cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Maastohiihto
Varusteet
Luistelussa ja perinteisessä tyylissä käytetään hieman erilaisia välineitä. Luistelussa sauvat ovat pidempiä, mutta sukset lyhyempiä ja jäykempiä. Sopiva perinteisen tyylin suksi on oma pituus + 15–25 cm. Sopiva sauva on puolestaan 83–86 % omasta pituudesta, eli noin hiihtäjän kaulakuoppaan asti. Perinteisen sääntöuudistuksen mukaan perinteisen hiihtotavan kilpailussa sauvan pituus saa olla maksimissaan 83 % omasta pituudesta. Sopiva luistelusuksi on oma pituus + 10–15 cm. Sopiva luistelusauva on 88–91 % omasta pituudesta. Vapaan hiihtotavan kilpailuissa sauva saa olla maksimissaan saman pituinen kuin hiihtäjä itse. Pituus mitataan niin, että hiihtäjä seisoo tasaisella alustalla hiihtokengät jalassa ilman päähinettä. Pituus on tason alareunasta pään korkeimpaan kohtaan.
Alla olevasta taulukosta voi katsoa, kuinka pitkä sauvan tulee olla luisteluun ja perinteiseen. Luistelumonot ovat varreltaan korkeampia ja tukevat enemmän nilkkaa kuin perinteisen tyylin monot. Suksen siteet ovat luistelussa jäykemmät eli ne rajoittavat monon nousua toisin kuin perinteisen tyylin siteissä. Vain toiselle tyylille suunniteltujen välineiden lisäksi harrastekäyttöön on olemassa myös niin kutsuttuja combi-välineitä, jotka soveltuvat sekä luisteluun että perinteiseen.
John Carlson
Seuraura
225px|thumb|right|John Carlson AHL-joukkue Hershey Bearsin paidassa tammikuussa 2010. Carlson aloitti jääkiekon viisivuotiaana lajia pelanneen isän avustuksella. Hän kävi lukion Cathedral High Schoolissa Indianapolisissa, jonka jälkeen hän pelasi vuodet 2005–2007 AJHL-joukkue New Jersey Rocketsissa. Siellä viimeisellä kaudellaan 2006–2007 Carlson voitti tehopisteillä 12+38=50 liigan puolustajien pistepörssin ja joukkueen sisäisen pistepörssin voiton. Kauden päätteeksi Carlson valittiin liigan parhaaksi hyökkääväksi puolustajaksi.
Carlson pelasi kauden 2007–2008 USHL-joukkue Indiana Icessa, jossa oli jo esiintynyt edellisellä kaudella kahdessa ottelussa. Hän oli tehoilla 12+31=43 liigan toiseksi tehokkain puolustaja Blake Kesselin jälkeen. Kauden päätteeksi Carlson valittiin liigan tulokkaiden tähdistökentälliseen ja toiseen tähdistökentälliseen.
Washington Capitals varasi Carlsonin ensimmäisellä kierroksella 27. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2008. Hän teki marraskuussa 2008 kolmivuotisen tulokassopimuksen Capitalsin kanssa. Carlson pelasi kuitenkin kauden 2008–2009 OHL-joukkue London Knightsissa. Hän teki tehot 16+60=76 ja valittiin liigan toiseen tähdistökentälliseen sekä tulokkaiden tähdistökentälliseen. Carlson voitti myös sarjan tulokkaiden syöttöpörssin 60 syötöllään. Hän pelasi kevätkauden Capitalsin farmijoukkue Hershey Bearsissa ja voitti AHL:n mestaruuden Calder Cupin.
Maajoukkueura
Carlson oli ratkaisemassa alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruutta vuonna 2010, sillä hän teki loppuottelussa Kanadaa vastaan Yhdysvaltojen jatkoajalla syntyneen 6-5-voittomaalin. Carlson valittiin turnauksen tähdistökentälliseen. Hän oli kolmella osumallaan puolustajien parhaita maalintekijöitä Kanadan Alex Pietrangelon, Suomen Jyri Niemen ja joukkuetoveri Matt Donovanin kanssa.
Eliezer Sherbatov
Eliezer Sherbatov (s. 9. lokakuuta 1991 Rehovot, Israel) on israelilais-venäläinen, Kanadassa varttunut jääkiekkoilija, joka on vapaa-agentti. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä ja laukoo oikealta. Sherbatovin vanhemmat ovat lähtöisin Moskovasta, Venäjältä.
Seuraura
Sherbatov syntyi Israelissa venäjänjuutalaiseen perheeseen, mutta muutti perheineen Kanadaan, Québecin Lavaliin ollessaan kaksivuotias. Sherbatov pelasi jo 13-vuotiaana miesten pelejä Israelin liigan HC Metullassa kaudella 2004–2005. Kaudella 2005–2006 hän kärsi jalan hermovauriosta. Sherbatov pelasi Metullassa vuoteen 2008 saakka. Kaudella 2008–2009 hän pelasi Québecin paikallista juniorisarjaa Laval-Bourassa Rousseau Sportsin riveissä. Sherbatov voitti tehoilla 29+32=61 joukkueen sisäisen pistepörssin ja sijoittui sarjan pistepörssissä kolmanneksi. Hän voitti kauden päätteeksi sarjan mestaruuden, Telus Cupin. Ikäluokasta koko Kanadan mestaruusturnauksessa Laval voitti pronssia.
Kaudeksi 2009–2010 Sherbatov siirtyi pelaamaan QMJHL-joukkue Montréal Juniorsiin, jossa hän teki 62 runkosarjaottelussa tehot 12+18=30. Kesken toisen QMJHL-kautensa 2010–2011 Sherbatov ja János Hári kaupattiin tammikuussa 2011 Baie-Comeau Drakkariin. Kaudeksi 2011–2012 hän oli siirtymässä belgialaisjoukkue White Caps Turnhoutin riveihin, Alankomaiden pääsarjaan Eredivisiehen. Sherbatov ei ehtinyt edustaa seuraa runkosarjassa, sillä hän siirtyi jo syyskuussa 2011 Ranskan Ligue Magnusissa pelanneen Bisons de Neuilly-sur-Marnen harjoitusrinkiin. Sherbatov sai try-outin päätteeksi kevääseen 2012 ulottuvan sopimuksen.
Kaudeksi 2012–2013 HC Neuilly-sur-Marne putosi Ranskan toiseksi korkeimmalle sarjatasolle FFHG Division 1:een. Hän voitti joukkueen sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 20+31=51, joilla Sherbatov sijoittui koko sarjan pistepörssissä kuudenneksi Toulouse BHC:n Karl Fournierin jälkeen. Kaudeksi 2013–2014 hän siirtyi Kazakstanin mestaruussarjassa pelaavaan HK Astanaan. Sherbatov oli tehoilla 16+24=40 joukkueen paras syöttäjä ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton Ivan Kiseljovin kanssa. Kaudeksi 2014–2015 hän siirtyi Beibarys Atıraw'n joukkueeseen. Kaudella 2015–2016 Sherbatov oli joukkueen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 12+33=45. Hän voitti kevään 2016 pudotuspelien maalipörssin ja sijoittui pistepörssissä toiseksi Rastislav Gašparin jälkeen. Sherbatov voitti myös pudotuspelien tehotilaston lukemalla +8. Hän voitti kauden päätteeksi Kazakstanin-mestaruuden. Sherbatov jakoi myös Atıraw'n sisäisen piste- ja maalipörssin voiton Kazakstan cupissa tehoilla 3+2=5.
