cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Burjatia
Osaksi Venäjän keisarikuntaa
Venäläiset saapuivat alueelle 1600-luvun puolivälissä etsimään turkiksia ja kultaa. Seuraavien 90 vuoden aikana venäläiset valloittivat mongoleilta Baikaljärven ympäristön ja vähitellen burjaattiheimot alistettiin Venäjän keisarikunnan alamaisiksi. Burjatian valloitus saatettiin loppuun 1720-luvulla.
Šamanistisen uskonnon omaavia burjaatteja käännytettiin buddhalaiseen lamalaisuuten Mongoliasta ja Tiibetistä käsin ja ortodoksiseen kristinuskoon Venäjältä käsin. Burjaatit alkoivat luopua paimentolaisuudesta ja ryhtyivät pienviljelijöiksi. Kun venäläiset takavarikoivat burjaattien maat ja ottivat alueen kautta kulkevat kauppareitit haltuunsa, vastarinta johti kapinointiin ja sotatilan julistukseen vuonna 1904.
Osaksi Neuvostoliittoa
vasen|pienoiskuva|[[Burjaattien ASNT:n vaakuna.]] pienoiskuva|[[Leninin pääpatsas on edelleen paikallaan Ulan Udessa.]] Venäjän vallankumouksen aikana vuonna 1917 perustettiin Burjatian kansallinen komitea. Vallankumouksen jälkeen Burjatia joutui Neuvostoliiton valtaan. Burjaatti-Mongolien autonominen alue perustettiin 9. tammikuuta 1922. Siitä muodostettiin Burjaatti-Mongolien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta 30. toukokuuta 1923. Burjaatti-Mongolien ASNT:n alue pieneni vuonna 1937, jolloin Ust-Ordynskin Burjatian ja Agan Burjatian kansalliset piirikunnat erotettiin siitä. Vuonna 1958 neuvostotasavallan nimi muutettiin muotoon Burjaattien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta.
Neuvostoaikana toteutettu karjatalouden kollektivisointi merkitsi loppua burjaattien paimentolaiselämäntavalle. He muun muassa korvasivat huopatelttansa puisilla taloilla. Heidän perinteinen perhekeskeinen kulttuurinsa ja sukurakenteensa kuitenkin säilyivät. Burjaatin kielen opetus kiellettiin kouluissa 1970-luvulla. Uskonnolliset perinteet otettiin uudelleen käyttöön 1980-luvun lopulla ja tasavaltaan on avattu tämän jälkeen lukuisia buddhalaisia temppeleitä.
Osaksi Venäjän federaatiota
Neuvostoliiton hajotessa 1990-luvun alussa Burjaattien ASNT antoi suvereenisuusjulistuksen vuonna 1990 ja muutti nimensä Burjatian tasavallaksi 1992.
Maantiede
pienoiskuva|Uda-joki lähellä Ulan Udea.
Pinnanmuodot
Burjatia on enimmäkseen vuoristoista. Baikaljärven rannikolla maanpinnan korkeus on noin 400 metriä ja vuoristoalueilla keskimäärin 1 200–1 700 metriä merenpinnan yläpuolella. Burjatian korkein vuori on Munku-Sadysk (3 492 m), joka sijaitsee tasavallan lounaisosassa Mongolian rajalla. Vuorten välissä on laaksoja ja ylätasankoja, jotka soveltuvat maanviljelyyn.
Kasvillisuus
Lähes 80 prosenttia Burjatian pinta-alasta peittää havumetsää kasvava osittain vesiperäinen metsämaa. Tasavallan keski- ja eteläosassa on aroa ja metsää, joissa kasvaa mäntyä, siperiansembraa ja koivua. Laaksojen pohjat ovat usein soisia.
Vesistöt
Noin 60 % maailman syvimmän järven Baikalin rantaviivasta on Burjatian puolella, ja järvi sijaitseekin suureksi osaksi Burjatian alueella. Järvessä elää kaikkiaan yli 2 500 eri eläinlajia, joista suurin osa on kotoperäisiä. Muita Burjatian järviä ovat muun muassa Gusinoje, Jeravnoje, Baunt ja Barguzin. Merkittävimmät joet ovat Baikaljärveen laskevat Selenga, Barguzin ja Ylä-Angara. Tasavallan pohjoisosassa virtaa lisäksi Lenaan laskeva Vitim ja lounaisosassa Angaraan laskeva Irkut.
Ilmasto
Burjatiassa vallitsee ankara mannerilmasto lyhyine ja kuumine kesineen sekä kylmine ja vähälumisine talvineen. Keväät ovat tuulisia ja lämpötila pysyttelee pitkään pakkasen puolella eikä sateita ole juuri ollenkaan. Syksy tulee vähitellen ilman säätilan suuria muutoksia, ja toisinaan syksyt ovat pitkiä ja lämpimiä. Keskilämpötila on tammikuussa on -18 °C, heinäkuussa +22 °C, ja koko vuoden keskilämpötila on -1,6 °C. Heinä-elokuussa sataa runsaasti ja koko vuoden keskimääräinen sademäärä on 244 mm.
Suojelualueet
Burjatiassa sijaitsee useita merkittäviä luonnonsuojelualueita. Joukkoon kuuluu muun muassa kolme luonnonpuistoa, kaksi kansallispuistoa ja kolme muuta kansallista suojelualuetta.
Talous
Karjatalous on tärkein elinkeino. Alueella kasvatetaan maito- ja lihakarjaa sekä lampaita ja vuohia. Viljelykelpoista maata on vain 9 % tasavallan pinta-alasta. Tärkeimpiä viljelykasveja ovat leipävilja, peruna ja juurekset. Baikaljärvellä harjoitetaan kalastusta. Kaivostoiminta ja metallinjalostus ovat myös tärkeitä elinkeinoja. Burjatiasta louhitaan merkittäviä määriä muun muassa ruskohiiltä, sinkkiä, lyijyä, volframia ja molybdeenia. Vähäinen teollisuus käsittää koneenrakennus-, puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta sekä sähkövoiman tuotantoa. pienoiskuva|[[Dmitri Medvedev|Dimitri Medvedev vierailulla buddhalaisella temppelillä Ivolgassa vuonna 2009.]] Burjatian liikenneyhteydet ovat kohtalaiset. Siperian rata kulkee tasavallan läpi, ja Ulan-Udessa siitä erkanee rata Mongolian pääkaupunkiin Ulan-Batoriin. Merkittävin lentokenttä on Ulan-Udessa.
Tasavallassa sijaitsee myös Telemban 1,3 miljoonan hehtaarin laajuinen ampuma-alue.
Väestö
Burjatian asukasluku on hienoisessa laskussa. Suurimmillaan se oli 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa, jolloin asukkaita oli yli miljoona, nykyisin vuoden 2007 lukujen mukaan noin 960 000. Vuonna 2002 väestöstä oli miehiä 47,7 % (467 984) ja naisia 52,3 % (513 254). Väestön keski-ikä oli 31,6 vuotta, miehillä 29,4 ja naisilla 33,9 vuotta. Kaupunkiväestön keski-ikä oli 31,2 ja maaseutuväestön 32,2 vuotta.
Etniset ryhmät
Venäjän vuoden 2002 laskennan mukaan burjaatit muodostivat 27,8 % Burjatian väestöstä. Suurin etninen ryhmä olivat venäläiset, joita on lähes 67,8 %. Lisäksi väestöstä oli ukrainalaisia 1,0 %, tataareja 0,8 % ja muita 2 % (muun muassa valkovenäläisiä, evenkejä ja juutalaisia). Burjaatit ovat mongolikansa, ja heillä on kulttuurillisia ja poliittisia etuoikeuksia. Burjaatit, evenkit ja tuvat ovat alueen alkuperäisasukkaita.
