cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Siperiaan karkottaminen
Järjestelmän historia ja piirteet
Päinvastoin kun keskitysleirit, katorga oli normaali osa rangaistuskäytäntöä, vaikka sillä olikin samoja piirteitä, yksinkertaiset leirimäiset olot ja pakkotyö. Katorgat perustettiin Siperian kaukaisiin osiin, joissa ei ollut kaupunkeja eikä teitä, mutta jotkut vangit pääsivät silti pakenemaan takaisin kotiseuduilleen. Noin 20 000 ihmistä lähetettiin 1800-luvun puolivälissä vuosittain Siperiaan, 2/3 ilman oikeudenkäyntiä. 1 500 kovaan pakkotyöhön tuomittua vietiin kaivoksiin Itä-Siperiaan. Matka taittui aluksi kävellen, sittemmin jokia pitkin höyrylaivojen vetämillä proomuilla.
Karkotettuja on ja on ollut kahdenlaisia: rikosvangit ja poliittiset karkotetut. Viimeksi mainittu kattaa myös juutalais- ja muut rotuvainot, joita varsinkin Josif Stalinin aikana esiintyi erittäin runsaasti. Alun pitäen Siperiaan karkotettiin rangaistusvankeja. Eräs tunnetuimpia tällaiseen tuomittuja suomalaisia oli kuuluisa murhamies Matti Haapoja. Myöhemmin, rautateiden myötä, vankeja ryhdyttiin käyttämään rautateiden rakentajina, ja kun Siperiasta löytyi malmiesiintymiä, vankityövoimaa sijoitettiin myös kaivostyöhön.
Autonomisesta Suomesta lähetettiin yli 3 000 rikosvankia ja irtolaista Siperiaan vuosien 1826 ja 1888 välillä.
Poliittisia vankeja alettiin lähettää Siperiaan Pietari Suuren aikana. Heistä käytettiin nimitystä ”maanpakolainen”, ja heillä oli huomattavasti helpommat oltavat kuin rangaistusvangeilla. Maanpakolaisten piti vain asua määrätyssä paikassa ja ilmoittautua määräajoin viranomaisille, eli he olivat tiettyyn asuinpaikkaan sidottuja ehdonalaisvankeja. Yksi esimerkki tsaarinajan poliittisista Siperiaan karkotetuista on myöhempi Suomen presidentti Pehr Evind Svinhufvud, joka oli karkotettuna Tomskissa vuosina 1914–1917 ja eli kertomusten mukaan siellä varsin mukavasti.
Stalinin aikana järjestelmä paisui ja siitä tuli äärimmäisen pahamaineinen Gulag- järjestelmä, josta joskus käytettiin salaisen poliisin päällikön mukaan nimitystä "Berijan tarhat".
Kuuluisia karkotettuja
Yksi kuuluisista Siperiaan tuomituista oli kirjailija Fjodor Dostojevski, joka vietti Siperiassa vuodet 1849–1854 tuomittuna vallankumouksellisesta toiminnasta Nikolai I:tä vastaan. Dostojevski hylkäsi rangaistusta suorittaessaan vasemmistolaiset aatteensa, ja hänestä tuli konservatiivi ja syvästi uskonnollinen. Myös monet Venäjän vallankumoukseen osallistuneet olivat viettäneet aikaa Siperiassa.
Myös 1700-luvun valistuksesta innoituksensa saanut yhteiskuntakriitikko Aleksand Radištšev vältti kuolemantuomion teoksensa Matka Pietarista Moskovaan vuonna 1790 vuoksi ja karkotettiin Siperiaan kaksi kertaa. Nikolai Tšernyševski, joka oli 1800-luvun johtava radikaalikriitikko, ja jonka romaani "Mitä on tehtävä? Kertomus uusista ihmisistä" vuonna 1863 oli ollut V. I. Leninille käänteentekevä, karkotettiin pakkotyöhön Kiinan rajalle saakka ja hän sai palata Euroopan puoleiselle Venäjälle vasta vuonna 1883.
Anton Tšehov vieraili vuonna 1891 Katorga-leirillä Sahalinin saarella Venäjän Kaukoidässä ja kirjoitti leirin oloista vuonna 1893 julkaistussa teoksessaan "Sahalinin saari". Aleksandr Solženitsyn vertasi myöhemmin Tšehovin ajan oloja Neuvostoliiton vankileirien saaristoon (teos Gulag: Vankileirien saaristo) havainnollistaakseen selviytymismahdollisuuksien olemattomuutta Gulageilla.
Myös Pjotr Kropotkin kirjoitti kirjan valtakunnan vankilajärjestelmän tilasta ollessaan Transbaikalin kuvernöörin apulaisena.
Muita kuuluisia Siperiaan lähetettyjä olivat muun muassa Matti Haapoja, Jaan Kross, Lennart Meri, Aleksandr Solženitsyn ja P. E. Svinhufvud
İdil Biret
İdil Biret (s. 21. marraskuuta 1941 Ankara) on turkkilainen pianisti. Hän opiskeli Pariisin konservatoriossa Ranskassa Nadia Boulangerin johdolla. Biret on esiintynyt 16-vuotiaasta lähtien. Hän on levyttänyt muun muassa Frédéric Chopin in, Johannes Brahmsin ja Sergei Rahmaninovin kaikki pianoteokset sekä Pierre Boulezin kolme pianosonaattia.
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Britannian Grand Prix 1951
Britannian Grand Prix 1951 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 14. heinäkuuta 1951 Silverstonen radalla. Kilpailun voitti José Froilán González, jolle voitto oli kauden ja uran ensimmäinen. González saavutti myös paalupaikan.
Kilpailu
Paalupaikalta lähtenyt José Froilán González ja toisesta ruudusta lähtenyt Juan Manuel Fangio lähtivät heti karkuun muilta Ferrareilta ja Alfa Romeoilta. Ero ei kuitenkaan muutaman kierroksen kuluttua enää kasvanut.
Viime hetkellä kilpailuun ilmoittautuneet BRM:n autot kulkivat hyvin. Autoja ajoivat Reg Parnell ja Peter Walker.
Consalvo Sanesi tuli varikolle tankkaukseen ja renkaidenvaihtoon. Varikkopysähdys ei kuitenkaan sujunut ongelmitta, sillä vasenta takarengasta ei saatu irti, koska jokin osa autosta oli rikki. Kaksi varikkomekaanikkoa hakkasi rengasta vasaroilla, mutta rengas ei irronnut. Lopulta Sanesi lähti varikolta pois tankattuna, mutta rengasta ei vaihdettu.
Kierroksella 39 González otti taas kärkipaikan haltuunsa ohitettuaan Fangion. Gonzálezin auto toimi hyvin ja se oli nopea. Kun enää viisi kierrosta oli kilpailua jäljellä, González johti minuutilla ja viidellä sekunnilla ja hän alkoi löysätä vauhtiaan. Hän ajoi voittajana maaliin yli viidenkymmenen sekunnin erolla Fangioon, joka ajoi toiseksi. Voitto oli Ferrari-tallille ensimmäinen.
Eichman
Eichman oli kauppiassuku 1600-luvulla Turussa. Suku on luultavasti lähtöisin Saksasta.
Henkilöitä
Ensimmäinen turkulainen kauppias (oluenpanija, silkkikankaanmyyjä) oli Caspar Eichman jo 1628, oman ilmoituksensa mukaan vuodesta 1615. Hän asui Luostarin Jokikadulla ja toimi raatimiehenä Turussa 6.6.1632-1649. Valvoi sisarensa etuja Mårten Friisin perunkirjoituksessa 2.1637; hänellä oli tuolloin myös omia saatavia. Pormestariksi Uuteenkaupunkiin 1649, jossa virassa oli kuolemaansa asti. Lisäksi hän oli Vaasaporin kreivikunnan hopmannina 1651-1654 sekä vt. päällysmiehenä ja pikkutullin ja aksiisin vuokraajana 1653-1655. Casper Eichman oli Turun edustaja valtiopäivillä 1635 ja 1644 sekä Uudenkaupungin 1655, 1657 ja 1659-1660. Caspar haudattiin 26.1.1668 Turun tuomiokirkkoon. Voidaan arvioida, että Caspar oli syntynyt n. 1590.
