cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zeus Stratioksen temppeli
Historia
pienoiskuva|vasen|240px|Stratoksen temppelin raunioita. Temppelin arkeologiset kaivaukset suoritti École française d’Athènes eli Ranskan arkeologinen koulu vuonna 1924. Suomen Ateenan-instituutti on suorittanut temppelin korkeusrekonstruktion temppelin jäänteiden uudelleen mittauksen pohjalta vuosina 2000–2001 Jari Pakkasen johdolla. Samalla temppelistä tehtiin kolmiulotteinen tietokonemallinnus.
Rakennus
pienoiskuva|vasen|240px|Temppelin kulmaus. Rakennuksen keskeneräisyys näkyy rakennuskivissä jäljellä olevissa ulokkeissa.
Zeuksen temppeli sijaitsi Stratoksen kaupunginmuurien ympäröimän alueen luoteisosassa. Temppelirakennus oli peripteraalitemppeli, jonka stylobaatin koko oli noin 16,6 × 32,4 metriä. Arkkitehtuuriltaan temppeli edustaa monin tavoin aikansa eli klassisen ja hellenistisen kauden taitteen siirtymäkautta, ja muistuttaa monin tavoin myöhäisen klassisen kauden temppeleitä Peloponnesoksella. Temppeli oli heksastyyli, eli sen julkisivun kummassakin päässä oli kuusi pylvästä, kun taas pidemmillä sivuilla pylväitä oli 11. Julkisivun pylväiden (peristasis) kokonaismäärä oli näin 30, ja ne edustivat doorilaista tyyliä.
Pylväikön sisäpuolella temppelissä oli naos eli cella sekä pronaos ja opisthodomos, joiden kummankin edessä oli kaksi pylvästä. Temppelin arkkitraavi edusti joonialaista tyyliä, kun taas naoksen pylväät olivat korinttilaista tyyliä. Näin temppeli yhdisteli kaikkia kolmea kreikkalaista tyylisuuntaa. Temppeli oli rakennettu paikallisesta valkoisesta kalkkikivestä.
Temppelin korkeuden arviointi on vaatinut yksityiskohtaisia tutkimuksia. Kussakin pylväässä oli yhdeksän pylväsrumpua. Pakkasen mukaan temppeli oli mittausten perusteella kuitenkin alun perin suunniteltu korkeammaksi niin, että jokaiseen pylvääseen oli tarkoitus tulla kymmenen pylväsrumpua. Jossakin vaiheessa suunnitelmaa muutettiin, ja temppelistä tehtiin matalampi jättämällä pylväät yhdeksän rummun korkuisiksi. Pakkanen ehdottaa syyksi rahavarojen loppumista. Pylväiden korkeudeksi on arvioitu noin 7,9 metriä ja suunnitelluksi korkeudeksi noin 8,7 metriä. Temppelin osien mittasuhteet vaikuttavat perustuvan johonkin paikalliseen 10,53 cm:n pituiseen mittayksikköön, joka on ilmeisesti ollut kolmasosa paikallisesta jalasta (31,6 cm).
pienoiskuva|240px|Temppelin urittamattomia pylväsrumpuja. Temppelistä on säilynyt sen perustukset sekä ainakin 113 pylväsrumpua, 11 kapiteelia sekä muita rakenneosia. Rakennuksen jääminen keskeneräiseksi näkyy siinä, ettei pylväitä ollut uritettu, toisin sanoen niissä ei ollut kanneluureja, eikä niistä ollut poistettu niiden siirtämisessä rakennusaikana tarvittuja ulokkeita.
Ammoniumkarbonaatti
Ominaisuudet
Ammoniumkarbonaatti on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta, joka voi olla myös kokkareista tai levymäistä. Yhdiste liukenee hyvin runsaasti veteen ja saa aikaan emäksisen liuoksen. Kuuma vesi ja kuumennus hajottavat ammoniumkarbonaatin ammoniakiksi, hiilidioksidiksi ja vedeksi. Ensimmäisessä vaiheessa muodostuu ammoniumvetykarbonaattia.
Valmistus
Ensimmäinen ammoniumkarbonaatin valmistustapa oli hirven luiden kuivatislaus ja tämän vuoksi sitä kutsutaan usein hirvensarvisuolaksi, Nykyään teollisuudessa ammoniumkarbonaattia valmistetaan ammoniakin vesiliuoksen ja hiilidioksidin tai ammoniakki-, vesi- ja hiilidioksidihöyryjen välisellä reaktiolla.
Näin valmistetussa tuotteessa on epäpuhtauksina mukana ammoniumvetykarbonaattia ja ammoniumkarbamaattia.
Käyttö
Ammoniumkarbonaattia käytetään kohotusaineena leivottaessa. Kuumuus hajottaa sen hiilidioksidiksi, mikä kohottaa leipomuksen. Yhdisteen E-koodi on E503. Ammoniumkarbonaatti toimii hajusuolassa ammoniakin vapauttajana ja ammoniakki saa aikaan elpymisen. Yhdistettä käytetään lisäksi tekstiiliteollisuudessa ja metallurgiassa.
Valmir Berisha
Valmir Berisha (s. 6. kesäkuuta 1996 Albania) on albanialaissyntyinen ruotsalainen jalkapalloilija, joka edustaa Kreikan Superliigassa pelaavaa Panathinaikos FC:tä lainalla AS Romasta. Vasenjalkainen Berisha on pelipaikaltaan hyökkääjä.
Seurajoukkueura
Berisha aloitti junioriuransa Halmstads BK:ssa, josta hän siirtyi tammikuussa 2014 Italian Serie A:n AS Roman Primavera-joukkueeseen. Berisha pelasi joukkueessa puoli vuotta, ennen kuin hän siirtyi elokuussa 2014 lainalla Kreikan Superliigan Panathinaikos FC:hen. Debyytti pääsarjatasolla tapahtui toukokuussa 2015 AO Kerkyraa vastaan.
Muuta
Berishaa on kutsuttu lempinimellä Uusi Zlatan Ibrahimović. Lempinimi juontaa juurensa Berishan pelityylin ja taustojen samankaltaisuuteen Ruotsin maajoukkueen tähtipelaajan Zlatan Ibrahimovićin kanssa.
Cornwallinsaari
Cornwallinsaari voi tarkoittaa seuraavia saaria.
Yurina Yamada
pienoiskuva|Yurina Yamada vuonna 2012.Yurina Yamada (s. 12. heinäkuuta 1996 Otari) on japanilainen uransa päättänyt mäkihyppääjä. Hänen seuransa oli Waseda University.
Maailmancupissa Enger kilpaili ensimmäisen kerran tammikuussa 2012 Hinterzartenissa sijoittuen 16:nneksi. Parhaimmillaan hän sijoittui kymmenenneksi maaliskuussa 2012 Zaōssa.
Nuorten MM-kilpailuihin Enger on osallistunut neljä kertaa. Vuosina 2012 ja 2014 hän voitti joukkuemäessä maailmanmestaruuden ja vuonna 2015 pronssia. Normaalimäessä hän on sijoittunut parhaimmillaan 11:nneksi vuosina 2012 ja 2015.
Kaljazin
Kaljazin on kaupunki Tverin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan muodostaman Uglitšin tekoaltaan rannalla 175 kilometriä Tveristä koilliseen. Kaupunki on Kaljazinin piirin keskus. Sen kautta kulkee Moskovan, Sonkovon ja Pietarin välinen rautatie, josta kaupungissa haarautuu Uglitšiin johtava sivurata. Asukkaita on 13 900 henkeä (vuonna 2009).
