkeudella kiertoajan ollessa 88,00 minuuttia.
Rakenne
Kosmos 111 oli E-6S sarjan kuuluotain jossa aiemman E-6 laskeutujan laskeutumiskapseli oli korvattu irrotettavalla kiertorataosalla. Kiertorataosa oli 150 cm:n pituinen tyvestään 75 cm halkaisijaltaan oleva 245 kg:n painoinen sylinteri jossa mittalaitteet sijaitsivat. Laiteosassa sijaitsivat luotaimen KTDU-5A rakettimoottori ja ohjausjärjestelmät. Kokonaismassa oli 1600 kg. Luotaimessa ei ollut aurinkopaneeleja, vaan se toimi akkujen varassa.
Luotain sisälsi seitsemän tieteellistä mittalaitetta: magnetometrin, gammaspektrometrin, piezosähköisen mikrometeoroidi-ilmaisimen, varattujen hiukkasten ilmaisimen, aurinkotuulen plasman elektronien laskurin sekä Kuun pinnan tutkimiseen röntgensäde- ja infrapunailmaisimet. Lisäksi luotaimen radiolähettimen avulla olisi ollut mahdollista tutkia Kuun painovoimaa ja tarkkailla radiolähetysten muuttumista luotaimen kulkiessa Kuun taakse.
Kilimanjaron alue
pienoiskuva|Kilimanjaron alue Tansanian kartalla tummanpunaisella. Kilimanjaron alue on yksi Tansanian 31 hallinnollisesta alueesta (mkoa eli region). Se sijaitsee maan pohjoisosassa Kenian vastaisella rajalla.
Alueen pinta-ala on noin 13 300 neliökilometriä. Vuoden 2012 väestönlaskennan mukaan siellä asui 1 640 087 asukasta. Alueen pääkaupunki on Moshi.
Alueen suurimmat etniset ryhmät ovat chaggat ja paret. Maanviljelys on tärkein elinkeino. Myyntiin kasvatetaan ennen kaikkea kahvia. Vaikka alue on Tansanian pienimpiä, siellä tuotetaan noin kolmannes maan kahvista.
Felice Bryant
Matilda Genevieve ”Felice” Bryant, o.s. Scaduto, (7. elokuuta 1925 Milwaukee, Wisconsin, Yhdysvallat – 22. huhtikuuta 2003 Gatlinburg, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen countrymusiikin lauluntekijä. Hänet tunnetaan erityisesti aviomiehensä Boudleaux Bryantin kanssa tekemästään musiikista, varsinkin The Everly Brothersille tehdyistä menestyskappaleista. Pariskunta kuuluu Nashvillen ja countrymusiikin menestyneimpiin lauluntekijöihin. Felice ja Boudleaux Bryantin noin 1 500 julkaistua kappaletta on nauhoittanut yli 400 artistia. On arvioitu, että heidän laulujaan oli jo 1980-luvun loppuun mennessä myyty yli 300 miljoonaa kappaletta.
Bryantit on valittu Nashville Songwriters Hall of Fameen, Country Music Hall of Fameen ja Songwriters Hall of Fameen.
Elämä ja ura
Felice Scaduto syntyi vuonna 1925 Milwaukeessa Wisconsinissa. Hänellä ei ollut musiikillista koulutusta, mutta hän lauloi ja kirjoitti kappaleita jo nuorena ja oli innostunut runoudesta. Hän esiintyi toisen maailmansodan aikaan vapaaehtoisjärjestö United Service Organizationsin yhdysvaltalaisille joukoille järjestämissä musiikkiesityksissä. Vuonna 1945 Scaduto tapasi viisi vuotta vanhemman lauluntekijä Boudleaux Bryantin Milwaukeessa. Suhde johti mutkitta avioliiton solmimiseen jo samana vuonna. He alkoivat pian myös kirjoittaa musiikkia yhdessä.
Little Jimmy Dickens nauhoitti vuonna 1949 Bryantien kappaleen ”Country Boy”, joka nousi listalla kymmenen kärkeen. Vuonna 1953 Bryantit kirjoittivat kappaleen ”Hey Joe”, jonka nauhoitti ensimmäisenä Carl Smith ja jonka Frankie Laine äänitti suuren suosion saavuttaneen version. He tekivät countryduo The Everly Brothersille lukuisia kappaleita, mukaan lukien ”Bye Bye Love” (1957), ”Wake Up Little Susie” (1957), ”All I Have to Do Is Dream” (1958), ”Bird Dog” (1958), ”Problems” (1958), ”Take a Message to Mary” (1959) ja ”Let’s Think About Living” (1959), joista kaikkia myytiin vähintään miljoona kappaletta.
