cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raa Raa, leikkisä leijona
Suomenkieliset ja englanninkieliset äänet
Max Miller - Kroki
Äänityöt
Suomennos: Jari Siltakoski
Tuottaja: Jaana Hovinen
Yle Versionti 2011
Atlanta-luokka
Atlanta-luokka oli Yhdysvaltain laivaston yhdentoista kevyen risteilijän muodostama luokka, jonka alukset otettiin käyttöön 1942–1945. Luokan aseistus koostui suuresta määrästä verrattain kevyitä myös ilmatorjuntaan soveltuvia tykkejä. Alusten alkuperäinen tehtävä oli toimia nopeina tiedustelualuksina tai hävittäjien laivueenjohtajina. Neljällä myöhemmällä luokan aluksella USS Oaklandista lähtien oli hieman erilainen aseistus, näitä aluksia pidetään joskus omana luokkanaan.
Luokan alukset palvelivat toisessa maailmansodassa, jossa ne joutuivat raskaisiin taisteluihin. USS Atlanta ja USS Juneau menetettiin Guadalcanalin taistelussa.
Suunnittelu
Luokan alkuperäinen aseistus oli kuusitoista kappaletta 5"/38 DP Mk 12 -tykkiä, jotka ampuivat 24,9 kg (55 naulan) kranaatteja. Tykit oli asennettu kaksiputkisina Mk 32 -asennuksina, jotka oli sähköisesti liikuteltavia. Tornit oli asennettu keskilinjaan kolme keulaan ja kolme perään. Lisäksi kaksi tornia oli asennettu taaemman taistelunjohtotilan rinnalle aluksen takaosaan. Näiden tornien tehtävänä oli muun muassa huolehtia valokranaattien ampumisesta yöllisessä taistelussa. Tykkien maksimikantama oli ilmatorjunnassa 37 200 jalkaa 85 asteen korotuskulmalla.
Aluksille asennettiin torpedot, joita piti olla alun perin kaksi kolmiputkista patteria, jotka olisi siirretty käytöstä poistetuilta raskailta risteilijöiltä. Lopulta aluksille asennettiin kuitenkin Sims-luokalta siirretyt neliputkiset patterit ja suunnitellusta torpedojen täydennyksistä luovuttiin. Alusten aseistuksen viimeistelivät kaikuluotain ja syvyyspommit. Alusten varustukseen ei sisältynyt lentokoneita.
Alusten toisessa sarjassa poistettiin kyljille sijoitetut tykkitornit, jotka korvattiin kaksiputkisilla Boforsin 40 millimetrin ilmatorjuntatykeillä. Aseistuksena on nyt kuusitoista 40 mm Bofors -tykkiä kahden tykin laveteilla ja neljätoista 20 mm tykkiä.
Alukset
Neljä ensimmäistä alusta tilattiin 25. huhtikuuta 1939 ja toinen neljän aluksen tilaus tehtiin 9. syyskuuta 1940. Kolmas ryhmä tilattiin 7. elokuuta 1942.
Formula 3000 -kausi 2003
Kauden mestaruuden voitti ruotsalainen Björn Wirdheim. Toiseksi sijoittui brasilialainen Ricardo Sperafico ja kolmanneksi italialainen Giorgio Pantano.
Bibras Natkho
Bibras Natkho (, s. 18. helmikuuta 1988 Kfar Kama) on israelilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Venäjän jalkapalloliigassa pelaavaa TsSKA Moskovaa.
Maajoukkuetasolla Natkho edustaa kotimaansa Israelin maajoukkuetta.
Sebringin 12 tunnin ajo 1999
thumb|Sebringin Rata. Sebringin 12 tunnin ajo 1999 (virallisesti 1999 Exxon Superflo 12 Hours of Sebring) oli kestävyysajokilpailu, joka ajetiin 20. maaliskuuta 1999 Sebring International Raceway -radalla Sebringissä Floridassa. Kilpailu oli 47:s Sebringin 12 tunnin ajo. Kilpailu oli myös ensimmäinen uuden American Le Mans Series -sarjan kilpailu.
Kilpailun voitti Audilla ajaneet Jörg Müller, Jyrki Järvilehto ja Tom Kristensen.
Viralliset tulokset
Luokkavoittajat lihavoituna.
Jean-Noël Diouf
Jean-Noël Diouf (s. 1. lokakuuta 1946) on senegalilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 3. huhtikuuta 1972 ja nimitettiin Tambacoundan hiippakunnan piispaksi 17. huhtikuuta 1989. Piispaksi vihkiminen seurasi 12. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Hyacinthe Thiandoum, jota avustivat Théodore-Adrien Sarr ja Pierre Sagna.
Star Trek: Voyager
Star Trek: Voyager on yhdysvaltalainen tieteistelevisiosarja, jota esitettiin kotimaassaan vuosina 1995–2001.
Tuotanto
Voyager oli ensimmäinen Star Trek -sarja, joka käytti CGI-grafiikkaa ulkokuviin miniatyyrimallien sijaan. Fyysisestä mallista oli kaksi versiota: Amblin Imagingin LightWave 3D:lle tekemä versio ja Santa Barbara Studiosin omalla "Dynamation"-ohjelmalla tekemä versio. Rob Bonchune työskenteli Foundation Imagingille aluksen kolmiulotteisen mallin parissa, jonka jälkeen se annettiin myös Digital Muselle ja EdenFX:lle jotta ne työskentelisivät samasta mallista.
Alkujaan sarjan tuottajat vastustivat CGI-grafiikkaa. Amblin teki esittelyn, jossa oli fyysisiä ja tietokoneella tehtyjä aluksia rinnakkain. Deep Space 9:n tuottajat eivät voineet erottaa fyysisiä malleja tietokoneella tehdyistä. CGI-grafiikan tekeminen tuli merkittävästi halvemmaksi kun LightWave 3D tuli kaupallisesti saataville. Sekä Voyager että DS9 aloittivat perinteisillä menetelmillä, mutta siirtyminen CGI-grafiikkaan tuli valmiiksi vuonna 1997 DS9:n kuudennella tuotantokaudella ja Voyagerin neljännellä tuotantokaudella.
Katrilli
Katrilli on kontratanssimuoto, jota tanssitaan neliössä tai kahdessa vastakkaisessa rivissä.
Historia
1700-luvun alussa Ranskassa kehittyi neliössä tanssittu kontratanssi, jota kutsuttiin kotiljongiksi. Neliössä tanssittujen kontratanssien on usein ajateltu kehittyneen englantilaisista country danceista, mutta ranskalaisen tutkijan Jean-Michel Guilcherin mukaan niiden esikuvina olivat pikemminkin branlet, mihin myös ensimmäisen kotiljongin vuonna 1705 julkaissut Raoul-Auger Feuillet viittasi tanssiohjeessaan. Erästä kotiljongin monista versioista alettiin kutsua katrilliksi (ransk. quadrille = neliö), joka nimityksenä oli 1700-luvulla vielä vakiintumaton ja saattoi viitata erityyppisiin kotiljonkeihin. Esimerkiksi englantilainen tanssimestari S.J. Gardiner totesi vuonna 1786, että katrilli oli sama kuin kotiljonki, mutta siinä tanssi vain kaksi paria eikä neljä kuten kotiljongissa. Katrilli kuitenkin vakiintui 1800-luvun alussa Napoleonin keisarihovissa neljän parin tanssiksi, ja samalla siitä tuli eri puolella Eurooppaa erittäin suosittu. Yleisin muoto oli tuolloin viisivuoroinen katrilli, jonka vuorot olivat: 1800-luvulla tästä muodosta kehiteltiin useita erilaisia toisintoja, joissa paitsi vuorot myös tanssijoiden lukumäärä ja kuviokin saattoivat vaihdella. Neliökuvion sijaan katrillia alettiin tanssia myös kahdessa vastakkaissessa rivissä, ja esimerkiksi Wienistä tällaisesta tanssitavasta tuli normaali käytäntö katrillin kohdalla. Varhaisin tieto vastakkaisrivikatrillista on Ranskasta vuodelta 1847. Tunnetuin katrillivariaatio on kuitenkin Les Lanciers, joka todennäköisesti syntyi Britteinsaarilla: varhaisin tieto tästä on vuodelta 1817. Lanciers-katrilli tunnetaan kansantanssina esimerkiksi Norjassa ja Venäjän Karjalassa (lanssi, lantsik), ja Tanskassa se kuuluu lukiolaisten kuten myös kuninkaallisen perheen tanssiperinteeseen vielä nykyäänkin.
