cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
LIM
Ura
LIM ryhtyi sittemmin myös tuottajaksi perustettuaan oman levy-yhtiön Tous Illicites Production, jouduttuaan erimielisyyksiin 45 Scientific -levy-yhtiön kanssa. LIM teki aluksi mixtapeja vuosina 2002–2004, joista kaksi oli hänen omaa soolotuotantoa ja yksi oli yhtyeensä Mo'vez Langin. Tuona aikana hän rupesi yhteistyöhön Aty.k:n Zelerin ja R.A.T:n kanssa. Vuonna 2005 LIM julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa Enfant du ghetto, jossa hän kertoi maailmastaan, ajatuksistaan ja periaatteistaan. Vuotta myöhemmin edellisestä julkaisusta LIM julkaisi kolmannen mixtapen Triples Violences Urbaines, joka päätyi myös ranskalaisen Le Charts albumilistalle sijalle kolmetoista. Hän julkaisi vuonna 2007 kaksi sooloalbumia, joista ensimmäinen Le Maxi Delinquantia tuotettiin vain 10 000 kappaletta. 2008 LIM tuotti toisen Mo'vez Langin albumin Associés à vie, joka edelliseen albumiin nähden tuotti myös kaupallista menestystä. Albumi sijoittui myös ranskalaisen Le Charts albumilistalla sijalle kolmetoista.
Kirjallisuusvuosi 1856
Kirjallisuusvuosi 1856 käsittelee vuoden 1856 tärkeitä kirjallisuuden tapahtumia, uutisia ja julkistuksia.
LIM
Ura
Sittemmin vuodesta 2009 lähtien LIM on tehnyt yhteislevyjä eri rap-artistien kanssa, kuten Zelerin ja Meidayn. Parhaiten näistä menestyi ranskalaisen Le Chartsin soittolistalla Evolution Urbaine, joka sijoittui kuudenneksitoista.
Carnival Fantasy
Carnival Fantasy oli ensimmäinen Fantasy-luokan risteilyalus, jota operoi Carnival Cruise Lines.
Laiva oli kolmas johon tehtiin "Evolutions Of Fun" -uudistus vuonna 2008.
Alus risteili vuodesta 2016 lähtien Mobilesta, Yhdysvaltojen Alabaman osavaltiosta, mutta suunniteltiin korvattavaksi Carnival Fascination -aluksella vuodesta 2022. Koronakevään 2020 aikana Carnival Fantasy kuljetti risteilyalusten miehistöä kotimaihinsa ja oli sitten Miamin satamassa. Sitä kaavailtiin käytettäväksi Panamaan suuntautuvaan risteilyliikenteeseen. . Elokuussa 2020 Carnival Fantasy ajettiin Turkin Aliagaan romutettavaksi.
Länsi-Ateena
Länsi-Ateena eli Länsi-Ateenan alueyksikkö (Περιφερειακή ενότητα Δυτικού Τομέα Αθηνών, Perifereiakí enótita Ditikoú Toméa Athinón) on yksi Kreikan alueyksiköistä. Se sijaitsee Attikan alueella ja sen hallinnollinen keskus on Peristéri. Alueyksikön pinta-ala on 66,7 neliökilometriä ja asukasluku 489 675 (vuonna 2011).
Alueyksikköön kuuluu sen nimen mukaisesti läntinen osa Ateenan metropolialueesta. Alueyksikkö perustettiin vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman myötä. Siihen sijoitettiin läntinen osa tuolloin lakkautetusta Ateenan prefektuurista. Muut osat prefektuurista jaettiin Keski-Ateenan, Pohjois-Ateenan ja Etelä-Ateenan alueyksiköihin.
Kunnat
Alueyksikkö jakaantuu seitsemään kuntaan seuraavasti:
Narvan keramiikka
pienoiskuva|Narvan keramiikan astia. Narvan keramiikka on ensimmäisiä Itä-Baltian maissa käyttöön otettuja kivikauden keramiikkaan kuuluvia tyylisuuntia. Sen pioneerikäyttäjät, mesoliittiset metsästäjä-keräilijät Kundan kulttuurista, aloittivat pitkän keraamisten astioiden valmistusperinteen, joka kesti tuhansia vuosia. Narvan keramiikkaa on löydetty Venäjältä, Virosta, Latviasta ja Liettuasta samalta alueelta, mistä tunnetaan myös Kundan kulttuurin asuinpaikkoja. Keramiikan ilmestyminen ei viittaa viljelyyn tai karvanpitoon ja tutkijoiden yleinen mielipide onkin, että Narvan kulttuuri on Kundan kulttuurin subneoliittinen vaihe.
Piirteitä
Ruukut valmistettiin teräväksi muotoillusta pohjakappaleesta, johon liitettiin ympäri kiertäen nauhoja niin, että astiasta tuli teräväpohjaisen munanpuolikkaan muotoinen. Astian seinämä oli keskimäärin 7 millimetriä paksu. Savi valmistettiin sekoittaalla siihen joskus kivimurskaa, mutta yleistä on ollut käyttää sekoitteena keramiikan murusia, kasvinkuituja ja kotilonkuoria. Vamis astia koristeltiin ennen kuivumista ja polttamista. Astian pinta naarmutettiin ruohotukolla tai kampaleimasimella. Astian yläosaan tehtiin reunan viertä seuraava koristekuvio, joka muodostui kuopista, kampaleimoista tai uurteista. Astian polttolämpötila saattoi nousta 700 °C asteeseen.
Mantereella oli käytössä toinenkin astia: vati eli lamppu. Se oli ovaalin muotoinen ja matala astia. Karstasta päätellen tutkijat ovat nimenneet sen lampuksi, koska siinä olisi poltettu hylkeenrasvaa niinä illtoina, kun nuotio olisi ollut liian lämmin sisällä. Samanlaisia lamppuja tunnetaan myös Ertebøllen kulttuurin keramiikassa Tanskassa ja Ruotsissa.
Kokeellisen arkeologian keinoin on tehty joitakin huomioita Narvan keramiikan valmistuksesta. Sekoitteena olleet murskatut kotilot on ilmeisesti poltettu ennen murskaamista. Ne murskaantuvat tällöin sormilla, mutta sirpaleet eivät vahingoita sormia. Kuorien kalkki ei saa lämmetä liikaa, ettei se kalsinoidu ja muodosta veden kanssa kalsiumhydroksidia, joka laajentuessaan halkaisee saven pinnan. Polttolämpötilan tulee siksi olla alle 750 °C, mutta astian vedenpitävyyden kannalta parempi on polttaa se korkeintaan 700 °C:n lämpötilassa. Kokeissa huomattiin myös, että kasvikuitujen poltossa jättämä tyhjä tila tulee vedenpitävyyden kasvattamiseksi tukkia sivelemällä astian sisäpinta rasvalla. Muuten ruokaa ei voi keittää vedessä.
Tapa
Useimmat tutkijat ovat samaa mieltä, että Narvan kampakeramiikan valmistustaidon leviämiseen ei liity uuden väestön saapumista Kundan kulttuurin alueelle, vaan sitä on kuvattu taidon diffuusioksi eli taidon leviämiseksi. Arkeologiset löydöt viittaavat siihen, koska mikään muu asia ei löytökontekstissa muuta, vaikka keramiikka siihen ilmaantuukin. Taito on opittu naapuriryhmiltä ja sen astioiden käytön hyödyt ovat olleet niin suuret, että niitä on ollut kannattavaa valmistaa suuresta vaivasta huolimatta. Tähän viittaa maailman eri puolilla tehty havainto, että keramiikkaa on otettu käyttöön lähes samanaikaisesti, tai muutaman sadan vuoden viiveellä siitä, kun se ilmaantui seudulle.
