cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Risto Westerlund
Välirauha ja jatkosota
Talvisodan Westerlund palveli työvelvollisena keittiömiehenä Suomenlinnassa. Välirauhan aikana toukokuussa 1940 Westerlund ryhtyi vastaperustetun Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuran toiseksi valtakunnalliseksi organisaattoriksi. Hänen taustastaan sosialidemokraattina arveltiin olevan hyötyä ja Westerlund saikin käskyn välttää kontakteja SKP:n jäseniin ja sen sijaan luoda yhteyksiä sivistyneistöön. Westerlund ehti hoitaa tehtäväänsä vain kolme kuukautta, sillä elokuussa 1940 Valpo korjasi hänet turvasäilöön ja lopulta hän päätyi Vaasan lääninvankilaan. Vankeusaikanaan hän opiskeli ahkerasti kieliä, fysiikkaa, biologiaa ja taloustiedettä. Kesäkuussa 1941 turvasäilössä olleet vasemmistolaiset keskitettiin Köyliön varavankilaan, josta heidät jatkosodan käynnistyttyä siirrettiin Riihimäen varuskuntaan rintamalle lähettämistä varten. Westerlund palveli niin sanotun Pärmin pataljoonan (Erillinen pataljoona 21) riveissä, kunnes hän syyskuun puolivälissä loikkasi noin 50 muun Pärmin osaston miehen tavoin vihollisen puolelle Itä-Karjalan Onkamusjärvellä.
Desanttina
Westerlundille annettiin tiedustelukoulutusta Moskovan lähellä runsaan vuoden ajan ja keväällä 1943 hänet lähetettiin strategiseksi tiedustelijaksi Suomeen. Westerlundia ja Väinö Niilo-Rämää kuljettanut lentokone nousi Leningradista yöllä 15. huhtikuuta ja pudotti miehet Artjärvelle suomalaisiin sotilaspukuihin sonnustautuneina. Vapunaattona Westerlund saapui naisystävänsä Salme Saariston luokse Helsinkiin. Saaristo tiesi odottaa Westerlundia kuultuaan jo aikaisemmin Jarno Pennaselta hänen olevan tulossa Suomeen. Aira Sinervo hankki Westerlundille asunnon Helsinginkadulta muurari Alfred Alanderin luota. Kovana kommunistina pidetty Alander oli todellisuudessa jo vuosia toiminut Valpon tiedonantajana ja ilmiantoi Westerlundin välittömästi. Valpo antoi Westerlundin jatkaa toimintaansa sotilastiedustelun siepatessa suurimman osa hänen lähettämistään viesteistä. Westerlundin tiedustelutoiminta pyörähti täydellä teholla käyntiin vasta elokuussa, jolloin hän onnistui värväämään ASS:n entisen sihteerin Outi Ilvesviidan. Hänen isänsä oli Suomen Sosialidemokraatin entinen päätoimittaja Emil Leino, jolta Westerlundin korviin kantautui tietoja poliittisista piireistä.
Moskovan ja Leningradin ohella Westerlund piti radioyhteyttä Lahdessa piileskelleeseen desanttiin Matti Långiin. Hän lähetti venäläisille tietoja muun muassa Karjalan kannaksen linnoitteista, saksalaisten joukkojen liikkeistä, Päämajan sijainnista, hallituksen ja sotilasjohdon sekä väestön yleisistä asenteista sekä sisäpolitiikkaan liittyvistä asioista. Westerlundia kiinnostivat erityisesti rauhanopposition tekemiset. Hänelle oli jopa annettu tehtäväksi organisoida Rauhan ja demokratian taisteluseura -niminen järjestö, johon oli tarkoitus koota liittoutuneita kannattaneita länsimielisiä voimia. Lisäksi Westerlundin piti ottaa yhteys Suomen johtavaan pasifistiin Felix Iverseniin, jota hän ei kuitenkaan tavoittanut.
Kun muurari Alanderin luotettavuutta alettiin epäillä, oli Valpon viimein pakko pidättää Westerlund lokakuun lopussa. Koska kuulustelijat tiesivät jo lähes kaiken Westerlundin toiminnasta, hän ei kiistänyt mitään. Pidätyksen jälkeen Valpo ryhtyi harhauttamaan venäläisiä lähettämällä sanomia Westerlundin käyttämällä salanimellä ”Onni”. Westerlund kieltäytyi itse lähettämästä viestejä, joten niistä vastasi suomalainen radisti. Valpo toteutti harhautustoimintaa Päämajan valvontaosaston tietämättä. Asia paljastui sotilastiedustelulle vasta tammikuussa 1944. Westerlundin nimissä lähetettiin radioviestejä maaliskuun 1944 loppuun saakka. Toiminnan lopettaminen saattoi johtua Jorma Johteisen pidättämisestä hieman aikaisemmin maaliskuussa. Hänen kuulusteluissaan selvisi, että Moskova saa tietoja myös toista väylää pitkin, joilloin Westerlundin nimissä syötetyt tiedot olisivat saattaneet olla ristiriidassa toisen tietolähteen kanssa.
