cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
William Marrion Branham
Branhamin vierailu Suomessa 1950
Ensimmäinen kokous pidettiin lauantaina 15. huhtikuuta 1950 klo 19 Messuhallissa, joka oli Suomen suurin kokouspaikka. Paikalle oli saapunut n. 7000 henkeä ja Messuhalli oli ääriään myöten täynnä. Ensimmäisen puheen piti William Baxter, valmistellen ihmisiä ottamaan vastaan parantumisen. Hän kertoi Branhamin kutsumuksesta, kertoen että Branhamilla on lahja, jonka avulla hän tunnistaa sairauden laadun. Branham saapui paikalle vasta 20.30, hän kertoi puheessaan olevansa lähtöisin köyhistä oloista ja kouluja käymätön. Branham kertoi saavansa selville sairauden laadun tarttumalla vasemmalla kädellään sairaan ihmisen oikeaan käteen. Hän kertoi myös pystyvänsä näkemään sairaan ihmisten salaisuudet, joista sairaudet johtuivat. Hänen puheensa jälkeen, alkoi sairaiden parantamistoiminta. Kokoukseen tulijoille oli jaettu kortteja, joiden ilmoittamassa järjestyksessä he saivat tulla Branhamin luokse. Branham huomasi myös penkeissä istuvia ihmisiä ja sanoi heille mitä he sairastavat ja käski sitten heidän lähteä parantuneina koteihinsa. Seuraavien iltojen kokouksiin saapui runsaasti väkeä.
Kuopiossa kokoukset pidettiin Elim-rukoushuoneella, joka oli suurin kokoushuone Kuopiossa. Rukoushuoneen pihamaalle oli pystytetty teltta, johon mahtui joitakin satoja kuulijoita. Kokouksien aikana parantui muutamia sairaita, kuten kuuroja, sokeita, aivoinvalidi ja sokeritautisia.
Kuopiossa parantui mm. 11-vuotias sotaorpo Veera Ihalainen, hän sairasti luutuberkuloosia ja joutui sen vuoksi käyttämään kainalosauvoja. Hän kosketti ohi kulkevan Branhamin takkia ja parantui.
thumb|left|300px|William Branham ja tulkki May Isaacson Messuhallissa 18.4.1950 thumb|right|200px|William Branham Kuopiossa Puijon ravintolan edessä 1950.
Kuollut poika herää Kuopiossa
Kun Branhamin seurue lähti katsomasta Puijon näkötornia 21. huhtikuuta 1950, heidän edellään ajanut auto törmäsi kahteen tielle juoksevaan n. 7-8 vuotta vanhaan pikkupoikaan, pojat loukkaantuivat ja menettivät tajunsa, toinen pojista otettiin edellä ajaneeseen autoon ja toinen otettiin Vilho Soinisen ajamaan autoon jossa olivat Branham, Gordon Lindsay ja Jack Moore. Branham koitti matkalla pojan valtimoa ja totesi valtimon pysähtyneen, hän kuunteli pojan sydäntä ja totesi sydämen pysähtyneen, hän totesi, ettei poika hengitä, tämän jälkeen, he pitivät poikaa kuolleena. William Branham ja Gordon Lindsay ja Jack Moore rukoilivat pojan puolesta, muutaman minuutin päästä he näkivät pojan aukaisevan silmänsä. Branham oli nähnyt kaksi vuotta aikaisemmin näyn tästä tapahtumasta ja hän kertoi siitä samana iltana Kuopion Eelimin seurakunnassa pitäessään kokousta.
Kritiikki Branhamin Suomeen tuloa kohtaan
Kansanedustaja Mauri Ryömä esitti sisäasiainministeri Urho Kekkoselle Branhamin vierailun johdosta kysymyksen: ''"Onko Hallitus kiinnittänyt huomiota eräiden parhaillaan Helsingissä vierailevien amerikkalaisten "ihmeparantajien" vahingolliseen toimintaan; ja jos on, niin mitä Hallitus aikoo tehdä tällaisen vahingollisen toiminnan ehkäisemiseksi?" ''
Pieni osa sisäasiainministeri Urho Kekkosen vastauksesta: ''"Kysymyksen perusteluissa on edellä selostetun toiminnan vahingollisuus nähty lähinnä siinä, että yksinkertaiset, herkkäuskoiset ihmiset ovat maan eri puolilta matkustaneet näihin tilaisuuksiin parantumisen toivossa ja siten aiheuttaneet itselleen tarpeettomia matkakustannuksia minkä ohessa he ovat saattaneet laiminlyödä tai viivytellä pätevään lääkärinhoitoon turvautumista, jolloin heidän todelliset paranemismahdollisuutensa ovat voineet huonontua. Ihmeparantajien toimintaa tarkkailtaessa ei voikaan välttyä vaikutelmalta, että huomattava osa tilaisuuksiin saapuneista on lähtenyt matkalle hakeakseen parannusta ruumiillisille sairauksilleen ja että ainakin suurin osa näistä on tehnyt matkansa kokonaan turhaan. Luotettavasti on ainakin selvittämättä toistaiseksi onko edes yhtään todellista paranemista näissä tilaisuuksissa tapahtunut, joskin useat henkilöt ovat sellaisista kertoneet." '''
Branhamin vierailu Norjassa 1950
Suomesta William Branham matkusti Norjaan Osloon. Norjan Lääkintöhallituksen kehotuksesta Oslon poliisilaitos oli kieltänyt parantamiskokoukset. Kaupungin saarnaajat, joita oli tuolloin 200, esittivät vastalauseen Lääkintöhallitukselle.
Branhamin vierailu Ruotsissa 1950
William Branham piti useita kokouksia Göteborgissa, yhden kokouksen Jönköpingissä ja viisi kokousta Örebrossä. Seuraavat kokoukset pidettiin Örnsköldvikissä ja sitten Tukholmassa, jossa sijaitsi tuon ajan suurin helluntaiseurakunta, jossa oli 6500 aktiivista jäsentä ja 5000 pyhäkoululaista.
Branhamin vierailu Etelä-Afrikassa 1951
William Branham vierali Durbanissa Etelä-Afrikassa 1951, pitäen kokouksia 11 kaupungissa, puhuen n. 500 000 ihmiselle. Branhamin Greyvillessa pitämässä kokouksessa kävi 45 000 ihmistä.
Talousvaikeudet ja opin muuttuminen
1950-luvun puolivälissä suurimman helluntaiherätyksen suuntaus Assemblies of God julisti David du Plessisin johdolla William Branhamin harhaoppiseksi, koska tämä uskoi "Jeesus Yksin" -oppiin. William Branham ei varsinaisesti hylännyt kolminaisuutta: hän näki katolilaisen uskontunnustuksen olleen epäraamatullinen sakramentti, jossa kaste tapahtuu "kolmeen nimeen", Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Branham uskoi kyseisen sakramentin olevan katolilaisuuden eräs harhaoppi, joka Nikean kirkolliskokouksessa hyväksyttiin katolisen eliitin toimesta. Branhamin mukaan kaste Jeesuksen Kristuksen nimeen on vain pätevä, koska tuossa nimessä tulee esiin kolme Jumalan persoonaa, Jeesuksessa Kristuksessa, eikä nimikkeissä Isä, ja Poika, ja Pyhä Henki. Hänen mielestään Jumala ilmaisi itsensä Isänä, poikana ja Pyhänä Henkenä, ei sakramenttina, jonka helluntaiherätyskin oli kopioinut Paavin kirkolta.