Turussa vaikutti myös lyypekkiläinen kauppias Joachim Eichman, joka sai porvarinoikeudet Lyypekissä 1617. Joachim Eichman hukkui kauppamatkalla Turkuun 1638, jonka jälkeen hänen leskensä ja lapsensa perivät hänen talonsa Lyypekissä. Tästä päätellen Joachim Eichman oli Caspar Eichmanin aikalainen - luultavasti samaa ikää.
Suomeen tuli myöhemmin myös toinen Eichman -suku Rügenwaldista.
Vatikaanin kirjasto
Vatikaanin kirjasto on Pyhän Istuimen kirjasto Vatikaanivaltiossa. Se on yksi vanhimmista kirjastoista ja sisältää yhden merkittävimmistä historiallisten kirjoitusten kokoelmista.
Historia
Vatikaanin kirjaston historia on perinteisesti jaettu viiteen aikakauteen:
Perustaminen
Vatikaanin kirjaston perusti Vatikaaniin paavi Nikolaus V vuonna 1448. Hän liitti tuolloin 350 edeltäjiltään perimäänsä kreikan, latinan ja heprean kielistä koodeksia omiin kokoelmiinsa ja laajoihin hankintoihinsa. Näihin kuului muun muassa Konstantinopolin keisarillisesta kirjastosta hankittuja käsikirjoituksia.
Kun kirjaston ensimmäinen kirjastonhoitaja Bartolomeo Platina toimitti luettelon kirjaston sisällöstä vuonna 1481 kirjastossa oli yli 3500 nimikettä. Vatikaanin kirjasto oli siten läntisen maailman suurin. Noin vuonna 1587 paavi Sixtus V määräsi arkkitehti Domenico Fontanan rakentamaan uuden kirjastorakennuksen. Rakennus on käytössä edelleen. Kirjat olivat esillä pöydillä joihin ne oli kahlehdittu.
Lahjoitukset ja hankinnat
Kirjasto on laajentunut useiden lahjoitusten ja hankintojen kautta vuosisatojen aikana. Vuonna 1623 Baijerin herttua Maximilian I lahjoitti kirjastolle 3 500 käsikirjoitusta Heidelbergin peritystä palatiinikirjastosta kiitoksena paavi Gregorius XV:n poliittisesta toiminnasta herttuan valtataistelussa protestanttisia ehdokkaita vastaan. Pieni osa, 39, näistä kirjoista lähetettiin Pariisiin vuonna 1797 ja palautettiin Heidelbergiin Pariisin rauhansopimuksessa vuonna 1815. Paavi Pius VII lahjoitti 852 teosta lisää vuonna 1816. Näitä lukuun ottamatta palatiinikirjasto sijaitsee edelleen Vatikaanissa.
Vuonna 1657 kirjasto hankki Urbinon herttuoiden käsikirjoitukset. Vuonna 1661 kreikkalainen oppinut Leo Allatius nimitettiin kirjastonhoitajaksi. Ruotsin kuningatar Kristiina määräsi kirjastonsa, joka oli käytännössä Ruotsin koko kuninkaallinen kirjasto, luovutettavaksi Vatikaaniin kuolemansa 1689 jälkeen.
Sincerely!
Sincerely! on suomalaisen popyhtye Jormasin toinen studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1968, Suomen lisäksi ainakin Ruotsissa, Saksassa ja Englannissa.
Vatikaanin kirjasto
Varkaudet
Ohion yliopiston taidehistorian eläkkeelle jäänyt professori Anthony J. Melnikas jäi vuonna 1995 kiinni varastettuaan useita sivuja kirjaston harvinaisista kirjoista vuosien varrella. Hänet asetettiin syytteeseen ja sivut palautettiin.
Kokoelma
Nykyään kirjastossa on noin 75 000 käsikirjoitusta ja yli 1,1 miljoonaa painettua kirjaa, joihin kuuluu noin 8 500 inkunaabelia. Vatikaanin salaiset arkistot erotettiin kirjastosta 1600-luvun alussa. Niihin kuuluu 150 000 nimikettä lisää.
Kirjaston merkittävimpiin nimikkeisiin kuuluu Codex Vaticanus, Raamatun kaanonin vanhin tunnettu käsikirjoitus. Prokopioksen Salainen historia löydettiin kirjastosta ja julkaistiin vuonna 1623.
Yleisen urbaanin legendan mukaan kirjastossa olisi maailman laajin kokoelma pornografiaa. Tämä ei pidä paikkaansa, tämänkaltainen materiaali rajoittuu kopioihin Kiellettyjen kirjojen luettelossa kielletystä materiaalista sekä lievästi eroottisesta taiteesta enimmäkseen renessanssin ajalta.
Vatikaanin kirjasto on historian, oikeustieteen, filosofian, teologian ja luonnontieteiden tutkimuskirjasto, joka on avoin kaikille, jotka pystyvät perustelemaan tarpeensa kokoelman näkemiselle. Vuosien 1801 ja 1990 välillä julkaistuista kirjoista voi tilata valokopioita. Kirjaston yhteydessä toimii kirjastotieteen oppilaitos.
Luettelo Bas-Rhinin kunnista
border|right|200px|Bas-Rhinin sijainti Tämä on luettelo Bas-Rhinin departementin kunnista Ranskassa. Departementissa on 527 kuntaa.
Talin–Ihantalan taistelu
Talin–Ihantalan taistelu käytiin jatkosodassa Suomen ja Neuvostoliiton joukkojen välillä kesällä 1944. Teheranin konferenssissa 1943 Neuvostoliitto oli sitoutunut lisäämään sotilaallista painetta Saksaa vastaan erityisesti juuri Normandian maihinnousun tapahduttua.
Viipurin valtauksen jälkeen Neuvostoliiton sodanjohto antoi Leningradin sotilaspiirin tehtäväksi jatkaa hyökkäystä syvemmälle Suomeen. Lähitavoitteeksi asetettiin Imatra–Lappeenranta–Virojoki-tasa, joka tulisi saavuttaa 26.–28. kesäkuuta mennessä.
Talin ja Ihantalan kylien alueella, 8–14 kilometriä Viipurista pohjoiseen ja koilliseen, käyty kamppailu on Pohjoismaiden historiassa suurin koskaan käyty taistelu. Suomen armeija pysäytti Neuvostoliiton suurhyökkäyksen tässä taistelussa.
Taistelu
Kesäkuun lopulla vuonna 1944 alkoivat Talin–Ihantalan taistelut Viipurin koillispuolella. Alueelle oli siirretty suomalaisia joukkoja ja tykistöä muilta rintamanlohkoilta. Kyseessä oli ennennäkemätön suomalaisten joukkojen ja tykistön keskittäminen (Vuosalmella lähes yhtä paljon tykistöä). Heinäkuun alussa Viipurin pohjoispuolelta Kuparisaareen ulottuvalle rintamalohkolle oli jo keskitetty lähes 100 000 suomalaissotilasta armeijakuntien ja ylijohdon joukot mukaan lukien. Useita vuorokausia kestäneissä taisteluissa vihollisen hyökkäysryhmitykset lamautettiin useita kertoja jo lähtöasemissaan kenttätykistön ja kranaatinheittimistön keskitetyillä iskuilla.
