cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Komisario Palmu
Palmu-kirjojen pohjalta tehdyt elokuvat
Kahden Palmu-elokuvan menestyksen vuoksi tuotantoyhtiö halusi tehdä aiheesta kolmannenkin elokuvan. Mika Waltarin Palmu-kirjat olivat ilmestyneet vuosina 1939 ja 1940, eikä niitä ollut enempää kuin nuo kaksi. Ohjaaja ja tuottaja pyysivät Waltaria tekemään käsikirjoituksen uutta elokuvaa varten. Waltari myöntyi pyyntöön, ja kolmen viikon kuluttua hän soitti Kassilalle ja ilmoitti tehneensä tarinan romaanin muotoon. Niinpä kertomus ilmestyi sekä kirjana että elokuvana. Tähdet kertovat, komisario Palmu tuli markkinoille vuonna 1962. Waltari kertoi, että tämän kirjan ja siitä tehdyn elokuvan ansiosta hänen kauan kestänyt taiteellinen umpikujansa aukesi. Viimeiseksi jääneen suurromaanin Ihmiskunnan viholliset kirjoittaminen alkoikin sujua.
Neljäskin Palmu-elokuva oli lähellä toteutumistaan vuonna 1963. Käsikirjoitus Lepäisit jo rauhassa, komisario Palmu valmistui, mutta työn toteutuminen kariutui vuosien 1963–1965 näyttelijälakkoon, eikä käsikirjoitusta siirretty valkokankaalle. Matti Kassila piti käsikirjoitusta myös hankalana sovittaa elokuvaksi, koska se sisälsi hänen mielestään paljon dialogia ja vähän tapahtumia. Suunnitteilla oli myös Komisario Palmu -sarja televisioon, mutta sekin kaatui samaan lakkoon.
Bas Heymans
thumb|300px|Bas Heymans Turussa maaliskuussa 2009. Bastiian ”Bas” Heymans (s. 21. maaliskuuta 1960 Veldhoven, Alankomaat) on alankomaalainen Aku Ankka- ja Mikki Hiiri -piirtäjä ja tunnetumman ankkapiirtäjän Mau Heymansin veli. Hän piirtää kyseisiä sarjakuvia yleensä Aku Ankka -lehteen, ja hänen piirrostyylinsä on melko samanlainen kuin veljellään, mutta ne voi erottaa sillä, että Bas Heymans ei piirrä ankoille sieraimia, mutta Mau piirtää.
Komisario Palmu
Palmu-kirjojen pohjalta tehdyt elokuvat
Waltarin henkilöhahmojen pariin palattiin vielä vuonna 1969, tällöin aivan uuden tarinan puitteissa. Elokuvan Vodkaa, komisario Palmu käsikirjoitus oli Matti Kassilan ja Georg Korkmanin, Waltarilla ei ollut enää mitään tekemistä tämän viimeisen elokuvan kanssa.
Bas Heymans
Bas Heymans aloitti uransa värittämällä veljensä Mau Heymansin tarinoita. Basin tyyli onkin samantyyppistä kuin Maun. Eniten sarjoja Bas on tehnyt Frank Jonkerin kanssa, mutta tarinoita on kertynyt myös veljen Maun, Comicup Studion, Paul Hoogman ja Jan Krusen kanssa.
Komisario Palmu
Palmu-kirjojen pohjalta tehdyt elokuvat
Vuoden 2021 tammikuussa Renny Harlin ilmoitti ohjaavansa uuden komisario Palmu -elokuvan. Sen on määrä saada ensi-iltansa vuonna 2024. Elokuva perustuu Mika Waltarin Lepäisit jo rauhassa, komisario Palmu -alkuperäistekstiin ja käsikirjoitusta on tekemässä Waltarin lapsenlapsi Joel Elstelä.
Näytelmät
"Kaasua, komisario Palmu" ja "Komisario Palmun erehdys" on muokattu näytelmiksi 2000-luvulla ja niitä on esitetty useissa teattereissa. Syksyllä 2021 sai ensi-iltansa "Levätkää rauhassa, komisario Palmu".
Pianokonsertto nro 2 (Rahmaninov)
Sergei Rahmaninovin pianokonsertto nro 2 c-molli op. 18 on romantiikan aikakauden tunnetuimpia pianokonserttoja.
Rahmaninov sävelsi konserton vuosina 1900–1901 ja omisti sen tri Nikolai Dahlille. Toinen ja kolmas osa valmistuivat vuonna 1900 ja ensimmäinen osa vuonna 1901. Kantaesitys oli 9. marraskuuta (27. lokakuuta) 1901 Moskovassa. Kantaesityksen johti Aleksandr Ziloti ja Rahmaninov oli itse solistina.
The National
Esiintymiset Suomessa
The National tuli kiertueellaan 2010–2011 Suomeen ensimmäisille täyspitkille keikoilleen Helsingin Kulttuuritalolle 3. ja 4. maaliskuuta 2011. Lisäksi yhtye soitti heinäkuussa Ruisrockissa.
Länsi-Virumaa
Länsi-Virumaa on Viron maakunta Suomenlahden etelärannalla. Maakunnan keskus on Rakvere, joka oli myös hallintokeskus vuoden 2017 loppuun, jolloin lääninhallintoon rinnastettava, Viron hallituksen nimittäminen maaherrojen johtama valtiollinen aluehallinto lakkautettiin.
Länsi-Virumaan asukasluku on noin 60 000 ja pinta-ala 3 700 neliökilometriä.
Kaupungit ja kunnat
Maakunnan kunnat ovat:
Väestö
Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan silloisella Länsi-Virumaalla oli 59 842 asukasta, joista 51 975 (86,9 %) oli virolaisia, 5 794 (9,7 %) venäläisiä ja 2 027 (3,4 %) muita kansallisuuksia.
Talous
Maakunnan teollisuudenaloja ovat elintarvike-, metalli- ja metsäteollisuus. Lisäksi maakunnassa työllistää kuljetusala ja logistiikka.
Hallinto ja politiikka
Länsi-Virumaa muodostaa Viron riigikogun vaalien vaalipiirin numero 6, josta valitaan viisi kansanedustajaa Viron 101-jäseniseen parlamenttiin.
Alesian piiritys
Alesian piiritys tai Alesian taistelu käytiin vuonna 52 eaa. Se oli Gallian sodan viimeinen suuri sotatoimi mikä lopullisesti käänsi sodan kulun Rooman hyväksi. Julius Caesarin johtamat roomalaiset piirittivät Vercingetorixin johtamia gallialaisia. Alesian piiritystä pidetään sotahistoriassa eräänä piirityksen malliesimerkkinä ja yhtenä Caesarin suurimpana saavutuksena. Taistelu käytiin nykyisen Alise-Sainte-Reinen kunnan alueella.
Ville Pohjonen
Ville Pohjonen syntyi maalari Tenho Pohjosen ja Senni Pohjosen perheeseen. Hänen puolisonsa on Heli Törmänen. Pohjonen tuli ylioppilaaksi 1978. Kunnallislehden toimittaja hän oli 1980–1983, toimitussihteeri 1983–1985 ja päätoimittaja 1985–1991. Kaarina -lehdessä hän työskenteli päätoimittajana 1986–1994 ja toimitusjohtajana 1990–1990 ja sitten Loimaan Lehden päätoimittajana 1995–2000. Kouvolan Sanomien päätoimittajaksi hän siirtyi vuonna 2000. Takaisin Varsinais-Suomeen Pohjonen muutti vuonna 2011, kun hänestä tuli Salon Seudun Sanomien pätoimittaja. Pohjonen toimi Julkisen sanan neuvoston jäsenenä 2006–2009 ja neuvoston ensimmäisenä varapuheenjohtajana 2008–2009.