Branhamin toiminta vaikeutui v. 1955 lähtien, jolloin hän velkaantui Kalifornian kokouksiensa vuoksi 15 000 dollaria. Hallitus vaati häntä maksanaan veroja 40 000 dollarin edestä
Branham uskoi, että Jumala oli lähettänyt hänet Laodekian seurakunta-ajan profeetaksi. 1950-luvun lopulla Branham alkoi nimittää opetustaan palautetuksi evankeliumiksi.
Branham oli 28. helmikuuta 1963 metsästämässä Arizonassa Tucsonin alueella, kun koki seitsemän enkelin ilmestymisen. Enkelit selittivät hänelle ilmestyskirjan seitsemän sinetin salaisuudet.
Branhamilla oli oppi siitä, ettei Jeesus kantanut meidän syntejämme. Branham opetti, että "synnin lika palaa välittäjän (Kristuksen) toimesta aikakausien kautta takaisin syyttäjään (saatanaan) iskeytyen häneen. Jokainen synnin molekyyli palaa saatanaan ja pysyy hänen päällä tuomiopäivään saakka, jossa iankaikkisena kohtalona on viskaaminen tulijärveen."
Branham opetti kasteen Jeesuksen nimeen olevan pelastuksen ehtona.
Floyd Simmons
Floyd Simmons (10. huhtikuuta 1923 – 1. huhtikuuta 2008) oli yhdysvaltalainen kymmenottelija ja olympiamitalisti.
Simmons saavutti kymmenottelussa olympiapronssia Lontoossa 1948 ja Helsingissä 1952 tuloksella 6 788.
William Marrion Branham
Kuolema
Branhamin pää, vasen jalka ja käsi loukkaantuivat onnettomuudessa vakavasti ja myös useita luita murtui. Hänen irrottamiseen autosta kului noin 45 minuuttia. Ensin Branham vietiin sairaalaan Frionaan ja hänestä otettiin röntgenkuvat. Todettiin, että häntä ei voitu hoitaa Frionassa ja hänet siirrettiin Amarilloon. Branham tarvitsi nopeasti verensiirron - hänen verenpaineeksi mitattiin Billy Paul Branhamin kertomuksen mukaan nolla. Branhamin veriryhmä oli harvinainen ja verta jouduttiin hakemaan toisesta kaupungista. Verta annettiin kahdeksan tunnin ajan. Lääkärit epäilivät, että hänellä oli joko veritulppa tai aivohalvaus. Veri ei kuitenkaan mennyt kaulasuonen läpi ja aivoissa olevaa turvotusta yritettiin vähentää lääkkeillä.
Michael Ignatieff
pienoiskuva|Michael Ignatieff. Michael Ignatieff (s. 12. toukokuuta 1947 Toronto, Kanada) on kanadalainen älykkö, historioitsija ja poliitikko, joka toimi vuosina 2008–2011 Kanadan liberaalipuolueen johtajana. Hänellä on ollut akateeminen virka Cambridgen, Oxfordin ja Harvardin yliopistoissa. Hän on myös palkittu kirjailija ja toimittaja sekä dokumenttielokuvien tekijä.
Suomen joukkue lentopallon Maailmanliigassa 2013
Suomen lentopallomaajoukkue pelasi vuoden 2013 maailmanliigassa. Suomen lohkossa pelaavat lisäksi Japani, Portugali, Alankomaat, Etelä-Korea sekä Kanada. Suomi sijoittui lohkossaan neljänneksi uusien paikkansa Maailmanliigassa myös kaudeksi 2014.
Michael Ignatieff
Vuodet 1978–2000 Ignatieff asui Britanniassa. Tuolloin hän työskenteli Oxfordissa ja Cambridgessä ja toimi Britannian yleisradioyhtiö BBC:n kommentaattorina ja elokuvantekijänä. Vuosina 2000–2005 hän asui Yhdysvalloissa, jossa toimi Harvardin Carr Centre for Human Rights Policyn johtajana. Ignatieff nimitettiin pitämään kuuluisia Gifford-luentoja Britanniassa vuonna 2002. Vuonna 2005 hän palasi Kanadaan työskentelemään Toronton yliopistossa.
Suomen joukkue lentopallon Maailmanliigassa 2013
Kanada selvisi lohkovoittajana kuuden joukkueen lopputurnaukseen, kun taas lohkon kaksi viimeistä Portugali ja Japani joutuvat karsimaan elokuun lopussa paikastaan Maailmanliigassa 2014.
Michael Ignatieff
Vuonna 2006 Ignatieff valittiin Kanadan edustajainhuoneen jäseneksi. 10. joulukuuta 2008 hänet valittiin Kanadan liberaalipuolueen johtajaksi ja valinta vahvistettiin 2. toukokuuta 2009 järjestetyssä puoluekokouksessa, jossa hän sai 97 % kannatuksen. Äänestys oli lähinnä muodollinen, sillä Ignatieff oli ainoa ehdolla ollut. Vuoden 2011 parlamenttivaaleissa liberaalipuolue saavutti historiansa heikoimman vaalituloksen, 34 paikkaa 308:sta, mikä oli 43 vähemmän kuin vuoden 2008 vaaleissa, ja puoluejohtaja Ignatieff menetti oman parlamenttipaikkansa Etobicoke—Lakeshoren vaalipiirissä. Vaaleja seuraavana päivänä hän ilmoitti, ettei enää jatka puolueensa johdossa.
Suomen joukkue lentopallon Maailmanliigassa 2013
Suomi on vuonna 2013 mukana kahdeksatta vuotta perättäin ja kaikkiaan yhdeksättä kertaa. Maailmanliigaa pelataan aiemmista vuosista poikkeavalla systeemillä, jossa joukkueet kohtaavat toisensa yhden viikonlopun aikana kahteen kertaan. 2007-2011 käytössä olleesta pelitavasta poiketen joukkueet kohtaavat kuitenkin toisensa vain yhden viikonlopun aikana, ei sekä kotona että vieraissa. Lisäksi joukkuemäärä on lohkoissa nyt kuusi ja lohkoja on vain kolme. Joukkueita on mukana 18 aiemman 16 sijaan.
Muuta
Maailmanliiga 2013 on Tuomas Sammelvuon ensimmäinen arvoturnaus maajoukkueen päävalmentajana. Lauri Kerminen, Niklas Seppänen ja Juho Rajala debytoivat Maailmanliigassa heti kotiotteluissa Portugalia vastaan.
Michael Ignatieff
Ignatieffin suvussa on monia maineikkaita henkilöitä, muun muassa hänen isoisänsä Pavel Ignatjev oli ennen vallankumousta Venäjällä opetusministerinä ja isä George Ignatieff oli kanadalainen diplomaatti.
Kultamaina
Levinneisyys
Kultamainaa tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajin on raportoitu olevan melko yleinen tai yleinen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Grégoire Haddad
Grégoire Haddad (25. syyskuuta 1924 – 23. joulukuuta 2015) oli libanonilainen melkiittinen katolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 23. huhtikuuta 1949 ja nimitettiin Beirutin ja Jbeilin arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Palmyra dei Greco-Melkitin titulaaripiispaksi 30. heinäkuuta 1965. Piispaksi vihkiminen seurasi 5. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Maximos IV Saigh, jota avustivat Philippe Nabaa ja Joseph Elias Tawil.
Haddad sai 9. syyskuuta 1968 nimityksen Beirutin ja Jbeilin arkkipiispaksi. Hän erosi tehtävistään 19. elokuuta 1975, jolloin hänet nimitettiin vielä Adana dei Greco-Melkitin titulaariarkkipiispaksi. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Sveitsi talviolympialaisissa 2002
Sveitsi osallistui Salt Lake Cityn talviolympialaisiin 2002 110 urheilijan voimin. Maa saavutti 11 mitalia, joista kolme oli kultaista, kaksi hopeista ja kuusi pronssista. Mitalitilastossa Sveitsi sijoittui yhdenneksitoista.
