cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wanderlei Silva
Ensimmäinen ottelu UFC:ssä ja IVC:n alemman raskaansarjan mestaruus (1999)
Tammikuussa 1999 Silva kohtasi Adrian Serranon IVC:ssä, jonka hän voitti tyrmäyksellä 22 sekunnissa potkaistuaan maassa makaavaa vastustajaansa päähän.
Voiton jälkeen Silva pääsi ottelemaan IVC:n alemman raskaansarjan mestaruudesta Eugene Jacksonia vastaan, joka oli tappioton viimeisen kahdeksan ottelun ajan. Ottelu käytiin 27. huhtikuuta 1999 IVC 10: World Class Champions -tapahtumassa, jossa Silva voitti mestaruuden 32 sekunnin jälkeen teknisellä tyrmäyksellä.
Mestaruuden jälkeen Silva otteli toukokuussa toisen kerran UFC:ssä, jossa hän kohtasi Tony Petarran. Ottelu käytiin UFC 20 -tapahtumassa, jonka Silva voitti tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä potkaistuaan vastustajaansa pystysidonnasta polvella päähän.
Pride (1999–2007)
Silva siirtyi kotimaastaan Brasiliasta Japaniin PRIDE Fighting Championships -organisaatioon, joka oli tuolloin yksi maailman suurimmista vapaaotteluorganisaatioista. Silva otteli kaksi ensimmäistä otteluaan syksyllä 1999. Hän voitti molemmat ottelunsa tuomariäänin, ensin Carl Malenkoa vastaan ja kuukauden päästä Daijiro Matsuin. Kumpikin Silvan vastustajista olivat voittaneet urallaan yhden ottelun ennen kuin he kohtasivat Silvan. Malenko oli otellut tilastolla 1–1, kun Matsui 1–1–2.
Silva aloitti uuden vuosituhannen tammikuussa 2000 Bob Schrijberia vastaan, joka oli entinen potkunyrkkeilijä ja otellut vapaaottelussa selkeästi paremmin, kuin Silvan kaksi edellistä vastustajaa. Ottelu käytiin avoimessa painoluokassa Pride FC: Grand Prix 2000 -tapahtumassa, jossa Silva voitti urallaan ensimmäistä kertaa takakuristuksella alle kolmessa minuutissa.
Haastaminen UFC:n alemman raskassarjan mestaruudesta (2000)
Silva sai tilaisuuden otella UFC:n vapaana olleesta alemman raskaansarjan mestaruudesta Tito Ortizia vastaan, kun Frank Shamrock luopui mestaruudesta. Ottelu käytiin 14. huhtikuuta 2000 UFC 25 -tapahtumassa, jossa Silva hävisi ottelun tuomariäänin. Ortiz hallitsi ottelua pääosin matolla, vaikka Silva onnistui muutaman kerran horjuuttamaan Ortizia potkuin ja lyönnein.
Tappion jälkeen Silva otteli yhen ottelun kotimaassaan Meca Vale Tudo 2 -tapahtumassa elokuussa 2000. Hän voitti Todd Medinan tyrmäyksellä polvipotkuin 39 sekunnissa. Silva palasi takaisin Japaniin ja otteli saman kuukauden aikana Pride 10 - Return of the Warriors -tapahtumassa Guy Mezgeriä vastaan. Mezger oli voittanut urallaan UFC:n kevytsarjan turnauksen ja Pancrese avoimen painoluokan mestaruuden. Silva voitti ottelun tyrmäyksellä ensimmäisen erän alussa. Lokakuussa hän kohtasi Gilbert Yvelin raskaassasarjassa. Yvel oli saanut maineen törkeänä vapaaottelijana, joka muun muassa oli purrut vastustajaansa. Ottelu jäi lyhyeksi, kun Silva potkaisi tahattomasti Yvelia nivusiin 21 sekunnin kohdalla ja ottelun tulos mitätöitiin, kun Yvel ei kyennyt enää jatkamaan ottelua. Joulukuussa hän kohtasi Dan Hendersonin, joka oli voittanut urallaan kaikki yhdeksän otteluaan ja saavuttanut muun muassa UFC:n keskisarjan turnausvoiton. Ottelu päättyi Silvan voittoon tuomariäänin.
Maaliskuussa 2001 Silva kohtasi Kazushi Sakuraban, joka oli hävinnyt urallaan vain kahdesti 16 ottelusta ja voittanut aiemmin urallaan UFC:n Japanin raskaansarjan mestaruuden. Hän voitti ottelun teknisellä tyrmäyksellä ensimmäisen erän alussa, kun hän potkaisi pystysidonnasta polvilla Sakurabaa. Toukokuussa Silva kohtasi Shungo Oyaman, joka otteli vasta kolmatta otteluaan vapaaottelussa. Silva voitti ottelun teknisellä tyrmäyksellä 38 sekunnissa.
Priden keskisarjan mestaruus (2001–2007)
Silva otteli Priden keskisarjan mestaruudesta Kazushi Sakurabaa vastaan 3. marraskuuta 2001. Ottelu käytiin Pride 17 -tapahtumassa, jossa hän voitti mestaruuden ensimmäisen erän loputtua teknisellä tyrmäyksellä. Silva paiskasi Sakuraban mattoon, jonka myötä hänen solisluu murtui ja lääkäri päätti keskeyttää ottelun.
Yksityiselämä
Hänellä ja hänen vaimollaan, Tealla on poika nimeltä Thor, joka myös kilpailee Brasilialaisessa jujutsussa, lukkopainissa ja muissa kamppailulajeissa. Hänellä on myös tytär edellisestä avioliitosta.
Los Ríos
thumb|Alue Chilen kartalla punaisella, pääkaupunki on merkitty suurennettuun karttaan ympyrällä Los Ríosin alue on yksi Chilen viidestätoista hallinnollisesta alueesta. Sen virallinen järjestysnumero on XIV ja pääkaupunki Valdivia. Vuoden 2017 väestönlaskennassa alueella oli 384 837 asukasta. Sen pinta-ala on 18 430 neliökilometriä.
Rusakko
Rusakko eli peltojänis (Lepus europaeus) on jäniseläimiin kuuluva laji, joka esiintyy alkuperäisenä Euroopassa ja Aasian länsiosissa. Sitä metsästetään ravinnoksi ja turkkinsa takia. Vuonna 2013 Suomessa metsästettiin noin 66 100 rusakkoa.
Tuntomerkit
Rusakko painaa 2,5–7 kilogrammaa. Ruumis on 55–68 senttimetriä pitkä ja häntä 8–12,5 senttimetrin pituinen. Selkäpuoli on kellertävän harmaanruskea ja pohjavilla valkea. Sivut, etukaula ja raajat ovat ruosteenkeltaiset tai ruosteenpunaiset. Vatsapuoli on valkea. Häntä on alta valkea ja päältä musta. Korvat ovat mustakärkiset ja pitkät, ja ulottuvat kuonon eteen vastakkain käännettynä. Talvipuku vaihtelee melkein kesäpuvun värisestä hopeanharmaaseen. Metsäjänis vaihtaa koko turkkinsa täysvalkoiseen, mutta rusakon talviturkki on vain vähän vaaleampi kuin kesäkarva. Kesäpukuisesta metsäjäniksestä sen erottaa pidemmistä korvista ja kaksivärisestä hännästä, joka on myös pidempi kuin metsäjäniksellä. Rusakko elää keskimäärin 8–12 vuotta.
