cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kroatian parlamenttivaalit 1992
Kroatian parlamenttivaalit 1992 toimitettiin Kroatiassa 2. elokuuta 1992. Vaalit olivat ennenaikaiset. Vaaleissa valittiin 138 edustajaa tuolloin kaksikamariseen Kroatian parlamenttiin. Vaalit olivat maan itsenäisyyden ajan ensimmäiset. Vaalien äänestysprosentti oli noin 76. Ääniä annettiin n. 2,69 miljoonaa, joista n. 125 000 hylättiin. Vaalit voitti Kroatian demokraattinen liitto, joka sai lähes puolet äänistä ja 85 paikkaa parlamenttiin. Valituista kuusi oli naisia. Yleisimmät valittujen ammatit olivat opettaja tai professori (30) ja asianajaja (27). Vaalien jälkeen 8.9.1992 pääministeriksi nousi Hrvoje Sarinic.
Tulokset
Paikkajako vaalien jälkeen:
Verneri Kinnunen
Verneri Kinnunen (s. 2. huhtikuuta 1993 Jyväskylä) on suomalainen pikaluistelija, joka edustaa seuratasolla Jyväskylän KENSU:a. Häntä valmentaa Ruotsin maajoukkueen päävalmentaja Mattias Hadders.
Kinnunen on voittanut yleisluistelun Suomen mestaruuden kausilla 2014 ja 2015.
Ernesto Cardenal
Ernesto Cardenal (20. tammikuuta 1925 – 1. maaliskuuta 2020 ) oli nicaragualainen pappi ja runoilija. Hän oli aktiivinen Nicaraguan vallankumouksessa, ja hänestä tuli sandinistihallituksen kulttuuriministeri vuonna 1979.
Jo vuonna 1965 Cardenal perusti seurakunnan ja saarnasi vapautuksen teologiaa maanviljelijöille Solentinamen saarilla Nicaraguajärvellä. Cardenal, joka oli itsekin kuvanveistäjä, rohkaisi asukkaita luoviin harrastuksiin, ja saarille tuli muitakin taiteilijoita.
Vuonna 1985 paavi erotti Cardenalin ja muita marksilaisia vapautuksen teologian edustajia pappisvirasta. Cardenal erosi sandinisteista 1995, ja vuonna 2019 katolinen kirkko peruutti hänelle annetut rangaistukset.
Cardenalin teos La hora 0 (1969, nimiruno antologiassa Kello 0 1969) on vallankumouskirjallisuuden klassikkoja.
Cardenal on ollut neljä kertaa Nobelin kirjallisuuspalkinnon ehdokas vuodesta 2005 alkaen.
Atella
Atella oli muinaisten oskien kaupunki Campaniassa nykyisten Sant'Arpinon ja Frattaminoren kaupunkien läheisyydessä. Atellan kaupunki roomalaistui 300-luvulla eaa. mutta säilytti oman rahansa. Kaupungin asemakaava oli puolisuunnikkaan muotoinen ruudukko, joka sisälsi kolme pääkatua poikkikatuineen. Kaupunki menetti elinvoimansa keskiajalla 900-luvulla, mutta kaupunginmuurien, omakotitalojen, ns. Vergiliuksen puutarhan ja monien hautapaikkojen rauniot ja jääntet ovat vielä nähtävissä.
Atella oli kuuluisa improvisoiduista ilveilynäytöksistä eli atellaaneista (Atellanae). Tämä paikallinen viihdemuoto vaikutti roomalaiseen teatteriin, esimerkiksi Plautuksen (254–184 eaa.) komedioihin.
Historia
Alue oli asuttu jo rautakaudella, mutta Atellan nimi esiintyy historiankirjoituksessa vasta toisen puunilaissodan yhteydessä. On kuitenkin tapana nähdä kohtalonyhteys Atellan ja Capuan välillä ja olettaa, että Capuan pyytäessä vuonna 343 eaa. roomalaisilta apua samnilaisia vastaan myös Atella liityi tähän pyyntöön. Muutamassa vuodessa Atella pääsi tai joutui Rooman kontrolliin. Kaupunki sai Rooman kansalaisoikeudet ilman äänestysoikeutta (civitas sine suffragio) ja säilytti rahanlyöntioikeutensa.
Toisen puunilaissodan aikana Cannaen tappion (216 eaa.) jälkeen Atella muiden Campanian kaupunkivaltioiden mukana siirtyi Hannibalin puolelle. Puolen vaihdosta ei hyvää seurannut, sillä Capuan piirityksen jälkeen vuonna 211 eaa. roomalaiset rankaisivat ankarasti myös Atellaa: kapinan lietsojat teloitettiin paikan päällä, ja asukkaista suurin osa myytiin orjiksi tai pakotettiin asettautumaan kaukaisiin seutuihin. Seuraavana vuonna (210 eaa.) Nucerian asukkaat, joiden oman kaupungin Hannibal oli tuhonnut, sijoitettiin Atellaan.
Tämän jälkeen Atella näyttää nopeasti elpyneen. Cicero puhuu siitä kukoistavana ja tärkeänä municipiumina, jota hän piti erityisen huolenpidon arvoisena. Keisari Augustuksen aikana Atella pysyi kuitenkin vain pienehkönä paikallishallinnollisena yksikkönä.
Atella alkoi rappeutua 900-luvulla. Vuonna 1030 Atellan asukkaat siirrettiin normannikreivi Rainulfin vasta perustamaan Aversan kaupunkiin.
Rakennukset ja löydökset
Atellan muurien jäänteitä on edelleen näkyvissä alueella, jota ympäröi neljä kaupunkimaista taajamaa, "kauppalaa" (pohjoispuolella Succivo, idässä Orta di Atella, kaakossa Frattaminore, lännessä Sant'Arpino). Alueelta on löydetty jäännökset suuresta kylpylärakennuksesta, hautoja sekä lukuisia terrakottaesineitä.
Atellaanit
Kaupungin nimi on jäänyt historiaan ilveilynätöksistä, atellaaneista, jotka tulivat tutuiksi varsinkin roomalaiselle nuorisolle 310-luvulla eaa. Atellaanien oskilaiset henkilöhahmot olivat samalla tapaa vakioisia kuin sittemmin italialaisessa commedia dell'artessa: Bucco 'suurisuu, poskisolisti', Dossennus 'parasiitti, totuudentorvi', Maccus 'patsastelija, läskipää', Pappus 'vaari'. Atellaanit säilyivät yleisön suosiossa aina keisariaikaan saakka.
Halže
Halže on kunta Tachovin piirikunnassa Plzeňin läänissä Tšekissä. Kunnassa asui vuoden 2020 arvion mukaan 940 asukasta. Halžen paikkakunta mainitaan ensi kerran kirjallisissa lähteissä vuonna 1479. Halžen kirkko rakennettiin vuosina 1799–1801. Vuonna 1946 pääosa kunnan saksankielisestä väestöstä karkotettiin toisen maailmansodan jälkitunnelmissa.
Mario Basler
thumb|Mario Basler Mario Basler (18. joulukuuta 1968 Neustadt an der Weinstraße, Länsi-Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Pelaajauransa jälkeen Basler on toiminut valmentajana, viimeksi Rot-Weiss Frankfurtissa vuonna 2017. Hän aloitti valmennusuransa SSV Jahn Regensburgissa vuonna 2004.
Basler pelasi ammattilaisena vuosina 1987–2004 useammassa eri seurassa. Hän on muun muassa voittanut Bundesliigan kaksi kertaa, vuosina 1997 ja 1999, kumpikin Bayern Münchenin riveissä. Basler on voittanut Saksan Liigacupin kolme kertaa peräkkäin 1997–1999; myös nämä mestaruudet tulivat Münchenissä.