Luettelo Keski-Maan esineistä
Luettelo Keski-Maan esineistä sisältää tietoa J. R. R. Tolkienin fantasiakirjoissa esiintyvistä fiktiivisistä ainutlaatuisista esineistä.
Arkkikivi
Arkkikivi on suuri jalokivi, joka löytyi Ereborin eli Yksinäisen Vuoren uumenista. Sitä kutsuttiin myös Vuoren Sydämeksi.
Arkkikiven löysi Durinin heimon kuningas, Thráin I. Hänen poikansa, Thorin I, vei sen mukanaan Harmaavuorille, mutta vuosisatoja myöhemmin lohikäärmeet karkottivat kääpiöt sieltä ja Thráinin perijän, Thrórin, johdolla kääpiöt palasivat Ereboriin ja veivät Arkkikiven takaisin Thráinin Suureen Saliin. Kuningas Thrór nimesi arkkikiven kuninkaanjalokiveksi.
Kun lohikäärme Smaug hyökkäsi Ereboriin vuonna 2770 Kolmatta Aikaa, Arkkikivi jäi muiden aarteiden mukana sen haltuun.
Vuonna 2941 Kolmatta Aikaa Thrórin pojanpojan, Thorin Tammikilven, johtama kääpiöiden retkikunta tunkeutui Ereboriin ja heidän mukanaan ollut hobitti Bilbo Reppuli löysi Smaugin vuoteena käyttämästä aarrekeosta Arkkikiven, mutta ei kertonut siitä Thorinille. Smaugin saatua surmansa ja Thorinin kieltäytyessä korvaamaan järvikaupunki Esgarothin kärsimät tuhot, Bilbo hiipi yöllä salaa ulos Vuorelta ja antoi Arkkikiven Bard Jousimiehelle ja haltiakuningas Thranduilille. Tämän avulla Bard ja Thranduil yrittivät saada Thorinin luovuttamaan osan aarteestaan kiveä vastaan. Mutta Dáin Rautajalan johtamien kääpiösotureiden saavuttua kääpiöiden tueksi ja Bolgin johtamien örkkijoukkojen hyökkääminen vuorelle keskeyttivät neuvottelut. Seuranneessa Viiden armeijan taistelussa Thorin sai surmansa. Hänet haudattiin vuoren uumeniin ja Bard asetti Arkkikiven hänen rinnalleen.
Barahirin sormus
Barahirin sormus oli esine, jonka Barahir sai haltiaruhtinas Finrod Felagundilta.
Finrod antoi sormuksen Barahirlle, koska tämä oli pelastanut Finrodin Dagor Bragollachin taistelussa. Sormus oli Barahirille osoitus ikuisesta ystävyydestä Felagundin ja Barahirin Huoneen välillä.
Barahirin saatua surmansa örkit ottivat sormuksen Barahirin irti leikatusta kädestä, mutta hänen poikansa Beren otti sormuksen takaisin ja päätti kostaa isänsä puolesta. Beren antoi isänsä ruumiin levätä, mutta piti itse sormuksen. Myöhemmin Beren käytti sormusta apuna noutaessaan silmarilia.
Sormus periytyi Bereniltä hänen pojalleen Diorille ja sitten tämän tyttärelle Elwingille. Elwingin poika Elros toi sen Númenoriin Toisen Ajan alussa. Sormus oli Númenorin kuninkaiden perintökalleus, kunnes Tar-Elendil antoi sormuksen tyttärelleen Silmariënille, joka ei tuolloisen vallanperimyslain mukaan saanut seurata Tar-Elendilliä valtaistuimelle, vaikka oli esikoinen. Hän antoi sen pojalleen Valandilille, Andúniënin ruhtinaalle. Toisen Ajan lopulla se päätyi Amandille, Elendilin isälle.
Kolmannella Ajalla sormus siirtyi Númenorista maanpakolaisena Keski-Maahan tulleelta Elendililtä Isildurille, Arnorin kuninkaalle, ja sitten Arthedainin kuninkaille. Arthedainin viimeinen kuningas Arvedui antoi sormuksen Forochelin lumi-ihmisille lossothille, joiden luokse hän oli paennut hävittyään taistelun Angmarin Noitakuninkaalle. Myöhemmin pohjoisen dúnedain lunastivat sormuksen lumi-ihmisiltä ja antoivat sen Elrondin, haltioiden osan valinneen Elrosin veljen huomaan Rivendelliin.
Kun Rivendellissä kasvanut dúnedainin päämies Aragorn tuli täysi-ikäiseksi, Elrond antoi sormuksen ja Elendilin miekan Narsilin kappaleet hänelle. Vuonna 2980 Kolmatta Aikaa Aragorn antoi sormuksen Arwenille Lórienissa kihlautuessaan tämän kanssa.
Sormuksen kohtalo sen jälkeen, kun Arwen kuoli Lórienissa vuonna 121 Neljättä Aikaa, on tuntematon. Hän joko vei sormuksen mukanaan hautaan tai luovutti sen pojalleen Eldarionille.
Elessar
Elessar eli Haltiakivi oli vihreä kivi, joka oli upotettu hopeiseen pantaan. Sen syntyperästä on kaksi tarinaa. Joidenkin mukaan sen takoi Gondolinissa seppä nimeltä Enerdhil, mutta sen todennäköisempi valmistaja on Celebrimbor. Elessar hohti Silmarilien tavoin valoa, ja sen läpi katsottuna maailma näytti tahrattomalta ja nuorelta.
Useiden vaiheiden jälkeen se joutui Númenorin Uskollisten ja lopulta itse Isildurin haltuun. Mutta jalokivi katosi Valtasormuksen mukana, kun Isildur surmattiin. Kiven katsottiin kuuluneen Elendilin suvulle, joten haltiat takoivat uuden, joka oli entistä paljon heikompi. Se annettiin Galadrielille, jonka tulisi aikanaan antaa se ihmiselle, jolla olisi sama nimi.
Kun Sormuksen Saattue kulki Lothlórienin läpi, Galadriel antoi sen Aragornille, Arathronin pojalle ja Isildurin perilliselle, joka sekä Gondorin ja Arnorin kuninkaaksi tultuaan otti Elessarin hallitsijanimekseen.
Galadrielin lasi
Cirith Ungolissa Frodo ja Sam käyttivät sen valoa suojautuakseen hämähäkki Lukitarilta. Tuomiovuorella lasissa oleva valo himmeni, koska Sauronin mahdille se oli liikaa.
Frodo vei lasin mukanaan lähtiessään Valinoriin.
Girionin smaragdit
Girionin smaragdit ovat viisisataa ruohonvihreää hopeisiin kaulakäätyihin kiinnitettyä jalokiveä, jotka kuuluivat Smaugin tuhoaman Laakson kaupungin viimeisen kuninkaalle, Girionille.
Kaulakäädyt joutui Smaugin haltuun, tämän valloittaessa Ereborin, mutta Viiden armeijan taistelun jälkeen Dáin II lahjoitti ne Girionin perilliselle, Bardille, joka antoi ne Thranduilille kiitokseksi tämän avusta.
Mazarbulin kirja
Mazarbulin kirja on päiväkirja, jonka kirjoitti Kääpiö Balin ja muutama hänen seuralaisistaan Morian kaivoksissa. Sormuksen saattue löysi sen Mazarbulin kammiosta (Historiakammio). Kirja käsitteli Balinin ja tämän seurueen paluuta örkkien valtaamaan Moriaan ja heidän yritystään asuttaa se jälleen. Kääpiö Gimli sai kirjan haltuunsa Gandalfilta. Kirjan myöhemmät vaiheet ovat tuntemattomat.