Maajoukkueura
Sherbatov edusti Israelia II-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2010, 2012 ja 2014 sekä III-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2011. Hän voitti koko vuoden 2011 turnauksen piste-, maali- ja syöttöpörssin tehoilla 14+12=26 sekä +/--tilaston merkinnällä +22. Sherbatov oli nostamassa Israelia seuraavaksi vuodeksi IIB-divisioonaan ja hänet valittiin turnauksen parhaaksi hyökkääjäksi. Sherbatov tuli turnauksen myötä tunnetuksi myös Internetissä tehdessään läpiajosta näyttävän maalin Kreikkaa vastaan. Hän vei kiekon mailallaan jalkojensa väliin, sinkautti kiekon ilmaan ja laittoi sen maalin kattoon. Vuoden 2012 IIB-divisioonan turnauksessa Sherbatov oli tehoilla 9+5=14 Israelin paras pistemies sekä koko turnauksen kolmanneksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemis. Hänet palkittiin Israelin parhaana pelaajana.
Sherbatov on tehnyt Internetissä tunnetun maalin jo aiemmin, sillä hän teki Bulgariassa ilmaveivimaalin vain 13-vuotiaana alle 18-vuotiaiden III-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2005, jolloin Sherbatov voitti pronssia. Hän edusti Israelin alle 18-vuotiaiden maajoukkuetta myös vuoden 2006 turnauksessa sekä II-divisioonan MM-turnauksessa vuonna 2008.
Tiaiskerttuli
Tiaiskerttuli (Setophaga americana) on pohjoisamerikkalainen kerttulilaji, joka on Euroopassa hyvin harvinainen harhailija.
Ulkonäkö ja koko
Tiaiskerttuli on 10,5-11,5 senttimetriä pitkä. Sen yläpuoli on tumman siniharmaanvihreä, kurkku ja rinta keltaiset ja vatsa valkoinen. Siivessä on kaksi kapeaa, valkoista juovaa. Silmän ympärillä on valkea ja ohut, epätäydellinen silmärengas.
Sretenski bulvarin metroasema
Sretenski bulvar on yksi Moskovan metron asemista. Se avattiin 29. joulukuuta 2007.
Mikrohame
thumb|200px|[[Denim|Farkkukankainen mikrohame.]]
René Dif
René Dif (s. 17. lokakuuta 1967 Frederiksberg, Tanska) on tanskalainen muusikko ja näyttelijä, joka tunnetaan paremmin Aqua-eurodanceyhtyeen miessolistina.
Elämä
René Difin isä oli algerialainen ja äiti tanskalainen. Hänellä on kaksi nuorempaa veljeä ja sisko. Hän ei koskaan kiinnostunut koulusta, ja hänet erotettiinkin useasti koulusta. Rene lopetti koulun yhdeksännellä luokalla ja meni töihin risteilylaivalle. Kun Rene oli Barbadoksella ja kuuli erään paikallisen DJ:n soittoa, hän päätti ryhtyä DJ:ksi. Rene meni Norjaan toteuttamaan unelmaansa tulla tähdeksi. Ollessaan DJ Norjassa Rene tapasi erään alihankkijan, joka auttoi häntä levyttämään Groove Your Soul -levyn, ja singlen, "I Believe". Ne olivat ehkä epäonnistuneita, mutta Renellä oli laulamisen lahja. René tapasi Lene Nystrom Rastedin risteilyllä vuonna 1994. Kun hän, Claus Norréen ja Søren Rasted perustivat bändin, he tarvitsivat vielä naislaulajan. Lene Grawford Nystrøm kysyi paikkaa. Yhtye, Aqua, sai kansainvälistä huomiota. Kun Aqua hajosi vuonna 2001, René julkaisi kolme soolosingleä: "Let It All Out (Push It)", "The Uhh Uhh Song" ja "Uhh La La La". Vuonna 2004 hän kuitenkin rupesi näyttelemään ja tähdittämään monia Lasse Olsenin elokuvia. Renellä oli myös baari Kööpenhaminassa.
Alx Danielsson
Alexander "Alx" Danielsson (s. 1. huhtikuuta 1981 Östersund) on ruotsalainen kilpa-autoilija.
Danielsson on vuoden 2006 Formula Renault 3.5 -sarjan mestari.
Tulessa syntynyt 2
Tulessa syntynyt 2 (Firestarter 2: Rekindled) on vuonna 2002 ensi-iltansa saanut televisioelokuva. Se on jatkoa vuonna 1984 ilmestyneelle Tulessa syntynyt -elokuvalle, joka perustuu Stephen Kingin romaaniin Tulisilmä. Elokuvan on ohjannut Robert Iscove.
Juoni
Charlene "Charlie" McGee joutui lapsena pakenemaan viranomaisia tämän omatessa kyvyn sytyttää tulta. Nyt tyttö on aikuisikään asti pakoillut viranomaisia, jotka ovat vastuussa hänen pelottavasta kyvystään. Kun viranomaiset, ja yhä hengissä oleva, Charlien kykyä itselleen haavitteleva John Rainbird, saavuttavat viimein Charlien, on hänen pakko turvautua jälleen kykyihinsä pelastaakseen henkensä. Välienselvittely on vääjäämätön ja Charlien ainoa selviytymiskeino on liittoutua James Richardson nimisen miehen kanssa vihollisiaan vastaan.
Ikikipinä
right|thumb|Allspark vuoden 2007 [[Transformers (elokuva)|Transformers-elokuvassa.]] Ikikipinä on kuvitteellinen artefakti tai käsite Transformers-universumissa.
Beast Machines
Sarjassa Beast Machines Ikikipinää kuvailtiin transformereiden tuonpuoleiseksi, josta transformereiden kipinät syntyvät ja jonne ne palaavat sammuessaan.
Robots in Disguise
Sarjassa Transformers: Robots in Disguise "Ikikipinä" on Vector Sigmasta käytetty nimi.
Elokuvasarja
Michael Bayn ohjaamissa Transformers-elokuvissa Ikikipinää kutsuttiin tekstityksissä (televisioversiota lukuun ottamatta) "Allsparkiksi". Allspark on kuutio, jonka energia pystyy luomaan mistä tahansa koneesta transformerin tai korjaamaan tämän entiselleen. Toisin kuin useimmissa jatkumoissa, joissa transformerit olivat Primusin luomia, elokuvissa Allspark olikin luonut kaiken elämän Cybertronilla.
Transformers (2007)
Vuoden 2007 Transformers-elokuvassa Megatron yritti vuosituhansia sitten viedä Allsparkin ja käyttää sitä Cybertronin valloittamiseen. Autobotit estivät suunnitelman lähettämällä Allsparkin avaruuteen. 12 000 vuotta sitten Allspark päätyi Maahan ja putosi Coloradojokeen, josta alkuperäinen seitsikko (The First Seven, sittemmin Sektori 7) löysi sen vuonna 1913. Seitsikkoon kuulunut, sittenmin Presidentiksi noussut, Hover rakennutti vuonna 1931 padon Allsparkin päälle, jolloin neljän jalkapallokentän korkuinen betonimassa esti Allsparkin säteilyn näkymisen avaruuteen. Megatron seurasi Allsparkia Maahan 2 000 vuotta sitten, mutta teki pakkolaskun Maan Pohjoisnavalle, josta kapteeni Archibald Witwicky löysi sen jäätyneenä vuonna 1897. Siellä kapteeni Witwicky aktivoi vahingossa Megatronin navigointijärjestelmän, joka piirsi tiedot Allsparkin sijainnista tämän silmälaseihin. Vuonna 1934 Megatron vietiin myös Hooverin padon sisään. Megatron laitettiin syväjäähän vuonna 1935 ja nämä olivat siellä, kun Decepticonit hyökkäsivät padolle nykyhetkenä. Megatron on kaiken nykyaikaisen teknologian, kuten miksosirujen, lähde. Bumblebee pienensi kolossaalisen Allsparkin käsin käsiteltävään kokoon, jonka jälkeen Sam, Mikaela, Bumblebee ja kapteeni William Lennoxin sotilaat veivät Allsparkin Mission Cityyn, jonne Megatron ja muut Decepticonit seurasivat sitä. Taistelu kaupungissa päättyi, kun Sam työnsi Allsparkin Megatronin rintaan aiheuttaen sekä Allsparkin pirstoutumisen että Megatronin tuhoutumisen. Optimus Prime ottaa Allsparkin sirpaleen Megatronin rinnasta ja sulkee sen kouraansa.
