cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Don Rosa
Piirrostyyli
Rosan mukaan hänen omintakeinen piirrostyylinsä johtuu siitä, ettei hän ole koskaan opiskellut piirtämistä, vaan valmistui insinööriksi. Tämän vuoksi hän käyttää apuna piirtämisessä mallineita ja piirtää jopa Roope Ankan rahasäiliön jokaisen kolikon mallineilla. Piirrosten yksityiskohtaisuus johtuu osittain myös siitä, että Rosa on lukenut lapsuudestaan Barksin lisäksi myös muiden 1950-luvulla työskennelleiden yhdysvaltalaisten sarjakuvakäsikirjoittajien ja -piirtäjien teoksia. Esikuvikseen hän on maininnut muiden muassa MAD-lehden Harvey Kurtzmanin ja Will Elderin, Alex Raymondin Flash Gordonin, Curt Swanin ja Kurt Schaffenbergerin Teräsmies-sarjakuvat sekä Will Eisnerin sarjakuvia. Rosa on sanonut nauttivansa seikkailu-, kauhu-, ja tieteisfiktio-aiheisista sarjakuvista. Hän on myös sanonut saaneensa vaikutteita eräästä René Goscinnyn ja Albert Uderzon Asterix-sarjakuvasta, jonka hän löysi kerran hyllyltä high schoolin kirjastossa. Näistä sarjakuvista Rosa sai vaikutteita omaan tyyliinsä.
Viittaukset Carl Barksin tarinoihin
Koska Rosa vietti lapsuutensa ja nuoruutensa lukemalla Carl Barksin tarinoita, hänestä tuli Barksin suuri ihailija. Erityisesti ensimmäisissä Disney-sarjakuvissaan Rosa otti mallia Barksin piirroksista ja piirrostyylistä. Jo näissä tarinoissa voi huomata lukuisia viittauksia Barksin klassisiin tarinoihin, kuten ”Auringon pojassa” esiintyvät Roope Ankan löytämiin aarteisiin kuuluvat arvoesineet, Barksin klassikkoseikkailussa ”Kulmikkaat munat” nähdyn vanhan vikunjanmetsästäjän cameorooli ja muut vastaavanlaiset yksityiskohdat.
Rosa on myös tehnyt jatko-osia moniin Barksin kuuluisiin Ankka-tarinoihin; ”Andien kutsu” on jatkoa ”Kulmikkaille munille”, ”Kolumbukset kartat” ”Kultaiselle kypärälle” ja ”Pako Kielletystä laaksosta” ”Kielletylle laaksolle”. Rosan mukaan jatko-osien käsikirjoittamisen suhteen on oltava varovaisia, ettei tarinoihin syntyisi ristiriitoja alkuperäisen tarinan tapahtumien ja hahmojen kanssa. Esimerkiksi ”Andien kutsussa” Barksin ”Kulmikkaiden munien” vanha vikunjanmetsästäjä nähdään Kulta-Into Piin oppaana, vaikka alkuperäisessä tarinassa hahmo oli likinäköinen. Vuonna 2014 Suomessa julkaistiin kokoelmakirja Kielletyn laakson tarinat ja muita klassikoita, joka sisältää viisi Rosan jatkotarinaa sekä niihin liittyvät Barksin alkuperäistarinat.
Huomattavin ja tunnetuin Rosan tekemistä viittauksista Barksin tarinoihin on 12-osainen Roope Ankan elämänvaiheista kertova Roope Ankan elämä ja teot -sarjakuvakokoelma, jonka tarinoiden tapahtumat pohjautuvat Barksin tarinoissa mainittuihin tietoihin Roopen nuoruudesta. Koska Barksin tarinoiden viittaukset Roopen nuoruuteen ovat satunnaisia eivätkä tarkoituksellisesti muodosta yksityiskohtaista jatkumoa, ne sisältävät myös monia pieniä ristiriitaisuuksia. Niinpä Rosa joutui käsikirjoitusvaiheessa soveltamaan paljon ja jopa hylkäämään Roopen elämäkerrastaan eräitä Barksin kertomuksissa esiintyviä ”vääriä tosiasioita”. Esimerkiksi Barksin seikkailukertomus ”Taikatiimalasi”, joka oli yksi Roope Ankan varhaisimmista esiintymistä, esittää Roopen rikastuneen lumotun tiimalasin taikavoimien ansiosta, mutta koska myöhempien Barksin tarinoiden mukaan Roope ansaitsi omaisuutensa päinvastoin vuosikymmenten uuraalla työnteolla, Rosa päätti sivuuttaa ”Taikatiimalasin” kokonaan Roopen elämäkerrasta.
Toinen huomattava Barksin antamiin tietoihin pohjautuva Rosan teos on piirros Aku Ankan sukupuusta. Se pohjautuu keskeisimmiltä osin Barksin 1950-luvulla omaan käyttöönsä luonnostelemaan näkemykseen Ankkojen suvun sukulaissuhteista. Rosan oma näkemys Ankkojen sukupuusta tuli kuuluisaksi, kun Italiassa – jonne on syntynyt oma Ankka-tarinoita piirtävä ja käsikirjoittava sarjakuvateollisuus – kehkeytyi kohu siitä, että Roope ja Mummo Ankka eivät olisikaan sukua toistensa kanssa: monissa Euroopan maissa vallitsi Ankka-fanien keskuudessa käsitys, jonka mukaan Roope ja Mummo Ankka ovat sisaruksia. Barksin tarinoissa heitä ei kuitenkaan koskaan esitetä sisaruksina. Eurooppalaisten kustantajien vaatimuksesta Rosan täytyi poistaa sukupuusta Taavi Ankka.
Koska Carl Barks piirsi useimmat Ankka-tarinansa 1950-luvulla ja siksi myös sijoitti Ankat seikkailemaan näihin aikoihin, Rosa on päättänyt osoittaa uskollisuutensa Barksille sijoittamalla myös omat tarinansa 1950-luvulle. Tämän takia Rosan tarinoissa Ankkalinnan arkkitehtuuri, kulkuneuvot, sähkölaitteet ja muut vastaavanlaiset yksityiskohdat on suunniteltu ja piirretty 1950-luvun mallisiksi. Tarinoiden sijoittaminen pysyvästi 1950-luvulle teki Rosalle myös mahdolliseksi sijoittaa Roope Ankan elämäkerta tiettyyn historialliseen aikaan ja ilmoittaa Roopen syntymävuodeksi 1867.
Barks itse sanoi, ettei Rosan tyyli sovi Aku Ankka -tarinoihin. Rosa epäilee lausunnon olevan peräisin Barksin managereilta.
Viittaukset historiallisiin tapahtumiin
Rosalla on tapana sijoittaa tarinoihinsa monia viittauksia historiallisiin tapahtumiin. Joidenkin seikkailujen taustatarinat perustuvat kokonaan historiallisiin tositapahtumiin tai kuuluisiin taruihin, esimerkiksi ”Kadonneen kirjaston vartijat” käsittelee Aleksandrian kirjaston historiaa, ”Ankka kuningas Arthurin hovissa” tarinoita kuningas Arthurista ja ”El Doradon viimeisessä valtiaassa” myyttiä Eldoradosta. Rosalla on myös tapana piilottaa tarinoihin suuret määrät tarinan etenemisen kannalta epäolennaisia tiedonjyväsiä, joiden ainoana tarkoituksena on Rosan mukaan viihdyttää häntä ja tehdä tarinasta entistä mielenkiintoisempi.
