cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joseph Conombo
Conombo ja Henri Guissou perustivat vuonna 1955 uuden puolueen Parti social pour l’émancipation des masses africaines. Vuonna 1956 se yhtyi Parti démocratique voltaïque’in kanssa Conombon johtamaksi puolueeksi Parti démocratique unifié. Se hajosi Ouezzin Coulibalyn muodostettua hallituksen vuoden 1957 vaalien jälkeen, jolloin Conombo perusti uuden puolueen Groupe solidarité voltaïque.
Ylä-Voltan itsenäistyttyä Conombo toimi Ouagadougoun kaupunginjohtajana vuosina 1960–1965. Vuosina 1966–1968 hän oli Sangoulé Lamizanan sotilashallituksen kansanterveysjohtaja. Conombo pidätettiin vuonna 1969 syytettynä varojen väärinkäytöstä, mutta oikeus vapautti hänet. Vuonna 1971 Conombosta tuli Gérard Ouédraogon hallituksen ulkoministeri, mutta vuonna 1973 hän siirtyi hallituksen hajottaneeseen oppositioon.
Conombo valittiin Union démocratique voltaïque -puolueen johtajana Ylä-Voltan pääministeriksi vuonna 1978. Hänet pidätettiin presidentti Lamizanan kaataneessa vallankaappauksessa vuonna 1980. Thomas Sankaran hallitus armahti hänet vuonna 1984.
Sale (Traakia)
Sale oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakiassa nykyisen Kreikan alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä Alexandroúpolin kaupunkia.
Sale sijaitsi Doriskoksen tasangolla Traakian etelärannikolla lähellä Hebros-joen suuta. Seutu oli alun perin kikonien maata. Rannikolla Salesta länteen sijaitsivat Zone ja Drys. Roomalaisella kaudella Sale sijaitsi Via Egnatian varrella, ja siitä 15 roomalaista mailia eli noin 22 kilometriä itään sijaitsi Traianopolis. Doriskoksen kaupunki sijaitsi kauempana sisämaassa sekä Salesta että Traianopoliista itään. Salen kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 100–200 neliökilometriä.
Salen historiasta tiedetään vain vähän. Herodotos sanoo sen olleen Zonen tavoin Samothrakesta käsin perustettu siirtokunta. Se kuului osan historiaa Samothraken peraia-alueisiin. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Sale kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja esiintyy liiton verotusluetteloissa vuonna 422/421 eaa.
Leivut
Leivut ovat Latviassa Gulbenen ja Alūksnen kunnissa lähellä Viron rajaa elänyt virolaisten ryhmä. Heidän itsestään käyttämänsä nimitys Koiva maarahvas tulee Gaujajoen vironkielisestä nimestä Koiva.
Historia
1100-luvulta on mainintoja Adzelen maakunnassa eläneistä tšuudeista. Myöhemmin heidän asuinalueenaan mainitaan Gaujajoen varsi. Ensimmäiset kirjalliset tiedot, joissa käytetään termiä leivut, ovat August Wilhelm Hopelin kirjasta Topographische Nachrichten von Lief und Ehstland vuodelta 1777. Hopelin arvion mukaan leivuja olisi tuolloin ollut muutama tuhat. Anders Johan Sjögrenin vuonna 1849 esittämän arvion mukaan heitä oli 2 600. Heikki Ojansuu laski vuonna 1911 enää 116 leivua. Ojansuun teorian mukaan leivut olivat 1600–1700-luvuilla virolaisten asuinseutujen eteläosasta sotaa tai kulkutauteja paenneita. Tämä teoria on nykyisin kiistanalainen. Sen ovat kyseenalaistaneet esimerkiksi Harri Moora ja Paul Ariste. Nykykäsityksen mukaan leivut olivat alueensa alkuperäisasukkaita.
Murre
Leivujen murteessa oli voimakkaita ääntämyksellisiä ja kieliopillisia vaikutteita latvian kielestä, sekä mahdollisesti myös liivin itämurteista. Viron murteista leivu oli lähinnä eteläisiä murteita. Viimeinen leivun murretta puhunut leivu Anton Bok kuoli 20. huhtikuuta 1988.
Mauno Koivisto
Mauno Henrik Koivisto (25. marraskuuta 1923 Turku – 12. toukokuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, pankinjohtaja ja sosiologi sekä Suomen tasavallan yhdeksäs presidentti.
Koivisto toimi presidenttinä kaksi perättäistä kautta 1982–1994, ja sitä ennen hän hoiti presidentin tehtäviä vuoden 1981 lopulla Urho Kekkosen ollessa sairautensa vuoksi estyneenä. Koivisto halusi rajoittaa presidentin valtaoikeuksia ja vahvistaa pääministerin valtaa. Hän kuvasi itseään bernsteinilaiseksi sosialistiksi.
Pääministerinä Koivisto oli vuosina 1968–1970 ja 1979–1982, yhteensä 1 761 vuorokautta. Pääministerinä hän on Suomen viidenneksi pitkäaikaisin. Koivisto toimi Suomen Pankin pääjohtajana 1968–1982. Kansanedustaja hän ei kuitenkaan koskaan ollut.
Koivisto oli 93-vuotiaana vanhimmaksi elänyt Suomen presidentti. Mauno Koivisto oli naimisissa Tellervo Koiviston kanssa vuodesta 1952 lähtien. Koivistoilla on yksi lapsi, tytär Assi Koivisto-Allonen.
Varhaiset vaiheet
thumb|left|200px|Mauno Koivisto jatkosodassa. Mauno Koiviston isä Juho Koivisto oli puuseppä ja äiti Hymni Koivisto (o.s. Eskola) ompelijatar. Perheeseen kuuluivat myös esikoinen Joel sekä kuopus Mirjam. Hymni-äiti kuoli Maunon ollessa kymmenvuotias. Maunon syntymän aikoihin perhe asui pinta-alaltaan hieman yli 30 neliömetrin hellahuoneessa Tehtaankadun ja Piispankadun kulmatalossa Turun keskustassa. Sieltä perhe muutti Itäiselle Pitkällekadulle, jossa Mauno vietti suurimman osan lapsuudestaan. Kansakoulun jälkeen Koivisto oli aluksi kirjakaupan juoksupoikana ja 15-vuotiaana hän pääsi apupojaksi Crichton-Vulcanin Turun telakalle, jossa hänen isänsä työskenteli silloin laivapuuseppänä. Syksyllä 1939 Koivisto aloitti rippikoulun Turun tuomiokirkossa. Talvisodan aikana Koivisto oli 16-vuotias ja toimi vapaaehtoisena sammutusyksikössä kotirintamalla. Jatkosodassa hän palveli ensin vapaaehtoisena Itä-Karjalaan sijoitetussa sammutusyksikössä, mistä hän lähti suorittamaan varusmiespalvelusta Hyrylään helmikuussa 1942. Koulutus kesti puoli vuotta, minkä jälkeen hän siirtyi Karhumäkeen ja syyskuussa JR 35:een Poventsaan. Helmikuussa 1944 Koivisto aloitti palveluksen Lauri Törnin johtamassa jääkärikomppaniassa. Koivisto oli sotilasarvoltaan alikersantti. Hänet kotiutettiin asepalveluksesta marraskuun alussa 1944. Sotakokemuksistaan Koivisto on sanonut: ”Kun on ollut mukana pelissä, jossa oma henki on panoksena, niin kaikki muut pelit ovat sen kokemuksen jälkeen pieniä.” Koiviston jatkosodassa käyttämä Degtjarjova -pikakivääri on nähtävillä Sotamuseossa.