Transformers: Kaatuneiden kosto
Elokuvassa Transformers: Kaatuneiden kosto ilmeni, että kahdessa Allsparkin palasessa oli vielä voimaa jäljellä. Toinen oli takertunut Samin vanhaan paitaan ja aiheutti Samille myös näkyjä liittyen Primejen vierailuun Maassa 19000 vuotta sitten. Sam antoi sen Mikaelalle, joka piti sitä hallussaan, kunnes Sam käytti sitä Jetfiren herättämiseen. Toinen taas oli NESTin tukikohdassa eräässä bunkkerissa. Soundwave sai sen sijainnin selville ja lähetti Ravagen ja Reedmanin viemään sen. Kun se oli viety, Ravage, Tohtori ja Constructiconit käyttivät sitä elvyttämään Megatronin.
Transformers: Animated
Transformers: Animatedissa Ikikipinä olikin eräänlainen kristalli, jota säilytettiin eriskummallisen näköisessä kotelossa. Voimiltaan se oli täysin samanlainen kuin Michael Bayn elokuvissa. Optimus Prime, Bumblebee, Bulkhead, Prowl ja Ratchet löysivät sen, mutta saivat saman tien Megatronin peräänsä. Hätistettyään Megatronin pois kimpusta, he tekivät pakkolaskun Detroitiin ja 50 vuoden jälkeen he heräsivät.
Kun Autobottien ensimmäinen ihmisliittolainen, Sari Sumdac, löysi sen, Ikikipinä loi hänelle avaimen, jota Sari voisi käyttää Autobottien kärsimien vaurioiden parantamiseen. Avaimen voima myös loi Dinobotit sekä Soundwaven Megatronin avulla (vielä kun hän oli pelkkänä päänä Sumdacin labrassa). 1. kauden lopulla Decepticonit Lugnut ja Blitzwing veivät sen ja elvyttivät Megatronin. Megatron sai lopulta Ikikipinän itselleen ja asetti kipinäkammioonsa, minkä seurauksena Megatronista tuli melkein voittamaton. Mutta sitten Optimus iski Sarin avaimen suoraan Ikikipinään ja hajotti sen sirpaleiksi. 2. ja 3. kaudella sekä Autobotit että Decepticonit etsivät sen siruja. Sirut aiheuttivat sekoamisia useisiin eri koneisiin Detroitissa ja loivat myös uusia transformereita kuten Romuloisen ja Constructiconit Scrapper, Mixmaster ja Dirt Boss.
Transformers: Prime
Animaatiosarjassa Transformers: Prime Ikikipinä on kuvattu samanlaiseksi kuin Transformers: Exodus -kirjassa sekä Beast Warsin tavoin transformereiden tuonpuoleiseksi. Useat hahmot ovat sarjan aikana vannoneet "Ikikipinän nimeen".
Ikikipinä esiintyi ainoastaan televisioelokuvassa Predacons Rising. Se oli suljettuna Alpha Trionin rakentamaan tuhoutumattomaan säiliöön ja ajautunut asteroidivyöhykkeelle Theta Scorpiin lähellä, josta Optimus Prime ja Wheeljack kävivät hakemassa sen. Mutta palatessaan Cybertronille, Optimus joutui tyhjentämään säiliön, jotta sitä voitaisiin käyttää Unicronin Vastakipinän vangitsemiseen. Ikikipinän voima oli siirretty Johtajuuden Matriisiin, joten Optimus itse oli yhtä sen kanssa ja siten joutui uhraamaan itsensä, jotta se voitaisiin palauttaa Cybertronin ytimeen ja uutta elämää kyettäisiin jälleen tuottamaan.
Artpack
Artpack (suom. suoraan käännettynä taidepakkaus) on erilaista tietokoneella tehtyä, pääasiassa visuaalista taidetta sisältävä ja yleensä pakattu (esim. ZIP, RAR) arkisto. Käsite liittyy pääasiassa niin sanottuun "artskeneen", tällaisen digitaalisen taiteen tekoon keskittyneeseen alakulttuuriin.
Artpackit sisältävät tyypillisesti ANSI- tai ASCII-taidetta tai VGA-bittikarttagrafiikkaa (hirez, high resolution). Tämän lisäksi niissä voi olla esimerkiksi RIPscrip-taidetta, MOD-musiikkia, erilaisia introja ja joskus myös runoutta tai muita kirjoituksia.
Ensimmäinen varsinainen artpack oli todennäköisesti ACiD Productionsin julkaisema "The Acquisition" 1990-luvun alussa. Erilaisten artskeneryhmien tekemät artpackit nimettiin alkujaan yleensä julkaisukuukauden mukaan, esimerkkinä <tt>ACDU0692.zip</tt> (Acidin artpack kesäkuulta 1992). Myöhemmin, julkaisutahdin harvetessa ja muuttuessa satunnaisemmaksi, artpackeja alettiin nimetä julkaisujärjestyksessä, esimerkkinä <tt>MIMIC50.ZIP</tt> (ASCII-ryhmä Mimicin 50. artpack).
Juan Pablo Colinas
Ura
Juan Pablo aloitti ammattilaisuransa kotikaupunkinsa Cultural Leonesasta, josta hän siirtyi vuonna 2000 Deportivo Alavésiin. Ensimmäisellä kaudellaan edustusjoukkueessa hän toimi ranskalaisvahti Richard Dutruelin varamaalivahtina. Seuraavina kahtena kautena hänellä oli niin ikään vaikeuksia nousta joukkueen ykkösmaalivahdiksi. Kolmen kauden aikana Alavésissa hänellä kertyi tilille vain 15 ottelua. Ensimmäisen pääsarjaottelunsa hän pelasi 22. syyskuuta 2002 ottelussa Villarrealia vastaan.
Vuonna 2005 Juan Pablo siirtyi Numanciaan. Hän pelasi seuraavien kahden kauden aikana yhteensä 70 ottelua. Hän palasi Numanciaan kaudeksi 2008–2009, kun joukkue nousi neljännen kerran historiassaan maan pääsarjaan. Kauden 2007–2008 hän pelasi Tenerifessä.
Kesäkuussa 2009 Juan Pablo irtisanoutui sopimuksestaan Numancian kanssa, ja teki uuden kolmivuotisen sopimuksen pääsarjaseura Sporting Gijónin kanssa.
Leinon vangit
pienoiskuva|Sisäministeri [[Yrjö Leino huhtikuussa 1948.]] ”Leinon vangit” oli yhdeksäntoista henkilön ryhmä, jotka Suomen sisäministeri Yrjö Leino (SKDL) luovutti huhtikuussa 1945 liittoutuneiden valvontakomission neuvostoliittolaisille edustajille ja jotka vietiin vankeina Neuvostoliittoon. Luovutusta vaati valvontakomission puheenjohtaja Andrei Ždanov, joka väitti kyseisiä henkilöitä sotarikollisiksi ja neuvostovastaisiksi terroristeiksi. Väitettyjä rikoksia ei kuitenkaan yksilöity eikä niistä esitetty todisteita. Ryhmään kuului yksitoista Suomen kansalaista ja kahdeksan Suomessa Nansenin passilla oleskellutta pakolaista. Tapaus tuli julkisuuteen kolme vuotta myöhemmin ja johti toukokuussa 1948 eduskunnan Leinolle antamaan henkilökohtaiseen epäluottamuslauseeseen, mikä pakotti hänet eroamaan sisäministerin tehtävistä. Lain mukaan Leinolla ei ollut oikeutta luovuttaa Suomen kansalaisia ulkomaille pelkkien perustelemattomien epäilyjen perusteella, eikä välirauhansopimus antanut valvontakomissiolle oikeutta vaatia tällaista luovutusta.
