cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Georgian demokraattinen tasavalta
Historia
Vuoden 1918 lopussa ympärysvaltojen voitto ensimmäisessä maailmansodassa pakotti Saksan evakuoimaan joukkonsa Kaukasiasta, ja joulukuussa alueelle saapui Britannian tiedustelujoukkoja. Georgian johto vaihtoi nopeasti ulkopolitiikkansa suuntaa, ja käyttämällä tilannetta hyväkseen hankki takaisin useita osmaneille menetettyjä alueita. Brittien miehittämä Batumi pysyi kuitenkin poissa Georgian hallinnasta vuoteen 1920 asti. 25. joulukuuta 1918 brittijoukkoja saapui myös Tbilisiin.
Georgian suhteet naapureihinsa olivat vaikeat. Rajakiistat Armenian, Anton Denikinin Venäjän valkoisen armeijan ja Azebaidžanin kanssa ajautuivat kahdessa ensimmäisessä tapauksessa aseellisiin konflikteihin. Brittiläinen sotilaslähetystö yritti sovitella kiistoja vahvistaakseen kaikkia alueen bolševikkivastaisia voimia.
Álvaro Siza Vieira
Álvaro Joaquim de Melo Siza Vieira (s. 25. kesäkuuta 1933 Matosinhos) on portugalilainen arkkitehti.
Georgian demokraattinen tasavalta
Historia
14. helmikuuta 1919 Georgiassa pidettiin parlamenttivaalit, jotka voittivat sosiaalidemokraatit yksinkertaisella enemmistöllä. 21. maaliskuuta Noe Žordania muodosti uuden hallituksen siirtäen suuren määrän valtaa menševikkipuolueelle. Suhteellisen suuresta kansan tuesta huolimatta taloudelliset ja sosiaaliset vaikeudet sekä maareformin tarve johtivat aseellisiin talonpoikien kapinoihin, joita tukivat paikalliset bolševikit ja Venäjä. Kapinoista tuli vaikeampia, kun niihin liittyi etnisiä vähemmistöjä, kuten abhaaseja ja osseetteja.
Álvaro Siza Vieira
Siza Vieira sai Pritzker-palkinnon ensimmäisenä portugalilaisena vuonna 1992. Vuonna 1988 hänelle myönnettiin Alvar Aalto -mitali. Hän on suunnitellut Boa Novan ravintolan Matosinhosissa ja Aveiron yliopiston kirjaston.
Georgian demokraattinen tasavalta
Historia
Menševikit hoitivat kuitenkin lopulta taitavasti maareformin ja maahan perustettiin monipuoluejärjestelmä, poiketen rajusti bolševikkien Venäjälle perustamasta proletariaatin diktatuurista. Vuonna 1919 tehtiin uudistuksia paikallishallinnossa ja oikeusjärjestelmässä. Abhasialle annettiin autonominen asema. Etniset jännitteet kuitenkin vaivasivat maata, erityisesti osseettien suhteen. Jotkut aikalaiset näkivät myös menševikkien keskuudessa kasvavaa nationalismia.
Álvaro Siza Vieira
Vieira on ollut vastuussa Lissabonin vuoden 1998 maailmannäyttelyn maamerkkiluomuksista ja Portugal Expo 98 -paviljongin suunnittelusta.
Georgian demokraattinen tasavalta
Historia
Vuonna 1920 Neuvosto-Venäjän aiheuttama uhka kasvoi. Valkoisen armeijan hävittyä puna-armeija eteni Kaukasusta kohti, ja tilanne Georgiassa kiristyi. Tammikuussa Neuvostohallitus ehdotti Georgialle, Armenialle ja Azerbaidžanille liiton muodostamista Etelä-Venäjän ja Kaukasuksen alueen valkoisia armeijoita vastaan. Demokraattisen tasavallan hallitus kieltäytyi kaikista sotilasliitoista, viitaten puolueettomuuspolitiikkaansa, mutta ehdotti poliittisten neuvottelujen aloittamista maiden välisistä suhteista, toivoen tämän johtavan Georgian itsenäisyyden tunnustamiseen Moskovassa. Venäjän johtajien Georgian kieltäytymistä kohtaan lausumaa ankaraa kritiikkiä seurasivat paikallisten kommunistien yritykset järjestää suuria hallituksenvastaisia mielenosoituksia. Ne eivät kuitenkaan onnistuneet.
Huhtikuussa 1920 11. puna-armeija perusti Azerbaidžaniin neuvostohallituksen, ja georgialainen bolševikki Grigori Ordžonikidze pyysi Moskovasta lupaa edetä Georgiaan. Vaikka Lenin ja Sovarkom eivät antaneet virallista suostumusta, paikalliset kommunistit yrittivät ottaa haltuunsa sotilaskoulun Tbilisissä pohjustaakseen vallankaappausta 3. toukokuuta 1920, mutta koulun komentaja kenraali Giorgi Kvinitadze ja hänen kadettinsa onnistuivat estämään yrityksen. Georgian hallitus aloitti liikekannallepanon ja nimitti Kvintadzen joukkojen komentajaksi. Samaan aikaan vastineena Georgian väitetylle tuelle Gəncən nationalistiselle kapinalle Azerbaidžanissa neuvostojoukot yrittivät tunkeutua Georgian alueelle. Kvintadzen joukot kuitenkin karkottivat nämä lyhyissä rajakahakoissa. Muutaman päivän kuluttua rauhanneuvottelut aloitettiin uudelleen Moskovassa. Kiistanalaisen 7. toukokuuta solmitun Moskovan rauhansopimuksen mukaan Georgian itsenäisyys tunnustettiin vastineena bolševikkijärjestöjen toiminnan laillistamisesta ja sitoumuksesta pitää ulkomaiden joukot poissa Georgian maaperältä.
Kansainliiton kiellettyä Georgian liittymisen maa sai de jure -tunnustuksen liittoutuneilta 27. tammikuuta 1921. Tämä ei kuitenkaan estänyt Neuvosto-Venäjää hyökkäämästä Georgiaan kuukautta myöhemmin.
Puna-armeijan miehitettyä ja alistettua Armenian ja Azerbaidžanin Georgia löysi itsensä vihamielisten neuvostotasavaltojen keskeltä. Lisäksi maa jäi ilman ulkomaiden apua brittien evakuoitua joukkonsa Kaukasukselta.
Neuvostolähteiden mukaan suhteet Georgiaan huononivat, sillä maan väitettiin rikkovan rauhansopimusta, estävän maan läpi Armeniaan kulkevien saattueiden kulkua, pidättävän uudelleen bolševikkijohtajia ja tukevan Pohjois-Kaukasuksen kapinallisia. Toisaalta Georgia syytti Moskovaa hallituksenvastaisten mielenosoitusten lietsomisesta eri puolilla maata ja rajakahakoiden aiheuttamisesta Zaqatalan alueella (silloin osa Georgiaa), josta kiisteltiin Azerbaidžanin kanssa. Lorrin "neutraali alue" aiheutti myös haasteita, sillä Neuvosto-Armenia vaati Georgian (Armenian tasavallan kaatumisesta lähtien) alueella pitämien joukkojen vetämistä pois.
