cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Taisteluni
Suomessa
Taisteluni-teoksen ensimmäinen osa tuli myyntiin kirjakauppoihin maaliskuun alussa 1941 ja sitä myytiin kymmenessä päivässä 8 000 kappaletta, mikä ylitti moninkertaisesti kustantajan ennakkoarviot. Ensimmäisen osan rajattu julkaisuoikeus oli 24 000 – 32 000 ja toisen 24 000 – 27 000 kappaletta yhdistetty laitos mukaan lukien. Suomen ja Saksan suhteiden katkeaminen syyskuussa 1944 johti siihen, että myöhemmin kirjasta ei enää otettu uusia painoksia. Suomen oloissa suuresta myynnistä huolimatta teos ei synnyttänyt mitään kansallissosialistista liikehdintää, ja Jarl Hellemannin arvion mukaan vain harva lienee jaksanut kahlata teoksen raskaan ja väsyttävän tekstin kokonaisuudessaan läpi. Kirjan arvosteli muun muassa runoilija V. A. Koskenniemi, joka kirjoitti siitä maaliskuussa 1941 laajan kritiikin sanomalehti Uuteen Suomeen. Hänen mukaansa teos ei ole pelkästään kirjallinen merkkitapaus, vaan kappale maailmanhistoriaa. Lisäksi Koskenniemi kuvaili Hitlerin ”valtavaa tahtoa” anteliaan luonnon lahjaksi.
Kiinnostus natsijohtajien teoksia ja ylipäänsä saksalaisia julkaisuja kohtaan hiipui Suomessa selvästi vuoden 1943 aikana Saksan Stalingradissa kokeman tappion jälkeen, vaikka Saksan Helsingin-lähetystö tarjosi samaan aikaan yhä innokkaammin Suomeen saksalaisten teosten käännösoikeuksia. Pian sodan jälkeen suomennos poistettiin kirjakaupoista ja kirjastoista yleisön saatavilta. Yleisissä kirjastoissa se oli ylivoimaisesti eniten poistettu kirja. Tästä huolimatta Taisteluni koristi Jarl Hellemannin mukaan monien suomalaisten sivistyskotien kirjahyllyjä vielä vuosikausia jälkeenpäin.
Toisen maailmansodan jälkeen
Toisen maailmansodan jälkeen liittoutuneiden miehityshallinto kielsi kirjan saksankielisen laitoksen myynnin Saksan alueella. Hitlerin kuoltua teoksen tekijänoikeudet katsottiin siirtyneiksi hänen muun omaisuutensa tavoin Baijerin osavaltiolle, mikä vahvistettiin baijerilaisen tuomioistuimen lokakuussa 1948 antamalla takavarikkopäätöksellä. Kirja ei ole myöhemmin ollut varsinaisesti kielletty Saksassa, mutta oikeuksienhaltijan tahdosta uusia painoksia ei julkaistu toisen maailmansodan jälkeen. Kirjan vanhojen painosten myyntiä ei ole valvottu.
Teoksen tekijänoikeussuoja raukesi vuoden 2016 alusta, jolloin Hitlerin kuolinvuodesta tuli kuluneeksi 70 vuotta. Huolestuneina siitä, että oikeuksien raukeamisen jälkeen uusnatsit voisivat julkaista teoksesta Saksassa omia laitoksiaan, useat saksalaiset historiantutkijat halusivat saada sitä ennen julkaistua virallisen, tieteellisin ja kriittisin selityksin varustetun version. Länsi-Saksan presidentti Theodor Heuss oli jo 1950-luvulla toivonut kommentoidun laitoksen julkaisemista.
Baijerin osavaltio antoi Münchenissä toimivalle Lähihistorian instituutille (Institut für Zeitgeschichte, IfZ) luvan julkaista Taisteluni-kirjasta uusi, 4 000 kappaleen rajoitettu painos tutkimus- ja opetuskäyttöön. Yli 3 700 tutkijoiden laatimaa huomautusta sisältävä versio on lähes 2 000 -sivuisena yli kaksi kertaa paksumpi kuin alkuperäinen. Kommentoidun laitoksen toimituskuntaa johti historiantutkija Christian Hartmann. Baijerin osavaltion piti alun perin myös rahoittaa julkaisua, mutta se vetäytyi hankkeesta vuoden 2013 lopussa aiheen kiistanalaisuuden vuoksi. Alkuperäistekstin kommentoinnin ohessa kriittinen versio sisältää runsaasti uutta tutkimusta Hitlerin käyttämistä lähteistä ja hänen esittämiensä väitteiden todenperäisyydestä. Kirja ilmestyi tammikuun 2016 alussa ja ensimmäinen painos myytiin loppuun viikossa, joten kappalemäärää jouduttiin lisäämään toisesta painoksesta alkaen.
Jo vuonna 2014 Saksan ja sen osavaltioiden oikeusministerit sopivat, että ilman selityksiä olevien mahdollisten kilpailevien uusintapainosten julkaisu Saksassa tullaan estämään kiihotusta koskevan lain perusteella.
Jatko-osa
Hitler saneli kesällä 1928 Max Amannille Mein Kampfin ”jatko-osan”, jota ei julkaistu hänen elinaikanaan. Se tunnetaan nimellä Zweites Buch eli ”Toinen kirja”. Siinä Hitler tarkensi näkemyksiään muun muassa maailmanpolitiikasta.
Kaarnijärvi
Kaarnijärvi on Varsinais-Suomessa Laitilassa oleva järvi, joka kuuluu Sirppujoen vesistön Pitkäjärven−Lukujärven valuma-alueeseen.
Maantiede
Järven pinta-ala on 55 hehtaaria ja se on 1,5 kilometriä pitkä ja 900 metriä leveä. Siihen laskee kuusi metsäojaa, joista yksi on Kullerjärven ja Mustajärven yhteinen laskuoja ja toinen Kärkölänjärven, Vähä-Potkion, Iso-Potkion ja umpeen kasvaneiden Särkijärven ja Valijärven yhteinen laskuoja. Järven luusua sijaitsee järven etelärannalla, josta saa alkunsa 100 metriä pitkä Kokonoja Lukujärveen.
Järvellä on 5,8 kilometriä rantaviivaa ja sen ranta on pääosin peltomaata suota moreenipohjaista metsämaastoa. Saaria on kuusi, joista suurin on pinta-alaltaan yli hehtaarin, pienemmät saaret yli aarin kokoiset. Saarten yhteinen pinta-ala on 1,8 hehtaaria ja yhteinen rantaviiva 1,1 kilometriä. Rannoille on rakennettu loma-asuntoja (29 kpl) ja yksi kiinteä asunto, joille johtaa tiet Laitilasta tai Pyhärannasta.
Luonnontila
Järvialuetta kuormittavat mökkiasutuksen lisäksi maa- ja metsätalouden hajakuormitukset. Maa- ja metsätalouden osuus on näistä kuormituksista suurin. Kaarnijärvi on kirkasvetinen ja erittäin humuspitoinen. Kesällä sen happitilanne on vedessä hyvä, mutta talvella jääkannen alla syntyy toisinaan happikatoa (yleensä 47% pitoisuus). Veden happamuusarvo eli pH-arvo talvisin 5,3−5,8 ja kesäisin 5.9−7,1. Puskurikyky happamuutta vastaan on välillä hyvä ja joskus huonokin. Vesi on talvisin sameampaa kuin kesällä. Fosforia on keskimmäärin 17 μg/l (mikrogrammaa litrassa vettä) ja typpeä kesäaikaan keskimäärin 550 μg/l ja talvella 1500 μg/l. Klorofylliarvot ovat olleet 3,1 μg/l ja ne vastaavat lievästi rehevöityneen järven arvoja. Yleiseltä käyttökelpoisuudeltaan ja laadultaan järven vesi on hyvää. Bakteeritutkimukset antavat puhtaita arvoja. Kahteen järven saareen on kaavailtu suojelualueet.
