cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Criollo (hevonen)
Historia
Criollon sanotaan saaneen alkunsa 1500-luvulla, jolloin Etelä-Amerikkaan saapuneiden eurooppalaisten tuomia hevosia pääsi vapaaksi. Hevoset elivät villeinä noin kolmesataa vuotta, ja niitä alettiin jalostaa roduksi 1800-luvulla.
Criollo melkein hävisi 1800-luvun loppupuolella, kun sitä alettiin risteyttää innokkaasti muiden rotujen kanssa. Rotua ei ole enää 1900-luvulla juurikaan risteytetty.
1920-luvulla sveitsiläinen professori Aime Tschiffely ratsasti kahdella criollolla, Manchalla ja Gatolla, Argentiinan Buenos Airesista Yhdysvaltojen pääkaupunkiin Washingtoniin. Matkaa kertyi 16 000 kilometriä ja siihen kului noin kolme vuotta.
Käyttö
Criolloa ja englannintäysiveristä risteyttämällä saadaan erinomaisia pooloponeja, ja criolloja käytetäänkin paljon argentiinalaisessa pooloponijalostuksessa.
Renkomäki
thumb|right|300px|Renkomäen kaupunginosan Renkomäki lännestä itäänpäin kuvattuna
Renkomäki on Lahden kaupunginosa noin 5–7 kilometriä keskikaupungin eteläpuolella. Alueen maisemaa leimaa korkea hiekkaharju, josta on otettu soraa. Kasvavan pientaloasutuksen ohella kaupunginosaan sijoittuu autoliikkeitä, bensiinin jakelupiste ja rautakauppa sekä tullin toimitilat. Renkomäki kuului aikaisemmin Orimattilaan, mutta se pakkoliitettiin Lahteen vuonna 1956.
Helsinki-Lusi-moottoritien osuudella valtatie 4:stä erkanevat Renkomäessä eritasoliittymät Lahteen sekä seututie 167:n reitille Orimattilan keskustan ja Myrskylän kautta Loviisan Koskenkylään. Lisäksi Renkomäeltä lähtee seututie 296 Lahden Ala-Okeroisten kautta Hollolan Salpakankaalle.
Renkomäen pikavuoropysäkiltä 88 kilometrin matka linja-autolla Helsingin Viikkiin kestää nopeimmillaan noin tunnin ja 98 kilometrin matka Helsingin Kamppiin noin tunnin ja 15 minuuttia.
Yhdistystoimintaa edustaa Renkomäellä vapaaehtoinen palokunta, joka on perustettu 1947. Lahden kaupunginkirjasto korjasi Renkomäen sivukirjaston ja järjesti kirjaston nimestä yleisökilpailun. Sen nimeksi tuli Renki.
Bussiyhteydet: Renkomäen kautta kulkevat linjat 7 (Ämmälä - Karisto), 31 (Soltti - Myyntimiehenkatu) sekä 61 (Renkomäki) - (Orimattila) ja viikonloppuisin 69 (Renkomäki) - (Orimattila) linja-autot 61 ja 69 kulkevat (Renkomäen salaisen keulasuora) eli (Renkomäen väylä) läpi.
Renkomäen aluetta on merkitty Päijät-Hämeen liiton 2014 maakuntakaavaan keskustatoimintojen alakeskukseksi ca7:nä.
Kaupungin palvelut
Renkomäellä toimii 90 päivähoitopaikan Renkomäen päiväkoti Lakkitehtaantie 3:ssa, jonne pääsee linja-autovuorolla 89. Alueella on myös Renkomäen kirjasto.
Lähteet
60.93139°N, 25.65917°W
Kutaisi
Kutaisi on Georgian kolmanneksi väkirikkain kaupunki ja Imeretin alueen pääkaupunki. Vuodesta 2012 lähtien se on myös Georgian parlamentin ja hallituksen kotipaikka. Kaupungissa on 138 200 asukasta (vuonna 2019) ja sen pinta-ala on 65 neliökilometriä. Kaupunki sijaitsee Imeretin keskiosassa Rioni-joen varrella 80–180 metrin korkeudella merenpinnasta. Kukkulainen Okriban alue sijaitsee kaupungin pohjoispuolella ja Kolkhiin alanko etelä- ja länsipuolella. Tbilisiin on matkaa 220 kilometriä.
Historia
Antiikin aikaan Kutaisi oli Kolkhiin valtakunnan pääkaupunki. Kaupungin nimi tulee kreikan sanasta kuata ja tarkoittaa "kivistä". Historioitsijat uskovat, että Kutaisi, entinen Aia, oli Iasonin ja argonauttien määränpää heidän etsiessään kultaista taljaa. Keskiajalla Kutaisi toimi yhdistyneen Georgian kuningaskunnan pääkaupunkina ja myöhemmin Imeretin kuningaskunnan keskuksena. 1800-luvun alussa Venäjän keisarikunta liitti Imeretin itseensä ja Kutaisista tuli Kutaisin kuvernementin pääkaupunki.
Kaupunki liitettiin Potin–Tbilisin rautatiehen vuonna 1877, ja seuraavina vuosikymmeninä sen asukasluku kasvoi voimakkaasti. Kutaisiin perustettiin viinin ja mineraaliveden tuotantolaitoksia. 1921 kaupunki toimi 14 päivää puna-armeijan Tbilisistä ajaman menševikkihallituksen pääkaupunkina. 10. maaliskuuta 1921 puna-armeija valloitti kaupungin. Ennen Georgian uutta itsenäisyyttä 1991 Kutaisi oli tärkeä teollisuuskeskus.
Georgian parlamenttia siirtyi vuonna 2012 Kutaisiin vanhasta neuvostoarkkitehtuuria ja keskushallintoa edustaneesta rakennuksesta Tbilisissä. Uuden parlamenttirakennuksen (2012) tieltä räjäytettiin neuvostoajoista muistuttanut Merab Berdzenišvili luoma toisen maailmansodan veteraanien monumentti, missä yhteydessä menehtyi kaksi sivullista joulukuussa 2009. Vuosina 2010-2012 Kutaisiin valmistui uusi rakennus Georgian hallitukselle (2010), parlamentille (2012) ja sen henkilökunnalle (2011). Vuodesta 2012 Georgian parlamentti on kokoontunut Kutaisissa.
Maantiede
Kutaisi sijoittuu pääosin tasangolle, mutta kaupungin pohjoiset alueet ovat kukkuloilla. Kaupunki levittäytyy Rioni-joen molemmille rannoille. Ilmasto on kostean subtrooppinen: talvi on suhteellisen lämmin ja kesä kuuma. Keskilämpötila Kutaisissa on 14,5 astetta celsiusta ja vuosittainen sademäärä noin 1 730 millimetriä.
Nähtävyydet
Keskiaikainen kaupunki on yhä näkyvissä. Erityisesti Mtsvane qvavilan juutalainen kortteli on hyvin säilynyt. Kolme Rioni-joen ylittävää siltaa ovat itsessään nähtävyyksiä: vanhin niistä, Tšatšvis khidi, rakennettiin vuonna 1866, Tsiteli khidi myös 1860-luvulla ja Tetri khidi vuonna 1872. Ukimerionin kukkulalla joen toisella puolella sijaitsee Bagratin katedraali, jonka Georgian kuningas Bagrat III rakennutti vuonna 1003 ja osmanit räjäyttivät vuonna 1692. Rakennus on otettu Unescon maailmanperintöluetteloon yhdessä kaupungin lähistöllä sijaitsevan Gelatin luostarin kanssa. Katedraalin lähellä on kuninkaallisen palatsin ja linnoituksen raunio, jonka luota avautuu näkymä luostarille saakka. Kaupungissa on myös historian ja etnografian museo, jossa on näytteillä esimerkiksi antiikin ajan esineistöä, 900-luvun ikoneita, käsikirjoituksia ja tyypillistä esineistöä Imeretin alueelta.