Levinneisyys ja elinympäristö
thumb| Rusakon jäljet lumessa. Rusakon luontainen levinneisyysalue kattaa lähes koko Euroopan, pois lukien muun muassa pohjoisimmat alueet, sekä alueita Länsi-Aasiasta Kiinaan saakka. Rusakko on alkujaan kotoisin Länsi-Aasian aroilta. Euroopan suurista kasvillisuusvyöhykkeistä se on levinnyt eniten lehtimetsiin, sekametsiin ja aroalueille. Suomeen rusakko on levinnyt kaakosta 1800-luvun loppupuolelta lähtien. Leviämistä edistivät muutamat Lounais-Suomessa 1900-luvun alussa toteutetut istutukset. Erityisen nopeasti laji runsastui 1910-luvulla, ja 1930-luvulle mennessä se oli levinnyt miltei koko maahan. Kylminä sotatalvina kanta kuitenkin taantui, ja vasta vuosisadan loppupuolella se alkoi runsastua uudelleen. Nykyisin se on levinnyt Suomeen Oulun korkeudelle saakka. Ruotsin rusakkokanta on kokonaan peräisin istutuksista, joita tehtiin Ruotsin ja Tanskan välisessä salmessa olevalle saarelle. Uusille alueille levittyään rusakko on yleensä syrjäyttänyt alkuperäisen jänislajin, metsäjäniksen.
Rusakko on tulokaslaji myös Isossa-Britanniassa. On arveltu, että jo antiikin roomalaiset istuttivat ne Britteinsaarille. Rusakkoa on istutettu riistaeläimeksi myös Euroopan ulkopuolelle: Argentiinaan, Australian Tasmaniaan, Barbadokselle, Brasiliaan, Kanadaan, Chileen, Falklandille, Irlantiin, Uuteen-Seelantiin, Réunionille, Uruguayhin ja Yhdysvaltoihin.
Rusakon tyypillistä elinympäristöä ovat peltoaukeat, kun taas metsäjänis viihtyy nimensä mukaisesti paremmin metsissä. Nämä kaksi lajia saattavat elää rinta rinnan metsänrajalla. Nykyisin rusakkoa tavataan yleisesti myös asuinalueilla. Se karttaa metsiä, mutta suosii etenkin pensaikkoisia viljelyalueita ja kohtalaisen lyhytruohoisia laitumia, joilla ei ole liikaa laiduneläimiä.
Lisääntyminen
Rusakkonaaras voi saada samana kesänä jopa neljä poikuetta. Yleensä poikueita on kolme, ja yhdessä poikueessa 2–4 poikasta.
Kiima-aikana rusakkourokset kilpailevat mahdollisuudesta pariutua naaraan kanssa, joka on vain muutamien tuntien ajan hedelmällinen. Naaras on urosta kookkaampi ja se puolustautuu ja saattaa pahoinpidellä liian innokasta kosijaa. Naaraan tiineys kestää noin 42 vuorokautta. Poikaset näkevät heti ja ovat karvapeitteisiä. Kukin niistä hakeutuu omaan piiloonsa tiheän kasvillisuuden sekaan, jotta petoeläimet eivät saisi niitä kerralla kiinni montaa. Emo käy imettämässä niitä vain kerran vuorokaudessa noin kahden viikon ajan. Imetyshetken ajaksi emo kutsuu kaikki poikaset luokseen, minkä jälkeen ne taas palaavat kukin omaan piilopaikkaansa.
Ravinto
Kehittyneen ruoansulatusjärjestelmänsä ansiosta rusakko pystyy ottamaan talteen suurimman osan ruohon ja muun vastaavan kasviaineksen sisältämistä ravintoaineista. Sille kelpaavat hyvin monet kasvit, joten ravinto ei mainittavammin rajoita sen esiintymistä. Silti rusakko on metsäjänistä nirsompi kasvien ravintopitoisuuden suhteen. Se syö lähinnä erilaisia heinämäisiä ja ruohomaisia vihreitä kasveja. Etenkin apilat ja heinät ovat sille mieluisia. Rusakko syö myös muun muassa juurikkaita, vehnää ja perunoita. Metsäjänisten tavallinen ruoka, puuravinto, muun muassa koivun ja pajun oksat, ovat rusakoille harvinaista, lähinnä talvista hätäravintoa. Rusakko selviytyy talvesta napostelemalla silmuja ja nuorten puiden kuorta, jotka ovat ravintona tavallisesti huonompaa kuin ruohokasvit. Puista se syö usein jalopuita ja muun muassa omenapuiden kuorta.
Lisäksi rusakot vierailevat lintujen ruokintapaikoilla herkuttelemassa kauraa ja auringonkukansiemenillä.
MBC
MBC voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Mika Pietilä
Mika Pietilä (s. ) on entinen suomalainen jääkiekkomaalivahti.
Ura
Pietilä pelasi juniorina jääkiekkoa Tampereen Ilveksessä. Kaudeksi 1995–1996 hän siirtyi Hämeenlinnan Pallokerhoon, jossa pelasi myös ensimmäiset ottelunsa jääkiekon SM-liigassa. HPK:sta hän siirtyi vuonna 1998 Ranskaan, jossa jatkoi uraansa Ranskan liigan HC Reimsissä. Pietilä pelasi joukkueessa kaksi kautta ja hänet valittiin kummallakin kaudella Ranskan liigan parhaaksi maalivahdiksi. Hän palasi vuonna 2000 takaisin Suomeen ja Ilvekseen, josta siirtyi vuonna 2002 pelaamaan Britanniaan. Vuosina 2003–2005 Pietilä pelasi Saksassa ja Venäjällä. Kaudella 2005–2006 hän pelasi Kajaanin Hokissa ja Kärpissä. Pietilä lopetti uransa jääkiekkoilijana vuonna 2006.
819 Naval Air Squadron
819 Naval Air Squadron (819 NAS) oli Britannian kuninkaallisen laivaston ilmavoimien lentolaivue, joka osallistui toisessa maailmansodassa Taranton taisteluun yhdessä 815 Naval Air Squadronin kanssa.
Palvelus
Laivue perustettiin 15. tammikuuta 1940 RNAS Fordissa. Perustamisessa käytettiin HMS Ark Royalilta ja HMS Courageousilta koottuja lentomiehistöjä ja sen kalustoksi sijoitettiin 12 Fairey Swordfishiä. Osa laivueesta siirrettiin rannikkolennoston alaisuuteen Detlingiin suojaamaan Dunkirkin evakuointia sukellusveneiltä. Kesäkuussa laivue siirrettiin HMS Illustriousille, jonka mukana se purjehti Pohjois-Atlantille ennen elokuista siirtymistä Välimeren laivastoon. Laivue oli vuoron perään maissa Dekheilassa ja Illustriousilla ja se osallistui moniin hyökkäyksiin itäisen Välimeren kohteisiin.
Laivue osallistui 12. marraskuuta vastaisena yönä Italian laivaston raskaiden yksiköiden tuhoamiseen Taranton satamassa. Illustriousin vaurioituessa pahoin 10. tammikuuta 1941 ilmapommituksessa laivue kärsi runsaita sekä kalusto että henkilötappioita. Ilmassa olleet koneet lensivät Hal Fariin, missä laivue lakkautettiin 14. tammikuuta liittämällä se 815 laivueeseen.
Laivue perustettiin uudelleen 1. lokakuuta 1941 RNAS Lee-on-Solentissa kalustonaan yhdeksän Fairey Swordfish Mk I:tä. Laivueen koneiksi lisättiin Mk II:a ennen kesäkuista siirtymistä HMS Avengerille. Laivue oli maissa ollessaan alistettu kolmeksi kuukaudeksi rannikkolennostolle Pohjanmeren ja Englannin Kanaalin miinoittamiseksi. Miinoituslentojen aikana laivue oli hajaallaan useissa tukikohdissa. Laivue siirrettiin 16. huhtikuuta RNAS Machrihanishiin ja siirrettäväksi HMS Archerille suojaamaan Pohjois-Atlantin saattueita. Laivueen Swordfish oli ensimmäinen, joka upotti 23. toukokuuta 1943 sukellusveneen (U-752) raketeilla.