Osa kaupungista jäi 1930–1940-luvuilla rakennetun Uglitšin vesivoimalan tekojärven alle. Veden alta kohoaa entisen Pyhän Nikolaoksen katedraalin korkea kellotapuli. Muita nähtävyyksiä ovat vuonna 1787 rakennettu Kristuksen taivaaseen astumisen kirkko sekä kotiseutumuseo, johon on kerätty veden alle jääneen Kolminaisuuden luostarin esineistöä sekä 1700–1800-lukujen koristetaidetta.
Arto Kokkola
Arto Kokkola (s. 11. kesäkuuta 1960) on suomalainen kilpauransa lopettanut koripalloilija.
Spaceport Florida LC-36
Spaceport Florida Launch Complex 36 (LC-36), aiemmin Space Launch Complex 36 (SLC-36) on rakettien laukaisukompleksi Cape Canaveral Space Force Stationissa Floridassa. Kompleksia on käytetty vuosina 1962–2005 Atlas-rakettien laukaisuihin.
Laukaisukompleksi koostui aiemmin kahdesta alustasta, SLC-36A:sta ja SLC-36B:stä, ja siltä laukaistiin NASAn Pioneer, Surveyor ja Mariner -luotaimia 1960–1970-luvuilla. Alustalta 36A tehtiin 69 laukaisua ja 36B:ltä 76. Alustalta aiemmin laukaistut Atlas-raketin aiemmat mallit korvasi vuonna 2002 lentotoimintansa aloittanut Atlas V, jonka myötä laukaisut siirtyivät pohjoisempana sijaitsevalle SLC-41-alustalle.
Alusta siirtyi yksityisen Spaceport Floridan liisaukseen vuonna 2010, joka liisasi alustan Blue Origin -avaruustekniikkayritykselle vuonna 2015.
Nokkaeläimet
Nokkaeläimet (Monotremata) ovat nisäkkäitä, jotka elävien poikasten synnyttämisen sijaan lisääntyvät munimalla. Nokkaeläimet ovat ainoita nisäkkäitä, joilla on matelijoilta peritty muniminen, minkä vuoksi ne kuuluvat ainoana hengissä olevana lahkona munivien nisäkkäiden (Prototheria) alaluokkaan. Nokkaeläimet kuuluvat nisäkkäisiin, koska ne pystyvät imettämään poikasiaan maitorauhasten erittämällä maidolla ja niillä on karvapeite. Niillä ei ole kuitenkaan nisiä. Muita nisäkäsmäisiä piirteitä ovat yhtenäinen alaleuka, neliosainen sydän, kolme välikorvan luuta ja tasalämpöisyys. Matelijamaisia piirteitä munimisen lisäksi ovat useat tukirangalliset piirteet, kuten reisiluun ja olkaluun suuntautuminen maansuuntaisesti ja kloaakki eli aukko, jolla eläin hoitaa lisääntymisen, ulostamisen ja virtsaamisen. Nokkaeläinten tieteellinen nimi Monotremata viittaa kloaakkiin.
Spaceport Florida LC-36
Historia
Atlas-raketin laukaisuissa käytetyt laukaisutornit purettiin vuonna 2006 ja siirrettävät huoltotornit vuotta myöhemmin kesäkuussa 2007.
Nokkaeläimet
Nokkaeläimiä tavataan nykyisin ainoastaan Australiassa ja Uudessa-Guineassa, missä tämä hyvin alkukantainen ja vanha nisäkäslahko on esiintynyt jo miljoonia vuosia. Nokkaeläimet kuuluvat niihin harvoihin nisäkkäisiin, joilla on sähköaisti. Nokkaeläinten lisääntymis- ja elintavat erottavat ne täysin muista nykyisistä nisäkäslajeista. Ne ovat muuttuneet melko vähän, minkä takia niitä sanotaankin eläviksi fossiileiksi.
Spaceport Florida LC-36
Historia
Yhdysvaltain ilmavoimat liisasi alustan vuonna 2008 Space Floridalle suunniteltuja Athena III -raketin laukaisuja varten. Athena III:n laukaisuja ei ollut tosin tehty vuoteen 2013 mennessä eikä ohjelma ollut muutenkaan edennyt. 45th Space Wing luovutti Space Floridalle kiinteistönvälitysoikeuden laukaisukomplekseihin 36 ja 46 maaliskuussa 2010.
Nokkaeläimet
Nokkaeläinten lahkoon kuuluu nykyisin kaksi heimoa, joissa on yhteensä viisi elossa olevaa lajia. Vesinokkaeläinten (Ornithorhynchidae) heimon ainoa laji on puolittain vesielämään sopeutunut vesinokkaeläin (Ornithorhynchus anatinus). Nokkasiilien (Tachyglossidae) heimossa on kahdessa suvussa neljä maalla elävää lajia; nokkasiili (Tachyglossus aculeatus), kärsänokkasiili (Zaglossus bruijni), Zaglossus bartoni ja Zaglossus attenboroughi. Nokkasiili ja vesinokkaeläin on arvioitu elinvoimaisiksi, mutta muut kolme lajia ovat äärimmäisen uhanalaisia. Edellä mainittujen elävien lajien lisäksi nokkaeläinten lahkoon luokitellaan useita sukupuuttoon kuolleita esihistoriallisia lajeja, jotka tunnetaan ainoastaan fossiilien perusteella.
Spaceport Florida LC-36
Historia
Vuoden 2015 alulla Moon Express -yhtiö liisasi alustan MTC-1X -kuulaskeutujansa lentokokeita varten. Sanan vuoden syyskuussa Blue Origin liisasi alustan, ja suunnitteli vuonna 2015 laukaisevansa ensimmäisen lentonsa siltä ennen vuotta 2020. Yhtiö rakentaa rakettinsa ja BE-4-rakettimoottorit Space Floridan Exploration Park -teollisuusalueella.
Nokkaeläimet
Evoluutio
pienoiskuva|250px|vasen|Piirros varhaisliitukaudella 110 mvs. eläneestä [[Steropodon|Steropodon galmani -nokkaeläimestä. Sen nokka muistutti enemmän ympyräpohjaista kartiota kuin kuvasta voisi päätellä.]]
Spaceport Florida LC-36
Historia
Alustan tulevasta rakenteesta ei ollut tarkempaa tietoa helmikuussa 2015.
Kailojärvi
Kailojärvi on Pirkanmaalla Sastamalassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistön Kauvatsanjoen valuma-alueen Mouhijärven alueessa suoraan Mouhijärveen laskevaan valuma-alueeseen.
Nokkaeläimet
Evoluutio
Ensimmäiset nisäkkäiksi luokiteltavat eläimet kehittyivät matelijoista noin 200 miljoonaa vuotta sitten. Ensimmäiset nisäkkäät olivat pienikokoisia hyönteissyöjiä, jotka liikkuivat öisin. DNA-tutkimusten avulla Ptototheria-nisäkkäiden kehityshaaran eriytyminen muista nisäkkäistä on ajoitettu 166 miljoonan vuoden taakse. Varhaisin tunnettu nokkaeläin on Teinolophos-nokkaeläin. Löydetty fossiili on 123 miljoonaa vuotta vanha. Toinen liitukautinen nokkaeläinfossiili kuuluu Steropodon-nokkaeläimelle, joka oli yksi aikansa suurikokoisimmista nisäkkäistä. Tätäkin suurempi nokkaeläin oli Kollikodon, jonka ruumiin pituus on voinut olla jopa metrin. Nykyään elävillä nokkaeläinlajeilla on hyvin samankaltaiset ominaisuudet kuin niiden muinaisilla esi-isilläkin.
