cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Helmikuun vallankumous (Ranska)
Vallankumouksen tausta
Ranskassa oli ollut katovuosi vuonna 1847. Sen seurauksena elintarvikkeiden, erityisesti leivän, hinta nousi ja erityisesti maahan juuri syntyneen työväenluokan oli vaikea tulla toimeen. Maan köyhillä seuduilla kärsittiin nälänhädästä. Teollisuustyöväestön asema oli heikentynyt talouskriisin takia. Maan vastaperustettu suurteollisuus oli vuosikausia työskennellyt ylikuumentuneena, ja se oli valmistanut markkinoille tavaroita enemmän kuin ihmiset saattoivat ostaa. Seurasi konkursseja ja romahduksia, työläisiä erotettiin. Kaupungeissa oli nyt uusi ihmisryhmä: työtön tehdastyöläinen.
Vallankumous lähti kuitenkin liikkeelle mitättömästä pikkuasiasta.
Vallankumouksen kulku
Oppositio halusi järjestää joulukuussa 1847 Pariisissa reformijuhlan. Kauan harkittuaan hallitus päätti 21. helmikuuta 1848, että juhlille ei myönnetä lupaa. Tämä tapahtui vain päivää aikaisemmin, kuin juhlat oli aiottu järjestää. Edellisenä päivänä oli Lamartine pitänyt eräässä ravintolassa puheen, jossa oli tehnyt kuulijoille selväksi, että hallitus uhkasi kansalaisten perusoikeuksia. Hallitus halusi Lamartinen mukaan kieltää kokoukset ja juhlat, ja hän vaati laillisuutta. Hän päätti puheensa todeten, että puhumisen aika oli ohi ja nyt olisi toiminnan aika. Puhe ei aluksi herättänyt mitään huomiota, ja edustajain kamarin oppositio sen vasemmistosiipeä myöten yhtyi hallituksen kantaan kieltää reformijuhlat.
Seuraavana päivänä, 22. helmikuuta 1848, joukko ylioppilaita ja työläisiä kokoontui Pariisin kaduille. He lauloivat Marseljeesia ja huusivat iskulausetta "Eläköön reformi." Päivän kääntyessä kohti iltaa rakennettiin ensimmäiset katusulut.
Ludvig Filip oli perustanut hallintonsa turvaksi kansalliskaartin. Hän päätti lähettää sen aamupäivällä 23. helmikuuta tukahduttamaan edellispäivänä käynnistyneet mielenosoitukset. Kaartin kahdestatoista pariisilaislegioonasta yhdeksän ei totellut käskyä. Tieto järkytti kuningasta, ja hän ymmärsi, että jotain piti tehdä. Hän erotti epäsuositun pääministeri Guizotin. Guizot oli tunnettu yleisen äänioikeuden vastustajana. Uuden hallituksen muodostajaksi nimitettiin kreivi Louis Mathieu Molé. Uutista tervehdittiin ilolla erityisesti porvariston parissa. Vallankumouksen uhan katsottiin väistyneen ja uuden pääministerin uskottiin tekevän uudistuksia.
Yllättävä ja onneton tapahtuma kuitenkin kiihdytti vallankumousta. Rue des Capucinesilla oli joukko ihmisiä osoittamassa mieltään. Muuan sotilas menetti malttinsa ja laukaisi kiväärinsä kohti mielenosoittajia. Loput joukko-osaston miehet ampuivat yhteislaukauksen, ja 70 mielenosoittajaa haavoittui ja 50 kuoli. Uutinen joukkomurhasta kiiri pian ympäri Pariisia, samoin kuin huhut, jonka mukaan kuningas aikoo armeijoineen surmata loputkin mielenosoittajat. Seuraavana yönä kuolleita kannettiin soihtukulkueen valossa ympäri Pariisia ja kiihtynyt väkijoukko murtautui asevarastoihin.
Kreivi Molé ilmoitti nyt, että ei ole käytettävissä hallituksen muodostajaksi. Kuningas pyysi vanhan vastustajansa Thiersin puheilleen, ja Thiers lupasi yrittää hallituksen muodostamista. Samaan aikaan kuningas nimitti marsalkka Bugeaudin Pariisin komentajaksi, tehtävänään kukistaa kansannousu. Kello viisi aamulla joukot komennettiin liikkeelle. Ihmiset tervehtivät joukkoja huutamalla "Eläköön tasavalta" -huutoja. Kansa ei enää halunnut vaihtaa pääministeriä tai uudistaa perustuslakia, se halusi eroon kuninkaasta. Bugeaud jätti 24. helmikuuta kuninkaalle selvityksen, jossa totesi, että tilanne ei ole enää hallittavissa, sillä miehistö on loikannut tasavaltalaisten puolelle ja myös upseerit neuvottelivat avoimesti liittymisestään kapinallisiin.
Nyt, 24. helmikuuta, 1848 oli selvää, että hallitus oli hävinnyt. Porvarikuningas Ludvig Filip päätti vielä ottaa itse selvää tilanteesta. Hän nousi hevosensa selkään ja ratsasti ympäri Pariisia, missä ihmiset huusivat hänet nähtyään "eläköön reformi". Thiers, joka oli ollut mukana perustamassa heinäkuun monarkiaa, pesi kätensä ja totesi kuninkaalle, että mitään ei ole tehtävissä. Kuningas ei nähnyt enää mitään muuta vaihtoehtoa kuin luopua kruunusta. Hän siirsi kuninkuuden poikansa pojalle, Pariisin kreiville.
Kun tieto kuninkaan erosta saavutti väkijoukon, se riensi Marseljeesia laulaen kuninkaan linnaan, Tuileries’n palatsiin. Väkijoukko ryhtyi tuhoamaan palatsin sisustusta ja huonekaluja. Moni katkeroitunut työläinen osallistui innolla sen irtaimiston ryöstelyyn. Väkijoukon ryöstäessä kuninkaanpalatsia oli edustajainhuone kokoontunut Palais Bourboniin. Sen oli tehtävä tärkeitä päätöksiä. Istunnossa oli läsnä myös Orléansin herttuatar poikansa kanssa. Koska poika oli alaikäinen, piti pohtia holhoojahallitusta, mikä olisi tarkoittanut monarkian jatkoa.
Kyllästyttyään Tuileries’n ryöstelyyn väkijoukko siirtyi kohti edustajainkamaria. Siellä oli tehty juuri päätös uudesta, kansallisesta ja kansaan pohjautuvasta hallinnosta, joka palauttaisi järjestyksen ja vakauttaisi maan. Käytännössä tämä tarkoitti tasavallan muodostamista. Väkijoukko, joka oli aseistautunut, esiintyi Palais Borbonissa täynnä vihaa, ja tilanne oli lähellä riistäytyä käsistä. Tilanteen sai rauhoittumaan Lamartine, joka rauhallisella esiintymisellään sai väkijoukon rauhoittumaan. Palais Bourbonista Lamartine siirtyi väkijoukon kanssa Hotel de Villeen, Pariisin kaupungintalolle. Siellä tiedotettiin, että vallankumous on voittanut ja Ranska on nyt tasavalta. Oli nimitetty väliaikainen hallitus, jonka jäseniä olivat muun muassa sosialisti Louis Blanc, ulkoministerinä Lamartine, sisäministerinä Auguste Ledru-Rollin sekä työläinen Alexandre Albert.
thumb|left|250px|Soufflot-kadun barrikadi, Pariisi, helmikuussa [[1848, Horace Vernet'n maalaus.]]
Vallankumous tapahtui lähes yksinomaan Pariisissa. Maakunnissa ja Ranskan merentakaisilla alueilla oli rauhallista. Merkittävän osan vallankumouksessa olivat esittäneet Pariisin työläiset, jotka tällä kertaa eivät halunneet menettää otettaan asioista.