Sosialidemokraattiseen puolueeseen Koivisto liittyi vuonna 1947. Hän osallistui kiivaaseen järjestösotaan Turun ja Hangon satamissa. Koivisto toimi aktiivisesti kommunisteja vastaan muun muassa ammattiyhdistyksen nimittämänä Turun satamakonttorin hoitajana vuonna 1948, jolloin kommunistien ylivalta murtui Turun satamassa. Hän on kertonut ottaneensa nuorena vaikutteita myös anarkismista ja anarkosyndikalismista. Hän kirjoitti 1940-luvun lopulla ja 1950-luvulla Sosialisti-lehteen ja sen seuraajaan Turun Päivälehteen pakinoita nimimerkillä ”Puumies”.
Tohtori, pankinjohtaja, poliitikko
Sodan jälkeen Koivisto opiskeli työn ohessa syyskuusta 1946 lähtien iltaoppikoulussa, suoritti keskikoulun puolessatoista vuodessa ja pääsi ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta keväällä 1949. Hän jatkoi opintojaan Turun yliopistossa, josta valmistui filosofian kandidaatiksi ja lisensiaatiksi 1953 ja tohtoriksi 1956 sosiologian alalta professori Esko Aaltosen ohjauksessa. Opintojensa ohessa hän työskenteli muun muassa ahtaajana Turun satamassa ja sai työssään aiheen väitöskirjaansa Sosiaaliset suhteet Turun satamassa (1956). Opinnäyte edusti työelämän tutkimuksen ensimmäistä aaltoa Suomessa. Opintojensa aikana Koivisto toimi myös kansakoulunopettajana Eurajoella ja Vahdolla vuosina 1951–1953. Vuosina 1954–1957 hän työskenteli Turun kaupungin ammatinvalinnanohjaajana.
Opintojensa loppuvaiheessa Koivistoa oli alkanut kiinnostaa yliopistomiehen ura, ja Esko Aaltonen tarjosi hänelle assistentin paikkaa Turun yliopistossa. Kuitenkin osoittautui, ettei yliopisto voinut luvata Koivistolle varmaa professuuria. Vuoden 1956 kunnallisvaaleissa Koivisto valittiin SDP:n listoilta Turun kaupunginvaltuustoon, mutta hän erosi valtuustosta kesken kauden muuttaessaan Helsinkiin.
Vuonna 1957 Koivisto siirtyi akateemisesta tutkimustyöstä Helsinkiin Helsingin Työväen Säästöpankin toiseksi johtajaksi. Hän nousi vuonna 1959 pankin toimitusjohtajaksi ja oli toimessa vuoteen 1968. Pankin johtokunnan jäsen, kansanedustaja Kaarlo af Heurlin muisteli myöhemmin, että Koivisto oli kaikille johtokunnan jäsenille aluksi täysin tuntematon nimi. HTS:n silloiseen, eläkkeelle siirtymässä olleeseen toimitusjohtajaan Joonas Lahermaan, joka oli alkanut etsiä itselleen seuraajaa, oli kuitenkin tehnyt vaikutuksen Koiviston nopea edistyminen opinnoissaan. Helsingissä Koivisto liittyi myös nuorten kansantaloustieteilijöiden muodostamaan O-ryhmään. Kansantalouden asiantuntijana Koivisto vaikutti merkittävästi 1960-luvun alussa asuntorakennustoiminnan teollistamiseen ja aluerakentamisen vaatimien rahoitusmenettelyjen syntyyn, erityisesti asuntosäästämisjärjestelmään.
SDP:n jakautuessa Koivistokin joutui valitsemaan puolensa. Hän liittyi puolueen enemmistöön, leskisläisiin. Koivisto vastusti Honka-liittoa ja ajoi suhteiden solmimista presidentti Kekkoseen, Neuvostoliittoon ja kommunisteihin. Niin Neuvostoliitto kuin Kekkonenkin olivat valmiita tähän, mikä avasi Koivistolle tien valtakunnan politiikkaan. Vasemmiston saatua vuonna 1966 vaalivoiton Koivisto osallistui hallitustunnusteluihin ja nousi Rafael Paasion hallituksen valtiovarainministeriksi. Koivisto ajoi tehokkaita valtionyhtiöitä, teollistumista, maltillista kehitysaluepolitiikkaa ja hyviä suhteita Neuvostoliittoon. Koiviston valtionvarainministerikaudella Suomi korjasi vaihtotasettaan 31 prosentin devalvaatiolla ja tiukalla talouspolitiikalla, mikä herätti kritiikkiä. Koivisto valittiin valtiovarainministerin paikalta ensin Elannon pääjohtajaksi, mutta hän ei ehtinyt ottaa tehtävää vastaan, koska sai samaan aikaan viran Suomen Pankin pääjohtajana vuoden 1968 alusta. Yleisen sanonnan mukaan Koivisto oli Suomen Pankissa ”korkoa kasvamassa” tulevia vastuullisempia tehtäviä varten.
Pääministerinä
thumb|200px|Valtiovarainministeri Koivisto lukee vuoden 1967 tulo- ja menoarvioesitystä. Vuoden 1968 maaliskuussa Koivisto nimitettiin pääministeriksi ja hän muodosti hallituksen yhdessä Maalaisliito n ja SKDL:n kanssa.
Mauno Koiviston nousu puolueen puheenjohtajan Rafael Paasion ohi hallitustunnustelijaksi oli ollut tapahtumasarja, jota professori Hannu Soikkanen on luonnehtinut sattumanvaraiseksi ja joka oli alkanut Paasiota kohtaan esitetystä ankarasta arvostelusta puolueneuvoston kokouksessa 31. tammikuuta 1968. Paasio ei arvostelun seurauksena ollut asettunut ehdolle puolueen seuraavaa pääministeriehdokasta valittaessa. Puolueessa oli useita poliitikkoja, jotka olisivat voineet tulla valituksi aiempien saavutustensa perusteella ennen Koivistoa. Tehtävää olikin tarjottu ensin K.-A. Fagerholmille, joka kuitenkin kieltäytyi. Koivistolla ei ollut luottamustehtäviä puolueen päättävissä elimissä eikä hän ollut kansanedustaja. Puheenjohtaja Paasiota arvostellut oppositio oli kuitenkin ollut epäyhtenäinen eikä ollut päässyt keskenään yksimielisyyteen seuraavasta pääministeriehdokkaasta. Paasio oli esitellyt ehdokkaat 27. helmikuuta 1968 eduskuntaryhmän kokouksessa. Seuranneessa keskustelussa oli valtiovarainministeri Koiviston harjoittama talouspolitiikka saanut kritiikkiä osakseen. Häntä oli kuitenkin pidetty ulkopoliittisesti sopivana ja presidentti Kekkonenkin, jonka mielipidettä hallitusneuvottelija L. A. Puntila oli käynyt Tamminiemessä kysymässä, oli pitänyt häntä ehdokkaista parhaana rakentamaan välttämätöntä tulopoliittista kokonaisratkaisua. Vasta kuultuaan Koivistoa kannattaneen puheenjohtaja Paasion mielipiteen oli vastahakoinen Koivisto suostunut ottamaan eduskuntaryhmän tarjoaman hallitustunnustelijan tehtävän vastaan.
Kansanomainen ja arkisesti esiintyvä pääministeri nousi nopeasti Suomen suosituimmaksi poliitikoksi samalla, kun hallitus uudisti yhteiskuntaa vapaamieliseen suuntaan tuomalla keskioluen maitokauppoihin, laillistamalla abortin ja uudistamalla rikoslakia. Tšekkoslovakian miehitykseen vuonna 1968 Koivisto otti kantaa varovaisesti ja monitulkintaisesti, mutta epäonnistui Pohjoismaisen vapaakauppayhteisön Nordekin luomisessa Neuvostoliiton vastustuksen takia. Koiviston ensimmäinen hallitus päättyi vuoden 1970 vaaleihin, minkä jälkeen hän jatkoi Suomen Pankissa. Paasion toiseen hallitukseen Koivisto nousi vuonna 1972 valtiovarainministeriksi.