On uskottavaa, että nokkaeläimet olivat levinneet laajoille alueille ympäri eteläisen pallonpuoliskon Gondwanamannerta, sillä Etelä-Amerikan Patagoniasta on löydetty Monotrematum sudamericanum -vesinokkaeläimelle kuuluva 62 miljoonaa vuotta vanha hammas. Kovin runsaslukuinen ryhmä se ei kuitenkaan ollut.
Kailojärvi
Maantiede
Järven rantaviiva on 1,9 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin metsäistä ojitettua suota. Rannalla on seitsemän loma-asuntoa ja järvelle johtaa tie Heinijärvenmaalta.
Historiaa
Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin "Kaitajärvi".
Esselpää
Esselpää on kylä Salon kaupungissa Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsee Kemiön saaren koillisnurkassa entisen Angelniemen kunnan alueella. Esselpäätä rajaavat Tuiskula, Peksala ja Halikonlahti. Nykyisin kylässä on vain kesähuviloita ja loma-asuntoja.
Kylämuotoista asutusta Esselpäässä on ollut jo luultavasti varhaiskeskiajalla, sillä se on kuulunut niin sanotun suomalaisen vero-oikeuden piiriin. Varhaisimmissa lähteissä kylän nimi on kirjoitettu muotoon Eselpää. Kylän läpi kulki ennen Tuiskulan ja Peksalan välinen kylätie, joka nyttemmin on katkaistu. Myös kylän rakennuskanta on muuttunut kesähuviloiksi ja -mökeiksi.
Esselpään kyläalue on entistä viljelysmaata ja epätasaista metsikköä. Kallioinen Palomäki leimaa kylämiljöötä samoin kuin Halikonlahti, josta avautuu näkymä Vartsalansaareen ja Kaisaareen.
Nokkaeläimet
Evoluutio
Varhaisimmat nokkasiilifossiilit ovat peräisin keskimioseenikaudelta eli noin 15 miljoonan vuoden takaa, ja ne kuuluvat Zaglossus robusta -lajille. Vielä ei tunneta nokkasiilien ja liitukaudella eläneiden nokkaeläinten välistä sukulaisuussuhdetta, eikä myöskään tiedetä, milloin nokkasiilit ovat eriytyneet omaksi heimolinjaksi. Vesinokkaeläimet ja nokkasiilit onkin toisinaan jaoteltu erillisiin Platypoda ja Tachyglossa -lahkoihin. Nokkasiileihin kuuluu kaksi sukua Tachyglossus ja Zaglossus. Esihistoriallisia sukuja tunnetaan yksi, Megalibgwilia, joka hävisi noin 50 000 vuotta sitten.
Taksonomia
Ensimmäinen vesinokkaeläimen nahka tuotiin Eurooppaan 1700-luvun lopulla ja George Shaw sai sen tutkittavakseen. Löytöä pidettiin poikkeuksellisen hyvin tehtynä huijauksena monien muiden eläinlajihuijausten joukossa. Shaw ei kuitenkaan pystynyt todentamaan merkkejä huijauksesta, vaan joutui pitkällisten tutkimusten jälkeen kuvaamaan lajin vuonna 1799 The Naturalist's Miscellany -julkaisussaan. Seitsemän vuotta aiemmin hän oli jo ehtinyt kuvata nokkasiilin, mutta se ei vaikuttanut kovin kiinnostavalta tapaukselta, koska muistutti kovasti eurooppalaisille tuttua siiliä. Vasta vuonna 1802 Eurooppaan saatiin ensimmäinen täydellinen vesinokkaeläin, jolloin se voitiin varmuudella todeta aidoksi eläinlajiksi.
Eläintieteilijät eivät 1800-luvulla pystyneet uskomaan, että nokkaeläimet lisääntyisivät munimalla. Skotti William Hay Caldwell lähti 1880-luvulla tutkimaan nokkaeläimiä ja löysikin niitä aboriginaalien avustuksella. Syyskuun toisena päivänä vuonna 1884 hän lähetti BAAS-tiedeseuralle lyhyen sähkeen, jossa hän totesi aboriginaaleille jo tutun tiedon: ”Nokkaeläimet ovipaarisia, munat meroblastisia.” Tieteilijät eivät voineet kuin hyväksyä todeksi, että jotkin nisäkkäät todella munivat.
Nokkasiilien kohdalla tutkimukset olivat jääneet vähäisiksi, kun huomio oli kiinnittynyt vesinokkaeläimiin. Saksalainen Richard Semon paikkasi laajoilla tutkimuksillaan tätä aukkoa ja vastasi moniin nokkasiilejä koskeviin kysymyksiin. 1800-luvun lopulla tunnettiin kaksi nokkasiililajia ja 1907 löydettiin kolmas laji. Viimeisin nokkasiililaji, Zaglossus attenboroughi, kuvattiin tieteelle vasta vuonna 1998.
Ulkonäkö
pienoiskuva|250px|Nokkasiili. Piikit toimivat tehokkaana suojana. Osaksi niiden ansiosta nokkasiilit kuuluvat niihin harvoihin Australian eläimiin, joiden kanta ei oleellisesti pienentynyt eurooppalaisten saavuttua saarelle. Kuvan laji on nokkansa pituuden perusteella luultavasti [[nokkasiili|Tachyglossus aculeatus.]]
Nokkaeläimiin kuuluu kaksi toisistaan ulkonäöllisesti hyvin erilaista heimoa. Näistä vesinokkaeläimet muistuttavat nokkansa ja räpyläjalkojensa vuoksi vesilintua, mutta ne liikkuvat neljällä jalalla ja niillä on kussakin räpylässä viisi varvasta. Vesinokkaeläimen häntä on hyvin leveä ja ohut, kuten majavalla, sekä karvapäällysteinen. Vesinokkaeläimet ovat sopeutuneet vesielämään, sillä virtaviivaisen ruumiinrakenteensa sekä räpylöidensä avulla ne pystyvät uimaan vedessä joutuisaa tahtia. Turkki on pehmeä, silkkinen ja väriltään ruskea kuten saukoilla. Turkit olivat haluttuja ja arvokkaita, minkä vuoksi vesinokkaeläimiä metsästettiin niin paljon, että niiden kanta heikkeni selvästi.
Nokkasiilit sen sijaan muistuttavat selkäpiikkisensä vuoksi tavallisia siilejä tai pieniä piikkisikoja, mutta eroavat näistä erityisesti nenän rakenteessa. Nokkasiileillä se on pitkä ja ohut, kun taas siileillä se on lyhyenomainen. Piikkisioilla on myös selvästi pidemmät piikit. Nokkasiilien leveät viisivarpaiset raajat ovat erinomaisia hyönteisten tonkimiseen maanpinnan alta, ja ruumiinrakenteeltaan ne ovat hyvin vantteria ja lihaksikkaita. Nokkasiilit ovat väritykseltään tummanruskeita, mutta piikit ovat kellertävän vaaleita.
pienoiskuva|210px|vasen|Täytetty vesinokkaeläin [[Natural History Museum of Londonissa. Etualalla kuvassa on myös kaksi vesinokkaeläimen munaa.]]
Aikuinen vesinokkaeläin painaa parin kilon (1,5–2,5 kg) verran ja on alle 60 senttimetriä pitkä, mistä hännän osuus on noin 15 senttiä. Nokkasiilit ovat selvästi vesinokkaeläimiä kookkaampia. Nokkasiili (Tachyglossus aculeatus) painaa kuutisen kiloa, ruumiinpituus on puoli metriä ja häntä alle kymmenen senttiä pitkä. Zaglossus-suvun nokkasiilit ovat nokkaeläimistä kaikkein kookkaimpia ja painavat noin 10 kilogrammaa. Niiden pituus vaihtelee 45 ja 75 sentin välillä ja niiden nokka on selvästi pitempi verrattuna Tachyglossus aculeatus -lajiin. Kaikkia nokkaeläimiä yhdistää se, että urokset ovat suurempia kuin naaraat.