Historia
Vuosina 1787−1788 rakennettiin Taminanojaan leveä pato, joka nosti Lukujärven vedenpintaa noin 1,5 metriä korkeammalle. Koska Lukujärven viereisten järvien vedenpinta on lähes samalla tasolla ja niiden väliset kannakset matalia, tulvi Lukujärven vedet Kaarnijärveen ja muihin lähijärviin yhdistäen ne suuremmaksi vesialtaaksi. Tällä haluttiin varmistaa Männäisten ruukin vedensaanti vesivoimalalleen. Uuden laskuojan todennäköinen reitti on kulkenut Särkijärven ja Lamminjärven kautta Hankeranjärveen, josta ne virtasivat Sirppujokea myöten Männäisiin. Hankkeen vastustajat purkivat padon vuonna 1817 eikä sitä enää rakennettu uudelleen. Järven vedenkorkeutta ei tällä hetkellä säännöstellä.
Boda
Boda tarkoittaa seuraavia asioita:
Ilkka Heilä
Ilkka Heilä (s. 1956 Tammisaari) on suomalainen sarjakuvapiirtäjä, joka piirtää B. Virtanen -sarjakuvaa.
Heilän sarjakuvia ilmestyi jo 1970-luvun alussa Sarjis-lehdessä. Työskentely postissa kuitenkin syrjäytti taiteellisten taipumusten ammatillisen toteuttamisen lähes kahdeksi vuosikymmeneksi, kunnes hän kehitti B. Virtanen -sarjansa Bulls-syndikaatin ja sanomalehti Uuden Suomen järjestämään sarjakuvakilpailuun vuonna 1989. Tämän sarjan ansiosta Heilä kykeni lopulta 1990-luvulla siirtymään täysipäiväiseksi sarjakuvataiteilijaksi. Heilä sai Puolen kilon Kritiikin punnuksen vuonna 1994 ja hänet kruunattiin Vuoden tärkeäksi kaarinalaiseksi vuonna 2001. Suomen sarjakuvaseuran Puupäähatun Heilä sai vuonna 2006.
Jet Set Radio
Jet Set Radio (, tunnetaan Pohjois-Amerikassa nimellä Jet Grind Radio) on Smilebitin kehittämä ja Segan julkaisema toimintapeli. Peli on julkaistu alun perin Sega Dreamcastille vuonna. Peli julkaistiin syksyllä 2012 uudelleen HD-versiona useille eri alustoille.
Peli on yksi ensimmäisistä cel shading -varjostusta käyttävistä peleistä.
Pelaaminen
Jet Set Radiossa pelataan The GGs -nimisen ryhmän jäsenenä. Ryhmä yrittää saada fiktiivisen Tokyo-ton kaupungin haltuunsa ja joutuu hankaluuksiin poliisin ja vihollisjengien kanssa. Pelissä pelaaja liikkuu rullaluistimilla ja hänen tehtävänsä on yleensä korvata vihollisjengien graffitit omillaan.
Kehitys
Peli tunnetaan ensimmäisenä cel-shading -tekniikkaa käyttävistä videopeleistä. Pelin taiteellinen ohjaaja Ryūta Ueda etsi keinoa graffititaitelijoiden, rullalautailijoiden, j-popin ja hip-hopin energian esittämiseen ja esitti konseptinsa pelin ohjaajalle Masayoshi Kikuchille. Pelissä on musta reunus pelaajan hahmon ympärillä: tällä on tarkoitus erottaa pelaaja jalankulkijoista sekä korostaa pelimaailmaa. Tyyli kiinnosti pelikehittäjiä koska grafiikat pysyisivät ajattomina kun laitteisto kehittyy.
Ääniraita
Pelin ääniraita:
Nokirastas
Nokirastas (Turdus flavipes) on Etelä-Amerikassa tavattava rastaisiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö
thumb|left|250px|Naaras Kooltaan nokirastas on noin 22 cm. Koiraan pää, siivet ja rinta ovat väritykseltään mustat. Selän, perän ja vatsan väritys vaihtelee alalajeittain. Eräillä alalajeilla ne ovat mustat, toisilla tumman harmaat. Jalat ovat koiraalla keltaiset ja nokka harmaa. Silmien ympärillä on sekä koiraalla että naaralla kapea keltainen rengas. Nokirastasnaaras on väritykseltään pääosin ruskea. Vatsa on selkää ja päätä vaaleampi. Silmän tumma iiris erottaa lajin kiiltonokirastaasta (Turdus leucops).
Ajax København
Ajax København on tanskalainen käsipalloseura, jonka kotiareena sijaitsee Kööpenhaminassa. Seura perustettiin vuonna 1934 nimellä IF Ajax, ja se on voittanut aikojen saatossa yhdeksän Tanskan mestaruutta, tuoreimman vuonna 1964. Ajaxin naisten joukkue pelaa kaudella 2020-21 naisten käsipallon korkeimmalla sarjatasolla, Bambusa Kvindeligaenissa.
Nokirastas
Levinneisyys ja elinympäristö
Nokirastaan levinneisyys Etelä-Amerikassa on laikuttainen. Lajia tavataan Kolumbian koillisosista, läntisestä ja eteläisestä Venezuelasta, Guyanasta, Brasiliasta Roraiman osavaltiosta sekä Bahian osavaltiosta etelään Rio Grande do Sulin ja Paraiban osavaltioihin sekä Argentiinan koillisosiin. Nokirastas elää lisäksi Trinidad ja Tobagossa. Lajin elinympäristöä ovat metsät sekä niiden reunamaat sekä kahviplantaasit. Lajin elinympäristöt sijaitsevat yleensä 500–1 500 metrin korkeudella meren pinnasta.
Elintavat
Nokirastaat liikkuvat yleensä yksin tai pareittain. Ne oleskelevat pensaissa ja puiden lehvästön ala- ja keskikerroksissa. Lintu on melko arka ja suhteellisen vaikea nähdä luonnossa.
Nokirastaan pesimäkausi kestää toukokuusta heinäkuulle. Pesä sijaitsee kivikossa tai törmässä. Se rakennetaan sammalista ja mudasta. Naaras munii kaksi vaalean sinistä tai vihertävää punaruskeapilkullista munaa.
Isänmaa (romaani)
Isänmaa on vuonna 1893 ilmestynyt Arvid Järnefeltin merkkiteos, joka kuvaa kansallishengen heräämistä Suomessa (Isänmaa. 1893/1965). Romaani on kuin läpileikkaus Suomesta 1880-luvun aatemurroksessa. Vaikka Isänmaa edustaakin realistista tyylisuuntaa, maltillisuus ja hillitty tyyli ovat sille ominaisia piirteitä. Tolstoislaisuudella ja Järnefeltin omilla sisäisillä taisteluilla on ollut suuri vaikutus kirjan sisältöön ja tyyliin.
Juoni
Vuorelan isännän kuolema saa Heikin palaamaan Honkavaaraan hoitamaan paperiasioita. Maalla Heikki saa huomata lapsuudenystävänsä Liisan menneen naimisiin Vuorelan uuden isännän, Juhon, kanssa. Paluu kotiseudulle herättää Heikissä ristiriitaisia ajatuksia ja lopulta hän päättää palata Helsinkiin.