Laivuetta vahvennettiin elokuussa kolmella 892 laivueen Grumman Wildcatilla ennen siirtoa HMS Activitylle. Syyskuun aikana laivueen Swordfisheihin asennettiin ASV-tutkat. Laivuetta vahvennettiin maaliskuussa 1944 edelleen Wildcateilla. Huhtikuussa laivueen Wildcatit siirrettiin muodostettavaan 833 laivueeseen ja laivueen Swordfishit siirrettiin maihin rannikkolennoston alaisuuteen. Laivueen tehtävänä oli Normandian maihinnousun tukeminen. Maihinnousun jälkeen osa laivueesta siirrettiin Belgiassa oleviin tukikohtiin. Laivue koottiin Englantiin ja lakkautettiin 10. maaliskuuta 1945 Bincham Newtonissa.
Metsäjänis
250px|thumb|Talviasuinen metsäjänis. Metsäjänis (Lepus timidus) on jäniseläinten lahkoon kuuluva nisäkäs, joka on sopeutunut pohjoisen Euraasian oloihin.
Ulkonäkö ja koko
Metsäjäniksen ruumiin pituus on 50–60 senttiä, jonka lisäksi sillä on 4–8-senttinen häntä. Eläin painaa 3–5 kiloa. Naaras on koirasta suurempi. Metsäjänis elää yleensä 1–2 vuotta, mutta vanhimmat yksilöt selviytyvät yhdeksänvuotiaksi asti. Kesäisin metsäjäniksen selkäpuoli on harmaanruskea ja pohjavilla vaaleanharmaata. Vatsapuoli on valkea lukuun ottamatta kaulan etuosaa. Korvissa on valkoiset reunat ja mustat kärjet. Talvisin metsäjäniksen turkki on valkoinen, ainoastaan korvanpäät ovat mustat. Takajalkojen varpaat metsäjänis levittää ikään kuin lumikengiksi, jolloin se pystyy kulkemaan lumella siihen uppoamatta. Takajalkojen jäljet ovat pehmeässä lumessa päärynänmuotoiset. Metsäjänis kykenee juoksemaan jopa 60 kilometrin tuntinopeudella ja ui hyvin. Metsäjäniksen turkki koostuu ontoista ilmaa sisältävistä karvoista, jotka eristävät lämpöä talvella.
Irlannissa elävä metsäjäniksen alalaji Lepus timidus hibernicus ei vaihda talvella turkkiaan, vaan säilyy ruskeana ympäri vuoden.
Levinneisyys ja elinympäristö
Metsäjänis esiintyy yhtenäisesti Euroopan ja Aasian pohjoisosissa Puolasta ja Skandinaviasta Tyynellemerelle. Lisäksi eristyneitä populaatioita on Hokkaidōssa, Kuriileilla, Sahalinilla, Alpeilla, Irlannissa ja Skotlannissa. Lajia on istutettu Englantiin, Färsaarille ja monille Skotlannin saarille. Suomessa metsäjänistä tavataan koko maassa.
Metsäjänistä tavataan pääosalla levinneisyysaluettansa tundralla ja taigametsissä. Irlannissa ja Skotlannissa sitä tavataan erityisesti nummilla ja soilla. Laji pärjää kuitenkin myös viljellyillä mailla. Venäjän eteläosissa sitä tavataan myös arojen alankometsiköissä ja Mongoliassa vuoristometsissä.
Lisääntyminen
Metsäjänikset saavat yleensä 2–5 poikasta, joskus jopa kahdeksan. Naaras synnyttää vuodessa 1–3 poikuetta. Tavallisesti lajilla on kaksi poikuetta vuodessa.
Ravinto
Metsäjäniksen pääravintoa ovat enintään seitsemän millimetrin paksuiset oksat, pajun, lepän, pihlajan ja koivun kuori sekä erilaiset ruohot ja varvut, kuten mustikka, juolukka ja kanerva.
Jäniseläinten ja muutamien jyrsijälajien ravinnonkäytössä on erikoisuus: ne syövät säännöllisesti osan ulosteestaan. Näin jänis siirtää umpisuolesta erittyvää ruoansulatusentsyymiä mahalaukkuun. Tuolloin papanoiden sisältö poikkeaa muulloin ulostetusta. Jänis ja muutkin kasvinsyöjät valikoivat ravintonsa ottaen huomioon sekä sen ravinteikkuuden että myrkyllisyyden. Talviaikaan, kun ruokaa on vähän, jänis vierailee mielellään kaatuneilla haavoilla. Jos haapaa tai muuta lehtipuuta ei ole, jänis syö myös koivua.
Saalistajat
Metsäjänistä saalistavat monet eläimet, esimerkiksi susi, ilves, kettu, kanahaukka, maakotka ja huuhkaja. Myös muut petolinnut, muun muassa hiirihaukka, pyydystävät jäniksen poikasia.
Metsästys
Metsäjänistä metsästetään yleisesti. Jänisten metsästys on suosituimpia metsästysmuotoja Suomessa, ja vuosittain Suomessa metsästetään noin 200 000 yksilöä.
Jorge Sanjinés
pienoiskuva|Jorge Sanjinés vuonna 2011. Jorge Sanjinés Aramayo (s. 1936) on bolivialainen elokuvaohjaaja. Sanjinés on vakaumuksellinen vasemmistolainen, ja hänen elokuvansa on suunnattu köyhille ja työläisille, joita hän yrittää rohkaista taisteluun tasa-arvon ja vapauden puolesta. Hänen läpimurtoelokuvansa oli Yawar mallku, joka kertoo siitä miten Yhdysvaltojen toiminta vaikutti Bolivian intiaaneihin.
John Nance Garner
John "Cactus Jack" Nance Garner IV (22. marraskuuta 1868 lähellä Detroitia Texasissa – 7. marraskuuta 1967 Uvalde, Texas) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko ja lakimies. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1903–1933, toimi edustajainhuoneen puhemiehenä 1931–1933 ja sen jälkeen 32. Yhdysvaltain varapresidenttinä 1933–1941.
Garner syntyi Teksasissa John Nance Garner III:n sekä Sarah Jane Guestin pojaksi ja valmistui lakimieheksi. Hän istui Texasin osavaltion edustajainhuoneessa vuodesta 1898 vuoteen 1902, jolloin hänet valittiin kongressiin. Hänen varapresidenttikausiensa aikana Yhdysvaltain presidenttinä toimi Franklin D. Roosevelt. Häntä edelsi Charles Curtis ja seurasi Henry A. Wallace.
Garnerin vaimo eli vuosien 1933–1941 Yhdysvaltain Second Lady oli Mariette Rheiner Garner (1869–1948). Parilla oli vuonna 1896 syntynyt poika Tully Charles Garner. Garner vetäytyi varapresidenttiytensä jälkeen Uvaldeen, Teksasiin, jossa hän kuoli pari viikkoa ennen kuin olisi täyttänyt 99 vuotta. Hän on Yhdysvaltain historian pitkäikäisin varapresidentti. Garner on Schuyler Colfaxin kanssa ainoa edustaja, joka toimi Yhdysvaltain edustajainhuoneen puhemiehenä ja Yhdysvaltain varapresidenttinä. Garner riitautui Franklin Rooseveltin kanssa vuonna 1937, kun Roosevelt pyrki laajasti muokkaamaan Yhdysvaltain korkeimman oikeuden tuomareiden toimikausia. Garner sekä monet demokraatit ja republikaanit vastustivat Rooseveltin pyrkimyksiä, sillä heidän mielestä Roosevelt pyrki keskittämään liikaa valtaa presidentille, jos presidentti pystyisi rajoittamaan korkeimman oikeuden tuomareiden ikärajaa. Välikohtauksen jälkeen, Garner ja Roosevelt eivät oikein koskaan palanneet tavallisiin väleihin. Garner myös pyrki demokraattipuolueen presidenttiehdokkuutta vuoden 1940 vaaleihin, mutta Roosevelt nimitettiin presidenttiehdokkaaksi uudelleen ja Henry A. Wallace nimitettiin varapresidenttiehdokkaaksi.