Vaikka rauhalla Georgian kanssa oli alun perin Leninin tuki, se päättyi lopulta 11. helmikuuta, kun armenialaiset ja georgialaiset bolševikit järjestivät kapinan Lorrissa. Armeniassa ollut 11. armeija marssi Tbilisiin, samalla kun muut venäläiset joukot hyökkäsivät muilta suunnilta. 25. helmikuuta mennessä Georgian huonosti järjestäytyneen armeijan epätoivoinen vastarinta murtui pääkaupungissa ja Georgian bolševikit julistivat Georgian sosialistisen neuvostotasavallan. Lähes samanaikaisesti turkkilaiset joukot ottivat haltuunsa Ardahanin provinssin, Artvinin ja Batumin. 17. maaliskuuta menševikkien ja Neuvosto-Venäjän edustajat sopivat tulitauosta ja yhdistivät voimansa Batumin takaisinvaltaukseen. 18. maaliskuuta demokraattisen tasavallan johto lähti maasta. Moskovan saneleman Turkin kanssa solmitun Karsin sopimuksen mukaan (13. lokakuuta 1921) Georgian piti hylätä vaatimuksensa Artvinin ja Ardahanin alueisiin vastineeksi Batumin sisällyttämisestä autonomisena Neuvosto-Georgiaan. Myös Abhasia ja Etelä-Ossetia saivat autonomian.
Sissivastarinta Neuvostojoukkoja kohtaan jatkui, mutta murskattiin lopulta vuonna 1924. Tätä seurasivat ankarat sortotoimenpiteet ja terrori, jossa tapettiin tuhansia georgialaisia aatelisia, intellektuelleja ja tavallisia kansalaisia. Maa liitettiin lopulta osaksi Neuvostoliittoa, ensin osana Transkaukasian sosialistista neuvostotasavaltaa (1922), ja myöhemmin omana neuvostotasavaltanaan (1936).
Hallinto
Kaksivuotisen historiansa aikana (1919–1921) parlamentti hyväksyi yhteensä 126 lakia, tärkeimpinä lait kansalaisuudesta, paikallisvaaleista, maanpuolustuksesta, virallisesta kielestä, maataloudesta, oikeusjärjestelmästä, etnisten vähemmistöjen poliittisista ja hallinnollisista oikeuksista (kuten Abhasian kansanneuvostosta), koulutusjärjestelmästä ja jotkut lait talous/rahapolitiikasta, Georgian rautateistä, kaupasta jne. Helmikuun 21. 1921 ennen Neuvosto-Venäjän hyökkäystä parlamentti hyväksyi maalle sen ensimmäisen perustuslain.
Hallituksen puhemies oli tärkein toimeenpaneva virka, ja sen nimitti parlamentti yhdeksi vuodeksi kerrallaan (korkeintaan kahdeksi virkakaudeksi peräkkäin). Puhemies nimitti ministerit ja oli vastuussa Georgian edustamisesta ulkomailla.
Poliittinen maantiede
Georgian vuosien 1918–1921 rajat muodostuivat rajakonflikteissa maan naapurien kanssa ja kahakoita seuranneissa sopimuksissa.
Pohjoisessa Georgia rajautui useisiin Venäjän sisällissodan eri osapuolten hallitsemiin alueisiin, kunnes bolševikit saivat jalansijan Pohjois-Kaukasuksella keväällä 1920. Neuvosto-Venäjän ja Georgian välisen rajan määritti vuoden 1920 Moskovan rauhansopimus. Sotšin konfliktin aikana Venäjän valkoisten joukkojen kanssa Georgia piti lyhyen aikaa hallussaan Sotšin aluetta (1918).
Lounaassa Georgian raja Turkin kanssa muuttui ensimmäisen maailmansodan ratkaisujen edetessä ja sitä muunneltiin Osmanien valtakunnan tappion jälkeen. Georgia sai haltuunsa Artvinin, Ardahanin, osan Batumin provinssista, Akhaltsikhen ja Akhalkalakin. Batumi tuli lopulta kiinteäksi osaksi tasavaltaa brittien lähdettyä vuonna 1920. Sèvresin sopimus vuonna 1920 myönsi Georgialle itäisen Lazistanin alueen sisältäen Rizen ja Hopan. Georgian hallitus, haluttomana aloittaa uutta sotaa Turkin kanssa, ei kuitenkaan tehnyt mitään näiden alueiden liittämiseksi Georgiaan.
Rajakiistat Armenian kanssa Boratšalun alueen osasta johtivat lyhyeen sotaan maiden välillä joulukuussa 1918. Brittien intervention myötä luotiin Lorrin neutraali alue, jonka Georgia miehitti uudelleen Armenian demokraattisen tasavallan kaaduttua vuoden 1920 lopussa.
Kaakossa Georgia rajautui Azerbaidžaniin, joka vaati itselleen Georgian Zaqatalan aluetta. Kiista ei kuitenkaan koskaan johtanut vihamielisyyksiin ja suhteet maiden välillä olivat rauhalliset Azerbaidžanin neuvostomiehitykseen saakka. Vuoden 1919 tapahtumat ja vuoden 1921 perustuslaki antoivat Abhasialle, Adžarialle ja Zaqatalalle tietynasteisen autonomian.
Tasavallan neuvostomiehitys johti suuriin aluemuutoksiin, joissa Georgia menetti lähes kolmasosan alueistaan. Artvin, Ardahan ja osa Batumin provinssista luovutettiin Turkille, Armenia sai Lorrin alueen ja Azerbaidžan Zaqatalan. Venäjä otti osan Georgian alueesta Pohjois-Kaukasuksen vuorilla.
Armeija
Kansankaarti oli maan etuoikeutettu sotilasvoima. Kaarti perustettiin 5. syyskuuta 1917 työläisten kaartina, nimettiin myöhemmin punakaartiksi ja lopulta kansankaartiksi. Se oli suuresti politisoitunut sotilaallinen rakennelma, joka oli suoraan parlamentin valvonnassa sotaministeriön sijaan. Koko sen olemassaolon ajan (1917–1921) kaartia komensi menševikkiaktiivi Valiko Jugheli.
Demokraattinen tasavalta muodosti myös oman, tavallisen armeijansa. Vain osa siitä oli valmiustilassa rauhan aikana – jos tasavalta olisi joutunut vaaraan, joukot olisi kutsuttu, aseistettu ja sijoitettu asemiinsa. Vaikka Georgialla oli melkein 200 000 ensimmäisen maailmansodan veteraania, mukana taitavia kenraaleja ja upseereita, hallitus epäonnistui tehokkaan puolustusjärjestelmän rakentamisessa, mikä vaikutti suuresti tasavallan lopullisen kaatumiseen.
Talous
thumb|190px|Georgialainen postimerkki vuodelta 1919 thumb|190px|Georgialainen postimerkki vuodelta 1920 Maatalous oli paikallistalouden perusta tyypillisessä maatalousmaassa, jolla on pitkät viininvalmistusperinteet. Hallituksen maareformin ansiosta maatalous pysyi jokseenkin vakaana. Tšiaturan mangaaniteollisuudella oli suuri merkitys Euroopan metallurgialle, sillä alue tuotti noin 70 % maailman mangaanintarpeesta 1900-luvun alussa. Perinteisesti Georgia toimi kansainvälisenä kuljetusreittinä Potin ja Batumin Mustanmeren satamien kautta. Kansainvälisen tunnustuksen puute ja hallituksen vähemmän menestyksekäs talouspolitiikka kuitenkin haittasivat demokraattisen tasavallan talouskehitystä ja maa ajautui talouskriisiin. Joitain merkkejä tilanteen parantumisesta oli havaittavissa vuosina 1920–1921.
Koulutus, tiede ja kulttuuri
Tärkein tapahtuma maan kulttuurielämässä demokraattisen tasavallan aikana oli kansallisen yliopiston perustaminen Tbilisiin (nykyään Tbilisin valtionyliopisto) vuonna 1918, mikä oli ollut georgialaisten pitkäaikainen unelma, jonka Venäjän viranomaiset olivat estäneet usean vuosikymmenen ajan. Muita tärkeitä koulutuskeskuksia olivat lukiot Tbilisissä, Batumissa, Kutaisissa, Ozurgetissa, Potissa ja Gorissa, Tbilisin sotilaskoulu, Gorin pedagoginen seminaari, Pedagoginen seminaari naisille jne. Georgiassa oli myös kouluja etnisille vähemmistöille.
