cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sun Microsystems
Historiaa
Solaris-käyttöjärjestelmä perustui aluksi BSD-julkaisuun (tuolloin nimellä SunOS) ja siirtyi myöhemmin käyttämään AT&T:n UNIX System V -julkaisua, jolloin myös nimi muuttui. Sunin muita ohjelmistotuotteita ovat muun muassa NeWS-ikkunointi ja graafinen käyttöliittymä OPEN LOOK, josta tuli osa Common Desktop Environment -työpöytäympäristöä.
Network File System (NFS) on Sunin kehittämä hajautettu levyjärjestelmä hakemistojen ja tiedostojen etäkäyttöön verkotetuilla tietokoneilla. NFS on yksi ensimmäisiä onnistuneita menetelmiä ja se on tuettu useimmissa Unix-kaltaisissa käyttöjärjestelmissä.
Vuonna 1988 AT&T osti 20 prosentin osuuden Sun Microsystemsistä, jonka jälkeen useat yritykset perustivat Open Software Foundationin. Vuonna 1991 AT&T myi lähes koko osuutensa Sunista.
Sun työasemat Sun 1:stä Sun 3:een käyttivät Motorola 68000 -sarjan suorittimia. Sun 4 -sarjan malleissa otettiin käyttöön yhtiön kehittämä SPARC-suoritin.
Vuonna 1989 julkaistu SPARCstation 1 (Sun 4/60) osoittautui suosituksi työasemaksi, joka myi ensimmäisenä vuotena noin. Vuonna 1995 julkaistu Sun Ultra 1 oli ensimmäinen 64-bittistä UltraSPARC-suoritinta käyttävä tietokone, joka oli SPARCStation-sarjan seuraaja.
McNealyn aikana Sunista kehittyi vertikaalisesti integroitujen tuotteiden tarjoaja, joka kehitti laitteistonsa omista mikrosiruista alkaen käyttämään omaa käyttöjärjestelmäänsä. Myöhemmin Sun alkoi hyödyntää myös AMD Opteron ja Intel Xeon -suorittimia ja Linuxia. Palvelinohjelmistopuolelle Sun siirtyi Javan menestyksen myötä. Sun julkaisi 2005 GlassFish-Java-EE-palvelimen avoimella lähdekoodilla ja vahvisti tätä puolta mm. ostamalla ruotsalaisen MySQL-tietokantaa kehittävän MySQL AB:n vuonna 2008. Sun tarjoaa myös ilmaisen NetBeans-ohjelmointiympäristön.
Vuosien 1996 ja 2000 välillä Sun teki JavaStation-verkkotietokoneita, joiden seuraaja olivat Sun Ray -kevytpäätteet. JavaStation käytti JavaOS-käyttöjärjestelmää. Sun Ray -päätteet lakkautettiin vuonna 2013.
Vuonna 1999 Sun osti saksalaisen Star Divisionin, joka oli kehittänyt StarOffice-toimisto-ohjelmiston. Sunin aikomuksena oli tarjota toimisto-ohjelmistoa webin kautta. Sun osti Star Divisionin 73,5 miljoonalla dollarilla. Ohjelmisto on suunnattu kilpailemaan Microsoftin vastaavan tuotteen kanssa, jota on kutsuttu monopolistiseksi. StarOffice julkaistiin myöhemmin avoimen lähdekoodin OpenOffice.org-ohjelmistona.
Vuonna 2005 Sun julkaisi palvelinkäyttöjärjestelmänsä Solariksen avoimella lähdekoodille OpenSolariksena ja Javan loppuvuodesta 2006. Pääosa Sunin ohjelmistoista on näin avointa lähdekoodia, joka tukee palvelinlaitteistojen myyntiä ja toisaalta Sun saa tuloja myymällä ohjelmistoihin kaupallista tukea ja sertifikointeja.
Vuonna 2000 Sun osti Cobalt Networksin kahden miljardin dollarin arvoisella osakkeiden vaihdolla.
Satakunnan jääkäripataljoona
pienoiskuva|157x157px|[[Juhani Vepsäläinen|Juhani Vepsäläisen suunnittelema Satakunnan jääkäripataljoonan lippu.]] Satakunnan jääkäripataljoona (SatJP) on Porin Prikaatiin kuuluva joukkoyksikkö, joka kouluttaa iskuportaan joukkoja Porin jääkäriprikaatin, alueellisten joukkojen sekä kansainvälisten valmiusjoukkojen tarpeisiin. Pataljoonassa koulutetaan varusmiehiä jääkäri-, tulenjohto-, tuliasema-, tiedustelu-, panssarintorjunta-, sotilaspoliisi- ja kriisinhallintatehtäviin. Satakunnan jääkäripataljoonan koulutuspaikkana on Huovinrinteen varuskunta Säkylässä.
Pataljoona koostuu seuraavista perusyksiköistä:
Sun Microsystems
Historiaa
Keväällä 2009 huhuttiin IBM:n olevan ostamassa Sunia ja tarjonneen yhtiöstä 6,5 miljardia dollaria. Kauppa ei kuitenkaan toteutunut.
Satakunnan jääkäripataljoona
Normaalin perusjääkärikoulutuksen lisäksi koulutusta annetaan kaikkiin jääkärikomppanioiden erityistehtäviin kuten esimerkiksi tiedustelijat, tarkka-ampujat, tulenjohto ja tuliasemamiehet. Pataljoonassa koulutetaan myös sotilaspoliisit, pst-miehet, taistelupelastajat, pataljoonan tarvitsemien ajoneuvojen miehistöt sekä muut huollon erityistehtävät.
Sun Microsystems
Historiaa
Yhdysvaltalainen Oracle teki huhtikuussa 2009 sopimuksen Sun Microsystemsin ostamisesta 7,4 miljardilla dollarilla. Kauppa edellytti sekä Yhdysvaltain että EU:n kilpailuviranomaisten hyväksymistä.
Oracle ja Sun Microsystems ilmoittivat 20. huhtikuuta 2009 päässeensä sopimukseen yrityskaupassa, jossa Oracle ostaa Sunin noin 7,4 miljardilla dollarilla. Oraclen toimitusjohtajan Larry Ellisonin mukaan ”Java on tärkein ohjelmisto, jonka Oracle on koskaan hankkinut”.
Satakunnan jääkäripataljoona
Koulutettavat asejärjestelmät sisältävät henkilökohtaisten aseiden lisäksi mm. sinko- ja ohjusaseet, kranaattikonekiväärit, kevyet kranaatinheittimet, ilmatorjutakonekiväärit sekä erilaiset miinat.
MLD
MLD voi tarkoittaa seuraavia:
Plomári
Plomári on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Mytilínin kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Πλωμαρίου, Dimotikí Enótita Plomaríou) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Lesboksen saarella, Lesboksen alueyksikössä Pohjois-Egean saarten alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 5 602 ja varsinaisen Plomárin kaupungin väkiluku 2 996 (vuonna 2011).
Konrad Laaksonen
150px|thumb|Konrad Alexander Laaksonen. Konrad Alexander Laaksonen (8. heinäkuuta 1888 Turku – 30. lokakuuta 1970) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat kauppias Anton Alexander Laaksonen (Snellman) ja Matilda Kustaava Dahlbom. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Maria Nadeschda Lindeberg (kuoli vuonna 1928) ja toinen vaimo oli Elsa Lyyli Tuovinen. Konrad Laaksonen kirjoitti ylioppilaaksi Heinolan Alkeiskoulun jatkoluokilta vuonna 1909. Karlsruhen teknisessä korkeakoulussa hän opiskeli vuosina 1909–1914. Sähköinsinööritutkinnon hän suoritti vuonna 1912. Hyökkäysvaunukurssille hän osallistui vuonna 1922. Sotakorkeakoulun komentajakurssin hän suoritti vuonna 1928, Taistelukoulun konekivääri- ja kranaatinheitinkursseille hän osallistui vuonna 1935 sekä ampumakurssille vuonna 1938.
