cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suomen tupakkalaki
Tupakan koostumus, myynti ja mainonta
Suomen markkinoilla kokeiltiin 1990-luvulla kuluttajien tietämättä geenimuunneltua tupakkaa. Asiakirjat tulivat julkisiksi oikeusprosessin yhteydessä. Syöpäjärjestöjen ylilääkärin Matti Rautalahden mukaan geenimuunnellun tupakan nikotiinipitoisuus on kaksi kertaa normaalia suurempi. Suomen laki ei kiellä geenimuunnellun tupakan käyttöä savukkeissa.
Tupakointikiellot
Tupakointi on kielletty kaikissa julkisissa sisätiloissa. Näitä ovat Ravintoloiden ulkoalueilla tupakointi on kuitenkin sallittu, mikäli ravintolan kokonaistarjoilualue on enintään 50 m². Suuremman ravintolan tarjoilualueesta voidaan varata enintään 50 % tupakoitsijoille. Tupakansavu ei kuitenkaan saa kulkeutua savuttomalle ulkoalueelle tai sisätiloihin ovista, ikkunoista tai tuuletuksen kautta. Myös kansainvälisen liikenteen laivojen ravintoloissa saa tupakoida.
Ravintoloissa tupakointi on sallittu vain omalla ilmastoinnilla varustetussa tupakointitilassa, jonne ei saa viedä ruokaa tai juomaa. Tupakointitilassa ei myöskään saa työskennellä, jollei järjestyksen ylläpito tätä välttämättä edellytä.
Habilitaatio
Habilitaatio on käsite, jota käytetään useissa Euroopan maissa kuvaamaan väitöskirjan jälkeistä tutkintoa, tutkintoon johtavaa prosessia tai habilitaatiotutkielmaa, joka on kirjoitettu osana kyseistä prosessia. Habilitaatio antaa elinikäisen oikeuden antaa opetusta yliopistossa, jossa habilitaatio on suoritettu. Useissa yliopistoissa habilitaation suorittaneelle henkilölle annetaan joko nimike Dr. habil. tai Privat-Dozent. Habilitaatio vastaakin tarkoitukseltaan Suomessa dosentilta vaadittavaa väitöskirjan jälkeistä lisätutkimusta.
Habilitaatiotutkielman tulee olla tieteellisesti korkeatasoinen, väitöskirjaa laaja-alaisempi ja uutta tieteellistä tietoa tuottava tutkimus, joka osoittaa syvällistä tieteellistä menetelmien hallintaa ja kykyä edistää kyseistä tieteenalaa. Habilitaatiotutkielma voi olla kumulatiivinen, pohjautuen aikaisempaan tutkimustyöhön (”artikkelikokoelma”) tai julkaisemattomaan erikoistutkielmaan (ns. monografia), joka yleensä on pituudeltaan mittava. Kumulatiivinen habilitaatio on vallitseva käytäntö esimerkiksi lääketieteessä ja yleisemminkin luonnontieteissä mutta harvinainen esimerkiksi oikeustieteen, historian tai ylipäätään humanististen tieteenalojen kohdalla.
Here’s Lucy
Here's Lucy oli yhdysvaltalainen, komedienne Lucille Ballin tähdittämä noin 30-minuuttinen tilannekomedia ja eräänlainen jatko-osa Ballin aikaisemmalle sarjalle The Lucy Show. The Lucy Show puolestaan seurasi Ballin kaikkein kuuluisinta tilannekomediaa I Love Lucy, jossa hän esiintyi yhdessä silloisen aviomiehensä Desi Arnazin kanssa. Here's Lucy pyöri vuosina 1968–1974 kuuden tuotantokauden ja 144 jakson verran. Sarjan tuotti Ballin ja hänen toisen aviomiehensä Gary Mortonin tuotantoyhtiö Lucille Ball Productions.
Suomen tupakkalaki
Tupakointikiellot
Tupakkalain 11 § määrittelee tupakansavun syöpävaaralliseksi aineeksi, jolta työntekijät on suojattava samojen säännösten mukaan kuin muiltakin syöpävaarallisilta aineilta.
Here’s Lucy
Sarja lopetettiin vuonna 1974. Ball itse halusi jo päästä muihin töihin. Myöhemmin on myös tullut ilmi, ettei kanavakaan halunnut enää uusia sarjaa sen laskeneiden katsojalukujen takia.
Suomen tupakkalaki
Valvonta ja seuraamukset Suomessa
Sosiaali- ja terveydenhuollon tuotevalvontakeskus on tupakkalain täytäntöönpanosta valtakunnallisesti vastaava viranomainen. Paikallisesti lain valvonnasta vastaa kunta, jonka tulee hyväksyä valvontasuunnitelma ja valvoa tarkastuksin tupakan myyntiä, markkinointia ja tupakointikieltojen noudattamista. Mikäli puutteita havaitaan, niistä on annettava korjausmääräys. Mikäli määräystä ei noudateta, asia on ilmoitettava, sen luonteesta riippuen, joko yleiselle syyttäjälle tai tuotevalvontakeskukselle. Määräyksiä voidaan tehostaa teettämisuhalla tai uhkasakolla.
Tupakkalaki sisältää joukon rangaistussäännöksiä, joista useimmissa enimmäisrangaistuksena on sakko. Tupakan valmistaja, maahantuoja tai myyjä, joka mainostaa tai markkinoi tupakkaa, tuomitaan tupakan markkinointirikkomuksesta sakkoon. Jos rikos kohdistuu nuorisoon ja kohderyhmä on suuri tai saatu taloudellinen hyöty merkittävä ja rikos on kokonaisuudessaan katsottuna törkeä, tuomitaan tekijä tupakan myyntirikoksesta sakkoon tai vankeuteen enintään kahdeksi vuodeksi. Jos joku myy tupakkaa alaikäisille tai myy säännösten vastaista tupakkatuotetta, hänet tuomitaan tupakkalain vastaisen tuotteen myymisestä sakkoon tai vankeuteen enintään puoleksi vuodeksi. Jos joku toistuvasti rikkoo kunnan antamia määräyksiä tupakan myynnistä, on hänet tuomittava tupakan myyntirikkomuksesta sakkoon. Syytteen nostaminen näistä rikoksista vaatii kunnan tai tuotevalvontakeskuksen ilmoituksen asiasta.
Henkilö, joka jatkaa tupakoimista tupakointikieltoalueella huolimatta siitä, että valvontaviranomainen tai alueen omistajan tai haltijan edustaja hänelle siitä huomauttaa, voidaan tuomita tupakointirikkomuksesta sakkoon. Lisäksi tällainen henkilö voidaan poistaa alueelta tai kulkuneuvosta, mikäli se ei vaaranna kyseistä yksilöä. Jos puolestaan alueen, rakennuksen tai kulkuneuvon haltija tai omistaja sallii tupakoinnin tupakointikieltoalueella, antaa tupakansavun kulkeutua sisätiloihin tai sallii tupakointitilassa jonkin muun aktiviteetin kuin tupakoinnin, hänet voidaan tuomita tupakkalain suojaamistoimenpiteiden rikkomisesta sakkoon.