Dostonbek Tursunov
Dostonbek Tursunov (s. 13. kesäkuuta 1995 Oltiariq) on uzbekistanilainen jalkapalloilija.
Leinon vangit
Luovutetuista suurin osa oli Suomessa asuneita venäläisiä valkoisia emigrantteja, joista osa oli saanut Suomen kansalaisuuden. Kaksi oli syntyperäisiä Suomen kansalaisia ja yksi oli syntyperältään saksalainen. Luovutetut tuomittiin Neuvostoliitossa erilaisista poliittisista rikoksista. Yksi teloitettiin ja viisi muuta kuoli vankeudessa. Yksitoista pääsi palaamaan Suomeen Josif Stalinin kuoleman jälkeen 1950-luvun puolivälissä, minkä lisäksi kaksi jäi vapauduttuaan asumaan Neuvostoliittoon. Kolme palanneista kirjoitti vankileirikokemuksistaan muistelmakirjan.
Dostonbek Tursunov
Jalkapallomaajoukkue
Tursunov debytoi Uzbekistanin maajoukkueessa 2018. Hän on pelannut viisi maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Leinon vangit
Varmuudella tunnettuja ”Leinon vankeja” oli 19, mutta jotkin lähteet mainitsevat määräksi 20. Ylimääräisen henkilön on arveltu olleen entinen sotavanki ja Neuvostoliiton kansalainen. Lisäksi kaksi Ždanovin alkuperäisellä listalla olleista henkilöistä ei ollut enää Suomessa ja vältti siten pidätyksen.
Japanin kiinalaiset
Japanin kiinalaiset ovat Japanissa asuvia kiinalaisia, joiden tausta on Taiwanissa tai Kiinan mannermaalla. Vuonna 2001 näiden maiden kansalaisia oli Japanissa yhteensä 381 225. Lukuun ei kuulu Japanin kansalaisuuden saaneet henkilöt.
Leinon vangit
Luovutuspyyntö ja pidätys
pienoiskuva|pysty=0.85|[[Andrei Ždanov vuonna 1944.]] Suomen allekirjoitettua Moskovan välirauhansopimuksen syyskuussa 1944 maahan asettui liittoutuneiden valvontakomissio, jota johti neuvostoliittolainen kenraalieversti Andrei Ždanov. Maaliskuun 1945 eduskuntavaalien jälkeen 17. huhtikuuta nimitettyyn uuteen hallitukseen tuli kolme kommunistista ministeriä. Heistä yksi oli Yrjö Leino, joka sai tärkeän sisäministerin salkun.
Japanin kiinalaiset
Historia
Ensimmäiset kiinalaiset Japanissa olivat lähinnä kiinalaisten hallitsijoiden sinne lähettämiä lähetystöjä. 500-luvulla Japanin hallitsijat pyrkivät edistämään buddhalaisuutta massaan ja tämän takia maahan muutti suuri joukko kiinalaisia ja korealaisia. Japanin yhdistyttyä Yamato-kaudella kiinalaisia oppineita, jotka asettuivat pääkaupunki Kioton alueelle. Tang-dynastian rappeutumisen myötä 800-luvulla tulijoiden määrä kuitenkin laski ja maahan jo tulleet sulautuivat japanilaiseen valtaväestöön.
Leinon vangit
Luovutuspyyntö ja pidätys
Vasta neljä päivää sisäministerinä toiminut Leino sai myöhään illalla 20. huhtikuuta 1945 puhelimitse kutsun saapua välittömästi valvontakomission luo Hotelli Torniin. Kokemattomuutensa vuoksi hän pyysi mukaansa tuekseen Valtiollisen poliisin (Valpo) päällikön Nikolai Saarnion. Tapahtumista Tornissa tunnetaan Leinon ja Saarnion kuvaukset, jotka ovat pääosin yhdenmukaiset.
Leino saapui noin kello 23 Torniin, jossa hänet otti vastaan valvontakomission varapuheenjohtaja Grigori Savonenkov yhdessä everstiluutnantti A. N. Fjodorovin kanssa. Savonenkov kertoi tiukkasävyisesti valvontakomission paljastaneen salaisen terroristiorganisaation ja ojensi Leinolle nimilistan sekä Ždanovin allekirjoittaman kirjeen, jossa vaadittiin kyseisten henkilöiden pidättämistä välirauhansopimuksen 13. artiklan perusteella ja luovuttamista komissiolle. Myös nimettyjen henkilöiden arvo-omaisuus oli takavarikoitava ja luovutettava.
Kirjeen sisältö oli kokonaisuudessaan seuraava:
Kirjeessä mainittu välirauhansopimuksen 13. artikla velvoitti Suomea avustamaan liittoutuneita sotarikoksista syytettyjen henkilöiden pidättämisessä ja tuomitsemisessa. Oman kertomansa mukaan Leino kysyi Saarnion mielipidettä, ja tämän mielestä heillä ei ollut muuta mahdollisuutta kuin noudattaa määräystä ja suorittaa pidätykset. Kaikki listan henkilöt olivat Leinolle täysin tuntemattomia. Leino määräsi Helsingin poliisimestari Erik Gabrielssonin ja kaupungin poliisilaitoksen avustamaan Valpoa pidätyksissä. Myös Fjodorov valvoi ja ohjeisti toimintaa. Viranomaiset toimivat nopeasti, ja valvontakomission nimeämät henkilöt pidätettiin kodeistaan eri puolilta Helsinkiä seuraavan yön aikana ja koottiin Valpon tiloihin Ratakadulle. Heitä ei kuulusteltu eikä pidätyksen syytä kerrottu. Listalla olleista Unto Parvilahti oli suljettu jo syyskuussa 1944 turvasäilöön, ja hänet tuotiin Ratakadulle Katajanokan vankilasta.
Japanin kiinalaiset
Historia
Myöhemmin Japaniin muuttaneet kiinalaiset olivat pikemminkin kauppiaita kuin oppineita. Ming- ja Qing-dynastioiden aikana kaupankäynti japanilaisten kanssa oli kielletty, mutta kiinalaiset ja japanilaiset merirosvot kävivät silti kauppaa. Tokugawa-shōgunaatin alkuaikoina Nagasakiin muodostui pieni kiinalaisten kauppiaiden yhteisö. Tokugawa-shōgunaatti alkoi rajoittaa kaupankäyntiä ulkomaiden kanssa vuodesta 1639 lähtien ja kiinalaisten oikeuksia asua Japanissa alettiin vähitellen rajoittaa. Vuonna 1688 kiinalaiset rajattiin ghettoon ja vapaa liikkuminen kaupungissa kiellettiin. Nämä rajoitukset poistuivat vasta 1800-luvulla.