Georgian kansallismuseo, teatterit Tbilisissä ja Kutaisissa, Tbilisin kansallisooppera sekä kansallinen taideakatemia olivat kulttuurielämän vartijoita. Sanomalehdet Sakartvelos Respublika ("Georgian tasavalta"), Sakartvelo ("Georgia"), Ertoba ("Yhtenäisyys"), Samshoblo ("Isänmaa"), Sakhalkho Sakme, The Georgian Messenger ja The Georgian Mail (molemmat julkaistu englanniksi) johtivat lehdistöä.
Perintö
Vuosien 1918–1921 itsenäisyys, vaikkakin lyhytaikainen, oli tärkeä georgialaisten kansallistunteen kehitykselle, mikä teki maasta yhden aktiivisimmista itsenäisyysmielisistä voimista Neuvostoliitossa. Itsenäisyysliikkeen johtajat viittasivat 1980-luvun lopulla usein demokraattiseen tasavaltaan esimerkkinä voitosta taistelussa Venäjää vastaan ja vertasivat sen aikaista poliittista tilannetta 60 vuoden takaiseen, luoden toisaalta jokseenkin silotellun kuvan ensimmäisestä georgialaisesta tasavallasta. 9. huhtikuuta 1991 Georgian itsenäisyys palautettiin tasavallan korkeimman neuvoston julistuksella, ja aikaisemmat itsenäisen Georgian symbolit palautettiin käyttöön. 26. toukokuuta, demokraattisen tasavallan perustamispäivä, on Georgiassa yhä kansallinen juhlapäivä – itsenäisyyspäivä.
Fabiano Joseph
Fabiano Joseph Naasi (s. 24. joulukuuta 1985 Babati, Tansania) on tansanialainen kestävyysjuoksija.
Naasi sijoittui Helsingin MM-kisoissa 2005 5 000 metrillä viidenneksitoista. Kauden lopussa hän voitti maailmanmestaruuden Edmontonin puolimaratonin MM-kisoissa. Hän voitti samana vuonna myös maansa mestaruudet 5 000 ja 10 000 metrillä. Seuraavana vuonna Naasi juoksi Kansainyhteisön kisoissa 5 000 metrillä viidenneksi ajalla 13.12,76 ja 10 000 metrillä kolmanneksi ajalla 27.51,99. Pekingin olympialaisissa 2008 hän sijoittui 10 000 metrillä yhdeksänneksi ajalla 27.25,33 ja Berliinin MM-kisoissa 2009 kolmanneksitoista ajalla 28.04,32.
Eurocup Formula Renault 2.0 -kausi 2006
Eurocup Formula Renault 2.0 -kausi 2006 oli sarjan 16:s kausi. Kausi alkoi Belgian, Zolderin radalla ja päättyi Espanjan Barcelonassa. Sarjan mestaruuden voitti portugalilainen Filipe Albuquerque. Toiseksi sijoittui uusiseelantilainen Chris van der Drift ja kolmanneksi hollantilainen Carlo van Dam.
Justin Somper
pienoiskuva|Justin Somper vuonna 2012. Justin Somper on englantilainen nuortenkirjailija. Hän syntyi St Albansissa ja kävi Warwickin yliopistoa. Hän työskentelee suhdetoimintakonsulttina ja koettaa työnsä ohella kirjoittaa. Vampiraatit-sarjan ensimmäinen osa Vampiraatit – Kirottujen laiva julkaistiin vuonna 2005 ja se sai muun muassa koululaisten jakaman KS3 Explores -lastenkirjapalkinnon.
Veli-Matti Sigvart
Veli-Matti Sigvart on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Superpesiksessä Kiteen Palloa. Hän pelaa joukkueen etenijäjokerina. 3.8 2017 mennessä Sigvart on pelannut Superpesiksen runkosarjassa 68 ottelua joissa on lyönyt 4 ja tuonut 46 juoksua ja kerännyt 158 kärkilyöntiä. Neljässä pudotuspeliottelussa hän on lyönyt yhden ja tuonut kolme juoksua sekä kerännyt viisi kärkilyöntiä. Sigvart on edustanut Superpesiksessä myös Sotkamon Jymyä.
Luogosanto
Luogosanto on kaupunki ja kunta Italiassa Sardinian hallintoalueella Sassarin maakunnassa. Kunnassa on arviolta 1 883 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 135,07 neliökilometriä. Se sijaitsee 321 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella.
Karbodi-imidit
thumb|250px|Karbodi-imidien yleinen rakenne Karbodi-imidit ovat orgaanisia yhdisteitä, joille tunnusomainen funktionaalinen ryhmä on R1N=C=NR2, missä R1 ja R2 ovat orgaanisia ryhmiä. Karbodi-imidejä käytetään reagensseina orgaanisen kemian synteeseissä.
MagSafe
thumb|250px|MagSafe-virtaliitin MacBook Pro -tietokoneen vieressä MagSafe on Applen kehittämä magneetilla kiinnittyvä virtaliitin, jota käytettiin ensimmäisen kerran 10. tammikuuta 2006 julkaistussa MacBook Pro -mallistossa. Liitin eroaa perinteisistä virtaliittimistä siten, että magneettiin perustuva kiinnitys mahdollistaa virtajohdon turvallisen irtoamisen tietokoneesta kummankaan vaurioitumatta esimerkiksi jonkun kompastuessa virtajohtoon.
Karbodi-imidit
Ominaisuudet ja valmistus
Karbodi-imidit ovat huoneenlämpötilassa nesteitä tai kiinteitä kiteisiä aineita. Ne ovat useimmiten stabiileja, mutta voivat polymeroitua kuumennettaessa. Yhdisteiden karbodi-imidiryhmän hiiliatomi on elektrofiilinen ja voi reagoida useiden nukleofiilien kanssa, esimerkiksi reaktiossa alkoholien kanssa muodostuu O-alkyyli-isoureajohdannaisia ja reaktiossa amiinien kanssa muodostuu guanidiinijohdannaisia. Karbodi-imidien typpiatomit voivat reagoida nukleofiileina. Karbodi-imidit reagoivat myös useita heterosyklisiä yhdisteitä. Karbodi-imideilla esiintyy aksiaalista kiraalisuutta, mutta enantiomeerien eristäminen on vaikeaa.
MagSafe
MagSafe-liittimellä varustettuja virtalähteitä käytetään kolmessa kannettavassa Macintosh-tietokonemallissa. Kotikäyttöön suunnatussa MacBookissa on 60-wattinen, ammattikäyttöön suunnatussa MacBook Pro:ssa 85-wattinen ja MacBook Airissa 45-wattinen MagSafe-virtalähde.
Bunia
Bunia on Iturin maakunnan pääkaupunki Kongon demokraattisessa tasavallassa. Vuoden 2004 laskennassa siellä oli noin 230 000 asukasta. Bunia on maan itäosan toiseksi suurin kaupunki; vuonna 2019 sen asukasluvuksi arvioitiin 366 000. Tuolloin maassa riehunut ebolaepidemia levisi myös Buniaan.
Jarmo Pellikka
Jarmo Antero Pellikka (4. tammikuuta 1939 Kymi – 27. joulukuuta 2005 Mäntyharju) oli suomalainen työmarkkinajärjestöjohtaja. Jarmo Pellikan vanhemmat olivat metallimies Martti Viktor Pellikka ja Anni Ester Hyyryläinen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1958 ja valmistui Helsingin yliopistosta valtiotieteen kandidaatiksi 1962.