*Vuonna 1926 Burjaatti-Mongolien ASNT käsitti myös Agan Burjatia ja Ust-Ordan Burjatian autonomiset piirikunnat sekä Olhonskin piirin, jotka vuonna 1937 erotettiin Burjaatti-Mongolien ASNT:sta.
Suurimmat kaupungit
Burjatian kaupunkien asukasluvut 1. tammikuuta 2004:
Kulttuuri
Burjatiassa on lähes 600 peruskoulua. Pääkaupungissa Ulan-Udessa on teknologia-, maatalous-, kasvatustieteiden- ja kulttuuri-instituutti sekä muita korkeakouluja ja ammattikouluja.
Uskonnoltaan burjaatit ovat pääasiassa buddhalaisia ja venäläiset ortodoksikristittyjä. Burjaattien šamanistisesta uskonnosta on kuitenkin säilynyt paljon tapoja ja uskomuksia.
Politiikka
Burjatian tasavallan perustuslaki hyväksyttiin 22. helmikuuta 1994.
Burjatia liittyi EVKYn (UNPO) jäseneksi 3. helmikuuta 1996.
Parlamentti
Burjatialla on 65-jäseninen parlamentti, jonka jäsenet valitaan joka neljäs vuosi. Perustuslain mukaan vaalitulos ei kelpaa, jos äänestysaktiivisuus jää alle 1/3. Vuodesta 2007 parlamentin puhemiehenä toimii Matvei Gerševitš.
Presidentti
Vuosina 1994, 1998 ja 2002 Burjatian presidentti valittiin suoralla kansanvaalilla ja valituksi tuli Leonid Potapov, joka oli jo sitä ennen toiminut tasavallan korkeimmassa virassa, Burjatian korkeimman neuvoston puheenjohtajana, ennen presidentin viran perustamista. Nykyään presidentin nimittää käytännössä Venäjän federaation presidentti, joka tekee Burjatian parlamentille ehdotuksen; jollei ehdotusta hyväksytä, voidaan parlamentti hajottaa. Vuonna 2007 Burjatian presidentiksi nimitettiin Vjatšeslav Nagovitsyn. Nykyinen presidentti on Aleksei Tsydenov.
Hallinnollinen jako
Kunnallista itsehallintoa varten Burjatia on jaettu kahteen kaupunkipiirikuntaan sekä 21 kunnallispiiriin, joihin kuuluu 273 kaupunki- ja maalaiskuntaa.
Piirit
pienoiskuva|Selengan ylittävä rautatiesilta lähellä Burjatian pääkaupunkia Ulan Udea (heinäkuussa 2006). Suluissa piirin hallinnollinen keskus.
Kaupunkipiirikunnat
pienoiskuva|Odigitrievskin katedraali Ulan Udessa.
Reseptioestetiikka
Reseptioestetiikka (saks. Rezeptionsästhetik) eli taiteen vastaanoton tutkimus on estetiikan tutkimussuuntaus, joka keskittyy tarkastelemaan taiteen vastaanottokokemusta eli reseptiota. Reseptioestetiikan vastakohtana ovat tutkimussuuntaukset, jotka keskittyvät tarkastelemaan tekijää tai teosta, kuten formalismi ja uuskritiikki. Reseptioestetiikka kehittyi kirjallisuustieteen piirissä, mutta reseptioesteettistä tutkimusta on kohdistettu muihinkin taiteisiin, joissa vastaanotto tapahtuu ajallisesti, erityisesti elokuvaan ja musiikkiin.
Historiaa
Alun perin taiteen vaikutusta vastaanottajiin ei tutkinut klassinen estetiikka, eikä taidehistoria, vaan ilmiöitä käsiteltiin retoriikan piirissä. Keskiajalla kirkkoisät hyökkäsivät taiteita vastaan nimenomaan sen vaikutusten perusteella (moralistiikka). Barokin aikana kukoisti affektioppi ja oppi makunormeista. Omana aikanamme reseptiota on tutkinut taiteen sosiologia.
Reseptioestetiikka syntyi ensin kirjallisuudentutkimuksen piirissä. Reseptioestetiikkaa voidaan pohjimmiltaan pitää vastareaktiona uuskritiikille, joka keskittyi teosten analyysiin ja lähilukuun, ja se sai vaikutteita erityisesti Hans-Georg Gadamerilta (odotushorisontin käsite) ja Roman Ingardenilta. Reseptioestetiikan tutkijat, edelläkävijöiden joukossa oli Louise Rosenblatt jo 1930-luvulla, korostivat, että kirjallisuuden lukeminen on väistämättä yksilöllistä. Lukeminen ei ole passiivista tekstin vastaanottoa ja absorptiota vaan läpikotaista yksilöllistä toimintaa. Lukijaa ja luentaa ei pidetä itsestäänselvyytenä vaan kirjallisuuden vastaanoton olennaisimpana osana. Ei ole olemassa "yleistä lukijaa" tai "yleistä sanataideteosta" tai "vastaanottoa sinänsä", yhtä vähän kuin "irvistystä ilman kissaa". Painopiste siirtyi tulkitsemisesta (eksegetiikasta) prosessiin.
Psykoanalyysin merkitystä kirjallisuuden vastaanoton tutkimukselle ennakoi Leo Löwenthal 1930-luvun alussa.
Tutkimusparadigman muutoksen taustalta voidaan etsiä yhteiskunnallisia syitä, kuten Robert C. Holub. Kun siirryttiin feodalismin hierarkkisesta, säännöllisesti toistavasta tuotantotavasta kapitalistiseen, joka edellyttää kekseliäisyyttä, kasvua ja alati uudistuvaa tuotantoa, se vaikutti myös taiteen alalla luomiseen ja vastaanottoon ja huomio alkoi kohdistua nerollisuuteen ja omintakeisuuteen. Estetiikassa tämä johti uutuuden, kielteisyyden (negativismin) ja vieraannuttamisen yksipuoliseen korostamiseen: taiteella on arvoa vain jos se kumoaa edeltävän tai murtaa aikaisemmat normit. Tämän arvotusperiaatteen valossa esimerkiksi suuri osa keskiajan taiteesta olisi melko mielenkiinnotonta, sillä teokset kehittyivät vakiinnuttamaan tiettyjä rakenteita, eivätkä muuttamaan niitä. Muutamat esteetikot arvottavat kirjallisuutta hiukan yksipuolisesti vain sen mukaan, kuinka se pettää odotuksia. Taide on heille enemmän työtä kuin nautintoa. Erityisen selvästi tämän voi nähdä Theodor W. Adornon estetiikasta. Toisaalta esimerkiksi juuri Adornon taidefilosofisia käsityksiä ei voi ymmärtää sijoittamatta niitä hänen edustamansa kulttuurikriittisen ajattelun laajempaan kontekstiin. Tässä valossa tulkinta esimerkiksi keskiaikaisen taiteen tulemisesta mielenkiinnottomaksi on kyseenalainen, sillä kriittinen ote luennassa ja tulkinnassa ei suoraan merkitse kulttuurisen objektin merkityksettömyyttä. Kulttuurikriittinen näkökulma pyrkii päinvastoin juuri etsimään teoksesta ajattelun, yhteiskunnallisen kokonaisuuden ja tuottamuksellisen, partikulaarin kulttuuriobjektin suhdetta. Tämä on vastaanottajan kannalta työlästä mutta palkitsevaa ja hedelmällistä, kasvattaen ymmärrystä yleisen ja erityisen suhteesta yhteiskunnallisen kokonaisuuden — sekä teoksen että vastaanottajan välttämättömän ehdon — kontekstissa.
