cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alppisinfonia
Alppisinfonia, opus nr. 64, on Richard Straussin vuonna 1915 suurelle orkesterille säveltämä 23-osainen teos, joka sisältää Alppien luontoa ja tunnelmia kuvailevaa sävelmaalailua. Noin 50 minuuttia kestävä teos on katkeamaton ja muistuttaa rakenteeltaan enemmän sävelrunoa kuin perinteistä sinfoniaa. Teos on ohjelmamusiikkia ja kuvaa 11 tunnin tapahtumia säveltäjän nuoruudenretkestä vuorille alkaen ja päättyen yöhön. Teoksen keskivaiheilla ollaan vuoren huipulla.
Vähä Leppäjärvi (Ylöjärvi)
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Keihäsjoen valuma-alueella (35.35), jonka Riuttasjoen alueeseen (35.354) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 191,2 metriä mpy.
Alppisinfonia
Kun Strauss lopulta toden teolla alkoi säveltää vuosia vireillä ollutta teosta, edistys oli nopeaa. Teoksen orkestraation laatiminen alkoi marraskuun ensimmäisenä päivänä vuonna 1914 ja teos oli valmis kolme kuukautta myöhemmin helmikuun 8. päivä, 1915. Teos oli omistettu kreivi Nicolaus Seebachille, joka johti Dresdenin kuninkaallista oopperaa, jossa Straussin neljä ensimmäistä oopperaa saivat ensinäytöksensä.
Teoksen ensiesitys oli lokakuun 28. päivä vuonna 1915, jolloin Strauss itse johti Dresdenin Hofkapellen orkesteria Berliinissä. Teos sai hieman ristiriitaisen vastaanoton, mutta säveltäjä oli itse tyytyväinen siihen.
Teoksen vahvat voimakkuudenvaihtelut ja dynaaminen luonne teki sen levytyksistä suositun äänitteen testata varhaisia stereohifi-laitteita. Teoksen ensimmäinen stereolevytys on vuodelta 1957, johtajana Karl Böhm. Ensimmäisen CD-levyn koepainoksen sisällöksi valittiin myös juuri (Karajanin johtama) Alppisinfonia.
Orkesterin kokoonpano
2 pikkolohuilua, 2 huilua, 2 oboeta, englannintorvi, heckelfoni, Es-klarinetti, 2 B-klarinettia, bassoklarinetti, fagotti, kontrafagotti, 16 käyrätorvea, 4 Wagner-tuubaa, 4 trumpettia, 4 pasuunaa, 2 tuubaa, 2 patarumpua, kellopeli, lehmänkello, ukkoskone, pikkurumpu, tuulikone, bassorumpu, lautaset, tam-tam, celesta, 2 harppua, ensiviulut, kakkosviulut, sellot, kontrabassot, urut.
Peugeot 304
Peugeot 304 on henkilöauto. Se on ranskalaisvalmisteinen, ja sijoittui myyntimarkkinoilla pienemmän kokoluokan perheautosarjaan. Autoa valmistettiin noin 1,3 miljoonaa kappaletta. Esittely tapahtui vuonna 1969. Auton valmistus Ranskassa loppui vuonna 1980. pienoiskuva|Peugeot 304 Break Korimalleja oli useita, moottorikoot olivat 1,3 ja 1,5-litraiset R4-bensiinimoottorit ja 1,4 litran dieselmoottori. 1288 kuutiosenttimetrisen bensiinimoottorin keskikulutus oli 10,1 litraa sadalle kilometrille. Moottorin teho oli 70 hevosvoimaa SAE-normin mukaan.
Peugeot 304 kykeni saavuttamaan 150 km/h huippunopeuden. Auton omamassa oli 900 kilogrammaa, henkilöluku viisi ja hankintahinta vuonna 1971 oli 19 120 Suomen markkaa. pienoiskuva|Peugeot 304 Coupé Automallin edeltäjä oli Peugeot 204, ja sen seuraajaksi esiteltiin vuonna 1977 Peugeot 305. pienoiskuva|Peugeot 304 Cabriolet
Wilhelm Killmayer
Wilhelm Killmayer (21. elokuuta 1927 München – 20. elokuuta 2017 ) oli saksalainen säveltäjä. Hän sai säännöllistä pianonsoiton opetusta kuusivuotiaasta. Valmistuttuaan ylioppilaaksi hän opiskeli orkesterinjohtoa ja sävellystä Hermann Wolfgang von Waltershausenin Musikseminarissa Münchenissä vuosina 1945–1951. Killmayer osallistui Rudolf von Fickerin ja Walter Riezlerin musiikkitieteen kursseille samalla kun sai yksityisopetusta Carl Orffilta (1951–1953). Vuosina 1953–1954 Killmayer oli mestariluokalla Münchenissä Staatliche Musikhochschulessa.
Killmayer opetti vuodesta 1955 työkseen musiikin teoriaa ja kontrapunktia Trappsches Konservatoriumissa Münchenissä. Vuonna 1961 hän pääsi johtamaan balettia Bayerische Staatsoperiin, jossa hän työskenteli vuoteen 1964. Killmayer pääsi apurahalla kahdesti (1958, 1965–6) Rooman Villa Massimoon. Tämän jälkeen hänestä tuli vapaa säveltäjä, ja hän asettui Frankfurt am Mainiin vuonna 1968. Vuonna 1973 hänestä tuli Münchenin Staatliche Musikhochschulen sävellyksen professori; vuodesta 1992 hän oli emeritus.
Killmayer hylkäsi jo nuorena sarjallisuuden ja kehitti yksilöllisen tyylinsä, jota inspiroi pääasiassa hänen 1800-luvun musiikista tekemänsä tutkimus. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa kolme sinfoniaa, Missa Brevis ja näyttämöteoksia. Hän sai lukuisia palkintoja. Hän oli jäsenenä Bayerische Akademie der Schönen Künstessä vuodesta 1972 ja Berliinin Akademie der Künstessä vuodesta 1980.
Edgar Adams
Edgar H. Adams (7. huhtikuuta 1868 Pennsylvania – 5. toukokuuta 1940 Bayville, New York) oli yhdysvaltalainen uimahyppääjä, uimari ja olympiamitalisti. Hänen seuransa oli newyorkilainen NYAC.
Adams kilpaili St. Louisin olympialaisissa 1904 neljällä uintimatkalla. Hän ei päässyt maaliin saakka mailin vapaauinnissa, mutta sijoittui neljänneksi 220 sekä 880 jaardin vapaauintimatkoilla että 4 × 50 jaardin vapaauintiviestissä. Adams voitti kisoissa hopeaa uimahyppyjen pituussukelluskisasta.
Pellan kiroustaulu
thumb|right|420px|Pellan kiroustaulu. [[Péllan arkeologinen museo.]] Pellan kiroustaulu on Pellasta löydetty antiikin aikainen lyijytaulu, johon on kirjoitettu doorilaisella kreikalla maaginen kirous (, katadesmos). Se on tehty estämään rakastetun avioliitto toisten naisten kanssa. Kiroustaulu on esillä Péllan arkeologisessa museossa.
Historia
Pellan kiroustaulu on ajoitettu noin vuoteen 380–350 eaa. Se löydettiin Pellan kaivauksissa miespuolisen henkilön haudasta vuonna 1896. Lyijylevy oli asetettu vainajan oikean käden lähelle.
