cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nyländska Jaktklubben
Lippu
Suomen pursiseurojen käyttämien siniristilippujen yleistyessä Itämerellä, määräsi Venäjän meriministeri Stepan Arkadjevitš Vojedovski 18. tammikuuta 1910 kaikkien pursiseurojen lippujen vasempaan yläkulmaan Venäjän kansallislipun, yläkulman vaakunoiden siirtyessä lipun vasempaan alakulmaan. Uudistettu lippu nostettiin NJK:n salkoon 23. kesäkuuta 1910. Lippu säilyi käytössä Venäjän vuoden 1917 helmikuun vallankumoukseen asti, jonka johdosta NJK palautti käyttöön edellisen lippunsa ylimääräisessä jäsenkokouksessa 3. toukokuuta.
Susan Helms
Helms syntyi Charlottessa, Pohjois-Carolinassa, mutta pitää Portlandia Oregonissa kotikaupunkinaan. Hänellä on kolme sisarta. Isä Pat on eläkkeellä oleva Yhdysvaltain ilmavoimien everstiluutnantti. Helms ei ole naimisissa eikä hänellä ole lapsia.
Nyländska Jaktklubben
Lippu
Suomen itsenäistyttyä maan kansallislipuksi valittiin 28. toukokuuta 1918 valkoisella pohjalla oleva sininen pohjoismainen risti, joka osittain perustui NJK:n lippuun pohjautuviin pursilippuihin. Nykyisen lippunsa NJK sai vuonna 1919, jolloin Suomen pursiseurojen käyttöön laadittiin Suomen kansallislippuun perustuvat liput, joissa valkoisella ristillä päällystetyn siniristilipun vasempaan yläkulmaan asetetaan pursiseuran tunnus, NJK:n tapauksessa seuran jo aiemmin käyttämä Uudenmaan vaakuna. Suomen itsenäistymisen ja seuran uuden lipun kunniaksi NJK järjesti 18. toukokuuta 1919 purjehduskilpailut, jotka toimivat perustana Skandinaavinen Kultapokaali-kilpailulle.
Susan Helms
Sotilasura
Helms suoritti vuonna 1980 alemman korkeakoulututkinnon ilmailutekniikassa Yhdysvaltain ilmavoimien akatemiassa ja vuonna 1985 maisterintutkinnon ilmailu- ha avaruustekniikassa Stanfordin yliopistossa.
Helms valmistui Yhdysvaltain ilmavoimien akatemiasta vuonna 1980. Hänet sijoitettiin Eglin Air Force Baseen Floridassa, missä hän toimi F-16- ja F-15-hävittäjien aseiden laukaisuinsinöörinä. Vuonna 1985 valmistuttuaan Stanfordista hän toimi ilmailutekniikan apulaisprofessorina ilmavoimien akatemiassa. 1987 hän osallistui ilmavoimien koelentokouluun Edwards Air Force Basessa, mistä hän valmistui vuoden päästä koelentoinsinöörinä. Tämän jälkeen hän toimi kanadalaisen CF-18 Hornetin kehitystyössä kun hänet vuonna 1990 valittiin astronauttikoulutukseen. 12 vuotta kestäneen uran NASAssa jälkeen, mikä käsitti 211 päivää avaruudessa, hän palasi ilmavoimien avaruustoiminnasta vastaavan AFSPC:n palvelukseen heinäkuussa 2002. Helms ylennettiin prikaatinkenraaliksi vuonna 2006 ja otti vastaan 45th Space Wingin komentajuuden. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi elokuussa 2009. Hänen tehtäviinsä Yhdysvaltain strategisessa puolustuksessa Offutt Air Force Basen johtajana Nebraskassa kuuluu muun muassa strateginen suunnittelu ja turvallisuuspolitiikka sekä avaruusaseiden käytön suunnittelu.
Koelentoinsinöörinä Helms on lentänyt yli 30 erilaisella yhdysvaltalaisella ja kanadalaisella sotilaslentokonetyypillä.
Ura NASAssa
pienoiskuva|vasen|upright|Helms ISS:n [[Destiny (ISS)|Destiny-moduulin ikkunalla maaliskuussa 2001.]] Helms valittiin NASAn astronauttikoulutukseen tammikuussa 1990. Hänestä tuli astronautti heinäkuussa 1991. Helms lensi avaruussukkulalennoilla STS-54 (1993), STS-64 (1994), STS-78 (1996), STS-101 (2000) ja toimi Kansainvälisen  avaruusaseman Retkikunta 2:n miehistö jäsenenä (2001). Helms palasi ISS:ltä Maahan lennon STS-105 miehistön mukana 22. elokuuta 2001. Viiden avaruuslennon veteraanina Helms on viettänyt 5 064 tuntia avaruudessa, minä aikana (11. maaliskuuta 2001) hän suoritti 8 tuntia 56 minuuttia kestäneen maailman pisimmän avaruuskävelyn.
Aarni Vartiainen
Aarni Olavi Vartiainen (s. 18. joulukuuta 1944 Jyväskylä) on suomalainen kirjailija.
Vartiainen kävi kansalaiskoulun ja ammattikoulun. Hän työskenteli konelatojana ja graafisena tekstinvalmistajana.
Vartiainen kirjoitti 1960-luvulla Keskisuomalainen-lehteen juttuja ja pakinoita koripallosta. 1990-luvulla hän on kirjoittanut lehtijuttuja nyrkkeilystä.
Teoksia
Vartiaisen tekstejä on ilmestynyt myös seuraavissa antologioissa:
Sam Liebkind
Sam Liebkind (s. 27. lokakuuta 1983 Helsinki) on suomalainen jääkiekkovalmentaja, joka toimii Itävallan Erste Bank Eishockey Ligan EC Graz 99ersin maalivahtivalmentajana.
Ura
Liebkind toimi jo 19-vuotiaana Suomi-sarjajoukkue Heinolan Kiekon maalivahtivalmentajana kaudella 2002–2003. Kaudella 2004–2005 hän hoiti vain 21-vuotiaana samaa virkaa Pelicansin SM-liigajoukkueessa. Vuodet 2005–2007 Liebkind toimi Espoo Bluesin B-nuorten valmennuksessa; kaudella 2005–2006 hän oli joukkueen apuvalmentaja ja kaudella 2006–2007 maalivahtivalmentaja. Jälkimmäinen kausi päättyi Bluesilla SM-pronssiin.
Vuodet 2007–2011 Liebkind toimi Norjan GET-liigan Stavanger Oilersin maalivahtivalmentajana. Hän toimi ensimmäisen kautensa 2007–2008 päätteeksi myös Aasian liigassa japanilaisjoukkue Oji Eaglesin maalivahtivalmentaja ja voitti sen päätteeksi mestaruuden. Kausi 2009–2010 päättyi Liebkindillä Stavangerissa Norjanmestaruuteen ja kausi 2010–2011 hopeaan.
Liebkind siirtyi EC Graz 99ersin riveistä Itävallan Pääkaupunkiin, Vienna Capitalsin valmennustiimiin kaudelle 2012–2013. Vienna Capitals teki seurahistoriaa voittamalla Erste Bank Eishockey Ligan ennakkosuosikki seuran Redbull Salzburgin puolivälierissä ja eteni aina Erste Bank Eishockey Ligan finaaleihin ensimmäistä kertaa 2005 jälkeen. UPC Vienna Capitals voitti Erste Bank Eishockey Ligan runkosarjan sekä hopeaa kaudella 2012–2013.