Plomári
pienoiskuva|vasen|upright=0.95|Plomárin satama. Plomárin kaupunki sijaitsee Lesboksen etelärannikolla noin 42 kilometriä Mytilínistä. Se on saaren toiseksi suurin kaupunki ja merkittävä kauppa- ja teollisuuskaupunki. Kunnallisyksikkö käsittää alueen saaren eteläosassa.
Konrad Laaksonen
Jääkärikausi
250px|thumb|Aselaiva S/S Equity Konrad Laaksonen liittyi vapaaehtoisena Pfadfinder-kurssille Saksassa jääkärikoulutusta antavaan yksikköön, joka myöhemmin nimettiin Jääkäripataljoona 27:ksi. Hän kirjautui Holsteinissa sijaitsevalle leirialueelle Lockstedt lageriin 10. elokuuta 1915 ja hänet sijoitettiin 2. komppaniaan. Jo seuraavassa kuussa hänet siirrettiin Konekiväärikomppaniaan. Toukokuussa 1916 hänet komennettiin etappimieheksi merenkurkun etappiin ja oli siinä tehtävässä aina joulukuulle 1916 asti. Etappikomennuksen jälkeen hän osallistui Berliinissä järjestettäville räjäytyskursseille, kunnes hänet komennettiin uudelleen merenkurkun etapille toukokuussa 1917 ollen etapilla tammikuulle 1918. Tällä komennuksellaan hän osallistui muun muassa aselaiva S/S Equityn tuoman lastin purkaukseen ja vartiointiin Vesterön saarella sekä kuljetukseen mantereelle. Tämän jälkeen hän toimi räjähdysainekuljetuksissa Suomen ja Uumajan välillä. Konrad saapui Suomeen hylkeenpyyntialuksella merenkurkun yli kuultuaan Suomen sisällissodan puhkeamisesta. Hän saapui Vaasaan ja edelleen Seinäjoen Valkoisen armeijan Päämajaan 8. helmikuuta 1918.
Plomári
Plomári syntyi 1800-luvulla, kun suuri osa saaren sisäosissa sijaitsevan Megalochórin asukkaista hakeutui rannikolle. Megalochórin kylää kutsutaan joskus edelleen ”Vanhaksi Plomáriksi”. Plomárissa tuotetaan useita tunnettuja ouzomerkkejä, ja sitä kutsutaan Lesboksen tai koko Kreikan ”ouzopääkaupungiksi”. Kaupungin nähtävyyksiin lukeutuu muun muassa Ouzomaailma -niminen museo.
Konrad Laaksonen
Suomen sisällissota
Sisällissodan aikana Konrad Laaksonen komennettiin retkikuntaan, jonka tarkoitus oli takavarikoida venäläisten sotilastarvikkeita sisältävä varikko Kilpisjärvellä. Tältä retkeltään palattuaan hänet komennettiin Kuusamon pataljoonaan 3. komppanian päälliköksi 18. maaliskuuta 1918. Komppanianpäällikkönä hän otti osaa Soukelon taisteluun.
Plomári
Plomári oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Lesboksen kunnaksi yhdessä Agía Paraskevín, Agiásoksen, Eresós-Ántissan, Evergétoulaksen, Géran, Kallonín, Loutrópoli Thermíin, Mantamádoksen, Míthymnan, Mytilínin, Pétran ja Polichnítoksen kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi. Vuonna 2019 se tuli Kleisthenes I -suunnitelman myötä osaksi Mytilínin kuntaa.
Kunnallisyksikön osat
pienoiskuva|[[Ouzomaailma, ouzonvalmistusta esittelevä museo.]]
Plomárin kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Konrad Laaksonen
Talvi- ja jatkosota
Talvisotaan hän osallistui Täydennysjalkavärirykmentti 3. komentajana, josta hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 61:n komentajaksi ja edelleen Jalkaväkirykmentti 63:n komentajaksi, osallistuen taisteluihin Taipaleessa, Terenttilässä ja Vuosalmella. Sotien välisen ajan hän toimi Pohjois-Satakunnan suojeluskuntapiirin päällikkönä sekä komentajana. Jatkosodan syttyessä hän toimi edelleen samassa tehtävässä, mutta komennettiin vuonna 1942 Pohjois-Hämeen sotilasläänin komentajan apulaiseksi, josta edelleen Jalkaväkikoulutuskeskus 5:n päälliköksi. Vielä samana vuonna hänet komennettiin Jalkaväkirykmentti 57:n komentajan apulaiseksi. 15. divisioonan esikuntaan hänet komennettiin vuonna 1943 yleistarkastajaksi ja suunnittelu-upseeriksi. Perääntymisvaiheessa hän osallistui sotatoimiin Lempäälä Vuosalmi akselilla. Vakinaisesta palveluksesta hän erosi vuonna 1944.
Luottamustoimet
3. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsen vuosina 1928–1936.
Punainen viiva (romaani)
Matti Kassila ohjasi vuonna 1959 romaaniin perustuvan samannimisen elokuvan. Aulis Sallinen teki romaanin pohjalta samannimisen oopperan, joka kantaesitettiin Kansallisoopperassa 1978.
Sisältö
Teos oli kannanotto vuoden 1906 lakiuudistukseen, joka salli äänioikeuden kaikille 24 vuotta täyttäneille miehille ja naisille. Eduskuntavaaleissa oli ehdolla kuusi puoluetta: sosiaalidemokraatit, suomalainen puolue, nuorsuomalaiset, ruotsalaiset, maalaisliittolaiset ja kristillinen työväenliitto. Kukin puolue pyrki keräämään kansan ääniä kiertelevien matka-agitaattoreiden kampanjapuheiden avulla. Kiannon teoksen kuvaamassa Kainuussa eli runsaasti köyhiä ihmisiä, jotka kokoontuivat pitkienkin matkojen takaa kuulemaan ”soli-sali-rattien” eli sosiaalidemokraattien lupauksia rahasta ja leivästä. Sosiaalidemokraatit on ainoa kirjassa mainittu puolue, sillä Punaisen viivan köyhien toivo paremmasta on saavutettavissa vain äänestämällä vasemmistoa. Kirjassa ei kuitenkaan käsitellä laajemmin puolueiden ja poliittisten suuntausten välisiä eroja. Teoksessa esiintyvän agitaattori Puntarpään esikuvana pidetään sosialidemokraattisen puolueen matkapuhujaa J. V. Viheriälaaksoa.
Juoni
Kirjan päähenkilöt, Tobias Topinpoika (”Topi”) ja Retriika Euphrosyyne Saarantytär (o.s. Juntunen) (”Riika”) Romppanen, asuvat yhdessä viiden lapsensa kanssa Korpiloukon mökissä erämaan köyhyydessä ja kurjuudessa. Vaikka perheen vanhemmat eivät olekaan vielä vanhuksia, nälkä ja kova työ ovat katkeroittaneet ja vanhentaneet heidät ennenaikaisesti. Sekä Topi että Riika ovat menettäneet uskonsa parempaan tulevaisuuteen.