Kiroustaulun tekstistä voidaan päätellä, että kirouksen on kirjoittanut tai kirjoituttanut joku nainen, mahdollisesti nimeltään Fila (tai Dagina), estääkseen rakkaansa Dionysofonin avioitumisen toisen, Thetima-nimisen naisen tai ylipäätään kenenkään muun naisen kanssa. Kirous on kirjoittamisen jälkeen jätetty hautaan, ja tarkoitus on ollut, että vain kiroustaulun kaivaminen ylös maasta peruisi kirouksen ja mahdollistaisi Dionysofonin ja Thetiman avioliiton. Kirouksen esittäjä kuitenkin haluaisi mieluummin mennä itse naimisiin Dionysofonin kanssa. Kirouksen toteutumiseksi nainen vetoaa Makroniin, joka oli todennäköisesti sama kuin hautaan haudattu mies, sekä daimoneihin eli manalan ktoonisiin henkiin. Tarkoituksena lienee ollut, että vainajalla olisi parempi yhteys daimoneihin, koska voisi viedä kirouksen näille mennessään manalaan. On mahdollista, että kirouksen kirjoittanut nainen on seurannut kirouksen suorittamisessa ja muotoilussa ammattimaisen maagikon ohjeita.
Teksti
Kiroustaulun tekstimuoto on doorilaista kreikkaa. Tätä on käytetty tukemaan sitä tulkintaa, että antiikin Makedonian valtakunnassa puhuttu makedonian kieli olisi ollut doorilaista kreikkaa ja sukua luoteisen Kreikan murteille.
Kreikaksi
Translitteraatio
Suomennos
Tulkitut kohdat
Zsolt Erdei
Zsolt Erdei (s. 31. toukokuuta 1974) on unkarilainen nyrkkeilijä. Hän on WBO-ammattilaisliiton hallitseva maailmanmestari alemmassa raskaassasarjassa. Hän ei ole kärsinyt yhtään tappioa ammattilaisurallaan.
Amatööriura
Erdein amatööriura oli menestyksekäs. Hän saavutti amatöörinä kaikkiaan 212 voittoa ja kärsi 20 tappiota. Erdei voitti kotikaupungissaan Budapestissa pidetyissä vuoden 1997 MM-kisoissa keskisarjan kultamitalin voitettuaan loppuottelussa kuubalaisen Ariel Hernándezin. EM-kisoissa hän voitti kultaa 1998 Minskissä ja 2000 Tampereella ja hopeaa 1996 Vejlessä.
Sydneyn olympialaisissa vuonna 2000 Erdei sijoittui pronssille hävittyään välierässä Venäjän Gaidarbek Gaidarbekoville. Neljä vuotta aikaisemmin Atlantan kisoissa hän sijoittui yhdeksänneksi.
Ammattilaisura
Erdei ryhtyi ammattilaiseksi Sydneyn olympialaisten jälkeen. Ammattilaisbebyytissään joulukuussa 2000 hän voitti Philip Houthoofdtin ensimmäisen erän teknisellä tyrmäyksellä. Lokakuussa 2002 Erdei voitti Jim Murrayn viidennen erän tyrmäyksellä ottelussa avoimesta WBO-liiton raskaan keskisarjan intercontinental-tittelin.
Puolustettuaan intercontinental-titteliään kolmesti hän pääsi tammikuussa 2004 iskemään meksikolaista Julio César Gonzálezia vastaan WBO-liiton maailmanmestaruutta. Karlsruhessa käyty ottelu kesti täydet 12 erää ja Erdei julistettiin lopulta voittajaksi kaikin tuomariäänin. Erdei on sittemmin puolustanut mestaruuttaan 11 kertaa voitokkaasti.
Alinen Teerilammi
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 4,4 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Keihäsjoen valuma-alueella (35.35), jonka Riuttasjoen alueeseen (35.354) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 168,9 metriä mpy.
Eocardia
Eocardia on sukupuuttoon kuollut jyrsijäsuku, joka eli mioseenilla Etelä-Amerikassa. Se oli kooltaan vaatimaton, noin 30 senttiä pitkä, ja muistutti ulkomuodoltaan marsua tai kapybaraa.
Tina Live in Europe
Tina Live in Europe on Tina Turnerin live albumi, julkaistu vuonna 1988.
Kappaleet
levy 1
Ylinen Teerilammi
Ylinen Teerilammi on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Kallion kylän lähellä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 3,3 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Keihäsjoen valuma-alueella (35.35), jonka Riuttasjoen alueeseen (35.354) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 169 metriä mpy.
Pireuksen Artemis
Pireuksen Artemis viittaa kahteen Artemis-jumalatarta esittävään antiikin kreikkalaiseen pronssiveistokseen, jotka on löydetty Pireuksesta. Suurempi Artemis on veistetty myöhäisellä klassisella kaudella noin vuonna 340–330 eaa. ja pienempi hellenistisellä kaudella noin vuonna 200 eaa. Nykyisin veistokset on sijoitettu Pireuksen arkeologiseen museoon.
Kumpikin veistos esittää seisovaa Artemista, jonka oikea käsi on ojennettu. Jumalatar on pukeutunut peplokseen tyypillisen khitonin sijaan. Rinnan yli kulkee poikittain metsästäjättärelle tyypilliset hihnat nuoliviiniä varten. Artemiin toisessa kädessä on ollut jousi ja toisessa juomauhriastia. Esineet ovat kadonneet. Suuremman veistoksen korkeus on noin 1,95 metriä ja pienemmän veistoksen korkeus noin 1,55 metriä.
Veistokset ovat mahdollisesti peräisin Delokselta. Ne löydettiin Pireuksesta vuonna 1959 yhdessä niin kutsutun Pireuksen Apollonin sekä Pireuksen Athenen kanssa. Veistokset oli kätketty vuonna 86 eaa. Sullan johtaman roomalaisten hyökkäyksen yhteydessä.
Heikki Haapala
Heikki Ensio Matias Haapala (s. 8. heinäkuuta 1942 Lapua) on suomalainen everstiluutnantti, joka toimi muun muassa Lapin ilmatorjuntarykmentin komentajana.
Haapala syntyi liikemies Ensio Haapalan ja Sylvi Lillvisin perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1963 on Anna-Liisa Kujala.
Haapala tuli ylioppilaaksi Kauhavan yhteiskoulusta 1960, Kadettikoulusta hän valmistui 1965 ja Sotakorkeakoulusta 1981. Haapala toimi Pohjanmaan ilmatorjuntapatteriston opetusupseerina 1965–1967, patterinpäällikkönä 1967–1968 ja aliupseerikoulun johtajana 1968–1971. Rovaniemen Ilmatorjuntapatteristossa hän oli toimistopäällikkö 1971–1975 ja Seinäjoen sotilaspiirin esikunnassa toimistoupseeri 1975–1979 ja toimistopäällikkö 1981–1985. Oulun ilmatorjuntapatteriston patteristoupseerina Haapala toimi 1985–1987 ja komentajana 1987–1989. Lapin ilmatorjuntarykmentin esikuntapäällikkönä hän toimi 1989 ja komentajana vuodesta 1990 vuoteen 1996, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta.
Haapala ylennettiin vänrikiksi 1962, luutnantiksi 1965, yliluutnantiksi 1968, kapteeniksi 1971, majuriksi 1980 ja everstiluutnantiksi 1987.
Georges Monier
Georges Monier (18. helmikuuta 1892 Anderlecht – 5. lokakuuta 1989 Anderlecht) oli belgialainen säveltäjä.
Monier voitti Antwerpenin olympialaisissa 1920 kultaa musiikkikilpailusta sävellyksellään Olympic. Hän oli yksi taidelehti 7 Artsin perustajista ja johti sen musiikkiosiota.
