cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksandr Petrov (jääkiekkoilija)
Seuraura
Kaudeksi 2004–2005 Petrov siirtyi Suomeen ja Mestis-joukkue Kirkkonummen Salamoiden riveihin. Joukkuetta valmensi hänelle Liepājasta tuttu Vesa Surenkin. Lisäksi joukkueesta Salamoihin siirtyi latvialainen Viktors Bļinovs, jonka kanssa Petrov pelasi valtaosan kaudestaan samassa ketjussa. Kaudeksi 2005–2006 hän siirtyi Italian toiseksi korkeimmalle sarjatasolle Serie A2:n HC Valpelliceen. Petrov oli kevään 2006 karsintasarjan paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 6+4=10. Kolmena seuraavana kautena hän eteni Valpellicen kanssa Serie A2:n finaaliin. Kaudella 2008–2009 joukkue voitti runkosarjan, mutta hävisi finaalisarjan SSI Vipitenolle otteluvoitoin 3–0. Valpellice lunasti kuitenkin kauden jälkeen sarjapaikan Serie A:han, jossa Petrov jatkoi kaudella 2009–2010.
Petrov palasi kaudeksi 2010–2011 Serie A2:een ja siirtyi Real Torino HC:n paitaan. Hän oli joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies David Strickerin jälkeen tehoilla 28+31=59. Pudotuspeleissä he jakoivat Torinon sisäisen pistepörssin voiton Petrovin voitettua myös sisäisen syöttöpörssin tehoilla 1+4=5. Kauden 2011–2012 hän pelasi Ranskan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla FFHG Division 1:ssä Montpellier AHC:n riveissä. Kaksi seuraavaa kautta Petrov pelasi Norjan kakkossarjatasolla 1. divisjonin Kongsvinger Knightsissa. Hän oli kaudella 2012–2013 joukkueen paras syöttäjä ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Darius Lelenasin kanssa tehoilla 38+34=74. He jakoivat koko sarjan pistepörssin neljännen sijan. Kaudella 2013–2014 Petrov voitti koko 1. divisjonin piste- ja syöttöpörssin tehoilla 29+40=69. Hän oli myös Kongsvingerin paras maalintekijä. Petrov voitti myös sarjan tehotilaston lukemalla +51.
Fiesta (Jonny Jakobsenin albumi)
Fiesta on Jonny Jakobsenin kolmas albumi sekä ensimmäinen Carlito-pseudonyymin alla julkaisema albumi, joka julkaistiin 12. heinäkuuta 2006.
Aleksandr Petrov (jääkiekkoilija)
Seuraura
Kaudeksi 2014–2015 Petrov palasi Italiaan ja siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Serie A:n Milano Rossobluun. Kaudeksi 2015–2016 hän palasi HC Valpelliceen. Petrov voitti joukkueen sisäisen piste- ja maalipörssin tehoilla 18+21=39, kuten myös jaetusti Italian cupissa tehoilla 3+4=7. Serie A:n pudotuspeleissä hän jakoi Valpellicen sisäisen pistepörssin voiton kolmen muun pelaajan kanssa tehoilla 3+5=8. Petrov voitti Italian cupin. Kaudeksi 2016–2017 hän palasi vuoden mittaisella sopimuksella Milano Rossobluun pelaamaan sarjatasoa alemmas Serie B:hen. Petrov sijoittui tehoilla 23+27=50 koko sarjan pistepörssissä toiseksi edellään vain joukkuetoveri Dominic Perna. Hän voitti kauden päätteeksi Serie B:n mestaruuden ja kauden aikana myös Italian cupin.
Maajoukkueura
Petrov edusti Viroa I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2001, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008 ja 2011. Vuoden 2003 turnaus päättyi B-lohkon pronssiin. Vuoden 2008 turnauksessa hän toimi joukkueensa kapteenina, voitti sisäisen syöttöpörssin sekä jakoi sisäisen pistepörssin voiton Maksim Ivanovin ja Andrei Makrovin kanssa neljällä syöttöpisteellään. Petrov pelasi myös IB-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2016 ja 2017 toimien molemmissa turnauksissa Viron varakapteenina. Ensimmäisessä turnauksessa hän jakoi joukkueen sisäisen syöttöpörssin voiton Robert Rooban kanssa neljällä syöttöpisteellään.
Petrov pelasi myös II-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2002, 2009 ja 2010, joista vuoden 2002 ja 2010 turnaukset päättyivät lohkokultaan ja vuoden 2009 turnaus A-lohkon hopeaan. Hän voitti koko vuoden 2009 turnauksen pistepörssin ja jakoi maalipörssin voiton joukkuetoverinsa Vassili Titarenkon kanssa tehoilla 9+10=19. Petrov valittiin turnauksen parhaaksi hyökkääjäksi. Hän pelasi myös IIA-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2012, jolloin Petrov voitti kultaa. Hän oli Viron paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 5+7=12 sekä jakoi sisäisen maalipörssin voiton Aleksei Sibirtsevin kanssa. Petrov valittiin turnauksen parhaaksi hyökkääjäksi. Hän pelasi myös Torinon olympiakisojen 2006 ja Pyeongchangin olympiakisojen 2018 karsinnoissa, joista jälkimmäisen turnauksen esikarsintavaiheessa Petrov jakoi Viron sisäisen pistepörssin voiton Robert Rooban ja Andrei Maktorvin kanssa tehoilla 2+2=4.
Petrov pelasi myös alle 20-vuotiaiden C-sarjan MM-kilpailuissa vuonna 2000 sekä II-divisioonan MM-kilpailuissa vusoina 2001 ja 2003. Hän voitti koko vuoden 2003 turnauksen piste- ja maalipörssin tehoilla 16+10=26. Petrov pelasi myös III-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2002, jolloin hän myös voitti pistepörssin tehoilla 10+6=16. Petrov pelasi myös alle 18-vuotiaiden II-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2001, jolloin hän oli Viron paras syöttäjä kuudella syöttöpisteellään. Petrov pelasi myös alle 18-vuotiaiden I-divisioonan EM-kilpailuissa vuosina 1999 ja 2000.
Storå (Tanska)
Storå on joki Tanskassa Jyllannin niemimaan pohjoisosassa. Se on noin 100 kilometriä pitkä ja maan toiseksi pisin joki. Storå saa alkunsa Ikastin kaakkoispuolelta, virtaa luoteeseen kohti Holstebrota ja laskee Pohjanmereen Vembin lounaispuolella.
Aleksandr Petrov (jääkiekkoilija)
Muuta
Petrovilla on italialainen vaimo Miriam ja tytär Alyssa. Hän sai itse Italian kansalaisuuden vuonna 2014.
Jędrzej Taranowski
Jędrzej Taranowski 1500- ja 1600-luvuilla elänyt puolalainen diplomaatti, joka muun muassa toimi Puola-Liettuan valtioliiton lähettiläänä Osmanien valtakuntaan ja Krimin kaanikuntaan.
Useiden diplomaattien lailla Taranowski kirjoitti ylös havaintoja tehdessään valtiovierailuja muihin maihin. Hänen kuvauksensa ovat parhaimmillaan värikkäitä ja seikkaperäisiä. Vuonna 1569 hän teki matkan Istanbuliin ja pohjois-Kaukasiaan, jossa hän kirjoitti ylös vaiheikkaan kuvauksen Astrahanin sotaretkeltä palaavan turkkilaisista ja tataareista kootun armeijan kärsimyksistä. Turkkilainen historiotsija Akdes Nimet Kurat löysi kuvauksesta vanhan saksaksi käännetyn version Wienin valtionarkistosta 1960-luvulla.