Uudistuksia ja poliittista epävakautta
Vallankumous ei loppunut tasavallan julistamiseen ja uuden hallituksen nimittämiseen. Työläiset eivät purkaneet barrikadeja eivätkä luopuneet aseistaan. He osoittivat jatkuvasti mieltään, ja 25. helmikuuta joukko työläisiä vaati trikolorin vaihtamista punalippuun. Lamartine torjui vaatimuksen.
Uudessa hallituksessa oli 11 jäsentä, joista seitsemän oli maltillista ja neljä erilaisten enemmän tai vähemmän radikaalien voimien edustajaa. Porvaristo ei voinut sietää Ledru-Rollinia, joka kannatti vanhaa jakobiiniaatetta ja halusi perustaa diktatuurin esikuvanaan Robespierre. Louis Blanc oli vakaumuksellinen sosialisti ja julisti innokkaasti kansalle jokaisen oikeutta saada ihmisarvoinen elämä. Vallankumouksen yllättävyyttä todisti se, että vielä 21. helmikuuta Blanc ei ollut uskonut sen tuloon. Suhteellisen tuntematon työläinen Albert oli otettu hallitukseen edustamaan kansan syviä rivejä, eikä hänellä ollut kokemusta hallinnosta. Muut edustajat olivat lähinnä yleistä äänioikeutta kannattavia porvareita. Lamartine oli se henkilö, jonka onnistui estää vallankumouksen muuttumisen kaaokseksi tai diktatuuriksi. Hän osoitti valmiutta puuttua asioihin ja osasi selittää kansanjoukoille, mitä asioita ja miksi hallitus on ajamassa. Hänellä oli myös arvokas kyky kuunnella ihmisiä.
Uudistuksia syntyi ripeästi. 25. helmikuuta julistettiin kaikkien kansalaisten oikeus työhön. 26. helmikuuta päätettiin perustaa työpajoja, jotka työllistäisivät työttömiä. 28. helmikuuta julistettiin yleinen äänioikeus, joka koski kaikkia yli 21-vuotiaita miehiä. Miljoonat ihmiset saivat nyt ensi kerran oikeuden kertoa mielipiteensä maan asioista. Lisäksi julistettiin täydellinen paino- ja kokoontumisvapaus. Työaika rajoitettiin Pariisissa 10 tuntiin vuorokaudessa ja maaseudulla 12 tuntiin vuorokaudessa.
Koko Ranska eli nyt onnellisessa ilmapiirissä. Istutettiin vapauden puita ja laulettiin Marseljeesia. Myös porvaristo kannatti työpajoja, sillä ne tarjosivat heidän mielestään kaikille mahdollisuuden maan rakentamiseen. Niissä kaikille työttömäksi ilmoittautuneelle tarjottiin työtä kahden frangin päiväpalkalla. Innostuneisuus hävisi kuukaudessa. Vallankumous ei tuonut ratkaisua Ranskan talousongelmiin vaan oli osaltaan pahentanut niitä. Levottomassa ilmapiirissä moni kansalainen nosti pankista talletuksensa, mikä heikensi pankkeja. Pankit yrittivät joko lainata lisää rahaa, tai sen käytyä mahdottomaksi ne lopettivat maksunsa. Se johti frangin arvon laskuun ja yritysten konkurssiaaltoon. Jo maaliskuussa moni kaipasi kuningaskuntaa.
Kiihtynyt väkijoukko hyökkäsi 15. toukokuuta Palais Bourboniin, missä kansalliskokous piti istuntoaan. Se vaati kansalliskokouksen hajottamista ja Louis Blancin nimittämistä hallitukseen. Tähän vaatimukseen hallitus ei voinut suostua ja turvautui nyt armeijaan. Palais Bourbon tyhjennettiin mellakoijista ja mellakan johtajat vangittiin. Nyt lakkautettiin myös "Työväen asiain komitea". Kesäkuun 22. päivä lakkautettiin Kansalliset työpajat. Niiden palveluksessa olleille alle 25-vuotiaille miehille tarjottiin tilaisuutta liittyä armeijaan tai palata työttömäksi.
Uudet, kolme päivää kestäneet mellakat puhkesivat 23. kesäkuuta. Lamartine syrjäytettiin, ja hänen tilalleen tuli kenraali Louis Eugène Cavaignac, jolle annettiin diktaattorin valtuudet. Moni idealisti menetti nyt viimeisetkin illuusionsa. Kesäkuun mellakat eivät olleet mitään tavallista mellakointia, vaan saivat sisällissodan luonteen. Moni aikalainen piti niitä osoituksena luokkataistelusta, missä porvaristo murskasi oikeuksiaan vaatineet työläiset. Kenraali Cavaignac joukkoineen voitti taistelut, joissa kuoli lähes 8000 henkilöä. Joulukuun 10. päivä pidettiin presidentinvaalit, jotka voitti ylivoimaisesti Louis Napoleon, myöhemmin keisari Napoleon III.
"Euroopan hullu vuosi"
Kolme viikkoa Ludvig Filipin kruunustaluopumisesta puhkesi Itävallan pääkaupungissa Wienissä levottomuuksia. Maata pitkään johtanut ruhtinas Metternich joutui väistymään. Pysyvänä seurauksena vallankumouksesta oli talonpoikien vapautus feodaalirasitteista. Uudella lainsäädännöllä taattiin myös paino- ja kokoontumisvapaus.
Englannissa ei esiintynyt vallankumousmielialaa, ja Chartistien Lontoossa 10. huhtikuuta järjestämä mielenosoitus sai vähän huomiota. Irlannissa Nuori Irlanti -ryhmittymä hyökkäsi Tipperaryssa poliisiasemalle, mutta muuten saarivaltakunta pysyi rauhallisena. Myöskään Venäjällä ei ollut levotonta, vaikka tsaari Nikolai I Ranskan tapahtumista kuultuaan huolestui vallankumouksen leviämisestä Venäjälle.
Italiassa kansallismieliset tasavaltalaiset johtajinaan Giuseppe Mazzini ja Garibaldi saivat karkotettua paavin Roomasta Gaetaan. Roomassa julistettiin nyt tasavalta. Tämän jälkeen Euroopan katoliset hallitsijat kilpailivat siitä, kuka heistä saisi palautettua paavin Vatikaaniin. Heinäkuussa 1848 Ranskan toisen tasavallan armeija murskasi uuden tasavallan. Italian tasavaltalaiset olivat saaneet esikuvansa juuri Ranskasta. Itävalta puolestaan kukisti elokuussa vuonna 1848 Venetsian tasavallan pitkän piirityksen jälkeen.
Valtiollisesti hajanaisessa Saksassa oli vallankumouksia keväällä 1848. Levottomuuksia oli Karlsruhessa, Münchenissä, Frankfurtissa ja Berliinissä. Moni saksalainen oli 1840-luvulla sitä mieltä, että valtio oli pettänyt heille Napoleonin vastaisessa taistelussa antamansa lupaukset. Haluttiin uudistaa yhteiskunta, haluttiin perustuslaki ja yhteinen isänmaa. Vallankumous kukistettiin vuotta myöhemmin, mutta se jätti jälkeensä jotain pysyvää. Esimerkiksi Preussissa Fredrik Vilhelm IV palautti suurmaanomistajien oikeudet, mutta jätti jäljelle osittain vaaleilla valittavan lakiasäätävän kokouksen.
Ihanteensalon linnavuori
Ihanteensalon linnavuori on Etelä-Savossa Puumalan länsipuolella sijaitseva todennäköinen muinaislinna. Kohdetta ei ole vielä tutkittu, mutta sen rinteiltä tunnetaan vallin jäännöksiä, jotka voivat olla peräisin puolustusvarustuksesta.