Saksan maajoukkueessa Basler pelasi 30 ottelua ja teki niissä kaksi maalia. Baslerin maajoukkueuran huippuhetkiin kuuluivat Euroopan mestaruus vuonna 1996 ja MM-kisat 1994.
Hiljaisuuden torni
Hiljaisuuden torni on zarathustralainen hautaustorni, johon kuolleiden ruumiit viedään haaskalintujen syötäväksi. Tapa johtuu siitä, että zarathustralaiset pitävät ruumiita saastuneina, ja uskonnon mukaan ei ole sallittua antaa niiden saastuttaa puhtaita elementtejä, kuten tulta ja maata. Hiljaisuuden tornit ovat sallittuja ainoastaan uskonnon perinteisillä alueilla Intiassa ja Iranissa.
vasen|pienoiskuva|150px|[[Bombayn hiljaisuuden torni. Kirjan True Stories of the Reign of Queen Victoria kuvitusta.]]
Iranissa tornien käyttö hautaamiseen kiellettiin lailla 1970-luvulla. Kaupungit kasvoivat, ja tarvittiin lisää maata asuntojen rakentamiseen. Intian Mumbaissa hiljaisuuden tornit ovat vielä käytössä, mutta ongelmana on korppikotkien puute. Ne ovat kuolleet ympäristömyrkkyjen vuoksi, ja uskonnon harjoittajat ovat joutuneet etsimään nykyaikaisempia hautaustapoja.
Nykyisin turistit voivat tutustua Iranissa hiljaisuuden torneihin, joista tunnetuin sijaitsee Yazdissa. vasen|pienoiskuva|Hiljaisuuden torni Yazdissa.
Päärynävirvoitusjuoma
pienoiskuva|Ukrainalaista Живчик-merkkistä päärynälimsaa. Päärynävirvoitusjuoma on päärynältä maistuvaa virvoitusjuomaa. Usein maku on kuitenkin keinotekoisesti esanssilla aikaan saatu. Päärynän maku saadaan aikaan etikkahapon ja pentanolin esterillä.
Suomalaisia päärynävirvoitusjuomamerkkejä
Jo lopetettuja samanmakuisia 1970-luvulla olivat Mallasjuoman Asterix- ja Sinebrychoffin Aku Ankka -virvoitusjuomat. Näiden valmistus loppui, kun hahmojen käyttösopimus päättyi.
Saturnus
280px|pienoiskuva|Saturnuksen pohjoisnavan pyöriminen.
Saturnus (symboli: 16px|♄) on kuudes planeetta Auringosta ulospäin laskettuna. Se on jättiläisplaneetta (eli joviaaninen planeetta) ja aurinkokuntamme toiseksi suurin planeetta. Se on nimetty roomalaisen Saturnus-jumalan mukaan.
Saturnus on navoiltaan selvästi litistynyt. Sen halkaisija päiväntasaajalta mitattuna on lähes 10 prosenttia suurempi kuin navalta mitattuna (120 536 km ja 108 728 km). Tämä johtuu planeetan nopeasta pyörimisliikkeestä sekä sen sisäisestä rakenteesta. Saturnus on lisäksi tiheydeltään pienin aurinkokuntamme planeetoista: sen keskitiheys on vain 0,69 g/cm³ eli pienempi kuin vedellä.
O:n tarina
O:n tarina (Histoire d'O) on vuonna 1954 ranskaksi ja englanniksi julkaistu eroottinen romaani rakkaudesta, seksuaalisesta alistumisesta ja hallinnasta. Kirjoittaja Pauline Réage on salanimi. Kirjoittajaksi osoittautui ranskalainen journalisti Anne Cécile Desclos, joka käytti myös salanimeä Dominique Aury. Desclos kertoi asian itse julkisesti 86-vuotiaana vuonna 1994. Alkujaan sarjaksi kirjeitä kirjoitettu romaani oli vastaus Desclosin rakastajan, kirjallisuuskriitikko ja kustantaja Jean Paulhanin, väitteelle, etteivät naiset kykene kirjoittamaan eroottisia romaaneja.
Saturnus
Saturnuksen sisus on Jupiterin kaltainen: keskellä on silikaattiydin, jota ympäröi metallisen nestemäisen vedyn muodostama kerros. Lisäksi sisustassa on merkkejä erilaisista jääkiteistä. Saturnuksen ydin on erittäin kuuma, 12 000 kelviniä, ja se säteilee avaruuteen enemmän lämpöä kuin se saa Auringosta.
O:n tarina
Juoni
Romaanissa nuori nainen, valokuvaaja ”O” (muuta nimeä hänestä ei käytetä ) joutuu miesystävänsä Renén pakottamana mukaan eräänlaiseen eroottiseen klubiin, johon kuuluu herroiksi kutsuttuja miesjäseniä sekä alistetussa asemassa olevia naisia. Romaanin edetessä kuvataan seksuaalisen alistumisen, suoranaisen orjuuden, erilaisia ilmenemismuotoja ja toteutustapoja. Romaanin ensimmäinen osa, Roissyn rakastajat, kuvaa O:n alistamista ja hänen reaktioitaan siihen eräänlaisessa linnassa. Kirjan alussa lukijalle tarjotaan kaksi erilaista muunnelmaa alkutilanteesta. Osan lopussa O palaa ulkomaailmaan, koulutettuna alistumiseen ja varustettuna jäsenyyttä ja asemaansa osoittavalla symbolilla. Paikannimi Roissy esiintyy ainoastaan luvun lopussa auton ikkunasta näkyvässä kilvessä.
Saturnus
Saturnuksen sisäinen rakenne
Saturnuksen sisäinen rakenne muistuttanee Jupiterin rakennetta. Suurin osa Saturnuksesta on nestemäistä vetyä ja heliumia, keskellä lienee kiinteä kivinen ja rautainen ydin. Uloimpana ovat meille näkyvän kaasukehän huipulla näkyvät pilvet. Paine, lämpötila ja tiheys eivät Saturnuksen keskustassa ole aivan yhtä suuria kuin Jupiterissa. Saturnuksen nestemäisen molekulaarisen vedyn kerros on noin kaksi kertaa paksumpi kuin Jupiterin vastaava ja ulottuu 30 000 kilometrin syvyyteen. Vety muuttuu metalliseksi melko lähellä ydintä, toisin kuin Jupiterissa. Metallinen vetykerros on 14 000 kilometriä paksu. Paine kaasukehän pohjalla on noin 100 000 baaria, ja nestemäisen molekulaarisen vedyn rajalla 1 000 000 baaria suunnilleen Saturnuksen säteen puolessa välissä. Eräiden arvioiden mukaan Saturnuksessa olisi ytimessä 8 000 kilometriä paksu jääkerros ja 8 000 kilometriä paksu kivikerros. Ytimessä lämpötila nousee ehkä noin 12 000 kelviniin. Saturnuksesta näyttää puuttuvan heliumia, jonka uskotaan pudonneen kohti planeetan keskustaa.
Kaasukehä
Kaasukehästä on löydetty vetyä, heliumia sekä hiukan metaania ja ammoniakkia. Kaasukehässä puhaltavat päiväntasaajalla tuulet, joiden nopeus on jopa 500 m/s.
O:n tarina
Juoni
Toinen osa, Sir Stephen, kuvaa miten René luovuttaa O:n ihailemalleen vanhemmalle miehelle, velipuolelleen Sir Stephenille. Tämän tarkoituksensa on opettaa O:lle alistumista, johon ei liity rakkaus: ”Te sekoitatte rakkauden ja tottelevaisuuden. Teidän tulee totella rakastamatta minua ja vaikka minä en rakasta teitä.” Sir Stephen ja René antavat O:lle erilaisia alistumista vaativia tehtäviä.
Kolmannessa osassa Anne-Marie ja renkaat Sir Stephen vie O:n ystävänsä Anne-Marien ylläpitämään ulkopuolisilta suljettuun naistentaloon, jossa hän kohtaa naisten välisen dominoinnin ja seksuaalisuuden. Konkreettisesti termi renkaat viittaa genitaalilävistykseen.