Koska Rosa haluaa tehdä tarinoista historialliselta kannalta mahdollisimman tarkkoja, hän tekee käsikirjoitusvaiheessa valtavan määrän taustatyötä hankkimalla tietoja muiden muassa tarinan historiallista aihetta käsittelevistä tietokirjoista ja valokuvista, minkä jälkeen hän kirjoittaa muistiinpanoja ja aloittaa niiden pohjalta tarinan käsikirjoittamisen. Erityisesti pitkien seikkailutarinoiden taustatyö pidentää sarjakuvien valmistumisaikaa huomattavasti, mutta Rosan mielestä historiallisten viittauksien etsiminen tietoteoksista tekee käsikirjoittamisesta paljon mielekkäämpää. Rosan tarinoissa myös tieteelliset seikat on otettu huomioon, vaikka hahmot seikkailevatkin kuvitteellisessa sarjakuvamaailmassa.
Rosan historiallisissa viittauksissa esiintyy tarinan aihetta käsittelevien taustatietojen tai historiallisten paikkojen ohella myös monia historiallisia henkilöitä, joita myös Roope on kohdannut Roope Ankan elämän ja tekojen tarinoissa ja niiden niin sanotuissa ”b-osissa”. Nämä tarinat suorastaan vilisevät erilaisia 1800-luvun loppupuolen ja 1900-luvun alun merkkihenkilöitä, mukaan lukien Jesse James, Theodore Roosevelt, Buffalo Bill, Annie Oakley, Wyatt Earp, Jack London ja Nikolai II. Hahmot kuitenkin yleensä esiintyvät vain muutaman sivun mittaisissa, yleensä humoristisissa kohtauksissa, vaikka muutamilla henkilöillä kuten Theodore Rooseveltilla on merkittävämpikin rooli Rosan tarinoissa.
Rosa on myös lainannut hahmojensa nimiä historiasta, esimerkiksi ”Temppeliherrojen kätketyssä kruunussa” ja ”Kirjeessä kotoa” esiintyvä temppeliherrojen suurmestari Molay on nimetty keskiajalla eläneen Temppeliherrojen ritarikunnan viimeisen johtajan Jacques de Molayn mukaan.
Viittaukset elokuviin
Historiallisten viittauksien ohella Rosan tarinat sisältävät runsaasti viittauksia vanhoihin elokuviin. Monet vuorosanat, tai toisinaan jopa kokonaiset kohtaukset, voivat olla suoria lainauksia klassikkoelokuvista. Rosan mukaan suurinta osaa näistä ei voi edes huomata, mutta historiallisten viittauksien tavoin ne tekevät tarinoiden tekemisestä hauskempaa.
Miltei huomaamaton elokuvaviittaus on esimerkiksi kuorma-auto, jonka Roope vuokraa Andien ylittämistä varten kertomuksessa Eldoradon viimeinen valtias. Se on tarkka jäljennös autosta, jota käytetään samaan tarkoitukseen ranskalaisessa seikkailuelokuvassa Pelon palkka vuodelta 1953. Toisinaan elokuvaviittaukset ovat helpomminkin tunnistettavia, kuten Roope Ankan elämän ja tekojen viimeiseen osaan, ”Ankkapalatsin erakkoon”, sisältyvät useat viittaukset Orson Wellesin kuuluisaan Kansalainen Kaneen vuodelta 1941. Samaan elokuvaan Rosa on viitannut useasti myös muissa tarinoissaan.
Silloin tällöin Rosan tarinoissa hahmojen lausahdukset ovat peräisin suoraan elokuvista, esimerkiksi ”Maailman rikkaimmassa ankassa” afrikkalainen poppamies Fuula Tsuula huutaa raivoissaan Roope Ankalle: ”M’gawa! Niktimba!” – kyseinen repliikki on peräisin Johnny Weissmullerin Tarzan-elokuvista. Rosan tarinoissa myös esiintyy elokuvahahmoja, kuten ”Kolme caballeron paluun” konna nimeltä Kultahattu, joka pohjautuu alun perin Alfonso Bedoyan samannimiseen roolihahmoon vuoden 1948 seikkailuelokuvassa Sierra Madren aarre.
thumb|left|250px|Tyypillinen D.U.C.K.-omistus Don Rosan sarjakuvan ”Hämäyksen hurrikaani” ensimmäisessä ruudussa. Omistus löytyy Roopen leikekirjan avoinna olevan aukeaman oikeasta alareunasta.
D.U.C.K.-omistukset
thumb|180px|Sarjakuvassa ”Olla kuin ei olisikaan” Mikki Hiiri -nukke esiintyy taustalla vitriinissä myyttihahmojen joukossa. Myöhemmässä ruudussa se ei olekaan enää yhtä iloinen kuin normaalisti. Omistuskirjoitus D.U.C.K. on akronyymi, jonka Rosa on piilottanut lähes jokaisen piirtämänsä Disney-tarinan ensimmäiselle sivulle aina ensimmäisestä tarinasta lähtien. Se on omistus Carl Barksille ja tarkoittaa Rosan mukaan Dedicated to Unca Carl from Keno eli ”omistettu Carl-sedälle Kenolta”. Sana duck tarkoittaa myös ankkaa, joten omistus muistuttaa tässä suhteessa Sudenpennut-järjestön arvonimiä.
Aluksi Rosa kirjoitti omistuksen ruudun alakulmaan, mutta toimittajat pitivät sitä signeerauksena, minkä vuoksi se jouduttiin poistamaan. Disney-sarjakuvia oli kiellettyä julkaista muiden kun Walt Disneyn nimissä. Niinpä Rosa alkoi huolellisesti piilottaa omistukset kuviin, jotteivät julkaisijat löytäisi niitä. Myöhemmin Rosa kertoi omistuksestaan toimittajille, eivätkä he enää poistaneet sitä.
Kahdessa ensimmäisessä Rosan Disney-tarinassa omistus sijaitsee viimeisessä ruudussa, mutta siitä lähtien Rosa on piilottanut omistuksen tarinan aloitusruutuun, paitsi tarinoissa ”Onnesta turtana”, jossa se on viidennessä ruudussa, ”Lumikenttien kimallus”, jossa se on toisessa ruudussa ja ”Tyylittä taaplaten”, jossa se sijaitsee tarinan kolmannessa ruudussa. Rosa piilottaa omistuksensa yleensä myös tarinoiden kansikuviin. Silloin tällöin Rosa itse unohtaa piilottaa omistuksen, tai se katoaa väritysvaiheessa.
Suomeksi julkaistuissa Rosa-kokoelmissa on aina mukana ”D.U.C.K.-ilonpilaajaksi” kutsuttu osio, jossa jokaisen omistuksen sijainti paljastetaan.
Tuotanto
right|Don Rosan Disney-tarinoiden sivumäärä vuosittain.
Don Rosan nykyiseen sarjakuvatuotantoon kuuluvat muun muassa 127 Pertwillaby Papers -jaksoa, 150 Captain Kentucky -jaksoa, vajaat sata yhteensä noin 1–500 sivua kattavaa Disney-tarinaa, sekä lukuisat kansi- ja pin-up-piirrokset. Hänen tuotantoaan on julkaistu ainakin 23 maassa: Alankomaissa, Brasiliassa, Egyptissä, Espanjassa, Indonesiassa, Islannissa, Isossa-Britanniassa, Italiassa, Kiinassa, Kolumbiassa, Kreikassa, Latviassa, Norjassa, Portugalissa, Puolassa, Ranskassa, Ruotsissa, Saksassa, Suomessa, Tanskassa, Tšekissä, Virossa ja Yhdysvalloissa.
2000-luvulla sivumäärä on laskenut reilusti 1990-luvulta, jolloin Rosa piirsi sivumäärällisesti eniten. Tarinoiden sivumäärien keskiarvo on noussut 1980-luvun noin kymmenen sivun tarinoista 2000-luvun keskimäärältään jopa yli 20 sivun tarinoihin.
