cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trafalgarin taistelu
Trafalgarin taistelun seuraukset
Britannian suurvalta-asema merillä johti siihen, ettei mikään valtio kyennyt kilpailemaan sen kanssa meriherruudesta. Tämä mahdollisti sen, että Britannia saattoi käyttää merivaltaansa maailmanlaajuisen imperiumin luomiseen ja ylläpitämiseen. Selvä valta-asema merillä auttoi suuresti Britanniaa kolonialismin aikana, jolloin Britannia hankkikin paljon siirtomaita. Trafalgarin taistelu siis osittain mahdollisti Brittiläisen imperiumin syntymisen.
Annamaria Serturini
Serturini on edustanut kotimaassaan Bresciaa, Baria ja vuodesta 2018 Romaa.
Arabimaailma
Suurin osa arabeista on muslimeja, ja islam on monessa arabimaassa virallinen uskonto. Suurimpia uskonnollisia vähemmistöjä ovat kristityt kuten koptit ja maroniitit sekä druusit ja jesidit.
Trafalgarin taistelu
Trafalgarin taistelun seuraukset
Nelsonista tuli taistelun seurauksena kansallissankari Britanniassa. Taistelun tunnetuin muistomerkki on Trafalgar Squaren aukio Lontoon keskustassa. Sen keskellä on vuonna 1843 valmistunut 46 metriä korkea pylväs, jonka päässä on 5,5 metriä korkea Nelsonin patsas. Vuonna 2005 Britanniassa juhlittiin taistelun 200-vuotispäivää muun muassa kuuden päivän juhlallisuuksilla Portsmouthissa ja kuningattaren suorittamalla suurella kansainvälisellä laivastokatselmuksella.
Arabimaailma
Arabit eivät muodosta yhtenäistä geneettistä ryhmää. Esimerkiksi Pohjois-Afrikassa, Marokossa ja Sudanissa on beduiineihin sekoittunut negroidista ihmistyyppiä huomattavan paljon.
Luh
thumb|Luhin vaakuna vuodelta 1779. Luh on kaupunkimainen taajama ja Luhin piirin hallinnollinen keskus Ivanovon alueella Venäjällä. Se sijaitsee Kljazman sivujoen Luhin varrella 94 kilometriä Ivanovosta itään. Taajamassa on 3 000 asukasta (vuonna 2010).
Paikkakunta mainitaan ensimmäisen kerran 1400-luvulla. Vuonna 1778 siitä tuli kaupunki ja Kostroman lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1796 se menetti hallinnolliset tehtävänsä. 1900-luvun alussa Luhissa oli 2 500 asukasta, jotka harjoittivat etupäässä puutarhanhoitoa. Vuonna 1925 paikkakunta alennettiin maalaiskyläksi, ja vuonna 1959 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Neuvostoaikana siellä oli elintarviketeollisuutta ja ompelimo.
Nykyään Luh on maatalousalueen keskus, jossa toimii meijeri ja konepaja. Nähtävyyksiin kuuluvat entisen linnoituksen jäänteet, Kristuksen ylösnousemuksen kirkko (1680), Kolminaisuuden kirkko (1754), Jumalansynnyttäjän kuolonuneen nukkumisen katedraali (1775), Kristuksen kirkastumisen kirkko (1797), pajari Artamon Matvejeville kuulunut kaupungin ensimmäinen kivitalo sekä historiallinen museo.
Evert Eloranta
Frans Evert Eloranta (ent. Tuominen, 10. lokakuuta 1879 Harjavalta – 1938 Neuvostoliitto) oli suomalainen kansanedustaja, sosialidemokraattien piirisihteeri ja kansanvaltuuskunnan jäsen. Eloranta toimi eduskunnassa SDP:n ryhmässä vuosina 1908–1918. Hänet valittiin kansanedustajaksi kuusissa eri eduskuntavaaleissa Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä. Vuoden 1918 sisällissodan aikana hän toimi hetken aikaa myös punakaartin ylipäällikkönä yhdessä Adolf Taimin ja Eino Rahjan kanssa.
Varhaiset vuodet
Evert Elorannan vanhemmat olivat torppari Juha Erland Erlandsson (s. 1852) ja Eeva Kristiina Fransintytär Hanssi (s. 1854). Hän syntyi Harjavallan Hauvolassa sijainneessa Ojalan torpassa, josta perhe 1885 muutti Suvitien torppaan Alastaron Virttaalle sieltä edelleen 1894 Tuomisen torppaan Mynämäelle. Perhe oli sangen köyhä, lapsia oli kuusi eikä heidän koulunkäyntiinsä riittänyt varoja, Evert-poikakin kävi kansakoulua vain vuoden. Raskas ruumiillinen työ aiheutti sairastelua ja ainoa koulunkäyntivuosikin kärsi siitä. Hän lähti ensimmäisen kerran rengiksi 15-vuotiaana, palasi välillä kotitorppaan ja lähti taas maailmalle 18-vuotiaana. Eloranta oli renkinä, teki rakennus- ja kivitöitä ja oli metsäliikkeen palveluksessa. Hän viljeli myös itse Karjalan kunnassa sijainnutta Elorannan torppaa, jonka mukaan otti sukunimensä vuonna 1906. Eloranta oli nuoresta asti poliittisesti aktiivinen, aktiivisuuden seurauksena hänet erotettiin työpaikoistaan ja ne vaihtuivat tiheään tahtiin. Turussa Eloranta oli sosialidemokraattien piirisihteerinä ja toimittajana.
Sisällissota
20. maaliskuuta Elorannan, Alfred Taimin ja Eino Rahjan muodostama kolmikko nimitettiin Eero Haapalaisen tilalle punakaartin ylipäällikön tehtäviin. Heidän tilalleen puolestaan tuli diktaattorin valtuudet saanut Kullervo Manner jo 10. huhtikuuta.
Elämä Neuvostoliitossa
Sisällissota päättyi punaisten tappioon ja 1918 Eloranta pakeni Neuvosto-Venäjälle, kuten muutkin kansanvaltuuskunnan valtuutetut. Hän oli Suomen Kommunistisen Puolueen teollisuuskomitean jäsen Pietarissa, jossa hän kävi punaupseerikoulun. Eloranta toimi Petroskoissa kirjastonhoitajana 1921–1922 ja työskenteli 1930-luvulla Leningradissa kirvesmiehenä ja kulki Jumalattomien liiton puhujana ympäri maata. Hän sai Neuvostoliiton kansalaisuuden vuonna 1929.
Evert Elorannan viimeisistä vaiheista ei tiedetä. Eduskunnan kansanedustajamatrikkelin mukaan olisi viitteitä siitä, että hän olisi asunut vielä 1940–1941 Sortavalassa ja kuollut Neuvostoliitossa, kuolinpaikka ja -vuosi on tuntematon. Kansallisbiografian mukaan Eloranta olisi kuollut Neuvostoliitossa vuonna 1936. Eloranta on lähettänyt viimeisen kirjeen pojalleen Turkuun vuonna 1938. Hänet poistettiin kirkonkirjoista vuonna 1959 Neuvostoliiton kansalaisena.
Perhe
Eloranta avioitui vuonna 1912 Selma Alexandra Helkiön (1885–1985) kanssa, mutta liitto päättyi eroon 1924. Heille syntyi kaksi lasta, poika Matti Olavi (s. 1913) ja tytär Lea. Evert Eloranta on lastenpsykiatri Raisa Cacciatoren isoisä ja kansanedustaja Eeva-Johanna Elorannan isoisoisä.
Hunterinantilooppi
Hunterinantilooppi eli hirola (Beatragus hunteri) on itäisessä Afrikassa elävä äärimmäisen uhanalainen lehmäantilooppilaji. Se luettiin aiemmin topiantilooppien (Damaliscus) sukuun nimellä Damaliscus hunteri, mutta nyttemmin se on erotettu omaan Beatragus-sukuunsa.