John Nance Garner sai lempinimen Cactus Jack vuonna 1901, kun Texasin edustajainhuoneessa istunut Garner tuki opuntiakaktusta osavaltion viralliseksi kukaksi, mutta edustajainhuone kuitenkin päätti toisin ja valitsi toisen kasvin.
Robert Strassburg
Robert Strassburg (1915–2003) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hän sävelsi juutalaista uskonnollista musiikkia; lisäksi hänen tuotantoaan innoitti Walt Whitmanin runous. Whitmanin innoittamiin teoksiin lukeutuvat Walt Whitman Cycle tenorille ja orkesterille, kymmenosainen kuorosinfonia Leaves of Grass (1992) ja ooppera Congo Square. Strassburg sävelsi musiikin myös kymmeniin dokumenttielokuviin.
Strassburg myös kirjoitti runoja, joita hän julkaisi lukuisissa kokoelmissa.
Elämäkerta
Strassburg syntyi New Yorkissa. Hänen opettajiaan olivat Igor Stravinski, Walter Piston ja Paul Hindemith. Kandidaatin opinnot Strassburg suoritti New England Conservatoryssa, maisteriksi hän valmistui Harvardin yliopistossa ja tohtori hänestä tuli University of Judaismista (Los Angeles).
Strassburg opetti muun muassa Brooklyn Collegessa vuodesta 1947 vuoteen 1950 sekä Brandeis-instituutissa. Vuonna 1960 hän muutti Los Angelesiin. Hän toimi University of Judaismin taidekoulun avustavana dekaanina vuoteen 1966 saakka; tämän jälkeen hänestä tuli Kalifornian osavaltionyliopiston professori.
Haarahaukat
Haarahaukat (Milvus) on haukkojen heimoon kuuluva päiväpetolintusuku. Haarahaukkojen sukuun kuuluu BirdLifen mukaan nykyään kolme lajia. Äskettäin afrikanhaarahaukka on erotettu omaksi lajikseen haarahaukasta.
Sylvi-Sanni Manninen
Sylvi-Sanni Manninen (17. toukokuuta 1914 Liperi – 22. tammikuuta 2009) oli suomalainen psykologian tohtori ja kirjailija. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa rahoittaen opintonsa työskentelemällä opiskelun ohessa konekirjoittajana ja suoritti laudatur-opinnot peräti viidessä oppiaineessa: teoreettinen filosofia, estetiikka, valtio-oppi, sosiologia ja psykologia.
Sylvi Mannisen avioiduttua hänestä tuli Honkavaara (ulkomailla hän käytti nimeä Sylvia Honkavaara). Hän väitteli psykologiasta tohtoriksi ensimmäisenä naisena Suomessa. Vuonna 1950 valmistunut väitöskirja oli nimeltään On the Psychology of Artistic Enjoyment.
1950-luvulla Sylvia Honkavaara työskenteli tutkijana Lontoon yliopistossa kehittäen havaintotestin, joka paljastaa yliherkän ihmistyypin, ns. väri-ihmisen. Englannista Sylvia Honkavaara siirtyi Yhdysvaltoihin ja työskenteli siellä Harvardin, Brandeisin ja Kalifornian yliopistoissa. Vuonna 1972 Sylvi Honkavaara nimitettiin Joensuun korkeakoulun taidepsykologian dosentiksi.
Eläkeikäisenä Sylvi-Sanni Manninen jatkoi tutkimuksiaan kotonaan Liperin Päivilässä, jossa hän teki myös käytännön terapiatyötä ottamalla kotiinsa avohoitopotilaita. Päivilä oli turvapaikka myös monelle omaa olemustaan etsivälle herkälle ihmiselle ja taiteilijalle.
Sylvi-Sanni Manninen kutsui Liperissä sijaitsevaa kotitilaansa Päivilän sanktuariksi ja vuonna 2008 hän perusti Päivilän sanktuarin säätiön jatkamaan elämäntyötään herkkien ihmisten tukemiseksi ja ihmisen henkisen kehityksen ymmärtämiseksi. Sylvi-Sanni Manninen kuoli 22. tammikuuta 2009.
Oracle
Oracle voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Shkodran Mustafi
Shkodran Mustafi (s. 17. huhtikuuta 1992 Bad Hersfeld, Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, joka edusti viimeksi Bundesliigassa pelannutta Schalkea. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Seurajoukkueura
Mustafi siirtyi juniori-ikäisenä englantilaisseura Evertoniin, jonka edustusjoukkueessa hän pelasi vain yhdessä Eurooppa-liigan ottelussa vaihtopelaajana joulukuussa 2009. Tammikuusta 2012 elokuuhun 2014 hän edusti italialaisseura Sampdoriaa, jossa hän pelasi 50 Serie A:n ottelua ja yhden Serie B:n ottelun. Serie A:ssa hän teki yhden maalin. Elokuusta 2014 elokuuhun 2016 Mustafi edusti espanjalaisseura Valenciaa ja pelasi La Ligassa 64 ottelua, joissa hän teki kuusi maalia, muun muassa kaksi maalia Villarrealia vastaan 2. marraskuuta 2014.
Mustafi siirtyi tammikuussa 2021 ilmaissiirrolla Schalkeen, jossa pelasi loppukauden aikana 13 bundesliigaottelua ja teki yhden maalin. Kauden jälkeen hän on ollut ilman seuraa.
Maajoukkueura
Mustafi voitti Saksan maajoukkueen riveissä maailmanmestaruuden vuonna 2014. Hän pelasi turnauksessa kolme ottelua, joista neljännesvälierän Algeriaa vastaan avauskokoonpanossa. EM-kilpailuissa 2016 hän pelasi yhden alkulohko-ottelun kokonaan ja välieräottelussa vaihtopelaajana Jérôme Boatengin loukkaannuttua. Ensimmäisen A-maaottelunsa Mustafi pelasi toukokuussa 2014 ja viimeisimmän lokakuussa 2017. Hän teki maalin EM-kisoissa 2016 Ukrainaa vastaan ja kesäkuussa 2017 MM-karsintaottelussa San Marinoa vastaan. Nuorisomaajoukkueissa hän voitti alle 17-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden 2009.
Mustafin vanhemmat ovat kotoisin Albaniasta.
Simon the Sorcerer
Simon the Sorcerer on Adventuresoftin kehittämä ja julkaisema seikkailupeli, joka on julkaistu vuonna Acorn Archimedesille, Amigalle, Amiga CD32:lle ja DOSille.
Pelistä on 25-vuotisversio Simon the Sorcerer 25th Anniversary Edition. Pelille on julkaistu seuraajat Simon the Sorcerer 2 ja Simon the Sorcerer 3D.
Pelaaminen
Pelissä on parodiaa saduista ja fantasiaelementeistä kuivalla huumorilla.
Enzo Pérez
Enzo Nicolás Pérez (s. 22. helmikuuta 1986 Maipú, Argentiina) on argentiinalainen jalkapalloilija, joka edustaa argentiinalaista River Platea. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Seurajoukkueura
8. kesäkuuta 2011 Pérez siirtyi viisivuotisella sopimuksella portugalilaisseura Benficaan. Hänestä maksettiin 5,5 miljoonan euron siirtokorvaus. Vakavasta polvivammasta toipumisen jälkeen hänet lainattiin 9. helmikuuta 2012 kuusi kuukautta kestäneellä lainasopimuksella Estudiantesiin.