Katrilli tunnettiin 1800-luvulla suurimmassa osassa Suomea, vaikkakin esimerkiksi suomenkielisellä Etelä-Pohjanmaalla se oli harvinainen. Suurimmassa osassa maata yleistyi Ruotsista saapunut, alun perin 1700-luvun Euroopassa juuri kotiljonkina tunnettu katrilli (ns. ruotsinkatrilli), jonka vuorot koostuivat yhdestä vaihtuvasta ja useasta toistuvasta osasta. Ranskalaisen kotiljongin varhaisimmassa tunnetussa versiossa oli kuusi vuoroa, mutta 1700-luvulla standardimuodoksi vakiintui yhdeksänvuoroinen kotiljonki. Suomessa ruotsinkatrillin perusmuodossa oli puolestaan kahdeksan vuoroa, jotka vastasivat suurelta osin standardikotiljongin vuoroja: ainoastaan kotiljongin toiseksi viimeinen vuoro L'allemande puuttui. Ruotsinkatrillin vuorojen lukumäärä vaihteli kuitenkin huomattavasti eri paikkakunnilla. Perusmuodon vaihtuvat osat olivat: Viimeisessä vuorossa toistuvat osat tulivat usein muunnellen: esimerkiksi vastuun aikana tyttö saattoi siirtyä vastakkaisen pojan pariksi ja myöhemmässä vaiheessa takaisin omalle parille.
Suomen ja Venäjän Karjalassa sekä kolttien keskuudessa yleistyi 1800-luvun loppupuolella Venäjältä saapunut katrilli, jossa ei yleensä ollut säännöllisesti toistuvia osia, vaan joka vuoro muodosti oman kokonaisuutensa. Näiden katrillien esikuvana oli edellä mainittu viisivuoroinen katrilli 1800-luvun alusta eikä kotiljonki kuten muualla Suomessa.
Katrillin tyypillisiä osia ovat erilaiset piirit, vastuut, paikanvaihdot, läpikäynnit ja karkelot, joissa neliön tai rivien vastakkaisilla puolilla olevat parit tanssivat keskenään. Katrilleissa käytetään hyvin monenlaisia askeleita kävelystä ja juoksusta polkkaan ja valssiin, tahtilajista riippuen. Karjalaisissa katrilleissa perusaskel on kuitenkin lähes aina kävely tai ns. puolijuoksu.
Karjalaisiin katrilleihin liittyy joskus improvisaatio-osuus, jossa pojat tanssivat ripaskaa tai muita voimaa tai akrobatiaa vaativia askelikkoja tyttöjen siiputtaessa eli tanssien liukuvin askelin heidän edessään. Improvisaatio-osuus päättyy paripyörintään.
Suomessa ja Karjalassa on tanssittu myös useita katrillia monella tapaa muistuttavia tansseja kuten fyyrkantti (neliö, nelistö), kontra, ristikontra, sappu ja franseesi. Lisäksi erityisesti Keski-Suomesta on tallennettu pieniä neliössä tai vastakkaisissa riveissä tanssittuja tansseja, jotka ovat todennäköisesti katkelmia laajemmista katrilleista tai sen tapaisista tansseista.
Huutokatrilli
Huutokatrillit tulivat muotiin 1980-luvulta lähtien suomalaisten kansantanssinharrastajien keskuudessa. Ne syntyivät vuosikymmenen alussa Kaustisella järjestetyillä katrillikursseilla, joissa katrillin vuoroja harjoiteltiin siten, että ohjaaja huusi eri vuoroja sattumanvaraisesti tanssin aikana. Huutokatrilleja tanssitaan tyypillisesti kansantanssi- ja kansanmusiikkitapahtumissa suurella joukolla. Ne ovat usein festivaalien keskiyön huipennuksia.
Huutokatrilleissa muodostetaan spontaanisti useita noin 4–12 parin kuvioita, jotka tanssivat ohjaajan huutamia vuoroja, jotka opetellaan tanssin aikana. Sitä mukaa kuin vuoroja opitaan, tanssi etenee ja muuttuu vauhdikkaammaksi. Vuorot ovat melko yksinkertaisia: pareittain tehtäviä vastuita, portteja, karkeloita, ristejä, pyörintää, sekä pyörintää ja kättelyjä piirissä. Tanssi voi kestää tunninkin.
Tanssiin voi liittyä aloittelijakin; isossa joukossa kuviot oppii helposti.
Huutokatrilleja tanssitaan joka kesä muun muassa Kaustisen festivaalilla, jonka pääareena täyttyy kymmenistä pareista.
Katrillia voidaan esittää myös hevosten ryhmäkouluratsastuksena.
Elias Canetti
pienoiskuva|150px|Sokeat, 1935. Elias Canetti (25. heinäkuuta 1905 Rustšuk, Bulgaria – 14. elokuuta 1994 Zürich, Sveitsi) oli bulgarialaissyntyinen brittiläinen Nobel-kirjailija, joka kirjoitti saksaksi. Hänen pääteoksenaan pidetään romaania Sokeat.
Elämänvaiheet
Canetti syntyi Rustšukissa Bulgariassa vauraan kauppiaan Jacques Canettin ja tämän vaimon Mathilden perheeseen. Canettin suku oli Espanjan sefardijuutalaisia, jotka olivat paenneet Iberian niemimaalta vuonna 1492 juutalaisvainoja. Perheen alkuperäinen nimi oli Cañete, ja se muutettiin Canettiksi.
Canettit asuivat Bulgariassa vuodet 1905–1911, kunnes perhe muutti isän työn takia Lontooseen. Perheen isä kuoli 1912, ja Canettit muuttivat Wieniin. Canetti puhui äidinkielenään ladinoa ja lisäksi bulgariaa, englantia ja ranskaa. Itävallassa asuessaan Canetti oppi saksaa, josta tuli hänelle lähes äidinkieli. Perhe asui 1916–1921 Zürichissä ja vuodesta 1924 Saksassa. Elias Canetti opiskeli kemiaa Wienin yliopistossa. Asuttuaan Itävallassa vuoteen 1938, jolloin Itävalta liitettiin natsi-Saksaan, hän muutti Lontooseen, jossa asui 1970-luvulle asti. Hänestä tuli Britannian kansalainen 1952. Viimeiset 20 elinvuottaan hän asui Sveitsissä.
Canetti sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1981.
Tuotanto
Canetti käänsi 1930-luvulla saksaksi kolme Upton Sinclairin teosta. Canettin omaan tuotantoon kuuluu matkakertomus Marrakešin ääniä, romaani Sokeat (Die Blendung) ja filosofis-sosiaaliantropologinen tutkielma Joukko ja valta (Masse und Macht) sekä omaelämäkerrallinen trilogia Soihtu korvassa, Pelastunut kieli ja Silmäpeli. Hän kirjoitti myös kolme näytelmää, mietelmiä sekä useita esseitä ja tutkielmia. Canetti julkaisi ensimmäiset omat teoksensa 1930-luvulla, mutta tuli laajemmin tunnetuksi vasta 1960-luvulta alkaen ja varsinkin Nobelin palkinnon jälkeen. Häneltä julkaistiin postuumisti muistelmatrilogian jatko-osa Party im Blitz: Die englischen Jahre (2003) sekä esseekokoelma Aufsätze, Reden, Gespräche (2005).