Sosiaalidemokraattisen puolueen vahvimpana miehenä 1970-luvun lopulla oli puoluejohtaja Kalevi Sorsa, mutta kansan keskuudessa Koivisto oli suositumpi mielipidetiedustelujen mukaan. Sorsa oli Kekkosen suosiossa, ja Kekkonen koki Koiviston kilpailijakseen. Pääministeri Sorsa ja pääjohtaja Koivisto olivat lisäksi monista talouspolitiikan kysymyksistä eri mieltä. Pankkimiehenä Koivisto kannatti melko tiukkaa talouspolitiikkaa. Vuoden 1979 vaalien jälkeen Koivisto nousi uudelleen pääministeriksi ja SDP:n epäviralliseksi ehdokkaaksi Kekkosen seuraajaksi.
Koiviston toinen hallitus saavutti nopeasti kansan suosion, mikä oli Koiviston noudattaman ”matalan profiilin politiikan” ansiota. Koivisto itse määritteli: ”On oltava niin matalana, että vihollinen ei osu.” Hallituksen suosioon vaikuttivat kuitenkin myös hallituksesta itsestään riippumattomat tekijät. Öljyn hinnan nousu 1970-luvun lopussa lisäsi työllisyyttä ja pelätty lama muuttuikin nousukaudeksi. Myös edellisen, Sorsan hallituksen aloittamien talouden elvytystoimien vaikutukset alkoivat näkyä Koiviston hallituksen toimikaudella. Toisaalta tämä lisäsi tyytymättömyyttä Koiviston omassa puolueessa SDP:ssä, koska se ei pystynyt esittelemään äänestäjäkunnalleen merkittäviä saavutuksia. Niinpä Keskustapuolueen lisäksi myös SDP:ssä esiintyi halukkuutta hallituksen kaatamiseen. Keväällä 1981 SDP ryhtyi kuitenkin näkyvästi tukemaan Koivistoa, kun puolueen johdolle selvisi, että hallituksen kaatuminen palvelisi ensisijaisesti Keskustapuolueen johdon tavoitteita. Kun Koiviston hallitusta yritettiin kammeta nurin, pääministerin luotettavimmiksi tukimiehiksi tulivat työministeri Arvo Aalto, opetusministeri Kalevi Kivistö, ulkomaankauppaministeri Esko Rekola sekä eduskunnan puhemies Johannes Virolainen.
Presidenttipeli keväällä 1981
Keväällä 1981 presidentti Kekkosen dementia oli edennyt siihen vaiheeseen, että hänen eronsa oli enää ajan kysymys. Kekkosen lähipiiri, niin sanottu K-linja ymmärsi, että eron koittaessa vallassa olevalla pääministerillä, joka hoitaisi väliaikaisesti myös presidentin tehtäviä, olisi etulyöntiasema presidentinvaalissa. Tilanne huipentui, kun tulopoliittista ratkaisua yritettiin saada kokoon. SKDL olisi halunnut puuttua ratkaisuun liittyvän sosiaalipaketin sisältöön, kun taas keskustapuolue esitti uusia maatalousvaatimuksia. Kun sosiaaliministeriö ilmoitti huhtikuun vaihteessa lakien olevan valmiita vasta kuukauden kuluttua, syytti presidentti pääministeriä hidastelusta.
Käytyään presidentin luona SKP:n puheenjohtaja Aarne Saarinen ilmoitti lehdistölle Kekkosen kantana olevan, että ainakin pääministeri vaihtuu. Vallitsevan käsityksen mukaan hallitus tarvitsi toimiakseen nimittäjänsä, eli presidentin, luottamuksen, mutta tiedusteltuaan lain tulkintaa oikeuskansleri Risto Leskiseltä ja puhemies Johannes Virolaiselta, totesi Koivisto eroavansa vasta hänen tai koko hallituksen mahdollisesti saadessa epäluottamuslauseen eduskunnalta. Tapaus nosti Koiviston jo ennestäänkin suuren kansansuosion suorastaan pilviin: alettiin puhua ”Koivisto-ilmiöstä” tai ”Manu-ilmiöstä”.
Samaan aikaan presidentti Kekkosen terveydentila heikkeni nopeasti ja tieto hänen kunnostaan levisi julkisuuteen, erityisesti presidentin elokuisella Islannin-matkalla otettujen lehtikuvien myötä. Keskustapuolueen K-linjalle, joka pyrki kaatamaan Koiviston hallituksen, tuli nyt kiire. Hallituksen kaatuminen olisi ollut keskustapuolueen johdolle tärkeää kahdestakin syystä. Jos pääministeriksi olisi saatu Koiviston tilalle Ahti Karjalainen, kuten puoluejohto kaavaili, myös Johannes Virolaisen mahdollisuudet päästä presidenttiehdokkaaksi olisivat heikentyneet, koska hän olisi todennäköisesti menettänyt eduskunnan puhemiehen paikan.
Syyskuussa 1981 kaikki kuitenkin muuttui, kun Kekkonen joutui sairauslomalle. Mauno Koivisto siirtyi virkaa tekeväksi tasavallan presidentiksi, ja sisäministeri Eino Uusitalo ryhtyi pääministerin sijaisena johtamaan hallitusta, joka keskittyi vain juoksevien asioiden hoitamiseen. Muun muassa sitkeät riidat vuoden 1982 budjetista hoidettiin nopeasti pois päiväjärjestyksestä. Hallitus, oikeuskansleri ja Kekkosta hoitaneet lääkärit keskustelivat siitä, oliko Kekkonen enää riittävän oikeustoimikelpoinen voidakseen allekirjoittaa oman eroanomuksensa. Kekkonen ilmoitti lokakuussa 1981 eroavansa presidentin tehtävästä terveydellisistä syistä ja pääministeri Koivisto sai hoitaakseen tasavallan presidentin tehtävät, kunnes Kekkosen ero tulisi virallisestikin voimaan uuden presidentin astuessa toimeen.
Ensimmäinen presidenttikausi 1982–1988
Jotkut odottivat Koiviston valinnan aiheuttavan seuraavan vuoden eduskuntavaaleissa äänivyöryn vasemmalle, mutta sellaista ei tullut. Presidentinvaalilla oli selvä henkilövaalin luonne, vaikka se toimitettiin valitsijamiesten välityksellä. Tämä näkyi siinäkin, että Mauno Koiviston puoliso Tellervo Koivisto ja tytär Assi Koivisto valittiin SDP:n valitsijamiehiksi; edellisen äänisaalis 50 649 Helsingin vaalipiirissä oli suorastaan historiallisen suuri.
Sisäpoliittisia linjavetoja
Koivisto ryhtyi remontoimaan Suomen sisäpolitiikkaa ja ilmoitti vahvistavansa parlamentarismia varsinkin sisäpolitiikassa. Kekkosen kaudelle tyypilliset virkamieshallitukset, eduskunnan hajottamiset ynnä muut puhtaalle demokratialle vieraat ilmiöt saivat loppua. Koivisto valitsi heti kautensa alusta pidättyvän roolin: hän katsoi, että presidentin kuului pysyä taustalla silloin, kun kaikki sujui hyvin. Presidenttiä tarvittiin Koiviston mukaan vasta asioiden saadessa uusia käänteitä. Ensimmäinen näkyvä merkki sisäpoliittisen kulttuurin muutoksesta oli Kekkosen hyljeksimän ja Neuvostoliiton äärioikeistolaiseksi leimaaman SMP:n nousu Kalevi Sorsan neljänteen hallitukseen vuoden 1983 eduskuntavaalien jälkeen sekä yhä pahenevista sisäisistä kiistoista kärsineen SKDL:n jättäminen oppositioon. Kokoomus sai puolestaan odottaa hallitukseen pääsyään vuoteen 1987.