Tuomio ja kuolema
Westerlundin jutun yhteydessä pidätettiin kaikkiaan yhdeksän häntä avustanutta henkilöä. Joukossa olivat muun muassa Salme Saaristo, hänen huonetoverinsa Lahja Saisio ja Aira Sinervo, sekä kaksi sotilasta, jotka olivat tietoisia Westerlundin saapumisesta, mutta eivät kertoneet asiasta viranomaisille. Helmikuussa 1944 kenttäoikeus langetti Westerlundille kuolemantuomion, jonka sotaylioikeus vahvisti toukokuussa. Saaristo sai 12 vuotta kuritushuonetta ja Saisio kuusi vuotta.
Westerlund odotti kuolemantuomionsa täytäntöönpanoa Vaasan lääninvankilassa, jossa hänen lähimpänä vankitoverinaan ja tukijanaan oli Mauri Ryömä. Sisäministeri Ernst von Born hylkäsi Westerlundin armonanomuksen, ja allekirjoitti sen sijaan pääministeri Antti Hackzellin kanssa määräyksen, jonka mukaan teloitus oli toimeenpantava välittömästi. Vankilassa istunut K. H. Wiik kirjoitti vielä elokuussa armonanomuksen presidentti C. G. E. Mannerheimille ja myös Anna Wiik vetosi Westerlundin puolesta. Westerlund lähestyi vielä turhaan vanhaa uintitoveriaan Väinö Leskistä, joka toimi Suomen Aseveljien Liiton sihteerinä.
Viimeisenä yönään Westerlund viilsi ranteensa auki. Sodan loppuminen oli lähellä, ja hän tiesi, ettei heikkokuntoisia tai sairaita teloitettu ennen kuin heidät oli hoidettu kuntoon. Westerlund kuitenkin raahattiin sellistään aamulla 1. syyskuuta 1944 ja kuljetettiin metsään, jossa häntä kertomuksen mukaan ammuttiin pistoolilla päähän. Samassa yhteydessä teloitettiin desantti Pekka Hutteri. He jäivät toiseksi viimeisiksi rintamaolojen ulkopuolella teloitetuiksi suomalaisiksi, sillä seuraavana päivänä eduskunta hyväksyi Neuvostoliiton tarjouksen aselevosta ja välirauhanneuvottelut käynnistyivät 4. syyskuuta. Westerlundin ja Hutterin jälkeen ehdittiin vielä teloittamaan Olavi Laiho 2. syyskuuta. Maaliskuussa 1946 Westerlundin ruumis siirrettiin Helsinkiin Malmin hautausmaalle niin sanottuun Fasismin vastustajien yhteishautaan.
Jatkosodan jälkeen kommunistit käyttivät Westerlundin ja Hutterin teloituksia propagandatarkoituksiinsa. He pitivät niitä hallituksen viimeisenä verenhimoisena kostona, ennen kuin vankiloissa istuvat vasemmistolaiset piti Moskovan välirauhansopimuksen mukaisesti päästää vapaiksi. Syytösten jatkuessa asiasta tuli muuttuneessa poliittisessa ilmapiirissä taakka, joka osaltaan johti von Bornin syrjäyttämiseen RKP:n puheenjohtajan paikalta keväällä 1945.
Muuta
Risto Westerlund on Jari Tervon vuonna 2006 ilmestyneen romaanin Ohrana päähenkilöihin kuuluvan desantti Janne Mutkan esikuva. Tervon mukaan Westerlund sähkötti Helsingin suurpommituksista väärää tietoa Moskovaan ja näin pelasti kaupungin. Suomen Kuvalehdessä Tervo epäili, ettei Westerlundia olisi todellisuudessa teloitettu, vaan vastapalveluksena yhteistyöstä hänet olisi päästetty Ruotsiin tai Pohjois-Amerikkaan. Historiantutkija Veli-Pekka Leppänen tyrmää väitteen yksiselitteisesti, koska hänen mukaansa Westerlund ammuttiin ”tyhjiin pumpattuna” ja hyödyttömänä.
Westerlund on myös Raija Orasen vuonna 1987 ilmestyneen romaanin Anna, elämäsi päähenkilön Reino Anderssonin esikuva.
Pengerjoki
Pengerjoki on Keski-Suomessa Multialla, Petäjävedellä ja lyhyen matkaa Keuruulla virtaava joki, joka on Pengerjoen valuma-alueen yli 33 kilometriä pitkä laskujoki ja se muodostaa valuma-alueen noin 46 kilometriä pitkästä pääuomasta sen alajuoksun osuuden. Pengerjoen valuma-alue on Jämsän reitin valuma-alueen latvavesistöjä ja sen pääuoma muodostaa vesistöreitin pääuoman ylimmän osuuden, joka laskee Petäjäveden kirkonkylässä Jämsänvesi–Petäjäveteen.
Joen kulku
Pengerjoen nimisen jokiuoman voidaan katsoa alkavan, kun Rajajoki ja Hiukkajoki yhtyvät toisiinsa. Joen kulku on vaihtelevaa: uomasta löytyy välillä mutkittelevia ja välillä syvemmässä laaksossa suuntansa vakaasti pitäviä osuuksia. Uomassa on soraa ja etenkin koskissa kivikoita, mutta kallioseinämätkään eivät ole harvinaisia. Valuma-alue on nykyään tiheästi ojitettua, mikä näkyy voimakkaana humuspitoisuutena ja tummana vedenvärinä. Yläjuoksulla on lisäksi turvetuotantoalueita. Aluksi joki virtaa pari kilometriä kaakkoon päin rauhallisesti. Ennen seututietä 627 joki kääntyy kohti etelä-lounasta. Joki levenee aluksi Riekon Myllykosken padon takia. Tästä alkaa joessa kaltevampi osuus, jossa joki putoaa viiden kilometrin matkalla noin 30 metriä. Samalla joki virtaa uurtamassaan laaksossa lähes suoraviivaisesti. Jokiosuudella on useita koskia kuten esimerkiksi Riekon Myllykoski eli Leppäkoski, Pitkäkoski, Peuralan Myllykoski ja Lehmikoski.