Tolkien valmisti Mazarbulin kirjasta englanninkielisen kolmilehtisen näköiskopion, jossa oli palamisjäljet, reiät ja tahrat. Englannin kieli vastasi westronia, mutta oli kirjoitettu cirth-riimuilla. Näköiskopio on ollut liitteenä joissain laitoksissa.
Combat Zone Wrestling
Combat Zone Wrestling (CZW) on Philadelphiassa Yhdysvalloissa toimiva showpainipromootio. Sen painiottelut perustuvat "ultraviolenceen" tai "hardcoreen" ja otteluissa käytetään usein piikkilankaa (joskus kehän narujen tilalla ovat piikkilangat), piikkilankaan käärittyjä pesäpallomailoja, loisteputkia, nastoja, lasia, tikapuita, tulta, pöytiä ja paljon muitakin tavaroita joilla vastustajat telovat toisiaan. CZW on yksi maailman suurimmista hardcore/ultraviolence painipromootioista.
Historia
Vuoden 1998 lopussa John Zandig (John Corson) avasi painikoulun New Jerseyiin, jossa hän koulutti ensimmäisen oppilaansa, Lobon, joka oli hänen entinen työtoverinsa. Muutaman kuukauden päästä hänelle tuli kaksi uutta oppilasta, Nick Gage ja Justice Pain, jotka jo alkuvuonna paljastettiin veljeksiksi. Neljäs koulutettu oppilas oli Ric Blade, jolla oli taustaa taistelulajeista.
Tapahtumat
CZW:lla on kolme jokavuotista tapahtumaa: Cage of Death, Tournament of Death ja Best of the Best.
Takeda (Suomi)
Takeda Oy (vuosina 2012–2014 Oy Leiras Takeda Pharmaceuticals Ab ) on japanilaiseen Takeda-lääkeyhtiöön kuuluva lääkeyritys. Takeda Oy:n tuotevalikoimaan kuuluu alkuperäislääkkeitä, vaihtokelpoisia valmisteita ja itsehoitovalmisteita.
Aivar Pohlak
Aivar Pohlak (s. 19. lokakuuta 1962) on virolainen entinen lastenkirjailija, joka toimii nykyään Viron jalkapalloliiton puheenjohtajana. Lisäksi hän omistaa lukuisia virolaisia jalkapalloseuroja, muun muassa Meistriliigassa pelaavan FC Floran. Hän on myös toiminut Jonatan Johanssonin managerina.
Takeda (Suomi)
Leiras siirtyi yrityskaupan myötä osana Nycomed-konsernia Takedan omistukseen syyskuussa 2011. Takeda on Japanin suurin lääkeyhtiö, jolla on vahva jalansija myös muualla Aasiassa sekä Pohjois-Amerikassa. Takeda on maailman 12. suurin reseptilääkemarkkinoilla, ja se toimii yli 70 maassa. Suomessa Leiras kuului vuonna 2010 kymmenen suurimman lääkeyhtiön joukkoon.
Historia
Leiras perustettiin alun perin suomalaisen Huhtamäki-konsernin lääketehtaaksi vuonna 1946. Lääketuotanto irrotettiin Huhtamäestä omaksi Leiras-nimiseksi yhtiökseen vuonna 1948. Nimi Leiras saatiin Huhtamäen hiljattain ostamalta, teollisuudelle margariineja tuottaneelta margariinitehtaalta, jolle oli annettu leivontarasvan mukaan nimi Leiras.
Lääkeyhtiön alkutaipaleella 1940-luvulla valmistettiin vitamiineja mm. armeijalle. 60-luvulla Leiraksen tuotteista keskeisin ja yhteiskunnallisestikin merkittävin oli ehkäisypilleri. Vientitoiminta aloitettiin 70-luvulla kuparikierukan myötä. 80-luvulla Leiras laajeni voimakkaasti ja osti Medica-, Star- ja Rohto-lääkeyhtiöt. Leiraksesta tuli osa saksalaista Scheringiä vuonna 1996. 2000-luvulla Leiras jakaantui neljäksi eri yhtiöksi ja Nycomed-konserni osti osan siitä. Vuonna 2011 japanilainen Takeda osti Nycomedin ja Leiras siirtyi osaksi Takedaa.
Tuotteet
Leiraksella on ilman reseptiä myytäviä itsehoitovalmisteita seuraaviin aihealueisiin:
Lääkevalikoimaan kuuluu lääkkeitä moniin yleisiin sairauksiin, kuten:
Sairaalakäyttöön Leiras toimittaa ainoana toimittajana mm. tiettyjä elvytyslääkkeitä. Lisäksi valikoimassa on korkean teknologian tuotteita mm. leikkaussaliin.
Cambes-en-Plaine
thumb|Cambes-en-Plainen kirkko, joka on rakennettu 1000–1400-luvuilla. Cambes-en-Plaine on kunta Calvadosin departementissa Basse-Normandien hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli vuoden 1999 väestönlaskennan mukaan 1 493 asukasta. Cambes-en-Plainen pinta-ala on kolme neliökilometriä. Cambes-en-Plaine kuuluu Caenin kaupunkiseutuun Communauté d'agglomération Caen la Mer.
Tikaskaarteenvuoren kalliomaalaus
Kallio ja sen sijainti
Paikka sijaitsee Anttolan kirkolta 11,2 km koilliseen Saimaan Luonterin Siikaveden itärannalla, jossa on Pihlajasalon saari. Saaren lounaisosassa oleva jyrkkä ja korkea kallioinen vuori hallitsee ympäristöään. Kalliojyrkänne, jossa maalauken kuviot ovat 10 metrin korkeudella, aukeaa länsilounaaseen ja on järveltä piilossa metsäisen terassin takana. Itse maalaus sijaitsee varsin korkealla ja sen äärelle pääsee vain tikkailla, joilla kiivetään kalliolla olevan terassin päälle.
Kohde sijaitsee yksityisen maanomistajan maalla, ja sinne on opaste, jonka teki vuoden 1995 "Muinaisen ihmisen jäljillä" -hanke. Myös maalauskallion luonna on samasta syystä opastaulu. Opastus ohjaa kulkemaan mökille johtavaa hiekkatietä pitkin, joka ohittaa maalauskallion rannan puolelta.
Maalaus
Maalaus on kaksiosainen. Ylin osa sijaitsee 10 metrin korkeudella vedenpinnasta. Se alla on toinen kuvakenttä, jonka kuvia ei ilmeisesti ole esitelty missään julkaisussa. Maalattu yläalue on 3,7 metriä leveä, mutta suurin osa sen kuvioista ovat suttaantuneet punaväriläskiksi. Vasemmalla puolella näkyy 60 senttimetriä korkea kuvio, joka esittää käsiään ylhäällä pitävää ihmistä. Sen vieressä on epäselvä kuvio, joka esittää ilmeisesti hirveä, ja vielä varsin selkeä venekuvio, jonka peräosa on tuhoutunut. Hirven jäljelle jäänyt osa on 27 senttimetriä pitkä.
Kalliosta erottuu lippa, joka suojaa sen alle maalattuja kuvioita. Siitä erottuu 27 senttimetriä korkea ihmishahmo, joka on maalattu leveällä viivalla. Toinen ihminen on koukkupolvinen ja se on maalattu kapella viivalla. Sen pituus on 30 senttimetriä. Kuvakentän oikealla puolella on vielä kuvioita, joista useimmat ovat katkelmallisia ja tulkitsematta. Ainoastaan venekuvion piirteet erottuvat yhdestä kohtaa. Venekuvion pituus on 31 senttimetriä.