Pellikka oli Liiketyönantajain keskusliiton LTK:n palveluksessa vuodesta 1963 lähtien. Pellikka oli järjestössä tilastoasiain hoitajana 1963–1966, asiamiehenä 1966–1970, apulaisjohtajana 1970–1973 ja johtajana 1973–1977. Hän oli Liiketyönantajien keskusliiton ja sen seuraajan Palvelutyönantajien toimitusjohtajana 1977–1998. Pellikka jäi eläkkeelle 1998 ja hän muutti sitten asumaan Mäntyharjulle.
Pellikka oli Talousneuvoston jäsenenä vuodesta 1977 alkaen. Hän oli Mäntyharjun kunnanvaltuusotn ja kunnanhallituksen jäsenenä vuodesta 2000 alkaen.
Jarmo Pellikka oli naimisissa vuodesta 1959 ylioppilasmerkonomi Raili Annikki Putkosen kanssa.
Leikki-ikä
thumb|Nelivuotias tyttö. Leikki-ikä on vauvaikää seuraava ikäkausi. Rajana vauvaikään voisi pitää sitä, että leikki-ikäinen lapsi osaa jo kävellä ja puhua. Leikki-iän katsotaan alkavan noin kaksivuotiaana. Leikki-iässä lapsi oppii lisää uusia taitoja, kuten syömään ja pukemaan itse, puhtauteen liittyviä asioita ja sosiaalisia taitoja. Leikki-iän loppuna voidaan pitää peruskoulun alkamista, jolloin siirrytään kouluikään, noin 6–7-vuotiaana.
Colombina
thumb|Colombina ja [[Harlekiini Kööpenhaminan Tivolin esityksessä.]] Colombina (italiaksi Colombina, "pieni kyyhky", ranskaksi Columbine) on yksi commedia dell'arten tyyppihahmoista. Hän on koominen palvelijatar.
Sanna Antikainen
Sanna Maarit Antikainen (o.s. Vehviläinen, s. 3. lokakuuta 1988 Kuopio) on suomalainen perussuomalainen poliitikko. Hänet valittiin eduskuntavaaleissa 2019 kansanedustajaksi Savo-Karjalan vaalipiiristä.
Gerard Hallock
Gerard Hallock III (4. kesäkuuta 1905 Pottstown, Pennsylvania – 26. toukokuuta 1996 Essex, Connecticut) oli yhdysvaltalainen jääkiekkoilija ja olympiamitalisti.
Sanna Antikainen
Koulutus ja työelämä
Antikainen valmistui lähihoitajaksi vuonna 2010 ja on työskennellyt sen jälkeen niin vanhustenhoidon, mielenterveystyön kuin lastensuojelunkin puolella. Vuonna 2019 hän valmistui sairaanhoitajaksi.
Poliittinen toiminta
Antikainen aloitti poliittisen uransa Perussuomalaisissa Nuorissa, jonka Pohjois-Karjalan piiriä oli perustamassa. Vaaleissa 2012 hänet valittiin Outokummun kaupunginvaltuuston jäseneksi. Hän toimi ensimmäisellä valtuustokaudellaan, 2013–2017, kaupungin sivistyslautakunnan jäsenenä. Vaaleissa 2017 hän oli kaupungin toiseksi eniten ääniä saanut ehdokas. Hänet valittiin vaalien jälkeen kaupunginhallituksen toiseksi varapuheenjohtajaksi.
Gerard Hallock
Princetonin yliopistossa opiskellut Hallock kuului Yhdysvaltain miesten maajoukkueen kokoonpanoon sen saavuttaessa olympiahopeaa Lake Placidissa 1932.
Sanna Antikainen
Poliittinen toiminta
Antikainen oli ehdolla eduskuntaan ensimmäisen kerran vaaleissa 2015. Hän sai niissä 1 540 ääntä, 11:nneksi eniten Savo-Karjalan perussuomalaisista ehdokkaista. Vaaleissa 2019 hän tuli valituksi saatuaan 5 805 ääntä, eniten Savo-Karjalan perussuomalaisista ja seitsemänneksi eniten vaalipiirin kaikista ehdokkaista. Hänen kaksi kärkiteemaansa olivat maahanmuuttokriittisyys sekä heikompiosaisten asioiden eteenpäin vieminen.
Kansanedustajuuden ja kaupunginvaltuutetun aseman ohella Antikaisen luottamustehtäviin ovat kuuluneet muun muassa Perussuomalaisten Nuorten Pohjois-Karjalan piirin puheenjohtajuus 2013–2015, Perussuomalaisten Naisten Pohjois-Karjalan piirin puheenjohtajuus vuodesta 2018 ja Pohjois-Karjalan maakuntavaltuuston jäsenyys.
Yksityiselämä
Antikaisella on lastenkotinuoren tausta. Hän asui lastensuojelulaitoksessa 15–17-vuotiaana jouduttuaan isänsä pahoinpitelemäksi. Hänen molemmat vanhempansa kuolivat alkoholiin hänen ollessa 17–18-vuotias.
Emery
Emery on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Sanna Antikainen
Yksityiselämä
Antikainen on naimisissa ja hänellä on kaksi poikaa.
Kaarihitsaus
thumb|250px|Puikkohitsausta. Kaarihitsausmenetelmät kuuluvat sulahitsausmenetelmiin. Hitsaukseen tarvittava lämpö tuotetaan kaarihitsauksessa valokaaren avulla. Jos hitsaus suoritetaan suojakaasun ympäröimänä on kyse kaasukaarihitsauksesta. Kaarihitsausmetelmillä voidaan hitsata lähes kaikkia sähköä johtavia materiaaleja. Nikolai Nikolajevitš Benardos (1842–1905) oli venäläinen keksijä, joka vuonna 1881 esitteli hiilikaaritalttaushitsauksen, joka oli ensimmäinen käytännön kaarihitsausmenetelmä.
Menetelmät
Yleisimmät kaarihitsausprosessit ovat: • puikkohitsaus (No 111) • MIG-hitsaus (No 131) • MAG-hitsaus (No 135) • MAG-täytelankahitsaus (No 136) • TIG-hitsaus (No 141) • jauhekaarihitsaus (No 12) • plasmahitsaus (No 15)
Puikkohitsaus
250px|thumb|Kuvassa on muutamia hitsauspuikkoja irrallaan sekä puikonpidin, jossa on kiinni hitsauspuikko, kaapeli ja liitin.
Puikkohitsaus on vanhin ja tunnetuin kaarihitsausprosessi. Puikkohitsauksessa valokaari palaa puikon ja hitsattavan kappaleen välissä. Hitsattaessa perusaine ja lisäainepuikon sydän sulavat valokaaren vaikutuksesta ja lisäaine siirtyy puikon pinnoitteesta syntyneen kuonan ympäröiminä pisaroina hitsisulaan. Lisäaine ja perusaine sekoittuvat hitsisulassa ja kuona jää hitsin pintaan. Hitsisulan jähmetyttyä kuona voidaan hakata irti ja näin paljastuu valmis hitsi. Joissakin lisäainepuikoissa on päällysteeseen lisätty metallijauhetta, joka myös sulaa hitsiin lisäaineeksi, mikä lisää puikon riittoisuutta. Hitsin jäähdyttyä poistetaan hitsin pinnalle kovettunut kuona. Puikkohitsauksen etuja ovat monipuolisuus ja toimivuus hankalissakin olosuhteissa. Se kestää mainiosti mm. tuulta ja vettä.
Puikkohitsaus ei sovellu ohuille (alle 1,0 mm) ainepaksuuksille, mutta muuten ainepaksuudelle ei käytännössä ole rajaa.