Alesian piiritys
Taustaa
Vuonna 52 eaa. Caesar oli ajanut Vercingetorixia takaa läpi Gallian ja valloittanut muun muassa Avaricumin kaupungin, mutta epäonnistunut Gergoviassa. Lopulta hän sai Vercingetorixin saarretuksi Alesian kaupunkiin Galliassa.
Alesia
Alesian kaupunki oli gallialaisten mandubien pääkaupunki. Se sijaitsi vaikeakulkuisella kukkulan huipulla, jota reunusti kaksi jokea kummankin puolen. Kaupunkia ympäröivät suunnilleen saman korkuiset kukkulat ja sen edustalla oli suuri kenttä.
Gallialaiset olivat rakentaneet noin kaksi metriä korkean kivimuurin ja vallikaivannon suojaamaan kaupunkia.
Piiritys
Suora hyökkäys olisi ollut erittäin vaarallinen yritys, joten Caesar suunnitteli piirittävänsä kaupungin ja pakottavansa Vercingetorixin joukot antautumaan muonavarojen loputtua. Hän määräsi kaupungin ympäri rakennettavaksi kymmenen roomalaisen mailin (15 km) pituisen ja neljä metriä korkean piiritysvallin, johon kuului 8 leiriä ja 23 puolustuslinnaketta. Vallin suojana oli myös vallihautoja ja teräviä seipäitä sekä piilotettuja ansoja, joita roomalaiset kutsuivat liljoiksi niiden muodon takia.
thumb|300px|Rekonstruktio Alesian piiritysvalleista ja haudoista.
Heti piiritystöiden alettua kaupungin edustalla käytiin rajuja ratsuväen taisteluja, joissa gallialaiset yrittivät haitata piiritystöiden etenemistä. Roomalaisten auxilia-joukkoihin kuuluneet germaaniset ratsuväkimiehet kuitenkin torjuivat hyökkäykset ja aiheuttivat suuria tappioita Vercingetorixin ratsumiehille.
Ennen kuin työt saatiin valmiiksi Vercingetorix päätti lähettää ratsuväkensä kunkin oman kansansa luo ja koota mahdollisimman suuren armeijan auttamaan gallialaisia. Hän myös käski kaikki kaupungin edustalle jääneet joukot kaupunkiin ja käski koota kaikki viljavarat ja karjan. Alesiassa oli täten noin 80 000 gallialaista taistelijaa sekä kaupungin asukkaat.
Kun Caesar sai tietää, että gallialaisten apujoukot saapuisivat auttamaan Vercingetorixia, hän käski rakentaa toisen, 21 km pitkän vallin, joka oli suunnattu ulospäin kaupungista, sekä vallihautoja, jotka oli täytetty muun muassa vedellä, ja metrin syvyisiä kuoppia, joihin iskettiin teräviä puuseipäitä. Näin hän oli samalla kertaa sekä piirittäjä että piiritetty.
Lopulta piiritystyöt Alesian ympärille saatiin valmiiksi. Alesiassa tilanne oli kuitenkin huono, sillä muonavarat olivat hupenemassa eikä tiedetty, tulisiko gallialaisten armeija auttamaan Vercingetorixia. Piiritetyt kutsuivat neuvottelun päättääkseen toimenpiteistä. Arvernialainen Critognatus kannatti rynnäkköä roomalaisten piiritysvallien läpi, mutta lopulta päätettiin, että kaikkien siviilien tuli poistua kaupungista, jotta vain Vercingetorixin joukot kuluttaisivat muonavaroja. Kun mandubit yrittivät lähteä, Caesar ei suostunut päästämään heitä muuriensa läpi, ja nämä joutuivat jäämään kummankin armeijan väliin taistelukentälle.
Sillä välin Vercingetorixin lähetit olivat päässeet määränpäähänsä ja gallit kokosivat suurta armeijaa auttamaan Vercingetorixia. Apujoukkoihin kuului miehiä lukuisista eri kansoista: muun muassa heeduja, arvernilaisia, bellovakkeja, pariiseja ja boijeja sekä monia muita. Ne joutuivat kukin lähettämään tietyn määrän joukkoja. Caesarin mukaan gallialaisten armeijassa oli yhteensä 250 000 jalkaväkimiestä ja 8 000 ratsumiestä Vercingetorixin serkun Vercassivellaunoksen komennossa. Yksi komentajista oli myös atrebaattien kuningas Commius, joka oli aikaisemmin ollut Caesarin liittolainen.
Syyskuun lopulla gallialaisten armeija saapui Alesiaan ja leiriytyi läheiselle kukkulalle. Heti seuraavana päivänä Commius hyökkäsi roomalaisten varustuksia vastaan samaan aikaan kun Vercingetorix käynnisti hyökkäyksen sisäpuolelta. Taistelut olivat rajuja, mutta lopulta hyökkäykset torjuttiin Rooman germaaniratsuväen avulla.
Seuraavana päivänä Vercingetorixin joukot tekivät yllätyshyökkäyksen keskiyöllä ja yrittivät rynnäköllä vallata roomalaisten asemat. Vallihaudat ja ansat kuitenkin hidastivat hyökkäystä, ja roomalaiset pystyivät legaattien Marcus Antoniuksen ja Gaius Treboniuksen johtamana torjumaan kaikki hyökkäykset. Gallialaiset kärsivät suuria tappioita roomalaisten heittoaseiden ammuksista.
Seuraavana päivänä gallialaiset saivat selville, että pohjoisessa oleva kukkula oli heikoiten puolustettu ja että sen puolustusvarustuksissa siinä kohtaa oli aukko. Vercassivellaunos kokosi 60 000 miehen joukon ja hyökkäsi keskipäivällä roomalaisten heikointa kohtaa vastaan, jota puolusti kaksi legioonaa Gaius Antistius Reginuksen ja Gaius Caninius Rebiluksen komennossa. Samaan aikaan Vercingetorixin joukot hyökkäsivät voimalla roomalaisten varustuksia vastaan.
thumb|270px|left|Alesian piiritys, harmaa ympyrä näyttää roomalaisten varustusten heikon kohdan.
Caesar lähetti Titus Labienuksen komentaman ratsuväkiosaston vallien heikolle kohdalle tukemaan puolustajia samalla kun hän johti rajua puolustustaistelua siirtämällä vahvistuksia alueille, joissa linjan pelättiin murtuvan. Caesar kulki joukkojensa keskuudessa valaen rohkeutta miehiinsä. Jatkuvan paineen alaisena roomalaiset tekivät lopulta vastahyökkäyksen ja saivat Vercingetorixin joukot työnnettyä takaisin. Toisaalla Labienuksen miehet olivat kuitenkin selvästi alivoimaisia ja linja alkoi pettää. Caesar kokosi tällöin 6 000 miehen ratsuväkiosaston ja johti tämän ulos piiritysmuurien takaa hyökätäkseen Vercassivellaunoksen armeijaa vastaan selustasta. Tämä siirto yllätti täysin gallialaiset, jotka joutuivat sekasortoon ja pakenivat.
Roomalaiset surmasivat tuhansia pakenevia gallialaisia. Vain harvat onnistuivat pakenemaan. Vercassivellaunos joutui roomalaisten vangiksi, ja 74 gallialaisten sotamerkkiä tuotiin Caesarin luo.
Gallialaisten armeijan tappion seurauksena Vercingetorixilla ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin antautuminen.
thumb|300px|Vercingetorix antautuu Caesarille. [[Lionel-Noël Royerin maalaus vuodelta 1899.]]
Gaston Aumoitte
Gaston Aumoitte (19. joulukuuta 1884 Hanoi, Vietnam – 30. joulukuuta 1957 Sainte-Foy-la-Grande) oli ranskalainen kroketinpelaaja ja olympiavoittaja. Hän voitti kultaa yhden pallon yksinpelissä vuoden 1900 olympialaisissa Pariisissa.
Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen katedraali
Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen katedraali tai slaavilaisittain Uspenskin katedraali (venäjän sanasta успение, uspenije) voi viitata seuraaviin Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumiselle omistettuihin kirkkoihin:
Kreikassa
Kreikassa Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen katedraali voi viitata:
Fred (jalkapalloilija, 1983)
Frederico Chaves Guedes, joka tunnetaan paremmin nimellä Fred (s. 3. lokakuuta 1983 Teófilo Otoni, Minas Geraisin osavaltio, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa Fluminensea.
Marian Gold
pienoiskuva|Marian Gold vuonna 2013. Marian Gold (oik. Hartwig Schierbaum, s. 26. toukokuuta 1954 Herford, Länsi-Saksa) on Alphavillen laulaja ja ainut alkuperäinen jäsen. Gold on tehnyt myös kaksi sooloalbumia.
Fred (jalkapalloilija, 1983)
Fred on pelannut Brasilian maajoukkueessa vuodesta 2005. Hän kuului joukkueen kokoonpanoon vuoden 2006 MM-kilpailuissa, vuosien 2007 ja 2011 Copa Américassa sekä vuoden 2013 Maanosaliittojen cupissa, jossa hän oli yhdessä Fernando Torresin kanssa kisojen paras maalintekijä viidellä osumallaan.
Saavutukset
Lyon
Fluminense
Maajoukkue
Keltavahvero
Keltavahvero eli kantarelli (Cantharellus cibarius) on Hydnaceae-heimoon kuuluva herkullinen ruokasieni. Sen itiöemä on yleensä kauttaaltaan keltainen, ja itiölava koostuu helttamaisista poimuista. Keltavahvero on juurisieni, joka elää symbioosissa useiden puulajien kanssa. Sitä tavataan Euroopassa, Kiinassa ja Japanissa. Maailmalla on myös useita muita keltaisia vahverolajeja, jotka on usein sekoitettu keltavahveroon. Yhdessä ne ovat kaupallisesti merkittäviä ruokasieniä ympäri maailmaa.
Keltavahveroa on kutsuttu vanhoissa sieniopaskirjoissa ruskosieneksi. Murteellisia nimityksiä ovat keltasieni ja keltakripa.
Samankaltaiset lajit
Eri puolilla maailmaa kasvaa useita vahverolajeja, jotka muistuttavat keltavahveroa. Kalvasvahvero (Cantharellus pallens) on yleensä keltavahveroa rotevampi ja päältä kalpeampi, ja itiölava on reunoilta kirkkaamman värinen. Kalvasvahvero on Euroopassa eteläisempi laji kuin keltavahvero, mutta sitä esiintyy harvinaisena myös Etelä- ja Lounais-Suomen jalopuulehdoissa. Esimerkiksi Ruotsissa esiintyy lisäksi vahverolajeja Cantharellus amethysteus ja Cantharellus friesii.
Keltavahveron voi sekoittaa myös vahveroihin kuulumattomiin lajeihin, kuten niittyvahakkaaseen (Cuphophyllus pratensis), joka on hyvä ruokasieni, ja valevahveroon (Hygrophoropsis aurantiaca), joka on melko huono ruokasieni. Valevahveron ja keltavahveron erottaa helposti, sillä valevahvero on pienempi ja hennompi, sen väri on oranssinkeltainen ja malto on ohutta. Valevahveron lakissa on tiheät heltat eikä poimuja kuten keltavahverolla. Lisäksi valevahvero kasvaa usein lahopuulla ja hakkuualueiden kannoilla, toisin kuin keltavahvero. Omphalotus illudens on myrkkysieni, johon keltavahveron voi sekoittaa. Sitä ei esiinny Suomessa.
Levinneisyys ja isäntälajit
Käsitykset keltavahveron lajirajoista ovat muuttuneet merkittävästi molekyylitutkimusten myötä. Myös Pohjois-Amerikassa ja Keski-Afrikassa kasvaa sieniä, joita on aiemmin pidetty keltavahveroina. Pelkästään Yhdysvaltojen ”keltavahverot” edustavat arviolta 15 eri lajia, joista yksikään ei ole sama kuin eurooppalainen keltavahvero. DNA-tutkimusten perusteella varsinaista keltavahveroa esiintyy Euroopan lisäksi Koillis-Kiinassa ja Japanin Hokkaidōssa. Kiinassa ja Japanissa esiintyy myös muita keltaisia vahverolajeja, jotka on aiemmin sekoitettu keltavahveroon.
Keltavahvero on Suomessa yleensä koivun juurisieni. Lisäksi se voi kasvaa ainakin männyn, kuusen, tammen ja pyökin juurisienenä.
Kasvupaikka ja -aika
Suomessa keltavahveron tyypillisimpiä kasvuympäristöjä ovat erilaiset koivuvaltaiset metsät, mutta toisinaan myös mäntykankaat ja lehdot. Kiinassa lajia tavataan mänty-tammimetsissä. Yleisiä kasvupaikkoja ovat polkujen varret ja muut kovaksi painautuneet, karikkeiset ja valoisat maastonkohdat. Keltavahverot kasvavat yleensä ryhmissä, vuodesta toiseen samoissa paikoissa. Suomessa keltavahveroa tavataan luonnossa jo kesäkuusta lähtien. Yleisin se on heinä-lokakuussa.
Käyttö ravinnoksi
pienoiskuva|250px|Sienikori täynnä kantarelleja. pienoiskuva|250px|Vasikanlihaa kantarelli-kermakastikkeessa. Keltavahvero on yksi parhaista ruokasienistä, ja se on parhaimmillaan sellaisenaan paistettuna. Siinä on myös harvoin toukkia. Keltavahveron lähisukulaiset suppilovahvero, kosteikkovahvero ja mustatorvisieni ovat myös arvostettuja ruokasieniä. Keltavahvero on paras säilöä pakastamalla. Siihen voi pakastettaessa tulla kitkeryyttä, joka ei kuitenkaan ole vaarallista. Ne kannattaa kuumentaa omassa liemessään ennen pakastusta. Sitä voidaan myös säilöä kuivaamalla. Keltavahveroa kannattaa kuitenkin käyttää mahdollisimman paljon tuoreena, koska sekä pakastettuna että kuivattuna se muuttuu hieman sitkeämmäksi. Niistä voi tehdä myös maustesieniä. Keltavahveroa on opittu etsimään Suomessa myös sienikoiran avulla.
Keltavahvero ja muut samankaltaiset lajit ovat kaupallisesti merkittäviä sieniä eri puolilla maailmaa, ja niitä myydään vuosittain arviolta yli miljardin dollarin edestä. Lajeja on kuitenkin useita, ja sieniä myydään maailmalla usein väärillä nimillä. Suomessa keltavahveroa myydään vuosittain 7 000 – 8 000 kiloa eli huomattavasti vähemmän kuin rouskuja ja tatteja. Suurin osa poimituista kantarelleista meneekin poimijan omaan käyttöön.
Keltavahvero kulttuurissa
Keltavahvero on Huittisten nimikkosieni.
Infinite (Eminemin albumi)
Infinite on yhdysvaltalaisen hip hop -artisti Eminemin ensimmäinen albumi. Albumi nauhoitettiin vuonna 1995 ja se ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1996 vain vinyyleinä ja kasetteina. Taiteilijanimi "Eminem" otettiin debyytin myötä ensimmäisen kerran käyttöön korvaamaan aikaisemman nimen "M&M".