Leviämismekanismi on useampien tutkijoiden mukaan eksogamia, jossa naisen käsityötaito ja keramiikan käyttöideat siirtyvät hänen mukanaan, kun hän "avioituu" toiseen metsästäjä-keräilijä ryhmittymään. Tämä malli sopii hyvin keramiikan leviämisvauhtiin, mikäli asuinpaikat ovat sijainneet 30−100 kilometrin välein. Myös astioiden muotoilu ja koristelu säilyy levitessään samanlaisena, kun naiset siirtyvät uuteen ryhmään nuorina ja opettavat taitonsa siellä muille.
Keksintö ja vakiintuminen
Noin 6000 eaa. keramiikan valmistustaito oli levinnyt Keski-Venäjällä muutamille yksittäisille asuinpaikoille ja noin 500 vuodessa sitä käytettiin jo laajasti Ylä-Volgan alueella eli Volga- ja Oka-jokien välisellä alueella, sekä myös läheisellä Väinäjoen ja Lovatjoen välisellä alueella. Keramiikan tilastolliset vertailut ovat vahvistaneet tutkijoiden varhaiset otaksumat, että juuri Väinäjoen latvoilla omaksuttu keramiikka saattoi aloittaa Narvan keramiikan kehittyniseen. Otaksuman mukaisesti Narvan keramiikan traditiossa on monia Dnepr-joen ryhmien keramiikan piirteitä ja sen alkujuuri on siten eri kuin Ylä-Volgan kautta valmistustraditionsa ammentaneet kampakeraamiset traditiot. Dneprin keramiikan traditio levisi Itämeren itä- ja etelärannikoille sekä Tanskaan kun taas Ylä-Volgan traditio levisi Fennoskandiaan ja Luoteis-Venäjälle.
Väinäjoen ja Lovatjoen latvavesien välistä löydettyä varhaista keramiikkaa, jota voidaan kutsua Sertejan keramiikaksi. Se levisi ilmeisesti pohjoiseen Valdain ylängölle, jossa sitä kutsutaan Valdain keramiikaksi. Samanaikainen tapahtuma on myös Viron Kääpassa ja Latvian Osassa ja Zvidzessä ensimmäisten astioiden valmistaminen noin 5500 eaa.. Kaikki nämä löydöt kertovat Itämeren itärannoille leviävän Narvan keramiikan ensimmäisistä kehitysvaiheista. Alueen keramiikan valmistaminen, rakenne ja ulkoasun kehittyi yhdessä Serteijan keramiikan vuorovaikutuksessa niin, että tyylit eriytyivät ja että jälkimmäistä tyyliä kutsutaan noin 5000 eaa. jälkeen Rudnjan keraamiseksi tyyliksi ja ensimmäistä Narvan keramiikaksi. Narvan keramiikan painopiste on aluksi Itä-Latviassa, mutta sitten se alkaa leviämään etelään Itä-Liettuaan.
Leviäminen etelään
Tradition leviäminen Itä-Latviasta etelään Liettuaan pysähtyi noin 4500 eaa. Nerisjoelle, kun tekijät joutuivat kosketuksiin Dubičiaihin keramiikan tradition kanssa, josta kehittyi edelleen noin 4000 eaa. Nemanin keramiikaksi. Keramiikka ei valmistettu vielä Liettuan merenrannikolla, jonne se levisi myöhemmin noin 4000 eaa..
Tunnettuja eteläisiä asuinpaikkoja, joissa valmistettiin Narvan keramiikkaa, ovat Liettuassa Kretuonas 1B, Žemaitiške 3 (4600−4000 eaa. ), Žeimenio ežero 1 ja Dubičiai 2.
Leviäminen pohjoiseen
Narvan keramiikan valmistustaito levisi Viroon ilmeisesti kaakosta päin, mutta sitä Viron osaa ei ole tutkittu kovinkaan tarkkaan eikä sieltä tunneta yhtään ajoitusta. Noin 5000 eaa. mennessä sitä valmistettiin jo Peipsijärven ja Vőrtsjärven välissä, mutta seuraavan 500 vuoden kuluttua levinneisyysalue saavutti Valdain keramiikan ja varhaiskampakeramiikan levinneisyysalueiden reunat. Itäisin havainto Narvan keramiikasta on Laatokan eteläpuolella yhdellä asuinpaikalla Berezjeessä.
Pohjoisen levinneisyysalueen länsiosat ulottuivat Viron rannikoille ja suurille saarille Hiidenmaalle, Saarenmaalle ja Ruhnulle. Narvan keramiikkaa tehtiin Viron alueella noin 4900−4000 eaa..
Tunnettuja pohjoisen osan asuinpaikkoja, joista on löydetty Narvan keramiikkaa, ovat
Leviäminen länteen
Keramiikka levisi Länsi-Latviaan ja Länsi-Liettuaan ihan viimeiseksi noin 4000 eaa. samaan aikaan, kun tyypillinen kampakeramiikka alkoi levitä etelään Karjalankannakselta alas Viroon. Narvan keramiikan levinneisyysalueen lounaisosat jäivät kampakeramamisen alueen reuna-alueiksi, jossa sitä valmistettiin vielä noin 2800 eaa..
Tunnettuja Narvan keramiikkaa valmistaneita eteläisiä asuinpaikkoja ovat olleet
Häviäminen
Narvan keramiikka katosi Venäjältä ja Virosta, kun asukkaat alkoivat valmistaa sen sijasta tyypillistä kampakeramiikkaa. Sen valmistustraditio valtasi Narvan keramiikalta alueita Virosta ja Latviasta. Tämän vuoksi Narvan keramiikkaa käytettiin Virossa vain noin 1000 vuotta, Latviassa noin 2000 vuotta ja Liettuassa, minne kampakeramiikka ei levinnyt, sitä käytettiin noin 3500 vuotta. Liettuan rannikolla, minne se levisi viimeiseksi, sitä käytettiin lyhyemmän aikaa.
Kampakeramiikka levisi pohjoisesta etelelään päin. Sen kulkua voi seurata muutaman radiohiiliajoituksen avulla: Lubānan järvellä 4950−4750 BP eli noin 3600 eaa. , Sārnaten asuinpaikalla 4700−4510 BP eli 3300 eaa. ja Šventojin asuinpaikoilla 4640±60 BP eli 3450 eaa. .
Pohjois-Viron tyypillinen kampakeramiikka saapui noin 4200–4100 eaa.: Ruhnu 2 (4200 eaa.), Kõpu 1 (4160 eaa.) ja Riigiküla 12 (4100 eaa.).
Narva on voinut hävitä myöhemmin esimerkiksi asuinpaikan väestön ryhtyessä valmistamaan nuorakeramiikkaa. Näin on käynnyt Kretuonas 1B:ssä, joka oli Narvan keramiikkaa käyttänyt asuinpaikka noin 2900-2100 eaa., mutta Kretuonas 1A:ssä käytettiin nuorakeramiikkaa noin 2100-1600 eaa..
Tutkimushistoria
Narvan keramiikka, ja Narvan kulttuuri, sai nimensä sen ensimmäisen löytöpaikan mukaan. Kaivaukset Narvanjoen muinaisilla rannoilla paljasti vanhimman Virossa tunnetumman keramiikan, koska se ilmestyi Kundan kulttuurin kerroksiin.
Samkhya
Samkhya tai Sankhya (, sānkhya, ”numero”) on yksi hindulaisen filosofian ”oikeaoppisista” astika-koulukunnista. Koulukunnan perustajana pidetään perinteisesti Kapilaa, vaikkakaan tästä ei ole historiallista varmuutta. Sankhyaa pidetään Intian filosofisista järjestelmistä vanhimpana.