Romaanin neljäs osa Pöllö saa nimensä O:n esiintymisestä klubin juhlissa alastomana, mutta helmipöllöä esittävä naamio kasvoillaan.
Romaani päättyy huomautukseen puuttuvasta viimeisestä luvusta. Huomautuksessa kerrotaan romaanilla olevan kaksi erilaista mahdollista loppua.
Romaanin alussa on Jean Paulhanin kirjoittama esipuhe Onnesta orjuudessa, jossa hän pyrkii tulkitsemaan romaanin lähtökohtia ja merkityksiä.
Saturnus
Kaasukehä
Saturnuksen kellertävä pilvipeite näyttää ulospäin melko piirteettömältä, siellä näkyy tummempia ja vaaleampia raitoja ja parin vuoden välein melko lyhytikäisiä valkeita täpliä, pyörremyrskyjä. Suuri valkea täplä esiintyy lyhyen aikaa Saturnuksen kiertoajan tahdissa noin 30 vuoden välein. Vuoden 1933 myrsky on kuuluisin. Avaruusluotain Cassinin ottamissa kuvissa näkyy Saturnuksen pohjoisella pallonpuoliskolla Uranuksen pilvien tapaista sinistä pilveä. Saturnuksella on lämmin napapyörre, joka on ainoa tunnettu aurinkokunnassa, muilla planeetoilla se on kylmä. Pohjoisnavalla näkyy hieman kuusikulmiota muistuttava virtaus, seisova aalto, jonka keskellä on hurrikaanimainen myrsky pohjoisnavan ympärillä. Siinä näkyy selvä myrskyn silmä, korkeapaine. Kuusikulmaisia muotoja on tuotettu laboratorioissa tietokonemallinnuksissa.
Saturnuksen kaasukehä on kylmimmillään 0,07 baarin pinnalla, noin 94 kelviniä eli −179 °C. Saturnuksen kaasukehän kemia on samantyyppinen kuin Jupiterin, mutta koska planeetan painovoima on pienempi, ylempi utupeite on paksumpi ja peittää alemmat värikkäät pilvet. Utuisuus johtuu myös Jupiterin kaasukehää kylmemmästä lämpötilasta. Udun paksuus on kymmeniä kilometrejä. Utu heijastaa puolet Auringon valosta pois.
Saturnuksen renkaat
Saturnuksen valtavat renkaat ovat sen kuuluisin piirre. Saturnuksella on seitsemän nimettyä päärengasta. Viimeisin uusi rengas havaittiin vuonna 2009. Galileo Galilei havaitsi ne ensimmäisenä teleskoopillaan vuonna 1610, mutta hän ei ilmeisesti osannut sanoa, mitä havainnosta olisi pitänyt ajatella. Hän kirjoitti: ”Saturnus ei ole yksin, vaan se muodostuu kolmesta kappaleesta, jotka melkein koskettavat toisiaan eivätkä koskaan liiku tai muutu toisiinsa nähden. Ne ovat suorassa linjassa toisiinsa nähden, ja keskimmäinen Saturnus on noin kolme kertaa suurempi kuin laidoilla olevat renkaiden reunat.” Hänen mukaansa Saturnuksella oli myös ”korvat”. Vuonna 1612 renkaat olivat vaakatasossa Maahan nähden, jolloin ne näyttivät katoavan. Seuraavana vuonna ne ilmestyivät jälleen, mikä hämmensi Galileita entisestään.
pienoiskuva|left|Saturnuksen renkaat auringon valaisemana. Vasta vuonna 1655 Christiaan Huygens ratkaisi renkaiden arvoituksen käyttämällä paljon Galileon kaukoputkea voimakkaampaa teleskooppia. Giovanni Domenico Cassini päätteli 1676, että Saturnuksen rengas muodostuu useista pienemmistä renkaista, joiden välissä on aukkoja. Suurin näistä aukoista nimettiin Cassinin jaoksi.
Saturnuksen renkaiden uskotaan syntyneen suurehkojen kuiden, pyrstötähtien ja meteoriittien törmäyksissä muodostuneista kappaleista, jotka ovat painovoiman vaikutuksesta jääneet kiertämään planeettaa.
Renkaat erottuvat varsin vaatimattomalla nykyaikaisella teleskoopilla tai jopa laadukkailla kiikareilla. Ne kiertävät Saturnuksen päiväntasaajaa 6 630–120 700 kilometrin etäisyydellä. Renkaat muodostuvat pii- ja rautaoksidista sekä jääkappaleista. Kappaleiden koko vaihtelee pölyhiukkasista pieneen henkilöautoon saakka.
Saturnuksen kuut
Saturnukselta tunnetaan 82 kuuta (vuonna 2019). Saturnuksen kuista suurin on 5 150 kilometrin läpimittainen Titan. Titan sisältää yli 90 prosenttia Saturnusta kiertävästä massasta renkaat mukaan lukien. Pilvien peittämä Titan on ainoa kuu aurinkokunnassa, jolla on merkittävä, enimmäkseen typestä koostuva kaasukehä ja siellä on myös hiilivetyjärviä. Saturnuksen toiseksi suurimmalla kuulla Rhealla saattaa olla heikko oma rengasjärjestelmä. Useimmat Saturnuksen kuut ovat pieniä jäisiä kappaleita, joiden tiheys on alhainen. Perinteisesti useat Saturnuksen kuut on nimetty kreikkalaisen mytologian titaaneiden mukaan.
Saturnuksen tutkiminen
Pioneer 11 oli ensimmäinen avaruusluotain, joka lensi Saturnuksen ohi syyskuussa 1979. Seuraavien kahden vuoden aikana planeetan ohittivat Voyager 1 (marraskuussa 1980) ja Voyager 2 (elokuussa 1981). Cassini-Huygens oli ensimmäinen avaruusluotain, joka saapui tutkimaan Saturnusta ja sen kuu- ja rengasjärjestelmää kiertoradalta vuonna 2004. Luotaimen mukana kulkenut Huygens-luotain laskeutui Titanin pinnalle vuonna 2005.
Saturnuksen renkaat näkyvät harrastajakaukoputkella vähintään noin 20-kertaisella suurennuksella. Ne eivät näy kiikarilla. Kaukoputkella näkyy Saturnuksen suurin kuu Titan, toiseksi suurin kuu Rhea sekä Tethys, Dione ja Japetus.
Luettelo Lemin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Lemin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Lemin kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Victor Bruns
Victor Bruns (15. elokuuta 1904 Ollila, Terijoki, Suomen suuriruhtinaskunta – 6. joulukuuta 1996) oli saksalainen fagotisti ja säveltäjä. Hänen erikoistumisalueitaan säveltäjänä olivat konserttoteokset ja kamarimusiikki. Usein hänen teoksensa syntyivät muusikoiden pyynnöistä.
Varhaiset vaiheet Neuvostoliitossa
Bruns syntyi silloisen Kaakkois-Suomen Ollilassa, jossa hänen vanhemmillaan oli kesäasunto. Muutoin vanhemmat asuivat Pietarissa (vuodesta 1924 Leningradissa). Isän juuret olivat Bremenin seudulla, josta isoisä oli muuttanut kauppiaana Pietariin. Äiti oli ranskalaista hugenottialkuperää. Tsaarin aikana Bruns kävi saksalaista koulua Pietarissa ja sai ensimmäisen musiikkikasvatuksensa pianon äärellä. Lapsuudenkoti oli musikaalinen, sillä nuorena – ennen Venäjän vallankumousta kuollut – isä lauloi ja äiti soitti pianoa, isoveli Erich viulua sekä pikkuveli Friedrich selloa.