Levinneisyys
Hunterinantilooppeja elää luonnonvaraisena Pohjois-Kenian ja Etelä-Somalian rajamailla. Niitä on istutettu myös Etelä-Keniassa sijaitsevaan Tsavon kansallispuistoon vuonna 1963. Ei tiedetä tarkkaan, mistä lajin yksilömäärän voimakas väheneminen johtuu; ainakin niiden metsästäminen on melko vähäistä lajin nahan heikkolaatuisuuden vuoksi. Mahdollinen osasyy on kilpailu sen elinalueilla laiduntavan karjan kanssa.
Elintavat ja ravinto
Hunterinantiloopit laiduntavat puoliaavikolla ja syövät siellä ruohoa. Yleisin ruokailuaika on varhain aamulla tai myöhään illalla. Naaraat ja poikaset liikkuvat 5–40 yksilön laumoina, joita johtaa yksi reviiriä puolustava uros.
Raul Mälk
Raul Mälk (s. 14. toukokuuta 1952 Pärnu) on virolainen poliitikko, joka on toiminut vuodesta 2007 Viron pysyvänä edustajana Euroopan unionissa. Aiemmin urallaan Mälk on toiminut muun muassa Viron ulkoministerinä ja maan suurlähettiläänä Irlannissa, Isossa-Britanniassa ja Portugalissa.
Mälk valmistui Tarton valtionyliopiston taloustieteiden laitokselta vuonna 1975, minkä jälkeen hän työskenteli Viron radion palveluksessa vuosina 1977–1990. Viron uudelleenitsenäistymisen jälkeen Mälk työskenteli eri tehtävissä ulkoministeriössä vuosina 1992–1996, minkä jälkeen hänet nimitettiin Viron suurlähettilääksi Isoon-Britanniaan ja Irlantiin. Mälk toimi myös Viron ulkoministerinä 1998–1999. Ison-Britannian suurlähettiläänä Mälk toimi vuoteen 2001 ja Irlannin vuoteen 2003 saakka. Hän oli myös Viron Portugalin suurlähettiläänä vuosina 2000–2003. Suurlähettilään tehtävien jälkeen Mälk palasi takaisin ulkoministeriön palvelukseen Viroon.
Isopurje
Isopurje on yksi purjealuksen purje, yleensä raakapurje, kahvelipurje, bermudapurje tai latinalaispurje riippuen aluksen takilaratkaisusta. Aikoinaan isopurje oli laivan selvästi isoin purje. Kun purjeita lisättiin ja uusien purjeiden pinta-ala kasvoi, nimitys jäi tarkoittamaan pisimmän maston eli isonmaston alaosassa olevaa entistä pääpurjetta.
Nykyisissä purjeveneissä isopurje on yleensä kolmiomainen, etuliesmasta veneen mastoon ja alaliesmasta puomiin kiinnitty bermudapurje. Isopurje on veneen tai laivan suurimpia ja, paitsi isoissa raakatakiloiduissa laivoissa, tärkeimpiä purjeita. Sitä suurempia voivat olla veneestä riippuen lähinnä spinaakkeri, genaakkeri ja ykkösgenua, vanhoissa purjelaivoissa joskus märssypurjeet.
Dalia Stasevska
Dalia Stasevska (s. 30. joulukuuta 1984 Kiova, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on suomalainen kapellimestari, joka on johtanut useita orkestereita ja toiminut Kamarikesä-festivaalin taiteellisena johtajana. Syksyllä 2021 Stasevska aloitti Sinfonia Lahden ylikapellimestarina ja orkesterin vuosittain Sibeliustalossa järjestämän Sibelius-festivaalin taiteellisena johtajana.
Elämä ja ura
Stasevska syntyi Kiovassa, silloisessa Neuvostoliitossa. Hänen isänsä on ukrainalainen kuvataiteilija Andrij Stasevskij ja äiti suomalainen kuvataiteilija Maarit Blomqvist. Äidinkielensä suomen lisäksi Stasevska puhuu ja kirjoittaa myös ukrainaa. Hän eli kuitenkin ensimmäiset vuotensa Tallinnassa ja muutti viisivuotiaana Suomeen. Suomessa Stasevskan perhe asui ensimmäisen vuoden Helsingissä ja muutti sitten Tampereelle. Stasevska opiskeli Tampereen konservatoriossa ja innostui orkesterimusiikista 13-vuotiaana.
Stasevska pääsi opiskelemaan Sibelius-Akatemiaan päätähtäimenään orkesterimuusikon ura. Hän soitti ensin viulua ja sitten alttoviulua. Nähtyään Eva Ollikaisen kapellimestariluokalla Stasevska innostui kapellimestarin tehtävästä. Hän suuntasi Jorma Panulan oppilaaksi Tukholman kuninkaalliseen musiikkikorkeakouluun. Panulan eläköidyttyä Stasevska palasi Sibelius-Akatemiaan Leif Segerstamin oppilaaksi. Hän suoritti kapellimestaridiplomin syksyllä 2012 parhain arvosanoin.
Stasevska on johtanut muun muassa BBC:n sinfoniaorkesteria, Oslon filharmoninen orkesteria, Royal Stockholm Philharmonic Orchestraa, Ruotsin radion sinfoniaorkesteria, Orchestre National de Lyonia, Helsingin kaupunginorkesteria, Trondheimin sinfoniaorkesteria, Strasbourgin filharmonista orkesteria, Radion sinfoniaorkesteria, Tapiola Sinfoniettaa ja Sinfonia Lahtea. Suomen Kansallisoopperan ja Kokkolan Oopperan lisäksi hän on johtanut Savonlinnan Oopperajuhlilla Mozartin Requiemin ja Kuhmon kamarimusiikkijuhlilla lukuisia oopperaproduktioita sekä vieraillut Den Norske Opera & Balletissa. Stasevska on toiminut Esa-Pekka Salosen, Los Angelesin filharmonikoiden ja Lontoon Philharmonia-orkesterin assistenttina. Vuosina 2014–2016 hän toimi Orchestre de Paris'n ja Paavo Järven assistenttina. Vuosina 2010–2015 Stasevska toimi Kamarikesä-festivaalin taiteellisena johtajana.
Stasevska on BBC:n sinfoniaorkesterin päävierailija. Hän aloitti tehtävässä kesällä 2019 ja johti orkesteria BBC:n Proms-konserttisarjassa. Vuonna 2020 Stasevska valittiin Sinfonia Lahden ylikapellimestariksi ja orkesterin Sibelius-festivaalin taiteelliseksi johtajaksi kolmivuotiselle kaudelle, joka kestää syksystä 2021 kevääseen 2024. Vuonna 2022 Stasevska sai Alfred Kordelinin säätiön jakaman 50 000 euron arvoisen tunnustuspalkinnon.
Stasevskan puoliso on basisti ja säveltäjä Lauri Porra.
Näkemyksiä orkesterin johtamisesta
Stasevska on kiinnostunut pidempiaikaisesta yhteistyöstä johtamiensa orkesterien kanssa ja samojenkin teosten esitysten hiomisesta yhä paremmiksi, kun niitä toistetaan seuraavilla konserttikausilla. Hänestä on tärkeää joidenkin kaavamaisten konserttirutiinien uudistaminen ja tietenkin se, mitä haluaa tekemisillään kertoa. Ylipäätään ohjelmiston suunnittelu on Stasevskasta hyvin kiehtovaa. Voisiko ottaa riskin ja valita solistiksi nuoren ja vielä tuntemattoman soittajan, tai esittää kokonaisen sinfonian sijasta vain yhden osan. Klassisen musiikin ja viihteen vastakkainasettelua Stasevska vierastaa, sillä molemmissa lajeissa on kiinnostavia ja karismaattisia muusikoita. Vaikka vanhan ja hienon perinteen vaaliminen on tärkeää, pitää musiikin uudistua ja olla tämän hetken ilmiö.