Jyrsijät
pienoiskuva|[[Spermophilus saturatus -siiseli.]] Jyrsijät (Rodentia) on nisäkkäiden lahko. Jyrsijät ovat nisäkkäistä suurin ja monimuotoisin eläinryhmä. Jyrsijöihin kuuluu 2 277 eri elossa olevaa lajia (Wilson & Reeder, 2005), mikä on lähes tasan kaksinkertainen määrä seuraavaksi suurimpaan nisäkäslahkoon lepakoihin verrattuna. Nisäkäslajeista noin 42 prosenttia on jyrsijöitä. Jyrsijöihin kuuluu niin maan alla eläviä lajeja, kuten myyrät, kuin maanpinnalla ja puissa eläviä ja jopa liitokykyisiäkin lajeja. Jotkin lajit ovat tottuneet myös uimaan. Pääosa jyrsijöistä on pieniä, enintään 20 cm pitkiä. Suurin jyrsijä on kapybara, joka kasvaa 1,3 metrin pituiseksi. Jyrsijöillä on tärkeä rooli luonnon kiertokulussa. Jyrsijöiden nopean lisääntymisnopeuden ansiosta ne ovat monien pienikokoisten petoeläinten tärkein ravinnonlähde.
Samkhya
Astika-koulukuntana Sankhya hyväksyy Veda-kirjojen uskonnollisen auktoriteetin. Koulukunnan tärkein kirjoitus on Ishvara Krishnan noin vuonna 200 kirjoittama Samkhya Karika.
Sankhyan filosofia on voimakkaan dualistista. Jaottelu vertautuu länsimaisessa filosofiassa esiintyneeseen mieli–ruumis-dualismiin, mutta Sankhyassa maailma jaetaan purushaan (tietoisuus/henki) ja prakrtiin (psykofyysinen materiaalinen substanssi eli fyysinen ruumis ja psyyke/kokemuksellinen mieli).
Jyrsijät
Jyrsijät ovat yleensä pienikokoisia nisäkkäitä, joilla on jyrsimiseen tai järsimiseen erikoistuneet etuhampaat. Ylä- ja alaetuhampaita on kumpiakin kaksi kappaletta, mutta kulmahampaita ei ole lainkaan. Etuhampaiden ja välihampaiden välissä on pitkä väli. Jyrsijöillä on yläpurenta eli yläetuhampaat menevät purtaessa alaetuhampaiden eteen. Jyrsijöiden etuhampaat kasvavat jatkuvasti ja saavat alkunsa syvältä leukaluista. Hampaitaan ne teroittavat ja kuluttavat jyrsimällä.
Jyrsijöitä elää kaikilla mantereilla paitsi Antarktiksella. Jyrsijät eivät myöskään kuulu Uuden-Seelannin ja muutaman muun merellisen saaren alkuperäiseen eläimistöön. Jäniseläimiä on pidetty jyrsijöiden sukulaisina.
Evoluutio
Eoseenikauden loppupuolella (n. 38–45 mvs.) jyrsijät alkoivat uudestaan monimuotoistua nopeasti. Tämä sattui juuri samaan aikaan kuin nisäkkäiden alkuajoilta lähtien elinvoimaisena ollut Multituberculata-nisäkkäät kuolivat sukupuuttoon. Multituberculata-nisäkkäät muistuttivat ulkoisesti erittäin paljon jyrsijöitä ja söivät samaa ruokavaliota, joten niiden kuoltua jyrsijät ottivat hallitsevan aseman niiden ekologisissa lokeroissa.
Etelä-Amerikan jyrsijät ovat saaneet alkunsa kahden jyrsijämuuttoaallon tuloksena. Eoseenikauden lopulla ensimmäiset afrikkalaiset jyrsijät (Phiomorpha: maamyyrärotat, ruokorotat, Petromuridae) siirtyivät Etelä-Amerikkaan nopeasti kehittymisensä jälkeen. Tieto perustuu fossiiliaineistoon, mutta molekyylitutkimukset ovat ehdottaneet siirtymän tapahtuneen 40–60 mvs. Etelä-Amerikassa näistä afrikkalaisista jyrsijöistä kehittyi Caviomorpha-jyrsijät. Se miten nämä eläimet pystyivät muuttamaan Afrikasta Etelä-Amerikkaan on hieman epäselvä, sillä Afrikan ja Etelä-Amerikan välillä oli tuolloin 1 700 kilometrin levyinen Atlantin valtameri. Toinen Etelä-Amerikkaan kohdistunut jyrsijäaalto sattui noin 2–3 mvs., kun Sigmodontinae-alalahkon jyrsijät muuttivat sinne Panaman maasiltaa pitkin Pohjois-Amerikasta. Ajoitus on kuitenkin aiheuttanut hämmennystä, sillä osa tutkimuksista ehdottaa ajankohdaksi mioseenikautta.
Taksonomia
pienoiskuva|Kaavio jyrsijäheimojen lajimääristä Mammal Species of the World -teoksen mukaan. Suurimmat heimot ovat Muridae (vaaleansininen), Cricetidae (punainen) ja Sciuridae (vaaleankeltainen). Nisäkästutkimuksen perusteoksiin lukeutuvan Mammal Species of the Worldin (Wilson & Reeder, 2005) mukaan jyrsijöihin kuuluu 2 277 elossa olevaa lajia, jotka jakautuvat 481 suvun kesken. Yhteensä yli puolet jyrsijälajeista kuuluu heimoihin Muridae ja Cricetidae, ja loput jakautuvat 31 suhteellisen pienen heimon kesken.
Alla olevan luokittelun lähteenä on käytetty Wilsonin & Reederin (2005) mukaista luokitusta. Toiset lähteet saattavat käyttää vanhempia lähteitä, kuten McKenna & Bell (1997) mukaista luokittelua tai vanhempia Wilsonin ja Reederin luokituksia. Jyrsijöiden luokitteleminen alalahkoihin perustuu hyvin pitkälle niiden puremalihasten anatomiseen kiinnittymiseen poskikaareen ja alaleukaluuhun. Jyrsijöiden kesken on havaittu neljä erilaista puremalihasjärjestäytymistä.
Sciuromorpha-alalahkoon kuuluvat vuorimajavat, oravat ja unikeot. Aiemmin siihen katsottiin kuuluvan myös majavat, muttei enää. Alalahkon heimoja yhdistää muutamat pääkallon piirteet, lähinnä välikorvan luiden ja kallon poskiluiden sekä sen lihasten anatomia, ja sikiökalvon kehitys. Vuorimajavat ja oravat ovat tutkimusten mukaan läheisiä sukulaisia, joten niiden piirteet ovat monilta osin samanlaiset. Ongelmia on tuottanut unikekojen luokitus, sillä niiden poskilihakset muistuttavat paljon Myomorpha-alalahkon jyrsijöiden poskiluurakennetta, mutta monet muut seikat puhuvat oravankaltaisuuden puolesta. Castorimorpha-alalahkoon kuuluvilla lajeilla on selvästi oravamainen alaleuka ja muu kallon rakenne, mutta niiden hampaiden rakenne erottaa taskuhyppyrotat, taskurotat ja majavat omaksi alalahkokseen. Fossiilitutkimukset ovat tukeneet tätä päätelmää.
Historiallisena aikana eläneiden jyrsijäheimojen luokittelu
Esihistorialliset jyrsijäheimot
Hampaat ja pää
Jyrsijöiden hampaat kasvavat jatkuvasti, mutta kuluvat samanaikaisesti, kun eläin jyrsii esimerkiksi puuta. Kaikilla jyrsijöillä on neljä kappaletta etuhampaita, kaksi ylä- ja alaleuassa. Harvoissa tapauksissa etuhampaita voi olla yhteensä kahdeksan kappaletta. Etuhampaat ovat juurettomia ja kasvavat syvällä leuassa. Ne kasvavat jatkuvasti, jolloin jyrsijät joutuvat mekaanisesti kuluttamaan hampaitaan, jottei hampaiden kasvusta aiheutuisi fysiologisia ongelmia. Etuhampaiden ulkopinta on vahvaa hammaskiillettä, mutta suun puoleinen pinta on hauraampaa hammasluuta. Jyrsijöillä ei ole lainkaan kulmahampaita ja etuhampaiden ja välihampaiden välillä on pitkä hampaaton alue (diastema), joka mahdollistaa yhdessä poskipussien kanssa ruoan varastoinnin poskiin. Poskihampaiden, välihampaiden ja etuhampaiden kokonaislukumäärä on vain harvoissa tapauksissa enemmän kuin 22, mutta enemmän kuin 16. Riippuen jyrsijän ruokavaliosta, poskihampaiden rakenne on joko tasainen tai teräväreunainen. Edeltävillä jyrsijöillä ruokavalio koostuu kasveista, kun jälkimmäisillä ravintoon kuuluu myös lihaa tai hyönteisiä eli ne ovat kaikkiruokaisia. Jyrsijöille tyypillinen hammasrakenne löytyy myös jäniseläimiltä, vompateilta, ai-ailta ja tamaaneilta.