Puikkohitsauksessa käytetään joko vaihto- tai tasavirtaa. Edulliset hitsausmuuntajat tuottavat vaihtovirtaa. Tasavirtaa tuottavat hitsausmuuntajat ovat olleet selvästi kalliimpia, mutta hintaero on tasoittumassa. Tasavirtaa on tuotettu muun muassa pyörivän moottori-tasavirtageneraattori -yhdistelmän avulla ja seleenitasasuuntaajilla. Nykyisin tehoelektroniikalla toteutetut invertterit ovat suosittuja keveyden ja hyvien hitsausominaisuuksien vuoksi.
Hitsauspuikko valitaan hitsattavan kohteen (aineen paksuus, materiaali) sekä hitsauskoneen (tasavirta, vaihtovirta) mukaan. Vaihtovirtakoneella ei voi hitsata kaikkia kohteita. Hitsauspuikon paksuus valitaan lähinnä aineen paksuuden mukaan. Hitsauspuikot voidaan luokitella kolmeen perustyyppiin päällysteensä mukaan: happamat, emäksiset ja rutiilipuikot. Tavallisten teräsrakenteiden hitsauksessa tasavirralla on emäksinen puikko yleisin. Rutiilipuikkoja käytetään - joidenkin erikoisratkaisujen ohella - hitsattaessa vaihtovirralla rakenneteräksiä. Hitsauspuikkoja on eri vahvuisia aina 1,6 millimetristä 6 millimetriin asti.
TIG-hitsaus
TIG-hitsaus on kaasukaarihitsausprosessi, jossa valokaari palaa sulamattoman volframielektrodin ja työkappaleen välissä inertin suojakaasun ympäröimänä. Suojakaasu on useimmiten argonia, mutta myös heliumia tai argonin ja heliumin seoksia käytetään, joissakin tapauksissa. TIG-hitsausta voidaan tehdä lisäainetta syöttäen tai ilman lisäainetta. Lisäaine on yleensä 1,5–3,5 millimetriä paksu noin metrin mittainen paljas lanka, jonka koostumus vastaa hitsattavaa materiaalia. Käsinhitsauksessa lisäaine syötetään hitsisulaan käsin. Lisäaine voidaan syöttää myös koneellisesti, jolloin puhutaan mekanisoidusta TIG-hitsauksesta. TIG-hitsauksessa käytettävät virtalajit ovat tasavirta ja vaihtovirta. Virtaa voidaan myös tarvittaessa pulssittaa.
TIG-hitsausta käytetään yleisesti vaativien putkistojen hitsauksiin, ruostumattomien putkien ja putkipalkkien hitsaukseen ja valmistukseen, ohuiden aineiden hitsaukseen, alumiinien ja erikoismetallien hitsaukseen ja pieniin korjaushitsauksiin. Käyttöalue alkaa noin 0,1 mm:n ainepaksuudesta lähtien.
Hitsausprosessin etuja ovat muun muassa hyvä sulan ja tunkeuman hallinta, tarkasti säädeltävä lämmöntuonti ja hitsin puhtaus. Hitsaus on lisäksi mahdollista ilman lisäainetta eikä hitsin päälle muodostu kuonakerrosta ja hitsistä yleensä saadaan helpommin halutun muotoinen kuin muilla kaarihitsausprosesseilla. Huonoja puolia ovat hitsaamisen hitaus, pieni hitsiaineen tuotto ja suurehko lämmöntuonti verrattuna MIG/MAG hitsaukseen, sekä useissa tapauksissa laitteiston kallis hinta.
MIG/MAG-hitsaus (Metal Inert Gas / Metal Active Gas Welding)
MIG/MAG-hitsauksessa sähkövirran avulla aikaansaatava valokaari palaa lisäainelangan ja hitsattavan kappaleen välissä hitsauskaasun suojaamana. Hitsattaessa valokaari sulattaa perusaineen ja lisäaineen, jotka jähmettyessään muodostavat kiinteän kokonaisuuden. Lisäainelanka on ohutta metallilankaa, jonka koostumus on yleensä lähes sama kuin perusaineella. Lisäaine syötetään poikkeuksetta koneellisesti. Langan paksuus vaihtelee tyypillisesti 0,6 mm ja 1,6 mm välillä. Tärkeimmät tapauskohtaisesti säädettävät hitsausparametrit ovat langan syöttönopeus sekä hitsausjännite. Yleisiä suojakaasuja ovat hiilidioksidi (CO2), argon, helium ja näiden seokset. Hitsausta kutsutaan MIG-hitsaukseksi, jos suojakaasu on inerttiä eli suojakaasu ei reagoi hitsisulan kanssa. Vastaavasti hitsaus on MAG-hitsausta, mikäli suojakaasu reagoi sulan kanssa. Suojakaasu voidaan kokonaan tai osittain korvata käyttämällä ydintäytelankaa, jolloin langan sisällä on sulaa hitsiainetta suojaavia aineita. Tätä kutsutaan kuitenkin ydintäytelankahitsaukseksi eikä MIG/MAG-hitsaukseksi, vaikkakin kyse on MIG/MAG-hitsauksesta suojakaasuineen – kaasua ei vaan tuoda prosessiin kaasuna, vaan se muodostuu ydintäytelangan materiaalien kaasuuntumisessa.
MIG/MAG-hitsauksen etuja ovat nopeus ja hitsin puhtaus. Hitsin päälle ei tyypillisesti myöskään muodostu kuonakerrosta. Tunkeuman ja hitsin muodon hallinta on MIG/MAG-hitsauksessa vaikeampaa kuin TIG-hitsauksessa. Suoritusteknisestä helppoudesta huolimatta hitsauslaitteiston oikea säätäminen voi tuottaa vaikeuksia. Myös huomaamaton vapaalangan pituuden muuttuminen vaikuttaa voimakkaasti perusaineeseen kohdistuvaan sulatustehoon, minkä vuoksi hitsiin jää helposti huomaamattomia virheitä.
Plasmahitsaus
Plasmahitsaus on kaasukaarihitsausprosessi, jossa valokaari palaa plasmakaasun ja suojakaasun ympäröimänä sulamattoman volframielektrodin ja työkappaleen välillä. Hitsauslämmön lähde on valokaari, jossa hitsaussähkön johtaa valokaaressa plasmaksi hajonnut kaasu kuten muissakin kaasukaarihitsausmenetelmissä. Plasmakaari aikaansaadaan, kun valokaari pakotetaan kulkemaan plasmakaarivirtauksen mukana ahtaan kuparisuuttimen läpi suurella nopeudella. Kaaren muoto muuttuu kartiokkaasta syliterimäiseksi patsaaksi eli valokaari kuroutetaan ja kaaren energiatiheys kasvaa. Valokaaren lämpö siirtyy tällöin tehokkaasti virtaavaan kaasuun. Plasman pääkaari sytytetään pilotti- eli apukaarella, joka palaa elektrodin ja suuttimen välissä.
Plasmahitsauksessa käytetään yleensä lisäainetta, joka tuodaan hitsisulaan lankana. Lisäaineen tarve määräytyy lähinnä railosovituksen tarkkuuden mukaan. Jauheplasmahitsauksessa lisäaine tuodaan pieninä partikkeleina jauheena suojakaasun mukana hitsisulaan. Lisäaineen tehtävänä on lähinnä kompensoida sovitusepätarkkuuksien tarvitsema hitsiainemäärä.
Tyypillinen plasmahitsauslaitteisto koostuu virtalähteestä, hitsauspolttimesta, ohjausyksiköstä, sytytyslaitteesta, jäähdytyslaitteesta, langansyöttölaitteesta ja kaasunvirtauslaitteista. Virtalähde on samanlainen kuin TIG-hitsausvirtalähde ja ominaiskäyrä on jyrkästi laskeva, jotta hitsausvirta pysyy vakiona kaaren pituuden vaihteluista huolimatta. Virtalaji on yleensä tasavirtaa ja elektrodi on kytketty miinusnapaan. Plasmahitsauksessa käytettävät elektrodit ovat TIG-hitsauksen tapaan koostumukseltaan puhdasta volframia, torium- tai zirkoniseosteista volframia.