Leinon vangit
Luovutuspyyntö ja pidätys
Pidätetyt luovutettiin valvontakomissiolle varhain seuraavana aamuna. Heidät kuljetettiin käsiraudoissa suomalaisella poliisiautolla NKVD:n miesten vartioimina komission käytössä olleelle Malmin lentoasemalle, jossa Ždanov oli heitä vastassa. Ždanovin kysyessä vankeja saattaneelta upseerilta, miten operaatio oli sujunut, tämä vastasi: ”Hyvin.” Malmilta vangit lennätettiin kahdella DC-3-lentokoneella Neuvostoliittoon. Toinen koneista lensi suoraan Moskovaan, toinen suoritti välilaskun Leningradiin. Leino sai vasta myöhemmin päivällä tietää, että pidätetyt oli jo viety pois Suomesta. Muistelmakirjassaan Kommunisti sisäministerinä (1958) hän kertoi, ettei tällaisesta ollut sanallakaan puhuttu hänen ja Savonenkovin keskustelussa. Lisäksi hän sanoi antaneensa määräyksen vain pidätykseen, ei luovutukseen ulkomaille. Tutkija Pekka Kauppala on pitänyt mahdollisena, että pidätettyjen luovutuksen valvontakomissiolle olisivat suorittaneet omavaltaisesti jotkut punaisen Valpon johtohenkilöt ilman Leinon varsinaista määräystä. Myös valvontakomission brittiläiset jäsenet saivat kuulla tapahtuneesta vasta jälkikäteen ja tuomitsivat menettelyn.
Japanin kiinalaiset
Historia
Vuonna 1858 Japani suostui avaamaan satamiaan länsimaiden kauppiaille. Vastaavaa sopimusta ei tehty Kiinan kanssa, mutta tämä ei estänyt kiinalaisia hyödyntämästä satamien avautumista. Kiinan–Japanin sodan puhjettua vuonna 1894 suuri osa kiinalaisista muutti kuitenkin takaisin Kiinaan. Japani voitti sodan ja liitti itseensä Taiwanin saaren. Sodan jälkeen Taiwanista ja jälleen Kiinan mannermaalta alkoi muuttaa siirtolaisia Japaniin, mikä käänsi kiinalaisten määrän nousuun. Suuren Kantōn maanjäristyksen jälkeen levisi huhu, jonka mukaan joku ulkomaalainen oli myrkyttänyt paikallisen kaivon. Väkijoukot vainosivat tästä syystä paikallisia kiinalaisia ja korealaisia. Maanjäristys myös tuhosi Jokohaman kiinalaiskaupunginosan.
Leinon vangit
Luovutuspyyntö ja pidätys
Historiantutkija Erkki Vettenniemen mukaan Ždanovin Leinolle antama pidätys- ja luovutusmääräys ylitti valvontakomission valtuudet, joten kyseessä oli käytännössä ihmisryöstö. Leino myönsi itsekin muistelmissaan tehneensä vähintään muotovirheen, kun hän ei ollut vienyt asiaa etukäteen Suomen hallituksen käsiteltäväksi; valvontakomission oli tarkoitus olla vain yhdyselin Suomen ja Neuvostoliiton hallitusten välillä, ei antaa määräyksiä suoraan Suomen viranomaisille. Leinon mielestä kuka tahansa muu olisi kuitenkin joutunut hänen sijassaan toimimaan samoin, sillä ”valvontakomission käsky oli silloin laki”. Tapauksesta kuultuaan myös pääministeri J. K. Paasikivi ja presidentti C. G. E. Mannerheim jakoivat käytännössä saman kannan.
Vangitut henkilöt
Tunnetuista yhdeksästätoista ”Leinon vangista” suurin osa oli Suomeen vallankumouksen jälkeen paenneita venäläisiä emigrantteja, ja vain kaksi oli syntyperäisiä suomalaisia. Yksitoista oli Suomen kansalaisia ja kahdeksan Nansen-passilla Suomessa oleskelleita kansalaisuudettomia henkilöitä. Vaikka luovutettuja on yleensä luonnehdittu poliittisesti vähäpätöisiksi henkilöiksi, kahdestatoista on yhtä kaikki olemassa Valpon henkilömappi.
Japanin kiinalaiset
Historia
Toisen maailmansodan aikana Japanissa asui noin 20 000 kiinalaista. Sodan jälkeen vuonna 1948 määrä oli noussut 36 932:een. Heistä noin 40 prosenttia oli peräisin Taiwanista. Taiwanilaisten muutto maahan jatkui 1950-luvulta 1970-luvulle. Heitä tuli maahan opiskelijoina ja valmistuttuaan suuri osa jäi Japaniin töihin. Muutto Kiinasta sen sijaan vähentyi merkittävästi. Japani ei tunnustanut Kiinan kommunisteja vaan piti Taiwania hallinneita kansallismielisiä sen oikeina vallanpitäjinä. 1970-luvun alussa maassa asui noin 50 000 kiinalaista.
Vuoteen 2001 mennessä kiinalaisten määrä oli moninkertaistunut lukuun 381 225. Tähän on vaikuttanut Japanin 1980-luvun talouskasvu ja siitä seurannut työvoiman puute. Lukuun kuuluu kuitenkin vain Kiinan tai Taiwanin kansalaisuuden omaavat henkilöt. Henkilöt jotka ovat jo saaneet Japanin kansalaisuuden eivät kuulu tähän lukuun. Lisäksi arvioiden mukaan Japanissa on noin 40 000 kiinalaistaustaista laitonta siirtolaista. Nykyisin lähes puolet maan kiinalaisista asuu Tokiossa tai sen metropolialueella. Myös Osakassa ja Kobessa on suurehkot kiinalaisyhteisöt.
Leinon vangit
Kokonaismäärä ja mahdollinen kahdeskymmenes henkilö
Tiedot ”Leinon vankien” täsmällisestä lukumäärästä ovat olleet ristiriitaisia. Leino puhuu muistelmissaan epämääräisesti paristakymmenestä nimestä. Unto Parvilahti sanoo kirjassaan Berijan tarhat, että pidätettyjä oli 19. Boris Björkelund luettelee muistelmateoksessaan Stalinille menetetyt vuoteni samat 19 nimeä kuin Parvilahti, mutta hänen mukaansa näiden ohella oli vielä yksi henkilö, jonka nimi ja kohtalo jäivät hänelle tuntemattomiksi.
Japanin kiinalaiset
Kulttuuri
250px|thumb|Kiinalainen temppeli Jokohaman kiinalaiskaupunginosassa. Suurin osa Japanin kiinalaisista pystyy lukemaan ja kirjoittamaan sekä japania, että kiinaa. Nuorempi sukupolvi osaa puhua paremmin japania kuin kiinaa. Vanhemmat sukupolvet puhuvat kiinaa alueellisilla murteilla, kuten esimerkiksi kantoninkiinalla. Puhuessaan jotain muuta murretta puhuvien kiinalaisten kanssa, kieli vaihtuu useammin japaniksi kuin mandariinikiinaksi. Kiinaksi julkaistaan Japanissa vain muutamaa levikiltään pientä lehteä ja uutiset luetaankin pääasiassa japanilaisista lehdistä. Japanissa on viisi kiinalaista koulua, joissa opetus tapahtuu kiinaksi.
Kristinusko kiellettiin Japanissa vuonna 1612 ja tehdäkseen selväksi oman uskonnollisen kantansa paikalliset kiinalaiset rakennuttivat useita buddhalaisia temppeleitä Nagasakissa. Myös Konfutselle rakennettiin temppeli vuonna 1647. Kyseinen rakennus vaurioitui toisessa maailmansodassa, mutta se jälleenrakennettiin vuonna 1967 ja 1980. Taolaiselle sodanjumala Guandille rakennettiin temppeli 1870-luvulla Jokohamaan. Sekin vaurioitui sodassa ja jälleenrakennettiin vuonna 1980.