Teemat ja tulkinta
Järnefelt oli ensimmäisiä suomenkielisiä kirjailijoita, joka kuvasi läheltä sivistyneistöä, säätyä, josta Järnefelt itse halusi sanoutua irti. Hänen tuotannossaan yläluokan ja sivistyneistön kuvauksella on keskeinen rakenteellis-temaattinen tehtävä, kuten esimerkiksi juuri Isänmaassa yläluokan edustajat näyttäytyvät tavallaan jonkinlaisena turhana joukkona Vuorelan maalaismaisemaa vasten. Teoksessa rakkaus johdattelee henkilöhahmojen elämänkohtaloita ja jopa ratkaisee niitä.
Oleellisena teemana esiin nousee isänmaallisuus, mutta merkittäviä teemoja ovat myös vallantahto, nuoren miehen yksinäisyys sekä uuden ja vanhan kohtaaminen. Isänmaalliset suomalaiset tekevät teoksessa kaikkensa kohotakseen yhteiskunnallisessa arvoasteikossa korkeammalle. Tämä näkyy Heikin opiskelutahdissa ja ponnekkuudessa.
Tarinassa Heikki kohtaa ongelmia rakkaudessa ja lopulta kyseenalaistaa kykynsä ylipäätään rakastaa. Tähän vaikuttaa hänen sisäinen kamppailunsa aatteelleen tekemänsä lupauksen kanssa. Teoksesta nousee esiin siis identiteetin muodostuminen muuttuvassa yhteiskunnassa. Modernisoituva yhteiskunta vaatii yksilöltä sekä sosiaalisia että psyykkisiä muutoksia, ja teoksen henkilöiden on löydettävä edes väliaikainen identiteetti muutoksen keskellä. Heikin ajatukset ovat ristiriidassa ympäristön kanssa, mistä johtuen hän kokee itsensä yksinäiseksi.
Vastaanotto ja kritiikki
Isänmaan julkaisuvuonna 1893 Uusi Suomi -lehden arvostelija totesi teoksen olevan kuvaus ”yhden suomalaisen luonteen kehityksestä, nuoruuden haaveksivaisen innostuksen asteelta siihen selvyyteen itsestään ja elämäntyön ehdoista, josta oikea miehen työ alkaa”. Arvostelijan mukaan teos ”ansaitsee todella monesta syystä vakavankin lukijan huomiota”, sillä se on ”ensimmäinen romaani, joka suorastaan koskettelee sitä yhteiskunnallista taistelua, jota suomalaisuuden on täytynyt vuosikymmenien kestää murtaakseen historiallisten olojen rakentamat esteet”. Vuonna 1896 teos sai osakseen myös kielteistä arvostelua, eikä sitä sen ”epäkristillisen sisällön” ansiosta otettu Kesälahden kunnan lainakirjastoon.
Survive Style 5+
Survive Style 5+ on japanilainen Gen Sekiguchin ohjaama vuonna 2004 ensi-iltansa saanut elokuva. Pääosissa ovat Tadanobu Asano, Reika Hashimoto, Kyôko Koizumi, Vinnie Jones ja Ittoku Kishibe.
Juoni
Elokuva kertoo monta erilaista tarinaa, muun muassa miehestä (Tadanobu Asano), joka yrittää jatkuvasti saada vaimonsa (Reika Hashimoto) pysymään kuolleena; mainostoimiston naisesta (Kyôko Koizumi), joka keksii mitä kummallisimpia mainoksia; brittiläisestä miehestä (Vinnie Jones), joka haluaa tietää ihmisten tehtävän elämässä; ja epäonnisesta perheenisästä (Ittoku Kishibe), jonka mieli muuttuu pysyvästi tämän hypnotisoineen miehen kuoltua. Elokuvan loppua kohden nämä tarinat yhdistyvät.
Sara Hildén
Sara työskenteli eri vaateliikkeissä 1920-luvulta alkaen Tampereella, kunnes perusti oman muotiliikkeen 1950-luvulla. Vähitellen vaateliikkeitä oli useita Tampereella ja myös Lahdessa. Liikkeiden niminä oli muun muassa Muotitalo Hildén ja Muoditar.
Sara Hildénin äiti oli Ida Maria Kadell, torpparintytär Lempäälästä, isän henkilöllisyydestä ei ole tietoa. Äiti Ida meni vuonna 1909 naimisiin Kalle Kustaa Hildénin kanssa ja Saran sukunimi vaihtui Hildéniksi. Sukunimi kirjoitetaan välillä aksentilla, välillä ilman.
Sara Hildén avioitui taidemaalari Erik Enrothin kanssa vuonna 1949; avioliitto päättyi eroon vuonna 1963.
Pia Andell on ohjannut vuonna 2013 Hildénin elämästä kertovan dokumenttielokuvan Mesenaatti.
Säätiö
Sara Hildénin säätiön taidekokoelma sai alkunsa vuonna 1962. Tuolloin rouva Hildén lahjoitti omistamansa taideteokset säätiölle, joka nimettiin hänen mukaansa. Kokoelman ytimen muodostavat Erik Enrothin varhaiskauden maalaukset vuosilta 1945–1963.
Sara Hildénin säätiön kokoelma koostuu suomalaisista ja ulkomaisista maalauksista, veistoksista, piirustuksista ja grafiikasta, ja se on yksi Suomen laajimmista ja merkittävimmistä modernin taiteen kokoelmista. Säätiö huolehtii edelleen kokoelman kartuttamisesta ja tallettaa hankintansa Sara Hildénin taidemuseoon. Vuoden 2011 lopussa kokoelmaan kuuluu noin 4 600 teosta sekä testamenttilahjoituksena vastaanotettu graafikko Pentti Kaskipuron taidekokoelma. Kokoelmaa kartutetaan vuosittaisin teoshankinnoin.
Huomionosoitukset
thumb|right|Sara Hildénin hauta [[Kalevankankaan hautausmaalla kesällä 2008. Hautakiveen on kaiverrettu Auguste Renoirin mietelause ”Kun taide tulee tarpeettomaksi, on loppu alkanut”. ]]
Islanninkielinen Wikipedia
thumb|Islanninkielisen Wikipedian logo
Sojuz T-12
Sojuz T-12 oli Neuvostoliiton miehitetty avaruuslento Saljut 7 -avaruusasemalle. Alus laukaistiin Baikonurista 17. heinäkuuta 1984 ja palasi maahan 29. heinäkuuta 1984.
Islanninkielinen Wikipedia
Islanninkielinen Wikipedia on Wikipedian islanninkielinen versio. Se perustettiin 5. joulukuuta 2003. 13. huhtikuuta 2007 siellä oli 14 479 artikkelia ja 2. heinäkuuta 2013 35 986 artikkelia. 10. syyskuuta 2016 siellä oli yli 41 000 artikkelia.
Poliittinen teologia
Poliittinen teologia on poliittisen filosofian ja teologian haara, joka tarkastelee uskonnon suhtautumista poliittisiin, yhteiskunnallisiin, taloudellisiin ja kulttuurillisiin asioihin. Termi on etenkin länsimaisten teologien käytössä. Islamin politisointia kutsutaan islamismiksi.
Saksalainen Carl Schmitt 1920-luvulla oli ensimmäinen, joka käytti termiä poliittinen teologia. Hänen mukaansa nykyaikainen sekulaari politiikka on alun perin ollut uskonnollista, ja hän halusi tuoda teologian takaisin mukaan politiikkaan.
Somersetinsaari
pienoiskuva|Fort Rossin sijainti Somersetinsaarella pienoiskuva|Satellitekuva Somersetinsaaresta Somersetinsaari on saari pohjoisessa Kanadassa. Se kuuluu Kanadan arktisten saarten ryhmään. Bellotinsalmi erottaa sen Kanadan mantereen Boothian niemimaasta. Saaren pinta-ala on 24 786 km², ja se on 45. suurin saari maailmassa ja 12. suurin Kanadassa. Saaren korkein kohta on nimeämätön huippu saaren keskiosassa (73.23333°N, -94.68333°W), joka kohoaa 489 m merenpinnasta. Saarella ei ole pysyvää asutusta.