29. joulukuuta 2014 Pérez siirtyi Valenciaan 25 miljoonan euron siirtokorvauksella.
Pérez oli Argentiinan maajoukkueessa vuoden 2014 MM-kilpailuissa.
Varhaiskampakeramiikka
Varhaiskampakeramiikka eli Sperringsin keramiikka on ensimmäinen Karjalassa ja Suomessa käyttöön otetun kivikautisen keramiikan tyylisuunta. Sen pioneerikäyttäjät, mesoliittiset metsästäjä-keräilijät, aloittivat pitkän keraamisten astioiden valmistusperinteen, jonka kaikkia tyylisuuntia kutsutaan yhteisesti kampakeramiikan läntiseksi ryhmäksi. Kirjallisuudessa siitä käytetään lyhenteitä Sp, Sperring tai Ka I. Lisänumerolla 1 tai 2 viitataan sen vanhempaan (Ka I,1 tai KaI:1 eli Sperring 1) tai nuorempaan (Ka I,2 tai KaI:2 eli Sperring 2) vaiheeseen, jotka erottuvat toisistaan muun muassa koristelunsa perusteella. Vanhempi tyyli syntyi ja kehittyi Venäjän Karjalassa noin 6500−6400 BP eli noin 5500−5400 eaa. , ja se levisi sieltä aluksi vesitöjen äärelle ja merenrannikoille Vienan Karjalaan, Vienanmerelle ja Suomenlahdelle. Suomessa sitä tavataan kaiken kaikkiaan 5300−4300 eaa., ja täällä sen valmistus loppui viimeiseksi uusien koristelutyylien vallatessa alaa. Ennen häviämistään sen tyyli muuttui nuoremmaksi varhaiskampakeramiikaksi, jota valmistettiin Suomessa lyhyen aikaa 4300−4100 eaa.. Tätä lähinnä Fennoskandian kultturivaihetta kutsutaan venäläisessä ja suomalaisessa kirjallisuudessa neoliittisen kivikauden alkuvaiheeksi eli subneoliittiseksi kivikaudeksi.
Astiat
Varhaiskampakeraamiset astiat voidaan ryhmitellä koon mukaan eri luokkiin (cm = senttimetriä), missä astian suun halkaisiaja (Ø) ja astian seinämän paksuus (p) on ilmoitettu seuraavasti: Pienet astiat saattoivat olla vain juomakupin kokoisia, mutta suuret astiat olivat tilavuudeltaan 35−45 litraa tai joskus harvoin jopa 70 litraa. Tällaisia astioita ei voinut liikutella, jos niissä säilytettiin ruoka-aineita. Suuret astiat saattoivat tyhjinäkin hajota niitä toistuvasti nostettaessa, joten niitä on varmaankin käytetty säilytysastioina.
Nuoremmassa lounais-suomalaisessa tyylissä oli joskus piirretty kuvioita, jotka muodostivat kalan ruotoja tai risteäviä verkkoja. Uutta olivat myös soikeat tai pyöreät leimat sekä astian reunan koristelu. Kaakkois-Suomessa oli usein painettu tiheitä kamman tai kierrenuoran leimavyöhykkeitä. Sisä-Suomessa oli tradition loppuvaiheessa käytetty sekoiteaineena asbestia.
Idolit
Suomalaisessa löytöaineistossa on löytynyt rikottuja ihmishahmoja. Näitä kutsutaan idoleiksi ja ne oli valmistettu savesta, joka sitten poltettiin keramiikaksi. Kaikki idolit olivat löytyneet hajonneina ja arvellaankin, että ne oli hajotettu tarkoituksella.
Tapa
Useimmat tutkijat ovat samaa mieltä siitä, että varhaiskampakeramiikan valmistustaidon leviämiseen ei liity uuden väestön saapumista alueelle, vaan sitä on kuvattu taidon diffuusioksi eli taidon leviämiseksi. Maahanmuuttoa vastaan viittaa se, ettei löytyöaineistossa mikään muukaan asia muutu, vaikka keramiikka ilmestyy siihen mukaan. Taito on opittu naapuriryhmiltä ja astioiden käyttö on ollut niin kannattavaa, että niiden vaivalloinen valmistus on haluttu oppia sen vuoksi. Tähän viittaa maailman eri puolilla tehtdyt havainnot, että keramiikkaa on otettu käyttöön lähes samanaikaisesti, tai muutaman sadan vuoden viiveellä siitä, kun se ilmestyi seudulle.
Leviämismekanismiin liittyi tutkijoiden arvioiden mukaan eksogamia, jossa naisen käsityötaito ja keramiikan käyttöideat siirtyvät hänen mukanaan, kun hän "avioitui" toiseen metsästäjä-keräilijä ryhmittymään. Tämä malli sopii myös taidon leviämisvauhtiin, mikäli ryhmien asuinpaikat sijaitsivat 30−100 kilometrin välein. Myös astioiden muotoilu ja koristelu levisi samanlaisena, mikäli naiset siirtyivät uuteen ryhmään nuorina ja opettivat siellä taitonsa muille.
Keksintö ja vakiintuminen
Varhaiskampakeramiikkaa valmistavien asuinpaikkojen vanhimmat ajoitukset löytyvät Äänisen rannoilta tai Karjalankannakselta. Useimmat tutkijat ovatkin sitä mieltä, että keramiikka otettiin käyttöön juuri siellä. Taito yleistyi siellä nopeasti Karjalassa ja se levisi sieltä länteen Suomenlahdelle ja pohjoiseen Vienanmerelle.
Tutkijat arvelevat, että keramiikka on kulttuurilainaa kaakkoisilta keraamisilta ryhmiltä. Kuitenkin varhaiskampakeramiikka poikkeaa muista tyyleistä niin, että tutkijat eivät ole yksimielisiä mistä valmistustaito on peräisin. Vahvoja ehdokkaita ovat Valdain, Ylä-Volgan tai Volga-Kaman keraamiset kulttuurit. Enää ei ehdoteta virolaisia ryhmiä, sillä niiden valmistustekniikka eroaa merkittävästi täkäläisestä.
Vihjeitä alkuperästä on saatu Karjalankannakselta asuinpaikan Veksa 3 kaivauksista, josta löytyy Ylä-Volgalaista keramiikkaa (pohjoinen muunnos). Tämän asuinpaikan ajoitukset sijoittuvat väille 5800−5200 eaa.. Myös Äänisen etelärannan asuinpaikalla Tudozero 5 on löydetty samantapaista keramiikkaa niinkin varhain kuin noin 6100 eaa. (jos ajoitus on onnistunut). Ilman lisävahvistuksia asia on vielä auki.
Äänisen rannikolta ja sen lähiympäristöstä tunnetaan useita asuinpaikkoja, jotka näyttävät varhaiskampakeramiikan leviämisen kulkua: Sulgu 2 (5600−4900 eaa.), Vožmaricha 26 (5300 eaa.), Pinduši 3, Tudozero 5 (5200−5000 eaa.), Pegrema 9 (5500 eaa.) ja Šeltozero 11 (5400−4800 eaa.).
Läntinen leviämissuunta
Laatokan rannoilla ja Karjalankannaksella oli tradition varhaisia käyttäjiä. Asuinpaikoilta Berezje (Laatokan eteläranta), Hepojärvi (5400−5300 eaa.), Silino (4800−4600 eaa.), Shettima-1 (5300 eaa.) ja Orvonavolok-5 (4700−4600 eaa.) on tehty varmoja löytöjä.