Aluksi monet epäilivät, ettei Koivistosta olisi edeltäjänsä Urho Kekkosen veroiseksi ulkopoliittiseksi voimahahmoksi. Veikkaus ei kuitenkaan osunut oikeaan. Koivisto teki useita historiallisia ja määrätietoisia ulkopoliittisia ratkaisuja, mutta tyyli oli aivan erilainen kuin edeltäjällä. Kekkonen pyrki näyttäviin aloitteisiin, vaikka ei aina uskonutkaan niiden läpimenoon. Koiviston aktiivisuus taas oli kuin jäävuori: vain huippu oli näkyvissä. Näkyvästi Koivisto käytti valtaansa Holkerin hallitusta muodostettaessa. Ennen vuoden 1987 eduskuntavaaleja porvaripuolueet keskusta, kokoomus ja RKP olivat sopineet salaa hallituksen muodostamisesta. Kun niin kutsuttu kassakaappisopimus tuli Koiviston tietoon, hän raivostui. Presidentti ei voinut hyväksyä tilannetta, jossa hänet oli asetettu tapahtuneitten tosiasioiden eteen. Hän otti erittäin aktiivisen roolin, jonka seurauksena pääministeriksi tuli Harri Holkeri, Koiviston monivuotinen työtoveri Suomen Pankista. Koivisto tuki Holkeria niin voimakkaasti, että oli valmis nimittämään jopa kokoomuksen vähemmistöhallituksen Holkerin johdolla. Hallituksesta tuli kuitenkin sinipunainen, sillä siihen osallistuivat kokoomuksen lisäksi SDP, RKP ja SMP. Koiviston menettelyä Holkerin hallituksen synnyssä alettiin kutsua "manuaaliseksi ohjaukseksi".
Koiviston presidenttikauden ensimmäinen korkea virkanimitys oli oikeuskanslerin viran täyttäminen maaliskuussa 1982. Vuodesta 1970 tehtävässä toiminut Risto Leskinen jäi eläkkeelle, ja Koivisto nimitti hänen seuraajakseen oikeusministeriön kansliapäällikön Kai Kortteen. Koiviston ja Kortteen välit kiristyivät kuitenkin voimakkaasti pian alkaneen niin kutsutun Noppa-jutun aikana, jolloin Korte puolusti julkisuudessa syyttäjien jyrkkiä toimia. Koivisto puolestaan katsoi Kortteen laiminlyöneen virkavelvollisuutensa ja kirjoitti myöhemmin muistelmissaan harkinneensa jopa Kortteen asettamista syytteeseen valtakunnanoikeudessa.
Koiviston idänsuhteet
Presidentinvaalia edeltäneen kampanjoinnin aikana Koivistoa oli arvosteltu huonoista idänsuhteista, joten hän keskittyi virkakautensa alussa paljolti niiden vaalimiseen. Virkaanastujaispuheessaan eduskunnassa Koivisto sanoi, että "edeltäjieni ulkopoliittista perintöä en salli tärveltävän". YYA-sopimuksen voimassaoloa oli viimeksi pidennetty 20 vuodella vuonna 1970, mutta Koivisto ehdotti jo keväällä 1982 sopimuksen jatkamista sellaisenaan ennenaikaisesti. Syynä kiirehtimiseen oli toisaalta kotimaassa virinnyt keskustelu sopimuksen sotilaallisista velvoitteista luopumiseksi, toisaalta pelko, että Euroopan kiristynyt tilanne antaisi Neuvostoliitolle aiheen tehdä esityksiä sotilaallisista konsultaatioista syksyn 1961 noottikriisin tavoin. YYA-sopimuksen voimassaoloa pidennettiinkin jälleen 20 vuodella Koiviston ensimmäisen virallisen Neuvostoliiton-vierailun yhteydessä kesäkuussa 1983. Neuvostoliitto puolestaan ilmaisi luottamuksensa Suomen ulkopoliittisen linjan jatkumiselle myöntämällä Koivistolle Leninin kunniamerkin hänen 60-vuotispäivänään samana vuonna.
Vaikka Koivisto presidenttikautensa alkaessa lupasi jatkaa edeltäjiensä ulkopolitiikkaa, entisestä alettiin hänen johdollaan kuitenkin irrottautua lopullisesti, joskin varovasti. Tämä näkyi selvimmin Koiviston tulkitessa yksipuolisesti uudelleen Pariisin rauhansopimusta ja lakkauttaessa YYA-sopimuksen heti Neuvostoliiton sisäisen tilanteen salliessa. Presidentin jättämää valtatyhjiötä ryhtyivät täyttämään pääministeriksi noussut Kalevi Sorsa, ulkoministeri Pär Stenbäck ja hänen seuraajansa Paavo Väyrynen sekä eduskunnan puhemies Johannes Virolainen. Urho Kekkonen nimitti yhteensä 21 hallitusta, Koivisto neljä. Suhdeluku 21:4 kertoo jotain olennaista kahden presidentin eroista, vaikka Kekkonen ehtikin hallita kaksi kertaa kauemmin ja osin levottomampana aikana kuin Koivisto. Koiviston käynnistämien uudistusten ansiosta Suomi muuttui sisäpoliittisesti repaleisesta, presidenttivetoisesta yhteiskunnasta yhdeksi maailman vakaimmista parlamentaarisista demokratioista. Ulkopolitiikan johtaminen pysyi silti tiiviisti presidentillä, vaikka presidentin sisäpoliittisia valtaoikeuksia kavennettiinkin vähitellen 1990-luvun alussa.
Ensimmäisen kautensa alussa Koivisto ilmoitti jatkavansa edeltäjiensä Paasikiven ja Kekkosen linjalla. Koivisto matkusti Moskovaan vain viisi viikkoa virkaanastumisensa jälkeen. YYA-sopimuksen jatkaminen nostettiin esiin, vaikka se olisi ollut voimassa vielä kahdeksan vuotta. Paavo Lipposen mukaan Koivisto kuitenkin teki lopun Kekkosen aikaisesta nöyristelevästä suhtautumisesta Neuvostoliittoon päin sekä Moskovan sekaantumisesta Suomen asioihin. Myös professori Juhani Suomen mukaan linja idänsuhteissa ei pysynyt entisellään ja suomalaiset kääntyivät enemmän Neuvostoliittoa vastaan. Sen sijaan henkilötasolla Koivisto solmi erittäin lämpimän suhteen presidentti Mihail Gorbatšoviin ja Yhdysvaltain varapresidentti George Bushiin. Ulkopoliittinen käännös oli kuitenkin varovainen. Koivisto ei missään vaiheessa ottanut dramaattista pesäeroa aikaisempaan vaan käänsi valtiolaivan kurssin vakuuttaen koko ajan jatkavansa entisellä linjalla. Koiviston kauden alussa suhteet Ruotsiin viilenivät joksikin aikaa, kun Koivisto epäili ruotsalaisten sukellusvenehavaintoja.
Toinen presidenttikausi 1988–1994
pienoiskuva|Koivisto ja Yhdysvaltain presidentti [[Ronald Reagan Helsingissä vuonna 1988.]] Ulkopolitiikan saralla tapahtui tälläkin kaudella suuria muutoksia. Neuvostoliiton hajoamisprosessin aikana irtisanottiin YYA-sopimus sekä Pariisin rauhansopimuksen aserajoitukset. Myös Suomen jäsenhakemus Euroopan unioniin jätettiin Koiviston kaudella. Koivistoa voidaankin pitää ensimmäisenä presidenttinä, joka ratkaisevasti käänsi Suomen ulkopolitiikan painopisteen idästä länteen.