Ensimmäiset merkit ihmisasutuksesta alueella ovat noin 1000-luvulta, jolloin saarella asuivat Thulen kulttuurin kansat. Heidän ajaltaan alueelta on löydetty valaanluita, tunneleita ja kivirakennelmien raunioita.
Vuonna 1937 Hudson's Bay Company perusti saaren kaakkoispuolelle Fort Ross -tukikohdan ja kauppapaikan. Toiminta jatkui vain yhdentoista vuoden ajan, minkä jälkeen yhtiö päätti sulkea toimipaikan vaikeiden kulkuyhteyksien vuoksi; toisinaan jäämassat sulkivat kulkuyhteydet jopa pariksi vuodeksi kerrallaan. Paikalliset Taloyoakin kylän Inuitit käyttävät entistä kaupparakennusta ja johtajan asuntoa edelleen tundrakaribun metsästysmatkoillaan.
Saaren vanhat rauniot, runsas villieläimistö ja helppo kulkuyhteys Resoluten kylästä ovat tehneet saaresta suositun turistikohteen.
Granåsen
Granåsen on kahdeksan muovitetun hyppyrimäen muodostama mäkihyppystadion Trondheimissa Norjassa.
Historia
pienoiskuva|Granåsenin vanha K64-mäki elokuussa 2010, oikealla näkyy puretun K78-mäen vauhtimäkeä ja alastulorinnettä. Ensimmäinen hyppyrimäki Trondheimiin rakennettiin vuonna 1899 Gråkallen-vuoren rinteelle. Vuonna 1940 avattiin ensimmäiset Granåsen-hyppyrimäet, suurempi oli aikanaan normaalimäki. Avajaiskilpailun normaalimäessä voitti Birger Ruud.
Ensimmäinen remontointi tapahtui vuonna 1952, jolloin pien- ja normaalimäki valmisteltiin vuoden 1953 Norjan mestaruuskilpailuja varten. Valmistelujen yhteydessä normaalimäki valaistiin. Suurmäki rakennettiin vuosina 1959–1960, johon myös rakennettiin valaistus.
Vuoden 1970 Norjan mestaruuskilpailuja varten rakennettiin normaalimäkeen katsomo, valaistus uusittiin ja rakennettiin Norjan ensimmäinen sähköinen tulostaulu. Vuonna 1977 normaalimäkeä remontoitiin ja remontissa K-piste siirrettiin 64 metriin ja alastulorinteeseen asennettiin muovitus.
Vuonna 1980 entinen suurmäki remontoitiin vastaamaan FIS:n vaatimuksia. Remontin jälkeen K-piste oli 78 metrissä. Myös pienmäkeä remontoitiin, remontin yhteydessä rakennettiin valaistus ja K-piste asetettiin 38 metriin. Vuonna 1983 rakennettiin hiihtohissi entiseen suurmäkeen vuoden 1984 nuorten maailmanmestaruuskilpailuja varten.
Vuonna 1987 K38-mäen alastulorinteeseen asennettiin muovitus. Vuonna 1988 vanhan suurmäen FIS-sertifikaatti umpeutui ja vuonna 1990 se hylättiin, kun uudet suur- ja normaalimäet valmistuivat.
Vuonna 1990 rakennettiin uudet muovitetut suur- ja normaalimäet hieman oikealla vanhoista Granåsen Rekruttsenterin mäistä vuoden 1997 maailmanmestaruuskilpailuja varten. Hyppyrimäkien K-pisteet sijaitsivat 120 metrissä ja 90 metrissä. Vuonna 2008 niitä remontoitiin ja remontissa alastulorinteet muotoiltiin uudelleen ja niihin vaihdettiin muovitus. Remontissa normaalimäen HS-piste siirrettiin 99 metristä 105 metriin, ja suurmäen K-piste siirrettiin 120 metristä 123 metriin ja HS-piste siirrettiin 131 metristä 140 metriin, vuonna 2013 K-piste siirrettiin 124 metriin. Tammikuussa 2019 suurmäen HS-piste siirrettiin 140 metristä 138 metriin.
Vuonna 2009 aloitettiin suunnittelemaan Granåsen Rekruttsenterin laajentamista ja kesällä 2010 alkoi rakennustyöprojekti uusien K28-, K16-, K10- ja K3-luonnonmäkien rakentamiseksi. Myös vanha normaalimäki remontoitiin ja K-piste siirrettiin 64 metristä 60 metriin ja HS-pisteeksi asetettiin 65 metriä, sekä umpeenkasvanut K78-mäki purettiin. Jo talvella 2011 uusia mäkiä käytettiin harjoitustoiminnassa. Kesällä 2011 uusittiin hiihtohissi ja K28-, K16- ja K10-mäkien alastulorinteet muovitettiin. Kesällä 2012 myös K60-mäen alastulorinteeseen asennettiin muovitus, ja kesällä 2017 HS-piste siirrettiin 68 metriin. Vuosina 2017–2018 myös pienmäki peruskorjattiin, K-piste siirrettiin 38 metristä 40 metriin ja muun muassa alastulorinteen muovitus uusittiin.
Arvokilpailuvoittajat
Vuoden 1984 nuorten MM-kilpailuissa mäkihyppykilpailun voitti tšekkoslovakialainen Martin Švagerko.
Vuoden 1997 MM-kilpailuissa normaalimäen kilpailun voitti Janne Ahonen, suurmäen kilpailun voitti japanilainen Masahiko Harada ja joukkuekilpailun voitti Suomi joukkueella Ari-Pekka Nikkola, Jani Soininen, Mika Laitinen ja Janne Ahonen.
Granåsen W-123
Granåsen W-123 valmistui vuonna 1990 vuoden 1997 maailmanmestaruuskilpailuja varten. Vuodesta 1991 lähtien siitä on hypätty maailmancupia vuosittain lukuun ottamatta muutamaa poikkeusta. Viimeisin uudistus mäessä tehtiin vuonna 2008, kun K-piste siirrettiin 120 metristä 123 metriin ja HS-piste siirrettiin 131 metristä 140 metriin alastulorinteen montun syventämisen myötä. Vuonna 2013 K-piste siirrettiin 124 metriin.
Mäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Virallisen mäkiennätyksen 146,0 metriä on hypännyt puolalainen Kamil Stoch 15. maaliskuuta 2018.
Mäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten mäkiennätyksen 137,5 metriä on hypännyt saksalainen Juliane Seyfarth 14. maaliskuuta 2019.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Virallinen kesämäkiennätys on japanilaisen Kazuyoshi Funakin 17. elokuuta 1997 hyppäämä 132,5 metriä. Epävirallinen kesämäkiennätys on kuitenkin 146,0 metriä, jonka on hypännyt 17. syyskuuta 2017 slovenialainen Tilen Bartol.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten kesämäkiennätyksen 132,5 metriä on hypännyt norjalainen Anette Sagen 16. lokakuuta 2011.
Mäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten mäkiennätys on japanilaisen Sara Takanashin 15. maaliskuuta 2013 hyppäämä 105,0 metriä.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Kesämäkiennätys on norjalaisen Daniel-André Tanden 10. lokakuuta 2015 hyppäämä 107,5 metriä.
Kesämäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten kesämäkiennätyksen 105,5 metriä on hypänyt japanilainen Sara Takanashi 28. syyskuuta 2014.
Mäkiennätyksen kehittyminen
Mäkiennätyksen 79,5 metriä ovat hypänneet jugoslavialainen Janez Stirn ja tšekkoslovakialainen Martin Švagerko 3. maaliskuuta 1984.