Keramiikka levisi Etelä-Suomessa lähinnä Suomusjärven kulttuurin tiheimpään asutukseen niin, että Suomenlahden itärannikolle se tuli 5300−5200 eaa. (esimerkiksi asuinpaikat Ankkapurha ja Pajari (5000−4400 eaa.)) ja länsirannikolle 5200−5100 eaa.. Ahvenanmaalla on ilmeisesti ollut hylkeenpyyntileirejä, sillä sieltä löytyy keramiikkaa Östra Jansmyyran ja Vargstenslättenistä noin 5100−4900 eaa..
Traditio levisi Lounais-Suomen rannikkoa ylös pohjoiseen. Esimerkiksi sisämaassa sitä tehtiin Kojonjoella 4800 eaa. ja merenrannikon suurella asuinpaikalla Kraviojankankaalla sitä tehtiin 5100 eaa. alkaen. Pohjanmaalle se saapui 5100−5000 eaa. (esimerkiksi Yli-Ii (4600 eaa.)) ja siitä edelleen Kemijärvelle Haveriin noin 5000 eaa..
Vanhemman varhaiskampakeramiikan asuinpaikkoja ovat edellisten lisäksi muun muassa Viipurin Häyrinmäki, Kiteen Koivikko, Porvoon Böle, Lapinjärven Fällismalmi, Etelä-Vantaa 2, Karjaan Gålibacka ja Kurikan Jäniskallio, Vierikko ja Puska sekä Lounais-Suomesta Paimion Toispuolojanmummi.
Pohjoinen leviämissuunta
Pohjoinen leviämissuunta oli läntistä suuntaa hitaampi. Tästä ovat esimerkkeinä sisämaan asuinpaikka Panozero 1 (4650 eaa.) ja Vienanmeren rannikolla Uikujoen suussa Erpin Pudas 1 (4900−4300 eaa.). Vaikka eräitä varhaiskampakeramiikkaa tekeviä asuinpaikkoja on jopa Inarinjärvellä, se ei kuitenkaan juurtunut Pohjois-Suomeen. Oulunjärvellä se muuttui pian Säräisniemen tyyliksi, joka levisi järven ympäristöön. Tämän vuoksi varhaiskampakeramiikan ja Säräisniemen keramiikan levinneisyysalueet ovat päällekkäiset.
Sisä-Suomi
Vaikka rannikoilla asuivat suurimmat yhteisöt ja ne omaksuivat keramiikan ensin, omaksuivat sen myös sisämään asukkaat. Asutus on saattanut olla sisämaassa harvempää, sillä kermiikkaa on löytynyt sieltä vähemmän.
Nuorempi varhaiskampakeramiikka
Noin 4300 eaa. Suomeen levisi lyhyeksi aikaa eli pariksi sataa vuotta uusi koristelutyyli, joka levisi myös koko varhaiskampakeraamiselle alueelle. Sitä kutsutaan nuoremmaksi varhaiskampakeramiikaksi (Ka I,2 tai Ka I:2). Astioihin laitettiin runsaasti kampaleimoja ja muita leimoja käytettiin vähemmän. Jo vanhemman varhaiskampakeramiikan aikaiset seudulliset erot koristeluissa korostuivat nyt selvästi, kun nuoremman varhaiskampakeramiikan rinnalla käytettiin Lounais-Suomen rannikoilla Jäkärlän ryhmän koristeluita ja Kaakkois-Suomessa käytettiin lähes yksinomaan kampaleimoja.
Kaakkois-Suomessa sekoitettiin saven joukkoon myös asbestikuituja rouheena. Pitkät kivikuidut sitoivat savimassaa siinä, missä orgaaniset kuidutkin, mutta ne jäivät astian polttamisen jälkeen sitomaan keramiikkaa. Uusi sitova elementti vahvisti seinämää siinä määrin, että astiat voitiin valmistaa ohuimmiksi ja siten myös kevyimmiksi. Tämä asbestikeraaminen traditio levisi Saimaan ympäristöön ja sieltä luoteeseen Pohjanlahteen asti. Asbestisekoitteita käytettiin kivikauden loppuun ja metallikauden alkuun asti. Varhaiskampakeramiikan sisällä sen leviämisalueen painopiste oli Kaakkois-Suomi.
Nuorempi varhaiskampakeramiikan leviämisalue ei ylettynyt Pohjois-Suomessa niin pohjoiseen, kuin vanhempi tyyli. Pohjoisraja kulki Kemijärven korkeudella ja rajoittui lounaassa Jäkärlän ryhmän alueeseen. Eteläraja oli vanhemman tyylin kaltainen, mutta idässä se seurasi Vienanmerta ja levittäytyi kauemmaksi itään Kargopolin alueelle asti. Uusi tyyli ennakoi varmastikin tyypillisen kampakeramiikan esiintuloa.
Häviäminen
Suomessa varhaiskampakeramiikka korvautui tyypillisellä kampakeramiikalla, joka levisi tänne Karjalasta noin 4100 eaa. alkaen. Sen leviämisvauhti on ollut melkoinen, sillä löytöaineistossa ruukkujen koristelutyyli on eri puolilla Suomea hyvin yhtenäinen. Aluksi Suomen kaakkois- ja etelärannikolle jäivät sinnittelemään Jäkärlän ryhmä ja osa varhaiskampakeraamista ryhmää, mutta lopulta nekin omaksuivat tyypillisen kampakeramiikan nuoremman tyylin.
Tutkimushistoria
Varhaiskampakeramiikkaa löydettiin ensimmäiseksi Espoosta Sperringsistä (eli Perringistä), jossa Aarne Äyräpää suoritti kaivauksia 1923−1924. Tämän löytöpaikan mukaan nimettiin keramiikan koristelutyyli ja nimitys on edelleen käytössä ulkomaalaisessa kirjallisuudessa. Vasta Äyräpään vuonna 1930 luoman ja silloin julkaiseman rannansiirtymiskronologian mukaan huomattiin Sperringsin keramiikan olevan Suomen vanhinta keramiikkaa. Varhaista kampakeramiikkaa ovat tämän jälkeen käsitelleet Suomessa Sakari Pälsi, Ville Luho, Eero Muurimäki, Lea Väkeväinen, Leena Ruonavaara, Olli Soininen, Petro Pesonen, Julius Ailio, C.F. Meinander, Torsten Edgren, Christian Carpelan ja Matti Huurre.
Sen venäläisiä tutkijoita ovat olleet muun muassa V.V. Adel, V.F. Filatova, Konstantin E. German, U.V. Titov ja I.F. Vitenkova.
HMS Centurion (1911)
HMS Centurion oli Britannian kuninkaallisen laivaston King George V -luokan taistelulaiva.
Valmistus
Alus tilattiin Devonportin telakalta, missä köli laskettiin 16. tammikuuta 1911. Alus laskettiin vesille 18. marraskuuta. Ollessaan koeajolla joulukuussa 1912 se upotti törmäyksessä italialaisen kauppalaivan. Törmäyksessä saatujen vaurioiden korjaaminen viivästytti palvelukseen ottoa maaliskuulle 1913.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivastoon. Ensimmäisen maailmansodan alussa elokuussa 1914 Centurion liitettiin osaksi Suuren laivaston 2. taistelulaivaviirikköä, joka koottiin sen sisaraluksista sekä Orion-luokan taistelulaivoista. Se otti osaa Skagerrakin taisteluun 1916, missä se ei kärsinyt vaurioita.
