cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eugene Nida
Elämä
Nidan ensimmäinen vaimo Althea kuoli vuonna 1993, ja vuonna 1997 Nida vihittiin kääntäjä-tulkki María Elena Fernandez-Mirandan kanssa. Nida jäi eläkkeelle 1980-luvun alussa ja muutti Eurooppaan, mutta jatkoi luennointia yliopistoissa ympäri maailman. Hän kuoli 96-vuotiaana elokuun 25. päivä, vuonna 2011.
Ura
Vuonna 1943 Nida aloitti uransa kielitieteilijänä American Bible Societyssa (Amerikkalainen raamattuyhdistys). Hänet ylennettiin pian johtamaan raamatunkäännösprojektia, jonka parissa hän työskentelikin eläkkeelle siirtymiseensä asti. Liityttyään American Bible Societyyn, Nida alkoi matkustella ulkomailla tarkoituksenaan kääntää raamattu mahdollisimman monelle eri kielelle. Näiden matkojen aikana Nida työskenteli lähetystyötä tekevien kääntäjien kanssa lingvististen ongelmien ratkaisemiseksi, sekä löytääkseen kääntäjiä alkuperäisväestön joukosta. Uransa aikana Nida matkusti yhteensä yli 85 maassa. Vuonna 1949 Nida perusti lehden nimeltä The Bible Translator (’raamatunkääntäjä’). Lehdessä julkaistaan raamatunkääntämisen teoriaan ja käytäntöön liittyviä artikkeleita, ja nykyään se ilmestyy neljä kertaa vuodessa.
Käännösteoriat
Nida muistuttaa, että koska kääntämisessä ei ole olemassa ns. ”identtistä vastinetta”, täytyy kääntäjän löytää ”lähin luonnollinen vastine”. Tähän hän tarjoaa kääntämisen kaksi perussuuntausta, jotka perustuvat kahteen ekvivalenssityyppiin: formaaliseen ja dynaamiseen ekvivalenssiin.
Formaalisen ekvivalenssin hallitsevat perusteet voisivatkin olla: kieliopillisten yksikköjen uudelleentuottaminen, sanastonkäytön yhtenäisyys ja lähdekontekstin termien merkitykset.
Nida on painottanut erityisesti käännöskielen luontevuutta. Hänen kehittämänsä dynaamisen ekvivalenssiteorian mukaan käännöksen tulisi vaikuttaa vastaanottajaan suurin piirtein samalla lailla kuin lähtöteksti on vaikuttanut sen vastaanottajaan.
Nidaa kritisoivien mielestä varsinkin dynaamisen ekvivalenssin vaikutuksen osoittaminen on vaikeaa.
Raamatunkäännöstyö
Eugene Nida tuki Raamatun kääntämistä yli 200 eri kielelle. Vaikka Nida ei tuottanut kaikkia käännöksiä itse, hän oli kielitieteilijä ja teoreetikko, joka auttoi koordinoimaan käännösprojekteja ympäri maailman. 1980-luvun puoliväliin mennessä uusia Raamatun käännöksiä julkaistiin muutaman viikon välein.
Yksi hänen suurimmista panoksistaan Raamatun kääntämiseen oli funktionaalinen ekvivalenssi: sen sijaan, että alkuperäistekstiä käännettäisiin sanasta sanaan, käännös siirretäänkin ajatuksen tasolla kohdekieleen liittäen mukaan kohdekulttuurille spesifisiä piirteitä. Nidan teorian mukaan kääntäjä voi muokata esimerkiksi lauserakenteita, jolloin Raamatun tekstin merkitys ja teho olisi kohdekielessä selkeämpi.
Käännöksen tarkoituksena on tuoda esiin alkuperäisen tekstin merkitys ja intentio niin, että syntynyt kohdekielinen teksti on mahdollisemman selkeää ja idiomaattista. Tämän varmistamiseksi Nida käytti apunaan käännöstyössä natiiveja kielenpuhujia. Lisäksi kääntäessä on otettava huomioon tekstityyppi: onko se informatiivinen (esim. VT:n historiakirjat), operatiivinen (eli vaikutushakuinen, esim. Paavalin kirjeet) vai ekspressiivinen (esim. Laulujen laulu).
Nidan teoriaa funktionaalisesta ekvivalenssista kuvaa käytännössä hyvin hänen vuonna 1978 aloittamansa projekti kääntää Raamattu inuittien kielelle. Projekti kesti kokonaisuudessaan 24 vuotta, sillä Nida halusi varmistaa tekstin ymmärrettävyyden inuittien keskuudessa. Raamatun tarinahan kulkee palmupuiden ja aavikoiden keskellä sekä sisältää kameleja ja aaseja, kun taas arktisilla alueilla asuvat inuitit elävät lumen ja jään ympäröimiä ja hylkeet sekä mursut ovat tunnetumpi näky. ”Ilman kulttuurista kontekstia ei voi kääntää”, Nida sanoo.
Vielä jäätyään eläkkeellekin American Bible Societysta 1990-luvun alkupuolella Nida työskenteli kääntäjien parissa ympäri maailman. Hän kirjoitti yhteensä 40 kirjaa kielestä, kääntämisestä ja Raamatun opeista.
Julkaisut
Nida kirjoitti yli 40 kieliin, kielitieteeseen, kääntämiseen tai Raamattuun liittyvää teosta, joihin sisältyvät muun muassa seuraavat: Käännöstieteen osalta Nidan tunnetuimmat teokset ovat vuonna 1964 ilmestynyt Toward a Science of Translating sekä vuonna 1969 ilmestynyt The Theory and Practice of Translation. Molemmissa teoksissa hän käsittelee kääntämistä laaja-alaisesti, ja esiin nousevat muun muassa Nidan dynaamisen ja formaalisen ekvivalenssin teoria sekä erityisesti Raamatun kääntäminen lukuisine esimerkkeineen. . Nida on lisäksi julkaissut ensimmäisen painoksen kreikankielisestä Uudesta testamentista, joka loi pohjan muiden kääntäjien töille.
Inositolitrisfosfaatti
Inositolitrisfosfaatti eli trifosfoinositoli (C6H15O15P3) on inositolin fosforyloituihin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdiste toimii soluissa lähettimolekyylinä ja on tärkeä useissa solun toiminnan kannalta keskeisissä prosesseissa.
Biologinen rooli
Inositolitrisfosfaattia muodostuu soluissa, kun fosfolipideihin kuuluva fosfatidyyli-inositoli-4,5-bisfosfaatti hydrolysoidaan inositolitrisfosfaatiksi ja diasyyliglyseroliksi. Tätä reaktiota katalysoi fosfolipaasi C-entsyymi. Tätä prosessia säätelevät G-proteiinit ja tyrosiinikinaasireseptorit. Inositolitrisfosfaatti kulkeutuu soluliman läpi solulimakalvostolle. Kalvostolla se sitoutuu inositolitrisfosfaattireseptoreihin ja aktivoi ne. Fysiologisessa pH:ssa inositolitrisfosfaatti on negatiivisesti varautunut, ja tämä avustaa sitoutumisessa positiivisesti varautuneisiin reseptoreihin. Reseptorien aktivoitumisen seurauksena solulimakalvoston kalsiumionikanava avautuu ja kalsiumioneja kulkeutuu solulimaan. Soluliman kasvanut kalsiumionipitoisuus aktivoi muun muassa proteiinikinaasi C:n ja kalmoduliinin, joilla on useita tehtäviä soluissa liittyen muun muassa solunjakautumiseen ja solujen erikoistumiseen.