Bruns opiskeli aluksi perheen neuvosta teknillisessä yliopistossa, mutta vuonna 1924 hän pyrki ja pääsi Rimski-Korsakov-konservatorioon. Hänen opettajakseen tuli fagotinsoitossa Aleksandr Vassiljov. Vuonna 1927 hän sai toisen fagotistin paikan Leningradin valtionoopperassa ja -baletissa. Hän tapasi Leningradissa käymään tulleen säveltäjä Sergei Prokofjevin, jolle soitti kolmen opiskelijatoverinsa kanssa oman scherzonsa (op. 12 nro 9) neljälle fagotille. Tapaaminen teki suuren vaikutuksen Brunsiin, jonka säveltäjänuralle Prokofjevista tuli roolimalli. Bruns koetti säveltäjänä taitojaan myös elokuvamusiikissa. Leningradista tuli nykymusiikin keskus varhaisessa Neuvostoliitossa, ja Bruns tapasikin Prokofjevin lisäksi myös Alban Bergin, Franz Schrekerin, Darius Milhaud'n, Arthur Honeggerin, Igor Stravinskyn ja Paul Hindemith. Erityisen vaikutuksen Brunsiin teki Bergin Wozzeckin esitys.
Vuosina 1927–1931 Bruns opiskeli sävellystä Vladimir Stšerbatševin johdolla. Jo opintojensa aikana hän sai esitetyksi ensimmäisen jousikvartettonsa (op. 6). Bruns ystävystyi Jevgeni Mravinskin kanssa; Mravinski johti yhden hänen varhaisista sävellyksistään, mykkäelokuvaan sävelletyn musiikin (op. 7). Bruns kuitenkin karkotettiin Josif Stalinin Neuvostoliitosta "varakkaana saksalaisena" vuonna 1938, ja näitä hänen varhaisia teoksiaan pidetään kadonneina. Tämän ajan tuotantoon kuuluu fagottikonsertto (op. 5), joka kantaesitettiin vuonna 1933 Brunsin valmistumisteoksena hänen itsensä toimiessaan solistina.
Myöhempi ura Saksassa
Bruns vietti vuonna 1938 yhdeksän kuukautta teknikkoveljiensä kanssa vangittuna vakoiluepäilyin, mutta hänet lähetettiin Saksaan, jossa hän ei heti löytänyt itselleen vakituisia töitä Berliinistä. Hän elätti itseään kirjoittamalla musiikista ja avustamalla tilapäisesti eri orkestereissa fagotistina. Vuonna 1940 hän sai toisen fagotistin paikan Volksoper Berlinistä, jossa työskenteli vuoteen 1944. Brunsista tuli kuitenkin ensisijaiselta toimenkuvaltaan säveltäjä, koska hän piti orkesterissa työskentelyä liian yksitoikkoisena. Näiltä ajoilta ovat peräisin muun muassa Brunsin kaksi ensimmäistä sinfoniaa (op. 13 ja 14). Vuonna koko orkesteri siirsi toimintansa Hirschbergiin. Sieltä Bruns otettiin Wehrmachtin palvelukseen, josta hän joutui neuvostoliittolaisten sotavangiksi, kunnes palasi Berliiniin aliravittuna joulukuussa 1945. Pian hän sai toisen fagotistin paikan Berliinin valtionoopperasta, jossa hänen tehtäviinsä kuului myös kontrafagotin soitto. Tarjouksen fagottisolistiksi pääsystä hän hylkäsi, koska halusi keskittyä sävellystyöhönsä. Toiseksi keskeiseksi sävellysopettajakseen hän sai Boris Blacherin.
Brunsin tuotanto kattoi lopulta kaikkiaan 98 opusta ja lisäksi luonnoksen asteelle jääneen 99. opuksen. Teoksiin kuuluu muun muassa neljä konserttoa fagotille ja yksi kontrafagotille. Baletin ja oopperan säveltäjänä Bruns teki yhteistyötä merkittävimmin libretisti Albert Burkatin kanssa. Bruns kuoli 92-vuotiaana sairastuttuaan vakavasti.
Esanssi
Esanssi ( <, olennaisin osa) on juomien sekä ravinto- ja nautintoaineiden maun tai tuoksun tai molempien parantamiseen mausteenomaisesti käytettävä neste. Se sisältää väkevöityjä haihtuvia eteerisiä öljyjä tavallisesti etanoliliuoksena.
Esanssia valmistettaessa hienonnetut kasvinosat valellaan 96-prosenttisella etanolilla ja seos tislataan, jolloin etanoliin liuenneet eteeriset öljyt tislautuvat ja ne saadaan talteen esanssina. Ennen myyntiin toimittamista esanssia vielä varastoidaan maun parantamiseksi ja useat laadut myös värjätään. Esanssia voidaan valmistaa myös keinotekoisesti. Tällaisia synteettisiä hedelmäesansseja käytetään virvoitusjuoma- ja makeisteollisuudessa.
Alkuaan esansseiksi nimitettiin sellaisia lääkekasveista valmistettuja nesteitä, joiden kuviteltiin pitävän sisällään kasvin lääkitsevän voiman.
Eero Saari
Eero Saari voi tarkoittaa ainakin seuraavia henkilöitä:
Metyyliformiaatti
Metyyliformiaatti on orgaaninen yhdiste (formiaatti), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan erittäin herkästi syttyvää väritöntä nestettä, joilla on lievästi makea haju. Sen kemiallinen kaava on C2H4O2 ja rakennekaava HCOOCH3. Metyyliformiaatista käytetään myös nimityksiä muurahaishappometyyliesteri ja metyylimetanoaatti.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset
Metyyliformiaatti ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Aineelle altistumisesta voi seurata vaikutuksia keskushermostossa. Ympäristössä metyyliformiaatti hajoaa hiilen oksideiksi ja vedeksi.
Valmistus ja käyttö
Metyyliformiaattia valmistetaan metanolin ja muurahaishapon tai natriumformiaatin välisellä reaktiolla happaissa olosuhteissa. Yhdistettä käytetään liuottimena ja valmistettaessa muun muassa formamidia ja dimetyyliformamidia.
Kanter
Kanter on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Pietarsaaren historia
Pietarsaari on perinteisesti ollut laivanrakennus- ja merenkulkukaupunki. 1700-luvun jälkipuoliskolla Pietarsaari oli Suomen suurin laivojen tuottaja. Laivanvarustaja Peter Malmin omistima Hercules-nimisen parkki purjehti ensimmäisenä suomalaisena laivana maailman ympäri vuosina 1844–1847 kapteeninaan Petter Gustaf Idman.
1900-luvun alussa Pietarsaari teollistui. Kaupunkiin perustettiin useita pieniä yrityksiä ja suuret tehtaat, kuten Strengberg, Pietarsaaren Konepaja ja Wilh. Schauman laajensivat. Myös kunnalliset palvelut laajenivat ja kaupunkiin rakennettiin monia julkisia rakennuksia.
Esihistoria ja keskiaika
Nykyisen Pietarsaaren alue oli vielä ajanlaskun alussa kokonaisuudessaan veden peittämä, ja vasta 800-luvulla alkoivat ensimmäiset kohdat kohota merenpinnan yläpuolelle. Ensimmäisinä merestä nousseet alueet ovat Myllymäellä, Jakobstads gymnasiumin seudulla ja Kirkkorannalla Käräjätalonkadulla. Mantereeseen Pietarsaaren alue liittyi 1500-luvulla.
Kaupungin perustaminen
Ruotsin kuningatar Kristiina antoi 19. kesäkuuta 1652 kreivi Jakob De la Gardielle luvan perustaa uuden kaupungin Pedersören pitäjään. Kreivi kuitenkin kuoli pian, ja hänen leskensä Ebba Brahe perusti kaupungin 27. lokakuuta 1652. Pietarsaaren vaakuna on saanut aiheensa De la Gardien sukuvaakunasta.