Kyliltä kantautuu kuitenkin odottamattomia uutisia: ”-- Maaliskuun 15. päivänä tämä maa ja tämä maailma taitaa tosiaankin kallistua toiselle kantilleen.” Syrjäseudulla kiertävät matka-agitaattorit kiihottavat kansan uskomaan, että tulevan eduskuntavaalivoiton jälkeen pennit siirtyvät rikkailta herroilta köyhille työläisille. ”Jospa nuo käräjäin käkkyrähäntäiset parakraahvit ja lain paksut puustavit hyvinkin ruvennevat suojaamaan köyhänkin selkänahkaa eikä ainoasti varakkaan itramahaa?” tuumii Topikin kokouksen jälkeen. Lopulta äänestyslipukkeeseen vedetty punainen viiva koetaan taikatempuksi, joka tulee muuttamaan kaiken. Riikakin vetää äänestäessään oman viivansa niin lujaa, että hänen kynästään katkeaa terä.
Eduskuntavaaleihin ja erityisesti sosiaalidemokraatteihin liittyy myös ennakkoluuloja. Vanhat ihmiset vierastavat politiikkaa. He kokevat sen Jumalan vastaiseksi toiminnaksi. Papit ja varakkaat henkilöt vastustavat luonnollisesti ajatusta, että sosiaalidemokraatit koskisivat heidän omaisuuteensa. Uskonnon ja politiikan välillä on selvä ristiriita, ja osa kansasta epäröi vetää vaalilappuun viivaa sosiaalidemokraateille, sillä he pelkäävät Jumalan kostavan teon syntinä.
Riika tulkitsee kolmen lapsensa sairastumisen ja kuoleman vaalien jälkeen Jumalan rangaistukseksi. Käy selväksi, että punaisen viivan vetäminen ei ollutkaan suora portti parempaan. Uudistuksia ei kuulu. Riika alkaa pohtia: ”Punainen viiva? – eivätkö siellä lienekään huomanneet, että se oli kärsivän kansan sydänverellä vedetty?”
Kirjassa on elliptinen rakenne. Teos alkaa karhun mennessä talviunille ja loppuu karhun herätessä uuteen kevääseen. Karhu myös vetää oman punaisen viivansa, mutta se viiva on verivana korpiloukkolaisen suonista. Karulla kirjalla on totisesti karu loppu, kun mahdollisesti raskaana oleva Riika jää yksin henkiin jääneiden lapsiensa kanssa.
Inside In/Inside Out
Inside In/Inside Out on brittiläisen indie rock -yhtyeen The Kooksin debyyttialbumi, jonka on tuottanut Virgin Recordsin Tony Hoffer. Se ilmestyi 23. tammikuuta 2006. Se on myynyt 1,5 miljoonaa kappaletta ympäri maailmaa. Albumin pituus on 40 minuuttia ja 51 sekuntia.
Rozhanovcen taistelu
Rozhanovcen taistelun  kävi Unkarin kuningas Kaarle Robert  paikallisia ”pikkukuninkaita” Máté Csákia ja Aban veljeksiä vastaan. Csák ja Abat hallitsivat lähes itsenäisesti laajoja alueita nykyisessä Slovakiassa, joka kuului silloin Unkarin kuningaskuntaan. Vakiinnuttakseen valtansa Kaarlen oli kukistettava pikkukuninkaat.
Intianriippukaija
Intianriippukaija (Loriculus vernalis) on Aasian etelä- ja kaakkoisosissa elävä kaija. Sen elinympäristö ulottuu Lounais- ja Etelä-Intiasta Itä-Nepaliin, Etelä-Kiinaan ja Indokiinaan, ei kuitenkaan Malakan niemimaalle; lisäksi se elää Andamaaneilla, Nikobaareilla ja Merguisaarilla. Sen holotyypin kuvaili Anders Sparrman Assamin Cacharista 1787.
Rozhanovcen taistelu
Syksyllä 1311 Amádé Aba surmattiin Košicessa, koska hän yritti saada kaupunkia valtaansa. Kun hänen poikansa janosivat kostoa, kuningas Kaarle tarjoutui välittämään kiistassa. Tosiasiassa Kaarle ajoi sopimusta, joka olisi murtanut Aban suvun vallan alueella. Tätä he eivät voineet hyväksyä, vaan nousivat avoimeen kapinaan kuningasta vastaan. Máté Csák liittyi heihin, mutta muut pikkukuninkaat tukivat kuningasta tai pysyivät kiistan ulkopuolella.
Intianriippukaija
Ulkonäkö ja koko
Intianriippukaija kasvaa 13 cm pitkäksi ja painaa aikuisena noin 28 grammaa. Se on yleisväriltään vihreä. Nokka on punainen ja silmä ovat valkoiset. Yläperä on punainen ja koiraalla on kurkussa sininen läikkä, joka puuttuu naaraalta.
Rozhanovcen taistelu
Kuninkaan ja kapinallisten armeijat kohtasivat lopulta lähellä Rozhanovcea. Kapinallisten armeijassa, jota johti vanhin Aban veljeksistä, oli noin 4 000 miestä. Heistä 1 700 oli määriläisiä raskaan ratsuväen palkkasotilaita, jotka Máté Csák oli lähettänyt. Loput olivat enimmäkseen kevyttä ratsuväkeä. Kuninkaan armeijassa, jota Kaarle itse johti, oli noin 3 000 miestä. Armeijaan kuului kuningasta kannattavan alemman aateliston kevyttä ratsuväkeä, paikallista jalkaväkeä lähinnä Košicesta ja kuninkaan saattueen ritareita. Kuninkaan apuna oli myös johanniittojen ritareita.
Taistelu alkoi ratsuväen yhteenottona. Kapinallisilla oli enemmän miehiä ja raskaampi ratsuväki, joten he pakottivat kuninkaan joukot perääntymään. Kuninkaallinen lipunkantaja kaatui, ja Kaarle jatkoi taistelua johanniittojen lipun alla. Kun kuninkaan joukot olivat jo pahasti alakynnessä, jalkaväkijoukot hyökkäsivät kapinallisten sivustaan ja onnistuivat surmaamaan johtajat. Tämä käänsi taistelun kuninkaan eduksi. Sitä ennen kumpikin osapuoli oli käytännössä jättänyt jalkaväen huomiotta.
Rozhanovcen taistelu oli ensimmäinen kerta Unkarin sotahistoriassa, kun jalkaväki ratkaisi taistelun.
Unikkoöljy
thumb|Unikonsiemeniä, joista unikkoöljyä puristetaan. Unikkoöljy eli unikonsiemenöljy on kirkas, kellertävä kuivuva kasviöljy. Sitä käytetään ruokaöljynä, voiteisiin ja öljyvärien sideaineena.
Unikkoöljy sisältää tyydyttymättömiä rasvahappoja. Sitä valmistetaan kylmäpuristamalla unikon siemenistä, koska kuumapuristus tuottaa tummaa ja vernissamaista öljyä. Elintarvikkeena unikkoöljy sisältää muun muassa paljon E-vitamiinia.
Unikkoöljy on pellavaöljyä ohuempaa ja kuivuu hitaammin, joten se lisää työskentelyaikaa. Paitsi maalausnesteenä, sitä käytetään öljymaalauksessa sideaineena ja loppuvernissana. Se toimii hyvin vaaleiden ja kylmien värien kanssa, koska siinä ei ole kellertävää sävyä kuten pellavaöljyssä.