Inositolitrisfosfaatti on suhteellisen lyhytikäinen molekyyli soluissa. Se metaboloituu edelleen fosfataasientsyymien vaikutuksesta inositoli-1-fosfaatiksi, jota solut käyttävät fosfolipidien valmistamiseen.
Ensiapu
thumb|200px|Yleinen ensiapumerkki, valkoinen risti vihreällä pohjalla Ensiapu tarkoittaa toimenpiteitä toisen ihmisen tai itsensä auttamiseksi onnettomuustilanteessa tai sairauskohtauksen sattuessa, ja sitä voi antaa ilman erityistä ammattitaitoa tai välineitä. Myös ensiapua antava maallikko parantaa usein huomattavasti apua saavan mahdollisuuksia selviytyä ja toipua. Onnettomuustilanteessa ensiapu on osa potilaan auttamista, johon kuuluvat lisäksi pelastaminen, hätäilmoituksen tekeminen, ensihoito ja jälkihoito.
Antigonos I
thumb|300px|Antigonos kuvattuna kolikkoon thumb|300px|right|Antigonoksen, [[Seleukos|Seleukoksen, Ptolemaioksen, Kassandroksen ja Lysimakhoksen kuningaskunnat.]]
Ensiapu
Hätäensiapu
thumb|200px|Lavastettu onnettomuustilanne ensiapukoulutuksessa. Hätäensiavulla tarkoitetaan henkeä pelastavaa toimintaa. Hätäensiavulla pyritään estämään potilaan menehtyminen eli turvaamaan loukkaantuneen hengitys, verenkierto ja tajunta siihen asti, kunnes ammattiapua saadaan paikalle. Äkillisesti elottomaksi menneen potilaan painelu-puhalluselvytys on yksi hätäensiavun muoto, muita tärkeitä ovat verenvuodon tyrehdyttäminen ja tajuttoman kylkiasento sekä vierasesineen poistaminen hengitysteistä.
Muu ensiapu
Muussa kuin hätätilanteessa annettu hoito ilman erityisiä apuvälineitä tai ammattiosaamista on myös ensiapua. Tällaisia tilanteita ovat pienet vammat ja sairauskohtaukset, jotka eivät johda elvytystilanteeseen tai välttämättä edes lisäavun tarpeeseen. Tärkeä asia kiireettömissä tilanteissa on huolehtia aseptiikasta eli puhtaudesta. Rauhallinen toiminta rauhoittaa myös potilasta. Likaiset haavat, runsaasti vuotavat haavat tai muu vaikea tilanne, jonka hoitoon pelkkä ensiapu ei riitä, ohjataan lääkärin hoitoon.
Antigonos I
Antigonos I Monofthalmos (Yksisilmäinen) (noin 382–301 eaa.) oli makedonialainen sotapäällikkö. Hän palveli Aleksanteri Suuren armeijassa, ja hänet nimitettiin Fryygian satraapiksi vuonna 333 eaa. Aleksanterin kuoltua Antigonos nimitettiin Vähän-Aasian sotilaskomentajaksi. Antigonoksen asema parani muutamassa vuodessa niin, että muut Aleksanterin seuraajat liittoutuivat häntä vastaan. Vuonna 311 solmittu rauha paransi hänen asemiaan muihin nähden.
Ensiapu
Välineitä
thumb|200px|Elvytyssuoja. Ensiapuvälineitä on monenlaisia, ja ne voivat olla pakattuna ensiapulaukkuun. Seuraava lista ensiapuvälineitä voisi olla esimerkiksi auton varustuksessa.
Antigonos I
Vuonna 306 Antigonos julistautui kuninkaaksi poikansa Demetrioksen kanssa. Lysimakhos, Kassandros, Ptolemaios ja Seleukos seurasivat perässä. Nämä neljä kukistivatkin Antigonoksen vuonna 301 Ipsoksen taistelussa.
Demetrioksesta tuli myöhemmin Makedonian kuningas, ja Antigonidien hallitsijasuku hallitsi Makedoniaa siihen asti kun Rooma valtasi sen.
Ensiapu
Auttamisvelvollisuus
Muiden muassa pelastuslaki ja tieliikennelaki velvoittavat jokaista kykyjensä mukaan auttamaan hätätilanteeseen joutunutta. Vaikka ensiapukoulutusta ei olisikaan, täytyy onnettomuuspaikalle saapuneen selvittää, onko kukaan hengenvaarassa ja tarvittaessa soittaa hätänumeroon 112.
Ensiapua voi oppia ohjatusti mm. Punaisen Ristin ensiapukoulutuksessa. Ensiapuun voi osallistua onnettomuustilanteissa vapaaehtoisena palveluna myös Suomen Punaisen Ristin vapaaehtoinen pelastuspalvelu Suomessa.
TrueOS
TrueOS (aikaisemmin PC-BSD tai PCBSD) oli FreeBSD-pohjainen käyttöjärjestelmä, jonka tarkoitus oli tehdä FreeBSD:n käyttö aloittelijalle helpommaksi. FreeBSD:n alkuperäinen asennusohjelma oli vaihdettu helppokäyttöisempään, ja PC-BSD käytti omaa paketinhallintajärjestelmäänsä. Työpöytäympäristönä toimi oletusarvoisesti KDE. TrueOS:n valikkojärjestelmä ja sovellusvalikoima on pyritty laatimaan helpoksi, arkikäyttöön sopivaksi ja kattavaksi. PC-BSD vaati melko uutta konetta. PC-BSD vaati vähintään 1 GB RAM-muistia. Sille suositeltiin kuitenkin 4GB RAM:ia.
Luis Felipe
Luis Felipe (s. 1961 ) on kuubalainen jengijohtaja, joka on vankilassa Yhdysvalloissa. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1980.
Vuonna 1981 Felipe ampui humalatilassa tyttöystävänsä Bronxissa. Felipe jäi kiinni vasta vuonna 1984 Chicagossa ja tuomittiin 9 vuodeksi vankeuteen toisen asteen taposta.
Vuonna 1986 Felipe perusti New Yorkin vankilassa pahamaineisen Latin Kings -katujengin. Felipe pääsi ehdonalaiseen vuonna 1989, mutta joutui takaisin vankilaan vuonna 1991. Hänet tuomittiin kolmeksi vuodeksi vankeuteen varastetun tavaran hallussapidosta.
King Blood -lempinimellä tunnettu Felipe organisoi New Yorkin vankilasta käsin kolme murhaa ja neljä murhan yritystä.
Vuonna 1997 Felipe tuomittiin elinkautiseen vankeuteen sekä lisäksi 45 vuoden vankeuteen. Tuomion lukenut tuomari John S. Martin Jr. lisäsi tuomioon lauselman, jonka mukaan Felipe joutuu kärsimään rangaistuksensa eristyssellissä (solitary confinement) eikä hän saa tavata ketään muuta kuin asianajajaansa Lawrence K. Freitelliä ja lähisukulaisiaan, joita Felipellä ei ole.
Tällä hetkellä Felipe on vangittuna huippuvalvotussa ADX Florence -vankilassa Coloradossa.
Nihtijärvi
Nihtijärvi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Kotakosken kylän lähellä sijaitseva järvi. Nihtijärvi ja sen kaakkoispuolinen pienempi järvi on merkitty peruskarttaan yhteisnimellä Nihtijärvet.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 4,2 hehtaaria, se on 650 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä ja rannat ovat metsämaata. Järvellä on kolme vapaa-ajan asuntoa, joille tulee tiet järven lounaispuolelta kulkevalta yhdystieltä 3291. Järven keskiosan yli kulkee voimalinja.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Pälämän alueeseen (14.262) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 153,1 metriä mpy. Järveen ei johda eikä siitä lähde ojia.