Suomalainen kenttätykistö pystyi keskittämään neuvostojoukkojen asemiin mittavan, parhaimmillaan jopa parinkymmenen patteriston yhtäaikaisen tulen ja samaan kohteeseen saattoi ampua yli 250 putkea. Tällaisessa keskityksessä kyettiin ampumaan kuuden hehtaarin maalialueella noin 1 900 kranaattia minuutissa. Tässä tulenjohtajien työtä helpotti edellisenä vuonna käyttöön otettu korjausmuunnin.
Merkittävä osuus torjunnasta oli myös panssaridivisioonan rynnäkkötykkipataljoonalla, joka kahden rynnäkkötykin tappioin tuhosi noin neljäkymmentä neuvostovaunua. Suomalaisten voimakas 14 patteriston tykistökeskitys tuhosi tai vaurioitti 30. kesäkuuta 18. divisioonan lohkolla ainakin 15 panssarivaunua.
Talin–Ihantalan taistelussa Neuvostoliiton hyökkäys pysäytettiin. Tähän Pohjoismaiden historian suurimpaan taisteluun osallistui eri vaiheissa yhteensä noin 50 000 suomalaista (alkuvaiheessa, myöhemmin enemmän) ja noin 150 000 neuvostoliittolaista sotilasta (suomalainen divisioona vastasi miesmäärältään noin kahta puna-armeijan divisioonaa). Sotahistorioitsija Ohto Mannisen mukaan noin 25 % 21. armeijan joukoista ei osallistunut Tali-Ihantalan taisteluun. Toisaalta yksi armeijakunta 23. armeijasta hyökkäsi Noskuan suunnalla, jota puolusti suomalainen 3. divisioona menestyksellä. Suomalainen kenttätykistö ampui kahdessa viikossa noin 120 000 laukausta ja kiivaimpana taistelupäivänä 3. heinäkuuta yli 12 000 laukausta. Monen tykin putki yksinkertaisesti kului loppuun kiivaan tulituksen takia. Suomalaisarvioiden mukaan neuvostotykistö ampui Talin–Ihantalan taisteluissa 21. kesäkuuta – 7. heinäkuuta välisenä aikana kaikkiaan 144 000 tykistö- ja 92 000 heittimistön kranaattia. Kiivainta tulitus oli 28. kesäkuuta (14 000 tykistön ja 9 000 krh/pst-kranaattia). Logistisen ketjun piteneminen hidasti neuvostojoukkojen ammustäydennystä. Neuvostoliiton tappioiden arvioidaan taisteluissa olleen noin 6 000 kaatunutta ja 22 000 haavoittunutta sotilasta ja suomalaisten 1 350 kaatunutta ja 7 000 haavoittunutta. Lisäksi Noskuan suunnalla hyökännyt 23. armeijan vasemman sivustan VI armeijakunta kärsi 7 905 miehen tappiot. Niistä valtaosan aiheutti 3. divisioonan lohkon tykistö (25 150 ammuttua kranaattia 20.6.–7.7.) sekä kranaatinheitinyksiköt. Neuvostotappiot nousivat kokonaisuudessaan noin 27 000 – 30 000 mieheen.
Tali–Ihantalan kaltaiset taistelut käytiin hieman myöhemmin sekä Vuosalmella että Viipurinlahdella. Tykistön ja kranaatinheittimien ammusmäärillä mitattuna Vuosalmella ammuttiin itse asiassa enemmän kranaatteja kuin Tali-Ihantalassa. Näissäkin taisteluissa vihollinen torjuttiin. Neuvostoliitto alkoi tämän jälkeen siirtää hyökkäykseen käytettyjä joukkojaan pois Suomen rintamilta, koska katsoi, että Saksan rintama on tärkeämpi sodan lopputuloksen kannalta.
Ilmavoimien osuus taistelussa
pienois|vasen|Lento-osasto Kuhlmeyn [[Ju 87|Stukia palaamassa Immolaan kesäkuussa 1944]] Suomen ilmavoimat osallistui yhdessä saksalaisen lento-osasto Kuhlmeyn kanssa taisteluun sekä hävittäjätorjunnalla että pommittamalla vihollisen ryhmityksiä. Ilmavoimien toiminnalla oli suuri psykologinen vaikutus etulinjan taistelijoihin, ja useiden historiatutkijoiden mukaan saksalaisen lento-osaston osallistuminen taisteluihin oli ratkaisevan tärkeää hyökkäyksen pysäyttämisen kannalta. Erityisesti lento-osaston merkitys huoltolinjojen, reservin siirtojen ja panssarivaunujen tuhoamisessa oli merkittävä. Tosin osaston väitteet tuhotuista panssarivaunumääristä (200) eivät ole uskottavia. 13. ilma-armeijan suurin lentomäärä Tali-Ihantala vaiheessa 28. kesäkuuta oli 941 lentoa. Siiranmäki-Kuuterselän aikana 14. kesäkuuta 1 431. Leningradin rintaman joukkojen eteneminen länteen pidensi neuvostolentokoneiden lentomatkaa ja lyhensi koneiden toiminta-aikaa rintamalinjan yllä. Kaikkiaan Suomen ilmavoimat ja lento-osasto Kuhlmey suorittivat alueelle 22. kesäkuuta ja 6. heinäkuuta välisenä aikana yhteensä 1 020 pommituslentoa, joiden yhteydessä pudotettiin 765 tonnia lentopommeja. Lento-osasto Kuhlmeyn osuus pudotetuista pommeista oli yli 63 prosenttia.
Pirkan Hiihto
Pirkan Hiihto on laturetki, joka hiihdetään vuosittain maaliskuun ensimmäisenä sunnuntaina Kankaanpään Niinisalosta Ylöjärven Teivoon. Pirkan Hiihdon pituus on 90 kilometriä. Pirkan Hiihdon järjestää Pirkan Hiihto ry.
Historia
Pirkan Hiihdon ovat ideoineet Erkki Palolampi ja Lauri Pihkala, ja ensimmäinen Pirkan Hiihto hiihdettiin 6. maaliskuuta 1955 jolloin maalin saavutti 381 hiihtäjää. Pirkan Hiihdon osallistujamäärä on 2000-luvun lopulla ollut kahdentuhannen ja kolmentuhannen välillä. Suurimmat osallistujamäärät saavutettiin 1980-luvun alussa, jolloin päästiin yli viiteentuhanteen hiihtäjään.
Pirkan Hiihdon maali sijaitsi ainakin vuoteen 1975 saakka Lamminpään urheilukentällä. Teivon raviradan valmistuttua maalipaikka siirrettiin nykyiselle paikalle.
Lumipulan vuoksi kilpailu on jouduttu lyhentämään 70 kilometriin vuonna 1990 ja perumaan kokonaan vuosina 2014, 2017 ja 2020. Vuoden 2021 hiihto peruttiin koronavirustilanteen vuoksi.
Reitti
Reppuhiihto on Pirkan Hiihdon suoritus, joka hiihdetään Pirkan Hiihdosta seuraavana lauantaina Pirkan Hiihdon reittiä pitkin. Reppuhiihdossa ei ole ajanottoa eikä huoltoa muualla kuin Kyröskoskella.
Voittajia
Voittajien listalta löytyy muun muassa Veikko Hakulinen yleisestä sarjasta vuonna 1966.
Eniten vuosina 1973–1988 hiihdetyn kilpasarjan voittoja on Pentti Tornilla, joka voitti kisan neljästi vuosina 1982–1985.
Eniten Pirkan Hiihdon voittoja on Pekka Virtakoivulla. Hän voitti kilpasarjan vuosina 1987–1988 (kilpasarja lopetettiin vuonna 1989 ja yhdistettiin yleiseen sarjaan), ikämiessarjan (p) vuosina 1990–1998 sekä veteraanisarjan (p) vuosina 1999–2004.