Home (Simply Redin albumi)
Home on Simply Redin kahdeksas studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 2003. Se on ensimmäinen Simply Redin albumi, joka julkaistiin Mick Hucknallin omalla levy-yhtiöllä (Simplyred.com). Albumi oli maailmanlaajuinen menestys ja sisältää neljä singleä : “Sunrise”, “Fake”, “You Make Me Feel Brand New” ja “Home”.
Heltta (eläimet)
thumb|Brahman-sonni, jolla on kaulan alla runsas helluvainen eli heltta.
Heltta tarkoittaa eläimen kaulalla roikkuvia ruumiinosia tai laajemmin mitä tahansa löysiä ihopoimuja. Muiden muassa kanoilla ja kalkkunoilla on heltat. Useimpien lajien heltoilla korostetaan sukupuolten eroja mutta niiden avulla voidaan myös poistaa lämpöä. Jotkin matelijat, kuten Polychrotidae-suvun lajit, kykenevät laajentamaan ja supistamaan muusta ruumiistaan väriltään eroavaa helttaansa. Koiraalla on suurempi heltta kuin naaraalla, ja se käyttää sitä näyttääkseen suuremmalta ja pelotellakseen kilpailijoitaan.
Joskus puhutaan virheellisesti, että naudoilla ja monilla muillakin eläinlajilla olisi heltta. Kyse on kuitenkin ihopoimuista, jotka lämpimissä oloissa elävillä eläinlajeilla ovat suurempia kuin kylmien olojen eläimillä. Mitä laajempi pinta-ala, sitä tehokkaammin lämpöä voidaan poistaa. Naudan kaulan ihopoimulla on myös oma nimensä, helluvainen. Trooppisten alueiden eläimillä on yleisesti myös suuret korvat.
Joillakin lajeilla, kuten ihmisellä ja hevosella, ei luontaisesti ole ihopoimuja. Sellainen voi kuitenkin syntyä, kun ikääntyneen yksilön kaulan lihakset surkastuvat, ihonalainen rasvakerros ohenee ja joustokykynsä menettänyt iho jää roikkumaan.
Haaponen (Ylöjärvi)
Haaponen on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Kallion kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 11,4 hehtaaria ja se on 650 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Keihäsjoen valuma-alueella (35.35), jonka Riuttasjoen alueeseen (35.354) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 170,1 metriä mpy.
Antoinette Uys
Antoinette Uys (s. 2. maaliskuuta 1976 Durban) on eteläafrikkalainen entinen sulkapalloilija.
One Last Time Live in Concert
One Last Time Live in Concert on Tina Turnerin julkaisema DVD kiertueestaan.
American Depositary Receipt
American Depositary Receipt (lyh. ADR) on yhdysvaltalainen talletustodistus, joka vastaa tiettyä määrää jotakin muunmaalaista osaketta. Yhdysvaltalaisissa pörsseissä käydään kauppaa ulkomaisten yhtiöiden osakkeilla ADR-muodossa. Esimerkiksi yhtä Nokian osaketta vastaava ADR-todistus on listattuna New Yorkin pörssissä.
Vastaavia järjestelyjä on myös muissa maissa, esimerkiksi Suomessa Arvopaperikeskus otti 1999 käyttöön FDR-talletustodistukset (Finnish Depositary Receipt) ulkomaisten yhtiöiden listaamiseksi Helsingin pörssiin.
Tibor Komáromi
Tibor Komáromi (s. 5. elokuuta 1964 Budapest) on unkarilainen kreikkalais-roomalaisen painin olympiamitalisti sekä maailman- ja Euroopan-mestari. Hän edusti Ferencvárosi TC -seuraa. Häntä valmensi Janos Szanyi.
Komáromi saavutti Soulin olympialaisissa 1988 hopeaa 82 kg:n painoluokassa. Loppuottelussa hän hävisi Neuvostoliittoa edustaneelle Mihail Mamiašvilille pistein 1–10. Barcelonan olympialaisissa 1992 hän sijoittui 90 kg:n sarjassa 11:nneksi.
Komáromi voitti kolme maailmanmestaruutta 82 kg:n painoluokassa: Budapestissa 1986, Clermont-Ferrandissa 1987 ja Martignyssa 1989. EM-kilpailuissa hän saavutti 82-kiloisissa kultaa Pireuksessa 1986, hopeaa Leipzigissa 1985 ja Kolbotnissa 1988 sekä pronssia Tampereella 1987. Lisäksi hän oli neljäs Oulussa 1989. 90 kg:n sarjassa hän sai EM-pronssia Poznańissa 1990, Aschaffenburgissa 1991 ja Kööpenhaminassa 1992.
Komáromi saavutti nuorten MM-hopeaa 74 kg:n painoluokassa 1983 ja voitti nuorten Euroopan-mestaruuden 82-kiloisissa 1984.
Vevey
Vevey on kaupunki Sveitsissä, Vaud’n kantonissa, Genevenjärven koillisrannalla, Montreux’n pohjoispuolella. Kaupungissa on noin 20 000 asukasta.
Vevey on tunnettu muun muassa Charles Chaplinista, jonka patsas on Veveyssä, Genevenjärven rannalla. Chaplin asui vuodesta 1953 Veveyn naapurikunnassa Corsier-sur-Veveyssä ja myös kuoli siellä vuonna 1977.
Aiheesta muualla
250px|thumb|left|Charles Chaplinin patsas Veveyn rantapuistossa.
Tenkalahti
Tenkalahti oli kylä ja Käkisalmen esikaupunkialue Käkisalmen maalaiskunnassa Suomen Neuvostoliitolle luovuttamassa Karjalassa. Nykyisin Tenkalahti on osa Käkisalmen kaupunkia, eikä sillä ole erillistä venäjänkielistä asutusnimeä.
Tenkalahden kylä sijaitsi Käkisalmen kaupungin eteläpuolella, josta sen erotti Vuoksen pohjoisen laskuhaaran toinen suuhaara Tenkalahdenvirta. Tenkalahden naapurikyliä maalaiskunnan puolella olivat Joensuu lännessä, Norsjoki sekä Norsjoen, Pörtsykän, Vuohensalon ja Tenkalahden rajaseudulla ollut Haminanniityn esikaupunki etelässä. Koillisessa Tenkalahden kylän alue ulottui Laatokan rantaan asti.
Väestö ja elinkeinot
Vuonna 1920 Tenkalahdessa oli 277 asukasta. Tenkalahti kasvoi huomattavasti 1920- ja 1930-luvuilla, kun Käkisalmen kaupungin uusien teollisuuslaitosten työntekijät asettuivat asumaan kylän alueelle. Niinpä vuonna 1939 kylän asukasluku oli jo 2 094. Merkittäviä työnantajia olivat Käkisalmen kaupungissa toimineet Waldhofin selluloosatehdas, Laatokan ja Käkisalmen sahat ja puolustusvoimat. Maalaiskunnan puolelle asutusta houkutteli vapaammat rakennusmahdollisuudet ja huokeammat verot. Jonkin verran Tenkalahdessa oli edelleen myös vanhaa maalaisasutusta. Tenkalahden asutus keskittyi kylän länsiosaan Käkisalmen kaupungista etelään johtaneen kantatie 61:n molemmin puolin. Lisäksi Tenkalahden itäosaan, vastapäätä Käkisalmen kaupungin puolella ollutta Waldhofin selluloosatehdasta, syntyi huomattava Porkanniemen esikaupunki. Porkanniemestä oli lauttayhteys Käkisalmen kaupungin puolelle Vuoksen yli. Porkanniemi sijaitsi erillään, muusta kylästä, ja sen vuoksi katsottiin omaksi asutuskeskuksekseen. Porkanniemen eteläpuolella oli Haminanniityn esikaupunki, joka oli osittain Tenkalahden alueella. Varsinainen Tenkalahden kyläkeskus oli lähellä Norsjoen ja Joensuun kylien rajaa. Esikaupunkimaisen kyläkeskuksen ja kaupungin väliselle alueelle runsaasti asutusta, muun muassa Villenhaan ja Lierlahden asutusalueet. Virtaniemen esikaupunkialue sijaitsi Vuoksen pohjoispuolella, muusta kylästä erillään ja sinne oli tieyhteys vain Käkisalmen kaupungista. Tenkalahden kyläkeskuksen etelä- ja itäpuolella olivat vielä Tenkaharjun ja Palopellon asutusalueet.