Kaudella 2015-2016 Liebkind siirtyi Saksan DEL-2 -liigaan Löwen Frankfurtin riveihin maalivahtivalmentajana. Joukkue voitti Saksan DEL-2 -mestaruuden kaudella 2016-2017.
Liebkind toimii myös apuvalmentajana Japanin U18-maajoukkueessa, jonka mukana joukkue voitti historiallisen mestaruuden ja nousi toiseksi korkeimmalle kansainvälisen jääkiekkoliiton sarjatasolle (Division 1A), jossa Liebkind edelleen on aktiivinen.
Punamyssykutoja
Levinneisyys
Punamyssykutojaa tavataan Afrikan länsi- ja keskiosissa. Sen ei uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Fairuz
Fairuz syntyi syyrianortodoksiseen perheeseen Libanonissa. Hänen isänsä oli kotoisin Mardinista, joka oli siihen aikaan osa Syyriaa. Isä asettui vakituisesti Libanoniin avioiduttuaan libanonilaisen maroniittikristityn Lisa el Boustanin - Fairuzin äidin - kanssa. Perhe muutti myöhemmin Beirutiin. Fairuzilla oli sisarukset Youssef, Hoda ja Amal.
Fairuz nautti jo lapsena laulamisesta ja aloitti uransa Libanonin radion kuorossa 14-vuotiaana. Hänelle opetti musiikkia libanonilainen Mohammed Fleifel, ja myös Halim el Roumi oli vakuuttunut tytön kyvyistä. Juuri hän keksi nuorelle laulajalle taiteilijanimen Fairuz.
Fairuzille sävelsi lauluja muun muassa Assi Rahbani (k. 1986), jonka kanssa hän meni naimisiin 1955. Esimerkiksi laulu 'Itab saavutti arabimaailmassa heti suuren menestyksen.
Fairuz sai neljä lasta:
Fairuz on uransa aikana esiintynyt useissa maissa, myös Euroopan ja Yhdysvaltain alueella. Hän pääsi 1962 Royal Albert Halliin ja 1971 New Yorkin Carnegie Halliin. Vuonna 1969 Libanonin hallitus kielsi Fairuzin musiikin esittämisen radioasemilla kuuden kuukauden ajaksi. Syynä oli, että Fairuz oli kieltäytynyt pitämästä yksityiskonserttia Algerian presidentti Houari Boumédiennen kunniaksi. Fairuz päätti asua Libanonissa myös maassa vuosina 1975–1990 käydyn sisällissodan ajan.
Fairuzilta on julkaistu noin 85 virallista CD-äänitettä. Useat laulut ovat Rahbanin veljesten tekemiä, Assin säveltämiä ja Mansourin sanoittamia, mutta musiikkia on tuottanut myös esimerkiksi laulajattaren ja Assi Rahbanin yhteinen poika Ziad Rahbani (s. 1956). Tiedetään myös, että Fairuz on äänittänyt runsaasti julkaisematonta musiikkia. Hän on esiintynyt lisäksi televisiossa ja elokuvissa.
Paul Frank
Paul Frank Sunich (29. elokuuta 1967) on yhdysvaltalainen taiteilija ja vaatesuunnittelija. Hän on ehkä eniten tunnettu vaatemerkistään ”Paul Frank” ja ”Julius & Friends”-mallistosta.
Matka suunnittelijaksi
Opiskeluaikoina 1990-luvulla, Paul Frank teetti ystävilleen omia asusteita. Kyseessä oli esimerkiksi lompakoita ja selkäreppuja.
Pari vuotta myöhemmin hän perusti Paul Frank Industries myydäkseen tuotteitaan. Hän teki töitä päivisin ja ompeli ja myi asusteita vapaa-aikanaan.
Nykyään Paul Frank Industries on hyvin suosittu merkki nuorison keskuudessa. Firmalla on omia kauppoja ympäri Yhdysvaltaa, mutta myös Lontoosta, Amsterdamista, Berliinistä, Ateenasta, Soulista, Bangkokista ja Japanista löytyy Paul Frank-kauppoja. Suomesta Paul Frankin tuotteita myydään muun muassa One Way-liikkeeissä. Suomeen ei ole vielä perustettu erillistä Paul Frank -liikettä.
Paul Frank on viime aikoina saanut uusiakin projekteja niskalleen. Hänellä on päämääränä uusi designstudio Treestitch Design ja hän on myös luonut taideteoksia hyväntekeväisyyttä varten.
Paul Frankin vaatteita käyttää muun muassa Adam Brody.
Valtionrautateiden keskuspuutarha
Valtionrautateiden keskuspuutarha eli VR:n keskuspuutarha oli Valtionrautateiden perustama ja ylläpitämä puutarha. Se oli VR:n ensimmäinen puutarha. Se perustettiin vuonna 1873 Hyvinkäälle Suomen ensimmäisen rautatien, Helsinki-Hämeenlinna-radan, puoliväliin. Puutarhassa kehitettiin myös uusia lajikkeita, kuten Hyvinkään mukaan nimetty rautatienomenapuu (Malus ’Hyvingiensis’). Hyvinkäältä käsin myös määriteltiin asemien kasvi-istutuksia ympäri Suomen.
Paul Frank
Yksityiselämä
Paul Frank tapasi vaimonsa Susan Wangin vuonna 2003. Hänkin on taiteilija, ja he menivät naimisiin 18. kesäkuuta 2005.
Valtionrautateiden keskuspuutarha
VR:n puutarha sijaitsi alun perin nykyisen Jussintorin liikerakennuksen paikalla. Hyvinkään kasvaessa se siirtyi Tuusulan Nuppulinnaan, jossa se toimi vuoteen 2002 asti. Nuppulinnasta toimitettiin keväisin noin satatuhatta kukan tainta Suomen rautatieasemille. Vuoden 2002 jälkeen puutarhatoiminta päättyi.
Paul Frank
Julius & Friends
Lista ”Julius & Friends”- mallistossa esiintyvistä henkilöistä:
Priluzjen piiri
thumb|200px|Priluzjen piiri Komin tasavallan kartalla. Priluzjen piiri on kunnallinen itsehallintoalue Komin tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 13 200 neliökilometriä. Asukkaita on 22 400 henkeä (vuonna 2009).
Priluzjen piiri sijaitsee Komin tasavallan eteläisimmässä osassa. Koillisessa se rajoittuu Sysolan ja idässä Koigorodokin piireihin, etelässä Kirovin alueeseen sekä lännessä ja pohjoisessa Arkangelin alueeseen. Pinta-alasta 87 % on metsää. Suurin joki on Luza. Eteläisin osa kuuluu Letkan vesistöön. Hyötykaivannaisia ovat savi, kalkkikivi, merkeli ja dolomiitti.
Piiriin kuuluu 16 maalaiskuntaa: Gurjevka, Letka, Loima, Mutnitsa, Nošul, Objatševo, Prokopjevka, Sludka, Spasporub, Tšerjomuhovka, Tšitajevo, Tšornyš, Vaimes, Verholuzje, Vuhtym ja Zanulje. Hallinnollinen keskus on Objatševon kylä, josta on 189 kilometriä tasavallan pääkaupunkiin Syktyvkariin. Asutuskeskuksia on yhteensä 90.