1960-luvulla Bryantit tekivät musiikkia muun muassa Jim Reevesille ja Sonny Jamesille. Heidän vuonna 1960 kirjoittansa kappaleen ”Love Hurts” ovat nauhoittaneet useat artistit, mukaan lukien The Everly Brothers, Roy Orbison, Gram Parsons, Jim Capaldi ja hard rock -yhtye Nazareth. Osborne Brothersille kirjoitettu kappale ”Rocky Top” (1968) on noussut Bryantien tunnetuimmaksi sävellykseksi ja yhdeksi countrymusiikin nauhoitetuimmista kappaleista. Tennesseen osavaltio on ottanut ”Rocky Topin” viralliseksi tunnuslaulukseen. Vuonna 1979 Felice ja Boudleaux Bryant nauhoittivat ensimmäisen albuminsa esittäjinä.
Boudleaux kuoli vuonna 1987. Hänen kuolemansa jälkeen Felice teki vielä ajoittain musiikkia yksin. Hän kuoli huhtikuussa 2003 Gatlinburgissa Tennesseessä. Felicellä ja Boudleaux’lla oli kaksi poikaa, Dane ja Del Bryant.
HMS Suffolk (1765)
HMS Suffolk oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1765 vesillelaskettu Suffolk-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus
Alus tilattiin 1. tammikuuta 1761 John Randall and Companyltä Rotherhithestä, missä köli laskettiin 4. maaliskuuta. Se laskettiin vesille 22. helmikuuta 1765 ja valmistui heinäkuussa 1778 Chathamissa, jolloin valmistuskustannukset olivat 31 300 puntaa ja kaksi shillinkiä.
Palvelus
Alus romutettiin Chathamissa helmikuussa 1803.
Ammunnan maailmanmestaruuskilpailut 1906
Vuoden 1906 ammunnan maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Milanossa. Kilpailut olivat kymmenennet maailmanmestaruuskilpailut ammunnassa. Ohjelmassa oli vapaakivääri ja vapaapistooliammunta.
Gábor Boczkó
Gábor Boczkó (s. 1. huhtikuuta 1977) on unkarilainen kalpamiekkailija ja olympiamitalisti.
Boczkó oli mukana Unkarin hopeaa voittaneessa joukkueessa Ateenan olympialaisissa 2004. Joukkueessa kilpailivat hänen lisäkseen Krisztián Kulcsár, Géza Imre ja Iván Kovács. Kultaa voitti Ranska ja pronssia Saksa.
Estádio da Serrinha
Estádio da Serrinha on monikäyttöinen stadion Goiâniassa Brasiliassa. Nykyään sitä käytetään enimmäkseen jalkapallossa Goiás Esporte Cluben kotikenttänä. Stadionille mahtuu 10 000 katsojaa.
Jōnan-ku
Jōnan-ku on yksi Japanin Kyūshūn saarella Fukuokan prefektuurissa sijaitsevan Fukuokan kaupungin seitsemästä suuralueesta. Se sijaitsee sisämaassa Fukuokan keskiosassa kaupungin ydinkeskustan lounaispuolella. Jōnan-kun pinta-ala on 15,99 neliökilometriä ja siellä on 131 145 asukasta (vuonna 2017).
Jōnan-ku oli toukokuun alkuun 1982 saakka osa suurempaa Nishin suuraluetta, josta erotettiin tuolloin Jōnanin ja Sawaran suuralueet. Jōnan-ku on pääasiassa asuinaluetta. Vaikka se sijaitsee lähellä keskustaa, se on kärsinyt ruuhkista kunnollisen liikenneinfrastruktuurin puutteessa. Vuonna 2005 avattu Fukuokan metron Nanakuma-linja toi tilanteeseen jonkin verran parannusta.
Viekšniai
Viekšniai (samogiitiksiksi: Vėikšnē) on Liettuan luoteisosassa, Telšiain läänissä sijaitseva kaupunki. Se on osa Mažeikiain kunnallispiiriä. Vuonna 2010 kaupungin väkiluku oli 2 184 asukasta. Mažeikiai sijaitsee 17 kilometriä kaakkoon Viekšniaista.
Wah-wah
250px|thumb|Säädettävä [[BOSS PW-10 V-Wah -efektipedaali.]]