Yleensä Disney-piirtäjät käyttävät sivua kohti noin kahdeksan ruutua, mutta Rosalla on tapana käyttää jopa 10–12 ruutua. Tämä johtuu siitä, että Rosan on yleensä lupa käyttää tarinoihinsa vain noin 25–30 sivua, mutta hänen suunnitelmansa ovat yleensä huomattavasti pidempiä. Niinpä hänen täytyy mahduttaa yhdelle sivulle mahdollisimman paljon.
Rosa on harvoja Disney-piirtäjiä, jotka sekä käsikirjoittavat että piirtävät tarinansa. Hän on kuitenkin aikaisemmin tehnyt yhteen Ankronikka-tarinaan pelkän käsikirjoituksen, sekä Oberonille työskennellessään piirtänyt muutamia muiden käsikirjoittajien tarinoita.
Rosa lopetti sarjakuvien tekemisen vuonna 2005 osittain siitä syystä, ettei ollut tyytyväinen siihen, että Disney halusi häneltä enemmän lyhyttä materiaalia. Hän itse piti eniten pitkien tarinoiden tekemisestä.
Rosa Suomessa
Ensimmäinen Suomessa julkaistu Don Rosan tarina oli ”Jos metsään haluat mennä nyt...”, joka julkaistiin Aku Ankka -lehden vuoden 1990 ensimmäisessä numerossa. Erottuva piirrostyyli keräsi heti huomiota, ja jo numeron 8/1990 toimituspalstalla kyselijöille paljastettiin ”jenkkiläisten ankkaintoilijoiden piirissä todelliseksi kulttipiirtäjäksi” luonnehditun taiteilijan nimi. Alusta alkaen palaute vaihteli vuolaista kehuista jyrkkään teilaukseen: nimimerkin Yllättynyt lukija mukaan ”Jos metsään haluat mennä nyt...” oli parasta mitä lehdessä oli nähty sitten 1970-luvun, kun taas toinen lukija arvosteli loppuvuodesta julkaistua ”Mestaripuutarhuria” piirrosjäljeltään surkeaksi ja tarinaltaan sekavaksi.
Vuoden 1990 jälkeen on Aku Ankassa julkaistu Rosan tuotantoa vuosittain. Kaiken kaikkeaan lehdessä on ilmestynyt noin 70 Rosan tarinaa sekä lukuisia kansi- ja keräilykuvia. Marraskuussa 1995 julkaistiin ensimmäinen Rosa-aiheinen erikoisnumero, 45/1995, joka sisälsi 24-sivuisen tarinan ”Kolumbuksen kadonneet kartat” kokonaisuudessaan. Myös Roope-sedässä on julkaistu Rosan piirtämä juliste, kansikuva ja keräilykuva, sekä liitteenä tarina ”Takaisin Xanaduun”. Aku Ankan sukupuu -juliste julkaistiin alun perin Aku Ankan taskukirjan liitteenä.
Sanoma Magazines Finland (entinen Helsinki Media) on julkaissut vuodesta 1995 lähtien joka toinen vuosi Rosan tarinoita sisältävän kovakantisen kokoelman. Tähän mennessä ovat ilmestyneet kokoelmat Kadonneen kirjaston vartijat (1995), Roope Ankan elämä ja teot (1997), (2007), Sammon salaisuus (1999), Temppeliherrojen kätketty kruunu (2001), Kymmenen avataran aarre (2003), Musta Ritari (2005), Roope Ankan elämä ja teot 2 (2007), Kolmen caballeron paluu (2009) ja Pako Kielletystä laaksosta (2010). Näissä kokoelmateoksissa on julkaistu yhtä tarinaa (”Aikasauva”) lukuun ottamatta koko Don Rosan Disney-tuotanto. Rosan sarjoja on julkaistu myös monissa muissa kokoelmissa, jotka sisältävät useiden eri piirtäjien tarinoita. Vuosina 2011–2012 julkaistiin Don Rosan kootut yhdeksässä niteessä.
Vuonna 2001 kahdessa Suomen Postin julkaiseman Aku Ankka -lehden 50-vuotisjuhlaa juhlistaneen postimerkkiarkin postimerkissä oli otteita Rosan tarinasta ”Sammon salaisuus”. Suomessa on julkaistu myös kolme Rosan julistekuvia sisältävää vuosikalenteria vuosille 2001, 2003 ja 2005. Lisäksi Rosa on piirtänyt Disney-uran ulkopuolella Betoniporsas-yhtyeen vuonna 1998 julkaistun Rämpätirää-albumin kannen. Hän piirsi myös Roope Ankkaa esittävän kansikuvan Tuomas Holopaisen vuonna 2014 julkaistuun albumiin Music Inspired by the Life and Times of Scrooge, joka oli syntynyt Roope Ankan elämä ja teot -sarjan innoittamana.
Egeanmeren luonnonhistoriallinen museo
Egeanmeren luonnonhistoriallinen museo on luonnontieteellinen museo Mytilinioín kylässä Sámoksen saarella Kreikassa. Se esittelee erityisesti Sámoksen ja muun Egeanmeren alueen luonnonhistoriaa.
Museo on perustettu vuonna 1994 Konstantínos ja María Zimáliksen säätiön varoilla. Se toimii rakennuksessa, jonka pinta-ala on noin.
Kokoelmat
Museon kokoelmat on jaettu viiteen osaan: paleontologia, eläintiede, kivet ja mineraalit, merielämä sekä kasvitiede. Paleontologiseen kokoelmaan kuuluu sámoslaisia fossiileja, joiden ikä on noin 8–10 miljoonaa vuotta. Eläinkokoelmaan kuuluu täytettyjä maaeläimiä ja lintuja Sámokselta sekä muualta Egeanmeren alueelta, sekä myös muun muassa australialaisia eläimiä, joita ovat lahjoittaneet Australiaan muuttaneet sámoslaiset. Kivilajikokoelmassa on noin 300 eri kivilajia. Merielämän kokoelmiin kuuluu erityisesti simpukankuoria. Kasvitieteellinen kokoelma käsittää Sámoksen ja muun Egeanmeren alueen kasveja. Kokoelmaan kuuluu myös muun muassa merenkulkuun ja kansatieteeseen liittyvää aineistoa.
Esa
Esa tai ESA tarkoittaa seuraavia asioita:
Erne Aaltonen
Erne Tuure Aaltonen (23. helmikuuta 1915 Hausjärvi – 29. joulukuuta 2008) oli suomalainen pesäpalloilija.
Aaltonen pelasi Pesäpallon SM-sarjassa neljä kautta Riihimäen Pallonlyöjäin joukkueessa saavuttaen Suomen-mestaruuden 1933. Vielä 1950-luvulla Aaltonen pelasi Suomensarjassa.
Albert Lamppu
Albert Lamppu (8. huhtikuuta 1899 Metsäpirtti – 25. heinäkuuta 1976 Helsinki) oli suomalainen keihäänheittäjä ja olympiaedustaja. Hän edusti Viipurin Urheilijoita. Hänen ennätyksekseen jäi vuonna 1927 Käkisalmessa heitetty 63,06 metriä.
Kalevan kisoissa Lamppu saavutti kahdesti pronssia: vuodet olivat 1928 ja 1929.
Pola (futsalpelaaja)
Adrián Alonso Pereira (taiteilijanimeltään Pola, s. 26. kesäkuuta 1988 Vigo) on espanjalainen futsalpelaaja, joka edustaa Primera División de Futsalissa pelaavaa Inter Movistaria ja Espanjan futsalmaajoukkuetta. Pelipaikaltaan Pola on laitapelaaja eli ala.
Pola saavutti Espanjan maajoukkueen kanssa kultaa vuoden 2016 EM-kilpailuista Serbiasta. Hänellä on myös EM-pronssia vuodelta 2014 Belgiasta.