Mäkiennätyksen kehittyminen (miehet)
Mäkiennätyksen 72,0 metriä on hypännyt norjalainen Lars Andreas Slåttsveen 20. tammikuuta 2007.
Mäkiennätyksen kehittyminen (naiset)
Naisten mäkiennätyksen 65,0 metriä on hypännyt norjalainen Thea Minyan Bjørseth 14. maaliskuuta 2018.
Heli Pirhonen
Heli Pirhonen (s. 1974 Kitee) on vuoden 1995 Miss Suomi. Missivuoden jälkeen Pirhonen opiskeli Tampereen ammattikorkeakoulussa tradenomiksi.
Pirhosen tiedot kilpailun aikaan: 21-vuotias, pituus 175 senttimetriä, paino 57 kilogrammaa, mitat 91-63-92. Lukiossa hän oli Miss Suomi 1994 Henna Meriläisen koulukaveri. Hänen perintöprinsessoikseen vuonna 1995 valittiin Miia Puoskari, Carmen Mäkinen (luopui kruunustaan) sekä Susanne Tasa (edellisen tilalle).
Pirhonen on voittanut tractor pullingissa SM-hopeaa ja pronssia.
Pirhosen ensimmäinen kihlattu Jani Tähkä kuoli vuonna 2002 ja Pirhonen tapasi vuonna 2011 Jesse-nimisen miehen, jonka kanssa hän kihlautui, muutti avoliittoon vuonna 2013 ja sai esikoispojan vuonna 2014.
Turbofolk
Turbofolk oli hajoavassa Jugoslaviassa syntynyt musiikkigenre, joka oli kansanmusiikin ja popmusiikin sulautuma. Turbofolk yhdisti perinteen ja uuden ajan. Sitä kuunneltiin eniten 1990-luvun alun Serbiassa, Bosnia ja Hertsegovinassa ja Montenegrossa, sekä myös muualla entisessä Jugoslaviassa, Kroatiassa ja Makedoniassa. Turbofolk levisi myös Bulgariaan, Turkkiin ja Kreikkaan nimillä chalga, Arabesk ja Laïka. Turbofolk syntyi alkujaan noin 1988, unohdettiin pian ja palasi 1993.
Turbofolk tuli kuuluisaksi vuoden 1994 kappaleella "200 na sat" (200 tunnissa), jonka esitti Ivan Gavrilović. Kappale oli tunnetun 2 Unlimitedin eurodance-hitin No Limits cover-versio. Myöhemmin samasta kappaleesta eräs kroaattiryhmä teki oman coverinsa, nimellä Nema ograničenja, jossa vokaaleissa toistettiin termiä turbofolk. Turbofolk-laulajiin ilmestyi pian vähäpukeisia tyttöjä, mm. Ceca, Mira Škorić, Dragana Mirković ja Snežana Babić Sneki.
Serbiassa turbofolkia levittivät mm. televisioasemat Pink-TV ja Palma, jotka esittivät turbofolk-videoita.
Turbofolk herättää edelleen 1990-luvun Slobodan Miloševićin hallitseman Jugoslavian muistoja. Yksi kuuluisimmista serbialaisista sotapäälliköistä, Arkan oli naimisissa laulaja Cecan kanssa.
Pentti Kerola
Henkilötiedot ja opinnot
Kerola syntyi Kemissä 1935. Hänen vanhempansa olivat opetusneuvos Veikko Kerola ja kansakoulunopettaja Elna Miettunen. Ylioppilaaksi Kerola valmistui Oulun lyseosta vuonna 1953 ja Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1958 ja filosofian lisensiaatiksi 1965.
Ammatillinen ja muu toiminta
Kerola toimi ensin Munkkiniemen yhteiskoulun matematiikan nuorempana lehtorina 1958–1959 ja samaan aikaan Teknillisen korkeakoulun luennoijana ja assistenttina, sitten IBM Oy:ssä matemaatikkona ja systeemisuunnittelijana 1960–1963 ja tietotekniikan markkinointipäällikkönä 1964–1965. Enso-Gutzeit Oy:n tietojenkäsittelypäällikkö hän oli 1966–1969. Teknillisessä korkeakoulussa hän toimi ensin virkaatekevänä ja sitten vakinaisena apulaisprofessorina 1969–1973. Oulun yliopiston tietojenkäsittelytieteen professorina hän toimi 1973–1998 ja sen jälkeen emeritusprofessorina. Professorin uransa aikana hän oli Tietotehdas Oy:n tutkimusjohtaja 1987–1988 ja vierailevana professorina Michiganin yliopistossa 1979, Floridan kansainvälisessä yliopistossa 1980 ja 1986 sekä Uumajan yliopistossa 1994.
Oulun yliopistossa Kerola ja Juhani Iivari olivat ensimmäiset tietojenkäsittelytieteen professorit. Kerola suunnitteli ja toteutti enimmäistä kertaa tietojenkäsittelyopin laudatur-tason opetuksen ja sen jälkeiset jatko-opinnot. Koska yliopiston laskentakeskus kuului osana tietojenkäsittelyopin laitokseen, Kerola toimi pitkään myös sen esimiehenä.
Kerola laati yli 100 tutkimus- ja muuta julkaisua tietojärjestelmien, operaatiotutkimuksen ja tietojenkäsittelyn alalta. Hänen tunnetuimpia julkaisujaan lienee professori Pertti Järvisen kanssa vuonna 1975 laadittu oppikirja ”Systemointi I-II: Tietosysteemin rakentamisen ja käytön systeemiteoreettinen malli”.
Kerola oli reservin luutnantti vuodesta 1977.
Huomionosoitukset
Oulun yliopisto maalautti Kerolasta muotokuvan vuonna 1998 taiteilija Martti Mäellä. Kerola sai kauppatieteen kunniatohtorin arvon Turun kauppakorkeakoulusta vuonna 1990. IFIP Outstanding Service Award hänelle myönnettiin 1991.
Arancón
Arancón on kunta Espanjan Sorian maakunnan luoteisosassa. Sen pinta-ala on 77,76 km² ja asukasmäärä 92 (2014). Kunnan asukasluku on hiljalleen vähentynyt, eikä kunnan alueella olevat roomalaisajan monumentit vedä turisteja puoleensa. Kunnan tärkeimmät elinkeinot ovat maanviljely, karjatalous ja metsästys.
Kylät
Arancón, Tozalmoro, Omeñaca, Calderuela, Nieva de Calderuela ja Cortos
Krista Gross
Gross pelasi vuosina 2009–2013 Pohjois-Carolinan yliopiston Tar Heels -joukkueessa. Vuosina 2013–2014 hän pelasi italialaisessa Saces Dike Napolissa. Kaudella 2014–2015 Gross edusti Naisten Korisliigan Tapiolan Honkaa kaksi ottelua ennen loukkaantumistaan. Elokuussa 2015 Gross teki sopimuksen Ruotsin Damligan Udominate Basketin kanssa.
Gross debytoi Suomen koripallomaajoukkueessa toukokuussa 2011 Tanskaa vastaan.
Grossin isä Elton Gross on yhdysvaltalainen ja äiti Hannele Gross suomalainen. Isä Elton pelasi 80-luvulla neljän kauden ajan I-divisioonassa. Vuonna 2015 Krista Gross esiintyy K-ryhmän mainoksessa yhdessä Sasu Salinin kanssa.
Roy Black
thumb|right|Roy Black
Roy Black, oikealta nimeltään Gerhard Höllerich (25. tammikuuta 1943 – 9. lokakuuta 1991), oli saksalainen romanttisten balladien laulaja. Hän aloitti uransa rock and roll -muusikkona perustamalla yhtyeen Roy Black & His Cannons vuonna 1963. Yhtye sai levytyssopimuksen Polydor Recordsilta. Black omaksui taiteilijanimensä tummien hiustensa ja Roy Orbisoniin kohdistuneen ihailunsa johdosta.