Paluu Astrahanin sotaretkeltä
1569 uusi liittovaltio Puola-Liettua oli sodassa Venäjää vastaan. Myös suunnallaan Venäjää vastaan sotineet Osmanien valtakunta että Krimin tataarit näkivät Puola-Liettuassa mahdollisen liittolaisen. Liittovaltio oli myös halukas edistämään hyviä suhteita osmaneihin ja tataareihin yhteistä vihollista vastaan, joten tuolloin jo kokeneen Jędrzej Taranowskin johtama kuninkaallinen lähetystö matkusti Istanbuliin heinäkuussa 1569. Yksi hänen tavoitteistaan oli neuvotella puolalaisen diplomaatin Alexandr Władzickin vapautus Krimin kaanin Devlet I Girayn vankeudesta. Koska kaani oli sotaretkellään osmanijohto kutsui Taranowskin tutustumaan tilanteeseen rintamalla. Hän matkusti Astrahaniin Don- ja Volga-jokien väliselle alueelle paikkaan, jota kutsuttiin nimellä Perevoloka. Täältä hän löysi osan osmanisotaretkikunnasta, jolle oli jo annettu vetäytymiskäsky alueelta. Hän ratsasti yhä eteenpäin ja löysi Devlet Girayn keskeltä aroa jääden tämän vieraaksi. Hän osallistui turkkilaisarmeijan paluumarssiin, jonka aikana sotaretkikunta koki suurimmat tappionsa. Vedetöntä ja kuivaa aroa, jonka hän nimesi osasyyksi sotaretkikunnan ongelmaan, hän kutsui nimityksellä "tyhjät kentät". Vesi, jota joukot löysivät maastosta oli Taranowskin mukaan hapanta, kuraista ja matojen saastuttamaa. Kun satoi hän todisti, kuinka janoonsa kuolevat sotilaat kaivoivat kuoppia maahan vangitakseen niihin sadevettä. Eräässä tapauksessa muuan tataari oli lupautunut maksua vastaan viemään viidensadan vahvuisen turkkilaisosaston raikkaille vesilähteille. Kun turkkilaiset olivat antaneet tälle kaikki rahansa, tataari oli kadonnut jättäen miehet oman onnensa nojaan. Vain neljä selviytyi hengissä muiden luokse kertomaan osaston kohtalosta. Lokakuussa vetäytyvän armeijan kärsimä nälkä ja jano koetteli jo diplomaattia itseään. Hyiset syyssateet toivat joukoille vettä, mutta kylmä ilma ja nälkä pysyivät tappavana yhdistelmänä. Taranowski kuvaili oloja jo sellaisiksi, että kuoleminen alkoi tuntua mielekkäämmältä kuin elämän jatkaminen.
Amarillo Slim
Thomas Austin Preston Jr. eli Amarillo Slim (31. joulukuuta 1928 Johnson, Arkansas – 29. huhtikuuta 2012 Austin, Texas ) oli yhdysvaltalainen ammattipeluri ja vedonlyöjä, joka menestyi erityisen hyvin pokerissa.
Preston oli tunnettu televisiokasvo ja hän on esiintyi aiemmin muun muassa Robert Altmanin vuonna 1974 ohjaamassa elokuvassa California Split. Prestonin elämästä oli myös valmisteilla elokuva, jonka olisi ohjannut Miloš Forman ja jonka pääosaa piti esittää Nicolas Cage. Preston on myös omaelämäkerrassaan maininnut pelanneensa Yhdysvaltojen presidenteistä Lyndon Johnsonin sekä Richard Nixonin kanssa.
Kokaiinikeisari Pablo Escobarin väki kidnappasi Prestonin Kolumbiassa luullen tätä toiseksi henkilöksi. Vuonna 2006 Prestonin autoa ammuttiin, mutta mies säilyi vahingoitta.
Elokuussa 2007 Amarillo Slimin pokeriuran turnausansiot The Hendon Mob -tietokannan mukaan ylittivät 0,6 miljoonaa dollaria. Slim itse kertoi pokeriurallaan "hävinneensä yli 30 miljoonaa dollaria", mutta "voittaneensa niin paljon enemmän, että ette uskoisi jos kertoisin".
Three Days Grace
Three Days Grace on kanadalainen rock-yhtye. Se perustettiin vuonna 1997, jolloin jäseniä olivat Adam Gontier (laulaja, kitara), Brad Walst (basso, taustalaulaja), Neil Sanderson (rummut, taustalaulaja). Yhtye tunnettiin ennen nimellä Groundswell.
Ensimmäinen albumi Three Days Grace julkaistiin 22. heinäkuuta 2003. Albumin ensimmäinen hitti oli ”(I Hate) Everything About You”. Muita kyseisen levyn hittejä olivat ”Home” ja ”Just Like You”. Three Days Gracen single ”Are You Ready” löytyy muun muassa elokuvien Cursed – Kirottu ja Raise Your Voice – Kesän Sävelet ääniraidoilta. Yhtyeen toinen albumi One-X julkaistiin kesäkuussa 2006. Albumin ensimmäinen single on nimeltään ”Animal I Have Become”. Triosta tuli kvartetti, kun mukaan uudelle albumille liittyi uusi kitaristi Barry Stock. Three Days Gracen kolmas albumi Life Starts Now julkaistiin 22. syyskuuta 2009. Albumi Transit of Venus julkaistiin 2. lokakuuta 2012. Uusin albumi "Outsider" julkaistiin vuonna 2018.
Tammikuussa 2013 laulaja Adam Gontier ilmoitti eroavansa yhtyeestä, ja haluavansa yhtyeen jatkavan eteenpäin ilman häntä.
31. maaliskuuta 2015 yhtye julkaisi viidennen albuminsa "Human" jolla laulaa My Darkest Days -yhtyeestä tunnettu Matt Walst. Hän on myös yhtyeen basistin Brad Walstin veli. Walst on nykyään yhtyeen vakituinen jäsen.
Einar W. Juva
pienoiskuva|Einar W. Juva poikiensa Klaun (vas.), [[Mikko Juva|Mikon ja Juhanin kanssa talvella 1929.]] Einar Wilhelm Juva (vuoteen 1935 Juvelius; 7. tammikuuta 1892 Raahe – 6. syyskuuta 1966 Turku) oli suomalainen historioitsija.
Einar W. Juva valmistui tohtoriksi vuonna 1920. Hänen tieteellinen tutkimuksensa käsitteli pääasiassa Suomen 1700-luvun historiaa, minkä lisäksi hän kirjoitti oman aikansa merkkihenkilöiden, kuten P. E. Svinhufvudin ja Rudolf Waldenin, elämäkertoja. Juvasta tuli Helsingin yliopiston Suomen historian dosentti vuonna 1920. Pääosan työurastaan hän teki Turun yliopistossa, jonka Suomen historian professorina hän toimi vuodesta 1929 vuoteen 1955. Lisäksi Juva toimi yliopiston rehtorina vuosina 1934–1945 ja vararehtorina vuosina 1934 ja 1948–1951 sekä humanistisen tiedekunnan dekaanina vuosina 1933 ja 1953–1954.
Tutkimustyönsä lisäksi Juva toimi useissa luottamustehtävissä, muun muassa Suomen Historiallisen Seuran esimiehenä vuosina 1933–1934 ja Turun yliopiston ylioppilaskunnan inspehtorina vuosina 1930–1932. Vuonna 1936 Juva kutsuttiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi.
Einar W. Juvan poika oli arkkipiispa Mikko Juva.
George Călinescu
George Călinescu (1899 Bukarest, Romania – 1965 Bukarest, Romania) oli romanialainen kirjallisuudentutkija, kriitikko ja kirjailija. Hän oli koulutukseltaan filosofian tohtori. Hän oli merkittävä kulttuuripersoona 1920-1930-luvun Romaniassa.