Wah-wah on erityisesti sähkökitaran ääniefekti. Siinä erityisellä efektipedaalilla äänen taajuuskaistaa suodattimen avulla epäsymmetrisesti muuntamalla saadaan aikaan vaakkuvaääninen lopputulos kuulostaen siltä, kuin joku sanoisi "wah-wah" (englannin kielen mukaan äännettynä).
Toimintaperiaate
Periaatteessa pedaali on suodatin, joka jalalla käytettävän potentiometrin ohjaamana päästää taajuuksia läpi tai vaimentaa ne. Efekti syntyy suodatettavien taajuusalueiden jatkuvalla vaihtelulla. Suodin voi olla liitettynä suoraan itse potentiometriin. Toinen tapa on muuttaa potentiometrillä valonlähteen kirkkautta, johon suodatinta ohjaava optinen sensori reagoi. Markkinoilla on myös ns. autowah laitteita, jotka reagoivat tulevan signaalin tason muutoksiin, ja joissa reagointinopeutta sekä efektin syvyyttä voi tavallisesti säätää. Säätimiä voi käyttää tuottamaan varsinaisesta wah-efektistä poikkeavia sointeja ja joskus laitteiden katsotaan olevan lähempänä äänen syntetisoimista erityisesti, jos suodinta ohjaa soiton voimakkuuden vaihteluja seuraava matalataajuusoskillaattori. Ensimmäinen tällainen laite oli Musitronics Mu-Tron III.
Äänenvoimakkuus tai sävelkorkeus eivät wah-pedaalissa muutu, joten efektiä ei pidä sekoittaa tremolo- tai vibrato-efektiin, vaikka taajuuden toistuvasti korostuessa tai vaimentuessa vaikutelma saattaa olla sama. Vaikutelmaa voi esiintymistilanteessa vielä hämmentää, jos muusikko käyttää multiefektiä, jossa samalla pedaalilla voi ohjata muita efektejä esimerkiksi säätelemään väritetyn ja kitaran perussoinnin suhdetta. Pedaalin virtalähteenä toimii joko paristo tai vastaavan jännitteen antava muuntaja.
Historia
Wah-wah-efektiä on käytetty jo 1900-luvun alkupuolelta alkaen esimerkiksi jazz-musiikissa manuaalisesti trumpetin tai muiden puhaltimien soitossa. Tällaisen sordinolla tehdyn efektin voi kuulla esimerkiksi Spike Jones & City Slickers -yhtyeen vuoden 1942 kappaleessa "Clink! Clink! Another Drink".
Pedaalit ilmaantuivat markkinoille 1960-luvun loppupuolella, ja kitaristit käyttävät niitä edelleen. Kitaravalmistaja Leo Fender teki ensimmäisen wah-wah-pedaalin jo 1940-luvulla.
Wah-wah-efekti popularisoituu
Wah-wah-pedaalin käyttö popularisoitui 1960-luvun psykedeelisen rockin myötä. Jimi Hendrix oli huomattavin sähkökitaran wah-wah-pedaalin popularisoija 1960-luvulla. Myös joukko muita tuon ajan kitaristeja, kuten Creamin Eric Clapton ja Frank Zappa käyttivät wah-wahia laajalti. Hendrix käytti efektiä myös perkussiivisesti kuolettamalla nuotit (esimerkiksi kappaleissa "Little Miss Lover" ja "Voodoo Child (Slight Return)", joka lienee eräs tunnetuimpia wah-wahia sisältäviä kappaleita). Tällä tavoin wah-wahia on käytetty usein myöhemminkin, esimerkiksi 1970-luvun Shaft-elokuvien teema ja The Temptations -lauluyhtyeen "Papa Was a Rolling Stone" ovat kuuluisia esimerkkejä. Suomessa Kirkan käännöshittiä "Hetki lyö" pidetään ensimmäisenä levytettynä kappaleena, jossa kitarassa käytetään wah-efektiä. HIM-yhtyeen Daniel Lioneye käyttää erittäin laajalti wah-wah-pedaalia.
Erilaisia wah-wah-tekniikoita
Wah-wahilla voi myös tuottaa alkeellisen vaikutelman "puhumista" muistuttavasta äänestä (esimerkiksi Jimi Hendrixin kappaleen "...Still Raining, Still Dreaming" alussa ja David Lee Rothin yhtyeen kappaleessa "Yankee Rose", jossa Steve Vain kitarointi wahin kanssa saa aikaan dialogin Rothin laulun kanssa). Tabula Rasa -yhtyeen Heikki Silvennoinen käyttää "Vuorellaistuja"-kappaleessa pedaalia korostamaan soolon venytyksiä ja juoksutuksia "kaventamalla" ja "levittämällä" kitaran sointia. Ritchie Blackmore käyttää tätä tekniikkaa "Emmaretta" - kappaleessa.