Kaupunki kasvoi aluksi hitaasti. Kasvua hidastivat viranomaisten tempoilevat päätökset. Vuonna 1680 maaherra Wrangel käski Pietarsaaren ja Raahen asukkaat muuttamaan Kokkolaan, Ouluun ja Uuteenkaarlepyyhyn. Myöhemmin päätös kuitenkin peruttiin.
1700-luku
thumb|[[Pietarsaaren kirkko on valmistunut 1731.]]
Isovihan aikaan venäläiset sotilaat valloittivat kaupungin kahteen kertaan ja polttivat sen maan tasalle. Valtaosa kaupungin asukkaista pakeni Merenkurkun yli Ruotsiin, metsiin tai saaristoon. Monia jäi vangeiksi ja jotkut tapettiin. 1720-luvulla osa kaupungin entisistä asukkaista teki paluun asuinsijoilleen ja uutta väestöä muutti kaupunkiin.
Pietarsaaren sataman lähelle perustettiin vuonna 1754 pikiruukki ja vuonna 1762 tupakkakehräämö, josta myöhemmin muodostui Strengbergin tupakkatehdas. Pietarsaari sai osittaisen tapulioikeuden vuonna 1765 ja täydellisen vuonna 1793. Tervakauppa oli vilkasta ja laivoja rakennettiin paljon 1700-luvun jälkipuoliskoa. Pietarsaari oli Suomen suurin laivojen tuottaja.
Pietarsaari on perinteisesti ollut laivanrakennus- ja merenkulkukaupunki. 1700-luvun jälkipuoliskolla Pietarsaari oli Suomen suurin laivojen tuottaja. Vuonna 1797 muodostettiin varustamoyhtiö laivanrakennuksen keskittämiseksi yhteen paikkaan. Veistämö perustettiin Calholmaan ja sai nimekseen Calholmens skeppsvarv. Nykyään aluetta kutsutaan Varvetiksi. Siellä rakennettiin seuraavien 75 vuoden aikana noin 150 alusta.
Maankohoamisen seurauksena sataman paikkaa on siirretty useaan kertaan. Kaupungin perustamisen aikoihin satama sijaitsi nykyisen torin tienoilla, josta se siirrettiin Kittholmaan. Kittholmasta satama siirtyi Alholmaan ja edelleen nykyiselle paikalleen hieman pohjoisemmaksi. Nykyisen sataman kohdalla on ollut saari nimeltään Puskasaari, joka on maankohoamisen seurauksena kasvanut mantereeseen kiinni.
Alphonse (Toulouse)
right|thumb|150 px|Toulousen ja Poitiers'n Alphonsen vaakuna. Alphonse (11. marraskuuta 1220 – 21. elokuuta 1271) oli Ranskan kuninkaan Ludvig VIII Leijonan ja hänen puolisonsa Kastilian Blankan poika.
Pietarsaaren historia
1800-luku
Pietarsaaren väkiluku oli vuonna 1810 vajaat 1 100 henkeä. Suomen sodassa 1808–1809 sekä venäläiset että ruotsalaiset joukot marssivat kaupungin läpi. Vuonna 1835 syyskuun toisen ja kolmannen päivän välisenä yönä kaupunki paloi Etelätullista Kaupunginsalmelle asti. Palossa tuhoutui yhteensä 73 kaupungin 275 rakennetusta tontista. Kaupungin eteläosat rakennettiin uudisrakennustoimikunnan johdolla komissiomaanmittari Anders Bergerin suunnitelmien mukaan. Näin sai alkunsa Etelänummen kaupunginosa. Krimin sota katkaisi Pietarsaaren 1800-luvun taloudellisen kehityksen. Venäjä ja joitakin kauppalaivoja asetettiin kauppasaartoon. Pietarsaaren kauppalaivasto pieneni kolmannekseen entisestä. Merimerkit ja majakat purettiin, jotteivät englantilaiset löytäisi kaupunkiin. Englantilaiset pääsivät kuitenkin Ådönlahdelle, mutteivät nousseet maihin. Pietarsaarta ammuttiin kuitenkin tykeillä.
Alphonse (Toulouse)
Alphonse oli kuningas Ludvig IX Pyhän nuorempi veli ja sai isänsä testamentin määräysten mukaisesti apanage-läänityksekseen Poitoun kreivikunnan ja osan myös Auvergnesta. Pariisin vuoden 1229 rauhan mukaisesti hän solmi avioliiton Toulousen kreivin Raymonde VII (IX) de Saint-Gillesin tyttären Jeannen kanssa vuonna 1237. Vaimonsa ja appensa kuoltua vuonna 1249 hän peri itselleen myös Toulousen kreivikunnan.
Pietarsaaren historia
1800-luku
Merkittävin varustamosuku oli Malm. Laivanvarustaja Peter Malm omisti muun muassa Hercules-nimisen parkin, joka purjehti ensimmäisenä suomalaisena laivana maailman ympäri vuosina 1844–1847 kapteeninaan Petter Gustaf Idman. Malmin suvun asunnossa sijaitsee nykyään Pietarsaaren kaupunginmuseo. Malm perusti myös höyrysahan vuonna 1859. Kyseessä oli Suomen toinen höyrysaha.
Alphonse (Toulouse)
Vuoden 1241 lopulla Alphonse joutuu vastatusten vahvan vasallinsa Hugues X de Lusignanin kanssa. Kapinoivalla vasallilla on takanaan Englannin kuninkaan Henrik III:n että myös Alphonsen oman apen Raymon VII de Saint-Gillesin tuki. Veljensä, Ludvig IX:n avustuksella hän kuitenkin voittaa kapinoitsijan ja tämän liittolaiset Taillebourgin tasitelussa 21. heinäkuuta 1242.
Pietarsaaren historia
1800-luku
Pietarsaaren ruotsalainen kansakoulu (Svenska folkskolan i Jakobstad) aloitti vuonna 1873 toimintansa kaupungintalon tiloissa. Ensimmäisenä lukuvuotena koulussa oli 114 oppilasta. Kansakoulu siirtyi Marian kansakoulun (nyk. Marjalan tarha) tiloihin Alholminkadulle syksyllä 1874.
Tš’ari (kirjain)
Tš’ari (asomtavruli Ⴝ, nuskhuri ⴝ, mkhedruli ჭ) on 33. kirjain georgian kolmessa kirjaimistossa.
Pietarsaaren historia
1800-luku
Pietarsaaren ensimmäiset puhelinyhteydet syntyivät, kun Otto Malm hankki kaksi puhelinta vuonna 1873. Toisen hän asennutti konttoriinsa Malmin taloon ja toisen konttoriinsa höyrysahalle. Vuonna 1885 valmistui Pohjanmaan radan rataosuus Seinäjoki-Kokkola ja vuonna 1886 Kokkola-Oulu. Pännäisten rautatieasema sijaitsee Pedersören kunnan alueella noin 15 kilometrin päässä Pietarsaaresta. Pännäisistä Pietarsaaren rakennettiin Pietarsaaren rata. Otto Malm kustansi puolet ja Suomen valtio puolet. Samaan aikaan Asematielle ja torille pystytettiin petrolilamppuja, jotka olivat kaupungin ensimmäiset katuvalot. Strengbergin tupakkatehtaaseen hankittiin höyryllä toimiva generaattori vuonna 1889. Tehdas oli Pietarsaaren ensimmäinen työpaikka, jossa oli sähkövalot. Vuonna 1898 Birger Serlachius perusti Pietarsaaren Konepajan, joka oli merkittävä työnantaja seuraavan puolen vuosisadan ajan.