Historiaa
Vuoden 1965 peruskartassa järvellä oli yksi talo ja järven lähiympäristössä oli muutama pelto. Lisäksi järven länsipäästä lähti oja, joka laski Koekeskiseen. Vuoden 1986 peruskartassa ojaa ei enää ollut ja lähiympäristön pellot olivat metsittyneet. Lisäksi järvelle oli rakennettu toinen talo.
Kuumuus ja kiihko
Kuumuus ja kiihko (Heat and Dust) on James Ivoryn ohjaama brittiläinen romanttinen draamaelokuva vuodelta 1983. Sen on käsikirjoittanut Ruth Prawer Jhabvala samannimisen romaaninsa pohjalta. Kahdesta Intiaan sijoittuvasta romanttisesta tarinasta nivoutuvan elokuvan pääosia näyttelevät Julie Christie, Greta Scacchi, Shashi Kapoor, Christopher Cazenove, Julian Glover ja Zakir Hussain, jonka musiikkiakin kuullaan elokuvassa.
Juoni
Elokuva vuorottelee 1980-luvun ja 1920-luvun välillä. 1980-luvun nykyhetkessä tapahtuvassa kehyskertomuksessa englantilainen Anne (Christie) alkaa tutkia Olivia-tätinsä vaiheita 1920-luvun Brittiläisessä Intiassa perimiensä kirjeiden avulla ja haastattelemalla tätinsä vanhaa ystävää. Olivia (Scacchi), brittivirkamiehen vaimo, oli kokenut tuhoisan romanssin intialaisen prinssin (Kapoor) kanssa. Anne lähtee itsekin Intiaan saadakseen Olivia-tädistä lisää tietoa ja ajautuu asumaan samaan taloon missä Olivia ja tämän mies Douglas (Cazenove) aikoinaan elivät onnettomassa avioliitossaan.
Vastaanotto
The New York Timesin Vincent Canbyn mielestä Jhabvalan tarina on täynnä herkullisia hahmoja, ja kirjailijan sovitus omasta romaanistaan korostaa tarinan humoristisia seikkoja. Helsingin Sanomien Helena Ylänen piti elokuvaa herkkänä mutta vähän latteana.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Eldorado
Eldorado on tarujen mukaan Etelä-Amerikan pohjoisosassa sijaitseva kultainen kaupunki. Alun perin El Dorado tarkoitti kullattua miestä ja Manoa hänen kullattua kaupunkiaan. Aikojen saatossa tarut yhdistyivät kertomaan Eldoradon kaupungista. Eldoradoa on etsitty siitä lähtien, kun espanjalaiset konkistadorit 1500-luvulla etsivät aarteita ja kuulivat seremoniasta, johon kuului kullattu mies ja jossa uhrattiin kultaa. Eldoradoa ei ole löytynyt, mutta sen etsintä on maksanut lukuisia ihmishenkiä.
Guatavitajärven aarre
thumb|350px|Muisca-intiaanien lauttaa esittävä kultainen veistos. Veistos ja useita muita kultaesineitä löydettiin vuonna 1856 luolasta Kolumbian [[Pascasta.]]
Espanjalaiset konkistadoriretkikunnat ryöstivät 1530-luvulla Kolumbian Andien ylätasangoilla sinu-intiaanien hautoja. Vuonna 1539 he tulivat ensimmäisen kerran muisca-intiaanien alueelle ja perustivat Bogotán kaupungin. 50 kilometriä koilliseen Bogotásta on Guatavitajärvi, jossa chibcha-intiaanit toimittivat kullatun miehen seremonian. Muiscat olivat ensimmäisiä, joilta espanjalaiset kuulivat seremoniasta. Tuolloin oli yhä elossa intiaaneja, jotka olivat viimeisen seremonian silminnäkijöitä. Erään lähteen mukaan seremonia toimitettiin, kun uusi kuningas otettiin vastaan ja tunnustettiin, toisen lähteen mukaan seremonia toimitettiin kerran vuodessa tai ehkä useammin. Seremoniassa kuningas voideltiin pihkalla, jonka jälkeen hänen päälleen heitettiin kultapölyä niin, että hän oli kauttaaltaan kullan peitossa. Tämän jälkeen hänet vietiin juhlasaatossa lautalle, joka hinattiin pyhän Guatavitajärven keskelle. Erään lähteen mukaan kullattu intiaani sitten sukelsi järveen ja huuhtoi kullan pois, muut chibchat taas uhrasivat järveen kultaa ja jalokiviä.
Espanjalaisen kronikoitsijan vuonna 1636 muistiin merkitsemän silminnäkijäkertomuksen mukaan kuninkaan mukana veneessä oli neljä hänelle alamaisista päälliköistä tärkeintä, jotka olivat pukeutuneet sulkatöyhtöihin, kultaisiin kruunuihin, rannerenkaisiin, riipuksiin ja korvarenkaisiin. Päällikötkin olivat kullatun kuninkaan tavoin alasti. Kaikilla oli mukanaan uhrilahjoja, kuninkaalla suuri kasa kultaa ja smaragdeja. Veneessä oli neljä astiaa, joissa poltettiin moque-suitsuketta sekä pihkaa ja muita hajusteita. Kun vene lähti rannasta, chibchat soittivat torvia, huiluja ja muita soittimia sekä lauloivat, ja kun vene saapui keskelle järveä, he nostivat viirin hiljaisuuden merkiksi. Tämän jälkeen kullattu intiaani ja hänen seurassaan olevat päälliköt heittivät kaiken kullan järveen. Muiscojen mukaan chibcha-heimo kunnioitti kultaa, palvoi aurinkoa ja piti kultaa jumalansa suosikkimetallina. He päällystivät kullalla rakennuksensa ja valmistivat koriste-esineensä kullasta.
Kun espanjalaiset olivat kuulleet muisca-intiaaneilta chibchoista, kullatusta miehestä ja Guatavitan seremoniasta, he alkoivat etsiä kultaa järven pohjasta. Ensimmäinen etsintä vuonna 1545 ei tuottanut tulosta. Toisen etsinnän järjesti bogotálainen kauppias Antonio de Sepulveda 1580-luvulla. Sepulveda palkkasi 8 000 intiaania kaivamaan järven reunapenkereeseen uoman, jonka avulla järvi kuivuisi. Kun veden pinta oli laskenut erään lähteen mukaan noin 18 metriä, toisen mukaan 20 metriä, kaivanto romahti ja hautasi monia työntekijöitä. Sepulveda löysi järveltä muun muassa kultaisen rintahaarniskan, kullalla päällystetyn sauvan ja kananmunan kokoisen smaragdin. Ne lähetettiin lahjaksi Espanjan kuningas Filip II:lle. Järven kuivaushankkeesta luovuttiin. Sepulvedan kaivauttama uoma on yhä nähtävissä.
Saksalainen luonnontutkija Alexander von Humboldt yritti arvioida, kuinka paljon kultaa Guatavitaan oli kertynyt. Humboldtin vuonna 1807 tekemän arvion mukaan järven kullan arvo oli summa, joka vastaisi nykyään (lähde painettu 2001, alkuteos vuodelta 1987) 300 miljoonaa dollaria. Humboldt myös julkaisi vuonna 1810 ensimmäisen kuvan Guatavitasta.
Amazonasin-retkikunnat ja Juan Martínezin kertomus
thumb|350px|[[Hessel Gerritszin vuonna 1625 tekemä Guyanan kartta, johon on merkitty Parimajärvi (”Parime Lacvs”).]]