Vicksburgin taistelu
Kaupungin piiritys
Grant piiritti kaupunkia 18. toukokuuta-4. heinäkuuta 1863. Ensimmäisen kerran Grantin joukot hyökkäsivät kaupunkiin Graveyard Roadia, mutta saivat vastaansa murhaavaa tulta Stockade Redanista, ja Grant menetti yli 900 miestä, ja hänen joukkonsa vetäytyivät takaisin pohjoisvaltioiden puolustuslinjoille. Etelän tappiot tuona päivänä olivat alle 200 miestä. 22. toukokuuta Grant aloitti kaupungin ankaran tykistöpommituksen, joka aiheutti vähän aineellisia vahinkoja, mutta laski puolustajien moraalia. Samaan aikaan pohjoisvaltiot aloittivat uuden hyökkäyksen kenraalien James B. McPhersonin ja John A. McClernadin johtamina. Kaupungin odotettiin pohjoisvaltioiden puolella luhistuvan samana päivänä. Grantin sotilaat huusivat hänelle "Hardtack!", hänen ratsastaessaan ohi, sanalla viitattiin edellisenä yönä joukoille tarjottuun "hardtackiin", kahviin ja papuihin. Unionin joukot olivatkin hyvin syöneitä ja valmiita taisteluun huolimatta ensimmäisen hyökkäyksen verisyydestä. Unionin joukot onnistuivat murtamaan linjat muutamassa kohtaa, mutta etelävaltiot saivat lyhyiltä puolustuslinjoiltaan tuotua nopeasti lisää joukkoja, ja hyökkäykset lyötiin takaisin. 22. päivä pohjoisvaltiot menettivät 4000 miestä haavoittuneina ja kaatuineina.
Grant antoi käskyn joukoilleen kaivautua asemiin, ja unionin tykkiveneet tulivat Mississippi-jokea pitkin pommittamaan kaupunkia. Pohjoisvaltiot käyttivät taktiikkanaan mm. etelän linjojen alle kaivettavia miinoja, joita räjäyttämällä saatiin aukkoja konfederaation puolustuslinjoihin. Etelävaltiolaiset kärsivät veden ja muonan puutteesta ja sairauksista, sairaat eivät saaneet hoitoa ja kuolleita miehiä ja hevosia makasi kaikkialla. Grant ei suostunut aluksi tulitaukoon tai siihen että kaupunki saisi humanitääristä apua, koska piti sitä heikkouden merkkinä.
Ihanteensalon linnavuori
Tutkimukset
Vuonna 1938 Esko Sarasmo suoritti kohteen tarkastuksen. Tarkastuksi on tehty myös vuosina 1972 (Mikko Perkko), 1987 (Leena Lehtinen) ja 1994 (Timo Jussila).
Vicksburgin taistelu
Loppuvaiheet
Lopulta Grant suostui tulitaukoon, jolloin molemmat osapuolet noutivat omia haavoittuneitaan. 2. kesäkuuta pohjoisvaltiot saivat pienen voiton Miliken´s Bendissä, vaikka menettivät 652 kaatunutta, kun etelävaltiolaiset hyökkäsivät kokemattomien pohjoisvaltiolaisten linjoja vastaan. Etelän tappiot olivat hiukan yli 180 miestä. Pohjoisvaltiot kukistivat tämän hyökkäysyrityksen lopulta tykkiveneen avulla, eivätkä etelän joukot saaneet apua kenraali Joseph E. Johnstonin joukoilta. Etelän joukkoja vaivasivat nyt myös malaria, ja monet muut tartuntataudit. Ruoka alkoi myös olla todella vähissä ja ylipäällikkö Johnston näki kaupungin pelastamisen toivottomaksi. Muulit ja hevoset vaelsivat irrallaan kaduilla, ja kaupungin asukkailla oli suuri työ pitää nälkäiset sotilaat poissa kasvimailta. Robert E. Leen armeija oli myös taistelemassa idässä unionin maaperällä, joten siitäkään ei ollut apua.
3. heinäkuuta Grant oli valmis hyökkäämään kaupunkiin, ja seuraavana päivänä hänen tykkinsä vaikenivat oudosti. Kenraali Pemberton tarjosi hänelle ehdotonta antautumista, mutta Grant ei ollut valmis ruokkimaan vankileireillä tuhansia etelävaltioiden nälkiintyneitä sotilaita, vaan tarjosi vangeille täyttä armahdusta, ja nämä saivat palata koteihinsa etelän tappio varmana mielessään. Antautuminen vahvistettiin vanhalla tammipuulla, joka pian hakattiin sotilaiden matkamuistoiksi. Unioni valtasi myös Port Hudsonin 8. heinäkuuta, ja etelä oli näin jaettu kahtia ja Mississippi unionin käsissä.
Toiseen maailmansotaan saakka Vicksburgissa ei juhlittu 4. heinäkuun päivän vapaita, koska se oli sama päivä jolloin kaupunki antautui Grantille.
thumb|Vicksburgia pommitetaan
Lasi (kirjain)
Lasi (asomtavruli Ⴊ, nuskhuri ⴊ, mkhedruli ლ) on 12. kirjain georgian kolmessa kirjaimistossa.
Lasi äännetään yleensä.
Jean Aumer
pienoiskuva|Jean Aumer vuonna 1815. Jean-Louis Aumer (21. huhtikuuta 1774 tai 1776, Strasbourg – heinäkuu 1833, St-Martin-en-Bosc) oli ranskalainen balettitanssija ja -koreografi. Vuodet 1791–1792 hän oli Lontoossa Jean Daubervalin opetuksessa. Sen jälkeen hän tanssi kaudet 1794 ja 1795 ensin Jean-Georges Noverren balettiseurueessa ja sitten King's Theatre -teatterissa. Ensiesiintymisensä hän teki vuonna 1798 Pariisin oopperassa.
Vuonna 1804 Aumer aloitti balettimestarin työnsä niinikään Pariisissa. Hän ohjasi useita Daubervalin töitä, kuten La Fille mal gardéeta, ja kirjoitti omia balettejaan. Hänen tyylinsä seuraili läheisesti Daubervalin toimintabaletille kehittämiä periaatteita, ja hänen töissään olikin paljon dramatiikkaa. Osa hänen baleteistaan saavutti hyvinkin paljon menestystä, ja esimerkiksi Les Amours d'Antoine et de Cléopâtre teki Westfalenin kuninkaaseen Jérome Bonaparteen niin suuren vaikutuksen, että hän kutsui Aumerin vuonna 1809 balettimestariksi Kasselin hoviteatteriin. Sen jälkeen Aumer teki töitä vielä Lyonissa ja Wienissä, kunnes hän vuonna 1820 muutti takaisin Pariisiin. Hän kirjoitti uusia baletteja, jotka saivat kuitenkin osakseen arvostelua eivätkä menestyneet. Aumer jäi eläkkeelle vuonna 1831 ja kuoli kaksi vuotta myöhemmin.
Hibernian FC
Hibernian Football Club on vuonna 1875 perustettu jalkapalloseura Edinburghista, Skotlannista. Se pelaa Skotlannin pääsarjassa Valioliigassa.
Historia
Seuran perustivat vuonna elokuussa 1875 Cowgatessa sijainneen roomalaiskatolisen kirkon jäsenet. Seura oli ensimmäinen suurseura Skotlannissa, jonka jäsenistö koostui irlantilaisista katolisissa. Seuran nimi viittaa myös irlantilaisjuuriin – Hibernia on latinankielinen nimi Irlannille. Seuran esimerkkiä mukaellen syntyivät myöhemmin Dundee Hibernian (nyk. Dundee United) sekä glasgow'lainen Celtic. Nykyään uskonto ei ole enää pääasiallinen yhdistävä tekijä seuran kannattajapohjassa, vaan tärkeämpänä pidetään maantieteellistä sijaintia, Hibernian on erityisesti profiloitunut itäisen Edinburghin joukkueeksi, kun taas vastaavasti verivihollinen, enemmän protestanttien seurana pidetty Hearts on kaupungin länsi- ja eteläosien suosiossa.