Seuraavassa viisikilometrisessä jokiuomassa kulkee mutkitellen Petäjäveden ja Multian välinen kunnanraja. Alajuoksulla rajanaapuri Multia vaihtuu lyhellä matkalla Keuruuksi ennen kuin rajalinja jättää jokiuoman. Joen tulvalaaksoon on raivattu pieniä peltopalstoja, ja Kulhanjoella peltoalaa viljelee useita maatiloja. Joenvarressa asutus on kuitenkin harvaa. Peltojen lomassa virtaa Kulhanjoki, joka yhtyy Pengerjokeen länsipuolelta. Osuuden kosket ovat Leppäkoski, joka on muodostanut jokeen suvannon, ja Alakoski. Leveässä jokilaaksossa joki mutkittelee leveästi ja sen vierestä löytyy runsaasti juoluoita. Alajuoksulla Kulhanjoen, Hallanperän ja Pengerjoen kylät muodostavat yhteisön, jotka sijaitsevat Pengerjoen ja siihen koillisesta yhtyvän Ohrajoen alueella.
Viimeiset kilometrit joki virtaa ensin etelä-lounaaseen ja sitten etelä-kaakkoon. Joki alittaa Pengerjoen kylässä valtatien 18, ottaa vauhtia puolikilometrisessä Pengerkoskessa, ja rauhoittuu lopuksi leveäksi ja hitaasti virtaavaksi uomaksi, joka laskee Jämsänveteen. Kosken alla siihen yhtyy koillisesta tuleva Merouvenjoki (tai myös Merovenjoki).
Koskia
Pengerjoella on paikoitellen jyrkkiä osuuksia, jossa vesi virtaa vuolaasti. Joen kaltevuus on keskimäärin 2,61 metriä kilometriltä, joten rauhallisempien osuuksien jälkeen voi tulla suomalaisittain korkeitakin pudotuksia. Lähellä seututietä 627 sijaitsee Vesihallituksen tilastoima koski Riekon Myllykoski, jonka karttanimi on myös Leppäkoski. Pengerjoella on siinä virtaamana 0,7 kuutiometriä sekunnissa ja pudotusta 2,5 metriä. Kosken pituus on noin 100 metriä ja uoman leveys koskessa noin 5 metriä. Tätä on varsin lähellä Pitkäkoski (0,7 m³/s virtaama, 5 m pudotus, 400 m pitkä ja 10 m leveä) ja Peuralan Myllykoski (0,7 m³/s, 3 m, 300 m x 5 m). Lähes kolme kilometriä alempana sijaitsevat lähekkäin Vanhamyllynkoski (0,8 m³/s, 3,5 m, 100 m x 5 m) ja Kolmihaarankoski (0,7 m³/s, 5 m, 400 m x 10 m). Neljä kilometriä alempana Makkarakierteiden alapuolella sijaitsevat lähekkäin Leppäkoski (1,2 m³/s, 2 m, 80 m x 10 m), Alakoski (1,3 m³/s, 3,5 m, 250 m x 10 m) ja Kalliokoski (1,2 m³/s, 1,5 m, 70 m x 15 m). Kulhanjoen ja Pengerjoen kylissä sijaitsevat viimeiset kosket Riuttakoski (1,8 m³/s, 3 m, 250 m x 10 m), Karjukoski (1,8 m³/s, 2 m, 300 m x 15 m) ja Pengerkoski (2,9 m³/s, 3,4 metrin pudotus, 200 m pitkä ja 20 m leveä).
Koskia on Suomessa hyödynnetty ensin mekaanisesti vesivoimana ja myöhemmin sähkön tuotannossa. Pengerjoen suuri kaltevuus ja pitkät kosket ovat houkutelleet rakentamaan useisiin koskiin vesivoimaa. Riekon Myllykoskessa on edelleen pato, joka rakennettiin vuonna 1928. Siellä on toiminut sekä saha että mylly. Kolmihaarakoskessa on ollut mylly, Kalliokoskessa voimalaitos, ja Riuttakoskessa on ollut vuonna 1941 rakennettu mylly. Karjukoskeen rakennettiin vuonna 1939 voimala ja Pengerkoskessa se valmistui jo vuonna 1917.
Järviä
Pengerjokeen laskee suoraan muutamia pieniä järviä. Keskijuoksulla Vanhanmyllynkoskella sijaitsee joenvarren jokilaaksossa kaksi lampea Iso-Kaukanen ja Pieni-Kaukanen. Alajuoksulla joenvarteen on joesta kuroutunut erilleen pieniä juoluoita. Niistä suurimmat sijaitsevat Kulhanjoen kylän pohjoispuolella. Pengerjoen kylässä ovat lähekkäin vielä Mommiojärvi, Iso-Hete ja Pieni-Hete.