Seudun kantaväestöä ovat Luzan komit. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 59,9 % asukkaista on komeja, 35,1 % venäläisiä, 2,2 % ukrainalaisia ja 0,5 % valkovenäläisiä. Kylistä suurimpia ovat Objatševo (5 800 asukasta vuonna 2002) ja Letka (3 100).
Piirin kautta kulkee Kirovin ja Syktyvkarin välinen maantie. Talous perustuu metsävarojen hyödyntämiseen, lihan ja maidon tuotantoon sekä elintarviketeollisuuteen.
Metsiä hallinnoivat Priluzjen ja Letkan metsätilat. Puunhankintaa ja sahatavaran tuotantoa harjoittava Luzales-yhtiö työllistää noin 700 henkeä. Mondin Syktyvkarin tehtaan omistamalla Nošulin puunhankintayrityksellä on yli 300 työntekijää. Tranzit-yhtiö tuottaa lautatavaraa.
Maataloutta harjoittaa neljä maatalousyritystä, 59 yksityistilaa ja yli 9 000 henkilökohtaista aputaloutta. Južnoje-maatalousyrityksellä on oma meijeri ja lihanjalostamo. Muita työnantajia ovat Objatševon tielaitos, rakennustoimintaa harjoittava MAG-yhtiö, puhelin- ja sähkölaitokset sekä kunnallispalvelut.
Piirissä toimii metsäalan työntekijöitä valmistava Nošulin ammattikoulu, lasten musiikkikoulu, kuvataide- ja käsityökeskus, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus, kirjastolaitos ja kotiseutumuseo. Harrastajataideryhmistä merkittävimpiä ovat Objatševon kansanteatteri ja kansanlauluyhtye Maibyrjas.
Paikallislehtenä ilmestyy venäjänkielinen Znamja truda (”Työn lippu”).
Punavatsakutoja
Punavatsakutoja (Malimbus erythrogaster) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Punavatsakutojaa tavataan Afrikan keskiosissa. Sen ei uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Shawn Harrison
Shawn Harrison (s. 28. joulukuuta 1973 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi televisiosarjasta Family Matters.
Ura
Harrison aloitti näyttelemisen televiosiossa jo 13-vuotiaana esiintyen aluksi elokuvissa, jonka jälkeen hän siirtyi televisiosarjojen pariin. 1990-luvulla Harrison tuli tunnetuksi näyteltyään Waldo Geraldo Faldoa televisiosarjassa Family Matters. Sarjan aikana hän sai yhden Young Artist-ehdokkuuden vuonna 1993. Harrison esiintyi viimeisen kerran sarjassa vuonna 1996, jonka jälkeen hän teki lähinnä vieras esiintymisiä eri televisiosarjoissa, kuten Moesha, Eve ja Girlfriends. Vuonna 2006 Harrison sai ensimmäisen ääniroolin animaatiosarjasta Legion of Super Heroes, jossa hän toimii Timber Wolfin äänenä.
Spinal Tap
Spinal Tap on kuvitteellinen brittiläinen heavy metal -yhtye, joka tunnetaan parhaiten vuonna 1984 ilmestyneestä pseudodokumentista Hei me rokataan! (This Is Spinal Tap). He tekivät ensiesiintymisensä ABC:n komediaspesiaalissa vuonna 1978. Vaikka yhtyeen taival alkoikin kuvitteellisena komediatähtenä, yhtye aloitti Hei me rokataan! -elokuvan suosion myötä oikean keikkailun. Yhtyeen nimi kirjoitetaan teknisesti oikein sijoittamalla kirjaimen ”n” päälle pisteet eli tässä tapauksessa niin sanottu heavy metal -umlaut. Termi spinal tap tarkoittaa selkäydinpunktiota, hyvin kivuliasta lääketieteellistä toimenpidettä.
Vaikka Spinal Tapin jäsenet Nigel Tufnel (Christopher Guest), David St. Hubbins (Michael McKean) ja Derek Smalls (Harry Shearer) ovat todellisuudessa heavy metal -stereotyyppejä parodioivia näyttelijöitä, he ovat silti soittaneet konserteissa ja julkaisseet albumeita. Tästä syystä monet ovat luulleet Spinal Tapia parodian sijaan oikeaksi yhtyeeksi. Yhtye esiintyi vuonna 2007 Wembleyllä Live Earth -tapahtuman yhteydessä. Tyylilleen uskollisena kitaristi Tufnel tervehti yleisöä huudahtamalla ”Hello, Wimbledon!”.
Kesäkuussa 2009 Spinal Tap teki uutta Back From The Dead -albumiaan sekä This Is Spinal Tap -elokuvan 25-vuotisjuhlaversiota markkinoidakseen kahden keikan mittaisen maailmankiertueen. Ensimmäinen keikoista järjestettiin Lontoossa Wembley Areenalla ja jälkimmäinen Glastonburyn musiikkifestivaaleilla.
Jäsenet
Spinal Tapissa on ollut myös lukuisia entisiä (fiktiivisiä) jäseniä: muun muassa 32 rumpalia, jotka ovat kaikki kuolleet hämärissä olosuhteissa.
Kazakit
Kazakit (myös kazahit, qasaqit, []) ovat turkkilainen kansa Keski-Aasiassa, pääasiassa Kazakstanissa, sekä ympäröivillä alueilla kuten Venäjällä, Mongoliassa ja Kiinassa. Kazakkeja on noin 13 miljoonaa.
Asuinalue
Suurin osa kazakeista asuu Keski-Aasian pohjoisosassa Kazakstanissa, jonka väestöstä kazakit muodostavat 63 prosenttia. Merkittäviä kazakkivähemmistöjä on myös Sinkiangin autonomisessa provinssissa Kiinassa, Uzbekistanissa, Mongoliassa ja Venäjällä. Venäjän kazakkivähemmistö on keskittynyt Kazakstaniin rajoittuville alueille, kuten Astrahanin, Orenburgin, Saratovin ja Omskin alueilla sekä Kalmukian ja Altain tasavalloissa. Pienempiä kazakkivähemmistöjä on Turkmenistanissa, Kirgisiassa, Tadžikistanissa, Afganistanissa, Ukrainassa, Turkissa ja Iranissa.
Termin alkuperä
Sekä kazakin että Etelä-Ukrainan kasakkaorganisaation ratsumiestä tarkoittavan kasakan nimitysten arvellaan tulevan turkkilaisten kielten sanasta kazak, ’vaeltaja’, ’seikkailija’ tai ’vapaa mies’.
Sana kazakki esiintyy ensi kerran 1200-luvulla turkkilais-arabialaisessa sanakirjassa, jossa se tarkoitti itsenäistä tai vapaata. Sanan todellisesta merkityksestä ei ole päästy yksimielisyyteen. Yhden teorian mukaan se tulee sanasta Ak Kaz, mikä tarkoittaa valkoista joutsenta.
Venäjän kielessä ei käytetty sanaa kazakki ennen kuin 1920-luvun puolivälistä alkaen. Tätä ennen venäläiset kutsuivat sekä kazakkeja että kirgiisejä kirgiiseiksi.
Kieli
Suurin osa kazakeista puhuu äidinkielenään kazakkia, joka kuuluu turkkilaiseen kieliryhmään.
Kulttuuri
Kazakkien kulttuurissa on vaikutteita venäläisestä ja persialaisesta kulttuurista sekä jonkin verran arabialaisesta kulttuurista. Kazakit on perinteisesti tunnettu vapaudenrakkaudestaan, ratsastustaidostaan ja puolikesyjen kotkien kanssa harrastetusta metsästyksestä.