Leinon vangit
Kokonaismäärä ja mahdollinen kahdeskymmenes henkilö
Valpon arkistossa säilynyt lista käsittää 22 nimeä. Näistä henkilöistä kolme ei ollut mukana 20.–21. huhtikuuta välisenä yönä Helsingissä pidätettyjen joukossa: Vladimir Bastamovin veli Nikolai Bastamov oli Ruotsissa, eikä häntä siksi tavoitettu; Dmitri Daragan saatiin 21. huhtikuuta kiinni Porissa, ja hänet luovutettiin valvontakomissiolle erikseen kolme päivää myöhemmin; Aleksandr Kalašnikov -nimeä käyttänyt henkilö pidätettiin 21. huhtikuuta Heinolassa ja luovutettiin Neuvostoliittoon mahdollisesti yhdessä Daraganin kanssa tai jo aiemmin. Hän oli mahdollisesti Björkelundin mainitsema puuttuva kahdeskymmenes ”Leinon vanki”. Kalašnikov oli Suomen tiedustelua avustanut puna-armeijan luutnantti, joka oli jäänyt suomalaisten sotavangiksi talvisodan aikana joulukuussa 1939 ja piileskellyt jatkosodan ajan Heinolassa. Hän oli listalla nimetyistä ainoana Neuvostoliiton kansalainen. Valpon tietojen mukaan hänen oikea nimensä olisi ollut Orest Beljanski, mutta sekin saattoi olla väärä henkilöllisyys. Toisin kuin muiden ”Leinon vankien”, Kalašnikovin oletettuun luovutukseen ei liittynyt mitään laitonta, sillä Suomi ja Neuvostoliitto olivat jo syksyllä 1944 tehneet sopimuksen sotavankien luovuttamisesta.
Alkuperäisellä listalla nimetyistä henkilöistä Georgi Aleksejevin tapaus on ollut hieman epäselvä. Valpon tietojen mukaan hänet pidätettiin ja tuotiin muiden vankien mukana Ratakadulle, mutta ei ole koskaan varmuudella selvinnyt, mitä hänelle sen jälkeen tapahtui. Björkelund ja Parvilahti eivät mainitse hänen nimeään luovutettujen joukossa. Aleksejevin poika Joura kertoi vuonna 2006 ilmestyneessä muistelmateoksessa, että Valpon miesten saapuessa heidän kotiinsa hänen isänsä olisi ollut työmatkalla Tukholmassa eikä tätä koskaan pidätetty. Jos tämä pitää paikkansa, Aleksejevin mainitseminen Valpon pidättämien joukossa olisi todennäköisesti virkailijan tekemä virhe. Aleksejev oli Ranskan kansalainen ja työskennellyt Ranskan Helsingin-lähetystölle sekä sekaantunut kansainväliseen vakoiluun. Hänet tunnettiin sekä Saksan että Neuvostoliiton voimakkaana vastustajana.
Pekka Kauppalan mukaan yksi 22 henkilöstä olisi ollut Suomen sotilastiedustelulle työskennellyt ja sotilaallisesti merkittäviä tietoja hallussaan pitänyt emigrantti Pjotr Sokolov, jonka onnistui paeta ennen pidätystä. Pääministeri J. K. Paasikiven päiväkirjaansa tallettamassa kopiossa Ždanovin alkuperäisestä listasta ei kuitenkaan ole Sokolovin nimeä. Sen sijaan siinä esiintyy Vladimir Bastamovin nimen sijasta nimi ”Baalamov”.
Luovutettujen poliittinen toiminta
Lähes jokainen ”Leinon vangeista” oli harjoittanut ainakin jonkinlaista Neuvostoliiton vastaista toimintaa ja muutamat olivat myös vakoilleet Neuvostoliittoa vastaan. Useimmat olivat mukana erilaisten bolševikkien vallan kukistamista ajaneiden emigranttijärjestöjen toiminnassa tai ainakin lähellä niitä. Severin Dobrovolski ei Björkelundin antamasta kuvauksesta huolimatta ollut ilmeisesti tärkeimmän emigranttijärjestön Venäjän yleissotilaallisen liiton (ROVS) varsinainen jäsen, mutta hän avusti 1930-luvulla ROVS:n salaista tiedustelua järjestämällä sille vakoiluyhteyksiä Neuvostoliittoon. Hän oli myös 1920-luvun alussa johtanut Nikolai Tšaikovskin perustaman ”Toiminnan keskus” -nimisen taistelujärjestön Suomesta Neuvostoliittoon suunnattua toimintaa. Vladimir Bastamov, hänen pidätyslistalla ollut veljensä Nikolai ja Pjotr Bystrejevski olivat saaneet ROVS:ssä upseerin arvot vuonna 1936. Vladimir Bastamov oli johtanut 1920-luvun lopussa Helsingissä toiminutta pientä aktivistiryhmää, joka suunnitteli väkivaltaisia iskuja Neuvostoliittoa vastaan saamatta tosin mitään aikaiseksi. Vladimir ja Nikolai Bastamov olivat myös toimineet talvisodan aikana upseereina ROVS:n ja Suomen päämajan yhteishankkeena perustetussa ”Venäjän kansanarmeijassa” (RNA), johon oli värvätty puna-armeijan sotavankeja. Muista luovutetuista ROVS:ään kuului myös Dimitri Kuzmin-Karavajev.
Vielä jyrkempään bolševikkivallan kukistamista ajaneeseen nuorten emigranttien järjestöön Kansallisen työn liittoon (NTSNP, myöhemmin NTS) kuuluivat ainakin Igor Verigin, joka oli 1930-luvulla NTS:n Suomen-pääorganisaattori, ja Dmitri Daragan, joka tosin erotettiin järjestöstä vuonna 1938. Boris Popper oli kuulunut sekä Suomessa että Belgiassa emigranttien monarkistisiin aktivistijärjestöihin, ja Valpon tietojen mukaan hän oli vuosina 1938–1939 yrittänyt omin päin muodostaa neuvostovastaista terroristisolua Suomessa. Juri Narbuth johti 1920-luvun lopulla Venäläisen totuuden veljeskunnan (BRP) Suomen taistelukeskuksen Helsingin-osastoa, johon myös Boris Björkelund kuului. Narbuth oli myöhemmin kuulunut mladorossipuolueeseen, joka oli alkuun monarkistinen järjestö, mutta muuttui 1930-luvulla neuvostomyönteisemmäksi. Verigin, Fjodor Pihra ja vahingossa pidätetty Vasili Maksimov olivat nuorisoseura Zwenon aktiiveja.
Björkelundin usein lainatun arvion mukaan kenraali Dobrovolski olisi ollut joukosta ainoa poliittisesti riittävän merkittävä luovutuksen kannalta. Pekka Kauppalan mukaan taas Kronstadtin kapinaa johtanut Stepan Petritšenko oli joukon historiallisesti merkittävin henkilö – ei tosin enää vuonna 1945. Toisaalta Petritšenko oli Valpon tietojen mukaan ilmoittanut kannattavansa Neuvostoliiton yhteiskuntajärjestystä ja suunnitellut sopimuksen tekemistä valvontakomission kanssa voidakseen palata normaalisti kotimaahansa.
Osa luovutetuista oli ollut mukana äärioikeistolaisessa poliittisessa toiminnassa ja valvontakomission brittiläisjäsenen J. H. Magillin mukaan ”muutamat olivat pahamaineisia natseja”. Saksalaissyntyinen Richard Dahm oli NSDAP:n jäsen, suomalainen Unto Boman (myöh. Parvilahti) tiedettiin myös kansallissosialistiksi ja venäläinen Dobrovolski johti Venäläisten fasistien kansallinen järjestö (NORF) -nimisen emigranttiorganisaation toimintaa Suomessa. Boman poikkesi muista luovutetuista sikäli, että hän oli joukon ainoana palvellut natsi-Saksan asevoimissa. Björkelundin ohella hän oli luovutetuista myös ainoa syntyperäinen Suomen kansalainen. Boman oli kuulunut sodan aikana suomalaiseen Waffen-SS-pataljoonaan ja hoitanut sen toimistoa Berliinissä. Tutkija Erkki Vettenniemi on päätellyt Bomanin päätyneen valvontakomission haaviin keväällä 1945 sen vuoksi, että hän oli näkyvin SS-johdon kanssa veljeillyt suomalainen kansallissosialisti, minkä lisäksi hänellä arveltiin olevan sisäpiirin tietoa Berliinistä.