Pola on edustanut Inter Movistaria vuodesta 2011 alkaen. Hän on voittanut seuran paidassa kaksi Espanjan mestaruutta ja yhtä monta Espanjan cupia. Vanhan seuransa Lobelle Santiagon, jota Pola edusti vuodet 2005–2006 ja 2007–2011, paidassa hän voitti yhden Espanjan cupin.
Saavutukset
Seurajoukkuetasolla
Maajoukkuetasolla
Tiedontarve
Tiedontarve (engl. information need) on tiedonhankintatutkimuksessa käytetty käsite ja yksi tiedonhankintatutkimuksen osa-alue. Tiedontarve määritellään yksilölliseksi ilmiöksi, joka voidaan nähdä ns. “aukkona” tiedonhakijan tietämyksessä ja jonka muodostumiseen vaikuttavat esimerkiksi tiedonhakijan ennakkotietämykset sekä arvot. Kuten tiedonhankintaan yleisesti, myös tiedontarpeisiin liittyy kognitiivisia, affektiivisia (tunnelähtöisiä) ja tilannesidonnaisia tekijöitä.
Käsitteen määrittely ja rajaaminen on osoittautunut vaikeasti hahmoteltavaksi useiden näkökulmien vuoksi. Myös termien tieto ja tarve määrittelemisen vaikeudet monimutkaistavat tiedontarve-käsitteen määrittelyä.
Tessit
Tessit on maalaiskunta ja sen keskuskylä Gaon alueen Ansongon piirissä Malissa. Se sijaitsee Nigerjoen oikeanpuoleisella tasangolla 65 kilometriä Ansongosta lounaaseen. Kunnassa on 13 600 asukasta (vuonna 2009).
Tiedontarve
Käsitteen määrittelyn ongelmallisuus
Tiedontarpeen käsitettä on ollut vaikea määritellä yksiselitteisesti, sillä jo sen osakäsitteiden tieto ja tarve määrittelyssä on perinteisesti ollut ongelmia. Tietoa käytetään usein synonyyminä informaatiolle ja tietämykselle, vaikka informaatiotutkimuksessa näiden termien välillä nähdään yleensä joitakin eroja. Tiedon ajatellaan kehittyvän vastaanotettua informaatiota tulkitsemalla ja tietämys on laajempi ymmärrys tiedoista.
Tarve-käsitteestä puhuttaessa esiin on puolestaan noussut sen sukulaistermit, kuten halu ja motiivi. Derrin (1983) määrittelee käsitteiden “tiedonhalu” ja “tiedontarve” eron siten, että kyseessä on tiedontarve, jos tiedontarpeeseen yhdistettävä tieto on jollain tavalla merkityksellistä tiedontarvitsijalle ja jos tieto on jollain tavalla tarkoituksenmukaista. Jos vain toinen ehto toteutuu, kyseessä on “tiedonhalu”. Tiedontarpeen suhde yleisen tason tarveteorioihin kuten Maslowin tarvehierarkiaan on myös mietityttänyt tutkijoita. Tiedontarpeiden voidaan esimerkiksi ajatella liittyvän muihin tarpeisiin ja niiden tyydyttämiseen, mutta tällöin tiedonhankinnan herättäjänä toimisivatkin esimerkiksi perustarpeet, kuten nälkä.
Tessit
Tessitin kunnan pinta-ala on 6 520 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Ansongon piirin Baran, Ansongon ja Bourran sekä idässä Ouattagounan kuntiin, etelässä Nigeriin ja Burkina Fasoon sekä lännessä Gaon piirin N’Tillitin kuntaan. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.
Tiedontarve
William Paisleyn ja Thomas J. Allenin mallit
Ensimmäinen yritys mallintaa informaatiokäyttäytymistä ja siten myös tiedontarpeita teoreettisesti on William Paisleyn vuonna 1968 esittämä systeemimalli. Mallissa lähtökohtana on henkilö, erityisesti tiedonhankkijana oleva tutkija, johon vaikuttavat tietyt tekijät (työryhmä, organisaatio, invisible college, viiteryhmä, ammattikunta, poliittinen järjestelmä, formaalit informaatiojärjestelmät, kulttuuri-, oikeus- ja talousjärjestelmä). Paisleyn mukaan tiettyjen tekijöiden vaikutus on suurempi kuin toisten. Mallia on kritisoitu esimerkiksi siitä, ettei se erittele eri tekijöiden vaikutuksia tai ota huomioon kaikkia vaikuttavia tekijöitä. Thomas J. Allen loi 1969 oman systeemimallinsa muokkaamalla Paisleyn mallia yhdistelemällä henkilöön vaikuttavia tekijöitä. Sekä Paisleyn, että Thomas Allenin mallissa määritellään siis tiedontarpeisiin vaikuttavia tekijöitä, muttei sitä, mistä tiedontarpeet johtuvat.
Bryce Allenin jäsennys tiedontarpeesta
Bryce L. Allenin jäsennyksen (1996) mukaan tiedontarve on tilannelähtöinen ilmiö. Hänen mukaansa tiedontarvetta ilmenee, kun jossakin tilanteessa ei ole yhtä ilmeisesti parasta vaihtoehtoa. Tästä seuraa, että yksilöiden on tulkittava tilannetta uudelleen ja määritettävä uudenlainen toimintatapa tilanteeseen. Uuden toimintatavan muotoiluun sisältyy kognitiivisia prosesseja, kuten oppimista ja ongelmanratkaisua. Tiedontarve voi olla havaittavissa näiden prosessien aikana. Kognitiivisiin prosesseihin kuitenkin ryhdytään vain jos on pakko, sillä jos tilanteessa on olemassa vain yksi menettelytapa, joka on selvästi muita parempi, ei tiedontarvetta herää.
Tessit
Kuntaan kuuluu yksi kylä ja 18 paimentolaisryhmää. Asukkaat ovat tuaregeja, songhaita ja arabeja. Vallitseva uskonto on islam.
Tiedontarve
Gernot Wersigin viitekehys
Gernot Wersigin viitekehyksessä käsitellään ammatillisen tiedon tarvitsijan tiedontarpeita, jotka muovautuvat sekä työntekijän yksilöllisistä tarpeista että työtehtävän vaatimuksista. Viitekehyksessä esitellyt työtehtävän tiedontarpeet voivat olla aktuaalisia, faktisia tai potentiaalisia, riippuen niiden yhteydestä tehtävän tekijään.
Viitekehyksessä esitettyjä tiedontarpeita seuraten Wersig määrittelee tarpeet myös kolmeen erilaiseen tyyppiin: potentiaaliseen, objektiiviseen ja subjektiiviseen. Määritelmässä potentiaalinen tiedontarve suuntautuu tietoihin, joita tehtävän suorittaminen vaatii työntekijän esitiedoista riippumatta ja joista työntekijä voi saada tietoa. Faktisista informaatiovaatimuksista, joista työntekijä voi tulla tietoiseksi, määräytyy puolestaan objektiivinen tiedontarve. Niiden tietojen ryhmään, joiden avulla työntekijä olettaa saavansa tehtävän suoritettua, kohdistuu Wersigin mukaan subjektiivinen tiedontarve.
Tessit
Tessitin kautta kulkee Lellehoyesta Burkina Fason rajalle johtava reitti. Seudun pääelinkeinot ovat karjanhoito ja maanviljely. Kotieläimiä ovat naudat, kamelit, lampaat, vuohet, aasit ja hevoset. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, lehmänpapu ja riisi. Lisäksi harjoitetaan kalastusta, keräilyä, käsityöammatteja ja kaupankäyntiä.
Kunnassa on kolme alkeiskoulua, yläkoulu sekä huonosti varustettu terveyskeskus.