Isosceles-tekniikka
Isosceles-tekniikka on yksi eniten koulutetuista ja käytetyistä moderneista revolverien ja pistoolien ampumistekniikoista. Isosceles-tekniikan otetta aseesta kutsutaan Suomessa myös symmetriseksi otteeksi.
Isosceles-tekniikka muodostetaan Isosceles-asennosta ja symmetrisestä ampumisotteesta.
Ampumisote
Isosceles-tekniikassa käytetty symmetrinen ote käsiaseesta muodostetaan epäsymmetrisestä Weaver-otteesta poiketen niin, että molemmat kädet puristavat asetta ja työntävät sen eteenpäin muodostaen käsivarsien ja rintakehän väliin symmetrisen tasakylkisen kolmion. Toisin kuin Turret-tekniikassa, kädet tulisi lukita suoriksi. Näin ampuja ei varsinaisesti tarvitse rekyylinhallintaa vaan ase pysyy lukittujen käsivarsien päässä mahdollistaen näin tarkan ja mahdollisesti nopeankin ampumisen.
Ampumisasento
Isosceles-asento muodostaa otteen kanssa kolmion rintakehän ja käsivarsien väliin, toisin kuin Weaver- ja Turret-tekniikoissa. Asento on tasakylkinen, rintamasuunta eteenpäin. Jalat tulevat samalle leveydelle ja linjalle hartioiden kanssa. Ampujan olisi tarkoitus kyyristyä hivenen eteenpäin. Jotkut ampujat kyyristävät selkäänsä oikein korostetun tarkoituksellisesti.
Kritiikkiä
Suomen Poliisikoulun apulaisjohtajana toimineen psykologi Erkki Ellosen mukaan kyljittäinen asento, jota Weaver- ja Turret-tekniikoissa käytetään, on stressi- ja uhkatilanteissa huomattavasti luontevampi reaktio kuin Isosceles-tekniikan tasakylkinen asento.
Muita ampumistekniikoita
Käsiasetekniikoita on kehitelty 1950-luvun jälkeen paljon, ja voikin sanoa että toisen maailmansodan jälkeinen aika on ollut käsiasetekniikoiden kulta-aikaa. Käyttämistekniikat ovat kehittyneet rinta rinnan käsiaseteknologian kanssa. Varteenotettavina vaihtoehtoina sodanjälkeisistä tekniikkamuunnelmista on syytä mainita ainakin Jussilan esittelemät Turret- ja Weaver-tekniikat. Mainitsemisen arvoinen on myös yksi uusimmista ampumistekniikoista, englantilaissyntyisen Paul Castlen kouluttama Center Axis Relock (CAR). Kyse ei CAR:ssa kuitenkaan ole pelkästä ampumistekniikasta, vaan kokonaisesta aseistetun lähitaistelun menetelmästä, jossa CAR-tekniikoiden lisäksi saatetaan harjoitella myös ampujakohtaisesti soveltamaan muita itselle istuvia ampumistekniikoita eri tilanteisiin. Järjestelmä ei liene vielä rantautunut Suomeen laajemmassa mittakaavassa.
Mission No. X
Mission No. X on saksalaisen heavy metal -yhtye U.D.O:n pitkäsoitto vuodelta 2005.
Elämä vie
Elämä vie on suomalaisen laulaja Harri Marstion kahdeksas studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1999.
Kappaleet
Sävellykset Harri Marstio, ellei toisin mainita.
28 (luku)
28 (kaksikymmentäkahdeksan) on luonnollinen luku, jota edeltää luku 27 ja seuraa luku 29.
Mörkö (muumit)
Mörkö on Tove Janssonin luomassa Muumi-maailmassa esiintyvä hahmo. Mörkö on hyytävän kylmä olento, joka jäädyttää kaiken, mihin koskee. Mörkö on naispuolinen; tämä ilmenee esimerkiksi siitä, että siihen ruotsin kielessä viitataan feminiinisellä kolmannen persoonan pronominilla hon. Muumilaakson tarinoita -animaatiosarjassa Mörön suomenkielisenä äänenä on Yleisradion dubbauksessa Tapio Hämäläinen ja MTV:n dubbauksessa Markus Bäckman, minkä perusteella Mörköä saattaa erehtyä luulemaan mieheksi. Varhaisemmissa muumikirjoissa Mörkö kuvataan vaarallisena hirviönä, mutta myöhemmissä teoksissa se on esitetty pikemminkin yksinäisyydestä kärsivänä.
Muumilaakson tarinoiden Mörkö on yleisen käsityksen ja tutkimustenkin mukaan yksi suomalaisia lapsia eniten pelottaneista televisiohahmoista.
Kirjoissa ja sarjakuvissa
Mörkö on kauttaaltaan jääkylmä olento, jäädyttäen kaiken mihin koskee. Taikurin hattu -kirjassa hän sanoo sanat ”Paljon!” ja ”Todista!”, mutta myöhemmissä kirjoissa hän ei enää puhu vaan ääntelee mörisemällä. Muumit onnistuvat lepyttämään Mörön antamalla hänelle kirjassa Taikurin hatun (Muumilaakson tarinoita -animaatiosarjassa sydämenmuotoisen näkinkengän), ja Mörkö lähtee laaksosta.
Taikatalvessa (Trollvinter, 1957) Mörkö on kuitenkin riisuttu petomaisista piirteistä: kaikki edelleenkin pelkäävät häntä, mutta vain siksi, että hän on jääkylmä ja jäädyttää kaiken mihin koskee. Valo ja tuli houkuttavat Mörköä puoleensa, sillä hän etsii lämmikettä ikuiseen kylmyyteensä, mutta kun hän istuu Muumilaakson asukkaiden talvikokon päälle, hän onnistuu vain sammuttamaan sen.
Kirjassa Muumipappa ja meri (Pappan och havet, 1965) Mörkö saa merkittävimmän roolinsa. Hän ei ole enää peto vaan traaginen hahmo, joka on kylmyytensä vuoksi tuomittu ikuiseen yksinäisyyteen. Mörkö huomaa Muumiperheen lähtevän Majakkasaarelle ja seuraa heitä sinne.
Mörön viimeisessä esiintymisessä kirjoissa, Muumipapassa ja meressä, Mörkö ei enää lopussa ole kylmä, koska Muumipeikko saa hänet lämpimäksi. Mörkö on hyväntahtoinen ja yksinäinen kulkija, joka kaipaa ystävää.
Muumeissa puhutaan möröstä yleensä varoen, ja mörköä käytetään kirosanaan verrattavana sanana:
Muumipapan urotöissä ja Muumipapassa ja meressä puhutaan muutamissa kohdissa ”möröistä” monikossa, mikä antaisi ymmärtää, että möröt ovat muumimaailmassa samanlainen oliolaji kuin esimerkiksi hemulit tai mymmelit. Muumikirjoissa esiintyvä Mörkö on ilmeisesti joka kerralla sama hahmo; tosin esimerkiksi Muumipapan urotöiden Mörkö saattaa hyvin olla jokin toinen mörköjen heimon edustaja, sillä kirjan tapahtumat sijoittuvat Muumipapan nuoruuteen ja kauas Muumilaaksosta.
Tove ja Lars Janssonin Muumipeikko-sarjakuvissa Mörkö esiintyy ensimmäisessä kirjassa, jonka mukaan Nipsu luo Mörön vahingossa kaataessaan taikajuomaa erään pienen olennon päälle.