Francisco de Orellana johti vuonna 1542 retkikuntaa, joka matkusti Amazonin sademetsään. He olivat ensimmäiset eurooppalaiset, jotka kävivät Amazonin altaan keskellä. Palattuaan Espanjaan Orellana kertoi löytäneensä tuntemattoman kulttuurin. Myöhemmät retkikunnat löysivät sademetsästä vain muutamia hajallaan sijaitsevia intiaanikyliä, joten Orellana leimattiin valehtelijaksi. On kuitenkin mahdollista, että Orellana kohtasi terra pretaan perustuvan maatalousyhteiskunnan, joka myöhemmin tuhoutui espanjalaisten mukanaan tuomiin isorokkoon, tuhkarokkoon, influenssaan ja muihin Amazonasissa tuntemattomiin tauteihin, joille alueen asukkailla ei ollut vastustuskykyä.
Vuonna 1560 Eldoradoa lähti etsimään Pedro de Ursúan ja hänet matkalla surmanneen Lope de Aguirren johtama retkikunta.
Espanjalaiset olivat kuulleet muitakin huhuja ja tarinoita kullatusta kaupungista, kun Sepulveda löysi Guatavitajärven pohjasta aarteita. Guatavitan esineet eivät muistuttaneet tarumaista Eldoradoa, jota 1580-luvulla etsittiin jo idempää. Kolumbian vuorilla kulkeminen oli kuitenkin vaivalloista: retkikunnat joutuivat kääntymään takaisin joko vihamielisten intiaanien, liian suuren mieshukan tai ruoan loppumisen vuoksi. Tämän vuoksi Eldoradoa päätettiin etsiä tutkimattomasta Amazonin sademetsästä. Sitä mukaa kun alueita tutkittiin, Eldoradon paikka siirtyi. Sen uskottiin aina olevan jollakin toisella, yhä tutkimattomalla alueella.
1580-luvulla alkoi liikkua tarinat espanjalaisesta Juan Martínezista, jonka sanottiin osallistuneen johonkin retkikuntaan. Tarinan mukaan intiaanit olivat vanginneet Martínezin, joka oli elänyt vuosia heidän keskuudessa. Noin vuonna 1586 Martínez saapui espanjalaisten miehittämään Margaritasaareen Orinocojoen suulla. Martínez kertoi, että intiaanit olivat sitoneet hänen silmänsä ja kuljettaneet hänet neljän päivämatkan päähän Parimajärven rannalle Rupununin alueelle, jossa side oli poistettu. Martínez oli nähnyt kullasta ja jalokivistä rakennetun kaupungin. Hänet oli viety kaupungin kuninkaan palatsiin. Martínezille kerrottiin, että kuninkaan nimi oli El Dorado ja kaupungin nimi Manoa. Kuningasta kylvetettiin joka päivä kultapölyssä ja voideltiin tuoksuvilla mausteilla ja yrteillä. Juan Martínez itsekin saattaa olla taruhahmo.
Tarinat El Doradosta, kullatusta miehestä, ja hänen kullatusta kaupungistaan, Manoasta, yhdistyivät taruksi Eldoradosta, kultaisesta kaupungista. Etsintöjen jatkuessa tarinat muuttuivat myös yksityiskohtaisemmiksi: sanottiin, että eldoradolaisten keittoastiat ja lestitkin olivat kultaa. Kerrottiin myös Meksikon omasta Eldoradosta, johon kuului seitsemän kultaista kaupunkia.
Erään version mukaan Eldoradon oli perustanut ryhmä inkoja, jotka 1530-luvulla pakenivat aarteineen espanjalaisia. Vuonna 2002 kansainvälinen tutkimusryhmä kertoi löytäneensä Vatikaanin arkistosta asiakirjoja, joiden mukaan inkat todella olivat paenneet aarteineen espanjalaisia vuonna 1532 nykyisen Perun Amazonasin Madre de Dios -joen laaksoon. Asiakirjojen mukaan jesuiitat olivat selvittäneet kaupungin sijainnin 1500-luvun lopussa, mutta olivat sopineet paavin kanssa, että tieto pidettäisiin salassa, jotta kullanhimoiset eivät ryntäisi kaupunkiin.
Quesadan, Berríon ja Veran etsintäretket
Guyanan ja Trinidadin kuvernööri Antonio de Berrío saapui hallintoalueelleen vuonna 1580 ja pyrki löytämään Eldoradon. Hänen vaimonsa setä Gonzalo Jiménez de Quesada oli ryöstänyt alueen intiaaneja, perustanut smaragdikaivoksen ja etsinyt Eldoradon kultaista kaupunkia. Quesada testamenttasi omaisuutensa veljentyttärelleen ja siten Berríon haltuun. Testamentti myös velvoitti Berríon jatkamaan Eldoradon etsimistä. Berrío oletti, että Eldorado sijaitsi Guyanan vuorten takana. Berríon oletusta vahvisti tarinat Juan Martínezista.
Kuvernööri Berrío johti ensimmäistä etsintäretkikuntaansa vuonna 1584, toista vuonna 1585 ja kolmatta vuonna 1591. Kolmannella retkikunnallaan Berríolla oli mukanaan noin 120 miestä. He seurasivat Orinocojokea ylängölle ja etsivät solaa, joka veisi kultaiseen kaupunkiin. Puolet retkikunnasta kulki kanooteilla ja puolet ratsain. Tulva vei mukanaan kaikki kanootit, jonka lisäksi 30 espanjalaista ja kaikki kantajat kuolivat sairauksiin. Berrío määräyksestä retkikunnan hevoset tapettiin, jotta retkikuntalaiset eivät karkaisi. Tämän jälkeen retkikunta rakensi kanootteja ja jatkoi Caronijoen suulle. Siellä paikallinen intiaanipäällikkö kertoi Berríolle, että Eldoradoon oli neljän päivän matka. Berrío päätti kuitenkin keskeyttää matkan.
Kuvernööri Berrío ei enää osallistunut itse retkikuntiin, mutta vuonna 1593 hän lähetti sijaisensa Dominigo de Veran matkalle Orinocon varrelle. Neljän viikon päästä Vera palasi mukanaan 17 kultaista kotka- ja sakaaliveistosta. Hän kertoi Berríolle löytäneensä Eldoradon, joka oli uuden inkavaltakunnan korkealle vuoristoon rakentama kaupunki. Veran matka levitti huhuja, joissa muun muassa hänen mukanaan tuomiensa veistosten määrä moninkertaistui ja joidenkin huhujen mukaan jopa kultainen mies itse lähetti lahjoja Filip II:lle. Vuonna 1596 Vera lähti johtamaan osastoa löytämäänsä kaupunkiin. Todellisuudessa Vera ei kuitenkaan ollut löytänyt uutta kaupunkia, vaan hän oli varastanut veistokset paikallisilta intiaaneilta. Veran johtamasta 500 miehen retkikunnasta yksikään ei palannut.
Walter Raleigh
Tuntematon taiteilija, Sir Walter Raleigh and his Son, 1602.|thumb
Vuonna 1595 englantilainen Walter Raleigh ryösti Trinidadin ja saapui Guyanaan, missä hänet otettiin vastaan vapauttajana. Hänelle kerrottiin tarinoita Parimejärven saaressa sijaitsevasta Eldoradosta, mutta varsinaisesti hän kiinnostui, kun hänelle kerrottiin rikkaasta kultakaivoksesta ja kaukaisesta jalokiviesiintymästä. Raleigh palasi Englantiin, keräsi lisää miehiä ja valmistautui toiseen Etelä-Amerikan-retkeen. Hän kertoi, että intiaanit olivat valmiita liittoutumaan Englannin kanssa, että Eldorado oli olemassa ja että Orinocon seudulta löytyisi paljon kultaa.