Tiedontarve
Dervinin Sense-Making teoria
Brenda Dervinin jo 1970-luvulta lähtien kehitteillä olleessa Sense-Making-teoriassa tiedontarve syntyy, kun henkilö kohtaa tilanteen, jossa hänen pitää merkityksellistää toimintansa uudelleen aiempien merkitysten ollessa puutteellisia tai muuten toimimattomia. Yksilö ikään kuin kohtaa kognitiivisen kuilun, “gap”, jolla viitataan tiedontarpeeseen. Tiedontarpeet pysäyttävät henkilön ja laittavat tämän miettimään toiminnan uutta merkitystä. Nicholas J. Belkinillä on ollut samantyylinen käsitys tilanteesta, jossa henkilö tarvitsee lisää tietoa. Hänen mallissaan tiedontarvetta vastaava käsite on ASK eli anomalous states of knowledge, anomaalinen tiedontila.
Tom D. Wilsonin mallit
Tom D. Wilson teki 1980-luvun alussa empiiristä tutkimusta sosiaalivirastoissa työskentelevien ihmisten tiedontarpeista ja tiedonhankinnasta. Hänen kehittämänsä mallin ensimmäinen versio julkaistiin vuonna 1981. Wilson ei ensimmäisessä mallissaan hyväksy termin “tiedontarve” käyttöä, vaan hänen mukaansa pitäisi puhua “tiedonhankinnasta tarpeiden tyydyttämiseksi”(information seeking towards the satisfaction of needs). Tarpeet hän jakaa kolmeen kategoriaan:
Näiden perustarpeiden tyydyttäminen saattaa johtaa tiedonhankintakäyttäytymiseen.
1990-luvun puolivälissä Wilson laajensi malliaan informaatiokäyttäytymisen yleiseksi malliksi. Wilson ei uudessa mallissaan enää korosta perustarpeiden tyydyttämistä ja hyväksyy tiedontarve-käsitteen. Mallin tarkastelun lähtökohtana on tietoa tarvitseva henkilö tietyssä kontekstissa. Keskeisenä tekijänä on tiedontarve ja sen liikkeellepanevat tekijät, sekä tekijät jotka vaikuttavat siihen, miten henkilö reagoi tarpeen havaitsemiseen.
Ammatillinen- ja arkielämän tiedontarve
Ammatillisia tiedontarpeita muodostavat erilaiset työtehtävät ja tilanteet, joista suoriutuakseen työntekijän täytyy etsiä uutta tietoa. Ammatillisessa tiedontarpeessa tuloksekkain tapa olisi tarkastella tiedontarpeen suhdetta työhön sisältyvien muiden ominaisuuksien kuten työntekijöiden, työympäristön, erilaisten tilanteiden ja työtehtävien kanssa. William Paisley luokittelee ammatillisia tiedontarpeita luovia tilanteita niiden toimintojen mukaan viiteen eri tilanteeseen: oppimistilanne, päätöksentekotilanne, ongelman ratkaisutilanne, laskelmointitilanne, varmistustilanne.
Arkielämän ei-ammatillisen tiedontarpeen kontekstina ovat työn ulkopuoliset toiminnot, esimerkiksi vapaa-aika. Ei-ammatillisen tiedon tarpeet ovat hyvin heterogeenisiä.Työn ulkopuolella nousevat ongelmat liittyvät kuitenkin useimmiten harrastuksiin, kotitöihin ja asumiseen, terveyteen, opiskelu- ja työpaikkaan sekä tavaroiden ja palvelujen hankkimiseen.
Ei-ammatillisen tiedontarpeen osa-alueita on selvitetty esimerkiksi yhdessä klassisista arkielämän tiedontarpeen tutkimuksista. E.S Warnerin, A.D Murrayn ja V.E Palmourin 1973 tekemässä tutkimuksessa tutkittiin suurkaupungin asukkaiden tiedontarpeita ja heidän tapojaan hankkia tietoa arkielämän ongelmien ratkaisemiseksi. Tutkimuksessa kiinnitettiin erityistä huomiota vähävaraisiin ihmisiin ja heidän tiedonhankintansa esteisiin. Warner, Murray ja Palmour kiteyttivät havaintonsa neljäksitoista tiedontarvealueeksi: naapurisopu, kuluttaja-asiat, asuminen, kotitalous/kotityöt, henkilökohtainen turvallisuus ja rikollisuus, koulutus, työpaikan löytäminen, liikenne, terveydenhoito, virkistys, raha-asiat, oikeudelliset kysymykset, eri palveluja koskeva neuvonta ja sekalaiset tiedontarpeet.
Orientoiva ja ongelmalähtöinen tiedontarve
Tiedontarvetta on jäsennetty myös sen kohdentuneisuuden kautta. Kohdentuneisuuden perusteella se jaetaan erään jaottelun mukaan orientoivaan ja ongelmalähtöiseen/praktiseen tiedontarpeeseen. Orientoiva tiedontarve ilmenee tarpeena hankkia tietoa laajemmin jostakin aiheesta ja yleisempänä tarkkailuna. Ongelmalähtöisissä tiedontarpeissa tarpeen synnyttää jokin tietty ongelma tai tehtävä. Sitä voi havaita sekä ammatillisen- että arkielämän tiedonhankinnan yhteydessä.
Tiedontarpeen tasot
Robert S. Taylor tutki vuonna 1968 julkaisemassaan tutkimuksessa kirjastohenkilökunnan ja yksilön välistä keskustelua. Taylor on havaintojensa perusteella jäsentänyt yksilön tiedontarpeet neljään tasoon artikuloitavuuden mukaan. Näitä tasoja ovat ydintarve, tietoinen tarve, muotoiltu tarve ja kompromissitarve.
Esko Eriksson
Esko Eriksson (s. 1. heinäkuuta 1951 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa ja SM-liigassa vuosina 1968–1976.
Eriksson edusti pääsarjaurallaan Tampereen Ilvestä vuosina 1968–1973 ja Vaasan Sportia kaudella 1975–1976. Hän kuului Ilveksen joukkueeseen mestaruuskaudella 1971–1972 mutta pelasi vain neljä ottelua eikä saanut kultamitalia. Hän pelasi SM-sarjassa ja SM-liigan runkosarjassa yhteensä 87 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 19 + 11 = 30 ja jäähymääränsä 45 minuuttia.
Pągowiec (Świętokrzyskin voivodikunta)
Pągowiec on kylä Etelä-Puolassa Rakówin kunnassa Świętokrzyskin voivodikunnassa. Kylässä asui 90 asukasta vuoden 2011 väestönlaskennassa. Asukkaista 48,9 prosenttia oli naispuolisia ja 51,1 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 20 prosenttia kylän väestöstä, työikäiset 66,7 prosenttia ja eläkeläiset 13,3 prosenttia. Rakówin kunnan asukkaista 1,5 prosenttia asuu Pągowiecissa.
Nejib Ghommidh
Ghommidh pelasi Tunisian jalkapallomaajoukkueessa muun muassa vuoden 1978 MM-kisoissa.
Jocelyn Gourvennec
Jocelyn Gourvennec (s. 22. maaliskuuta 1972) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Ura pelaajana
Gourvennec hankki jalkapallo-oppinsa FC Lorientissa, jonka junioreissa hän aloitti pelaamisen jo viisivuotiaana. Seuran edustusmiehistöön Gourvennec nousi kaudella 1987–1988 ja teki debyyttinsä Division 2:ssa 16-vuotiaana keväällä 1988. Gourvennec kuului Lorientin edustusmiehistöön neljä kautta, kunnes jätti vuonna 1991 kasvattajaseuransa ja siirtyi Stade Rennais’een. Pelaaminen Rennesissä mahdollisti myös Gourvennecin jatkaa liikuntatieteen opintojaan Université Rennes 2:ssa.