Tutkijoita
Reseptioestetiikan perusteoksiin kuuluu Wolfgang Iserin tutkimus Der Akt des Lesens vuodelta 1976. Iser edustaa niin kutsuttua Konstanzin koulukuntaa, joka jatkaa kriittisesti Roman Ingardenin fenomenologista estetiikkaa. Hänen tutkimussuuntaustaan voidaan nimittää vaikutusestetiikaksi. Hän lähestyy tulkitsemista jossain määrin normatiivisesti: jotkin tulkinnat ovat pätevämpiä kuin toiset. Hän, samoin kuin Rosenblatt ja Jonathan Culler, korostaa vielä tekstin osuutta.
Sen sijaan Stanley Fishiä voi pitää konstruktivistina, sillä hän kieltää tekstin auktoriteetin. Lukijan luoma merkitys syntyy strategioista, joita lukija tuo yksityiseen lukutapahtumaan ja joiden avulla kirjallinen teksti luodaan, eikä kyse ole lukijan ja tekstin vuorovaikutuksesta niin kuin esimerkiksi Rosenblattilla ja Iserillä.
Joka tapauksessa Iserin hahmottelema lukemisen fenomenologia on kiinnostava muidenkin taiteiden vastaanoton kannalta. Fish esittää melko nominalistisesti, että kirjallinen teos ei ole mitään muuta kuin miljoonat erilaiset lukutavat, joiden mukaisesti jokin teos on koettu. Hänen mukaansa teoksen vastaanottaminen — lukeminen, kuunteleminen — ei ole teoksen merkityksen löytämistä vaan sen kokemista, mitä teksti lukijalleen tekee. Fish kyllä välttää sen epistemologisen ongelman, joka vaivaa Iserin ja Hans Robert Jaussin merkitysteoriaa: jos teksti sinänsä on vain eräänlainen skeemajoukko, luuranko, jonka ylle lukijat pukevat merkityksen, niin kuinka tutkijaluenta voisi paljastaa tuon skeemajoukon, koska tutkijaluentakin sijoittaa teokseen oman merkityksensä? Iser toteaa, että tekstin itsensä täytyy rajata tulkintoja jollain tavalla.
Ehkä voidaan arvioida, että tekstin merkitys an sich olisi jonkinlainen raja-arvo, jota lukukokemukset lähestyvät niin kuin Charles S. Peircen luonnontieteilijät totuutta? Ongelmana tässä on se, että tekstit tuntuvat saavan eri merkityksen eri yhteisöissä ja eri sukupolvissa. — Toinen ongelma piilee siinä, että tässä tavoitellaan yhä tarkkarajaista merkitystä; kriittisen tarkastelun painopiste on vain siirtynyt tekijän ja tekstin "oikeasta" merkityksestä (romantiikka ja uuskritiikki) lukijan "oikeaan" merkitykseen, eikä uudistus ole niin merkittävä kuin esitetään, eikä ole päästy eroon täsmällisen tulkinnan haamusta. Sen sijaan että absoluuttisen totuuden perusta vain siirretään teoksesta lukijaan, olisi vapauduttava koko absoluuttisen totuuden tavoittelusta, sillä emergentin merkityskäsityksen näkökulmasta jälkimmäinen on yhä reduktionistista. Reseptioestetiikassa olisi vapauduttava absoluuttisen totuuden etsimisestä ja siirryttävä emergenttiin, prosessuaaliseen tarkastelutapaan.
Reseptioestetiikka nojaa yhä perinteiseen subjekti–objekti-vastakohtaisuuteen. Tätä on pyrkinyt horjuttamaan erityisesti Roland Barthes teoksessaan S/Z (1970) ulottamalla moneuden koskemaan paitsi luentaa, myös lukevaa subjektia itseään. Barthesille subjekti koostuu loputtomista koodeista ja teksteistä, joiden alkuperä on kadoksissa. Hän menee siis vielä pitemmälle kuin Stanley Fish.
Taiteen reseptiossa on siis kartettava molempia ääripäitä — ehdotonta normatiivisuutta ja perusteetonta sallivuutta — sekä osattava kuvata, millaisessa tosiasiallisessa vuorovaikutuksessa teksti (artefaktina) ja lukijan antamat merkitykset ovat. Vastaanottajien inhimillinen olemus ja historiallinen määräytyneisyys tarkoittavat, että mitä tahansa ei voida tulkita aivan mielivaltaisesti. Ratkaisevaa onkin ehkä se, että tiettyjä sääntöjä noudatetaan hyveellisesti ja tutkimuksessa olisi kuvattava nuo säännöt (vertaa hyve-epistemologia). Näin painopiste siirtyisi epistemologisesta määrittelystä loogiseen ja moraaliseen: mitkä tulkinnat ovat loogisesti mahdollisia ja hyveellisesti saavutettuja? Soveltamalla emergenssioppia voitaisiin ongelma kuvata selvemmin, miten merkitys emergoituu useista tekijöistä, muiden muassa tekstistä ja lukijasta, ja nämä ovat emergoituneet omilta tahoiltaan. Tämän valossa olisi mahdotonta odottaa tiettyjä merkityksiä, jotka olisivat oikeita, vaikka kukaan ei niitä oikeina pitäisi.
Grasse
Grasse on kaupunki Etelä-Ranskassa, Alpes-Maritimesin departementissa. Kaupungin pinta-ala on 44,44 neliökilometriä ja asukasluku 48 801 (2006). Kaupunki on nykyisin tunnettu hajuvesiteollisuuden keskuspaikka.
Grasse sijaitsee sisämaan vuoriston rinteillä; sen alin kohta on 80 metriä ja korkein 1061 metriä merenpinnasta.
Historia
Grasse ilmestyi keskiajan asiakirjoihin 1000-luvun alkupuolella, mutta kaupungin perustamisajankohtaa ei tarkkaan tiedetä. Grasse oli 1100-luvulla pieni itsenäinen tasavalta, jota hallitsi neuvosto, jonka jäsenet käyttivät itsestään nimitystä Cunsuls par la grâce de Dieu (Konsulit Jumalan armosta). Esikuvana tälle hallinnolla olivat Italian alueen tasavallat, ja kaupunki olikin kiinteässä kanssakäymisessä Pisan kaupunkivaltion kanssa. Cannesin sataman kautta Grasse toimitti Pisaan saippuaa, öljyä ja parkittuja nahkoja. Vastavuoroisesti se sai Pisasta raakanahkaa ja aseita. Grassella oli hyvin ehdoin neuvoteltu sopimus Cannesin kaupungin kanssa kauttaliikenteestä.
Kaupungin vapaus, varakkuus ja strateginen asema, jonka ansiosta se hallitsi koko sisämaata, kiinnostivat Provencen kreiviä. Vuonna 1227 Provencen kreivi Raymond Bérenger valloitti kaupungin ja periaatteessa lopetti kaupungin omalaatuisen vapauden. Kreivi kuitenkin jätti grasselaisille suuren osan heidän vapauksiaan, heidän etuoikeutensa ja jopa osan autonomiastakin. Myös Antibesin piispa oli muuttanut asumaan kaupunkiin, ja myöhemmin sinne muutti myös hiippakunnan hallinto.
Kun Ranskassa suuren vallankumouksen jälkeen luotiin departementtien järjestelmä, tuli Grasse osaksi Varin departementtia, jonka hallintokaupunkina se toimi pari vuotta 1793–1795. Grassen alue erotettiin Varin departementista 1860 ja liitettiin Nizzan kreivikuntaan, joka tuolloin liitettiin osaksi Ranskaa. Alueesta tuli Alpes-Maritimes-departementti.
Talous
Grasse hyödynsi hyvin maantieteellisen asemansa myös kaupankäynnissä ja alueen taloudessa. Nahkateollisuus, joka oli kaupungin merkittävin tulonlähde, keskitti toimintansa Italian ja Pisan sijaan Ranskaan vuonna 1491 tapahtuneen liittymisen myötä.
