cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kyproslainen kirjoitus
pienoiskuva|250px|Kyproslaista kirjoitusta sisältävä pronssitaulu [[Idalionista, 400-luku eaa.]] Kyproslainen kirjoitus (kyprioottinen kirjoitus) on antiikin aikainen Kyproksella noin 1000-luvulta 200-luvulle eaa. käytetty kirjoitusjärjestelmä. Se on tavukirjoitusjärjestelmä, joka koostuu 56 kirjoitusmerkistä. Kirjoituksella kirjoitettiin pääasiassa kreikan kieltä, mutta sitä käytettiin myös Kyproksen varhaisemman ei-kreikkalaisen kielen, niin kutsutun eteokypriootin, kirjoittamiseen.
Historia
Kyproslainen kirjoitus kehitettiin kypro-geometrisella kaudella 1000-luvulla eaa., ja varhaisin tunnettu kirjoitusjärjestelmää käyttävä teksti on ajoitettu noin vuoteen 1050 eaa. Kirjoitus perustui Kyproksen esihistoriallisen kauden niin kutsuttuun kyproslais-minolaiseen kirjoitukseen, joka oli käytössä noin ajalla 1550–1050 eaa. ja koostui 63 tavumerkistä. Sen oletetaan puolestaan perustuvan varhaisempaan lineaari-A-kirjoitukseen, joka oli minolaisen kulttuurin käytössä. Kyproslaisessa kirjoituksessa vaikuttaisi olevan myös paljon lineaari-B-kirjoituksen vaikutusta.
pienoiskuva|250px|Kyproslaista kirjoitusta sisältävä pronssitaulu Idalionista, n. 478–470 eaa. Kirjoituksen syntyaika oli aikaa, jolloin Kyprokselle saapui kreikkalaisia asuttajia, kuten doorilaisvalloitusta Peloponnesokselta paenneita mykeneläisiä. Kirjoitusta käytettiinkin ilmeisesti heti alusta kreikan kielen kirjoittamiseen saaren varhaisempien asukkaiden kielen eteokyproksen ohella. Siinä missä Manner-Kreikan kreikkalaiset kehittivät kreikan kielen kirjoittamiseen kreikkalaisen kirjaimiston foinikialaisen kirjaimiston pohjalta, Kyproksella kreikan kieleen sovitettiin siis saaren varhaisempi kirjoitusjärjestelmä. Tämä on huomiota herättävää siksi, että Kreikan saamien foinikialaisten vaikutteiden on täytynyt kulkea Kyproksen kautta tai ainakin vierestä, mutta silti saarella syntyi oma kirjoitusjärjestelmä.
Kyproslaisella piirtokirjoituksella tunnettuja tekstejä tunnetaan yli kappaletta. Niistä suurin osa, noin on peräisin Kyprokselta, mutta löytöjä on tehty myös saaren ulkopuolelta, kuten Egyptistä. Kirjoitus tunnetaan erityisesti myöhemmistä vaiheistaan 500-luvulta 200-luvulle eaa. Sillä kirjoitettu kreikka oli Kyproksen arkadokyproslaista murretta. Kreikkalaisella kirjaimistolla kirjoitettuja piirtokirjoituksia tunnetaan Kyprokselta enemmän vasta 400-luvulta eaa. lähtien. Tämän jälkeen koko klassisen kauden ajan kreikkalainen ja kyproslainen kirjoitus olivat käytössä Kyproksella samanaikaisesti. Kreikkalainen kirjaimisto muuttui hallitsevaksi saarella viimeistään hellenistisellä kaudella 300-luvun eaa. lopulta alkaen, ja kyproslaisen kirjaimiston käyttö käytännössä lakkasi 200-luvulle eaa. tultaessa. Kyproslaiset vaikuttavat pitäneen omintakeista kirjoitustaan merkittävänä osana paikallista identiteettiään ja murrettaan, mikä selittänee kirjoituksen säilymisen niin pitkään.
Ensimmäinen kirjoitusta sisältänyt löytö tehtiin Idalionista vuonna 1869. Kyseinen teksti oli sama kreikankielinen teksti sekä kreikkalaisella kirjaimistolla että kyproslaisella kirjoituksella kirjoitettuna, ja tarpeeksi pitkä, mitkä tekijät mahdollistivat koko kirjoitusjärjestelmän tulkitsemisen jo pian tekstin löydyttyä.
Kirjoitusmerkit
Kyproslainen kirjoitus muodostui 56 eri kirjoitusmerkistä. Kirjoitusmerkeistä 14 on samoja kuin kyproslais-minolaisessa kirjoituksessa. Kyproslaista kirjoitusta kirjoitettiin oikealta vasemmalle. Kirjoitusmerkistön perusidea vastaa lineaari-B-merkkien (ja esimerkiksi japanin kana-merkkien) ideaa: se koostuu tavumerkeistä, jotka vastaavat pelkästä vokaalista tai konsonantista ja vokaalista muodostuvia avotavuja (a e i o u, ka ke ki ko ku jne.). Kuten lineaari-B:ssä, kirjoituksessa ei ollut merkkejä kaikille kreikan kielen äänteille; esim. äänteellä [k] alkavia tavuja käytettiin myös [g]:n ja [kh]:n esittämiseen, äänteellä [p] alkavia tavuja [b]:n ja [ph]:n esittämiseen ja äänteellä [t] alkavia tavuja [d]:n ja [th]:n esittämiseen. Sananloppuinen [n], [s] tai [r] on esitetty tavuilla ne, se ja re. Numeromerkit ovat samat kuin lineaari-A:ssa, lineaari-B:ssä ja kyproslais-minolaisessa kirjoituksessa.
Merkistössä on ollut jonkin verran paikallisia eroja eri puolilla saarta. Merkittävin paikallinen variantti oli Pafoksessa käytetty muoto.
Kyproslaisen kirjoituksen merkit olivat: pienoiskuva|180px|Kyproslaista kirjoitusta sisältävä terrakottataulu, n. 600–500 eaa.
Esimerkki
Kurionista löydetty Demeterin ja Koren patsaan omistuskirjoitus (ICS §182), joka on kirjoitettu kahdella kirjaimistolla ja murteella:
Unicode
Unicode-standardissa kyproslaisen kirjoituksen merkit ovat koodeilla U+10800–U+1083F sekä siihen liittyvät numeromerkit koodeilla U+10100–U+1013F.
Dean Kelley
Melvin Dean Kelley (23. syyskuuta 1931 Monmouth, Kansas – 13. tammikuuta 1996 Morton, Illinois) oli yhdysvaltalainen koripalloilija ja olympiavoittaja.
Kelley kuului Yhdysvaltain maajoukkueeseen sen voittaessa kultaa Helsingin kesäolympialaisissa 1952. Kelley pelasi kuudessa ottelussa tehden yhteensä neljä pistettä. Hän voitti kultaa myös vuoden 1955 Pan-Amerikan kisoista. Kelleyn veli Allen Kelley voitti koripallon olympiakultaa Roomassa 1960.
McDonnell Douglas CF-18 Hornet
pienoiskuva|oikea|Kanadalainen CF-18 McDonnell Douglas CF-18 Hornet (virallinen mallitunnus CF-188) oli Kanadan kuninkaallisten ilmavoimien nimitys McDonnell Douglas F/A-18 Hornetille. Kanada tilasi McDonnell Douglasilta 98 F/A-18A:ta, jotka saivat tunnuksen CF-188A ja tunnetaan kansanomaisesti myös nimellä CF-18A. Tilaukseen sisältyi myös 40 F/A-18B:tä, jotka vastaavasti tunnetaan nimillä CF-188B (CF-18B).