Heimojärjestelmä
Perinteisesti kazakit ovat tietoisia juuristaan ja omasta heimostaan. Varhemmin jokaisen kazakin oletettiin tietävän oman heimonsa sekä esivanhempien heimot aina seitsemän sukupolvea taaksepäin. Tämä tieto oli myös edellytys naimisiinmenolle, sillä henkilö, joka ei tiennyt omaa heimotaustaansa ei ollut kelvollinen aviopuoliso. Lapset tulivat yleensä kuulumaan isänsä heimoon. Heimojen välisiä avioliittoja suosittiin.
Nyky-Kazakstanissa heimojärjestelmä on virallisesti kielletty ja käytännössä lähes merkityksetön. Varsinkin taloudellisessa ja valtiollisessa elämässä se on häviämässä pois. Se on kuitenkin edelleen olemassa ja kulttuurielämässä sillä on joskus aika suurikin merkitys. On varsin tavallista, että kazakit tavatessaan tiedustelevat toistensa heimoja. Heimojen välit eivät ole vihamieliset, ja vaikka kazakit katsovatkin kuuluvansa johonkin tiettyyn heimoon, pitävät he silti kaikkia heimoja yhtenä kansallisuutena.
Huomioitavaa
Kazakkeja ei pidä sekoittaa kasakoihin.
Fisker Automotive
pienoiskuva|Fisker Karma Fisker Automotive Inc. on yhdysvaltalainen automuotoiluyritys ja -valmistaja, joka valmistaa yksilöllisiä urheiluautoja. Yhtiön perustivat 2005 tanskalaissyntyinen Henrik Fisker ja saksalainen Bernhard Koehler toimittuaan tätä ennen yhdessä usean muun autovalmistajan alaisuudessa. Fisker Automotive esitteli 14. tammikuuta 2008 North American International Auto Show-autonäyttelyssä (NAIAS) Detroitissa ensimmäisen tuotantomallinsa neliovisen plug-in sarjahybridiauton Fisker Karman. Karman ensimmäiset toimitukset alkoivat 2011 ja tuotantomääräksi on suunniteltu 15 000 autoa vuodessa. Valmet Automotive ja Fisker Automotive ovat allekirjoittaneet sopimuksen autojen valmistuksesta Suomessa Uudenkaupungin tehtailla. Tuotanto aloitettiin vuoden 2011 loppupuolella Uudessakaupungissa.
2013 Yhtiö palkkasi asianajajat selvittämään yhtiön heikentynyttä tilaa.
Oceanic Airlines
pienoiskuva|[[Lost-sarjan lavaste.]] Oceanic Airlines on kuvitteellinen, useissa elokuvissa ja televisio-ohjelmissa esiintyvä lentoyhtiö. Sitä ei pidä sekoittaa oikeisiin lentoyhtiöihin Trans Oceanic Airlines ja Ocean Airlines.
Oceanic Airlines esitetään yleensä erittäin riskialttiina lentoyhtiönä, jonka toiminnot tuntuvat olevan enemmän tai vähemmän retuperällä. Yhtiöstä onkin tullut eräänlainen sisäpiirin vitsi televisio- ja elokuvaharrastajien keskuudessa: esimerkiksi suosittu televisio-ohjelmien arvostelusivusto Television Without Pity myi rajoitetun määrän paitoja ja laukkuja, joihin oli painettu Oceanic Airlinesin logo ja slogan Getting halfway there is all the fun! (”Pääseminen puolimatkaan on suurin huvi”). Televisiosarjassa Lost esitetty lentoyhtiön mainoslause Taking You Places You've Never Imagined! (”Viemme sinut paikkoihin, joita et ole ikinä kuvitellutkaan”) tuntuu erittäin sopivalta katastrofialttiille lentoyhtiölle.
Vuoden 1996 elokuvassa Ratkaisun hetket käytettiin runsaasti lennossa kuvattua materiaalia, jossa käytetään oikeaa Oceanic Airlinesin logolla varustettua Boeing 747- lentokonetta. Materiaalia kuvattiin niin runsaasti, että sitä on käytetty useissa muissakin elokuvissa ja televisiosarjoissa. pienoiskuva|Lentoyhtiön logo Lost-aiheisessa mainoksessa.
Pyöräilyn Suomen-mestaruuskilpailut 1908
Pyöräilyn Suomen-mestaruuskilpailut 1908 kilpailtiin jälleen kahdeksan vuoden tauon jälkeen vuonna 1908. Tampereen Pyrintöä edustanut Arvi Salmi voitti kaksi matkaa kolmesta, joka riitti mestaruuteen. Lyhimmän matkan voitti Viipurin Reippaan Arvi Mustonen.
Miesten yleismestaruus
Parhaat tulokset:
<br style="clear:both;"/>
Helsingit
Helsingit ovat suomalaisen kansanperinteen käsite, joka alun perin lienee viitannut pohjoisruotsalaisen Hälsinglandin maakunnan asukkaisiin. Helsingit on Peräpohjolan mytologiassa yhdistetty jättikokoisiin alkuasuttajiin jatuleihin. Helsingit yhdistettiin myös hiiteen, joka oli paha paikka, jonne jatulit pakenivat muiden tieltä. Helsinki tarkoitti luultavasti samaa kuin sana hiisi uudemmassa merkityksessään. Alun perin hiisi tarkoitti pyhää paikkaa, mutta sittemmin, kristillisen näkemyksen mukaista pahaa paikkaa ja pahoja olentoja. Peräpohjolassa sanonta "painu helsinkiin" on tarkoittanut samaa kuin "painu hiiteen".
Jäniksenkäpälä
thumb|250px|Viktoriaaninen hopeiseen kantaan kiinnitetty kaninkäpälä. Jäniksenkäpälä on jäniksen kuivattu jalkaterä. Jäniksenkäpälää on käytetty muun muassa jauhojen levittämiseen ja poispyyhkimiseen leivonta-alustalta. Yleisimmin jäniksenkäpälä tai kaninkäpälä tunnetaan kuitenkin onnenkaluna.
Valtteri Revonkorpi
Valtteri Revonkorpi (s. 3. syyskuuta ) on suomalainen rumpali. Nykyisin hän soittaa hard rock -yhtye Leveragessa. Revonkorpi on soittanut rumpuja myös Purity-yhtyeessä sekä toiminut Timo Rautiainen & Trio Niskalaukauksen kosketinsoittajana vuosina 1997–1999. Hän soitti kosketinsoittimia myös Lyijykomppanian albumilla Viimeinen voitelu vuonna 1996.
Polyamoria
thumb|right|180px|Purppurainen [[Möbiuksen nauha, Joreth InnKeeper.]] Polyamoria on yksi monisuhteisuuteen kuuluva ihmissuhdemuoto sekä ajattelu- ja elämäntapa. Sitä noudattavalla henkilöllä voi olla yhtäaikaisesti useampi seksuaalisia ja/tai romanttisia piirteitä sisältävä ihmissuhde. Kukin suhteeseen osallistuja on tietoinen suhteen muodosta ja suostunut osaksi polyamorista suhdekuviota.