Omakustanteinen albuminmyynti ei riittänyt tuotettuihin 1 000 kasettiin ja 100 vinyyliin, vaan myynti kävi ensimmäisen julkaisun myötä erittäin heikosti. Lisäksi Eminemin tyyliä albumilla kritisoitiin vahvasti samankaltaisuudesta artistien Nas ja AZ kanssa ja Eminemiä pidettiinkin lähinnä plagioijana. Pettyneenä Eminem tarttui mikrofoniin seuraavan kerran vasta The Slim Shady EP:n (1997) myötä.
Albumi julkaistiin uudelleen vuonna 2003 nimikkeellä Infinite - The European Re-Issue, jolloin se ilmestyi kasettien ja vinyylien sijaan CD-levynä. The European Re-Issue sisältää alkuperäisen albumin lisäksi bonusmateriaalia, kuten vanhoja freestyleja.
Leopold III (Belgia)
Leopold III (3. marraskuuta 1901 Bryssel, Belgia – 25. syyskuuta 1983 Woluwe-Saint-Lambert, Belgia) oli neljäs belgialaisten kuningas vuodesta 1934 vuoteen 1951, jolloin hän luovutti kruunun pojalleen Baudouin I:lle.
Tausta
Juuri teini-iän saavuttanut kruununprinssi taisteli henkilökohtaisesti ensimmäisessä maailmansodassa Belgian 12:nnessa rykmentissä. Sodan loputtua vuonna 1919 hän opiskeli St. Anthonyn seminaarissa Santa Barbarassa Kaliforniassa.
Avioliitto Ruotsin prinsessa Astridin kanssa
Leopold avioitui Ruotsin prinsessa Astridin kanssa Tukholmassa 4. marraskuuta 1926. Prinsessa Astrid oli Ruotsin prinssi Kaarlen ja Tanskan prinsessa Ingeborgin nuorin tytär.
Tästä avioliitosta syntyi kolme lasta:
Kuningasparin lomaillessa vuonna 1935 Sveitsissä sijaitsevalla huvilallaan Küssnacht am Rigissä, lähellä Vierwaldstätterseejärveä, kuningas menetti autonsa hallinnan kapealla maantiellä ja kuningatar kuoli auton suistuttua tieltä.
Lilian Baels
Kuningas Leopold avioitui toisen kerran 11. syyskuuta 1941 morganaattisesti lastenhoitajansa Lilian Baelsin (1916–2002) kanssa. Käytännössä morganaattinen avioliitto tarkoitti tässä tapauksessa sitä, että alempisäätyinen Lilian ei ollut oikeutettu kuningattaren arvonimeen, eivätkä hänen lapsensa olleet oikeutettuja kruunuun. Lontoossa syntynyt Lilian oli Réthyn prinsessa.
Avioliitosta syntyi kolme lasta (ei perimysoikeutta Belgian kruunuun):
Toinen maailmansota
Vuonna 1936 saksalaisten voimakkaan painostuksen edessä Leopold III teki päätöksen Belgian puolueettomuudesta, kun maa oli siihen saakka ollut Ranskan ja Ison-Britannian liittolainen. Tämä päätös ei kuitenkaan estänyt saksalaisia miehittämästä maata 10. toukokuuta 1940. Kyseessä oli ehdoitta antautuminen, joskin ilman Ranskaan paenneen hallituksen suostumusta. Tämä oli selkeä alku pitkään vielä sodan jälkeenkin maata vaivanneelle "kuninkaalliselle ongelmalle".
Kuningas oli jäänyt joukkojensa pääosan kanssa saksalaisten saartamaksi ja Lontooseen siirtynyt pakolaishallitus ei tunnustanut Leopoldin oikeutta hallita maata. Kuningas ei hyväksynytkään natsien tarjousta hallita yhteistyössä heidän kanssaan. Kuitenkin hänen tekonsa saivat kansassa esiin suurta tyytymättömyyttä ja puhuttiin jopa maanpetturuudesta. Kuningas eli perheineen natsien valvonnassa Brysselin kuninkaallisessa linnassa.
Sodan jälkiselvittely
Leopold perheineen ei palannut Belgiaan, vaan asettui asumaan Sveitsiin. Kuitenkin koko sodanjälkeistä Belgian sisäpolitiikkaa sävytti kysymys kuninkaan paluusta ja asemasta. Jopa voimakkaita vaatimuksia maan siirtymisestä tasavaltaan esitettiin. Eritoten maan ammattiyhdistysliike ja sosialistinen puolue ajoivat melko voimakkaasti kuninkaan paluun estämistä ja valtiomuodon muuttamista.
Vuonna 1944 parlamentin ja senaatin yhteisistunnossa valittiin kuningas Leopold III:n veli Flanderin kreivi Kaarle sijaishallitsijaksi. Tämä vannoi virkavalansa 20. syyskuuta 1944 ja jatkoi tehtävässä 30. heinäkuuta 1950 saakka. Hänellä oli kaikki hallitsijalle kuuluva valta.
12. maaliskuuta 1950 järjestettiin kansanäänestys, jossa niukka enemmistö (57,68 %) belgialaisista kannatti kuninkaan paluuta maahan. Leopold III ilmoitti neljä päivää myöhemmin antavansa maan parlamentin päättää hänen paluustaan. Gaston Eyskensin hallitus erosi 18. maaliskuuta ja kaksi päivää myöhemmin maassa järjestettiin laajoja mielenosoituksia. Valloniassa ja Brysselissä pidettiin 24. maaliskuuta päivän mittainen yleislakko. Mellakoita esiintyi etenkin ranskankielisessä Valloniassa. Kansanäänestyksessä valloneista 58 % vastusti kuninkaan paluuta, kun flaameista sitä kannatti 72,2 %. Tässä oli lisää aihetta kahden kieliryhmän väliselle konfliktille.
Leopold ehdotti 15. huhtikuuta 1950 pitämässään radiopuheessa, että voisi luovuttaa tehtävänsä 20-vuotiaalle pojalleen. Hänen poikansa tuli valtaan kuningas Baudouin I:nä.
Hallitsijan tehtävät jätettyään kuningas Leopold keskittyi lähes kokonaisuudessaan tieteelliseen tutkimustyöhönsä sosiaaliantropologina. Hän matkusteli tieteellisen työnsä puitteissa ympäri maailmaa ja vietti pidemmän aikaa esimerkiksi Senegalissa. Hän osallistui politiikkaan melko harvakseltaan, mutta kritisoi jyrkästi Belgian tapaa vapautua siirtomaistaan.
Kuningas Leopold III kuoli Woluwe-Saint-Lambertissä, Brysselin esikaupunkialueella vuonna 1983. Hänet on haudattu molempien puolisoidensa kanssa Laekenin kuninkaallisen linnan kirkon hautakryptaan muiden Belgian monarkkien tavoin.
Psykiatrinen vankisairaala
pienoiskuva|280px|Psykiatrisella vankisairaalalla on yksikkö myös Vantaan vankilassa. Psykiatrinen vankisairaala (entinen Vankimielisairaala) on psykiatrinen sairaala, jossa hoidetaan psykiatrista hoitoa tarvitsevia vankeja, ja tehdään mielentilatutkimuksia ja vaarallisuusarvioita.
Psykiatrisen vankisairaalan vuonna 1911 toimintansa aloittanut Turun yksikkö (aikaisempi nimi Vankimielisairaala) sijaitsee Turun vankilan vieressä Saramäessä. Yksikössä on 40 hoitopaikkaa, ja henkilökunnan vahvuus on 49, joista hoitajia on 39. Psykiatrinen vankisairaala Turussa on vankeinhoidossa ainoa päivystävä sairaala, joka ottaa vastaan tahdosta riippumattomaan hoitoon tulevat potilaat valtakunnallisesti. Valtaosa potilaista on kuitenkin hoidossa vapaaehtoisesti. Psykiatrisella vankisairaalalla on yksikkö myös Vantaan vankilassa. Vantaan yksikössä on 15 paikkaa, joista yksi varattu naispaikaksi. Vantaan yksikkö hoitaa ainoastaan vapaaehtoisesti hoitoon tulevia vankipotilaita. Kummallakin yksiköllä on myös vankilan yhteydessä toimiva poliklinikka, ja lääkäreitä on yhteensä kuusi.