Led Zeppelinin Jimmy Page käytti joskus wah-wah-pedaaleita tuottaakseen terävää ääntä. Tällöin hän ei polkenut pedaalia, vaan ainoastaan piti sitä ääriasennossa. Uriah Heep -kitaristi Mick Box on käyttänyt tätä tekniikkaa korostaakseen kitaran sointia tarvitsematta nostaa äänenvoimakkuutta. Myöhemmin wah-wah-pedaalia on käyttänyt paljon esimerkiksi Metallican kitaristi Kirk Hammett, jonka tyylistä yhtyeen kappale "Enter Sandman" on hyvä esimerkki. HIM-yhtyeen Mikko Lindström käyttää wah-wahia äärimmäisen usein soittonsa tehostamisessa. Hän käyttää useimmin wahia sooloissaan, sekä slide-tekniikassa. Tämä vaikuttaa hänen jo ennestään raskaaseen soundiinsa. Muun muassa miehen toisella sooloalbumilla "Neolithic Way" -kappaleessa Dunlop Cry Baby Bass Wah -pedaali tuo hänen slideensa äärimmäisen aggressiivisen, etäisesti raivostunutta kissaa muistuttavan äänen.
Wah-wah muiden soitinten kanssa
Kitaran wah-wah-pedaalin ottivat käyttöönsä myös monet muuta kuin kitaraa soittaneet muusikot. Esimerkiksi Miles Davis soitti trumpettiaan wah-wah-pedaalin läpi (puhallinsoittimissa ääni täytyy ensin soittaa mikrofoniin ennen sen muokkausta pedaalilla). Samoin jotkut kosketinsoittajat ja basistit ovat käyttäneet wah-wah-pedaalia. Esimerkkejä bassolle ovat Yes-yhtyeen Chris Squire "The Fish" -kappaleessa sekä Metallican Cliff Burton kappaleessa "(Anesthesia) Pulling Teeth".
Mm. Jean-Luc Ponty ja Mahavishnu Orchestran Jerry Goodman ovat käyttäneet wah-wahia sähköviulun kanssa.
Katso myös
"Tales of Brave Ulysses" (Cream-yhtyeen kappale, artikkelissa on näyte, jossa wah-efekti on kuultavissa)
Lähteet
Wah-Wah (Effektgerät) ワウペダル
Karpo
Karpo voi viitata seuraaviin:
Oulun Työväen Palloilijat
Oulun Työväen Palloilijat (OTP) on vuonna 1946 perustettu oululainen jalkapalloseura, joka pelaa kaudella 2021 Kakkosen C-lohkossa. OTP on pelannut yhteensä 14 kautta Mestaruussarjassa ja Veikkausliigassa. OTP on myös yksi AC Oulun perustajaseuroista.
Seuran perustaminen
OTP perustettiin sodan jälkeen 8. tammikuuta 1946. Seuran taustana olivat silloiset Oulun sosiaalidemokraattitaustaiset henkilöt. Tavoitteena oli ensimmäisen puheenjohtajan mukaan "'Koota kaikki palloilua harrastavat työläisnuorukaiset ja -neitoset samaan joukkoon, ja saada työläispalloilu nousemaan Oulussakin sille tasolle, millä se on muissakin samankokoisissa kaupungeissa. Ohjelmaan on otettu ensinnäkin jääpallo, jossa on järjestetty harjoituksiakin, ja kesän tullen pesä- ja jalkapallo, joissa toivomme saavamme kohtalaisen hyvät joukkueet kokoon. Myöhemmässä vaiheessa tulee kysymykseen myös käsi- ja koripalloilu, sekä mahdollisesti jääkiekkoilu'."Seura liittyi silloin luonnollisesti TUL:n jäseneksi. Seura pelasi ensin TUL:n omia sarjoja ja sitten 1950-luvulla erikoisliittojen, kuten Palloliiton, Pesäpalloliiton ja Jääkiekkoliiton paikallisia alueellisia sarjoja.