Jyrsijöille ominainen jyrsiminen tapahtuu siten, että eläin asettaa yläleuan tukevasti jyrsittävään kappaleeseen ja liikuttaa alaleukaa niin, että ne hankaavat yläetuhampaita vasten pitäen hampaat teräväreunaisina. Jyrsimisen jälkeen eläin liikuttaa alaleukaansa hieman taaksepäin, jolloin etuhampaat eivät enää kosketa toisiaan, ja alkaa pureskella poskihampailla. Jyrsijöiden hampailla tehdyissä kovuustesteissä on ilmennyt, että jyrsijöiden hammaskiille on terästä vahvempaa.
Jyrsijöiden pää on pitkänomainen, jossa silmät ovat asettuneet sivuille ja korvat ovat suipot tai pyöreät. Maan alla elävillä myyrälajeilla silmät ja korvat ovat surkastuneet tai hävinneet kokonaan. Kuonon molemmilla puolilla on tuntokarvoja, joita ne käyttävät lähiympäristössä olevien kappaleiden tuntemukseen muun muassa pimeään tai hämärään aikaan.
Keho
Jyrsijän kehon rakenne muistuttaa sylinteriä eli se on pitkänmallinen ja pyöreä. Jyrsijät ovat yleensä pienikokoisia, jolloin kehon pinta-alan suhde tilavuuteen on suurempi kuin suurikokoisilla.
Jokaisessa neljässä tassussa on viisi varvasta, kapybaran kaltaisia poikkeuksiakin on. Jyrsijät kävelevät neljällä jalalla takajalkojensa varassa hyppiviä lajeja lukuun ottamatta, kuten kengururottia. Takajalat ovat yleensä etujalkoihin verrattuna lihaksikkaampia. Ne ovat kanta-astujia eli kävellessään ne astuvat koko jalalla. Hännän pituus ja karvoituksen määrä vaihtelee eliöryhmittäin. Esimerkiksi puussa elävillä oravilla on pitkä ja karvainen häntä, mutta rotilla hännässä on vain vähän karvoja. Maassa elävillä oravilla häntä on lyhyt. Jyrsijöitä peittää paksu turkki, muutamia lajeja lukuun ottamatta. Esimerkiksi kaljurotalla on hyvin vähän karvoitusta, se on myös ainoa vaihtolämpöinen nisäkäs.
Lajien pituus vaihtelee erittäin runsaasti, mutta pääosan pituus sijoittuu noin 20 senttimetriin ja painavat muutamia satoja grammoja. Pienimpiin jyrsijöihin kuuluu suohiiri, jonka ruumiin pituus on aikuisena noin 5 senttimetriä ja paino 5–7 grammaa. Suurin nykyään elossa oleva jyrsijä on Etelä-Amerikassa elävä kapybara, joka aikuiseksi tultuaan on 130 senttimetriä pitkä ja painaa 35–65 kilogrammaa. Muita suurikokoisia jyrsijöitä ovat pakaranat ja pakat. Suurimmat jyrsijälajit elävät Etelä-Amerikassa ja mantereen ulkopuolisista jyrsijöistä suurimmat ovat, ja samalla maailman toiseksi suurimmat, majavat. Nämä lajit kulkevat maanpinnalla, mutta puussa kiipeilevistä jyrsijöistä kookkain on muutaman kilon painoinen intianjättiorava. Suurin koskaan elänyt jyrsijä oli plioseenikaudella (2–5 mvs.) elänyt Josephoartigasia monesi. Se oli kolme metriä pitkä ja painoi tonnin. Elossa olevista lajeista nopein on Etelä-Amerikassa elävä mara.
Yleistä
Jyrsijät ovat sopeutuneet monipuolisesti erilaisiin elinympäristöihin. Osa elää kuumilla ja kuivilla aavikoilla, kun toiset taas elävät pilkkopimeässä maan alla. Jyrsijät ovat levittäytyneet kaikille mantereille paitsi Antarktikselle, mutta Grönlannissa niitä elää. Merellisillä saarilla ne eivät kaikissa tapauksissa kuulu alkuperäiseen lajistoon, vaan ovat levinneet ihmisen mukana näillekin seuduille.
Kuivilla aavikoilla elävät jyrsijät liikkuvat yleensä öiseen aikaan, jolloin lämpötila on matalampi kuin päivällä ja nestetasapainon ylläpitäminen ei tuota niin suurta ongelmaa. Käyttäytymisen ohella näiden alueiden jyrsijät pyrkivät vähentämään nesteen haihtumista fysiologisin menetelmin. Kengururotilla esimerkiksi munuaiset kestävät väkevääkin virtsaa, ja erikoistuneen nenäväylän muodon ansiosta ne pystyvät keräämään uloshengitysilmasta kosteutta. Päivät aavikkojyrsijät viettävät varjoissa tai maanalaisissa tunneleissa. Kuumien alueiden jyrsijöillä ruumiin ulkonevat osat kuten vaikkapa korvat ovat muuhun ruumiiseen nähden ylisuuret. Tämän morfologisen piirteen tarkoituksena on viilentää eläintä.
Toisen ääripään eli tundravyöhykkeen jyrsijät ovat yhtä lailla sopeutuneet elinalueensa rankkoihin oloihin. Ulkonevat osat ovat pieniä ja niillä on kylmyyttä vastaan paksu ja tuuhea turkki, joka toimii tehokkaana eristeenä. Routaiseen maahan on hankala kaivaa, mutta tunneleiden rakentaminen onnistuu talvisin lumihankeen, joka jo itsessään eristää kovaa pakkasta.
Ääripäiden väliin jää monenlaisia elinympäristöjä. Tundralta ja aavikolta puuttuvat esimerkiksi tiheät metsiköt, joten näillä alueilla ei elä puussa kiipeileviä oravia, jotka ovat yleisiä havu- ja lehtimetsävyöhykkeillä. Muutamat lajit, kuten majavat ovat sopeutuneet puolittaiseen vesielämään.
Eliömaantiede
Geologisten muutosten ja evoluution ansiosta eri mantereille on muodostunut vain niillä mantereilla tavattavia jyrsijöitä. Esimerkiksi Afrikan saharan eteläpuolisessa osassa elää maamyyrärottia, ruokorottia, Petromuridae-jyrsijöitä, suomuhäntäoravia ja hyppyjäniksiä, joita ei voi nähdä missään muualla. Pohjois-Afrikassa elävät lisäksi kengurumaisesti hyppiviä jerboja (Dipodidae) ja lyhytkorvaisia gundeja. Vaikka Madagaskar irtaantui Afrikasta jo liitukaudella, hyvissä ajoin ennen jyrsijöiden ilmaantumista, on sinne kehittynyt muutamia endeemisiä lajeja, jotka kuuluvat Nesomyinae-alaheimoon.
Ernest Ervasti
Ernest Emil Ervasti (14. heinäkuuta 1928 Helsinki – 16. heinäkuuta 2023 Espoo ) oli suomalainen mainosgraafikko ja näyttelijä, joka esiintyi muun muassa elokuvissa Vääpelin kauhu (1957) ja Nummisuutarit (1957).