Hitsauslangan syöttöön käytetään yleensä mekanisoituun TIG-hitsaukseen tarkoitettuja langansyöttölaitteita, joiden antamat langansyöttönopeudet ovat riittävän pieniä. Tyypillinen syöttönopeus on noin 100 cm/min, kun se MIG/MAG-hitsauksessa usein ylittää 10 m/min. Plasmahitsausta on kahta versiota: sulattava tai lävistävä hitsaus. Ohuemmat kuin 3 mm paksuudet hitsataan sulattavalla ja paksummat lävistävällä plasmalla. Sulattava plasmahitsaus muistuttaa hyvin paljon TIG-hitsausta.
Plasmahitsaus on ainoa kaarihitsausprosessi, jossa energiatiheys on riittävän korkea tekemään mahdolliseksi lävistävän hitsauksen, ns. keyhole-hitsauksen, mikä muuten esiintyy vain sädehitsausprosesseilla. Kaaren lämpö ja paine muodostavat reiän, jota kutsutaan "key-hole"-reiäksi eli lävistysreiäksi ja jota voidaan kuljettaa pitkin railoa eteenpäin. Hitsauksen edetessä hitsisula virtaa plasmapatsaan vieritse yhtenäiseksi sulaksi reiän taakse, jonne se jähmettyy ja muodostaa hitsin. Lävistysreiän halkaisija on normaalisti 1–2 millimetriä. Lävistävällä hitsauksella saadaan: (Lähde: Ruostumattomat teräkset ja niiden hitsaus)
Jauhekaarihitsaus
Jauhekaarihitsaus on kaarihitsausprosessi, jossa valokaari palaa hitsausjauheen alla hitsattavan kappaleen ja lisäainelangan välillä. Hitsausjauhe suojaa hitsisulaa ilman vaikutukselta ja estää kipinöiden lentämisen ympäristöön. Jauhe sulaa hitsattaessa hitsin pinnalle kuonakerrokseksi, joka lopuksi jähmettyy kiinteäksi hitsin päällä. Joissakin sovelluksissa osa lisäaineesta tulee langan ohella jauheen joukossa olevasta metallijauheesta. Sulamatta jäänyt hitsausjauhe voidaan käyttää uudelleen. Jauhekaarihitsaus on tehokas prosessi. Hitsaus suoritetaan lähes aina vähintään osittain mekanisoidusti. Jauhekaarihitsausta käytetään paljon keskiraskaassa ja raskaassa konepajateollisuudessa sekä telakoilla. Hitsattavat ainepaksuudet ovat tyypillisesti 6–40 millimetriä. Parhaiten jauhekaarihitsaus soveltuu suurten aineenpaksuuksien ja pitkien hitsien hitsaamiseen. Tyypillisiä prosessin käyttökohteita ovat suurten levypalkkien pitkät liitokset ja isojen levyjen liittäminen.
Falklandin sota
thumb|220px|Etelä-Georgian saari satelliittikuvassa talvella. Falklandin sota käytiin huhti–kesäkuussa 1982 Argentiinan itäpuolella sijaitsevien Falklandinsaarten  sekä kauempana Etelä-Atlantilla sijaitsevien Etelä-Georgian saaren ja Eteläisten Sandwichsaarten hallinnasta. Saaret kuuluvat Yhdistyneelle kuningaskunnalle, mutta Argentiina oli pitkään vaatinut niitä itselleen. Kenraali Leopoldo Galtierin johtama Argentiinan sotilashallitus yritti lopulta saarten valtaamista. Otaksuttiin, että Britannia ei ryhtyisi sotilaallisiin vastatoimiin ja että onnistunut aluelaajennus kasvattaisi sotilasjuntan kannatusta talouskriisin kouriin joutuneessa kotimaassaan. Britannian reaktio oli kuitenkin odottamattoman voimakas, ja hävityn sodan seurauksena sotilasjuntta kaatui. Argentiina palasi demokratiaan. Britanniassa voitto pönkitti kansallistunnetta ja vaikutti konservatiivien voittoon vuoden 1983 parlamenttivaaleissa. Konfliktin aikana kaatui 255 brittiläistä ja 633 argentiinalaista sotilasta. Huomattava osa argentiinalaisista kaatuneista oli asevelvollisia varusmiehiä. Sotilaiden ohella 16 argentiinalaista siviilimerimiestä ja kolme falklandilaista siviiliä sai surmansa. Molemmat osapuolet kärsivät raskaita alus- ja lentokonetappioita. Argentiina menetti muun muassa laivastonsa lippulaivan ARA General Belgranon, mutta myös Britannian laivasto menetti useita sota-aluksia vihollisen ilma- ja ohjushyökkäyksissä. Sodan ratkaisivat brittien voittamat maataistelut Falklandin itäisellä pääsaarella.
Tausta
Sekä Britannia että Espanja olivat vaatineet syrjäisiä, mutta strategiselta sijainniltaan merkittäviä Falklandinsaaria itselleen 1760-luvulta lähtien. Itsenäistyttyään Argentiina peri aluevaatimuksen Espanjalta. Sekä Argentiina että Britannia ovat perustelleet oikeuttaan Falklandinsaariin viittaamalla saarten löytämisen ja asuttamisen historiaan 1500–1800-luvuilla.
Saarten löytyminen ja varhaiset aluekiistat
Espanjasta itsenäistynyt ja siltä aluevaatimuksen niin sanotusti perinyt Argentiina on myöhemmin esittänyt aluevaatimuksensa perusteluna saarten löytämisen, jonka tekijäksi esitetään joko Amerigo Vespuccia vuonna 1502, Fernão de Magalhãesin purjehduksella mukana ollutta portugalilaista merimiestä Esteban Gomezia vuonna 1520 tai Francisco Alonso de Camargoa vuonna 1540. Todisteena näille väitteille esitetään 1500-luvun espanjalaisia karttoja, joissa saaret esiintyvät. Britannian kuninkaallisen laivaston HMS Desiren päällikkö John Davies löysi saaret vuonna 1592. Vuosina 1562–1622 elänyt Sir Richard Hawkins tutki saarten pohjoisrannikon vesiä muutamaa vuotta myöhemmin. Kumpikin osapuoli tunnusti alueen löytymisen, nimeämisen ja karttaan merkitsemisen tapahtuneen vuonna 1600, kun vuosina 1567–1603 elänyt hollantilainen Sebald de Weert nimesi saaret Sebaldeiksi matkatessaan Magalhãesinsalmen kautta Atlantille.
Britit tekivät ensimmäisen kirjatun maihinnousun saarille 27. tammikuuta 1690, kun HMS Welfaren päällikkö John Strong nousi maihin nimeten sekä itä- ja länsisaaren välisen salmen että itse saaret Falklandin varakreivin, Anthony Caryn mukaan. Muutamaa vuosikymmentä myöhemmin Englannin amiraliteetti katsoi saarilla olevan strategista merkitystä häirittäessä Espanjan ja sen Etelä-Amerikan siirtomaiden välistä liikennettä. Vuonna 1748 saarille lähetettiin brittiläinen retkikunta.
Espanja esitti vastalauseen vuonna 1494 tehdyn Tordesillasin sopimuksen perusteella. Sopimuksen mukaan alue kuului Espanjalle. Väitteen jatkoksi esitettiin myös Englannin ja Espanjan 19 vuotta kestäneen sodan päättänyt Lontoon sopimus vuodelta 1604 sekä sitä täydentävät Madridin ja Utrechtin sopimukset vuosilta 1670 ja 1713. Britit kuitenkin epäsivät toistuvasti Espanjan oikeudet alueeseen.