Tero Kemppainen
Tero Kemppainen (s. 14. elokuuta 1968 Paltamo) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Oulun Työväen Palloilijat
Seuran perustaminen
OTP aloitti jalkapallo-ottelut kesäkuun alussa 1946. Ensimmäinen vastustaja oli Karihaaran Tenho Kemistä, joka voitti oululaiset peräti 7–0. Alun tappiosta huolimatta samana kesänä tuli TUL:n Pohjois-Suomen piirin mestaruus. Tämän jälkeen 1940-luvun lopulla OTP:n jalkapalloilijat pelasivat TUL:n suursarjan pohjoislohkossa menestyksen jäädessä laihaksi. 1950-luvulla harrastajapohjan laajeneminen ja määrätietoinen harjoittelu alkoivat tuottaa urheilullista menestystäkin. Vuonna 1953 seura saavutti ensimmäistä kertaa TUL:n suursarjan lohkovoiton, joka tiesi mahdollisuutta karsia Palloliiton alaiseen Suomensarjaan pääsystä. Silloin nousu ei vielä onnistunut, mutta seuraavana vuonna sarjanousu tapahtui.
Tero Kemppainen
Kemppainen on Kajaanin Hakan kasvatti ja aloitti pääsarjauransa kaudella 1988 silloisen SM-sarjan Ilveksessä. Hän edusti koko 1990-luvun Rovaniemen Palloseuraa ja kaudet 2000–2001 Myllykosken Palloa, jossa hän saavutti molemmilla kausilla SM-pronssia. Sittemmin hän on pelannut alemmilla sarjatasoilla muun muassa Kajaanin Palloilijoissa ja AC Kajaanissa.
SM-sarjassa ja Veikkausliigassa Kemppainen pelasi kaikkiaan 314 ottelussa ja teki 20 maalia. Hänet nimettiin Veikkausliigan legendaksi vuonna 2009. Hän pelasi myös yhden ottelun juuri toimintansa aloittaneessa Suomen futsalmaajoukkueessa vuonna 1998.
Oulun Työväen Palloilijat
Seuran perustaminen
Seuran toiminta oli 1950-luvun taitteessa merkittävästi lisääntynyt jääkiekon, kori- ja lentopallon tultua ohjelmaan. Keväällä 1953 katsottiin tarpeelliseksi seuran reservijoukkueiden pelaamista varten perustaa sisarseura, joka otti nimekseen Oulun Pallo-Veikot (OPV). OPV:n toimintaa kesti aina 1970-luvun alkuun, jolloin se yhdistyi OLS:n jalkapallotoiminnan kanssa.
Jalkapallosta ykköslaji
OTP aloitti taipaleensa vuonna 1955 silloiselta toiseksi korkeimmalta kansalliselta sarjatasolta, Kakkosesta. OTP vietti Kakkosessa 10 kautta, nousten kaudeksi 1966 Mestaruussarjaan vain pudotakseen sieltä seuraavaksi neljäksi kaudeksi takaisin Kakkoseen. Mestaruussarjaan nousseessa joukkueessa pelasivat maalissa Martti Majonen, puolustuksessa Veikko Jääskeläinen, Kalle Tikkanen ja Seppo Tapio, keskikentällä Arvo Häkkilä ja Kauko Inkala sekä hyökkäyspäässä Lauri Perttunen, Reijo Lampinen, Olli Köykkä, Juhani Okkonen ja Raimo Helama. Kentällä esiintyivät myös Juhani Rautio, Teuvo Aho, Esa Hakanen, Aarno Huomo ja Teuvo Kukkonen. Seuran palloilutason vakiintumista kuvaa myös A-nuorten valtakunnallinen menestyminen, kun OTP:n A-juniorit saavuttivat pronssia kaudella 1959. Sen ajan tunnetuimpia OTP:läisnimiä jalkapalloilussa olivat puolustaja Esko Kemi ja kärkihyökkääjä Olli Köykkä, jotka esiintyivät silloisessa Suomen maajoukkueessa.
1950-luvun puolivälissä TUL:n ja erikoisliittojen välinen suhde oli tunteita kiihottava urheilupoliittinen asia, niin myös OTP:ssä. Yhteistyösopimukset TUL:n seurojen pelaamisesta erikoisliittojen hallinnoimissa valtakunnan sarjoissa olivat ongelmana. Lopputuloksena oli se, että OTP:n pelaaminen Suomen Jääkiekkoliiton sarjassa johti seuran erottamiseen TUL:stä 11. helmikuuta 1957. Pari vuotta myöhemmin OTP liittyi 25. lokakuuta 1959 perustetun TUK:n jäseneksi jatkaen samalla pelaamistaan erikoisliittojen valtakunnan sarjoissa.