Hankinta ja valmistus
Kanada tilasi huhtikuussa 1980 98 F/A-18A:ta. Yhdysvaltain laivaston ilmavoimien koneista poiketen niissä oli korvattu automaattinen lentotukialuksille laskeutumisjärjestelmä (ACLS) perinteisellä ILS:llä. Lisäksi koneisiin oli asennettu valonheitin rungon vasempaan yläreunaan mahdollistamaan muiden koneiden tunnistaminen pimeällä. Koneilla korvattiin Canadair CF-104 ja McDonnell CF-101B kalusto. Vastaanotetuille koneille annettiin tunnukset 188701–188798, jotka kaikki valmistettiin McDonnellin sarjojen 9–23 koneina. Ensimmäinen Kanadalle valmistunut kone teki ensilennon 29. heinäkuuta 1982 ja viimeinen luovutettiin tilaajalle syyskuussa 1988.
Lisäksi McDonnell toimitti 40 kaksipaikkaista CF-18B Hornetia osana sarjojen 8–25 tuotantoa. Koneet saivat Kanadassa sarjanumerot 188901–188940. Toimitukset tapahtuivat lokakuusta 1982 syyskuuhun 1988.
Käyttö
Kanadan kuninkaallisten ilmavoimien ensimmäinen CF-18-kalustolla varustettu yksikkö oli CFB Cold Lakessa Albertassa 410. laivue, joka oli operatiivisesta tyyppikoulutuksesta vastannut yksikkö. Operatiiviset laivueet olivat CFB Cold Lakessa 416. ja 441. laivue, CFB Bagotvillessä Quebecissä 425. ja 433. laivue sekä CFB Baden Söllingenissä Saksassa Kanadan 1. ilma-armeijakuntaan kuuluneet 409., 421. ja 439. laivueet.
Kanadan tarkoituksena oli jo 2016 korvata Hornetit 65 Lockheed Martin F-35 Lightning II -koneella. Projektin viivästyminen seurauksena Kanada suunnitteli väliaikaisena ratkaisuna ostavansa 18 Super Hornetia. Lokakuussa 2017 Super Hornetien hankinta laitettiin jäihin Yhdysvaltain kanssa käydyn kauppasodan uhatessa. Kanada suunnittelee ostavansa vuosina 2025–2032 jopa 88 uutta taistelukonetta ja siihen mennessä ainoastaan päivittävänsä käytössään olevia Horneteja.
Kaikkiaan 62 CF-18A ja 18 CF-18B konetta on päivitetty vuosina 2001–2010 kaksivaiheisessa päivityshankkeessa. Ensimmäisessä vaiheessa tutkaksi vaihdettiin AN/APG-73 ja niihin asennettiin AN/AYK-14 XN-8 -tietokoneet, Smiths Aerospace AN/AYQ-9 tiedonvarastointijärjestelmät, korkeudenseurantajärjestelmä (TAS), omakonetunnistin (IFF) ja AN/ARC-210 RT-1556/ARC VHF/UHF-radiot. Ensimmäinen vaihe saatiin päätökseen elokuussa 2006, ja sen toteutuksessa kului 436 miljoonaa dollaria.
Toinen vaihe käsitti Link 16:n integroinnin, JHMCS:n käyttöönoton, uudet elektronisen sodankäynnin järjestelmät ja mustat laatikot (CSFDR). Vaihe saatiin päätökseen maaliskuussa 2010 ja sen kustannukset olivat 150 miljoonaa dollaria.
Huhtikuussa 2016 Kanadalla oli edelleen palveluksessa 56 CF-18A:ta ja 21 CF-18B:tä, joista monilla oli lennetty yli 6 000 tuntia. Koneet olivat Bagotvillen 3. lennostossa (425. ja 433. taktiset hävittäjälaivueet), Cold Lakessa 4. lennostossa (401. ja 409. taktiset hävittäjälaivueet sekä 410. taktinen hävittäjien operatiivinen koulutuslaivue).
Kanada on hankkinut 32 AIM-120D AMRAAM -ohjusta 140 miljoonalla dollarilla, mikä on aiheuttanut huhun AESA-tutkan käyttöönotosta Horneteissa. Elokuussa 2017 Kanadan hallitus esitti käytöstä poistettujen koneiden ostamista Australiasta, mikä vahvistettiin joulukuussa ostamalla 18 konetta ja varaosia. Kesäkuussa 2018 ostettiin vielä seitsemän konetta, joita on tarkoitus käyttää varaosina. Hankinnan kokonaiskustannuksiksi on arvioitu 269 miljoonaa dollaria. Ensimmäiset kaksi konetta (A21-53 ja A21-55) toimitettiin Australiasta 16. helmikuuta 2019.
Australiasta hankitut koneet ja varaosat mahdollistavat käytössä olevien koneiden toiminnan jatkamisen vuosiin 2031–2031, jolloin niiden korvaaja saadaan palvelukseen. Korvaajaksi on valittavana F-35, F/A-18E/F, Eurofighter Typhoon tai Saab JAS 39 Gripen.
John Keller
John Frederick Keller (10. marraskuuta 1928 Page City, Kansas – 6. lokakuuta 2000 Great Bend, Kansas) oli yhdysvaltalainen koripalloilija ja olympiavoittaja.
Keller kuului Yhdysvaltain maajoukkueeseen sen voittaessa kultaa Helsingin kesäolympialaisissa 1952. Keller pelasi kahdessa ottelussa tehden yhteensä kolme pistettä.
Mustapääkutoja
Mustapääkutoja (Ploceus melanocephalus) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Mustapääkutojaa tavataan laajalla alueella Afrikan länsi-, keski- ja itäosissa. Lajin on kuvattu olevan yleinen suurimmassa osassa levinneisyysaluettaan, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Eric van de Poele
Eric van de Poele (s. 30. syyskuuta 1961 Verviers, Belgia ) on belgialainen autourheilija. Hän osallistui 29:een Formula 1 -osakilpailuun saavuttamatta yhtään MM-pistettä.
Vuonna 1989 van de Poele kilpaili Formula 3000 -sarjassa. Hän voitti Belgian- ja Benelux Formula Ford -mestaruudet ja ehti kilpailla myös muun muassa Britannian Formula 3:ssa sekä Britannian ja Belgian rata-auto-sarjoissa ennen siirtymistään F1:een.
Van de Poele siirtyi Brabhamille kaudeksi 1992. Tallilla talousongelmia eikä auto sen takia ollut paras mahdollinen. Van de Poele siirtyi kesken kauden Fondmetal-talliin, mutta Fondmetalkin ajautui talousongelmiin ja van de Poele sai lähteä. Parhaaksi tulokseksi jäi Belgian GP:n kymmenes sija.
Kaudella 1993 van de Poele oli Tyrrellin testikuljettaja eikä ajanut yhtään kilpailua. Kauden jälkeen hän siirtyi kilpailemaan rata-autosarjoihin. Vuosina 1995 ja 1996 hän oli mukana voittamassa Sebringin 12 tunnin ajoa. Hän on ajanut muun muassa DTM:ssä.
24 – Troijan hevonen
24 – Troijan hevonen on toinen Suomessa julkaistu 24-televisiosarjaan perustuva kirja. Sen on kirjoittanut Marc Cerasini. Ensimmäisestä osasta poiketen, tällä kertaa Jack Bauerin päivän tapahtumat sijoittuvat Los Angelesiin.
Vaarallista leikkiä
Vaarallista leikkiä on William K. Howardin ohjaama yhdysvaltalainen draama-/mysteerielokuva vuodelta 1934. Pääosissa ovat William Powell, Myrna Loy, Una Merkel ja Rosalind Russell hänen elokuvadebyyttissään. Vaarallista leikkiä perustuu W. E. Woodwardin samannimiseen romaaniin vuodelta 1933, jonka pohjalta Lenore J. Coffee ja Howard Emmett Rogers laativat käsikirjoituksen. Metro-Goldwyn-Mayer -yhtiö tuotti elokuvan.