Kansalaistiede
Kansalaistiede on tieteellistä tutkimusta, jonka tavalliset ihmiset osittain tai kokonaan toteuttavat. Tavalliset ihmiset voivat auttaa tutkimuksen tekemisessä monella tavalla. He voivat esimerkiksi kerätä, luokitella tai analysoida tutkimukseen tarvittavaa dataa. Vastuullisessa kansalaistieteessä tärkeää on, että ihmiset eivät ole tutkimuksen kohteita, vaan sen tekijöitä. Tutkimukseen osallistuakseen ei tarvitse olla koulutettu tieteilijä. Kansalaistieteestä voidaan käyttää myös nimityksiä osallistava tiede, joukkoistettu tiede tai kansalaishavainnointi.
Kansalaistiedettä on tehty esimerkiksi tähtitieteen tai biologian alalla tiedon keräämisessä, ja sitä hyödynnetään erityisesti ympäristön tutkimuksessa. Esimerkiksi hyönteistutkimuksessa kansalaistieteellä on merkittävä asema. Suosittuja kansalaistiedeverkkosivustoja ovat iNaturalist ja Zooniverse. Suomessa kansalaistieteen tekoon kannustavat muun muassa Lajitietokeskus ja Suomen ympäristökeskus. Kansalaistutkimusta tehdään myös ihmistieteissä.
Määritelmä
Kansalaistieteen englanninkielinen vastine ”citizen science” pääsi sanakirjaan vuonna 2014. Oxford English Dictionaryssa kansalaistiede määritellään ”tieteelliseksi työksi, jota tavalliset kansalaiset toteuttavat yleensä ammattitutkijoiden tai tieteellisten instituutioiden kanssa yhteistyössä tai heidän alaisuudessaan.”
Euroopan unionin Vihreässä kirjassa kansalaistieteen määritelmä viittaa ”tavallisen ihmisen osallistumiseen tieteelliseen tutkimukseen, jolloin ihmiset aktiivisesti antavat panoksensa tieteelle joko henkisen pääoman kautta tai muiden työkalujensa tai resurssiensa kautta.”
Paha pukki
Paha pukki (Bad Santa) on vuonna 2003 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen komediaelokuva. Elokuva kertoo kahdesta pikkurikollisesta, jotka hakeutuvat kauppakeskukseen töihin jouluaikaan joulupukiksi ja tontuksi ja loppujen lopuksi ryöstävät rahat. Sama kuvio toistuu kunnes viimeisellä kerralla suunnitelmat menevät pieleen. Elokuvan on ohjannut Terry Zwigoff ja käsikirjoittanut Glen Ficarra ja John Requa.
Kansalaistiede
Määritelmä
Kansalaistieteen määritelmästä ei kuitenkaan ole täyttä yksimielisyyttä. Kansalaistiede-käsitteen ovat lanseeranneet 1990-luvun puolivälissä toisistaan tietämättä yhdysvaltalainen ornitologi Rick Bonney sekä brittiläinen tieteensosiologi Alan Irwin. Bonneyn lähtökohtana on perinteinen luontoharrastajien tekemä tiedettä avustava työ lintu- tai muiden luontohavaintojen kokoajina. Irwin tarkoittaa kansalaistieteellä “tiedettä, joka auttaa kansalaisia heidän omissa tarpeissaan ja huolissaan” ja joka ”kansalaisten itsensä kehittämää ja käyttämää”. Kansalaistiede voidaankin ajatella erilaisten lähestymistapojen jatkumona, jonka toisessa päässä ovat ammattitutkijoiden vetämät hankkeet joihin kansalaiset osallistuvat aineiston kerääjinä ja jatkumon toisessa päässä kansalaisten itsensä alulle panemat tutkimushankkeet, joilla on esimerkiksi tarkoitus vaikuttaa johonkin ympäristössä havaittuun ongelmaan. Kansalaiset saattavat osallistua myös tutkimusmenetelmien kehittämiseen.
Ihmistieteissä on Suomessa esimerkiksi Briitta Koskiahon johdolla tutkittu vanhojen ihmisten kokemuksia digitaalisista palveluista Ihan pihalla -hankkeessa.
Kansalaistieteelle on asetettu monenlaisia odotuksia. Sen eduiksi on mainittu ainakin 1) tutkimusaineiston kertyminen, 2) kansalaisten tieteenlukutaidon kehittyminen, 3) yhteisön valmiuksien lisääminen ympäristönsuojeluun, 4) tasa-arvoisen suhteen muodostuminen tutkijoiden ja kansalaisten välille, 5) tiedon aukkojen paikkaaminen ja virallisten tulkintojen haastaminen, 6) muutosten aikaansaaminen politiikassa, sekä 7) saastuttajien kiinni saaminen.
Historia
Kansalaistiede on melko uusi käsite, mutta sitä on tosiasiallisesti harjoitettu kauan. Suomessa hydrologiset seurannat ovat jo 1900-luvun alkupuolella perustuneet vapaaehtoisten havaitsijoiden työhön. Riistantutkimuksessa on seurattu riistalajien runsauden muutoksia vapaaehtoisten havainnoijien avustuksella vuodesta 1945. Aina 1800-luvun lopulta periytyvän luonnon harrastamisen ja ammattitutkimuksen välille on muodostunut työnjako tieteellisen työn ammattimaistumisen myötä ja harrastajat tuottavat runsaasti havaintotietoa tutkimukseen.
Instituutiot
Kansalaistiedettä edistämään on perustettu tieteelliset seurat Pohjois-Amerikassa (Citizen Science Association CSA) vuonna 2012, Euroopassa (European Citizen Science Association ECSA) vuonna 2013 ja Australiassa (Australian Citizen Science Association ACSA) vuonna 2014. Seurat järjestävät kansalaistieteen konferensseja kahden vuoden välein. Kansalaistieteen julkaisukanavaksi on perustettu tieteellinen lehti Citizen Science: Theory and Practice vuonna 2014.
Jaavanriippukaija
Jaavanriippukaija (Loriculus pusillus) on Indonesian Jaavalla ja Balilla elävä kaija. Sen holotyypin kuvaili George Robert Gray 1859.
Ulkonäkö ja koko
Jaavanriippukaija kasvaa 12 cm pitkäksi ja painaa aikuisena noin 25-30 grammaa. Se on yleisväriltään kellanvihreä. Nokka on oranssinpunainen ja silmä ovat keltavalkoiset. Yläperä on punainen ja koiraalla on kurkussa oranssi läikkä, joka puuttuu naaraalta.
Kreikan alueet
Kreikan alueet (yksikössä περιφέρεια, periféreia) muodostavat aluejaon, joka jakaa Kreikan valtion 13 hallinnolliseen alueeseen.
Vuoden 2011 Kallikrates-suunnitelmana tunnetusta aluehallintouudistuksesta lähtien kukin alue on kuulunut ylemmän tason yksikköön, hajautetun hallinnon alueeseen, joita on seitsemän. Kukin alue jakaantuu edelleen alueyksiköihin, joita on 74, ja alueyksiköt kuntiin, joita on 332.
Moment of Glory
Moment of Glory on saksalaisen hard rock -yhtye Scorpionsin ja Berliinin filharmonikoiden vuonna 2000 julkaisema albumi.
Elisabet II
Elisabet II (Elizabeth Alexandra Mary, 21. huhtikuuta 1926 Mayfair, Lontoo – 8. syyskuuta 2022 Balmoralin linna, Aberdeenshire, Skotlanti ) oli Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar vuodesta 1952 kuolemaansa saakka ja lisäksi 14 muun Kansainyhteisömaan valtionpäämies, muun muassa Australian, Kanadan ja Uuden-Seelannin kuningatar.