Levy-yhtiö alkoi ohjata Blackia kohti soolouraa, ja hänestä tuli poplaulajana yksi maansa menestyksekkäimmistä levyttävistä artisteista. Hän myös esiintyi useissa elokuvissa ja televisio-ohjelmissa vuodesta 1967 lähtien. Black kärsi alkoholi- ja muista päihdeongelmista. Hän kuoli sydämen vajaatoimintaan, mutta myös tahallisesta yliannostuksesta esitettiin arveluja.
VLMedia
VLMedia Oy (aikaisemmin VL-Musiikki Oy ) on 1993 perustettu Vihdin Nummelassa sijaitseva yritys. Yhtiö aloitti toimintansa äänilevyjen parissa ja on laajentanut sittemmin elokuvien ja lahjakorttien liiketoiminta-alueille. VLMedia on erikoistunut moninaisten tuotteiden fyysiseen ja digitaaliseen myyntiin, markkinointiin, levitykseen ja jakeluun, niin kotimaassa kuin ulkomaillakin.
Yhtiö tekee yhteistyötä useiden suomalaisten ja kansainvälisten tuotantoyhtiöiden ja oikeuksienomistajien kanssa ja sen tunnetuimpia julkaisuja ovat muun muassa Muumilaakson tarinoita, Serranon perhe, Olipa kerran elämä, Pirunpelto, Rölli-laulut, Wanhanajan lastenlaulut, Noita Nokinenä, Kaikki huutaa Dingo sekä Mielenrauhaa-rentoutuslevyt.
Myös lahjakorttien liiketoiminta-alueella yritys operoi niin kotimaisten kuin kansainvälistenkin brändien kanssa, kuten PlayStation, Netflix, Google Play, iTunes, Finnkino ja Gift4You.
Therese Brandl
pienoiskuva|Therese Brandl Therese ”Rose” Brandl (1. helmikuuta 1902 – 22. joulukuuta 1947) oli itävaltalainen keskitysleirivartija ja SS-nainen.
Brandl oli syntynyt Staudachissa Itävallassa. Hän meni Ravensbrückin keskitysleirille maaliskuussa 1940 aloittaakseen koulutuksensa SS-Oberaufseherin Maria Mandelin alaisena. Hän yleni nopeasti Rapportaufseheriniksi. Hänen päätehtävään oli pitää nimenhuutoja ja jakaa rangaistuksia.
Maaliskuussa 1942 Brandl komennettiin yhtenä muutamista SS-naisista Auschwitzin I-leiriin vallatussa Puolassa. Hän valvoi leirin naisvankeja Rapportaufseherinina. Lokakuussa 1942 hän siirtyi vastikään avattuun Auschwitzin II-leiriin Birkenauhun. Samassa kuussa Ravensbrückistä saapui uusi Oberaufseherin nimeltään Maria Mandel ja entinen SS-Oberaufseherin Johanna Langefeld puolestaan lähti Ravensbrückiin.
Auschwitzissa Brandl kohosi arvoasteikossa Erstaufseheriniksi (ensimmäinen vartija) yhdessä Margot Dreschelin ja Irma Gresen kanssa. Kesällä 1943 hän sai mitalin hyvästä palveluksesta leirillä. Marraskuussa 1944 puna-armeijan lähestyessä hänet lähetettiin Mandelin kanssa Dachaun keskitysleirin Muhldorfin metsän alaleiriin. Siellä hänet alennettiin Aufseherinin arvoon. Hänen toiminnastaan tuolla leirillä ei tiedetä paljoa.
Brandl pakeni Muhldorfista 27. huhtikuuta 1945, muutamia viikkoja ennen Yhdysvaltain armeijan saapumista. 29. elokuuta 1945 yhdysvaltalaiset pidättivät Brandlin Baijerin vuorilla ja hänet lähetettiin vankileiriin odottamaan kuulusteluja. Marraskuussa 1947 Brandl oli yhdessä Alice Orlowskin, Luise Danzin, Maria Mandelin ja Hildegard Lächertin kanssa syytettynä Auschwitz-oikeudenkäynnissä Krakovassa. Hänet todettiin syylliseksi sotarikoksiin ja hirtettiin 22. joulukuuta 1947.
Henån
Henån on Orustin kunnan keskustaajama Länsi-Ruotsissa, Länsi-Götanmaan läänissä lähellä Göteborgia. Taajamassa oli vuoden 2010 lopussa 1 816 asukasta. Samanniminen Henån-joki virtaa taajaman alueella.
Blanco Spirituals
Levy oli ennen virallista julkaisuaan noin viikon ajan kuunneltavissa Alangon MySpace-sivulla.
Blanco Spirituals nousi viikolla 10/2008 Suomen virallisella albumilistalla suoraan sijalle 1.
Kappaleet
Kaikki albumin kappaleet ovat Alangon säveltämiä ja sanoittamia lukuun ottamatta kappaletta Äidinrakkaus, joka on sävelletty yhteistyössä Jukka Orman kanssa, sekä kappaleita 2x1=1 ja Puupää, jotka on sävelletty yhdessä Orman ja Teho Majamäen kanssa. "Seitsemän päivää" sisältää lainatun melodian Piirpauke-yhtyeen tunnetuksi tekemästä kansansävelmästä Konevitsan kirkonkellot.
Johanna Niemi
Elämä ja ura
Niemi kirjoitti ylioppilaaksi Helsingissä. Hän valmistui oikeustieteen maisteriksi Helsingin yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta 1982 ja auskultoi Rovaniemellä. Varatuomarin arvon Niemi sai vuonna 1984 ja oikeustieteen lisensiaatin 1988. Hän väitteli Helsingin yliopistossa vuonna 1995 velkajärjestelylainsäädäntöä koskevalla väitöskirjalla.
Prosessioikeuden dosentin arvon Niemi sai vuonna 1996 Helsingin yliopistossa ja 2008 Lapin yliopistolta. Vuosina 1997–1998 hän oli Fulbright-tutkijana Wisconsinin yliopistossa Madisonissa. Pykälä ry myönsi hänelle parhaan opettajan palkinnon vuonna 2000. Vuosina 1998–2004 Niemi johti kahta tutkimushanketta, joissa analysoitiin sukupuolistuneen väkivallan tulkintoja oikeuden neutraalissa kielenkäytössä.
Niemi toimi Uumajan yliopiston oikeustieteen professorina 2004–2007. Hän on jatkanut yhteistyötä ruotsalaisten juristikoulutusten kanssa. Niemi toimi vanhempana tutkijana Helsingin yliopiston Oikeuspoliittisessa tutkimuslaitoksessa (Kriminologian ja oikeuspolitiikan instituutti, nykyinen Kriminologian ja oikeuspolitiikan instituutti) 2007–2009. Hän oli Lundin yliopiston vieraileva professori vuosina 2009–2012. Niemi valittiin Helsingin yliopiston Vaasan yksikön oikeustieteen professoriksi vuonna 2010. Turun yliopiston prosessioikeuden professoriksi hän siirtyi 2014. Hän toimi tasa-arvon ja sukupuolen tutkimukseen keskittyvänä Minna Canth -akatemiaprofessorina kaudella 2015–2019. Niemi on ohjannut väitöskirjoja Helsingin ja Uumajan yliopistoissa. Vuonna 2020 hänet valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi.
Suomen liike- ja virkanaisten liitto valitsi Niemen Vuoden naiseksi 2018. Niemi oli ehdolla kevään 2019 eduskuntavaaleissa vihreiden listalla. Hän on toiminut aiemmin myös vihreiden kaupunginvaltuutettuna.