Călinescu oli vuodesta 1937 Iaşin yliopistossa estetiikan ja kirjallisuuden dosentti ja vuodesta 1945 Bukarestin yliopistossa Romanian nykykirjallisuuden professori. Romanian akatemian jäseneksi hänet valittiin 1949. Hänen tuotantoonsa kuuluu merkittävä Romanian kirjallisuuden historia Istoria literaturii române de la origini până în prezent (1941) sekä romaaneja.
Syyttäjän todistaja
Syyttäjän todistaja (engl. The Witness for the Prosecution) on Agatha Christien kirjoittama novelli ja näytelmä. Novelli ilmestyi vuonna 1925 nimellä ”Traitor Hands” William J. Flynnin toimittamassa julkaisussa Flynn's Weekly. Nimellä ”The Witness for the Prosecution” se ilmestyi vuonna 1933 kokoelmassa The Hound of Death and Other Stories.
Luontainen biohajoaminen
Luontainen biohajoaminen on menetelmä, jossa maaperän omat bakteerit hajottavat maaperään päässeitä haitallisia aineita.
Syyttäjän todistaja
Kokoelman on julkaissut suomeksi WSOY vuonna 1978 nimellä Kuoleman koira ja muita kertomuksia, ja sen on suomentanut Anna-Liisa Laine.
Christie kirjoitti novellista myöhemmin näytelmän, jonka ensiesitys oli 1953 West Endissä. Sen pohjalta on Billy Wilder ohjannut elokuvan Todistaja (1957).
Novellista on tehty televisioon minisarja Syyttäjän todistaja.
Kolonisaatio
Kolonisaatio on laajamittaista väestön siirtymistä, jossa siirtolaiset säilyttävät vahvat yhteydet omaan tai esivanhempiensa entiseen maahan, mikä antaa heille merkittäviä etuoikeuksia uuden alueen muihin asukkaisiin nähden. Vallattu alue voi olla myös asumaton.
Kolonisaatio voi olla kolonialistista, jos sen takana on selkeästi kolonalistisia poliittisia järjestelmiä. Tällöin uudisasukkaat usein joko kokonaan syrjäyttävät edelliset asukkaat tai luovat lakeja ja muita järjestelmiä, jotka järjestelmällisesti asettavat alkuperäiset asukkaat heitä heikompaan asemaan.
Rajaseutujen kolonisaatiossa asutusta levitetään laajamittaisesti aiemmin hyödyntämättömille alueille. Usein tämä tapahtuu maan viljelemiseksi tai luonnonvarojen hankkimiseksi. Tällaiseen muuttoliikkeeseen on harvoin liittynyt erillisten poliittisten kokonaisuuksien perustamista, sillä se tapahtuu olemassa olevien asutusten reuna-alueilla. Tällaisen kolonisaation moderni esimerkki on han-kiinalaisten maanviljelijöiden levittäytyminen Sisä-Aasian laidunmaille 1800-luvulta alkaen. Pohjois-Amerikan kolonisaatio tapahtui idästä länteen Euroopasta tulleilla siirtolaisilla. Kehittyvä teknologia kuten rautatie nopeutti tällaista kolonisaatiota suuresti.
Kolonisaation toinen muoto on uudisasutusten perustaminen merentakaisille rannikoille. Tällaisia siirtokuntia olivat esimerkiksi foinikialaisten ja kreikkalaisten siirtokunnat antiikin ajalla sekä englantilaisten varhaiset siirtokunnat Pohjois-Amerikan itärannikolla. Uudisasukkaat ja alkuperäisasukkaat pysyttelivät erillään, eivätkä uudisasukkaat havainneet alkuasukkailla verotettavissa olevaa maataloutta. Siirtokunnat pyrkivät omavaraisuuteen emämaasta ja paikallisista asukkaista. Työvoima otettiin joko kasvavan yhteisön sisältä, kuten Pohjois-Amerikassa ja Australiassa, tai alkuperäisasukkaista, kuten Afrikassa. Kolmas tapa saada työvoimaa tällaisiin siirtokuntiin oli muualta tuotu orjatyövoima.
Seitsenkulmioluku
Seitsenkulmioluku on positiivinen kokonaisluku, joka on muotoa, jossa n on positiivinen kokonaisluku. Esimerkiksi 18 on seitsenkulmioluku, koska
Seitsenkulmioluku saa nimensä siitä, että sen osoittamasta määrästä pisteitä voidaan muodostaa seitsenkulmion muotoinen kuvio. Seitsenkulmioluku on yksi monikulmioluvuista.
Kymmenen ensimmäistä seitsenkulmiolukua ovat 1, 7, 18, 34, 55, 81, 112, 148, 189 ja 235.
Jos t on seitsenkulmioluku, 5t+1 on kolmioluku.
Indrek Sei
Indrek Sei (s. 26. kesäkuuta 1972 Tallinna) on virolainen kilpauimari, jonka päämatka oli 100 metrin sekauinti. Hän voitti urallaan lyhyen radan EM-kilpailuista päämatkallaan kahdesti hopeaa (Gateshead 1993, Valencia 2000) ja kahdesti pronssia (Gelsenkirchen 1991, Espoo 1992).
Sei edusti kotimaataan myös kolmissa olympiakisoissa (Barcelona 1992, Atlanta 1996, Sydney 2000).
Carlyle
Carlyle tarkoittaa seuraavia:
Joseph Banks
thumb|200px|Joseph Banks. [[Nicholas Schiavonettin kaiverruspiirros vuodelta 1812 Thomas Phillipsin maalauksen mukaan.]]
Joseph Banks (13. helmikuuta 1743 Lontoo – 19. kesäkuuta 1820 Lontoo) oli brittiläinen luonnontutkija ja kasvitieteilijä. Banks osallistui kahdeksanhenkisen tiedemiesryhmän johtajana löytöretkeilijä James Cookin ensimmäiselle maailmanympäripurjehdukselle (1768–1771). Matkoiltaan hän toi mukanaan useita eurooppalaisille ennen tuntemattomia kasvilajeja, muun muassa eukalyptuksen, akasian ja mimosan. Banksia-kasvisuku on nimetty Banksin mukaan.
Elämä
Joseph Banks syntyi rikkaan lincolnshirelaisen suurtilallisen ja alahuoneen jäsenen William Banksin pojaksi Lontoossa helmikuun 13. päivänä 1743. Maineikkaaseen Etonin sisäoppilaitokseen nuori Banks siirrettiin opiskelemaan vuonna 1756; hänen opiskelutovereihinsa kuului muun muassa Constantine John Phipps. Vuodesta 1760 Banks jatkoi opintojaan Oxfordin yliopistossa Christ Churchin collegen jäsenenä, keskittyen luonnontieteisiin perinteisten oppiaineiden sijaan.
Vuonna 1763 Banks muutti Oxfordista äitinsä kotiin Chelseaan. William Banks oli kuollut 1761, ja täyttäessään 21 vuotta Joseph peri täysi-ikäisenä isänsä kartanotilan Revesby Abbeyn. Tilusten hoitaminen vaati Banksilta aikaa, ja hänen oli jaettava elämänsä Lontoon ja Lincolnshiren kesken. Banksin kiinnostus luontoa kohtaan kuitenkin säilyi, ja hän oli vakiovieras Chelsean lääketieteellisessä puutarhassa. British Museumin kautta Joseph Banks tutustui muun muassa ruotsalaiseen kasvitieteilijään Daniel Solanderiin, jonka avulla onnistui pääsemään kirjeenvaihtoon Carl Linnén kanssa. Banks loi suhteita aikansa tiedemaailmaan, ja ennen pitkää hän oli kohonnut kuningas Yrjö III:n tieteelliseksi neuvonantajaksi. Asemaansa Banks käytti surutta hyväkseen tyydyttääkseen omia kasvitieteellisiä intohimojaan ja painosti kuningasta rahoittamaan tutkimattomille alueille suuntautuvia löytöretkiä. Oxfordin-opintojaan Banks jatkoi aina vuoteen 1794, mutta luovutti tuolloin suorittamatta tutkintoa.