Pääsiäiskapina
thumb|[[Patrick Pearse luki pääsiäisjulistuksen (itsenäisyysjulistus/tasavallan julistaminen) väkijoukoille Dublinin pääpostin edessä pääsiäiskapinan alkutunteina. ]] Pääsiäiskapina oli irlantilaisten nationalistien vuoden 1916 pääsiäisenä 24. huhtikuuta alkaen järjestämä kapina brittihallintoa vastaan. Kapina keskittyi lähinnä Dubliniin, mutta myös muualla Irlannissa esiintyi kapinointia. Kapinassa käydyn taistelun seurauksena merkittävä osa Dublinin keskustan rakennuksista tuhoutui tai vahingoittui.
Hibernian FC
Historia
Alkuaikoina Hibernian pelasi ottelunsa muiden edinburghilaisjoukkueiden tavoin suuressa The Meadows -puistossa. Vuonna 1880 seura muutti nykyiselle kotiseudulleen Leithiin, erityisesti jalkapalloa varten suunnitellulle Hibernian Park -kentälle. Nykyiselle kotistadionilleen Easter Roadille kivenheiton päähän Hibernian Parkista seura muutti vuonna 1891. Suomalaisista Mika-Matti "Mixu" Paatelainen, Jonatan Johansson ja Otso Virtanen ovat pelanneet Hibernianissa
Pääsiäiskapina
Kapina alkoi Dublinin Liberty Hall -rakennuksesta, joka oli pitkään toiminut irlantilaisten nationalistien sekä militanttisten aktivistien tukikohtana. Rakennuksessa oli pitkään valmistettu ja varastoitu itsetehtyjä aseita ja pommeja. Kapinan johtohenkilöt tekivät rakennuksessa suunnitelmia kapinaan ja sen toteuttamiseen. Rakennuksessa myös painettiin kapinan johtohenkilöihin kuuluneen James Connollyn lehteä, The Workers Republicia. Connollyn julkaisemassa The Workers Republic-lehdessä oli myös printattu Irlannin tasavallan itsenäisyysjulistus, jonka Patrick Pearse luki Dublinin pääpostin, GPO:n (General Post Office) edustalla kapinan alkutunteina.
Hibernian FC
Historia
Mixu Paatelainen toimi myös seuran valmentajana tammikuusta 2008 kesäkuuhun 2009.
Pääsiäiskapina
Rakennus tuli myös kuuluisaksi siitä, että sen etuovien yläpuolella oli iso kyltti, jossa luki "We serve neither King nor Kaiser, but Ireland!" (Eng. Emme taistele kuninkaan(Yrjö V) tai keisarin(Vilhelm II) puolesta, vaan Irlannin puolesta!). Kyltti oli kuitenkin asetettu paikoilleen jo vuonna 1914, kun ensimmäinen maailmansota syttyi, mutta sen merkitys kapinan jälkeen oli kuitenkin huomattava.
Saksalaiset taistelivat Britanniaa ja Ranskaa vastaan länsirintamalla, ja Saksa yritti salaa antaa aseellista tukea Irlannin kapinalaisille, sillä se voisi horjuttaa Iso-Britanniaa. Saksa lähetti Irlantiin S/S Libau -rahtilaivan, joka kulki peitenimellä Aud. Laivassa oli noin 20 000 saksalaista kivääriä ja konekivääriä sekä kranaatteja. Britit kuitenkin onnistuivat saamaan laivan kiinni ja takavarikoitua sen kaluston ennen kuin laiva saapui Irlantiin.
Pääsiäiskapina epäonnistui pitkälti brittijoukkojen aseellisen ylivoiman vuoksi. Briteillä oli käytössään paremmat aseet, kouliintuneempi johtajisto, tykistöä sekä tykkivene Liffeyjoessa. Irlantilaiset onnistuivat siitä huolimatta pitämään joitakin päiviä hallussaan osia Irlannista ja Dublinin keskustasta. Brittien joukoilla oli myös käytössä tykkivene HMS Helga, joka ajoi Liffeyjokeen ja pommitti sen 12-tuuman tykeillä kapinallisten tukikohtia, kuten Liberty Hallia, Dublinin pääpostitaloa eli General Post Officea sekä Bolland Millsiä(jossa mm. Éamon de Valeran joukot olivat). Liberty Hall, joka toimi kapinallisten yhtenä päätukikohtana, tuhoutui melkein täysin. Kapinassa kaatui tai kuoli noin 400 irlantilaista kapinallista, siviiliä ja sotilasta. pienoiskuva|[[Dublin|Dublinin Prince's Street kapinan jälkeen. Merkittävä osa Dublinin keskustasta tuhoutui tai vaurioitui kapinan ja taisteluiden aikana joko tykeistä ja kranaateista tai tulipalon seurauksena.]] Kapinan epäonnistuttua kapinaan syylliset tuomittiin. Viisitoista kapinan johtomiehistä joutui teloitettavaksi, mutta muun muassa Éamon de Valera selvisi vankeusrangaistuksella.
Kapinan muisto
Pääsiäiskapinalla on edelleen Irlannissa tärkeä symbolinen arvo. Kapina loi pohjan keskusteluille Irlannin itsenäisyydestä.
Irlannissa kunnioitettiin pääsiäiskapinan muistoa 16. huhtikuuta 2006 ensimmäistä kertaa vuoden 1970 jälkeen, jolloin Irlannin tasavaltalaisarmeija aloitti väkivaltaisuudet. Dublinissa järjestettiin 2 500 sotilaan paraati, ja pääministeri Bertie Ahern piti puheen Kilmainhamin vankilassa, jossa aikanaan teloitettiin pääsiäiskapinan 15 johtohenkilöä.
Kapinan johtajina toukokuussa 1916 teloitetut
3. toukokuuta: Thomas J. Clarke, Thomas MacDonagh ja Patrick Pearse 4. toukokuuta: Joseph Plunkett, Edward Daly, William Pearse ja Michael O’Hanrahan 5. toukokuuta: John MacBride 8. toukokuuta: Éamonn Ceannt, Michael Mallin, Cornelius Colbert ja Seán Heuston 9. toukokuuta: Thomas Kent 12. toukokuuta: Sean MacDiarmada ja James Connolly
Max Bill
pienoiskuva|Max Bill vuonna 1970. Max Bill (22. joulukuuta 1908 Winterthur – 9. joulukuuta 1994 Berliini) oli sveitsiläinen arkkitehti, taidemaalari, kuvanveistäjä, teollinen muotoilija ja graafinen suunnittelija. Häntä pidetään yhtenä graafisen suunnittelun sveitsiläisen koulukunnan kärkihahmona 1950-luvulla.
Elämä ja ura
Teoreettisten tekstiensä ja edistyksellisen oman tuotantonsa perusteella Max Billiä pidetään laajalti merkittävimpänä vaikuttajana Sveitsin graafisessa suunnittelussa 1950-luvulla. Hänen muotoilutyötään luonnehtivat muodon selkeys ja tarkat mittasuhteet. Esimerkkejä ovat kymmenet Junghansille suunnitellut seinä- ja rannekellot. Billin merkittävimpiä kalustemuotoilutöitä on Hans Gugelot’n kanssa suunniteltu monitoimihuonekalu Ulmer Hocker (1954): jakkara, jota voidaan käyttää myös hyllyelementtinä, puhujanpönttönä tai sivupöytänä. Billin tunnetuimpia arkkitehtuuritöitä ovat Firenzen nykytaiteen museo (1981) ja Berliinin Bauhaus-arkisto (1987). Hän suunnitteli ja toteutti myös monia julkisia veistoksia, joista hänelle myönnettiin Japanin keisarin Praemium Imperiale -palkinto 1993.
