cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aunus (kaupunki)
Asukasluvun kehitys
Venäjän keisarikunnassa järjestettiin väestönlaskenta vuonna 1897 ja Neuvostoliitossa vuosina 1926, 1939, 1959, 1970, 1979 ja 1989 sekä Venäjän federaatiossa vuonna 2002, joten kaikki luvut eivät ole virallisen väestönlaskennan tuloksia.
Historiaa
Kerrotaan, että tsaari Pietari Suuri matkustaessaan Karjalassa reellä heräsi kolmesti peräjälkeen ja kysyi retkueen sijaintia. Hänelle vastattiin: "Aunuksessa". Tsaari lopulta totesi: "Aunus on varmasti Venäjän suurin kaupunki."
Aunus oli Venäjän keisarikunnassa vuosina 1801–1922 laajan Äänistä ympäröineen Aunuksen kuvernementin Aunuksen kihlakunnan keskus. Koko kuvernementin hallintokaupunkina oli Petroskoi.
Vuonna 1919 suomalainen vapaaehtoisjoukko tunkeutui Suur-Suomi-aatteen siivittämänä Itä-Karjalaan. Tämä vapaaehtoinen sotilasjoukko tunnetaan nimellä Aunuksen retkikunta; retken alussa joukko valtasi lyhytaikaisesti Aunuksen kaupungin.
Jatkosodassa Aunuksen Karjala ja Aunus olivat Suomen miehittämänä syyskuusta 1941 kesään 1944 saakka. Itä-Karjala oli sotilashallinnon alaisuudessa ja hallinnon aikana kouluissa aloitettiin uudelleen suomen ja karjalan kielen opetus. Suomalaisten päämaja oli Nurmoilan kylässä hieman kaupungista pohjoiseen.
Jatkosodan aikana Aunukseen valmistui rautatie, Aunuksen rata, joka yhdisti kaupungin Suomen rataverkkoon. Neuvostoliitossa vuonna 1970 valmistui yhteys etelään Lotinanpeltoon.
Ennen kuntauudistusta 2006 nykyisen kaupunkikunnan kylät muodostivat Aunuksen kaupungista erillisen maalaiskunnan. Venäjän keisarikunnassa, ennen 1920-luvun hallintouudistusta tämä alue kuului Riipuskalan kuntaan.
Östlund
Östlund on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Sulfaattimenetelmä
Sulfaattimenetelmäksi kutsutaan sellun valmistuksen valtamenetelmää, jossa puuhakkeesta tehdään sellua valkolipeän avulla korkeassa lämpötiloissa. Raaka-aineena käytetään kuorittua puuta, tavallisimmin mäntyä. Valtaosa maailman sellusta on valmistettu sulfaattimenetelmällä. Sulfaattimenetelmästä käytetään joskus saksan kielestä tulevaa nimeä Kraft (’voima, vahvuus’), jotta vältetään sekaannus sulfiittimenetelmän kanssa.
Prosessi
Prosessin aluksi puu haketetaan 15–30 mm pituiseksi ja 4–5 mm paksuiseksi. Haketuksen tarkoituksena on tehdä tasalaatuista ja sopivan kokoista haketta jatkoprosessien tarpeisiin. Ennen varsinaista keittoa voidaan keittonestettä imeyttää hakkeeseen impregnointiastiassa.
Sulfaattimenetelmässä käytetään keittokemikaalina valkolipeää, joka sisältää noin 9 % natriumhydroksidia (NaOH), 3 % natriumsulfidia (Na2S), 3 % natriumkarbonaattia (Na2CO3) ja 1 % natriumsulfaattia (Na2SO4). Sen varsinaisina vaikuttavina aineina ovat veteen liuenneet hydroksidi- ja vetysulfidi-ionit. Keitin voi olla erä- tai jatkuvatoiminen. Jatkuvatoimiset keittimet ovat aina paineistettuja. Keitto tapahtuu pH-arvon 12 yläpuolella ja 160–180 °C:n lämpötilassa. Keiton pituus on 0,5–3 tuntia riippuen käytettävästä lämpötilasta sekä halutusta ligniinin loppupitoisuudesta.
Keiton aikana käytettävät kemikaalit liuottavat pääosan puun ligniinistä ja osan puun hemiselluloosasta, minkä jälkeen puuhake hajoaa helposti kuiduiksi ja saatu tumma kuitumassa on valmis pestäväksi ja jatkokäsiteltäväksi. Suurin osa siitä käytetään paperin valmistamiseen. Käyttökohteesta riippuen massa voidaan valkaista, jolloin jäännösligniiniä poistetaan useilla kemikaaleilla, kuten hapella, klooridioksidilla ja vetyperoksidilla.
Kemikaalien talteenotto
Sulfaattimenetelmässä käytetty keittoneste ja puusta liuennut ligniini ja muu orgaaninen aine kerätään mustalipeänä, mikä väkevöidään mustalipeähaihduttimissa korkeaan kuiva-ainepitoisuuteen (65–85 %) ja poltetaan soodakattilassa. Mustalipeän orgaanisen aineen palaessa saatava energia voidaan hyödyntää lämmön ja sähkön tuotantoon.
Keittokemikaalit kierrätetään mustalipeästä uudelleen valkolipeäksi talteenottoprosessissa, mikä sisältää haihduttamon, soodakattilan, kaustisoinnin ja meesauunin. Soodakattilan alaosa toimii pelkistävänä, eli siihen ei syötetä koko poltossa tarvittavaa ilmamäärää. Näin lähes kaikki natriumsulfaatti (Na2SO4) muuttuu natriumsulfidiksi (Na2S), lopun natriumin ollessa pääosin natriumkarbonaattina eli soodana (Na2CO3).
Soodakattilan pohjalta kemikaalit valutetaan sulana liuottimeen, jossa ne sekoitetaan veteen ja saadaan viherlipeää. Viherlipeästä suodatetaan epäpuhtauksia pois, minkä jälkeen viherlipeä kaustisoidaan valkolipeäksi sekoittamalla siihen kaustisointiprosessissa poltettua kalkkia (CaO), jolloin saostuu meesaa, kalsiumkarbonaattia (CaCO3):
Kalkin liukeneminen: CaO (s) + H2O (liq) → Ca(OH)2 (aq)
Meesan muodostuminen: Na2CO3 (aq) + Ca(OH)2 (liq) → 2 NaOH (aq) + CaCO3 (s)
Saatu meesa regeneroidaan takaisin poltetuksi kalkiksi meesauunissa.
Sylvan Ebanks-Blake
Sylvan Ebanks-Blake (s. 29. maaliskuuta 1986 Cambridge) on englantilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edustaa valioliigaseura Wolverhamptonia.
Sulfaattimenetelmä
Kemikaalien talteenotto
Sulfaattimenetelmä on saanut nimensä kemikaalien talteenoton korvauskemikaalista natriumsulfaatista, Na2SO4. Nykyisten tehtaiden sulkemisasteiden ollessa hyvin korkea ei natriumsulfaattia juurikaan käytetä, vaan tehtaat saavat tarvitsemansa natriumin ja rikin pääosin natriumhydroksidina (NaOH) ja rikkihappona (H2SO4).
Sivutuotteet
Sulfaatti­selluloosan valmistuksen loppuvaiheessa syntyy myös kaasumaisia aineita. Jos ne kerätään talteen, niistä voidaan valmistaa muun muassa tärpättiä.
Sylvan Ebanks-Blake
Ura
Ebanks-Blake aloitti jalkapallouransa Cambridge Unitedin joukkueessa, mutta pääsi jo nuorella iällä suurseura Manchester Unitedin junioriakatemiaan, missä hän pääsi juhlimaan FA Youth Cupin voittoa vuonna 2004.