Kirjallisuutta
thumb|Canettin hautakivi [[Zürichissä.]]
Kenzaburō Ōe
Kenzaburō Ōe (, 31. tammikuuta 1935 – 3. maaliskuuta 2023 ) oli japanilainen kirjailija, jolle myönnettiin Nobelin kirjallisuuspalkinto 1994.
Ōe opiskeli ranskalaista kirjallisuutta, ja hänen varhaiseen tuotantoonsa vaikuttivat etenkin Ranskan ja Yhdysvaltojen nykykirjallisuus. Ōen tuotanto on usein syvästi henkilökohtaista; hän yhdistää japanilaiseen taruperinteeseen kokemuksiaan ja tunteitaan kehitysvammaisen, mutta musiikillisesti huippulahjakkaan esikoispoikansa Hikari Ōen isänä.
Ōen arvot olivat vasemmistolaisia, hän oli aktiivinen sodanvastaisessa toiminnassa, ja oli sodanjälkeisen sukupolven merkittävimpiä ääniä. Hän ei kuitenkaan liittynyt mihinkään poliittiseen puolueeseen. Näkemystensä vuoksi hän joutui vanhoillisten piirien hyökkäysten kohteeksi, jopa fyysisesti vuonna 1961 luennoidessaan Tokion yliopistossa.
Ōe avioitui 1960 Yakari Itamin kanssa, ja heillä on kolme lasta. Hikarin syntymä oli hänen elämänsä ja kirjallisen uransa käännekohta.
M/T ja kertomus Metsän ihmeestä sisältää isoäidin kertomuksia, joihin liittyy tyyppipari "matriarkka" ja "temppuilija", joita kuvaa kirjainyhdistelmä M/T. Jan Blomstedt kirjoittaa arviossaan, etteivät tarinat pudottaneet häntä tuolilta. Hän aistii kerronnassa tinkimättömyyttä. Tarinavyyhden lopussa mukaan tulee hänen poikansa Hikari perinteen jatkajana.
Sylvi Kekkonen
Sylvia (Sylvi) Salome Kekkonen (o.s. Uino; 12. maaliskuuta 1900 Pieksämäki – 2. joulukuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen kirjailija ja tasavallan presidentti Urho Kaleva Kekkosen puoliso. Heillä oli kaksi lasta, kaksospojat Matti Kekkonen (1928–2013) ja Taneli Kekkonen (1928–1985).
Perhe
Sylvi Uinon vanhemmat olivat kirkkoherra Kauno Edvard Uino (1863–1916) ja Emilia Salome Stenberg (1868–1948). Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1918 Mikkelissä. Ylioppilaaksi tultuaan hän työskenteli lyhyen aikaa Suomen Käsityön Ystävissä ja pidempään Etsivän Keskuspoliisin kansliassa, missä tapasi tulevan puolisonsa Urho Kekkosen. Pari avioitui vuonna 1926. Kaksosten syntymän jälkeen 1928 Sylvi Kekkonen ei enää tehnyt ansiotyötä.
Tasavallan presidentin puoliso
Luonteeltaan Sylvi Kekkonen oli älyllinen, pidättyväinen ja sisäänpäin kääntynyt. Presidentin puolisona hän osallistui edustamistehtäviin parhaansa mukaan, vaikka hänen julkista toimintaansa haittasikin nivelreuma. Sylvi Kekkonen tyynnytteli miehensä kiukunpurkauksia ja sai tämän silottelemaan kirjoituksiaan, mutta toisaalta hänellä oli joskus hyvinkin kärkeviä mielipiteitä poliitikoista. Tamminiemen pesänjakajat -teoksessa todetaan, että Sylvi Kekkonen oli ainoa kriitikko, jota Urho Kekkonen kuunteli ja jonka mielipiteet hän otti huomioon. Monien ystävyyssuhteiden raju katkeaminen presidentin kahdella viimeisellä kaudella johtui juuri hänen vaimonsa, suuren "kotidiplomaatin" poissaolosta.
Kun Kekkoset olivat Yhdistyneeseen kuningaskuntaan vuonna 1961 tekemänsä valtiovierailun yhteydessä saaneet lahjaksi Morris Minin, Sylvi Kekkonen ilmoittautui autokouluun ja suoritti ajokortin salaa mieheltään. Urho Kekkosella ei koskaan ollut ajokorttia, mutta oma auto antoi Sylvi Kekkoselle vapauden ajaa esimerkiksi Naantalin Kultarantaan tai perheen kesämökille Suomusjärvelle. Muutamaa vuotta myöhemmin Sylvi Kekkonen sai lahjaksi ensimmäisen länsimaihin tuodun Moskvitš Eliten, mutta tämän auton hän antoi tasavallan presidentin kanslian käyttöön.
Sylvi Kekkonen kuoli pitkän sairauden jälkeen Meilahden sairaalassa ja hänen kuolemansa vuoksi perinteinen itsenäisyyspäivän vastaanotto Presidentinlinnassa peruutettiin. Hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle samaan hautaan vanhempiensa kanssa.
Kirjallinen ura
Sylvi Kekkonen harrasti syvällisesti kirjallisuutta, piti kotonaan kirjallista salonkia ja kirjoitti pienimuotoista proosaa. Hänen ensimmäinen julkaistu teoksensa oli mietelmäkokoelman Kiteitä 1949. Kolme vuotta myöhemmin ilmestyi muistikuvien kokoelma Kotikaivolla. Pienoisromaani Käytävä (1955) kuvasi sairaanhoitajan maailmaa ja pääteokseksi luonnehdittu Amalia (1958) sitä, miten itsensä epäonnistuneeksi tunteva nainen kamppailee omanarvontuntonsa puolesta ja luopuu inhimillisistä toiveistaan. Sylvi Kekkosen viimeinen teos oli lapsuusmuistelma Lankkuaidan suojassa (1968). Professori Kai Laitinen on luonnehtinut Kekkosen kirjailijanjälkeä: ”Hän puhuu lukijalleen koruttomasti, luottavaisesti ja läheltä.”
Vuonna 1949 Sylvi Kekkonen alkoi järjestää kotonaan kirjallisia keskusteluiltoja. Kirjailija Marja-Liisa Vartio on kuvaillut ilmapiiriä kotoisaksi ja vapautuneeksi. Hänen mukaansa Kekkonen oli yleensä mietteliäs ja hiljainen mutta saattoi joskus puhjeta hymyyn, kun vierasjoukko oli täynnä nuoruuden tärkeyttä ja itsevarmuutta. Keskusteluilloista muodostui vähitellen foorumi, jossa eri ikäpolvet tapasivat toisiaan ja heidän näkökantansa kohtasivat. Niihin osallistuivat muun muassa Eeva Joenpelto, Kirsi Kunnas, Kai Laitinen, Lassi Nummi ja Kaari Utrio. Presidentti Kekkonenkin otti osaa keskusteluun, jos hänellä oli aikaa, ja näin hän tutustui 1950-luvun modernisteihin.
Sylvi Kekkosen nimeä kantava kirjallisuustapahtuma Sylvi Symposiumi on järjestetty Pieksämäellä kesäisin vuodesta 2000.