Opetus
Vuonna 1944 Max Bill nimitettiin professoriksi Zürichin taidekouluun. Vuonna 1953 hän perusti graafisen suunnittelijan Otl Aicherin ja tämän vaimon Inge Aicher-Schollin kanssa Saksan Ulmiin Hochschule für Gestaltung -oppilaitoksen, jonka tarkoitus oli jatkaa suljetun Bauhausin perinteitä. Sen oppiaineisiin kuului muun muassa semiotiikka. Bill suunnitteli koulurakennuksen ja toimi koulun ensimmäisenä rehtorina. Koulu suljettiin vuonna 1968. Koulun opettajiin kuuluivat muun muassa Josef Albers ja Johannes Itten.
Vuosina 1967–1974 Bill oli professorina Hampurin Hochschule für bildende Künste -oppilaitoksessa. Hän opetti sen jälkeen myös Brysselissä ja Berliinissä. Lisäksi Bill kirjoitti kirjoja taiteen teoriasta sekä Le Corbusieristä, Wassily Kandinskystä ja Ludwig Mies van der Rohesta.
Yksityiselämä
Max Bill oli vuosina 1931–1974 naimisissa sellisti ja valokuvaaja Binia Mathilde Spoerrin kanssa ja vuodesta 1991 taidehistorioitsija Angela Thomas’n kanssa.
Bill oli mukana myös politiikassa. Hänet valittiin Zürichin kunnanvaltuustoon vuonna 1961. Vuosina 1967–1971 Bill toimi Sveitsin parlamentin alahuoneen jäsenenä. Hänet tunnettiin oikukkaasta temperamentistaan: hän muun muassa jätti saapumatta Zürichin kaupungin hänen kunniakseen järjestämään 80-vuotisjuhlaan vuonna 1988 ja kieltäytyi läpi elämänsä käyttämästä isoja kirjaimia kirjoituksessaan.
Bill kuoli 1994 Berliinin Tegelin lentoasemalla saamaansa sydänkohtaukseen 85 vuoden iässä.
Piilosaari
Piilosaari eli myös Piilo on Kanta-Hämeessä Hattulan Tyrvännössä sijaitseva linnasaari.
Linnasaari
Linnasaari sijaitsee Hattulan vanhasta kirkosta 14,5 km luoteeseen ja Tyrvännön venerannasta 2,5 kilometriä. Saarelta on matkaa itään Retulansaarelle kilometrin. Saari on kooltaan 150×110 metriä. Mahdollisesti linnoittamiseen liittyviä rakenteita on useita. Saaren itäosassa sijaitsee rantavoimien muodostama rantavalli, josta kuitenkin pohjoispään maan ja kivensekaista osaa on myös ihminen tehnyt. Lounaisosan kivimaavallin tarkoitus on epävarma. Saaren lounaiskärjessä oleva maakivivalli on tehty historiallisella ajalla.
Saarelta on myös löytynyt kaksi kiviesineiden valmistuspaikkaa. Länsi- ja etelärannoissa olevissa paikoissa erottuu kiviesineiden hiontajälkiä kalliossa ja maakivessä, jotka ovat diabaasia. Saaressa on nykyään vapaa-ajan asunto.
Pietarsaaren kaupunginhotelli
Pietarsaaren kaupunginhotelli perustettiin vuonna 1899. Hotelli aloitti toimintansa Fontellin talossa Kanavapuistikolla. Vuonna 1908 rakennettiin hotellille Kanavaesplanadia pitkin kulkevan, Valter Thomén suunnittelema kivinen kolmikerroksinen lisäosa. 1930-luvulla hotelli nykyaikaistettiin uudella sisustuksella. Hotellia laajennettiin pohjoiseen 1940-luvulla. 1980-luvun puolessavälissä Kaupunginhotellin vanha osa, eli Fontellin talo purettiin. Purkamisesta uutisoitiin maanlaajuisesti. Pietarsaaren Kaupunginhotelli on vanhin Kaupunginhotelli-nimeä käyttävä hotelli Suomessa. Kaupunginhotellin rakennus on asemakaavalla suojeltu.
Jean Dauberval
pienoiskuva|Jean Dauberval vuoden 1790 paikkeilla. Jean Dauberval, (ent. Bercher, 19. elokuuta 1742, Montpellier – 14. helmikuuta 1806, Tours) oli ranskalainen balettitanssija, -opettaja ja -koreografi. Häntä pidetään koomisen baletin keksijänä.
Dauberval oli Jean-Georges Noverren huippuoppilas. Ensiesiintymisensä hän teki vuonna 1761 Pariisin oopperassa, ja jatkoi sen jälkeen tanssiuraansa vuoteen 1783 saakka ennen balettimestariksi ryhtymistään. Jo vuonna 1773 hän oli aloittanut apulaisbalettimestarina. Hänen oma tanssityylinsä oli ilmaisukykyistä ja elehtivää, ja hän opetti toimintabaletista samoin periaattein kuin Noverrekin. Daubervalin oppilaita olivat ainakin Charles Didelot ja Salvatore Viganò.
Dauberval kirjoitti uransa aikana useita baletteja, joista tunnetuin on vuonna 1789 ilmestynyt La Fille mal gardée. Se on myös yksi vanhimmista baleteista, joita esitetään vielä 2000-luvulla.
Suomen urheilu 1949
Vuoden urheilija
Urheilutoimittajain Liiton Vuoden urheilija -äänestyksessä kymmenen parhaan joukkoon sijoittuivat:
Ensimmäisen kerran valittiin erikseen parhaiden naisten lista, jolla viisi parasta olivat:
Lentopallon miesten SM-sarjakausi 1984–1985
Lentopallon miesten mestaruussarjassa kaudella 1984–1985 pelattiin kymmenen joukkueen runkosarja, josta kuusi parasta selvisi mitalisarjaan ja loput neljä alempaan jatkosarjaan taistelemaan sarjapaikastaan.
Ylempi jatkosarja
Jatkosarjaan annettiin lähtöpisteitä runkosarjan sijoituksen perusteella 6-4-3-2-1-0
Alempi jatkosarja
Jatkosarjaan annettiin lähtöpisteitä runkosarjan sijoituksen perusteella 3-2-1-0
Sarjasta putosivat Vammala ja Salo. Tilalle nousivat SaLe, Kuopio ja Oriveden Ponnistus
Karsintasarja
Nousukarsintasarjaan annettiin 1-sarjan lohkovoittajille 2 lähtöpistettä.
Machu Picchu
Inkat aloittivat Machu Picchun rakentamisen noin vuonna 1420. He hylkäsivät kaupungin 1530-luvulla hävittyään espanjalaisvalloittajille. Machu Picchu on Unescon maailmanperintökohde.
Nimi
Vuonna 2021 julkaistun tutkimuksen mukaan kaupungin alkuperäinen nimi on Huayna Picchu, tai mahdollisesti pelkkä Picchu. Huayna Picchu on myös rauniokaupungin vieressä sijaitsevan vuoren nimi, ja rauniot tunnettiin Huayna Picchuna vielä vuonna 1904. Nimi "Machu Picchu" liitettiin kaupunkiin vasta amerikkalaisen tutkimusmatkailijan toimesta vuonna 1911.