Parveketupakointi
Korkein oikeus päätti tammikuussa 2008, ettei taloyhtiö voi kieltää parveketupakointia yleisesti yksinkertaisella osakkaiden enemmistöllä. Sen sijaan parveketupakointia voi rajoittaa, kun haitta on poikkeuksellinen ja se kohdistuu konkreettisesti toisiin asukkaisiin. Korkeimman oikeuden tuomio oli yksimielinen. Oikeustieteen professori Jyrki Virolainen esitti tuomion jälkeen, että asian ratkaisseeseen kokoonpanoon kuulunut oikeusneuvos Mikko Tulokas olisi ollut jäävi. Tulokas on näet toiminut 1990-luvun alussa silloisen tupakkayritys Rettigin puolustusasianajajana oikeudenkäynnissä, jossa syöpään sairastunut entinen tupakoitsija vaati vahingonkorvauksia tupakkayhtiöltä. Tulokas itse kiisti jääviytensä ja kertoi, että korkein oikeus oli asiaa ratkaistessaan käsitellyt myös Tulokkaan mahdollisen esteellisyyden ja todennut hänet yksimielisesti esteettömäksi. Helsingin Sanomien samasta aiheesta kirjoittamassa artikkelissa oikeustieteilijä Antti Tapanila, joka on kirjoittanut väitöskirjansa tuomareiden esteellisyydestä, katsoi, ettei Tulokas ollut esteellinen. Uudessa vuonna 2016 voimaan astuneessa tupakkalaissa on helpotettu taloyhtiöiden mahdollisuutta kieltää parveketupakointi.
Toteutumisen arviointi
Tupakkaa torjuvat lainsäädäntötoimet ovat toteutuessaan saaneet kansalaisten suuren enemmistön kannatuksen. Samalla tupakoinnin sosiaalinen hyväksyttävyys on vähentynyt. Tapakulttuurissa tupakoimattoman oikeus savuttomaan hengitysilmaan on noussut tärkeämmäksi kuin tupakoivan oikeus polttaa savuke niin halutessaan.
Eri maiden keskinäisessä vertailussa Suomi on menestynyt tupakoinnin torjuntapolitiikassa vain keskinkertaisesti savuttomien tilojen toteuttamisessa. Keskeistä oli epäonnistuminen ravintoloiden savuttomuuden toteuttamisessa ennen vuotta 2007. Tiedotuskampanjoiden toteuttamisessa ja vieroitustyössä Suomi on puolestaan jäänyt alaluokkaan. Suomen tarjoamat tukipalvelut tupakasta vieroitukseen on arvioitu keskimääräistä heikommiksi muihin EU-maihin verrattuna.
Maailman terveysjärjestön tupakoinnin torjuntaa koskevan puitesopimuksen toimintaohjeissa sopimuksen jäsenmaita kehotetaan luomaan lainsäädännön keinoin täysin savuttomia ympäristöjä, joissa ei ole erillisiä tupakointitiloja.
Liisa Tarvo
Hengellinen Tarvo oli aktiivinen toimija Nuorten Naisten Kristillisessä yhdistyksessä ja toimi myös yhdistyksen sihteerinä. NNKY:n toiminnassa Tarvo tutustui Aune Krohniin vuonna 1913. Naisista tuli asuinkumppanit Krohnin ostettua perintörahoillaan Toivola-nimisen talon Hattulasta vuonna 1917. Tarvon ja Krohnin ystävyydessä ja asuinkumppanuudessa ei ollut niinkään kyse romantiikasta vaan kahden samanhenkisen ihmisen yhteiselosta. Kaikki eivät kuitenkaan ymmärtäneet kahden naisen yhteistä elämää ja ystävykset saivat osakseen kritiikkiä ja kummaksuntaa. Myöhemmin on myös esitetty pohdintaa Tarvon ja Krohnin välisestä parisuhteesta ja seksuaalisuudesta ystävyydestä, mutta Krohnin oma kirjoitus, jonka mukaan heidän ystävyydessään "ei ollut mitään tunteenomaista ja hempeää" sotii tätä pohdintaa vastaan.
Vuonna 1933 Tarvo perusti ystävänsä Krohnin kanssa hengellisiä asioita pohtivan naispiirin, johon kuuluvat naiset kierrättivät toisilleen vihkoa, johon naiset kirjoittivat mieltään askarruttavia uskontoon liittyviä asioita. Kiertävä vihko oli Tarvon ajatus: hän oli saanut siihen idean apostoli Pietarin kirjeistä. Tarvo halusi vaihtaa ajatuksia muiden naisten kanssa kristillisessä hengessä. Ensimmäiseen kiertävään vihkoon kuului Tarvon lisäksi kuusi muuta naista: Aune Krohn, papin rouvia, opettajia ja konttoristi Helsingistä. Tarvon kuoltua vuonna 1938 Krohn julkaisi vuonna 1943 osan vihkon kirjeistä teoksessa Matkamiehiä ja muukalaisia - muuan kirjeenvaihto 1933-1938 . Kirjeiden julkaisemisen ajatuksena oli tehdä Tarvo ja heidän yhteiset ajatuksensa tunnetuiksi.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1963
Vuoden 1963 jääpallon maailmanmestaruuskilpailut olivat kautta aikain kolmannet jääpallon MM-kilpailut. MM-kilpailut pidettiin Ruotsissa ja osallistuneita maita oli neljä, Neuvostoliitto, Norja, Suomi ja isäntämaa Ruotsi. MM-kilpaiujen aikaan keväällä 1963 Ruotsissa oli neljä tekojäärataa, jotka sijaitsivat Västeråsissa, Uppsalassa, Skutskärissä ja Nässjössä. Kolmella niistä oli MM-otteluita; Nässjössä, Uppsalassa ja Västeråsissa. Muut ottelut pelattiin luonnonjäällä.
Mickey Curry
Michael Timothy "Mickey" Curry (s. 10. kesäkuuta 1956, New Haven, Connecticut) on yhdysvaltalainen rock-rumpali ja -taustalaulaja. Hänet tunnetaan parhaiten pitkäaikaisesta yhteistyöstä kanadalaisen Bryan Adamsin kanssa.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1963
MM-turnauksessa pelattii yksinkertainen sarja, jonka voittaja voitti maailmanmestaruuden. Voitosta jaettiin kaksi, tasapelistä yksi ja tappiosta nolla pistettä. Mestaruuden voitti Neuvostoliiton joukkue kolmannen kerran peräkkäin.
Mickey Curry
Bryan Adamsin lisäksi Curry on tehnyt musiikillista yhteistyötä mm. Hall & Oatesin, Cherin, Tina Turnerin, Alice Cooperin, David Bowien, Elvis Costellon, Sam Phillipsin, Tom Waitsin ja The Cultin kanssa.
Vorbe Goale
Vorbe Goale (Suomeksi: Tyhjät sanat) on romanialaisartisti Giulia Anghelescun kappale. Sen julkaisivat Abyrecords ja Cat Music singlenä 21. kesäkuuta 2012. Kappaleen yhtenä tuottajana toimi Deaconu Dan Andrei. Artisti on kuvaillut kappaletta koskettavaksi ja sanonut pitävänsä siitä niin paljon, että jatkaa samankaltaisen musiikin tekoa jatkossakin. Kappaleeseen liittyvä musiikkivideo julkaistiin videopalvelu YouTubessa päivää ennen singlejulkaisua. Video muodostui menestykseksi, kerättyään vuorokaudessa yli 50 000 näyttökertaa. Kappaleesta ei muodostunut kansainvälistä menestystä, mutta kotimaassaan se ylsi singlelistan toiselle sijalle.
Kappaleet
Digitaalinen lataus
Kaijonharju
thumb|Kaijonharjun keskusta. thumb|Kaijonharju helmikuussa 2006. pienoiskuva|alt=|1x1px
Kaijonharju on yksi Oulun kaupunginosista. Se sijaitsee Kuivasjärven (kaupunginosa ja järvi) eteläpuolella, ja Linnanmaan kaupunginosan itäpuolella, lähellä Oulun yliopistoa. Matkaa eteläpuolelle jäävään Oulun keskustaan on noin kuusi kilometriä.
Jesse Sarkkinen
Jesse Sarkkinen  (s. 28. joulukuuta 1995 ) on suomalainen tubettaja, joka tunnetaan käyttäjänimellään Mauton.