OTP oli 1960-luvulla kolmen vahvan palloilumuodon erikoisseura eli jalkapallon, jääpallon ja jääkiekon. Tultaessa 1970-luvulle OTP:stä oli tullut leimallisesti jalkapallon erikoisseura sekä samalla oululaisen jalkapallon ykkösseura, joka pelasi suuren osan valtakunnan pääsarjassa, silloisessa jalkapallon mestaruussarjassa. OPS:n menestys 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa vei hetkellisesti OTP:n oululaisen jalkapalloilun ykkösseuran aseman.
Menestysvuodet Mestaruussarjassa
Seuraava mestaruussarjavisiitti vuonna 1971 jäi myös 'ranskalaiseksi' ja OTP vietti jälleen vuoden Kakkosessa ja nousi takaisin Mestaruussarjaan kausiksi 1973–75. Kaudella 1973 OTP olikin joukkueena kypsempi pääsarjatasolle saavuttaen seurahistorian parhaimman sijoituksen eli sijoittumalla viidenneksi. Keskeisiä pelaajia olivat tällöin OPS:sta siirtynyt maajoukkuemies Seppo Kilponen, Markku Kilponen, Matti Lukkarila, Teppo Heikkinen ja Eero Virkkunen. Seuraavien kahden vuoden sijoitukset olivat seitsemäs ja vuotta myöhemmin 11:s eli seurasi putoaminen. Kaudesta 1973 eteenpäin Kakkonen muutettiin Ykköseksi ja OTP kävikin 'ranskalaisella visiitillä' uuteen Ykköseen kaudella 1976. Ensimmäisen kerran Suomen Cup -menestystä tuli syksyllä 1974, jolloin OTP pääsi loppuotteluun kokien 1–0-tappion Lahden Reippaalle. Tämän ajan maajoukkueessakin esiintyneitä nimiä olivat puolustuslinjan Teppo Heikkinen ja Eero Virkkunen. Seuraavat kaksi kautta menivät Mestaruussarjassa, mutta hissijoukkueen leima vaivasi edelleen ja kaudelle 1979 OTP haki vauhtia Ykkösestä nousten jälleen, mutta pudoten taas kausiksi 1981–84 takaisin Ykköseen. Nousun pelaajanimiä olivat Juha Annunen, Ilkka Matila ja puolalainen Jan Jezewski.
Kesällä 1971 OTP aloitti ensimmäisenä oululaisseurana naisjalkapallotoiminnan ja ensimmäinen virallinen ottelu pelattiin Raatin kentällä 14.5.1972 Iisalmea vastaan. Sen kesän jälkeen toiminta hieman hiipui kunnes vuonna 1981 Eelis Perttusen johtama naisjoukkue nousi SM-sarjaan voitettuaan Valkeakoskella pidetyn perussarjan lopputurnauksen (Valkeakosken sanomat 2.9.1980). Joukkueessa pelasivat mm. Tiina Perttunen (kapteeni), Katja Hedberg, Pirjo Krankkala, Katja Kuru, Sinikka Kaukko, Riitta Toropainen, Pirjo Krankkala, Maritta Sirviö, Eija Haatainen, Kerttu Ängeslevä ja Leila Frondelius. SM-kausi kesti vuodet 1981–83.
Toiminnan hiipuminen
Seuraava pääsarjavisiitti kesti kaudet 1985–86, sitten hissillä takaisin Ykköseen kaudeksi 1987 ja taas ylös Mestaruussarjaan kausiksi 1988–89. Keskeisiä pelaajia vuoden 1987 nousussa olivat Teuvo Palkki, Mauri Holappa ja puolalainen Miroslaw Sajewicz. Peräkkäisinä vuosina 1987 ja 1988 OTP pääsi myös Suomen Cupin loppuotteluun, mutta hävisi molemmilla kerroilla; 1987 FC Kuusysille 5–4 ja 1988 Valkeakosken Hakalle 1–0. 1990-luvulle tultaessa OTP alkoi menettää asemaansa valtakunnallisessa jalkapalloilussa, kuten siihen aikaan koko oululainen jalkapalloilu. Kausina 1992–94 toimittiin FC Oulu -nimen alla, johon OTP ja OLS olivat yhdistäneet voimansa. Sen jälkeen palattiin toimintaan FC OTP:n nimellä. Päätöksenä OTP:n edustusjalkapalloilulle oli kausi 2001, jonka jälkeen seura on esiintynyt juniorijalkapalloilussa. Vuonna 1979 tapahtuneen TUL:n ja TUK:n eheytyksen seurauksena OTP saavutti TUL:n jalkapallomestaruuksia neljä kertaa eli heti vuonna 1980 ja seuraavat kolme vuosina 1983, 1986 ja 1991.