Newfoundlandin retki
1766 Joseph Banks hyväksyttiin Royal Societyn jäseneksi. Samana vuonna hän myös suoritti ensimmäisen löytöretkensä Phippsin kanssa Newfoundland ja Labradorin provinssiin Kanadaan. Matka ja sen tuloksena syntynyt paikallisten eläin- ja kasvilajien tieteellinen jaottelu tekivät Banksin nimestä tunnetun silloisten luonnontieteilijöiden keskuudessa.
Maailman ympäri Endeavourilla
Banks nimitettiin johtajaksi Royal Societyn eteläiselle Tyynelle valtamerelle suuntautuvan löytöretken kahdeksanhenkiseen tiedemiesryhmään, johon kuuluivat myös Banksin ystävä Daniel Solander ja tämän sihteeri, suomalainen Herman Spöring. Endeavour-purjealuksella suoritettavaa retkeä johti Newfoundlandin kartoittamisessa kunnostautunut James Cook. Tieteellisen panoksensa lisäksi Joseph Banks oli myös hankkeen tärkeä rahoittaja: Etonissa ja Oxfordissa luomiensa suhteiden kautta hänen panoksensa retken rahoitukseen oli yhtä huomattava kuin Britannian kuninkaan itsensä.
Vuonna 1868 alkanut matka suuntautui aluksi Brasiliaan, jossa Banks kuvaili ensimmäisenä nykyisin huonekasveina tunnetut ihmeköynnökset. Tahitin ja Uuden-Seelannin jälkeen Cook siirtyi kartoittamaan Australian rannikkoa ja laski maihin Botany Bayn lahteen, n. 8 km nykyisestä Sydneyn kaupungista etelään (1770). Lahti nimettiin Banksin ehdotuksen mukaan alueen lajirikkauden perusteella. Banks vietti alueella tiedemiestovereineen lähes seitsemän viikkoa, kun Endeavour'ia korjattiin Suurella koralliriutalla sattuneen haverin jäljiltä. Solanderin ja tri. Spöringin kanssa Banks kartoittivat ensimmäisinä laajemmin australialaista kasvimaailmaa ja kuvailivat monia tieteelle uusia kasvilajeja. Yksistään Banks löysi ja kuvaili matkalla lähes 80 uutta eläin- ja kasvilajia. Kuvataiteilija Sydney Parkinson tallensi paperiin lähes 800 eri kasvilajia piirroksina, jotka julkaistiin lopulta kokonaisuudessaan 35-osaisena kirjasarjana 1980-luvulla nimellä Banks' Florilegium.
Kun Cookin retkikunta palasi Englantiin 12. heinäkuuta 1771, Joseph Banksista oli tullut kuuluisa mies.
Nikobaarit
Nikobaarit ovat Intialle kuuluva saariketju Intian valtamerellä. Ne ovat osa Andamaaneja ja Nikobaareja. Nikobaarit koostuvat 22 saaresta. Saarten maapinta-ala on yhteensä 1 841 neliökilometriä. Nikobaareilla oli 36 819 asukasta vuoden 2011 väestönlaskennassa. Noin 65 % asukkaista on alkuperäisväestöä. Loput ovat muuttaneet pääasiassa muualta Intiasta sekä Sri Lankasta.
Joseph Banks
Islannin retki
Heinäkuussa 1772 Banks matkusti Daniel Solanderin kanssa tutkimaan Islannin luontoa Sir Lawrence-purjelaivalla ja palasi mukanaan laaja näytekokoelma paikallisista kasvilajeista.
Nikobaarit
Saariryhmän nimi tullee Chola-dynastian aikaisesta nimestä saarille: Nakkavaram, joka tarkoittaa tamiliksi "alastonta miestä".
Joseph Banks
Löytöretkien jälkeen
Banks asettui Lontooseen ja ryhtyi toimiin laajan kasvikokoelmansa järjestämiseksi. 30. marraskuuta 1778 Joseph Banks valittiin Royal Societyn puheenjohtajaksi, jota virkaa hän hoiti kunnialla peräti 41 vuotta. Baronetinarvon Banks sai vuonna 1781.
Avioon Joseph Banks astui maaliskuussa 1779 ja siirtyi asumaan Lontoossa osoitteeseen 32 Soho Square, jota nykyisin käyttää 20th Century Fox. Suuri talo toimi Banksin Lontoon-kotina hänen loppuikänsä, siellä hän otti vastaan monia aikansa brittiläisiä ja ulkomaalaisia tiedemiehiä ja kirjailijoita. Banksin pariskunnan tykö asui myös Banksin sisar, Sarah Sophia Banks. Joseph Banks palkkasi kirjastoaan ja kasvikokoelmiaan hoitamaan Daniel Solanderin, jota seurasivat Jonas Dryander ja Robert Brown.
Nikobaarit
Maantiede
thumb|Nikobaarien sijainti Intian valtameressä. Nikobaarit sijaitsevat Andamaanien saariston eteläpuolella ja alle 200 kilometriä luoteeseen Sumatran saaresta. Intian eteläisin kohta, Indira Point, sijaitsee Great Nicobar -saarella. Samalla saarella on saariryhmän korkein kohta Mount Thullier (642 metriä).
Joseph Banks
Löytöretkien jälkeen
Vuodesta 1773 Banks toimi epävirallisesti Kew Gardensin johtajana. Banks lähetti innokkaasti kasvitieteilijöitä eri puolille maailmaa, ja pääasiassa hänen toimeliaisuutensa ansiosta Kew Gardens'ista muodostui edelläkävijä eurooppalaisten kasvitieteellisten puutarhojen joukossa. Kuningas Yrjö III virallisti hänen asemansa Kew Gardensin johtajana lopulta vuonna 1797. Banks oli vastuussa muun muassa George Vancouverin tutkimusretkestä Pohjois-Amerikan luoteisrannikolle sekä William Bligh'n merimatkoista, joiden tavoitteena oli siirtää leipäpuu eteläiseltä Tyyneltämereltä Karibianmeren saarille. Kesken matkan Bligh'n aluksen HMS Bountyn miehistö nousi kuuluisaksi tulleeseen kapinaan ja hylkäsi kapteenin 17 miehen kanssa soutuveneeseen. Banks oli myös tärkeässä asemassa rahoittajana William Smithin vuosikymmeniä kestäneissä yrityksissä koota täydellinen Englannin geologinen kartta. Lisäksi hän valitsi Allan Cunninghamin löytöretkelle keräämään kasvinäytteitä Brasiliasta ja Koillis-Australiasta.
Royal Societyn johdossa Joseph Banksilla oli merkittävä vaikutus brittiläisen tieteenteon kehitykseen aina 1800-luvun alkupuolelle. Hän oli myös Uuden Etelä-Walesin kolonialisoinnin vakaimpia kannattajia ja liikkeellepanijoita.