Sijainti
Machu Picchu sijaitsee Andien vuoriston harjanteella trooppisen vuoristometsän keskellä 2 430 metrin korkeudessa. Sen etelä- ja pohjoispuolella on korkeat vuorenhuiput. Alempana virtaa Urubambajoki.
Machu Picchuun oli vaikea päästä, joten sitä oli myös helppo puolustaa. Länsirinteellä kaupunkiin kiemurteli kapea polku, joka kulki kuusi metriä syvän rotkon yli puunrungoista tehdyn sillan kautta. Idän puolella kaupunkiin johtava polku kulki Urumbabajoen yli vedetyn riippusillan kautta.
Historia
Espanjalaisten valloittajien kertomusten pohjalta on arveltu, että Machu Picchun rakentaminen alkoi joskus vuoden 1438 jälkeen, ja kaupungin rakennuttaja oli alueen tuolloin valloittanut inkahallitsija Pachacútec. Uuden radiohiiliajoituksen mukaan paikalla on kuitenkin ollut asutusta jo viimeistään vuodesta 1420 lähtien. Tämä viittaa samalla siihen, että Pachacútecin valtakausi saattoikin alkaa aiemmin oletettua paljon aikaisemmin.
Machu Picchu rakennettiin Auringon kultin harjoittamiseen. Kaupungin piti olla valloittamaton, sillä se sijaitsee paljaan kallion ja rotkojen ympäröimänä. Kaupunki toimi ilmeisesti inkojen viimeisenä puolustustukikohtana, kun espanjalaiset valloittivat Perun vuoteen 1532 mennessä. Inkat hylkäsivät kaupungin lopullisen tappionsa jälkeen, eikä radiohiiliajoituksessa ole löydetty merkittäviä jäänteitä asutuksesta vuoden 1530 jälkeiseltä ajalta. Ei osata varmasti sanoa miksi Machu Picchu hylättiin, sillä valloittajat eivät koskaan löytäneet kaupunkia. Hylkäämisen jälkeen kaupunki unohtui vuosisadoiksi.
Hanna Saikku
Johanna (Hanna) Vilhelmiina Saikku (3. toukokuuta 1870 Loimaa – 2. joulukuuta 1937 Kangasala) oli suomalainen kotitalousopiston johtaja ja päätoimittaja.
Machu Picchu
Historia
Ensimmäinen tunnettu Macchu Picchussa käynyt ulkomaalainen oli yhdysvaltalainen Hiram Bingham 24. heinäkuuta 1911. Bingham kirjoitti Machu Picchusta menestysteoksen ja vei sieltä kotimaansa museoihin lukuisia esineitä, joita Peru on myöhemmin vaatinut takaisin. National Geographic teki Machu Picchusta erikoisnumeron huhtikuussa 1913, ja kaupunki nousi maailmanmaineeseen. Perulaiset arkeologit ovat myöhemmin väittäneet, että kaupungissa olisi ennen Binghamia käynyt myös saksalaisia, brittiläisiä ja muita yhdysvaltalaisia löytöretkeilijöitä.
Hanna Saikku
Saikun vanhemmat olivat talollinen Rupert Heikkilä ja Vilhelmiina Viipuri. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1896 filosofian maisteri, kansanopiston ja maanmieskoulun johtaja Rufus Saikku. Hanna Saikku kävi tyttökoulun ja Helsingin suomalaisen jatko-opiston ja valmistui yksityisoppilaana ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta 1893. Hän opiskeli ennen avioitumistaan Helsingin yliopistossa luonnontieteitä ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1897. Hän oli Suomen ensimmäisiä akateemisen loppututkinnon suorittaneita naisia. Hän tutustui kansanopisto-oloihin Ruotsissa ja Tanskassa 1903 ja 1905.
Machu Picchu
Arkkitehtuuri
thumb|400px|Machu Picchun kartta Toisella puolella kaupunkia rakennukset myötäilevät rinteitä, ja toisella puolella rakentajat ovat käyttäneet kallioita arkkitehtuurin osana ja louhineet portaita vuoren kylkeen. Kaupunkia ympäröivät sadat tasanteet, joilla viljeltiin maata.
Hanna Saikku
Saikku oli Hämeen kansanopiston johtajatar 1899–1916, Päivölän kasvitarha- ja talouskoulun johtaja 1907–1916. Perhe asui Sääksmäellä mutta muutti 1916 Kangasalle aiemmin kansanopistona toimineelle Noormarkun tilalle, jonne perustettu, Hanna Saikun vuodesta 1916 johtama kasvitarha- ja talouskoulu laajeni Kangasalan kotitalousopistoksi ja vuonna 1928 kokovuotiseksi emäntäkouluksi. Toisena johtajana Saikun rinnalla toimi Jenny Elfving. Vuonna 1919 hän aloitti Kangasalan Sanomien ensimmäisenä päätoimittajana.
Machu Picchu
Arkkitehtuuri
Machu Picchussa oli noin 200 rakennusta. Niiden rakennusmateriaalina oli käytetty vaaleaa graniittia. Paadet yhdistettiin toisiinsa tiiviisti ja yleensä ilman laastia, mutta halvimmissa taloissa käytettiin mutaa laastina. Suurimmat graniittipaadet painoivat 10–15 tonnia. Katot oli valmistettu puupalkeista ja tehty kalteviksi runsaan sadeveden johdattamiseksi pois. Katot päällystettiin vahvalla ichuruoholla. Inkojen rakennusmenetelmiä ja työkalujen materiaalia ei tunneta varmasti.
Machu Picchun keskellä on pitkä pohjois–eteläsuuntainen aukio. Sitä reunusti usea näyttävä rakennus, kuten päätemppeli, auringontemppeli ja kuninkaanpalatsi. Kuninkaan asunnossa oli juokseva vesi sekä käymälä viemäreineen. Vesi johdettiin kaupungin 16 altaaseen 750 metriä pitkällä akveduktilla. Puutarhoissa oli runsaasti kukkia kuten orkideoja. Uskonnollisia rakennuksia oli yhteensä 30. Aurinkotemppelissä palvottiin Intiä, Aurinkoa. Siellä suoritettiin ilmeisesti myös tähtitieteellisiä tutkimuksia. Aukion luoteispäässä oli aurinkokello. Keskusaukion ympärillä oli lisäksi yläluokan asuntoja.
Hanna Saikku
Sanomalehtikirjoitusten kirjoittamisen lisäksi Saikku suomensi luonnontieteellisiä teoksia, kuten O. M. Reuterin kaksiosaisen Piirteitä eläinten elämästä (WSOY 1901, 1904) ja kirjoitti oppikirjan Kemia kansanopistoja, kotitalous- ja maatalouskouluja varten (1913).
Metsäneuvos Tapio Saikku, diplomaatti Olavi Saikku ja kansanedustaja Tuomas Saikku olivat Hanna ja Rufus Saikun poikia.
Machu Picchu
Asukkaat
Suurin osa Machu Picchun asukkaista oli työläisiä, joita tuli Inkavaltakunnan kaikista osista. Haudoista löytyneiden työläisten kallonmuodot edustivat valtakunnan eri osille tyypillistä muotoilua niin että 23 prosenttia kalloista oli pitkänomaisia ja 22 prosenttia takaraivosta litteitä. Pituudeltaan miehet olivat keskimäärin 158 senttimetriä ja naiset 150 senttimetriä. Luurankojen perusteella on pystytty päättelemään asukkaiden ruokavalio ja terveydentila. He olivat suhteellisen hyvin ravittuja ja terveitä. Perusruokaa oli maissi, jonka lisäksi syötiin perunoita, kvinoaa ja tuoksulupiinin papuja. Juomana käytettiin maissiolutta chichaa. Yläluokan jäsenet saivat joskus syödäkseen lihaa, jota saatiin laamoista, alpakoista, marsuista, pakasta ja viskatsasta. Myös koirien luurankoja on löydetty, mutta niitä ei luultavasti ollut syöty.