Jämsän reitti
Jämsän reitin latvahaarat ovat sen vaihtoehtoisia lähdejärviä: Haukijärvi, Hoikka-Viheriä, Ahveninen ja Lauttajärvi. Lauttajärvestä alkava pääuoman alkuosaan kuuluu osuudet:
Iso Korkijärvi
Iso Korkijärvi tai joskus myös Iso Korkiajärvi on Pirkanmaalla Oriveden Siitaman ja Naappilan lähellä sijaitseva järvi.
Pengerjoki
Pengerjoen sivu-uomia
Pengerjoen suurimpina sivu-uomina on kolme sivujokea ja muutamat sivuojat, jotka on lueteltu alla sijaitsevassa taulukossa. Taulukon tietojen lähteet on esitelty taulukon alla ja eritelty riveittäin taulukon oikeassa sarakkeessa. Lähteet : 1 = sivujoen oma artikkeli, 2 = Karttapaikan verkkopalvelu, 3 = katsottu Suomen ympäristökeskuksen VALUE-palvelusta, 4 = Vesihallituksen koski-inventointi, 1980
Iso Korkijärvi
Maantietoa
Järven pinta-ala on 3,2 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Siitaman ja Naappilan pohjoispuolla olevalla metsäalueella sijaitsevalla ojitetulla suolla. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen kaakkoispäässä sijaitsee yksinäinen kämppä. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä ja sen rannat ovat suomaata. Järven luoteispään vierestä kulkee korkeajännitelinja ja metsäautotie kiertää suon pohjoispuolelta.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Vesijärven valuma-alueella (35.73), jonka Vesijärven lähialueeseen se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 135,1 metriä mpy. Siihen on johdettu kuusi suo- tai metsäojaa. Järven laskuoja Pihtioja lähtee sen kaakkoispäästä ja se laskee ensin Pahujärveen ja sitten Vesijärven Taipaleenlahteen.
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven karttanimi oli ”Korkiajärvi”. Siitä oli piirretty alkamaan puro, joka laski kaakossa sijainneeseen ”Padusjärveen”. Se tarkoittaneen nykyistä Pahujärveä, joka on selvästi laskettu järvi.
Perämeren saaret
Perämeren saaret (FI 130 0302) on Perämeren kansallispuistoa täydentävä Natura-alue, joka käsittää Perämeren kansallispuiston ja Hailuodon välisen rannikkomerialueen saaria sekä saaristoja. Alueella olevat saaret kuuluvat Kemin, Simon, Iin, Haukiputaan, Oulun ja Hailuodon kuntiin. Alueen maapinta-ala on noin 8 km², ja sitä hoitaa Metsähallitus.
Useat saarista ovat jo vanhastaan kalastajien tukikohtia, ja niillä on kalastajatupia sekä merimerkkejä. Saarilla on myös laavuja ja autiotupia veneilijöille.
Alueen huomattavimmat saaret ovat Iin Röyttä sekä Satakari Iin edustalla.
Jaafar Nimeiri
Jaafar Nimeiri (myös Jaafar Muhammad an-Nimeiry tai an-Nimeiri ( 1. tammikuuta 1930 Omdurman – 30. toukokuuta 2009 Khartum) oli Sudanin presidentti vuoteen 1985. Hän oli mukana johtamassa sotilasvallankaappausta 1969. Hän otti vuonna 1983 islamistien painostamana käyttöön islamilaisen šarialain, joka kosketti myös etelän kristittyjä.
Nimeiri oli valtiovierailulla Yhdysvalloissa, kun Sudanissa käynnistynyt sotilasvallankaappaus syrjäytti hänet vuonna 1985. Hän eli vuoteen 1999 maanpaossa Sudanin pohjoisnaapurissa Egyptissä.
Vuonna 2000 Nimeiri osallistui presidentinvaaleihin ja tuli toiseksi Omar al-Bashirin jälkeen saatuaan vajaat kymmenen prosenttia äänistä.
Kirveskoski (täsmennyssivu)
Kirveskoski voi tarkoittaa muun muassa:
Kesävihanta
thumb|250px|Lauhkean vyöhykkeen lehtimetsää talvella. thumb|250px|Trooppista kuivan kauden metsää. Kesävihanta tai paremminkin kausivihanta tarkoittaa kasvitieteessä kasvia, joka pudottaa lehtensä osaksi vuotta. Vastakohtana kesävihannille kasveille ovat ainavihannat kasvit, joilla on lehtiä ympäri vuoden.
Maapallon kasvillisuusvyöhykkeistä kesävihantia kasveja esiintyy tyypillisesti esimerkiksi boreaalisella vyöhykkeellä, lehtimetsävyöhykkeellä, savanneilla ja monsuunimetsissä.
Mäntymäki
Mäntymäki on kaupunginosa Turussa. Se sijaitsee kaupungin keskustasta kaakkoon ja kuuluu keskustan suuralueeseen. Mäntymäki rajautuu Vähäheikkiläntiehen, Luolavuorentiehen, Kupittaankatuun ja Askaistentiehen. Naapurikaupunginosia ovat muun muassa Kurjenmäki, Vähäheikkilä ja III kaupunginosa.
Mäntymäen väkiluku on 1 514 (2007). Asukkaista 10,28 % on alle 15-vuotiaita ja 21,76 % on yli 65. Äidinkielenään suomea puhuu 90,33 % asukkaista, ruotsia 6,85 % ja muita kieliä 2,82 %. Alueella sijaitsee Puropellon koulu (yläluokat) sekä mormonien toimintakeskus MAP-kirkko. Sen sijaan Mäntymäen sairaalaksi kutsuttu Turun kaupunginsairaala ja Mäntymäen terveysasema sijaitsevat Luolavuorentien itäpuolella Kurjenmäen kaupunginosassa.