Maalaiskunnan keskus
Tenkalahti oli Käkisalmen maalaiskunnan keskus. Siellä sijaitsi kunnantalo ja 1930-luvulla Tenkalahteen suunniteltiin myös Käkisalmen maaseurakunnan kirkkoa, kun suunniteltiin Käkisalmen luterilaisen seurakunnan jakamisesta erillisiin kaupunki- ja maaseurakuntaan. Käkisalmen maalaiskunnan pääkirjasto siirrettiin Alapuustin kylästä Tenkalahden keskustaan vuonna 1926. Kylässä oli myös kaksi kansakoulua. Maalaiskunnan keskusurheilukenttä valmistui Tenkalahteen vuonna 1938.
Tenkalahden kansakoulu sijaitsi kylän keskustassa lähellä kunnantaloa. Tenkalahden kansakoulu oli aloittanut toimintansa vuonna 1909, sen jälkeen kun maalaiskunnan lapsia ei tilanpuutteen vuoksi voitu ottaa enää kaupungin kouluun. Tenkalahden koulu sijaitsi aluksi myös kaupungissa, koska koulupiirin kuului aluksi myös Pärnän kylä kaupungin pohjoispuolelta. Vuonna 1923 maalaiskunta muodosti Pärnästä oman koulupiirin ja kaupungissa sijainnut maalaiskunnan kansakoulu myytiin. Tenkalahteen valmistui uusi koulu vuonna 1925. Tuolloin koulussa oli kaksi ylä- ja yksi alakoulunopettaja. Vuonna 1929 Tenkalahden väkiluku alkoi kasvaa nopeasti ja Tenkalahden koulussa oli pian kahdeksan opettajaa ja yli 300 oppilasta. Tilanpuutteen vuoksi luokkia sijoiteltiin eri puolille kylää, kaikkiaan kuuteen eri paikkaan. Vuonna 1933 muodostettiin kylän itäosaan Porkanniemen-Haminnaniityn koulupiiri, jonne siirtyi noin neljäsosa oppilaista. Tenkalahden kouluun valmistui kaivattu lisärakennus vuonna 1935.
Historia
Tenkalahden alue oli 1600-luvun alussa lähes kokonaan Eteläisen Latokartanon maata. Latokartanon rakennuksista oli 1930-luvulla jäljellä joitain maavalleja Käkisalmen linnaa vastapäätä Vuoksen eteläpuolella.
Talvisodan alussa kylästä evakuoitiin alaikäiset lapset äiteineen. Muu väestö evakuoitiin rauhan tultua, kun selvisi että Käkisalmen maalaiskunta kuului luovutettaviin alueisiin. Jatkosodan alussa Suomi valtasi Käkisalmen seudun takaisin. Perääntyvät neuvostoliittolaiset sytyttivät Käkisalmen ja Tenkalahden palamaan. Tenkalahden asuinrakennuksista tuhoutui 57 prosenttia. Tuhoista huolimatta merkittävä osa väestöstä palasi kotiseudulleen. Jatkosodan aikana Käkisalmen luterilaisen seurakunnan jumalanpalvelukset pidettiin Tenkalahden kansakoulun juhlasalissa, sillä kaupungissa sijainnut uusi kirkko oli vaurioitunut sodassa ja vanha kirkko oli palanut. Väestö jouduttiin evakuoimaan uudelleen Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua kesällä 1944.
Pitsán taulut
Pitsán taulut on joukko Pitsán kylän läheltä Korinthiasta Kreikasta löydettyjä antiikin aikaisia maalattuja puulevyjä. Ne on ajoitettu arkaaiselle kaudelle noin vuoteen 540 eaa. Taulut ovat varhaisimpia säilyneitä esimerkkejä kreikkalaisista puulle tehdyistä maalauksista.
thumb|left|240px|Yksi Pitsán tauluista: joukko naisia. Pítsan tauluja on yhteensä neljä. Taulut löydettiin Saftoulíksen luolasta (Spiliá Saftoulí) nykyisin Xylókastro-Evrostínan kuntaan kuuluvan Pitsán kylän läheltä vuonna 1934. Alue on ollut antiikin aikana Sikyonin kaupungin alaisuudessa, ja luola on toiminut nymfeille omistettuna pyhäkkönä. Taulut ovat olleet luolaan jätettyjä votiivilahjoja ja esittävät uskonnollisia menoja. Ne on maalattu temperaväreillä, pääosin sinisellä ja punaisella, valkoiselle taustalle sypressipuusta tehdyille pienille paneeleille. Paneelien paksuus on noin 0,5 senttimetriä ja kahden suurimman koko noin 30 × 15 senttimetriä.
Merkittävimmässä puupaneelissa esitetään uskonnollinen kulkue, jossa kolme naista, kolme lasta ja yksi mies lähestyvät alttaria. Ensimmäinen naisista kantaa uhriaineita korissa päänsä päällä ja kaataa kädellään juomauhria alttarille. Yksi lapsista kuljettaa uhrattavaa lammasta, kun taas toiset lapset soittavat huilua ja lyyraa. Muut henkilöt pitävät käsissään lehviä. Taulussa on arkaaisella korinttilaisella aakkostolla tehty piirtokirjoitus, jossa maalaus omistetaan nymfeille. Lisäksi kirjoitus nimeää kaksi naisista, jotka ovat Euthydika ja Eukholis, sekä maalarin, jonka nimestä on säilynyt vain loppuosa ...Korinthios (”...Korinttilainen”). Toisessa hyvin säilyneessä paneelissa on naisia, jotka ovat mahdollisesti nymfejä.
Taulut ovat esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa Ateenassa (artikkeli 16464).
Alainen-Haaponen
Alainen-Haaponen on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Kallion kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 4,9 hehtaaria ja se on 350 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Keihäsjoen valuma-alueella (35.35), jonka Riuttasjoen alueeseen (35.354) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 171,3 metriä mpy.
José Antonio Crespo
José Antonio Crespo Ortiz (s. 24. kesäkuuta 1977 Madrid) on espanjalainen sulkapalloilija. Hän edustaa seuratasolla Club Badminton Benalmádenaa.
Crespo osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa Ateenassa 2004, jolloin hän osallistui nelinpeliin Sergio Llopisin kanssa, mutta putosi jo ensimmäisellä kierroksella. Hän oli mukana kaksinpelissä MM-kilpailuissa 2007, joissa hän hävisi ensimmäisen ottelunsa indonesialaiselle Taufik Hidayatille.
IFAF
International Federation of American Football eli kansainvälinen amerikkalaisen jalkapallon liitto on amerikkalaisen jalkapallon kattojärjestö. Se hallinnoi myös lippupalloa.