Mörkö animaatiosarjoissa
Televisiosarjassa Muumilaakson tarinoita Mörkö saapuu ensimmäistä kertaa Muumilaaksoon Taikurin hattuun perustuvassa jaksossa, jossa hän seuraa Tiuhtia ja Viuhtia. Muumit lepyttävät Mörön antamalla hänelle sydämenmuotoisen näkinkengän, minkä jälkeen Mörkö lakkaa vainoamasta Tiuhtia ja Viuhtia. Televisiosarjassakaan Mörkö ei puhu, paitsi ensiesiintymisensä yhteydessä hän sanoo kahdesti mörisevällä äänellä "Minä palaan!". Pääsääntöisesti Mörkö pitää sarjassa matalaa ärisevää ääntä ilman sanoja. Kuten kirjoissa, sarjassakin Mörkö aiheuttaa pelkoa Muumien ja laakson asukkaiden keskuudessa, joskin Tuutikki vaikuttaisi tuntevan Mörköä kohtaan sympatiaa.
Mörkö esiintyy myös kahdessa eri 1960–1970-luvun Muumi-animessa ja Shin Mūmin-animessa. Ensimmäisessä, vuoden 1969 sarjassa Mörkö kuvattiin varjomaisena mustana oliona (joka muistuttaa Muumilaakson tarinoiden pelottavaa Mörköä). Sitä kutsuttiin nimellä "Pero Pero" (jap. ペロペロ - suom. "nuolla, lipoa"), joka viittasi sen suureen vihreään kieleen, jolla se mm. nuoli Muumipeikon kasvoja. Vuoden 1972 versiossa Mörön kaapu olikin valkoinen ja hän puhui enemmän. Tässä jälkimmäisessä sarjassa Mörkö kuvattiin voimakkaasti ahdistuneen ja yksinäisen oloiseksi, eikä pelottavaksi. Eräässä jaksossa hän jopa jakoi Nuuskamuikkusen kirjoittamat kirjeet postilaukku olallaan.
Muumilaakso-sarjassa Mörkö kuvataan mustana varjomaisena hahmona, jolla on suuret vihertävät silmät. Poikkeuksellisesti Möröllä ei ole tyypillistä irvistystään. Kirjojen tapaan Mörkö etsii valoa ja lämpöä, erityisesti leiritulista.
Hahmoa ääninäytteli joka kielellä Susie Brann, jonka ääni on ennemmin surullista ulvontaa kuin aiemmissa sarjoissa kuultua mörinää.
Kustaa Tapola
Kustaa Anders (K. A.) Tapola (29. maaliskuuta 1895 Lempäälä – 2. huhtikuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen jalkaväenkenraali, armeijakunnankomentaja ja Mannerheim-ristin ritari.
Tapola oli maailmansotien välisenä aikana merkittävimpiä suomalaisen taistelutaktiikan kehittäjiä ja kouluttajia sekä kirjoittajana (mm. myös venäjäksi käännetty teos Talvitaktiikkaa) että Sotakorkeakoulun taktiikan opettajana ja RUK:n johtajana. Talvi- ja jatkosodassa hän saavutti menestystä Karjalan armeijan ja Kannaksen armeijan esikuntapäällikkönä sekä myöhemmin jatkosodassa 5. divisioonan komentajana, ja sai ansioistaan 2. luokan Mannerheim-ristin. Sotien jälkeen hän keskittyi erityisesti Puolustusvoimien koulutus- ja kehittämiskysymyksiin.
Tapola oli Mannerheim-ristin ritari numero 160. Mannerheim-ristin ritarin arvon hän sai 18. marraskuuta 1944 ylipäällikkö Mannerheimilta yhdessä kenraali Aksel Airon (numero 159) kanssa Mikkelin päämajassa. Sotilasarvoltaan Tapola oli tuolloin kenraalimajuri. Nimitysperusteluissa sanotaan: Kenraalimajuri K. A. Tapola on komentanut 5. Divisioonaa kesä–heinäkuun raskaissa puolustustaisteluissa Syväriltä Pitkärantaan. Hän on divisioonansa kanssa koko taisteluvaiheen ajan saanut kestää vihollisen Aunuksen voimaryhmän raskaimman painostuksen, ankarimmat iskut. Hänen taitavalla johdollaan divisioona tuotti jatkuvissa, sitkeissä taisteluissa viholliselle huomattavat tappiot ja pysäytti viimein vihollisen etenemisen Pitkärannan seuduilla torjuttuaan sen useita päiviä kestäneet, suurin voimin tekemät läpimurtoyritykset, sille mitä raskaimpia tappioita aiheuttaen. Näin hän vakiinnutti tilanteen Laatokan Karjalan tärkeimmällä operaatiosuunnalla sodan loppuun saakka. (Nimitysperustelut kenraalimajuri K. A. Tapolan nimittämiseksi 18. marraskuuta 1944 Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi.)
Jalkaväenkenraaliksi hänet ylennettiin vuonna 1955.
Perhetausta
Kustaa Tapola oli syntyisin talonpoikaisperheestä Lempäälän Kuokkalan Tapolasta. Perheessä oli kymmenen lasta, joista Kustaa Anders oli kolmanneksi nuorin. Koulussa hän menestyi niin hyvin, että ainoana sisaruksista hänet lähetettiin oppikouluun. Kustaa Tapolan isä Kustaa Evert Tapola oli syntyjään Näsärö, mutta otti vaimonsa sukunimen tullessaan vävyksi Tapolan taloon. Äiti, Matilda Tapola, oli syntyjään Sääksmäen Bergmaneja. Bergman-suku on sääksmäkeläisen Sexmontanus-Montanus suvun talonpoikaistunut haara. Matildan vanhemmat olivat ratsutilallinen Kustaa Kustaanpoika Tapola ja Kustaava Heikintytär. Kustaa Kustaanpoika syntyi Gustaf Gustafsson Bergmanina jouluaattona vuonna 1823 Sääksmäellä Häkärlässä, jossa hänen isänsä oli rusthollari. Perhe muutti vuonna 1845 Lempäälään isän ryhtyessä tilalliseksi Kuokkalan Tapolaan.
Oma perhe
Tapola meni vuonna 1920 Viipurissa naimisiin Emilia Sopasen (s. 1899) kanssa. Hänen vanhempansa olivat laivanvarustaja Alexander Sopanen ja Katri o.s. Hara. Puolisot saivat kaksi poikaa.
Tie sotilasuralle
Kesällä 1917 Tapola lähti ystävänsä pyynnöstä Mouhijärvelle Selkeen kartanoon auttamaan kylvötöissä talon isäntää ja poikaa. Pellolle saapui myös joukko lakkolaisia, jotka käskivät heitä lopettamaan työt ja poistumaan. Kun käskyjä ei noudatettu, olivat miehet hyökänneet kimppuun. Sama toistui seuraavana päivänä, mutta nyt joukko käsitti jo nelisenkymmentä miestä ja mukana oli ilmeisesti tukkilaisia läheiseltä joelta. Tapola ja hänen ystävänsä pahoinpideltiin. Tapolaa muun muassa lyötiin päähän niin, että hänelle jäi pysyvä arpi päänahkaan. (Loppukesästä 1917 Helsingissä otetuissa valokuvissa hänellä on side päänsä ympärillä.) Hänen ylioppilaslakkinsa turmeltiin, lyyra revittiin irti ja pistettiin hänen niskaansa. Tapahtumat johtivat oikeudenkäyntiin. Lakkorettelöiden loppuselvitys suoritettiin saman vuoden elokuussa Karkun käräjillä. Koska kesän kuluessa oli kuulunut huhuja siitä, että lakkolaiset aikovat väkivalloin pakottaa oikeuden tekemään heidän mieleisensä päätöksen, ryhdyttiin lähipitäjissä tavallaan suojeluskuntien perustamiseen ja kokoamiseen ja niin saapuikin käräjäpäivää edeltävänä päivänä 300 tai 400 miestä. Tilanne pysyi hallinnassa. ”Varovaisuustoimenpiteet olivat olleet riittävät ja joukkomme päättävän rauhallinen, melkeinpä sanaton”, kirjoitti Tapola myöhemmin.