Fysiologia
Sekä naaras- että urosvesinokkaeläimillä kuin myös urosnokkasiileillä on takajaloissa piikkiset kannukset. Vain urosvesinokkaeläin erittää myrkkyä näiden kautta. Nokkaeläinten kömpelö taapertaminen maalla johtuu niiden matelijamaisesta raajaluustorakenteesta. Niiden olka- ja reisiluut suuntautuvat suoraan kehosta pois, niiden kulkusuuntaan nähden kohtisuorasti. Muilla nisäkkäillä raajojen luustot ovat kehittyneet siten, että luut ovat yhdensuuntaisesti kulkusuunnan kanssa. Nokkaeläimillä on kylkiluut niin kaula- kuin rintanikamissakin. Nokkaeläinten poikkeuksellisiin piirteisiin kuuluu myös niiden nahkapäällysteisessä nokassa sijaitsevat tuhannet erikoistuneet solut, jotka muodostavat ominaisen sähköaistin. Sen avulla ne paikallistavat helposti niiden ympärillä olevat muut eläimet.
Nokkaeläimet ovat yhdessä vajaahampaisten kanssa ainoita nisäkkäitä, joilla ei ole lainkaan hampaita tai ainakin ne ovat hyvin surkastuneet. Nokkasiileillä on elämän aikana vain yksi hammas, jota ne tarvitsevat ainoastaan munan rikkomiseen kuoriutumisvaiheessa. Vesinokkaeläimillä kehittyy maitohampaat, mutta ne eivät tarvitse niitä mihinkään. Nokkaeläimiltä puuttuu myös kokonaan tuntokarvat, nisät ja ulkoiset korvat. Nokkaeläimet ovat muiden nisäkkäiden tapaan tasalämpöisiä, mutta niiden ruumiinlämpötila on muihin nisäkkäisiin verrattuna alhainen (30–33 °C).
Ravinto ja elinalueet
Nokkasiilien ruokavalio koostuu kaivamissyvyydeltä löytyvistä maanpinnan selkärangattomista kuten muurahaisista, termiiteistä ja lieroista. Ne murskaavat saaliinsa painamalla kielensä kitalakea vasten. Nokkasiilien hyvästä hajuaistista on etua ruoanhankinnassa. Sen sijaan sähköaistin roolista saalistamisessa ei ole tutkijoiden keskuudessa yksimielisyyttä. On mahdollista, että nokkasiilien sähkönaistimuskyky on alkanut hiljalleen heiketä. Nokkasiili (T. aculeatus) on nykyisistä nokkaeläimistä kaikkein laajimmalle levinnyt ja sen voi nähdä kaikkialla Tasmaniassa, Australiassa ja Uudessa-Guineassa. Se ei ole nirsoja elinalueiden suhteen, sillä sille käyvät niin Australian kuivat alueet kuin Uuden-Guinean kosteat tropiikkimetsätkin.
Vesinokkaeläintä tavataan luonnonvaraisena ainoastaan Australian lauhkean itärannikon makeissa vesissä. Se saalistaa täysin sähköaistinsa turvin, sillä se sulkee silmänsä vedessä eikä kovin syvällä vedessä näköaistista olisikaan hyötyä. Ravintoon kuuluu pienimmät vesieläimet, jotka se varastoi poskeensa ja nousee vedenpintaan syömään ne, kunnes sukeltaa uudelleen veteen.
Käyttäytyminen
Nokkaeläimet ovat yöeläimiä, koska ne yrittävät välttää päivänpaahdetta. Jos niitä häiritään tai lämpötila on riittävän alhainen päivisin, niitä voi tavata päiväsaikaankin liikkumassa. Kylminä aikoina ja ruoanpuutteen vuoksi nokkasiili saattaa vaipua horrokseen. Nokkaeläimet liikkuvat yksin, eli ne eivät muodosta yhdyskuntia.
Lisääntyminen
Nokkaeläimet lisääntyvät ovipaarisesti eli ne munivat munia ja hautovat niitä pienessä pussirakenteessa 10–12 päivän ajan, kunnes poikaset kuoriutuvat. Naaras munii noin kolmen viikon kuluttua parittelusta. Muut nisäkkäät lisääntyvät vivipaarisesti eli synnyttäen eläviä poikasia. Kerralla nokkaeläimet saavat yhdestä kolmeen tai Zaglossus-suvun nokkasiilien tapauksessa 4–6 munaa, ja kun poikaset ovat kuoriutuneet vanhempien maitorauhaset alkavat tuottaa maitoa. Muilla nisäkkäillä on nisät, joiden kautta emo ruokkii jälkeläisiä, mutta nokkaeläimillä näitä rakenteita ei ole. Sen sijaan ne erittävät maitoa turkkiinsa, josta poikaset imevät sen. Piirre on tärkeä todiste maitorauhasten kehityshistoriatutkimukselle, sillä nokkaeläinten avulla on voitu päätellä maitorauhasten kehittyneen isoista hikirauhaisista.
Nokkaeläinten munat ovat lintujen munia pyöreämpiä ja kooltaan erittäin pieniä, noin 13–15 millimetriä halkaisijaltaan. Munat muistuttavat matelijoiden munia esimerkiksi nahkamaisen päällysrakenteen vuoksi. Niin nokkasiileillä kuin vesinokkaeläimelläkin on kaksi munasarjaa, mutta vesinokkaeläimellä vain toinen on toimintakykyinen. Nokkasiilit huolehtivat poikasistansa suojaamalla niitä pussissa, jolla ne aiemmin hautoivat munat. Sen sijaan vesinokkaeläin ei toimi tällä tavoin. Kuoriutumisen jälkeen nokkaeläinpoikaset ovat muutaman sentin pituisia eikä niillä ole vielä karvapeitettä. Kuoriutumisen jälkeen ne eivät saa altistua auringonvalolle, koska ne kuolevat helposti hauraan ihonsa vuoksi. Tämän vuoksi nokkasiilin poikaset pysyvät kolmen kuukauden ajan emon pussissa ja vesinokkaeläimen poikaset niiden pesässä. Kolmen kuukauden ikäisinäkään ne eivät ole valmiita itsenäisyyteen. Emo alkaa vieroittaa poikasia kun kuoriutumisesta on kulunut 4–7 kuukautta.
Vesinokkaeläinten kiima-aika sijoittuu kevääseen, jolloin urospuoliset yksilöt kamppailevat oikeudesta paritella reviirin naaraiden kanssa. Koska vesinokkaeläimet ovat maalla kömpelöitä taistelemaan, ne tappelevat vedessä, jossa ne voivat käyttää takajaloissa sijaitsevia myrkkypistimiä. Voittajan ratkettua nokkaeläinpari aloittaa vedessä pyöriväliikkeisen tanssin, jossa uros on tarttunut naaraan häntään. Kosiskelun jälkeen uros ja naaras parittelevat pysyen edelleen vedessä. Uroksilla on penis, jota ne käyttävät ainoastaan paritteluun, eivät virtsaamiseen. Nokkasiiliurokset sen sijaan alkavat parittelukauden alettua seuraamaan naarasta. Parhaimmillaan yhtä naarasta voi seurata kuusi tai seitsemän urosta. Kahden tai kolmen viikon seuraamisen jälkeen naaras tulee kiimaan ja urokset menevät ympyrämuodostelmaan yrittäen häätää kilpailijat pois. Viimeiseksi pudotuspelissä jäänyt uros saa oikeuden paritella naaraan kanssa. Myös nokkasiiliuroksilla on penis, jota ei käytetä virtsaamisessa.