Laitos kuuluu Rikosseuraamuslaitoksen terveydenhuoltoyksikön organisaatioon, eikä siten ole osa Länsi-Suomen aluevankilaa. Psykiatrisen vankisairaalan vastaava ylilääkäri on Hannu Lauerma.
Vuosittain sairaalassa toteutetaan noin 450 hoitojaksoa, ja valtaosa potilaista on miehiä. Psykiatrista sairaanhoitoa kaipaavat naisvangit hoidetaan joko Psykiatrisen vankisairaalan Turun yksikössä tai Vankisairaalassa Hämeenlinnassa. Tahdosta riippumattomasti voidaan naispotilaita hoitaa ainoastaan Psykiatrisen vankisairaalan Turun yksikössä. Hoitojaksojen keskimääräinen kesto oli vuonna 2012 32,5 vuorokautta.
Psykiatrisen vankisairaalan lisäksi Suomessa on kaksi valtiollista psykiatrista sairaalaa, Niuvanniemen sairaala ja Vanhan Vaasan sairaala. Niissä toteutetaan pitkäaikaista kuntouttavaa hoitoa, eivätkä potilaat ole vankeinhoidon piirissä.
Armin Shimerman
Armin Shimerman (s. 5. marraskuuta 1949 Lakewood, New Jersey) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa televisiosarjoissa Star Trek: Deep Space Nine ja Buffy, vampyyrintappaja.
Elämäkerta
Shimerman syntyi New Jerseyn Lakewoodissa. Hänen äitinsä Susan on kirjanpitäjä ja hänen isänsä Herbert maalari. Shimermanin ollessa 16-vuotias perhe muutti Los Angelesiin. Siellä hänen äitinsä laittoi hänet draamaryhmään, jotta hän tutustuisi uusiin ihmisiin. Hän valmistui Kalifornian yliopistosta Los Angelesista.
Teatteri
Yliopistosta valmistumisen jälkeen Shimerman valittiin harjoittelijaksi arvostettuun sandiegolaiseen Old Globe Theateriin. Hän esiintyi lukuisissa näytelmissä ennen kuin muutti New Yorkiin. Hänen ensiesiintyminen Broadwayllä oli musikaalissa Threepenny Opera 1976–1977. Sen jälkeen hän oli näytelmässä Saint Joan (1977–1978) ja musikaalissa I Remember Mama (1979). Sitten hän palasi Los Angelesiin, jossa hän aloitti televisionäyttelijän uran.
Televisio
1980- ja 1990-luvuilla Shimerman esiintyi vierailevana tähtenä lukuisissa televisiosarjoissa (esimerkiksi Hill Street Blues, Cagney & Lacey ja Pulmuset). 1987–1990 hän näytteli Pascalia televisiosarjassa Kaunotar ja hirviö.
Shimermanin ensiesiintyminen Star Trekissä oli  Star Trek – uuden sukupolven viidennessä jaksossa Viimeinen etuvartio (The Last Outpost), jossa hän esitti Star Trekin ensimmäistä ferengiä. Pari jaksoa myöhemmin hänet nähtiin lahjalaatikon kasvona (ilman nimeä lopputeksteissä) ja 1989 jälleen ferengin roolissa jaksossa Huippusuoritus (Peak Performance). Vuonna 1993 hän sai Quarkin roolin Star Trek: Deep Space Ninessa. Quark on ferengi ja omistaa DS9-avaruusasemalla olevan baarin. Shimerman näytteli Quarkia koko sarjan ajan (17. jaksoa lukuun ottamatta) ja kerran Uuden sukupolvessa (Esikoispoika (The Firstborn 1994)) ja Star Trek: Voyagerissa (Huoltaja, osa 1 (Caretaker: Part 1 1995)).
DS9:n jälkeen Shimerman on näytellyt lukuisissa televisiosarjoissa. Suurimmat roolit ovat olleet rehtori Snyder Buffy, vampyyrintappajassa ja tuomari Brian Hooper Boston Legalissa.
Ääninäyttelijä
Ääninäyttelijänä hän on esittänyt kenraalia Skarria animaatiosarjoissa The Grim Adventures of Billy & Mandy ja Evil Con Carne sekä niihin perustuvissa televisioelokuvissa Billy & Mandy’s Big Boogey Adventure ja Underfist: Halloween Bash.
Videopeleissä hän on esittänyt muun muassa Quarkia Star Trek: Deep Space Nine -peleissä Star Trek: Deep Space Nine – Harbinger (1996) ja Star Trek Deep Space Nine – The Fallen (2000) sekä Dr. Nefariousta Ratchet & Clank -pelisarjassa.
Kirjailija
Shimerman on kirjoittanut useita kirjoja yleensä yhteistyössä jonkun toisen kirjailijan kanssa. The 34th Rule (1998) kertoo DS9 Quarkista. The Merchant Prince -sarja kertoo scifin keinoin matemaatikko John Deestä (1527–1608).
Glagoliittimessu
Glagoliittimessu ( tai Mša glagolskaja; myös Missa Glagolitica) on Leoš Janáčekin säveltämä messu laulusolisteille (sopraano, altto, tenori, basso), kaksoiskuorolle, uruille ja orkesterille. Teos valmistui 15. lokakuuta 1926, ja se kantaesitettiin Jaroslav Kvapilin johdolla Brnossa 5. joulukuuta 1927.
Glagoliittimessun teksti on muinaiskirkkoslaavia, jonka ns. glagoliittiseen kirjaimistoon messun nimikin viittaa. Viisi laulettua osaa vastaa katolista messuordinariumia, jossa Agnus Deistä kuitenkin on poistettu Dona nobis pacem. Teoksen levyttäneitä kapellimestareita ovat olleet Břetislav Bakala, Leonard Bernstein, Karel Ančerl, Rafael Kubelík, Rudolf Kempe, František Jílek, Simon Rattle, Charles Mackerras, Michael Gielen, Robert Shaw, Michael Tilson Thomas, Kurt Masur, Charles Dutoit, Charles Mackerras, Riccardo Chailly ja Ladislav Slovák.
Glagoliittimessua käytettiin musiikkina Kenneth Angerin ohjaamassa elokuvassa Inauguration of the Pleasure Dome (1954).
Glagoliittimessuja ovat Janáčekin lisäksi säveltäneet Josef Bohuslav Foerster, František Zdeněk Skuherský, Aleksandr Gretšaninov, Bedřich Antonín Wiedermann, Jan Křesadlo.
Ludvík Vaculík
Ludvík Vaculík (1926 Brumov, Tšekkoslovakia – 2015 ) oli tšekkiläinen kirjailija ja toisinajattelija Tšekkoslovakian aikana. Hän oli aktiivinen Prahan kevään 1968 toimija. Hänen teoksensa joutuivat julkaisukieltoon 1969.
Senon
Senon on kunta Koillis-Ranskassa Meusen departementissa Grand Estin alueella. Kunnassa asui 336 asukasta vuonna 2017 ja sen pinta-ala on 19,89 neliökilometriä.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|Amelin luonnonsuojelualuetta Senonissa Senon sijaitsee Ranskan koillisosassa Meusen departementissa. Sen lähikunnat ovat Amel-sur-l’Étang, Gouraincourt, Éton, Loison, Vaudoncourt, Domremy-la-Canne, Dommary-Baroncourt ja Foameix-Ornel. Senonin ja Amel-sur-l’Étangin kunnat sisältävät Amelin lammen ja sen luonnonsuojelualueen.