Koiviston toinen merkkisaavutus oli tasavallan presidentin aseman parlamentarisoiminen. Koiviston presidenttikaudella presidentin toimikaudet rajattiin kahteen kauteen. Tämä päätös ei olisi koskenut vielä Koivistoa, mutta hän ei kuitenkaan enää asettunut ehdolle kolmannelle kaudelle. Syynä toimikausien rajaukseen oli ollut Kekkosen pitkä hallintokausi. Koiviston aikana myös vähennettiin presidentin valtaoikeuksia ja muutettiin presidentin vaalitapaa. Vuoden 1988 presidentinvaalit jäivätkin viimeisiksi valitsijamiesvaaleiksi, sillä ennen seuraavia, vuoden 1994 vaaleja vaalitapa oli jo muutettu suoraksi kaksivaiheiseksi kansanvaaliksi.
Neuvostoliiton hajoaminen, Suomen lähentyminen Eurooppaan
Toisella kaudella Suomi alkoi askel askeleelta irrottautua varovaiselta linjaltaan kohti yhdentyvää Eurooppaa. Suomi hakeutui entistä tiiviimpään yhteistyöhön muiden länsivaltojen kanssa. Koiviston presidenttikaudella Suomesta tuli EFTA:n täysjäsen ja Euroopan neuvoston jäsen. Paasikiven, Kekkosen ja Koiviston vuosikausien uurastus kantoi hedelmää 26. lokakuuta 1989, jolloin Mihail Gorbatšov antoi Finlandia-talossa pitämässään puheessa varauksettoman tunnustuksen Suomen puolueettomuudelle. Suomi sai myös toimia Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton presidenttien tapaamisen isäntänä vuonna 1990.
Koiviston kaudella maailma ja Suomen asema siinä muuttui nopeasti. Neuvostoliitto hajosi, Baltian maat itsenäistyivät, Tiananmenin aukiolla tankit murskasivat mielenosoittajia. Koivisto tuli tunnetuksi varovaisista lausunnoistaan ja ”fundeeraamisesta”. Koiviston varovaista tyyliä arvioitaessa on kuitenkin muistettava, että erityisesti Koiviston ensimmäisen kauden alussa maailmantilanne oli huomattavan jännittynyt. Suomi joutui 1980-luvun alussa Neuvostoliiton kovan painostuksen kohteeksi niin sanotussa euro-ohjuskiistassa. Tiettyä arvaamattomuutta maailmanpoliittiseen tilanteeseen toi myös Yhdysvaltain uuden presidentin Ronald Reaganin harjoittama entistä kovempi ulkopoliittinen linja suhteessa Neuvostoliittoon sekä varustelukilpailun kiihtyminen. Lisäksi Neuvostoliitossa johtajat vaihtuivat tiheään tahtiin. Leonid Brežnevin kuoltua vuonna 1982 NKP:n pääsihteeriksi tuli Juri Andropov, joka oli ollut vuoden 1956 Unkarin kansannousun tukahduttamisen keskeisiä koordinaattoreita sekä painostanut vuonna 1981 Puolan viranomaisia määräämään maahan sotatilan ja kukistamaan Solidaarisuus-ammattiliiton.
Yhdysvaltain George H. W. Bushin ja Saksan Richard von Weizsäckerin ohella myös Koivisto suhtautui melko kylmäkiskoisesti Baltian ja muiden Neuvostoliiton alusmaiden itsenäistymiseen ja keskittyi tukemaan Gorbatšovia. Koivisto itse perusteli antamaansa tukea Gorbatšoville luotettavuuden demonstroimisella: Suomi tukisi myös Gorbatšovin seuraajaa yhtä uskollisesti kuin nyt Gorbatšovia. Gorbatšovia tukemalla haluttiin ennen muuta estää stalinistien paluu valtaan, mitä muun muassa CIA piti loppuun saakka vakavasti otettavana uhkana.
Suomi ei jättänyt kuitenkaan Koiviston kaudella käyttämättä historiallista tilaisuutta saavuttaa entistä täysivaltaisempi asema, vaikka varoikin puuttumasta rajojensa ulkopuolella sattuviin tilanteisiin. Saksojen yhdistyttyä lokakuussa 1990 Koivisto irtisanoi yksipuolisesti Pariisin rauhansopimuksen Suomen aseistautumista koskeneet määräykset sanelemalla tätä koskeneen toteamuksen valtioneuvoston presidentin esittelyssä pöytäkirjaan. Neuvostoliiton loppuvaiheessa syksyllä 1991 Koivisto irtisanoi samalla tavoin YYA-sopimuksen. Uuden ystävyyssopimuksen neuvottelut olivat käynnissä joulukuussa 1991, mutta lopulta ystävyyssopimus solmittiin Venäjän, Neuvostoliiton seuraajavaltion kanssa. Vuonna 1992 Koivisto ilmoitti kantanaan, että Suomen tulisi liittyä Euroopan yhteisön, nykyisen Euroopan unionin jäseneksi. Jäsenhakemus jätettiin samana vuonna. Jäsenyysehdot lyötiin lopullisesti lukkoon 1. maaliskuuta 1994, jolloin Koivisto jätti virkansa seuraajalleen Martti Ahtisaarelle. Koiviston elämäntyön voi sanoa päättyneen historialliseen saranakohtaan. Suomen jäsenyys EY:ssä varmistui vasta illalla 1. maaliskuuta 1994, mutta presidentti oli ehtinyt vaihtua jo aiemmin samana päivänä.
Poliittinen toiminta presidenttikausien jälkeen
pienoiskuva|Tasavallan presidentti [[Martti Ahtisaari, presidentti Mauno Koivisto ja puolustusvoimien komentaja Jan Klenberg kunniakomppanian tarkastuksessa vuonna 1994.]] Koiviston presidenttikausia voisi luonnehtia eräänlaiseksi äärimmäisyyksien ajaksi. Koiviston hallitseman 12 vuoden aikana Suomi koki niin häikäisevän taloudellisen nousun kuin tyrmäävän lamankin. Entisen pankinjohtajan rohdot eivät tehonneet ylikuumenneeseen talouteen. Koivistoa on osaltaan syytetty 1990-luvulla koetusta lamasta, koska hän kannatti Harri Holkerin, Kalevi Sorsan, Esko Ahon ja Suomen Pankin johtajan Rolf Kullbergin ohella sittemmin vääräksi tuomittua vahvan markan politiikkaa. Laman puhkeamiseen vaikutti kuitenkin useita muitakin tekijöitä. Merkittävin sellainen tekijä laman syvyyteen, johon Suomi ei voinut vaikuttaa, oli Neuvostoliiton romahdus. Suomen vientituotteet Neuvostoliittoon olivat tyypillisesti sellaisia, joille oli hyvin vaikeaa löytää korvaavia markkinoita esimerkiksi Länsi-Euroopasta.
Juhani Suomen mukaan Koivisto hoiti edeltäjiensä Paasikiven ja Kekkosen tavoin yhteyksiä Neuvostoliittoon KGB:n avulla. Kyse ei hänen mukaansa ollut tiedustelusta vaan järkevästä toiminnasta: KGB-yhteys oli suorin ja varmin linkki neuvostovaltion johtoon. KGB-toimitsija Viktor Vladimirovia Suomi luonnehtii Koivistojen perhetutuksi.