Nikobaarit
Maantiede
Nikobaarien saaret jakautuvat kolmeen ryhmään:
Joseph Banks
Löytöretkien jälkeen
1800-luvun koitettua Banksin terveys alkoi reistailla, ja kihti vaivasi häntä talvisin. Vuoden 1805 jälkeen Banks oli käytännössä sidottu pyörätuoliinsa, mutta hän jatkoi silti kasvitieteellisiä tutkimuksiaan ja edustustehtäviään, ja kiinnostui viime vuosinaan myös arkeologiasta. Toukokuussa 1820 Banks jätti eroilmoituksensa Royal Societyn puheenjohtajan tehtävästä, mutta veti sen takaisin hallituksen pyynnöstä. Joseph Banks kuoli 19. kesäkuuta 1820 lapsettomana.
Perintö
Joseph Banks on antanut nimensä muun muassa uusiseelantilaiselle Banksin niemimaalle, Banksin saarille, jotka ovat nykyisin osa Vanuatua, sekä Banksin maalle, läntisimmälle Kanadan arktisista saarista.
Nikobaarit
Historia
Saarten uskotaan olleen asutettuja tuhansia vuosia. Alkuperäisväestö puhuu kuutta muihin mon-khmer-kieliin kuuluvaa nikobaarikieltä. Great Nicobarin eteläkärjessä asuva pieni alkuperäisheimo shompenit ovat ainakin kahden tutkimuksen mukaan itsenäisiä Kaakkois-Aasian mesoliittisen kauden metsästäjä-keräilijöiden jälkeläisiä. Shompenit puhuvat ainakin kahta luultavasti isolaattikieltä, jotka ilmeisesti eivät ole sukua nikobaarikielille, eivät ehkä edes toisilleen.
Joseph Banks
Perintö
Canberran esikaupunki Banks ja Sydneyn esikaupunki Bankstown on nimetty Banksin mukaan.
Nikobaarit
Historia
Kolonialismin historia Nikobaareilla alkoi 1756. Silloin Tanskan Itä-Intian kauppakomppania hallitsi silloin Frederiksøerne-nimellä tunnettuja saaria mantereelta Tranquebarista (nykyisin Tharangambadi) ja perusti tukikohdan Great Nicobarille. Vuonna 1760 tukikohta siirrettiin Kamortan saarelle. Tanskan kuninkaan aloitteesta herrnhutilaiset lähetyssaarnaajat yrittivät perustaa tukikohdan Nancowryyn vuonna 1766, mutta saarten asuttaminen keskeytyi useaan otteeseen malariaepidemioiden takia. Vuosina 1778–1783 Itävalta yritti perustaa siirtokunnan saarille erehdyttyään luulemaan, että Tanska oli unohtanut saaria koskevat vaatimuksensa. Tanskalaiset hylkäsivät viimeiset siirtokuntansa saarilla vuonna 1848. Tanskan hallinta saarilla päättyi virallisesti 16. lokakuuta 1868, kun maa myi oikeutensa Britannialle. Vuonna 1869 saarista tuli osa Brittiläistä Intiaa.
Toisen maailmansodassa vuosina 1942–1945 saaret olivat japanilaisten miehittämiä.
Joseph Banks
Perintö
Banks esiintyi myös vanhassa viiden Australian punnan setelissä.
Muuta
Joseph Banks kuului vapaamuurareihin, joihin hän liittyi hieman ennen lähtöään James Cookin ensimmäiselle maailmanympäripurjehdukselle.
Talvisodan merisotatoimet
pienoiskuva|Miinalaiva Louhi ja sukellusveneet Vetehinen, Vesihiisi ja Iku-Turso kesällä 1939. Talvisodassa käytyjä merisotatoimia ovat Suomen merivoimien ja Neuvostoliiton laivaston alusten sekä Suomen rannikkotykistön välillä käydyt taistelut talvisodassa 30. marraskuuta 1939 – 13. maaliskuuta 1940. Sotatoimet keskittyivät pääosin Suomenlahdelle. Nämä merisotatoimet olivat pääosin suomalaisten suorittamaa miinoitusta ja neuvostoliittolaisten alusten hyökkäyksiä suomalaisia rannikkopattereita vastaan. Talvisodassa käydyillä merisotatoimilla ei ollut vaikutusta sodan lopputulokseen ja ne lakkasivatkin ensimmäisen kuukauden jälkeen lähes täysin jäätilanteen takia. Periaatteessa Neuvostoliitto olisi onnistuneilla merisotatoimilla, suomalaisten merihuollon katkaisulla ja strategisilla maihinnousuilla voinut ratkaista sodan, mutta suomalaiset onnistuivat torjumaan uhkat, joten merisotatoimien vaikutus sodan lopputulokseen jäi olemattomaksi.
Suomen merivoimat ennen sotaa
pienoiskuva|Suomen merivoimien raskain alus, panssarilaiva Väinämöinen Syksyllä 1939 Suomen merivoimiin kuuluneet alukset:
Merivoimien vahvuutta nostettiin ylimääräisten kertausharjoitusten alettua lokakuussa varustamalla neljä höyrylaivaa miinalaivoiksi. Alusten valmistelutyöt sujuivat nopeasti, vaikka ammattitaitoisen henkilöstön puute häiritsi varustelua. Eniten kuitenkin puuttui päälliköitä ja muuta koulutettua henkilöstöä. Koulutuksen puute johtui sotaa edeltäneiden vuosien niukoista määrärahoista.Yhteensä Suomen merivoimilla oli talvisodan alkaessa 190 erilaista alusta  ja 363 moottorivenettä. Miehiä meripuolustuksella oli 33 200,   joista 3 850 merivoimilla. Näiden miesten lisäksi merivoimille oli alistettu 8 650 miestä rannikonpuolustustehtäviin. Miesten keski-ikä oli 35 vuotta. Merimiinoja oli marraskuussa noin 3 600, mutta niistä yli puolet oli ensimmäisen maailmansodan aikaisia. Valtaosa merivoimien torpedoista oli sotasaalista vuodelta 1918. Torpedoista ei kuitenkaan ollut varsinaista pulaa, sillä niitä oli kolme kappaletta jokaista alusten ammuntalaitetta kohden. Syvyyspommeja oli sodan alkaessa lähes 1 000 ja sodan aikana saatiin Ruotsista 500 pommia lisää ja kotimaassa oli valmisteilla toiset 500. Pudottimia oli kaikilla tykkiveneillä ja vartiomoottoriveneillä. Ennen sodan alkua saatiin Ruotsista vielä neljä heitintä ja myöhemmin maasta ostettiin vielä neljä lisää.
Suomen rannikkotykistö oli sodan alkaessa kenties ainoa aselaji, joka oli kalustonsa puolesta valmis sotaan. Sen operatiiviset suunnitelmat olivat kuitenkin vanhentuneita, sillä Suomen ja Viron yhteistä Suomenlahden tykistösulkua ei voitu enää toteuttaa täydellisenä Viron solmittua Neuvostoliiton kanssa avunantosopimuksen. Tykistösulun tulenjohtoon tarkoitettuja kaapeleita kuitenkin käytettiin tiedusteluyhteistyöhön Suomen ja Viron välillä. Tykistön pääkalustona olivat 305, 254 ja 152 mm:n tykit.
Itämeren laivasto
Alkuperäisinä tukikohtinaan laivasto käytti miinoilla suojattuja Kronstadtia, jossa sijaitsi laivaston johtoesikunta, ja Laukkaanlahtea. Osa voimista oli siirretty aluksi Viroon ja Latviaan. Neuvostoliiton laivaston vahvuus oli Suomen merivoimiin verrattuna täysin ylivoimainen Suomenlahdella.
Pohjoinen laivasto
Laivaston tukikohtana oli Poljarnyi ja taempina tukikohtina olivat Murmansk ja Arkangeli. Jäämerelläkin neuvostoliittolaiset olivat täysin ylivoimaisia verrattuna suomalaisiin, jotka olivat sijoittaneet alueelle aivan olemattomat voimat. Jäämerelle sijoitetuilla aluksilla ei toisaalta olisi voinutkaan, eikä ehtinytkään, olla suurta merkitystä, sillä Neuvostojoukot valtasivat Petsamon aivan sodan alkupäivinä. Pohjoisen laivaston komentaja talvisodan aikana oli Valentin Petrovich Drozd.