Kulttuurivaltuuskunnan johtajana Kiinassa
Keväällä 1953 Sylvi Kekkonen johti suomalaista kulttuurivaltuuskuntaa, joka teki puolitoista kuukautta kestäneen vierailun Kiinaan. 16-jäseniseen valtuuskuntaan kuuluivat muiden muassa kirjailijat Pentti Haanpää ja Matti Kurjensaari, kuvataiteilija Aimo Kanerva, kansatieteilijä Kustaa Vilkuna ja SKDL:n kansanedustaja Mauri Ryömä. Monen valtuuskunnan jäsenen osalta kyseessä oli ensimmäinen ulkomaanmatka, ja seurueen sekalainen kokoonpano aiheutti poliittisia jännitteitä. Sylvi Kekkoselle itselleen matka oli rasittava sekä henkisesti että fyysisesti: toisaalta hän oli erakkoluonne ja inhosi jäykkiä muodollisuuksia ja puheiden pitämistä, toisaalta häntä oli silloin jo pitkään vaivannut perinnöllinen nivelreuma. Matkan jälkeen Sylvi Kekkonen kuitenkin ylläpiti suhteitaan Kiinaan elämänsä loppuun saakka ja osallistui muun muassa Kiinan Helsingin-suurlähetystössä järjestettyhin tapahtumiin. Sylvi Kekkosen päiväkirja Kiinan-matkalta löytyi Kekkosen arkistosta Orimattilasta vuonna 1995, ja se julkaistiin Pekka Lähteenkorvan, Timo Soikkasen ja Henna Lohennon toimittamana kirjana vuonna 2020 nimellä Sylvin matkassa – yksityiset päiväkirjat Kiinasta.
Sylvi Kekkosen Kiinan-matka herätti myös Urho Kekkosessa kiinnostusta Kiinaa kohtaan. Erityisesti Suomen Pekingin-suurlähettilääksi vuonna 1961 nimitetyn Joel Toivolan toiveena oli saada Kekkonen vierailemaan Kiinassa. Kiinan ja Neuvostoliiton suhteet kuitenkin kärjistyivät 1960-luvun alussa, ja kahden suurvallan välirikko tuli koko maailman tietoon juuri Toivolan nimityksen aikaan lokakuun lopulla 1961. Kiinan Helsingin-suurlähettiläs esitti Suomen ulkoministeriön välityksellä Kekkoselle vierailukutsun loppuvuonna 1962. Ulkoministeriön poliittisen osaston päällikkö Max Jakobson katsoi, että Suomen presidentin vierailu Kiinassa voitaisiin silloin vallinneessa ilmapiirissä tulkita Neuvostoliitossa epäystävälliseksi eleeksi. Urho Kekkosen vierailu Kiinassa ei lopulta koskaan toteutunut, vaikka asiaa tunnusteltiin varovasti useaan otteeseen vielä 1970-luvullakin. Ensimmäisenä Suomen valtionpäämiehenä Kiinassa vieraili Mauno Koivisto lokakuussa 1988.
Yön Kaspar
Yön Kaspar: fantasioita Rembrandtin ja Callot’n tapaan (Gaspard de la nuit) on Aloysius Bertrandin proosarunoteos, jonka alkuteos ilmestyi 1841 ja suomennos 2013 Savukeitaan kustantamana. Teoksen ovat suomentaneet Tommi Nuopponen ja Aki Salmela. Teoksen sanotaan olevan ensimmäinen proosarunoteos, mutta ainakin se toi lajin Ranskan kirjallisuuteen.
Bertrand myi 1836 Gaspard de la nuit’n käsikirjoituksen kustantajalle, joka ei kuitenkaan julkaissut sitä, koska se ei hänen mielestään sopinut aikakauden klassismin henkeen. Bertrand kuoli tuberkuloosiin, ja teos julkaistiin vasta hänen kuoltuaan.
Maurice Ravel sävelsi teoksen innoittamana pianoteoksen Gaspard de la nuit.
Arviot
Kristian Blomberg sanoo kirjoituksessaan Parnassossa, että luettuaan teoksen useaan kertaan hän pitää sitä hämmentävänä klassikkona. Hän pohtii, onko ensimmäisyys proosarunona vaarallinen määrite. Voi löytyä joku toinen, vanhempi, ja se herättää kysymyksen, väheneekö tämän teoksen kiinnostavuus, jos se onkin vasta toinen. Blomberg on lukenut alkukielistä teosta useita kertoja mutta sanoo rakastavansa "samalla antaumuksella myös nyt käsillä olevan käännöksen maailmaa, ehkä jopa enemmän kuin alkukielistä". Hän perustelee sitä niin, että se "unelmointi johon Yön Kaspar houkuttelee, tuntuu jotenkin tarvitsevan äidinkielisen, vaistonvaraisen ympäristön". Hän antaa kiitoksen suomentajille Tommi Nuopposelle ja Aki Salmelalle jotka tarjoavat lukijalle lisäksi lukemista helpottavia huomautuksia.
Yölinja
Yölinja oli suomalainen vuosina 1986–2002 lähetetty radion kontaktiohjelma. Ohjelman aloitti radiokanava Radio City vuonna 1986, jolloin sen ensimmäisenä juontajana toimi ohjelmakonseptin kehittäjä, Radio Cityn perustaja Teppo Turkki. Ohjelman konsepti syntyi keväällä 1986 Turkin kierrellessä Yhdysvaltoja, ja kuunnellessa paikallisten radiokanavien ihmissuhteisiin keskittyneitä keskusteluohjelmia. Marraskuussa 1986 ohjelman uutena juontajana aloitti Pekka Sauri. Turkki toimitti myöhemmin Yöihmisiä -nimistä keskusteluohjelmaa vuosina 1987–1988. Saurin juontama Yölinja siirtyi Radio Citystä vuonna 1997 Yleisradion radiokanava Radio Suomelle. Ohjelma lähetettiin tällöin sunnuntain ja maanantain välisinä öinä kello 1.03–4.30. Ohjelman tunnusmusiikkina oli Grace Jonesin versio Édith Piafin sanoittamasta kappaleesta La Vie en rose. Pekka Saurin arvion mukaan ohjelman elinkaaren aikana kuultiin noin 12 500 keskustelua.
Ohjelmakonsepti
pienoiskuva|Pekka Sauri oli Yölinja-ohjelman pitkäaikaisin juontaja. Yölinja -ohjelmassa kuuntelijat pystyivät soittamaan suoraan lähetykseen ja keskustelemaan juontajan kanssa erilaisia elämäntilanteistaan tai kommentoimaan muiden soittajien tilanteita. Useimmiten soittajat olivat parhaillaan tai olivat joskus aiemmin olleet jossakin kriisi- tai ongelmatilaneessa. Yölinja perustui soittajan ja psykologin väliseen keskusteluun ja toisaalta vertaistukeen. Kun muut kuulijat kommentoivat soittajan kertomusta ja kertoivat omista kokemuksistaan, soittaja ei enää ollut tilanteessa yksin. Ohjelmassa oli lupa puhua kaikista elämässä vastaan tulleista tapahtumista, eli kiellettyjä aiheita ei ollut. Ainoastaan saarnaamiseen ja julistamiseen liittyvät puhelut juontaja saattoi ne katkaista sekä sellaiset puhelut, joissa soittaja oli niin kovasti alkoholin vaikutuksen alaisena, ettei keskustelua ollut järkevä jatkaa. Joskus juontaja pyysi soittajaa soittamaan ohjelmaan esimerkiksi parin viikon kuluttua uudelleen, ja kertomaan, miten elämäntilanne on edistynyt. Pekka Sauri opasti usein soittajaa ottamaan itse yhteyttä asianomaisiin viranomaispalveluihin. Juontaja piti myös päiväkirjaa soitoista.