Hallitsijaksi Elisabet II nousi isänsä Yrjö VI:n kuoleman jälkeen 6. helmikuuta 1952. Elisabet II oli neljäs Windsor-sukuinen brittiläinen monarkki. Hänen 70 vuoden ja 214 päivän valtakautensa teki hänestä Britanniaa pisimpään hallinneen monarkin ja maailman toiseksi pisimpään vallassa olleen monarkin.
Kuningatar Elisabetin seitsemän vuosikymmentä kestäneellä valtakaudella brittiläinen imperiumi muuttui nykyaikaiseksi itsenäisten valtioiden muodostamaksi Kansainyhteisöksi. Tämä tapahtui enimmäkseen jo kauden parinkymmenen ensimmäisen vuoden aikana. Elisabet II työskenteli koko valtakautensa ajan ahkerasti ylläpitääkseen hyviä suhteita Britannian entisiin siirtomaihin ja vieraili säännöllisesti kansainyhteisön eri maissa, samoin kuin muissakin maissa.
Elisabetin aviopuoliso oli Kreikan entisen kuninkaan Yrjö I:n pojanpoika Philip vuodesta 1947 tämän kuolemaan saakka vuonna 2021. Parille syntyi neljä lasta: Charles (s. 1948), Anne (s. 1950), Andrew (s. 1960) sekä Edward (s. 1964). Lastenlapsia Elisabetilla oli kahdeksan ja lastenlastenlapsia kaksitoista. Kuningatar Elisabetista tuli Walesin prinsessa Dianan ja kuningataräiti Elisabetin kuoltua todennäköisesti suosituin kuningasperheen jäsen.
Kuningatar Elisabetia pidettiin yhtenä maailman rikkaimmista naisista, mutta asian todentaminen on vaikeaa, sillä Elisabetin yksityisomaisuutta ja kruunulle eli valtiolle kuulunutta omaisuutta ei aina kyetty erittelemään. Tämän vuoksi arviot hänen omaisuudestaan liikkuivat 50 miljoonasta punnasta useisiin miljardeihin.
Sukujuuret
Elisabet II oli kuningas Edvard VII:n, kuningatar Viktorian pojan, lapsenlapsenlapsi. Edvardin isä oli Viktorian puoliso prinssi Albert von Sachsen-Coburg und Gotha; hänen kauttaan Elisabet polveutui saksalaisesta Saksi-Coburg-Gothan ruhtinassuvusta, jonka muita merkittäviä jäseniä ovat Belgian kuningas Albert II ja Bulgarian viimeinen tsaari Simeon II. Viktorian kautta Elisabet polveutui lukuisista Englannin hallitsijoista aina Wessexin suvusta 500–600-luvulta lähtien sekä skotlantilaisesta Stuartin kuningassuvusta, jota voidaan jäljittää aina 800-luvulle saakka.
Kuningatar Viktorian lapsenlapsenlapsenlapsena kuningatar Elisabet oli sukua suurimmalle osalle Eurooppaa hallitsevista kuninkaallisista sekä Saksan ja Romanian syrjäytetylle Hohenzollern-suvulle. Isoisoäitinsä kuningatar Alexandran kautta Elisabet polveutuu Tanskan kuningassuvusta Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg-suvusta, joka on Oldenburg-suvun haara ja yksi Euroopan vanhimmista ruhtinassuvuista. Oldenburgin kautta Elisabetille kaukaista sukua olivat muiden muassa hänen puolisonsa prinssi Philip, Tanskan Margareeta II, Norjan Harald V, Espanjan Juan Carlos I, Ruotsin Kaarle XVI Kustaa sekä Kreikan syrjäytetty kuningas Konstantin II, jotka kaikki polveutuvat kuningatar Viktoriasta.
Äitinsä kautta Elisabet II on George Washingtonin pikkuserkun jälkeläinen 7. polvessa. Suvut eroavat Augustine Warnerin ja tämän puolison kohdalla; heidän tyttärensä Mildred oli Washingtonin isoäiti, kun taas toinen tytär Mary oli kuningattaren äidin, Elizabeth Bowes-Lyonin esiäiti.
Lapsuus
thumb|left|upright|Prinsessa Elisabet (oik.) sisarensa [[Margaret (Snowdonin kreivitär)|prinsessa Margaretin ja isoäitinsä kuningatar Maryn kanssa toukokuussa 1939.]] Kuningatar Elisabet II syntyi 21. huhtikuuta 1926 Lontoossa, Mayfairin kaupunginosassa. Hänen isänsä oli Yorkin herttua Albert (myöhemmin kuningas Yrjö VI), kuningas Yrjö V:n ja kuningatar Maryn toiseksi vanhin poika. Hänen äitinsä oli Yorkin herttuatar Elisabet (syntyään Lady Elizabeth Bowes-Lyon), Claude George Bowes-Lyonin, Strathmoren ja Kinghornen 14. jaarlin ja tämän vaimon, Strathmoren kreivittären tytär. Elisabet nimettiin äitinsä mukaan; hänen toinen nimensä tulee isoisoäidiltä kuningatar Alexandralta ja kolmas nimensä isoäidiltä, kuningatar Marylta. Elisabet piti isovanhemmistaan, erityisesti isoisästään, mutta tunnekylmän kuningatar Maryn kanssa syvempi suhde syntyi vasta Elisabetin ollessa kruununperijä. Elisabet tunnettiin perheen kesken lempinimellä 'Lilibet'.
Elisabetin syntyessä hänen arvonimensä oli Hänen kuninkaallinen korkeutensa Yorkin prinsessa Elisabet. Kruununperimysjärjestyksessä hän oli kolmantena setänsä Walesin prinssi Edwardin (myöhemmin kuningas Edvard VIII) ja isänsä jälkeen. Vaikka pikkuprinsessan syntymä kiinnosti suurta yleisöä, kukaan ei uskonut hänen nousevan valtaistuimelle; olihan luonnollista olettaa, että hänen suosittu setänsä, nuori Walesin prinssi, menisi naimisiin ja saisi perillisiä.
Opinnot
thumb|upright|Elisabet 1940-luvulla. Prinsessa Elisabet kävi koulua kotona yhdessä sisarensa prinsessa Margaretin kanssa, äitinsä eli silloisen Yorkin herttuattaren valvonnassa. Hän opiskeli historiaa sekä kieliä; Elisabet puhui sujuvasti ranskaa, minkä hän osoitti usein vieraillessaan Ranskassa ja Kanadassa. Uskonnollisissa asioissa häntä opasti Canterburyn arkkipiispa. Elisabet oli koko elämänsä ajan Englannin kirkon vankka kannattaja.
Asepalvelus
Vuonna 1945 prinsessa Elisabet suostutteli isänsä antamaan hänelle luvan avustaa henkilökohtaisesti sodankäynnissä. Kuningas myöntyi, ja Elisabet koulutettiin autonkuljettajaksi. Tämä koulutus oli ensimmäinen kerta, kun prinsessaa opetettiin yhdessä muiden opiskelijoiden kanssa. Elisabetin sanotaan nauttineen koulusta niin paljon, että hän päätti lähettää omat lapsensa mieluummin kouluun kuin opetuttaa heitä kotona. Hän on ensimmäinen ja tähän mennessä ainoa naispuolinen kuninkaallisen perheen jäsen, joka on käytännössä palvellut asevoimissa, vaikka muillekin kuninkaallisille naisille on annettu sotilaallisia arvonimiä.