Ajan myötä nahkateollisuuden merkitys väheni, ja tilalle nousi eritoten 1700-luvulta lähtien alueen kasvulle miellyttävän ilmaston hyödyntäminen. Näin kaupunkia ympäröivät kukkaviljelmät alkoivat tuottaa runsaasti raaka-ainetta hajuvesiteollisuuden käyttöön. Lähes kaikki luonnonvarainen ranskalainen hajuvesimateriaali on jo pitkään tuotettu Grassessa. Myös turismi on noussut keskeiseksi Grassessa, kuten kaikkialla Ranskan Välimeren rannikolla.
400-luku eaa.
400-luku eaa. oli vuosisata, johon kuuluivat vuodet 499–400 eaa.
Ivanoe Bonomi
Ivanoe Bonomi (18. lokakuuta 1873 Mantova – 20. huhtikuuta 1951 Rooma) oli italialainen poliitikko, joka toimi Italian pääministerinä vuosina 1921–1922 ja uudelleen toisen maailmansodan loppuvaiheessa 1944–1945.
Bonomilla oli luonnontieteellinen ja oikeustieteellinen koulutus. Hän kuului aluksi sosialisteihin ja hän toimi vuosina 1898–1903 sosialistisen puolueen (PSI) pää-äänenkannattajan, Avantin! päätoimittajana. Myöhemmin hän oli Milanossa ilmestyneen Tempo-lehden sekä aikakauslehti Critica Socialen päätoimittaja. Bonomi valittiin parlamenttiin sosialistien edustajana vuonna 1909 Mantovasta. Hän kuului puolueessaan Leonida Bissolatin johtamaan maltillisten reformisosialistien ryhmään, jotka erotettiin vuonna 1912 PSI:stä maltillisuutensa sekä Italian–Turkin sodan kannattamisen vuoksi, ja jotka perustivat sen jälkeen reformistisen sosialistipuolueen (PSRI). Bonomi tuki Italian osallistumista ensimmäiseen maailmansotaan ja hän toimi 1916–1917 yleisten töiden ministerinä Paolo Bosellin hallituksessa. Maaliskuusta 1920 heinäkuuhun 1921 hän oli sotaministerinä Francesco Saverio Nittin ja Giovanni Giolittin hallituksissa, missä ominaisuudessa hän osallistui neuvotteluihin Jugoslavian kanssa solmitusta Rapallon sopimuksesta. Giolittin väistyttyä Bonomi tuli itse pää- ja sisäministeriksi heinäkuussa 1921, mutta hänen hallituksensa tuki parlamentissa oli heikko, eikä se kyennyt hillitsemään fasistien ja kommunistien keskinäisiä väkivaltaisuuksia. Bonomi erosi helmikuussa 1922 ja hänen seuraajakseen tuli Luigi Facta.
Benito Mussolinin noustua valtaan Bonomi vetäytyi politiikasta. Hän liittyi vuonna 1940 antifasistiseen liikkeeseen ja kohosi 1942 sen johtajaksi Italiassa. Heinäkuussa 1943 tapahtuneen Mussolinin syrjäyttämisen jälkeen Bonomi johti antifasististen ryhmien kansallista komiteaa ja liittoutuneiden vallattua Rooman kesäkuussa 1944 Kansallisen vapautuksen komitea nimesi hänet uudeksi pääministeriksi. Jouduttuaan erimielisyyksiin mainitun komitean kanssa Bonomi jätti eronpyyntönsä 26. marraskuuta samana vuonna, mutta brittien väliintulon seurauksena hänen eronsa peruttiin. Bonomin toinen hallitus loi pohjan Italian talouden ja hallinnon uudelleenrakentamiselle sodan jälkeen. Bonomi jätti pääministerin tehtävät 12. kesäkuuta 1945. Hänet valittiin perustuslakia säätävän kansalliskokouksen rauhansopimuskomitean puheenjohtajaksi, missä ominaisuudessa hän edusti Italiaa Euroopan ulkoministereiden tapaamisessa Pariisissa 1946. Vuodesta 1948 Bonomi oli Italian senaatin puhemiehenä. Viimeisinä vuosinaan hän kuului demokraattiseen sosialistipuolueeseen (PSDI).
Prince George Circuit
Prince George Circuit on pitkä kilparata East Londonissa, Etelä-Afrikassa.
Grand Prix
Grand Prix -kilpailuja ajettiin 1930-luvulla.
Kuolema (Alajärvi)
Kuolema on kyläkunta Alajärvellä Etelä-Pohjanmaan maakunnassa. Kuoleman läpi kulkee länsi–itäsuunnassa valtatie 16.
Kylästä on linnuntietä matkaa Nygårdiin 1,7 kilometriä, Järvenpäähän 1,7 km, Kytölään 2,5 km, Iiruuhun 3,1 km, Kivimäelle 6,1 km ja Myllykankaalle 7,5 km. Kuolema-Hölkkä on kylällä vuosittain järjestettävä hölkkätapahtuma. Viides Kuolema-Hölkkä järjestettiin heinäkuussa 2008. Kuolemassa toimii myös kyläkauppa K-extra Pitkänen.
Ruotsalaisen valokuvaaja Eva Perssonin syksyllä 2005 ilmestynyt esikoisteos Elämää Kuolemassa kuvaa elämää Kuoleman kylässä. Kirja on saanut Ruotsissa ja Saksassa suurta huomiota mediassa.
Nimeltään saman aiheisia kyläkuntia Alajärvellä ovat lännestä itään luetultuna Halla-aho, Nälkämäki ja Kuolema. Nimien syntyyn liittyy tarina uudisasukkaasta, joka eteni lännestä kohti itää: ensimmäisellä asuinpaikalla kiusasi halla, toisella nälkä ja kolmannella kohtasi kuolema. Nykyään asukkaat ovat vähentyneet, ja myös itse Kuoleman kylää uhkaa kuolema.
Masatoshi Kushibiki
Masatoshi Kushibiki (s. 29. tammikuuta 1993 Aomori) on japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Kushibiki kuului Japanin U-23 joukkueeseen kesäolympialaisissa 2016, joissa Japani putosi ensimmäisellä kierroksella.
FinnQueer
FinnQueer on suomalainen vuonna 2001 avattu vapaaehtoisvoimin ylläpidettävä verkkolehti. Sen vastaava toimittaja on pitkäaikainen tasavertaisuusaktivisti yhteiskuntatieteiden tohtori Olli Stålström. Lehden pääkieli on suomi, mutta joitain artikkeleita on myös ruotsiksi ja englanniksi.
Lehden linjana on kirjoittaa historiallisista ja ajankohtaisista seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjä koskettavista asioista ja lehdellä oli roolinsa esimerkiksi parisuhdelakiin liittyvässä julkisessa keskustelussa syksyllä 2001. Lehti myös kritisoi eheytysliikkeitä, psykoanalyysia ja seuraa tasavertaisuusliikkeiden asemaa eri maissa.
Nykyarvo
Nykyarvo tarkoittaa joskus muulloin maksettavan maksun (tai maksujen) arvoa tarkasteluhetkellä. Nykyarvo lasketaan diskonttaamalla tulevaisuudessa tapahtuva maksusuoritus nykyhetkeen. Nykyarvon suuruuteen vaikuttaa käytetty korko ja se, kuinka pitkä aika tarkasteluhetken ja suoritushetken välillä on.
FinnQueer
Verkkolehden painotus on viime vuosina siirtynyt mielenterveysasioihin ja vapaasti ladattaviin verkkokirjoihin, sillä varsinaisena uutislähteenä samana vuonna FinnQueerin kanssa perustettu, bi- ja homomiehille kohdennettu verkkoportaali Ranneliike.net toimii paremmin.
FinnQueerin kautta ladattaviin verkkokirjoihin kuuluvat muun muassa Eero Balkin suomennos Pontus Wiknerin Psykologisia tunnustuksia -tunnustuskirjasta sekä Martti Kaipiaisen muistelmateos Jotakin ehkä tietäisin....