Vaarallista leikkiä -elokuva kertoo asianajajan laiminlyödystä vaimosta, joka alkaa flirttailla toisen miehen kanssa, joka paljastuu gigoloksi. Kun näytti siltä, että nainen ampui tämän kun mies yritti kiristää häntä, mutta toista naista alettiin syytettään rikoksesta.
Kynsi
Kynnen rakenne
Kynsi on runsasrikkistä keratiinia eli sarveisainetta. Se on samankaltaista valkuaisainetta kuin hiukset. Kynsi koostuu kolmesta kerroksesta. Kynsivallin solut tekevät pintakerroksen, kynnen aiheen solut keskikerroksen ja kynnen pohjan solut alimman kerroksen. Keratiinisolujen välissä on fosfolipidejä, erityisiä rasvoja, jotka tekevät kynnestä taipuisan. Kynnessä ei ole kalsiumia tai muita mineraaleja sen enempää kuin muussakaan keratiinissa. Kynnessä tavataan kymmeniä muutoksia, joista osa on kynnen kehityshäiriöitä (synnynnäisiä), osa jonkin muun taudin ilmentymiä ja osa sieni-infektioita, pääasiassa kynsisilsaa.
Kynnen hoito
Kynnet kasvavat koko ajan, mutta niitä voidaan lyhentää leikkaamalla. Kynsi haurastuu pidetessään, ja silloin siitä on pidettävä erityisesti huolta. Jos kynnet ovat hauraat, täytyy syödä enemmän A-vitamiinia. Jotkut pitävät sormen- ja varpaankynsiensä koristelusta siihen erikseen valmistetulla kynsilakalla, jota on saatavana kauppojen kosmetiikkaosastoilta. Likaisissa olosuhteissa kynnen alle kerääntyy mustat surureunat, jotka voi puhdistaa pois kynsiharjalla. Pitkäaikainen sairaus voi tehdä uran kynteen.
Kynnen tunto
Joskus kynsi voidaan joutua poistamaan, mikäli se on vioittunut tai sen alle on muodostunut infektio. Tämä toimenpide tehdään yleensä paikallispuudutuksen avulla. Naulan tai muun terävän esineen joutuminen kynnen alle on erittäin kivuliasta. Kuitenkaan itse kynnessä ei ole tuntoa, sillä se on kuollutta solukkoa, kuten hiuksetkin. Näin ollen kynnen näkyvää osaa ei voida juurikaan hoitaa, mikäli se on vaurioitunut. Kynteen kohdistuva kova isku saattaa irrottaa kynnen. Ensin kynnen alapuolen verenkierto tyrehtyy ja kynsi tummuu. Tämän jälkeen (3–10 päivää) kynsi nousee ylös ja irtoaa itsestään. Vauriosta riippuen tilalle kasvaa uusi, täydellinen tai hieman epämuodostunut kynsi. Jotkin sairaudet heijastuvat myös kynnenrakenteen muutoksina, kuten esimerkiksi psoriasis. Noin kolmasosalla pälvikaljua sairastavista esiintyy kynsimuutoksia. Kynnen alle saattaa pesiytyä kynsisieni.
Eläinten kynnet
Eläimillä kynnet ovat lajikohtaisesti erilaisia, koirilla ne parantavat varpaiden otetta liukkailla pinnoilla, kissoilla kynnet ovat sisäänvedettävät ja koska ne pysyvät terävinä, ne ovat tehokkaat saalistusaseet. Märehtijöillä kynsiä vastaavat sorkat ja hevosella kaviot. Eläimistä eniten hoidetaan hevosten kavioita, jotka vuollaan oikean muotoisiksi 6-8 viikon välein sekä kengitetään tarpeen mukaan. Lehmien sorkkahoito on nykyisin myös säännöllistä.
Kuolleeksi julistaminen
Kuolleeksi julistaminen vaikuttaa esimerkiksi seuraavasti:
Kuolleeksi julistaminen tuomioistuimen päätöksellä
Tuomioistuimen päätöksellä henkilö voidaan julistaa kuolleeksi hakemuksesta piankin tämän katoamisen jälkeen, jos hän on kadotessaan ollut välittömän hengenvaaran aiheuttaneessa onnettomuudessa tai muussa katastrofitilanteessa, ja mikäli hänen pelastumistaan ei voida olettaa. Muutoin kuolleeksi julistamista voidaan hakea odotusajan kuluttua, joka Suomessa on yleensä viisi vuotta siitä, kun henkilö on tiettävästi ollut viimeksi elossa. Odotusaika on vain yksi vuosi, jos kadonnut henkilö on ollut hengenvaarallisissa olosuhteissa kadotessaan tai jos muutoin huomioon otettavat seikat viittaavat, henkilön kuolema on ollut erittäin todennäköinen. Hakemus osoitetaan sille käräjäoikeudelle, jonka tuomiopiirissä kadonneen henkilön kotikunta on viimeksi ollut, tai jos haetaan usean samalla kertaa kadonneen henkilön julistamista kuolleeksi, asian voi käsitellä se tuomioistuin, joka on toimivaltainen heistä jonkun osalta.
Hakemuksen kuolleeksi julistamisesta voi tehdä kadonneen aviopuoliso tai rekisteröidyssä parisuhteessa elänyt partneri, perillinen, tai muu läheinen, kuten avopuoliso tai sisarus. Hakemuksen voi tehdä myös muu henkilö, jos hänelle asialla voi olla oikeudellista merkitystä, kuten testamentin tai henkivakuutuksen edunsaaja. Hakijan on esitettävä selvitys kuolleeksi julistamisen edellytyksistä. Velvollisuutta hakea kuolleeksi julistamista ei ole.
Jos on selvitetty, että kuolleeksi julistamisen edellytykset täyttyvät, tuomioistuimen on kutsuttava kadonnutta henkilöä ilmoittautumaan tuomioistuimelle. Sama koskee kaikkia niitä, jotka voivat antaa tietoja siitä, onko kadonnut henkilö elossa vai kuollut. Kutsu julkaistaan kuulutuksella kuukauden ensimmäisessä virallisessa lehdessä.
Kuolinpäiväksi määrätään se päivä, jona kadonnut henkilö todennäköisimmin on kuollut. Jos sitä ei voida määrittää, merkitään kuolinpäiväksi se päivä, jolloin hän todennäköisesti viimeistään on kuollut. Mikäli sekään ei ole määriteltävissä niin kuolinpäiväksi merkitään se päivä, jona on kulunut viisi vuotta siitä, kun kadonnut henkilö on tiettävästi viimeksi ollut elossa.
Kuolleeksi julistaminen Digi- ja väestötietoviraston päätöksellä
Kuolinpäivä merkitään tarkasti, mikäli pystytään määrittämään päivä, jolloin henkilö todennäköisesti on kuollut. Ellei päivää voida selvittää, kuolinpäiväksi on määrättävä 1. päivä tammikuuta sinä vuonna, joka ensiksi alkaa sen jälkeen, kun on kulunut sata vuotta henkilön syntymästä ja viisi vuotta siitä, kun hän on tiettävästi viimeksi ollut elossa.
Historia
Laki kuolleeksi julistamisesta uusittiin Suomessa viimeksi 9. maaliskuuta 2005. Suomessa kuolleeksi julistaminen saattoi aiemmin tyypillisesti tapahtua kymmenen vuoden kuluttua siitä, kun henkilö oli ollut tiettävästi viimeksi elossa. Odotusaika lyheni kolmesta yhteen vuoteen, mikäli henkilö oli kadonnut olosuhteissa, joissa hänen voitiin todeta olleen välittömässä hengenvaarassa.