Avioliitto ja äitiys
thumb|upright|Elisabet II, Philip, [[Charles III|prinssi Charles ja prinsessa Anne vuonna 1957.]] Elisabet avioitui 20. marraskuuta 1947 Edinburghin herttuan prinssi Philipin (1921–2021 ) kanssa. Philip oli Elisabetin kolmas serkku, kuningatar Viktoria on molempien isoisoisoäiti. Prinssi Philip, Kreikan kuninkaan Yrjö I:n pojanpoika, oli luopunut oikeudestaan Kreikan kruunuun, ja hänet tunnettiin yksinkertaisesti (kapteeni)luutnantti Philip Mountbattenina (alkujaan Battenberg), kunnes hän ennen vihkimistä sai Edinburghin herttuan arvonimen. Vaikka avioliitto ei ollut järjestetty, se sopi erinomaisesti naispuoliselle kruununperijälle, sillä prinssi Philip kuului yhteen Euroopan vanhimmista kuningassuvuista ja on palvellut ansiokkaasti Britannian ”tärkeimmässä” puolustushaarassa, laivastossa.
Elisabetin mennessä naimisiin Britanniassa säännösteltiin edelleen mm. vaatteita, joita sai ostaa vain kupongeilla. Valtio myönsi hänelle 200 ylimääräistä kuponkia häitä varten, minkä lisäksi myös yksittäiset kansalaiset lähettivät omia kuponkejaan Elisabetille. Tämä oli kuitenkin laitonta ja Elisabet palautti nämä kupongit. Elisabetin hääpuvun suunnitteli Norman Hartnell.
14. marraskuuta 1948 syntyi pariskunnan ensimmäinen lapsi, prinssi Charles. Kaiken kaikkiaan pariskunta sai neljä lasta. Vaikka kuningashuoneen jäsenillä ei ole henkilökohtaista sukunimeä, itse kuningashuoneen nimi on edelleen Windsor. Vuonna 1960 säädettiin kuningatar Elisabet II:n ja prinssi Philipin ei-kuninkaallisten jälkeläisten henkilökohtaisen sukunimen olevan Mountbatten-Windsor. Myös heidän kuninkaalliset jälkeläisensä käyttävät Mountbatten-Windsor-nimeä tilanteissa, joissa sukunimi välttämättä tarvitaan. Charlesin pojat William ja Harry ovat käyttäneet sotilasurallaan sukunimeä Wales.
Valtaannousu
thumb|left|upright|Kuningatar Elisabet II ja [[Prinssi Philip, Edinburghin herttua|Edinburghin herttua, prinssi Philip kruunajaisten aikaan 1953.]] Kuningas Yrjön terveys heikkeni vuoden 1951 aikana, ja Elisabet alkoi toimia hänen sijaisenaan julkisissa tilaisuuksissa. Vuoden aikana hän kävi Kreikassa, Italiassa, Maltalla, Kanadassa ja Yhdysvalloissa. Tammikuussa 1952 Elisabet ja Philip lähtivät Australiaan ja Uuteen-Seelantiin. He olivat ehtineet Keniaan asti, kun tieto kuninkaan kuolemasta tavoitti heidät 6. helmikuuta.
Kuningattarena
Kruunajaisten jälkeen Elisabet ja Philip muuttivat Buckinghamin palatsiin Lontoon keskustaan. Kuitenkin Elisabetin uskotaan monien edeltäjiensä tavoin ajatelleen palatsin soveltuvan huonosti asumiskäyttöön ja pitäneensä Windsorin linnaa varsinaisena kotinaan. Mainittujen asuntojen lisäksi kuningatar vietti paljon aikaa Balmoralin linnassa Skotlannissa ja Sandringhamin kartanossa Norfolkissa.
Elisabet II oli historian eniten matkustellut valtionpäämies. Hän teki miehensä kanssa puoli vuotta kestäneen maailmanympärimatkan 23. marraskuuta 1953 – 15. toukokuuta 1954 ja oli ensimmäinen monarkki, joka on näin tehnyt. Matkallaan hän kävi myös ensimmäisenä brittihallitsijana Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Fidžillä. Kuningatar Elisabet II kävi valtakautensa aikana useimmissa Euroopan maissa, useita kertoja Pohjois- ja kerran Etelä-Amerikassa sekä lukuisissa Aasian ja Afrikan maissa. Kuningatar tapasi brittiläisen kansainyhteisön hallitusten päämiehiä säännöllisesti.
Lokakuussa 1972 Elisabet II vieraili Jugoslaviassa. Kyseessä oli hänen ensimmäinen kommunistiseen maahan tekemänsä vierailu.
Lokakuussa 1994 Elisabet II vieraili Venäjällä ensimmäisenä Ison-Britannian hallitsijana lähes 80 vuoteen. Ison-Britannian ja Venäjän suhteet olivat katkenneet vuonna 1918, jolloin bolševikit olivat murhanneet Venäjän viimeisen keisarin Nikolai II:n, joka oli Elisabet II:n isoisän kuningas Yrjö V:n serkku. pienoiskuva|Elisabet II ja prinssi Philip Helsingissä [[Helsingin keskuspelastusasema|Kallion pelastusasemalla 1976.]] Elisabet II vieraili Suomessa kaksi kertaa. 25.–28. toukokuuta 1976 hän teki ensimmäisenä hallitsevana Yhdistyneen kuningaskunnan monarkkina Suomeen valtiovierailun, jonka isäntänä oli presidentti Urho Kekkonen. Toisen kerran Elisabet II pysähtyi Helsingissä paluumatkallaan Venäjältä 21. lokakuuta 1994, jolloin hän tapasi presidentti Martti Ahtisaaren.
Toukokuussa 2011 Elisabet II teki virallisen vierailun Irlantiin ensimmäisenä Yhdistyneen kuningaskunnan hallitsijana sataan vuoteen. Edellinen Irlannissa vieraillut hallitseva brittiläinen monarkki oli ollut Yrjö V vuonna 1911.
Elisabetin valtaannousun yhteydessä puhuttiin usein ”uuden Elisabetin ajan” alkamisesta; vanha tarkoitti Elisabet I:n aikaa. Elisabet II:n alamaisia on kaikkialla maailmassa noin 125 miljoonaa, ja nykyisellään he ovat jakautuneet kasvavaan joukkoon itsenäisiä kansakuntia. Entisten siirtomaiden kehittyessä taloudellisesti ja sivistyksellisesti Elisabet II sai todistaa kuluneiden viiden vuosikymmenen aikana Brittiläisen imperiumin muuttumista sen nykyaikaiseksi seuraajaksi, Kansainyhteisöksi. Hän työskenteli kovasti pitääkseen yhteydet entisiin brittiläisiin siirtomaihin, ja toisinaan hänellä oli merkittävä rooli hyvien suhteiden luomisessa tai palauttamisessa, kuten Etelä-Afrikan tapauksessa.
Elisabet II oli maailman pisimpään vallassa ollut valtionpäämies sekä kaikkien aikojen pisimpään vallassa ollut Britannian (tai Englannin) hallitsija. Elisabet II ohitti Yrjö III:n hallituskauden pituuden toukokuussa 2011 ja lähes 64 vuotta hallinneen kuningatar Viktorian hallituskauden pituuden syyskuussa 2015. Lähes 58 vuotta Skotlannin kuninkaana olleen Jaakko VI:n hän jätti taakseen jo lokakuussa 2009. Kuningatar Elisabetista tuli Britannian vanhin monarkki vuonna 2007 81-vuotiaana, jolloin hän ohitti kuningatar Viktorian aiemman ennätyksen.