Helsingin kaupungin pääekonomisti Mikko Kiesiläinen on Niemen poika.
Karl Pakarinen
Perhe ja koulutus
Pakarisen vanhemmat olivat ajuri Petter Johan Pakarinen ja Anna Maria Matilainen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun klassillisesta lyseosta vuonna 1905 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla syyslukukauden 1906 ja Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1907 - 1914.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania kuvattuna Libaussa 1917. Pakarinen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 4. marraskuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan 1. komppaniaan 29. maaliskuuta 1917.
Suomen sisällissota
Pakarinen astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 ensin allekirjoitettuaan palvelusopimuksen. Tässä tilaisuudessa hänet ylennettiin vänrikiksi. Hän saapui takaisin Suomeen 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin aluksi suojeluskuntajoukkojen kouluttajaksi Joensuuhun ja sieltä edelleen Karjalan rintamalle. Hän toimi Karjalan rintamalla aluksi IV pataljoonan 1. komppanian päällikkönä, josta tehtävästä hänet määrättiin 19. maaliskuuta 1918 alkaen Karjalan 1. rykmentin II pataljoonan 3. komppanian päälliköksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Raudun rintamalla, jossa hän kaatui 20. huhtikuuta 1918 Kauksamolla. Hänet haudattiin Joensuun sankarihautaan.
No Motiv
Tuotanto
Kappale "Independence Day" oli Burnout 3-pelin soundtrackilla.
Luettelo televisiosarjan Villi kortti jaksoista
thumb|250px|Villin kortin logo Tämä on luettelo Yle TV2:lla lokakuussa 2015 alkaneen urheiluaiheisen paneelishow'n Villin kortin jaksoista.
Toinen tuotantokausi (kevät 2016)
Ensimmäisessä jaksossa ei ollut vierasta, sillä siinä keskityttiin Kyrön ja Pölläsen tilalle uudeksi panelistiksi tulleeseen koomikko Ville Myllyrinteeseen.
Kolmas tuotantokausi (syksy 2016)
Villin kortin kolmas tuotantokausi esitetään syksyllä 2016. Uusiksi panelisteiksi tulivat Minna Kauppi ja Pilvi Hämäläinen
Neljäs tuotantokausi (kevät 2017)
Villin kortin neljäs tuotantokausi tullaan esittämään keväällä 2017.
Monorail
thumb|[[Linnanmäki|Linnanmäen Maisemajuna-monorail.]] thumb|Monorail [[Seattlessa.]]
Monorail eli kohorata on yksikiskoinen sähkökäyttöinen juna ja yksi julkisen liikenteen muodoista. Sen kisko on yleensä rakennettu siltarakenteeksi kaupungin tai puiston yläpuolelle. Monorail-järjestelmiä käytetään näyttelyissä, huvipuistoissa ja kaupunkiliikenteessä.
Kaupunkiliikenteessä monorail-järjestelmiä on muun muassa Wuppertalissa (Wuppertalin riippurata), Seattlessa, Las Vegasissa ja useissa Japanin kaupungeissa. Kaupunkiliikenteen monorail-järjestelmien kuljetuskyky ja nopeus ovat samaa luokkaa kuin saman junakoon metro- ja pikaraitiotiejärjestelmissä. Myös Moskovassa kokeiltiin monorail-yhteyttä vuosina 2009–2012, mutta se ei saavuttanut metron rinnalla suosiota ja lakkautettiin.
Suomessa on monorail Linnanmäen huvipuistossa Helsingissä ja Tykkimäen huvipuistossa Kouvolassa. Linnanmäen Maisemajuna-niminen monorail on valmistettu Saksassa vuonna 1979 ja sen rata on 490 metriä pitkä.
Varhaisvuodet
Ensimmäisen monorailin prototyypin teki Venäjällä vuonna 1820 Ivan Elmanov. Yrityksiä luoda monorail-vaihtoehtoja perinteisille rautateille on tehty 1800-luvun alkupuolelta lähtien.
Centennial Monorail oli esillä Philadelphian Centennial Exposition -näyttelyssä vuonna 1876. Sen suunnittelun pohjalta rakennettiin vuonna 1877 Bradfordin ja Foster Brookin rautatie, joka liikennöi vuoden ajan tammikuusta 1878 tammikuuhun 1879.
Vuoden 1879 tienoilla Haddon ja Stringfellow ehdottivat itsenäisesti "yhden kiskon" järjestelmää, jossa käytettiin käänteistä "V"-kiskoa (ja joka oli siten poikkileikkaukseltaan "Λ"-muotoinen). Se oli tarkoitettu sotilaskäyttöön, mutta sitä pidettiin myös siviilikäytössä "halpana rautatienä". Vastaavasti yksi ensimmäisistä käytännön käyttöön otetuista järjestelmistä oli ranskalaisen insinöörin Charles Lartiguen rakentama, Irlantiin Ballybunionin ja Listowelin välinen rata, joka avattiin vuonna 1888 ja joka kesti 36 vuotta, kunnes se suljettiin vuonna 1924 (Irlannin sisällissodan aiheuttamien vahinkojen vuoksi). Siinä käytettiin kantavaa yksittäistä kiskoa ja kahta alempaa, ulkoista kiskoa tasapainottamaan, ja kaikki kolme kiskoa olivat kolmionmuotoisten tukien varassa. Se oli halpa rakentaa mutta hankala käyttää. Mahdollisesti ensimmäinen monorail-veturi oli 0-3-0-höyryveturi tällä radalla. Vuonna 1901 ehdotettiin Lartigue-järjestelmää käyttävää suurnopeusjunarataa Liverpoolin ja Manchesterin välille.
Boynton Bicycle Railroad oli höyrykäyttöinen monorail Brooklynissa Long Islandilla, New Yorkissa. Se kulki yhdellä kantavalla kiskolla maanpinnan tasolla, mutta sen yläpuolella oli puinen yläpuolinen vakautuskisko, jota pitkin kulki pari vaakasuoraan vastakkain olevaa pyörää. Rautatie toimi vain kaksi vuotta vuodesta 1890 alkaen.
Hotchkiss Bicycle Railroad oli yksiraiteinen kisko, jonka päällä voitiin ajaa polkupyörällä. Ensimmäinen kappale rakennettiin Smithvillen ja Mount Hollyn, New Jersey, välille vuonna 1892. Se suljettiin vuonna 1897. Muita esimerkkejä rakennettiin Norfolkiin vuosina 1895-1909, Great Yarmouthiin ja Blackpooliin Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuodesta 1896.
1900–1950-luku
Varhaisissa malleissa käytettiin perinteisten rautateiden kaksoiskiskiskon sijasta kaksoiskulmaista yksittäistä metallikiskoa, joka sekä ohjasi että kannatteli monorail-vaunua. Säilynyt ripustettu versio on vanhin edelleen käytössä oleva järjestelmä: Wuppertalin monorail Saksassa. Myös 1900-luvun alussa testattiin Gyro-monorailia, jossa vaunut tasapainotettiin gyroskooppisesti yhden kiskon päällä, mutta sitä ei koskaan kehitetty prototyyppivaihetta pidemmälle. Intian Punjabissa sijaitsevassa Patiala State Monorail Trainways -junayhteydessä käytetty Ewing-järjestelmä perustuu hybridimalliin, jossa on yksi kantava kisko ja ulkoinen pyörä tasapainottamassa. Vuonna 1901 ehdotettiin Lartigue-järjestelmää käyttävää suurnopeusmonorailia Liverpoolin ja Manchesterin välille.
Vuonna 1910 harkittiin Brennanin gyroskooppisen monorailin käyttöä hiilikaivokselle Alaskassa. Kesäkuussa 1920 Ranskan patenttivirasto julkaisi Henri Coandan laatiman FR 503782 -asiakirjan, joka koski "Transporteur Aérien" -lentokuljetuslaitetta.