Tyypillisiä soittajien ongelmia olivat ihmissuhteeseen liittyvät vaikeudet, seksuaalisuus, erilaiset riippuvuudet (esimerkiksi tietokoneen käyttö), alkoholismi ja muut päihteet sekä rahahuolet. Yölinja tuli tunnetuksi muutamista vakiosoittajista, jota olivat esimerkiksi nimimerkit "Petri Anjalankoskelta", "Ranstakan isäntä" sekä "Klunssila Rovaniemeltä". He soittivat ohjelmaan useita kertoja. Pekka Sauri itse on kommentoinut jälkeenpäin, että ohjelman vakiosoittaja "Klunssila" on jäänyt ohjelman teosta erityisesti mieleen, ja lisäksi pohtinut, että oliko hän todellinen henkilö vai "huolellisesti käsikirjoitettu hahmo". Ohjelmaan oli myös mahdollista lähettää kirjepostia sekä loppuvuosina myös sähköpostia. Jokaisessa ohjelmassa Pekka Sauri luki muutaman lukijakirjeen, ja kommentoi niitä. Soittajilla oli myös mahdollisuus kommentoida luettuja kirjeitä.
Pilapuhelut
Kautta aikojen ohjelmaan soitti ihmisiä, jotka keskustelivat fiktiivisistä elämäntilanteista. Juontaja Saurin kertoman mukaan hän oli alussa pilapuheluista kiusaantunut, ja jopa loukkaantunut, kun vakavaksi tarkoitettua ohjelmaa kulutettiin niillä. Juontaja ei kuitenkaan voinut millään selvittää soittajien kertomuksien todenperäisyyttä, ja hänen täytyi pitää oletuksena, että soittaja kun soittaa ohjelmaan, niin hänen kertomuksensa on totta. 1990-luvun lopulta lähtien yhtä yleisemmiksi muodostuivat pilapuhelut, joita etenkin ohjelman viimeisinä vuosina oli lähes joka lähetyksessä. Useasti äänessä olivat nuoret, joista Saurin kertoman mukaan ei kuitenkaan ollut varsinaiseksi häiriöksi asti. Nuoret suunnittelivat pilapuheluita muun muassa ohjelmaan liittyvillä IRC-kanavilla. Tavallinen pilasoiton lopetus oli joko haistattelu tai nauru.
Dokumentti
Miia Tervon vuonna 2010 valmistunut dokumenttielokuva Lumikko perustuu 16-vuotiaan tytön ja juontaja Pekka Saurin väliseen keskusteluun Yölinja-ohjelmassa. Dokumentti voitti useita palkintoja. Ei vieläkään tiedetä kuka tyttö oli ja mitä hänelle tapahtui.
IRC-chat
Ohjelmalla oli irkissä oma vannoutunut fanijoukkonsa, joka kokoontui seuraamaan ja kommentoimaan lähetystä #yölinja-, #yölinja2- ja #pekkasauri-keskustelukanaville.
Myös Pekka Sauri vieraili henkilökohtaisesti suositulla #yölinja-kanavalla 25. huhtikuuta 2000. Paikalla oli parhaimmillaan noin 500 keskustelijaa. Pekka Sauri vastasi hänelle esitettyihin kysymyksiin noin kahden tunnin ajan. Ihmiset olivat kuulleet Saurin studion tuolin narisevan lähetyksissä ajoittain, joten kiitokseksi vierailusta keskustelukanavan osallistujat ostivat ja lähettivät Pekka Saurille pullon aseöljyä tuolin öljyämiseen.
Ohjelman loppuminen ja jälkimaine
Ohjelma lopetettiin Yleisradion suuren kanavauudistuksen yhteydessä marraskuussa 2002. Yhtiö ilmoitti syyksi, ettei heidän tehtävänään ole tarjota psykologisia palveluja. Tuolloin viimeinen Yölinja-ohjelma lähetettiin Radio Suomessa 18.11. ja 19.11.2002 välisenä yönä. Vuonna 2004 Sauri julkaisi ohjelmassa keskusteluja aiheita käsittelevän kirjan Yölinjalla: Selviytyjän käsikirja.
Syyskuussa 2016 Yle Radio Suomi lähetti Yleisradion 90-vuotisjuhlan kunniaksi Saurin juontaman kaksituntisen Yölinja-ohjelman 9.9. ja 10.9.2016 välisenä yönä kello 00-02 välillä. Kyseisessä ohjelmassa soittajien keskustelut liittyivät muun muassa koulukiusaamiseen, syömishäiriöihin sekä homoseksuaalisuuteen. Ohjelmassa oli myös yksi pilapuhelu.
Pekka Sauri piti nelituntisen Yölinja-streamlähetyksen 12. kesäkuuta 2020 järjestämän Helsinki-päivän somemaratonin yhteydessä, joka lähetettiin suorana lähetyksenä eri sosiaalisten medioiden verkoissa. Ohjelma julkaistiin jälkeenpäin kokonaisuudessaan Helsingin kaupungin pelastuslaitoksen YouTube-kanavalla.
Nirvanan diskografia
Yhdysvaltalaisen entisen vaihtoehtorock-yhtye Nirvanan diskografia käsittää kolme studioalbumia, kaksikymmentäyksi singleä, kolme livealbumia, kaksi EP-levyä ja neljä kokoelmalevyä.
Nirvanan muodostivat vuonna 1987 laulaja-kitaristi Kurt Cobain ja basisti Krist Novoselic, joiden lisäksi yhtyeen rumpalina toimi useita eri muusikkoja. Yhtye julkaisi debyyttialbuminsa, Bleachin, vuonna 1989 levy-yhtiö Sub Popin kautta. Tämän jälkeen Nirvanan viimeinen rumpali, Dave Grohl, liittyi yhtyeeseen. Nirvana sai levytyssopimuksen Geffen Recordsin tytäryhtiöltä DGC Recordsilta, jonka kautta yhtye julkaisi toisen studioalbuminsa Nevermindin. Albumista tuli yksi 1990-luvun myydyimmistä, ja se popularisoi Seattlen grungeliikkeen ja vaihtoehtomusiikin. Myös yhtyeen vuonna 1993 julkaistu kolmas studioalbumi In Utero oli kaupallinen ja arvostelumenestys. Nirvana hajosi Cobainin kuoleman jälkeen vuonna 1994, jonka jälkeen yhtyeeltä on julkaistu postuumisti muutamia julkaisuja. Yhtye on myynyt maailmanlaajuisesti yli 75 miljoonaa albumia.
Albumit
Albumit, julkaisut ja EP:t
Radio Pori
Radio Pori on 1. joulukuuta 1985 toimintansa aloittanut paikallisradio, joka kuuluu Porin ja Kokemäen lähikuntien alueella sekä netissä osoitteessa Radiopori.fi. Radio Pori on 42 000 viikoittaisella kuuntelijallaan (KRT 4/2009) Porin kuunnelluin kaupallinen radiokanava. Kanavan kohderyhmä on 25–55-vuotiaat aikuiset.
Vuodenvaihteessa 2020–2021 MTV alkoi tuottamaan uutislähetyksiä Radio Porille.
Lähetys
Juonnetun lähetyksen aikana kanava lähettää uutiset ja säätiedot tasatunnein. Uutisotsikot arkiaamuisin kello 6.30, 7.30 ja 8.30. Lehtikatsaus arkisin kello 8.40 ja paikalliset menovinkit kello 9.00 ja 10.00 välillä. Juontaja ja uutistoimittaja keskustelevat päivän uutisaiheista Uutispäivässä kello 10.30 ja 15.30.
Kerran viikossa Radio Pori kutsuu ajankohtaisen vieraan keskustelemaan tunnin ajaksi. Torstain kahvivieras -ohjelma lähetetään torstaisin klo 13.00-14.00.
Verkkosivut ja muut palvelut
Radio Porin kotisivu löytyy osoitteesta Radiopori.fi. Sisällön pääpaino on paikallisissa asioissa, mutta verkkosivuilla on myös valtakunnallisia uutisia. Suoran nettilähetyksen lisäksi Radio Porissa kuultavat haastattelut ja ohjelmasarjat on mahdollista kuunnella jälkikäteen. Paikallisella urheilulla on sivustolla täysin oma uutisosionsa.