Ranska liittyi alueesta käytyyn kiistaan menetettyään siirtomaansa Pohjois-Amerikassa vuosina 1756–1763 käydyssä seitsenvuotisessa sodassa. Se päätti perustaa uuden siirtomaa-alueen Etelä-Amerikkaan Espanjan kustannuksella. Ranskalainen merenkulkija Louis Antoine de Bougainville perusti vuonna 1764 Falklandin saarille Port Louisin sekä nimesi saaret Les Malouinesiksi kuninkaansa Ludvig XV:n kunniaksi. Espanja vastusti miehitystä samoin perustein kuin brittienkin miehitystä. Espanja kuitenkin maksoi Ranskalle 4. lokakuuta 1766 tehdyn sopimuksen perusteella merkittävän summan alueelta poistumisesta.
Saarten brittiläinen kolonisaatio
Itsenäistynyt Argentiina peri aluevaatimuksen Espanjalta, mutta 3. tammikuuta 1833 britit onnistuivat kaappaamaan saaret itselleen pienen argentiinalaisen siirtokunnan ollessa hajaannustilassa. Britit asuttivat saaret ja niistä tehtiin vuonna 1845 kruununsiirtomaa. Argentiina piti kuitenkin vaatimustaan jatkuvasti yllä. 1900-luvulla Argentiina alkoi vaatia myös lähes asumattomia Etelä-Georgian saarta ja Eteläisiä Sandwichsaaria, jotka sijaitsevat Etelä-Atlantin keskellä yli 1 000 kilometrin päässä Falklandinsaarista.
Britannian ja Argentiinan aluekiista kärjistyy
1960-luvulla Falklandinsaarten kiista kärjistyi dekolonisaation myötä. Argentiinalaiset nationalistit järjestivät saarilla provokatiivisia ja väkivaltaisia mielenilmaisuja. Argentiina ja Britannia kävivät neuvotteluja, mutta falklandinsaarelaisten vaatimuksesta Britannian hallitus ilmoitti vuonna 1968, että saarten kysymys ratkaistaan asukkaiden omien toivomusten mukaisesti. Saarelaisten selvä enemmistö halusi pysyä Britannian alaisuudessa.
Argentiina ja Britannia kuitenkin pääsivät 12. elokuuta 1971 sopimukseen, joka vahvisti Falklandinsaarten siteitä Argentiinaan. Argentiina tarjosi koulutus- ja terveydenhoitopalveluita sekä polttoaineita, ja falklandinsaarelaiset joutuivat suorittamaan ulkomaanmatkansa Argentiinan kautta. 1970-luvun puolivälissä Argentiinan ja Britannian välit kuitenkin kiristyivät uudestaan, ja diplomaattisuhteetkin maiden välillä olivat jonkin aikaa katkaistuina. Vuonna 1976 lordi Shackleton matkusti Britannian hallituksen edustajana saarille tutkimaan niiden taloudellista tilaa, mikä herätti suuttumusta Argentiinassa. Argentiinan laivasto häiritsi brittiläisiä kalastusaluksia, ja lordi Shackletonia kuljettanut alus joutui tulituksen kohteeksi. Eteläisiin Sandwichsaariin kuuluvalta Thulesaarelta paljastui vuonna 1978 Argentiinan tutkimusasema, jonka henkilöstöstä suuri osa oli sotilaita. Britannia lähetti paikalle laivasto-osaston, mutta yritti kuitenkin neuvotteluteitse saada Argentiinan luopumaan tukikohdasta rauhanomaisesti. Lopulta tukikohta oli vallattava Falklandin sodan yhteydessä.
Projekti Alpha
Edinburghilaisen Christian Salvesen Companyn johtaja ilmoitti 1975 ulkoministeriölle yhtiön omistavan kaksi vanhaa valaanpyyntiasemaa Etelä-Georgiassa sekä aikovansa ostaa kaksi muuta Argentiinan hallinnoimaa asemaa samalta alueelta. Georgias del Sur S.A.:n omistaja Constantino Davidoff sai luvan 1978 purkaa Etelä-Georgian saaren valaanpyyntiasemat Leithissä, Stromnessissa ja Husvikissa, jolloin Falklandinsaarten kuvernööri epäsi yhtiön toimiluvan alueella. Ulkoministeriö salli lopulta yhtiön jatkaa toimintaansa, minkä jälkeen Davidoff jatkoi hankettaan 1980 hankkimalla yli 100 000 punnalla purkamisen vaatimia tarvikkeita.
Elokuussa 1981 Davidoff anoi käyttöönsä Argentiinan laivaston jäänmurtajaa. Argentiinan laivasto halusi perustaa toisen aseman Thulen alueelle. Hanke sai virallisen nimen projekti Alpha syyskuussa 1981 pian Davidoffin hakemuksen saavuttua. Aluksen sotilashenkilöstön piti liittyä perustettavalle asemalle lähetettyyn henkilöstöön huhtikuussa 1982.
Britannian suurlähetystö vastaanotti 10. maaliskuuta Davidoffin ilmoituksen 41 merisotilaan oleskelusta Etelä-Georgialla. Ilmoituksen mukaan osasto viipyisi alueella neljä kuukautta. Seuraavana päivänä osasto lähti merelle ARA Bahía Buen Sucesolla eikä siten saanut suurlähetystön ohjeita alueella noudatettavista toimintatavoista. Osastoon ei saatu sen noudattaman radiohiljaisuuden vuoksi yhteyttä.
Davidoffin osasto saapui Leithiin 18. maaliskuuta Etelä-Georgian saarelle aloittaen lastin purkamisen ja majoitusvalmistelut. Alueen asukkaat valittivat seuraavana päivänä kuvernööri Rex Huntille alueelle nostetusta Argentiinan lipusta. Hunt kehotti maistraattia vaatimaan argentiinalaisilta tarvittavat luvat, mistä he kieltäytyivät. Vastaukseksi lähetettiin HMS Endurance poistamaan Argentiinan lippu ja estämään aluksen argentiinalaisen sotilashenkilöstön pääsy maihin. 21. maaliskuuta jääpartiointialus HMS Endurance otti kolmentoista oman sotilaansa lisäksi läheisestä varuskunnasta yhdeksän miestä lisää ja siirtyi Etelä-Georgian saarelle, jolta argeniinalaisosasto poistui seuraavana päivänä.
Etelä-Georgia
Argentiinan hallitus päätti 23. maaliskuuta lähettää 18. maaliskuuta Ushuaiasta merelle lähteneen laivaston jäänmurtaja ARA Bahía Paraíson miehittämään Etelä-Georgian saaren. Seuraavana päivänä HMS Endurance saapui Etelä-Georgian hallintokeskukseen Grytvikeniin aloittaen partioinnin rannikon edustalla. Bahía Paraíso saapui hieman ennen puolta yötä 24. maaliskuuta Leithiin, jossa kymmenen luutnantti Alfredo Astizin komennossa ollutta argentiinalaista sotilasta rantautuivat kohtaamatta vastarintaa. Jäänmurtajan Alouette-helikopteri seurasi HMS Endurancea.
Falklandin saaret
thumb|400px|Operaatio Azul eli argentiinalaisten maihinnousu Falklandille Kuvernööri sai 1. huhtikuuta varoituksen seuraavana aamuna tapahtuvasta argentiinalaisten joukkojen maihinnoususta. Hän oli kuitenkin ennakoinut ongelmia saatuaan tietää Argentiinan laivaston pysäyttäneen puolalaisen huoltoaluksen 110 merimailia saarten pohjoispuolella. Alusta oli kielletty jatkamasta matkaansa etelämmäs.