Nykyarvo
Tulevaisuudessa tapahtuvan maksun nykyarvo on maksettavaa määrää pienempi, kun käytetty korkokanta on positiivinen. Mitä korkeampi on korko ja mitä pidempi aikaväli, sitä pienempi nykyarvo on.
Viskatsat
Viskatsat ovat tsintsillojen (Chinchillidae) heimoon kuuluvia jyrsijöitä. Ne ovat noin kaniininkokoisia ja muistuttavat ulkonäöltään kaniinin ja oravan risteymää. Viskatsoihin kuuluu kaksi sukua, joihin on liitetty yhteensä viisi lajia. Lajit elävät Etelä-Amerikassa.
Hofmann
Hofmann on seuraavien henkilöiden sukunimi:
Minna Harjuniemi
Minna Harjuniemi on suomalainen teatteriohjaaja.
Harjuniemi valmistui teatteritaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulusta vuonna 2002. Hän toimi vuosina 2002–2004 Ylioppilasteatterin taiteellisena johtajana yhdessä Aune Kallisen kanssa. Hän toimi pitkään ohjaajantyön lehtorina Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa.
Tappamisen maku
Tappamisen maku on Lou Antonion ohjaama yhdysvaltalainen televisioelokuva, jonka pääosissa ovat Michael Biehn, Jason Bateman ja Henry Thomas. Televisioelokuva on genreltään jännityselokuva, joka esitettiin 12. elokuuta vuonna 1992.
Elokuvan kuvaukset alkoivat 4. maaliskuuta 1992 ja päättyivät 15. huhtikuuta. Tappamisen makua kuvattiin Texasin Houstonissa, Galvestonissa ja Pasadenassa. Tappamisen maku on Renée Zellwegerin ensimmäinen elokuvarooli.
László Fischer
László Fischer on unkarilainen mäkihyppääjä, joka kilpaili maailmancup-tasolla vuosina 1979–1988.
Tappamisen maku
Juoni
Vauraiden perheiden pojat, piskelijakaverukset, joutuvat kesätöissä öljynporauslautalla epäillyiksi murhasta ja kiristyksen kohteiksi.
László Fischer
Fischer sijoittui Seefeldin MM-kilpailuissa 1985 normaalimäessä 43:nneksi ja suurmäessä 46:nneksi sekä Oberstdorfissa 1987 normaalimäessä 65:nneksi ja suurmäessä 61:nneksi.
Fischer saavutti urallaan neljä maailmancup-pistettä sijoituttuaan 12:nneksi Lake Placidin normaalimäen kilpailussa joulukuussa 1984. Hän sijoittui kaudella 1984–1985 maailmancupin kokonaiskilpailussa 64:nneksi. Joulukuussa 1981 hän sijoittui mäkiviikon Oberstdorfin osakilpailussa 19:nneksi.
Tappamisen maku
Arvioita
Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa päteväksi tv-trilleriksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
NGC 3109
thumb|250px|NGC 3109 NGC 3109 on epäsäännöllinen- tai spiraaligalaksi, joka kuuluu paikalliseen ryhmään. Se sijaitsee 4,200,000 valovuoden päässä Maasta, Vesikäärmeen tähdistössä. Galaksi on yksi Paikallisen ryhmän suurimmista, ja sen uskotaan olevan vuorovaikutuksessa Ilmapumpun kääpiögalaksin kanssa. Galaksin löysi John Herschel 24. maaliskuuta 1835 Etelä-Afrikassa.
Tutkimalla galaksin punaisia jättiläisiä on havaittu, että sillä on poikkeuksellisen alhainen metallipitoisuus kuten Pienellä Magellanin pilvellä. Galaksin status on epävarma, ja teoriat vaihtelevat epäsäännöllisen galaksin ja pienen spiraaligalaksin välillä. Mikäli NGC 3109 on spiraaligalaksi, se on pienin Paikallisen ryhmän spiraaligalakseista.
Viskatsat
Lajit
thumb|[[Vuorichinchilla Lagidum peruanum]]
George Lucas
George Walton Lucas Jr. (s. 14. toukokuuta 1944 Modesto, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -tuottaja ja -käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan parhaiten Tähtien sodan luojana ja Indiana Jones -elokuvien tuottajana. Hän on Lucasfilm-tuotantoyhtiön perustaja.
Yhdysvaltojen lipputuloilla mitattuna George Lucas on kaikkien aikojen menestynein käsikirjoittaja ja kuudenneksi menestynein elokuvaohjaaja.
Lapsuus ja koulunkäynti
George Walton Lucas Jr. syntyi 1944 Modestossa Kaliforniassa George ja Dorothy Lucasin perheeseen. Hänen isänsä piti kirjoitustarvikekauppaa.
Lapsuudessaan Lucas sairasteli usein ja oli useimpia ikätovereitaan pienikokoisempi. Hän muistaa saaneensa ensi kosketuksensa tieteiselokuvaan nähtyään Kielletyn planeetan (1956).
Nuoren Lucasin intohimo oli autot, ja hän haaveili kilpa-ajajan urasta. Hän harrasti kiihdytysajoja. Lucas opiskeli Downey High Schoolissa, missä hänen arvosanansa eivät olleet erityisen hyviä. Muutama päivä ennen high schoolin päätösjuhlaa kesäkuussa 1962 Lucas joutui auto-onnettomuuteen. Hän ei loukkaantunut vakavasti, mutta hän joutui luopumaan haaveestaan tulla kilpa-autoilijaksi.
Elokuvaura
Lucas jatkoi opintojaan Modesto Junior Collegessa, jossa hän kiinnostui elokuvaamisesta. Hän jatkoi opintojaan Kalifornian yliopiston elokuvakoulussa ja aikoi elokuvauralle. Opiskeluaikanaan Lucas teki lyhytelokuvia. Hän sai stipendin Warner Brothersille, missä hän pääsi seuraamaan ohjaaja Francis Ford Coppolaa työssään. Lucas ja Coppola perustivat San Franciscossa yhteisen tuotantoyhtiön nimeltä American Zoetrope. Nuori ohjaajakaksikko halusi tehdä elokuvia Hollywoodin studiojärjestelmän ulkopuolella, mikä sallisi heille suuremman luovan vapauden. Yhtiön ensimmäinen tuotanto oli THX 1138 (1969), kokopitkä versio Lucasin opiskelijaelokuvasta, joka oli voittanut ensimmäisen palkinnon 1967–1968 kansallisilla opiskelijafilmifestivaaleilla. Lucas kuvasi vuonna 1970 osan Rolling Stones -konserttidokumentista Gimme Shelter.
Coppola ja Lucas lähtivät vuonna 1971 eri suuntiin: Coppola alkoi tuottaa Kummisetää ja Lucas perusti Lucasfilmin. Lucasin toinen elokuva oli Svengijengi ’62 (1973), joka kuvasi innottomia nuoria vuoden 1962 Yhdysvalloissa. Siitä tuli yksi menestyneimpiä pienen budjetin elokuvia ikinä. Elokuvan budjetti oli 780 tuhatta dollaria, mutta se tuotti pelkästään Yhdysvaltojen teattereissa yli 100 miljoonaa dollaria. Se sai muun muassa Golden Globen ja viisi Oscar-ehdokkuutta ja nosti Lucasin ohjaajien eturiviin.