Gourvennec nousi Rennesin avainpelaajien joukkoon ja kaudella 1993–1994 hänet valittiin Division 2:n parhaaksi pelaajaksi. Kausi oli onnistunut myös seuralle, joka sijoittui sarjassa toiseksi ja nousi liigaan. Pääsarjakaudella 1994–1995 Gourvennec kantoi Rennesin kapteeninnauhaa ja iski yhdeksän maalia seuran säilyttäessä sarjapaikkansa. Kauden jälkeen Gourvennec siirtyi FC Nantesiin. Loukkaantumisen vuoksi Gourvennecin debyytti uudessa seurassa joutui odottamaan kevääseen, jolloin hänet nähtiin kentällä Mestarien liigan välierässä Juventusta vastaan. Kaksi seuraavaa kautta Gourvennec oli Nantesin avauskokoonpanon pelaaja ja kaudella 1995–1996 hän urakoi 37 ottelussa.
Kaudeksi 1998–1999 Gourvennec siirtyi Olympique de Marseilleen. Debyyttikaudellaan Gourvennec pääsi OM-paidassa esiintymään UEFA Cupin loppuottelussa, mutta joutui poistumaan kentältä tappion kärsineenä. Hän ei kuitenkaan koskaan onnistunut täysin murtautumaan OM:n kokoonpanoon ja jäätyään syksyllä 1999 ilman peliaikaa Gourvennec siirtyi Montpellier’hen. Hän pelasi seurassa joulukuun ajan, kunnes palasi takaisin Stade Rennais’een. Hän pelasi seurassa kesään 2002 saakka, kunnes jätti liigakentät ja siirtyi SC Bastiaan. Gourvennec edusti uransa loppuajan Division 2:ssa pelanneita joukkueita lopettaen uransa kauteen 2005–2006 Clermont Footissa.
Ura valmentajana
Gourvennec aloitti valmennusuransa La Roche Vendée Footballissa heinäkuussa 2008. Hän valmensi aluesarjassa pelannutta joukkuetta kaksi vuotta ja suoritti samalla valmentajadiplomin. Toukokuussa 2010 Gourvennecista tuli Nationaliin pudonneen En Avant de Guingampin päävalmentaja. Hänen johdollaan seura sijoittui kaudella 2010–2011 Nationalin kolmanneksi ja palasi Ligue 2:een. Kausi 2011/12 päättyi turvallisesti sijalle 7 ja EAG säilytti paikkansa sarjassa. Kaudella 2012/13 Gourvennec piiskasi suojattinsa huikeaan menoon ja EAG varmisti yllätysnousun pääsarjaan kierros ennen sarjan päätöstä. Gourvennec palkittiin toukokuussa 2013 UNFP:n vuoden valmentajana Ligue 2:ssa.
Kausi 2013/14 alkoi Gourvennecin suojateilta hyvin ja liigan putoamiskamppailuun ennakoitui seura taisteli alkukaudella sijoituksista kymmenen parhaan joukossa. Kevätpuolella heikommat esitykset pudottivat EAG:n taistelemaan jopa sarjapaikastaan, mutta lopulta joukkue niukasti varmisti säilymisensä liigassa ennen viimeistä kierrosta. EAG:n kauden täysosuma tuli Coupe de Francessa, kun Gourvennec luotsasi seuran toistamiseen finaaliin viiden vuoden sisällä. EAG:n edellisen finaaliesiintymisen tapaan joukkue kohtasi finaalissa paikallisvastustaja Stade Rennais'n. Bretagnelaisseurojen välinen finaali päättyi EAG:n 2–0 voittoon ja Gourvennec nappasi uransa ensimmäisen mestaruuspokaalin.
Kaudella 2014/15 EAG pelasi jälleen loistavan kauden. Yhdellä liigan pienimmistä budjeteista toimiva EAG eteni Eurooppa-liigassa pudotuspeleihin saakka pudoten FK Dynamo Kiovalle. Liigassa joukkue sijoittui kymmenenneksi, mikä oli seuran paras saavutus sitten kauden 2002/03 seitsemännen sijan. Kauden jälkeen Gourvennec ilmoitti jatkavansa seuran päävalmentajana ulkomailta tulleista tarjouksista huolimatta. Kaudella 2015/16 Guingamp taisteli sarjapaikkansa puolesta ja lopulta Gourvennec onnistui luotsaamaan seuransa sijalle 16 viisi pistettä putoamisviivan yläpuolelle. Kauden jälkeen Gourvennec jätti Guingampin kuuden valmennusuvuoden jälkeen ja siirtyi Girondins Bordeaux'n päävalmentajaksi.
Marraskuussa 2018 Gourvennec palasi Ligue 1:ssä putoamiskamppailuun juuttuneen Guingampin päävalmentajaksi. Liigassa Guingampin menestys ei olennaisesti parantunut Gourvennecin johdolla. Ranskan liigacupissa joukkue menestyi kuitenkin vahvasti ja eteni Gourvennecin alaisuudessa loppuotteluun pudottaen OGC Nicen, sensaatiomaisesti cupia hallinneen PSG:n sekä välierissä AS Monacon. Loppuottelussa Guingamp hävisi rangaistuspotkukilpailun jälkeen RC Strasbourgille. Guingampin kausi päättyi liigasta putoamiseen kuuden pääsarjakauden jälkeen. Seura vapautti Gourvennecin tehtävistään kauden jälkeen.
Heinäkuussa 2021 Gourvennec palasi valmennustehtäviin Lillen uutena päävalmentajana. Gourvennec aloitti uransa Lillen peräsimessä voitokkaasti, kun joukkue kukisti Ranskan supercupin loppuottelussa Paris Saint-Germainin 1–0. Liigakausi sujui kuitenkin vaisummin ja puolustavana mestarina kauteen lähtenyt Lille jäi lopulta sijalle 10. Seura erotti Gourvennecin kauden 2021/22 jälkeen.
Vuoden kultaseppä
Vuoden kultaseppä on Suomen Kultaseppien Liiton vuodesta 1987 myöntämä nimitys. Nimetyksi tulee henkilö, joka tunnetaan etevänä kulta- tai hopeaseppänä. Vuoden kultaseppä on työskennellyt alalla vähintään viisi vuotta tai hänellä on muita erityisiä ansioita kultasepän alalla.
Kastrupin metroasema
Kastrup on Kööpenhaminan metron linjan M2 asema Tårnbyn kunnassa Kööpenhaminan kaakkoispuolella. Asema sijaitsee Amagerin saarella joukkoliikenteen maksualueella 4. Asema palvelee Kastrupin taajamaa ympäristöineen. Kastrupin nimellä tunnetulla Kööpenhaminan lentoasemalla on erillinen metroasema ja rautatieasema.
Kastrupin asema on avattu vuonna 2007. Aseman lähellä sijaitsevat Tårnbyn kunnan taidemuseo Kastrupgårdsamlingen sekä rakenteilla oleva Den Blå Planet -akvaario. Metrojunia liikennöi Kööpenhaminan keskustan kautta Vanløseen sekä vastakkaiseen suuntaan Kööpenhaminan lentoasemalle.
Katkokynsisammal
Katkokynsisammal (Dicranum viride) on sammallaji. Katkokynsisammal kuuluu Dicranaceae -heimoon ja kynsisammalten sukuun. Katkokynsisammal on uhanalainen laji. Sen uhkia ovat metsien muutokset, rakentaminen ja kemialliset haittavaikutukset. Se on herkkä ilmansaasteille. Suomessa katkokynsisammalta tavataan vain muutamilla paikoilla, esimerkiksi Espoon Fiskarsin suojellulta lehtomäeltä. Katkokynsisammal kasvaa lehtipuiden rungoilla ja joskus myös kivillä. Väritykseltään se on kellanvihreä.
Laji muistuttaa etelänkynsisammalta (Dicranum tauricum) ja haprakynsisammalta (Dicranum fragilifolium).
Tuomo Sillman
Tuomo Kalervo Sillman (20. marraskuuta 1948 Jyväskylä – 14. helmikuuta 2008 Tampere) oli suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa ja SM-liigassa vuosina 1969–1976.