Tämän ajattelu- tai elämäntavan omakseen kokevat ihmiset määrittelevät itsensä usein polyamorisiksi. Polyamoriset ihmiset käyttävät itsestään ja toisista polyamorisista typistettyä sanamuotoa "poly", joka toimii myös  etuliitteenä esim. polyperhe ja polykumppani. Polyamorisia suhteita luullaan usein virheellisesti polygamiaksi, eli moniavioisuudeksi, vaikka moniavioisuus kattaa lähinnä useita avioliitonomaisia suhteita. Polyamoria-käsite korostaa myös rakkaussuhteiden romanttista ulottuvuutta ja ihmissuhteiden laadullista moninaisuutta.
Karilammi
Karilammi on Koskenpäällä Jämsän koillisosassa sijaitseva 1,2 hehtaarin laajuinen metsäjärvi. Etäisyys Jämsän keskustasta on 25 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Polyamoria
Muotoja ja sanastoa
Polyamorisia suhteita on monenlaisia. Suurin osa polyistä asuu yksin tai pareina. Kolmisuhteita, nelisuhteita tai suurempia kokonaisuuksia esiintyy myös aina seksuaalisuutta, rakkautta ja hellyyttä jakaviin ystäväverkostoihin.
Monilla polyamorisilla ihmisillä on useampi seurustelusuhde, mutta kumppaneiden lukumäärä ei tee ihmisestä polyamorista. Polyamorisuus voi olla osa identiteettiä seksuaalisen suuntautumisen tavoin tai polyamorinen suhde voi olla valinta. Toisilla polyillä on myös avoimia, vapaita seksisuhteita ja toiset swingaavat.
Karilammi
Maantiede
Karilammi kuuluu Vuojanjoen valuma-alueen kolmannen jakovaiheen vesistöalueeseen. Toinen jakovaihe on Iso Rautaveden alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Päävesistö on Kymijoen vesistö. Vuojanjoen alueen suurin vakavesi on Iso Koirajärvi nelisen kilometriä Karilammilta pohjoiseen. Karilammi on Vuojanjoen alueen eteläisiä vakavesiä.
Polyamoria
Muotoja ja sanastoa
Polyamoriassa avoimuudella on oleellinen merkitys. Avoimuus merkitsee, että kaikki osapuolet tietävät, mistä on kysymys ja kukaan ei kuvittele olevansa perinteisessä suljetussa kahdenvälisessä suhteessa.
Polykuvio tai -verkosto on polyamorisissa suhteissa elävistä piirretty verkosto. Siinä usein hahmotetaan erilaisia seurustelu, teksuaalisia ja/tai romanttisia suhteita, joita piirtäjällä on. Nimityksellä voidaan myös viitata yleisemmin puhujasta ja hänen kumppaneistaan ja kumppanin kumppaneistaan jne. muodostuvaan ihmissuhdeverkostoon.
Pettäminen polyamorisissa suhteissa määräytyy tehtyjen ihmissuhdesopimusten mukaan. Esimerkiksi seksuaalisesti avoimessa suhteessa seksi jonkun kanssa ei ole pettämistä, mutta suojaamaton seksi voi olla mikäli on sovittu, että seksissä käytettävä suojaus on keskeinen keino suojautua seksitaudeilta ja estää niiden leviäminen polyverkostossa.
Eräs polyamorisesta ajattelusta kehittynyt ajattelu- ja elämäntapa on ihmissuhdeanarkia, jossa erilaisten ihmissuhteiden välille ei tehdä muodollista eroa. Ihmissuhdeanarkistit eivät siis välttämättä erottele toisistaan ystäviä, kumppaneita ja rakastajia, vaan kaikkiin suhteisiin suhtaudutaan dynaamisina ja kehittyvinä. Ihmissuhdeanarkiassa tärkeää on molemminpuolisuuden periaate: me teemme yhdessä nimenomaisesti ja vain asioita, joita molemmat haluavat, siinä ovat suhteemme rajat.
Stigma
Polyamoria on vastoin sellaista normijärjestelmää, jossa kaikkien oletetaan haluavan ja lopulta päätyvän kahdenväliseen, suljettuun parisuhteeseen. Kahden rakastavaisen välinen parisuhde on yhteiskunnassa ihanne ja normi. Tämänkaltaisessa parisuhdeajattelussa parisuhteen ulkopuolinen rakastuminen ja seksuaalisuus ovat paheksuttuja ja kiellettyjä. Tämä heijastuu myös paheksuntaan, jota jotkut ilmaisevat polyamoriaa kohtaan elämäntapana.
Suhtautuminen avioliittoon
Iso-Britanniassa vuonna 2012 tehdyn kyselyn mukaan 76 % monisuhteessa elävistä ihmisistä olisi kiinnostunut solmimaan ryhmäavioliiton, jos se olisi laillista. Heistä 92 % kannatti kahden aikuisen yhteisymmärrykseen perustuvan moniavioisuuden sallimista.
Harold Alexander
Harold Rupert Leofric George Alexander oli brittiläinen sotamarsalkka sekä Tunisin ja Errigalin varakreivi (1946) ja jaarli (1952). Häntä pidetään yhtenä Britannian taitavimmista sotapäälliköistä toisen maailmansodan aikana.
Oltuaan Ranskassa Britannian siirtoarmeijan komentajana ja johdettuaan Dunkerquen evakuoimista toukokuussa 1940 Alexander siirrettiin Britteinsaarten Southern Commandin komentajaksi. Vuonna 1942 hänet komennettiin ylipäälliköksi Burmaan. Saman vuoden elokuussa Alexanderista tuli Lähi-idän joukkojen ylipäällikkö. Hänen alaisuudessaan ollut brittiläinen 8. armeija voitti Montgomeryn johdolla saksalaisen Rommelin johtaman armeijan Pohjois-Afrikassa loka–marraskuussa 1942 käydyssä El Alameinin toisessa taistelussa. Myöhemmin hän johti operaatiota Sisiliassa sekä valtasi ankarien taisteluiden jälkeen Italian niemimaan syyskuun 1943 ja syksyn 1944 välisenä aikana. Marraskuussa 1944 Alexanderista tuli koko Välimeren alueen ylipäällikkö, ja hänet nimitettiin sotamarsalkaksi.
Vuosina 1946–1952 Alexander oli Kanadan kenraalikuvernöörinä ja vuosina 1952–1954 puolustusministerinä.
Punatöyhtökutoja
Punatöyhtökutoja (Malimbus malimbicus) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Suomen karjalankieliset
Suomen karjalankieliset ovat kielellinen ja kulttuurinen vähemmistö Suomessa, joka puhuu karjalan kieltä. He ovat olleet perinteisesti uskonnoltaan ortodokseja. Tosin evakkojen assimiloitumisen sekä uskonnon vaihtamisen tai siitä luopumisen myötä karjalaa puhuu myös luterilaisia ja uskonnottomia, eikä jakoa voi tehdä enää tarkasti uskonnon perusteella. Karjalan kieltä on puhuttu historiallisessa Suomessa yhtä kauan kuin suomeakin, joten karjala on Suomessa autoktoninen eli kotoperäinen vähemmistökieli. Karjalan kieltä on Suomessa pitkään pidetty suomen kielen murteena, joten karjalankielisiäkään ei aiemmin ole ymmärretty kielivähemmistöksi. Epäsuoran virallisen tunnustuksen karjala vähemmistökielenä sai vasta vuonna 2010, kun karjala asetuksella lisättiin niiden vanhojen vähemmistökielten luetteloon, jotka Euroopan alueellisten tai vähemmistökielten peruskirja Suomessa kattaa.