Merisodan kulku
Suomen merivoimien tavoitteet sodassa olivat rannikon suojaaminen maihinnousuilta ja lännen meriyhteyksien varmistaminen, joten pääosa merivoimien aluksista oli sijoitettu Saaristomerelle suojaamaan meriyhteyksiä länteen. Merivoimien raskaimmat pinta-alukset olivat panssarilaivat Väinämöinen ja Ilmarinen, tykkiveneet Turunmaa, Karjala, Hämeenmaa ja Uusimaa, sekä miinalaiva Louhi.
Panssarilaivat eivät joutuneet suuriin operaatioihin sodassa. Suurimman osan aikaa ne välttelivät neuvostoliittolaisia pommikoneita. Alukset olivat Ahvenanmaalla, kunnes ne siirrettiin 20. tammikuuta 1940 Turkuun.
Hämeenmaa ja Uusimaa partioivat pohjoisella Itämerellä ja Ahvenanmerellä. Tammikuussa 1940 ne olivat saattuetehtävissä Pohjanlahdella. Ne ehtivät saattaa vain kaksi saattuetta ennen kuin paksu jää teki toiminnasta mahdotonta. Hämeenmaan potkuri vaurioitui, jolloin alus jouduttiin viemään telakalle.
Karjala ja Turunmaa partioivat Haapasaaren ja Koiviston välisellä alueella. Samaan aikaan Turunmaa suojasi miinanlaskijoita ja Karjala oli moottoritorpedoveneiden emälaivana. Karjala siirrettiin tammikuussa 1940 Ahvenanmaalle vahvistamaan Neuvostoliiton laivaston sukellusveneitä torjuvia osastoja ja Uusimaa ja Hämeenmaa siirrettiin Pohjanlahdelle. Tammikuun lopussa jää kävi pienille aluksille liian vahvaksi, joten Karjala sekä Turunmaa olivat Maarianhaminassa sodan loppuun.
Neuvostoliiton Itämeren laivasto tuki maavoimien hyökkäystä Karjalankannaksella, valtaamaan Suomenlahden saaret, suojaamaan omien joukkojensa liikkeitä ja katkaisemaan Suomen meriyhteydet. Näissä toimissa Viron ja Latvian satamista oli hyötyä Neuvostoliitolle. Neuvostoliiton pohjoinen laivasto pyrki suojaamaan Murmanskin rannikon ja tukemaan joukkojen hyökkäystä Petsamoon.
Neuvostoliittolainen historiankirjoitus jakaa talvisodan merisotatoimien tavoitteet kolmeen vaiheeseen:
Marras- ja joulukuu 1939
Merisota alkoi aamulla 30. marraskuuta, kun Neuvostoliitto tulitti Suomenlahden ulkosaaria. Aamun kuluessa neuvostojoukot nousivat maihin Seiskarille ja Peninsaarelle, sekä iltapäivällä Lavansaarelle, jonka luona neuvostohävittäjä Karl Marx upotti suomalaisen merivartiovene AV 45:n, jolloin neljä suomalaista merivartijaa sai surmansa. Seuraavana päivänä miehitettiin Someri ja Narvi. Suursaaren valtaukseen käytettiin suurempaa voimaa, sillä voimakkaiden pommitusten jälkeen 1 550 miestä nousi maihin saarelle 3. joulukuuta kohtaamatta kuitenkaan vastarintaa, sillä saarta puolustaneet noin 50 suomalaista olivat jättäneet saaren jo joulukuun 1. ja 2. päivän välisenä yönä. Maihinnousu oli kuitenkin neuvostoliittolaisraporttien mukaan vaikea operaatio, vaikkei puolustajia enää ollut ja Moskovan radio kertoikin: "Venäläiset kohtasivat suuria vaikeuksia maihinnousun yhteydes­sä. Urhoollinen Itämeren punalaivaston me­rijalkaväki voitti kaikki vaikeudet kärsien vain vähäisiä tappioita." Tytärsaaren neuvostoliittolaiset valtasivat 4. joulukuuta.
Koska Neuvostoliitto ei saanut sukellusvenesodalla odottamiaan tuloksia, Suomen rannikko julistettiin saartoon 7. joulukuuta. Saartovyöhykkeen leveydeksi ilmoitettiin 20 meripeninkulmaa. Kaikkien sodassa puolueettomien maiden alusten tuli poistua tältä alueelta 9. joulukuuta mennessä.
Neuvostoliittolaiset hävittäjät Gnevnyi ja Grozjastshij suorittivat taistelusyöksyn Utön linnaketta vastaan 14. joulukuuta kuuden MBR-2-koneen tukemina. Vanhempien suomalaisten lähteiden mukaan linnake onnistui tulellaan ilmeisesti tuhoamaan tai vaurioittamaan toista hävittäjistä, sillä suomalaisten osuttua toiseen hyökänneeseen alukseen alukset laskivat savuverhon, josta havaittiin savupatsaita ja räjähdyksiä. Savun hälvettyä suomalaiset havaitsivat merellä ainoastaan yhden aluksen. Havaitut osumat ja räjähdykset olivat kuitenkin vain savuverhon laskua.
25. joulukuuta panssarilaivat Ilmarinen ja Väinämöinen joutuivat 25 SB-2-pommikoneen ilmahyökkäyksen kohteeksi Kihdissä. Suomalaiset saivat ammutuksi neljä konetta alas, mutta Ilmariseen kohdistettu konekiväärituli tappoi alukselta yhden ja haavoitti seitsemää merimiestä.
Joulukuun puolestavälistä lähtien jää alkoi vaikeuttaa alusten toimintaa merellä ja pienet alukset sekä sukellusveneet telakoitiin. Helmikuussa 1940 vain jäänmurtajat kykenivät liikkumaan itsenäisesti merellä.
Taistelut Koivistosta joulukuussa
5. joulukuuta kolme neuvostoliittolaista hävittäjää hyökkäsi Saarenpään patterin kimppuun. Patteri kävi tulitaistelun hävittäjien kanssa kunnes nämä laskivat savuverhon ja pakenivat. Paikalla olleet moottoritorpedoveneet Isku, Raju ja Syöksy eivät ottaneet osaa taisteluun. Patteria tulitti 8. joulukuuta kuuden aluksen osasto, jonka kimppuun paikalla ollut sukellusvene Saukko yritti tuloksetta hyökätä. Seuraavan kerran patteria tulitettiin 10. joulukuuta, kun Oktjabrskaja revoljutsija tulitti sitä. Sumun takia suomalaisen patterin oli hankala vastata tuleen. Se kuitenkin ampui muutamia laukauksia, jolloin neuvostoliittolaiset alukset lopettivat tulituksen. Osaston johtaja hävittäjä Steregushij tulitti myöhemmin Tiurinsaaren patteria, joka ei vastannut tuleen. Sukellusvene Saukko yritti hyökätä osaston kimppuun onnistumatta siinä. Taistelussa linnoitus menetti kaksi miestä kaatuneina ja kolme haavoittuneina. pienoiskuva|Taistelulaiva Marat'n kolmoistykkitorni
19. joulukuuta avasi taistelulaiva Marat tulen Saarenpään patteria vastaan keskipäivällä. Marat'lla oli hävittäjäilmasuoja ja MBR-2-kone tähysti sen tulta. Suomalainen patteri avasi tulen puoli tuntia myöhemmin, mutta sitä haittasi suomalaisten päätös käyttää vain yhtä tykkiä kerrallaan. Kaikilla tykeillään patteri avasi tulen hieman tulenavauksensa jälkeen, mutta vain kaksi tykkiä toimi moitteetta. Kaikista ongelmista huolimatta suomalaisen patterin onnistui saada ainakin yksi osuma Maratiin, joka vaurioitui. Marat kääntyi takaisin, mutta patteri jatkoi tulitustaan vielä yhdeksän minuuttia aluksen poistumisen jälkeen. Yhteensä 87 lentokonetta pommitti Saarenpään patteria päivän kuluessa. Suomalaisten tappiot tässä taistelussa olivat kaksi kaatunutta ja kolme haavoittunutta. Marat tulitti linnakkeita Koivistolla uudestaan 24. joulukuuta. 1. tammikuuta 1940 taistelulaiva, luultavasti Oktjabrskaja revoljutsija, ampui Saarenpäätä, mutta sumu vaikeutti sen tähtäystä eivätkä suomalaisetkaan kyenneet ampumaan sumun vuoksi.