Ura
Sarkkinen loi kanavansa marraskuussa vuonna 2009. Ensimmäisen videonsa hän kuitenkin latasi kanavalle vasta 1. marraskuuta 2016. Hän aloitti tekemällä Fifasta videoita, mutta vuoden 2017 aikana siirtyi reaktiovideoihin, joissa hän reagoi esimerkiksi pelottavimpiin valvontakameravideoihin ja Suomen poliiseihin. Vuonna 2017 Sarkkinen alkoi luomaan myös Wilma-merkinnät-nimistä sarjaa, joka on saanut paljon katselukertoja.
Kaijonharju
Alueen historia
Kaijonharju kuului aiemmin Linnanmaan ohella Kuivasjärven alueeseen. Kuivasjärvi kuului ensin Haukiputaan kuntaan, mutta liitettiin osaksi Oulun kaupunkia vuonna 1961. Jatkosodan aikana Kaijonharjun alue toimi saksalaisten sotilaiden harjoitusalueena, josta muistona on juoksuhautojen jäänteitä Alakyläntien ja Kauppaporvarintien välisessä metsässä, sekä sotilaiden tekemä reliefi ja kaiverrukset kivessä, joka sijaitsee Kalevalantien päässä olevassa liikenneympyrässä.
Nimensä Kaijonharju on saanut pienen hiekkaisen harjun mukaan, joka sijaitsi Kuivasjärven eteläpuolella nykyisen Kaitoväylän paikkeilla. Viime sotien jälkeen se kuljetettiin rakennustarpeisiin Ouluun. Harjua on näkyvissä enää Kaijonharjuntien seutuvilla.
vasen|pienoiskuva|Ilmakuva Kaijonharjusta elokuussa 2019
Suuralueen keskus
thumb|left|Kaijonharjun kartta Kaijonharju on laajentunut 1990-luvun lopulla voimakkaasti pohjoiseen kohti Kuivasjärveä sekä itään. Myös Kaijonharjun keskus on kehittynyt voimakkaasti, ja nykyisin alueella on useita kauppaliikkeitä sekä hyvin kattavat peruspalvelut, muiden muassa kirjasto, nuorisotalo, terveyskeskus, kaksi päiväkotia, koulu luokille 1–9 ja lukio. Osa kerrostaloasunnoista on tarkoitettu yliopisto-opiskelijoille, mutta varsinkin Kaijonharjun itäosan kerrostaloasunnot on tarkoitettu pääasiassa omistus- tai osaomistusasunnoiksi. Kaijonharjussa toimi vuoteen 2006 saakka myös Oulun ainoa lähipoliisi, joka oli perustettu vuonna 1998 osana valtakunnallista kokeilua.
Hempukka ja hunsvotti
Hempukka ja hunsvotti (The Duchess and the Dirtwater Fox) on yhdysvaltalainen romanttinen lännenkomedia vuodelta 1976. Sen on ohjannut Melvin Frank ja sen pääosia näyttelevät Goldie Hawn ja George Segal. Ohjaaja Frank teki myös elokuvan käsikirjoituksen yhdessä Barry Sandlerin ja Jack Rosen kanssa.
Juoni
Tanssityttö Duchess (Hawn) ryöstää uhkapeluri Dirtwater Foxin (Segal) pankkirosvoilta huijaaman rahaläjän. Fox lähtee tytön perään, ja rosvot jahtaavat puolestaan miestä. Duchess ja tyttö saavat kyydin Salt Lake Cityyn mormoniseurueen mukana. Matkalla sattuu monia kommelluksia.
Vastaanotto
Goldie Hawn oli roolistaan Golden Globe -ehdokkaana.
Hempukka ja hunsvotti tuli Suomessa ensi-iltaan marraskuussa 1976, sai teatterikierroksellaan 19 072 katsojaa .Video-oppaassa vuodelta 1995 Sam Inkinen kiteytti elokuvan tarjoavan ”epäinnostavia farssiaskeleita” ja antoi elokuvan Suomessa julkaistulle VHS-kasettiversiolle yhden tähden viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”huono”.
Elisabet Aleksejevna
Elisabet Aleksejevna (ven. Елизавета Алексеевна), syntyjään Louise Marie Auguste Prinzessin von Baden, Badenin prinsessa (24. tammikuuta 1779 Karlsruhe, Baden – 16. toukokuuta (J: 4. toukokuuta) 1826 Beljov, Tulan kuvernementti, Venäjän keisarikunta) oli Venäjän keisarinna, Suomen suuriruhtinatar ja Venäjän keisarin, Suomen suuriruhtinas Aleksanteri I:n puoliso.
Suku, koulutus ja nuoruusvuodet
vasen|pienoiskuva|249x249px|Badenin prinsessa Louise Marie Auguste 13-vuotiaana, Augustin Ritt 1791 Saksalaissyntyinen Louise oli Badenin markkreivikunnan perintöprinssi Karl Ludwigin (1755–1801) ja markkreivitär Amalie von Hessen-Darmstadtin (1754–1832) tytär. Hänen sisaruksiaan oli Fredrika Dorotea, Ruotsin kuninkaan Kustaa IV Aadolfin puoliso. Hän oli kolmanneksi vanhin kahdeksasta lapsesta. Syntyessään Louise oli niin pieni ja heikko, että lääkärit pelkäsivät, ettei hän jäisi eloon.
Louise kasvoi läheisessä ja lämpimässä perheympäristössä. Hän pysyi erityisen kiintyneenä äitiinsä, jonka kanssa hän piti intiimiä kirjeenvaihtoa omaan kuolemaansa asti, äiti eli tytärtään pitempään. Hän sai huolellisen koulutuksen Badenin hovissa. Hän puhui ja kirjoitti sekä ranskaa että saksaa; opiskeli historiaa, maantiedettä, filosofiaa sekä ranskalaista ja saksalaista kirjallisuutta. Badenin ja Ranskan läheisyyden ansiosta hän tunsi hyvin ranskalaisen kulttuurin ja kaikki sen hienoudet, kuten aikakauden tapana oli. Koska hänen isoisänsä Badenin markkreivi Karl Fredrik ei ollut rikas, perhe eli kuninkaallisiksi varsin vaatimattomasti.
Keisarinna Katariina II Suuri etsi morsianta vanhimmalle pojanpojalleen, suuriruhtinas Aleksandr Pavlovitšille, tulevalle Aleksanteri I:lle, ja kiinnitti katseensa Badenin 11- ja 9-vuotiaisiin prinsessoihin, jotka olivat Preussin kuningattaren, Fredrik Vilhelm II:n puolison Frederika Louisa von Hesse-Darmstadtin ja Venäjän suuriruhtinas Paavalin ensimmäisen puolison, edesmenneen suuriruhtinatar Natalia Aleksejevnan (Wilhelmina Louisa Hessen-Darmstadt) veljentyttäriä. Näin ollen liitto Preussin ja useiden saksalaisten kuningassukujen kanssa, joille he olisivat sukulaisia, olisi hyödyllinen. Diplomaatti, kreivi Nikolai Petrovitš Rumjantsevilta Karlsruhen linnasta kahden vuoden aikana saatujen myönteisten raporttien jälkeen Katariina kutsui prinsessa Louisen ja tämän nuoremman sisaren Frederikan Venäjälle saatettuina, äiti Amalie ei halunnut tulla "näytteille". Syksyllä 1792 sisarukset saapuivat Pietariin. Louise oli vasta 13-vuotias, kun Katariina II esitteli hänet ja hänen nuoremman sisarensa Fredrikan suuriruhtinas Aleksandr Pavlovitšille. vasen|pienoiskuva|265x265px|Nuori suuriruhtinas Aleksandr Pavlovitš, Jean-Louis Voille 1792
Keisarinna oli ihastuksissaan Louisesta, koska hän piti tätä kauneuden, viehätysvoiman ja rehellisyyden malliesimerkkinä. Aleksandr mieltyi vanhempaan sisareen ja Louise itse oli kiinnostunut Aleksandrista, joka oli pitkä ja komea. Aluksi Aleksandr oli ujo tulevan, nuoren ja kokemattoman morsiamensa kanssa, hän ei tiennyt kuinka kohdella tätä ja hän luuli tämän varautunutta käytöstä vastenmielisyydeksi.