”Tähtitalot”
Vuosina 1950–1953 Mäntymäen Toivolankadun varrelle rakennettiin yhdeksän miltei samanlaista viisikerroksista pistetaloa, jotka ovat pohjaltaan kolmisakaraisen tähden mallisia. Turun kaupungin talorakennustoimistossa työskennelleen arkkitehdin Viljo Laitsalmen piirtämät ”tähtitalot” saivat innoituksensa Ruotsissa suosituista tähdenmallisista tornitaloista, etenkin Tukholman Gröndalin kaupunginosan taloista.
Viljo Laitsalmen käsialaa ovat myös Harakkakallion Käpytien varteen 1950-luvun loppupuolella rakennetut viisi tornitaloa.
Kunnallissairaalantien varsi
Kunnallissairaalantien varteen rakennettiin 1940-luvun loppupuolella kaksi- ja kolmekerroksisia harjakattoisia vuokrakerrostaloja, osittain hätäasuntotuotantona asuntopulan nopeaksi avuksi. Nykyajan vaatimuksista jälkeen jääneet ja remonteista huolimatta ankeiksi koetut TVT Asunnot Oy:n talot päätettiin toukokuussa 2017 vähitellen purkaa. Seuraavan 15 vuoden aikana rakennetaan tilalle uusia vuokrataloja, jolloin Kunnallissairaalantie 36–52:n alueen väkimäärä kasvaa kolmesta sadasta lähelle tuhatta henkeä.
Huvituksenpuisto ja Harakkakallio
Mäntymäen alueella on kaksi metsäistä kalliokukkulaa, Huvituksenpuisto ja Harakkakallio, joiden keskiosat ovat saaneet jäädä tiestön ja asutuksen keskelle rakentamattomina. Vaikeakulkuisen maaston takia niiden virkistyskäyttökin on vähäistä.
Szabó
Szabó on alkujaan unkarilainen sukunimi muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Pahujärvet (Orivesi)
Pahujärvet, tai yksikössä vain Pahujärvi , ovat Pirkanmaalla Orivedellä Naappilan kylän lähellä sijaitsevaa kaksi järveä. Järvien karttanimi on edelleen yksikkömuodossa Pahujärvi, vaikka järvenlaskun aiheuttama vedenpinnan lasku on kurouttanut sen kahdeksi järvialtaaksi.
Maantietoa
Suurempi järviallas sijaitsee pienemmän lounaispuolella ja niiden pinnat ovat samalla korkeudella. Niitä yhdistää kosteikon läpi virtaava 230 metriä pitkä yhdysoja.
Suuremman järvialtaan pinta-ala on 14,8 hehtaaria, pituus 750 metriä ja leveys 300 metriä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,1 kilometriä ja rannat peltomaiden ympäröiminä. Sen vaikutuspiirissä on neljä maatilaa ja rannoille on rakennettu viisi vapaa-ajan asuntoa.
Pienimmän järvialtaan pinta-ala on 4,8 hehtaaria, pituus 300 metriä pitkä ja leveys 230 metriä. Järvi on saareton. Siihen on ruoppaamalla tehty 200 metriä pitkä kanava, jota ei huomioitu leveydessä. Järvialtaan vaikutuspiirissä on kolme maatilaa ja sen rannoille on rakennettu kolme vapaa-ajan asuntoa.
Vesistösuhteet
Järvialtaat kuuluvat Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Vesijärven valuma-alueella (35.73), jonka Vesijärven lähialueessa ne sijaitsevat. Järvien vedenpinnan korkeudet ovat 88,1 metriä mpy. Pienempään järvialtaaseen laskee metsäalueelta Iso Korkijärvi, jonka laskuoja on Pihtioja. Suurempi Pahujärvi laskee 700 metriä pitkää ojaa myöten Vesijärven Taipaleenlahteen, joka sijaitsee 1,2 metriä alempana.
Historiaa
Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa erilliset järvet on piirretty yhdeksi järveksi nimellä ”Padusjärvi”. Järven pohjoisrannoilla sijaitsi kolme torppaa ja Taipaleenlahden puolella sijaitsi ”Padustaipaleen talo”. Joitakin peltopalstoja ulottui järveen asti. Niittyjä oli raivattu laskuojan ympäriltä ja Hormaan johtavaan painaumaan.
Vuoden 1956 peruskartassa järvet on piirretty yhdeksi järvialtaaksi, jonka nimeksi oli kirjoitettu ”Pahujärvi”, mutta seuraavassa kartassa vuodelta 1977 niillä on jo eri järvialtaat. Koska Kalmbergin kartassa järvellä on erilainen rantaviiva kuin vuoden 1959 peruskartassa on todennäköistä, että järven vedenpintaa olisi laskettu. Järvenlaskun jälkeen se olisi alkanut kasvaa umpeen, mikä olisi aiheuttanut erilleen kuroutumisen. On huomattava, ettei tätä kirjoittaessa ole ollut käytettävissä kirjallisia tietoja järvenlaskun vaiheista.
CCTV-6
CCTV-6 tai China Movie Channel on kiinalaisen CCTV:n elokuvakanava. Se on lähettänyt CCTV:n uudenvuoden gaalaa 18. helmikuuta 1996 lähtien.