Maaliskuussa 2009 Koivisto kommentoi Suomen ulkopolitiikkaa pitkän tauon jälkeen Yle TV1:n Ykkösaamu-ohjelmassa. Koiviston mukaan Suomella ei ole mitään syytä katua vähäeleisyyttään Viron uudelleenitsenäistymisen aikoihin vuonna 1991. Hänen mukaansa Suomi ei olisi saavuttanut suuremmalla Neuvostoliiton kritiikillä mitään myönteisiä tuloksia. Samaisessa haastattelussa Koivisto huomioi vanhan suomettumisen palanneen, mutta ilmansuunnan vaihtuneen länteen ja erityisesti Yhdysvaltain suuntaan. Eräänlaisena suomettumisena hän piti sitä, että Yhdysvaltain tekemien päätöksien kritisointi katoaa julkisesta keskustelusta varsin pian. Lisäksi haastattelussa Koivisto ilmaisi kielteisen Nato-kantansa.
2000-luvulla Koivisto kertoi katuvansa toimintaansa presidentin vallan vähentämiseksi. Hän näki oman kautensa aikana presidentin vallan menneen liiallisuuksiin edeltäjänsä Urho Kekkosen valtakaudella ja halusi maltillisesti vähentää presidentin valtaa, mutta vähentämisessä mentiin hänen mukaansa liiallisuuksiin. Toisaalta, kun vuoden 2012 presidentinvaalien ensimmäisen kierroksen tulos oli ratkennut, Koivisto sanoi, ettei hänen ”omatuntonsa enää kolkuta” tässä asiassa.
Koivisto julkisuudessa
pienoiskuva|[[Knut Pipping (sosiologi)|Knut Pippingin Mauno Koivistolle vuonna 1982 suunnittelema vaakuna. ]] Haastatteluissaan Mauno Koivisto paljasti pitäneensä 1970-lukua Suomen historian niin sanottuina vaaran vuosina, kun on kysytty minkä uhan Neuvostoliitto muodosti Suomelle. Muistelmissaan hän toi avoimesti esille myös tunteitaan; kun hän kertomansa mukaan autolla ajaessaan sai kuulla radiosta 21. elokuuta 1968 Neuvostoliiton miehittäneen Tšekkoslovakian, hän kertoo ”itkeneensä niin ettei tietä nähnyt”. Koivisto itsekin ihmetteli 1990-luvun muistelmissaan reaktionsa voimakkuutta.
Koivistolla oli erinomainen venäjän kielen taito ja hän otti kantaa Venäjän politiikkaan. Hänellä oli lämpimät suhteet erikoisesti Yhdysvaltain entiseen presidenttiin George H. W. Bushiin ja Neuvostoliiton entiseen presidentti Mihail Gorbatšoviin. Koivisto oli erittäin aktiivisessa kirjeenvaihdossa sekä Bushin että Gorbatšovin kanssa.
Kari Suomalainen teki pilapiirroksissaan Koiviston lähes huomaamattomasta hiustupsusta liioitellun tavaramerkin, josta Koiviston tunnisti piirroksissa. Mauno Koivisto oli kuuluisa myös paksuista kulmakarvoistaan. Näyttelijä Ismo Kalliota on kutsuttu leikkisästi ”Vara-Manuksi” yhdennäköisyytensä ja turkulaisuutensa ansiosta (etenkin Koiviston presidenttikaudella). Tosin ”alkuperäinen” vara-Manu oli pitkään, vuodesta 1982 alkaen Paavo Lipponen. Koivisto ei päässyt TV:n presidentinvaalitenttiin vaan lähetti paikalle silloisen poliittisen sihteerinsä Lipposen.
Koiviston harrastuksiin lukeutui lentopallo, jota hän pelasi pitkään korkeasta iästään huolimatta Sikariporras-joukkueessa sen perustamisestaan lähtien 1970-luvulla. Koiviston pelinumero 1 jäädytettiin helmikuussa 2019 Pasilan urheiluhallissa.
Koivisto oli Rooman Klubin kunniajäsen vuodesta 1984.
Helsingin kaupunginhallitus teki marraskuussa 2003 Koiviston 80-vuotispäivän kunniaksi päätöksen erään Helsingin Kampin kauppakeskuksen lähistöllä sijaitsevan aukion nimeämisestä Mauno Koiviston aukioksi. Mauno Koiviston aukio sijaitsee Olavinkadun, Salomonkadun, entisen linja-autoaseman ja kauppakeskus Kampin rajaamalla alueella. Koiviston nimikkoaukion lähellä sijaitsee muidenkin presidenttien kunniaksi nimettyjä paikkoja: Urho Kekkosen katu, Paasikivenaukio ja Mannerheimintie. Koiviston aukio vihittiin käyttöön tiistaina 30. lokakuuta 2007.
Viimeiset vuodet
Tellervo Koivisto kertoi tammikuun 2017 Eeva-lehdessä, että Mauno Koivisto sairastaa Alzheimerin tautia ja että tämän lähimuisti ei enää toimi kunnolla. Assi Koiviston mukaan hänen isänsä oli saanut diagnoosin jo vuosia aiemmin. Maaliskuussa ilmoitettiin Koiviston muuttaneen hoitokotiin.
Tasavallan presidentin kanslia tiedotti 12. toukokuuta 2017 presidentti Koiviston kuolleen Meilahden sairaalassa kello 21.15. Sisäministeriö määräsi suruliputuksen 13. toukokuuta 2017 valtion virastoihin ja laitoksiin. Ministeriö toivoi koko maan yhtyvän suruliputukseen.
Presidentti Koivistolle järjestettiin valtiolliset hautajaiset 25. toukokuuta 2017. Hänet siunattiin Helsingin tuomiokirkossa, hautaan siunaamisen toimitti emerituspiispa Eero Huovinen. Muistopuheen kirkossa piti tasavallan presidentti Sauli Niinistö. Koivisto haudattiin sotilaallisin kunnianosoituksin Hietaniemen hautausmaan alueelle, jossa sijaitsevat myös Urho Kekkosen ja Risto Rytin haudat. Poliisin arvion mukaan Koiviston hautajaissaattueen kulkua seurasi Helsingin keskustan katujen varsilla yli 20 000 henkilöä. Matkalla tuomiokirkosta Hietaniemeen saattue pysähtyi hetkeksi Valtioneuvoston linnan, Suomen Pankin ja Presidentinlinnan kohdilla.
Kuten Kekkosen hautajaisissa, Koivistonkaan hautajaisissa ei ammuttu kunnialaukauksia vaan kaikkien Helsingin kirkkojen kellot soivat hautaussoittoa saaton aikana. Ylioppilaskunnan Laulajat lauloi arkun laskun yhteydessä Heikki Klemetin kappaleen "Oi kallis Suomenmaa".
Muistomerkit
Mauno Koiviston hautamuistomerkistä järjestetyn kilpailun voitti kuvataiteilija Perttu Saksa teoksellaan Kartta. Se paljastettiin 25. marraskuuta 2018, jolloin Koiviston syntymästä tuli kuluneeksi 95 vuotta.
Presidentin virallisesta muistomerkistä järjestettyyn suunnittelukilpailuun osallistui 110 ehdotusta. Kilpailun palkintosijoille sijoittuivat Matti Vesanen ja Pauno Pohjolainen. Tunnustuspalkinnon saivat Nestori Syrjälä, Anssi Pulkkinen ja Markus Kåhre. Kilpailun voitti Kirsi Kaulasen teos nimeltä Välittäjä. Sen odotetaan valmistuvan Koiviston syntymän satavuotisjuhlapäivään mennessä vuonna 2023. Muistomerkki sijoitetaan Pikkuparlamentin puistoon.
Kaikkien aikojen ensimmäinen Mauno Koiviston muistoteos sijaitsee Helsingissä Sibeliuksen puiston kulmassa. Se pystytettiin vuonna 1983 presidentin 60-vuotispäivien kunniaksi. Se koostuu 60:stä visakoivusta, joista ensimmäiset kaksi istuttivat presidentti itse puolisoineen. 60:stä koivuntaimesta on nykyään jäljellä enää 15.