Louise kirjoitti omaan päiväkirjaansa:
''”Eräänä iltana, kun maalasimme yhdessä muun ryhmän kanssa pyöreän pöydän ääressä timanttihuoneessa, suuriruhtinas Aleksandr työnsi minulle juuri kirjoittamansa kirjeen, jossa oli rakkaudentunnustus. Hän sanoi siinä, että saatuaan vanhempiensa luvan kertoa rakastavansa minua, hän kysyy minulta, olenko valmis hyväksymään hänen tunteensa ja vastaamaan niihin, ja voiko hän toivoa, että tulen onnelliseksi menemällä hänen kanssaan naimisiin. Vastasin myöntävästi, myös paperille kirjoittamalla ja lisäsin alistuvani toiveelle, jonka vanhempani ilmaisivat lähettäessään minut tänne. Siitä lähtien he alkoivat pitää meitä morsiamena ja sulhasena. Minulle annettiin venäjän kielen ja Jumalan lain (ortodoksisen uskonnon) opettaja.''
Dominoiva ominaisuus
Perinnöllisyystieteessä dominoiva eli vallitseva ominaisuus tarkoittaa ominaisuutta, joka tulee näkyviin sekä homotsygoottisena että heterotsygoottisena. Vaikka yksilöllä on aina kaksi alleelia samasta geenistä, jo yksi dominoiva alleeli riittää siihen, että ominaisuus tulee näkyviin yksilön fenotyypissä eli ilmiasussa. Samasta syystä dominoiva ominaisuus ei voi resessiivisen tavoin periytyä huomaamatta sukupolvien yli, vaan kaikki dominoivan alleelin kantajat ilmentävät ominaisuutta myös fenotyypissään.
Dominoivaa alleelia kuvataan oikealla olevassa esimerkissä isolla kirjaimella T, kun taas vastaavasti resessiivistä pienellä. Dominoiva ominaisuus tulee esille sekä homotsygoottisena (TT), että heterotsygoottisena (Tt). Vain homotsygoottisena, tapauksessa tt, resessiivinen ominaisuus voi tulla näkyville.
Incredible Nothing
Incredible Nothing on vuonna 2002 perustettu vantaalainen yhtye, joka yhdistelee soundissaan grungea, powerpoppia, punkia ja rockia. Yhtyeen esikoispitkä albumi Temporary Insanity ilmestyi syksyllä 2005. Ensisingle "Basic Emotion Preach" ylsi singlelistalla parhaimmillaan sijalle 5. Kesken toisen albuminsa äänitysten yhtyeen laulaja/kitaristi Jukka Åkerman esiintyi Suomessa ja ulkomailla Lapkon ja Bitch Alertin keikkakokoonpanoissa. Marraskuussa 2010 yhtye julkaisi toisen albuminsa 27. Osaan albumin sävellyksistä ja sovituksista on osallistunut Disco Ensemblen kitaristina tunnettu Jussi Ylikoski. Myös Lapkon Ville Maljaa kuullaan levyn kappaleella "Take! Take! Take!". Uutena elementtinä yhtye on lisännyt repertuaariinsa koskettimet, joita soittaa Jukka Åkerman.
Elisabet Aleksejevna
Suku, koulutus ja nuoruusvuodet
"Sinä kerrot minulle, että pidän käsissäni tietyn henkilön onnea", hän kirjoitti Aleksanterille. "Jos se on totta, hänen onnensa on ikuisesti taattu ... tämä henkilö rakastaa minua hellästi, ja minä rakastan häntä vastineeksi, ja se on minun onneni ... voit olla varma, että rakastan sinua enemmän kuin koskaan voin sanoa", hän lisäsi.
He menivät kihloihin toukokuussa 1793. Prinsessa oppi venäjää, kääntyi ortodoksiseen uskoon, sai Venäjän suuriruhtinattren tittelin ja vaihtoi nimensä Louise Maria Augusten nimeksi Elisabet Aleksejevna (ven. Елизавета Алексеевна). Häät pidettiin Talvipalatsissa 28. syyskuuta 1793. "Se oli avioliitto Psykhen ja Cupidon välillä", Katariina II kirjoitti belgialaiselle diplomaattiselle avustajalleen prinssi de Lignelle. Elisabet oli vain neljäntoista, hänen aviomiehensä suuriruhtinas Aleksandr Pavlovitš oli 15-vuotias. pienoiskuva|200x200px|Elisabet Aleksejevnan konfirmaatio vuonna 1793. Oikealta vasemmalle: suuriruhtinatar Maria Fjodorovna, tsarevitš Pavel Petrovitš, suuriruhtinas Konstantin Pavlovitš, suuriruhtinas Aleksandr Pavlovitš (lähimpänä yleisöä), keisarinna Katariina II, metropoliita Gabriel, prinsessa Louise suuriruhtinatar Elisabet Aleksejevna, igumenia A. M. Šubina, ulkoministeri Aleksandr Bezborodko, suosikki Platon Zubov, Aleksanterin opettaja Andreas Eberhard vonBudberg.
Suuriruhtinatar, avioliitto
vasen|pienoiskuva|248x248px|Suuriruhtinatar Elisabet Aleksejevna, [[Élisabeth Vigée Le Brun|Élisabeth Vigée-Le Brunin maalaus vuodelta 1795, jonka hän lähetti lahjaksi äidilleen, sijaitsee Wolfsgartenin linnassa]] vasen|pienoiskuva|243x243px|Aleksanteri I ja Elisabet Aleksejevna, n. 1807 Elisabetin ja Aleksandrin suhde oli alkuvuosina onnellinen. Nuori suuriruhtinaspari vietti Talvipalatsin huoneistossaan vilkasta seuraelämää tansseineen ja musisointeineen. Taiteellisesti lahjakkaan Elisabetin kotiutumista edesauttoivat hovissa vaikuttaneet saksalaisperinteet. Aleksanterin isoäiti Katariina II suhtautui häneen suopeasti.
Suuriruhtinatar oli yksinäinen ja tunsi koti-ikävää varsinkin sen jälkeen, kun hänen sisarensa Frederika palasi takaisin elokuussa 1793 Badeniin. Elisabet hylättiin vieraaseen maailmaan, jossa hän ei koskaan voinut olla oma itsensä, ei edes palvelijoidensa ja hovinaistensa keskuudessa. Suhde Aleksandriin oli hänen ainoa lohdutuksen lähteensä. "Ilman miestäni, joka yksin tekee minut onnelliseksi, minun olisi pitänyt kuolla tuhat kuolemaa."
pienoiskuva|226x226px|Ruhtinas Adam Jerzy Czartoryski (1770–1861)1808 Paavali I:n seremoniamestari, kreivi ja entinen Napolin kuningaskunnan diplomaatti Fjodor Golovkin kirjoitti hänestä: "'... Hän on koulutettu ja opiskelee lisää hämmästyttävän helposti. Hän tuntee Venäjän kielen, uskonnon, historian ja tavat paremmin kuin kaikki muut venäläiset naiset. Seurapiireissä hän osoittaa armollisuutta, maltillisuutta ja kykyä ilmaista itseään ... '."Nuoren naisen huoneisiin ilmestyi vakavia kirjoja historiasta, maantiedosta ja filosofiasta. Opinnot olivat niin uutteria, että jopa ruhtinatar Jekaterina Daškova, joka oli kahden Venäjän akatemian johdossa, ja jolla oli hapan ja tinkimätön luonne puhui Elisabetista lämpimästi:"'Minua veti puoleensa hänessä älykkyys, koulutus, vaatimattomuus, ystävällisyys ja tahdikkuus yhdistettynä harvinaiseen varovaisuuteen niin nuoreksi naiseksi. Hän puhui venäjää jo oikein, ilman pienintäkään vierasta korostusta.'"Avioliiton ensimmäiset vuodet olivat suhteellisen onnellisia, mutta Katariina II pettyi suuriruhtinattareen, koska hän ei elämänsä aikana nähnyt pojan syntyvän nuorelle parille. Katariina II Suuren kuolema marraskuussa 1796 nosti Elisabetin apen, Paavali I:n Venäjän valtaistuimelle. Hallitusvuosinaan Elisabet vältti Paavalin hovia. Hän ei täysin pitänyt apestaan ​​ja paheksui hänen hallintonsa epäoikeudenmukaisuuksia ja hänen luonteensa tylyyttä.