Esimerkiksi vuoden 2004 Kaakkois-Aasian tsunamikatastrofia pidettiin laissa välittömän hengenvaaran aiheuttaneena onnettomuutena, mikäli asian käsittely tuli oikeuteen uuden lain voimaantulon jälkeen. Mikäli kadonnut henkilö oli hyökyaallon tullessa todistettavasti ollut paikassa, jossa aalto aiheutti välittömän hengenvaaran, eikä ollut syytä olettaa hänen pelastuneen, voitiin henkilö julistaa kuolleeksi ilman odotusaikaa. Esimerkiksi mikäli henkilö oli silminnäkijän mukaan jäänyt hyökyaallon alle tai hänen tiedettiin olleen aallon tullessa tuhoutuneen merenrantahotellin tiloissa, voitiin soveltaa kuolleeksi julistamista ilman odotusaikaa. Esimerkit eivät kuitenkaan ole tyhjentäviä.
Aiheesta muualla
(KKO 1933 I 14) (KKO 1953 II 156) (KKO 1959 II 6)
Vincenzo Aita
Vincenzo Aita (s. 14. syyskuuta 1948) on italialainen PRC- eli Partito della Rifondazione Comunista -poliitikko. Hän oli Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 2006–2009 ja kuului GUE/NGL-ryhmään. Aita on syntynyt Campanian maakunnan Ebolissa.
Kultaselkäkutoja
Kultaselkäkutoja (Ploceus jacksoni) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys
Kultaselkäkutojaa tavataan Itä-Afrikassa. Lajin on kuvattu olevan paikallisesti yleinen ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Aristoteleen psykologia
Aristoteles määritteli psykologian tieteeksi, joka tutkii sielua (kreik. psykhe, lat. anima) ja sen ominaisuuksia. Sen keskeisimpiin piirteisiin kuuluu näkemys sielusta kaikki elävät olennot elävöittävänä tekijänä. Aristoteleen psykologia on todennäköisesti muotoutunut hänen kypsemmän kautensa aikana, kun hän johti omaa Lykeionin peripateettista kouluaan (334-323 eaa.).
Aristoteleen psykologiset teokset
Sielusta-teoksen lähestymistapa oli melko epäempiirinen, ja se tutki aistimista, ajattelua sekä sielun ja ruumiin välisiä suhteita korkeammalla ja teoreettisemmalla abstraktiotasolla. Se määritteli tutkimusongelman kysymällä "ovatko kaikki mielenliikutukset yhteisiä sille, joka omistaa sielun, vai onko olemassa mielenliikutuksia, jotka ovat ominaisia sielulle itselleen?". Aristoteles halusi siis tietää, ovatko kaikki psyykkiset ilmiöt samalla myös ruumiin materiaalisia ilmiöitä. Pieniä tutkielmia puolestaan sovelsivat empiirisempää lähestymistapaa, tutkien Aristoteleen omin sanoin "sielulle ja ruumiille yhteisiä ilmiöitä".
Koska Aristoteles käsitti sielun yleiseksi kaikkeen elämään liittyväksi tekijäksi, psykologia tarkoitti hänelle kaiken elävän tutkimista, eikä pelkästään järjellisen mielen omaavien eläimien eli ihmisten tutkimista. Niinpä Sielusta käsitteli myös kasvi- ja eläinsielujen toimintaa ihmissielujen lisäksi. Aristoteles käsitteli psykologiassa myös elämän luonnetta yleensä; näin sen ala oli huomattavasti laajempi kuin psykologian ala nykyisin.
Aristoteleen teosta Sielusta on tutkittu pitkään ja siksi jopa sen keskeisimmistä kohdista on hyvin erilaisia tulkintoja. Teoksessa esitetyt ajatukset ovat kuitenkin sukua monille nykyisen mielenfilosofian lähestymistavoille, joten Aristoteleen psykologian tutkiminen on herännyt uudestaan eloon.
Sielu
Aristoteleen mukaan kaikilla elävillä olennoilla on sielu. Hän määritteli, yleisen hylemorfistisen periaatteensa mukaisesti, että sielu on elävän olion muoto ja ruumis sen aine, toisin sanoen sielu on luonnollisen, elimellisen ja potentiaalisesti elävän ruumiin (eli aineellisen muodon) ensimmäinen aktuaalisuus (eli aineeton muoto). Näin ruumista ja sielua ei voi erottaa toisistaan. Hän opetti, että sieluja on kolmen tasoisia, kasvi-, eläin- ja ihmissieluja.
Aristoteles opetti, että juuri sielu on se, mikä tekee ruumiista elävän olennon; se on vastuussa siinä tapahtuvasta muutoksesta ja liikkestä. Hän vastusti jossain määrin Platonin näkemystä siitä, että sielu olisi kuolematon ja ruumiista täysin erillinen.
Mieli
Aristoteleelle kyky tietää ja ymmärtää asioita oli nimenomaan ihmiselle ominainen piirre. Näin järjen omaaminen oli olennaista ihmisenä olemiselle, samoin kuin aistiminen oli oleellista eläimelle ja ravitseminen kasville. Ymmärtämisen lisäksi ihmiselle olivat yhtä oleellisia kaikenlainen suunnittelu ja harkitseminen ennen toimintaa. Näin tutkiessaan mieltä Aristoteles tutki nimenomaan sitä, mikä tekee ihmisestä ihmisen.
Ajattelun toiminnan Aristoteles kuvasi vertaamalla sitä aistimiseen. Aistittaessa ihminen ottaa ruumiinsa aisteilla vastaan havaintoja, ja muodostaa niistä sielunsa kyvyillä jonkinlaisen järkeävän aistitun muodon. Ajattelussa ihminen vastaavasti ottaa vastaan älyllisen muodon, ja muodostaa niistä älyllisillä kyvyillään järkevän ajatuksen. Ihmisen mieli vastaanottaa siis jonkin ajatellun kohteen vaikutuksen, ja mieli mukautuu tähän kohteeseen tulemalla sen "kaltaiseksi" tai "muotoiseksi".
Jos siis otetaan mikä tahansa ajattelija S ja mikä tahansa ajattelun kohde O, S ajattelee O:ta jos ja vain jos:
Halu
Aristoteleen mukaan kaikki eläimet ovat jossain määrin aktiivisia ja jossain määrin passiivisia sekä aistimisen että ajattelun suhteen. Aistiminen vaatii valintojen tekemistä ja ajattelu valintojen lisäksi abstrahointia. Tämän lisäksi Aristoteles kuvasi eläinten keskeiseksi ominaisuudeksi sen, että ne suuntautuvat ja liikkuvat haluamiensa asioiden mukaan tai niitä kohti. Aristoteles päätyi siihen, että sielu oli keskeisenä tekijänä kaikessa tässä liikkeessä. Samalla Aristoteleen psykologia lähestyi hänen fysiikkaansa, jolle oli keskeistä liikkeen syiden selvittäminen.
Aristoteles katsoi, että kaikki teot, sekä inhimilliset että eläimelliset, seuraavat halusta, joko tiedostetusta tai tiedostamattomasta sellaisesta. Vaikka aikaisemmin erityyppisten sielujen keskeisimmäksi kyvyksi oli mainittu ravitseminen, aistiminen ja mieli, Aristoteles joutui toteamaan, ettei yksikään niistä selittänyt liikettä täysin. Kasveilla oli tarve pyrkiä ravintoa kohti, mutta ne eivät liikkuneet. Myös jotkut eläimet, vaikka aistivatkin, pysyivät hänen mukaansa paikallaan — esimerkkeinä hän käytti ostereita, joita oli tutkinut eläinopillisissa teoksissaan. Myöskään mieli ei suuntautunut ensisijaisesti sellaisia asioita kohti, jotka antaisivat käskyjä liikkumaan, vaan tämä seurasi haluista. Lopulta Aristoteles päätyi siihen, etteivät halutkaan voineet liikuttaa ihmistä vastustamattomasti, sillä vahvaluonteiset ihmiset pystyivät hallitsemaan niitä järjellä.