Alus palveli Pohjanmerellä partiotehtävissä, kunnes se lähetettiin itäiselle Välimerelle yhdessä HMS Superbin kanssa ottamaan vastaan Osmanien valtakunnan antautuminen 1918. Se lähetettiin Mustallemerelle 1919 tukemaan Venäjän sisällissodan valkoisia tukevaa liittouman maihinnousua.
pienoiskuva|vasen Washingtonin laivastosopimuksen seurauksena Centurion poistettiin käytöstä ja siirrettiin maalialukseksi korvaamaan HMS Agamemnon. Alus oli radio-ohjattavana maalialuksena Portsmouthin satamassa aina vuoteen 1941, jolloin sen ulkoasu muutettiin muistuttamaan telakalla rakenteilla olevaa HMS Ansonia.
Amiraliteetti teki päätöksen Tripolin pommittamisesta mereltä. Tehtävä piti suorittaa Välimeren laivaston raskailla aluksilla ja pommituksen jälkeen satama piti sulkea sulkualuksella. Sulkualukseksi valittiin Centurion. Suunnitelmasta luovuttiin Välimeren laivaston komentajan amiraali Andrew Cunninghamin vastustuksen vuoksi. Cunningham vetosi heikkoon ilmasuojaan ja käytössään olevien alusten hitauteen. Alus kuitenkin lähti purjehtimaan toukokuussa 1941 Hyväntoivonniemen kautta Bombayhin, jossa se oli toukokuuhun 1942, jolloin se lähti kohti Aleksandriaa.
Aleksandriassa alukselle asennettiin ilmatorjunta-aseistusta, ja sitä käytettiin pääasiassa Suezin kanavan eteläpäässä ilmatorjunta-aluksena. Centurion otti osaa operaatio Vigorousiin kesäkuussa 1942 itäisellä Välimerellä esittämällä käytössä olevaa taistelulaivaa. Aluksen (puiset 13,5" tykit) läsnäolo Suezin kanavan alueella piti Italian laivaston poissa kanava-alueelta.
Centurion palasi Englantiin toukokuussa 1944 ja upotettiin sulkualukseksi Normandian rannikolle maihinnousun jälkeen rakennettuun Mulberryn satamaan 9. kesäkuuta 1944.
Lohilampi (Luumäki)
Lohilampi on Etelä-Karjalassa Luumäellä Hermusen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 5,3 hehtaaria, se on 500 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Kortonjoen valuma-alueeseen (14.193) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 105,3 metriä mpy.
Luettelo Suomen rannikkotykeistä
Luettelo Suomen rannikkotykeistä sisältää Suomen rannikkotykistön käytössä olleen meritorjuntaan tarkoitetun tykkikaluston.
Suomalaisissa rannikkotykeissä on käytetty nimitystä, jossa on putken kaliiperi millimetreinä, vinoviiva, putken pituus kaliipereina ja tyyppimerkintä. Tyyppimerkintä on joskus erotettu sanavälillä, joskus väliviivalla. Tässä luettelossa on käytetty sanaväliä. Moderneimmissa tykeissä vinoviivan sijaan käytetään sanaväliä, ja pituusmerkintäkin on yleensä jätetty pois. Ilmatorjuntatykeissä, jotka on muunnettu rannikkotykeiksi, käytetään pituusmerkinnän sijaan vuosilukua.
Lars Hollmer
Lars Gustav Gabriel Hollmer (21. heinäkuuta 1948 – 25. joulukuuta 2008 Uppsala) oli ruotsalainen muusikko, laulaja ja säveltäjä.
1970-luvulla Hollmer oli merkittävänä taustatekijänä yhtyeissä Samla Mammas Manna, Zamla Mammaz Manna, Von Zamla ja Ramlösa Kvällar. Kun Zamla hajosi 1980, Hollmer ryhtyi tekemään ensimmäistä omaa albumiaan XII sibiriska cyklar (1981). Albumi oli todellinen sooloprojekti, sillä Hollmer soitti siinä itse kaikkia soittimia, joista tärkeimpiä olivat harmonikka ja kosketinsoittimia. Albumin kappaleista menestyi erityisesti Boeves psalm.
Yhtä aikaa muiden hankkeiden, kuten Von Zamla ja Fem Söker En Skatt, Lars Hollmer jatkoi levyjen tekoa myös omissa nimissään. 1985 hän perusti yhtyeen Looping Home Orchestra, joka on esittänyt Hollmers musiikkia vaihtelevissa kokoonpanoissa. Vuonna 1996 hän liittyi kansainväliseen harmonikkayhtyeeseen Accordion Tribe. 1998 hänet palkittiin Grammis-palkinnolla cd:stä Andetag.
2000-luvulla Hollmer esiintyi yhdessä yhtyeen Utsikter kanssa, jossa soittavat muun muassa Michel Berckmans (oboe, fagotti) ja Wolfgang Salomon (kontrabasso). Hänen Japaniin vuonna 2000 tekemänsä matkan jälkeen syntyi yhtye SOLA, jossa on japanilaisia muusikoita. Vuonna 2002 ilmestyi levy ''Lars Hollmer's SOLA. The global home project''. Yhteistyö japanilaisen viulistin Yuriko Mukoujiman kanssa syveni vuonna 2003. He ovat pitäneet yhdessä useita konsertteja Japanissa ja julkaisseet livealbumin Live and more.
Accordion Triben kanssa ilmestyi vuonna 2003 toinenkin levy, Sea of reeds. Sveitsiläinen ohjaaja Stefan Schwietert teki yhtyeestä seuraavana vuonna dokumenttielokuvan. Hollmer esiintyi 2004 Victoriavillessa Québecssa yhdessä kanadanranskalaisten muusikoiden Jean Déromen ja Pierre Tanguayn kanssa ja kymmenmiehisen orkesterin La Fanfare Pourpourin kanssa. Hän esiintyi myös yhtyeen Fred Frith Ruotsin-kiertueella syksyllä 2004.
Hollmerin kanadalaisyhteydet tiivistyivät 2005. Hän soitti jälkeen La Fanfare Pourpourin kanssa, ja 2007 syntyi levy Karusell Musik. Vuonna 2008 Hollmer kiersi jälleen La Fanfare Pourpourin kanssa Ranskassa ja Ruotsissa.
Lars Hollmerilla oli asunto Nyvlassa Uppsalan lähellä, ja hänellä oli siellä studio kunnostetussa kanalassa.
Sorgun
thumb|Piirikunnan sijainti Yozgatin maakunnassa. thumb|Ayrıdamin kylä Sorgunissa Sorgun on kaupunki ja piirikunta Turkissa, Yozgatin maakunnassa. Sorgum on suurin piirikunta Yozgatin maakunnassa. Piirikunnan asukasluku on 120 262.
Petri Kallio
Petri Kallio (s. 19. heinäkuuta 1982 Turku) on suomalainen koripalloilija, joka edusti kaudella 2009–10 koripallon I-divisioonassa pelaavaa Ura Basketia, joka on myös hänen kasvattajaseuransa.
Kallio on pelannut kaudella 2004-2005 Korisliigaa, jonka jälkeen hän pelasi kolmen vuoden ajan I-divisioonaa. Kauden 2008–2009 Kallio pelasi Korisliigassa Korihaiden paidassa.
Juha Myyryläinen
Juha Kalervo Myyryläinen (s. 9. tammikuuta 1947 Lahti) on suomalainen everstiluutnantti, joka toimi Lapin jääkäripataljoonan komentajana.
Myyryläinen syntyi elokuvatuottaja Unto Myyryläisen ja Aili Anttosen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1973 oli Pirjo Santapukki (ero 1986).
Myyryläinen tuli ylioppilaaksi Haminan yhteisyhteislyseosta 1969 ja suoritti Kadettikoulun 1974 ja Sotakorkeakoulun 1983. Hän toimi Rannikkojääkäripataljoonassa opetusupseerina vuodesta 1974, Pääesikunnassa toimistoupseerina 1979–1981 ja Länsi-Uudemaan sotilaspiirin esikunnassa toimistoupseerina ja -päällikkönä 1983–1984. Oltuaan toimistopäällikkö Rovaniemen sootilaspiirin esikunnassa vuodesta 1987 Myyryläinen oli pataljoonaupseeri Lapin jääkäripataljoonassa vuodesta 1991 ja pataljoonan komentaja vuodesta 1993. Puolustusvoimien koulutuksen kehittämiskeskuksen osastopäällikkönä hän toimi vuodesta 1996 vuoteen 1999, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta.