Johtamista voi harjoitella vain orkesterin edessä, joten on tärkeää antaa uraansa aloitteleville kapellimestareille mahdollisuuksia näyttää kyvykkyytensä. Suomessa tämä asia on sisäistetty hyvin, kun opettajat ja kollegat antavat tukea, vinkkejä ja kannustusta, toteaa Stasevska. Hänestä kapellimestari on vain delegoija, joka jakaa tehtäviä samanarvoisille soittajille. Johtajuus on sitä, että kokoaa ryhmäänsä parhaat tyypit, ja saa heidät uskomaan, että he ovat hyviä työssään ja pystyvät jopa ylittämään itsensä. Stasevska pyrkii erityisesti vaalimaan keskustelevaa ilmapiiriä ja hyvää energiaa muusikoiden kesken.
Degerby
Degerby on entinen Suomen kunta Uudellamaalla. Se kuuluu nykyään Inkooseen. Kunnan suurimmat taajamat olivat Degerbyn kirkonkylä, sekä Solberg (Päivölä). Degerbyssä asui 1493 asukasta vuonna 1940. Degerbyn asukkaista enemmistö puhui äidinkielenään ruotsia.
Historia
thumb|200px|left|[[Degerbyn kirkko ja kirkonkylää idästä päin tultaessa.]] pienoiskuva|167x167px|Heraldikko [[Tapani Talari|Tapani Talarin suunnittelema Degerbyn epävirallinen perinnevaakuna vuodelta 2017. Vaakuna on muun muassa Degerbyn kyläyhdistyksen käytössä.]] Degerbyn kylä asutettiin keskiajalla, jolloin kylän halki kulki Suuren Rantatien linjaus. 1560-luvulla Degerbyssä oli neljä taloa. Kylän ympäröivillä kallioilla on pronssikautisia hautaröykkiöitä, eli hiidenkiukaita.
Itsenäisenä kuntana
Degerby itsenäistyi omaksi kunnaksi Inkoosta vuonna 1867. Kappeliseurakunta oli perustettu kolme vuotta aiemmin.
Degerbyn kunnallislautakunnan ensimmäinen puheenjohtaja oli suurtilallinen Gustaf Adolf Lindroth Kokcsbystä. Kuntakokousta puolestaan johti urkuri Otto August Svanberg.
Itsenäisen seurakunnan aseman Degerby sai vuonna 1923. Degerbyssä oli seitsemän koulua, kunnantupa, kirjasto, lastenhoitola, oma terveyssisar ja palopäällikkö.
Kirkonkylään valmistui uusi kirkko vuonna 1932. Kirkon lisäksi Degerbyn kirkonkylässä toimi kunnankanslia, kyläkonttori Rosenberg, sekä vuonna 1891 perustettu posti. Kunnan toinen suuri taajama sijaitsi Solbergissa eli Päivölässä. Päivölässä sijaitsee rautatieasema, josta hoidettiin tavaraliikenne ja posti kirkonkylälle.
Porkkalan vuokra-alue
Suurin osa Degerbyn alueesta jäi Neuvostoliitolle vuonna 1944 vuokratulle Porkkalan vuokra-alueelle. Vuoden 1946 alussa Degerbyn kunta liitettiin Inkooseen. Silloinen liitos koski Suomelle kuulunutta aluetta, joka oli 13,4 km2. Porkkalan vuokra-alue palautettiin Suomelle 1956 ja entisen Degerbyn kunnan pääosa eli 74,5 km2 liitettiin myös Inkooseen vuoden 1957 alussa.
Tieto luovutettavan alueen evakuoinnista tuli tiistaina 19. syyskuuta 1944 ja evakuointi tuli saattaa päätökseen torstaina 28. syyskuuta, viimeistään keskiyöllä. Perjantaina alue luovutettiin Neuvostoliiton joukoille. Porkkalan alueelta evakuoitiin yli 7200 asukasta, joista 1170 oli degerbyläisiä.
Maantiede
Degerby on rakentunut laajojen peltoaukeiden keskelle, joita ympäröi kallioisia mäkiä.
Kyliä
Degerbyn kirkonkylä, Degerö, Flyt, Kopparnäs, Rådkila, Solberg (Päivölä), Strand, Västersolberg
Liikenne
Degerby sijaitsee kantatien 51 varrella, joka yhdistyy Kirkkonummella Länsiväyläksi. Solbergissä eli Päivölässä sijaitsee rautatieasema, joka toimii nykyisin yksityiskotina. Asemalta ei enää liikennöidä. Torbackan pienkoneiden lentokenttä sijaitsee myöskin Degerbyssä.
Nähtävyydet
Lista Degerbyn nähtävyyksistä : pienoiskuva|Degerby Igor -museo
Alpo Jaakolan patsaspuisto
Alpo Jaakolan patsaspuisto on Loimaalla Karhulan kylässä entisen Loimaan kunnan alueella sijaitseva ulkoilmamuseo, joka esittelee pääosin loimaalaisen taiteilija Alpo Jaakolan taidetta.
Historia
Taiteilijaprofessori Alpo Jaakola muutti patsaspuiston alueelle saatuaan lainalaudoista rakennetun pienen mökin valmiiksi vuonna 1953. Tehtyään taiteellisen läpimurron hän rakensi 1960-luvulla mökin viereen ateljeerakennuksen ja myöhemmin osti Loimaan kunnalta Hirvikoskella sijainneen vanhan ruumishuoneen, jonka hän siirsi puistoon veistotilaksi.
Jaakolan keskellä peltoa sijainneet teokset herättivät ohi ajavissa autoilijoissa hämmennystä. Ruuhkaisena kesäpäivänä jopa 200 ihmistä päivässä saattoi pysähtyä tutkimaan ja tunkeilemaan patsaspuistoon. Jaakolaa ei kuitenkaan yleisö kiinnostanut. Hän rakensi aidan ja pystytti kylttejä, jotka kielsivät häiritsemisen, mutta ne eivät auttaneet. Runoilija Pentti Saarikosken kerrotaan vierailullaan ryhtyneen keräämään puistoon pääsymaksuja.
Vuonna 1974 Ylen haastattelussa Jaakola vaikutti hyvin turhautuneelta työrauhansa menettämiseen ja kertoi inhoavansa veistoksiaan. Hänen mukaansa viimeiset kolme vuotta olivat kuluneet patsaspuiston sekä asumusten suojaamiseen.
Jaakolan epäonneksi valtatie 9:n tielinjaus vedettiin niin läheltä patsaspuistoa, että hän joutui muuttamaan liikenteen aiheuttaman metelin takia pois alueelta vuonna 1979. Patsaspuisto oli tyhjillään vuoteen 1992 asti, kunnes Loimaan kunta avasi sen kokeilumielessä yleisölle saaden erittäin hyvän vastaanoton. Tämä innosti kuntaa kehittämään alueen matkailua. Se lunasti puiston itselleen vuonna 1993 ja vuonna 2000 siellä toteutettiin Euroopan unionin rahoittama laaja kunnostusprojekti.
Tietoja
Alpo Jaakolan patsaspuisto on avoinna kesäkuun alusta elokuun loppuun. Kesäaikaan puistossa järjestetään myös muuta toimintaa, kuten konsertteja, taidekursseja ja runoiltoja. Vanhassa ruumishuoneessa toimii nykyisin kesäkahvila. Alpo Jaakola ja hänen vaimonsa Marja on heidän omasta toiveestaan haudattu patsaspuistoon.
Luettelo teoksista
Alpo Jaakolan patsaspuisto käsittää 52 taideteosta, joista kaikki ovat hänen itse tekemiään.