Näin Aristoteles päätyi siihen, että eläimessä tulee olla erillinen haluava sielun kyky (orektikon), jonka tehtävänä oli laittaa eläimet liikkelle. Hän ymmärsi, että tämä oli osittain ristiriidassa sen kanssa, että mieli ei voisi saada aikaan liikettä. Näin hän päätteli liikkeen olevan seurausta sekä halusta että käytännöllisestä järjestä, jotka toimivat tiiviisti yhdessä. Käytännöllinen järki saa liikkeen aikaan silloin, kun se suuntautuu johonkin haluttavaan jonakin haluttavana. Teot suuntautuvat sellaisia asioita kohti, jotka ovat tai näyttävät olevan jotain hyvää. Tässä Aristoteles alkoi lähestyä Nikomakhoksen etiikassa kuvattuja ihmisen eettisiä päämääriä, kuten onnellisuuden tavoittelua.
Kaarle Filip
thumb|Kaarle Filip, muotokuva noin vuodelta 1621. Kaarle Filip (22. huhtikuuta 1601 Tallinna, Ruotsin valtakunta – 25. tammikuuta 1622 Narva, Ruotsin valtakunta) oli Ruotsin prinssi, kuningas Kustaa II Aadolfin nuorempi veli, joka oli ehdolla Venäjän tsaariksi niin sanottuna sekasorron aikana vuosina 1611–1613. Hän oli Södermanlandin, Närken ja Värmlannin herttua. Hän oli Ruotsin viimeinen herttua, jolle kuului oikea perinnöllinen herttuakunta.
Kaarle Filipin vanhemmat olivat Ruotsin kuningas Kaarle IX ja tämän puoliso, Holstein-Gottorpin herttuatar Kristiina. Hän syntyi Räävelin linnassa nykyisessä Tallinnassa. Kaarle Filipin ja hänen isoveljensä Kustaa Aadolfin kasvatuksesta huolehti Johan Skytte. Vuonna 1609 Kaarle Filipin läänitykseksi annettiin aiemmin hänen isälleen kuulunut Södermanlandin, Närken ja Värmlannin herttuakunta.
Heinäkuussa 1611 Venäjälle edennyt ruotsalainen sotapäällikkö Jakob De la Gardie pakotti Novgorodin säädyt hyväksymään päätöksen, jonka mukaan ne tukisivat Venäjän tyhjäksi jääneelle valtaistuimelle toista Kaarle IX:n pojista. Kun Kaarle IX kuoli saman vuoden lokakuussa ja Kustaa Aadolfista tuli Ruotsin kuningas, päädyttiin tsaariksi De la Gardien neuvosta tarjoamaan tuolloin 10-vuotiasta Kaarle Filipiä. Leskikuningatar Kristiina pyrki viivyttämään poikansa lähettämistä Venäjälle eikä Kustaa II Aadolfkaan edistänyt hanketta tarmokkaasti, sillä hän ei luottanut venäläisiin. Lopulta Kaarle Filip lähetettiin Viipuriin, jossa oli tarkoitus neuvotella venäläisten kanssa tarkemmista ehdoista. Hänen saapuessaan viimein sinne heinäkuussa 1613 Venäjän säätykokous oli jo valinut uudeksi tsaariksi ruhtinas Mikael Romanovin, joten hanke kariutui.
Kaarle Filip nai vuonna 1620 Elisabet Ribbingin, valtiovarainhoitaja Seved Ribbingin tyttären. Heille syntyi yksi tytär, Elisabet Gyllenhielm. Kaarle Filip osallistui vuonna 1621 Kustaa Aadolfin rinnalla sotaretkeen Puolaa vastaan ja osoitti neuvokkuutensa Riian piirityksen aikana. Hän sairastui paluumatkalla ja kuoli Narvassa vain 20-vuotiaana. Kaarle Filip on haudattu Strängnäsin tuomiokirkkoon Ruotsiin. Hänen mukaansa on nimetty hänen isänsä vuonna 1611 perustama Filipstadin kaupunki.
Italiantyöhevonen
thumb|250px|Italiantyöhevosia
Italiantyöhevonen ( tai Tiro Pesante Rapido, myös T.P.R.) on italialainen kylmäverinen työhevosrotu. Se kehitettiin 1800–1900-luvulla Italian maatalouden tarpeisiin, mutta maatalouden koneellistuttua 1900-luvun jälkipuoliskolla rotua on kasvatettu lähinnä teuraaksi.
Ominaisuudet
Italiantyöhevonen on rakenteeltaan raskas mutta siihen nähden ketteräliikkeinen kylmäverinen. Tammojen säkäkorkeus on 148–158 cm, oriiden ja ruunien 150–160 cm, ja täysikasvuiset hevoset painavat 700–900 kg. Italiantyöhevosella on melko kevyt ja kuivapiirteinen pää, leveä otsa ja suora profiili, suuret sieraimet, pienet liikkuvat korvat ja suuret, eloisat silmät. Kaula on lihaksikas, sopivan pituinen ja hyvin kiinnittynyt. Selkä on lyhyt ja leveä, säkä kohtuullisen hyvin muodostunut ja lautaset ovat laajat, lihaksikkaat ja riittävän luisut. Rinta on leveä ja lavat sopivan viistot, runko leveä ja syvä. Raajat ovat melko lyhyet, lihaksikkaat ja asennoiltaan säännölliset, nivelet leveät ja jänteet lujat. Kaviot ovat isot ja hyvänmuotoiset, ja hevosilla on runsaasti vuohiskarvaa. Luonteeltaan italiantyöhevonen on säyseä, ystävällinen, yhteistyöhaluinen ja riittävän vilkas. Väriltään italiantyöhevonen on rautias (liinakko) tai ruunikko. Se voi olla myös päistärikkö (lähinnä rautiaanpäistärikkö), ja valkoiset merkit sallitaan.
Historia
Italiantyöhevonen on lähtöisin Veneton alueelta, Ferraran maakunnasta. Rodun taustalla on useita sittemmin kadonneita paikallisesti kasvatettuja hevosrotuja. Vuonna 1860 perustettu Ferraran oriasema (sittemmin hevosjalostusinstituutti) oli suuresti tekemisissä Veneton tasangon maatalouden kehittämisen ja heti Italian yhdistymisen jälkeen käynnistyneen kansallisen hevosjalostuspolitiikan kanssa. Valtio sijoitti alueelle kaikkiaan kuusi oriasemaa edistääkseen hevoskasvatusta ja vähentääkseen näin valtavia kustannuksia, joita koitui työhevosten tuomisesta ulkomailta.
Ferraran oriasemalla pidettiin aluksi kuuttakymmentä lähinnä paikallista oria, myöhemmin itämaisia, englannintäysiverisiä ja hackney-rotuisia oriita. 1900-luvun alussa asemalla oli 290 oritta, jotka edustivat 19 eri rotua ja joista vain satakunta oli raskaita työhevosia. Samaan aikaan sekä maatalous että armeija (tykistö) alkoivat tarvita yhä lisää raskaita työhevosia, joita oli hyvin huonosti saatavilla; tämän vuoksi maahan tuotiin boulonnais-, ardenneri- ja norfolk roadster -oriita. Vuonna 1911 Ferraran oriasema toi alueelle ensimmäiset bretagnelaisoriit, joista tuli italiantyöhevosen kantaisiä. Bretagnenhevosella olikin hyvin tärkeä vaikutus rodun muotoutumiseen.