Luovutusvaatimuksen mahdolliset syyt
Valvontakomission luovutusvaatimuksen syistä on esitetty erilaisia näkemyksiä. Useimpien aiheesta kirjoittaneiden mielestä vangitut olivat viattomia eivätkä muodostaneet mitään todellista uhkaa Neuvostoliitolle. Parvilahti uskoi kyseessä olleen Suomen kommunistien suunnittelema poliittinen puhdistus, ja Boris Berin-Bey syytti muistelmissaan suoraan Yrjö Leinoa hankkeen isäksi. Tutkija Kimmo Rentola on arvellut, että Neuvostoliitto halusi testata kommunistien vaikutusvaltaa Suomessa, mutta on pitänyt tärkeimpänä selittävänä tekijänä neuvostovakoilun intressejä. Osmo Jussilan mukaan koko hankkeen takana oli valvontakomission turvallisuusosaston tiedustelujohtaja Fjodorov, joka oli erityisen kiinnostunut Suomessa toimineista emigranttijärjestöistä ja sai käyttöönsä Valpon näistä keräämiä tietoja.
Jotkut ovat yhdistäneet ”Leinon vankien” tapauksen aiemmin Helsingissä sattuneeseen puna-armeijan kapteeni Ivan Belovin ampumiseen. Tapausten yhteydestä ei tosin ole näyttöä. Ilmeisesti valvontakomissio kyllä epäili Suomessa asuneiden venäläisten emigranttien olleen tekemisissä Belovin kuoleman kanssa. Lisäksi Nikolai Saarnion kertoman mukaan Savonenkov oli tapaamisessa hotelli Tornissa kysellyt, oliko Belovin tapauksen tutkinta edistynyt.
Keskeisin ”Leinon vankeja” yhdistänyt piirre oli etninen venäläisyys ja toiminta valkoisissa venäläisjärjestöissä. Tämän vuoksi Suomen venäläiset pelkäsivät tapauksen olevan vain lähtölaukaus muidenkin venäläisemigranttien luovutukselle Neuvostoliittoon. Tällaista ei kuitenkaan tapahtunut.
Kuulustelut
thumb|pysty=1.1|[[Stepan Petritšenkon pidätyskuva.]] Moskovassa vangit vietiin NKVD:n pahamaineiseen päämajaan Lubjankaan, jossa kuulustelut alkoivat vuorokauden sisällä. Kuljetuksen suorittivat sotilaallisen vastavakoilun eli SMERŠin miehet. Kuulustelijoilla oli käytössään pidätetyistä henkilöistä kootut Valpon henkilömapit, jotka oli luovutettu venäläisten käyttöön. Monet joutuivat tämän jälkeen virumaan eri vankiloissa ja vankileireillä hyvinkin kauan edes saamatta tietää miksi heidät oli vangittu. Unto Parvilahti kertoo kirjassaan Berijan tarhat, että vangitut erotettiin toisistaan heti heitä kuljettaneiden koneiden saavuttua Moskovaan ja hän itse näki toisista vangeista myöhemmin vain sattumalta muutamia.
Boris Björkelund kertoo muistelmateoksessaan, että häneltä oli kuulusteluissa kysytty, oliko hän käynyt Idän Emigranttien klubilla. Hän oli vastannut käyneensä siellä syömässä, koska sieltä sai parempaa ruokaa edullisemmin, mutta kuulustelija merkitsi pöytäkirjaan hänen tunnustaneen olleensa ”tuon neuvostovastaisen terroristisen järjestön aktiivinen jäsen ottaen osaa sen toimintaan”. Selvinneiden kirjoittamien muistelmien perusteella kuulusteluissa ei käytetty fyysistä pahoinpitelyä, mutta syytettyjä piinattiin järjestelmällisellä valvottamisella. Tosin Björkelundin kertoman mukaan Igor Veriginin päätä hakattiin seinään ensimmäisessä kuulustelussa ja tämän kipeään jalkaan potkaistiin.
Tuomiot ja vankeus
Useimmat ”Leinon vangeista” tuomittiin Neuvostoliiton rikoslain 58 pykälän eri kohtien perusteella. Syytteet koskivat usein kuulumista vastavallankumouksellisina pidettyihin organisaatioihin, toimintaa kansainvälisen porvariston hyväksi, terrorismia tai vakoilua. Kuuluminen mihin tahansa emigranttijärjestöön katsottiin riittäväksi perusteeksi tuomiolle.
Suurin osa sai kymmenen vuoden pituisen työleiri- tai vankituomion, mikä tuohon aikaan oli 58 §:n perusteella tuomituille itse asiassa suhteellisen lievä rangaistus. Parvilahti ja Dahm saivat harvinaisen lyhyen viiden vuoden tuomion, mutta suoritettuaan rangaistuksensa vuonna 1950 heidät molemmat karkotettiin Siperiaan. Pisimmät, 20–25 vuoden vankileirituomiot saivat Kirill Puškarjov, Vladimir Kuznetsov ja Vladimir Bastamov. Tuomioiden keskinäinen pituus ei suoranaisesti vastannut asianomaisten merkittävyyttä. Jopa erehdyksessä pidätetty Vasili Maksimov sai 15 vuoden tuomion. Dobrovolski ilmeisesti ainoana joukosta tuomittiin kuolemaan, ja hänet teloitettiin vankilassa vuoden 1946 alussa, joskin muun muassa Björkelund väitti hänen kuolleen vankileirillä. Eräiden henkilöiden osalta on jäänyt kokonaan epäselväksi, minkälaisten syytteiden nojalla ja kuinka pitkiin rangaistuksiin heidät tuomittiin.
Dobrovolski oli joukosta ainoa, joka tuomittiin edes muodollisesti oikeassa oikeusistuimessa. Muut tuomittiin niin sanotuissa erikoisneuvottelukunnissa (Osoboje soveštšanije), jotka muodostuivat kahdesta NKVD:n ja yhdestä puolueen keskuskomitean jäsenestä. Ne eivät olleet Neuvostoliiton lakiin perustuvia elimiä, eivätkä niiden langettamat tuomiot edes olleet virallisesti rikostuomioita. Erikoisneuvottelukunnat saivat myös jälkeenpäin muuttaa langettamiaan tuomioita miten halusivat.
thumb|pysty=0.85|Juuri Suomeen palannut [[Kirill Pushkareff Helsingin rautatieasemalla marraskuussa 1955.]] Tuomitut suorittivat kaikki rangaistuksensa eri vankileireillä. Heitä haettiin aika ajoin leireiltä takaisin vankilaan viikkojen tai kuukausien mittaisiksi jaksoiksi uudelleenkuulusteltaviksi. Luovutetuista armahdettiin ja palasi lopulta Suomeen 11 henkilöä. Ensimmäisinä pääsivät palaamaan Dahm ja Parvilahti vuonna 1954 ja yhdeksän muuta vuosien 1955–1956 aikana. Teloitetun Dobrovolskin ohella viisi muuta ryhmään kuuluneista kuoli vankeudessa surkeiden olojen seurauksena, ja kaksi jäi vapaaehtoisesti Neuvostoliittoon vapautumisensa jälkeen. Mahdollisen kahdennenkymmenennen vangin kohtalosta ei ole tietoa. Suomen Neuvostoliittoon toisen maailmansodan jälkeen luovuttamien ihmisryhmien joukossa ”Leinon vangeista” kuoli suhteellisesti suurempi osa kuin muista, lähes kolmannes. Björkelundin mukaan viimeiset Leinon vangit vapautettiin presidentti Paasikiven pyynnöstä tämän ollessa neuvottelumatkalla Moskovassa vuonna 1955.