Syksyllä 1917 Tapola ja hänen lapsuudenystävänsä Wäinö Havas alkoivat keskustella suojeluskunnan perustamisesta Lempäälään. Se perustettiin lokakuussa 1917. Tapola oli myös perustamassa suojeluskuntia muuallakin Hämeessä sekä opiskelijapiireissä Helsingissä. Joululomallaan 1917 Tapola osallistui Vimpelin sotakoulun (Vimpelin koulu) kurssille, joka kesti 17 päivää. Vimpelin sotakoulun jälkeen Tapola komennettiin Helsinkiin kouluttamaan suojeluskuntalaisia. Samalla Tapola tuli tammikuun 25. päivänä 1918 järjestäneeksi sen, että Vaasaan matkanneet senaattorit Renvall, Frey ja Pehkonen jäivät junasta Lempäälässä ja matkasivat hevoskyydillä Kangasalle välttäen näin mahdollisen pidätyksen punakaartin haltuunsa ottamalla Tampereen asemalla. Kangasalta senaattorit jatkoivat kohti Vaasaa junalla, jonka valkoiset suistivat kiskoilta tammisunnuntaina 27. tammikuuta 1918 Munakan pysäkin lähistöllä Ylistarossa.
Tammikuun lopulla 1918 Tapola lähti Helsingistä Mikkeliin ja osallistui sisällissodassa Mikkelin komppanian varapäällikkönä ja päällikkönä Mäntyharjun, Mouhun, Heinolan, Sysmä-Asikkalan ja Muttala-Vierumäen taisteluihin ja haavoittui Vierumäen taistelussa 20. huhtikuuta. Hänen omien sanojensa mukaan alkoi näyttää siltä, että oli ”korkea aika” poistua. Hänet oli aluksi määrätty ilmoittautumaan Sortavalassa, mutta määräyksen muututtua hän toimi ensin (29. tammikuuta – 6. helmikuuta). Mikkelin harjoituskoulun päällikkönä. Kun hänen kouluttamansa komppania oli saatu valmiiksi, se lähti heti liikkeelle. Etelä-Savon Rykmentti perustettiin huhtikuun alussa ja Tapola toimi sen Mikkelin pataljoonassa komppanian varapäällikkönä, päällikkönä ja kohosi pataljoonaa vastaavan osaston komentajaksi. Hän osallistui Mäntyharjun, Mouhun, Heinolan, Sysmä - Asikkalan ja Muttala - Vierumäen taisteluihin. Kun Tapola kutsuttiin Suomen Sotatieteellisen Seuran kunniajäseneksi 75-vuotispäivänsä yhteydessä vuonna 1970, K. J. Mikola kirjoitti: ”Tapola kohosi lyhyen sodan aikana pataljoonaa vastaavan osaston johtajaksi Savon rintamalla. Tämä todistaa myös hänen luontaisista johtajanominaisuuksistaan ja selkeästä taktillisesta näkemyksestään.”
Tiedot Etelä-Savon Rykmentin taisteluista ja Kustaa Tapolan osallistumisesta sotaan ovat melko vähäisiä. Sodan jälkeen kantahenkilökunnalta kerätyssä kokoelmassa Vapaus- ja heimosota muistelmat ei ole Tapolan kirjoitusta ilmeisesti siitä syystä, että hän ei vielä tuolloin ollut aktiiviupseeri. Sen sijaan Savon rintaman taisteluja käsittelevässä kokoelmassa Puolesta Savon ja syntymämaan (1919) on myös Tapolan kirjoitus. Luvussa ”Savon rintaman oikealta siiveltä” on ensin Tapolan teksti ”Päijänteen oikean rannan puhdistus ja Vierumäen taistelu” ja toisena Antti Valveen ”Taistelut Heinolan kaupungista”.
Tapolan kirjoitus alkaa: ”Noin 3 viikkoa Mouhun valloituksen jälkeen, maaliskuun 20 päivän tienoissa, saavuin ”kreivin aikaan” Sysmän Karilanmaalle.” Piirroksen avulla Tapola kuvaa taisteluita Sysmän–Vierumäen rintamaosalla. Huhtikuun ensimmäisenä päivänä hän otti eversti Londénin määräyksestä vastaan koko rintaman (25 kilometriä) johdon. Vihollisilla oli yli kaksinkertainen miesylivoima ja aseistus. Ratsailla olevan Tapolan joukot etenivät tästä huolimatta ja muun muassa Muttala ja Urajärvi valloitettiin. Seuraavaksi taistelut etenivät Härkälän kylään. Tapolalla oli 20. huhtikuuta komennossaan Mikkelin toinen ja kolmas komppania sekä Sysmän viides komppania. Hänen joukkonsa hyökkäsivät kohti Vierumäkeä ja taistelu jatkui iltaan saakka. Kustaa Tapola kirjoittaa: ”Taisteltiin pussipimeässä. Haavoituin. Taistelu jatkui. (…) Voitto oli meidän! Tie Heinolaan oli vapaa.”
Kapteeni Gösta Wahlgren on kuvannut julkaisemattomissa muistelmissaan Savon rintaman taisteluja. Hän kirjoittaa Vierumäen taistelusta: ”Levittäytyneinä ketjuun molemmin puolin maantietä hyökkäsi osastomme Tapolan johdolla 20 pnä huhtikuuta aamupäivällä Vierumäen kylää vastaa”. Wahlgrenin mukaan iltaan saakka jatkuneissa taisteluissa kaatui seitsemän miestä ja 30 haavoittui. Yksi haavoittuneista oli Tapola. Luoti lävisti hänen vasemman jalkansa aivan polvinivelen alapuolelta, kaikeksi onneksi nivel ei kuitenkaan rikkoutunut. (Jo tätä ennen Tapola oli saanut luodin päähänsä, mutta ranskalainen sotakypärä pelasti hänet. Kypärään jäi kuitenkin painauma.) Ruotsalaisen ambulanssin henkilökunta antoi Tapolalle ensiavun ja huolehti kuljetuksesta Mikkeliin sairaalaan. Tähän päättyi vapaussota hänen kohdaltaan.
Ura ennen talvisotaa
Toukokuussa 1918 Tapola ylennettiin luutnantiksi ja hän toimi kesästä 1918 alkaen Etelä-Savon rykmentissä ja Karjalan Kaartin rykmentissä. Vuonna 1920 hän kävi kadettikurssin ja hänet ylennettiin kapteeniksi 1922. Vuosina 1924–1926 Tapola kävi Sotakorkeakoulun sen ensimmäisellä kurssilla. Sotakorkeakoulun jälkeen Tapola palveli Yleisesikunnassa ja ylennettiin majuriksi 1926. Sotakorkeakoulun taktiikan opettajana hän toimi heti Sotakorkeakoulun käytyään 1926–30. Tapola oli taktikko ja strategioiden laatija sekä kouluttaja. Ennen talvisotaa hän oli kirjoittanut kirjan Talvitaktiikkaa, jota talvisodan aikana löytyi venäjäksi käännettynä kaatuneiden venäläisten upseerien taskusta. Hän oli osaltaan laatimassa myös suomalaisten taktiikan ohjeita. Tutkijat ovatkin todenneet, että pitkälti Tapolan oppien mukaan suomalaiset pärjäsivät niin hyvin talvisodassa. Tapolahan oli myös kouluttamassa suomalaista upseeristoa Sotakorkeakoulun taktiikan opettajana ja RUK:n johtajana ennen sotia. Vuonna 1930 Tapola siirrettiin Viipuriin 2. divisioonan esikuntapäälliköksi. Vuonna 1934 Tapola nimitettiin Haminan varuskunnan päälliköksi ja Reserviupseerikoulun johtajaksi. Vuonna 1937 Tapola ylennettiin everstiksi ja hän siirtyi Yleisesikunnan komento- ja koulutusosaston päälliköksi. Tällöin hän oli suunnittelemassa ja järjestämässä ainoita talvisotaa edeltäviä suuria sotaharjoituksia elokuussa 1939.