Ensimmäiset säröt Elisabetin avioliitossa alkoivat näkyä. Hän ei löytänyt täyttymystä romanttiselle luonteelleen miehestä, joka laiminlöi häntä. Elisabet etsi emotionaalista lohtua muualta. Hän löysi ensin turvan yksinäisyydelle läheisestä ystävyydestä kauniin kreivitär Golovinan kanssa. Myöhemmin hän aloitti romanttisen suhteen Aleksandrin parhaan ystävän, komean ja nokkelan puolalaisen ruhtinaan Adam Jerzy Czartoryskin (1770–1861) kanssa. Heidän suhteensa kesti kolme vuotta.
"Tuntiakaan vuorokaudesta ei kulu ajattelematta häntä, eikä varmasti päivääkään ilman, että kyynelehtisin häntä. Toisin ei voi olla niin kauan kuin elän, vaikka hänen tilalleen tulisi kaksi tusinaa lasta." vasen|pienoiskuva|247x247px|Elisabet Aleksejevna, pastellimaalaaus J. Ort, 1800-1801 Katariina II:n kuoleman vuonna 1796 jälkeen hallitsijaksi nousi Aleksandrin isä Paavali I. Elisabetin välit appivanhempiin eivät kuitenkaan olleet hyvät ja varsinkin uusi keisarinna, anoppi Maria Fjodorovna suhtautui miniäänsä Elisabetiin tylysti. Lisää huolia aiheutti keisari Paavali I:n väkivaltainen kuolema salaliiton uhrina maaliskuussa 1801. Isän kohtalo ja huono omatunto tapahtumiin sekaantumisesta vaivasivat Aleksanteri I:stä koko hänen loppuelämänsä. Tässä asiassa Elisabet toimi puolisonsa uskottuna keskustelukumppanina ja tukijana. Avioliitosta syntyneiden kahden tyttären varhainen kuolema aiheutti niin ikään suurta surua keisarinnalle.
Sarah Laulan
Sarah Laulan (s. 1985) on ranskalainen ooppera- ja konserttilaulaja, joka on äänialaltaan mezzosopraano.
Paavo Tikkanen
Paavo Tikkanen (2. maaliskuuta 1823 Kiuruvesi – 7. marraskuuta 1873 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, runoilija, kääntäjä ja tunnettu suomalaisuusmies. Hän toimi Suomettaren päätoimittajana vuosina 1847–1850 ja 1856–1864.
Elisabet Aleksejevna
Henkilönä
vasen|pienoiskuva|251x251px|Keisarinna Elisabet Aleksejevna, [[Élisabeth Vigée Le Brun 1802]]Elisabet Aleksejevnalla oli pehmeä, sointuva ääni ja kauniit soikeat kasvot sekä herkät piirteet; kreikkalainen profiili, suuret mantelinmuotoiset siniset silmät ja kiharat tuhkanvaaleat hiukset, jotka hän tavallisesti jätti valumaan hartioilleen. Elegantin olemuksensa, kuninkaallisen ryhtinsä ja kauniitten enkelinkasvojensa ansiosta aikalaiset pitivät häntä yhtenä Euroopan kauneimmista naisista ja luultavasti tuolloin kauneimpana puolisona. Viehättävä, antelias ja älykäs Elisabet Aleksejevna rakasti kirjallisuutta ja taiteita. Hän otti musiikkitunteja Ludwig-Wilhelm Tepper de Fergusonilta (1768–1824 jälkeen). Hänellä oli ujo ja vetäytyvä persoonallisuus, minkä vuoksi hän ei onnistunut tekemään itseään suosituksi hovissa tai appivanhempiensa silmissä.
Paavo Tikkanen
Elämä ja ura
Tikkanen oli kotoisin rahvaasta, mutta vauraasta perheestä. Hänen vanhempansa olivat talollinen Antti Tikkanen ja emäntä Liisa Remes. Maanviljelijä, valtiopäivämies Heikki Tikkanen oli hänen veljensä. Antti Tikkanen kävi Kuopion triviaalikoulua 1831–1838 ja valmistui ylioppilaaksi Porvoon lukiosta 1841.
Tikkanen oli yksi ensimmäisiä Helsingin yliopiston sukunimeltään suomalaisista opiskelijoista. Vuonna 1844 hän piti Savo-karjalaisessa osakunnassa puheen, jota on pidetty Suomettaren syntyhetkenä. Vuosina 1845–1847 Tikkanen toimitti ja levitti osakunnan julkaisusarjaa Lukemisia Suomen kansan hyödyksi, jossa oli hänen suomennoksiaan kuten Hauta Perhossa ja omia kirjoituksia. Jälkimmäiseen perustuva Suomen Suuriruhtinaanmaan nykyinen tilasto ilmestyi erikseenkin vuonna 1848. Tikkanen suomensi myös muun muassa Johan Ludvig Runebergin runoutta.
Sarah Laulan
Laulan opiskeli musiikkia alun perin Toursissa, Toulousessa ja Pariisissa. Hänen opettajanaan oli Sophie Hervé vuosina 2003–2009 ja sitten vuosina 2009–2011 Brysselin kuninkaallisessa konservatoriossa Marianne Pousseur. Laulania opetti Chapelle Musicale Reine Elisabethissa José van Dam. Hän sai myös opetusta Jocelyne Dienst-Bladinilta vuosina 2012–2014. Laulan on laulanut muiden muassa Belgian kansallisen orkesterin, La Monnaien sinfoniaorkesterin ja Sinfonia Varsovian kanssa.
Elisabet Aleksejevna
Henkilönä
Elisabet piti parempana yksinkertaisuutta ja yksinäisyyttä kuin hovielämän loistoa ja seremonioita.
Sarah Laulan
Laulan sai vuonna 2014 kolmannen palkinnon Kuningatar Elisabetin musiikkikilpailussa laulajien kategoriassa. Vuonna 2013 hän eteni finalistiksi Armelin oopperakilpailussa Unkarissa. Sitten hän sai toisen palkinnon ja yleisöpalkinnon ranskalaisessa Concours International de Chant de Marmandessa. Laulanilla on ollut oopperarooleja sellaisissa teoksissa kuin Lumottu lapsi (Maurice Ravel), Tiresiaan rinnat (Francis Poulenc) ja Carmen (nimirooli, Georges Bizet).
Paavo Tikkanen
Lehtimies
Osakunta perusti Tikkasen aloitteesta vuonna 1846 Suomalaisseuran, joka piirissä tehtiin seuraavana vuonna aloite ensimmäisen suomenkielisen päivälehden Suomettaren perustamiseksi. Tikkanen toimi lehden päätoimittajana 1847–1850 ja 1856–1864. Yhden lehteen laatimansa artikkelin Tikkanen julkaisi erikseen vuonna 1848 nimellä Pitäjänkoulu Lajusissa Lihvinmaalla. vasen|pienoiskuva|Paavo Tikkanen lapsineen vuonna 1863.