Historia
Amerikkalaisen jalkapallon maailmanliitto perustettiin vuonna 1998 organisoimaan kansainvälistä amerikkalaista jalkapalloa. Ensimmäiset amerikkalaisen jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut järjestettiinkin jo seuraavana vuonna. Maailmanliittoon liittyivät kaikki maanosaliitot, viimeisenä vuonna 2007 perustettu Amerikan liitto.
Vuonna 2011 IFAF alkoi kehittää uutta kansainvälistä strategiaa, jonka tarkoituksena oli laajentaa lajia uusiin maihin ja vähitellen myös korvata kaikki maanosaliitot. Seuraavana vuonna IFAF julkisti alaorganisaationsa, jotka ottivat maanosaliittojen tehtävät haltuunsa Euroopan liittoa lukuun ottamatta. Euroopan liitto EFAF ei halunnut luopua asemastaan ja ajautui riitoihin maailmanliiton kanssa.
Maailmanliiton sisäiset riidat puhkesivat uudelleen vuoden 2015 maailmanmestaruuskilpailujen yhteydessä. Kilpailut oli tarkoitus pitää Ruotsissa, mutta maan lajiliitto ilmoitti yllättäen seitsemän kuukautta ennen kilpailuja, ettei varoja kilpailujen järjestämiselle olekaan. Maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Yhdysvalloissa, mutta osa maista jäi kisoista pois. Kisojen aikana pidettiin IFAF:n yleiskokous, jonka aikana maailmanliiton entinen puheenjohtaja piti toisen yleiskokouksen. Seurasi riita siitä, kumpi kokous oli virallinen ja ketä oli äänestetty uudeksi puheenjohtajaksi.
Maailmanliiton riidat etenivät siihen saakka, että IFAF Paris julisti New Yorkin osapuolen maat kilpailukieltoon ja perusti Yhdysvaltoihin kilpailevan lajiliiton. Molemmat ryhmittymät suunnitelivat myös omia kilpailuita. Lopulta vuoden 2018 alussa urheilun kansainvälinen vetoomustoimioistuin CAS julisti IFAF New Yorkin viralliseksi lajin maailmanliitoksi.
Kilpailut
IFAF järjestää amerikkalaisen jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut, naisten maailmanmestaruuskilpailut ja alle 19-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut, sekä lippupallon maailmanmestaruuskilpailut ja International Bowl -ottelun jossa kohtaavat Yhdysvallat ja muu maailma. Tulevaisuudessa IFAF tulee järjestämään myös maaosakohtaiset mestaruuskilpailut.
Jäsenet
300px|thumb|right|IFAF:in jäsenliitot
Niitty-Haaponen
Niitty-Haaponen on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Kallion kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,7 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Keihäsjoen valuma-alueella (35.35), jonka Riuttasjoen alueeseen (35.354) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 171,3 metriä mpy.
Vaasan mellakka
pienoiskuva|250x250px|Lapualaiset Iisakki Valkama ja Nuutti Nummikoski pahoinpitelevät Vaasan oikeustalon ulkopuolella kirjapainojupakan (28.3.1930) todistajaa, Työn Äänen faktoria [[Eino Nieminen|Eino Niemistä 4.6.1930. Etsivän Keskuspoliisin (EK) miehet olivat vihjanneet Niemisen olevan punaupseeri. Lapualaiset veivät Niemisen oikeustalosta väkivalloin ja pahoinpitelivät hänet, kuten myös toistakymmentä muuta paikalla ollutta.]] Vaasan mellakka (4. kesäkuuta 1930) oli lapuanliikkeen kommunistisen Työn Ääni -lehden kirjapainoon kohdistunutta iskua käsitelleen oikeudenkäynnin yhteydessä syntynyt väkivaltainen mielenosoitus. Lapuanliikkeen kannattajat ottivat oikeuden omiin käsiinsä ja pahoinpitelivät paikalla olleita kommunisteja ja sivullisia. Kommunistien kansanedustaja Asser Salo siepattiin ja kyydittiin väkivaltaisesti.
Vaasan mellakka oli lapuanliikkeelle käännekohta. Liikkeen radikaalit kannattajat hylkäsivät näkyvästi laillisen järjestyksen roolin, eivätkä laillisen esivallan edustajat kyenneet estämään joukkovoimaa. Vaasan mellakassa lapuanliike kääntyi lopullisesti kesän ja syksyn 1930 väkivaltaisen painostuksen ja poliittisen terrorin tielle.
Taustaa
Lapuan toisessa kansalaiskokouksessa 15. maaliskuuta lapuanliikkeen maltillisempi siipi oli pyrkinyt hillitsemään suoran toiminnan kannattajia. Kansalaiskokouksen päätteeksi oli perustettu Suomen Lukko ry. Siitä toivottiin laillisin keinoin toimivaa kanavaa, joka yhdistäisi kommunismin vastustajat lapuanliikkeen tukemana. Liikkeen pohjanmaalaisille kannattajille yhdistystoiminta ei kuitenkaan riittänyt. Vain kolmetoista päivää myöhemmin suoran toiminnan kannattajat tuhosivat Vaasassa kommunistisen Työn Ääni -lehden kirjapainon.
Taksvärkkiliike
Taksvärkkiliike on nuorison, varsinkin koululaisten, hyväntekeväisyysliike, joka sai alkunsa Ruotsissa vuonna 1961. "Taksvärkki-päivänä" keräykseen osallistuvat koululaiset työskentelevät päivän ajan koulun ulkopuolella ja lahjoittavat työnsä tuoton keräykselle.
Vaasan mellakka
Taustaa
Iskun jälkeen lapuanliikkeen kannattajat odottivat yhteiskunnan reaktiota. Liikkeen keulakuvaksi nousi Vihtori Kosola, joka ei ollut kuulunut iskun suunnittelijoihin, mutta asettui nyt tukemaan sitä. Kulisseissa käytiin kamppailua liikkeen maltillisempien, pääosin helsinkiläisen suuntauksen ja Etelä-Pohjanmaan suoran toiminnan miesten välillä. Suoran toiminnan kannattajat haastoivat oikeuslaitoksen avoimesti. Tekoon syyllisiksi ilmoittautui 72 miestä ja kirjapainon rikkojiksi viisi miestä. Lapuanliikkeen äänenkannattajassa Aktivistissa teon kannattajiksi ilmoittautui 650 miestä. Vihtori Kosolan julkaisemassa viestissä liike ilmoittautui iskun tekijäksi, mutta kertoi myös edelleen tukevansa hallitusta.
Vaasan tapahtumat
Vaasan raastuvanoikeudessa Työn Äänen oikeusjutun käsittelyn päivämäärä oli siirretty 4. päivään kesäkuuta 1930. Tiedettiin, että päivä aiheuttaisi liikehdintää. Etsivän keskuspoliisin johtaja Esko Riekki varoitti hallitusta tulevista levottomuuksista, mutta lapuanliike kieltäytyi peruuttamasta mielenosoitustaan. Hallitus ei halunnut provosoida mielenosoitusta ylimääräisillä toimilla ja pyysi asianomistajia saapumaan paikalle ilman tukijoukkoja. Lapuanliike sen sijaan tuli paikalle joukkovoimalla. Vaasaan saapui aikaisin aamulla 1 800 lapuanliikkeen kannattajaa Suomen lipuin koristelluilla autoilla. 200 auton kulkue pysähtyi matkalla mielenosoituksellisesti hajotetun kirjapainon ja maaherran virka-asunnon eteen. Miehet tekivät kunniakäynnin Vaasan sankarihaudoille, missä laulettiin virsiä ja isänmaallisia lauluja sekä pidettiin puheita.