Satakunnasta kadonneista tai löytyneistä lemmikeistä voi ilmoittaa Suomen Löytöeläinapu ry:lle. Ilmoitukset luetaan Radio Porin lähetyksessä, jonka lisäksi ne julkaistaan Karkurit.fi -sivustolla.
Palkinnot
Radio Pori palkittiin vuoden 2010 Radio Gaalassa Vuoden paikallisena radiona ja vuoden 2011 gaalassa Vuoden radiona. Aikaisemmin Radio Pori on palkittu Vuoden radiona kolmesti (1989, 1994, 1998).
Lankkupihvi
Lankkupihvi on liharuokalaji, jota tarjoillaan yleensä puulankulta ranskalaisten tai lohkoperunoiden kera. Lisukkeena saa olla myös kastikkeita ja salaattia. Runsas maustaminen suolalla ja pippurilla on tavallista. Pihvi on yleensä naudanlihaa.
Ateenan olympiastadion
Ateenan olympiastadion on urheilustadion Maroúsissa Suur-Ateenan alueella Kreikassa. Se isännöi vuoden 2004 kesäolympialaisten avajaisia, päättäjäisiä, yleisurheilua sekä jalkapallon loppuotteluita. Stadionin katsojaennätys on 74 473 katsojaa, mutta olympialaisten aikaan stadionille mahtui parhaimmillaan 72 000 katsojaa. Tosin tämäkään luku ei kerro koko totuutta, sillä esimerkiksi yleisurheilua saattoi seurata kerrallaan ainoastaan 56 700 katsojaa, koska media ja VIP-vieraat veivät osan tilasta.
Stadion on ollut pitkään tyhjillään olympiakisojen jälkeen, ja Kreikassa asiasta nousi kohu, kun stadion vain ruostui paikalleen. Olympiakisojen jälkeen stadionilla on järjestetty muun muassa Akropolis-rallin yleisöerikoiskokeita ja muita tapahtumia. Vakituisen käyttäjän stadion sai vihdoin syksyllä 2005, kun ateenalainen jalkapalloseura Panathinaikos siirtyi pelaamaan kotiottelunsa olympiastadionille. Vaikka katsomot ovat olleet täynnä vain pariin otteeseen, tunnelma "Paon" otteluissa on ollut silti hieno.
Ateenan olympiastadion rakennettiin alun perin vuoden 1982 yleisurheilun EM-kilpailuja varten, ja se isännöi myös vuoden 1997 yleisurheilun MM-kilpailuja. Vuoden 2004 olympiakisoja varten stadionille asennettiin Santiago Calatravan suunnittelema katos, joka valmistui juuri parahiksi olympialaisia varten. Stadion vihittiin uudelleen käyttöön 30. heinäkuuta 2004.
Ateenan olympiastadion isännöi jalkapallon Mestarien liigan loppuottelua toukokuussa 2007. Stadion isännöi samaisen kilpailun loppuottelua myös vuonna 1993, vuoden 1983 Euroopan Cup-loppuottelua sekä vuoden 1987 Cup-voittajien cupin loppuottelua.
Belaja Rus
Belaja Rus (, ”Valkoinen Rus”) on valkovenäläinen puolue. Se on maan valtapuolue ja keskittyy etupäässä presidentti Aljaksandr Lukašenkan tukemiseen.
Puolue sai alkunsa järjestönä vuonna 2004 Hrodnassa. Kolme vuotta myöhemmin vastaava paikallisosasto perustettiin Minskiin, jonka jälkeen alettiin suunnitella kansallista järjestöä. Perustamiskokous pidettiin 17. marraskuuta 2007.
Vuonna 2016 Valko-Venäjän ylähuoneen puhemies ehdotti järjestön muuttamista poliittiseksi puolueeksi.
Vuonna 2020 puolueella oli oman ilmoituksensa mukaan 191 546 jäsentä.
Puolue keskittyy ideologian sijaan tukemaan maan presidenttiä ja kuvailee itseään koko kansan liikkeeksi, joka käy dialogia eri ihmisten, järjestöjen ja puolueiden kesken.
Not That Kind
Not That Kind on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Anastacian debyyttialbumi, joka julkaistiin 16. marraskuuta 2000.
Auran Aallot
Auran Aallot on turkulainen paikallisradio. Radioasema aloitti toimintansa 7. syyskuuta 1985 yhtenä Suomen ensimmäisistä kaupallisista radiokanavista. Auran Aallot omistaa Bauer Media Oy. Juonnettua ohjelmaa on arkisin klo 06.30 – 18.00. Tuottajana toimii Ville Klami, päätoimittajana Sampsa Jolma.
Vuodenvaihteessa 2020–2021 MTV alkoi tuottamaan uutislähetyksiä Auran Aalloille.
Auran Aallot selostaa Turun Palloseuran jääkiekko- ja jalkapallojoukkueiden vieraissa pelattavat ottelut suorina lähetyksinä. Auran Aallot lähettää viidellä eri taajuudella:
Historiaa
Paikallisradiotoiminnan niin sanotussa ensimmäisessä aallossa 1985 Turkuun myönnettiin jaettu toimilupa, jonka saajat olivat alun perin toimilupia erikseen hakeneet Näkövammaisten Keskusliitto ja Turun Sanomalehtimiesyhdistys. Keskusliitto katsoi hakemuksessa edustavansa sekä näkövammaisia että muitakin, jotka ovat ”tiedonsaannin tyhjiössä”. Keskusliitto ei hakenut lupaa järjestöradiolle vaan yleisen tiedonvälityksen parantamiseksi.
Auran Aaltojen ensimmäisenä päätoimittajana vuosina 1985–1989 toimi Markku Heikkilä.
Auran Aallot lähetti ohjelmaa aluksi vain klo 8–10.30 ja 15–17. Vuonna 1987 lähetykset jatkuivat tauotta aamukuudesta puoli seitsemään illalla, ja korotettu antenni mahdollisti stereoääniset lähetykset. Paljon kuuntelijoita tavoittivat suorat urheiluselostukset, paikallisuutiset, pienoiskuunnelmat ja tietokilpailut. Turun kaupunginvaltuuston kokoukset radioitiin suorina. Oma musiikkitoimittaja piti yllä laajaa musiikkitarjontaa ja toimitti levymyyntitietoihin perustuvaa listaohjelmaa. Ohjelmistoon kuuluivat myös viikonloppujen nuortenohjelmat ja juonnetut yöradiot.
Yleisradion lakko marraskuussa 1988 antoi Auran Aalloille ja muille paikallisradioille mahdollisuuden laajentaa tarjontaansa. Kello 22:n iltauutiset aloitettiin ensin lakon takia tilapäisinä, mutta niitä jatkettiin Yleisradion lähetysten taas alettuakin.
Vuonna 1988 kanavan avainhenkilöt Markku Heikkilä ja Kaija Väisänen lähtivät perustamaan omaa Radio Sataa. Näkövammaisten Keskusliitto myi 70 % Auran Aaltojen osakkeista 1989 TS-Yhtymän omistamalle Turun Kaapelitelevisio Oy:lle, joka haki samalla itselleen omaa radiotoimilupaa. Kevään 1989 toimilupien jaossa Auran Aallot sai jatkoluvan, minkä lisäksi uudet toimiluvat Turkuun saivat Turun Kaapelitelevisio, Heikkilän ja kumppanien uusi yritys Pro Radio Oy sekä ei-kaupallinen Turun Lähiradio ry. Valtioneuvoston hyväksyttyä Auran Aaltojen myynnin Turun Kaapelitelevisiolle, viimeksi mainittu luopui saamastaan radioluvasta.