Tutkija ja kirjailija
Tikkanen valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1847 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1859. Hänen tilastotieteen väitöskirjansa, Väkiluku ja asukas-suhteet Suomessa (1859), oli kolmas suomenkielinen väitöskirja. Hänen maantieteellinen oppikirjansa Suomen Suuriruhtinaanmaan nykyinen tilasto (1848) sisältää ensimmäisen suomenkielisillä nimillä ja selityksillä varustetun Suomen kartan. Nykyisessä yleiskielessä on lukuisia Tikkasen sepittämiä ilmauksia: aikakauskirja, ajanmukainen, asiantuntija, edustaa, esitellä, ilmiö, luento, mielipide, ominaisuus, osasto, pääsylippu, sanomalehdistö, säteillä, teollisuus, tilasto (merkityksessä 'tila'), toimia, tuote, uskonpuhdistus, uskonto, valtio, valtiopäivät, Varsinais-Suomi, vastuu, väline, ystävätär, ääntyä.
Elisabet Aleksejevna
Henkilönä
Hänen avioliittonsa ei myöskään tuonut hänelle täyttymystä. Vaikka Elisabet Aleksejevna rakasti miestään ja rohkaisi tätä monissa henkilökohtaisissa ja poliittisissa kriiseissä, Aleksanteri laiminlöi häntä. Heidän suhteensa oli harmoninen, mutta emotionaalisesti etäinen, ja molemmilla oli rakkaussuhteita avioliiton ulkopuolella.
Paavo Tikkanen
Liikemies
thumb|Paavo Tikkasen hauta [[Hietaniemen hautausmaalla Helsingissä.|alt=]] Tikkanen toimi myös liikemiehenä. Hän vuokrasi 1848 Herman Kellgrenin kanssa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuralta kirjapainon ja osti Öhmanin kirjakaupan haaraliikkeen Helsingistä. Joidenkin liiketoiminnan vastoinkäymisten lisäksi hänen kotinsa ja omaisuutensa tuhoutuivat tulipalossa vuonna 1858. 1860-luvulla Tikkanen toimi asianajajana, kunnes hän vuonna 1870 hän sairastui parantumattomasti.
Elisabet Aleksejevna
Keisarinna
Napoleonia vastaan käydyn isänmaallisen sodan aikana vuonna 1812 keisarinna omistautui sotaorpojen ja muiden vähäosaisten auttamiseen ja lahjoitti 200 000 ruplan vuotuisesta määrärahastaan suurimman osan hyväntekeväisyyteen ja piti 15 000 ruplaa omia menojaan varten. Hän toimi Pietarin orpokotien ja koulujen sekä erityisesti Aleksanteri I:n perustaman Tsarskoje Selon lyseon hyväksi. Hän tuki Naisten isänmaallisen seuran toimintaa.
pienoiskuva|305x305px|Keisarinna Elisabet Aleksejevna, Vladimir Borovikovski 1813, Louvre|vasen
Paavo Tikkanen
Yksityiselämä
Tikkasen puoliso vuodesta 1851 oli Helena Maria Tengström (1829–1857), professori Johan Jakob Tengströmin tytär. Heidän poikansa J. J. Tikkanen oli Suomen ensimmäinen taidehistorian professori, pojanpoikansa Robert Tikkanen olympiamitalisti ja pojanpojanpoikansa Henrik Tikkanen kirjailija. Heidän tyttärensä Johanna Tikkanen oli keksijä.
Elisabet Aleksejevna
Keisarinna
Keisari Paavali I:n omituisuudet johtivat juoniin hänen kaatamiseksi ja Aleksanterin asettamiseksi Venäjän valtaistuimelle. Elisabet oli hyvin tietoinen tästä suunnitelmasta ja Paulin salamurhan yönä hän oli miehensä kanssa tukemassa häntä.
Yakup Kadri Karaosmanoğlu
Yakup Kadri Karaosmanoğlu, usein: Yakup Kadri (1889 Kairo, Egypti – 1974 Ankara, Turkki) oli turkkilainen kirjailija
Elisabet Aleksejevna
Keisarinna
Kun Aleksanteri I:stä tuli keisari, Elisabet Aleksejevna rohkaisi tätä jättämään taakseen Paavali I:n murhan aiheuttaman trauman ja omistautumaan Venäjän palvelemiseen. Keisarinnapuolisona hän osallistui hovielämään ja edustustehtäviin, mutta Keisarikunnan ensimmäisen naisen arvo oli varattu anoppille keisarinna Maria Fjodorovnalle. Virallisten tapahtumien aikana keisarinna Maria Fjodorovna käveli keisarin vierellä ja Elisabet joutui kävelemään yksin heidän takanaan. pienoiskuva|200x200px|Aleksanterin palatsi, [[Giacomo Quarenghi 1792-1796]] Aleksandr kohteli vaimoaan välinpitämättömästi, hän oli kohtelias tätä kohtaan julkisissa seremonioissa, yritti syödä ateriansa hänen seurassaan ja täyttää hänelle vaikeat aviomiehen velvollisuudet Katariina II heille vuosina 1792-1796 rakennuttamassaan Aleksanterin palatsissa (ven. Александровский дворец, Uusi palatsi) Tsarskoje Selossa lähellä Katariinan palatsia. Hän ei kuitenkaan enää rakastanut vaimoaan kuin veljellisesti. Elisabetin sanottiin olevan liian pehmeä ja tyyni pitämään otetta levottomasta ja kidutetusta sielusta kärsivästä aviomiehestään. Kun Aleksanteri tuli vuonna 1801 keisariksi, pariskunta asui kesäisin Katariinan palatsissa ja nuorempi veli Nikolai sai Aleksanterin palatsin.
Vuonna 1803 Aleksanteri oli paljon poissa Pietarista Napoleonin sodan armeijaoperaatioissa ja aloitti yli viisitoista vuotta kestäneen rakkaussuhteen puolalaisen ruhtinattaren Marija Czetwertynska-Światopełkin, ruhtinas Dmitri Naryškinin aviovaimon kanssa. Ruhtinatar Marija Naryškina kehui hovissa suhdettaan mauttomasti ja räikeästi. pienoiskuva|244x244px|Esikuntakapteeni Aleksei Jakovlevitš Ohotnikov (1780-1807) Elisabet Aleksejevna puolestaan ​​sai lohtua suhteestaan ruhtinas ​​Adam Czartoryskiin, joka oli palannut Venäjälle Aleksanteri I:n noustua valtaistuimelle. Tämä suhde päättyi, kun hän aloitti rakkaussuhteen komean ratsuväen esikuntakapteenin Aleksei Jakovlevitš Ohotnikovin (1780-1807) kanssa. Aleksanterin nuorin veli, keisari Nikolai I tuhosi kaiken Elisabetin ja Aleksei Ohotnikovin välisen kirjeenvaihdon ja osan hänen päiväkirjoistaan. Suhde Ohotnikovin kanssa päättyi traagisesti. Tuberkuloosista kärsinyt esikuntakapteeni jätti armeijapalveluksen heikentyneen terveyden vuoksi ja kuoli vuonna 1807. Myöhemmin huhuttiin, että Aleksanteri I tai hänen veljensä suuriruhtinas Konstantin Pavlovitš olivat määränneet hänet tapettavaksi. 1900-luvun alussa suuriruhtinas Mihail Nikolajevitšin poika, suuriruhtinas Nikolai Mihailovitš Romanov (1859–1919), muutti nämä huhut kehittyneeksi legendaksi Elisabet Aleksejevnan elämäkertaa varten, vaikka Ohotnikovia koskevaa lukua ei tuolloin julkaistu keisari Nikolai II: n henkilökohtaisen väliintulon ja muiden tuon ajanjakson tutkimusten vuoksi.