Katso myös
Pirkan hiihto on yksi neljästä Pirkan Kierrokseen kuuluvasta kuntotapahtumasta. Muut tapahtumat ovat:
Yksinäinen vuori
Yksinäinen vuori on Maarit Verrosen kirjoittama romaani, joka ilmestyi vuonna 1993. Se on Verrosen toinen kirja ja hänen esikoisromaaninsa. Romaanin tapahtumat sijoittuvat Sveitsiin. Kirja oli Finlandia-palkintoehdokkaana.
Serie B
Serie B on Italian jalkapallon toiseksi korkein sarjataso. Sen järjestää Lega Nazionale Professionisti Serie B, joka perustettiin vuonna 2010 Lega Calcion jakauduttua kahtia.
Sarjassa pelaa 20 joukkuetta. Jokainen pelaa jokaista vastaan kahdesti, vieraissa ja kotona. Näin kauden päätteeksi jokaiselle joukkueelle kertyy 38 ottelua. Sarjan kaksi parasta nousevat suoraan Serie A:han ja sijoille 3–6 sijoittuneet joukkueet karsivat viimeisestä nousupaikasta. Sarjan neljä viimeistä joukkuetta putoavat Serie C:hen.
Huuto pimeydestä
Huuto pimeydestä (Evil Angels tai A Cry in the Dark) on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut Fred Schepisin ohjaama australialais-yhdysvaltalainen draamaelokuva. Elokuva perustuu tositapahtumiin ja Meryl Streep esittää siinä Lindy Chamberlainia, jonka vauvaikäinen lapsi katoaa perheen vieraillessa Ayers Rockilla. Hän kertoo nähneensä dingon menneen telttaan, jossa vauva nukkui, mutta lehdistö ja suuri yleisö leimaa Chamberlainin murhaajaksi. Sam Neill näyttelee Lindy Chamberlainin aviomiestä Michaelia. Streep sai roolistaan parhaan naisnäyttelijän palkinnon Cannesin elokuvajuhlilla ja oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi.
Vastaanotto
Video-oppaassa'' vuodelta 1995 Bello Romano antoi elokuvan Suomessa julkaistulle VHS-kasettiversiolle kolme tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”hyvä”. Hän arvosti Streepin näyttelijäntyön ohella elokuvan dokumenttimaista tyyliä.
Day of the Dead (albumi)
Day of the Dead on yhdysvaltalaisen Hollywood Undeadin 31. maaliskuuta 2015 julkaistu neljäs studioalbumi.
Ompelukone
pienoiskuva|Singer-ompelukone vuodelta 1912 pienoiskuva|[[Saumuri ja ompelukone työpöydällä 2008]]
Ompelukone on kone, jolla ommellaan langalla kiinni kaksi tai useampia kerroksia kangasta.
Historia
Ensimmäiset ompelukoneet 1700-luvulla käyttivät ketjuommelta: neula pisti langan kankaan läpi ja vastapuolelta virkkuukoukun tyyppinen osa kiepautti langasta silmukan kiinni edelliseen tikkiin. Laite oli melko suosittu, vaikka ketjuommel purkautui helposti. Ensimmäisen patentin ompelevalle koneelle sai englantilainen keksijä-puuseppä Thomas Saint vuonna 1790. Käsikampikäyttöinen kone oli tarkoitettu kenkien ompeluun, ja se pyrki jäljittelemään käsin tehtävää ketjuompelua.
Vuonna 1830 ranskalainen räätäli Barthelemy Thimonnier sai patentin ensimmäiseen käytännössä toimivaan ompelukoneeseen. Vuosien kehittelyn tuloksena syntyi ompelukone, joka teki ketjuommelta yksilankajärjestelmällä. Koneessa ylösalas liikkuva koukkupäinen neula kulki kankaan läpi ja toi mukanaan lankasilmukan alapuoliselta kelalta. Neula veti syntyneen silmukan edellisen silmukan läpi. Koneen paranneltu versio pystyi ompelemaan 300 tikkiä minuutissa ja siinä oli osia, jotka esiintyivät myöhemmin uudemmissakin keksinnöissä: paininjalka ja ompeluvarsi, joka kannatti pystyasentoista neulaa.
Varsinainen ompelukoneen voittokulku alkoi lukkotikkien keksimisestä. Uusi kone käytti erillistä ylä- ja alalankaa. Langat lukitsivat toisensa niin, että tikin katkettua koko sauma ei purkautunut. Menetelmän keksi ilmeisesti Walter Hunt vuonna 1832, mutta sen patentoi Elias Howe vuonna 1844. Ompelukoneiden massatuotanto alkoi vasta 1850-luvulla. Isaac Merritt Singer kehitti ensimmäisen kaupallista suosiota saavuttaneen koneen edeltäjiensä keksintöjen pohjalta. Singer keksi miten neula saatiin liikkumaan suoraan ylös ja alas, ja hän kehitti paininjalan, joka piti kangasta paikoillaan. Singerin kone vuodelta 1851 oli ensimmäisiä koneita, joilla voitiin ommella suoraa, kaarevaa ja minkä pituista saumaa tahansa yhtäjaksoisesti. Vuonna 1856 eri keksijät sopivat patenttiriitansa. Samana vuonna Singer esitteli Turtle Back -mallin, joka oli tarkoitettu kotikäyttöön. Se oli varsin kallis ja maksoi 100 dollaria, mutta Singer sai markkinoita kehittämällään osamaksujärjestelmällä, jossa asiakas sai koneen kotiinsa maksamalla viiden dollarin etumaksun. pienoiskuva Vaikka ompelukoneet olivat alun perin Yhdysvalloista, ne tulivat pian suosituiksi ympäri maailmaa. Japanilaiset saivat ensimmäiset ompelukoneet vuonna 1860, mutta ne oli valmistettu Yhdysvalloissa. Sen jälkeen ompelukoneita tuotiin myös Eurooppaan.
1900-luvun alussa Suomessa järjestettiin kouluille poljettavia ompelukoneita.
Nykyaikaiset ompelukoneet
Nykyiset sähkökäyttöiset ompelukoneet tekevät monipistosiksakkia. T-paitoja ja muita trikoovaatteita varten tarvitaan saumuri, jossa on monta tikkiä vierekkäin ja saumanvarojen huolittelu siksakin tyyppisellä ompeleella.
Tunnettuja ompelukonemerkkejä ovat Bernina, Brother, Elna, Eva, Pfaff, Husqvarna (Viking), Janome, Juki ja Singer.
Dracula (vuoden 1958 elokuva)
Pimeyden prinssi (Dracula, amerikkalaisessa levityksessä Horror of Dracula) on vuonna 1958 valmistunut brittiläinen elokuva, joka oli Hammer-yhtiön järjestyksessään toinen värillinen uusintaversio Universalin "klassisten hirviöiden" sarjasta. Elokuva ilmestyi noin vuoden Frankensteinin kirous -elokuvan jälkeen. Se oli myös brittien ensimmäinen oma versio kuuluisasta tarinasta. Suomessa alun perin kielletty Pimeyden prinssi oli Hammerille jättimenestys. vasen|pienoiskuva|Christopher Lee on Dracula. Käsikirjoitus poikkesi Bram Stokerin vuoden 1897 romaanista suuressa määrin: tapahtumapaikka on jossain Keski-Euroopassa; tapahtumia ja henkilöhahmoja on tiputettu pois; jäljellä olevien hahmojen nimiä ja keskinäisiä suhteita on vaihdettu.
Kaarela
Kaarela on kaupunginosa ja hallinnollinen peruspiiri luoteisessa Helsingissä. Kaarelassa asuu hiukan yli 27 000 asukasta. Sen pinta-ala on 9,46 neliökilometriä.
Kaarela rajautuu etelässä Kehä I:een, lännessä Konalan teollisuusalueeseen Vihdintien itäpuolella ja pohjoisessa Vantaan lounaiskärjen eteläreunaan. Kaarelan hallinnollinen itäraja kulkee Keskuspuiston sisällä. Alueen halki virtaa Mätäjoki.