Käyttötarkoitus
Machu Picchun käyttötarkoituksesta on esitetty erilaisia teorioita. Eniten kannatusta on saanut teoria, jonka mukaan kaupunki oli inkajohtajien lomapaikka ja yksi kuninkaallisten asuinpaikoista. Tutkimusten perusteella kaupunkia käytettiin vain tiettyinä aikoina vuodesta, eikä siellä koskaan asunut kerrallaan enempää kuin 750 ihmistä. Kylmän vuodenajan alettua toukokuussa kuningasperhe siirtyi Machu Picchuun pääkaupungista Cuzcosta, joka sijaitsi 90 kilometrin päässä noin kilometrin korkeammalla vuoristossa. Hallitsijaperhe palasi pääkaupunkiin syyskuussa.
Turismi
Machu Picchu on yksi Etelä-Amerikan tärkeimmistä arkeologisista keskuksista, ja se on suosituin turistikohde Perussa. Sen suosio matkailukohteena alkoi kasvaa, kun se lisättiin vuonna 1983 Unescon maailmanperintöluetteloon. Toinen kasvupyrähdys tuli, kun Machu Picchu nimettiin vuonna 2007 mukaan NewOpenWorld Corporationin maailman uuteen seitsemään ihmeeseen. Inkakaupungissa kävi vain 80 000 vierailijaa vuonna 1991, mistä määrä on noussut yli 1,5 miljoonaan vuonna 2018. Matkailijoiden määrä vaarantaa Unescon mukaan Machu Picchun säilymisen. Perulaiset viranomaiset asettivat vuonna 2017 uusia säännöksiä, joiden tarkoituksena on vähentää kävelijöiden aiheuttamaa eroosiota, pitää puisto puhtaana ja estää vaurioita. Machu Picchu oli suljettuna kahdeksan kuukautta, maaliskuusta lokakuun loppuun 2020, koronaviruspandemian vuoksi.
Tsaarin Venäjä
Tsaarin Venäjällä voidaan tarkoittaa:
Itä-Yhdysvaltain Grand Prix 1982
Itä-Yhdysvaltain Grand Prix 1982 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 6. kesäkuuta 1982 Detroitin katuradalla Yhdysvalloissa. Kilpailun voitti McLarenilla ajanut John Watson, jolle voitto oli kauden toinen.
Kilpailu keskeytettiin kuuden kierroksen jälkeen kolarien takia. Uusintalähdössä ajettiin 56 kierrosta ja lopputuloksissa lähdöt laskettiin yhteen.
Luettelo tunnetuista MS-tautia sairastavista
Tämä on luettelo tunnetuista henkilöistä, joilla on todettu MS-tauti, multippeliskleroosi.
Dreamland (Glass Animalsin albumi)
Dreamland on englantilaisen Glass Animals -yhtyeen kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 7. elokuuta 2020.
Tausta
Glass Animalsin edellinen albumi How to Be a Human Being julkaistiin vuonna 2016. Yhtye jäi tauolle heinäkuussa 2018, kun rumpali Joe Seaward joutui pyöräillessään auto-onnettomuuteen. Onnettomuudessa Seaward mursi jalkansa, sai kallonmurtuman ja vakavan aivovaurion, jonka seurauksena hänen oli opeteltava uudestaan kävelemään, puhumaan ja soittamaan rumpuja. Yhtye palasi tauolta vuonna 2019, mutta kolmannen albumin valmistumista viivästytti vielä koronaviruspandemia.
Yhtyeen aiemmista albumeista poiketen Dreamland on kokonaan omaelämäkerrallinen. Yhtyeen keulahahmon Dave Bayleyn mukaan hän ei ole juurikaan halunnut kirjoittaa omista kokemuksistaan, koska on pitänyt sitä itsekkäänä. Tehtyään töitä muiden omasta elämästään kirjoittavien artistien kanssa ja edellisellä albumilla julkaistun henkilökohtaisiin kokemuksiin perustuvan ”Agnes”-kappaleen suosion innoittamana Bayley kuitenkin muutti mieltään. Dreamland kertoo muusikon elämästä tämän ensimmäisistä muistoista lähtien.
Musiikki
Albumi on tyylilajiltaan poppia. Se saanut vaikutteita Timbalandin, Dr. Dren, The Strokesin ja The Beach Boysin tuotannosta.
Knud Sønderby
Knud Sønderby (1909 Esbjerg, Tanska – 1966 Thy, Tanska) oli tanskalainen kirjailija. Hän oli koulutukseltaan juristi. Hän kirjoitti 1930-luvulla psykologisia rakkausromaaneja. Tunnetuimpia niistä ovat Midt i en jazztid (1931) ja To mennesker mødes (1932). Vuodesta 1940 alkaen aiheina olivat ajan ilmiöt, ja hän kirjoitti myös matkakuvauksia, omaelämäkerrallisia tekstejä ja näytelmiä.
Moskovan ruhtinaskunta
Moskovan ruhtinaskunta, vuodesta 1328 lähtien suuriruhtinaskunta oli Aleksanteri Nevskin nuorimman pojan ruhtinas Daniel Aleksandrovitšin Moskovan kaupungin pohjalle, Vladimir–Suzdalin alueelle 1200-luvulla perustama valtio, joka myöhemmin yhdisti Moskovan Venäjän.
Moskovan nousua edesauttoi edullinen sijainti Moskva- ja Neglinka-jokien solmukohdassa tärkeitten kauppareittien risteyksessä tuottoisaa kauppaa varten sekä metsien ja suoalueiden tarjoama suoja hyökkäyksiä vastaan, mutta päätekijä oli sen yhteistyö mongolivaltiaiden kanssa. Mongoli-kaanit nimittivät Moskovan hallitsijat suuriruhtinaiksi 1300-luvun alkupuolella ja antoivat näille oikeuden kerätä veroa muilta ympäröiviltä ruhtinaskunnilta. Myöhemmin ruhtinaskunnan etuoikeuksia lisättiin tekemällä siitä Venäjän ortodoksisen kirkon keskus vuonna 1326.
Moskovan noustua kaikkien ruhtinaskuntien hallitsijaksi muodostettiin 1400-luvun lopulla Moskovan Venäjä.
Historia
Moskova oli keskiaikainen ruhtinaskunta, joka Rurikin dynastian sukuhaaran johdolla kasvoi pienestä Rostov-Suzdalin ruhtinaskunnan asutuksesta hallitsevaksi poliittiseksi tekijäksi Koillis-Venäjällä.
Moskovasta tuli ruhtinaskunta 1200-luvun jälkipuoliskolla ruhtinas Daniel Aleksandrovitšin hallinnassa. Moskova houkutteli uusia asukkaita, ja sen ruhtinaat keräsivät suuria tulli- ja verotuloja. Lyhyen kilpailun jälkeen Tverin ruhtinaiden kanssa ruhtinas Danielin pojan ruhtinas Juri Danilovitšin aikana Moskovan ruhtinaat saivat tataari-herroiltaan Vladimirin suuriruhtinaan tittelin vuonna 1328. Tämän arvonimen ansiosta he pystyivät keräämään Venäjän verot tataarikaanille ja siten vahvistamaan alueensa taloudellista ja poliittista asemaa. thumb|300px|Moskovan ruhtinaskunnan alueen kehitys vuosina 1300–1462.|vasen
Suuriruhtinas Iivana III saattoi päätökseen maiden yhdistämisen liittämällä Rjazanin ja Jaroslavlin vuonna 1463, Rostovin vuonna 1474, Tverin vuonna 1485 ja Novgorodin vuonna 1478 Moskovan suuriruhtinaskuntaan. Iivanan hallituskauden loppuun mennessä Moskovan suuriruhtinas oli itse asiassa koko Venäjänmaan hallitsija.