Alphonse (Toulouse)
Alphonse osallistui kahteen eri ristiretkeen; vuonna 1248 veljensa Ludvig Pyhän kanssa Tunisiaan tehtyyn seitsemänteen ristiretkeen ja vuonna 1270 kahdeksanteen ristiretkeen. Vuonna 1252, kun hänen äitinsä Blanka kuoli, tuli Alphonsesta yhdessä veljensä Kaarlen kanssa valtionhoitaja siksi ajaksi kun kuningas Ludvig Pyhä viipyi ristiretkellään. Tänä aikana hän osallistui ns. Pariisin rauhan neuvottelemiseen, tässä rauhassa Englannin kuningas Henrik III luopui vaatimuksistaan Ranskassa oleviin alueisiin: Normandiaan, Maineen, Anjouhun ja Poitouhun. Korvauksena ranskalaiset lupasivat olla tukematta häntä vastaan kapinoivia englantilaisia.
Tš’ari (kirjain)
Tš’ari äännetään yleensä.
Pietarsaaren historia
1900-luku
left|thumb|220px|Skatan puutaloja. thumb|[[Vuoden 1905 suurlakkoon liittyvä mielenosoitus Pietarsaaressa.]]
Alphonse (Toulouse)
Alphonse kuoli ilman jälkeläisiä paluumatkallaan kahdeksannelta ristiretkeltä 21. elokuuta vuonna 1271 mahdollisesti Italian Savonassa. Näin hänen läänityksensä palautuvat feodaalilakien ja perinteen mukaan lääninherralle, eli Ranskan kuninkaalle. Hänen Auvergnesta hallitsemaasa osaa kutsuttiin tämän jälkeen "kuninkaalliseksi Auvergnen alueeksi", kunnes se myöhemmin korotettiin herttuakunnaksi. Tätä aluetta ei siis pidä sekoittaa Auvergnen kreivikuntaan, eikä sen myöhemmän muodon Auvergnen dauphinén kanssa. Testamentillaan hän kuitenkin oli määrännyt alueisiinsa kuuluneen Venaissin kreivikunnan paavien Pyhälle istuimelle, jolle se siirtyi vuonna 1274 ja oli sen hallinnassa aina vallankumoukseen, vuoteen 1791 saakka.
Pietarsaaren historia
1900-luku
Pietarsaaren väkiluku oli 2 867 henkeä vuonna 1900. 1900-luvun alussa Pietarsaari teollistui. Kaupunkiin perustettiin useita pieniä yrityksiä ja suuret tehtaat, kuten Strengberg, Pietarsaaren Konepaja ja Wilh. Schauman laajensivat. Myös kunnalliset palvelut laajenivat ja kaupunkiin rakennettiin monia julkisia rakennuksia. Pietarsaareen tuli sähkölaitos, kaupunginsauna, palokunnantalo, Malmin sairaala ja synnytyslaitos. Syyskuussa 1901 Pietarsaareen asennettiin ensimmäiset sähköiset katuvalaisimet. Rautatietä jatkettiin Alholmaan asti. 5. syyskuuta 1904 aloitti toimintansa Pietarsaaren suomenkielinen kansankoulu kaupungintalon tiloissa. Suomen ensimmäinen puutarha-arkkitehti Bengt Schalin suunnitteli Koulupuiston, jonka rakentaminen alkoi vuonna 1916. Suomen ensimmäinen tykistökoulu perustettiin Pietarsaareen vuonna 1918.
Valkoiset valtasivat Pietarsaaren 28. tammikuuta 1918 jääkäriluutnantti Lauri Tiaisen johdolla. Kaupungissa olleet venäläiset joukot riisuttiin aseista ja ampumavälikohtaus syntyi Amerikankadulla Wiikin talon tienoilla. Pietarsaaren teloituksissa 2. maaliskuuta teloitettiin seitsemän miestä ampumalla Strengbergin tehtaan seinustalla. Heidän joukossaan oli muun muassa suomenkielisen työväenliikkeen johtajia.
Monet 1920-luvulla perustetuista pienyrityksistä joutuivat konkurssiin laman myötä. Tuberkuloosi ja muut taudit kulkivat seudulla, joten Pörkenäsiin rakennettiin parantola. Vuonna 1929 rakennettiin arkkitehti Lars Sonckin suunnittelema vesitorni sekä vesi- ja viemärijärjestelmää laajennettiin. Kaupungin keskustaa kehitettiin 1930-luvulla. Visasmäkeä ja Perämiehenkatua levennettiin ja Westmaninmuorin tupa siirrettiin nykyiselle paikalleen. Vuonna 1930 Isokadun ja Perämiehenkadun risteykseen valmistui Jakobstads Tidningin ja puhelinyhtiön yhteinen talo. Pietarsaaren Selluloosa Oy perustettiin 1935 kaupungin liepeille. Suomenruotsalainen voimistelujuhla pidettiin vuonna 1936 Pietarinpuistikon varrelle rakennetulla urheilukentällä.
Talvisodan alettua 1939 Pietarsaaressa tehostettiin väestönsuojelua. Useisiin kouluihin perustettiin sotasairaaloita. Pietarsaari otti vastaan evakuoituja karjalaisia, sekä myös jonkin verran Karjalan teollisuutta. Rovaniemi siirsi hallintonsa lyhyeksi ajaksi Pietarsaareen. Pietarsaarta pommitettiin laskiaistiistaina 22. helmikuuta 1944. Pommeja putosi Skutnäsinkadun paikkeille ja Kirkkorannalle. Surmansa sai seitsemän henkilöä.
Kirkkoranta, Skutnäs, Kaskiniemi sekä Ruusulehdon ja Vestersundin koulutontit liitettiin Pietarsaaren maalaiskunnasta Pietarsaaren kaupunkiin vuonna 1950. Pietarsaareen suuntautui muuttoaalto 1950-luvun alussa. Teollisuuslaitokset laajensivat ja monia pienyrityksiä perustettiin. Kaupunkiin rakennettiin uusia kerrostaloja keskustaan; puhuttiin pikkukaupungin potevan suurkaupunkikompleksia. Permon, Länsinummen ja Itänummen kaupunginosat saivat tuolloin alkunsa. Tammikuussa 1956 Ruotsinkielinen lastentarhanopettajaseminaari aloitti toimintansa. Vuonna 1959 vihittiin käyttöön Pietarsaaren suomenkielisen yhteislyseon uusi rakennus Runeberginkadulla.
1960-luvulla Oy Wilhelm Schauman Ab alkoi laajentaa tehtaitaan, minkä vuoksi Pietarsaareen suuntautui uusi muuttoaalto. Monia pietarsaarelaisia kosketti syvästi Koivulahdessa 3. tammikuuta 1961 tapahtunut lento-onnettomuus. Turmassa kuolivat kaupunginjohtaja Paul Hallvar, satamakapteeni Eskil Wikström, ja viisi muuta kaupunkilaista. Vuonna 1962 Pietarsaaressa pidettiin Pohjanmaan messut ja Puutarhakadulle rakennettiin messukenttä. Toimintansa aloittivat keskusammattikoulu, kauppakoulu ja Lannäslundin maatalouskoulut. Torin ympäristö koki muutoksia, kun Helsingin Osakepankin talo ja ”Ehrs Höghet” –kerrostalo rakennettiin. Myös Otto Malmin kadulle tulivat ensimmäiset kerrostalot. Vuonna 1969 alkoi säännöllinen lauttaliikenne Pietarsaaren ja Skellefteån välillä, mikä jatkui vuoteen 1998 asti.
Kytömäen asuinalue Itälän kaupunginosassa rakennettiin 1970-luvulla. Syksyllä 1972 ruoppaaja Nostaja upposi Nygrundetilla Pietarsaaren ulkopuolella ja 16 ihmistä hukkui. Pietarsaaren kaapeli-TV-lähetykset olivat ensimmäiset yleisölle suunnatut kaapelilähetykset Pohjoismaissa. Vuonna 1973 alkoi kaupungin ruotsinkielisissä kouluissa peruskoulukokeilu. Vuonna 1977 Pietarsaaren maalaiskunnasta liitettiin kaupunkiin alueita Vestersundinkylän ja Pörkenäsin välissä sekä Pirilö, Tapaninniemi, Kivilös ja Fiskars. Myös Östensön kylästä ja sen ympäristöstä liitettiin kaupunkiin alueita, kuten vesilaitoksen ja ampumaradan alueet.