Neuvostoliiton laivasto ei hyökännyt enää näiden hyökkäysten jälkeen pattereiden kimppuun, mutta ilmahyökkäykset jatkuivat lähes päivittäin ja neuvostoliittolainen kenttätykistö alkoi tulittaa pattereita helmikuun alussa. Karjalankannaksen puolustuksen murruttua suomalaiset joukot perääntyivät ja patterit jouduttiin tuhoamaan. Saarenpään patteri ampui viimeiset laukauksensa aivan ennen keskiyötä 22. helmikuuta ja Tiurinsaaren patterit muutamaa tuntia myöhemmin 23. helmikuuta.
Vuosi 1940
Vuoden 1940 aikana sota merellä oli paksusta jääpeitteestä johtuen lähes olematonta. Olemattomista toimista huolimatta Suomen merivoimat kärsi tämän vuoden aikana raskaimman alustappionsa sodassa, kun saattoalus Aura II upposi.
Suomen merivoimat kärsi pahimmat tappionsa 13. tammikuuta, kun saattoalus Aura II upposi oman syvyyspomminsa räjähdykseen. Aluksen miehistöstä kuoli 26 henkeä ja selviytyi 15. 18. tammikuuta jäänmurtaja Tarmo joutui 22 SB-2-pommikoneen hyökkäyksen kohteeksi Kotkan satamassa ja sai suoran osuman pommista. 39 miestä kuoli ja 11 haavoittui. Alus ei kuitenkaan uponnut ja sitä käytettiin operaatioissa maaliskuussa.
Suurin operaatio vuonna 1940 oli neuvostojoukkojen yritys hyökätä jäätä pitkin Kotkan–Virolahden suuntiin 4.–9. maaliskuuta ja päästä suomalaisten joukkojen selustaan. Suomen rannikkotykistö torjui kuitenkin nämä hyökkäykset. Jäänmurtaja Tarmoakin suunniteltiin käytettäväksi näiden hyökkäysten torjumisessa. Sen oli tarkoitus murtaa jää neuvostojoukkojen edestä. Alus ei kuitenkaan ehtinyt toteuttaa tätä tehtävää ennen rauhan solmimista.
Suomen Laatokan-laivaston toiminta
Suomen Laatokan-laivaston päätukikohta talvisodassa oli Lahdenpohja, jossa sijaitsi myös sen miinavarasto. Aluksina laivastolla oli tykkivenelaivueen viisi alusta (mm. kelirikkoalus Aallokas ja tykkivene Aunus), miinalaivueen kolme alusta (mm. Yrjö ja Kiviniemi), kaksi miinanraivaajaa ja kuljetuslaivueen kaksi matkustaja-alusta, viisi hinaajaa ja yhdeksän proomua. Laivaston paras alus oli Aallokas. Laivastoa varten oli tarkoitus aseistaa proomuja 120 mm:n tykeillä, mutta näiden proomujen jäätyä Suomenlahdelle tykit otettiin käyttöön muissa tehtävissä. Laivastolle määrättiin tehtäväksi rannikon, väylien ja linnakkeiden suoja-alueiden miinoittaminen, partiointi, joukkojen kuljetus ja linnakkeiden huolto vesitse.
Miinanlasku Laatokalla alkoi marras- ja joulukuun vaihteessa, kun Yrjö laski miinoitteita länsirannikolle Konevitsan lähistölle. Alus vahvisti laskemiaan miinoitteita 8. joulukuuta. Kiviniemi yritti laskea sulkua itärannikolle, mutta miina räjähti sen perän alla ja surmasi neljä miestä. Aunus laski Kiviniemeltä laskematta jääneet miinat. Seuraavat miinat laskivat moottoriveneet Ylläpäänlahdelle ja Puikkeenluodolle 4. ja 5. joulukuuta. Aunus laski lisää miinoja 7. joulukuuta ja moottoriveneet 8. ja 9. joulukuuta. Näiden jälkeen laskettiin vielä 35 maayhdysmiinaa. Laatokalle laskettiin yhteensä 264 miinaa, jotka eivät kuitenkaan aiheuttaneet tappioita neuvostoliittolaisille.
Aallokas, Tarmo ja Vulcan tulittivat neuvostoliittolaisten asemia joulu- ja tammikuussa Pitkärannassa, Mursulassa ja Koirinojassa. Näihin kohteisiin ammuttiin yhteensä 150 ammusta. Toimintaa hankaloitti neuvostoliittolaisten ilmaherruus ja toiminta olikin lopetettava Laatokan jäädyttyä täydellisesti 17. tammikuuta 1940. 2. helmikuuta Aallokas sai vaurioita ilmahyökkäyksestä, jossa haavoittui muutama mies.
Laatokan-laivasto menetti ainoastaan yhden laivan; kuljetusalus Valamon Luostari (133 tn) upposi ilmahyökkäyksessä 22. tammikuuta Vanhalla Niikkananlahdella. Onnettomuuksissa menetettiin kaksi hinaajaa ja kaksi moottorivenettä. Yrjö ja Aallokas vaurioituivat.
Rauhan tultua 13. maaliskuuta oli Laatokan-laivaston alukset jätettävä neuvostoliittolaisille, mutta samana päivänä suomalaiset upottivat Sortavalassa omia aluksiaan vastoin määräyksiä. Ainoastaan neljä moottorivenettä ja 60 moottoria jäi suomalaisten haltuun.
Neuvostoliiton Laatokan-laivaston toiminta
Neuvostoliiton Laatokan-laivaston tavoitteena oli tuhota suomalaiset alukset Laatokalta, estää suomalaisten maihinnousuja, antaa tulitukea 7. ja 8. armeijalle, turvata yhteyksiä ja järjestää sukellusvenetorjunta, vaikka suomalainen sukellusvene Saukko, jota suomalaiset olivat suunnitelleet käyttävänsä Laatokalla, ei kuulunut Suomen Laatokan-laivastoon tuolloin. Neuvostoliiton Laatokan-laivasto täytyi olla myös valmiina tekemään partiojoukkojen maihinnousuja. Näiden tavoitteiden toteuttamiseksi tehtiin operaatiosuunnitelma, jonka vaatimia vahvuuksia (mm. neljä tykkivenettä), ei kuitenkaan saatu.
Joulukuun alkuun mennessä muodostettiin laivaston ensimmäinen osasto, johon kuuluivat Tykkivene Oranienbaum, miinanraivaajat Vidlitsa, Moskova, M-31, M-37 ja neljä vartiovenettä. Osastoa perustettaessa koettiin jälleen takaisku, kun havaittiin ettei laivasto pystyisi toimimaan Laatokan itärannikon tuntumassa.