Käsittely Suomen hallituksessa
Leino kertoi pidätyksistä 23. huhtikuuta 1945 pääministeri Paasikivelle, joka keskusteli asiasta ulkoministeri Carl Enckellin kanssa. Paasikivi ja Enckell katsoivat molemmat, ettei valvontakomission käskyn noudattaminen ollut vältettävissä. Suomen päättäjien sisäpiirissä tapauksesta oli jo ehtinyt liikkua erilaisia huhuja. Presidentti Mannerheim kertoi seuraavana päivänä Paasikivelle kuulleensa ”kaupungilla puhuttavan”, että Leino olisi vangituttanut 200 ”valkovenäläistä” ja että nämä oli viety Porkkalan neuvostotukikohtaan. Viikon kuluttua pidätyksistä Paasikiven luona kävi entinen oikeusministeri, Ruotsalaisen Kansanpuolueen (RKP) kansanedustaja Ernst von Born. Koska sanomalehdet eivät olleet kirjoittaneet luovutuksista sanallakaan, von Born aikoi tehdä asiasta eduskuntakyselyn.
Leino teki pian tapauksesta selkoa presidentille ja muille ministereille hallituksen iltakouluistunnossa, jossa kaikki hyväksyivät hänen menettelynsä. Kokemattomuuttaan Leino ei kuitenkaan ottanut huomioon, ettei istunto ollut virallinen eikä siinä pidetty pöytäkirjaa. Tämä seikka koitui hänelle myöhemmin kohtalokkaaksi, sillä hänen poliittiset vastustajansa saattoivat väittää hänen toimineen omavaltaisesti, eikä Leinolla ollut kirjallisia todisteita näitä väitteitä vastaan. Näin syntyi hieman harhaanjohtava mielikuva ”Leinon vangeista”.
Pidätysten yhteydessä poliiseja oli jäänyt pidätettyjen koteihin varmistamaan, ettei tieto leviäisi. Suomen sanomalehdistö vaikeni tapahtuneesta pitkään. Ensimmäisenä siitä kertoi saksalaisten propagandalähetyksiä levittänyt Vapaan Suomen radio 24. huhtikuuta 1945. Tarkan nimilistan luovutetuista julkaisi ensimmäisenä ruotsalainen Dagsposten-lehti 17. toukokuuta. Isästään elämäkertateoksen kirjoittanut Yrjö Leinon poika Olle Leino on huomauttanut, että tapauksen uutisarvokin oli sillä hetkellä vähäinen samanaikaisesti Keski-Euroopassa riehuneiden toisen maailmansodan ratkaisutaisteluiden rinnalla.
Eräät luovutettujen omaiset yrittivät toistuvasti vuodesta 1945 alkaen kääntyä oikeuskanslerin tai eduskunnan oikeusasiamiehen puoleen, mutta nämä saattoivat vain pyytää sisäministeriöltä ja Valpolta selvitystä tapahtuneesta. Eduskunnan oikeusasiamies Reino Kuuskoski keskusteli luovutusasiasta Paasikiven kanssa joulukuussa 1946. Eduskunnan perustuslakivaliokunnan julkaistua tapausta koskeneen mietinnön maaliskuussa 1947 Suomen hallitus käsitteli asiaa ensimmäisen kerran muodollisesti saman vuoden kesäkuussa, jolloin Leinon menettely hyväksyttiin yksimielisesti. Suomen ulkoministeriö yritti jossain vaiheessa tiedustella Neuvostoliitosta vangittujen kohtaloa, mutta mitään tietoja ei annettu. Omaiset saivat tietää vankien kohtalosta ensi kerran keväällä 1946, jolloin Suomeen tuli muutamia leireiltä salakuljetettuja kirjeitä.
Leinon kaataminen
Jälkinäytös tapahtui kolme vuotta alkuperäisen luovutuksen jälkeen, jolloin valvontakomissio oli jo poistunut Suomesta. Leinon toimien lainmukaisuutta oli alettu tutkia vuoden 1947 paikkeilla, ja tällöin nousi esille myös ”Leinon vankien” tapaus. Erityisen metelin nosti kansanedustaja Ernst von Born.
Eduskunnan täysistunnon käsittelyyn tuli toukokuussa 1948 perustuslakivaliokunnan lausunto tapauksesta. Siinä todettiin Leinon menetelleen lainvastaisesti, mutta esitettiin, että asian annettaisiin raueta olosuhteet huomioiden. Esitys hyväksyttiin. Presidentti Paasikivi valtuutti luovutuksen aikana oikeusministerinä toimineen kansanedustaja Urho Kekkosen lukemaan eduskunnan istunnossa 19. toukokuuta lausunnon, jossa kerrottiin Paasikiven ja koko hallituksen hyväksyneen Leinon menettelyn. Yksityisesti Paasikivi ja Kekkonen olivat tosin molemmat sitä mieltä, että Leino olisi voinut pelkästään pidättää valvontakomission nimeämät henkilöt mutta jättää itse luovutuksen tekemättä.
Vaikka eduskunta hyväksyikin perustuslakivaliokunnan mietinnön, esitti kokoomuksen eduskuntaryhmän puheenjohtaja Arvo Salminen samana päivänä Leinolle asian johdosta henkilökohtaista epäluottamuslausetta, joka hyväksyttiin äänin 81–61. Epäluottamuslauseen puolesta äänestivät kokoomuksen, maalaisliiton, edistyspuolueen ja RKP:n ryhmät sekä yksi sosiaalidemokraatti, vastaan Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) ryhmä ja 15 SDP:n edustajaa. Monet pidättäytyivät äänestämästä, mukaan luettuina kaikki ministerit. SKDL:ää edustanut pääministeri Mauno Pekkala istui äänestyksen aikana Smolnassa odottamassa lopputulosta aikomattakaan lähteä eduskuntaan. Sihteeri Toivo Heikkilän muistelmien mukaan Pekkala oli valmis uhraamaan Leinon pelastaakseen muun hallituksen. Silloisen eduskunnan puhemiehen K.-A. Fagerholmin mukaan Arvo Salminen ei itse uskonut ehdotuksensa läpimenoon, koska sosiaalidemokraatit eivät Salmisen käsityksen mukaan olisi halunneet myötävaikuttaa Leinon kaatamiseen, ja epäluottamuslauseen hyväksyminen yllätti Salmisen täysin. Äänestys suoritettiin myöhään yöllä, jolloin suuri osa kansanedustajista oli poissa. Myös Fagerholm on myöntänyt, että hänellä olisi puhemiehenä ollut mahdollisuus lykätä äänestys myöhempään ajankohtaan, jolloin paikalla olisi ollut enemmän kansanedustajia.
Kokoomuksen epäluottamuslause-esityksen tarkoituksena oli ensisijaisesti saada sisäministerin − valtakunnan poliisivoimien ylimmän johtajan − salkku pois kommunistien hallusta, koska hieman aiemmin oli huhuttu kommunistien yrittävän vallankaappausta Suomessa. Uudeksi sisäministeriksi nimitettiin kuitenkin SKDL:n Eino Kilpi, lähestyneiden eduskuntavaalien vuoksi tosin vain parin kuukauden ajaksi. Olle Leinon mukaan presidentti Paasikivi oli pyytänyt kokoomuksen johtajilta, etteivät puolueen kansanedustajat äänestäisi YYA-sopimusta vastaan, ja ”palkkiona” tottelevaisuudesta kokoomus sai sitten kaataa Leinon. Leino oli tuolloin itse asiassa jo menettänyt SKP:n luottamuksen.
Leinon vankien tapauksen on arveltu vaikuttaneen koko Valpon lakkauttamiseen vuoden 1948 lopussa.