Urosten osuus jälkeläisten hoitamisessa jää paritteluun, kun taas naaras joutuu elämään yksin raskausajan. Raskausaikana naaras alkaa rakentaa pesäkoloa, jonka tunnelin pituus voi olla jopa 20 metriä pitkä.
Mudazumo Naki Kaikaku
Mudazumo Naki Kaikaku (ムダヅモ無き改革, tai The Legend of Koizumi) on vuosina 2006–2011 julkaistu satiirinen manga, jonka on luonut Hideki Ohwada. Sen päähenkilö on Japanin entinen pääministeri Jun'ichirō Koizumi, joka pitää maiden välisiä suhteita yllä pelaamalla mah-jongia maiden johtajien kanssa. Mangan pohjalta julkaistiin kolmejaksoinen anime 26. helmikuuta 2010.
Hahmot
Vaikka sarjan hahmot perustuvatkin oikeisiin poliitikkoihin, sarjan tapahtumat ovat kuvitteellisia. Japanin entinen pääministeri Jun'ichirō Koizumi on sarjan päähenkilö. Muita sarjan hahmoja ovat muun muassa Japanin entinen pääministeri Tarō Asō, Yhdysvaltain presidentti George W. Bush, Pohjois-Korean johtaja Kim Jong-il, Kiinan presidentti Hu Jintao ja Venäjän pääministeri Vladimir Putin.
Tšuhloma
Tšuhloma on kaupunki Kostroman alueella Venäjällä. Se sijaitsee Tšuhlomskoje-järven rannalla 171 kilometriä Kostromasta koilliseen. Kaupunki on Tšuhloman piirin keskus. Asukkaita on 5 500 henkeä (vuonna 2010).
Venäläisten kronikoiden mukaan Tšuhloma oli olemassa jo 900-luvulla. Vuodesta 1381 lähtien se tunnetaan Galitšin ruhtinaskuntaan kuuluneena kaupunkina. 1400-luvun puolivälissä se liitettiin Moskovan ruhtinaskuntaan. Vuonna 1778 Tšuhlomasta tuli Kostroman lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1600–1800-luvuilla se oli huomattava kauppakaupunki.
Nykyään kaupungissa toimii puunjalostuslaitos ja meijeri. Nähtävyyksiä ovat vuonna 1730 rakennettu Neitsyt Marian taivaaseen astumisen kirkko, Kristuksen kirkastumisen katedraali (1746) sekä koristeelliset puiset asuintalot. Kaupungin pohjoispuolella Tšuhlomskoje-järven rannalla sijaitsee 900-luvun linnamäelle 1300-luvulla perustettu Avramijevo-Gorodetskin luostari.
Tropa de Elite
Tropa de Elite on brasilialainen elokuva vuodelta 2007. José Padilhan ohjaaman elokuvan käsikirjoitus perustuu poliisien haastatteluihin.
Tropa de Elite sijoittuu paavi Johannes Paavali II:n Rio de Janeiron vierailun edeltävään aikaan vuonna 1997. Elokuva käsittelee kaupungin korruptoituneiden poliisien, huumejengien ja kaupungissa toimivan poliisin BOPE-erikoisyksikön toimintaa faveloissa.
Tropa de Elite sai useita palkintoja, muun muassa Berliinin elokuvajuhlien Kultaisen karhun.
The Writ of Sword
The Writ of Sword on suomalaisen folk metallia soittavan Crimfall-yhtyeen toinen studioalbumi, joka julkaistiin 23. maaliskuuta 2011.
Kokoonpano
Anti Katajosto, Hanne Rouvali, Helena Haaparanta, Karoliina Virkkunen, Markus Montola, Miska Sipiläinen, Pertti Lehto, Sami Heikura, Sami Huikko, Tiina Lahti, Vera Schneider – kuorolaulu
Elokuvavuosi 1914
Tässä artikkelissa käsitellään vuoden 1914 aikana julkaistuja elokuvia ja elokuvamaailman merkittäviä tapahtumia.
Vladimer Ugrekhelidze
Vladimer Ugrekhelidze (,, 18. elokuuta 1939 Tbilisi, Georgian SNT – 3. helmikuuta 2009) oli Neuvostoliittoa edustanut georgialainen koripalloilija, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Ugrekhelidze saavutti Neuvostoliiton koripallomaajoukkueen pelaajana olympiahopeaa Roomassa 1960, MM-pronssia Brasiliassa 1963 ja Euroopan mestaruuden Jugoslaviassa 1961.
Antoine François Prévost
Antoine François Prévost d’Exiles eli abbé Prévost (1. huhtikuuta 1697 Hesdin, Pas-de-Calais, Ranska – 25. marraskuuta 1763 Courteuil, Oise, Ranska ) oli ranskalainen kirjailija ja jesuiittamunkki. Hänen elämänsä täyttyi seikkailuista, vaikka niistä karsisi ne monet tekaistut jutut, joita hänen ympärilleen on kehkeytynyt. Hänen myöhempi maineensa perustuu teokseen Histoire du chevalier des Grieux et Manon Lescaut eli Manon Lescaut.
Elämäkerta
Prévost'n isä oli asianajaja Liévin Prévost ja äiti Marie Clay eli Duclay oli lähellä Hesdiniä asuvan varakkaan maanviljelijän tytär. Lisänimeä d'Exilés on selitetty eri tavoin, joista yksi on, että hän viittasi sillä maanpakolaisuuteensa. Isän samoin kuin samannimisen isoisän kerrotaan olleen kiivasluontoinen. Isä oli uhannut ampua pojan, jos tämä rikkoisi luostarilupauksen. Isänisä taas oli parjannut erästä virkamiestä varkaaksi ja sanonut tahtovansa antaa selkäsaunan koko hänen virkakunnalleen. Isä oli kuitenkin tarkkaan valvonut lastensa kasvatusta.
Prévost sai alkuopetuksensa kotikaupunkinsa Hesdinin jesuiittakoulussa. Sen jälkeen hän jatkoi opintoja Pariisissa jesuiittakollegiumissa. 19-vuotiaana hän tuli yhtäkkiä toisiin ajatuksiin ja meni vapaaehtoiseen sotilaspalvelukseen. Pian hän kyllästyi sotilaselämään ja haki uudestaan pääsyä jesuiittojen joukkoon, mikä kuitenkin torjuttiin. Kun perhekin oli hänet hylännyt, hänellä ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin palata armeijaan, mutta hän ei kestänyt sitä pitkään. Rakkausseikkailu sai Prévostin vaipumaan syvään melankoliaan, ja elämään kyllästyneenä hän hakeutui noviisiksi benediktiiniluostariin, jossa hän antoi 1721 munkkilupauksen. Kahdeksan vuotta hän eli siinä "haudassa", kuten hän myöhemmin asian ilmaisi, työskennellen tieteellisten ja kirjallisten tutkimusten parissa.
Tyytymättömänä ankaraan kuriin ja munkkien alituiseen epäluuloiseen valvontaan Prévost anoi paavilta lupaa siirtyä sääntökunnan vähemmän ankaraan Cluny-haaraan. Anomukseen suostuttiin, mutta väärinkäsityksen vuoksi hän ehti lähteä luostarista ennen kuin kirje saapui perille. Siksi häntä etsittiin karkurina, ja hän pakeni Englantiin. Seikkailujen vaihtuessa hän oli milloin siellä, milloin täällä, välillä Hollannissakin, ja hankki elantonsa kirjoittamalla kustantajille romaaneja ja laatimalla kokoomateoksia. Rakkaussuhde huonomaineiseen naiseen aiheutti hänelle ongelmia ja pakotti hänet vielä kerran pakenemaan Englantiin.