Paul Eber
pienoiskuva|Paul Eber pienoiskuva|Wenn wir in höchsten Nöten sein virsi Praxis Pietatis Melica 1653 -kirjassa Paul Eber (8. marraskuuta 1511 Kitzingen, Baijeri, Saksa – 10. joulukuuta 1569 Wittenberg) oli klassisten kielten professori, luonnontieteilijä, reformaattori, virsirunoilija ja superintendentti Wittenbergissä.
Elämä ja työ
Hän oli Philipp Melanchtonin läheinen ystävä ja avustaja. Melanchtonin kuoleman jälkeen Eber jatkoi Melanchtonin työtä puolustaessaan tämän linjaa reformaatioon liittyvissä kiistoissa "filippistien" ja "aitoluterilaisten” välillä.
Eber oli merkittävä virsirunoilija Wittenbergissä. Monia hänen virsiään laulettiin Martin Lutherin käyttämillä sävelmillä. Hänen nimiinsä on merkitty 17 virttä.
Eberin virsistä on säilynyt yleisesti käytössä vain yksi, "Wenn wir in höchsten Nöten sein". Sen taustalla on Joachim Camerariuksen latinankielinen virsi "In tenebris nostrae et tensa galigine mentis” noin vuodelta 1546, jonka pohjalta Eber on kirjoittanut virren. Eber oli Camerariuksen oppilas ja virtensä Eber teki noin vuonna 1560. Virsi levisi nopeasti Saksassa . Se oli myös Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjoissa vuoden 1937 virsikirjaan saakka (virsi 566 "Nyt maassa hätä suuri on"). Virsi on edelleen Ruotsin kirkon virsikirjassa, virsi 540 "Kun hätä meillä suuri on" (suom. Hemminki Maskulainen vuoden 1605 virsikirjaan, uud. suom. Niilo Rauhala 1995).
Ernest Ervasti
Ervasti valmistui Taideteollisuuskeskuskoulun yleisestä ammattikoulusta vuonna 1948. Hän työskenteli alkuun Elannon mainososastolla somistajana ja mainosgraafikkona. Vuonna 1953 Hän yhdessä veljensä Pauli Ervastin kanssa aloitti näyttelijäuransa Elannon Näyttämöllä, jossa hän toimi pitkään. Lukuisista esityksistä ja lavastuksista esimerkkejä ovat Revyy, Neljä Naista ja Ihmisiä jäälautalla. Ervasti näytteli 1960-luvulla TV-sarjoissa kuten Pekka Lipposen seikkailut, Kaverukset ja Seitsemän veljestä. Vuodesta 1961 hän toimi Oy Aga Ab:n somistamon päällikkönä ja päägraafikkona. Agan mainospäälliköksi hänet nimitettiin vuonna 1969. Hän toimi Somistajayhdistys ry:n johtokunnassa ja varapuheenjohtajana. Hän oli myös Teollisuuden Mainospäälliköt -yhdistyksen puheenjohtaja. Hän harrasti kuvataidetta ja valokuvausta.
Jyrsijät
Eliömaantiede
Vain Etelä-Amerikassa tavattaviin kuuluvat Sigmodontinae-alaheimon hamsterimaiset jyrsijät. Kapybarat ovat myös olennainen osa Etelä-Amerikan jyrsijäfaunaa. Australian 59 endeemistä jyrsijälajia muodostavat 25 % sen maanisäkäsfaunasta.
Ruokavalio
Jyrsijät ovat joko kasvinsyöjiä tai kaikkiruokaisia. Jyrsijöiden suolisto on hyvin kehittynyt, minkä turvin se saa tarvittavan määrän ravintoaineita ruoastansa. Eräs kasviravintoa syövien jyrsijöiden suoliston tunnuspiirre on suurentunut umpisuoli. Muiden jyrsijöiden kohdalla ravinto koostuu yleensä hyönteisistä, levästä tai kaloista. Unikekojen kohdalla kasviravinto jää marginaaliin, jolloin sen ravintoon kuuluvat erilaiset munat, hedelmät, hyönteiset ja madot. Unikeoilla ei ole tästä syystä lainkaan umpisuolta.
Jyrsijät eivät välitä mitä kasvinosaa ne syövät, vaan ne syövät kaikki osat juurista alkaen. Havumetsävyöhykkeen oravilla ruokavalioon kuuluvat olennaisena osana kävyt ja eteläisimmillä alueilla elävillä taas pähkinät ja siemenet. Joillakin jyrsijöillä on tapana piilotella ruokaansa kätköihin, joita ne voivat esimerkiksi talvisin hyödyntää, kun ravintotilanne on muutoin heikko.
Sosiaalisuus
Jyrsijät ovat yleensä hyvin sosiaalisia eläimiä eli ne muodostavat suuriakin yhdyskuntia. Ehkä kaikkein suurin yhdyskuntakoko on kaljurotilla, joiden pesätunneleissa voi olla jopa 100–300 yksilöä. Äärimmäisen uhanalaisen kampamyyrälajin maatunneleissa voi olla myös 100 yksilöä. Laji onkin saanut tieteellisen nimen Ctenomys sociabilis. Perhekuntien pysyvyys riippuu paljon ympäristötekijöistä, kuten ruoansaannista. Huonon ruokatilanteen vuoksi perhekunta saattaa hajota kokonaan.
Kaikkein pisimmälle yhteisöelämän ovat vieneet Afrikassa elävät maamyyrärotat. Niiden sosiaalinen hierarkia on täysin verrannollinen muurahaisten tai ampiaisten vastaavaan. Maamyyrärottien elämä on matriarkaalinen eli korkeimmalla hierarkiassa on kuningatarnaaras, joka vastaa alemmalla hierarkiaportaalla olevien yhden tai kolmen uroksen kanssa lisääntymisestä. Toiseksi alimmalla portaalla ovat sotilaat eli pesätunnelin suojelijat, jotka huolehtivat ettei ulkopuolisia, kuten käärmeitä tai tuntemattomia maamyyrärottia, pääse pesään. Loput yksilöt ovat työläisiä eli ne kaivavat, korjaavat tunneleita ja hankkivat ruoan. Tunneleiden kaivu on myös yhteistyötä, sillä yhden kaivaessa hampaillaan tunnelia muut taaempana olevat huolehtivat syntyneen jätteen poistosta.
Elämänrytmi
Jyrsijät ovat suurelta osin hämärä- ja yöajan eläimiä eli ne hankkivat ruokansa näihin aikoihin. Aktiivisuusaika on vahvasti riippuvainen lajin ruokatottumuksista, ympäristön olosuhteista ja muista eläimistä, kuten saalistajista. Kuumilla alueilla on yleensä edullisempaa pysytellä maahan kaivetuissa kuopissa päivät ja lähteä ruoanhankintamatkalle vasta hämärän jälkeen, jolloin lämpötila on alhaisempi. Vaikka jyrsijät eivät pysty hikoilemaan (niillä on kyllä apokriinisiä hikirauhasia) tai läähättämään, niin ne madaltavat ruumiinlämpötilaansa erittämällä runsaasti sylkeä ja nuolemalla sen iholle, jolloin sylki toimii hien sijaisena. Muiden jyrsijöiden yöelämään sopeutumisen taustalla on yleensä yöaikaan saalistavien petojen vähäinen määrä tai muutoin alhaisempi riski kuolla. Päivän ajan jyrsijät piilottelevat joko maanalaisissa onkaloissa tai muualla.
Jotkin lajit ovat luonnostaan päiväaktiivisia eläimiä, kun taas toiset ovat voineet sopeutua päiväelämään ihmisen päivärytmin takia. Pohjoisimmilla alueilla elävät lajit vaipuvat talveksi horrokseen, jolloin niiden ruumiintoiminnot hidastuvat ja käyttävät edellisenä kesänä syömäänsä lisäravintoa vähäisten ruumiintoimintojen ylläpitoon. Talvihorroksen pituus riippuu paljolti paikallisen talven pituudesta. Murmelit ovat kaikkein kookkaimpia talvihorroksessa eläviä nisäkkäitä, mutta napasiiseli on mennyt kaikista pidemmälle äärirajoille, sillä erään tutkimuksen mukaan sen ruumiin lämpötila voi olla talvihorroksen aikana −2,9 °C.