G. H. Hardy
thumb|right|G. H. Hardy Godfrey Harold Hardy (7. helmikuuta 1877 Cranleigh, Surrey – 1. joulukuuta 1947 Cambridge) oli englantilainen matemaatikko, joka kehitti lukuteoriaa ja matemaattista analyysiä. Hänet muistetaan myös matematiikan olemusta käsittelevän esseen Matemaatikon apologia (1940) kirjoittajana. Teos käsittelee myös luovuutta ja sen menettämisen tuskaa. Hardy valittiin Royal Societyn jäseneksi (FRS) vuonna 1910.
Elämäkerta
Koulussa Hardy oli ujo, mutta menestyi siitä huolimatta hyvin ja hänestä tuli luokkansa priimus. Hardyn vahvuutena oli tuolloin erityisesti matematiikka, jonka avulla hän pyrki olemaan jossain selvästi muita luokkatovereitaan parempi. 12-vuotiaana Hardy sai stipendin Winchesterin yksityiskouluun, jota pidettiin Englannin arvostetuimpana matemaattisena kouluna. Matematiikan opetusta hän sai luokkansa ainoana oppilaana ja pärjäsi hyvin myös klassisissa aineissa. Hardy ei itse pitänyt koulustaan, vaikka nauttikin saamastaan opetuksesta. Valmistumisensa jälkeen Hardy ei enää koskaan vieraillut Winchesterissä.
Winchesteristä Hardyn tien ”olisi kuulunut” viedä Oxfordin yliopiston New Collegeen, mutta hän päätyikin sen sijaan Cambridgen yliopiston Trinity Collegeen vuonna 1896. Hän valmistui vuonna 1899 ja valittiin fellow’ksi 1900. Hardy toimi matematiikan luennoitsijana Trinityssä 1906–1919. Trinityssä Hardy ajautui ensi kertaa ongelmiin ateisminsa kanssa kieltäydyttyään periaatesyistä menemästä lainkaan kirkonmenoihin, jotka olivat Trinityssä pakollisia.
Vuonna 1914 Hardystä ja intialaisesta matemaatikosta Srinivasa Ramanujanista tuli läheiset yhteistyökumppanit, kun Hardy huomasi Ramanujanin matemaattiset kyvyt. Kun Paul Erdős kysyi Hardyltä haastattelussa, mikä tämän paras anti matematiikalle oli, Hardy vastasi sen olleen Ramanujanin löytäminen. Lukua 1729 kutsutaan myös Hardyn–Ramanujanin luvuksi heidän mukaansa.
Luonne
Hardya kuvattiin ”anti-narsistiksi”, joka ei suostunut tekemään itsestään isoa numeroa. Hän ei muun muassa sietänyt lainkaan, että hänestä otettiin valokuvia ja joidenkin arvioiden mukaan Hardysta on säilynyt vain viisi valokuvaa. Hardylla ei ollut myöskään kotonaan lainkaan peilejä, joiden edessä hän olisi siistiytynyt ennen työpäivän alkua. ”Anti-narsistisuudestaan” huolimatta Hardy tunnettiin itsepäisenä henkilönä, joka oli valmis puolustamaan aatettaan.
Hardy oli ateisti, mikä ajoi hänet ristiriitoihin uskonnollisen perheensä kanssa.
Omo
Omo on joki eteläisessä Etiopiassa. Se on noin 760 kilometriä pitkä ja se laskeutuu kulkunsa aikana noin 2 000 metriä. Joki saa alkunsa noin 2 400 metrin korkeudesta ja päätyy Turkanajärveen vajaa 500 metriä merenpinnan yläpuolelle. Tästä syystä Omon virta on nopea, sen katkaisee useat putoukset ja se on vain lyhyeltä matkalta purjehduskelpoinen lähellä Turkanajärveä.
Vuonna 2015 jokeen valmistunut 243 metriä korkea pato on Afrikan korkein. Pato on kuitenkin kutistanut joen virtausta ja laskenut Turkanajärven pinnankorkeutta. Patoallasta käytetään myös kasteluveden varastointiin.
Omo virtaa Magon ja Omon kansallispuistojen ohi, jotka ovat tunnettuja villieläimistään. Joen rannoilla ja vedessä elää muun muassa virtahepoja ja krokotiileja.
Omon jokialue on merkittävä sekä geologisesti että arkeologisesti. Alueelta on kaivettu useita hominidifossiileja ja tehty arkeologisia löydöksiä plioseeni- ja pleistoseenikausilta. Australopithecus- ja Homo-sukujen edustajien fossiileja on löytynyt useasta arkeologisesta kohteesta sekä kvartsiittityökaluja, joista vanhimmat ajoittuvat 2,4 miljoonan vuoden päähän. Merkityksensä ansiosta Omon laakso valittiin UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuonna 1980.
Tuusniemen lukio
Tuusniemen lukio on Tuusniemellä toimiva suomenkielinen lukio. Siellä opiskelee noin 50 lukiolaista. Samassa koulukeskuksessa toimii Tuusniemen yhtenäiskoulu.
Oliver Eronen
Olivier (Oliver) Antinpoika Eronen (28. toukokuuta 1865 Joroinen – 2. lokakuuta 1939 Joroinen) oli suomalainen poliitikko ja maanviljelijä, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1918 ja 1922–1924.
Herkkutatti
Herkkutatti (Boletus edulis, aiemmin myös kivitatti ja hepotatti ) on arvostettu ruokasieni, jota tavataan lähes kaikkialla pohjoisen pallonpuoliskon havu- ja sekametsissä. Se on tanakka, kiinteä ja muodoltaan helposti tatiksi tunnistettava. Sen malto on kiinteää ja pähkinämäistä. Suurimmat herkkutatit painavat yli kilon. Herkkutatti elää symbioosissa useiden puulajien kanssa, mutta se kasvaa mieluiten metsänpohjassa, jossa ei ole aluskasvillisuutta.
Oliver Eronen
Elämä
Joroisten Kerisalossa syntyneen Erosen vanhemmat olivat Hoviniemen kartanon torppari Antti Eronen (1835−1916) ja Rantasalmelta kotoisin ollut Ulla Maria Hämäläinen (1842−1907). Kiertokoulua käynyt Eronen teki nuorena kotitorppansa päivätöitä ja harjoitti sivutoimenaan kirvesmiehen ammattia. Hän oli myös parin vuoden ajan työnjohtajana Hoviniemen kartanossa, kunnes torppa siirtyi 1904 Erosen ja hänen veljensä Oskarin (1883−1959) haltuun. Vuonna 1906 Eronen oli perustamassa Kerisalon työväenyhdistystä, jonka sihteerinä hän toimi vuoteen 1917 saakka. Eronen valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa vuonna 1907. Kansanedustajana hän keskittyi torpparikysymykseen ja pienviljelijöiden asioihin.
Sisällissodan aikana Eronen työskenteli Säätytalossa toimineen punaisten ruokalan hoitajana Helsingin taistelun päättymiseen saakka. Punaisten antauduttua Eronen matkusti viikoksi kotiinsa Joroisiin. 13. toukokuuta Eronen oli palaamassa Helsinkiin osallistuakseen eduskunnan istuntoon, mutta Joroisten suojeluskunta vangitsi hänen Kerisalon asemalla. Myöhemmin kesällä Eronen siirrettiin muiden vangittujen kansanedustajien tavoin Sörnäisten kuritushuoneeseen ja lokakuussa hän sai kahdeksan vuoden kuritushuonetuomion valtiopetoksesta. Sodanaikaisen toimintansa ohella Erosen syyksi katsottiin hänen syksyllä 1917 allekirjoittamansa Sorron yöstä nouskaa! -vaalijulistus sekä Me vaadimme -ohjelma.