Ensimmäinen italiantyöhevosen kontrolloitu ikäluokka syntyi vuonna 1927. Tästä vuodesta alkoi hevosten rekisteröinti ja kantakirjaus. Kaikki oriasemat eivät aluksi käyttäneet bretagnelaisoriita vaan belgiantyöhevosia tai percheroneja. Bretagnelaisjalostus kuitenkin vakiintui, ja rotu kehittyi nopeasti Veronan, Venetsian ja Rovigon alueella. Lopulta päädyttiin omaan yhtenäiseen hevostyyppiin, joka erottui selvästi lähtökohdastaan bretagnenhevosesta.
Käyttö
Työhevosten käyttö on nyky-Italiassa vähäistä, ja monen muun paikallisen hevos- ja aasirodun tavoin italiantyöhevosta kasvatetaan nykyään lähinnä teuraaksi. Hevosenlihan tuotannossa rotua suositaan, koska italiantyöhevonen kasvaa nopeasti ja on runsaslihainen, mikä on viime vuosikymmenet ollut myös rodun tärkein jalostustavoite. Noin 150 yksilöä käytetään kuitenkin edelleen esimerkiksi heinä- ja metsätöissä tai kuormaeläiminä. Italiantyöhevosia kasvatetaan nykyään niin Pohjois-, Keski- kuin Etelä-Italiassakin.
Italiantyöhevoset polttomerkitään kaksi kertaa Veronan maakunnan tunnuksella: ensimmäisen kerran puolen vuoden iässä (vasempaan reiteen), toisen kerran 2,5 vuoden iässä (vasemmalle puolelle kaulaa).
Teuraseläin- ja työhevoskäytön lisäksi italiantyöhevosia käytetään valjakkoajoon, ja niillä voi myös ratsastaa.
Aérospatiale-Matra
Aérospatiale-Matra oli ranskalainen ohjuksia ja lentokoneita valmistanut yhtiö, joka syntyi vuonna 1999 Aérospatialen ja Matra Hautes Technologiesin yhdistyessä. Yhtiö sulautui saksalaisen DaimlerChrysler Aerospace AG:n (DASA) ja espanjalaisen Construcciones Aeronáuticas SA-yhtiön (CASA) kanssa perustaen EADS-yhtiön vuonna 2000.
Aérospatiale-Matra Missiles
Matra loi ohjuksia valmistavan Matra BAe Dynamics-yhtiön yhdessä British Aerospace Dynamics-yhtiön kanssa vuonna 1996. Matra kuitenkin ylläpiti omaa ohjuksiin erikoistunutta tytäryhtiötä (Matra Missiles). Tästä tuli Aérospatiale Matra Missiles (AMM) vuonna 1999 – sekin liittyi EADS:iin, jossa se oli ensin Aérospatiale Matra Missiles muuttuen osaksi EADSin MBDA-ohjusyhtiötä.
Taškentin julistus
Taškentin julistus päätti toisen Intian–Pakistanin sodan vuonna 1966. Silloin rauhanjulistus tehtiin Uzbekistanin pääkaupungissa tammikuussa. Sen allekirjoitti Pakistanin puolesta Ayub Khan ja Intian puolesta Lal Bahadur Shastri.
Charlie Hoag
Charles ”Charlie” Monroe Hoag (19. heinäkuuta 1931 Tulsa, Oklahoma – 8. maaliskuuta 2012 Kansas City, Missouri) oli yhdysvaltalainen koripalloilija, amerikkalaisen jalkapallon pelaaja ja olympiavoittaja.
Hoag pelasi Kansasin yliopistossa koripalloa ja amerikkalaista jalkapalloa 1950–1953. Phog Allenin valmentamassa Kansas Jayhawksin koripallojoukkueessa Hoag pelasi 1950–1951 ja 1951–1952. Jälkimmäisellä kaudella Jayhawks voitti NCAA:n Big Seven Conferencen mestaruuden. Hoag oli yksi seitsemästä Jayhawks-pelaajasta Yhdysvaltain maajoukkueessa, kun se voitti kultaa Helsingin kesäolympialaisissa 1952. Hoag pelasi seitsemässä ottelussa tehden yhteensä 20 pistettä.
Amerikkalaisessa jalkapallossa Hoag valittiin 1950 ja 1952 NCAA:n konferenssin tähdistökentällisen halfbackiksi. Hän oli Jayhawksin kapteeni 1952. Helsingin olympiaturnauksen jälkeen hänen oli tarkoitus aloittaa uusi kausi amerikkalaisessa jalkapallossa, mutta paha polvivamma lopetti hänen urheilu-uransa kokonaan. Cleveland Browns varasi hänet kuitenkin NFL:ään varaustilaisuudessa 1953.
Hoag kuoli maaliskuussa 2012.
Haarapalpakko
Haarapalpakko (Sparganium erectum) on vedessä ja rannalla elävä osmankäämikasveihin kuuluva kasvi.
Haarapalpakko on levinnyt laajalle Euroopassa ja siitä itään Japaniin ja Koreaan asti. Sitä tavataan myös pienellä alueella Pohjois-Amerikan länsiosassa.
Olut
thumb|upright|Olutta [[Olutlasi|lasissa]] Olut on maltaista, humalista ja vedestä käyttämällä valmistettu alkoholipitoinen mallasjuoma.
Kaarle Kustaa (Ruotsin prinssi)
Kaarle Kustaalle annettiin syntyessään arvonimi Suomen suuriruhtinas. Hän oli viimeinen Ruotsin kuningasperheen jäsen (ja ainoa Holstein-Gottorpin dynastiasta), jolla oli tämä arvonimi. Vuoden 1802 Suomen-vierailullaan Kustaa IV Aadolf lupasi kasvattaa Kaarlen Turun Akatemiassa. Prinssin kuoltua Turun Akatemia vietti hänen muistokseen surujuhlan, ja Johan Fredrik Wallenius piti siellä sittemmin painettuna julkaistun muistopuheen. Kaarle Kustaa on haudattu Riddarholmenin kirkkoon Tukholmaan.
Olut
Olut on maailman vanhin ja suosituin alkoholijuoma. Maailman yleisin oluttyyppi on vaalea lager, joka on hyvin suosittu myös Suomessa.
Varhainen historia
Olutta on valmistettu varhain eri maanosissa niiden paikallisista kasveista. Lähi-idässä olut tehtiin ohrasta ja vehnästä, Amerikassa maissista, Aasiassa riisistä ja Afrikassa durrasta.
Varhaisimmilta, yli 10 000 vuotta vanhoilta viljelyalueilta Anatoliassa on löydetty merkkejä oluen valmistuksesta. Koska silloin ihmisten määrä ei ollut vielä suuri ja pääelinkeinona oli metsästys sekä keräily, niin on esitetty teoria, että ihmiset alkoivat viljellä ohraa ja vehnää tarkoituksenaan valmistaa suurempia määriä olutta kulttijuhliin. Oluen valmistustaito levisi viljelijäkansojen vaeltaessa Välimerta pitkin Eurooppaan.
Sairaala LP
Sairaala LP on rap-artisti Altiksen ensimmäinen omakustanne albumi. Se on julkaistu vuonna 2009.