Sotavuodet
Tapola määrättiin 10. lokakuuta 1939 Kannaksen armeijan esikuntapäälliköksi, missä tehtävässä hän toimi koko talvisodan ajan. Maaliskuussa 1940 Tapola laati yhdessä komentaja Erik Heinrichsin kanssa niin sanotun pessimistisen raportin, joka meni creed-sanomana marsalkalle päämajaan ja johon perustuen talvisodan lopettamista kiirehdittiin. Hänen käsin kirjoittamansa paperia säilytetään Heinrichsin kokoelmassa.
Välirauhan aikana Tapola toimi ensin maavoimien esikuntapäällikkönä Mikkelissä ja joulukuusta 1940 alkaen pääesikunnan operatiivisen osaston päällikkönä, jossa ominaisuudessa osallistui kenraali Heinrichsin komentaman upseerivaltuuskunnan matkaan toukokuussa 1941 Salzburgiin ja Berliiniin. Valtuuskunta tapasi matkan aikana muun muassa sotamarsalkka Wilhelm Keitelin ja kenraali Alfred Jodlin sekä muuta Saksan korkeimman sotilasjohdon jäsenistöä. Varsinaisia sopimuksia valtuuskunta ei ohjeittensa mukaisesti matkalla tehnyt. Hän suunnitteli Laatokan Karjalan valtaus 1941 -operaation operatiivisen osaston päällikkönä.
Jatkosodan alettua Tapola määrättiin Karjalan armeijan esikuntapäälliköksi. Hyökkäysvaiheessa Karjalan armeija eteni Aunuksen läpi Syvärille. Vuoden 1941 viimeisenä päivänä Tapola ylennettiin kenraalimajuriksi ja toukokuussa 1942 hänet nimitettiin Hämeestä kootun 5. divisioonan komentajaksi. Asemasotavaiheessa divisioonan komentopaikka oli lähes kaksi vuotta Uutujärvellä Aunuksessa.
Syvärin Lotinanpellossa venäläisten suurhyökkäys alkoi 21.kesäkuuta 1944. Lotinanpelto oli 5. divisioonan lohkolla ja 5. Divisioona osallistui torjuntataisteluihin Syväriltä aina Nietjärvelle asti, jossa 5. divisioona saavutti U-asemassa 16.–17. heinäkuuta 1944 tärkeän torjuntavoiton. Nietjärven suurtaistelun voitto vakiinnutti tilanteen tällä suunnalla. Syyskuusta 1944 alkaen Tapola toimi oman toimensa ohella myös VI armeijakunnan komentajana ja määrättiin marraskuun lopulla 1944 Etelä-Hämeen sotilasläänin komentajaksi. 18. marraskuuta 1944 Tapolalle myönnettiin Mannerheim-risti no 160.
Sodan jälkeen
Lukuisissa kirjoituksissaan ja puheissaan Tapola käsitteli varsinkin moraalisia ja historiallisia kysymyksiä. Hän toimi aktiivisesti myös monissa järjestöissä kuten Suomen ladussa yhdessä ystävänsä Tahko Pihkalan kanssa sekä Mannerheim-ristin ritarien säätiössä varapuheenjohtajana, Työterveyslaitoksen neuvottelukunnassa ja Partiojärjestöjen aatteellisessa neuvottelukunnassa (PAN). Hän oli myös Jousiampujainliiton puheenjohtaja. Tammi–helmikuussa 1951 Tapola sai yhdessä Albert Puroman kanssa kunniatehtävän noutaa Suomen marsalkka Mannerheimin ruumis kotimaahan.
Kustaa Tapola kuoli Tilkan sotilassairaalassa Helsingissä 2. huhtikuuta 1971. Hänet on haudattu Lempäälän kirkkomaalle. Tapolan hautamuistomerkin reliefin on tehnyt kuvanveistäjä Jussi Pohjonen vuonna 1943.
Kustaa Tapolasta sanottua ja kirjoitettua
Tapolan persoona ja toiminta ovat inspiroineet useita kirjoittajia. Kirjailija Jalmari Finne kuvasi häntä Isänmaan tähden -näytelmänsä päähenkilönä, ehdottoman rehellisenä, luotettavana ja oikeudenmukaisena majuri Urho Talolana. 5. Divisioonan pastori, runoilija Jaakko Haavio kirjoitti teoksessaan Ajalla vaaran, vaivan, että ”Tapola oli hyvä mies”, joka toi ”joukkonsa pois surmanloukusta”. Haavio sanoi myös, että Tapola oli ”tarkka kaikissa toimissaan” ja ”miehet pitivät kenraalistaan”.
Kirjailija Martti Santavuori kuvasi Tapolaa teoksessaan Miesten taistelu. Hän kirjoitti tämän ”poikamaisista, älykkäistä ja rauhallisista kasvoista”. Santavuori myös ihaili hänen kykyään ”työskennellä herkeämättä” ja hallita yhtäältä kokonaisuuksia ja toisaalta yksityiskohtia, siirtyen asiasta toiseen ”keveydellä ja helppoudella”. Santavuoren ohella toisetkin kaunokirjailijat kuten Jukka L. Mäkelä ja Reino Lehväslaiho kirjoittivat kuvauksia Tapolasta sotaa käsittelevissä teoksissaan. Mannerheim-ristin ritareita esittelevässä kirjassaan Taistelujen miehet Joppe Karhunen luonnehti Tapolaa osuvasti: ”Määrätietoisuus, harkinta, rauhallisuus ja sitkeys kovissakin koettelemuksissa olivat hänelle luonteenomaisia.”
Myös työtoverit ovat muistelmissaan kirjoittaneet hänestä: kenraali Armas Martolan mielestä hän oli ”viisas ja sitkeä”, kenraali Harald Öhquist kiitti häntä ”vuosikymmenten hyvästä yhteistyöstä ja uskollisesta toveruudesta”, kenraali Hugo Österman kehui häntä ”taitavaksi ja tarmokkaaksi”. Poikansa menettänyt jalkaväenkenraali Erik Heinrichs kirjoitti kirjeessään Tapolalle, miten hänen ”sydämensä täyttyi rauhalla” hänen tietäessään, että ”teltan ulkopuolella odotti minua ystävä, jonka luja rauhallinen mieli ja ymmärtäväinen asenne oli ennenkin elämäni raskaimpina hetkinä ollut lähellä minua ja antanut minulle tukea”. Teoksessa Sotakorkeakoulu suomalaisen sotilastaidon kehittäjänä (Siltala, 209) kenraalimajuri, FT Vesa Tynkkynen kirjoittaa Tapolasta muun muassa, että ”Talvisotaan mentiin pitkälti Tapolan taktisilla opeilla.”
Ruusuristiläisyys
thumb|220px|right|Ruusu-Ristin temppeli. [[Teophilus Schweighardt Constantiens, 1618.]] Ruusuristiläisyys on mystiikkaan perustuva liike, jonka väitetään saaneen alkunsa Christian Rosenkreutzin 1420-luvulla kokoamasta veljeskunnasta. Yleisesti tunnetuksi järjestö tuli Euroopassa 1600-luvulla, ja se oli uuden ajan alun tärkeimpiä okkultistisia virtauksia. 1700-luvulla, rationalismin aikana, ruusuristiläisyyden suosio hiipui. 1800-luvulta alkaen ruusuristiläisiksi itseään sanoneita järjestöjä alkoi syntyä Yhdysvalloissa ja Euroopassa osana okkultismin suosion kasvua.