Viinijärven Urheilijat
Viinijärven Urheilijat (ViU) on urheiluseura Liperissä. Seuran puheenjohtaja on Mira Loponen.
Historia
Kylän ensimmäinen urheiluseura oli Taipaleen Voimistelu- ja Urheiluseura Vekara, joka perustettiin Taipaleen kylässä, nykyisellä Viinijärvellä, 10. toukokuuta 1914.
Viinijärven Urheilijat on tunnettu erityisesti pesäpalloilusta. Naispesäpalloilun nousu alkoi vuonna 1974. Silloiseen mestaruussarjaan, myöhemmin Superpesikseen ViU nousi 1984, jossa se pelasi vuodesta 1985 vuoteen 2000. Vuonna 1987 seura voitti hopeaa, 1988 pronssia, 1989 hopeaa, 1990 kultaa, 1991 hopeaa, 1992 pronssia ja 1996 pronssia. Pesäpallon Suomen Cupin seura voitti 1990-luvun taitteessa neljästi peräkkäin.
Vuonna 1989 Viinijärvellä pelattiin naisten Itä–Länsi-ottelu.
Viime vuodet
2007 ViU nousi takaisin naisten Superpesikseen, kun joukkueiden määrä nostettiin marraskuussa 12:een. ViU oli sijoittunut Ykköspesiksen runkosarjassa toiseksi. ViUn kakkosjoukkue pelaa ykköspesiksessä (2008).
2009 ViU Sijoittui runkosarjassa 7:ksi mutta putosi sitten jatkosta hävittyään puolivälierissä Lapualle kolme kertaa.
Vuoden 2010 ViU:n superpesisjoukkue säilytti sarjapaikkansa voittamalla karsintapeleissä Jyväskylän Valon voitoin 3–0.
Vuonna 2012 ViU sijoittui neljän parhaan joukkoon.
Viinijärvellä pelattiin kaudella 2010 myös F-, E-, D- ja C-tyttöjunioreiden aluesarjoja ja naisten maakuntasarjaa, jonka joukkueen runkona toimi ViU:n C-tyttöjoukkue.
ViU:n kotikenttä Viinijärvellä sai hiekkatekonurmen 1994. Tekonurmi uusittiin vuonna 2014. Joukkue harjoittelee talvella Jyrin hallilla, sekä Joensuu-areenassa.
Miesten joukkue pelasi Suomensarjassa viimeksi 1964–1965.
Naisten joukkue luopui Superpesiksen sarjapaikastaan kauden 2016 päätteeksi pelaajapulaan vedoten. Seura keskittyi junioritoimintaan. 288px|thumb|right| ViU:n naisten superpesisjoukkueen ottelu 2010 kotikentällä.
Palkitut
Etenijäkuningatar:
Lyöjäkuningatar:
Vuoden jokeri:
Vuoden lukkari:
Vuoden pesäpalloilija:
Aiheesta muualla
Viinijärven Urheilijoiden kotisivut
Liia Hänni
Liia Hänni s. Juulik (s. 4. lokakuuta 1946 Atla, Saarenmaa) on virolainen astrofyysikko, poliitikko ja tietoverkkopohjaisen demokratian puolestapuhuja. Hän on toiminut kolmessa riigikogussa kansanedustajana ja kaksi kertaa ministerinä.
Opiskelu ja ura Neuvosto-Virossa
Liia Hänni kasvoi Saarenmaalla ja valmistui ylioppilaaksi Kuressaaressa (silloinen Kingiseppa) Saarenmaan yhteiskoulusta vuonna 1965. Sen jälkeen hän aloitti opiskelut Tarton valtiollisessa yliopistossa, jossa hän opiskeli pääaineenaan teoreettinen fysiikka. Hän valmistui maisteriksi vuonna 1970, jonka jälkeen hän työskenteli Tarton observatoriossa ensin nuorempana ja myöhemmin vanhempana tutkijana vuosina 1970-1991. Hän saavutti matematiikan ja fysiikan tohtorin tutkinnon vuonna 1986 Tarton yliopistossa.
Hänni oli mukana Laulavassa vallankumouksessa 1980-luvun lopulta lähtien. Hän oli perustamassa Neuvosto-Viron loppuvaiheessa huhtikuussa 1990 Viron maaseudun keskustapuoluetta (vir. Eesti Maa-Keskerakond, lyh. EMKE). Hänestä tuli samaan aikaan käydyissa Korkeimman neuvoston vaaleissa parlamenttiedustaja. Samaan aikaan luotiin Viron ensimmäisen tasavallan aikaisten kansalaisten ja heidän jälkeläistensä valitsemana Viron kongressi, jossa Hänni oli myös jäsenenä. Viron kongressi valitsi toimeenpanevan elimen Viron komitean, jossa hän oli myös jäsenenä. Viron itsenäistyttyä luotiin perustuslakikokous, johon hänet myös valittiin. Hänni kuului 20. elokuuta 1991 Korkeimmassa neuvostossa itsenäisyyden kannattajiin. Hänni oli kiihkeinä itsenäistymisen päivinä mm. 21. elokuuta Tallinnan televisiotornin luona neuvostojoukkojen tunkeutuessa torniin Korkeimman neuvoston lähettämänä edustajana.