Valtaan noussut kuningas Jaakko I syytti Raleigh’a valtiopetoksen valmistelusta. Raleigh teljettiin Lontoon Toweriin, josta hän pääsi ehdonalaiseen vapauteen vuonna 1616. Hänen annettiin tehdä vielä yksi retki Guyanaan. Raleigh’n terveys oli heikentynyt, eikä hän voinut itse lähteä Orinocojoen latvoille, joten hän luovutti retkikunnan komennon pojalleen Watille ja apulaiselleen Lawrence Kemysille. Wat Raleigh kuoli espanjalaisten kanssa käydyssä kahakassa. Kemys valtasi erään espanjalaisten kaupungin, mutta ei löytänyt kultakaivosta, jalokiviesiintymää tai Eldoradon kaupunkia. Espanjalaiset vaativat Jaakko I:ltä hyvitystä, joten kun Raleigh palasi Englantiin, kuningas mestautti hänet.
Eldorado taiteessa
Edgar Allan Poe julkaisi vuonna 1849 runon Eldorado. Se kertoo ritarista, joka etsii koko elämänsä Eldoradoa sitä löytämättä ja kyselee vielä kuolinvuoteellaan tietä sinne. Eldorado on runossa saavuttamattomuuden ja elämän kulumisen vertauskuva.
Werner Herzog ohjasi 1972 elokuvan Aguirre – jumalan viha, joka kuvaa konkistadoreja, kullanhimoa ja hulluutta. Carlos Sauran elokuva El Dorado (1988) kertoo espanjalaisten retkikunnasta, joka etsii Eldoradoa Perusta vuonna 1560.
Elokuvayhtiö Dreamworks on tuottanut Eric Bergeronin ja Don Paulin ohjaaman animaatioelokuvan Tie Eldoradoon (2000)
Aiheesta muualla
]
Milás polý
Milás polý (, laus. ”Milas poli”, ”Puhut paljon”) on Cháris Anastasíoun esittämä kappale, joka edusti Kyprosta vuoden 1990 Eurovision laulukilpailussa Jugoslavian Zagrebissa.
Kappale sijoittui Euroviisuissa 22 maan joukosta sijalle 14. 36 pisteellä.
MM-rallikausi 2008
Kauden aikana ajettiin kaikkiaan 15 rallia, yksi vähemmän kuin edellisellä kaudella. Jordanian ralli on kokonaan uusi osakilpailu MM-sarjassa. Myös Turkin ralli on edelliseen kauteen nähden uusi ralli, tosin se on ollut aiemminkin MM-sarjan kalenterissa. Kaudella 2007 ajetuista ralleista pois jää Norjan, Portugalin ja Irlannin osakilpailut.
M/S Birger Jarl
M/S Birger Jarl on Ånedin linjen -varustamon risteilyalus, joka liikennöi reitillä Maarianhamina–Tukholma.
Käyttöhistoria
Se siirtyi 1971 Tukholman ja Maarianhaminan väliseen liikenteeseen, kunnes se myytiin 1973 Oy Jakob Line Ab:lle Pietarsaareen. Aluksella tehtiin Finnbodan telakalla muutostöitä ja se nimettiin palvelukseen palatessa Bore Nordiksi. Alus oli vuoden lopun Pietarsaaren ja Skellefteån välisellä reitillä. Seuraavana vuonna se oli vuokrattuna Borelle, joka käytti sitä kesäisin Turun ja Visbyn sekä talvisin Maarianhaminan ja Tukholman välisillä reiteillä.
Vuonna 1976 alus vuokrattiin asuntolaivaksi Norjaan, mistä se palasi 1977 Pietarsaaren ja Skellefteån väliselle reitille. Alus myytiin lokakuussa Borelle, joka myi sen edelleen Maarianhaminaan Minicarriers Ab:lle. Alus sai uuden nimen Minicarrier, mutta se ei kerennyt aloittaa liikennöintiä ennen kuin se myytiin 1978 Caribbean Shipping Companylle Panamaan.
Alus jäi kuitenkin Tukholmaan, jossa se nimettiin Baltic Stariksi aloittaen liikennöinnin Tukholman ja Maarianhaminan välillä. Talvella 1982 laivan alkuperäinen höyrykone sai Tanskassa tehdä tilaa 2 480 hevosvoiman Alpha 4 SA 16 -dieselmoottorille, joka vuorostaan vaihdettiin 1989 tehokkaampaan 3 800 hevosvoiman kuusisylinteriseen MAN-B&W 4SA -dieselmoottoriin.
Port de l’Arsenal
Port de l’Arsenal (”Arsenaalin satama”) eli Bassin de l’Arsenal (”Arsenaalin allas”) on Seineen liittyvä satama-allas Pariisissa. Se sijaitsee Seinen pohjoispuolella Quai de la Rapéen ja Place de la Bastillen välissä ja on rajana 4. ja 12. arrondissementtien välillä. Canal Saint-Martin johtaa Port de l’Arsenalista pohjoiseen. Port de l’Arsenal oli aikoinaan rahtilaivasatama, mutta vuonna 1983 se muutettiin venesatamaksi.
Historia
pienoiskuva|vasen|[[Bastiljin muurit ja vallihauta noin vuonna 1750.]] pienoiskuva|vasen|Satama Seineltä nähtynä vuonna 1845. Edessä silta, Port Morland, taustalla Colonne de Juillet [[Place de la Bastillella.]]
Nykyisen satama-altaan paikalla oli 1500-luvulta 1800-luvulle saakka arsenaali, josta se on nimensäkin saanut. Vahvistaakseen Pariisin kaupungin puolustuskykyä kruununprinssi Kaarle päätti vuonna 1356 rakentaa uuden puolustusmuurin kaksine vallihautoineen, jotka Frans I sittemmin yhdisti. Kaarle V:n aikana rakennettiin myös Bastilji, jonka lisäksi Henrik II:n aikana rakennettiin kaksi muutakin bastionia. .
Sen jälkeen, kun Bastilji Ranskan vallankumouksen yhteydessä heinäkuussa 1789 oli vallattu ja hävitetty, vallihautaan Seinestä vettä tuonutta kanavaa levennettiin niin, että siitä muodostui nykyinen Bassin de l’Arsenal.
Pariisin vesihuoltoa koskevien suunnitelmien toteuttamiseksi jo 1700-luvulla suunniteltiin kanavan rakentamista Ourcq-joesta Seineen. Suunnittelua johtamaan nimitettiin vuonna 1748 insinööri Jean-Pierre Brullée. Vuosina 1822–1825 rakennettiin Canal Saint-Martin, joka yhdisti Bassin de la Villetten Port de l’Arsenaliin ja sitä kautta Seineen. Se ja Canal Saint-Denis muodostivat nyt vain 12 kilometrin pituisen vesiliikenneyhteyden Quai Henri IV:n ja Île Saint-Denis’n välille, kun taas näiden paikkojen välinen laivamatka Seineä pitkin on 35 kilometrin pituinen.
Kun jokialusliikenne Canal Saint-Martinilla 1800-luvulla ja vielä 1900-luvun alkupuolella vilkastui, Bassin de l’Arsenalista tuli tärkeä kauppalaivasatama. Tässä 600 metrin pituisessa satama-altaassa laivoihin lastattiin ja niistä purettiin etenkin viiniä, viljaa ja puuta. Se on osa Pariisin kaupungin omistamasta vesiliikenneverkosta. Seinestä sen erottaa sulku, Écluse de l’Arsenal.