Väestö
Senonissa asui 336 asukasta vuonna 2017. Kunnan väkiluku on kasvanut 35 asukkaalla vuodesta 2007, jolloin siellä asui 301 asukasta. Vuonna 2012 kunnan väkiluku oli 313, eli siellä asui 23 asukasta vähemmän kuin vuoden 2017 väestönlaskennassa. Vuonna 2007 Senonin asukkaista 51 prosenttia oli naispuolisia ja 49 prosenttia miespuolisia. Kunnan asukkaista 0–14-vuotiaat muodostivat noin 28 prosenttia, 15–29-vuotiaat noin 19 prosenttia, 30–44-vuotiaat noin 22 prosenttia, 45–59-vuotiaat noin 14 prosenttia, 60–74-vuotiaat noin yhdeksän prosenttia ja yli 75-vuotiaat noin kahdeksan prosenttia. Kunnassa oli 131 asuntoa vuonna 2007. Jokaista asuntoa kohden oli keskimäärin 2,3 asukasta.
Jalo Syvähuoko
Jalo N. Syvähuoko (23. helmikuuta 1886 Kärkölä – 15. maaliskuuta 1963 Helsinki) oli yrittäjä ja rakennusneuvos, joka saavutti Suomessa uranuurtajan aseman betonirakennustekniikan ja rakennuskoneiden kehittäjänä. Hänen perustamansa Rakennustoimi Oy kasvoi yhdeksi maan suurimmista rakennusliikkeistä 1930-luvulla.
Betonointi
Jalo Syvähuoko syntyi suhteellisen vauraan tilan poikana Kärkölässä. Hän muutti Helsinkiin 18-vuotiaana ja matemaattisesti lahjakkaana menestyi teollisuuskoulussa poikkeuksellisen hyvin ja valmistui rakennusmestariksi 1906. Hän perusti ensimmäisen oman yrityksensä, betonitöihin erikoistuneen Rautabetoniliike Jalo N. Syvähuokon vuonna 1910, vain 24-vuotiaana. 1920–1930-luvuilla yritys teki suurimman osan Helsingissä rakennettujen talojen teräsbetonirakenteista - rautabetonisia välikattoja hän oli tehnyt vuoteen 1930 mennessä 356 rakennukseen Helsingissä. Syvähuokon tapa taivuttaa raudat koneellisesti varastoissa tuli yleisesti käyttöön vasta toisen maailmansodan jälkeen.
Rakennuskoneet
Syvähuoko suunnitteli lähes kaikki tarvitsemansa rakennuskoneet itse yrityksessään Rakennuskonepaja Oy, joka oli useamman vuosikymmenen ajan ainoa rakennuskonetehdas Suomessa. Syvähuoko kehitti esimerkiksi Suomen ensimmäisen betonimyllyn ja yhdistetyn tiili- ja laastihissin, sekä työntökärryt betonin siirtoon. Hänen innovaatioihinsa kuuluivat myös tienpäällystyskone, jolla suoritettiin ensimmäinen koneellisesti valmistettu betonitie Suomessa 1930 sekä ensimmäiset Suomessa käyttöönotetut nosturit rakennustyömailla.
Rakennusurakointi
1930-luvun alussa Syvähuoko laajensi yritystoimintansa rakennusurakointiin, ja yrityksen nimeksi vaihdettiin Rakennustoimi Oy. Yritys kasvoi muutamassa vuodessa yhdeksi maan suurimmista talonrakentajista.
Syvähuokon kokonaan tai osittain urakoimia kohteita ovat muun muassa Helsingin Olympiastadion, Alkon pääkonttorirakennukset ja tehdasrakennus Salmisaaressa, Mikael Agricolan kirkko, Nuuttilan navetta Kärkölässä, Lassila & Tikanojan liikepalatsin runkotyöt Eteläesplanadilla, Fredrikinkadun Tennishallit, Postisäästöpankki Fabianinkadulla, Kisakylän rakennukset Helsingissä, elokuvateatteri Bio Capitol Mannerheimintiellä, Kallion virastotalo ja Lasipalatsi, Autopalatsi sekä Yrjönkadun uimahallin rakenteiden suunnittelu ja betonityöt.
Syvähuoko oli myös saunojien tunteman kertalämmitteisen Aitokiukaan kehittäjä. Hänet nimitettiin rakennusneuvokseksi vuonna 1946.
Muuta
Arkkitehti Väinö Vähäkallio suunnitteli Syvähuokon vuonna 1927 Taka-Töölöön Stenbäckinkatu 24:ään valmistuneen komean yksityistalon. Talossa on nykyisin Romanian Suomen-suurlähetystö.
Vuonna 1923 Syvähuoko rakennutti Hietala-nimisen huvilan Vuosaaren Kallahteen. Huvilan pohjoispuolelle valmistui 1920-luvulla vielä puutarhurin asunto, kasvihuoneita ja 4 680 neliömetrin 1800-luvun tyylinen muotopuutarha jonka suunnitteli todennäköisesti vihersuunnittelija Paul Olsson. Puutarhaan kuului ruusutarha ja joonialainen pylväikkö. Huvilaa laajennettiin vielä 1939 kun se siirtyi Sasekan omistukseen rakentamalla harkoista siipirakennus ja rappaamalla koko rakennus. Huvila oli virka-asuntona vuoteen 1964 saakka ja sitten toimistona. Helsingin kaupunki on omistanut huvilan vuodesta 1975 alkaen. Huvila ja puutarha peruskorjattiin vuonna 2006, jolloin se sai nimekseen Villa Lill Kallvik. Talossa toimii nyt Taiteilijatalo.
Star
Star on tähteä tarkoittava englannin kielen sana, jota käytetään myös seuraavissa merkityksissä:
Melalehdet
Melalehdet (Cryptocoryne) on vesikasvisuku, jonka monet jäsenet ovat suosittuja akvaariokasveja. Melalehdet elävät luonnossa trooppisilla vesialueilla Aasiassa ja Uudessa-Guineassa. Suvussa on noin 50–60 lajia.
Lajeja
Akvaariokasvina käytettyjä lajeja:
Zb
Zb tarkoittaa seuraavia:
Katso myös
Aihepiiriin liittyy myös seuraava:
S.O.S. Titanic
S.O.S. Titanic on vuonna 1979 ilmestynyt televisioelokuva, joka kertoo vuonna 1912 sattuneesta Titanicin haaksirikosta laivan matkustajien näkökulmasta. Elokuvan keskeisimpiä hahmoja esittävät David Janssen, Beverly Ross, Cloris Leachman, Susan Saint James, David Warner, Geoffrey Whitehead, Ian Holm, Helen Mirren, Harry Andrews ja Jerry Houser. Elokuvan on ohjannut William Hale. Elokuvan juoni keskittyy kolmeen eri matkustajaryhmään laivan ensimmäisessä, toisessa ja kolmannessa luokassa.
LSD
Lysergihapon dietyyliamidi tai lysergidi tai LSD (saksan sanasta Lysergsäurediäthylamid ) on puolisynteettinen psykedeeli, joka aiheuttaa käyttäjälleen muuntuneen tajunnantilan, johon voi liittyä esimerkiksi aistiharhoja.
LSD:tä käytetään pääasiassa enteogeeninä, päihteenä ja psykedeeliavusteisessa terapiassa. LSD ei aiheuta fyysistä riippuvuutta ja psyykkisen riippuvuuden kehittyminen on harvinaista. LSD:n ei tiedetä aiheuttavan aivovaurioita, ja sillä on erittäin vähäinen toksisuus suhteessa annokseen. Kuten muut psykedeelit, LSD:n on havaittu stimuloivan neuroplastisuutta, mikä voisi ainakin osittain selittää sen terapeuttiset hyödyt. Käytössä voi esiintyä ahdistusta ja vainoharhaisuutta psykologisina haittavaikutuksina.