1980-luvulla Pietarsaaren elinkeinoelämässä tapahtui rakennemuutos. Monet teollisuuslaitoksista lopettivat toimintansa, monia puutaloja purettiin ja uusi pankkitalo rakennettiin Kanavapuistikolle. Fontellin talon purkamisesta vuonna 1983 uutisoitiin maanlaajuisesti. Heinäkuussa 1985 Pedersören kirkko tuhoutui lähes kokonaan tulipalossa. Kaupunkiin rakennettiin jäähalli vuonna 1987. 1990-luvun alun laman aikana kuntien ja valtion palveluja supistettiin. Pietarsaaren kävelykatu vihittiin käyttöön 1. lokakuuta 1992. Pietarsaaren asuntomessut olivat menestys vuonna 1994.
2000-luku
Suomenkielisten määrä on laskenut Pietarsaaressa. 1980-luvulla suomenkielisten asukkaiden osuus pietarsaarelaisista oli noin 45 prosenttia, kun vuoden 2017 lopussa suomenkielisiä oli 35 prosenttia. Ruotsinkielisten määrä on pysynyt vakaana. Suomenkielisten kato on korvautunut maahanmuutolla.
Lammassaaren ja Uusipellon kaupunginosat rakennettiin, sekä Otsolahden laajennus kaavoitettiin 2010-luvulla. EPSI Rating mittasi vuonna 2017 kyselytutkimuksessa suomalaisten tyytyväisyyttä asuinkuntaansa asteikolla 0–100. Pietarsaaresta löytyi tyytymättömimmät asukkaat; kaupunki sai vain 56,1 pistettä. Vuoden 2018 vastaavassa kyselytutkimuksessa Pietarsaari oli eniten asukastyytyväisyyttään parantanut kaupunki.
Kyllä sitä ny ollaan niin Alataloa – Moukarirallit
Kyllä sitä ny ollaan niin Alataloa – Moukarirallit on suomalaisen laulajan Mikko Alatalon kokoelmalevy. Se julkaistiin vuonna 2002. Kokoelma sisältää uusia lauluja, sekä vanhoja hittejä uudelleen levytettyinä. Uudelleenlevytettyyn "Kyllä sitä nyt ollaan niin neekeriä" osallistuvat vierailijoina Juice Leskinen ja Kikka.
Ann Taylor
Ann Taylor (30. tammikuuta 1782 – 20. joulukuuta 1866) oli englantilainen runoilija ja kirjallisuuskriitikko. Hän oli yksi tunnetun kaivertajan Isaac Taylorin tyttäristä ja osa tunnettua kirjallisuusperhettä.
Tunnettu lastenlaulu Tuiki, tuiki, tähtönen perustuu Ann Taylorin ja hänen sisarensa Jane Taylorin kirjoittamaan runoon The Star, joka ilmestyi vuonna 1806 kokoelmassa Rhymes for the Nursery.
Pentti Alhonen
Pentti Kalervo Alhonen (26. helmikuuta 1939 Tampere – 5. lokakuuta 2017 Vantaa) oli suomalainen ympäristögeologi, mikropaleontologi ja limnologi.
Alhonen oli paleolimnologisen järvitutkimuksen ja ympäristögeologian uranuurtaja. Hän toimi Helsingin yliopiston geologian laitoksen opettajana 1960-luvulta lähtien ja geologian ja paleontologian apulaisprofessorina ja professorina 1970-luvulta lähtien. Alhonen toimi Suomen ensimmäisenä ympäristögeologian professorina 1999–2001. Hän oli tuottelias kirjoittaja, joka myös popularisoi tiedettä ja osallistui yhteiskunnalliseen keskusteluun. Alhonen muistetaan erityisesti persoonallisena ja hyvin pidettynä yliopisto-opettajana.
Alhosen vanhemmat olivat pankinjohtaja, talousneuvos Eino Alhonen (1908–1982) ja Kerttu Leimu (1908–1992). Hän oli naimisissa Säde Mantere-Alhosen kanssa tämän kuolemaan vuonna 2014 saakka. Heidän poikansa on Antero Alhonen.
Koulutie ja yliopisto-opinnot
Alhonen kiinnostui kansa- ja oppikoulussa luonnosta, varsinkin kasveista, hyönteisistä ja linnuista. Hän teki havaintoja lintujen kevät- ja syysmuutosta Pohjois-Satakunnassa Ikaalisten ympäristössä sekä keräsi muun muassa laajan kovakuoriaiskokoelman. Lintuihin hänet perehdytti koulutoveri Ilkka Koivisto. Kovakuoriaisten niukan määrittämiskirjallisuuden lisäksi Ikaalisten yhteiskoulussa oli Martti Tertin lahjoittama niiden referenssikokoelma.
Tultuaan ylioppilaaksi vuonna 1958 Alhonen kirjoittautui Helsingin yliopistoon tarkoituksena suorittaa maisterin tutkinto eläin-, kasvi- ja maantieteessä sekä pätevöityä biologian opettajaksi. Hän ei kuitenkaan selvinnyt asianomaisten laitosten pääsykokeista, mutta luentokurssit sai kuunnella. Eläintieteessä Pentti Alhosta kiinnostivat ekologia ja hyönteisten etologia. Kasvitieteestä hän valitsi peruskurssit ja luonnonsuojelun. Harkittuaan eri vaihtoehtoja Alhonen aloitti opiskelut geologian ja paleontologian laitoksella, jossa opetti kansainvälinen kuuluisuus, Tulimaan tutkija professori Väinö Auer. Toimiessaan vuonna 1959 kalavesitutkimusten kesäapulaisena Hämeen-Satakunnan maanviljelysseurassa Tampereella Pentti Alhonen kiinnostui limnologiasta, joka oli sijoitettu Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteelliseen tiedekuntaan. Sitä opetti professori Heikki Järnefelt, jonka luennot vesien eliöstöstä ja regionaalisesta limnologiasta Pentti Alhonen kuunteli ja tentti approbatur-arvosanan 1961. Limnologiasta tulikin sittemmin geologian ja paleontologian ohella hänen toinen pääaineensa maatalous- ja metsätieteiden kandidaatin tutkintoa varten.
Tutkimus- ja opetustyö
Alhosen väitöskirjan aihepiiri liittyi järvien pohjakerrostumiin, jotka muodostavat järven ympäristömuutosten tärkeän tietokannan. Siihen sisältyy sekä geologinen että limnologinen tutkimus. Pentti Alhonen oli ennen kaikkea paleolimnologisen järvitutkimuksen uranuurtaja ja kehittäjä ei ainoastaan Suomessa vaan myös kansainvälisellä tasolla. Erityisesti kalvoäyriäisfaunan (cladocera-analyysi) ja piikuoristen levien tuntijana hän oli alansa kärkeä. Piileväanalyysi oli yksi Pentti Alhosen vahvimmista ympäristömuutoksen sedimentti-indikaattoreista. Lisäksi niiden sovellukset ovat ulottuneet mm. arkeologian ja oikeuslääketieteen eräiden ongelmien selvittelyyn. Hänen väitöskirjansa Palaeolimnological ivestigations of three inland lakes in south-western Finland tarkastettiin filosofisen tiedekunnan matemaattis-luonnontieteellisen osaston suostumuksella Helsingin yliopiston päärakennuksen luentosalissa XII 30. syyskuuta 1967. Siitä tuli referenssiesimerkki, jossa pohjakerrostumat olivat myös järvityyppien kehityksen historiallinen arkisto, ja joka voidaan avata erilaisten stratigrafisten menetelmien avulla. Pentti Alhonen sai kansainvälistä tunnustusta erityisesti järvien rehevöitymisen kulkua kuvastavista kriteereistään, jotka yleispätevästi kuvaavat ihmisen toiminnan vaikutusta erilaisten järvien kehitykseen. Hän oli jo 1960-luvulla linjannut ympäristögeologian tieteenalan sellaiseksi, jollaisena se yleismaailmallisesti tunnetaan. Pentti Alhonen aloitti ympäristögeologian opetuksen Helsingin yliopiston geologian laitoksessa 1980-luvun alussa ja toimi myöhemmin vuosina 1999–2001 maamme ensimmäisenä ympäristögeologian professorina. Yliopistonopetuksessa ympäristögeologia on sittemmin vakiintunut peruskurssin ohella myös maisteritutkinnon opintosuunnaksi.