Sulfaattimenetelmä
Sivutuotteet
Mustalipeän pinnalle muodostuu ns. raaka­suopaa. Se voidaan hydro­lysoida rikki­hapon avulla, jolloin saadaan mäntyöljyä, joka sisältää pää­asiassa rasva- ja hartsihappoja. Hartsi­hapot voidaan poistaa linkoamalla, ja rasva­hapoista voidaan valmistaa mäntysuopaa neutraloimalla ne natriumhydroksidin avulla. Mänty­öljystä valmistetaan myös alkydihartseja, joita käytetään side­aineina maaliteollisuudessa.
Sulfaatti­selluloosa­tehtaat levittävät usein ympäristöön voimakkaita hajuja. Ne johtuvat pää­asiassa kaasumaisista rikkiyhdisteistä kuten metaanitiolista eli metyylimerkaptaanista (CH3SH) ja dimetyylisulfidista ((CH3)2S), joita syntyy ligniinin metyyliryhmien reagoidessa natriumsulfidin kanssa.
Sylvan Ebanks-Blake
Ura
Palattuaan kesällä Englantiin Ebanks-Blake teki sopimuksen mestaruussarjajoukkue Plymouth Argylen kanssa. Plymouthissa Ebanks-Blake sai enemmän vastuuta ja teki kaudella 2006–2007 kymmenen maalia. Seuraavalla kaudella hän vietti paljon aikaa vaihtopenkillä, mutta teki kuitenkin 11 maalia vuodenvaihteeseen mennessä.
Vuoden 2008 tammikuussa Ebanks-Blake siirtyi 1,5 miljoonalla punnalla neljä ja puolivuotisella sopimuksella nykyiseen seuraansa Wolverhamptoniin, missä vire jatkui hyvänä; Ebansk-Blake teki ensimmäisessä kahdeksassa ottelussaan Wolvesin paidassa seitsemän maalia ja palkittiin maaliskuun parhaana pelaajana. Kauden päätteeksi Ebanks-Blake voitti mestaruussarjan maalikuninkuuden 23 maalillaan. Ebanks-Blaken hyvä maalivire jatkui myös kaudella 2008–2009 kun hän voitti jälleen sarjan maalikuninkuuden 25 maalillaan ja valittiin myös mestaruussarjan vuoden pelaajaksi. Ebanks-Blake varmisti myös Wolverhamptonin nousun pääsarjaan tehtyään 1-0-voittomaalin päätöskierroksen ottelussa Queens Park Rangersia vastaan.
Cadillac Lyriq
Cadillac Lyriq on yhdysvaltalaisen General Motorsin Cadillac-brändin sähköautomalli. Sen julkaisu oli tarkoitus järjestää 2. huhtikuuta 2020, mutta sitä lykättiin eteenpäin koronaviruspandemian takia. Autoa valmistetaan Spring Hill Manufacturing -tuotantolaitoksella Tennesseessä.
Aiheesta muualla
Automallin kotisivut
Gustav Suits
Suits syntyi Võnnun kunnassa lähellä Tarttoa opettajaperheeseen. Hän valmistui vuonna 1904 Tarton kruununkymnaasista ja työskenteli Suomessa kotiopettajana kesäisin (1901–1904). Hän aloitti vuonna 1904 opinnot Tarton yliopistossa mutta siirtyi vuonna 1905 Helsingin yliopistoon opiskelemaan eurooppalaista kirjallisuutta, suomen kieltä ja kansanrunoustiedettä. Hän kuului ensimmäisiin, jotka vaativat Virolle valtiollista itsenäisyyttä.
Suits oleskeli Suomessa maansa itsenäistymiseen asti ja suoritti Helsingin yliopistossa 1910 filosofian kandidaatin tutkinnon. Hän työskenteli Helsingin yliopiston kirjastossa vuosina 1913–1917 sekä opetti suomen kieltä Helsingin venäläisessä kymnaasissa. Vuonna 1914 hän oleskeli Pariisissa Helsingin yliopiston apurahan turvin.
Vuosina 1917–1919 Suits osallistui Viron politiikkaan ja toimi Viron sosialistisen vallankumouspuolueen keskuskomiteassa.
Suits nimitettiin 1921 Tarton yliopiston kirjallisuudenhistorian professorin sijaiseksi. Hän toimi ylimääräisenä professorina vuodesta 1924 alkaen ja varsinaisena professorina vuodet 1931–1944. Suits loi maansa kirjallisuuteen uudenaikaisen lyriikan. Hänen esikoiskokoelmansa Elu tuli ilmestyi 1905, ja ennen pitkää hänestä tuli isänmaanrakkauden, vapauden ja vallankumouksen tulkki. Hänen muita runokokoelmiaan olivat muun muassa Tuulemaa (1913) ja Kõik on kokku unenägu (1922). Suits julkaisi myös tieteellisiä tutkimuksia kansalliskirjallisuuden alalta (mm. Nuori Kreutzwald). Suitsin myöhäistuotantoa julkaistiin vuonna 1950 kokoelmassa Tuli ja tuul. Hän käänsi runoutta hollannista ja ruotsista viroksi.
Vuonna 1944 Suits pakeni neuvostomiehitystä perheineen Suomeen ja siirtyi samana vuonna Ruotsiin. Hän työskenteli Nobel-instituutin kirjastossa Tukholmassa. Vuonna 1953 hänet nimitettiin Viron pakolaishallituksen kulttuuriministeriksi, mutta hän ei ottanut tehtävää vastaan.
Gustav Suitsun puoliso oli Aino Emilia o.s. Thauvón (9.11.1884–8.8.1969), Viitasaaren kirkkoherran Emil Thauvónin tytär. Heille syntyi kaksi tytärtä, Anna-Lisa (1914–1956) ja Helga (1924–1999). Helga Suits-Kangro julkaisi vanhempiensa kirjeenvaihdon vuosilta 1908–1916 kirjana Aino ja Gustavi lugu (1987).
Suomennettuja runoja
Lähde:
Lappojärvi
Lappojärvi on kylä Norjan Koutokeinossa. Lappojärven läpi kulkee Koutokeinon ja Kaarasjoen välinen Norjan valtatie 92 (Riksvei 92). Lappojärven kylässä asuu noin 100 henkilöä, joista suurin osa saamelaisia.
Lappojärvellä oli Lappojärven koulu, joka lakkautettiin keväällä 2012, ja Lappojärven tunturimaja ja Lappojärven kappeli vuodelta 1967.
Sojuz T-9
Sojuz T-9 oli Neuvostoliiton miehitetty avaruuslento Saljut 7 -avaruusasemalle. Avaruusalus laukaistiin Baikonurista 27. kesäkuuta 1983 ja se palasi maahan 23. marraskuuta 1983. Alus kuljetti 3 500 kilogrammaa tarvikkeita avaruusasemalle. Miehistön ollessa asemalla sen ikkunaan tuli 27. heinäkuuta 4 millimetriä syvä kolo, kun siihen osui joko meteoroidi tai avaruusromua.
Miehistö
Avaruuteen laukaistiin:
Janne Kivivuori (Täällä Pohjantähden alla)
Janne oppii isältään muurarintaidot, ja hän perustaa myöhemmin oman yrityksenkin. Janne on nuoremman veljensä Oskarin tavoin naisissa juoksija, kuten oli heidän isänsäkin nuoremmalla iällä. Janne kuitenkin tasaantuu iän myötä ja hän menee naimisiin osuuskaupan perustaja Kalle Silanderin tyttären, entisen sentraalineidin, Sannin kanssa. He saavat yhden pojan, Allanin.
Janne ottaa osaa Pentinkulman työväenyhdistyksen toimintaan. Torppari Anton Laurilan häädön yhteydessä hän tutustuu lakiin Aadolf Halmeen pyynnöstä, jotta yhdistys voisi järjestää laillisen mielenosoituksen häätöpaikalla.