Prévost sai 1734 luvan palata Ranskaan. Hän pääsi sovintoon benediktiinien kanssa ja sai Contin ruhtinaan luona nimellisen viran rippi-isänä. Välillä hänellä oli taloudellisia vaikeuksia, ja saatuaan kutsun 1740 hän suunnitteli hankkivansa toimeentulonsa Preussin Fredrik II:n luona. Suunnitelma ei toteutunut, kun hän ei saanut hankituksi matkarahoja. Hän joutui kuitenkin olemaan pakosalla Ranskasta lähes vuoden eräässä skandaalilehdessä julkaistun artikkelin vuoksi, joka herätti vallanpitäjien tyytymättömyyden. Hän palasi Ranskaan vuonna 1742. Viimeiset 20 vuottaan hän vietti rauhaisaa elämää. Hänestä tuli 1755 toimittaja Journal étrangeriin, joka perustettiin laajentamaan vierasmaalaisen kirjallisuuden tuntemusta, mutta lehti pysyi pystyssä vain muutamia kuukausia. Hän sai 1754 prebendan, ja 1763 hän vetäytyi Saint Firminiin, jossa hän kuoli.
Ura
Seikkailukkaan elämänsä aikana Prévost oli levoton työskentelijä. Hän kirjoitti ja kokosi yli sata nidettä matkakuvauksia, historiallisia kirjoituksia, käännöksiä, lehtikirjoituksia ja romaaneja. Monessa suhteessa hän on edelläkävijä. Hän on ensimmäisiä ranskalaisia kirjailijoita, jotka elivät yksinomaan kirjoittamalla, ei varakkaiden suojelijoiden tuella. Hänen oleskelullaan Englannissa oli myös merkitystä, sillä hän oppi englannin kieltä ja tutustui englantilaiseen kirjallisuuteen. Sveitsiläisen Béat Louis de Muraltin, Montesquieun ja Voltairen tavoin hän on yksi niistä merkittävistä kirjailijoista, jotka näinä aikoina tutustuttivat maanmiehiään merkittävään Englannin kirjallisuuteen, jonka vaikutuksesta ranskalainen kirjallisuus muuttui täysin 1700-luvun jälkipuolella.
Prévost julkaisi 1733–1740 aikakauskirjaa Pour et contre, joka sisälsi englantilaista kirjallisuutta käsittelevien kriittisten artikkelien käännöksiä. Juuri hänen käännöstensä ansiosta Ranskan lukeva yleisö tutustui Samuel Richardsonin romaaneihin, David Humeen ja muihin. Lisäksi hän käänsi Conyers Middletonin Histoire de Cicéronin (1743), Jacques Auguste de Thoun latinankielisen kronikan (1733) ja muokkasi John Greenin teoksen Histoire générale des voyages (1746 alkaen). Hän on kirjoittanut runsaasti myös romaaneja, joista tunnetuimpia ovat Mémoires et aventures d’un homme de qualité (1728–1732), Histoire de M. Cleveland (1731–1739), Le doyen de Killerine (1735–1740) ja Histoire d’une grecque moderne (1740).
Prévost’n romaaneille on ominaista tietyssä määrin synkkyys, suoranainen pessimistinen elämänasenne, mikä oli tuohon aikaan uutta ja varmaankin suora ilmaus kirjailijan omasta, sangvinistisen nautinnonhalun ja melankolisen kyllästymisen välillä häilyvästä temperamentista. Hänen sankarinsa ovat joissakin elämänsä vaiheessa ihmisvihaajia, jotka vetäytyvät syrjään muista ihmisistä. Täysin oikeutetusti on Clevelandissa ja muissa hänen sankareissaan tunnistettu Étienne Pivert de Senancourin Obermanin ja François-René de Chateaubriandn Renén vanhempi sisarus. Prévost esittää romaanissa Jean Racinen käsityksen rakkaudesta vastustamattomana kärsimyksenä, ja hänen sankarinsa ja sankarittarensa rakastavat aina kuolemaan asti. Tapahtumat ovat aina jännittäviä, hirveitä ja verisiä ja muistuttavat niitä tapahtumia, joita vuosisata myöhemmin esiintyy Ann Radcliffen romaaneissa. Itse kerrontatapa on realistinen, saanut selvästi vaikutteita englantilaisesta esikuvasta, etenkin Daniel Defoelta. Prévost oli lisäksi tunteellinen, asetti jossain määrin sivilisaation ja luonnon vastakkain ja on siinä ja muissakin suhteissa tyypillinen Rousseaun edeltäjä.
Esfahan (provinssi)
Provinssin pinta-ala on 107 029 neliökilometriä. Esfahanin provinssissa oli vuonna 2011 yhteensä 1 454 826 ruokakuntaa, joihin kuului 4 879 312 asukasta. Kaupunkilaisia heistä oli 4 168 219 ja maaseutuväestöä 710 989. Ilman vakituista asuinpaikkaa oli 104 henkeä.
Esfanin provinssissa oli vuonna 2011–2012 yhteensä 23 aliprovinssia (šahrestan), jotka jakautuivat yhteensä 47 piirikuntaan (bakhsh). Näihin sijoittui 103 kaupunkia ja 126 alimman aluehallinnollisen tason maaseutupiiriä (dehestan, kyläyhteisö ympäristöineen). Aliprovinssitason aluejako oli seuraava: thumb|right|Hautausmaa Karkasin vuoristossa
Antoine François Prévost
Jälkimaine
Prévost oli omana aikanaan luetuimpia ja pidetyimpiä romaanikirjailijoita. Hänen laajasta tuotannostaan on jäänyt elämään vain Manon Lescaut, joka ilmestyi 1731. Ranskassa se tuli tunnetuksi vasta 1733, jolloin se takavarikoitiin. Sittemmin siitä on ilmestynyt lukuisia painoksia. Kertomus perustuu Prévostin nuoruudenkokemukseen. Se kuvaa uskottavasti ja liikuttavasti ilotytön ja nuoren miehen rakkaussuhdetta. Nuorukainen ei kaikista tytön hairahduksista huolimatta hylkää tätä, ja samoin tyttö kaikkien eksymystensäkin keskellä rakastaa nuorukaista. Tätä kertomusta on sittemmin pidetty arvossa ja klassikkona, mutta aikalaiset arvostivat sitä vähemmän kuin kirjailijan muita romaaneja.
Lautanen Guatemalan verta
Lautanen Guatemalan verta on Love Recordsin vuonna 1969 julkaisema albumi, joka sisältää musiikkia Kalle ja Ritva Holmbergin ohjaamasta katuteatteriesityksestä Saaren vangit sekä Televisioteatterin kabareesta Oma, jonka ohjasivat Anu Saari ja Timo Bergholm.
"Saaren vankien" ensiesitys oli vuonna 1969 Jyväskylän teatterikesässä. Näytelmä taltioitiin marraskuussa, jolloin siitä tehtiin Yleisradion tuottama 37 minuutin pituinen televisio-ohjelma. Televisioteatterin "Oma" esitettiin 25. syyskuuta 1969.
Levyn A-puolen kaikki kappaleet sekä B-puolen kappaleet 1–4 ovat "Saaren vangeista" ja loput B-puolen kappaleista näytelmästä "Oma". Albumin kappaleista tunnetuimmaksi on muodostunut Kristiina Halkolan esittämä Laulu 20 perheestä. Suurin osa sävellyksistä on Kaj Chydeniuksen tekemiä, mutta mukana on myös esimerkiksi Latinalaisesta Amerikasta peräisin olevia kansanlauluja. Sanoituksina on käytetty muun muassa Pablo Nerudan ja Bertolt Brechtin runoja.