Punatöyhtökutoja
Levinneisyys
Punatöyhtökutojaa tavataan Länsi- ja Keski-Afrikassa. Lajin ei uskota olevan vaarassa ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Suomen karjalankieliset
Karjalan kieltä ei pidä sekoittaa suomen kielen niin sanottuihin suomen kielen karjalaismurteisiin, kuten kaakkoismurteisiin. Karjalan kielestä on myös aikaisemmin käytetty muun muassa nimityksiä itäkarjalaismurteet ja karjala-aunus.
Suomen karjalankieliset kuuluvat samaan etniseen ryhmään kuin Venäjän karjalaiset. Suomen karjalankielisiin on kuulunut sekä luovutetusta Raja-Karjalasta siirtyneitä aunuksenkarjalan tai varsinaiskarjalan etelämurteiden puhujia ja pohjoisempien rajaseutujen vienalaismurteiden puhujia että muualta Venäjän puolelta eri aikoina siirtyneitä sekä vienalaismurteiden että eteläisempien karjalan kielen muotojen puhujia tai näiden jälkeläisiä. Suomessa puhutaan siis kaikkia karjalan kielen eri päämuotoja. Karjalan kieli on sekä Venäjällä että Suomessa vakavasti uhanalainen; Suomessa karjalan kielen väistymiseen ja puhujien suomalaistumiseen ovat johtaneet suomenkielisen enemmistön asenteet, karjalan kielen heikko asema vailla virallista tunnustusta sekä erityisesti suomenkielinen koulujärjestelmä. Osa tutkijoista pitää karjalan kielen heikkoa asemaa Suomessa vakavana ihmisoikeuskysymyksenä.
Suomen karjalankielisten lukumäärästä ei ole kunnon tilastoja, koska karjalaa pidettiin pitkään vain suomen murteena. 1990-luvulla arvioitiin Suomessa olevan noin 5 000 karjalan puhujaa. Sittemmin on tarkemmissa tutkimuksissa käynyt ilmi, että joissakin karjalaisperheissä kieli on yhä säilynyt ja siirtynyt paremmin kuin aiemmin arveltiin. Vuonna 2017 karjalan kielen asiantuntija, professori Anneli Sarhimaa arvioi, että karjalan kieltä käyttää päivittäin Suomessa noin 5 000 henkeä, mutta vähintään melko hyvin kieltä osaa noin 11 600 henkeä, ja tämän lisäksi noin 20 000 henkeä osaa karjalaa jonkin verran tai ainakin ymmärtää sitä. Vuodesta 2011 lähtien karjalan kielen on voinut ilmoittaa väestörekisteriin virallisesti äidinkielekseen, ja tätä mahdollisuutta on käyttänyt hyväkseen joitakin satoja henkilöitä. Karjalankielisten jälkeläisiä voi olla Suomessa jopa 100 000 – 200 000, mutta suurin osa heistä ei siis puhu karjalaa.
Historia
Käkisalmen lääni siirtyi Ruotsille Stolbovan rauhassa vuonna 1617, jolloin suuri osa ortodoksisista karjalaisista joutui Ruotsin vallan alaisiksi. Useimmat Käkisalmen läänin ortodoksiset asukkaat pakenivat 1600-luvun aikana Venäjän sisäosiin, jonne syntyi Tverin Karjala. Raja-Karjala säilyi ortodoksisena ja karjalankielisenä.
Raja-Karjalan väestö sai vaalia perinteitään ja puhua omaa kieltään suhteellisen rauhassa 1800-luvun lopulle saakka. Suomalaiskansallisen liikkeen kasvaminen ja yhteiskunnallinen kehitys saivat aikaan karjalaisten voimakkaan suomalaistamisen. Vaikka Suomi oli osa Venäjän keisarikuntaa, alkoi täälläkin eurooppalaisten valtioiden tapaan pyrkimys kohti yhtenäisvaltiota. Valtiovalta, kirkko ja koululaitos eivät halunneet antaa tilaa vähemmistön kielelle ja kulttuurille.
Samaan aikaan kielitieteilijät aloittivat karjalan kielen tutkimisen. Suomalaisuusliikkeelle oli katkera pettymys, että karjalaa pidettiin omana kielenään. Modernia suomen kirjakieltä luotaessa otettiin mukaan sanastoa karjalasta. Suomessa 1920-luvulla perustettu Akateeminen Karjala-Seura ei hyväksynyt karjalan kieltä omaksi kielekseen, vaan piti sitä suomen kielen murteena. Karjalaista kulttuuria liike piti osana ikivanhaa suomalaista kulttuuria. Propagandatyön avulla karjalaisia saatiin muuttamaan etu- ja sukunimiään suomalaisiksi. Suomalaistamistyöhön osallistui virkamiehiä, opettajia, pappeja, karjalaisjärjestöjä, taiteilijoita ja lehdistön edustajia. Propagandan ja suomalaistamistyön vaikutukset näkyivät 1980-luvulle asti.
Vienasta ja Aunuksesta karjalankielisiä tuli Suomeen jo ennen maan itsenäistymistä, mutta erityisesti Venäjän sisällissodan pakolaisina. Toisen maailmansodan aikana Raja-Karjalan ja Petsamon karjalankieliset evakuoitiin muiden Suomen kansalaisten tavoin ja asutettiin pääasiassa Pohjois-Karjalaan, Kuopion ja Oulun seuduille. Nykyään karjalankielinen väestö asuu hajallaan suomenkielisen väestön keskellä.
Karjalan alueen menetys toisen maailmansodan päätteeksi Neuvostoliitolle oli vakava isku karjalan kielelle. Suomessa karjalan kielen hiipumista on edesauttanut se, että karjalaiset nähtiin suomalaisina ja heidän kulttuurinsa ja kielensä sulautui hyvin nopeasti suomalaiseen kulttuuriin niiden samankaltaisuuden vuoksi. Toisaalta karjalaa saatettiin kieltää puhumasta esimerkiksi kouluissa tai jopa Karjalan liiton tilaisuuksissa. Karjalan puhujien määrä on Suomessa romahtanut toisen maailmansodan jälkeen viidennekseen.
Karjalankieliset nyky-Suomessa
Käytännössä kaikki Suomen karjalankieliset evakuoitiin talvi- ja jatkosodan jälkeen Raja-Karjalasta muualle Suomeen. Pääosa heistä asutettiin valtaväestön keskuuteen. Karjalan kieli säilyi kodeissa perheiden kesken. Sen säilymistä auttoivat usein omat yhdistykset ja ortodoksiset seurakunnat, joissa toimiessa voitiin vapaasti puhua karjalaa. Nykyisen Suomen puolella oli 1900-luvun alussa vain muutamia karjalankielisiä kyliä, joihin kuuluivat muun muassa Ilomantsin varsinaiskarjalankieliset karjalaiskylät, Liperin Taipale eli nykyinen Viinijärvi, vienalaiskylät Hietajärvellä, Kuivajärvellä ja Kuhmon Rimmissä.
Suomen karjalankieliset ovat kaksikielisiä ja valtaosa heistä on merkitty väestörekisteriin suomenkielisinä. Karjalan kielen on voinut valita äidinkielekseen väestörekisteriin vasta vuodesta 2011, vaikka kieli sai vähemmistökielen aseman asetuksella 27. marraskuuta 2009. Kielensä merkinneiden määrään vaikuttaa siis kaksikielisyys ja se, että rekisteröiminen on ollut mahdollista vasta lyhyen aikaa. Suomessa puhutaan kolmea karjalan kielen murretta livvinkarjalaa, varsinaiskarjalan etelämurretta eli suvikarjalaa ja varsinaiskarjalan pohjoismurretta eli vienankarjalaa.