Seuran puheenjohtajistossa on toiminut muutamia valtakunnan politiikan näkyviä demarikasvoja, kuten Antero Väyrynen seuran vuosien 1957–58 ja 1965–1970 puheenjohtaja sekä Matti Ahde johtokunnan jäsenenä 1970-luvulla. Matti Ahde itsekin oli aktiivijalkapalloilija 1960-luvun puolivälissä pelaten OTP:n edustusjoukkueessa sen ensimmäisenä mestaruussarjavuonna 1966 saavuttamatta kuitenkaan pysyvää pelipaikkaa peruskokoonpanossa.
Uusi tuleminen
Syksyllä 2009 OTP:n edustusjoukkue aloitti tauon jälkeen taas toimintansa ja pelasi kaudella 2010 Oulun Vitosessa. Kaudeksi 2011 OTP nousi Neloseen. , ja kaudella 2012 Kolmoseen. Kaudeksi 2017 OTP nousi Kakkoseen, kun se sai Ykköseen nostetun OPS:n paikan.
Jääkiekko
Jääkiekko tuli OTP:n ohjelmaan keväällä 1949. Ensimmäisessä ottelussa helmikuussa 1949 vastustajana oli paikallinen Oulun Kärpät, jonka OTP voitti niukasti maalein 6–5. Pelaajat olivat silloin samoja, jotka pelasivat myös muita seuran palloilulajeja. Parasta menestystä alkuajan jääkiekkoilussa toivat OTP:n A-juniorit voittamalla keväällä 1951 TUL:n nuorten mestaruuden seuralle. He täydensivät mestaruuttaan voittamalla jääkiekkoliiton silloisen A-nuorten mestarin tamperelaisen TBK:n maalein 4–1.
OTP:n jääkiekkoilu lopahti tämän jälkeen niin, että vasta 1960-luvulla seura oli näkyvästi mukana edustusjääkiekkoilussa. Sarjataso vaihteli Suomisarjan ja alueellisen maakuntasarjan välillä. Kaudella 1969–1970 OTP menestyi mainiosti. Seura pääsi jääkiekon mestaruussarjan karsintoihin saavuttamalla Suomisarjan lohkon kakkossijan voittamalla uusinnassa Mäntän Kiekkopojat maalein 6–5. OTP oli tällöin mukana jääkiekon mestaruussarjan karsinnoissa yhdessä lohkovoittaja Oulun Kärppien kanssa. Menestystä ei karsinnoissa tullut, ja jatkopaikkana seuraavalle kaudelle olisi ollut edelleen Suomisarja. Koettuaan pelaajamenetyksiä vuoden 1970 aikana seuran johtokunta teki marraskuussa päätöksen jääkiekkoilun lopettamisesta.
Jääpallo
Jääpalloilussa OTP aloitti pelaamisensa TUL:n mestaruussarjassa vuoden 1947 alusta. OTP kuului Turun Pyrkivän ohella sarjan parhaisiin joukkueisiin. Seura saavuttikin kolme kertaa peräkkäin vuosina 1953–1955 TUL:n mestaruuden jääpallossa. Tältä ajalta merkittävimpänä otteluna voi pitää Suomenmestaruusottelua Palloliiton jääpallomestaria Oulun Palloseuraa (OPS) vastaan keväällä 1953. OPS voitti ottelun maalein 4–0. Seuraavana vuonna ei mestaruusottelua järjestetty OTP:n esityksestä huolimatta. OTP:n vuoden 1955 miehistöä pidetään varsin yleisesti seuran sen parhaimpana jääpallojoukkueena.
Vuoden 1956 aikana OTP pelasi yhteisessä jääpallon mestaruussarjassa pudoten kuitenkin heti ensimmäisenä vuonna. Seuraavan kerran OTP esiintyi jääpallon mestaruussarjassa 1961. Tällä kertaa OTP pysyi mestaruussarjassa neljän kauden ajan. Joukkue kävi välillä jääpallon Suomisarjassa palaten mestaruussarjaan 1966, jonka jälkeen se luopui syksyllä 1970 jääpallosta. Paras tulos oli kaudella 1962–1963 saavutettu kuudes sija. Silloin jääpallon mestaruussarjan parhaana maalintekijänä loisti OTP:n Kalevi Pirkola 18 maalilla. Kaikkiaan jääpallon SM-sarjakausia kertyi seitsemän.