Vuonna 1983 rahtilaivasatama muutettiin Pariisin määrin viraston ja Pariisin ja Île-de-Francen alueen kauppa- ja teollisuuskamarin (Chambre de commerce et d'industrie de région Paris – Île-de-France) päätöksellä venesatamaksi. Turistien risteilyalukset syrjäyttivät sieltä rahtilaivat. Arsenalin sulku kunnostettiin ja automatisoitiin. Vuoden 2008 alusta lähtien Port Arsenalista on kaupungin kanssa tehdyn sopimuksen mukaisesti huolehtinut sitä varten perustettu yhtiö, Fayolle Marine. Yhtiö on suorittanut sataman modernisointitöitä vuosina 2008 ja 2009.
Kuvailu
pienoiskuva|upright|Veneitä Jardin de l’Arsenalin puolella. Bassin de l’Arsenalin pinta on kolme metriä korkeammalla kuin Seinen. Altaan ja joen välissä on sulku, joka mahdollistaa laivaliikenteen. Se on samalla Canal Saint-Martinin yhdeksäs sulku (Bassin de la Villetteltä luettuna).
Vuonna 1895 satama-altaan yli rakennettiin jalankulkusilta, Passerelle Mornay. Se johtaa Boulevard Bourdonilta 4. arrondissementista Boulevard de la Bastillelle 12. arrondissementtiin.
Kun Place de la Bastillen kautta kulkemaan rakennettiin Pariisin metron linjat 1 ja 5, joille sinne perustettiin myös asema, satama-altaan kumpaankin päähän rakennettiin metallinen silta. Samassa yhteydessä myös Écluse de l’Arsenalin yläpuolella sijaitsevaa Pont Morland -nimistä siltaa levennettiin.
Nykyisin venesatamasta käytetään virallisesti nimeä Port de plaisance Paris-Arsenal. Siellä on tilaa 177 veneelle. Kun venesatama perustettiin, satama-altaan itärannalle Boulevard de la Bastillen varrelle istutettiin pieni puisto, Jardin de l’Arsenal. center|upright=2.5|thumb|Port de l’Arsenal, taustalla Place de la Bastille ja Colonne de Juillet.
Jason Reitman
Jason Reitman (s. 19. lokakuuta 1977) on kanadalais-amerikkalainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hänet tunnetaan parhaiten ohjaamistaan elokuvista Thank You for Smoking, Juno ja Up in the Air. Reitmanilla on Kanadan ja Yhdysvaltojen kaksoiskansalaisuus.
Biografia
Reitman syntyi Montrealissa, Quebecin osavaltiossa. Hänen vanhempansa ovat komediaohjauksistaan tunnettu Ivan Reitman sekä Geneviève Robert. Jason on ensimmäinen perheen kolmesta lapsesta. Hänellä on kaksi nuorempaa sisarusta, Catherine ja Caroline. Lapsuudessa ja teini-iässä Reitman alkoi saada isänsä kautta kosketusta elokuvamaailmaan. Reitmanin isä antoi pojalleen pikkurooleja ja muita tehtäviä omissa tuotannoissaan. Reitman alkoi tehdä 20-vuotiaana omia lyhytelokuviaan ja ohjaamaan mainoksia.
Reitman valmistui Harvard-Westlake Schoolista vuonna 1995. Vuonna 2004 hän meni naimisiin kirjoittaja Michele Leen kanssa. He saivat ensimmäisen lapsensa vuonna 2006.
Elokuvaura
Vuonna 2005 ensi-iltansa sai Reitmanin ensimmäinen pitkä elokuva Thank You for Smoking, joka käsitteli tupakkateollisuutta lobbarin näkökulmasta. Elokuva perustui Christopher Buckleyn samannimiseen romaaniin. Thank You for Smoking oli kaupallinen menestys, se tuotti 24 miljoonaa dollaria ja palkittiin kahdella Golden Globella.
Hänen toinen elokuvansa Juno sai hyvän vastaanoton ensi-illassa Toronton elokuvajuhlilla vuonna 2007. Juno tuli elokuvateattereihin saman vuoden joulukuussa. Elokuva voitti Parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscarin vuonna 2008.
Muut työt
Ennen kuin Reitman aloitti ohjaajan uransa, hän oli kirjoittanut ja ohjannut kuusi lyhytelokuvaa. Hänen ensimmäisen lyhytelokuvansa, "Operation" ensi-ilta oli Sundance -elokuvafestivaaleilla vuonna 1998.
Reitman tuotti ja ohjasi vuoden 2007 lomakauden mainoksia Wal-Martille. Hän on ohjannut mainoksia myös Burger Kingille, Nintendolle, BMWlle ja Buickille. Reitman ohjasi yhden jakson televisiosarja Konttoriin.
Berliini
Berliini (, [bɛɐˈliːn], ) on Saksan pääkaupunki ja yksi Saksan osavaltioista. Noin 3,6 miljoonalla asukkaallaan se on myös Saksan suurin ja Euroopan unionin suurin kaupunki. Löyhemmin määritelty Berliinin metropolialue jatkuu kuitenkin kauas ympäristöön, ja sillä asuu alueen määritelmästä riippuen noin 4,6–6,2 miljoonaa ihmistä.
1200-luvun alussa perustettu Berliini kohosi vuonna 1701 Preussin ja vuonna 1871 yhdistyneen Saksan valtakunnan pääkaupungiksi. Toisen maailmansodan jälkeen kaupunki jaettiin miehityssektoreihin, joista Yhdysvaltain, Britannian ja Ranskan hallitsemista muodostui Länsi-Berliini ja Neuvostoliiton hallitsemasta Itä-Berliini. Saksan liittotasavalta oli nimennyt Bonnin ainoastaan väliaikaiseksi pääkaupungikseen tavoitteenaan sama kuin Saksan demokraattisen tasavallan julistuksella, eli molempien pääkaupunkina olisi ollut sama kaupunki, koko Berliini, mutta sen ylin päätösvalta pysyi edelleen neljällä miehitysvallalla. Ne luopuivat oikeuksistaan vuonna 1990, kun Saksa jälleenyhdistyi ja Berliinistä tuli jälleen Saksan pääkaupunki ja yksi Euroopan vilkkaimmin kehittyvistä metropoleista.
Kansainvälisesti tunnettuine kulttuurilaitoksineen, yliopistoineen ja tapahtumineen Berliini on yksi Euroopan merkittävimmistä tiede- ja kulttuurikeskuksista. EU:n runsasväkisimmän ja taloudellisesti vahvimman jäsenmaan pääkaupunkina se on myös vaikutusvaltainen poliittinen keskus ja tärkeä liikenteen solmukohta. Lisäksi kaupunki tunnetaan vilkkaasta yöelämästään ja kansainvälisestä ja vapaamielisestä ilmapiiristään, joka houkuttelee varsinkin nuoria muuttajia.
Berliini on maailman tärkeimpiä kaupunkeja politiikan, kulttuurin, tieteen ja median saralla.
Maantiede
thumb|[[Haveljoki Berliinin naapurikunnan Potsdamin kohdalla.]] Berliini sijaitsee itäisessä Saksassa noin 70 kilometriä Puolan rajalta. Kaupunki on kokonaan Brandenburgin osavaltion ympäröimä ja muodostaa täten enklaavin. Alueen suurin pituus itä–länsi-suunnassa on 45 kilometriä ja pohjois–etelä-suunnassa 38 kilometriä.