Myyryläinen ylennettiin vänrikiksi 1970, luutnantiksi 1974, yliluutnantiksi 1976, kapteeniksi 1981, majuriksi 1987 ja everstiluutnantiksi 1993.
Elimäen suuralue
Elimäen suuralue jakautuu neljään kaupunginosaan, joista kaksi on haja-asutusalueita ja kaksi taajamia. Suurin kaupunginosa on Koria yli 4 000 asukkaalla, Korian taajaman väkiluku on 4 050 (31.12.2017). Elimäen kirkonkylällä asukkaita on noin 2 049.
Guy Clark
thumb|Guy Clark Guy Clark (6. marraskuuta 1941 Monahans, Texas – 17. toukokuuta 2016 Nashville, Tennessee ) oli yhdysvaltalainen folk-kantrilaulaja ja lauluntekijä. Hänen kappaleistaan tunnetaan Suomessa ”Broken Hearted People”, jonka Freud, Marx, Engels & Jung -yhtye on esittänyt Pekka Myllykosken suomentamana nimellä ”Särkynytsydämiset”, sekä ”Desperados Waiting for a Train", eli Topi Sorsakosken ja Reijo Taipaleen levyttämä ”Kulkukoirat”. Yhdysvalloissa hänen kappaleensa ovat niin ikään tunnettuja pääosissa muiden kuin Clarkin itsensä esittämänä. Clarkin kappaleita ovat tulkinneet muun muassa Johnny Cash, Ricky Skaggs, Jerry Jeff Walker, David Allan Coe ja Johnny Cashin, Kris Kristoffersonin, Willie Nelsonin ja Waylon Jenningsin muodostama The Highwaymen -yhtye.
Guy Clarkin musiikki luetaan kuuluvaksi kantrimusiikin ”Texas Country/Texas Music” -alakategoriaan, johon kuuluu yleisesti akustisuus ja maanläheisyys, joissa tarinoiden päähenkilöt ovat usein tavallisia ihmisiä arkisine huolineen. Genren mukaisesti Guy Clarkin musiikki on usein jopa bluesmaisen yksinkertaista soinnuiltaan ja melodioiltaan, mutta teksteiltään vahvaa ja elokuvamaista tarinankerrontaa. Tästä hyvä esimerkki on ”Randall Knife” -kappale, jonka hän kirjoitti elegiaksi edesmenneelle isälleen: morsiameltaan lahjaksi saatu veitsi seuraa isän mukana maailmansodasta takaisin arkeen ja sittemmin päätyy pojalleen tärkeimmäksi perintöesineeksi. Clark kertoi haastatteluissaan ihailleensa runoilijoita kuten John Keats ja aikalaisistaan erityisesti Townes Van Zandt teki häneen vaikutuksen lahjakkuudellaan. Townes Van Zandtiin nähden Clarkin sanoitukset olivat kuitenkin huomattavasti positiivisempia, elämänhaluisia ja merkityksiltään vähemmän arvoituksellisia.
Guy Clark oli naimisissa taidemaalarina ja myös lauluntekijänä ansioituneen Susanna Clarkin kanssa. Clarkien koti Nashvillessa toimi 1970-luvulla usein nuorten lauluntekijöiden kokoontumispaikkana, jossa viihtyivät muun muassa Townes Van Zandt, Jerry Jeff Walker, Steve Earle ja Rodney Crowell. Tästä yhteisöstä kertoo vuosina 1975 ja 1976 kuvattu musiikkidokumentti Heartworn Highways.
Guy Clarkin arvostus lauluntekijänä on noussut vuosien myötä. Eräässä 2000-luvulla julkaistussa The Huffington Post -lehden haastattelussa Bob Dylan mainitsi Guy Clarkin erääksi suosikikseen. Clarkin vuonna 2006 julkaisema Workbench Songs pääsi Grammy-ehdokkaaksi sarjassa ”Best Contemporary Folk/Americana Album”.
Guy Clark esiintyi viimeisinä vuosinaan useimmiten duona kitaristi Verlon Thompsonin kanssa, joka toimi myös Clarkin kirjoituskumppanina viimeisillä levytyksillä. Keikkailua kuitenkin vähensi vuonna 2008 sattunut tapaturma, jossa Guy Clark katkaisi jalkansa.
824 Naval Air Squadron
824 Naval Air Squadron (824 NAS) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston ilmavoimien lentolaivue.
Palvelus
Laivue perustettiin 3. huhtikuuta 1933 Gosportissa Royal Air Forcen 460 laivueesta kalustonaan yhdeksän Fairey IIIF -lentokonetta. Laivue siirrettiin myöhemmin huhtikuussa HMS Eaglelle, jonka mukana se matkasi Kiinan asemalle Hong Kongiin, missä siihen liitettiin RAF:n 440 laivue. Yhdistymisen jälkeen laivueen vahvuus nousi kahteentoista koneeseen. Laivue numeroitiin uudelleen 8. lokakuuta 1934 825 laivueeksi, jolloin se samalla lakkasi olemasta.
Laivue perustettiin uudelleen samana päivänä Upavonissa kalustonaan yhdeksän Fairey Seal -lentokonetta. Laivue liitettiin marraskuussa HMS Hermekselle purjehtien Välimeren kautta Kiinan asemalle. Tammikuussa 1937 siirtyi HMS Eaglelle yhdeksän Fairey Swordfish torpedopommittajaa miehistöineen, mitkä purjehtivat aluksen mukana Kiinan asemalle. Perille huhtikuussa saavuttuaan koneet korvasivat laivueen kalustoineen.
Toisen maailmansodan syttyessä laivue oli torpedopommitus-, tulenjohto- ja tiedustelutehtävissä HMS Eaglella Itäisessä laivastossa Singaporessa kalustonaan yhdeksän Fairey Swordfishia. Tukialuksen mukana laivue siirtyi Trincomaleehen Ceylonille etsimään saksalaisia saarronmurtajia ja kaappareita Intian valtamereltä. Laivue siirtyi toukokuussa 1940 Välimerelle, jossa se suojasi Maltan saattueita ja toimi taistelulaivojen tulenjohtotehtävissä.
Laivue pommitti 4. syyskuuta Maritzan lentokenttää Rhodoksella ja kaksi laivueen koneista osallistui 12. marraskuuta vastaisena yönä HMS Illustriousilta Taranton satamassa olleiden raskaiden Italian laivaston yksiköiden tuhoamiseen. Laivue jaettiin tammikuussa 1941 Dekheilan maakentän ja HMS Eaglen kesken. Laivue kasattiin maaliskuussa Port Sudanissa tukemaan tukemaan maavoimien taisteluita Itä-Afrikassa. Laivue upotti 3. huhtikuuta vihollisen hävittäjän Eritrean rannikolla ja vaurioitti kahta muuta niin pahoin, että ne oli ajettava rantaan uppoamisen estämiseksi.
Laivue siirrettiin 19. huhtikuuta HMS Eaglelle purjehtien Hyväntoivonniemen reittiä Atlantille. Etelä-Atlantilla laivue osallistui saksalaisen taistelulaivan Bismarckin etsimiseen, minkä aikana laivueen koneet upottivat 6. kesäkuuta sukellusveneiden emälaiva Elben ja pakottivat 15. kesäkuuta tankkeri Lothringenin antautumaan.