Työväenyhdistys Riennon innostuessa aseellisesta vallankumouksesta Venäjän malliin Janne jättäytyy pois yhdistyksen toiminnasta isänsä Oton ja Halmeen tavoin – tosin Halme suostui hoitamaan Riennon asioita velvollisuudentunnosta. Valkoisten jakaessa Pentinkulmalla kenttätuomioita Kivivuori joutuu isänsä kanssa paikalliselle vankileirille sosialistisen taustansa vuoksi. Myöhemmin hänet siirretään Tampereen vankileirille.
Janne luopuu perintöoikeudestaan Kivivuoren torppaan sisarensa Elinan ja tämän miehen Akselin hyväksi, koska hän itse ei ole kiinnostunut maanviljelystä. Ehdoiksi hän asettaa, että Elina ja Akseli huolehtivat Annasta ja Otosta näiden kuolemaan saakka, ja että he huolehtivat Oton lunastusvelasta, ellei tämä pysty siitä itse suoriutumaan. Tähän Akseli suostuu.
Sodan jälkeen Jannesta tulee kunnanvaltuutettu, sosiaalilautakunnan puheenjohtaja ja lastenvalvoja. Viimeksi mainittu tekee hänestä varsin inhotun, koska terävällä kielellään ja ovelilla kysymyksillään hän puristaa isyystunnustuksen monelta huolimattomalta pojalta, joka kauhukseen joutuukin maksamaan elatusapua eli tuolloisena terminä ruokkomaksua.
1930-luvun alun pula-aikana Janne joutuu sosiaalilautakunnan puheenjohtajana kantamaan "ajan hengen" paineen. Hänen poliittiset vastustajansa ovat työntäneet hänet puhtaasti kiusallaan sellaiseen tehtävään, jossa joutuu vastuuseen työttömyyden aiheuttamasta pulasta ja hädästä. Hänestä levitetään tahallisesti ilkeitä juoruja, ja varsinkin pitäjän syrjäkulmilla häntä alkavat suorastaan vihata sellaisetkin, joita hän yrittää auttaa. Pahat puheet Janne kuittaa katkeralla naurahduksella: "Kirkukoot. Jos se edes helpottas." Pula-aika on koskenut Janneen henkilökohtaisestikin, sillä rakennustöiden vähennyttyä olemattomiin hän on joutunut antamaan lopputilin omille työmiehilleen.
Lapuanliikkeen aikoihin hän joutuu kyyditetyksikin, tekijöinä Ensio Töyry, Päkki ja Pentti Rautajärvi ja kaksi ulkopaikkakuntalaista. Häntä hakataan ensin katajakepeillä ja istutetaan sen jälkeen muurahaispesään. Janne vie asian oikeuteen, mutta näyttöä syyllisiä vastaan ei löydy.
Kunnanvaltuustossa Janne on napit vastakkain pitäjän mahtimiehiin kuuluvan sahanomistaja Päkin kanssa; kun Päkki vaatii suojeluskunnan määrärahojen lisäämistä, Jannen mielestä olisi pula-aikana paljon tärkeämpää suunnata rahaa köyhäinhoitoon. Osana poliittista taistelua sosialidemokraatteja ja nimenomaan Jannea yritetään savustaa ulos kunnanvaltuustosta.
Jannen vasemmistolaisuus leimaa myös hänen poikansa Allanin, vaikka tämä muutoin on mielipiteiltään täysin epäpoliittinen henkilö. Ollessaan suorittamassa asevelvollisuuttaan Allan on ollut Mäntsälässä piirittämässä kapinallisia. Hänen äitinsä Sanni on toivonut pojastaan reservin upseeria, koska tämä on ylioppilas ja muutoinkin mitat täyttävä nuori mies. Allanin sotilasura on kuitenkin saanut lopullisen päätepisteensä, kun hän on Mäntsälässä kehottanut tovereitaan pysymään uskollisina hallitukselle, ja sen vuoksi hänet on vapautettu aliupseerikoulusta korpraalina.
1930-luvulla Jannesta tulee kansanedustaja ja hän muuttaa Helsinkiin asumaan. Hän tukee rahallisesti poikaansa Allania tämän opinnoissa ja perhe-elämän alussa. Hän maksaa jopa poikansa perheen asunnon vuokran ja saa siitä hyvästä asua heidän huoneistossaan. Käydessään puhetilaisuuksissa kotiseudullaan hän todistelee kiivaalle oikeistolaiselle opettajalle Pentti Rautajärvelle, kuinka oikeistoradikalismi oli lyönyt päänsä seinään Mäntsälässä.
Jannen äiti Anna kuolee talvisodan alkamista edeltävänä yönä. Sodan sytyttyä eduskunta on siirtynyt evakkoon Kauhajoelle, eikä Janne pääse äitinsä hautajaisiin. Hänen poikansa, lakimieheksi valmistunut Allan on nimitetty divisioonan oikeusupseeriksi, mikä on hyvitys hänen kokemuksistaan lapualaispäiviltä.
Jatkosodan päätyttyä Janne valitaan kunnanvaltuuston puheenjohtajaksi ja hänelle myönnetään kunnallisneuvoksen arvonimi, jota hänelle ovat ehdottaneet Päkki ja Yllön Uolevi: "Kun se on niin monessa hommassa ollu."
Sarjan viimeisen osan lopussa 1950-luvulle sijoittuvassa epilogissa Janne palaa juuri ylioppilaaksi kirjoittaneen pojanpoikansa Joukon kanssa katsastamaan Pentinkulmaa. Isoisän ja pojanpojan seisoessa Kivivuoren asuinrakennuksen raunioilla Jouko toteaa, ettei hän lainkaan tunne seisovansa esi-isiensä maatilkulla, mihin Janne vastaa vilkaistessaan Joukon kenkiä, joissa on vahvat solukumipohjat: "Et kai, kun sinulla on noin hyvät eristimet."
Janne Kivivuorelle voidaan osoittaa ainakin kaksi paikallista esikuvaa. Urjalalaisen Huhdin työväenyhdistyksen puheenjohtajana toimi kirvesmies Oskari Härmä, joka oli 1930-luvulla myös Urjalan kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Härmä asui kirkonkylässä, kuten Jannekin, mutta eduskuntaan hän ei noussut. Kansanedustajaksi Urjalasta valittiin sosialidemokraattien Otto Toivonen, tosin jo vuoden 1917 eduskuntavaaleissa eli huomattavasti ennen Jannea. Väinö Linna tunsi Toivosen henkilökohtaisesti ja haastatteli tätä useaan otteeseen.
Kvanttivahvistinasema
Kvanttivahvistinasema tai kvanttitoistin (lyhennettynä kvanttivahvistin) on yksi kvanttisalauksen orastavista teknologioista. Ongelmana nykyisissä kuituoptisissa kaapeliverkoissa joissa pyritään käyttämään kubitteja on, että niissä käytetään vahvistimia noin 30 km välein. Kvanttisignaalin vahvistaminen edellyttää mittaamista ja väistämättä myös sen tilan häirintää. Tällöin kubitin ominaisuudet tuhotuvat.
Mitä pidempi kuituoptinen kaapeli on sen enemmän siinä tapahtuu häviötä fotonien määrässä. Kaapeleissa tapahtuu myös spontaania laukeamista, mikä tarkoittaa, että ilmaisimet laukeavat satunnaisesti itsestään. Tämä yhdistettynä normaaliin häviöön tekee pitkän matkan kvanttiviestinnän hankalaksi.
Yksi ratkaisu tähän on kvanttivahvistinasemien kehittäminen. Ne käyttävät lomittuneiden hiukkasten ei-lokaaleja ilmiöitä kvanttikanavien parantamiseen ja voivat mahdollisesti poistaa etäisyysrajoituksen kvanttisignaaleilta. Muina ratkaisukeinoina on se, että tehdään kvanttiavaimia jokaiselle asemalle. Haittana on, että jokainen vahvistinasema on altis salakuuntelulle.