Suomen karjalaistaustaisista harvan juuret ovat vienankarjalan puhuma-aloilta. Merkittävällä osalla juuret ovat niissä Raja-Karjalan pitäjissä, joissa puhuttiin varsinaiskarjalan etelämurretta.
Vuonna 2010 käynnistetyssä Euroopan unionin rahoittamassa ELDIA-tutkimushankkeessa tutkittiin 15 Euroopan vähemmistökieltä. Hankkeen tutkijat ovat todenneet seuraavaa:
On esitetty, että karjalankielelle tehtäisiin vastaavanlainen elvytysohjelma kuin saamelaiskielille on tehty. Asiaa on esittänyt muun muassa Karjalan Kielen Seura ja professori Anneli Sarhimaa. Hän viittaa asiaan Helsingin Sanomien Vieraskynässä 5. marraskuuta 2012 seuraavasti:
Lisäksi ELDIA-hankkeen raportissa todetaan karjalan tukemisesta Suomessa, että:
Coutances
Coutances on kunta Ranskassa Manchen departementissa Normandian alueella. Se on alueen hallinnollinen keskus.
Historia
Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. kaupunki tunnettiin nimellä Cosedia, joka oli unellien kelttiheimon pääkaupunki. 300-luvulla kaupungin nimeksi tuli Coutances. 400-luvulla kaupunki sai piispanistuimen ja 1200-luvulla rakennettiin nykyinen katedraali. Satavuotisen sodan aikana vuosina 1418–1449 kaupunki oli englantilaisten hallinnassa. 1400- ja 1500-luvuilla alkoi kaupungin käsityöteollisuus ja kauppa vilkastua. Coutancesin ainoa teollisuus oli tekstiilien valmistus vielä Ranskan toisen keisarikunnan aikaan saakka, ja teollisuus alkoi kehittyä kunnolla vasta kun kaupunkiin saatiin ensimmäinen rautatie vuonna 1878. Rautatien myöhäisen valmistumisen takia kaupunkiseutu pysyi kauan maatalousalueena. Toisen maailmansodan pommituksissa 6. – 13. kesäkuuta 1944 kaupungista tuhoutui 60%, mutta kaupunki rakennettiin kuitenkin uudestaan entiselleen.
Louis Anquetin
thumb|Autoportrait à la pipe, omakuva 1892 Louis Anquetin (1861 Étrépagny – 1932 Pariisi ) oli ranskalainen jälki-impressionistinen ja syntetistinen taidemaalari. Anquetin työskenteli vuodesta 1880 alkaen Pariisissa. Hän kuului 1880-luvulla taiteilijaryhmään, johon kuuluivat myös Vincent van Gogh, Paul Gauguin, Georges Seurat, Émile Bernard ja Henri de Toulouse-Lautrec. Anquetin perusti 1887 yhdessä Émile Bernardin kanssa cloisonnismiksi kutsutun taidesuuntauksen, johon kuuluivat voimakkaat ääriviivat ja tasaiset väripinnat. Vuosina 1892–1896 Anquetin maalasi paljon pariisilaista elämänmenoa. Sen jälkeen hän torjui modernin taiteen ja pyrki elvyttämään vanhojen mestarien kuten Rubensin perinnettä. Anquetin kuvitti myös tapetteja.
William ja Ester Otsakorven Säätiö
William ja Ester Otsakorven Säätiö on vuonna 1928 Viipurissa perustettu pienyrittäjiä ja ammattiin opiskelevia tukeva apurahasäätiö. Säätiö toimii Kymenlaakson, Etelä- ja Pohjois-Karjalan alueella.
Säätiön perustivat William Otsakorpi ja Ester Otsakorpi,
Suomi kesäolympialaisissa 1976
Suomalaisurheilijat valittiin kolmessä eri vaiheessa touko-heinäkuun 1976 aikana. Valintamalli oli lajiliittojen toivoma. Ensimmäinen valintakokous 17. toukokuuta nimesi yhteensä 25 urheilijaa, joista kuusi oli painijoita, viisi nyrkkeilijää, viisi painonnostajaa, kolme melojaa, kolme soutajaa sekä yksi ampuja, judoka ja uimari. Toinen valintakokous oli 8. kesäkuuta toi 16 uutta olympiaurheilijaa, joista kaksi oli ampujia, neljä 5-ottelijaa, seitsemän purjehtijaa, yksi pyöräilijä ja kaksi maratonjuoksijaa. Kolmas valintatilaisuus oli 5. heinäkuuta, jossa eniten esillä olivat yleisurheilijat. Kolmannessa kokouksessa 44 urheilijaa sai olympialipun. Heistä kaksi oli jousiampujia, yksi ampuja, yksi painija, neljä melojaa, neljä soutajaa, kaksi purjehtijaa ja 30 yleisurheilijaa. 5-ottelijat ilmoitettiin myös kalpamiekkailun joukkuekilpailuun.
William ja Ester Otsakorven Säätiö
Säätiön perustaminen
William ja Ester Otsakorpi olivat jo vuonna 1926 tehneet päätöksen lahjoittaa Karamellitehdas Oy Siriuksen vuosittainen voitto (tai ainakin 100 000 mk vuosittain) karjalaiselle sivistystyölle. He olivat myös päättäneet perustaa rahaston pienikorkoisten lainojen myöntämiseksi yrittäjille ja opiskelijoille, mutta eivät ehtineet suunnitelmaansa toteuttaa. Miehensä kuoltua Ester Otsakorpi perusti pariskunnan nimeä kantavan säätiön 11.12.1928 allekirjoittamallaan säädekirjalla.
Säätiön tarkoituksena oli säädekirjan mukaan "edistää ja tukea Karjalan, pääasiallisesti Kannaksen ja Raja-Karjalan suomalaisten pientilallisten ja pienteollisuuden harjoittajien pyrkimyksiä heidän taloudellisen ja henkisen asemansa kohottamiseksi sekä samassa tarkoituksessa avustaa maintuilta seuduilta kotoisinolevia ja siellä asuvia suomalaisia miehiä ja naisia pääsemään osallisiksi tietopuolisesta ja ammatillisesta sivistyksestä maanviljelys-, kotitalous- ja puutarhakouluissa, alemmissa ja keskiammattikouluissa ynnä valmistaa tällaisen sivistyksen jo saaneille tilaisuuden ammatillisiin opintomatkoihin niin kotimaassa kuin ulkomaillakin".
Säätiön omaisuudeksi luovutettiin mm. viisi kaupunkikiinteistöä ja kaksi maatilaa Viipurissa, Kuokkalan höyrysaha Kivennavalla sijaitsevine tiloineen, Karamellitehdas Siriuksen, Kansalli-Osake-Pankin, Savo-Karjalan Osakepankin ja Suomen Sokerin osakkeita.