Sillman edusti koko pääsarjauransa ajan Tampereen Ilvestä. Hän pelasi SM-sarjassa ja SM-liigan runkosarjassa yhteensä 160 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 2 + 1 = 3 ja jäähymääränsä 60 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden kaudella 1971–1972 ja saavutti lisäksi kaksi SM-pronssia.
Suomen Teatterit
Suomen Teatterit – Finlands Teatrar ry (aiemmin Suomen Teatteriliitto) on vuonna 1922 perustettu suomalaisten ammattiteattereiden edunvalvonta- ja työnantajajärjestö, jolla on 50 jäsenteatteria. Suomen Teatterit ry (STEFI) työskentelee jäsenteattereidensa toimintaedellytysten turvaamiseksi ja hyvän teatterin tekemisen mahdollistamiseksi. Toiminnan keskeiset osa-alueet ovat työnantajajärjestönä toimiminen, kulttuuripoliittinen vaikuttaminen, koulutus ja tutkimus sekä kansainvälinen toiminta.
Suomen Teatterit ry:n toimisto sijaitsee Kruununhaassa Teatterikulmassa.
Volmari Kanninen
Volmari (Wladimir) Kanninen (sukunimi vuoteen 1886 Kannin, 31. lokakuuta 1860 Käkisalmi – 10. syyskuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen todellinen valtioneuvos ja ennakkosensuurista vastanneen painoasiain ylihallituksen päällikkö.
Kannisen vanhemmat olivat kauppias Kapiton Kannin ja Aleksandra Volkov. Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin lyseosta 1881 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1886.
Kanninen oli venäjän kielen opettajana useissa kouluissa. Hän oli Helsingin suomalaisen normaalilyseon kollegana vuodesta 1888 alkaen. Kanninen oli mukana perustamassa Suomen Urheilulehteä vuonna 1898 ja oli lehden toimittajana vuoteen 1899 saakka. Painoasiain ylihallituksen päällikkönä Kanninen oli 1905–1917.
Kanninen toimi Suomen Kennelklubin varapuheenjohtajana ja hän toi 1890-luvulla Suomeen ensimmäisen venäjänvinttikoiran eli borzoin.
Kanninen oli naimisissa vuodesta 1887 Maria Kudinowin kanssa.
Teoksia
Nimellä V. Kanninen:
Kristallilasi
thumb|200px|Kristallista tehty veistos [[Baccarat (Meurthe-et-Moselle)|Baccaratissa sijaitsevassa kristallimuseossa.]] Kristallilasi eli kristalli on lasia, joka sisältää normaalin lasin piidioksidin (silikan, SiO<SUB>2</SUB>) lisäksi lyijymonoksidia (PbO). Kristallilasi on pehmeämpää kuin tavallinen lasi ja siten helpompaa hioa. Hiottavuuden ja suuren taitekertoimen ansiosta se soveltuu koristeellisten lasiesineiden valmistamiseen sekä linssien valmistukseen. Lyijykristalliksi lasia voidaan kutsua, jos lyijyoksidia on vähintään 24 painoprosenttia.
Kristalli-nimityksestä huolimatta, joka varsinaisesti tarkoittaa kidettä, kristallilasi on muiden lasilaatujen tavoin amorfista, eikä sillä ole kiderakennetta. Kristalli voi kuitenkin tarkoittaa kiteen muotoon hiottua lasia.
Kantokynsisammal
Kantokynsisammal tai karhunkynsisammal (Dicranum flexicaule) kuuluu kynsisammalten sukuun ja kynsisammalten heimoon. Joskus sitä on pidetty turkkikynsisammalen (Dicranum fuscescens) muunnoksena ja siitä on käytetty tieteellistä nimeä Dicranum fuscescens var. flexicaule.
Levinneisyys
Kantokynsisammal kasvaa koko Suomessa yleisenä. Se on elinvoimainen.
Elinympäristö
Kantokynsisammal kasvaa havumetsissä ja tunturikankailla maassa ja lahopuulla sekä varjoisilla kalliohyllyillä ja -seinillä.
Jo Zeller
Jo Zeller (s. 17. heinäkuuta 1955 Männedorf) on sveitsiläinen autourheilija. Hän on urallaan kilpaillut Itävallan Formula 3 Cupissa ja Sveitsin Formula 3-sarjoissa. Zeller on voittanut Sveitsin F3-sarjan mestaruuden ennätykselliset 12 kertaa vuosina 1982, 1984, 1990–1992, 1995 ja 1998–2003. Zeller toimii myös oman Jo Zeller Racing-tallinsa tallipäällikkönä. Hänen tallinsa kilpailee nykyään muun muassa Formula 3 Euroseries, Formula Lista Junior ja Saksan F3-sarjoissa. Hänen tallinsa voitti Itävallan F3 Cup -sarjan mestaruuden vuonna 2011. Zellerin poika Sandro on myös kilpa-ajaja.
Wolsztynin piirikunta
Wolsztynin piirikunta on yksi Ison-Puolan voivodikunnan piirikunnista. Sen arvioitu väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 57 446. Piirikuntaan kuuluvat kolme kuntaa ovat Przemęt, Siedlec ja Wolsztyn. vasen|pienoiskuva|220px|Piirikunnan väestöpyramidi 2014. Vuoden 2019 lopussa Wolsztynin piirikunnassa arvioitiin olevan 57 446 asukasta, joista 50,7 prosenttia naispuolisia ja 49,3 prosenttia miespuolisia. Puolan väestönlaskennassa 2011 väkiluvun laskettiin olevan 56 464 ja sen ennakoidaan vuoteen 2050 mennessä pienenevän 56 694 asukkaaseen. Alle 18-vuotiaiden arvioidaan vuoden 2019 lopussa muodostaneen 21,1 prosenttia piirikunnan väestöstä, työikäisten 60,2 prosenttia ja eläkeikäisten 18,7 prosenttia väestön keski-iän ollessa 39,3 vuotta. Elävänä syntyneiden määräksi arvioitiin 738 lasta.
Uusminimalismi
pienois|[[Rachel Whiteread, Embankment, 2005.]] Uusminimalismi, jälkiminimalismi tai postminimalismi syntyi 1980–luvun postmodernismin kertaustyylien kaudella samanaikaisesti uusekspressionismin ja Neo-Geo–suuntausten kanssa.
Postminimalismi on 1980-luvulta alkaen vaikuttanut myös Suomessa. Esimerkiksi Kari Cavenin teokset ovat jälkiminimalistisia.
Postminimalisteiksi on mainittu muun muassa Mona Hatoum, Eva Hesse, Damien Hirst, Anish Kapoor, Wolfgang Laib, Charles Ray, Rachel Whiteread ja Hannah Wilke. Jälkiminimalistisista säveltäjistä voidaan mainita Philip Glass.
Asta Brigatti
Asta Ainamo Brigatti (o.s. Ruotsalainen, s. 10. tammikuuta 1933 Lapinlahti) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen pesäpalloilija.
Asta Brigatti alias Tekla voitti Kuopion Kelta-Mustien joukkueessa Suomen mestaruuden vuonna 1955 ja saavutti lisäksi viisi kertaa SM-hopeaa. Vuoden 1956 Suurkisoissa hän saavutti pronssia. Itä–Länsi-ottelussa Asta pelasi kolme kertaa Idän puolella. Aktiivipalloilun Brigatti lopetti vuonna 1966.
Ylinenjärvi (Parkano)
Ylinenjärvi on Pirkanmaalla Parkanossa Vatajan kylällä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Kuivasjärven valuma-alueeseen. Ylinenjärvi on osa Vatajanjoen valuma-aluetta.