Kesällä 1989 Auran Aaltojen ohjelmatuotantoa laajennettiin myös arkiyöt kattavalla juonnetulla yöradiolla, Radio Luxembourgin musiikkiohjelmalla ja BBC:n ulkomaanpalvelun päivittäisillä suomenkielisillä iltauutisilla. Uusina radioääninä aloittivat muun muassa Antti Korhonen, Jussu Pöyhönen, Heikki Hilander, Janne Porkka ja Matti Inkinen.
1990-luvun alussa alkoi kova kilpailu Markku Heikkilän ja muiden entisten auranaaltolaisten perustaman Radio Sadan sekä kuuluvuuttaan Turussa parantaneen Meriradion kanssa. Kesäkuussa 1990 myös Yle uudisti radiokanavansa, ja etenkin Radio Suomi alkoi viedä kuuntelijoita paikallisradioilta. Auran Aallot aloitti yhteistyön helsinkiläisen Radio Ykkösen ja tamperelaisen Radio Sataplussan kanssa yhteisohjelmalla Radio Ruuhka-Suomi, joka täytti kaikkien kolmen aseman arkipäivien tunteja 1991–1993.
Suomen 1990-luvun alun lama sekä oikeuden päätöksellä maksuun määrätyt korvausrästit Gramexille romahduttivat Auran Aaltojen talouden, mutta pääomistaja TS-Yhtymä pelasti radioaseman konkurssilta. Auran Aaltojen kuuluvuusalue laajeni Uuteenkaupunkiin 1993 ja Loimaalle 1996.
Vuonna 1999 Auran Aallot liittyi Radio Plus -ketjuun, jonka tarkoitus oli vahvistaa ketjun perustaja-asemien kilpailukykyä uutta Radio Novaa ja alan muuta ketjuuntumista vastaan yhteisellä ohjelmistolla ja mainosmyynnillä.
Tavi
Tavi (Anas crecca) on pienikokoinen sorsalintu.
Koko ja ulkonäkö
Tavi on yleensä noin 35–40 cm pitkä. Tavilla on kapeat ja terävät siivet, lyhyt kaula, lyhyt, leveä ja valkoinen siipijuova sekä hohtavanvihreä siipipeili. Juhlapukuisella koiraalla on punaruskea pää ja keltareunainen vihreä alue pään sivulla. Takaruumiin sivuilla sillä on mustareunaiset kirkkaankeltaiset, kauasnäkyvät laikut. Kylki on harmaa ja siinä on valkoinen vaakasuora juova. Naaras on väriltään ruskeankirjava. Se muistuttaa heinätavia, mutta tavinaaras on pienempi, ja sillä on hento nokka, jonka tyvi on yleensä oranssi. Lisäksi tavilla on melko tumma silmäjuova, eikä sillä ole heinätavin tummaa poskijuovaa, joten sen pää on melko yksivärinen. Tavinaaraalla on myös pyrstön tyvellä valkoinen pitkittäisjuova, joka heinätavilta puuttuu. Sulkasatoiset koiraat ja nuoret yksilöt muistuttavat hyvin paljon naarasta.
Levinneisyys
200px|thumb|left|Tavin levinneisyys Suomessa Tavia tavataan pesivänä Euroopan keski- ja pohjoisosissa, Aasian pohjoisosissa ja Pohjois-Amerikan pohjoisosissa. Talvehtivana sitä esiintyy Etelä-Euroopassa, Afrikassa, Lähi-idässä, Etelä- ja Itä-Aasiassa, Pohjois-Amerikan eteläosissa sekä Väli-Amerikassa. Sen maailmanlaajuinen kanta on erittäin suuri, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Suomessa tavia tavataan koko maassa aina pohjoisinta Lappia myöten. Suomen tavikannaksi arvioitiin 1990-luvun lopussa noin 200 000 paria. Kanta on tiheimmillään maan pohjoisosissa. Uudempien 2010-luvun arvioiden mukaan Suomen pesimäkanta on noin 150 000–250 000 paria.
Pääosa Suomen taveista muuttaa etelään jo elokuussa. Suomen tavit talvehtivat Länsi- ja Lounais-Euroopassa sekä Pohjois-Afrikassa. Joitakin yksilöitä talvehtii Suomessakin maan eteläosissa. Tavin päämuutto keväällä tapahtuu huhtikuun lopulla.
Itäaasialaiset tavit ovat keskimäärin kookkaampia kuin tavit, ja niistä on käytetty alalajina nimitystä Anas crecca nimia.
Tavia suuresti muistuttava ja sen kanssa risteävä pohjoisamerikkalainen satunnaisvieraaksi laskettava amerikantavi (Anas carolinensis) lasketaan joskus eri lajikseen, joskus taas tavin alalajiksi (Anas crecca carolinensis). Varsinkin näiden lintujen naarasyksilöitä on vaikea erottaa toisistaan. Tavien risteytymisestä ja taksonomiasta on jonkin verran keskusteltu.
Elinympäristö
Tavi voi pesiä lähes kaikenlaisissa vesistöissä. Se suosii metsien järviä ja lampia ja suo- ja tunturilampia. Se voi pesiä myös joissa, kosteikoissa ja merenrannikoilla. Yleensä se ei kuitenkaan viihdy kaikkein karuimmissa vesistöissä eikä ulkosaaristossa. Muuttoaikoina tavi viihtyy ruovikkoisilla lintujärvillä, merenlahdilla sekä tulvarannoilla. Se esiintyy pesimäajan jälkeen usein suurehkoina parvina, joissa voi paikoin olla satoja yksilöitä.
Lisääntyminen
Tavi rakentaa pesänsä yleensä kauas vedestä metsän tai varvikon pensaiden suojaan. Naaras munii toukokuussa 7–10 vaaleaa munaa, joita se hautoo noin 24 vuorokautta. Poikaset lähtevät heti kuoriuduttuaan emon mukana uimaan. Ne voivat palata pesään ensimmäisenä muutamana yönä, etsivät itse ruokansa ja saavuttavat lentokyvyn noin 35 päivässä.
Ravinto
Tavin pääasiallista ravintoa ovat erilaiset nilviäiset, hyönteiset, muut pieneläimet sekä vesikasvien siemenet. Suomessa rehevillä vesillä tehdyn tutkimuksen mukaan heinätavit söivät 73-prosenttisesti eläinravintoa: kirvoja, vesisiiroja, vesiperhosia sekä kärpästen ja vaaksiaisten toukkia. Kasvisravintona ne suosivat siementen ohella vesiruttoa ja pikkulimaskaa.
Majajärvi (Mänttä-Vilppula)
Majajärvi on Pirkanmaalla Mänttä-Vilppulassa ja Virroilla Pohjaslahden lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 82 hehtaaria, se on 1,8 kilometriä pitkä ja 1,1 kilometriä leveä. Siinä ei ole kartan mukaan saaria. Järven rantaviivan pituus on 7 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Tarjanneveden alueella (35.41), jonka Majajärven valuma-alueeseen (35.418) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 118,1 metriä mpy.
Jesse Haaja
Jesse Haaja (s. 27. maaliskuuta 1983 Varkaus) on suomalainen elokuvaohjaaja ja yrittäjä. Hän toimii toimitusjohtajana ja art directorina perustamassaan Haaja & Arwo Design Oy -mainostoimistossa. Haaja on ohjannut ensimmäisen suomalaisen supersankarielokuvan Rendel. Elokuvien lisäksi Haaja tuottaa myös mainos- ja lyhytelokuvia ja musiikkivideoita. Koulutukseltaan hän on media-assistentti.