Yakup Kadri Karaosmanoğlu
Karaosmanoğlu kirjoitti proosarunoja, novellikokoelman Bir Serencâm (194), jossa hän toi ilmi kiihkoislamilaisuuden vastaisuutensa, sekä muuta proosaa.
Elisabet Aleksejevna
Keisarinna
16. marraskuuta 1806 Elisabet synnytti toisen tyttären. Huhuttiin, että vastasyntynyt suuriruhtinatar Jelisaveta Aleksandrovna ei ollut keisari Aleksanterin lapsi, vaan esikuntakapteeni Aleksei Ohotnikovin lapsi. Hänen kuolemansa jälkeen Elisabet Aleksejevna tunsi itsensä hylätymmäksi kuin koskaan ja vuodatti kaikki kiintymyksensä tyttärelleen Elisabet Aleksandrovnalle, "Lisinkalle". Hieman yli vuotta myöhemmin pikkutyttö kuoli äkillisesti infektioon, jonka syynä oli hampaiden puhkeaminen. "'Nyt', Elizabeth kirjoitti äidilleen, 'en ole enää hyvä mihinkään tässä maailmassa, sielullani ei ole enää voimaa toipua tästä viimeisestä iskusta.'"Tyttären kuolema lähensi Aleksanteri I:tä ja Elisabetia väliaikaisesti. Vaikka Elisabet Aleksejevna ei ollut vielä kolmekymmentävuotias, hänellä tai Aleksanterilla ei ollut toiveita perheestä, eikä heille syntyisi enää lapsia. vasen|pienoiskuva|200x200px|Wienin kongressi 1814 Cliché - Venäjän keisariparin Aleksanteri I ja Louise Badenin mitali Napoleonin sotien aikana Elisabet Aleksejevna oli miehensä politiikan luotettava kannattaja, kuten oli ollut muissakin henkilökohtaisissa ja poliittisissa kriiseissä. Napoleonin kukistumisen jälkeen hän liittyi miehensä ja monien Euroopan kuninkaallisten päämiesten joukkoon Wienin kongressissa vuonna 1814, jossa hän tapasi jälleen entisen rakastajansa ruhtinas Adam Czartoryskin. Tämä oli edelleen rakastunut häneen ja antoi anteeksi aiemman uskottomuuden Aleksis Ohotnikovin kanssa. Heidän jälleennäkemisensä oli lyhytaikainen.
Keisarinna Elisabetilla ei ollut koskaan tilaisuutta seurata miestään Aleksanteri I:stä tämän Suomen-vierailuille. Helsingin Kruununhaassa oleva Elisabetinkatu (Elisabetsgatan, nyk. suom. Liisankatu) sai nimensä vuonna 1819 keisarinnan mukaan. Vuonna 1824 valmistunut Carl von Kügelgenin loistelias Suomen maisemia kuvaava kivipiirrosjulkaisu Vues pittoresques de la Finlande (Maalauksellisia näkymiä Suomesta) oli omistettu keisarinna Elisabetille.
Suomen historiaan keisarinna Elisabetin elämä ei liittynyt muutoin kuin että hän matkusti vuonna 1802 Venäjällä olevan sisarensa kanssa Venäjän ja Ruotsin silloiselle rajalle Ahvenkoskelle tapaamaan kolmatta sisarta, Ruotsin kuningatarta Fredrikaa.
Viimeiset vuodet
Keisarinna Elisabet Aleksejevna Romanova kuoli 47-vuotiaana sydämen vajaatoimintaan. Kolme päivää aviomiehensä kuoleman jälkeen Elisabet oli kirjoittanut äidilleen:"'Älä huolehdi minusta liikaa, mutta jos uskaltaisin, haluaisin elää sitä, joka on ollut elämäni.'"Hänet on haudattu aviomiehensä rinnalle Pietari-Paavalin linnoituksen katedraaliin Pietariin. Pikkutytöt on haudattu Aleksanteri Nevskin luostarin Marian Ilmestyksen katedraaaliin.
Lapset
Elisabet Aleksejevnalle ja Aleksanteri I:lle syntyi kaksi lasta, jotka molemmat kuolivat pieninä.
Perintö
Elisabetin päiväkirjojen kohtalo on tiedossa: läheinen ystävä ja hovinainen, kreivitär Varvara Golovina (1766-1821) poltti yhden, Maria Fjodorovna ja Nikolai I tuhosivat muut sekä edesmenneen keisarinnan rakastetun, ratsuväen kapteeni Aleksei Ohotnikovin kirjeet. Keisarillinen perhe piti niitä erittäin epäilyttävinä, mutta Nikolai I:n vaimo keisarinna Aleksandra Fjodorovna kirjoitti päiväkirjaansa näiden muistiinpanojen lukemisen jälkeen: "pienoiskuva|Allegoria keisarinna Elisabet Aleksejevnan kuolemasta, 1826 'Hänen majesteettinsa keisarinna Elisabetin pääsy taivaaseen hänen autuaan miehensä avulla.''Jos en olisi lukenut tätä itse, minulla olisi ehkä ollut joitain epäilyksiä. Mutta eilen illalla luin nämä Ohotnikovin, ratsuväen kapteenin, rakkaalle keisarinna Elisabetille kirjoittamat kirjeet, joissa hän kutsuu häntä ma petite femmeksi ('pieni vaimoni'), mon amie, ma femme, mon Dieu, ma Elise, je t'adore ('Ystäväni, vaimoni, Jumalani, Elisani, minä rakastan sinua joka yö, kun en voi kiivetä ulos sinua tapaamaan' jne. Niistä voi nähdä että joka yö jos kuu ei paistanut, hän kiipesi ulos ikkunasta Kamenni-saarella tai Taurian palatsista, ja he viettivät 2-3 tuntia yhdessä. Miehen muotokuva oli kirjeiden mukana, ja kaikkea näitä pidettiin piilossa, ihan kaapissa, jossa olivat hänen pienen tyttärensä Elisan (Elisaveta Aleksejevnan toisen tyttären) muotokuva ja muistoesineet - luultavasti merkkinä siitä, että mies oli tämän lapsen isä. Poskeni tulivat punaisiksi häpeästä, että tällaista voi tapahtua perheessämme, ja jälkeenpäin rukoilin Jumalaa pelastamaan minut tästä, koska yksi kevytmielinen askel, yksi suvaitsevaisuus, yksi vapaus - ja kaikki menee yhä pidemmälle ja pidemmälle, meille käsittämättömällä tavalla.'"Keisarinna Maria Aleksandrovna, Elisabetin veljentytär keräsi monien vuosien ajan kaikki Elisabet Aleksejevnan kirjoittamat tai jollain tavalla hänen elämäänsä liittyvät asiakirjat. Moskovan historiallinen keskusarkisto (TsGIA, ven. Центральный исторический архив Москвы) säilyttää keisarinna Elisabet Aleksejevnan toimiston aineistoa 51 varastotilassa. Pohjimmiltaan nämä ovat kirjeitä, joissa pyydetään apua niille, jotka kärsivät vuoden 1812 isänmaallisen sodan ja vuoden 1824 tulvan aikana.
Suuriruhtinas ja historioitsija Nikolai Mihailovitš kirjoitti 1900-luvun alussa nykyään laajalti tunnetun esseen Elisabet Aleksejevnasta. Nikolai II pyysi sen lukemisen jälkeen poistamaan luvun, joka kertoo keisarinnan traagisesta romanssista ratsuväen kapteeni Aleksei Ohotnikovin kanssa. Koska Nikolai II oli rakastava aviomies ja onnellinen perheenisä, hän oli sitä mieltä että tämä luku voisi pilata keisarinna Elisabet Aleksejevnasta luodun rikkeettömän kuvan. Poistetun luvun teksti on säilynyt.