Taksvärkkiliike
Taksvärkkiliike ja keräystoiminta
Suomeen keräys ennätti vuonna 1967, jolloin koululais- ja opiskelijajärjestöt keräsivät rahaa Peruun. Ensimmäisen kolmen vuoden aikana keräystä olivat järjestämässä koululaiset ja opiskelijat, sen jälkeen mukaan tulivat järjestöt, muun muassa eri opiskelija-, palkansaaja- ja kirkon nuorisotyön järjestöt.
Vaasan mellakka
Vaasan tapahtumat
alt=|vasen|pienoiskuva|321x321px|[[Eino Nieminen|Eino Niemisen revittyjen housujen kaistaleet jaettiin halukkaille ”kommunisminvastaisen taistelun muistoesineinä”. Valokuvat otti helsinkiläinen lehtikuvaaja Paavo Poutiainen, joka yllytti väkijoukkoa pahoinpitelemään Niemistä saadakseen parempia kuvia.]]
Taksvärkkiliike
Taksvärkkiliike ja keräystoiminta
1970- ja 1980-luvulla Taksvärkkikeräyksiä järjestettiin muutaman vuoden välein, mutta 1990-luvun puolivälistä lähtien keräys on järjestetty vuosittain ja siitä on tullutkin jokavuotinen perinne suuressa osassa Suomen kouluja.
Vaasan mellakka
Eino Niemisen pahoinpitely
Suunniteltu mielenosoitus sujui ilman välikohtauksia, mutta iltapäivällä tuomioita julistettaessa tilanne kärjistyi. Lapuanliikkeen kannattajat pahoinpitelivät todistajana paikalle kutsutun Työn Äänen faktorin Eino Niemisen. Oikeustalon toisen kerroksen eteisessä Eino Nieminen joutui suukopuun hänet ympäröineiden miesten kanssa. Sanaharkan jälkeen Nieminen vietiin oikeustalon ulkopuolelle, hänen vaatteensa revittiin ja Nieminen pahoinpideltiin. Väkijoukko seurasi tekoa sivusta eikä poliisi puuttunut asiaan.
Taksvärkkiliike
Taksvärkkiliike ja keräystoiminta
Taksvärkki ry perustettiin vuonna 1989 jatkamaan Taksvärkkitoimikuntien työtä. Kehitysyhteistyön pitkäjänteisyyden säilyttämiseksi järjestölle perustettiin pysyvä toimisto vakinaisine henkilökuntineen. Tällä hetkellä Taksvärkki ry:ssä työskentelee kuusi palkattua työntekijää.
Vaasan mellakka
Eino Niemisen pahoinpitely
Lapuanliikkeen miehet pahoinpitelivät myös noin kymmenen muuta vasemmistolaista, näiden joukossa vaasalaisen sosiaalidemokraattisen lehden Nya Folkbladetin toimittajan Allan Asplundin. Iskujen kohteeksi joutui myös oikeistolaisia sivullisia, jotka yrittivät estää tekoja oikeusvaltioon vedoten. Poliisimestari Gunnar Tallroth pelasti lopulta pahoinpidellyn Niemisen poliisiasemalle. Nieminen ehti poistua poliisiasemalta juuri ennen kuin lapuanliikkeen kannattajat tunkeutuivat rakennukseen ja tarkastivat sen. Paikalle hälytetty maaherra ei voinut estää väkijoukkoa.
Kansanedustaja Asser Salon kyyditys
pienoiskuva|Asianajaja [[Asser Salo joutuu lapualaisten muilutettavaksi Vaasan oikeustalon edustalla 4. kesäkuuta 1930. ]] Kun Työn Äänen asianomistaja ja kommunistien kansanedustaja Asser Salo astui ulos oikeustalosta mellakka paheni. Maaherra Bruno Sarlin yritti vedota käräjärauhaan, mutta lapuanliikkeen kannattajat ottivat Salon kiinni ja veivät hänet väkivalloin paikalla odottaneeseen autoon.
Etsivä keskuspoliisi (EK) seurasi tapahtumia vierestä puuttumatta asiaan. Paikalla ollut EK:n etsivä Kosti-Paavo Eerolainen liittyi myöhemmin itse lapuanliikkeen radikaaliin siipeen. Lapuanliike oli yrittänyt Salon sieppaamista Seinäjoen asematunnelissa jo 7. toukokuuta kun oikeus oli ensimmäisen kerran kokoontunut siirtämään varsinaista käsittelypäivää.
Sieppaajat eivät osanneet päättää, mitä Salolle tulisi tehdä. Saloa uhattiin ampumisella, mutta lopulta hänet vietiin Lapualle nuorisoseuran talolle. Hänet pakotettiin vannomaan, että hän ei enää astuisi Lapualle. Tämän jälkeen Salo vietiin Viitasaarelle, jossa hänet päästettiin vapaaksi. Lapuanliikkeen miehet poistuivat Vaasasta ilmoitettuaan Työn Äänen toimitukselle, ettei lehteä julkaistaisi kahden kuukauden lakkautusajan päättymisen jälkeenkään. Vaasa jäi sotilaspartioiden haltuun.
Mellakan seuraukset
Valtiovallan kyvyttömyys yllätti kaikki osapuolet. Hallitus oli järkyttynyt, sillä lapuanliikkeen oli luultu jo laantuneen. Henkilökohtaisen uhkailun pelottaman maaherra Sarlinin mukaan Vaasaan tarvittaisiin 6 000–10 000 sotilasta hillitsemään väkijoukkoja. Vasemmistolainen ja ruotsinkielinen lehdistö vaativat tekijöiden rankaisua. Hallitus asettui kuitenkin tukemaan lapuanliikettä ja syytti Sosialidemokraatteja ja ruotsinkielisiä käsiensä sitomisesta kommunismin vastaisessa taistelussa. Toivottiin, että liikettä voitaisiin vielä hillitä myönnytyksillä ja kommunismin vastaisilla lakialoitteilla.
Lapuanliike oli kuitenkin ymmärtänyt itsekin joukkovoimansa. Lapualla julistettiin ns. Lapuan laki 5. kesäkuuta 1930. Käytännössä liike hylkäsi esivallan järjestyksen ylläpitäjänä ja julisti olevansa säädettyjen lakien ja oikeuslaitoksen yläpuolella. Vihtori Kosola tapasi 8. kesäkuuta Helsingissä sekä suojeluskunnan päällikön että Suomen yleisesikunnan päällikön samalla kun istuva Kyösti Kallion johtama hallitus epäröi päätöksissään. Lapuanliike alkoi vaatia hallitusta ajamaan omia tavoitteitaan yhä voimakkaammin. Myöhemmin kesäkuussa liikkeen väkivalta, poliittinen terrori, poliittinen painostus ja vaikutusvalta kärjistyivät äärimmilleen.
Botulf
Botulf (k. mahd. 1311) oli ruotsalainen talonpoika, joka tuomittiin vuonna 1311 kerettiläisyydestä, koska hän kiisti julkisesti ehtoolliseen liittyneen transsubstantiaatio-opin. Kyseessä on Ruotsin ja Pohjoismaiden historian tunnetuin kerettiläisyysoikeudenkäynti.