Nuoren tasavallan rakentajana
Liia Hänni valittiin syyskuussa 1992 Riigikoguun Maltilliset-vaaliliiton edustajana. Vaaliliittoon kuului siis hänen puolueensa Viron maaseudun keskustapuolue (EMKE). Vaalien jälkeen Mart Laar muodosti hallituksen, johon Hänni tuli uudistusministeriksi. Hänni jatkoi Laarin hallituksen jälkeen myös Andres Tarandin muodostamassa hallituksessa samassa tehtävässä huhtikuuhun 1995 asti eli hän oli uudistusministerinä kaikkiaan 2,5 vuoden ajan. Tehtäväkenttään kuuluivat muun muassa omistusoikeuteen liittyvät kysymykset. Olihan vuonna 1940 syntyneen neuvostovallan seurauksena yksityinen maa- ja muu omaisuus kansallistettu Neuvosto-Virossa.
Ministeritehtävän jälkeen hän toimi vielä kahdessa riigikogussa, johon hänet valittiin niin vuoden 1995 ja 1999 vaaleissa Maltillisten vaaliliiton listalta. Riigikogusta hän toimi perustuslakivaliokunnan puheenjohtajana. Vuonna 2003 hän jäi pois riigikogusta. Hän palasi muutaman vuoden kuluttua kuitenkin valtion palvelukseen keskittyen maan hallintoon liittyviin kysymyksiin hyödyntäen uutta tekniikkaa ja politiikkaa. Hänen käyntikorttinsa oli tällöin otsikko "E-Government Academy -ohjelman johtaja" eli vastuualuetta saattoi pitää e-demokratian edistämisenä. Tällöin tavoitteena oli "tieto- ja viestintätekniikan entistä suurempi käyttö maan hallinnassa ja uusia kansalaisten mahdollisuuksien luomista osallistua julkisten asioiden käsittelyyn".
Vuonna 2016 Liia Hännistä tuli presidentiksi valitun Kersti Kaljulaidin neuvontaja Viron perustuslakia koskevissa kysymyksissä, sillä Hänni oli ollut vuonna 1991-1992 keskeisesti mukana laatimassa maan uutta perustuslakia. Hänni jatkoi tehtävässä vuoden 2017 lopulle.
Liia Hännille myönnettiin vuonna 2001 Valtionvaakunan ritarikunnan III luokan ja vuonna 2006 sen II luokka kunniamerkki.
Siionin lasten Jeesuksen Kristuksen kirkko
Siionin lasten Jeesuksen Kristuksen kirkko (engl. Church of Jesus Christ of the Children of Zion) oli eräs myöhempien aikojen pyhien liikkeeseen kuulunut yhteisö. Sen jäseniä kutsuttiin kirkon perustajan Sidney Rigdonin mukaan myös rigdonilaisiksi (engl. Rigdonites).
Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon perustajan, profeetta Joseph Smithin saatua surmansa kiihtyneen väkijoukon käsissä 27. kesäkuuta 1844 kirkko joutui kriisiin. Useat Smithin läheiset työtoverit katsoivat olevansa hänen laillisia seuraajiaan. Sidney Rigdon, joka oli ollut Smithin aikana kirkon pääasiallinen teologinen ajattelija, oli ainoa hengissä selvinnyt kirkkoa johtaneesta ensimmäisestä presidenttikunnasta. Tämän perusteella Rigdon katsoi olevansa MAP-kirkon itseoikeutettu johtaja. Toisaalta kahdentoista apostolin koorumin johtaja Brigham Young katsoi, ettei kirkolle tulisi ensi alkuun valita johtajaa lainkaan, vaan kahdentoista apostolin koorumin tulisi johtaa sitä kollektiivisesti.
Sidney Rigdon alkoi koota ympärilleen kannattajia, ja esimerkiksi entinen apostoli William E. M'Lellin ilmoitti kannattavansa häntä kirkon johtoon. Rigdonin kannattajat alkoivat järjestäytyä joulukuussa 1844, ja 6. huhtikuuta 1845 hänet valittiin virallisesti Siionin lasten Jeesuksen Kristuksen kirkon johtoon. Rigdon järjesti kirkon Smithin ajan mallin mukaan, valiten sille ensimmäisen presidenttikunnan, kahdentoista apostolin neuvoston, seitsenkymmenten neuvoston ja johtavan piispakunnan. Rigdon teki useita puhujamatkoja niiden Smithin seuraajien luokse, jotka eivät olleet seuranneet Youngia tämän vaellukselle länteen, kohti Suuren suolajärven laaksoa, nykyistä Utahia. Rigdonin kirkon keskuspaikka oli Pittsburghissa, Pennsylvaniassa. Rigdon vastusti ennen muuta Smithin käyttöön ottamaa ja Youngin jatkamaa moniavioisuuden periaatetta.
Keväällä 1847 Adventure Farm oli ajautunut hajaannukseen, eikä kevättöitä enää saatu alkuun. Sidney Rigdon hylkäsi laumansa ja muutti sukulaistensa elätettäväksi New Yorkin osavaltioon. Hänen johtamansa kirkko kuitenkin jatkuu Bickertonin Jeesuksen Kristuksen kirkossa.