Yleensä ajatellaan, että Suomen kalliomaalaukset on maalattu veneessä istuen tai jään päällä seisten silloin, kun muita vaihtoehtoja ei ole ollut tarjolla. Täällä kallion terassin korkeus mahdollistaa maalaamisen sen päällä seisten, joten näiden kuvioiden ajoittaminen muinaisen Saimaan vedenpinnan korkeuden avulla ei vakuuta kaikkia. Kalliossa on kuitenkin yksi kuvio, jota ei ole voitu maalata terassilta seisten, vaan sen tekemiseen on tarvittu korkeampaa vedenpintaa.
Eiji Ueda
Eiji Ueda (s. 22. joulukuuta 1953 Chiba) on japanilainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja.
Ura
Elokuussa 2002 Uedasta tuli Japanin naisten maajoukkueen päävalmentaja.
Juha Kylmänen
Juha Kylmänen innostui musiikista veljensä Jarmo Kylmäsen avulla. Hän kuunteli veljensä CD-levyjä ja päätti, että haluaa itsekin tehdä musiikkia. Muutamaa vuotta myöhemmin Kylmänen sai ensimmäisen akustisen kitaransa ja alkoi tehdä lauluja. Kylmäsen ensimmäinen bändi oli nimeltään Predominance, joka perustettiin vuonna 1993. Hän oli aluksi rumpali, mutta alkoi pian laulaa rumpujen soittamisen sijasta.
Vuonna 1996 Juha Kylmänen ja neljä muuta muusikkoa perustivat aiemmin BarbarianZ-nimellä tunnetun Reflexion-yhtyeen ja alkoivat saman tien kirjoittaa lauluja yhtyeelle. Vuotta myöhemmin Reflexion julkaisi ensimmäisen demonsa.
Musiikki vie nykyään suurimman osan Juha Kylmäsen ajasta. Hän harrastaa silti myös elokuvia, lukemista ja perhokalastusta. Juha Kylmäsen suurimpia laulaja-idoleita ovat Marco Hietala, Geoff Tate ja David Coverdale. Reflexionin lisäksi Kylmänen on For My Pain... -yhtyeen laulaja ja on vieraillut monissa muissakin yhtyeissä, muun muassa Eternal Tears of Sorrow -yhtyeessä.
Reflexionin jäätyä määrittämättömän pituiselle tauolle vuonna 2010 Kylmänen perusti 2011 Cvalda-nimisen yhtyeen jossa hän toimii laulajana. Yhtyeessä soittavat hänen lisäkseen Lauri Tuohimaa (kitara), Mikko Kylmänen (kitara) ja Ilkka Leskelä (rummut).
Omien projektien lisäksi Kylmänen on tehnyt kappaleita myös muutamille artisteille.
Portimão
Portimão on kaupunki Algarvessa, Portugalissa. Se sijaitsee Atlantin rannalla.
Portimãosta tuli kaupunki vuonna 1924. Koko kunnan väkiluku on 55 614 (2011). Praia da Rochan uimaranta on suosittu turistikohde. Kaupungin lähialueella sijaitsee moottorirata Autódromo Internacional do Algarve.
Fightback
Fightback on suomalaisen metalliyhtye Rebelheadin ensimmäinen studioalbumi. Se on julkaistu vuonna 2005 levymerkillä Whirlwind Records.
Bénouville (Calvados)
thumb|250px|Arkkitehti [[Claude-Nicolas Ledoux'n suunnittelema Château de Bénouville]] Bénouville on kunta Calvadosin departementissa Basse-Normandien hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 1 741 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Bénouvillen pinta-ala on viisi neliökilometriä. Bénouville kuuluu Caenin kaupunkiseutuun Communauté d'agglomération Caen la Mer.
Metsänhakkuu
thumb|[[Harvesteri työssään.]] thumb|[[Hevonen|Hevoset tukkien vedossa.]] Metsänhakkuu (joskus myös metsänkorjuu) on metsätaloudellinen toimenpide, jossa kasvanut puusto kerätään talteen. Talteenoton vaiheet ovat leimikon suunnittelu, hakkuu ja puunkorjuu. Metsänhakkuumenetelmiä ovat tavaralajimenetelmä ja kokorunkomenetelmä. Tavaralajimenetelmässä puu katkotaan metsässä ja latva sekä oksat jätetään metsään, kun taas kokorunkomenetelmässä puu kaadetaan metsässä, mutta tuodaan varastopaikalle kokonaisena oksien kanssa karsittavaksi ja karkottavaksi mittaan.
Tavaralajimenetelmässä on vain kaksi konetta metsässä joista kuormatraktori tuo moton mittaan katkomat puut kuormatilassa metsäautotien varteen varastopaikalle Tähän sekametsän monilajisuudesta johtuvan edestakaisin ajamisen ehkäisemiseksi on kehitetty lajittelupankko, jossa kuormatilassa on yleensä pienet piikit jotka nousevat pystyyn jakaen kuormatilan osiin jolloin kuljettajan on helpompi kuormata ja purkaa eri puulajeja ilman, että ne sekoittuvat toisiinsa.
Tasaikäisrakenteisessa metsänkasvatuksessa ennen ainespuuta kerryttäviä hakkuita taimikko perustetaan ja hoidetaan (taimikonhoito). Jos metsässä on hakkuuta hankaloittavaa alikasvosta, se yleensä raivataan ennen hakkuuta. Nykyisin metsätaloudessa käytetään yleisesti taloudellisesti kannattavampaa ja monimuotoisuuden kannalta parempaa hallitun hoitamattomuuden toimintamallia, jossa raivataan vain tarpeellinen alikasvos kaadettavien puiden ympäriltä.
Suomessa metsän omistaja tekee päätöksen metsänhakkuusta. Hakkuuvelvoitetta ei ole, eikä hakkuutapaa rajoiteta millään tavoin. Metsänomistajan on kuitenkin tehtävä hakkuusta metsänkäyttöilmoitus Metsäkeskukselle viimeistään kymmenen vuorokautta ennen hakkuun aloittamista.
Metsänhakkuun vaiheita
Harvennushakkuu on puunkorjuuta, jossa harvennetaan liian tiheässä kasvavia puun runkoja. Harvennushakkuun tuloksena jokaiselle kasvavalle puulle jää tarpeeksi tilaa. Metsä harvennetaan noin 80 vuoden kasvuaikanaan tavallisesti kaksi kertaa. Ensiharvennushakkuu on ensimmäinen myyntipuuta tuottava hakkuu. Se tehdään Etelä-Suomessa puuston ollessa noin 30–40-vuotiasta ja Pohjois-Suomessa 10–20 vuotta myöhemmin. Harvennushakkuita tehdään metsän kiertoaikana yleensä 2-3. Puuston koosta ja tiheydestä riippuen harvennuksessa kertyy sahapuuta, kuitupuuta, kuitu- ja energiapuuta tai pelkkää energiapuuta. Kuitupuun hinta ensiharvennuksessa on 10–13 euroa kuutiometriltä. .
Selluloosa-, paperi- ja kartonkiteollisuudelle menevän kuitupuun arvo on noin kolmasosa tukkipuun arvosta. Ensiharvennushakkuut ovat puuntuotoltaan niin vähäarvoisia, etteivät ne aina kata hakkuukustannuksia. Valtio tukee huonosti kannattavia taimikonhoito- ja nuoren metsän hoitotöitä yksityismetsissä.