Botulfin oikeudenkäynti
Botulfin tiedetään kieltäneen herran ehtoollisen sakramentin toistuvasti ja Gottröran kirkkoherra Andreas kanteli asiasta useasti Uppsalan arkkipiispalle. Ensimmäisellä kerralla silloinen arkkipiispa Nicolaus Allonis määräsi Botulfille rangaistuksena katumusharjoituksia. Kun Botulfin kerrottiin uusineen tekonsa vuoden 1310 pääsiäisenä kieltäytymällä nauttimasta ehtoollisleipää, uusi arkkipiispa Nicolaus Catilli (tunnettu myös nimellä Nils Kettilsson) kutsui hänet vastaamaan syytöksiin, mutta Botulf ei noudattanut kutsua. Arkkipiispan vieraillessa marraskuussa 1310 Närtunassa paikallisissa Martinpäivän juhlallisuuksissa Gottröran kirkkoherra Andreas tunnisti sattumalta Botulfin väkijoukosta ja toimitti hänet arkkipiispan eteen. Koska Botulf ei kiistänyt tekoaan eikä sanojaan, arkkipiispa Catilli määräsi hänet vangittavaksi ja järjesti hänelle oikeudenkäynnin. Botulfin oman tunnustuksen ohella kolmetoista Gottröran asukasta todisti oikeudessa hänen lausuneen julkisesti harhaoppeja. Vielä oikeuden edessäkin hän kieltäytyi perumasta puheitaan. Kiirastorstaina 1311 julkistetussa tuomiossa arkkipiispa totesi Botulfin syylliseksi harhaoppisuuteen ja luovutti hänet maallisten viranomaisten rangaistavaksi. Botulfin lopullisesta kohtalosta ei ole varmaa tietoa, mutta todennäköisesti hänet tuomittiin kuolemaan ja poltettiin roviolla.
Käsityksiä Botulfista
Tuomioasiakirjan mukaan Botulf kiisti opin ehtoollisleivän ja ehtoollisviinin muuttumisesta Kristuksen ruumiiksi ja vereksi, sillä hänen mukaansa siinä tapauksessa Kristuksen ruumis olisi syöty loppuun jo kauan sitten. Katolinen kirkko oli hyväksynyt uuden transsubstantiaatio-opin virallisesti vuoden 1215 IV lateraanikonsiilissa. Jotkut historioitsijat ovat väittäneet Botulfin saaneen ajatuksiinsa vaikutteita Etelä-Ranskassa vaikuttaneesta kataarilaisuudesta, mutta tästä ei ole mitään todisteita ja monet ovat pitäneet yhteyttä epäuskottavana. Lisäksi ainoa Botulfin toimintaa kuvaava aikalaislähde on arkkipiispa Catillin laatima tuomiokirje, joka ei välttämättä edes kuvaa totuudenmukaisesti hänen sanojaan ja tekojaan.
Mörön
Mörön (, ᠮᠦᠷᠡᠨ, joki) on Hövsgölin provinssin hallinnollinen keskus Mongoliassa. Se syrjäytti edellisen provinssipääkaupungin Khatgalin vuonna 1933.
Botulf
Käsityksiä Botulfista
Nykyajan ruotsalainen historiankirjoitus on tyypillisesti esittänyt Botulfin vieraiden katolisten oppien sankarillisena vastustajana ja vapaa-ajattelun marttyyrina. Protestanttisesta ja nationalistisesta näkökulmasta Botulfin on nähty edustaneen aitoa ruotsalaista kansanuskoa vastakohtana katolisuudelle, ja toisaalta uskontokriittisestä näkökulmasta rationaalista maalaisjärkeä vastakohtana ”maagisille” teologisille opeille. Sekularisaation edistämiseen perustettu ruotsalainen järjestö Human-Etiska Föreningen julkaisee Botulf-bladet-nimistä lehteä.
Mörön
Vuoden 2010 laskennassa kaupungissa oli noin 35 000 asukasta, arvio vuodelle 2018 oli 40 510.
Kaupungin asutus sai lähtönsä Möröngiin Khureen luostarista, joka perustettiin alueelle 1800-luvun alussa. Luostari sijaitsi Delgermörön-joen varrella, mutta tuhoutui vuonna 1937 kommunistien vainojen myötä. Sittemmin 1990-luvulla kaupunkiin perustettiin uusi luostari Danzadarjaa Khiid.
Mörönissä on lentokenttä, josta lähtee lentoja lähinnä pääkaupunki Ulan Batoriin.
Seitsemännen portaan enkeli
Seitsemännen portaan enkeli on vuonna 1996 ilmestynyt omaelämäkerrallinen teos, jonka on kirjoittanut amerikanirlantilainen Frank McCourt. Tragikoominen kirja kertoo McCourtin köyhyyden täyttämästä lapsuudesta, alkoholisoituneesta isästä ja epätoivoisesta äidistä, joka teki parhaansa pitääkseen perheensä hengissä. Tarina alkaa Frankin ensimmäisistä vuosista pula-ajan Brooklynissä, mutta sijoittuu suurimmaksi osaksi Limerickiin Irlantiin. Seitsemännen portaan enkeli voitti Pulitzer-palkinnon ja keräsi suurta suosiota ja myyntimenestystä. Alan Parker on ohjannut teoksen pohjalta myös elokuvan.
Juoni
Angela Sheehan on maahanmuuttaja USA:ssa ja tapaa Malachy McCourtin vapauduttuaan kolmen kuukauden vankeudesta, johon hänet oli tuomittu rekka-auton kaappauksesta. Angela tulee raskaaksi Malachylle, ja hänen serkkujensa Philomenan ja Delia MacNamaran painostuksesta Malachy menee Angelan kanssa naimisiin. Malachy ei usko avioliiton kestävän ja hän yrittää karata Kaliforniaan, mutta tuhlaa matkarahansa pubissa.
Seuraavina vuosina Angela synnyttää Frankin (Francis, syntynyt 19. elokuuta 1930 Brooklynissä, New Yorkissa), Malachyn (1931), kaksoset Oliverin ja Eugenen (1932), sekä Margaretin (1935), joka kuolee seitsemän viikon ikäisenä. Pian Margaretin kuoleman jälkeen McCourtin perhe muuttaa takaisin Irlantiin, sukulaistensa avun toivossa. Perheen kaksoset Eugene ja Oliver kuolevat vuosi Irlantiin saapumisen jälkeen. Frankin nuorimmat veljekset, Michael ja Alphie syntyivät sen jälkeen vuosina 1936 ja 1940.
Elämää Irlannissa, erityisesti Limerickissä, 1930- ja 1940-luvuilla kuvaillaan karun realistisella tavalla. Perhe asuu talossa, jonka alin kerros tulvii säännöllisesti. McCourtien talo on tiellään viimeisiä taloja, kujan ainoan ulkokäymälän lähellä. Isä Malachy opettaa lapsilleen irlantilaisia tarinoita ja kertomuksia sekä lauluja, mutta hän on alkoholisti ja löytää vain harvakseltaan työtä. Kun hän löytää töitä, hän käyttää palkkansa pubeissa. Hänen perheensä täytyy elää avustusrahojen avulla, sillä hän ei pysty pitämään työpaikkoja alkoholisminsa takia. Malachy käyttää usein perheensä avustusrahat ennen kuin hänen vaimonsa Angela edes näkee niitä. Hän ei siis pysty ruokkimaan nälkänäkeviä lapsiaan. Vuosia perhe kituuttaa melkeinpä pelkästään teellä ja leivällä. He miettivät, milloin heillä olisi mahdollisuus nauttia oikea lounas tai ateria, sekä saisivatko lapset koskaan edes kenkiä koulunkäyntiä varten. Vaikeuksista huolimatta monet kertomuksen piirteet kerrotaan ovelalla, kuivahtavalla huumorilla ja muutenkin viehättävällä tavalla.