Alkuvaiheet
Käsite ruusuristiläisyys periytyy nykytutkimuksen mukaan 1600-luvulta, jolloin julkaistiin kolme ruusuristiläistä manifestia, Fama Fraternitatis 1614, Confessio Fraternitatis 1615 ja Christian Rosenkreutzin kemialliset häät 1616. Yhdessä ne esittivät legendan saksalaisesta pyhiivaeltajasta nimeltä ”C.R.C.”, joka kolmannessa manifestissa esiteltiin Christian Rosenkreuziksi. Saksalainen teologi Johannes Valentinus Andreae (Johann Valentin Andeae) tunnusti omaelämäkerrassaan 16-vuotiaana kirjoittaneensa näistä viimeisen osan silkkana vitsinä (ludibrium). Teos poikkeaakin tyyliltään kahdesta muusta. Tekstin perusteella on esitetty, että Valentinuksen nuorena kirjoittamaa tekstiä on täytynyt ennen sen julkaisemista parannella, mutta alkuperäistä versiota ei ole tallessa. Tunnustus ei ole vaikuttanut kaikkiin. Esimerkiksi Rudolf Steiner luennoi vuonna 1923, että Johannes Valentinus kyllä fyysisesti kirjoitti teoksen mutta hänen kättään ohjasi henki.
Samaran rautatieasema
Samaran rautatieasema  on Venäjän miljoonakaupunki Samaran päärautatieasema. Monikerroksinen, pintamateriaaliltaan lasinen asemarakennus sijaitsee kaupungin ydinkeskustan eteläosissa. Asema samoin kuin miltei koko Samaran alueen rataverkko kuuluu Venäjän rautateiden osan, (Samaran aiemman nimen mukaan nimetyn) alueellisen Kuibyševin rautatiet -yhtiön vastuulle. thumb|left|210px|Matkustajia junia odottamassa Samaran rautatieasemalla
Ruusuristiläisyys
Alkuvaiheet
Legendan mukaan Rosenkreutz oli opiskellut Lähi-idässä useiden okkultismin mestareiden johdolla ja perustanut ruusuristiläisjärjestön, jonka tarkoituksena oli ”yleismaailmallinen ihmiskunnan uskonpuhdistus”, johon kuului muun muassa poliittisen moninaisuuden ja paavinvallan lakkauttaminen. Ruusuristiläisen kirjallisuuden mukaan Christian Rosenkreutz kuoli 106-vuotiaana vuonna 1484. Rosenkreutzin elinaikana järjestön kerrottiin kasvaneen vain kahdeksan henkeä käsittäväksi, ja hänen kuoltuaan järjestö katosi, mutta syntyi uudelleen jälleen 1600-luvulla.
Myyttinen historia
Ruusuristiläisissä teksteissä viitataan usein aikaan ennen 1600-lukua, ja ruusuristiläiset ajattelevat, että ruusuristiläisyyttä on ollut olemassa jo silloin, tosin ei samalla nimellä. 1700-luvulla tullutta muun muassa egyptiläistä Isis–Osiris–Horus-myyttiä pidetään ruusuristiläisten parissa kristillisen kolminaisuuden ajattelun edeltäjänä.
Näkemyksiä ja arvailuja
Ruusuristiläisiä manifesteja ei niiden ilmestyessä yleensä pidetty vakavasti otettavina, vaan ne tulkittiin joko huijauksiksi tai allegorisiksi ohjelmajulistuksiksi. Kulki kuitenkin monenlaista huhua siitä, kuka seuraan kuului ja keneltä jäsenyyttä voisi anoa, koska manifesteissa ei mainittu kerhon osoitetta. Useat tuon ajan ruusuristiläisyyttä koskevat kirjoitukset ovat tästä syystä spekulatiivisia. Fama Fraternitatisin julkaiseminen aiheutti vasta- ja puolustuskirjoitusten vyöryn. Vuosina 1614–1620 Euroopassa julkaistiin ruusuristiläisistä noin 200 kirjoitusta, jonka jälkeen (historioitsija Yatesin mukaan) manifestien aiheuttama myrsky äkisti päättyi.
Ruusuristiläinen ajattelu
Syntyaikoinaan 1600-luvulla ruusuristiläisyys tarjosi uskonnon, tieteen ja taikauskon vaikutteita yhdistävän yleisuskonnollisen ajattelusuunnan tilanteessa, jossa reformaatio, tieteen kehitys ja yhteiskunnalliset mullistukset olivat murentaneet perinteistä todellisuuskäsitystä. Ensimmäisessä vaiheessa 1610–1620 ruusuristiläiset manifestit liittyivät protestanttiseen liikkeeseen vastauskonpuhdistusta vastaan. Toisessa vaiheessa 1620–1660 ruusuristiläisyys huhuna salaseurasta, jolla olisi hallussa korkeampaa hengellistä tietoa, palveli poliittisia tarkoitusperiä, erityisesti taistelua Britannian kuningashuoneen palauttamisesta valtaan. Kolmannessa vaiheessa 1710–1740 legenda ruusuristiläisyydestä herätettiin aristokraattisissa piireissä erityisesti vapaamuurari- ja sitä muistuttavissa liikkeissä.
Myöhempien aikojen ruusuristiläisyyttä pidetään kristinuskon symboliikasta vaikutteita ammentavana esoteerisena liikkeenä, johon on sekoittunut alkemian, hermetismin, gnostilaisuuden, uusplatonismin ja kristillisen kabbalan aineksia. Yleisesti esoteerikot ovat pitäneet itseään kristittyinä. Vasta 1800-luvun lopulta lähtien esoteeriset liikkeet ovat alkaneet esiintyä kristinuskolle vaihtoehtoisina liikkeinä Ruusuristiläisyyttä voidaan verrata muun muassa vapaamuurariuteen ja teosofiaan. Näiden kaikkien suuntien edustajat sanovat tavoittelevansa salaista jumalviisautta muinaisten jumalaistarujen, ajatussuuntauksien ja uskontojen avulla.
Suomalaisen ruusuristiläisyyden johtohahmo Pekka Ervast oli lähtöisin teosofian piiristä. Hän uskoi aikansa teosofien tavoin Christian Rosenkreutzin olleen historiallinen henkilö ja että tämä ei välttämättä ollut ensimmäinen länsimainen salatieteilijä. Ervastin mukaan, oli ruusuristiläistä salaseuraa koskaan ollut olemassa näkyvässä maailmassa tai ei, se on joka tapauksessa ollut ja on edelleen näkymättömässä henkimaailmassa.
Hanna Kantokorpi
Hanna Ursula Kantokorpi (s. 28. elokuuta 1963 Alavus) on suomalainen taidemaalari ja kuvataideopettaja, joka asuu ja toimii Helsingissä.
Kantokorpi on valmistunut Taideteollisesta korkeakoulusta taiteen kandidaatiksi vuonna 1992 ja taiteen maisteriksi vuonna 1993. Humanististen tieteiden kandidaatiksi hän valmistui Helsingin yliopistosta vuonna 2008. Hän on suorittanut jatko-opintoja Aalto-yliopiston taiteen laitoksella.
Hanna Kantokorven vanhemmat Voitto ja Janne (Kaarina) Kantokorpi ovat kuvataiteilijoita. Hänen veljensä oli taidekriitikko Otso Kantokorpi.
Herbigin–Haron kohde
Herbig-Haro-kohde (HH-kohde) on pieni tähtimäinen kirkas sumu, jollaisia on havaittu T Tauri -tähtien lähellä. Se on ilmeisesti kaasusuihkupari, joka sinkoutuu vastamuodostuneesta tähdestä napojen suunnassa. Suihkun törmätessä tähtienväliseen aineeseen se hohtaa hyvin kirkkaana. Suihkujen massat ovat 1–20 Maan massaa. Kohteet on nimetty George Herbigin ja Guillermo Haron mukaan, jotka havaitsivat niitä toisistaan riippumatta 1940-luvulla.