Kaarela jaetaan kuuteen osa-alueeseen: Kannelmäki (12 913 asukasta 1.1.2012), Maununneva (2 568 as.), Malminkartano (8 613 as.), Hakuninmaa (2 753 as.), Kuninkaantammi (102 as.) ja Honkasuo. Yhteensä kaupunginosassa on noin 26 949 asukasta (2012 alussa) ja 5 700 työpaikkaa (2005 lopussa). Uusi Kuninkaantammen asuinalue on suunnitteilla Hakuninmaan pohjoispuolelle.
Liikenteen valtaväylistä Vantaankosken rata ja Hämeenlinnanväylä halkovat aluetta. Kauppakeskus Kaari valmistui Kaarelaan kuuluvan Kannelmäen alueelle lokakuussa 2013.
Historiaa
Kaarelan kaupunginosaa edeltänyt Kaarelan kylä sijaitsi alkujaan Helsingin maalaiskunnan (nyk. Vantaan kaupunki) alueella. Vuonna 1781 päättyneessä isossajaossa kylään merkittiin kuusi maakirjataloa: Abrams, Husbacka, Gamlas, Malmgård, Tolfmans ja Jönsas. Näistä muodostettiin myöhemmin lukuisia pienempiä tiloja. Vuonna 1946 tapahtuneessa suuressa alueliitoksessa Kaarela pilkkoutui kahtia, maalaiskunnan puolelle jääneeseen Pohjois-Kaarelaan (johon kuuluu mm. nykyisen Myyrmäen alue) ja Helsingin kaupunkiin liitettyyn Etelä-Kaarelaan. Ensimmäinen osa-asemakaava Etelä-Kaarelan alueelle vahvistettiin vuonna 1957. Vuonna 1959 kaupunginosa jaettiin Hakuninmaan, Kannelmäen, Malminkartanon ja Maununnevan osa-alueisiin. Etuliite etelä- poistui nimestä vuonna 1992.
Kaarelan kaupunginosa on syntynyt sotien jälkeen: ennen alueliitosta seutu oli maaseutua. Nykyisestä asuntokannasta 10 % on rakennettu 1940–1950-luvuilla. Kasvu kiihtyi 1970–1980-luvuilla ja tällöin rakennettiin yli 60 % nykyisistä asunnoista (runsas 13 200 asuntoa, 31.12.2003). Tärkeä osatekijä rakentamisen vilkastumiselle oli Vantaankosken radan avaaminen vuonna 1975. Malminkartano luotiin 1980-luvulla entiselle yliopiston koetilan pellolle ja Hakuninmaan asukasluku kolminkertaistui. Alueen täydennysrakentaminen on jatkunut 1990- ja 2000-luvuilla.
Kaarelan nimestä
Kaarela-nimi esiintyy asiakirjoissa jo vuonna 1417 muodossa Karisbola, myöhemmin muun muassa Korböleby (1543), Korbölle (1544) ja Korbööl (1545). Monien muiden böle-loppuisten nimien tavoin tässäkin on määriteosana henkilönnimi, tässä tapauksessa Kare, joka on ollut Ruotsissa sekä etu- että sukunimenä. Professori Heikki Ojansuu on esittänyt, että lähellä kielirajaa olevana nimenä taustalla voisi olla myös henkilöön liittyvä suomalainen köllinimi Kaari eli 'pitkä, kumara ihminen'.
Islannin kulttuuri
Kirjallisuus
Islannissa syntyi kukoistava saagakirjallisuus ja epiikka jo keskiajalla.
Varsin huomattavaa on myös suorasanainen saaga-kirjallisuus, joka on sisällykseltään historiallista tai myyttistä laatua ja muodoltaan taiteellista. Tärkeimmät saagat ovat Egillin saaga ja Njálin saaga. Vuoden 1200 vaiheilla saagoja oli olemassa melkein kaikista Norjan kuninkaista. Nämä kokoelmat ovat olleet lähteinä Snorri Sturlusonin Heimskringlalle. Tieteellisen kirjallisuuden tuotteista on tärkein Nuorempi Edda.
Klassisen Islannin kirjallisuuden suuruudenaika päättyy 1200-luvulla. Uskonpuhdistus toi mukanaan uuden henkisen kohoamisen. Kirjallisuus sai uskonnollisen leiman; maallinen kirjallisuus heräsi vasta 1700-luvulla. Kansalliset pyrinnöt astuivat etualalle 1800-luvulla.
Halldór Laxness sai Nobelin 1955.
Musiikki
Björk, Sugarcubes ja Sigur Rós ovat tunnetuimpia kevyen musiikin esittäjiä. Reykjavikissa toimii maan ainoa sinfoniaorkesteri.
Kuvataide
Islannin kuvataide oli pitkään kirkkotaidetta. 1800-luvulla aloittivat ensimmäiset maalliset kuvataiteilijat. Einar Hákonarson (s. 1945) on tunnettu ekspressionisti.
Kuukautiskuppi
thumb|Kellonmuotoinen kuukautiskuppi tulitikkuaskin rinnalla. thumb|Kertakäyttöinen pessaaria muistuttava kuukautiskuppi.
Kuukautiskuppi (kuukuppi, kuukautiskerääjä) on kupin muotoinen kuukautissuoja. Se sijoitetaan kuukautisten aikana naisen emättimeen kuukautisvuodon keräämiseksi. Kuukupin kanssa voi liikkua ja uida vapaasti.
Kuukautiskuppien käyttö ei ole yleistä, ja suurin osa länsimaiden naisista käyttää kertakäyttöisiä tamponeja tai kuukautissiteitä. Muihin kuukautissuojiin verrattuna kuukuppi on ekologisempi ja halvempi vaihtoehto.
Kuukuppeja valmistetaan esimerkiksi lääketieteellisestä silikonista, luonnonkumista ja TPE-muovista.
Historia
Kuukuppien toimintamekanismi on kehitetty 1930-luvulla. Lukuiset yritykset yrittivät levittää kuukautiskuppitietoutta 1900-luvulla, mutta useimmat niiden tuotteet vedettiin markkinoilta vähäisen kysynnän vuoksi.
Kuukuppityypit
Kuukautiskuppi sopii kaikenikäisille ja siitä on erilaisia kokovaihtoehtoja. Pienemmät koot on suunnattu synnyttämättömille ja/tai niukoille/normaaleille kuukautisille ja suuremmat koot synnyttäneille ja/tai runsaammille kuukautisille. Kuppeja on kahta perusmallia, mutta kellonmuotoisen ja pessaarimuotoisen kupin rinnalle on tuotu muitakin ratkaisuja, kuten V-kupit ja kupit, joiden pohjassa on rengas.
Kuukautiskuppeja voi ostaa verkkokaupoista, päivittäistavarakaupoista sekä erikoisliikkeistä, kuten apteekeista, ekokaupoista ja äitiystarvikeliikkeistä.
Kellonmuotoinen kuppi
thumb|Kuukautiskuppi emättimessä. Yleisin kuukautiskuppimalli on kellon muotoinen ja se on valmistettu kumista, (lateksista) tai silikonista. Se on uudelleenkäytettävä, ja kestää oikein käytettynä ja hoidettuna jopa kymmenen vuotta. Tämäntyyppisiä kuppeja myydään tuotenimillä The DivaCup, Fleurcup, The Keeper, LadyCup, Lunette, MeLuna, Miacup, Sileu ja The MoonCup. Lunettea valmistaa suomalainen Lune Group Oy.
Kuppeja on yleensä kahta eri kokoa, joista pienempi on tarkoitettu nuoremmille ja synnyttämättömille naisille ja toinen, isompi, synnyttäneille tai naisille, joilla on runsaat kuukautiset. Jotkut kupit ovat myös lyhyempiä kuin toiset, ja kuppeja voi olla myös eri jäykkyyksiä. Kupeissa on poistamista helpottava antenni, jota voi joissakin malleissa halutessaan lyhentää leikkaamalla. Useat kupit ovat läpinäkyvää materiaalia, mutta myös värikkäitä kuppeja on olemassa.