Svengijengi ’62 -elokuvan menestyksen ansiosta Lucas pystyi rahoittamaan jo jonkun aikaa sydämellään olleen elokuvan Tähtien sodan. Hän perusti vuonna 1975 Industrial Light & Magic -yhtiön auttamaan häntä tuottamaan elokuvan audiovisuaalisia erikoisefektejä. Tähtien sota (1977) oli Lucasin kirjoittama ja ohjaama tarina galaksienvälisistä taisteluista hyvän ja pahan välillä. Elokuva rikkoi kaikki lipunmyyntiennätykset ja voitti seitsemän Oscar-palkintoa. Lucas kirjoitti elokuvalle kaksi jatko-osaa, Imperiumin vastaisku ja Jedin paluu, joissa yhdistyivät samalla tavalla tunteellinen tarinankerronta ja uudenaikainen elokuvatekniikka. Tähtien sota -elokuvasarja teki Lucasista upporikkaan, sillä hän oli vaihtanut ohjaajanpalkkionsa 40 prosentin osuuteen elokuvan voitoista sekä sarjan lisenssioikeuksiin.
upright|pienoiskuva|George Lucas vuonna 1986. Tähtien sodan jälkeen Lucas ilmoitti pitävänsä taukoa ohjaamisesta ja lisäsi saattavansa palata 20 vuoden kuluttua. Hän keskittyi jatkossa tuottamiseen. Lucasin useimmat seuraavistakin elokuvaprojekteista osoittautuivat menestyksiksi. Hän esimerkiksi tuotti Steven Spielbergin Indiana Jones -sarjan. Hän rakensi 1980-luvun alkupuolella Lucasfilm-tuotantoyhtiönsä toimitiloiksi Skywalker Ranchin. Lucas oli niin rikas, että pystyi rahoittamaan itse omat elokuvansa. Hän perusti myös LucasArts-yhtiön tuottamaan ja markkinoimaan elokuviensa pohjalta syntyneitä pelejä. Lucas kehitti myös elokuvan jälkituotantomenetelmiä.
Pörssitalo
Pörssitalo tarkoittaa pörssin käytössä olevaa rakennusta. Sillä voidaan viitata muun muassa seuraaviin yksittäisiin rakennuksiin:
George Lucas
Elokuvaura
Lucas päätti 1990-luvulla palata Tähtien sotien pariin, kun hän oli vakuuttunut erikoisefektitekniikan kehittymisestä. Tähtien sota: Episodi I – Pimeä uhka sai ensi-iltansa vuonna 1999 valtaisan ennakko-odotuksen saattelemena. Se sai kuitenkin varsin ristiriitaisen vastaanoton, ja jotkin kriitikoista ja faneista piti sitä lapsellisena ja rodullisesti stereotypioivana. Elokuva oli Lucasin ensimmäinen ohjaustyö sitten vuoden 1977. Lucas ohjasi myös jatko-osat Tähtien sota: Episodi II – Kloonien hyökkäys (2002) ja Tähtien sota: Episodi III – Sithin kosto (2005). Sen jälkeen hän tuotti neljännen Indiana Jones -elokuvan Indiana Jones ja kristallikallon valtakunta (2008) ja loi kaksi animaatiosarjaa, Star Wars: Clone Warsin (2003–2005) ja Star Wars: The Clone Warsin (2008–2013) sekä tuotti elokuvan Red Tails (2012).
Lucas keskittyi vuodesta 1994 alkaen kolmen uuden Tähtien sota -elokuvan käsikirjoituksiin. Jokainen vuosina 1999, 2002 ja 2005 julkaistusta ja Lucasin itse ohjaamasta elokuvasta oli jälleen valtaisa myyntimenestys. Niiden jälkeen hän tuotti neljännen Indiana Jones -elokuvan sekä elokuvan Red Tails (2012).
Tunnustuksia
Vuonna 2005 George Lucas äänestettiin sadan suurimman yhdysvaltalaisen joukkoon Suuret suomalaiset -ohjelmaa vastaavassa Yhdysvaltojen äänestyksessä. Lucasille myönnettiin Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto vuonna 2005.
Yhtiöt
Lucasin perustamiin yhtiöihin kuuluvat Lucasfilm sekä sen tytäryhtiöt Industrial Light & Magic, Lucas Animation, LucasArts, Lucas Books, Lucas Lisensing, Lucas Online ja Skywalker Sound. Vuonna 2012 Lucas myi kokonaan omistamansa Lucasfilmin Disneylle 4,05 miljardin dollarin hintaan.
Omaisuus
Talouslehti Forbesin arvion mukaan Lucasilla oli vuonna 2009 henkilökohtaista omaisuutta noin kolmen miljardin Yhdysvaltain dollarin arvosta. Kaudella 2008–2009 Lucas ansaitsi 170 miljoonaa dollaria ja oli Hollywoodin eniten ansainnut mies. Lucas oli vuonna 2014 Forbesin mukaan maailman 302. rikkain ihminen.
Yksityiselämä
Vuonna 1969 George Lucas meni naimisiin Marcia Lou Griffinin kanssa. He erosivat vuonna 1983. Lucasilla on kolme adoptoitua lasta, Amanda, Katie ja Jett. George Lucas kävi lapsena perheensä kanssa Yhdysvaltain metodistikirkon jumalanpalveluksissa, mutta vierasti pyhäkoulun itsetarkoituksellista jumalallisuutta. Hänen elokuvissaan on nähty viitteitä sekä kristillisistä että buddhalaisista perinteistä.
Pacs-sopimus
Pacs-sopimus (lyhenne sanoista Pacte civil de solidarité, "siviilisopimus solidaarisuudesta") on Ranskassa käytössä oleva rekisteröidyn parisuhteen tyyppinen mutta sitovampi parisuhde, joka virallistetaan kaupunginosan maistraatissa. Se oli alkujaan tarkoitettu käytettäväksi homosuhteiden virallistamiseen, mutta siitä on tullut suosittu myös heterojen keskuudessa avioliittoa kevyempänä parisuhteena. Pacs-sopimuksen tehneillä on yhteisverotus, mutta perimysoikeutta ei ole. Se ei oikeuta puolison oleskelulupaan, eivätkä pariskunnat voi adoptoida eivätkä pääse hedelmöityshoitoon pariskuntana. Erotilanteessa kumpikin säilyttää oman omaisuutensa.
Ainārs Juškēvičs
Ainārs Juškēvičs (s. 13. heinäkuuta 1981) on latvialainen salibandyn pelaaja, joka on pelannut koko uransa vuoteen 2008 asti SK Latvijas Avīzen joukkueessa. Häntä pidetään laajalti Latvian parhaana salibandyn pelaajana. Juškēvičs oli sijalla 25. vuoden 2007 parhaiden pelaajien listauksessa.
Kwon Jung-hyuk
Kwon Jung-Hyuk (, hanja 權正赫; s. 2. elokuuta 1978 Korean tasavalta) on eteläkorealainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa kaudella 2010 Veikkausliigassa pelaavaa Vaasan Palloseuraa.
Aikaisemmin urallaan hän on edustanut useita Etelä-Korean K-Liigan joukkueita muun muassa Ulsan Hyundaita, Gwangju Sangmu Phoenixiä, Pohang Steelersiä ja viimeksi FC Seoulia.
Helmikuussa 2009 Kwon saapui Suomeen. Hän oli solminut Rovaniemen Palloseuran kanssa esisopimuksen, jonka mukaan hän olisi testissä pelaisi Liigacupissa helmikuun loppuun asti. Debyyttinsä Kwon teki RoPSille 18. helmikuuta 2009 Liigacupin ottelussa Turun Interiä vastaan. Ottelu päättyi RoPSin 0–3 tappioon, vaikka Kwon pelasi hyvän pelin. Pelattuaan toisen ottelun Liigacupissa Jyväskylän Jalkapalloklubia vastaan solmi Kwon 22. helmikuuta RoPSin kanssa kautta 2009 koskevan pelaajasopimuksen. Debyyttinsä Veikkausliigassa Kwon teki FC Lahtea vastaan 28. huhtikuuta 2009. RoPSin tiputtua kauden päätteeksi ykköseen, siirtyi Kwon Vaasan Palloseuran riveihin.
Etelä-Korean maajoukkueessa Kwon esiintyi vuonna 2002 CONCACAF Gold Cupissa. Etelä-Korea sijoittui lopulta neljänneksi kilpailussa.