The Six Shooter
The Six Shooter oli viikoittainen Frank Burtin luoma radiokuunnelmasarja, jota esitettiin Yhdysvalloissa 20. syyskuuta 1953 – 24. heinäkuuta 1954. Kuunnelmaa tehtiin pilottijakso mukaan lukien 40 jaksoa ja sitä lähetettiin NBC:n radioverkon kautta.
Sarjan päätähtenä oli paremmin elokuvarooleistaan tunnettu näyttelijä James Stewart. Stewartin roolihahmo, Britt Ponsett, oli paikasta paikkaan kuljeksiva cowboy villin lännen viimeisinä vuosina.
Sarjan näyttelijävieraisiin kuuluivat muun muassa Parley Baer, Virginia Gregg, Harry Bartell, Howard McNear, Jeanette Nolan, Dan O'Herlihy, Alan Reed, ja William Conrad.
Sarjan tunnusmusiikin "Highland Lament" on säveltänyt Basil Adlam.
Mikroprosessori
pienoiskuva|Z80-prosessorin arkkitehtuurikaavio. Mikroprosessori tarkoittaa suoritinta, joka on integroitu yhdelle mikropiirille. Mikropiiri on puolijohdemateriaalia (usein piitä) ja yhdelle piirille voidaan integroida miljoonia transistoreita. Mikroprosessori sisältää suorittimen lisäksi myös muistia (rekistereitä ) ja monet mikroprosessorit sisältävät nopeaa välimuistia.
Lukuesityksiin laskentaoperaatioissa eli aritmetiikkaan mikroprosessorit käyttävät kaksi- eli binäärijärjestelmää ja perustuvat Boolen algebraan. Mikroprosessori sisältää aritmeettisen, loogisen ja kontrollipiirin suorittimen toiminnoille. Mikroprosessori voi sisältää aritmeettis-loogisen yksikön ja kontrolliyksikön lisäksi kellon tai ajoituslaitteen. Mikroprosessorit ovat monimutkaisia mikropiirejä, joissa on miljardeja transistoreja ja sisältävät tuhansia digitaalisia piirejä, joilla on tietty looginen toiminto. Loogiset piirit toimivat kellojakson tahdissa, jonka vaihtuessa piirit vaihtavat tilaa. Mikroprosessorit tyypillisesti sisältävät tietokoneen keskussuorittimen.
Nimitystä mikrokontrolleri käytetään usein laskentateholtaan matalatasoisista mikroprosessoreista, joihin on integroitu monia liityntätoimintoja, mutta josta voi olla poistettu toimintoja sen mahduttamiseksi yhdelle mikropiirille. Järjestelmäpiirit integroivat prosessorin lisäksi myös muita toimintoja. Digitaalinen signaaliprosessori on signaalien käsittelyyn erikoistunut prosessori. Grafiikkaprosessori on grafiikan käsittelyyn erikoistunut prosessori.
Historiaa
Bipolaaritransistoreilla pystyttiin 1960-luvulla rakentamaan suorittimia, mutta ne olivat monimutkaisia. Ennen mikroprosessoria käytössä oli diskreettiä transistori-transistori logiikkaa (TTL). MOSFET-transistorilla voitiin lopulta rakentaa mikropiirejä tiheämmin ja pienemmillä valmistuskustannuksilla ja tekniikka otti vähitellen johtoaseman. Ennen varsinaista mikroprosessoria oli kehitysaskel, jossa suoritin koostui useista mikropiireistä. Vuonna 1970 julkaistu 74181 oli 4-bittinen aritmeettis-looginen yksikkö (ALU) yhdellä piirillä ja sitä käytettiin useissa minitietokoneissa. 1960-luvun lopulla yhdellä MOS-piirillä voi olla yli 100 logiikkaporttia, joista jokainen koostui useista transistoreista: nämä olivat LSI-piirejä. Ensimmäisen MOS-LSI -piirejä käyttävän tietokoneen kehitti vuonna 1967 Autonetics, jonka yleiskäyttöinen D200-tietokone oli suunniteltu avioniikkaan ja navigaatioon. D200 oli 24-bittinen, rakennettu 24 MOS-piiristä ja käytti neljää eri kellovaihetta.
Termi "mikroprosessori" on peräisin Viatron Computer Systemsin ilmoituksesta lokakuussa 1968, jossa sitä kuitenkin käytettiin kuvaamaan älykästä päätettä, jonka toiminta koostui useista mikropiireistä. Termin nykyinen merkitys on lyhenne termistä micro-processing unit (MPU), joka on tietokoneen kaikki keskeiset logiikkatoiminnot suorittava laite. Vuonna 1951 Maurice Wilkes kutsui mikroprosessoriksi tietokonetta, joka käytti mikro-ohjelmointia.
Pelkän ALU-yksikön sisältävän piirin kehitti Lee Boysel Fairchild Semiconductorilla vuonna 1968, ennen kuin hän lähti perustamaan Four-Phase Systemsiä. Vuonna 1969 Boysel kehitti Four-Phase Systemsin AL1:n, joka oli 8-bittinen bit-slice -prosessori sekä ALU. AL1 yhdisti ALU-yksikön sekä rekistereitä samalle piirille, mutta kontrollipiiri oli ulkoinen. AL1 ei ollut myynnissä erikseen vaan osa yhtiön muita tuotteita: kolmen piirin yhteiskäytöllä rakennettiin 24-bittinen tietokone ja lisänä oli muita piirejä. Piiriä käytettiin myöhemmin Texas Instrumentsin ja Intelin välisessä kiistassa esimerkkinä patentin kumoamiseen. AL1 oli esitelty aiemmin Computer Design -lehden artikkelissa huhtikuussa 1970. Four-Phase Systemsin kuvauksessa suorittimen piirilevy koostui kolmesta AL1-piiristä, kolmesta Random Logic (RL)-piiristä ja kolmesta ROM-piiristä. Boyselin kehitystyötä oli aiemmin esitelty muun muassa Electronic Design -lehdessä helmikuussa 1970 ja Electronics-lehdessä.
thumb|200px|[[Intel 4004]] 1970-luvun alussa mikroprosessoria kehitti yhtä aikaa usea eri projekti. Kolme projektia sai mikroprosessorin valmiiksi lähes samaan aikaan, jotka olivat Intelin 4004, Texas Instrumentsin TMS 1000 ja Garrett AiResearchin Central Air Data Computer (MP944 ). Central Air Data Computer sisälsi kolme suoritinta ja koostui 28 piiristä. Central Air Data Computer oli 20-bittinen tietokone, joka käsitteli F-14 -lentokoneen sensorien tietoja ja tuotti tietoa instrumenteille. TMS 1000:tta käytettiin laskimessa vuonna 1972 ja myytiin teollisuudelle vuonna 1974.
Vuonna 1971 Texas Instrumentsilla oli TMS1802 -piiri, joka oli laskimiin suunnattu mikrokontrolleri: 1802 aloitti TI:n suositun 0100-sarjan. Laskimiin suunnattuja piirejä oli samaan aikaan muitakin: esimerkiksi Mostek MK6010 ja General Instrument G250. Laskimiin suunnatut piirit toimivat laskimissa, mutta eivät voineet tehdä muuta. Vasta käskyjen suorittaminen ulkoisesta ROM-muistista teki mahdolliseksi hyödyntämisen yleiskäyttöisessä tietokoneessa.