Käyttö
thumb|Eräs kupintaittelutekniikka.
Kuukautiskuppia käytetään emättimen sisällä. Se ei ole huokoinen, imukykyinen eikä kuitupintainen, joten se ei naarmuta tai kuivata emättimen seinämiä, häiritse emättimen luontaista itsepuhdistustoimintaa, ei ole hankala poistaa kuukautisten niukkavuotoisenkaan vaiheen aikana eikä jätä kuitua tai nukkaa jälkeensä. Kuukautiskuppia voidaan käyttää missä vaiheessa kuukautiskiertoa tahansa, joten sen käyttöä voi harjoitella ja sitä voi käyttää ennen kuukautisten alkamista.
Kuppi voidaan jättää paikalleen jopa 12 tunniksi ennen tyhjennystä, joten se täytyy tyhjentää useimmiten kahdesta kolmeen kertaa vuorokaudessa.
Kuukautiskupin paikalleen asettaminen vaatii jonkun verran harjoittelua, erityisesti jos käyttäjä ei ole jo ennestään tottunut tamponeiden käyttöön. Vesipohjaista liukastetta voidaan käyttää, mutta jotkut liukasteet voivat vahingoittaa kupin materiaalia.
Kuppi taitellaan ja siitä pidetään kiinni niin alhaalta kuppiosaa kuin mahdollista ja asetetaan se emättimeen ohjaten sitä ylös- ja taaksepäin. Kupin avautumisen varmistamiseksi kuppia voi varovasti pyöräyttää akselinsa ympäri, tai vetää sitä hieman alaspäin nipukasta tai kupin pohjasta. Avautumisen voi tarkistaa pyöräyttämällä sormeaan kupin ympäri emättimessä. Kupin kuuluisi olla asettuneena emättimen alaosaan, muttei niin alas, että nipukka tuntuu epämukavalta. Kuppi voi nousta emättimessä ylöspäin käytön aikana, mikä on normaalia.
Kuppi pysyy paikoillaan emättimen seinämän ja kupin reunojen muodostaman pienen alipaineen ja emättimen lihasten avulla. Jos kuppi tuntuu vajoavan alaspäin, kannattaa tarkistaa, että kuppi on asetettu oikein ja että alipaine todella muodostuu.
Kuppi tyhjennetään yleensä 2–4 kertaa päivässä. Kuukautiskupin sisältö tyhjennetään vessanpönttöön.
Kupin puhdistus
Kupin asettamisen ja poistamisen yhteydessä täytyy käsien puhtaudesta pitää huoli. Kuppi pestään ensin kylmällä vedellä ja sitten kuumalla vedellä. Saippuaa valitessa tulee kiinnittää huomiota tuotteelle sopivaa pH-arvoon.
Kuukuppi desinfioidaan ainakin kerran kuukautiskierrossa.
Kuukautislevy
thumb|Kuukautislevy asettuu emättimen yläpäähän häpyluun taakse. Kuukautislevy muistuttaa muodoltaan pessaaria, ja siitä valmistetaan erilaisia malleja. Osa kuukautislevyistä on kertakäyttöisiä ja valmistettu polyeteenistä. Kuukautislevyjä on saatavilla myös vastaavia malleja kuin kuukupista, joita voidaan käyttää jopa 10 vuoden ajan.
Käyttö
Kuukautislevy puristetaan pieneksi asettamista varten ja ohjataan emättimeen selkään suunnaten emättimen kaltevuuden takia. Kuukautislevy ponnahtaa auki, kun ote irrotetaan. Seuraavaksi kuukautislevy työnnetään ylös emättimeen ja asetetaan paikoilleen häpyluun taakse (joidenkin naisten häpyluun asento kuitenkin haittaa/estää tämän kuten tavallisen pessaarinkin paikoillaan pysymisen). Kuukautislevy ei pysy paikoillaan imun avulla niin kuin kuukuppi. Tämä vähentää monilla kuukautiskramppien ilmaantumista. Kuukautislevy lepää anatomisesti paikoillaan häpyluun takana, jossa on emättimen suurin tila. Koska sen oikea sijoituspaikka on korkealle emättimessä, se mahdollistaa emätinyhdynnän ollessaan paikoillaan. Käytön jälkeen on tärkeää pestä kädet ennen käsittelyä. Käsittelyn jälkeen kuukautislevy tyhjennetään, huuhdellaan kylmällä vedellä ja asetetaan takaisin emättimeen paikoilleen.
Kuppia poistettaessa vedetään kevyesti kupin pohjasta tai työnnetään sormi kupin yläreunan ja emättimen väliin, ja vedetään se pois emättimestä. Jos kuukautislevyn reunaan ei ylety, voi sitä vetää varovasti pohjasta alemmas. Kuukautislevyn sisältö kaadetaan vessanpönttöön tai lavuaariin.
Edut
Enimmäkseen samat kuin kellonmuotoisella kupilla ja lisäksi
Haitat
Enimmäkseen samat kuin kellonmuotoisella kupilla ja lisäksi
Turvallisuus
Huolellisella käytöllä ja hoidolla kuukautiskupit ovat hygieenisiä ja yhtä turvallisia käyttää kuin tamponit, ehkä turvallisempiakin. Yhdysvalloissa kuppien valmistusta ja laatua tarkkailee terveysvirasto FDA, ja pieni joukko naisia on käyttänyt kuppia monta vuosikymmentä. Kupin käyttöön liitettyjä TSS-tapauksia on löydetty yksi, joten se on erittäin harvinaista. Kuppia on kuitenkin tutkittu vähän, joten ei voida olettaa, että se ei olisi koskaan aiheuttanut terveydellisiä haittoja.
Hämeenlinnan vankilassa kuukupin käyttö on kielletty turvallisuussyiden perusteella. Vankilan johto uskoo, että kupin avulla voisi salakuljettaa huumeita vankilaan.
Ngai
Ngai (Enkai, En-kai, Engai, Eng-ai, Mweai) on itäisessä Afrikassa elävien kamba-, kikuju- ja masai-heimojen yksijumalaisten uskontojen ylijumala.
Kikujut uskovat, että Ngai asuu Mount Kenya-vuorella, josta he käyttävät nimitystä Kirinyaga.
Nuoruuden suloinen lintu
Nuoruuden suloinen lintu (Sweet Bird of Youth) on Richard Brooksin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1962. Elokuva pohjautuu Tennessee Williamsin näytelmään. Elokuvassa Paul Newman esittää Chance Waynea, joka tapailee Geraldine Pagen esittämää entistä filmitähteä Alexandra Del Lagoa, edistääkseen omaa näyttelijänuraansa. Korruptoitunutta poliitikkoa Tom Finleytä esittänyt Ed Begley sai roolistaan parhaan miessivuosan Oscar-palkinnon.
Kemppi
Kemppi Oy on vuonna 1949 perustettu suomalainen hitsausalan perheyritys. Se suunnittelee, valmistaa ja myy manuaalisia kaarihitsauslaitteita, hitsaajien turvavarusteita ja ohjelmistoja sekä kattavia automatisoidun hitsauksen laitteistoja. Se tarjoaa myös alan asiantuntijapalveluja. Globaalisti toimivalla Kempillä oli vuonna 2019 tytäryhtiöitä Suomen lisäksi 16 eri maassa. Se työllisti yli 800 ihmistä, joista noin puolet Lahdessa, jossa myös yrityksen pääkonttori sijaitsee. Kempin elektroniikkatehdas on Suomen suurin. Yrityksen pääliiketoiminta-alue on Euroopan lisäksi Aasia.