Olut
Varhainen historia
Varhaisimmat dokumentit oluesta ovat peräisin Sumerista, jonka savitaulussa noin vuodelta 4000 eaa. kuvattiin oluen juontia. Vanhin valmistusprosessin kuvaus on 3900-vuotias. Hammurabin laki sääti, että olutta ylihintaan myyvät ravintolanpitäjät oli hukutettava. Sumerilaiset valmistivat ilmeisesti yli kymmentä erityyppistä olutta. Tavallisimmin olut valmistettiin osittain paistetusta leivästä, jota liotettiin vedessä ja maustettiin kuminalla, inkiväärillä, muskottipähkinällä, hunajalla, katajalla, hedelmillä tai marjoilla ja joskus kukilla.
thumb|Muinaisesta Egyptistä peräisin oleva malli, jossa kuvataan oluen valmistusta Egyptissä oli luultavasti suuria panimoita. Muinaisegyptiläistä olutta pantiin faarao Tutankhamonin aikaisesta keittiöstä saatujen näytteiden perusteella emmervehnästä, jota kuivatettiin maltaiksi auringonpaahteessa. Humalaa tuskin käytettiin, mutta korianteria ja katajaa mahdollisesti. Muinaiset egyptiläiset käyttivät myös taatelisokeria, joka pidensi oluen säilyvyyttä ja mahdollisti suurten määrien valmistuksen ja myynnin.
Wayne Glasgow
Victor Wayne Glasgow (17. tammikuuta 1926 Dacome, Oklahoma – 31. joulukuuta 2000 Bartlesville, Oklahoma) oli yhdysvaltalainen koripalloilija ja olympiavoittaja.
Olut
Varhainen historia
Oluella oli muinaisissa kulttuureissa usein uskonnollinen rooli: valmistajina toimivat usein papit ja papittaret, ja Egyptissä hautakammioihin jätettiin olutta vainajan matkalle tuonpuoleiseen. Olutta käytettiin myös maksuvälineenä, ja sumerit panivat oluen verolle.
Wayne Glasgow
Glasgow kuului Yhdysvaltain maajoukkueeseen sen voittaessa kultaa Helsingin kesäolympialaisissa 1952. Glasgow pelasi kuudessa ottelussa tehden yhteensä 27 pistettä.
Olut
Antiikin aikana ja keskiajalla
Antiikin aikana viini syrjäytti oluen Etelä-Euroopassa, sillä viini kasvaa siellä hyvin ja sitä oli helpompi valmistaa kuin olutta. Oluen panotaito levisi Alppien pohjoispuolelle Saksaan, Belgiaan, Ranskaan, Britanniaan ja Skandinaviaan. Keskiajalla oluen valmistuksesta Euroopassa vastasivat etupäässä munkkiveljeskunnat. He ottivat ensimmäisinä käyttöön kylmävarastoinnin, mikä pidensi oluen säilyvyyttä sekä pehmensi ja paransi sen makua. Munkit saivat juoda olutta myös paaston aikana, ja keskiajalla se olikin turvallisempaa kuin vesi, joka oli usein saastunutta. Kodeissa olutta valmistivat yleensä naiset osana ruoanvalmistusta.
Humalaa alettiin todennäköisesti käyttää olueen 700- tai 800-luvulla. Ensimmäinen kirjallinen todiste sen käytöstä on 1100-luvulta saksalaisen benediktiininunnan Hildegard Bingeniläisen kirjoituksista. Vähitellen humala syrjäytti muut oluen mausteet.
thumb|1500-lukulainen panimo Baijerissa tuli vuonna 1516 voimaan oluen puhtauslaki ”Reinheitsgebot”, joka rajasi oluen valmistusaineiksi veden, mallasohran tai -vehnän ja humalan (hiivaa ei vielä tunnettu). Moni panimo Saksassa ja muualla noudattaa yhä vapaaehtoisesti tätä lakia, vaikka se ei enää olekaan voimassa.
Uudella ajalla
Suurteollisuudeksi oluenpano alkoi muuttua vuonna 1722 kun Ralph Harwood perusti Lontooseen Bell-panimon. Panimo alkoi valmistaa kokonaisin tynnyreittäin olutta, jota myöhemmin alettiin kutsua portteriksi. Olutteollisuuden alkuaikoina valmistettiin vain tummia ja sameita pintahiivaoluita eli portteria, stoutia ja alea. Pohjahiivakäymistä alettiin teollisesti hyödyntää 1830-luvulla. Vaalean lagerin keksi vuonna 1842 böömiläinen Pilsenin Porvaripanimo. Vuosisadan loppuun mennessä vaaleasta lagerista tuli maailman johtava oluttyyppi, ja pintahiivaoluet jäivät pitkäksi aikaa unohduksiin. Kehittyneen lasinvalmistustekniikan ansiosta vanhat keraamiset kolpakot korvattiin lasisilla, mikä korosti pilsnertyyppisten lagereiden väriä ja kirkkautta.
Louis Pasteurin ansiosta ymmärrettiin kunnolla hiivan merkitys oluen valmistuksessa, ja pian olutpanimot kykenivät eristämään sopivimmat hiivakannat.
Olutpullot alkoivat yleistyä 1800-luvun lopulla, vaikka kunnon korkkeja ei vielä ollutkaan saatavilla. Tanskalainen Pindstofte patentoi vuonna 1886 pullotuskoneen, joka pystyi täyttämään kahdeksan pulloa samanaikaisesti.
Oluentuotanto ja -kulutus lisääntyivät voimakkaasti 1800-luvun loppupuolella. Panimoteollisuudelle tuottivat ongelmia ensimmäiset raittiusliikkeet sekä 1900-luvun maailmansodat. Pienpanimot myytiin suuremmille panimoille tai lakkautettiin, ja 1960-luvulla maailman oluen tuotanto oli muutaman monikansallisen jättiyhtiön hallinnassa. Perinteisten oluttyyppien nousu alkoi 1970-luvulla kun Englannissa perustettiin kansalaisliike Campaign for Real Ale (CAMRA). Sen jälkeen pienpanimot perinteisine ja monipuolisine oluineen ovat jälleen alkaneet saada osansa maailman olutmarkkinoista, ja myös oluen kotivalmistuksen suosio on kasvanut.
Islannissa olut oli kokonaan kielletty vuosina 1915–1989.
Suomessa
Suomeen olut tuli asutuksen ja kaskiviljelyn mukana. Kalevalan 20. runossa kerrotaan oluen raaka-aineiksi ohra ja humala sekä käymisen käynnistäjäksi mesiheinä. Oluen seppänä on Osmotar ja olutta tuottava jumala on Pellonpekko. Oluen merkityksestä kertoo se, että Kalevalassa kerrotaan oluenpanosta kaksi kertaa vuolaammin kuin maailman luomisesta.
Keskiolut vapautettiin ruokakauppoihin ja kahviloihin 1. tammikuuta 1969. Luvan myöntäminen keskioluen myyntiin ja anniskeluun jäi kunnille, joissa varsinkin maaseudulla käytiin ankaraakin kädenvääntöä asiasta. Muun muassa viitostien varrella Itä-Suomessa oli 1980-luvulla jopa satojen kilometrien mittaisia keskiolutkieltoalueita. Asia muuttui EU-lainsäädännön myötä, ja 1990-luvun puolivälissä pienpanimokulttuuri alkoi elpyä. 2000-luvulla jotkut tahot ovat ehdottaneet keskioluen palauttamista Alkoon, viimeksi Keskusta alkuvuodesta 2015.
Raaka-aineet
Oluen alkuperäiset valmistusaineet ovat mallastettu vilja, vesi ja hiiva. Satojen vuosien ajan olutta maustettiin lisäksi monenlaisilla mausteilla, yrteillä ja hedelmillä. Humalaa alettiin käyttää oluen mausteena Euroopassa 800-luvulla, mutta se yleistyi vasta 1400-luvulla ja syrjäytti keskiajalla oluen maustamiseen käytetyn yrttiseoksen, gruitin.
Litraan olutta käytetään reseptistä riippuen 150–180 grammaa mallasta ja muutama gramma humalaa.