Herkkutatti
Etymologia
Herkkutattien suvun tieteellinen nimi Boletus tulee latinan sanasta Bōlētus 'sieni', joka on puolestaan johdettu muinaiskreikan sanasta βωλιτης. Myös lajinimi edulis on latinaa, jossa edūlis tarkoittaa syömäkelpoista. Herkkutattia kutsutaan italiaksi "pikkupossuksi", (fungo) porcino, ja ranskaksi nimellä cèpe 'runko' pullean jalkansa takia. Kiinassa se on "porsaanjalkasieni" tai "paksujalkasieni". Saksaksi sieni on Steinpilz 'kivisieni' kiinteän maltonsa takia, ja englannissa penny bun 'pennin sämpylä' pullamaisen muotonsa takia. Venäjässä (belyi grib) ja baskissa (onddozuri) herkkutattia kutsutaan "valkeaksi sieneksi", koska sen malto ei tummu. Ruotsissa sienen nimiä ovat stensopp 'kivitatti' ja karljohanssvamp kuningas Kaarle XIV Juhanan mukaan, sillä hänen kerrotaan pitäneen herkkutateista ja jopa kokeilleen niiden viljelyä.
Ulkonäkö ja koko
Nuoren herkkutatin jalka on pullea ja sen puolipallomaisen, nuorena usein ryppyisen lakin helmat laskeutuvat pitkälle jalan päälle. Lakin pintakelmun ja jalan yläosan sävy vaihtelee suuresti vaaleanruskeasta punertavan kautta tummanruskeaan. Helposti irtoava pintakelmu on hieman tahmea, mutta se ei kuitenkaan tunnu limaiselta. Lakin alapinnan pillit ovat harmaanvalkeat, ja itiöpöly on väriltään oliivinruskeaa. Itse itiöt ovat kooltaan 13–19 x 4–7 mikrometriä ja muodoltaan lieriömäisiä tai elliptisiä.
Oliver Eronen
Elämä
Eronen vapautui valtionhoitaja C. G. E. Mannerheimin armahtamana yhdentoista muun kansanedustajan tavoin kesäkuussa 1919. Eronen nousi eduskuntaan vielä yhdeksi kaudeksi vuonna 1922. Hän oli myös Joroisten kunnanvaltuuston jäsen ja toimi presidentin valitsijamiehenä 1925. Eduskunnan jätettyään Eronen jatkoi kotitilansa viljelyä, jonka ohella hän toimi Kerisalon työväentalon vahtimestarina sekä kyläkauppiaana.
Yksityiselämä
Erosen puoliso oli palvelijatar Henrika Ruotsalainen (1867−1894), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1892. Pariskunnalla oli yksi tytär. Puolisonsa kuoltua varhain Eronen ei enää mennyt uudelleen naimisiin.
Herkkutatti
Ulkonäkö ja koko
Vanhemmiten herkkutatin lakki kasvaa halkaisijaltaan 10–30-senttiseksi. Lakki oikenee vähitellen, ja todella vanhassa yksilössä useimmiten jo etanoiden syömä pillistö tursuaa lakin reunojen alta esille. Pillistö myös muuttuu vanhetessaan kellertäväksi ja lopulta kellanvihreäksi. Vanhentuessaan sienen malto myös pehmenee. On tavattu itiöemiä, joiden paino on kolme kiloa ja halkaisija 40 cm.
Erot lähilajeihin
Herkkutatilla on useita lähisukulaisia, jotka muodostavat symbioottisia suhteita eri puulajien kanssa ja jotka on usein nimetty isäntäpuiden mukaan. Nämä sienet, esimerkiksi männynherkkutatti (Boletus pinophilus) ja tammenherkkutatti (B. reticulatus), ovat ulkonäöltään ja ruoka-arvoltaan hyvin samanlaisia kuin herkkutatti. Kaikki kolme onkin käsitelty yhdessä esimerkiksi Eviran suositeltujen ruokasienien (entisten kauppasienien) luettelossa. Koko Boletus-suvun taksonomia on ollut pitkään epäselvä, ja herkkutateista on usein erotettu ulkonäön tai isäntälajin perusteella edellä mainittujen lajien lisäksi omiksi lajeikseen myös useita muita eri sieniä. Uusimpien geneettisten tutkimusten mukaan nämä kuvatut sienet, kuten B. betulicola, B. quercicola ja B. venturii eivät kuitenkaan muodosta omia lajejaan. Vaikka herkkutatin eri muodot voivat ulkonäöltään vaihdella suuresti, ne ovat silti geneettisesti niin samankaltaisia, ettei niitä voida kutsua eri lajeiksi. Siten myös täysin valkoista, B. persoonii -lajiksi usein kutsuttua herkkutattia voidaan pitää vain lajin yhtenä värimuotona, B. edulis var. albus.
Herkkutatin erottaminen sen lähilajeista onnistuu melko helposti. Männynherkkutatista tavallisen herkkutatin erottaa siitä, että männynherkkutatilla pillistön kärjet ovat hennon punaruskeat. Herkkutatti muistuttaa päältäpäin erehdyttävästi myös sappitattia (Tylopilus felleus), jolla on jalassa samantapainen verkkokuvio. Sappitatin jalan verkkokuvio on kuitenkin pohjaväriä tummempi, herkkutatilla pohjaväriä vaaleampi. Lisäksi sappitatin maku on karvas. Sen pillit ovat myös punertavat ja malto tummuu kosketuksesta. Kivitattien (Boletus) sukuun kuuluu myös myrkyllisiä lajeja, esimerkiksi piruntatti (B. satanas). Useimmilla näistä myrkyllisistä lajeista pillit, jalka tai molemmat ovat kuitenkin räikeän punaisia.
Levinneisyys ja isäntälajit
thumb|Tiheä kuusikko ilman aluskasvillisuutta on suotuisa tattipaikka.
Herkkutattia tavataan lähes kaikkialla pohjoisen pallonpuoliskon havu- ja sekametsissä. Euroopassa levinneisyysalue ulottuu Pohjois-Skandinaviasta aina Etelä-Italiaan ja Marokkoon asti. Tattia tavataan myös Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa jopa Meksikossa asti. Suomessa herkkutatti on hyvin yleinen koko maassa lukuun ottamatta pohjoisinta Lappia, jonne lajin levinneisyysalue ei ulotu. Lajin yleisyydestä huolimatta Suomessa sato vaihtelee vuosittain runsaasti. Herkkutattia kasvaa myös eteläisellä pallonpuoliskolla Uudessa-Seelannissa ja Etelä-Afrikassa, mihin sen arvellaan päätyneen kuusentaimien mukana. Myös Brasiliasta on vastaavia yksittäisiä havaintoja herkkutatista maahan tuotujen pohjoisamerikkalaisten mäntyjen läheisyydessä.
Herkkutatin sienijuuri on suvulle tyypilliseen tapaan valkoinen, mutta sen mikroskooppiset rakenteet erottavat sen lähilajeista. Sienijuuren avulla isäntäkasvit saavat maaperästä paremmin fosforia ja muita ravinteita sekä vettä. Sienet puolestaan saavat yleensä kasvilta muun muassa hiilihydraatteja. Herkkutatille symbioosin suurin hyöty on kenties sen sienelle suoma mahdollisuus käyttää hyväkseen syvemmällä maaperässä sijaitsevaa vettä. Tämä mahdollistaa tattien runsaan kasvun myös kuivemmilla paikoilla. Isäntälajiaan herkkutatti puolestaan hyödyttää esimerkiksi vähentämällä maaperän haitallisten vapaiden raskasmetallien määrää puiden juuriston läheisyydessä. Laboratorio-oloissa herkkutatin sienijuuren on osoitettu myös vähentävän siementen punahometartuntoja ainakin euroopanmustamännyllä (Pinus nigra).