Argentiinan laivaston ARA Santísima Trinidad laski 2. huhtikuuta 90 merijalkaväen sotilasta Seal Pointin edustalla kumilautoille (kuvassa kohta A). Maihin noustuaan osasto jakautui kahtia suuremman osan hyökätessä merijalkaväen kasarmeille Moody Brooksiin ja pienemmän osan hyökätessä kuvernöörin palatsiin (kohta B). Sukellusvene ARA Santa Fe lähetti sukeltajia Cape Pembroken itäpuolella Yorke Bayhin (kohta C). Maihinnousualus ARA Cabo San Antonio sekä kuljetusalukset ARA Almirante Irízar ja ARA Isla de los Estados suojanaan ARA Hércules, ARA Drummond ja ARA Granville. Suojaavien alusten oli lisäksi tarvittaessa tuettava maihinnousua tykkitulella. Lentotukialusosasto ARA Veinticinco de Mayo suojanaan ARA Hipólito Bouchard, ARA Piedra Buena, ARA Seguí ja ARA Comodoro Py olivat saarten pohjoispuolella. Maihinnousuosaston kokonaisvahvuus oli noin 1 000 sotilasta, joista pääosa oli merijalkaväkeä.
Tieto maihinnoususta saatiin vasta sen alettua. Kello 06.00 kuultiin laukauksia merijalkaväen kasarmeilta, jossa ei kuitenkaan ollut miehitystä (kohta D). Hieman myöhemmin havaittiin liikettä kuvernöörinpalatsin takana (kohta G). Hyökkääjien avattua tulen saatiin tieto Yorke Bayn maihinnoususta (kohta F). Puolustajien resurssit eivät riittäneet maihinnousun estämiseen, ja pian myös lentokenttä oli argentiinalaisten hallussa (kohta J).
Brittien merijalkaväen sotilaat torjuivat ensimmäisen hyökkäyksen kuvernöörin palatsiin. Argentiinalaisten pääjoukon edetessä kohti Port Stanleya ne joutuivat brittien ylläkköön (kohta H). Ylläkön tehneiden irtauduttua argentiinalaiset jatkoivat matkaansa Port Stanleyyn (kohta I). Ylivoiman edessä brittiläinen kuvernööri Rex Hunt määräsi britit antautumaan argentiinalaisille. Yksikään britti ei ollut saanut surmaansa. Vangit kuljetettiin Montevideoon.
Poliittisen ratkaisun etsintä
Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto antoi 3. huhtikuuta päätöslauselman numero 502, jossa Argentiinaa kehotettiin välittömään väkivaltaisuuksien lopettamiseen ja vetäytymiseen. Päätöslauselmassa Zaire, Guyana, Irlanti, Jordania, Japani, Togo, Ranska ja USA antoivat tukensa Britannialle. Argentiina sai tukea Panamalta, Kiinalta, Puolalta ja Espanjalta. Neuvostoliitto ei osallistunut päätöksen tekoon.
Argentiinalaisten otettua saaret haltuunsa yritti Yhdysvaltain ulkoministeri Alexander Haig sovitella Argentiinan ja Britannian välillä. 8. huhtikuuta 1982 Yhdysvaltain ulkoministeri Alexander Haig saapui Lontooseen pikaneuvotteluun Falklandin tilanteesta. Seuraavana päivänä, 9. huhtikuuta, Haig saapui Buenos Airesiin keskustelemaan Argentiinan hallituksen kanssa. Ulkovalloista Euroopan talousyhteisö ilmoitti antavansa täyden tukensa Britannialle ja julistavansa Argentiinan kauppasaartoon. 15. huhtikuuta – 19. huhtikuuta ulkoministeri Haig kävi toiset neuvottelut Argentiinan hallituksen kanssa. Neuvottelut päättyivät tuloksettomina. Neuvottelujen ja Haigin käymän "sukkuladiplomatian" tuloksena Britannian onnistui saada itselleen YK:n turvallisuusneuvoston, Euroopan talousyhteisön, Naton ja Brittiläisen kansainyhteisön tuki. Argentiina puolestaan epäonnistui pyrkimyksessään saada tukea Amerikan yhtenäisyysjärjestöltä, OAS:ltä.
Haigin epäonnistuttua sovittelua jatkoi Yhdistyneet kansakunnat, joka päätöslauselmassaan määräsi Argentiinan lopettamaan saarten miehityksen ja kiistan osapuolet ryhtymään kahdenvälisiin neuvotteluihin. Yhdysvallat tuki Britanniaa ja Euroopan talousyhteisö julisti Argentiinan kauppasaartoon. Latinalaisen Amerikan maista vain Kolumbia ja Augusto Pinochetin johtama Chile ilmaisivat tukensa Britannialle. Chilen ja Argentiinan välit olivat vanhastaan huonot, ja maat olivat 1970-luvun lopulla olleet sodan partaalla Tulimaata koskevan aluekiistan takia.
Argentiinan varustautuminen
Falklandin saari jaettiin kahteen puolustusalueeseen, joiden väliraja kulki Bougainvillen saaren länsirannikolta suoraan pohjoiseen. Läntinen rannikkosektori, jonka komentajana oli prikaatikenraali O. E. Parada, käsitti Fox Bayn (8. rykmentti ja 9. pioneerikomppania), Port Howardin (5. rykmentti) ja Goose Greenin tukikohdat (12. rykmentti ja 25. rykmentin C-komppania) sekä Pebblesaaren ja Goose Greenin lentotukikohdat. Itäisen Stanleyn sektorin joukot oli keskitetty Port Stanleyhin, jossa oli kaikkiaan viisi jalkaväkirykmenttiä, 5. merijalkaväkipataljoona, 3. kenttätykistörykmentti, 4. ilmakuljetteinen tykistörykmentti, 10. panssariautokomppania, 601. helikopteripataljoona ja tukevia joukkoja, kuten pioneerikomppanioita ja ilmatorjuntaa.
Britannian vastatoimet
23. huhtikuuta Britannian ulkoasiainministeriö kehotti brittejä lähtemään Argentiinasta. Pääministeri Margaret Thatcher määräsi 29. maaliskuuta kolme ydinsukellusvenettä sekä RFA Fort Austinin lähtemään Etelä-Atlantille. Seuraavana päivänä pääministeri antoi laivaston esikuntapäällikölle amiraali Sir Henry Leachille ohjeen valmistautua saarten takaisin valtaukseen.
Leach lähetti 1. huhtikuuta määräyksen keskeyttää Välimerellä pidetyn harjoituksen ja aloittaa valmistautumisen Etelä-Atlantille siirtymiseen. Hallitus hyväksyi 2. huhtikuuta voimankäytön sekä laivasto-osaston lähettämisen alueelle. Osastoon kuului lopulta 127 alusta, joista 43 varsinaisia laivaston aluksia, 22 Royal Fleet Auxiliaryn sekä loput 62 kauppalaivastosta palvelukseen kutsuttuja.
Britannian hallitus muodosti 6. huhtikuuta sotakabinetin, jonka tehtävänä oli seurata ja ottaa kantaa poliittiseen tilanteeseen. Kabinetti kokoontui joka päivä 12. elokuuta saakka.
Huhtikuun puoleen väliin mennessä Kuninkaalliset ilmavoimat olivat perustaneet tilapäisen lentotukikohdan Ascensioniin (RAF Ascension Island), joka sijaitsi Yhdysvaltain Wideawaken lentotukikohdan alueella. Tukikohtaan sijoitettiin Avro Vulcan B Mk.2 -pommittajia, Handley Page Victor K. Mk.2 -ilmatankkauskoneita ja McDonnell Douglas Phantom FGR Mk.2 -hävittäjiä. Suurin piirtein saman aikaisesti saapui laivaston pääosasto saarelle.