Vuonna 2002 kuningatar juhlisti 50-vuotista hallituskauttaan laajalla kiertueella kansainyhteisömaissa sekä lukuisilla paraateilla ja virallisilla konserteilla. Juhlavuodella oli myös surullinen puolensa: muutaman kuukauden sisällä Elisabet menetti ensin sisarensa ja sitten äitinsä. Helmikuussa 2003 Elisabetin hieman yli 51-vuotinen valtakausi ylitti pituudellaan neljän edeltäjänsä (Edvard VII:n, Yrjö V:n, Edvard VIII:n ja Yrjö VI:n) hallituskausien yhteenlasketun pituuden.
Vuoden 2012 kesäkuussa kuningatar Elisabet juhli 86. syntymäpäiväänsä ja 60. hallitusvuotensa johdosta myös timantti­riemu­juhlaansa. Britannia julisti jälkimmäisen etukäteen yleiseksi vapaapäiväksi. pienoiskuva|upright|Elisabet II vuonna 2015. Elisabetista tuli 89 vuoden ikäisenä Britanniaa pisimpään hallinnut monarkki, sekä pisimpään valtaistuimella ollut nainen maailmassa 9. syyskuuta 2015.
Vuonna 2022 juhlittiin kuningattaren 70-vuotista valtakautta eli platinariemujuhlaa. Neljä päivää kestänyttä platinajuhlaviikonloppua vietettiin kesäkuussa. Kuningatar jätti osan tilaisuuksista väliin rasituksen vuoksi.
Kuolema
Elisabetin terveys alkoi kääntyä huonompaan suuntaan hänen miehensä kuoleman jälkeen, ja hän joutui muun muassa käyttämään kävelykeppiä. Torstaina 8. syyskuuta 2022 hänen vointinsa uutisoitiin muuttuneen entistä heikommaksi, ja hän kuoli samana iltapäivänä Balmoralin linnassa Skotlannissa prinssi Charles ja prinsessa Anne vierellään. Hän oli kuollessaan 96-vuotias. Elisabetin valtakausi kesti 70 vuotta, ja sen päätyttyä prinssi Charlesista tuli Yhdistyneen kuningaskunnan uusi kuningas.
Hautajaiset
Hautajaiset pidettiin maanantaina 19. syyskuuta 2022 Westminster Abbeyssa. Suomea edusti tasavallan presidentti Sauli Niinistö puolisonsa Jenni Haukion kanssa.
Valtaoikeudet ja politiikka
thumb|upright|vasen|Elisabet II vuonna 1959. Teoriassa Elisabetilla oli hallitsijana varsin laajat valtaoikeudet Britanniassa sekä viidessätoista muussa hallitsemassaan valtiossa, jotka jakavat miltei identtisen monarkian keskenään. Britanniassa hänellä oli oikeus muun muassa julistaa sota, valita pääministeri ja muut ministerit, hajottaa parlamentti, estää lain läpimeno ja perustaa yliopisto mihin tahansa Yhdistyneen kuningaskunnan kaupunkiin. Hän oli ylimmän toimeenpanovallan haltija, joka voi myöntää ja ottaa pois passeja sekä asevoimien ylipäällikkö. 1800-luvulla muotoutuneen parlamentaristisen käytännön mukaisesti monarkki kuitenkin pidättäytyy käyttämästä suurta valtaa henkilökohtaisesti ja antaa pääministerin käyttää maan ylintä valtaa nimissään (”royal prerogative”). Tähän käytäntöön viitattaessa puhutaan usein kirjoittamattomasta perustuslaista (sillä virallista perustuslakia ei Yhdistyneessä kuningaskunnassa ole), jonka mukaan hallinnon katsotaan toimivan. Joka tapauksessa Elisabet perehtyi joka viikko hallituksen asiakirjoihin ja tapasi pääministerin ja diplomaatteja säännöllisesti.
The Guardian -sanomalehti paljasti vuonna 2021, että monarkilla on etuoikeus tarkastaa lakeja ennen kuin parlamentin jäsenet saavat ne päätettävikseen. Valtakautensa alusta vuoteen 2021 mennessä kuningatar tai prinssi Charles olivat tarkastaneet 1 062 lakia. Kuningattaren suostumuksen turvaamiseksi Yhdistyneen kuningaskunnan, Skotlannin ja Walesin lakeja oli muutettu kuningattarelle sopiviksi ennen kuin ne esiteltiin parlamentille, eivätkä kansalaiset tai heidän edustajansa saaneet tietää kuningattaren vaikutuksesta prosessiin. Tarkastuksen jälkeen kuningatar olisi voinut estää lain läpimenon, tai suostutella ministereitä omalle kannalleen. Etuoikeuksillaan kuningatar pyrki esimerkiksi salaamaan omaisuutensa arvon ja estämään eläinsuojelutarkastajien pääsyn tiluksilleen. Tarkastusoikeuden tarkoitus on ulottua vain niihin asioihin, jotka koskevat hallitsijaa, mutta kuningatar tarkasti myös lakeja, joilla ei ollut selvää yhteyttä häneen.
Valtakaudellaan Elisabet joutui valitsemaan pääministerin muutamaan otteeseen, kun yksikään puolue ei parlamenttivaaleissa saanut selvää enemmistöä eli yli puolta äänistä. Lain mukaan monarkilla on valta valita pääministeri, mutta käytännössä tapana on nimittää automaattisesti vaaleissa suurimmaksi tulleen puolueen puheenjohtaja paitsi silloin, kun mikään puolue ei ole saanut yli puolta äänistä. Edellinen kerta, jolloin kuningatar Elisabet joutui pääministerin valinnan eteen, oli vuonna 2010 parlamenttivaalien jälkeen, jolloin Elisabet nimitti pääministeriksi suurimman puolueen eli konservatiivien puheenjohtajan David Cameronin, joka muodosti hallituksen liberaalidemokraattien hallitustuella. Tätä edellinen kerta oli vähällä tapahtua vuonna 1974, jolloin kaksi suurinta puoluetta saivat saman verran paikkoja parlamenttiin, mutta työväenpuolueen Harold Wilson valitsi yhteistyön liberaalien kanssa, ja siksi Elisabet nimitti Wilsonin pääministeriksi. Myöhemmin samana vuonna kuningatar hajotti parlamentin ja määräsi Wilsonin pyynnöstä uudet vaalit järjestettäväksi, jolloin työväenpuolue sai enemmistön.
Olleessaan hallitsijana kuningatar Elisabet myönsi myös kunniamerkkejä, ritarikuntien jäsenyyksiä ja aatelisarvoja. Elisabet myönsi jäsenyyksiä esimerkiksi Brittiläisen imperiumin ritarikuntaan, Sukkanauharitarikuntaan ja Ansioritarikuntaan. Arvonimen saajien lista julkaistaan kahdesti vuodessa: hallitsijan virallisena syntymäpäivänä kesäkuussa ja uutenavuotena. Hallitsija tai hänen valtuuttamansa sijainen, voivat myöntävät kunniamerkkejä yleensä Buckinghamin palatsissa. Kuningattaren lyödessä jonkun ritariksi hän käyttää Armon miekkaa (toisinaan nimellä Curtana). Miekka on käytössä myös monarkin kruunajaisissa ja se kuuluu kuningaskunnan kruununjalokiviin.