LSD:tä valmistetaan torajyvästä saatavasta ergotamiinista. Ensimmäistä kertaa LSD:tä valmisti Albert Hofmann vuonna 1938. LSD:tä kokeiltiin Yhdysvalloissa psyykenlääkkeenä 1947–1965. LSD:n käyttö päihteenä alkoi 1960-luvulla Kaliforniassa hippiliikkeen parissa.
Löytyminen
[[Albert Hofmann, LSD:n keksijä|thumb]] LSD:n syntetisoi ensimmäisenä sveitsiläinen Sandoz-yrityksen kemisti Albert Hofmann 1938 etsiessään ergoliineille lääketieteellistä käyttötarkoitusta. Hänen onnistui eristää lysergihappoa ja siitä lysergihapon dietyyliamidia (LSD-25) tarkoituksenaan tuottaa analeptia eli piristettä lääketieteelliseen käyttöön, sillä kemiallisesti samankaltaiset aineet olivat aiemmin osoittautuneet analepteiksi. Aineella oli jotain vaikutusta koe-eläimiin, mutta se ei herättänyt kiinnostusta ja tutkimuksia ei jatkettu.
Hofmann palasi 1943 LSD:n tutkimuksen pariin ja havaitsi sen psyykkiset vaikutukset sattumalta. Hän oli saanut elimistöönsä ilmeisesti ihon läpi hyvin pienen määrän ainetta, minkä seurauksena hän koki outoa huimausta ja levottomuutta sekä hallusinaatioita kahden tunnin ajan. Hän palasi laboratorioonsa ja nautti 19. huhtikuuta 1943 mielestään varovaisen 250 mikrogramman annoksen. Sen seurauksena hän koki hyvin intensiivisen, monta tuntia kestäneen "matkan", joka alkoi pelottavilla kuolemankokemuksilla mutta päättyi miellyttäviin värikkäisiin hallusinaatioihin. Seuraavana aamuna hän tunsi olonsa hyvin virkistyneeksi. Hänen aluksi epäilevät työtoverinsa toistivat kokeen itseensä pienemmillä annoksilla ja totesivat vaikutuksen todelliseksi.
Yleistyminen ja kieltäminen
1940-luvun lopulla LSD:tä alettiin tutkia psykiatrian apuvälineenä Yhdysvalloissa. 1950-luvulla CIA tutki operaatio Midnight Climaxissa sen käyttöä muun muassa totuusseerumina MK-Ultra-projektissa.
LSD:n viihdekäyttö alkoi yleistyä nopeasti 1960-luvulla. Lokakuussa 1968 LSD:n hallussapito kiellettiin Yhdysvalloissa. Vuonna 1971 säädettiin YK:n psykotrooppisia aineita koskeva yleissopimus, jossa oli kiellettyjen huumausaineiden listalla myös LSD kategoriassa I, mikä esti kaiken tutkimuksen YK:n jäsenmaissa. Jotkin tutkimukset saivat kuitenkin luvan jatkua Saksassa ja Yhdysvalloissa 1990-luvun alussa. Sveitsissä tehtiin LSD-tutkimusta erikoisluvalla 1988–1993.
Ensimmäinen legitiimi tutkimus 1970-luvun alun jälkeen LSD:n käytössä psykoterapiassa käynnistyi Sveitsissä Solothurnin kaupungissa 2008. Tutkimus julkaistiin 2014. Tutkimuksessa tarkkailtiin aineen vaikutusta kuolemansairaiden potilaiden mielialaan ja ahdistukseen.
Toimintatapa
pienoiskuva|300px|LSD sisältää [[tryptamiinin (vas) ja fenyylietyyliamiinin funktionaaliset ryhmät]] LSD sitoutuu laajaan joukkoon tyypillisiä tiedonvälitystä lievästi aktivoivia tai vähentäviä monoamiinireseptoreja, joiden tyypillinen vaikutus on muuttaa aivojen pääasiallisten sähköisiä viestejä vievien hermosolujen synapsien herkkyyttä ja aktivoitumistodennäköisyyttä. Monoamiineihin kuuluu muun muassa serotoniini, joka liittyy muun muassa mielialan ja tunnereaktioiden voimakkuuden säätelyyn. Tyypillisesti käytetyillä LSD-annoksilla elimistöön saatavat pitoisuudet ovat niin pienet, että vaikutukset välittyvät käytännössä sellaisten serotoniinireseptorin kautta, joihin LSD:llä on kaikkein suurin sitoutumiskyky. Näistä serotoniinireseptorin alatyyppi nimeltä 5-HT2A on tärkein psykedeeliselle vaikutukselle. LSD:n, kuten muidenkin klassisten psykedeelien (DMT, meskaliini, psilosybiini), aiheuttama psykedeelinen vaikutus estyy näitä 5-HT2A-reseptoreja salpaavilla lääkeaineilla, eli tyypillisesti psykoosien hoitoon tarkoitetuilla lääkeaineilla.
Ei ole aivan selvää miten psykedeelinen vaikutus alkaa, mutta sen on osoitettu liittyvän erityisesti korkeimpiin aivotoimintoihin liitettyjen aivojen kuorikerroksen toiminnan muutoksiin. Erityisesti aivokuoren viidennellä solukerroksella olevien niin sanottujen pyramidaalisolujen toiminnan muutokset ovat oleellisia. LSD aktivoi kuorikerroksen kaikkein syvimmissä osissa 5-HT2A-reseptoreja kantavia hermosoluja. Aktivoituvat hermosolut lisäävät glutamaatti-välittäjäaineen vapautumista viejähaarakkeistaan, jotka sijaitsevat viidennellä kuorikerroksella. Näissä viidennen solukerroksen vastaanottavissa hermosoluissa on lisäksi omia 5-HT2A-reseptoreja, joihin vaikuttaa myös LSD. Näiden vastaanottavien solujen toiminta muuttuu sekä suoraan että epäsuorasti LSD:n vaikutuksesta. Nämä pyramidaalisolut hermottavat inhibitorisia välineuroneja, joiden tehtävä on vähentää tiedonvälitystä hermostossa. Nettovaikutuksena inhibitorinen ja eksitatorinen tiedonvälitys, eli sähköinen toiminta muuttuu lievästi aivokuorella. Tällöin syntyy normaalisti rytmissä toimivien aivokuoren eri osien välille sähköisen rytmin epäsynkronisaatio. Tämä voidaan nähdä myös aivoaaltojen muutoksena. Samalla eräät syvemmät aivoalueet, kuten muistiaineksen käsittelyyn osallistuvat hippokampus ja tunnepitoista muistiainesta käsittelevä amygdala, aktivoituvat jaksoittain. Tämä vaikuttaa muistiaineksen käsittelyyn.
Peräkkäisinä päivinä otettuna LSD:lle kehittyy niin voimakas toleranssi muutamassa päivässä, että se menettää lähes täysin kykynsä saada aikaan psykedeelisiä vaikutuksia jopa viikoiksi. Tämän on näytetty johtuvan vaikutuspaikkojen eli 5-HT2A-reseptorien vähenemisestä hermosolujen pinnoilta muutamien päivien ajaksi. Koska vaikutuspaikkoja ei ole tarjolla, LSD ei voi saada aikaan vaikutusta tänä aikana.
Käyttö
thumb|Sadan mikrogramman käyttöannoksen sisältäviä LSD-lappuja. LSD:tä käytetään tabletteina, kapseleina, jauheena, liuoksena sekä imeytettynä sokeripaloihin tai papereihin. Yksi annos LSD:tä voi olla 40–500 mikrogrammaa; yleisin annostus on 75–150 mikrogrammaa. Pienin vaikuttava annos on noin 20 mikrogrammaa. Puhdas LSD on väritöntä, hajutonta ja mautonta.