Suomen metsistä neljäsosa on ollut hakkaamatta kolmenkymmenen vuoden aikana.
Päätehakkuu eli uudistushakkuu on puunkorjuuta, jossa kypsään ikään kasvanut puusto korjataan talteen ja metsä uudistetaan. Uudistushakkuun ajankohta vaihtelee puulajien ja kasvupaikan mukaan. Erilaisia uudistushakkuun muotoja ovat avohakkuu, siemen- ja suojuspuuhakkuu, kaistalehakkuu ja pienaukkohakkuu.
Hakkuut erityiskohteilla Metsälain 6§: ”Jos hakkuun kohteella on metsän monimuotoisuuden säilyttämisen, maiseman tai metsän monikäytön kannalta erityistä merkitystä, hakkuu voidaan tehdä kohteen erityisluonteen edellyttämällä tavalla.” Erityishakkuita ovat muun muassa säästöpuuhakkuut, poimintahakkuut ja pienaukkohakkuut. Hakkuualueiden rajat ja esimerkiksi vältettävät luontokohteet merkitään GPS-pohjaiseen paikkatietojärjestelmään. Hakkuukoneen automaattinen hälytysjärjestelmä hälyttää, jos hakkuu uhka suuntautua kielletylle alueelle.
thumb|Metsänhakkuuta [[Oregonissa vuoden 1905 tienoilla.]] Jatkuvan eli erirakenteisen metsänkasvatuksen menetelmässä yhdistetään erilaisia hakkuutapoja. Tavoitteena on saada aikaiseksi sellaiset olosuhteet, jossa metsä uudistuu ilman avohakkuita. Korjuuta voi verrata harvennushakkuuseen, mutta on vaativampaa, koska tavoitteena on mahdollisimman pitkälle säästää elinvoimaiset pienemmät puuyksilöt vahingoittumattomina. Jatkuva kasvatus vaatii tarkempaa suunnittelua kuin avohakkuisiin perustuva metsätalous. Jatkuva kasvatus ei sovellu kaikille metsätyypeille, eikä kaikenlaisiin metsiin. Jatkuvan kasvatuksen edellytyksenä on uusien taimien syntyminen, joten jo valmiiksi paljon taimiainesta sisältävillä kohteilla jatkuvan kasvatuksen onnistuminen on todennäköisempää. Sopivaan paikkaan ja oikein tehtynä se voi olla taloudellisesti kannattavaa, mutta puuntuotos on jaksollista metsänkasvatusta heikompaa. Pitkällä aikavälillä jatkuva kasvatus saattaa olla jaksollista kasvatusta kannattavampaa. Mäntymetsien ylispuukasvatuksessa on mahdollista tuottaa huomattavasti parempilaatuista puuta kuin jaksollisessa kasvatuksessa. Menetelmän tavoitteena on avohakkuiden ja puhtaan taimikkovaiheen välttäminen Norjasta on myös näyttöä, että hirvituhot vähenevät. Haasteita ovat muun muassa luontaisen taimettumisen varmistaminen, sekä maannousemasienen torjunta. Erityisesti valoa vaativat puulajit, kuten rauduskoivu ja mänty uudistuvat jatkuvasti peitteisessä metsässä perinteisiä menetelmiä heikommin.
Nathan Rosen
Nathan Rosen (22. maaliskuuta 1909 – 18. joulukuuta 1995) oli israelilainen fyysikko. Rosen opiskeli Massachusetts Institute of Technologyssa ja vuonna 1935 hänestä tuli Albert Einsteinin apulainen. Rosen oli kymmenen vuotta Einsteinin apulaisena ja työsuhteen päätyttyä Einstein rohkaisi Rosenia jatkamaan uraansa Israelissa.
Anttoni Tapio
Anttoni Tapio (s. 23. kesäkuuta 1992 Ylämaa ) on suomalainen koripalloilija, joka edustaa Lappeenrannan NMKY:ta. Hän on pelannut urallaan kuusi nuorten maaottelua.
Ura
Tapio on Lappeenrannan NMKY:n kasvatti ja hän debytoi seuran edustusjoukkueessa jo kaudella 2007–2008, jolloin hän pelasi kauden aikana kolme ottelua. Kauden päätteeksi joukkue voitti SM-pronssia.
Hänen peliminuuttinsa nousivat merkittävästi kaudella 2010–2011, jolloin hän teki keskimäärin 4,1 pistettä ottelua kohden ja pelasi 29 ottelua.
Arto Javanainen -palkinto
Arto Javanainen -palkinto on jääkiekon U20 SM-sarjassa vuosittain jaettava palkinto. Palkinto annetaan liigan runkosarjan parhaalle maalintekijälle. Palkinto jaettiin nykyisellä nimellään ensimmäisen kerran vuonna 2011, jolloin sen sai Hämeenlinnan Pallokerhon Teemu Rautiainen. Jääkiekkoliitto julkisti 62 uutta pelaajapalkintoa marraskuussa 2010. Ennen tätä palkinnolla ei ollut varsinaista nimeä.
Runkosarjan maalipörssin voittajat kaudesta 1992–1993
200px|thumb|right|A-nuorten SM-liigan yhden kauden runkosarjan maaliennätys on [[Sami Blomqvistin hallussa, kun hän teki kaudella 2008–2009 peräti 40 osumaa.]] 200px|thumb|right|[[Julius Junttila oli 2000-luvun ensimmäinen A-nuorten SM-liigassa, joka ylsi samalla kaudella sekä piste- että maalipörssin voittoon. Ennen häntä kukaan ei yltänyt samaan kymmeneen kauteen, mutta heti Junttilan jälkeen tempun toisti Teemu Rautiainen, Toni Kallela ja Ville Leskinen peräkkäisinä kausina.]]
Isoviha
Isoviha oli suuren Pohjan sodan (1700–1721) aikainen Venäjän miehitys Suomessa vuosina 1713–1721. Se päättyi Uudenkaupungin rauhaan. Isoviha-nimitys on syntynyt vasta myöhemmin historioitsijoiden teksteissä – aikalaislähteissä siitä käytetään nimitystä venäläisen ylivallan aika.
Venäläisten eteneminen
thumb|250px|[[Carl Gustaf Armfelt (vanhempi)|Carl Gustaf Armfeldt. David von Krafftin maalaama muotokuva.]] thumb|Viipurin linna palaa venäläisten hyökkäyksen jäljiltä 1710. Digitaalinen mallinnus perustuen pienoismalliin Viipurin linnan museossa. Venäläiset valtasivat Inkerin ja pian, Pultavan taistelun jälkeen vuonna 1710, Viipurin ja Käkisalmen sekä Helsingin, Porvoon ja Turun vuonna 1713. Koko Etelä-Suomi oli miehitetty, kun Carl Gustaf Armfelt oli kärsinyt tappion Pälkäneellä Kostianvirran taistelussa 1713 ja Isossakyrössä Napuen taistelussa vuonna 1714.
Miehitysaika
On arvioitu, että venäläisiä sotilaita oli Suomessa noin 25 000. Miehitysajan olot vaihtelivat suuresti eri puolilla Suomea, mikä johtui jo hallinnollisesta jaosta. Venäläiset jakoivat Suomen Viipurin komendanttikuntaan, joka käsitti Itä-Suomen, ja Länsi-Suomen kenraalikuvernöörikuntaan, jota johdettiin Turusta käsin.