Jyrsijät viestittävät toisilleen haju- ja äänimerkkien ohella elein. Kaksi ensimmäistä viestimistapaa ovat ensisijaisia, sillä tutkimukset ovat osoittaneet, että jyrsijöiden näkö ei ole kovin hyvä, mutta haju- ja kuuloaistit ovat sitä vastoin erittäin tarkat. Jyrsijät ovat lähinäköisiä eli niiden tarkan näkemisen alue ulottuu noin 1,2 metrin päähän.
Lisääntyminen
Lisääntymistahti ja kantoajan pituus vaihtelee paljon, riippuen jyrsijän eliniästä. Hiirillä ja rotilla elinikä on hyvinkin lyhyt, jolloin niiden kantoaikakin on lyhyt (17–45 päivää). Pitempi-ikäisillä, kuten hamstereilla, piikkisioilla, kapybaroilla ja niiden sukulaisilla, kantoaika on noin 60–283 päivää. Jyrsijän koosta pystyy yleensä hyvin päättelemään kantoajan pituuden, pienillä se on lyhyt ja suurilla pitkä. Jälkimmäiset myös tuottavat vähemmän poikueita yhden vuoden aikana. Jyrsijät pyrkivät ajoittamaan synnytysajankohdan kasvukauteen, jolloin poikasten selviytyminen sukukypsään ikään on todennäköisempää. Poikaset ovat usein täysin avuttomia, mutta piikkisikamaisten (Hystricognathi) kohdalla poikaset ovat kehittyneet kohdussa jo pitkälle, jolloin emon vieroittaminen alkaa nopeasti synnytyksen jälkeen. Vaikka poikaset ovatkin täysin kaljuja ja avuttomia, kehittyvät ne vain muutamissa viikoissa lisääntymiskykyisiksi. Suurimmilla yksilöillä poikasia syntyy kerralla vähemmän kuin pienemmillä, esimerkiksi kaljurotilla kerralla voi syntyä jopa 27 poikasta (70–80 päivän välein).
Jyrsijöiden raskauteen liittyvät ilmiöt ovat mielenkiintoisia, yksi tällaisista on niin sanottu Brucen ilmiö, jossa vieraan uroksen läsnäolon on havaittu saaneen aikaan naaraan käynnissä olevan raskauden keskeytymisen. Jyrsijät harrastavat runsaasti irtosuhteita, sillä yhdellä poikueella voi olla monta eri isää. Toisaalta jotkin lajit taas ovat hyvinkin sitoutuneita pysyen kumppaninsa rinnalla muutaman parittelukauden ajan. Jyrsijät tulevat nopeasti sukukypsiksi, varsinkin jos niiden elinikä jää luonnostaan lyhyeksi. Hallitsevana lisääntymisstrategiana on niin sanottu r-strategia, joka vaatii korkeaa hedelmällisyysastetta. R-strategian myötä kannat kasvavat yli ympäristön sietorajan, jolloin kanta pienenee äkisti. Kannan nopeat vaihtelut ovatkin r-strategialle tyypillisiä, tutuin esimerkki lienee tunturisopuli. Vastaavasti suurimmat jyrsijät hyödyntävät k-strategiaa, jossa lisääntyminen noudattaa ympäristön sietorajoja eli kannanvaihtelut ovat vähäisiä.
Tietyissä tapauksissa naaras tulee sukukypsäksi vasta, kun se jättää kotipesänsä ja tapaa vieraita uroksia, joiden hajumerkit saavat sukukypsyyden aikaan. Preeriamyyränaaraat käyttäytyvät tällä tavalla. Kaljurottien lisääntymisstrategia poikkeaa muista jyrsijöistä siinä, että yhdyskunnan hallitseva naaras (kuningatar) vastaa lisääntymisestä valitsemiensa urosten kanssa.
Elinkaari
Jyrsijöiden elinikä vaihtelee alle vuodesta jopa 28 vuoteen.
Rautavaaran lukio
Rautavaaran lukio on pieni yleislukio Rautavaaralla, Pohjois-Savossa. Se on hyvin pieni oppilaitos, jossa opiskeli vuonna 2018 vain 18 lukiolaista. Lukio toimii samassa rakennuksessa Rautavaaran yhtenäiskoulun (129+6 oppilasta vuonna 2018) kanssa. Koulukeskuksen rehtorina toimii Matti Korkalainen.
Toiminta ja opetus
Rautavaara on ollut yksi kieltenopetuksen 40 pilottikunnasta. Tähän Kimmoke-projektiin liittyen lukiossa on laadittu englannin, ruotsin ja saksan kielissä suullisen kielitaidon kurssit. Vuodesta 1996 alkaen ovat Rautavaaran koulut olleet Suomi tietoyhteiskunnaksi -hankkeessa ja sitä seuranneessa Tietoyhteiskunta-ohjelmassa. Sen rahoituksella on tietotekniikkavarustus saatu ajan tasalle. Lukio osallistuu myös Itä-Suomen lukioiden ISO-hankkeeseen. Heti alussa uudet oppilaat perehdytetään sen verkkokursseille Moodle-ympäristössä.
Rautavaaran lukion opetussuunnitelmassa soveltavia kursseja on mm. ympäristöön ja luonnontieteisiin, tietotekniikkaan ja myös kieliin liittyen.
Lukio on yhteistyössä Koillis-Savon lukioiden kanssa. Esimerkiksi yhteisesti on järjestetty vaelluskurssi, visailuita, liikuntatapahtumia ja muita kursseja. Valtimon lukion kanssa on videoneuvottelun avulla toteutettu yhteisiä saksan kielen kursseja ja 2006–2007 matematiikan kursseja. Yhteisiä hankkeita lukiolla on ollut myös saksalaisen Neuklosterin Gymnasium Am Sonnenkamp -koulun ja walesilaisen koulun kanssa, jonka merkeissä on järjestetty muun muassa oppilasvierailuita.
François Migault
François Migault (4. joulukuuta 1944 Le Mans – 29. tammikuuta 2012 ) oli ranskalainen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui 16 Formula 1 -osakilpailuun kausilla ja –. Hän oli parhaimmillaan 14. vuoden 1974 Ranskan GP:ssä. Hän ei koskaan kilpaillut kunnollisella autolla ja hänen tuloksensa jäivät laihoiksi. Migault kilpaili myös Formula 2 -sarjassa vuonna 1975 Osellalla saavuttaen yhden pisteen. Migault on kilpaillut Le Mansin 24 tunnin ajossa vuosina 1971–2001.
Polkurisakas
Polkurisakas (Inocybe lacera) on aluksi kupera, myöhemmin laakea tumman- tai vaaleanruskea risakaslaji. Lakki on leveydeltään 2–4 senttimetriä ja se on keskustasta tummin. Lakin pinta on hieman suomuinen ja siinä on yleensä keskuskohouma. Sienen jalka on vaaleanruskea ja 2–4 senttimetriä pitkä. Heltat ovat melko tiheät ja aluksi vaaleat, mutta ne muuttuvat sienen vanhetessa harmaanruskeiksi. Itiöpöly on ruskeaa. Sieni kasvaa havu- ja lehtimetsissä, pihoilla ja joutomailla yleisenä koko Suomessa. Kasvuaika on kesäkuusta syyskuuhun.
Polkurisakas ei ole ruokasieni. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi.
Honor 4C
Honor 4C on Huawein valmistama älypuhelin.