Frankin isä löytää lopulta työtä turvalaitoksesta, Coventrystä, Englannista. Siitä huolimatta hän lähettää rahaa kärsivälle perheelleen vain kerran. Naisille oli tuohon aikaan vain muutamia työpaikkoja ja heidän äitinsä joutuukin kysymään apua kirkolta ja Saint Vincent de Paul -järjestöltä. Joskus Frank ja hänen veljensä tonkivat paikkoja löytääkseen hiiltä tai turvetta polttoaineeksi, varastavat leipää jostain tai ylijäämäruokaa ravintoloista päivän päättyessä. Angelan äiti ja sisko eivät halua auttaa heitä, koska Angelan mies ei ole kotoisin Limerickistä, ja heistä hänessä oli jokin outous. Auttaakseen isänsä laiminlyömää perhettään, Frank alkaa tehdä työtä viestinvälittäjänä 14-vuotiaana. Hän antaa osan tienesteistään äidilleen, jotta hän voisi ruokkia muita lapsia ja säästää loput paluumatkaan Amerikkaan. Frankin koulu loppuu 13-vuotiaana, kuten siihen aikaan oli tapana Limerickin alueella. Vaikka hänen opettajansa O'Halloran ja kirjastonhoitaja kehottavat Frankia jatkamaan opiskelua, hän haluaa alkaa työskennellä "kuin miehet".
Delfoin ajomies
Delfoin ajomies tai Delfoin vaununajaja on hevosvaljakon ohjastajaa esittävä antiikin kreikkalainen pronssiveistos. Se on ajoitettu varhaiselle klassiselle kaudelle noin vuodelle 478–470 eaa. Veistos löydettiin Delfoin alueen arkeologisten kaivausten yhteydessä ja se on sijoitettu Delfoin arkeologiseen museoon.
thumb|left|230px|Delfoin ajomies, yksityiskohta kasvoista. Veistoksen jalustan piirtokirjoituksen mukaan sen pystytti Gelan tyranni Polyzalos. Veistos pystytettiin Delfoin pyhäkköalueelle kiitokseksi Apollonille Polyzaloksen voitosta Python kisojen valjakkoajoissa, ja samalla luonnollisesti kunnioittamaan itse voittoa. Toisen piirtokirjoituksen mukaan kuvanveistäjä oli Sotades. Veistoksen löysivät Delfoin kaivauksia suorittaneet ranskalaiset arkeologit vuonna 1896.
Veistos on yksi parhaiten säilyneitä ja tunnettuja antiikin kreikkalaisia pronssiveistoksia. Se edustaa varhaisen klassisen kuvanveiston niin kutsuttua ankaraa tyylikautta. Vaununajaja on kuvattu voittonsa hetkellä, kun hän ohjastaa hevosvaljakkonsa uudelleen yleisön ohi voittonsa kunniaksi. Voitosta huolimatta vaununajajan ilme on tyyni osoituksena tunteiden hallinnasta. Veistoksen lasiset silmät ovat säilyneet poikkeuksellisen hyvin. Silmäripset ja huulet on tehty kuparista ja otsanauha hopeasta. Veistoksen korkeus on noin 1,8 metriä ja se on säilynyt kolmessa osassa: torson yläosa ja pää, torson alaosa sekä oikea käsi. Ohjastajasta itsestään on kadonnut vain vasen käsi. Koko veistosryhmään on alun perin kuulunut myös neljä hevosta sekä vaunut, jotka ovat kaikki kadonneet muutamia pieniä osia lukuun ottamatta.
Delfoin arkeologisessa museossa veistokselle on varattu kokonaan oma sali, johon useimmat vieraat astuvat viimeisenä, museon kohokohtana.
Seitsemännen portaan enkeli
Juoni
Kun Frank ja Angela menevät kysymään kristityiltä veljiltä Frankin jatkokoulutusmahdollisuuksista, he kohtaavat vain oven, joka lyödään heidän edestään kiinni. Muutama päivä Frankin 14-vuotissyntymäpäivän jälkeen Frank aloittaa työt telegrammilähettinä postitoimistolla. Frankin nokkela järjenjuoksu kertoessaan tapauksesta kielii siitä, että hänellä olisi kykyjä paljon parempaankin työhön, mutta olosuhteet estävät häntä etenemästä. Näihin aikoihin Frankilla on seksuaalinen suhde Theresa Carmody -nimisen naisen kanssa, joka sairastuu tuberkuloosiin ja myöhemmin kuolee. Frank tuntee syyllisyyttä, koska ajattelee lähettäneensä tämän helvettiin esiaviollisen seksin johdosta.
Frank rohkaistuu ottamaan postimiehen pestin postitoimistossa, mutta kuitenkin päättää toisin ja alkaa toimittaa sanomalehtiä ja mainoksia Eason-nimiselle toimistolle. Kerätäkseen rahaa matkalleen Amerikkaan, hän myös kirjoittaa uhkauskirjeitä paikallisen koronkiskurin piikkiin. Kun tämä kuolee, Frank ottaa rahat hänen kassistaan ja heittää velkakirjansa jokeen. Säästämisen, pihistelyn ja varastamisen avulla Frank saa lopulta kokoon rahat matkustaakseen Amerikkaan. Tarina päättyy, kun 19-vuotias Frank saapuu Poughkeepsieen, New Yorkiin, valmiina aloittamaan uuden elämän synnyinmaassaan.
Saari-Haaponen
Saari-Haaponen on Pirkanmaalla Ylöjärvellä Kallion kylän lähellä sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistöön.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,0 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Keihäsjoen valuma-alueella (35.35), jonka Riuttasjoen alueeseen (35.354) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 171,6 metriä mpy.
Artemisionin jumala
Artemisionin jumala eli Artemisionin pronssipatsas, myös Artemisionin Poseidon/Zeus, on miespuolista jumalaa, todennäköisesti Poseidonia tai Zeusta, esittävä antiikin kreikkalainen pronssiveistos. Se on ajoitettu klassiselle kaudelle noin vuoteen 460–450 eaa. Veistos on saanut nimensä siitä, että se löydettiin roomalaisaikaisesta hylystä Artemísion eli Artemisionin niemen edustalta. Nykyisin veistos on sijoitettu Kansalliseen arkeologiseen museoon (sali 15) Ateenassa.
Gianna Nannini
thumb|Gianna Nannini esiintymässä vuonna 2008. Gianna Nannini (s. 14. kesäkuuta 1954 Siena ) on italialainen rocklaulaja ja laulunkirjoittaja.
Artemisionin jumala
Veistos esittää alastonta, parrakasta miestä, joka seisoo vasen jalka ja käsi ojennettuna eteen ja oikea käsi ojennettuna taakse heittämään jotakin esinettä, joka on kadonnut. Myös veistoksen lasista tai puolijalokivistä tehdyt silmät puuttuvat. Veistoksen korkeus on 2,09 metriä. Veistoksen on yleensä oletettu esittävän joko Poseidonia tai Zeusta. Tästä riippuen jumalalla on ollut kädessään todennäköisesti joko kolmikärki tai salama. Joidenkin tutkijoiden mukaan voi olla mahdotonta tietää koskaan varmuudella, kummasta jumalasta on ollut kyse. On esitetty myös, että kyseessä olisi jumalan sijasta ollut keihästä heittävä urheilija.