Sodankäynnin venäläisen tavan mukaisesti venäläiset sotilaat ja varsinkin kasakat ryöstivät valloitetun maan asukkailta kaiken arvokkaan, minkä vain saivat käsiinsä. Viipurin valtauksen jälkeen venäläiset upseerit ja sotilaat ottivat kiinni kaduilla tapaamansa naiset ja lapset, käyttivät heitä palvelukseensa taloissaan ja muutamat upseerit lähettivät heitä Sisä-Venäjälle kartanoihinsa. Kasakat kuljettivat lapsia ja naisia Pietariin, jossa he myivät heitä varsin halvalla hinnalla.
Kenraalimajuri Armfeltin kirjeen mukaan venäläiset olivat kulkeneet ennen ja jälkeen Viipurin valtauksen ihmisiä ryöstellen ja rakennuksia polttaen monilla paikkakunnilla. Venäläiset hävittivät järjestelmällisesti Viipurin ja Kymijoen välisen alueen, jotteivät suomalaiset joukot saisi sieltä elintarvikkeita.
Rutto
Isonvihan aikana suomalaisia hävitti myös rutto eli paiserutto (”musta surma”), jota aikalaiset kutsuivat isoksi kuolemaksi. Tallinnassa oli tuolloin Aasiasta saapunut ruttotautiepidemia, minkä johdosta oli määrätty kaikille sieltä tuleville matkustajille pakollinen kuuden viikon karanteeni. Kerrotaan, että Tallinnassa salaa käynyt ja karanteenimääräyksen kiertänyt Kyminkartanon Kaukolan kylässä asunut talonpoika olisi tuonut ruton Suomeen. Rutto vaikutti Etelä- ja Lounais-Suomessa. Turussa kaupunkilaiset heittivät ikkunoista ulos kaduille ruttoon kuolleita ihmisiä ja toisinaan niitäkin, jotka eivät olleet vielä tautiin kuolleet. Tämän johdosta Suomen kenraalikuvernööri, kreivi Karl Nieroth määräsi jälkimmäisen teon tehneet ihmiset pantavaksi kaakinpuuhun ja ankarasti ruoskittavaksi; varakkaat tosin pääsivät sadan hopeataalarin sakolla. Turussa kuoli noin kolmannes väestöstä, 2 000 henkeä. Helsinkiin rutto saapui 9. lokakuuta 1710. Sen seurauksena kaupungin 1 800 asukkaasta kuoli lokakuussa noin 309 ja marraskuussa 279. Joulukuuhun mennessä ruttoon oli kuollut 10 000 ihmistä.
Sotilashallinto 1714–1717
Miehitetty Suomi oli kolme vuotta venäläisen sotilashallinnon alaisuudessa. Sotilashallinnon toimintaa leimasi tilapäisyys, sillä sodan tulevasta kulusta ei kenelläkään ollut varmuutta.
Itä-Suomeen perustettiin jo vuonna 1710 Viipurin komendanttikunta, josta tehtiin osa Inkerin ja Viron kenraalikuvernöörikuntaa. Sitä johti ruhtinas Aleksandr Menšikov. Pietarilainen Menšikov ei kuitenkaan juuri sekaantunut valloitusmaan asioihin. Tämän takia käskyvalta jäi Viipurin ylikomendantille. Ylikomendantin välitön valta-alue käsitti Etelä-Karjalan ja itäisen Uudenmaan Kymijokeen asti; Käkisalmen lääniin ja Savoon nimitettiin alikomendantit. Jotkin Kannaksen rannikkopitäjistä olivat kuitenkin aluksi Venäjän amiraliteetin alaisuudessa. Ylikomendanttina toimivat isonvihan aikana Grigori Tšernyšev ja Ivan Šuvalov.
Länsi-Suomen valloituksen jälkeen sen sotilashallintoa johti yliamiraali Fjodor Apraksin. Hän oleskeli pääosin Venäjällä, ja ylin hallintoviranomainen Suomessa oli Turkuun asettunut kenraali Mihail Golitsyn. Hänen alaisuudessaan olivat Varsinais-Suomi ja Satakunta; muihin maakuntiin asetettiin komendantteja. Nämä muun muassa jakoivat turvakirjeitä ja päättivät väliaikaisista veroista.
Viipurin komendanttikunta pysyi vielä vuoden 1717 jälkeenkin sotilashallinnon alaisuudessa. Tämä viittaa siihen, että Pietari Suuri olisi päättänyt jo ennen rauhantunnustelujen alkua (1718) liittävänsä alueen Venäjään. Hän jakoi ruhtinailleen Karjalasta suuria maa-alueita, mutta peruutti pohjoiset lahjoituksensa vuoden 1720 alussa, jotta voisi vaatia eteläistä osaa.
Siviilihallinto 1717–1721
Kun tsaari luopui hyökkäyksestä Ruotsiin, venäläiset järjestivät Länsi-Suomeen siviilihallinnon kesällä 1717. Kenraalikuvernööriksi tuli kesäkuun alussa ruotsalainen kreivi Gustav Otto Douglas, Kaarle XII:n drabantti, joka oli loikannut venäläisten puolelle Pultavan taistelun seurauksena. Turun kenraalikuvernöörikunta oli maantieteellisesti identtinen aiemman sotilashallintoalueen kanssa. Muodollisesti Länsi-Suomi säilyi sotilasviranomaisten ylivallassa. Sekä yliamiraali Apraksin että kenraali Golitsyn olivat Douglasin esimiehiä, ja jälkimmäinen hoiti sotilasasioitaan vanhaan malliin.
Kenraalikuvernöörikunta koostui viidestä niin kutsutusta piiri- tai laamannikunnasta. Laamannikuntaa johti niin sanottu laamanni, joka vastasi asemaltaan pikemminkin maaherraa. Laamannikuntia olivat Helsingin, Hämeenlinnan-Porvoon, Porin, Turun ja Vaasan piirikunnat, joista Turun laamannikuntaa johti kenraalikuvernööri. Laamanneiksi nimitettiin pääasiassa balttilaisia aatelisia, koska näillä oli kokemusta ruotsalaisesta hallintojärjestelmästä.
Laamannikunta jakautui tavallisesti kolmen tai neljän, joskus kuuden pitäjän kokoiseen niin kutsuttuun vouti- tai kihlakuntaan. Pitäjän johtoon asetettiin nimismies, jonka virka-alueena oli kuitenkin kirkko- eikä hallintopitäjä kuten ennen sotaa. Veronkanto järjestettiin venäläiseen tapaan: pitäjästä erotettiin veromanttaaleja, joista vastasivat kylänvanhimmat eli starostit. Nämä saattoivat olla esimerkiksi entisiä lautamiehiä tai vouteja. Viljana kannettavien maksujen lisäksi Suomesta kerättiin rehuveroa armeijan hevosten tarpeeseen sekä pakkotyöveroa, mikä merkitsi ­Etelä-Suomen metsien hakkaamista.
Voutina tai starostina toimiminen ei ollut juuri kenellekään miellyttävä tehtävä. He olivat pahassa välikädessä: kansa eli niukasti ja epäili voutien vetävän välistä, toisaalta venäläiset vaativat saataviaan. Verorästien välttämiseksi venäläiset määräsivät ylöskantomiehet henkilökohtaiseen vastuuseen verotuloista, ja silloin tällöin tuomittiin sakkoja rangaistukseksi. Kaupungeissa veronkantajia olivat pormestarit ja raatimiehet. Pääsääntöisesti venäläisillä miehittäjillä oli vaikeuksia järjestää siviilihallinto ja oikeuslaitos Suomessa, koska säätyläisten paettua pätevistä hallintovirkamiehistä ja lakimiehistä oli kova puute.
Venäläisten terrori
Suurimmat väkivaltaisuudet tapahtuivat sotilashallinnon aikana. Terrorin verisin jakso oli luultavasti lyhyt kausi erityisesti vuosina 1713–1714.