Kappaleet
A-puoli B-puoli CD-version bonuskappaleet
Julkaistiin myös pienenä painoksena LP:nä uudelleen vuonna 1990
Korttajärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 44 hehtaaria, se on 1,8 kilometriä pitkä ja 650 metriä leveä. Se on pitkänkapean muotoinen ja vain järven keskikohta on ilmoitetun levyinen. Järven etelärannasta kohoaa Laahanmäen rinteet. Mäki kohoaa 45 metrin korkeuteen. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Se on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Siinä on kaksi syvännettä, missä järven eteläpäässä on 12,5 metriä ja keskiosassa 10,2 metriä syvää. Järven rantaviivan pituus on 4,5 kilometriä ja sen rannat ovat puoliksi peltomaata ja metsämaata. Järven ympäristön asutus on Puuppolan haja-asutusta, mutta valuma-alueella on tiheämpiäkin asuinalueita. Järven itäpuolelta sen ohittaa valtatie 4, josta haarautuu järveä kiertäviä kyläteitä. Niitä ovat yhdystie 16709 ja seututie 630 sekä etelässä Sakarinmäen ja Laahanmäen ylittävä kylätie. Järven eteläpäässä sijaitsee uimaranta.
Korttajärven synty
Viime jääkauden loppuvaiheen aikana, kun seutu oli jo jäätiköstä vapaa, järviallas oli Itämeren veden peitossa. Alue muodosti Ancylusjärven erään lahden, joka muuttui matalammaksi maankohoamisen edistyessä. Kun Ancylysjärven vedenpinta oli laskenut Muinais-Korttajärven järvialtaan laskukynnyksen tasolle, kuroutui järvi erilleen Ancylusjärvestä 430 vuodeksi (noin 7590–7160 eaa.). Tämä Muinais-Korttajärvi ei ole täysin oikeutettu nimitys, sillä muinainen allas on sisältänyt muidenkin nykyisten järvien alueita. Näitä ovat esimerkiksi Alvajärvi, Ykshaukinen ja Lehesjärvi. Myös Muinais-Päijänne kuroutui erilleen Ancylusjärvestä, ja kun se aikanaan tulvi Muinais-Korttajärveen, muuttui se Muinais-Päijänteen yhdeksi lahdeksi seuraaviksi 2 760 vuodeksi (7160–4400 eaa.). Johtuen maaperän epätasaisesta maankohoamisesta, on Päijänteen lahden vedenpinta hiljalleen laskenut ja lahtien perukoissa sijainneet osat ovat silloin kuroutuneet erillisiksi järviksi. Muinais-Korttajärvi on säilynyt osana Muinais-Päijännettä siihen asti, kun Päijänteen eteläosiin syntyi uusi lasku-uoma noin 4400 eaa.
Ympäristöhistoriaa
Edellä kerrotut ajoitukset on saatu selville tutkimalla järven pohjasta nostetujen sedimenttien näytteitä. Sedimenttiin tallentuu laskujokien mineraaleja, eloperäiset jäänteet ja esimerkiksi kasvien siitepölyä. Siitepölyanalyysit valaisevat usein järveä ympäröivän muinaisen kasvillisuuden kirjoa. Varhainen kasvillisuus oli aluksi avointa metsämaata, sillä näytteissä esiintyy runsaasti ruohojen siitepölyä sekä männyn ja koivun siitepölyä. Noin 7160 eaa. alkaen on sen rannoilla kasvanut leppää. Kuusi saapui Suomeen idästä varsin myöhään ja se saavutti Korttajärven noin 3730 eaa. Se varjosti järveä ympäröiviä metsiä.
Erään tutkimuksen mukaan on Korttajärveen kulkeutunut ilmalaskeutumana Rooman valtakunnan aikana jopa 300 kiloa lyijyä, jota roomalaiset käyttivät muun muassa viemäriputkissa.
Vedenlaatu
Järven vedenlaatua on seurattu 1970-luvulta asti. Se on nykyään pienikokoinen ja melko rehevä humusjärvi. Sen ekologinen tila on tyydyttävä, mutta sen kemiallinen tila ei aivan yllä arvosanaan hyvä johtuen ahvenissa havaitusta elohopean korkeista pitoisuuksista. Järven ravinnepitoisuudet olivat 1970-luvulla varsin korkeat, sillä Tikkakosken jätevedet johdettiin suoraan Korttajärveen laskevaan Autiojokeen. Ravinnepitoisuudet ovat nykyään laskeneet tästä alemmaksi, mutta järveä voidaan edelleen pitää rehevänä. Etenkin loppukesäisin ja lopputalvisin happipitoisuudet laskevat alas ja sisäinen kuormitus käynnistyy liuottaen lisäravinteita takaisin veteen. Järvestä on hoitokalastamalla nostettu 5,7 tonnia kalaa ja siitä on niittämällä poistettu vesikasvillisuutta.
Kalasto
Järven kalastoa on tutkittu ja sen mukaan järvessä elää ainakin ahven, kiiski, kuha (myös istutettu), hauki, salakka, särki, pasuri, lahna ja särkilahna.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Tuomiojärven–Palokkajärven valuma-alueella (14.29), jonka Alvajärven–Korttajärven alueeseen (14.292) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 94,4 metriä mpy.
Korttajärvi on luonteeltaan läpivirtausjärvi (veden teoreettinen viipymä 8 vuorokautta), joka kokoaa ensin itseensä Vasarajoen valuma-alueen (14.294), Autiojoen valuma-alueen (14.295) ja Makkarajoen valuma-alueen (14.296) vedet ja laskee ne sitten yhdessä Laahajokea myöten Alvajärveen. Kilometrin mittainen Makkarajoki laskee Lehesjärvi-Vähäjärvestä (86 ha), johon vuorostaan laskevat Tervajoki Alasesta (56 ha) ja Lapiojoki Iso-Kuukkasesta (180 ha). Vasarajoki laskee Korttajärven eteläpäähän ja sen suurin järvi on Iso-Vasarainen (53 ha). Sen valuma-alueella sijaitsevat esimerkiksi Ykshaukinen (6 ha), Ahvenlampi (3 ha), Kangaslampi (3 ha) ja Hylkylampi. Vasarajokea suurempi on Autiojoki, joka laskee Korttajärven pohjoisrantaan. Sen laskujärvi on Tikkakoskella sijaitseva Luonetjärvi (217 ha), joka on samalla valuma-alueensa suurin järvi. Sen valuma-alueella on yli 50 järveä.
Koska järven vedenpinta on alempien järvien säännöstelyn vuoksi samalla korkeudella kuin esimerkiksi Alvajärvi, on järviä kohdeltu viranomaistiedoissa yhtenä järvenä, Alvajärvi–Korttajärvenä. Tässä yhteydessä nämä esitellään erillisinä järvinä.
May-Britt Seitava
thumb|May-Britt Seitava vuonna 1968. May-Britt Stierncreutz (o.s. Seitava; 24. helmikuuta 1942 – 28. heinäkuuta 2022 ) oli suomalainen valokuvamalli ja näyttelijä, joka oli 1960-luvulla yksi muotikuvissa useimmin nähdyistä malleista. Suomen muotimaailman lisäksi Seitava oli 1960-luvun alkupuolella Vogue-lehden mallina Pariisissa ja 1970-luvun taitteessa hollantilaisen mallitoimiston listoilla.
Seitava teki ranskan kielellä naispääosan Maunu Kurkvaaran lyhytelokuvassa Pourquoi?, joka on yksi osa pohjoismaisten ohjaajien episodielokuvassa 4 × 4 (1965). Lisäksi hän näytteli sivuosia Kurkvaaran elokuvissa Naiset (1964), Kielletty kirja (1965) ja Rottasota (1968) sekä Jörn Donnerin elokuvassa Täällä alkaa seikkailu (1965).