Maantietoa
Järven pituus on 1,6 kilometriä, leveys 600 metriä ja sen pinta-ala on 54 hehtaaria. Se sijaitsee peltomaiden keskellä, mutta lounaiskulmassa sen rantaan viettää yli 30 metriä korkean Ruskeavuoren metsäinen rinne. Luoteisrantaan viettää Alkkianvuoren loiva ja metsäinen rinne. Lähes kaikki vesi, joka jatkaa alas Isonahonjokea myöten Vatajanjärveen, tulee yläjuoksulta Mustajokea myöten. Mustajokeen kerääntyvät Kärppäluoman ja Venesjoen valuma-alueen vedet. Suoraan järveen laskee lisäksi kuusi pienempää metsä- tai pelto-ojaa sekä yhden lähteen vedet. Rantaviivan pituus on 3,8 kilometriä. Järven lähipiirissä sijaitsee kymmenen maatilaa ja rantaan on rakennettu yli 20 vapaa-ajan asuntoa. Niille pääsee valtatieltä 3 lähtevältä yhdystieltä 13311.
Soumitra Chatterjee
Soumitra Chatterjee (19. tammikuuta 1935 Kalkutta, Bengali, Brittiläinen Intia – 15. marraskuuta 2020 Kalkutta, Länsi-Bengali, Intia) oli intialainen näyttelijä. Hänet tunnettiin parhaiten yhteistyöstään länsimaissakin tunnetun bengalielokuvaohjaajan Satyajit Rayn kanssa. Hänen uransa kesti kuusi vuosikymmentä ja siihen mahtui yli 200 elokuvaa.
Hamsterit (televisiosarja)
Hamsterit on suomalainen Mainostelevision tuottama vuonna 1982 valmistunut kolmiosainen televisiosarja. Sarja perustuu Veikko Huovisen vuonna 1957 julkaistuun samannimiseen romaaniin. Ohjauksesta vastasi Pauli Virtanen ja dramatisoinnista Solja Kievari.
Sarja ensiesitettiin televisiossa vuosina 1982–1983. Sarja esitettiin uusintana vuonna 1994 MTV3-kanavalla. Yle Tallennemyynti julkaisi sarjan kirjastotallenteena vuonna 2005, ja Finnkino DVD-tallenteena vuonna 2009.
Markku Pölönen teki Hamstereista vuonna 2023 uuden filmatisoinnin.
Juoni
Virkamies Rurik on voittanut täysosuman rahapelissä ja muuttanut vaimonsa ja kolmen lapsensa kanssa vuodeksi maaseudulle. Perhe on vuokrannut tehtailijan leskeltä entisen kansakoulun. Naapurissa asuvan Hamsteriksi kutsutun miehen avulla Rurik alkaa kerätä valtavia varastoja ruokaa ja vaatteita talven varalle, niin ettei hänen perheensä tarvitse välttämättä poistua lainkaan talostaan talven tultua. Hankinnat tehdään naapuritaloista. Hamsteri tekee tarkat laskelmat varastojen koosta, mutta Rurikin vaimo Tellu suhtautuu varauksellisesti valtavien muonavarastojen kokoamiseen. Varastoja on määrä alkaa purkaa talven tultua, mutta loppusyksy on leuto ja lumen tulo antaa odottaa itseään.
Wilfrid Wedgwood Bowen
Wilfrid Wedgwood Bowen (28. marraskuuta 1899 Barbados – 16. elokuuta 1987 Kutztown, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen eläintieteilijä ja lintutieteilijä.
Bowenin vanhemmat olivat Ernest Francis Sinderby Bowen ja Maude Marion Hodgkinson. Bowen toimi biologian professorina Dartmouthin yliopistossa Hanoverissa New Hampshiressa. Bowen oli American Ornithologists' Unionin jäsen.
Bowen nimesi linnuista muun muassa mosambikinkaijan (Poicephalus cryptoxanthus) alalajin tanganyikae.
Georgian osavaltion sinetti
Georgian sinetti on Yhdysvaltain Georgian osavaltion tunnus, joka hyväksyttiin 1798.
Sinettiin on kuvattu kaari, joka kuvaa perustuslakia. Kaarta kannattelee kolme pilaria, jotka symboloivat vallan kolmijako-opin lainsäädäntö-, toimeenpano- ja tuomiovaltaa. Pilareihin on kietoutunut nauha, johon on kirjoitettu osavaltion motto "Wisdom, Justice, Moderation" (Viisaus, Oikeus, Kohtuus). Mies jolla on pystyyn nostettu miekka symboloi perustuslakia suojelevaa armeijaa. Vaakunan alaosaan on kirjoitettu vuosiluku 1776, jolloin Georgiasta tuli Yhdysvaltain osavaltio.
Suomen vanhat spirantit
Suomen vanhat spirantit tarkoittavat suomen lounaismurteissa 1500- ja 1600-luvuilla esiintyneitä äänteitä ɣ, ð ja θ. Ne ovat sittemmin kadonneet suomesta.
Spirantti eli rakoäänne tarkoittaa tietyntyyppistä hankausäännettä (frikatiivia), jota äännettäessä ilmavirta kulkee tasaisen ja leveän kapeikon läpi.
Soinnillinen palataalispirantti ɣ
Soinnillinen palataalispirantti ɣ (suomalais-ugrilaisessa tarkekirjoituksessa γ) oli myöhäiskantasuomessa k:n allofoni. Se esiintyi astevaihtelun heikossa asteessa.
Vanhassa kirjasuomessa ɣ-äännettä merkittiin vaihtelevasti. Useimmiten merkintätapa oli g tai gh kuten sanoissa raghot (lukuasu raɣot), pelgon (pelɣon) tai lugussa (luɣussa). Kirjoitustapa vastasi ruotsin mallia, sillä keskiajan ruotsissa oli myös ɣ-äänne, joka kirjoitettiin gh.
1600-luvulle tultaessa ruotsin ɣ muuttui g:ksi ja kirjoituksessa gh vaihtui g:ksi. Suomen kielessä kirjoitustavaksi vakiintui g|g-kirjain 1600-luvulla. Tuolloin ɣ oli suomessa jo melko harvinainen foneemi. Lukutavasta ei ole varmuutta: esimerkiksi sana sugulle on voitu lukea suɣulle tai suvulle. Ilmeisesti spiranttiääntämys oli 1600-luvulle tultaessa kadonnut useimmista murteista, ja se lienee ollut lounaismurteissakin enää ahdasalainen.
1700-luvulla ɣ oli jo tuntematon suurimmassa osassa suomen murteita; tosin Rauman seudulla se lienee säilynyt ainakin vuoden 1820 tienoille asti. Vaikka ääntämys oli jo muuttunut, g-kirjain säilyi k:n heikon asteen merkkinä eräissä sanoissa aina 1800-luvun alkupuolelle asti. Tällaisia sanoja olivat mm. sugun ja tygö. Ne todennäköisesti äännettiin jo 1700-luvulla suvun ja tykö; kyseessä oli siis ortografinen relikti.
Soinnillinen dentaalispirantti ð
Soinnillinen dentaalispirantti ð (suomalais-ugrilaisessa tarkekirjoituksessa δ), sama äänne kuin englannin sanassa this, oli myöhäiskantasuomessa t:n allofoni astevaihtelun heikossa asteessa.
Suomen kielen erilliskehityksen aikana ð kehittyi itsenäiseksi foneemiksi. Se esiintyi t:n astevaihteparina (/t/:/ð/, /rt/:/rð/, /lt/:/lð/) suomen murteissa. 1500- ja 1600-luvulla sitä tavattiin ilmeisesti monissa suomen murteissa. Useimmista murteista ð kuitenkin hävisi. Itämurteista se katosi ja länsimurteissa se muuttui l:ksi tai r:ksi. 1980-luvulla ð tunnettiin enää pienellä alueella Rauman ympäristössä.