Uskonto
Sota-ajan kirjeissään Koivisto kertoi luottavansa Jumalan varjelukseen sekä itsensä että Suomen kohdalla. Esimerkiksi kesäkuussa 1944 isälleen osoitetussa kirjeessään Koivisto kertoi lukeneensa Raamattua ja kirjeessä oli lainaus sieltä: ”Muistakaa Vapahtajan sanoja: Älkää murehtiko huomisesta päivästä.” Hänen isänsä Juho Koivisto oli merillä ollessaan kokenut uskonnollisen herätyksen, joka heijastui perheen elämään. Isä muun muassa piti lauantaita pyhänä, vaikka ei ollutkaan adventisti. Suorassa radiohaastattelussa Moskovan vierailun yhteydessä 2002 Koivisto kertoi uskovansa Jumalaan ja vihaavansa ateisteja, ”koska he haluavat itse tulla jumaliksi ja luulevat ymmärtävänsä asioita, joita kukaan ei ymmärrä”.
Sarah Jezebel Deva
thumb|upright|Sarah Jezebel Deva Kuopion Rockcock-festivaaleilla vuonna 2008. Sarah Jezebel Deva (oik. Sarah Jane Ferridge; s. 25. helmikuuta 1977 Lontoo) on brittiläinen laulaja. Hän on toiminut taustalaulajana muun muassa Therionin, The Kovenantin, Mortiisin ja Gravewormin albumeilla. Deva on myös laulanut taustalla Cradle of Filthin albumeilla vuodesta 1996 lähtien, mutta häntä ei virallisesti pidetä yhtyeen jäsenenä. Devalla on lisäksi oma yhtye Angtoria. Hän aloitti laulamisen 11-vuotiaana. Hänen äänialansa on neljä oktaavia.
Deva on maininnut lempimusiikikseen Madonnan, Princen, A-han, Duran Duranin sekä monia muita 1980–1990-lukujen pop-artisteja. Raskaamman musiikin puolelta hän kuuntelee muun muassa Guns N’ Rosesia, Mayhemia, Faith No Morea, 1349:a, Metallicaa ja Dissectionia.
Vuokkokalat
thumb|250px|[[Naamiovuokkokala Amphiprion chrysopterus]] thumb|250px|[[Satulavuokkokala Amphiprion polymnus]]
Vuokkokalat (Amphiprion) on koralliahventen heimoon kuuluva meressä elävien kalojen suku. Siihen kuuluu noin kolmekymmentä lajia, joista monia pidetään meriakvaarioissa. Akvaarioharrastuksessa vuokkokalat ryhmitellään värityksen mukaan.
Vuokkokalat ovat pyöreämuotoisia, pystysuuntaan leveäraitaisia. Niiden väreissä on oranssia, valkoista ja mustaa, joskus sinistä ja punaistakin.
Vuokkokalat ovat saaneet nimensä siitä, että ne elävät symbioosissa merivuokon kanssa. Jollakin tavalla vuokkokala on immuuni isäntävuokkonsa polttaville lonkeroille - suojausmenetelmän biologian yksityiskohdat ovat vielä selvittämättä, mutta ne liittynevät vuokon ihoa suojaavaan limakerrokseen. On ehdotettu kahta päähypoteesia: joko vuokkokala saa aineita siirtymään vuokon suojalimasta omaan limakerroksensa hankaamalla itseään vuokon lonkeroita vastaan, tai kalan biokemia on sellainen, että se tuottaa suoja-aineita. On todennäköistä, että molemmilla mekanismeilla on osuutensa asiaan, ehkä jopa siten, että sellaiset lajit, jotka sopeutuvat vain yhteen merivuokkolajiin (esimerkiksi punavuokkokala kuplavuokkoon, käyttävät eri mekanismia kuin sellaiset, jotka voivat valita monesta isäntävuokkolajista (kuten seepravuokkokala)
Vuokkokalat tunnetaan myös siitä, että ne voivat vaihtaa sukupuolta. Vastakuoriutuneet pikkukalat ovat kaikki koiraita. Yhdessä vuokossa elää hallitseva naaras ja koiras ja mahdollisesti joukko pienempiä koiraita. Naaras on kooltaan suurin ja hallitsee kaikkia muita, vahvin koiras rökittää puolestaan nuorempiaan. Jos naaras kuolee, suurin koiras muuttuu naaraaksi.
Akvaarioissa yleisesti pidettyjä lajeja ovat
Muita lajeja ovat
Samettivuokkokala (Premnas biaculeatus) muodostaa oman sukunsa Premnas. Molemmat suvut ovat kuitenkin samassa alaheimossa Amphiprionae.
Aiheesta muualla
Amphiprioninae
Frank Fasi
Frank Francis Fasi (27. elokuuta 1920 – 3. helmikuuta 2010 ) oli yhdysvaltalainen poliitikko, joka loi pitkän uran Honolulun pormestarina Havaijilla vuosina 1969–1981 ja 1984–1994. Hän oli myös Honolulun kaupunginvaltuuston jäsen, Havaijin osavaltionsenaattori ja kuvernööriehdokas. Hän syntyi Connecticutissa, mutta asui 1940-luvulta lähtien Havaijilla.
Corinne Day
Corinne Day (19. helmikuuta 1962 – 27. elokuuta 2010) oli englantilainen muoti- ja dokumentaarinen valokuvaaja.
Elämä ja ura
Corinne Day syntyi Ealingissä 1962. Hänen vanhempansa erosivat Dayn ollessa 5-vuotias. Eron jälkeen Day muutti pikkuveljensä kanssa isoäidin luokse Ickenhamiin. Day keskeytti koulun kuusitoistavuotiaana ja työskenteli vuoden pankkivirkailijana ja ryhtyi sen jälkeen kansainväliseksi lähetiksi. Day tapasi työn puitteissa muotikuvaajan, joka rohkaisi häntä ryhtymään valokuvamalliksi. Day tienasi elantonsa mallina, esiintyen pääsääntöisesti kuvastoissa, usean vuoden ajan. Vuonna 1985 hän tapasi tulevan miehensä Mark Szaszyn kuvausmatkalla Tokiossa. Szaszy, joka toimi myös mallina, oli kiinnostunut valokuvaamisesta ja elokuvista. Szaszyn lahjoitti Daylle kameran ja kannusti tätä kuvaamaan. Day aloitti ottamalla kuvia mallikollegoistaan sovitusten välillä.
1987 pariskunta muutti Milanoon, jossa Corinne Day alkoi kuvaamaan mallien portfolioita ja ottamaan Szaszystä muotokuvia.
Corinne Dayn ura sai uuden käänteen 1990, kun hänen ottamansa kuvat nuoresta, tuntemattomasta Kate Mossista julkaistiin The Face -lehdessä. Yksi kuvista päätyi lehden kanteen. Kuvat olivat ristiriidassa sen hetkisen muotikuvaston kanssa ja saivat paljon huomiota. Myös vuonna 1993 Vogue-lehdelle ottamat kuvat Kate Mossista herättivät kohua. Daytä syytettiin anoreksian tai huumeiden käytön ihannoismista. Corinne Day kieltäytyi käyttämästä kuvankäsittelyä korjatakseen näppylöitä mallin kasvoilta tai muokatakseen heidän vartaloaan. Myöhemmin tätä tyyliä kuvattiin sanoilla grunge tai waif-look.
Näihin aikoihin Day tutustui amerikkalaisen valokuvaajan Nan Goldinin töihin. Goldin tuli tunnetuksi rehellisistä kuvistaan, joissa hänen ystävänsä esiintyvät intiimeissä olosuhteissa peittelemättä ihmisen haavoittuvuutta ja elämän ajoittaista raadollisuutta.