Kolmantena vaihtoehtona on lähettää signaalit avaruusteitse ja peilata ne satelliitilta toiselle. Haittana tässä lähestymistavassa on ilmakehässä tapahtuva siroaminen.
Nigerian vaakuna
thumb|Nigerian vaakuna
Nigerian vaakuna on Nigerian tunnus lipun, kansallislaulun ja moton ohella. Se otettiin käyttöön vuonna 1960 maan itsenäistyessä.
Vaakunan kilvessä on mustalla taustalla valkoinen aaltokoroinen Y-kuvio. Kuvio kuvaa kahta Nigeriassa virtaavaa jokea, Nigeriä ja Benuea. Musta väri symboloi alueen hedelmällisyyttä. Kilven yllä on lakipunos, jossa on Nigerian lipun värit. Kypäränkoristeena oleva punainen kotka ja kilvenkannattajina olevat takajaloillaan seisovat hevoset kuvaavat kansallista omanarvontuntoa ja voimaa.
Kilven alla on motto Unity and Faith, Peace and Progress.
HBOS
HBOS plc, myös Halifax Bank of Scotland (lse: HBOS) on brittiläinen pankki, joka syntyi vuonna 2001 kahden pankin, Halifaxin ja Bank of Scotlandin fuusion seurauksena.
HBOS on Ison-Britannian suurin talletuspankki ja kiinnitysluotottaja. Yritys hallitsee 139 miljardin punnan talletusvaroja ja sillä on noin 22 miljoonaa asiakasta. Yrityksen vuoden 2006 lopussa päättyneen tilikauden nettoliikevaihto oli 22,7 miljardia puntaa ja taseen loppusumma 591 miljardia puntaa. HBOS:in henkilöstö koostuu keskimäärin 72 000 työntekijästä 1 100 toimipisteessä.
Pankin päätoimialoja ovat vähittäispankkitoiminta, jota pankki harjoittaa Skotlannissa nimellä Bank of Scotland ja muualla maailmassa nimellä Halifax. Lisäksi pankki omistaa australialaisen BankWest-nimisen pankin.
Subprime-kriisin myötä Lloydsin käsiin
pienoiskuva|Pääkonttori [[Edinburghissa]] pienoiskuva|Halifaxin konttori [[West Yorkshire|Länsi-Yorkshiren Halifaxissa]] Syksyllä 2008 HBOS joutui vaikeuksiin maailmanlaajuisen subprime-kriisin myötä. Ongelmat johtivat lopulta siihen, että 17. syyskuuta 2008 Britannian johtava finanssikonserni Lloyds TSB teki yrityksestä noin 12 miljardin punnan arvoisen ostotarjouksen (232 penceä per osake). Kauppa maksetaan kokonaan osakkeilla, suhteessa 0,83 Lloydsin osaketta yhtä HBOSin osaketta kohti. HBOSin osake oli vielä marras-joulukuussa 2007 liki 1 000 pencen arvoinen, josta se laski alle kahteen sataan syyskuun 2008 puoliväliin mennessä (markkina-arvo syyskuussa 2008 8,9 mrd. vrt. 27,8 mrd. maaliskuussa 2007 ). Lloydsin osakkeen muutos vastaavalla ajanjaksolla oli 600:sta noin 250:aan.
Uusi pankki tulee hallitsemaan muun muassa noin 28 prosenttia Britannian asuntoluottomarkkinoista ja 200 miljardin talletuksillaan noin puolta kaikista saarivaltion talletuksista. Yhdistymishanke ei olisi ollut käytännössä mahdollinen, ellei pääministeri Gordon Brown olisi luvannut ohittaa kilpailusäännöksiä.
Yhtiöiden yhteenlaskettu henkilöstömäärä 139 000 tulee pienenemään rajusti yhdistymisen myötä. Lloyds arvioi, että synergiaetujen avulla voidaan päästä yli miljardin punnan kustannussäästöihin vuoteen 2011 mennessä. Lloydsin nykyiset osakkeenomistajat hallitsevat yhdistymisen jälkeen 56 prosentin osuutta uudesta finanssikonsernista.
Thibron (Kyrenaika)
Thibron (, 300-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen spartalainen sotilas, joka palveli aluksi Aleksanteri Suurta ja Harpalosta. Näiden kuoleman jälkeen hän johti palkkasotilaita Kyrenaikassa.
Thibron kuului Harpaloksen lähipiiriin ja hän pakeni tämän kanssa Ateenaan vuonna 324 eaa. Myöhemmin Harpalos ja Thibron pakenivat Kreetalla sijainneeseen Kydoniaan, jossa Thibron joko murhasi tai antoi murhata Harpaloksen. Thibron otti Harpaloksen komennossa olleet noin – palkkasotilasta omaan johtoonsa.
Pian Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen eräät kaupungeistaan karkotetut kyreneläiset ja barkelaiset pyysivät Thibronia hyökkäämään Kyrenaikaan, joka tuolloin oli Makedonian vallan ulkopuolella. Thibron piiritti Kyrenen satamaa ja sai kiristettyä sen asukkailta 500 talenttia hopeaa ja puolet heidän sotavaunuistaan. Thibronin sotapäällikkö, kreetalainen Mnasikles, suuttui kuitenkin Thibronille kun sotasaalista alettiin jakaa. Mnasikles pakeni Kyreneen ja yllytti kaupungin asukkaita jatkamaan vastarintaa. Thibron yritti tämän jälkeen hyökätä kaupunkia vastaan, mutta tuloksetta.
Thibron lähti auttamaan Barkea, jota vastaan kyreneläiset hyökkäsivät, mutta hänen poissa ollessaan Mnasikles valtasi takaisin sataman. Thibronin laivasto joutui nyt suureen ahdinkoon, koska sillä ei ollut enää huoltomahdollisuuksia. Myöhemmin myrsky tuhosi laivaston. Thibron valtasi kuitenkin Taukheiran ja kutsui luokseen palkkasotilasta Tainaronista.
Thibron löikin kyreneläiset taistelussa, mutta nämä kutsuivat nyt Egyptin satraapin Ptolemaios I:n apuun. Ptolemaios lähetti Ofellaan kukistamaan Thibronia. Thibron jäi libyalaisten vangiksi, jotka luovuttivat hänet Ofellaan alaiselle Epikydeelle. Epikydes antoi taukheiralaisten kiduttaa Thibronia ennen kuin tämä lähetettiin Kyreneen, jossa hänet ristiinnaulittiin.
Hurmion tyttäret
Hurmion tyttäret on Satu Koskimiehen vuonna 2009 ilmestynyt kaunokirjallinen teos.
Koskimies kirjoittaa kuplivan 1920-luvun nuorten Tulenkantaja-runoilijoiden Elina Vaaran ja Katri Valan elämästä. Heidän näkökulmansa kautta mukana ovat myös Tulenkantajien merkkimiehet Lauri Viljanen, Yrjö Jylhä ja Olavi Paavolainen. Romaanin pohjana on käytetty alkuperäislähteitä, kuten kirjeitä ja muita dokumentteja, ja teosta elävöittävät runonäytteet.
Kirjan kieli jäljittelee 1920-luvun nuorten runoilijattarien tyyliä.
Teoksen lopussa on heti alkuun luettavaksi sopiva kirjoittajan teksti, joka avaa henkilöhahmoja lukijalle.
Koskimies on työskennellyt runouden parissa vuosikymmenet, ja radiossa kuultiin yli kolmenkymmenen vuoden ajan ohjelma Tämän runon haluaisin kuulla, jota hän toimitti yhdessä Juha Virkkusen kanssa ja joista syntyi kolme samannimistä runoantologiaa, Tämän runon haluaisin kuulla 1-3.