Ominaisuudet
Honor 4C:ssä on Android 4.4.2 Huawein omalla Emotion UI 3.0 -käyttöliittymällä. Puhelimessa on periaatteessa paikat kahdelle micro-SIM-kortille, mutta toinen SIM-kortti varaa tällöin SD-muistikortin (maksimi 32 Gt) paikan.
Käyttöjärjestelmä
Honor 4C:ssä on Android 4.4.2 (Kitkat), johon tuli päivitys 6.0 (Marshmallow). Honor 4C:n CPU on Quad-core (4 × 1,3 GHz Cortex-A7). Honor 4C:ssä on sisäistä muistia 8 Gt, ja 2 Gt RAMia.
Myanmar kesäolympialaisissa 2016
Myanmar osallistui kesäolympialaisiin jo 17. kertaa (vuosina 1948–1988 Burman nimellä). Myanmar lähti kisoihin seitsemän urheilijan joukkueella. Urheilijat osallistuivat viiteen eri lajiin. Lipunkantajana avajaisissa toimi Yan Naing Soe. Myanmar ei saavuttanut yhtään mitalia.
Ammunta
Ammuntaan osallistui yksi myanmarilainen urheilija. Ye Tun Naung kilpaili sekä kymmenen metrin ilmapistoolissa että 50 metrin pistoolikilpailussa. 10 metrin ilmapistoolin karsinnoissa Naung sai 572 pistettä, joka takasi sijan 33. eikä hän päässyt loppukilpailuun. 50 metrin pistoolin karsinnoissa hän sai 552 pistettä, joka oikeutti karsintojen 17. sijalle. Tämäkään ei riittänyt loppukilpailuun.
Jousiammunta
San Yu Htwe oli ainoa Myanmarin edustaja jousiammunnassa. Htwe oli sijoitusammuntojen jälkeen sijalla 51. Ensimmäisellä kierroksella hän voitti suomalaisen Taru Kuopan 7–3. Toisella kierroksella Htwe voitti yhdysvaltalaisen Mackenzie Brownin samoin lukemin. Kolmannella kierroksella eteläkorealainen Ki Bo-bae voitti Htwen 6–0. Tämä tarkoitti, että hän sijoittui lopulta jaetulla sijalle 9.
Judo
Yan Naing Soe oli ainoa myanmarilainen olympialaisiin osallistuva judoka. Yan kilpaili miesten 100 kg sarjassa. Yanin ei tarvinnut otella ensimmäisellä kierroksella. Toisella kierroksella Yan voitti trinidadtobagolaisen Christopher Georgen kahdella yukolla. Kolmannella kierroksella saksalainen Karl-Richard Frey voitti Yanin ipponilla.
Uinti
Uintiin osallistui kaksi urheilijaa. Thint Myaat kilpaili miesten 100 metrin perhosuinnissa. Hän oli alkueränsä kolmas ajalla 1:02,54, joka oli hitain aika karsinnoissa. Thet Ei Ei kilpaili naisten 50 metrin vapaauinnissa. Hän voitti alkueränsä ajalla 30,25, mutta tämä ei riittänyt välieriin, vaan hän jäi sijalle 70.
Yleisurheilu
Yleisurheiluun osallistui kaksi urheilijaa. San Naing kilpaili miesten 5 000 metrin kilpailussa. Hän oli alkueränsä toiseksi viimeinen ajalla 15:51.05. Myint Swe Li osallistui naisten 800 metrin kilpailuun. Hän oli alkueränsä seitsemäs ajalla 2:16.98.
Metsänätkelmä
Metsänätkelmä (Lathyrus sylvestris) on monivuotinen, ruohovartinen hernekasvi.
Levinneisyys
Metsänätkelmä on eurooppalainen laji, jonka levinneisyysalue kattaa havumetsävyöhykkeen eteläosan ja lehtimetsävyöhykkeen Keski- ja Itä-Euroopassa. Ruotsissa sitä esiintyy yleisenä Gästriklandin ja Taalainmaan eteläosan tasalle, Norjassa enimmäkseen vain maan kaakkoisessa, ilmastoltaan mantereisimmassa osassa. Se puuttuu tai on harvinainen Länsi-Euroopan mereisemmän ilmaston alueella. Etelässä levinneisyys ulottuu Pohjois-Espanjaan ja Portugaliin, Italiaan ja Balkanin pohjoisosaan. Keski- ja Etelä-Euroopassa on Suomessa esiintyvän metsänätkelmän lisäksi kaksi lehdyköitten määrän ja muodon perusteella erottuvaa muotoa, joita voidaan pitää alalajeina tai erillisinä lajeina.
Matalajärvi (Luumäki, Joentaus)
Matalajärvi on Etelä-Karjalassa Luumäellä Joentauksen lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 56 hehtaaria, se on 1,9 kilometriä pitkä ja 550 metriä leveä. Siinä ei ole kartan mukaan saaria. Järven rantaviivan pituus on 5,4 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Matalajärven valuma-alueeseen (14.194) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 75,2 metriä mpy.
Raskaus transsukupuolisilla
pienoiskuva|Raskaana oleva transmies ja hänen vaimonsa. Raskaus transsukupuolisilla ihmisillä on mahdollista, jos henkilöllä on kohtu ja on muutoin kykeneväinen tulemaan raskaaksi. Raskaaksi tuleva transsukupuolinen henkilö voi olla esimerkiksi muunsukupuolinen tai transmies, joka on valinnut säilyttää synnytyselimet. Sitä vastoin transnaiset eivät tällä hetkellä kykene tulemaan raskaaksi.
Transmiehillä
Osa transmiehistä voi tulla raskaaksi. Kaikki transmiehet eivät halua genitaalikirurgiaa tai munasarjojen ja kohdun poistoa osana sukupuolenkorjausprosessiaan. Siten heillä voi edelleen olla toimivat kohtu ja munasarjat. Raskauden mahdollisuus leikkauksen läpikäynneillä transmiehillä vaihtelee leikkauksen tyypin mukaan. Sukupuolenkorjausprosessiin kuuluu usein hormonihoito, johon sisältyy säännöllinen annos testosteronia. Runsas testosteroni alentaa henkilön mahdollisuuksia tulla raskaaksi, ja siksi sillä on ehkäisevä vaikutus. Tästä huolimatta on ollut tapauksia, joissa transmies on tullut raskaaksi keskeyttämällä hormonihoidon tai sen aikana. Alentuneen hedelmällisyyden vuoksi hedelmättömyyshoito saattaa olla välttämätön. Osa transmiehistä päättää esimerkiksi pakastaa munasolujaan ennen sukupuolenkorjausprosessin aloittamista.
Psykologisesti raskaaksi tuleminen voi olla transmiehelle haastavaa. Raskaus yhdistetään voimakkaasti naiseuteen, mikä ei transmiesten kohdalla yleensä ole toivottavaa. Muiden näkemykset ja niihin vaikuttaminen sekä vanhemmuuden roolimallit vaikuttavat psykologiseen kestämiseen.
Berliinin filharmonia
thumb|250px|Berliinin filharmonia thumb|250px|Kamarimusiikkisali Berliinin filharmonia on konserttitalo Berliinissä. Rakennuksen suunnitteli Hans Scharoun ja se rakennettiin vuosina 1960–1963. Konserttitalo on Berliinin filharmonikkojen kotisali ja vanhan Berliinin konserttitalon ohella kaupungin tärkein konserttitalo. Salin hyvän akustiikan vuoksi sen sisätilojen arkkitehtuuria on kopioitu moniin muihin konserttitaloihin. Filharmonia sijaitsee Tiergartenin kaupunginosassa samannimisen puiston eteläpuolella lähellä entisen Berliinin muurin paikkaa sen länsipuolella ja on osa Kulturforumin kokonaisuutta.
Raskaus transsukupuolisilla
Transmiehillä
Raskaana olevat ja synnyttävät transmiehet ja transtaustaiset miehet saavat toisinaan mediahuomiota. Tällaisia ovat muun muassa ensimmäiseksi synnyttäneeksi mieheksi uutisoitu Thomas Beatie ja Suomen ensimmäinen kaksi lasta synnyttänyt transmies Aleksi.