Pentti Alhonen kuului lukuisiin tutkimusryhmiin, joista muuan kannattaa erityisesti mainita. Se oli Helsingin yliopiston yleisen historian professori Jaakko Suolahden perustama roomalaisia tiilileimoja tutkiva ryhmä, johon hän ”värväsi” myös joukon geologeja. Heidän tehtävänään oli ratkaista tiilien valmistukseen käytetyn saven alkuperä Ostian ja Rooman ympäristössä kesällä 1967 kerätystä tutkimusaineistosta. Pentti Alhonen keskittyi savessa esiintyvien piikuoristen levien määrittämiseen, kun taas kallioperägeologit selvittivät tutkimusmateriaalin mineralogiaa. Suomalaista tiiliryhmää onkin pidetty ainutkertaisena yhteistyöfoorumina, jossa niin humanistit kuin luonnontieteilijät kokivat tehtävänsä kansallisena ja kansainvälisenä.
Työura
Helsingin yliopisto
Valtion luonnontieteellinen toimikunta (nyk. Suomen Akatemia)
Vesihallitus (nyk. Suomen ympäristökeskus)
Turun yliopisto
Teknillinen korkeakoulu (nyk. Aalto-yliopisto)
Helsingin kaupunki
Julkaisutoiminta
Pentti Alhosen tieteellinen julkaisutoiminta on mittava ja monipuolinen käsittäen 180 nimikettä sekä lukuisia kirjoituksia aikakaus- ja sanomalehdissä sekä historiateoksissa. Lisäksi hän kirjoitti kolme kirjaa sekä oli osakirjoittajana teoksissa Biologian perustiedot 8, 1980, Matka-arkku, Suomalaisia tutkimusmatkailijoita 1989 ja Imago Mundi, Ihmisen ja tieteen uudet maailmat 1993.
Reikäpilvi
pienoiskuva|Reikäpilveksi kutsuttu pilvikerroksen aukko, kuvattu Itävallassa (elokuu 2008). thumb|Soikiomainen reikäpilvi (Yhdysvallat, 11/2016) thumb|Pilvenreikä aukon keskiosan untuvapilvirakenteineen alapuolelta nähtynä (Sveitsi, 9/2012). thumb|Terra-satelliitin Modis-instrumentin kuva pilvipeitteesta Yhdysvaltain Oklahoman, Arkansasin, Louisianan ja Texasin osavaltioiden yläpuolelta 29.1.2007. Pilvipeitteessä näkyy monia erimuotoisia reikäpilvirakenteita, joita muun muassa lentoliikenne on muovannut. Reikäpilvi on täydentävä nimitys pilvikerroksen suurelle pyöreälle aukolle, joka voi ilmestyä erityisesti pallero- (cirrocumulus) tai hahtuvapilveen (altocumulus), joskus harvoin kumpukerrospilveen (stratocumulus). Aukon keskiosan alapuolella on tyypillisesti sadejuovia (virga) tai kuitumaisia untuvapilvijuovia. Tavallisesti aukko laajenee ajan myötä. Mikäli aukon synnyttäjänä on (vaakasuorasti etenevä) lentokone, aukko on muodoltaan viivamaisempi.
Aukko muodostuu ohuissa kerrosmaisisissa pilvissä, kun lähtötilanteessa pilven pilvipisarat ovat alijäähtyneessä tilassa, eli kun pilvipisaroiden veden lämpötila on alle jäätymispisteen. Pisarat eivät ole jäätyneet jäätymisytimien puutteen vuoksi. Kun jääkiteitä alkaa muodostua, syntyy Wegener–Bergeron–Findeisen -prosessista (eli kylmän pilven prosessista) johtuen ketjureaktio, joka saa jääkiteiden ympärillä olevat vesipisarat haihtumaan. Pilveen muodostuu suuri, usein pyöreä, reikä.
Tämän ilmiön uskotaan aiheutuvan siitä, että pilvikerrokseen tulee runsaasti pieniä jääkiteitä. Jääkiteet voivat muodostua ohimenevistä lentokoneista, joiden siipien tai potkurien takana ilmanpaine on huomattavasti matalampi. Tämä saa ilman jäähtymään nopeasti ja voi luoda nauhamaisen jääkidevanan jälkeensä. Jos näiden jääkiteiden ympärillä on vesipisaroita, ne kasvavat nopeasti Bergeron-prosessissa, ja pisarat haihtuvat niin, että pilveen muodostuu siveltimenvedon kaltaisia reikiä.
Westbrook ja Davies (2010) sekä Heymsfield työtovereineen (2010) selittävät prosessia tarkemmin. Tällaiset pilvipeitteen aukot eivät ole tyypillisiä millekään tietylle maantieteelliselle alueelle, vaan niitä on havaittu useissa eri paikoissa.
Koska pilvireiät ovat harvinaisia ja ulkonäöltään erikoisia, niitäkin on virheellisesti luultu ufojen aiheuttamiksi.
Munakas
thumb|Munakas Munakas on kananmunasta paistamalla valmistettu ruoka, jota kutsutaan myös omeletiksi. Munakas valmistetaan rikkomalla munan rakenne esimerkiksi haarukalla, ja munan valkuaisaineet hyydytetään rasvatulla tai tarttumattomalla paistinpannulla.
Usein munakkaaseen lisätään ennen paistoa hiukan vettä, maitoa tai kermaa ja mausteeksi esimerkiksi suolaa ja pippuria. Munakkaan täytteeksi voidaan laittaa esimerkiksi juustoa, kinkkua tai juureksia ja vihanneksia, kuten esimerkiksi perunaa, porkkanaa, sipulia, herneitä ja tomaattia.
Espanjalainen munakas
Espanjalainen munakas tortilla de patatas tai tortilla española on tunnettu perinneruoka. Siihen käytetään munia, perunaa ja sipulia, ja se maustetaan suolalla ja mustapippurilla. Viipaloidut tai kuutioidut perunat ja sipulit kypsennetään hitaasti runsaassa öljyssä ja sekoitetaan munamassaan, ja munakas paistetaan miedolla lämmöllä. Toisen puolen paistamiseksi munakas käännetään esimerkiksi kattilankannen avulla.
Osmo Lindeman
thumb|Osmo Lindeman kotistudiossaan vuonna 1972. Osmo Uolevi Lindeman (16. toukokuuta 1929 Helsinki – 15. helmikuuta 1987 Vantaa) oli suomalainen säveltäjä ja musiikkipedagogi.
Lindeman vaikutti myös jazz- ja tanssimusiikkona, soittimenaan piano. Hän aloitti sävellystuotantonsa kamarimusiikki- ja orkesterisäveltäjänä, mutta tuli tunnetuksi erityisesti elektronisen musiikin uranuurtajana. Hän sävelsi myös paljon musiikkia elokuviin, muun muassa Komisario Palmu -elokuviin, joista toisen musiikki palkittiin Jussilla.