Kasvupaikka ja -aika
thumb|left|200px|Herkkutattia kasvaa paljaalla karikkeella. Herkkutatti kasvaa parhaiten sellaisessa metsänpohjassa, jossa ei ole aluskasvillisuutta vaan vain neulaskariketta tai ohut sammalpeite. Ensimmäisenä tatit nousevat tuoreisiin kangasmetsiin aukeille paikoille, tiheiden kuusikoiden laitamille, usein polkujen ja teiden varsille. Myöhemmin syksyn edetessä niitä löytyy muualtakin metsästä ja metsäaukeilta. Harventamattomat istutuskuusikot ovat hyviä tattipaikkoja. Harvennuksen jälkeen tattien määrä vähenee. Kokeellisten tutkimusten perusteella kevyemmällä harvennuksella ei kuitenkaan ole välttämättä mitään vaikutusta herkkutattien määrään, sen sijaan karikkeen väheneminen ja metsänpohjan kuluminen heikentävät tattisatoa. . Myös maapohjan typpipitoisuuden nousu ja lisääntynyt kosteus vaikuttavat haitallisesti tattisatoon.
Suomessa ja muualla pohjoisella pallonpuoliskolla lajin itiöemien kasvuaika ulottuu yleensä heinäkuusta lokakuuhun, mutta ensimmäisiä tatteja voidaan sateisina kesinä tavata jo kesäkuussa. Herkkutatin itiöt leviävät itiöemistä tuulen mukana. Sieni voi levitä myös jakautumalla siten, että hyönteiset ja muut eläimet saattavat kuljettaa sienirihmaston osia uusille kasvupaikoille.
Herkkutattien viljelyä on yritetty, mutta tulokset eivät ole olleet hyviä. Kasvatusyritykset ovat epäonnistuneet pääasiassa siksi, ettei herkkutattien rihmastoa ole saatu pidettyä laboratorio-olosuhteissa elinkelpoisena kuin muutaman sukupolven ajan. Luonnossa tehdyt kokeet vaikuttaisivat myös viittaavan siihen, että herkkutatin ja sen isäntäpuun symbioosi ei toimi ilman joidenkin muiden maaperän mikro-organismien läsnäoloa. Etsinnöistä huolimatta muita symbioosin osapuolia ei kuitenkaan ole onnistuttu löytämään, sillä maaperän ekosysteemi on osoittautunut toistaiseksi liian monimuotoiseksi tutkittavaksi.
Ravintoarvot
Herkkutattien aromit kestävät erittäin hyvin myös kuivaamista ja kuumentamista, mikä on edistänyt tattien käyttöä elintarviketeollisuudessa. Herkkutateissa on paljon proteiinia ja vähän rasvaa. Keskimäärin 25 % sienten kuivapainosta on proteiinia, mikä on huomattavasti enemmän kuin useimmissa kasviksissa, mutta vähemmän kuin esimerkiksi palkokasveissa. Sienten proteiinien aminohappokoostumus on suhteellisen hyvä verrattuna kasvikunnan tuotteisiin. Oheisessa taulukossa on vertailtu kantarellin ja herkkutatin ravintoainepitoisuuksia porkkanan ja herneen vastaaviin arvoihin.
Herkkutatin terveellisyyttä lisää se, että se on erityisen runsaskuituinen sieni. Kuitupitoisuutensa ansiosta sienet vaikuttavatkin suoliston toimintaan yhtä hyvin kuin vehnäleseet. Herkkutatissa on myös erityisen paljon seleeniä. Herkkutateissa on myös paljon sienisokeria eli trehaloosia, 9,7 % kuivapainosta, eli yli kymmenen kertaa enemmän kuin herkkusienissä.
Haitat
Trehaloosi voi aiheuttaa vatsavaivoja sille herkille eli trehaloosi-intoleranssista kärsiville ihmisille. On myös havaittu että herkkutatit keräävät raskasmetalleista jossain määrin hopeaa, mikä on aiheellista ottaa huomioon runsaassa elintarvikekäytössä. Myös elohopea kerääntyy esimerkiksi suomalaisten ja puolalaisten tutkimusten mukaan erityisen herkästi herkkutattiin, kun taas radioaktiivista cesiumia 137Cs, esiintyy lajissa monia muita kauppasieniä vähemmän. Herkkutatin on myös osoitettu voivan aiheuttaa joskus allergisia reaktioita. Reaktiot voivat puhjeta joko sienen syönnin tai pelkän ihokosketuksen jälkeen ja ne saattavat vakavimmillaan johtaa joillakin herkkutatteja syöneillä potilailla jopa anafylaksiaan. Allergian puhkeamisen voi myös aiheuttaa pitkäaikainen hengitystiealtistus joko kuivatuille herkkutateille tai niiden itiöille.
Herkkutattien syöminen eri alueilla
thumb|Tattiviipaleita myynnissä Borgotarossa, Pohjois-Italiassa. Sieniä, toisin kuin lihaa, saa syödä myös paaston aikana. Niinpä sieniä käytetään enemmän Euroopan katolisilla kuin protestanttisilla alueilla. Euroopan tattikaupan määrästä on olemassa vähän arvioita, mutta esimerkiksi vuonna 1987 herkkutatteja myytiin virallisten tilastojen mukaan yli tuhat tonnia sekä Ranskassa että Saksassa ja vuonna 1988 Italiassa jopa yli 2 300 tonnia. Ilmeisesti myös Suomessa sienten käyttö levisi katolisena aikana. Sieniä kerättiin Itä-Suomesta myös vietäväksi Venäjälle. Länsi-Suomessa sienten ja varsinkin tattien käyttö on ollut vähäisempää kuin idässä. Vuonna 2002 tehdyn tutkimuksen mukaan suomalaiset söivät vähemmän sieniä kuin muut pohjoismaalaiset tai Baltian maiden asukkaat.
Suomessa herkkutatit ovat tärkeimpiä kauppasieniä, jos mittarina pidetään poimijoiden saamia tuloja. Vuosi 2003 oli hyvä tattivuosi, ja pelkästään Suomesta vietiin silloin tatteja Italiaan 800 tonnia eli yli viiden miljoonan euron arvosta. Normaalivuonnakin viennin arvo on yli miljoonan. Noin puolet Suomessa myydyistä tateista menee vientiin. Vientitoimintaa oli aloittamassa italialaissyntyinen Loreno Dalla Valle.
Sienen aromit ovat parhaimmillaan paistettuna ja vain miedosti maustettuna. Kiinteämaltoisuutensa vuoksi sitä voi myös paistaa nuotiolla tikussa makkaran tavoin. Kuten muutkin tatit, tuore herkkutatti muuttuu etanamaisen limaiseksi, jos sitä liotetaan pitkään tai kypsennetään keittämällä nesteessä. Suositeltu käsittelytapa on laittaa pilkotut tuoreet sienet sellaisenaan pannulle ja kuumentaa niitä, kunnes nestettä irtoaa. Pakastettavaksi tarkoitetut sienet nostetaan jäähtymään kun niistä irronnut neste peittää vielä sienenpalat. Jos sienet aiotaan syödä heti, niitä paistetaan, kunnes neste on haihtunut lähes kokonaan, ja voita ja mausteita lisätään vasta sitten. Herkkutattia käytetään myös kuivattuna varsinkin italialaisessa ja venäläisessä keittiössä esimerkiksi risottoihin ja keittoihin. Liotettujen sienten lisäksi käytetään myös liotusvesi. Kuivattua herkkutattia käytetään myös perinteisessä kiinalaisessa lääketieteessä. Se on muun muassa tärkeimpänä ainesosana shujin wan-seoksessa, jonka uskotaan rentouttavan ihmisen lihaksia ja niveliä sekä parantavan verenkiertoa.