1900-luvun alkupuoliskolla esitettiin monia muita suunnitelmia, jotka joko eivät koskaan lähteneet piirustuspöydältä tai jäivät lyhytikäisiksi prototyypeiksi. Yksi ensimmäisistä Yhdysvalloissa suunnitelluista yksiraiteisista kiskobusseista oli New Yorkissa 1930-luvun alussa, ja sitä kaavailtiin korotettuun rautatiejärjestelmään.
1950–1980-luku
1900-luvun jälkipuoliskolla yksiraiteisissa junissa oli siirrytty käyttämään suurempia palkki- tai palkkipohjaisia kiskoja, joissa kulkuneuvoja tuetaan yhdellä pyöräkerroksella ja ohjataan toisella pyöräkerroksella. Saksassa rakennettiin 1950-luvulla 40-prosenttinen prototyyppi järjestelmästä, joka oli suunniteltu 320 km/h (200 mph) nopeudelle suorilla osuuksilla ja 140 km/h (90 mph) nopeudelle kaarteissa. Oli olemassa malleja, joissa ajoneuvot oli tuettu, ripustettu tai ripustettu palkkien varaan. 1950-luvulla kehitettiin ALWEG-järjestelmä, jota seurasi päivitetty ripustettu SAFEGE-järjestelmä. Kaksi suurinta kiskokiskojen valmistajaa, Hitachi Monorail ja Bombardier, käyttävät versioita ALWEGin tekniikasta.
Vuonna 1956 ensimmäinen Yhdysvalloissa toimiva monorail aloitti koekäytön Houstonissa, Texasissa. Kalifornian Anaheimissa sijaitseva Disneyland avasi Yhdysvaltojen ensimmäisen päivittäin toimivan monorail-järjestelmän vuonna 1959. Myöhemmin tänä aikana monorailia asennettiin lisää Walt Disney Worldiin Floridassa, Seattleen ja Japaniin. Monorailia mainostettiin futuristisena tekniikkana näyttelyasennuksissa ja huvipuistohankinnoissa, kuten nykyisin käytössä olevista perinnejärjestelmistä käy ilmi. Monorailit eivät kuitenkaan saaneet juurikaan jalansijaa perinteisiin liikennejärjestelmiin verrattuna. Maaliskuussa 1972 Alejandro Goicoechea-Omar julkaisi patentin DE1755198, joka koski "selkärankaista junaa", joka rakennettiin koeradaksi Las Palmas de Gran Canarialla Espanjassa. Lentoliikenteen ja ostoskeskusten myötä yksiraiteisille kiskojunille syntyi yksityisyrityksiin erikoistuneita käyttötarkoituksia, ja niihin rakennettiin sukkulajärjestelmiä.
Xu Xin
Xu Xin (, s. 8. tammikuuta 1990 Jiangsu) on kiinalainen pöytätennispelaaja, joka on voittanut olympiakultaa ja kymmenen maailmanmestaruutta. Huhtikuussa 2015 hän on maailmanrankingissa toisena.
Monorail
Käsitykset monorailista julkisena liikennevälineenä
Vuosina 1950–1980 monorail-konsepti saattoi kärsiä, kuten kaikki julkiset liikennejärjestelmät, kilpailusta henkilöauton kanssa. Tuohon aikaan toisen maailmansodan jälkeinen optimismi oli Amerikassa huipussaan, ja ihmiset ostivat runsaasti autoja esikaupunkien ja valtateiden välisen moottoritiejärjestelmän ansiosta. Erityisesti yksiraiteiset raiteet saattoivat kärsiä siitä, että julkiset liikenneviranomaiset olivat haluttomia investoimaan korkeiksi koettuihin kustannuksiin, kun käytössä oli edullisempia ja kehittyneempiä vaihtoehtoja. Monorail-teknologioita oli myös monia kilpailevia, mikä hajautti niiden asemaa entisestään. Yksi merkittävä esimerkki julkisesta monorailista on AMF:n monorail, jota käytettiin vuosien 1964–1965 maailmannäyttelyssä.
Xu Xin
Ura
Xu voitti Rio de Janeiron olympialaisissa 2016 joukkuepelin olympiakultaa. Vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa Xu sai Liu Shiwenin kanssa sekanelinpelin hopeaa. Xulla on MM-kilpailuista viisi kultaa joukkuekilpailusta, kolme nelinpelistä ja kaksi sekanelinpelistä, yksi nelinpelin hopea sekä kaksi kaksinpelin pronssia vuosilta 2013 ja 2017. Maailmancupin Xu on voittanut kaksinpelissä kerran, vuonna 2013. Joukkuekilpailun maailmancup-voittoja hänellä on kuusi. Vuoden 2010 Aasian kisoissa Xu voitti kultaa sekanelinpelissä ja joukkuekilpailussa sekä vuoden 2014 Aasian kisoissa kultaa kaksinpelissä ja joukkuekilpailussa sekä hopeaa nelinpelissä. Aasian-mestaruus­kilpailuista Xulla on kolme kultaa, yksi hopea ja kaksi pronssia.
Monorail
Käsitykset monorailista julkisena liikennevälineenä
Tämä kalliita kustannuksia koskeva käsitys kyseenalaistettiin erityisesti vuonna 1963, kun ALWEG-konsortio ehdotti, että se rahoittaisi suuren järjestelmän rakentamisen Los Angelesin piirikunnassa Kaliforniassa vastineeksi käyttöoikeudesta. Los Angelesin piirikunnan hallintoneuvosto hylkäsi ehdotuksen Standard Oil of Californian ja General Motorsin painostuksesta (jotka kannattivat vahvasti autoriippuvuutta), ja kuuluisa kirjailija Ray Bradbury kritisoi myöhempää metrojärjestelmää, koska se ei ollut vielä saavuttanut ehdotetun monorailin mittakaavaa.
Xu Xin
Ura
Xu on voittanut seitsemän ITTF World Tourin osakilpailua sekä kiertueen kokonaiskilpailun vuosina 2012 ja 2013.
Vasenkätinen Xu oli maailmanrankingin ykkönen maaliskuusta 2014 helmikuuhun 2015 ja myös tammi-helmikuussa ja touko-kesäkuussa 2013.
Monorail
Käsitykset monorailista julkisena liikennevälineenä
Useat alun perin liikennejärjestelmiksi suunnitellut yksiraiteiset kiskoradat elävät matkailusta saatavien tulojen varassa, sillä ne hyötyvät ainutlaatuisista näkymistä, joita suurelta osin korkealla sijaitsevista laitteistoista avautuu.
Lähihistoria
1980-luvulta lähtien suurin osa yksiraiteisista joukkoliikennejärjestelmistä on Japanissa, muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta. Tokyo Monorail, on yksi maailman vilkkaimmista, keskimäärin 127 000 matkustajaa päivässä, ja se on palvellut yli 1,5 miljardia matkustajaa vuodesta 1964 lähtien. Kiina aloitti hiljattain 2000-luvun lopulla yksiraiteisten junaratojen kehittämisen, ja siellä on jo maailman suurin ja vilkkain yksiraiteinen junaratajärjestelmä, ja useissa kaupungeissa on rakenteilla useita yksiraiteisia joukkoliikenneratoja. Wuhussa on rakenteilla Bombardier Innovia Monorail -pohjainen järjestelmä ja useissa kaupungeissa, kuten Guang'anissa, Liuzhoussa, Bengbussa ja Guilinissa, on rakenteilla useita BYD:n kehittämiä Cloudrail-järjestelmiä. Yksiraiteisia kiskokiskoja on käytetty edelleen kapeilla sukkulamarkkinoilla ja huvipuistoissa.