Toimintamuodot
Ensimmäisinä vuosikymmeninä säätiön toiminta oli pientä. Lainoja myönnettiin opiskelijoille ja pienyrittäjille. Sotavuodet, Karjalan menetys ja sen mukana myös säätiöllä Viipurissa olleiden kiinteistöjen menettäminen, vaikeuttivat säätiön toimintaa. Pitkäjännitteisen sijoitustoiminnan myötä säätiön varallisuus on kuitenkin kasvanut. Varallisuuden kasvun ja opintolainojen valtiontakauksen myötä säätiö alkoi myöntää lainojen lisäksi apurahoja. Lainoja myönnetään yhä toiminta-alueen (Kymenlaakso, Etelä- ja Pohjois-Karjala) yrittäjille ja ammattiin opiskeleville. Lisäksi säätiö myöntää ajoittain Otsakorven Säätiön palkinnon menestyneelle yrittäjälle ja on järjestänyt toiminta-alueensa oppilaitoksille laatukilpailuja. Merkittävimmäksi toimintamuodoksi ovat kuitenkin muodostuneet apurahat.
Apurahoja myönnetään toiminta-alueen ammattiin valmistaville oppilaitoksille - aikuisopistoille, ammattiopistoille ja ammattikorkeakouluille opetusta kehittäviin hankkeisiin. Alueensa ammattiin opiskeleville säätiö myöntää apurahoja ulkomaisiin harjoitteluihin ja vaihtoihin. Myös opettajille myönnetään apurahoja opetuksen kehittämiseen ja kansainvälistymiseen. Apurahoja myönnetään vuosittain yli miljoonalla eurolla kolmen maakunnan alueelle.
Säätiön hallinto
Säätiöllä on sääntöjensä perusteella valtuuskunta (hallintoneuvosto) ja hallitus sekä virkailija. Säätiön ensimmäiseen valtuuskuntaan kuuluivat rouva Ester Otsakorpi, pankinjohtaja Eero Hyvärinen (pj), maanviljelijä Vilho Hyytiäinen, asessori Kauno Järvinen, kauppias Lennart Karhulaakso, maaherra Arvo Manner, johtaja Aleksander Parviala, johtajatar Hellä Pelkonen, kunnallisneuvos Enok Pusa, pankinjohtaja Hannes Saarinen, varatuomari Vilho Sarkanen ja professori Väinö Seiro. Hallituksen ensimmäisenä puheenjohtajana toimi kouluneuvos Arvo Inkilä, varapuheenjohtajana Ester Otsakorpi, muina jäseninä isännöitsijä Jalmari Ahokas, ja pankinjohtaja Hannes Saarinen.
Nykyään säätiön valtuuskuntaan kuuluu 12 jäsentä. Puheenjohtaja on oikeustieteen kandidaatti, kauppatieteiden maisteri Tomi Englund, varapuheenjohtaja professori Kai Myrberg, muina jäseninä lääketieteen lisensiaatti Anssi Linnankivi, toimitusjohtaja, kauppatieteiden maisteri Antero Parkkonen, varatuomari Timo Pellikka, tekniikan tohtori Anneli Pirttilä, huippuvalmennuspäällikkö Teija Ripattila, kauppatieteiden maisteri Juha Ruskola, Lea Sairanen, kauppatieteiden maisteri Arno Seiro ja oikeustieteen tohtori Pekka Timonen.
Säätiön hallitukseen kuuluvat varatuomari, kauppaneuvos Risto Kiljunen, toiminnanjohtaja Eija Alhojärvi, kasvu- ja kansainvälistymiskoordinaattori Asko Jaakkola, maaseutuyrittäjä Eila Piippo ja johtaja Esko Torsti.
Suomi kesäolympialaisissa 1976
Joukkue
Montrealin kesäolympialaisissa Suomella oli 14 lajiryhmässä kilpaillut 85 urheilijan joukkue. Suomen vanhin olympiaurheilija Montrealissa oli kuutta päivää vaille 43-vuotias ampuja Jaakko Minkkinen ja nuorin 18-vuotias korkeushyppääjä Susann Sundkvist. Muita yli 40-vuotiaita olivat purjehtijat Matti Jokinen ja Matti Paloheimo. 18-vuotiaita kisajoukkueessa oli myös rintauimari Tuomo Kerola. Maan lipunkantajana kisojen avajaisissa toimi edellisten olympiakisojen kaksinkertainen kultamitalisti Lasse Virén.
Joukkueen kokonaisvahvuus oli 85 urheilijan lisäksi 41 joukkueen johtotehtäviin, valmennukseen ja huoltoon kuuluvaa edustajaa. Yleisjohtoon kuului 11 henkilöä. Lajijohto käsitti 30 henkilöä, joista 20 valmentajaa. ,
Valinnoista
Valinnat tehtiin 17. toukokuuta – 5. heinäkuuta kolmessa valintakokouksessa. Valinnan teki Olympiakomitean hallitus lajiliittojen ehdotusten perusteella. Lopullinen urheilijamäärä oli 85.
Lajiliittojen ehdotuksista jäi valitsematta ensimmäisellä valintakerralla judoka Simo Akrenius ja painija Jarmo Övermark. Nyrkkeilijävalinnoissa tehtiin kompromissi, sillä varman valinnan Kalevi Marjamaan lisäksi muita ehdolla olleita ei pystytty laittamaan paremmuusjärjestykseen eli nyrkkeilijöitä valittiin kaikkiaan viisi. Painonnostoon valittiin varamieheksi Aimo Nieminen, joka olisi korvannut valitun Taito Haaran mahdollisessa loukkaantumistilanteessa.
Toisella valintakerralla purjehtijoita valittiin eniten. Kuitenkin yksi venekunta eli Luokan 470 purjehtijat Mikko Brummer ja Rudi Biaudet jäi valitsematta. Ampujista jäivät valitsematta Leif Lajunen ja Seppo Saarenpää.
Vaikka viimeisessä valinnassa olympiamatkalle valittiin peräti 40 urheilijaa, lista ei mennyt läpi sellaisenaan. Seitsemässä lajissa oli kahdessa edellisessä valintakokouksessa annettu mahdollisuus antaa lisänäyttöjä. Kyseiset lajiliitot esittivät 18 urheilijaa, mutta olympiakomitea hyväksyi 12 urheilijan näytöt. Ampujiksi ehdotettiin Jouko Hietalahtea, Matti Patteria, Jorma Lievosta ja Matti Säteriä. Heistä vain Hietalahti läpäisi valintaseulan. Painissa aiemmin jo ehdolla ollut vapaapainija Jarmo Övermark sai olympiaedustuksen. Purjehduksen 470-kaksikko Brummer–Biaudet hyväksyttiin nyt olympiapurjehtijoiksi. Pyöräilyssä Kari Puiston ja Mauno Uusivirran suoritukset eivät nostaneet heitä olympiajoukkueeseen. Yleisurheilussa SUL ehdotti 40 yleisurheilijan valintaa aiemmin valitun kahden maratonjuoksijan lisäksi. Valitsematta jätettiin kuitenkin 10 yleisurheilijaa. Tiukin äänestys käytiin kestävyysjuoksija Martti Vainion matkasta, joka toteutui äänin 11-9. Muita äänestykseen tulleita ja hylättyjä olivat pikajuoksija Antti Rajamäki, maratoonari Olavi Suomalainen, moukarinheittäjä Harri Huhtala ja kävelijä Reima Salonen. Ilman äänestystä hylättyjä olivat aitajuoksija Raimo Alanen, kiekonheittäjä Juhani Tuomola, kuulantyöntäjä Matti Yrjölä ja moukarinheittäjä Hannu Polvi. Matti Yrjölälle Montrealin kisat oli jo neljäs kerta, jolloin hänen olympiamatkansa evättiin. Naisten pitkän viestin varamies Barbro Lindström jätettiin kotimaahan jääväksi varamieheksi.