Enkondrooma
Enkondrooma on luun sisäinen rustokasvain, joka on saanut alkunsa luun kasvulevystä. Se on hyvänlaatuinen; pahanlaatuinen muutos ilmenee alle prosentissa tapauksista. Ollierin tautiin ja Maffuccin oireyhtymään, joista kärsivillä on useita enkondroomia, kuitenkin liittyy kumpaankin 30 prosentin malignisoitumisvaara.
Uusi Pori
Uusi Pori oli Porissa ilmestynyt kaupunkilehti. Sen jakelualueena oli Pori ympäristökuntineen. Lehden jakelumäärä oli 60 000 kappaletta.
Enkondrooma
Enkondroomista 35 prosenttia esiintyy kädessä. Putkiluun enkondroomat ovat yleensä oireettomia ja tulevat löydetyiksi sattumalta.
Uusi Pori
Historia
Uusi Pori -lehden perusti vuonna 1993 toimittaja Pekka Tauriainen, joka oli myös lehden päätoimittajana vuoteen 2012 saakka. Sitä julkaisi osittain Tauriaisen edelleen osaomistama Kustannus Oy Uusi-Tuuli. Pääomistaja oli vuoteen 2014 asti kokemäkeläinen kirjapainoyrittäjä Juhani Seppälä. Lehteä uhkasi lopetus kun omistaja Juhani Seppälä haki maaliskuussa 2014 painotaloa ja julkaisuyhtiötä konkurssiin. Lehteä jatkoi kuitenkin vähemmistöosakkaana aikaisemmin toiminut Tapio Oksanen yhdessä yhtiökumppaneittensa kanssa. Oksanen on toimi vuodesta 2014 lehden päätoimittajana. Täysin sitoutumattomana paikallisena lehtenä on sisällössä viime vuosina keskitytty enemmän paikallisiin satakuntalaisiin aiheisiin ottaen kuitenkin tarvittaessa voimakkaastikin kantaa alueellisiin ongelmiin puolueettomasti. Lehteä julkaistaan nyt 28. vuosikertaa. Lehden toimituksessa työskentelee 2 henkilöä ja myynnissä 3 henkilöä. Lehden kustantaja on ollut vuodesta 2020 Satakunnan Markkinointi- ja mediakustannus Oy.
The Last of the Mohicans
The Last of the Mohicans voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Leanne Baker
Leanne Baker (s. 8. tammikuuta 1981 Hamilton) on uusiseelantilainen vasenkätinen tennispelaaja. Hän aloitti tenniksenpeluun yhdeksänvuotiaana ja siirtyi ammattilaiseksi vuonna 1998. Hänen paras listasijoituksensa on kaksinpelissä 260. helmikuulta 2007 ja nelinpelissä 108. tammikuulta 2005.
Lyhytnokkamedestäjät
Lyhytnokkamedestäjät (Anthreptes) on medestäjien (Nectariniidae) heimoon kuuluva varpuslintusuku. Lyhytnokkamedestäjien sukuun kuuluu BirdLifen mukaan kolmetoista lajia. Joissain lähteissä, kuten ITIS, sukuun luetaan kuuluvaksi myös muita medestäjien heimon sukuja ja lajeja.
Voiton kaari
thumb|Voiton kaari Voiton kaari (, tunnetaan myös nimellä Qādisīyahin miekat) on riemukaari Irakin pääkaupungissa Bagdadissa. Riemukaaret rakennettiin Saddam Husseinin kunniaksi hänen saavutettua monia voittoja Irakin ja Iranin välisessä sodassa. Riemukaarien rakentaminen aloitettiin vuonna 1986 ja rakentaminen lopetettiin vuonna 1989. Riemukaaret on suunnitellut irakilainen kuvanveistäjä Adil Kamil. Riemukaari on 43 metriä korkea. Riemukaaren miekat ovat ruostumatonta terästä ja kädet on valmistettu pronssista. Riemukaaria on rakennettu kaksi kappaletta. Vuonna 2007 riemukaaret saivat purkutuomion, koska se muistutti kansaa Saddam Husseinista. Riemukaaret ehdittiin purkaa melkein kokonaan, kunnes tuli päätös, ettei sitä puretakaan. Vuonna 2011 riemukaaret korjattiin alkuperäiseen kuntoon.
Harold Franks
Harold ”Harry” Franks (2. lokakuuta 1891 Hackney – 1973 Kent) oli brittiläinen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti. Hän edusti seuratasolla lontoolaista St. Pancras Amateur Boxing Clubia. Franks osallistui Antwerpenin olympialaisiin 1920, joissa hän sai pronssia alle 79,4-kiloisten sarjasta.
Albert Demtšenko
Albert Demtšenko (Альберт Михайлович Демченко, s. 27. marraskuuta 1971 Tšusovoi) on venäläinen ohjaskelkkailija.
Hän on osallistunut olympialaisiin seitsemän kertaa (1992, 1994, 1998, 2002, 2006, 2010 ja 2014). Hän sijoittui sekä Torinon olympialaisissa 2006 että Sotšissa 2014 yksikkökilpailussa hopealle.
Haapasaaren kirkko
Haapasaaren kirkko on puukirkko Kotkan ulkosaaristossa Haapasaaressa. Kirkko rakennettiin vuosina 1858–1859 Intendentinkonttorin suunnitelmien mukaan. Rakennusmestarina toimi Jeremias Laavu. Haapasaaren kirkko sijaitsee paikalla, jossa on ollut jo aikaisemmin rukoushuone. Rakennus kuuluu Kotka–Kymin seurakunnan tiloihin ja on käytössä ainoastaan kesäisin.
Haapasaaren kirkko on päätytornillinen pitkäkirkko, jossa torni sijaitsee sisäänkäynnin yllä. Kirkkosali on yksilaivainen ja sitä kattaa puuholvaus. Istumapaikkoja on noin 250. Alttaritaulun "Jeesus ja lapsi" on maalannut Frans Lehtinen. Kirkossa on puusta veistetty krusifiksi, joka on luultavasti peräisin vanhasta rukoushuoneesta. Kirkon kellotapulissa on kaksi kelloa, joista pienempi on saatu 1870 Haapasaaren lähellä haaksirikkoutuneesta Jenny-nimisestä purjelaivasta.
Gin (Hopeanuoli-hahmo)
Gin, suomenkieliseltä nimeltään Hopeanuoli, on Hopeanuoli-mangan ja -animen päähenkilö. Gin on Gohē Takedan kouluttama metsästyskoira ja yksi Ōun armeijan ensimmäisen ylipäällikön, Rikin, pennuista. Rodultaan Gin on akita.
Ginin on luonut Hopeanuoli-universumin muiden hahmojen tapaisesti sarjan piirtäjä ja käsikirjoittaja Yoshihiro Takahashi. 1980-luvulla valmistuneessa animessa Ginga Nagareboshi Gin Ginin hahmoa ääninäytteli Eiko Yamada, ja 2000-luvun Ginga Densetsu Weed -animessa Hiroki Tōchi.
Ginga Nagareboshi Gin
thumb|left|200px|Gin pentuna kouluttajansa, metsästäjä Gohē Takedan kanssa.
Varhaiselämä ja Ōun armeijaan liittyminen
Ginin isä, Ōun armeijan ensimmäinen ylipäällikkö Riki, oli niin ikään yksi Gohē Takedan metsästyskoirista. Ginin ja sen kahden sisaruksen syntymähetkellä Riki sekä Gohē olivat kahden muun metsästyskoiran, Donin ja Akan, kanssa vuorilla etsimässä kahta kadonnutta laskettelijaa, kun verenhimoinen Akakabuto-karhu hyökkäsi heidän kimppuunsa. Don ja Aka kuolivat karhun hyökkäyksessä, mutta Riki onnistui pakenemaan Gohēn kanssa läheiseen rotkojen väliin muodostuneeseen luolaan. Akakabuto löysi heidän piilopaikkansa, ja vakavasti haavoittuneen Gohēn estelyistä huolimatta Riki hyökkäsi karhun kimppuun. Metsään samalla hetkellä Daisuke-pojan kanssa saapunut Gin joutuu katselemaan voimattomana vierestä, kun Akakabuto sysää Rikin syvään rotkoon taistelun päätteeksi. Siitä hetkestä lähtien Gin vannoo ikuista kostoa isänsä surmaajalle, Akakabuto-karhulle.