1949-1999
Sähkömies Martti Kemppi perusti pienen korjauspajan vuonna 1949. Verstas toimi hänen kotinsa ulkorakennuksessa ja siellä valmistettiin aluksi muun muassa betonikärryjä, maitokärryjä, saunankiukaita ja hitsausmuuntajia. Martti Kemppi otti yritykseen mukaan kaksi veljeään, ja vuonna 1951 yritys muutettiin osakeyhtiöksi samalla, kun Veljekset Kemppi Oy:n tuotanto siirrettiin Lahden Pekanmäkeen. 1950-luvulla yritys alkoi keskittyä hitsauslaitteistoihin, ja kehitti ensimmäisen hitsaustasasuuntaajansa. Vuonna 1955 alkoi Kempin vientitoiminta, kun se toimitti Turkkiin 20 hitsauskonetta. Yritys sai yksittäisiä tilauksia muun muassa Chilestä, Nigeriasta, Perusta, Thaimaasta ja Singaporesta. Veljekset Kemppi Oy alkoi valmistaa hitsaustasasuuntaajia, joita valmisti sen lisäksi vain kaksi yritystä maailmassa.
1960-luvulla Kemppi kehitti tyristoriohjatun tasasuuntaajan lisäksi ensimmäisen MIG/MAG-hitsauslaitteensa. Puoliautomaattisissa MIG/MAG -hitsauslaitteissa puikko korvattiin lisäainelangalla. Myös ulkomaankauppa eteni myyntiverkoston laajentuessa Ruotsin kautta muualle Eurooppaan. 1960-luvun puolivälissä yhtiö valmisti 50 % suomalaisista hitsausmuuntajista sekä erilaisia sähkölaitteita teollisuuteen. Vientiä tehtiin 30 maahan. Vuonna 1967 yhtiö hankki Lahden Okeroisista 18 hehtaarin maa-alueen, ja rakensi sinne uudet tuotantotilat. Vuonna 1968 yrityksen nimi lyheni muotoon Kemppi Oy. Vuosikymmenen lopulla esiteltiin tyristoriohjausta käyttävä Tylarc-virtalähde.
Kempin vienti siirrettiin osuuskunnasta omalle vientiosastolle ja ensimmäinen tytäryhtiö perustettiin Ruotsiin vuonna 1972. Vuonna 1975 Kempin vientitoiminta ylitti ensimmäistä kertaa kotimaan myynnin. Vuonna 1977 Kemppi esitteli maailman ensimmäisen invertterivirtalähteen hitsauskäyttöön ja mullisti samalla kaarihitsauslaitteet. Invertteritekniikkaan perustuva Hilarc-tuoteperhe esiteltiin hitsausmessuilla Essenissä. Yrityksen liikevaihto nousi ensimmäistä kertaa yli 100 miljoonan markan.
Vuonna 1980 yrityksen toimitusjohtajaksi nousi yrityksen perustajan Martti Kempin poika Jouko Kemppi ja varatoimitusjohtajaksi hänen veljensä Hannu Kemppi. Yrityksessä työskenteli yli 650 henkilöä. 1980-luvun kuluessa yhtiö perusti tytäryhtiöitä lukuisiin maihin, muun muassa Norjaan, Englantiin, Hollantiin, Ranskaan, Länsi-Saksaan, Yhdysvaltoihin, Belgiaan ja Tanskaan. Kemppi esitteli uudet entistä pienemmät ja kevyemmät Multisystem-teollisuusinvertterit. Suomen 1990-luvun alun lama ja Neuvostoliiton kaupan romahtaminen koetteli yritystä, ja se teki pahimmillaan 40 miljoonan markan tappion. Suunta saatiin käännettyä useiden saneerauskierrosten jälkeen. Osa valmistuksesta siirrettiin alihankkijoille ja myyntiin satsattiin myös Euroopan ulkopuolella. Yhtiön valttina oli sen pyrkimys valmistaa varmatoimisia ja kestäviä laitteita. Vuonna 1993 Kemppi lanseerasi maailman ensimmäisen digitaalisen hitsausvirtalähteen, Kemppi Pron. Kempin uudet digitaaliset ja mikroprosessoriohjatut laitejärjestelmät nostivat sen tuotantovolyymeja ja henkilöstömäärää. Vuonna 1997 Kemppi toi markkinoille uusinta digitaalista ohjaustekniikkaa käyttävät Mastertig AC/DC -hitsauslaitteet.
2000–2013
2000-luvun alussa sukuyhtiötä hallinnoi Jouko ja Hannu Kempin lisäksi heidän siskonsa Eija Vartiainen. Vuonna 2001 Kemppi esitteli hitsauslaitteiden toimintavarmuutta parantavan Isolated Cooling System -jäähdytysjärjestelmän, lanseerasi Multi Logic System -järjestelmän laadukkaiden käyttöliittymien tarpeeseen ja valmisti miljoonannen hitsauskoneensa. Kyseinen Master MLS 2500 lahjoitettiin Suomen Punaisen Ristin käyttöön.
Euroopan ydintutkimusjärjestö Cern tilasi 2000-luvun alussa Kempiltä ja sen tytäryhtiö Kempowerilta seitsemän miljoonan arvoiset erikoisvirtalähteet hiukkaskiihdyttimeensä. Uutta LHC-hiukkaskiihdytintä vasten tilattiin 200 erikoisvirtalähdettä.
Kemppi sponsoroi Spykerin F1-tallia kaudella 2007, Force Indian kaudella 2009 ja vuosina 2012–2015 Williamsin F1-tallia. Kemppi antoi F1-talleille paitsi taloudellista tukea myös omaa osaamistaan. Kemppi on tukenut lahtelaista Valtteri Bottasta vuodesta 2006 lähtien, kartingista F1-uralle.
Vuonna 2005 Kempin liikevaihto nousi noin 13 prosenttia ollen 88 miljoonaa euroa. Yhtiöllä ei ollut velkaa ja se panosti tuotekehitykseen, jonka parissa työskenteli noin 50 työntekijää, eli lähes 10 prosenttia työntekijöistä. Yhtiö kuului hitsausalan kärkeen niin teknologiassa kuin myynnissä ja markkinoinnissakin: sillä oli myyntiyhtiöitä 15 maassa, joista kaukaisin oli Australia.
Vuonna 2007 Kemppi Oy:n emoyhtiö Kemppi Capital kertoi investoivansa noin 10 miljoonaa euroa Lahden Okeroisiin rakennettavaan uuteen teollisuuskiinteistöön ja 5 miljoonaa omistamansa teollisuuskiinteistön laajennukseen. Yrityksen liikevaihto oli 120 miljoonaa euroa ja sen tuotannosta noin 90 prosenttia meni vientiin. Kempillä oli kaksi tuotantoyksikköä, Lahdessa ja Asikkalassa, ja 730 työntekijää, joista 135 työskenteli ulkomailla.
Vuonna 2010 yrityksen liikevaihto oli noin 80 miljoonaa euroa, ja sen tuotteita myytiin yli 80 maassa. Vuonna 2011 Kemppi avasi ensimmäisen ulkomaisen tuotantolaitoksensa Intiaan.
2014–
Teresa Kemppi-Vasama ja hänen serkkunsa Antti Kemppi siirtyivät sukuyhtiön johtoon vuonna 2014, jolloin Kemppi-Vasamasta tuli Kemppi Oy:n hallituksen puheenjohtaja ja Kempistä Kemppi Group Oy:n hallituksen puheenjohtaja. Kaikki Kempin suvun jäsenet; Eija Vartiainen sekä Jouko ja Hannu Kemppi lapsineen, kuuluvat Kemppi Groupin hallitukseen – ja osaavat hitsata. Yhtiö oli muuttumassa globaalisti toimivaksi ohjelmistotaloksi, jolla oli suuret kasvutavoitteet. Kemppi halusi olla teollisen internetin (IoT) edelläkävijä. Se esitteli ensimmäisen universaalin hitsaustuotannon hallintaohjelmiston. Se kilpaili suuria amerikkalaisia kilpailijoita ja kasvavia keskisuuria saksalaisia ja kiinalaisia yrityksiä vastaan muun muassa kehittämällä tuotekehitystä, myyntiä ja markkinointia. Ohjelmisto-osaamista Kemppi hankki yritysostojen kautta, Lahdesta ostettiin JPP-Soft ja Norjasta Weldindustry.