Circus Maximus (täsmennyssivu)
Circus Maximus voi viitata seuraaviin asioihin:
Sivuauringot
thumb|250px|Huomattavan kirkkaat sivuauringot auringon molemmin puolin. Sivuauringot ovat taivaalla Auringon molemmilla puolin näkyvät kaksi kirkasta, väriltään epämääräistä läikkää. Sivuaurinkojen kirkkaus vaihtelee lähes huomaamattomasta häikäisevän kirkkaisiin ja ne ovat muodoltaan tyypillisesti pitkänomaisia kaventuen auringosta poispäin. Jääkide-esiintymän sijainnista riippuen toinen niistä voi olla kuitenkin myös toista kirkkaampi tai jompikumpi voi puuttua kokonaan. Joskus sivuaurinkojen sisäreuna on punainen ja ulkoreuna sininen.
Sivuauringot kuuluvat kaikkein tavallisimpiin haloilmiöihin.
Synty
Sivuauringot syntyvät, kun auringonvalo kulkee sellaisen jääkidepilven läpi, jossa kiteet ovat kuusikulmaisen laatan muotoisia. Valon kulusta kiteessä johtuu, että sivuauringon sisäreuna on aina vähintään 22° päässä auringosta, mutta auringon noustessa korkeammalle taivaalla, sivuauringot työntyvät auringosta poispäin. Samalla niiden kirkkaus vähenee nopeasti. Jos jääkiteet heiluvat ilmassa, sivuaurinko pitenee korkeussuunnassa kaarimaiseksi. Laattamaiset kiteet aiheuttavat sivuaurinkojen lisäksi myös zeniitinympäristön kaaren sekä harvinaisia 120° sivuaurinkoja. Sivuaurinkojen välittömässä läheisyydessä taivaalla voivat näkyä 22° rengas ja horisonttirengas.
Joskus sivuaurinkoja voi näkyä myös Kuun ympärillä.
Mikko Jortikka (puutarhatieteilijä)
Mikko Jortikka (10. maaliskuuta 1886 Sakkola – 30. lokakuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen agronomi ja maatalous- ja metsätieteiden tohtori, joka oli Suomen Kotipuutarha-Liiton toimitusjohtaja. Hän kehitti Suomen oloja varten uusia puutarhalannoitesekoituksia ja teki viljelykokeita hedelmäpuilla ja muilla puutarhakasveilla.
Mikko Jortikan vanhemmat olivat maanviljelijä, maakauppias Tuomas Jortikka ja Liisa Jortikka. Hän pääsi ylioppilaaksi 1909, valmistui filosofian maisteriksi ja agronomiksi 1916 sekä maatalous- ja metsätieteiden lisensiaatiksi ja tohtoriksi vuonna 1935. Hän osti vuonna 1916 Sakkolasta Kekkilän tilan ja perusti sinne 1917 hedelmäpuutarhan. Hän laajensi kahdeksan vuoden aikana puutarhaa, josta tuli alallaan Suomen suurin. Hän suoritti tilalla useiden vuosien aikana puutarhakasvien lannoituskokeita useilla sadoilla koeruuduilla ja hankki Suomeen uusia hedelmäpuulajeja matkoiltaan ja saamistaan lahjoituksista. Lannoituskokeiden perusteella Jortikka alkoi valmistaa omia lannoitesekoituksiaan, ja vuodesta 1924 alkaen niitä alettiin myös myydä muualle Suomeen. 1920-luvun lopulla hän joutui kuitenkin talousvaikeuksiin ja joutui konkurssin jälkeen muuttamaan perheineen Helsinkiin. Kekkilän kartano myytiin sitten pakkohuutokaupassa 1931.
Jortikka onnistui kuitenkin käynnistämään lannoiteiden valmistuksen vuokratiloissa Helsingissä, ja kesällä 1930 hän vuokrasi lannoituskokeita varten pelto-alueen Malmin hautausmaan läheltä. Keväällä 1931 lannotteiden valmistus ja koetoiminta siirtyivät uudelle Kekkilän Puutarha Oy-nimiselle yhtiölle. Jortikka oli uuden yhtiön johtokunnan jäsen ja osakas vuoteen 1932 saakka, ja sen jälkeen hän jatkoi yhtiön palveluksessa vastaten koetoiminnasta ja lannotteiden koostumuksista. Kekkilän puutarhalannoitteet pystyivät kilpailemaan ulkomaisten vastaavien lannotteiden kanssa, koska jälkimmäisissä oli Suomen oloihin nähden liikaa typpeä. Vuonna 1932 Jortikasta tuli vastaperustetun Suomen Kotipuutarha-Liiton toimitusjohtaja. Vuonna 1931 Jortikka vieraili usean kuukauden ajan Neuvostoliitossa tutustumassa hedelmäpuiden pakkaskestävyyteen. Hän vieraili Pohjoisen hedelmäviljelyn keskusinstituutissa Koslovissa Moskovan eteläpuolella ja kävi myös Ukrainassa, Krimillä, Kaukasuksen, Volgan ja Kazanin seuduilla. Suomeen palattuaan Jortikka kirjoitti matkasta artikkelisarjan Kotipuutarha-lehteen. Jortikka perusti hedelmäpuiden viljelykokeita varten uuden taimitarhan Lohjan Hietaiseen ja vuonna 1936 perustettiin koetoimintaa varten Kokeilupuutarha Oy-niminen yhtiö. Mikko Jortikan tutkimustoiminta päättyi kuitenkin, kun hän sai sydäninfarktin lokakuun lopulla 1939.
Jortikka julkaisi useita puutarha-alan tietokirjoja ja oli vuosina 1930–1932 ilmestyneen Kotipuutarha-lehden toimittajana sekä sen jälkeen 1932 perustetun Puutarha ja Koti-lehden vastaavana toimittajana.
Aiheesta muualla
Mikko Jortikan lehtiartikkeleita:
Matti Nives
Matti Henrik Nives (s. 1980 Helsinki ) on suomalainen DJ, tuottaja, promoottori, toimittaja ja tiedottaja. Koulutukseltaan hän on filosofian maisteri, pääaineena englannin kieli. Nives perusti vuonna 2006 Jyväskylässä toimineen Somethin’ Else -klubin, joka keskittyi jazz-, funk- afrobeat- ja latin-musiikkiin. hän myös toimi klubin vakituisena DJ:nä.
Myöhemmin Nives on toiminut muun muassa Suomen Jazzliiton tuottaja-tiedottajana, Flow Festivalin tiedottajana sekä ohjelmaryhmän jäsenenä sekä We Jazz -klubin järjestäjänä ja DJ:nä. Hän on kulttuuriyritys We Jazz Oy:n toimitusjohtaja, jonka talliin kuuluvat muun muassa Timo Lassy Band sekä Jo Stance.
Nives toimitti Bassoradion Lauantaijatsit-ohjelmaa vuodesta 2009 kevääseen 2013 asti. Heinäkuussa 2013 Nives ja rumpalina tunnettu Teppo Mäkynen aloittivat uuden Jazz kiinnostaa -radio-ohjelman Radio Helsingissä.
Nives sai lokakuussa 2011 Yleisradion Jazzradion antaman Varjo-Yrjö -tunnustuksen työstään suomalaisen jazzkulttuurin hyväksi.
500-luku eaa.
500-luku eaa. oli vuosisata, johon kuuluivat vuodet 599–500 eaa.
Paikallismajuri
Paikallismajuri eli paikallisadjutantti oli varuskunnan tai linnoituksen komendantin apulaisena toiminut henkilö. Hänen tehtäviinsä kuului vartioinnin ja komendantin kanslian toiminnan johtaminen. Tällainen virkanimitys oli käytössä ennen ensimmäistä maailmansotaa ja se vastasi 1900-luvun alkupuoliskon aikana Suomessa komendantin adjutantin virkaa. Paikallismajuri ei ole sotilasarvo, vaan hallinnollinen virka.