Muut eliöt
thumb|Syömäjälkiä tatin lakin reunassa.
Monet eläimet syövät sieniä, varsinkin tatteja. Hirvien, porojen ja kauriiden lisäksi tatteja käyttävät ravinnokseen muun muassa mäyrät, supikoirat ja rastaat, joita kiinnostavat erityisesti sienissä olevat sienisääskien (Mycetophilidae) ja juurikärpästen (Anthomyiidae) toukat.
Joskus näkee myös vanhenevia, epämuodostuneita herkkutatteja, jotka ovat lähes kokonaan valkoisen, homemaisen tatinriesan (Hypomyces chrysospermus) tai sen lähilajin (H. chlorinus) peittämiä. Tatinriesa itsessään ei ole myrkyllinen, mutta kotelosieni-infektioiden pehmentämä itiöemä on hyvä kasvualusta erilaisille bakteereille, jotka voivat aiheuttaa ruokamyrkytyksen. Pilaantuneet herkkutatit ja jopa tatinriesa käyvät toisaalta raaka-aineeksi sienivärjäykseen: Herkkutateilla on keltaisia vaikeahkosti käsiteltäviä väriaineita, tatinriesalla aromaattista skyriiniä, joka voi antaa erilaisia sävyjä.
Gustáv Husák
thumb|300px|right|[[Erich Honecker, Gustáv Husák ja Walter Ulbricht.]] Gustáv Husák (10. tammikuuta 1913 Dúbravka – 18. marraskuuta 1991 Bratislava) oli slovakialainen poliitikko ja Tšekkoslovakian presidentti vuodesta 1975 vuoden 1989 joulukuuhun saakka, jolloin samettivallankumous syrjäytti hänet. Koulutukseltaan Husák oli juristi.
Uran alkuajat
Husák liittyi kommunistiseen puolueeseen vuonna 1933 ja toimi toisen maailmansodan aikana vuosina 1939–1945 kielletyn Slovakian kommunistisen puolueen yhtenä johtohahmoista. Vuonna 1945 Husák nimitettiin Tšekkoslovakian kommunistisen puolueen keskuskomitean jäseneksi. Hän oli mukana likvidoimassa Slovakiassa vuoden 1946 vaalien voittajapuolueen Demokratická stranan johtoa vuosina 1947–48. Vangittiin ja erotettiin kommunistisesta puolueesta vuonna 1951 väitettyjen nationalististen pyrkimystensä vuoksi osana stalinistisia vainoja. Husák tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen vuonna 1954 ja vapautui vuonna 1960.
Vapautuminen ja valtaannousu
Vapautumisen aikakaudella vuonna 1963 Husákin tuomio kumottiin ja hänet otettiin uudelleen puolueen jäseneksi. Vapauduttuaan hän arvosteli uus-stalinistista puoluejohtoa ja nousi varapääministeriksi huhtikuussa 1968. Prahan kevään aikana Husák kuitenkin vaihtoi poliittisista linjaa ja vastusti puolueen ensimmäisen sihteerin Alexander Dubčekin ajamaa ihmiskasvoista sosialismia. Kremlin tukemana Husák nousi ensimmäiseksi sihteeriksi (vuodesta 1971 virkaa kutsuttiin pääsihteeriksi) vuoden 1969 huhtikuussa.
Valtakausi
Husák kumosi nopeasti Dubčekin tekemät uudistukset ja erotti keskuskomitean liberaaleimmat jäsenet. Vuonna 1975 Husák nousi Tšekkoslovakian presidentiksi. Hänen valtakautensa aikana maa oli Neuvostoliiton uskollisimpia liittolaisia ja toisinajattelijoita ei hänenkään valtakaudellaan suvaittu. Valtiollinen salainen poliisi StB osallistui Husákin kaudella useiden ihmisten katoamisiin ja vangitsemisiin.
Vuonna 1987 hän luovutti pääsihteerin viran seuraajalleen Miloš Jakešille. Husák jatkoi presidenttinä aina samettivallankumouksessa tapahtuneeseen syrjäyttämiseensä asti 28. joulukuuta 1989. Husák kuoli 18. marraskuuta 1991.
Helsingin ortodoksinen hautausmaa
thumb|Hautoja ortodoksisella hautausmaalla. thumb|[[Helsingin pyhän Eliaan kirkko|Pyhän Eliaan kirkko hautausmaalla.]] Helsingin ortodoksinen hautausmaa on ortodoksinen hautausmaa Helsingin Lapinlahdessa, luterilaisen Hietaniemen hautausmaan eteläpuolella. Vuonna 1815 perustettuna se oli Helsingin vanhin käytössä oleva hautausmaa, kunnes 2009 alueliitoksen myötä Östersundomin kappelin hautausmaa tuli osaksi kaupunkia.
Yleistä
Hautausmaan aluetta rajoittaa etelässä Porkkalankatu ja idässä Mechelininkatu. Lännessä se rajoittuu suoraan Suomen kaartin hautausmaahan ja Helsingin islamilaiseen hautausmaahan. Pohjoisessa Lapinlahdentie erottaa sen luterilaisesta Hietaniemen hautausmaasta. Hautausmaan pääportti on Lapinlahdentien puolella, ja sen osoite on Lapinlahdentie 2.
Hautausmaalla on kaksi kirkkorakennusta, Pyhän Eliaan kappeli vuodelta 1852 ja arkkitehti Ivan Kudrjavzevin suunnittelema Pyhän Eliaan kirkko vuodelta 1958.
Historia
thumb|Amiraali [[Nicolai von Bodiscon hauta on hautausmaan vanhin.]] Helsingin ortodoksinen seurakunnan toiminta käynnistyi Pyhän Kolminaisuuden kirkon valmistuttua 1827. Neljä vuotta myöhemmin kenraalikuvernööri A. A. Zakrewski määräsi Viaporin komentajan luovuttamaan hautausmaan kaupungin kreikkalais-venäläiselle kauppiaskunnalle. Tämän jälkeen Viaporin sotilaat haudattiin keskikäytävän itäpuolelle ja seurakunnan jäsenet länsipuolelle. Ortodoksisen hautausmaan vanhin nykypäiviin säilynyt hautamuistomerkki on lokakuussa 1815 kuolleen Viaporin sotasataman päällikön, kontra-amiraali Nicolai von Bodiscon hauta kirkon lähellä. Alkuperäisen kappelin seuraajaksi rakennettiin Pyhän Eliaan kappeli, joka vihitiin käyttöön profeetta Elian päivänä 20. heinäkuuta 1852. Hautausmaalla niin ikään sijaitseva Pyhän Eliaan kirkko valmistui 28. syyskuuta 1958. Toisen maailmansodan jälkeen yhä suurempi osa Helsingin ortodoksisen seurakunnan jäsenistä ja siten myös hautausmaalle haudatuista on ollut suomenkielisiä, monet luovutetusta Karjalasta muuttaneita ja heidän jälkeläisiään. Mechelininkadun viereisessä korttelissa 16 on pieni sankarihauta-alue, johon on haudattu 58 talvi- ja jatkosodassa kaatunutta. Alueen vieressä on Nina Sailon suunnittelema sankaripatsas Vapahtaja sotilaiden lohduttajana. Korttelissa 43 on 1968 pystytetty muistokivi sotavankeudessa 1939–1940 kuolleille Suojärven kunnan asukkaille.
Kazuko Hironaka
Kazuko Hironaka on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Hironaka debytoi Japanin maajoukkueessa lokakuussa 1984. Hän on pelannut 21 maaottelua ja tehnyt niissä kolme maalia.
Virtsarakontulehdus
Virtsarakontulehdus eli kystiitti on yleinen infektiotauti, joka paikantuu virtsarakkoon.