Gohē aloittaa Ginin kanssa vaativan ja kovaotteisen koulutuksen tavoitteenaan luoda Ginistä isänsä veroinen metsästyskoira. Iäkkään Gohēn terveys joutuu kuitenkin uudemman kerran koetukselle, ja hän joutuu sairaalahoitoon, minkä johdosta Daisuke alkaa harjoitella Ginin kanssa. He lähtevät kahdestaan karhujahtiin salaa, ja ensimmäisen kerran karhua vastaan taistellessaan Gin saa muistoksi kolme pysyvää arpea otsaansa. Myöhemmin ollessaan metsässä Daisuken kanssa Gin saa selville, että lähistöllä majailee villikoirien lauma. Gin kuulee lauman johtajan kutsuvan ulvonnan ja lähtee seuraamaan muita lauman jäseniä, ja perille päästessään hän tunnistaa lauman johtajan isäkseen Rikiksi, joka oli selviytynyt syvästä pudotuksesta, mutta menettänyt taistelun seurauksena muistinsa, eikä näin ollen tunnistanut Giniä pojakseen. Gin saa kuulla villikoirien tarkoituksen olevan koirien kerääminen kaikkialta Japanista, jotta ne voisivat käydä taisteluun Akakabutoa vastaan. Gin päättää liittyä laumaan hautoen edelleen kostoa Akakabutolle.
Igat ja Kōgat
Jälleen Benin vanhojen tuttujen perässä koirat suuntavat Honshūun, missä Igan ninjakoirien johtaja Akame pitää laumoineen majapaikkaansa. Benin lauma on kuitenkin tietämätön Kōga- ja Iga-koirien välisestä sodasta, ja ne joutuvat pahaan välikäteen. Heti alussa Benin laumaa vastaan hyökkää Iga-koiria, jotka erehdyksissään luulivat vieraita koiria Kōgan sotureiksi. Tästä tympääntyneinä lauma hyökkää suoraan Akamen ansaan. Akame tajuaa myrkyttäneensä ystäviään ja lähtee kahden rivitaistelijansa sekä Ginin kanssa hakemaan yrttejä vastamyrkkyä varten. Matkalla Kōgat saavat heidät ansaan, ja Gin päätyy taistelemaan Kōgien johtajaa Kurojakia vastaan. Gin puhkaisee Kurojakin silmän sirpillä ja voittaa taistelun. Gin kuitenkin armahtaa Kurojakin, koska sillä on pentu. Igat liittyvät Ōun sotureihin, mutta Kōgat tekevät itsemurhan syöksymällä palavaan Itō-taloon. Ben menettää myrkytyksen seurauksena näkönsä ja kertoo Akamelle haluavansa Ginistä joukkojensa seuraavan johtajan.
Maailman vahvimpien koirien etsintä
Honshūsta Gin joukkoineen suuntaa Shikokuun maailman vahvimman koiran löytämiseksi. Benin ryhmän taistelija Wilson kertoo voittamattomasta taistelukoira Musashista, ja Gin lähettää Akatoran, Chūtoran ja Kurotoran suostuttelemaan Musashia heidän mukaansa. Tehtävä ei kuitenkaan ole helppo, ja he joutuvat palaamaan matkaltaan tyhjin käsin. Matkalla takaisin heidän kimppuunsa hyökkäävät yllättäen Ryöväri-Billin johtamat vuoristokoirat, jotka kaappaavat Kurotoran ja Chūtoran mukaansa. Akatora onnistuu pakenemaan veljeksiä seuranneen Musashin avustuksella, sillä Musashi oli sekä vaikuttunut veljesten röyhkeydestä, että kiinnostunut muun lauman aikomuksista, minkä vuoksi se oli päättänyt karata ja seurata kolmikkoa. Gin kauhistui, kun kuuli mitä Kurotoralle ja Chūtoralle oli tapahtunut, ja lähtee yksin pelastusretkelle. Gin saa huomata, että Sniper oli jälleen järjestänyt ansan ja jäi pulaan samoin kun muutkin laumastansa näiden saapuessa paikalle. Ginin pentuvuosien ensimmäinen ystävä John kuitenkin pelastaa tilanteen johdattamalla Musashin ja muut taistelukoirat pelastamaan Ginin lauman. Sen jälkeen Gin haastaa Sniperin reiluun kaksintaisteluun ja voittaa tämän nöyryyttävällä tavalla ripustaen tämän roikkumaan kaulapannastaan puunoksaan.
Musashin liityttyä Ginin laumaan muut saavat kuulla vielä vahvemmasta koirasta, Benizakurasta. Gin haluaa ehdottomasti tavata tämän maailman vahvimman koiran ja lähtee hakemaan tätä mukaansa. Gin kehittelee suunnitelman saadakseen tavata Benizakuran kaksin. Niinpä se hyökkää Benizakuran kimppuun härkätaisteluareenalla ja antaa tämän lyödä itseään kaksi kertaa, jolloin Gin jää Benizakuralle yhden iskun velkaa. Sinä iltana Gin tapaa Benizakuran kaksin sen häkin edustalla. Gin sanoo, että mikäli hän kuolee taistelussa, Benizakura saa hänen paikkansa. Benizakura suostuu ja taistelu alkaa. Gin taistelee hyvin, mutta se on vasta pentu, ja Benizakura onnistuu pääsemään pahasti niskan päälle. Se ei kuitenkaan halua surmata niin erikoista pentua ja liittyy Ginin laumaan.
Mutsun neljä kenraalia ja Hakurō
Gin jakaa lauman tämän jälkeen kahtia. Ginin johtama joukko saa riveihinsä suuren vahvistuksen, sillä Mutsun neljä kenraalia, jotka olivat ajautuneet riitoihin Mossin ryhmän kanssa, liittyvät heidän mukaansa. Aikaa on enää vähän jäljellä, ja Ben päättää, että koirat eivät lähde Hokkaidōon. Temperamenttinen Hakurō laumoineen sen sijaan on saapunut Hokkaidōsta tarkoituksenaan liittyä Ōun sotureihin. Ginin ja Hakurōn välille muodostuu aluksi vastakkainasettelua, mutta väärinkäsitys saadaan selvitettyä, ja lopulta Hakurō liittyy mielellään Ginin laumaan. Nyt huikeasti vahvistuneena koirat suuntaavat takaisin Ōuun.
Taistelu Akakabutoa vastaan
220px|thumb|right|Gin taistelussa Akakabutoa vastaan. Koirat kokoontuvat takaisin ylipäällikkö Rikin luo. Riki on saanut selville, että Akakabutolla on neljä linnoitusta, joten se jakaa massiivisen koiralauman neljään osaan, joista jokaista johtaa yksi kärkijoukko. Ginin johtaman joukon tuhottavaksi määrätään linnoitus, jonka johdossa on vaikeaksi vastustajaksi osoittautuva Madara-karhu. Gin onnistuu surmaamaan Madaran terävällä puunoksalla, minkä jälkeen hän käskee muut joukkueet koolle, jotta ne voisivat yhdessä hyökätä Mosa-karhun linnoituksen kimppuun. Mosakaan ei ole mikään helppo pala, ja se saa Ginistä oudon pakkomielteen, ja alkaa jahdata sitä muista koirista piittaamatta. Gin pakenee vanhaan vajaan, jossa hän törmää näkönsä takaisin saaneeseen Beniin, jonka avustuksella hän onnistuu saamaan Mosan aisoihin. Benizakura ottaa karhun surmaamisen tehtäväkseen ja päättää hukuttaa Mosan, mutta lammen pohjassa se jää itse kiinni puun ja karhua kiinni pitävän köyden väliin. Benizakura hukkuu myös itse, ja muut koirat surevat mahtavan koiran menetystä.