Computer Terminal Corp (CTC) tilasi Inteliltä yksittäisen MOS-piirin, joka perustui Datapoint 2200 -päätteen arkkitehtuuriin. Piirin suunnitelma oli valmis kesällä 1970, jonka jälkeen projekti jäädytettiin: tästä tuli myöhemmin 8-bittinen Intel 8008. Intel julkaisi 8008:n huhtikuussa 1972. CTC oli pyytänyt myös Texas Instrumentsia suunnittelemaan prosessorin Datapoint 2200:een, johon TI esitti kolmen piirin ratkaisua, mutta ryhtyi työstämään yhden piirin ratkaisua huhtikuussa 1970. TI:n suunnitelma oli nimellä TMX 1795, josta tuli TMC 1795 kun se oli valmistumassa. TI julkaisi 8-bittisen piirinsä kesäkuussa 1971, mutta se ei herättänyt kiinnostusta.
Texas Instruments haki mikroprosessorin patenttia elokuussa 1971. Gary Boonelle myönnettiin 4. syyskuuta 1973 Yhdysvaltain patentti nro 3.757.306 yhden piirin suorittimen mikroprosessoriarkkitehtuurista. Vuosina 1971 ja 1976 Intel ja Texas Instruments lisensoivat laajasti ristiin toistensa patentteja Intelin maksaessa Texas Instrumentsille mikroprosessorin patenttilisenssistä.
Ensimmäiset prosessorit tunnettiin lyhenteellä MPU ja ne vaativat oheispiirejä kokonaisen järjestelmän rakentamiseksi. Yhden piirin ratkaisuja tiettyyn sovellutukseen kutsutaan mikrokontrollereiksi (MCU). Mikrokontrollerit voivat sisältää vähemmän komponentteja, jotta koko toiminnallisus mahtuu yhdelle piirille. Toisen sukupolven 8-bittisten prosessorien malleja olivat Intel 8080 ja Motorola 6800, jotka vuonna 1974 alkoivat saavuttaa laajamittaista hyväksyntää MPU-konseptille.
Mikrotietokoneiden vallankumouksen sanotaan alkaneen Intel 4004 -suorittimen julkaisusta. Ei ole kuitenkaan selvää, koska ensimmäinen mikroprosessori kehitettiin, koska on eri määritelmiä sille, mikä mikroprosessori on: mikäli se voi koostua useista LSI-piireistä Autonetics D200 olisi ensimmäinen. Gilbert Hyatt hankki vuonna 1990 patentin yhden piirin mikroprosessorille, jonka Texas Instruments tyrmäsi vuonna 1996 lakitaistelun jälkeen. Boyselin AL1 ALU tyrmäsi Texas Instrumentsin vaateet vuonna 1995.
Vuosina 1975–1976 julkaistiin useita uusia mikroprosessoreita ja muun muassa bit-slice (BSP) -prosessorit esiteltiin. Näitä bittisiivuja käsitteleviä prosessoreita rinnakkain kytkemällä muodostettiin "suurempia" suorittimia.
Vuosina 1977–1979 mikroprosessorit nähtiin jo merkittävänä tuotantona ja ohjelmistotyökalut kehittyivät.
Merkittäviä mikroprosessoreja
Merkittäviä varhaisia mikroprosessoreja 1970-luvulla:
Kehitys
Kuten mikropiireille yleisesti, eri valmistustekniikoita ovat olleet muun muassa PMOS, HMOS, CMOS ja NMOS.
Ensimmäinen kaupallinen mikroprosessori (Intel 4004, 1971) oli valmistettu PMOS-tekniikalla. 1970-luvun alkupuolella PMOS-tekniikka oli dominoiva kunnes NMOS paransi suorituskykyä 1970-luvun loppupuolella. Ensimmäinen CMOS-prosessori (Intersil 6100) julkaistiin vuonna 1975, mutta CMOS ei valloittanut markkinoita ennen 1980-luvun puoliväliä. Eräitä mikroprosessoriarkkitehtuureita (muun muassa Intel 80286) markkinoitiin ensin NMOS-versiona ja myöhemmin toteutettiin CMOS:lla alhaisemman virran käyttökohteisiin.
Mikroprosessorien suorituskyvyn lisääminen kellotaajuutta nostamalla on vaikeutunut.
Muita korvaavia kehityssuuntia ovat moniytimellisyys, monisäikeistys ja moniprosessointi.
Vastauksena monimutkaistuville suorittimille esitettiin RISC-arkkitehtuuria (erona CISC-arkkitehtuurille), jonka sanottiin olevan entistä tärkeämpää VLSI-tekniikan myötä:
Käyttökohteet
Vuonna 2009 valmistetuista prosessoreista 98% oli sulautettuihin järjestelmiin. 8-bittisten prosessorien myynti on pysynyt merkittävänä. Hintojen laskun myötä myös uusia käyttökohteita tulee.
Mörkö (täsmennyssivu)
Mörkö tarkoittaa seuraavia asioita:
Hämeenlinnan maalaiskunta
vasen|pienoiskuva|Hämeenlinnan maalaiskunnan jako osaksi Hämeenlinnan kaupunkia, Vanajaa ja Renkoa vuonna 1948. Samalla osa Vanajasta liitettiin Hämeenlinnan kaupunkiin. pienoiskuva|167x167px|left|[[Tapani Talari|Tapani Talarin Kuntaliitolle suunnittelema Hämeenlinnan maalaiskunnan epävirallinen perinnevaakuna. ]]
Hämeenlinnan maalaiskunta (lyhenne Hämeenlinnan mlk, ) oli Hämeen läänissä sijainnut Suomen kunta. Maalaiskunta lakkautettiin 1. tammikuuta 1948 lukien ja sen alue jaettiin Hämeenlinnan kaupungin, Rengon ja Vanajan kesken. Kun Vanajan kunta lakkautettiin 1967, osa entisistä maalaiskunnan alueista liitettiin Hattulaan. Kun Renko yhdistyi Hämeenlinnaan vuonna 2009, entisen maalaiskunnan alue kuuluu Hattulaan liitettyä aluetta lukuun ottamatta Hämeenlinnan kaupunkiin.
Nimestään huolimatta Hämeenlinnan maalaiskunta ei ollut Hämeenlinnan kaupunkia joka puolelta ympäröinyt reikäleipäkunta, vaan kaupunki rajoittui siihen vain pohjoisessa; muilla suunnilla kaupunki sen sijaan rajoittui Vanajan kuntaan. Kaupungin koillis- ja luoteispuolella maalaiskunnan alue ulottui pitkänä ja kapeahkona kaistaleena Vanajan ja Hattulan välissä idässä Hauhon ja lännessä Rengon rajalle saakka.
Hämeenlinnan maalaiskunnan alue oli sama kuin Hämeenlinnan maaseurakunnan, joka vuonna 1778 erotettiin Vanajan seurakunnasta ja johon siirrettiin Vanajan pitäjän viisi pohjoisinta kylää. Seurakunnalla oli yhteinen kirkkoherra Hämeenlinnan kaupunkiseurakunnan kanssa. Aiheena alueen erottamiseen eri seurakunnaksi oli se, että kulkuyhteys näistä kylistä Vanajan kirkolle kävi suoraan Hämeenlinnan keskustan kautta ja niiden asukkaat olivat jo ennestään yleisesti käyneet Hämeenlinnan kirkossa. Kun maaseudulle 1860-luvulla perustettiin kunnallishallinto, määräytyi kuntajako aluksi seurakuntajaon mukaan, minkä vuoksi Hämeenlinnan maaseurakunnan alueestakin muodostettiin oma kuntansa, Hämeenlinnan maalaiskunta.
Kylät
Ojoinen, Hätilä, Luhtiala, Kirstula, (Pikku-)Parola, Vuorentaka, Järviöinen
Yrjö Suomalainen
Yrjö Johannes Suomalainen (24. huhtikuuta 1893 Parikkala – 28. elokuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen viulutaiteilija, musiikkiarvostelija ja musiikkikirjailija. Hänen puolisonsa oli kuvanveistäjä Emil Wikströmin vanhin tytär Estelle (1897–1970). Heidän tyttärensä oli oopperalaulaja Maaria Eira ja poikansa pilapiirtäjä Kari Suomalainen.