Ura
Kymmeniä kansainvälisiä elokuva-alan palkintoja kerännyt Haaja harrasti lapsena supersankareita leikkimällä figuureilla ja piirtämällä sankarihahmoja. Ollessaan seitsemännellä luokalla hän piirsi hahmon, jonka nimeksi tuli Rendel, hänen Dell-merkkisen tietokoneensa innoittamana. Peruskoulun jälkeen hän opiskeli Varkauden käsi- ja taideteollisessa oppilaitoksessa graafista suunnittelua. Tehtyään kolmen kuukauden työharjoittelujakson mainostoimistossa hänet palkattiin sinne graafikoksi. Vuonna 2004 hän muutti Mikkeliin ja alkoi tehdä mainoselokuvia. Vuonna 2008 hän perusti oman mainostoimiston, Haaja & Arwo Design Oy:n.
Haajalla on Hortonin syndrooma, joka oli kroonistumassa loppuvuonna 2013. Hän suunnitteli työkyvyttömyyseläkkeelle siirtymistä, ennen kuin sairaus saatiin yhtäkkiä hallintaan vuonna 2014. Se tuntui hänestä uudelta mahdollisuudelta ja hän halusi saada "jotain aikaan.” Syntymäpäivänään hän muisti Rendelin ja teki vanhojen piirustustensa perusteella hahmosta kuvan tietokoneohjelmalla. Hän jakoi sen Facebookissa luvaten tekevänsä hahmoon perustuvan elokuvan miettien, ettei lyhytelokuvan tekeminen voi olla kovin vaikeaa. "Tarvitaan vain nahkapuku ja pari kaveria. Kamerakin löytyy.” Seuraavaan päivään mennessä kuvasta oli tykätty tuhat kertaa, seuraavalla viikolla moninkertaisesti. Myös media huomasi kuvan ja uutisoi, että Suomesta on tulossa ensimmäinen supersankarielokuva. Kesällä 2014 Haaja keräsi muutaman yhteistyökumppanin kanssa noin 50 000 euroa, jotka käytettiin elokuvan ensimmäisen teaserin kuvaamiseen Savonlinnassa.
Vuonna 2015 Haaja & Arwo Design Oy työllisti kahdeksan henkeä ja se oli alallaan maakunnan suurin. Sen asiakkaita olivat muun muassa Neste-ralli, Ajo Motorsport, Makuuni, Sami Hedberg, Aku Louhimies ja Osuuskauppa Suur-Savo. Haaja kävi Cannesin elokuvafestivaaleille etsimässä yhteistyökumppaneikseen tuottajia ja levittäjiä. Hän keräsi elokuvalle lähes 500 rahoittajaa, joiden joukossa oli esimerkiksi Mikkelin ja Varkauden kaupungit. Rahoittajien sijoitusten lisäksi Haaja sijoitti Rendel-projektiin omia rahojaan sekä satojatuhansia velkarahaa, mikä on elokuvamaailmassa poikkeuksellista, kuten sekin, että maallikko tekee näin ison elokuvan. Rendel ei ole saanut elokuvasäätiön levitystukea.
Helmikuuhun 2019 mennessä Rendel oli myyty 60 maahan. Yleisö äänesti Rendelin toiselle sijalle Jussi-gaalassa 2018. Yleisöäänestyken voitti Aku Louhimiehen Tuntematon Sotilas. Haaja teki sopimuksen tuotanto- ja levitysyhtiöinä toimivien Black Lion Picturesin ja kanadalaisen Raven Banner Entertainmentin kanssa kolmen pitkän elokuvan ohjaamisesta suoraan kansainväliseen levitykseen vuoden 2020 loppuun mennessä. Ensimmäisenä oli määrä tehdä jatko-osa Rendeliin, minkä jälkeen vuorossa olivat kauhuelokuva (työnimellä Play with Me) ja suozombeista kertova kauhu-toimintaelokuva Furrow. Hän ohjaisi myös Ana Alexanderin luoman Porcelain-elokuvan sekä Marvelin sarjakuvahahmoon liittyvää TV-sarjaa.
Rendel 2:n tekemiseen liittyvien pettymysten vuoksi Haaja kertoi lopettavansa uransa elokuvantekijänä. Hän jatkaa töitä mainostoimistossaan.
Vuonna 2019 lokakuussa Haaja keskeytti Rendel 2:n ohjauksen. 2022 helmikuussa Haaja ilmoitti lopettaneensa ohjaajauransa.
Yksityiselämä
Haaja on eronnut ja hänellä on kaksi lasta
Filmfare Awards 2006
Filmfare Awards 2006 oli 17. helmikuuta 2007 Mumbaissa pidetty tilaisuus, jossa palkittiin vuoden 2006 parhaat hindinkieliset elokuvat. Se oli järjestyksessään 52. Filmfare Awards -tilaisuus.
Space Systems Finland
Space Systems Finland (SSF) on suomalainen ohjelmisto- ja järjestelmäsuunnittelualan asiantuntijayritys.
Historia
Space Systems Finland perustettiin vuonna 1989 toteuttamaan ohjelmistoja tuolloin Suomessa käynnissä olleisiin avaruusprojekteihin. Yritys valmisti alkuvaiheessa myös elektroniikkaa avaruuskäyttöön, mutta keskittyi pian avaruusohjelmistojen toteuttamiseen. Vuonna 1998 SSF mainittiin Suomen ainoaksi avaruustekniikkaan keskittyneeksi yritykseksi.
Vuodesta 2016 SSF on laajentunut yleisemmäksi ohjelmisto- ja järjestelmäsuunnittelualan yritykseksi esimerkiksi esineiden internetin puolelle sekä datankäsittelyyn.
Toiminta
Vuonna 2015 hieman yli puolet Space Systems Finlandin liikevaihdosta tuli avaruustoiminnasta, mutta pääosan yhtiön kasvusta on tuonut maanpäällinen toiminta, mm. raskaiden työkoneiden ohjelmistot sekä lääketieteelliset laitteet.
SSF on kehittänyt lento-ohjelmistoja muun muassa Herschel-, Planck-, GOCE- ja BepiColombo-avaruusaluksiin sekä ExoMars-mönkijään. Myös Galileo-satelliiteissa hyödynnetään SSF:n kehittämiä ohjelmistoja. SSF on myös kehittänyt sekä lento- että maaprosessointiohjelmistoja eurooppalaisiin MetOp-ohjelman sääsatelliitteihin.
Tauno Pylkkänen
Tauno Kullervo Pylkkänen (synt. Pakarinen; 22. maaliskuuta 1918 Helsinki – 13. maaliskuuta 1980 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja musiikkiarvostelija, joka toimi muun muassa Kansallisoopperan taiteellisena johtajana. Pylkkänen erikoistui oopperoiden säveltämiseen, ja veristisen sävellystyylinsä vuoksi häntä on kutsuttu ”Pohjolan Pucciniksi”.
Henkilöhistoria
Pylkkänen oli sisällissodan aikana syntynyt punaorpo, jonka näyttelijä Hilma Rantanen ja konttoripäällikkö Väinö Veikko Pylkkänen ottivat lehti-ilmoituksen perusteella kasvattipojakseen. Hänen oikea isänsä, vasten tahtoaan punakaartiin joutunut Heikki Pakarinen kuoli Hämeenlinnan vankileirillä elokuussa 1918. Pylkkänen tuli ylioppilaaksi 1937 ja opiskeli sävellystä Sibelius-Akatemiassa Leevi Madetojan ja Selim Palmgrenin johdolla. Sävellysdiplomin Pylkkänen suoritti vuonna 1941, mutta samanaikaisesti hän opiskeli myös Helsingin yliopistossa, josta hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1940. Terveyssyistä Pylkkänen ei joutunut sotavuosina rintamalle, vaan suoritti asepalveluksena esikuntatehtävissä, mikä jätti hänelle aikaa säveltämiseen. Ensimmäisen sävellyskonserttinsa Pylkkänen piti Helsingissä 1942. Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1952. Vuosina 1960–1969 Pylkkänen toimi Suomen Kansallisoopperan taiteellisena johtajana. Hänen on tosin sanottu jääneen lujatahtoisen pääjohtajan Alfons Almin varjoon.