Kun Akakabuton linnoitukset on tuhottu, Gin johdattaa joukkonsa kohti Akakabuton valtakunnan keskusta, valtavaa kiviröykkiötä nimeltä Torahammas. Gin ja muut tajuavat Akakabuton noustessa esiin vihollisen olevan valtava, ja että aika ratkaisevalle taistelulle on koittanut. Koirat ajautuvat taisteluun Akakabuton omia rivisotilaita vastaan, ja myös Riki saapuu paikalle ja tappaa yhden vartijoista katkaisemalla tämän kaulan Zetsu Tenrō Battōgalla (suom. lentävä torahammas), salaisella karhukoirien taistelutekniikalla. Rikin saapuminen antaa koirille uutta puhtia ja ne käyvät entistä rajummin karhujen kimppuun. Riki ei osallistu mukaan taisteluun muita vartijakarhuja vastaan, vaan se katsoo syvälle Akakabuton silmiin, joka vapisee koiran katseesta. Kummatkin seisovat liikkumattomina ja tuijottavat toisiaan.
Vartijoiden kuoltua Riki käskee koiria hyökkäämään viimeisen jäljellä olevan karhun, eli Akakabuton, kimppuun. Ben saa upotettua hampaansa ensimmäisenä, ja muut koirat seuraavat perässä. Riki päättää käyttää jälleen erikoisiskuaan katkaistakseen karhun selän jänteet Ginin noudattaessa samaa esimerkkiä. Karhu on raivoissaan ja onnistuu tappamaan Akatoran, joka onnistuu ennen kuolemaansa kuitenkin puhkaisemaan Akakabuton ainoan näkevän silmän. Kun Akakabuto on sokea ja tiputettu valtaistuimeltaan, Riki ja Gin kiertävät sen taakse. Riki opettaa Ginille Zetsu Tenrō Battōgan, ja molemmat koirat hyökkäävät jälleen. Karhu ei vieläkään lannistu, mutta Gohē saapuu paikalle ja ampuu karhua. Karhu lyyhistyy maahan, mutta yllättäen nouseekin uudelleen pystyyn. Riki hyökkää epäröimättä, mutta karhu on nopeampi ja litistää Rikin tassujensa väliin. Gin hyökkää myös ja sivaltaa karhun kaulan poikki Battōgalla. Riki näki Ginin upean iskun, ja kehuu tätä. Hän myös pitää kauniin puheen ennen kuolemaansa. Rauha on palannut vuorille hirviökarhun kuoltua, ja koirat ulvovat poismenneiden muistolle, sekä uudelle johtajalle, Ginille.
HC Satakunta
HC Satakunta oli vuonna 2008 perustettu eurajokelainen jääkiekkoseura. Se pelasi kaudet 2011–2015 Suomi-sarjassa.
Gin (Hopeanuoli-hahmo)
Ginga Densetsu Weed
Ginga Densetsu Weedissä seurataan Ginin pojan, Weedin, edesottamuksia. Ginin, Johnin ja Akamen lähtiessä etsimään Ginin puolisoa, kadonnutta Sakuraa, Akame hankkii heidän tilallensa kaksoisolentoja pitämään yllä rauhaa koirien kotiseudulla Ōun vuorilla. Tästä huolimatta rauha kuitenkin särkyy uusien vihollisten ilmestyessä. Gin saa kuulla pojastaan ja päättää lähteä takaisin Ōun vuorille etsiäkseen tämän, mutta jää Akamen ja Johnin kanssa Hōgen-nimisen koiran piiritykseen. Gin ja John jäävät taisteluun Akamen lähtiessä etsimään Weediä. Gin ja John joutuvat antautumaan, ja heidät viedään läheiseen vuoristomökkiin kidutettaviksi. Kun pieni joukko apuvoimia saapuu, Gin käskee Johnin paeta heidän kanssaan. Itse hän jää panttivangiksi, koska tietää, ettei Hōgen voi tappaa häntä.
Vangittuna ollessaan Gin tapaa Ōun armeijan entisen kenraalin, petollisen Sniperin, joka on ottanut käyttöönsä nimen Murder S ja saanut metalliset takajalat, sillä hän menetti omansa pudotessaan rotkoon Suuren taistelun aikoihin. Useiden päivien kuluttua Gin onnistuu pakenemaan. Hän raahautuu viimeisillä voimillaan tielle, josta hyväsydämiset ihmiset löytävät sen. Ihmiset vievät Ginin kotiinsa ja hoitavat tämän haavat. Toivuttuaan Gin alkaa kerätä joukkoja kasaan taistelua varten. Gin onnistuu jopa saamaan kolme Hōgenin joukkojen johtajaa puolelleen, ja on valmis palaamaan takaisin Ōuun, mutta he saapuvat liian myöhään. Lopulta Weed ajautuu taisteluun Hōgenia vastaan, mutta armahtaa tämän. Sen sijaan paikallinen poliisi Shōji Sudō saapuu paikalle ja ampuu Hōgenin kostoksi työparinsa kuolemasta.
HC Satakunta
Historia
Keväällä 2015 seura ilmoitti luopuvansa paikastaan Suomi-sarjassa.
Gin (Hopeanuoli-hahmo)
Muut sarjat
Gin esiintyy myös Ginga Densetsu Weed: Orionissa, Ginga: The Last Warsissa ja Ginga Densetsu Noah'ssa.
Curt John Ducasse
pienoiskuva|Curt John Ducasse Curt John Ducasse (7. heinäkuuta 1881 Angoulême, Ranska - 3. syyskuuta 1969) oli yhdysvaltalainen ranskalaissyntyinen filosofi. Hän opetti Washingtonin yliopistossa ja Brown Universityssä.
Luolahyeena
pienoiskuva|none|300px|Rekonstruraatio luolahyeenasta
Curt John Ducasse
Ducasse tunnetaan ennen kaikkea töistään mielenfilosofian ja estetiikan aloilla. Hän on vaikuttanut muun muassa Roderick Chisholmiin ja Wilfrid Sellarsiin.
Ducasse toimi American Philosophical Associationin itäisen jaoston puheenjohtajana vuosina 1939-40.
Le peuple de l’herbe
pienoiskuva|Le peuple de l'herbe konsertti Rocktambule-festivaaleilla, [[Grenoble.]]
Le peuple de l'herbe on ranskalainen yhtye, joka soittaa pääasiassa dub ja afrobeat tyylistä musiikkia. Se perustettiin vuonna 1997 Lyonin kaupungissa.
Livvinkarjala
Livvinkarjala eli livvi eli aunuksenkarjala on uralilaiseen kielikuntaan kuuluva itämerensuomalainen kielimuoto, jota pidetään tavallisesti toisena karjalan kielen päämurteista varsinaiskarjalan ohella. Jotkut tutkijat ovat pitäneet sitä myös omana kielenään. Livvinkarjalan puhujat eli livviköt käyttävät kielestään nimitystä livvin kieli ja kutsuvat itseään endonyymillä liygiläine ja livviköi.