Perinteisen historiankirjoituksen mukaan isoviha on usein nähty täydellisenä katastrofiaikana, mutta toisen maailmansodan jälkeisen tulkinnan mukaan tuo kuva on ollut liioiteltu. Nuorempaan, 2000-luvun tutkijapolveen kuuluva Kustaa H. J. Vilkuna on perehtynyt isonvihan aikaan tuomiokirjojen, kirjeiden, erilaisten luetteloiden ja valitusasiakirjojen perusteella. Hänen mukaansa monet aikaisemmassa näkökulmassa liioitelluiksi väitetyt kuvaukset pitävätkin paikkansa ja muun muassa raiskauksia oli vähätelty.
Liioittelun osasyynä nähtiin Ruotsin hallituksen miehityksen aikana harjoittama propaganda, joka pyrki korostamaan venäläisten raakuutta. Näin hallitus pyrki nostattamaan taisteluhenkeä. Vaikutus oli kuitenkin päinvastainen, ja paljon porvaristoa ja papistoa pakeni Ruotsiin. Lisäksi Kaarle XII käski valtion virkamiehiä pakenemaan alueelta. Paon seurauksena koko virallinen Suomi siirtyi Ruotsiin. Talonpoikaisväestöä pakeni miehityksen alkuvaiheessa piilopirtteihin, joista he sitten palasivat asuinsijoilleen tilanteen rauhoituttua.
Yläluokan pako sai yhteiskunnan perusteet järkkymään miehitetyssä Suomessa. Venäläisillä ei ollut käytettävissään paikallisviranomaisten apua. Siksi miehitysvalta turvautui väkivaltaan, vaikka Suomen hävittäminen ei kuulunut tsaari Pietarin suunnitelmiin. Venäläiset polttivat ja tuhosivat maata kaikkialla. Jokainen Suomen kaupunki poltettiin ja jokainen kirkko vandalisoitiin. Erityisen kovasti kohdeltiin Karjalaa, Savoa ja Pohjanmaata, kun taas Varsinais-Suomi, Uusimaa ja Häme selvisivät vähemmällä. Eniten venäläisiä miehityssotilaita oli koko isonvihan aikana Länsi-Suomessa. Venäläiset pitivät Länsi-Suomea tiukassa otteessa, sillä sieltä käsin oli suunnitelmissa hyökätä Ruotsiin. Kaakkois-Suomea ei hävitetty kovinkaan perusteellisesti, koska alue oli päätetty liittää Venäjään. Ankarimmat siviilitappiot kärsi Pohjois-Pohjanmaa, jonka tsaari käski tuhota kymmenen peninkulman syvyydeltä puskurivyöhykkeeksi Ruotsia vasten. Vanhempien tutkimusten mukaan miehityksen aikana tapettiin noin 5 000 suomalaista, joista noin puolet Pohjanmaalla. Uudempien tutkimusten mukaan surmaluvut olivat huomattavasti suuremmat.
Pohjanmaan hävitys ja terrori siviiliväestöä kohtaan
Pohjois-Pohjanmaata ei miehitetty, mutta väestötappiot siellä olivat isonvihan aikana noin 6 100 henkeä eli neljännes alueen väestöstä. Alueella liikkui muutaman sadan ratsumiehen muodostamia nopealiikkeisiä kasakkayksiköitä. Pohjanmaalla venäläisten terrori ja siviilien kidutus olivat systemaattisia. Väkivalta kohdistui kiinni saatuun siviiliväestöön ja pappeihin. Raiskaukset ja joukkoraiskaukset olivat 1700-luvulla yksi vakiintuneista sodankäynnin menetelmistä, ja naisia kuljettiin vangittuina Turun ja Porin sotilasleireille. Suurin yksittäinen veriteko tapahtui Hailuodossa 29. syyskuuta 1714, kun 200 kasakkaa tappoi yhdessä yössä noin 800 henkeä kirveillä.
Pahimpia Pohjanmaan murhavuosia olivat 1714–1716, useimmilla muilla alueilla aiemmin. Erään rauhan tulon jälkeen kootun luettelon mukaan venäläiset olivat surmanneet Pohjanmaalla 4 064 henkilöä ja vieneet pois 4 784 henkilöä. Pääosa surmatuista oli kotoisin maakunnan pohjoisosasta.
Tunnetut verilöylyt
Laajimmista verilöylyistä ei jäänyt yleensä silminnäkijöitä ja niistä usein todistivat vain ruumiskasat. Esimerkiksi Pyhäjoen papit kertoivat vuonna 1721, että pitäjän väestömenetyksiä on vaikea todentaa koska talot olivat pääosin autioita, koska niiden asukkaat oli tapettu ja todistajia oli harvassa.Venäläiset toteuttivat verilöylyjä sitä mukaan kun he valtasivat maata. Kiteellä vuonna 1705 tapettiin seitsemän miestä. Viipurin valtauksen jälkeen Uudenkirkon pitäjässä 40 kyläläistä suljettiin pirttiin joka poltettiin ja Kolmekesälässä 15 henkeä pistettiin pahoinpitelyn jälkeen kuoliaaksi. Nuorin uhri oli kahdeksan päivää vanha. Tappaminen jatkui joukkojen edetessä Säkkijärvellä, Luumäellä, Savitaipaleella, Mäntyharjulla, Valkealassa ja Joutsenossa. Kerimäellä murhattiin vuonna 1712 kuusi miestä. Vuonna 1713 Lohjansaareen verilöylyssä venälästen surmasivat saareen paenneita paikallisia kaksi päivää. Pohjanmaalla venäläisten toisen hyökkäyksen yhteydessä vuonna 1714 tappaminen eteni järjestelmällisesti talo talolta. Isossakyrössä poltettiin elävältä viisi nuorukaista ja Ylivieskassa 40 henkeä. Kalajoen Mehtäkylässä viiden talon asukkaat hakattiin hengiltä. Pyhäjoen suurpitäjät autioitettiin murhaamalla. Isovihan eniten uhreja vaatineessa, myöhemmin murhaperjantaiksi nimetyssä Hailuodon verilöylyssä, surmattiin perimätiedon mukaan 800 ihmistä vuonna 1714. Vuonna 1715 Kauhavalla murhattiin 20 henkeä ja Rantsilan Kerälässä riiheen piiloutuneet poltettiin elävältä, Ylikiimingissä nelihenkinen perhe hakattiin elävältä, Ala-Kiimingissä surmattiin kolme miestä ja kuusi naista ja Haukiputaan verilöylyssä tapettiin 30 henkeä. Iissä murhattiin 20 henkeä sekä kidutettiin ja poltettiin 86 ihmistä. Haukiputalla kidutettiin hengiltä 120 henkeä. Vuonna 1716 venäläiset toteuttivat Yppärin joukkomurhan, jonka seurauksena hengiltä kidutettiin ainkin 120 henkeä.
Murhaamisessa ei ollut suunnitelmallisuutta vaan väestöstä tapettiin yleensä ne, jotka sattuivat osumaan joukkojen tielle. Venäläiset eivät tehneet eroa henkilön sukupuolen, iän tai säädyn perusteella. Päinvastoin, pikkulasten murhia saatettiin myös järjestää julkisesti. Verilöylyt ulottuivat Tornioon ja Kainuuseen asti. Oulun ympäristössä ihmiset eivät ehtineet pakoon ja monissa taloissa kaikki ihmiset tapettiin kerralla. Papit tapettiin usein hitaasti ja niin, että perhe ja rahvas joutuivat seuraamaan kidutusta.