Virtsatieinfektiot jaetaan pyelonefriittiin ja kystiittiin. Kystiitti tarkoittaa virtsarakon tai virtsaputken infektiota. Se on yleisempi naisilla kuin miehillä. Kystiitti hoidetaan antibiooteilla, eikä se yleensä vaadi sen laajempia tutkimuksia. Kystiitin tavallisimpia oireita ovat tihentynyt virtsaamisen tarve, kipu virtsatessa, kuume ja huonovointisuus. Samanlaisia oireita voi aiheuttaa eturauhasen tulehdus.
Naisilla kystiitti on paljon yleisempi kuin miehillä. Tämä johtuu siitä, että naisen virtsaputki (n. 3–5 cm) on paljon lyhyempi kuin miehen (n. 20–25 cm). Bakteerit pääsevät helposti kulkeutumaan virtsateihin. Tavallisin taudinaiheuttaja on Escherichia coli -bakteeri. Sairaus on kivulias mutta paranee lääkityksellä yleensä ilman lisätauteja. Mahdollista on kuitenkin sen leviäminen ylös virtsanjohtimiin ja munuaisiin. Munuaistason (virtsajohtimien, munuaisaltaan tai munuaisten) virtsatieinfektiota kutsutaan pyelonefriitiksi. Itse munuaiskudoksen tulehdusta kutsutaan nimellä glomerulonefriitti.
Kolmasosa naisista sairastaa virtsarakontulehduksen jossakin elämänsä vaiheessa. Tautia esiintyy tavallisimmin 25–54-vuotiailla, vaikkakin sairautta esiintyy myös lapsilla ja ikääntyneillä. Sairautta tavataan myös miehillä, tosin harvinaisempana. Vanhuksilla virtsarakontulehdus on yleinen sekavuuden aiheuttaja.
Heralding – The Fireblade
Heralding – The Fireblade on uudelleen äänitetty versio Falkenbachin julkaisemattomasta debyyttialbumista Firebladesta (1995). Useimmat kappaleet ovat ilmestyneet jo aiemmin, kuten "Laeknishendr" ja "Skirnir" ovat ilmestyneet vuoden 1995 "Laeknishendr"'-demolla. "Heathen Foray" on ilmestynyt ... Magni Blandinn Ok Megintiri... -albumilla nimellä "The Heathenish Foray". "Heralder" on uudempi versio "The Heralder" -kappaleesta, joka löytyy vain ...En Their Medh Riki Fara... -albumin kuvavinyylipainoksesta. "Heralder" on kuitenkin lyhyempi (5:12) kuin alkuperäinen "The Heralder" (9:05). Albumista on tehty digipak-versio, joka sisältää bonusraidan "Gjallar".
Kappale "The Heralder" äänitettiin ensimmäisen albumin jälkeen ja sen oli tarkoitus tulla toisen albumin avausraidaksi, mutta lopputulos ei ollut tarpeeksi hyvä, joten Vratyas Vakyas päätti olla laittamatta sitä ... Magni Blandinn Ok Megintiri... -albumille. Alun perin kappaleen piti olla erilaisena osa Fireblade-albumia.
Levyllä kuullaan myös kolmea Vindsval-bändin jäsentä: Hagalaz (kitara), Tyrann (laulu) ja Boltthorn (rummut).
Houston Rockets
Houston Rockets on yhdysvaltalainen ammattilaiskoripalloseura, joka pelaa NBA-liigassa. Seuran kotipaikkakunta on Houston Texasin osavaltiossa ja se pelaa kotiottelunsa Toyota Center -areenassa. Houston Rockets kuuluu NBA:n läntisen konferenssin lounaiseen divisioonaan yhdessä Dallas Mavericksin, Memphis Grizzliesin, New Orleans Pelicansin ja San Antonio Spursin kanssa.
Rockets on voittanut NBA-mestaruuden kaksi kertaa, vuosina 1994 ja 1995. Vuonna 1994 seura voitti loppuotteluissa New York Knicksin otteluvoitoin 4–3, seuraavana vuonna Orlando Magicin otteluvoitoin 4–0. Mestaruusvuosina joukkueessa pelasivat muun muassa Hakeem Olajuwon, Otis Thorpe, Vernon Maxwell, Robert Horry ja Kenny Smith sekä kesken jälkimmäisen kauden seuraan tullut Clyde Drexler.
Suomen senaatti
Senaatti perustettiin vuonna 1809 nimellä Keisarillinen hallituskonselji. Nimi muuttui 1816 Keisarilliseksi senaatiksi. Sen virallisena puheenjohtajana toimi Suomen kenraalikuvernööri, mutta hän ei yleensä käytännössä osallistunut sen työskentelyyn. Vuodesta 1822 kummassakin osastossa toimi erityinen varapuheenjohtaja, joka tosiasiallisesti johti käytännön toimintaa. Sitä ennen osastoja oli johtanut niiden vanhin jäsen. Senaatin talousosaston varapuheenjohtaja vastasi periaatteessa nykyistä Suomen pääministeriä ja korkeimman hallinto-oikeuden presidenttiä. Senaatin oikeusosaston varapuheenjohtaja vastasi korkeimman oikeuden presidenttiä.
Senaatti oli luonteeltaan keisarillinen hallintovirasto, jonka jäsenet olivat vastuunalaisia ainoastaan keisarille, eikä sillä ollut parlamentaarista vastuuta säätyvaltiopäiville tai eduskunnalle ennen keisarivallan kukistumista maaliskuussa 1917. Senaattorit nimitettiin keisarillisella valtaluvalla periaatteessa kolmeksi vuodeksi kerrallaan, joskin erityisesti autonomian ajan lopulla senaattia uusittiin tiheämminkin. Toisaalta samat henkilöt saattoivat jatkaa senaattoreina vuosikymmenten ajan luvan aina uusiutuessa. Senaatti jatkoi toimintaansa vielä jonkin aikaa Suomen itsenäistymisen jälkeen. Loppuvuodesta 1918 senaatin talousosasto nimettiin valtioneuvostoksi ja senaattorit ministereiksi. Oikeusosaston tilalle oli vähän aiemmin perustettu korkein oikeus. Talousosaston lainkäyttötehtävät siirtyivät samoin 1918 perustetulle korkeimmalle hallinto-oikeudelle.
Hallituskonseljin synty
thumb|left|200px|Piispa [[Jakob Tengström]] thumb|200px|Professori [[Matthias Calonius]]
Kun Suomi liitettiin Venäjään 1809 ja autonominen Suomen suuriruhtinaskunta perustettiin, sille oli luotava oma keskushallinto. Ruotsin vallan aikana Suomeen oli luotu toimiva läänin- ja paikallishallinto, mutta valtakunnallinen keskushallinto oli sijainnut Tukholmassa. Suunnitelmia hallinnon järjestämiseksi tehtiin jo Suomen sodan (1808–1809) alussa, ja 1. joulukuuta 1808 perustettiin Suomen kenraalikuvernöörin virka. Myös oman hallituksen perustamisesta Suomeen päätettiin jo vuonna 1808, mutta koska voimassa pidetyn Ruotsin lain mukaan päätökselle oli saatava säätyjen suostumus, asia joutui odottamaan maaliskuussa 1809 avattuja Porvoon valtiopäiviä. Valtiopäivillä hallituskysymystä valmistelemaan asetettiin komitea, jonka puheenjohtajana toimi Turun piispa Jakob Tengström ja juridisena asiantuntijana Turun akatemian lainopin professori, entinen Ruotsin korkeimmen oikeuden jäsen Matthias Calonius, ja joka teki säädyille ehdotuksen Suomen suuriruhtinaskunnan hallituskonseljin ohjesäännöksi. Etenkin Caloniuksen vaikutuksesta viraston rakenteessa näkyi myös ruotsalainen oikeusperinne, kollegiaalisuus ja ylimmän lainkäytön tarkka sääntely.