Alue on jääkauden muovaamaa, ja runsaine metsineen ja järvineen se muistuttaa jossakin määrin suomalaisia olosuhteita. Pinta-alasta on vettä 6,7 %, metsää 18,3 %, virkistysalueita 11,9 % ja maatalouskäytössä 4,2 %. Kaupunki on syntynyt Spreejoen varteen, joka keskustan halkaistuaan yhdistyy kaupungin länsiosassa Haveliin. Jälkimmäinen joki on Berliinin seudulla pikemminkin sarja järviä, joista suurimmat ovat Müggelsee ja Großer Wannsee. Maasto on varsin tasaista; korkeimmat huiput ovat Großer Müggelberg (115,4 m) sekä toisen maailmansodan raunioista kasattu Teufelsberg (120,1 m).
Ilmasto
Berliinin seudun ilmasto on meri- ja mannerilmaston välimuoto, väli-ilmasto. Talvet ovat yleensä pääosin pimeitä, sateisia ja lumettomia. Yleensä kuitenkin lumipeite peittää maan muutamien päivien ajan kerrallaan useasti talven aikana. Talvi on suomalaisittain lyhyt, muistuttaen Etelä-Suomen pimeää loppusyksyä. Talvi vaihtuu nopeasti heleän vihreään kukkivaan kevääseen maaliskuun lopulla. Puut tulevat lehteen yleensä huhtikuun aikana. Keväisin sää on yleensä selkeä ja vähätuulinen. Toukokuu voidaan jo lämpötilojen puolesta laskea suomalaisittain kesäkuukaudeksi. Lämpimimmät kesäkuukaudet ovat heinä- ja elokuu, jolloin hellepäiviä on tavallisesti jopa yksi kolmasosa päivistä. Yli 35 asteen päivälämpötilat ovat lähes jokavuotisia, ja loppukesäiset ukkosmyrskyt ja rankkasateet ovat voimakkuudeltaan aivan eri mittakaavaa kuin suomalaiset vastineensa. Tyypillisesti syyskuussa lämpötilojen laskun huomaa ensimmäistä kertaa, kun hellejaksot loppuvat kokonaan. Lokakuussa sää alkaa muuttua tavallisesti syksyisesti pilvisemmäksi ja epävakaisemmaksi lämpötilojen laskiessa edelleen. Puiden ruska-aikaa on loka-marraskuu. Joulu-tammikuu ovat kaikista kuukausista epävakaisimmat, ja silloin esiintyy navakoita tuulia ja runsaasti sadepäiviä.
Hallinnollinen jako
thumb|450px|Berliinin hallintoalueet ja kaupunginosat.
Ennen vuotta 2001 hallintoalueita oli vuoden 1920 kuntaliitoksista saakka ollut 20. Berliinin kahtiajaon aikana (1945–1990) niistä 12 kuului Länsi-Berliiniin ja kahdeksan Itä-Berliiniin seuraavasti:
Varhaista historiaa
thumb|Berliini ja Cölln vuonna 1652 (itä ylhäällä). Arkeologisten kaivausten perustella Berliini ja sen sisarkaupunki Cölln ovat syntyneet noin 1100- ja 1200-lukujen vaihteessa. Nämä kaksi asutuskeskusta sijaitsivat vastapäätä toisiaan Spreejoen kapeikossa: Berliini joen itäpuolella, Cölln sen keskellä olevalla saarella eli Spreeinselillä. Berliinin kaupungin virallinen ikä lasketaan vuonna 1237 päivätystä asiakirjasta, jossa tosin mainitaan vain Cölln – itse Berliinistä ensimmäinen maininta on vuodelta 1244. Vanhastaan slaavilainen keskus Spandau ylempänä Spreejoen varrella sai kaupunkioikeudet vuonna 1232 ja Berliini ilmeisesti samoihin aikoihin. Kaupungit menestyivät suhteellisen hyvin kauppakaupunkeina 1200–1300-luvuilla ja solmivat liiton vuonna 1307. Vuonna 1360 Berliini-Cölln liittyi hansaliittoon. Berliini ja Cölln kävivät hansakaupunkina kauppaa koko Itämeren alueella ja olivat suhteellisen riippumattomia Brandenburgia hallinneista ruhtinaista.
Vuosina 1415–1417 Saksan kuningas Sigismund läänitti Mark Brandenburgin linnakreivi Fredrikille, josta tuli Brandenburgin vaaliruhtinas. Fredrik kuului Hohenzollernien sukuun, joka pysyi vallassa aina vuoteen 1918 saakka. Kun Berliinissä ja Cöllnissä syttyi sisäisiä levottomuuksia käsityöläisten ja patriisisukujen välillä, uusi vaaliruhtinas käytti tilaisuutta hyväkseen ja alisti kaupungit valtaansa vuonna 1442. Fredrik yhdisti Berliinin ja Cöllnin kaupungit ja teki niistä hovin residenssikaupungin, joten liittymä joutui luopumaan vapaan hansakaupungin statuksestaan. Vaaliruhtinaan linna rakennettiin Spreeinselille keskelle Cöllniä.
Kolmikymmenvuotisen sodan aikana (1618–1648) Berliini ja Cölln kärsivät pahoin. Kaupunki ryöstettiin moneen kertaan, ja jopa puolet sen 12 000 asukkaasta sai surmansa. Sodan jälkeen, ”Suuren vaaliruhtinaan” Fredrik Vilhelmin hallituskaudella, kaupunki kuitenkin elpyi nopeasti ja alkoi kasvaa voimakkaasti. Fredrik Vilhelm linnoitti Berliinin ja Cöllnin ja perusti liittokaupungin länsipuolelle kolme tytärkaupunkia: Friedrichswerderin, Friedrichsstadtin ja Dorotheenstadtin. Näiden uusien kaupunkien läpi suuri vaaliruhtinas rakennutti lehmusbulevardi Unter den Lindenin.
Preussin kuningaskunnan keskus
thumb|[[Napoleon I|Napoleon marssii Brandenburgin portille (1806).]] Vuonna 1701 Brandenburgin vaaliruhtinas Fredrik I kruunattiin Preussin kuninkaaksi, ja Brandenburgin vaaliruhtinaskunta muuttui Preussin kuningaskunnaksi. Fredrik I yhdisti Berliinin, Cöllnin, Friedrichswerderin, Friedrichsstadtin ja Dorotheenstadtin ja loi näin uuden Suur-Berliinin, josta tuli Preussin kuningaskunnan pääkaupunki. 1700-luvun alkupuoliskolla Berliini-Cöllnin vanhat puolustusmuurit purettiin ja uusi kaupunki ympäröitiin tullimuurilla ja tulliporteilla. Edustavin näistä oli uusklassinen Brandenburgin portti, josta on myöhemmin muodostunut yksi Berliinin tunnetuimmista symboleista ja nähtävyyksistä.
1700-luvun aikana Preussi kohosi yhdeksi Euroopan mahtivaltioista, ja Berliini kasvoi Saksalais-roomalaisen keisarikunnan toiseksi suurimmaksi kaupungiksi heti Wienin jälkeen. Suurten rakennushankkeiden avulla Berliinistä muokattiin Preussille edustuskelpoinen pääkaupunki. Fredrik I rakennutti vanhan kuninkaanlinnan uudelleen upeaksi barokkipalatsiksi. Unter den Lindenistä tuli kaupungin paraatikatu, jonka varrelle nousi kuninkaallisia palatseja ja muhkeita julkisia rakennuksia.
Vuonna 1806 Napoleonin sotajoukot valloittivat Preussin ja Berliinin. Napoleon piti kaupungissa näyttävän paraatin ja kuljetutti Brandenburgin portin nelivaljakkopatsaan Pariisiin. Seitsemän vuotta myöhemmin, Napoleonin luhistuttua, nelivaljakko palautettiin Berliiniin.