Terapeuttinen ja tieteellinen käyttö
Jotkin 2010-luvulla tehdyt kokeet ovat antaneet viitteitä siitä, että LSD:n avulla voitaisiin hoitaa masennusta ja alkoholismia, ja lääketieteellinen kiinnostus aiheeseen on kasvussa.
Norjalaisen meta-analyysin 2012 mukaan 59 prosenttia 1960- ja 1970-luvulla tutkituista alkoholisteista kykeni LSD:tä nautittuaan hallitsemaan alkoholinkäyttöään paremmin. Lumelääkettä saaneilla vastaava osuus oli 38 prosenttia. Aine antoi koehenkilöille heidän mukaansa positiivisemman kyvyn suhtautua ongelmiinsa ja niiden ratkaisuun. Yhden annoksen hyötyvaikutus kesti puolesta vuodesta vuoteen. LSD:n arvellaan vähentävän riippuvuuksia heikentämällä niitä aiheuttavia hermoyhteyksiä ja luomalla uusia, joiden varaan voidaan rakentaa uusia käyttäytymismalleja.
LSD:tä ja sen ajatustoimintoihin vaikuttamatonta johdannaista 2-Bromo-LSD:tä voidaan käyttää lääkkeenä muun muassa erinäisiin hermosärkyihin, kuten Hortonin syndroomaan, mutta lääkekäyttö ei ole toistaiseksi yleistynyt. Särkyä estäviä vaikutuksia havaittiin myös muilla LSD:n kaltaisilla tryptamiineilla, kuten psilosybiinillä.
Viihde- ja väärinkäyttö
LSD:stä tuli suosittua 1960-luvun hippien alakulttuurissa Yhdysvalloissa ja Länsi-Euroopassa. Kaliforniassa kemisti Owsley Stanley valmisti ainetta miljoonia annoksia ja vaikutti paljon sen suosion kasvuun. Tunnetuimpia LSD:n käyttäjiä ja puolestapuhujia 1960-luvulla olivat kirjailija Ken Kesey ja psykologi Timothy Leary sekä muusikoista etenkin Grateful Dead -yhtye. LSD:llä oli suuri vaikutus ajan populaarimusiikkiin ja taiteeseen, jossa kuvattiin LSD-matkojen värejä ja muotoja. Myös mystiikan harjoittamisen suosio kasvoi. LSD säilyi suosittuna nuorten piirissä 1970-luvun puoliväliin asti, ja 1990-luvulla sen suosio jälleen kasvoi.
Jotkut tutkijat ja innovaattorit ovat kertoneet hyötyneensä LSD:n käytöstä. Nobelisti ja molekyylibiologi Francis Crickin on väitetty sanoneen saaneensa LSD:stä inspiraatiota DNA:n löytymiseen johtaneen tutkimusprosessinsa aikana, joskin tämä väite on sittemmin kyseenalaistettu. Nobelisti ja biokemisti Kary Mullis kertoi LSD:n auttaneen häntä löytämään DNA:ta vahvistavan polymeraasiketjureaktion. Varhaiset tietokonealan kehittäjät, kuten Steve Jobs, kertoivat myös käyttäneensä LSD:tä saadakseen inspiraatiota.
Kalifornialaisen psykiatrin Oscar Janigerin 1954–1961 tekemässä tutkimuksessa yli sadan ammattitaiteilijan annettiin piirtää LSD:n vaikutuksen alaisena. Kokeessa ja sen jälkeen havaittiin, että aine tehosti kokeneiden taiteilijoiden luovaa potentiaalia huomattavasti, mutta toimivan piirtämistekniikan löytäminen vei aikaa. LSD:n vaikutuksen alla tehdyissä teoksissa oli yleensä normaalia enemmän liikettä, väriä ja valoa, mutta vähemmän yksityiskohtia, ja joskus esineet kuvattiin symbolisesti tai abstrakteina, fragmentoituneina, järjestäytymättöminä tai vääristyneinä. Janigerin kokeen jälkeen 99 prosenttia taiteilijoista kertoi havainneensa LSD:n arvokkaaksi työkaluksi oppia taiteesta sekä piirtämisen ja maalaamisen oppimisesta, ja lähes kaikki ilmoittivat halukkuutensa ottaa ainetta uudelleen.
LSD:tä on käytetty hyvin pieninä annoksina havaintokyvyn, mielialan ja keskittymiskyvyn parantamiseksi. Esimerkiksi LSD:n keksijä Albert Hofmann käytti ainetta usein tällä tavoin myöhemmällä iällään. Mikroannokset eivät aiheuta hallusinaatioita, jotka voisivat haitata työntekoa. Kokeilijat ovat sen sijaan raportoineet tehostuneesta keskittymisestä, normaalia helpommin saavutettavasta flow-tilasta ja kasvaneesta halusta elää terveellisesti. Jotkut ovat raportoineet käyttävänsä mikroannoksia mielenterveydellisiin ongelmiinsa. Mikroannos vaikuttaa hillitsemällä aivojen etuosia, jotka suunnittelevat tulevaisuutta ja murehtivat menneisyyttä, jolloin henkilö keskittyy tässä ja nyt tapahtuviin asioihin. Se vaikuttaa osin samojen järjestelmien kautta kuin useimmat tunnetut masennuslääkkeet.
Tom C. Bergroth
Tom Christian Einarsson Bergroth (s. 5. lokakuuta 1951) on suomalainen museomies ja kirjailija.
LSD
Vaikutukset
LSD:n vaikutus alkaa 30–90 minuutin päästä käyttämisestä, ja vaikutus voi kestää 6–12 tuntia.
LSD vaikuttaa ajatteluun ja havaitsemiskykyyn. Se aiheuttaa psykoosia muistuttavan tilan, johon ei liity stimulaatiota tai masennusta. Käyttäjän ajan ja paikan taju muuttuu, ja hän kokee näkö-, kuulo- ja muita aistiharhoja. Hän voi nähdä värikkäitä kuvia, liikkuvia ja muotoaan muuttavia esineitä, sekä voimakkaita ja muuttuvia värejä. Hän kuitenkin yleensä ymmärtää näkemänsä vain hallusinaatioiksi ja vain harvoin pitää niitä totena. Myös muut aistit kuin näköaisti herkistyvät ja vääristyvät. Käyttäjä voi ”nähdä” musiikin ja ”kuulla” värit. Hänen ajan kokemuksensa muuttuu. Hän voi tuntea yhteyttä ja sulautumista ympäristöön sekä asioiden merkityksen muuttumista.
Tom C. Bergroth
Hän on opettanut esinetutkimusta ja heraldiikkaa Åbo Akademissa ja Turun yliopistossa. Hän on julkaissut kirjoja ja artikkeleita heraldiikasta, ritarikunnista ja mitaleista sekä vapaamuurariudesta. Hän on aiemmin myös toiminut Societas Heraldica Scandinavican hallituksen jäsenenä.
LSD
Vaikutukset
Käyttäjän verenpaine voi kohota, sydämen syke tihetä, hengitys syventyä ja nopeutua, hän voi alkaa hikoilla ja vapista, voida pahoin, oksennella, ja hänen ruokahalunsa voi kadota.
LSD:n käytöstä seuraa sietokyvyn kasvamista siten, että jopa suurien annosten vaikutus on vähäinen tai olematon. Tämä ei kuitenkaan käytännössä ole kovin yleistä, sillä ainetta tulisi toleranssin kohoamiseksi nauttia hyvin suuria määriä lyhyen ajan sisällä.