Luettelo jalkapallon Mestarien liigan voittaneista pelaajista
Tämä on luettelo jalkapallon Mestarien liigan voittaneista pelaajista. Luettelo sisältää ne mestaruuskauden loppuun asti seuraa edustaneet pelaajat, jotka ovat esiintyneet joukkueessa Mestarien liigan otteluissa kyseisen kauden aikana tai ovat olleet Mestarien liigan finaalissa voittavan joukkueen kokoonpanossa. Mestarien liigan on voittanut kauden 2022-23 loppuun mennessä 544 pelaajaa, jotka edustavat 60 eri kansallisuutta.
Joukkueissa on pelannut voittoisan kauden aikana Mestarien liigassa myös pelaajia, jotka eivät kuitenkaan ole edustaneet seuraa kauden loppuun asti. Tällaisten pelaajien ei lasketa voittaneen kyseisellä kaudella Mestarien liigaa.
Pelaajien kansallisuudet
Mestareiden liigan on voittanut kauden 2022-23 loppuun mennessä 544 pelaajaa, jotka edustavat 60 eri kansallisuutta.
92 pelaajaa
Espanja
56 pelaajaa
Saksa
55 pelaajaa
Italia
52 pelaajaa
Englanti
47 pelaajaa
Ranska
46 pelaajaa
Brasilia
29 pelaajaa
Portugali
25 pelaajaa
Hollanti
18 pelaajaa
Argentiina
11 pelaajaa
Kroatia
6 pelaajaa
Belgia, Serbia, Tanska
5 pelaajaa
Ghana, Irlanti, Norja
4 pelaajaa
Skotlanti, Sveitsi, Tšekki
3 pelaajaa
Nigeria, Norsunluurannikko, Puola, Ruotsi, Ukraina, Uruguay, Venäjä
2 pelaajaa
Australia, Bosnia ja Hertsegovina, Kamerun, Kolumbia, Mali, Marokko, Meksiko, Montenegro, Romania, Suomi, Wales, Yhdysvallat
1 pelaaja
Algeria, Chile, Costa Rica, Dominikaaninen tasavalta, Egypti, Etelä-Afrikka, Etelä-Korea, Gabon, Georgia, Guinea, Islanti, Itävalta, Kanada, Kenia, Kiina, Liettua, Makedonia, Paraguay, Peru, Senegal, Trinidad & Tobago, Valko-Venäjä
Lähteet
http://www.worldfootball.net/ http://www.uefa.com/MultimediaFiles/Download/EuroExperience/competitions/Publications/02/28/56/89/2285689_DOWNLOAD.pdf
Kingi
Kingi oli MTV3-kanavalla 10. tammikuuta 2015 alkanut viihdeohjelma, jonka keskiössä oli kuvitteellinen laulukilpailu. Ohjelman näyttelijät kilpailivat kukin omalla hahmollaan, jotka putosivat yleisöäänestyksellä yksi kerrallaan kolmannesta jaksosta alkaen. Näyttelijät toimivat ohjelmassa tuomareina sekä omina itsenään sekä esittäen julkisuudesta tuttuja henkilöitä.
Toinen tuotantokausi (2018)
MTV tiedotti marraskuussa 2017, että Kingi saa jatkoa keväällä 2018. Toinen kausi alkoi MTV3-kanavalla 17. maaliskuuta 2018.
Näyttelijät
Toisella kaudella juontajana toimi Jaakko Saariluoma.
Juri Kornejev
Juri Ivanovitš Kornejev (, 26. maaliskuuta 1937 Moskova, Venäjän SFNT – 17. kesäkuuta 2002 Moskova, Venäjä) oli Neuvostoliittoa edustanut koripalloilija, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Kornejev saavutti Neuvostoliiton koripallomaajoukkueen pelaajana olympiahopeaa Roomassa 1960 ja Tokiossa 1964, MM-pronssia Brasiliassa 1963 ja Euroopan mestaruuden Turkissa 1959 sekä Jugoslaviassa 1961.
Kultapyrstöt
Kultapyrstöt (Psarocolius) on turpiaalien heimoon kuuluva varpuslintusuku. Kultapyrstöjen sukuun kuuluu BirdLife Suomen mukaan 9 lajia.
Joe Vitale (jääkiekkoilija)
Joe Vitale (s. 20. elokuuta 1985 St. Louis, Missouri, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Hän edustaa NHL-seura Detroit Red Wingsiä. Pittsburgh Penguins varasi Vitalen 195. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2005.
Ura
Vitale pelasi kauden 2004–2005 USHL:n Sioux Falls Stampedessa ollen joukkueen sisäisen pistepörssin viides 31 pisteellä. Vuodet 2005–2009 hän edusti NCAA:n Northeastern Universitya. Vitalen sijoitukset joukkueen sisäisessä pistepörssissä olivat kolmas 16 pisteellä, neljäs jälleen 16 pisteellä, ensimmäinen 35 pisteellä ja kolmas 27 pisteellä. Toisena vuotenaan hän oli joukkueen varakapteeni ja sekä kolmantena että neljäntenä vuotenaan kapteeni.
Vitale pelasi kauden 2008–2009 aikana myös viisi runkosarja- ja 12 pudotuspeliottelua hänet vuonna 2005 NHL:ään varanneen Pittsburgh Penguinsin farmijoukkueessa AHL:n Wilkes-Barre/Scranton Penguinsissa. Seuraavan kauden hän vietti kokonaisuudessaan Wilkes-Barre/Scrantonissa ollen joukkueen kymmenenneksi paras pistemies 32 pisteellä. Kaudella 2010–2011 Vitale debytoi NHL:ssä 10. helmikuuta 2011 Los Angeles Kingsiä vastaan. Ensimmäisen NHL-maalinsa hän teki 16. helmikuuta 2011 Colorado Avalanchea vastaan.
Aleksandr Petrov
Aleksandr Petrov -nimisiä henkilöitä ovat:
Danny O’Donoghue
thumb|Danny O'Donoghue ja Eric West Danny O`Donoghue, oikealta nimeltään Daniel John Mark Luke O'Donoghue (s. 3. lokakuuta 1980 Dublin, Irlanti) on irlantilainen laulaja ja laulujentekijä yhtyeessä The Script. Hänen äänensä tunnetaan pehmeänä ja tasaisena sekä lisäksi myös vahvana, mikä on auttanut yhtyettä saavuttamaan menestystä. Hän on soittanut kosketinsoittimia sekä konserteissa että yhtyeen debyyttialbumilla, The Script. Danny on ollut jäsenenä 1990-luvun yhtyeessä Mytown kirjoitettuaan 15 miljoonan dollarin arvoisen sopimuksen Universal Recordsin kanssa vuonna 1999. Hän on myös toiminut levytuottajana Yhdysvalloissa kollegansa Mark Sheehanin kanssa.
Grattanin verilöyly
Grattanin verilöyly oli vuonna 1854 Wyomingissa Yhdysvalloissa sattunut välikohtaus, jossa kaikki aliluutnantti John L. Grattanin johtaman sotilasosaston miehet surmattiin. Tapahtumien alkusyynä oli mormoneilta karannut nauta. Asteittain edennyt tapahtumasarja johti tilanteeseen, jossa Grattan menetti malttinsa lakotojen kylässä ja antoi miehilleen kohtalokkaan tulituskäskyn. Surmansa saaneiden joukossa olivat muun muassa kaikkien siouxien ylipäällikkö (Yhdysvaltain antama arvonimi) Valloittava Karhu ja aliluutnantti Grattan. Verilöyly aloitti vuosikymmeniä kestäneen intiaanisotien sarjan suurilla tasangoilla, kunnes yhteenotot päättyivät lopullisesti 1890 Wounded Kneen verilöylyyn.