Vuonna 2005 historioitsijat E. Ljamina ja O. Edelman, jotka tutkivat Elisabet Aleksejevnan rahastoa Venäjän federaation valtionarkistossa, löysivät kaksi katkelmaa keisarinnan päiväkirjasta, yhden helmi-elokuulta 1803 ja toisen joulukuusta 1803 helmikuuhun 1804. Keisarinna Elisabet Aleksejevna kirjoitti pääasiassa ranskaksi, käyttämällä välissä venäjän ja saksan sanoja.
Elektroninen musiikki
Elektroniseksi musiikiksi tai konemusiikiksi kutsutaan musiikkia, joka on tuotettu sähkökäyttöisin välinein ja laittein. Tällaisia välineitä ovat esimerkiksi syntetisaattorit, samplerit, rumpukoneet ja tietokone.
Ensimmäiset elektroniset musiikkiteokset toteutettiin 1940–50-luvuilla, ja 1960-luvun loppupuolelta alkaen elektroninen äänimaailma tuli osaksi populaarimusiikkia. 1990-luvulla tietokoneiden, niiden oheislaitteiden sekä ohjelmien kehittyessä ja halventuessa huimasti kuka tahansa pystyi helposti tuottamaan omaa musiikkia omalla tietokoneellaan. Vielä 1980-luvulla elektronista musiikkia tuotettiin lähinnä erikseen tätä tarkoitusta varten tehdyillä laitteilla. Nykyään huomattava osa kaikesta populaarimusiikista on elektronista musiikkia, eikä sitä enää tyypillisesti kutsuta erikseen "elektroniseksi musiikiksi".
Historia
thumb|[[Telharmonium, Thaddeus Cahill 1897]] thumb|[[Trautonium, 1928]]
Se, mitä nykyisin monesti mielletään elektroniseksi musiikiksi, on ollut olemassa huomattavan lyhyen aikaa, vain noin kolmekymmentä vuotta. Kuitenkin elektronisen musiikin historia on pitkä: ensimmäinen laite, jolla on tuotettu elektronista musiikkia, tai lähinnä ääniä, on Teleharmonium. Laitteen rakensi Thaddeus Cahill vuonna 1897, ja se painoi noin seitsemän tonnia.
Theremin on elektroninen soitin, jonka kehitti venäläinen Léon Theremin vuonna 1919 vahingossa yrittäessään rakentaa radiota. Theremin on yksi harvoista soittimista, joita soitetaan ilman fyysistä kosketusta.
1950-luvulta lähtien elektronisella musiikilla on ollut suuri merkitys taidemusiikin keskuudessa. Varhainen elektroninen musiikki oli klassisesti koulutettujen säveltäjien luomaa ja ennen Subotnickin levytystä se oli nauhamusiikkia tai syntyi yliopistojen äänilaboratorioiden kalliiden laitteiden avulla. Musiikki oli tyypillisesti kokeellista ja monimutkaista ja pyrki tietoisesti olemaan "organisoitua ääntä" Edgard Varèsen tarkoittamassa mielessä eikä näin ollen kuulostanut monista "oikealta musiikilta". Elektronimusiikin pioneereja olivat esimerkiksi Edgard Varèse, Pierre Schaeffer, Pierre Boulez, Karlheinz Stockhausen, György Ligeti, Iannis Xenakis, Luc Ferrari ja Morton Subotnick, jonka vuonna 1967 julkaistu sittemmin klassikoksi noussut Don Buchlan suunnittelemalle modulaarisyntetisaattorille sävelletty Silver Apples of The Moon lienee suosituin ja tunnetuin tyylilajin äänilevy aikakaudelta. Tätä varhaisesta Varèsesta ja konkreettisesta musiikista juontuvaa ja edelleen jatkuvaa traditiota kutsutaan nykyään usein akusmaattiseksi musiikiksi. Tunnettuja akusmaattiseen musiikkiin erikoistuneita säveltäjiä ovat muun muassa Jean-Claude Risset, Bernard Parmegiani, John Chowning, Curtis Roads ja Francis Dhomont. Subotnickin Silver Apples on Wendy Carlosin samoihin aikoihin tehdyn levyn ohella ensimmäinen varsinaisen syntetisaattorimusiikin levytys. Elektronisen (kokeellisen) populaarimusiikin tärkeä pioneeri oli yhdysvaltalainen Raymond Scott, jonka vuonna 1962 julkaistut Soothing Sounds for Baby vol. 1 ja vol.2 katsotaan nykyään usein ambient-musiikin pioneeriteoksiksi. Suomessa varhaisen elektronisen musiikin pioneereja olivat ainakin Erkki Kurenniemi ja Jukka Ruohomäki.
Wendy Carlosin vuonna 1968 julkaisema Switched-on Bach oli ensimmäinen kokonaan elektronisesti toteutettu äänilevy, joka toi syntetisaattoreilla tehdyn musiikin ihmisten koteihin ja antoi vahvan näytön elektronisten laitteiden mahdollisuuksista musiikinteossa myös sellaisille kuulijoille, jotka kokivat kokeellisen elektronisen musiikin pelkkänä hälynä. Levyllä oli käytetty Moog-syntetisaattoria, joka oli kuuluisin varhaisista syntetisaattoreista. Moog oli muiden varhaisten syntetisaattoreiden tapaan yksiääninen. Sitä ohjattiin pianon koskettimia muistuttavalla koskettimistolla, mikä ei sekään ollut itsestäänselvyys 1960-luvun syntetisaattoreissa. Moogin koskettimisto oli tosin niin kankea, että Carlosin levyn nopeat kohdat oli pakko nauhoittaa ensin hidastettuna. Carloksen perässä seurasi japanilainen Isao Tomita, aloittaen vuoden 1974 levyllään Snowflakes are Dancing, joka sisälsi sovituksia Claude Debussyn musiikista.
Teknologian kehittyessä syntetisaattoreista tuli halvempia ja siirreltäviä, ja 1970-luvun kuluessa jotkut pop-musiikin yhtyeetkin käyttivät niitä musiikissaan. Proge-yhtye Emerson, Lake & Palmer oli ensimmäisiä syntetisaattoreita käyttäneitä yhtyeitä populaarimusiikissa. Pian myös kokeellisempaa jazzia tehneet artistit (kuten Weather Report, Herbie Hancock, Chick Corea ja Jan Hammer) alkoivat käyttää syntetisaattoreita. Elektronisia instrumentteja hyödyntävää pop-musiikkia teki kuitenkin jo ennen kaupallisia syntetisaattoreita ainakin yhdysvaltalainen oskillaattoreita käyttänyt Silver Apples -yhtye, joka julkaisi vuonna 1968 samannimisen albumin.
Ensimmäiset nykyaikaisessa populaariin elektroniseen musiikkiin viittaavassa merkityksessä elektronista musiikkia edustaneet artistit ja yhtyeet, kuten Kraftwerk, Brian Eno, Vangelis, Jean-Michel Jarre, Herbie Hancock ja Tangerine Dream, popularisoivat täydellisen elektronisen musiikin 1970-luvun kuluessa analogisia syntetisaattoreita ja rumpukoneita käyttävissä teoksissaan. Syntetisaattorit olivat nyt arkipäiväinen ilmiö popmusiikissa. Myös elokuvateollisuus aloitti elektronisen musiikin laajamittaisen käytön tuotannoissaan – esimerkkinä 1971 ilmestynyt Kellopeliappelsiini, jossa oli Moogilla tehty soundtrack, sekä tieteiselokuvat Alien – kahdeksas matkustaja (1979) ja Blade Runner (1982), jotka luottivat tunnelman luomiseen elektronisen musiikin ja elektronisesti luotujen ääniefektien avulla.