Näkemyksiä ja mielipiteitä
Uskonnollisissa ja perheasioissa sekä moraalikysymyksissä Elisabet II oli konservatiivi. Hänen tiedettiin olevan hyvin velvollisuudentuntoinen ihminen ja haluavan noudattaa kruunajaisissaan vannomaansa valaa. Tämä on yksi syy, miksi pidettiin erittäin epätodennäköisenä, että kuningatar luopuisi kruunusta. Hän ei lopulta luopunut kruunustaan. Äitinsä tavoin hän syytti Edvard VIII:ta, kuten hän asian näki, velvollisuuksiensa pakenemisesta ja Elisabetin isän pakottamisesta kuninkaaksi, minkä hän uskoi aiheuttaneen Yrjö VI:n varhaisen kuoleman. Elisabet myös käytti valta-asemansa suomia oikeuksia ja esti sisartaan prinsessa Margaretia avioitumasta eronneen miehen, Peter Townsendin kanssa. Vuosien ajan Elisabet myös kieltäytyi tunnustamasta poikansa prinssi Charlesin suhdetta Camilla Parker-Bowlesiin, mutta parin häiden jälkeen suhtautuminen on ollut hyväksyvämpää.
Elisabetin poliittisten näkemysten uskottiin olleen vähemmän suoraviivaisia, mutta hän ei koskaan julkisesti sanonut eikä tehnyt mitään paljastaakseen niitä. Hän vaali lämpimiä suhteita kaikkiin puolueisiin. Hänen suosikkipääministeriensä uskotaan olleen Winston Churchill, Harold Macmillan ja Harold Wilson. Viileimmät välit hänellä oli epäilemättä Margaret Thatcheriin, josta hän ei sanojensa mukaan pitänyt. Elisabetilla uskottiin aluksi olevan hyvät suhteet edelliseen pääministeriin Tony Blairiin, mutta myöhemmin on tullut esiin todisteita suhteiden viilenemisestä. Hän ilmoitti tuntevansa, ettei Blair pitänyt häntä tarpeeksi hyvin ajan tasalla valtion asioista.
Huolimatta muun kuninkaallisen perheen aihettamista skandaaleista, varsinkin lastensa aviollisista vaikeuksista 1980-90-luvuilla, kuningatar Elisabet säilytti itsensä ristiriidattomana hahmona ja hänestä pidettiin yleisesti kansan keskuudessa kautta koko kansainyhteisön. Hän oli julkisuudessa kovin muodollinen, tosin vanhoilla päivillään hän oli hieman rentoutunut. Etenkin kuningataräidin kuoleman jälkeen Elisabetin nähtiin entistä enemmän hymyilevän ja jopa nauravan, toisinaan myös vuodattavan kyyneleitä tunteellisissa tilaisuuksissa kuten ensimmäisen maailmansodan päättymisen muistopäivänä, syyskuun 11. päivän terrori-iskuissa 2001 menehtyneiden muistotilaisuudessa sekä Normandian maihinnousun 60-vuotispäivänä Ranskassa järjestetyssä tilaisuudessa.
Elisabet II:ta kohtaan ei ole koskaan esitetty suurta julkista paheksuntaa. Kuitenkin vuonna 1997 häntä ja muita kuninkaallisen perheen jäseniä syytettiin kylmyydestä ja tunteettomuudesta prinsessa Dianan kuoleman jälkeen. Tämä sai jopa yleensä kuninkaallisista myönteisesti kirjoittavan iltapäivälehdistön arvostelemaan Elisabetia.
Yleisesti uskotaan Elisabetin suhtautuneen kielteisesti Dianaan ja ajatelleen tämän aiheuttaneen suurta vahinkoa monarkialle. Kuitenkin koko kuninkaallinen perhe oli kumartamassa Dianan arkulle sen ohittaessa Buckinghamin palatsin, ja lisäksi kuningatar piti poikkeuksellisesti suoran televisiopuheen asiasta. Kuningattaren asenteenmuutoksen arvellaan johtuneen kuningataräidin ja Tony Blairin neuvoista.
Kuningatar Elisabet II:n 50-vuotishallitsijajuhlaa varjostivat parin kuukauden välein tapahtuneet hänen sisarensa ja äitinsä kuolemat. Näiden menetysten jälkeen Elisabetin suhteet perheeseensä lähenivät selvästi. Erityisen läheinen hän oli miniänsä Edinburghin herttuatar Sophien kanssa. Elisabetin tiedetään suhtautuneen kylmästi poikansa Charlesin suhteeseen Camilla Parker-Bowlesin kanssa, mutta näiden avioiduttua suhteet lähentyivät. Vaikka Elisabetin suhtautuminen lapsiinsa oli hieman etäistä, lastenlastensa kanssa hän oli hyvin läheinen, erityisesti prinssi Williamin ja Zara Phillipsin. Vuonna 2003 yleensä hyvin terveenä ihmisenä pidetty kuningatar kävi läpi kaksi polvileikkausta, ja hänen kasvoistaan poistettiin joitakin vioittumia. Kesäkuussa 2005 hänen piti perua useita edustustehtäviään syystä, jota luonnehdittiin pahaksi flunssaksi. Elisabetin terveydentilaan liittyvät kysymykset herättivät keskustelua siitä, pitäisikö nykyaikaisessa monarkiassa ikääntyvien hallitsijoiden luopua kruunusta, kuten esimerkiksi Alankomaissa on tapana, tai pitäisikö peräti kirjata lakiin hallitsijoiden eläkkeellejäämisikä. Kuningatar Elisabet teki kuitenkin selväksi, ettei hänellä ollut aikomusta luopua kruunusta. Hänen läheisimmät ystävänsä kertoivat hänen sanoneen aikovansa toimia kuningattarena kuolemaansa saakka. Hän kuitenkin oli alkanut jakaa tehtäviään lapsilleen sekä muille kuninkaallisen perheen jäsenille. Usein tiedettiin että Elisabet aikoi tehdä niin paljon edustustehtäviä kuin hän vain kykenee, kunnes se on fyysisesti mahdotonta.
Suhteet Yhdistyneen kuningaskunnan pääministereihin ja maailman johtajiin
Elisabetilla ei ollut poliittista valtaa, mutta hänellä ja Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerillä on tiettyjä keskinäisiä velvollisuuksia. Elisabet muun muassa luki parlamentissa ääneen hallituksen ohjelman (”kuningattaren puhe”) sekä tapasi pääministerin kerran viikossa kahden kesken. Näissä tapaamisissa kuningatar toteutti perustuslaillisia oikeuksiaan rohkaista, varoittaa ja tulla konsultoiduksi.
Kapfenberger SV
Historia
Kapfenberger SV on perustettu vuonna 1919 nimellä Kapfenberger SC. Se pelasi ensimmäisinä vuosinaan Steiermarkin aluesarjoissa voittaen paikallismestaruuden 1942 ja 1943. Seura vaihtoi nimensä vuonna 1947 nykymuotoonsa ja samalla sen toiminta laajeni pöytätennikseen, käsipalloon ja maastohiihtoon. Seura pelasi 1950–1960-luvuilla pääsarjassa, mutta putosi 1980-luvulle tultaessa 1. divisioonaan.
Elisabet II
Suhteet Yhdistyneen kuningaskunnan pääministereihin ja maailman johtajiin
Elisabet II:n valtakauden aikana Britannialla oli yhteensä 15 pääministeriä:
Elisabetin kerrotaan tulleen pääministereistä erityisen hyvin toimeen Winston Churchillin, Harold Wilsonin, James Callaghanin ja John Majorin kanssa. Kuningattaren suhde Margaret Thatcheriin ja David Cameroniin sen sijaan oli viileämpi.