Panimoiden käyttämä ohra kasvatetaan useimmiten Keski-Euroopassa, Kanadassa, Australiassa tai Yhdysvaltojen luoteisrannikolla. Ohran ohella mallasta valmistetaan myös vehnästä ja rukiista. Vehnäoluessa on pehmeä ja makea maku, ja ruisoluessa mausteinen aromi. Jotkin suuretkin panimot - etenkin Yhdysvalloissa - käyttävät ohran jatkeena joskus myös riisiä tai maissia. Lisäksi olutta valmistetaan myös kaurasta.
Oluen valmistuksessa saatetaan käyttää myös mallastamatonta viljaa, ohratärkkelystä tai sokeria, joilla halutaan vaikuttaa oluen makuun. Sokeri myös parantaa käymistä.
Oluthiivakantoja on käytössä tuhansia, ja jokaiseen olueen valitaan aina omanlaisensa hiiva. Hiivat on vanhastaan jaettu kahteen pääryhmään, pintahiivoihin (Saccharomyces cerevisiae) ja pohjahiivoihin (S. carlsbergensis tai S. uvarum). Pintahiivat toimivat huoneenlämmössä ja nousevat käymisen päättyessä oluen pinnalle. Pohjahiivat kestävät kylmyyttä ja laskeutuvat tankin pohjalle, ja ne voivat kasvaa sokerimelibioosissa toisin kuin pintahiivat. Nykyisin kaikki hiivat kuuluvat tieteellisessä luokitelussa ensin mainittuun, eli S. cerevisiae -ryhmään. Spontaanikäytetyissä oluissa hiiva tulee olueen ilmasta.
Valmistus
Oluen valmistusta kutsutaan oluen panemiseksi. Oluen valmistuksessa valtaosa mallastetun viljan hiilihydraatteista muuttuu käymisprosessissa hiivan avulla alkoholiksi.
Viljaraaka-aineen mallastaminen aloitetaan liottamalla viljaa vedessä kahdesta kolmeen päivää. Tämän jälkeen liotetun viljan annetaan itää useiden päivien ajan. Idättämisessä viljan tärkkelys pilkkoutuu lyhytketjuisemmaksi ja tärkkelystä sokereiksi hajottavat entsyymit (amylaasit) aktivoituvat. Idättämisen jälkeen vilja rouhitaan ja kuivataan. Itäminen siis keskeytetään siinä vaiheessa, kun juuri- ja varsi-idut ovat vasta alkaneet muodostua, eikä tärkkelys ole vielä täysin sokeroitunut (hydrolysoitunut). Maltaan väri, maku ja sokeripitoisuus riippuu sen valmistustavasta. Kuivattamislämpötilalla pystytään vaikuttamaan oluen tummuuteen ja makuun. Kevyt paahto saa aikaan vaaleaa mallasta ja olutta, voimakas paahto tummaa. Lisäksi erittäin voimakas paahto kiteyttää sokerin ja paahtamista jatkettaessa sokeri lopulta karamellisoituu. Panimo voi sekoittaa useaakin mallasta saadakseen halutun maun ja värin.
Paahdettu mallas mäskätään kuumalla vedellä tai keittämällä, jolloin entsyymit pilkkovat maltaissa olevan tärkkelyksen liukoiseen muotoon: käymiskelpoisiksi sokereiksi. Lisäksi mäskissä on aminohappoja, rasvahappoja, vitamiineja ja kivennäisaineita. Veden ohella mäskissä on eniten sokereita, joista tärkein on maltoosi eli mallassokeri. Tärkkelyksen sokeroitumatta jäänyt osuus koostuu keskipitkistä hiilihydraateista, dekstriineistä. Mäski siivilöidään vierteeksi, joka on jo sellaisenaan käymiskelpoinen neste. Vierre kuitenkin keitetään vielä humalan kanssa, jolloin olueen saadaan lisää tuoksua ja katkeruutta. Humalan jäämät eli rupa ja vierre erotetaan toisistaan yleensä linkoamalla. Kantavierreväkevyys kertoo vierteen liuenneen kuiva-aineen - sokereiden, dekstriinien ja muiden kiintoaineiden määrän ennen käymisprosessia. Oluen jäännösuutepitoisuus on käymisen jälkeinen kiintoainemäärä, eli kantavierteen kiitoainesmäärä vähennettynä käymisprosessissa alkoholiksi muuttuneiden sokereiden määrällä. Käymisprosessi kestää pintahiivaoluilla 15–22 °C:n lämpötilassa 2–5 päivää, minkä jälkeen olutta kypsytetään muutama päivä matalammassa lämpötilassa. Pohjahiivaoluilla käyminen tapahtuu 8–12 °C:n lämpötilassa noin viikossa ja kypsytys noin 2–3 viikkoa, vahvoissa oluissa jopa kolme kuukautta. Suomessa kehitetyllä hiivan immobilisoinnilla kypsytys voidaan toteuttaa jopa kahdessa tunnissa. Tekniikan ovat ottaneet käyttöön ainakin Sinebrychoff ja Hartwall.
Käymisen ja kypsytyksen jälkeen suurin osa oluista suodatetaan. Suodatusvaiheessa oluesta poistetaan hiiva ja proteiinit, jolloin olut kirkastuu ja sen säilyvyys paranee. Jotkin panimot pastöroivat oluensa sen tasapainon ja hygienisyyden parantamiseksi. Pastörointi pidentää oluen säilyvyyttä, mutta vaikuttaa oluen makuun. Suodatettuun olueen voidaan vielä lisätä sokeria, hiivaa tai humalaa, jolloin se jatkaa kypsymistään ja joskus myös käymistään kunnes hiiva on kuluttanut kaiken sokerin. Juoma kypsytetään pulloissa tai tynnyrissä, joka voi olla puuta tai metallia. Vähittäismyyntiin tarkoitettu olut pakataan yleensä lasipulloihin tai tölkkeihin.
Oluttyypit
Eri oluttyyppien erot eivät ole aina selvästi rajattuja, eikä mitään kansainvälistä panimoita sitovaa ohjeistoa ole. Perinteisesti oluet nimettiin valmistusseutujensa mukaan. Nykyinen oluiden tyyppiluokitus perustuu pitkälti olutasiantuntija Michael Jacksonin 1970-luvulla kirjoissaan kehittämään järjestelmään, jossa oluet jaetaan pääluokkiin käymistapansa mukaan:
Teknisesti ottaen spontaanikäymisellä valmistetut oluet ovat pintahiivaoluita, mutta ne lasketaan tavallisesti omaksi pääluokakseen, koska ne poikkeavat huomattavasti muista oluttyypeistä.
Valmistajat ja kulutus eri maissa
thumb|400px|Oluen vuosittainen kulutus maailmalla maittain asukasta kohti.
Suurimmat panimoalan yritykset ovat monikansallisia suuryrityksiä, jotka laajentuvat voimakkaasti yritysostojen ja -sulautumisten ansiosta. Maailman neljä suurinta panimoyhtymää vuonna 2014 ovat Anheuser-Busch InBev (Belgia), SABMiller (Etelä-Afrikka/Yhdistynyt kuningaskunta), Heineken (Alankomaat), Carlsberg (Tanska) ja China Resources Enterprise (Kiina). Yhdessä ne hallitsevat olutmarkkinoista hiukan yli 50 prosenttia, joista AB InBev yksin 30 prosenttia.
Olutta valmistettiin vuonna 2016 teollisesti noin 184 miljardia litraa. Suurimmat oluenvalmistajamaat olivat Kiina (24,2 % koko maailman tuotannosta), Yhdysvallat (12 %), Brasilia (7,4 %), Meksiko (5,7 %) ja Saksa (5,2 %).
Vuonna 2010 eniten olutta asukasta kohti kulutettiin Tšekissä, Irlannissa, Saksassa ja Australiassa.