Levinneisyys
Pääasiassa livviä puhutaan Venäjällä sijaitsevan Karjalan tasavallan Aunuksen eteläosissa. Sen historiallista puhuma-aluetta ovat Munjärvi, Säämäjärvi, Tulemajärvi, Vieljärvi, Salmi, Vitele, Kotkatjärvi ja Nekkula-Riipuskala. Puhujien lukumääräksi on arvioitu 14 100–25 000 henkeä. Jälkimmäiseen arvioon sisältyvät myös ne puhujat, jotka asuvat Suomessa, mutta Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan valossa maltillisempaa arviotakin on pidetty liian suurena. Suomessa asuvien puhujien osuudeksi arvioitiin vuonna 2000 noin 5 000 henkeä. Suomen puoleisessa Raja-Karjalassa livvin puhuma-aluetta olivat ennen talvisotaa seuranneita alueluovutuksia Salmi, Impilahti, Suojärven niin kutsuttu Hyrsylän mutka sekä joitakin Suojärven ja Suistamon eteläisimpiä kyliä.
Luokitus ja sukukielet
Livvi kuuluu uralilaisen kielikunnan itämerensuomalaisten kielten pohjoisryhmään yhdessä suomen, inkeroisen, varsinaiskarjalan, lyydin ja vepsän kanssa. Eteläryhmään kuuluvat sen muut lähisukukielet liivi, vatja ja viro.
Ominaispiirteet
Seuraavaan on koottu piirteitä, joiden osalta livvi eroaa karjalan kielen vienan murteesta.
Historia
Kielihistoriallisesti livvi pohjautuu vepsäläiseen kielimuotoon, joka on sittemmin karjalaistunut substraatti-ilmiön myötä. Toisin sanoen vepsäläisten alkujaan asuttamalle Aunuksen kannakselle saapui karjalaisia, joiden puhetapaa he alkoivat tavoitella.
Vepsän pohjalla puolestaan on muinaisvepsän kielimuoto, joka on nykyisen varsinaiskarjalan tavoin saanut alkunsa myöhäiskantasuomen itäisestä haaraumasta. Yleisen teorian mukaan kielimuodon puhujat ovat siirtyneet myöhäiskantasuomen keskuksesta saamelaisten alueille Suomenlahden pohjukkaan ja Laatokan etelä- ja länsirannoille ja muodostaneet näin viimeistään ajanlaskun alun tienoilla itäkantasuomalaisen alkuväestön. Toisen teorian mukaan levikkiä olisi ollut paljon idemmässäkin: Kalevi Wiik on esittänyt, että Äänisen itäpuolisella varhaiskargopolin kulttuurilla olisi ollut esivepsäläinen kielimuoto, jonka perusta oli itäkantasuomalainen. Edelleen Wiikin mukaan kulttuurin kehittyessä myöhäiskargopolilaiseksi sen itäkantasuomalainen pohja sai vaikutteita permiläisistä ja volgalaisista kielistä, ja 500-luvun jälkeen myöhäiskargopolin laajentuva alue saavutti Äänisen länsiseudut, kunnes vuosituhannen loppupuolella slaavilaisekspansio puolestaan tavoitti esivepsäläisen kulttuurin. D. V. Bubrihin mukaan varsinainen vepsäläisten heimo sai alkunsa noin 800-luvulla Laatokan kaakkoisrannikolla ja laajeni Valkeajärvelle, Ääniselle ja Aunuksen kannakselle. Myös Heikki Leskinen esittää, että muinaisvepsäläinen heimo syntyi, kun varjagit, eli viikingit, ja slaavit yhyttivät Laatokan kaakkois- ja etelärannikon itäkantasuomalaiset asukkaat.
Laatokan länsirannikolle puolestaan syntyi 800-luvulla niin kutsuttu Muinais-Karjalan alue ja muinaiskarjalainen kielimuoto, kun länsisuomalainen muuttoliike saavutti itäkantasuomalaisen alueen ja heimot sulautuivat yhteen. Jo 1000-luvun alussa Muinais-Karjala oli kehittynyt vauraaksi kauppa-alueeksi, jolla oli yhteyksiä sekä itään että länteen. Mahdollisesti 1200-luvun puolivälin jälkeen Muinais-Karjalasta alkoi muuttoliike Aunuksen kannakselle, jossa muinaiskarjalaiset kohtasivat kannakselle aiemmin levinneet vepsäläiset. Sukukielten vuorovaikutuksesta saivat alkunsa livvin ja lyydin kielimuodot. Livvin tapauksessa karjalasta tuli kielimuodon hallitseva osapuoli, kun taas lyydi on puolittain vepsää, puolittain karjalaa. Äänisvepsäläisten, lyydiläisten sekä livviköiden endonyymit pohjautuvat kaikki samaan venäläiseen ’ihmisiä’ merkitsevään sanaan ljudi, mikä osaltaan kertoo asutus- ja kielihistoriallisista yhteyksistä. Livvin puhuma-alueella käsitteet karjalaine ja karjalan kieli on omaksuttu vasta myöhään, sikäli kuin niitä ylipäänsä on käytetty.
Normitus ja kirjakieli
Livviä on tiettävästi kirjoitettu ensimmäisen kerran vuonna 1786, jolloin valmistui Katariina II:n tilaama sanakirja, jonka oli tarkoitus kattaa kaikki maailman kielet. Sanakirja sisälsi 273 sanan käännökset sekä numeraalit 1–10, 100 ja 1 000. Varsinaiskarjala ja Aunuksen kielimuoto oli eritelty omiksi kielikseen. Myös 1800-luvulla monet uskonnolliset tekstit käännettiin erikseen karjalaksi ja ”aunukseksi”.
Neuvosto-Karjalassa yhteistä, normitettua karjalan kirjakieltä alettiin valmistella vuonna 1936. Seuraavana vuonna karjalasta tehtiin kolmas virallinen kieli suomen ja venäjän rinnalle, ja 1938 suomi poistettiin perustuslaista kokonaan. Karjalan kielen normatiivisen kieliopin laatimisen sai tehtäväkseen D. V. Bubrih, joka jo aiemmin oli laatinut kieliopin tverinkarjalalle. Tuloksena oli eri murteiden välinen kompromissi, joka pohjasi vahvasti varsinaiskarjalan etelämurteisiin ja josta oli jätetty pois kaikki livville ominaiset äännepiirteet.
Pyrkimys livvin normittamiseksi käynnistyi 1990-luvun alussa, jolloin ilmestyi ensimmäinen livvin aapinen ja jolloin Petroskoissa alettiin julkaista karjalankielistä Oma Mua -viikkolehteä. Lehti jakautui myöhemmin livvinkieliseksi Oma Mua -lehdeksi ja vienankarjalaiseksi Vienan Karjala -lehdeksi, jotka kummatkin tahollaan osallistuivat merkittävästi karjalan kielen kehitykseen standardoimalla murteita ja kehittämällä niille sanastoa. Vuonna 2014 lehdet yhdistettiin uudelleen Omaksi Muaksi siten, että uusi lehti sisältää kirjoituksia sekä livviksi että vienaksi.
Vuonna 1998 Karjalan tasavallassa perustettiin kielilautakunta, jonka tehtävänä on kehittää karjalan ja vepsän kielten sanastoa ja oikeinkirjoitusta.
Vuonna 2012 ilmestyi Raija Pyölin kirjoittama Livvinkarjalan kielioppi, joka perustuu Ljudmila Markianovan aiempaan kielioppiin.
Muoto-oppi
Muiden itämerensuomalaisten ja edelleen uralilaisten kielten tavoin livvi on luonteeltaan agglutinatiivinen, eli sanat taipuvat ja saavat erilaisia päätteitä. Sanajärjestys on melko vapaa, mutta väitelauseessa subjekti tulee ennen predikaattia.
Persoonapronominit
Livvin persoonajärjestelmään sisältyvät seuraavat pronominit:
Nominit
Livvin nominit taipuvat sijamuodoissa ja luvussa. Nomineilla on joko vain vokaalivartalo tai sekä vokaali- että konsonanttivartalo. Yksivartaloisia ovat sanat, jotka päättyvät pitkään vokaaliin, diftongiin tai muuhun lyhyeen vokaaliin kuin e:hen.