Berliinin filharmonia
Alkuperäisen filharmonian (Großer Saal eli suuri sali) viereen rakennettiin vuosina 1984–1987 pienempi kamarimusiikkisali (Kammermusiksaal), jonka suunnitteli Hans Scharounin apulainen Edgar Wisniewski Scharounin jo 1960-luvulla tekemien hahmotelmien pohjalta. Suuressa salissa on 2 440 paikkaa ja kamarimusiikkisalissa 1 180 paikkaa.
Raskaus transsukupuolisilla
Transnaisilla
Transnaisen tuleminen raskaaksi ei ole tällä hetkellä mahdollista, koska transnaisilla ei ole kohtua tai munasarjoja. Transnaisten mahdollisuutta tulla raskaaksi on yritetty selvittää lääketieteellisessä tutkimuksessa. Eräs teoreettinen mahdollisuus on kohdunsiirron tekeminen. Kohdunsiirtoon tiedetään liittyvän joitakin anatomisia ja hormonaalisia ongelmia kohdunsiirtoon yleisesti liittyvien riskien lisäksi.
Erja Ervonen
Erja Annikki Ervonen (s. 8. lokakuuta 1963 Toholampi) on aktiiviuransa lopettanut suomalainen kestävyysjuoksija. Hän edusti koko kilpailu-uransa ajan Kannuksen Uraa. Kalevan kisoista Ervonen saavutti pronssia 5 000 metrin juoksussa vuonna 1997 sekä pronssia 10 000 metrin juoksussa vuonna 1996. Lisäksi hän on ulkoradoilta saavuttanut kultaa (vuonna 1995), hopeaa (1994) ja pronssia (1992) 15 kilometrin tiejuoksussa, hopeaa (vuonna 1996) ja pronssia (1997) puolimaratonilla sekä kultaa maratonilla vuonna 1996. Sisäratojen SM-kisoista Ervonen saavutti pronssia 3 000 metrin juoksussa vuonna 1984. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 1998 jälkeen.
Joensuu (vesistö)
pienoiskuva|[[Daljoki|Daljoen joensuu satelliitista valokuvattuna.]] Joensuu eli jokisuu on virtaveden alajuoksulla se uoman kohta, jossa se joko yhtyy toiseen jokeen tai laskee järveen, tekojärveen tai mereen. Nimitys joensuu viittaa jokeen, joka suomalaisessa nimistössä on suuren virtaveden nimitys. Myös pienemmillä virtavesillä on suunsa: ojansuu ja puronsuu. Suomen kielestä puuttuu virtaveden koosta riippumaton yleisnimitys, joilla suita voitaisiin yhteisesti kutsua. Siksi tässä artikkelissa on käytetty yleisimmin käytettyä muotoa joensuu.
Karttapaikassa tuottaa haku sanalla ”joensuu” yhteensä 165 tulosta ja sanalla ”jokisuu” yhteensä 24 tulosta. Tällaiset paikannimet ovat saaneet sekundäärimerkityksen, joka on seudun asukkaille niin tuttu, ettei lisämäärettä tarvita.
Suun geomorfologia
Yleensä joki laskee järveen ja mereen niin, ettei sen joensuu muodosta mitään erityistä geomorfologista piirrettä. Kuitenkin eräissä tapauksissa tilanne muodostuu varsin erilaiseksi, jolloin niille on varattu erityiset nimet: estuaari ja suisto. center|800px|Kokemäenjoen suistoaluetta Halssista nähtynä.
Maa-aineskuorman alkuperä
Virtaveden virtausnopeudet vaihtelevat sen uomaverkostossa sen mukaan, kuinka jyrkkä, leveä tai syvä uoma on. Virtaus irrottaa valuma-alueensa maaperästä ja uomasta maa-aineksia, joita veden virtaus vetää mukanaan tai kuljettaa vesimassassaan kohti alajuoksua. Hitaanveden osuuksilla, tai kaudella, maa-ainesta laskeutuu uoman pohjalle sedimentiksi ja nopean veden osuuksilla, tai kaudella, sedimenttiä kuluu irti ja se joutuu veden kuljettamaksi. Koska virtaamat hidastuvat virtaveden laskiessa vakaveteen, joka on yleensä järvi tai meri, pyrkii veden kuljettama maa-aines laskeutumaan sinne. Sellaisilla merenrannikoilla, joilla vallitsee voimakas rannansuuntainen merivirta, kulkeutuu sedimenttikuorma merelle eikä kasaannu rannalle joensuun eteen. Kun poiskuljettava virta puuttuu, jäävät joen kuljettamat sedimentit joen suulle.
Kallatis
Kallatis (, myös Kalatis,, Kallatia, , Kallantia, ; ) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Pontisessa Traakiassa nykyisen Romanian alueella. Se sijaitsi nykyisen Mangalian kaupungin paikalla.
Kallatis oli alun perin doorilainen kreikkalainen siirtokunta, josta tuli myöhemmin osa Makedonian valtakuntaa ja sitten Rooman valtakuntaa. Välillä se oli seudun barbaariheimojen vallassa.
Joensuu (vesistö)
Suisto eli delta
Merenrannalla suistoalueen muodostumiseen vaikuttaa joen virtaus, vuorovesi, merivirtaukset ja aallokko. Myös järviin voi muodostua suistoja. Nämä ovat merenrannikon suistoja kaltevampia, sillä joen makea vesi sekoittuu heti järven veteen eikä esimerkiksi vuorovettä ole lainkaan.
Kallatis
Maantiede
Kallatis sijaitsi Traakiassa Pontoksen eli Mustanmeren länsirannalla noin 43 kilometriä etelään nykyisestä Constanţasta. Samalla rannikolla kaupungista pohjoiseen sijaitsivat Tomis, joka sijaitsi nykyisen Constanţan paikalla, sekä Istros, ja etelään Dionysopolis, Odessos ja Mesembria.
Kallatiin kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen suurikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu yli 500 neliökilometriä. Kaupungin ympäristö oli hedelmällistä aluetta, jossa viljeltiin paljon viljaa.
Joensuu (vesistö)
Estuaari
pienoiskuva|[[Rio de la Platan estuaari Argentiinassa Buenos Airesissa. Se on lietteen ruskeaksi värjäämä.]] Etenkin sellaisilla merenrannikoilla, jotka ovat vajoamisrannikoita, esiintyy joensuulla syviä lahtia tai estuaareja (suulahti). Suomessa kaikki merenrannikot ovat toistaiseksi kohoamisrannikoita, joten täällä ovat joensuut toisenlaisia. Esimerkiksi jääkaudella oli merenpinta jopa 120 metriä alemmalla kuin nykyään. Joensuut kuluttivat tuolloin itselleen syvät jokilaaksot merenrannikon tuntumaan. Kun meren vedenpinta jääkauden jälkeen kohosi nopeasti, jäi joensuusta jäljelle syvä lahti, joka ei ole vielä ehtinyt täyttyä sedimenteistä.
Kallatis
Historia
pienoiskuva|vasen|Kallatiin raunioita.
Joensuu (vesistö)
Estuaari
Rio de la Plata ei ole varsinaisesti joki tai merenlahti, vaan valtava suppilomainen suistoalue, jota ruokkivat Uruguayjoki ja Paranájoki. Se on yli 35 000 neliökilometrin suuruinen ja 219 kilometriä leveä siitä kohdasta, jossa se kohtaa Atlantin valtameren. Estuaari on vain muutaman metrin syvyinen. Suuren viidakkojoen Amazonin joensuu erilainen, sillä sen suulla on useita mangrovepuita kasvavia estuaarihaaroja. Estuaareja on esimerkiksi seuraavilla eurooppalaisilla joilla: Thames, Severn, Tajo, Loire ja Seine.