Vuonna 2015 Kemppi panosti kasvuun Aasiassa siirtämällä yhtiön toimitusjohtajan Anssi Rantasalon pariksi vuodeksi Malesiaan Kuala Lumpuriin. Yhtiön liikevaihto oli 114 miljoonaa euroa, joista noin 60 prosenttia tuli Euroopasta. Markkina-alueista Aasia oli toiseksi suurin. Aasiassa Kempillä oli myyntiyhtiö Kiinassa, Malesiassa ja Intiassa, jossa sijaitsi myös Chennain kokoonpanotehdas. Singaporessa yhtiöllä oli alihankkijan operoima logistiikkakeskus. Vuonna 2016 Kemppi-konsernin liikevaihto oli noin 112 miljoonaa euroa.
Vuonna 2018 Kemppi siirsi Intian Chennaissa sijainneen tehtaansa tuotannon Lahteen, jossa valmistetaan vuodessa noin 100 000 hitsauslaitetta. Kempin liikevaihto oli yli 120 miljoonaa ja sillä oli yli 600 työntekijää, joista noin 400 Lahdessa.
Vuonna 2019 Kemppi osti italialaisen poltinvalmistajan, Trafimet Groupin, joka oli toiminut hitsausalalla yli 40 vuotta. Yrityksen liikevaihto oli yli 30 miljoonaa euroa ja sillä oli yli 200 työntekijää. Trafimet jatkaa toimintaansa omalla nimellä, ja sen omistamia tuotemerkkejä ovat Trafimet, Sacit ja Ferro. Kemppi keskitti poltintensa valmistuksen Kiinaan Wuxiin, koska valtaosa toimittajaverkostosta sijaitsee Kiinassa. Tehtaan ylösajo aloitettiin alkuvuonna ja se työllistää noin 70 työntekijää. Kemppi avasi Intiaan ja Kiinaan uudet robotisoidut hitsauksen osaamiskeskukset. Niillä parannetaan kanssakäymistä loppukäyttäjien ja järjestelmätoimittajien kanssa.
Organisaatio
Globaalisti toimiva Kemppi työllisti loppuvuonna 2019 yli 800 ihmistä, joista noin puolet oli Lahden Okeroisissa, jossa toimii myös yrityksen pääkonttori, tutkimus- ja tuotekehitysosasto sekä kokoonpano- ja elektroniikkatehdas. Vuonna 2009 valmistunut elektroniikkatehdas on Suomen suurin, kun mittarina käytetään tuotettujen yksiköiden määrää.
Vuonna 2019 Kempillä oli tytäryhtiöitä Suomen lisäksi 12 eri maassa: Alankomaissa, Australiassa, Intiassa, Isossa-Britanniassa, Kiinassa, Norjassa, Puolassa, Ranskassa, Ruotsissa, Saksassa, Tanskassa ja Venäjällä. Yrityksen pääliiketoiminta-alue on Euroopan lisäksi Aasia. Sillä on tuotantoa myös Kiinan Wuxissa.
80 prosenttia Kempin myynnistä tulee jälleenmyyntiketjun kautta. Jälleenmyyjät hoitavat lähes kaiken tarvikkeiden (esimerkiksi suojavarusteet, langansyöttölaitteet, kaapelit, polttimet ja kulutusosat) myynnin kuluttajille ja pienille yrityksille, mutta niillä voi olla myös hyvinkin suuria asiakkuuksia. Kemppi on ulkoistanut laitteidensa huollon jälleenmyyjilleen.
Johto
Kempin toimitusjohtajat aikajärjestyksessä:
Tuotteet
Kemppi tuottaa hitsauslaitteistoja muun muassa laivanrakennus-, offshore-, kuljetus-, rakennus- ja konerakennus-, automaatio- sekä autoteollisuuden aloille. Virtalähde ja siihen liittyvä osaaminen on koko Kempin liiketoiminnan ydintä. Sen valintaan vaikuttavat ensisijassa virtalähteen ominaisuudet ja brändi. Kempin virtalähteen ostajat saavat virtalähteen mukana Kempin itse tekemän premium-polttimen, mutta seuraavan polttimen valinnassa hinnalla on tärkeämpi merkitys. Pudottaakseen polttimiensa hintoja Kemppi on siirtänyt niiden valmistuksen Kiinaan, samoin kuin monet sen kilpailijoista ovat tehneet.
Ammattimaisen hitsauksen ja vaativien harrastajien hitsaushankinnoista kilpailee maailmassa reilut sata valmistajaa, joista suurin osa toimii Kiinassa. Kemppi kuuluu valmistajien joukossa ylimpään kategoriaan, jossa on noin kymmenen yritystä Yhdysvalloista, Euroopasta ja Aasiasta. Kilpailijoista erottuminen ei ole helppoa, mutta oman brändinsä löytäneet hitsaajat ovat yleensä merkille uskollisia: he haluavat, että säätimet ja kytkimet toimivat, kuten he haluavat. Joillekin ammattilaisille esimerkiksi Kempin koneiden hitsausääni on tärkeä tekijä – he kuulevat jo äänestä, että hitsaus onnistuu. Kemppi ei ole kymmenikön suurin eikä nopein hitsaustekniikan kehittäjä, mutta alan murroskohdissa se on ollut usein ensimmäisenä. Se toi esimerkiksi ensimmäisenä invertteritekniikan hitsausvirtalähteisiin ja esitteli ensimmäisen täysin digitaalisen invertterin. Kemppi käyttää kymmenen prosenttia liikevaihdostaan tuotekehitykseen ja testaukseen.
2010-luvulla kehitetyt uutuustuotteet tallentavat pilvipalveluun esimerkiksi telakan kaikki hitsaustapahtumat. Tallennettavia tietoja ovat esimerkiksi kohteen hitsaaja, työssä käytetyt asetukset ja lisäaineet. Tämä auttaa asiakkaita hitsauspoikkeamien estämisessä tai niiden löytämisessä, ja laitehuoltojen ennakoimisessa. Hitsaustyön dokumentointi mitataan kohteesta riippuen jopa tuhansissa sivuissa. Digitaalisessa muodossa tiedot toimivat parhaassa tapauksessa vakuutuksena asiakkaalle. Jos esimerkiksi kaasuputki on hitsattu virheellisellä seosaineella, tarkastettavia saumoja on hankala löytää ilman tietoja, sillä putki voi olla jo meren pohjassa.
MIG/MAG-hitsaus:
TIG-hitsaus:
Hietikkomataralude
Hietikkomataralude (Polymerus lammesi) on kuneluteisiin kuuluva Suomessa melko harvinainen laji.
Kemppi
Tuotteet
Puikkohitsaus:
Hietikkomataralude
Ulkonäkö
Hietikkomataralude on melko paljon keltamataraluteen näköinen ulkonäöltään, pituus 4,6–6,2 mm. Värit tavallisesti kirkkaat, kuviot osittain oranssit, takaruumiin sivuilla monesti tunnusmainen täplärivi.
Kemppi
Tuotteet
Hitsausautomaatio:
Hietikkomataralude
Levinneisyys
Suomessa lajia tavataan lounassaaristossa ja Ahvenanmaalla. Muualla Euroopassa Itävallasta, Sakasta, Ruotsista sekä Liettuasta.
Elinympäristö
Hietikkomataralude elää saaristoissa ja rannikolla. Yleensä kuivilla niityillä, kedoilla ja hiekkaisilla dyynirannoilloilla joissa on kasvipeite.