OTP:n kaudet mestaruussarjassa
Koripallo
Vuoden 1949 aikana OTP:n toiminta laajeni käsittämään myös koripallon. OTP:n koripalloilijat saavuttivat TUL:n Oulun piirissä johtavan aseman ja tuloksena oli vuonna 1954 ylivoimainen piirinmestaruus.
Lentopallo
Lentopallo oli OTP:n ohjelmassa samoihin aikoihin koripallon kanssa. Viimeisen kerran OTP osallistui TUL:n piirisarjaan 1953.
Songs from The Joulukalenteri
Songs from The Joulukalenteri on The Joulukalenteri -televisiosarjan laulujen pohjalta tehty soundtrack-julkaisu. Trio Saletin muodostivat Kari Lehtomäki, Seppo Korjus ja Raimo Smedberg. Sanoituksista vastasi Jukka Virtanen. CD julkaistiin vuonna 1997 ja kymmenen vuoden kuluttua seurasi uudelleenjulkaisu, samalla kun The Joulukalenteri julkaistiin DVD-julkaisuna.
Covenant (täsmennyssivu)
Covenant voi tarkoittaa seuraavia:
Tukimies
Tukimies (, lyh. LB) on amerikkalaisessa jalkapallossa eräs puolustuksen pelipaikka. Puolustusmuodostelman määrittelemät, tavallisimmin kolme tai neljä tukimiestä sijoittuvat kentällä noin 3-4 jaardia aloituslinjan ja puolustuksen linjan taakse.
Muodostelmat
Tukimiesten määrän kentällä määräytyy puolustusstrategian mukaan. Heidän ja puolustuksen linjamiesten määrän mukaan yleensä myös nimetään muodostelmat siten, että puolustuksen linjamiesten määrä ilmoitetaan ensimmäisellä numerolla ja tukimiesten lukumäärä toisella. Yleinen muodostelma on ns. 4–3-puolustus, jossa on neljä linjamiestä ja kolme tukimiestä. Myös 3–4-muodostelma (kolme linjamiestä, neljä tukimiestä) on melko yleisesti käytössä. Usein joukkue käyttää jotain muodostelmista perusmuodostelmanaan, johon sen puolustusstrategia perustuu.
Muita amatööri-, yliopisto- ja ammattilaissarjoissa käytettyjä puolustusmuodostelmia ovat 6–1, 5–2, 4–6, 4–4 ja 3–3. Koska amerikkalaisessa jalkapallossa on aina sekä puolustuksessa että hyökkäyksessä 11 pelaajaa kentällä, laskemalla puolustusmuodostelmien nimissä esiintyvien numeroiden summan voi päätellä myös takapuolustajien määrän.
4–3-puolustus
4–3-muodostelmaa pidetään amerikkalaisen jalkapallon peruspuolustusmuodostelmana. Kolme tukimiestä asettuvat puolustuksen linjan taakse siten, että keskimmäinen heistä on hyökkäyksen linjan sentterin edessä ja kaksi uloimmaista suurin piirtein hyökkäyksen linjan uloimpien miesten kohdalla. Uloimmat tukimiehet voidaan vielä nimetä vahvan ja heikon puolen tukimiehiksi riippuen puolustuksen pelikutsusta. Hyökkäyksestä katsottuna vahvan puolen tukimies on samalla puolella kuin sisempi laitahyökkääjä.
Keskimmäinen tukimies (, Suomessakin käytetty lyhyt kutsumanimi Mike) on ihannetapauksessa kentän monipuolisin urheilija ja johtohahmo: isokokoinen, varma taklaaja, voimakas mutta myös nopea ja ketterä, hänen tulee olla myös hyvä peliälyltään ja -lukutaidoiltaan.
Ulompi tukimies on myös urheilullinen pelaaja. Hänen tehtäväkseen jää puolustaa noin kolmannes kentän leveydestä, joten hänen tulisi olla riittävän nopea puolustamaan lyhyitä heittokuvioita sekä riittävän vahva pysäyttämään keskushyökkääjien juoksemat, linjan päästä tapahtuvat kiertopelit. Ulomman tukimiehen tarvitsee harvemmin kohdata vahvoja hyökkäyksen sisempiä linjamiehiä. Ulommat tukimiehet nimetään usein myös joko vahvan tai heikon puolen tukimiehiksi ( eli Sam ja Weakside Linebacker eli Will) sen mukaan, kumman puoli muodostelmassa on vahva.