1800-luku oli Berliinissä voimakkaan kasvun aikaa, vuosisadan aikana kaupungin väkiluku yli kymmenkertaistui. Ensimmäinen rautatieyhteys Berliinin ja Potsdamin välille rakennettiin vuonna 1838. Berliini koki voimakkaan ja nopean teollistumisen. Kasvun taustalla olivat erityisesti tekstiilituotanto sekä kone- ja rautateollisuus. Vuosisadan puolivälistä eteenpäin sähkö- ja kemianteollisuus voimistuivat.
Saksan keisarikunnan pääkaupunki
thumb|Berliinin [[Spittelmarkt vuonna 1912. Paul Hoenigerin maalaus.]] Berliinistä tuli uuden Saksan keisarikunnan pääkaupunki vuonna 1871. Valtakunnan keskuspankin sijoittaminen Berliiniin toi pääkaupunkiin mukanaan myös rahoittajat. Berliinin kulttuurielämä kasvoi entisestään, ja Berliinistä alettiin puhua esimerkiksi Euroopan teatterimetropolina. Berliinin voimakas kasvu aiheutti myös sosiaalisia ja taloudellisia ongelmia. Väestön ja liikenteen kasvun vuoksi vuonna 1896 alettiin rakentaa metroa sekä paikallisjunayhteyksiä esikaupunkialueille. Keskustan lähistölle alettiin rakentaa vuokra-asuntoja, jotta työläisille olisi mahdollista vuokrata edullisia asuntoja.
Ensimmäinen maailmansota johti Berliinissä nälänhätään. Talvella 1916–1917 ruoka-avun tarpeessa oli 150 000 ihmistä. Kaupungissa puhkesi lakkoja. Kun sota päättyi vuonna 1918, keisari Vilhelm II erosi.
Weimarin tasavallan pääkaupunkina
Sosialisti Philipp Scheidemann ja kommunisti Karl Liebknecht julistivat lokakuun vallankumouksen jälkeen kaupungin tasavallaksi. Seuraavina kuukausina kaupungissa käytiin lukuisia katutaisteluita eri ryhmittymien välillä. Joulukuussa 1918 Berliinissä perustettiin Saksan kommunistinen puolue (Kommunistische Partei Deutschlands, KPD). Tammikuussa 1919 puolue yritti kaapata vallan niin sanotussa spartakistikapinassa, joka epäonnistui. 15. tammikuuta 1919 Karl Liebknecht ja Rosa Luxemburg surmattiin.
Vuotta myöhemmin, maaliskuussa 1920, oikeistolaisen Deutsche Vaterlandspartein perustaja Wolfgang Kapp puolestaan yritti kaataa hallituksen. Berliinin kasarmiväki liittyi hänen joukkoihinsa ja valtasi hallitusrakennuksen. Weimarin tasavallan hallitus oli jo tuolloin jättänyt Berliinin. Yleislakko kuitenkin esti vallankaappauksen onnistumisen.
1. lokakuuta 1920 perustettiin Suur-Berliini, jossa Berliiniin liitettiin seitsemän muuta kaupunkia, 59 kylää ja 27 kartanoaluetta. Tuolloin Suur-Berliinissä oli 3 804 048 asukasta.
1920-luvun ensi vuosien taloudellisen hätätilan parannuttua vuodesta 1924 alkaen alkoi Berliinin kultakausi. Berliinistä tuli yksi Euroopan suurimmista teollisuuskaupungeista ja kulttuurikeskuksista. Paikallisjunaliikennekin sähköistettiin vuonna 1924, jolloin otettiin myös käyttöön Tempelhofin lentoasema. Uusi infrastruktuuri oli tarpeen neljän miljoonan asukkaan tarpeisiin. Lyhyt kukoistuskausi päättyi maailmanlaajuiseen talouskriisiin vuonna 1929. Samana vuonna kansallissosialistinen puolue sai ensimmäiset paikkansa kaupungin parlamentissa. thumb|[[Kesäolympialaiset 1936|Berliinin olympialaiset vuonna 1936 olivat otollinen propagandatilaisuus natsihallinnolle.]]
Kolmannen valtakunnan keskus
Vuonna 1933 valtaan nousseen kansallissosialistisen puolueen johtaja Adolf Hitler halusi rakentaa Berliinistä uuden pääkaupunkinsa, Welthauptstadt Germanian. Suuri osa kaupungista oli tarkoitus purkaa ja rakentaa uudelleen. Rakennustöiden myötä kodittomiksi jääneille olisi hankittu asuintilaa karkottamalla juutalaiset kaupungista. Läheisin keskitysleiri oli 35 kilometrin päässä Oranienburgin pikkukaupungissa sijaitseva Oranienburg/Sachsenhausen.
Rakennusprojektit keskeytyivät toisen maailmansodan vuoksi. Länsiliittoutuneet pommittivat Berliiniä 363 kertaa vuosina 1940–1945. Marraskuusta 1943 maaliskuuhun 1944 kaupunkiin kohdistettiin oma pommituskampanjansa. Berliini toimi viimeisenä sotanäyttämönä Euroopassa, kun puna-armeijan joukot saavuttivat sen huhtikuussa 1945. Kaupungista käytiin ankara taistelu, ja muun muassa valtiopäivätalo raunioitui.
Jaettu Berliini
thumb|left|[[Berliinin muuri (1961-1989) ei itse asiassa ollut pelkkä muuri, vaan siihen kuului myös leveä ”kuoleman kaistale” miinoineen, piikkilankaesteineen ja vartiotorneineen.]] Toisen maailmansodan jälkeen Saksa jaettiin neljään miehitysvyöhykkeeseen, joita hallinnoivat Neuvostoliitto, Yhdysvallat, Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska. Neuvostoliiton vyöhykkeen sisään jäänyt Berliini jaettiin myös neljään osaan näiden valtioiden kesken: länsivallat hallinnoivat Länsi-Berliiniä, Neuvostoliitto Itä-Berliiniä. Neuvostoliitto irtisanoutui käytännössä miehitysvaltojen yhteishallinnosta vuonna 1948, sillä se ei tunnustanut sosiaalidemokraatti Ernst Reuterin valintaa pormestariksi ja asetti omalle vyöhykkeelleen oman pormestarinsa. Kesäkuusta 1948 toukokuuhun 1949 Neuvostoliitto piti Länsi-Berliiniä piiritystilassa katkaisemalla kaikki maayhteydet ja rajoittamalla myös sähkön ja kaasun saantia. Tästä Berliinin saarrosta kaupunki selviytyi länsiliittoutuneiden järjestämän massiivisen ilmasillan ansiosta.
Tilanne muuttui entistäkin ongelmallisemmaksi, kun Saksan länsivyöhykkeistä muodostettiin vuonna 1949 Saksan liittotasavalta ja Neuvostoliiton vyöhykkeestä Saksan demokraattinen tasavalta (DDR). DDR piti Berliiniä pääkaupunkinaan; käytännössä pääkaupunkina tosin toimi vain Itä-Berliini. Saksan liittotasavalta puolestaan piti Berliiniä omana osavaltionaan, jollainen kaupungin länsiosa käytännössä olikin. Myös voittajavaltojen kesken Berliinin oikeudellinen status oli kiistanalainen. Länsiliittoutuneiden tulkinnan mukaan koko Berliinissä ylintä valtaa käytti neljä miehitysvaltaa eikä kumpikaan Saksa; Neuvostoliitto puolestaan katsoi, että Itä-Berliini kuului DDR:n alaisuuteen ja että miehitystila jatkui ainoastaan Länsi-Berliinissä.
pienoiskuva|Itä- ja länsisaksalaisia Berliinin muurilla 9. marraskuuta 1989. Taustalla [[Brandenburgin portti.]]