6. joulukuuta 1939 neuvostoliittolaiset lähettivät osaston, johon kuului kaksi vartiolaivaa, yksi vartiovene ja kolme miinanraivaajaa, tukemaan hyökkäystä Taipaleen alueelle, jossa oli tarkoitus kääntää suomalaisten rannikkopatterien tuli kohti laivasto-osastoa. Ensimmäiset tulitaistelut pattereita vastaan käytiin 6. joulukuuta, jolloin neuvostoliittolaiset alukset eivät kärsineet tappioita. Samoihin aikoihin otettiin käyttöön Saunasaaren satama, jota suomalaisten patteri alkoi kuitenkin tulittaa 8. joulukuuta. Satamassa olleet yksi vartiolaiva, viisi miinanraivaajaa, yksi hinaaja ja neljä vartiovenettä saivat käskyn poistui satamasta, kun ammuksia alkoi tipahdella alusten lähelle. Järvellä kuitenkin tuuli voimakkaasti. Yksikään ammus ei osunut aluksiin, mutta miinanraivaaja Moskovan potkuri vaurioitui kiveen ja miinanraivaaja M-30 sai reiän kylkeensä. Sama miinanraivaaja ajoi vartiovene R-416:n kylkeen ja upotti tämän.
Kaye Ballard
pienoiskuva|Kaye Ballard Catherine Gloria Balotta (Kaye, joskus Kay Ballard; 20. marraskuuta 1925 Cleveland, Ohio – 21. tammikuuta 2019 Rancho Mirage, Kalifornia ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänellä oli italialaisia juuria.
Talvisodan merisotatoimet
Neuvostoliiton Laatokan-laivaston toiminta
Suomalaiset jatkoivat sataman tulittamista koko joulukuun ja jatkoivat tammikuunkin puolelle. Vuodenvaihteessa satamaan oli ammuttu 99 ammusta, joista kaikki eivät olleet kuitenkaan räjähtäneet. Tänä aikana neuvostoliittolaisen osaston alukset hakivat satamasta ainoastaan polttoainetta ja sitäkin vain öisin ja silloin kun näkyvyys oli huono. Muuten alukset pysyttelivät ulkona satamasta.
Kaye Ballard
Ballard esiintyi vuosina 1967–1969 NBC:n tilannekomediassa The Mothers-in-Law, jonka toisena päänäyttelijänä oli Eve Arden. Hänet tunnetaan myös Broadwayn musikaaleista ja useista elokuvista. Hän vieraili The Muppet Show’ssa vuonna 1977 ja jatkoi uraansa 1940-luvulta aina 2000-luvulle saakka.
Talvisodan merisotatoimet
Neuvostoliiton Laatokan-laivaston toiminta
Tammikuussa suuri osa aluksista oli kyvyttömiä liikkumaan paksussa jäässä, joten osa aluksista jätettiin talvehtimaan satamaan ja osa sen ulkopuolelle. Sodan aikana tämä neuvostoliittolainen osasto ei nähnyt vilaustakaan suomalaisista aluksista.
Kaye Ballard
Ballard oli naimaton ja toipunut rintasyövästä. Hän asui vuodesta 1970 kuolemaansa saakka Rancho Miragessa, Kalifornian Coachella Valleyssa asunnossa, jonka hän on kertonut ostaneensa aikoinaan Desi Arnazilta.
Talvisodan merisotatoimet
Neuvostoliiton Laatokan-laivaston toiminta
28. tammikuuta 1940 osasto, joka oli Valkaniemessä joutui suomalaisten lentokoneiden hyökkäyksen kohteeksi. Se ei kuitenkaan kärsinyt vaurioita ja sai ammuttua yhden hyökänneistä koneista alas ja vaurioitettua toista.
Neuvostoliiton Laatokan-laivasto onnistui estämään suomalaisten pääsyn armeijoidensa selustaan ja sivustoihin sekä turvasi valmistautumisensa toimiin kesällä.
Sata (täsmennyssivu)
Sata voi tarkoittaa:
Talvisodan merisotatoimet
Sota Jäämerellä
pienoiskuva|Sodan kannalta tärkeitä paikkoja Petsamossa. Suomalaiset olivat syksyllä 1939 arvioineet Petsamon puolustamisen mahdottomaksi, sillä Neuvostoliiton voimat katsottiin täysin ylivoimaisiksi. Lokakuussa 1939 alueella olleille noin sadalle suomalaiselle troolarille annettiin kehotus siirtyä Norjaan.
Petsamo jäikin neuvostoliittolaisten käsiin joulukuussa 1939 ja siellä olleet alukset Jäämeri (250 tn) ja vartiovene Turja (65 tn), joka kuului Lapin rajavartiostolle, poltettiin ja upotettiin 3. joulukuuta. Turja ei tuhoutunut täydellisesti ja se voitiinkin kunnostaa sodan päätyttyä ja neuvostojoukkojen poistuttua Petsamosta. Suomalaiset tuhosivat myös Liinahamarin, Parkkinan ja Trifonan satamalaitteita, mutta neuvostoliittolaiset kunnostivat ne nopeasti ja jopa laajensivat Liinahamarin laitteita. Neuvostoliittolaiset pitivät Liinahamaria tärkeänä huoltosatamana ja laskivatkin sen edustalle 400 miinan miinoitteen.
Suomalaisten sukellusveneiden toimet
Suomen merivoimilla oli talvisodan aikana käytössään viisi sukellusvenettä. Kolme näistä oli noin 500 tonnin Vetehinen-luokan veneitä, jotka toimivat sodan aikana pääasiassa pohjoisella Itämerellä. Kaksi muuta olivat 93 tonnin Saukko ja 250 tonnin Vesikko. Vaikka merivoimilla olikin viisi venettä, eivät ne saaneet mitään aikaiseksi sodan aikana, joten suomalaisten sukellusveneiden toiminta ei vaikuttanut millään tavoin itse sodan, eikä edes merisodan kulkuun. pienoiskuva|vasen|Sukellusvene Saukko Kirovin hyökättyä Russarölle 1. joulukuuta 1939 paikalla lähetettiin paikalle Helsingistä Vesihiisi ja Vesikko, vaikka Vetehinen ja Iku-Turso olisivat olleet Russarötä lähempänä sijaitsevassa Hangossa. Sukellusveneet eivät kuitenkaan ehtineet paikalle ajoissa.
Vetehinen lähetettiin 4. joulukuuta Libaun lähistölle hyökkäämään jäänmurtaja Jermakin kimppuun. Vetehinen vaurioitui matkalla, mutta pääsi kuitenkin Libaun lähistölle ja kohtasi siellä 7. joulukuuta Jermakin. Huonon näkyvyyden ja savuverhojen takia Vetehinen menetti kontaktinsa Jermakiin eikä onnistunut tehtävässään upottaa alusta. Vetehinen yritti upottaa Jermakin uudestaan 12. joulukuuta Hiidenmaasta länteen, muttei löytänyt kohdettaan.
Saukko ja Vesikko lähetettiin Koiviston saarille Neuvostoliiton laivaston tulitettua saarten rannikkopattereita. Saukko saapui paikalle 8. joulukuuta ja yritti vielä samana päivänä hyökätä Saarenpään patteria tulittaneen kuuden aluksen osaston kimppuun. Hitautensa vuoksi Saukko ei kuitenkaan onnistunut aikeissaan. Saukko yritti hyökätä uudestaan 10. joulukuuta, tällä kertaa patteria tulittaneen Oktjabrskaja revoljutsijan kimppuun, onnistumatta tälläkään kertaa. Saukko vaurioitui kymmenen pakkasasteen johdosta ja joutui palaamaan Helsinkiin.