Hellin Auvinen-Salmi
pienoiskuva|Hellin Auvinen-Salmi vuonna 1968 Valkeakosken teatterin edessä. Hellin Auvinen-Salmi (o.s. Heino ) (13. maaliskuuta 1911 Kajaani – 21. huhtikuuta 1997 Valkeakoski) oli suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja.
Auvinen-Salmi näytteli ennen sotia työväennäyttämöillä Kuopiossa, Mikkelissä, Lohjalla ja Helsingissä ja 1942–1945 Viipurissa. Teatterinjohtajan tehtäviä hän hoiti vuodesta 1948 Kuusankoskella, Varkaudessa ja pisimpään Valkeakoskella eläkkeelle jäämiseensä 1970 saakka.
Auvinen-Salmi näytteli uransa aikana muutamassa elokuvassa sekä suosituissa tv-sarjoissa Metsolat, jossa hän näytteli Maria Leppävaaraa ja Reinikainen, jossa hän näytteli Reinikaisen äitiä Lempiä. Hänen miehensä oli näyttelijä Vilho Auvinen ja poikansa niin ikään näyttelijä Vili Auvinen.
Sverre Støstad
Sverre Kornelius Eilertsen Støstad (13. toukokuuta 1887 Steinkjer – 7. joulukuuta 1959 Trondheim) oli norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1922–1949 ja toimi Norjan sosiaaliministerinä 1939–1945. Støstad siirtyi vuonna 1923 työväenpuolueesta irtautuneisiin kommunisteihin, ja toimi kommunistisen puolueen ensimmäisenä puheenjohtajana. Vuonna 1927 hän palasi työväenpuolueeseen. Ennen poliittista uraansa Støstad oli rakennustyöntekijä.
Rutajärven linnavuori
Rutajärven linnavuori on Pirkanmaalla Urjalassa Rutajärven rannalla sijaitseva linnavuori.
Super Mario World
Super Mario World (myös nimellä Super Mario Bros. 4) on Nintendon kehittämä ja alun perin vuonna 1990 Super Nintendo Entertainment System -pelikonsolille julkaisema tasohyppelypeli. Se on osa Mario-pelisarjaa ja sen jatko-osa on Super Mario World 2: Yoshi's Island. Pelin suunnittelusta vastasivat Nintendo Entertainment Analysis and Developmentin pääsuunnittelijat Shigeru Miyamoto ja Takashi Tezuka. Musiikin sävelsi Kōji Kondō. Grafiikasta vastasi Shigefumi Hino. Mario-pelisarjan luoja Shigeru Miyamoto on nimennyt Super Mario World -pelin henkilökohtaiseksi suosikikseen.
Super Mario World oli ensimmäinen Super Nintendo Entertainment Systemille julkaistu videopeli. Peli julkaistiin vuonna 2001 Game Boy Advancelle nimellä Super Mario World: Super Mario Advance 2. Peli on julkaistu myös Wiin, Wii U:n, ja New Nintendo 3DS:n Virtual Consoleissa ja se oli myös yksi vuonna 2017 julkaistun Nintendo Classic Mini: Super Nintendo Entertainment System -pelikonsolin peleistä.
Juoni
Pelastettuaan Sienivaltakunnan ja Prinsessa Toadstoolin Bowserin kynsistä pelissä Super Mario Bros. 3, Mario ja Luigi päättävät pitää hieman lomaa Dinosaurusmaa-nimisessä paikassa. Kuinka ollakaan, veljesten lekotellessa auringossa prinsessa Toadstool katoaa jälleen. Tuntikausia kestäneen etsinnän jälkeen Mario ja Luigi törmäävät metsässä valtavaan munaan.
Muna kuoriutuu ja sieltä putkahtaa ulos dinosaurus nimeltään Yoshi. Hän kertoo veljeksille, että Bowser kätyreineen on sulkenut kaikki hänen dinosaurusystävänsä samanlaisiin muniin. Mario, Luigi ja Yoshi lähtevät yhdessä matkalle Dinosaurusmaan halki pelastamaan prinsessa Peachia ja Yoshin ystäviä apunaan viitta, jolla Yoshin mukaan on maagisia ominaisuuksia.
Pelaaminen
thumb|left|Mario Yoshin selässä Peli on perinteinen sivuttain (joskus ylös- tai alaspäin) vierivä kaksiulotteinen tasohyppely, aivan kuten edeltäjänsäkin. Mario-peleille tyypilliseen tapaan Super Mario World on täynnä esineitä, joita keräämällä Marion ja Yoshin ominaisuuksia voi parantaa. Kolikon, supersienen, 1UP-sienen, tähden ja tulikukan lisäksi esitellään joitakin uusia esineitä.
Super Mario World tutustuttaa pelaajan ensimmäistä kertaa Marion dinosaurusystävään, Yoshiin. Tämä Marion ratsuna toimiva dinosaurus esiintyy pelissä neljässä eri värissä: vihreänä, keltaisena, punaisena ja sinisenä. Erivärisillä Yosheilla on toisistaan eroavat kyvyt. Yoshi voi syödä suurimman osan pelissä esiintyvistä vihollisista, riippuen sen koosta. Kun Yoshi syö kilpikonnan kuoren, se saa uusia ominaisuuksia kuoren väristä riippuen. Lisäksi se voi pitää suussaan trampoliinijousta ja POW-kytkintä. Yoshin suuhun mahtuu vain yksi esine kerrallaan. Eriväristen Yoshien ominaisuudet myötäilevät kuorien värejä. Vihreällä Yoshilla ei ole ylimääräisiä ominaisuuksia, vaan kyvyt riippuvat ainoastaan kuorista. Vihreän kuoren syötyään se pystyy sylkäisemään sen suustaan ulos, punaisen kuoren syötyään sylkäisemään tulipalloja. Punainen Yoshi saa minkä tahansa kuoren syötyään kyvyn sylkäistä tulipalloja, kun taas keltainen Yoshi voi putoamalla iskeä maata. Sininen Yoshi saa minkä tahansa kuoren syötyään kyvyn lentää jne. Yoshi voi pitää kilpeä suussaan vain rajallisen ajan, kunnes nielee sen.
Toiminta tapahtuu kahdessa erilaisessa näkymässä. Karttaruudussa, josta avautuu näkymä Dinosaurusmaahan ylhäältä päin katsottuna, Marioa tai Luigia liikutetaan kentästä toiseen niiden välille avautuvia polkuja pitkin. Kentät, joihin voi mennä, nähdään pääasiassa keltaisina tai punaisina täplinä, jotka vilkkuvat oransseina. Keltainen täplä merkitsee, että kentässä on vain yksi ainoa uloskäynti (maali). Punainen täplä voi sitä vastoin sisältää korkeintaan kolme erilaista uloskäyntiä. Kenttäruutu on se ruutu, jossa varsinainen toiminta tapahtuu. Marioa tai Luigia ohjataan sivuttain, ylös- tai alaspäin vierivissä maisemissa. Pääasiallisena tarkoituksena on päästä pisteestä A pisteeseen B. Tätä tehtävää vaikeuttamaan kenttiin on ripoteltu kirjava joukko erilaisia kuolettavia vihollisia ja esteitä. Lisäksi pelissä on aika, jonka loppuminen tappaa pelaajan. Pelin ominaisuuksiin kuuluu, että useimmissa kentissä voi olla jopa kolme erilaista uloskäyntiä. Kaikki nämä avaavat uusia reittejä karttaruutuun.