Day menetti pian mielenkiintonsa muotimaailmaa kohtaan ja alkoi kuvata dokumentaarisia otoksia ystävistään, rockmuusikoista ja malleista. Hän ystävystyi mm. stylisti Tara St Hillin kanssa, jonka arkielämän taistelua yksinhuoltajana. Dayn kuvia leimaa heltymätön rehellisyys. Hän suuntasi linssinsä ystäväpiirin henkilökohtaisimpiin hetkiin ja niissä esiintyy seksiä, huumeita, kyyneleitä ja pelkoa.
1996 Corinne Dayltä löydettiin aivokasvain. Day halusi välittömästi alkaa dokumentoida valokuvilla sairauttaan. Hänen miehensä Mark Szaszy kuvasi häntä hoitojen aikana ja ennen kuolemaa.
Vuonna 2000 Corinne Day julkaisi kirjan, Diary, ystävistään ottamistaan valokuvista. Myös hänen oma taistelunsa aivokasvainta vastaan päätyi kirjaan.
2000-luvulla Day alkoi kuvata muudestaan muotilehdille. Hän työskenteli säännöllisesti Italian, Englannin ja Japanin Voguelle. Hän kuvasi myös Hollywood-tähtiä, kuten Nicholas Cagea, Sienna Milleriä ja Scarlett Johanssonia.
Chengdu
Maantiede
Sichuanin keskiosissa oleva Chengdu sijaitsee hedelmällisellä Chengdun tasangolla, jota on kasteltu jo vuosisatoja Dujiangyanin kastelujärjestelmällä, joka saa vetensä Minjoesta (Minjiang), joka on Jangtsen tärkeä sivuhaara. Chengdun pinta-ala on 12 300 km², mikä on varsin paljon kaupungille maailman mittakaavassa. Esimerkiksi Lontoon pinta-ala on vain noin 2 263 km². Chengdun ilmasto on leuto ja kostea ympäri vuoden, ja se on jaettu neljään vuodenaikaan: pitkään ja lämpimään kevääseen, lyhyeen mutta kuumaan kesään, viileään ja sateiseen syksyyn sekä kylmään ja sumuiseen talveen. Vuoden keskilämpötila on noin 16 astetta. Lämpimimmät kuukaudet ovat heinä- ja elokuu, jolloin lämpötila voi nousta 37 asteeseen, ja kylmin kuukausi on tammikuu, jolloin lämpötila voi laskea -6 asteeseen.
Historia
Chengdun historia ulottuu 3 700–4 500 vuoden taakse, ja Chengdun tasanko oli Shu-valtion hallinnollinen keskus. Qin valloitti 316 eaa. Shun ja perusti Chengdun kaupungin. Kaupungin nykyinenkin nimi on peräisin jo tuolta ajalta.
Tang-dynastian aikaan mennessä Chengdusta oli kehittynyt merkittävä kiinalainen keskus. Se tunnettiin siihen aikaan nimellä Yizhou, ja 700-luvun lopulla siitä tuli dynastian toissijainen pääkaupunki. Siellä asuivat myös kuuluisat kirjailijat, Li Bai ja Du Fu. Tang-dynastia kukistui 907, ja sen jälkeen Chengdu oli kahdesti 900-luvun aikana itsenäisen valtion pääkaupunkina. Se kukoisti siihen aikaan, ja siellä otettiin käyttöön paperiraha, joka levisi Song-dynastian aikana kaikkialle Kiinaan.
Mongolit valloittivat Chengdun vuonna 1279. Kaupungissa arvioidaan silloin kuolleen noin miljoonan ihmisen, eli tuho oli jossain määrin suurempi kuin esimerkiksi Bagdadin valtauksessa vuonna 1258.
Chengdusta tuli 1368 Sichuanin maakunnan pääkaupunki. Sitä hallitsi 1644–1647 kapinoitsija Zhang Xianzhong, joka perusti Sichuaniin itsenäisen valtion ha hallitsi aluetta terrorilla ja massamurhilla. Chengdu oli viimeinen kaupunki Manner-Kiinassa, joka oli Guomindangin hallussa. Tšiang Kai-šek johti Chengdun puolustusta aina joulukuuhun 1949 asti. Kansan vapautusarmeija valtasi kaupungin 10. joulukuuta ja Tšiang Kai-šek hallituksineen pakeni Taiwaniin.
Vuoden 2008 toukokuussa sattunut Sichuanin maanjäristys tappoi yli 69 000 henkilöä ja tuhosi 3,5 miljoonaa kotia. Järistyksen episentrumi sijaitsi 80 kilometriä Chengdusta luoteeseen Wenchuanin piirikunnassa. Chengdu oli avustustoimenpiteiden keskus ja sen sairaalat hoisivat haavoittuneita ja kaupunkiin rakennettiin väliaikaisia asumuksia kodittomiksi jääneille. Itse Chengdun kaupunki ei kuitenkaan kärsinyt juurikaan vahinkoa järistyksessä.
Talous
Chengdun talouskehitys on ollut viime vuosina kiivasta. Vuonna 2013 Chengdun bruttokansantuote oli 910,89 miljardia renminbiä ja se oli kasvanut 10,2 % edellisestä vuodesta. Chengdu on Sichuanin suurin talousalue ja Chongqingin jälkeen Länsi- ja Keski-Kiinan toiseksi suurin talousalue. Chengdun tärkeimmät teollisuuden alat ovat elektroninen informaatioteollisuus, ruuan (mukaan lukien tupakan) jalostus, koneteollisuus, petrokemia- ja metallurgiateollisuus, autoteollisuus, rakennusmateriaaliteollisuus, sekä kevyt teollisuus. Palvelusektori ohitti teollisuuden Chengdun suurimpana kansantalouden alana jo vuonna 1991.
Liikenne
Chengdu Shuangliun kansainvälinen lentoasema sijaitsee noin 16 kilometriä Chengdun keskustasta. Sieltä on yli 70 kotimaan- ja yli 20 ulkomaanyhteyttä. Chengdu on Lounais-Kiinan junaliikenteen keskus, ja Chengdun rautatieaseman läpi kulkee tuhansittain matkustajia päivittäin. Chengdun metron ensimmäinen linja avattiin syksyllä 2010.
Urheilu
Kaupungissa järjestettiin Maailman vahvin mies -kilpailu vuonna 2005.
Pikkutaivas
Pikkutaivas on suomalaisen Pauli Hanhiniemen Perunateatteri -rockyhtyeen neljäs studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2000.
Lentolaivue 46
Talvisota
Talvisodan alkaessa laivueella oli käytettävissään yhdeksän lentokelpoista Bristol Blenheim -lentokonetta.
Jatkosota
Marraskuussa 1941 valtakunnanmarsalkka Hermann Göring lahjoitti ilmavoimille viisitoista Dornier Do 17Z -pommikonetta, jotka sijoitettiin Lentolaivue 46:een. Laivue supistettiin kaksi lentueiseksi kalustotappioiden seurauksena. Kolmas lentue perustettiin uudelleen vuoden 1943 lopulla, kun saksalaisilta hankittiin Iljušin Il-4-lentokoneita. 14. helmikuuta 1944 laivueen nimeen liitettiin toimintaa kuvaava etuliite, Lentolaivue 46:sta tuli Pommituslentolaivue 46.
Rosenrot
Rosenrot on saksalaisen industrial metal -yhtye Rammsteinin viides studioalbumi. Se ilmestyi 28. lokakuuta 2005. Albumin ensimmäinen single oli Benzin, joka julkaistiin 7. lokakuuta 2005.