Unwound
Unwound oli yhdysvaltalainen post-hardcore yhtye, joka perustettiin Washingtonissa vuonna 1991. Yhtyeeseen kuuluivat Justin Trosper (laulu, kitara), Vern Rumsey (basso), ja Brandt Sandeno (rummut). He kaikki kuuluivat aiemmin myös Giant Henry -yhtyeeseen. Brandt Sandeno lähti Unwoundista vuonna 1992 ja hänet korvasi Sara Lund. Tämä kokoonpano pysyi samana yhtyeen hajoamiseen asti 2002. Yhtye oli Kill Rock Stars -yhtiön leivissä koko 1990-luvun. Unwoundin soundi oli dissonoiva ja kulmikas yhdistettynä epätavallisiin kitaraääniin. Yhtyeen tyyli oli pääosin post-hardcore ja noise rock. Unwound oli kiertueella usein ja soitti "kaikenikäisten" klubikeikkoja.
Copa del Rey 2008–2009
Copa del Reyn kausi 2008–2009 on Copa del Reyn 105. kausi. Turnaus alkoi 25. elokuuta 2008 ja päättyi 13. toukokuuta 2009 pelattavaan loppuotteluun. Siihen osallistuu yhteensä 83 joukkuetta Primera Divisiónista, Segunda Divisiónista, Segunda División B:stä ja Tercera Divisiónista.
Ensimmäinen kierros
Kierroksella oli yhteensä 42 joukkuetta, mutta kuusi niistä pääsi suoraan seuraavalle kierrokselle. Joukkueet pelasivat yhden ottelun ja voittajat selvisivät seuraavalle kierokselle. Ottelut pelattiin 27. elokuuta 2008. Fuerteventura, Benidorm, Lemona, Mérida, Zamora ja Granada 74 pääsivät suoraan seuraavalle kierrokselle.
Toinen kierros
Toisella kierroksella pelasivat ensimmäisen kierroksen voittajat, kuusi suoraan toiselle kierrokselle päässyttä joukkuetta sekä 20 Segunda Divisiónin joukkuetta. Albacete selvisi suoraan seuraavalle kierrokselle. Joukkueet pelasivat yhden ottelun ja voittajat selvisivät seuraavalle kierokselle. Ottelut pelattiin 3. syyskuuta 2008.
Kolmas kierros
Ottelut pelattiin 8. lokakuuta 2008. Joukkueet pelasivat yhden ottelun ja voittajat selvisivät seuraavalle kierrokselle.
Neljäs kierros
Neljännellä kierroksella mukaan tulevat myös Primera Divisiónin joukkueet. Ottelut pelattiin kaksiosaisena 29. lokakuuta ja 12. marraskuuta 2008.
Loppuvaihekaavio
Loppuvaiheessa pelataan kolme pudotuskierrosta ja finaali. Ottelut pelataan kaksiosaisena. Kaksi parasta joukkuetta pääsevät finaaliin ja se pelataan 13. toukokuuta 2009.
Neljännesvälierät
Ensimmäiset osaottelut pelattiin 6. ja 7. tammikuuta ja toiset osaottelut 14. ja 15. tammikuuta 2009.
Puolivälierät
Ensimmäiset osaottelut pelattiin 21. ja 22. tammikuuta ja toiset osaottelut 28. ja 29. tammikuuta 2009.
Välierät
Ensimmäiset osaottelut pelataan 4. ja 5. helmikuuta ja toiset osaottelut 4. maaliskuuta 2009.
Arvo Salo
thumb|right|Arvo Salo vuonna 1961. Arvo Jaakko Henrikki Salo (2. toukokuuta 1932 Merikarvia – 9. heinäkuuta 2011 Merikarvia) oli suomalainen kirjailija, toimittaja ja kansanedustaja. Hän toimi SDP:n kansanedustajana 1966–1970 ja 1979–1983 edustaen Helsingin vaalipiiriä sekä kulttuuriministerinä Sorsan III hallituksessa 1982–1983. Taiteilijaprofessorina hän toimi vuosina 1988–1993. Lisäksi hän toimi lukuisissa luottamustehtävissä muun muassa Helsingin kaupunginvaltuustossa, Väinö Tannerin Säätiön hallituksen puheenjohtajana ja Työväen Sivistysliiton puheenjohtajana. Salo sai professorin arvonimen 2003. Sotilasarvoltaan hän oli reservin yliluutnantti.
Salo opiskeli Helsingin yliopistossa ja toimi opiskeluaikanaan aktiivisesti Satakuntalaisessa Osakunnassa. Kun Salolta vuonna 2002 haastattelussa kysyttiin, mitä satakuntalaisuus hänelle merkitsee, hän totesi: "Osakunta teki minusta satakuntalaisen".
Salo oli jo ennen osakuntaan liittymistään menestynyt erinomaisesti kirjoituskilpailuissa, joten hän päätyi osakunnan lehden Satakuntalaisen toimituskuntaan ja myöhemmin päätoimittajaksi. Satakuntalaisen jälkeen Salo siirtyi Ylioppilaslehteen päätoimittajaksi vuosina 1959-1961. Haastattelussa hän on kertonut osakuntatoveri Antti-Veikko Perheentuvan houkutelleen hänet liittymään SDP:n jäseneksi. Osakunnan ilmapiiri oli vielä 50-luvulla epäpoliittinen ja vasemmistolaisuus oli käytännössä tuntematonta.
Salo sai Eino Leinon palkinnon 1964 ansioistaan ylioppilasjournalismin saralla. Myöhemmin hän oli toimittajana muun muassa Helsingin Sanomissa ja Suomen Sosialidemokraatissa. Hän sai Suomen Kuvalehden journalistipalkinnon 1977.
Kirjailijana Salo tuli tunnetuksi näytelmistään ja runoteoksistaan. Salon kirjoittamista näytelmistä tunnetuin on Lapualaisooppera (1966). Muita ovat muun muassa Mustalaisoperetti (1969), Yks perkele, yks enkeli (1985), Vallan miehet (1986), Ouraooppera (2002) sekä Matilda ja Nikolai Porin Oopperalle 2004. Pakinakokoelmia ovat muun muassa Kirjeitä hyllystäni (1977) ja Valitut huulet (1966). 1960-luvulla Salo kirjoitti myös kisällilauluja, esimerkiksi ”Pesäpallolaulun”.
Vuonna 1967 kapteeni Artturi Vuorimaa nosti Saloa vastaan oikeusjutun. Salo oli lainannut Lapualaisoopperaan muun ohella useita otteita Vuorimaan teoksesta Kolme kuukautta Kosolassa, minkä vuoksi Vuorimaa syytti Saloa tekijänoikeusrikoksesta. Helsingin raastuvanoikeus hylkäsi Vuorimaan kanteen, mutta Vuorimaa valitti hovioikeuteen, joka tuomitsi Salon sakkoihin ja 2 000 markan korvauksiin Vuorimaalle. Asia eteni korkeimpaan oikeuteen, joka vapautti Salon sakkorangaistuksesta ja korvauksista. Salon puolustusasianajajana toimi varatuomari Kullervo Kemppinen.
Salo suomensi 1970-luvulla Suomen Kuvalehteen Koiraskoira -sarjakuvaa (Fred Basset). Varhaiset muistelmansa Salo julkaisi 1986 nimellä Kirjavat päivät. Hänen teostaan Ouraoopperaa on esitetty vielä 2000-luvulla Merikarvialla.
Petri Munck
Petri Erik Munck (s. 2. kesäkuuta 1977 Helsinki) on suomalainen popmuusikko, sanoittaja, säveltäjä, laulaja sekä kitaristi. Munck on tehnyt ja tuottanut musiikkia useille eri artisteille, mutta esittänyt musiikkiaan myös itse.