Studiojärjestelmä
Studiojärjestelmä oli tapa järjestää elokuvien tuotanto ja levitys klassisen Hollywoodin aikakaudella. Siinä elokuvatuotanto toimi kahdeksan suuren studion varassa, ja studiot omistivat kaikki elokuvan tekemiseen ja levittämiseen tarvittavat tekijät. Studiojärjestelmä alkoi kehittyä 1920-luvulla ja kehittyi huippuunsa 1930-luvulla. Studiojärjestelmän aikakausi alkoi olla ohi 1950-luvun lopulla. Studiojärjestelmän aikakaudella Hollywoodissa kehitettiin tähtijärjestelmä, lajityyppijärjestelmä eli genret ja monia elokuvan tekniikkaan liittyviä käytäntöjä.
Studiojärjestelmän kahdeksan suurta
Studiojärjestelmä oli kahdeksan elokuvastudion muodostama elokuva-alan monopoli. Järjestelmän "viisi suurta" studiota olivat Fox Film Corporation, Metro-Goldwyn-Mayer, Paramount Pictures, Warner Bros. sekä RKO Radio Pictures. Kaikilla viidellä studiolla oli omat teatteriketjut ja keinot elokuvien tuotantoon ja levitykseen. Lisäksi studiojärjestelmään kuuluivat myös "kolme pientä" studiota Universal Pictures, Columbia Pictures ja United Artists. Näillä studioilla oli pienemmät rahalliset ja tuotannolliset resurssit kuin edellä mainituilla.
Kaikilla studioilla oli studiojärjestelmän aikaan oma erikoisalansa, omat tähdet ja tyylilajit joihin keskityttiin. Esimerkiksi Universal keskittyi laatuun kalliiden lavasteiden tai tähtien sijaan ja teki useita kauhu- ja jännityselokuvia, kun taas Warner keskittyi halpoihin lajityyppielokuviin.
Studiojärjestelmä on esimerkki vertikaalisesta keskittymisestä, sillä koko tuotanto- ja levitysketju oli studion hallussa. Suuret elokuvastudiot pitivät palkkalistoillaan tuhansia työntekijöitä. Heihin lukeutuivat tuottajat, ohjaajat, näyttelijät, käsikirjoittajat, ja muut elokuva-alan ammattilaiset. Studioiden sisällä vallitsi hierarkkinen työnjako. Elokuva-alan ammattilaisten katsottiin olevan työntekijöitä, ei taiteilijoita. Työvoiman lisäksi studiot omistivat satoja elokuvateattereita eri puolilla Yhdysvaltoja.
Klassinen Hollywood elokuvakerronta
Hollywood loi klassisella kaudellaan, eli 1920-luvulta 1960-luvun alkuun saakka ulottuvalla ajanjaksolla, eräänlaisen standardin fiktiiviselle elokuvalle. Studiojärjestelmä kehitti klassisen elokuvakerronnan säännöt, jotka määrittävät edelleen elokuvia maailmanlaajuisesti.
Klassiset Hollywood elokuvat noudattavat yhtäjaksoisen leikkaamisen käytäntöjä, jotta katsojalle muodostuu kokonaisvaltainen kuva tarinan tapahtumista. Monet tekniikoista pyrkivät yksinkertaisesti linkittämään kuvan seuraavaan. Esimerkiksi jatkuvuusleikkaus pyrkii saamaan elokuvaan mahdollisimman ehjän aikajatkumon ja tapahtumien jatkumisen leikkauskohtien yli luontevasti.
Elokuvien liukuhihnatuotanto
Useat elokuvahistorioitsijat ovat yhtä mieltä siitä, että vaikka studiojärjestelmä tuotti elokuvia liukuhihnalta kaavamaisesti, monet aikakauden elokuvat ovat klassikkoja. Esimerkiksi vuoden 1938 elokuvaa Robin Hoodin seikkailut pidetään yhtenä Hollywoodin studiojärjestelmän helmenä, jossa liukuhihnatuotannon kaikki osaset toimivat täydellisesti yhdessä. Yksi syy klassikkoelokuvien määrään on se, että elokuvien massatuotanto mahdollisti sen ettei kaikkien elokuvien tarvinnut olla suuria menestyksiä. Studiojärjestelmä tuottikin myös paljon niin kutsuttuja B-elokuvia.
Esimerkkejä tyypillisistä studiojärjestelmän elokuvista:
Studiojärjestelmän mureneminen
Hollywood ei ollut entisensä toisen maailmansodan jälkeen ja studiojärjestelmä mureni hiljalleen 1940- ja 50-luvuilla. Tähän vaikutti esimerkiksi se, että Yhdysvaltain liittovaltio määräsi vuonna 1948 antitrustilain, jonka mukaan tuotantoyhtiöt eivät saaneet enää monopoliasemaa elokuvamarkkinoilla eikä yksinoikeutta elokuvateattereihin, elokuvien levitykseen tai lipputuloihin. Elokuvateollisuus sai myös varteenotettavan kilpailijan 1950-luvulla kun televisio alkoi yleistyä. Elokuvastudioiden tuli tuolloin löytää uusia tapoja saada tuotantonsa maksavan elokuvateatteriyleisön lisäksi myös televisioruuduille katsojien koteihin. Studiojärjestelmän lopusta hyötyivät luonnollisesti etenkin itsenäiset elokuvantekijät. Alan muutos ei lopulta kuitenkaan heikentänyt suuria elokuvastudioita, vaan yksinkertaisesti pakotti turvalliseen ja tietyiltä osin jopa helppoon tilanteeseen tottuneet studiot etsimään uusia toimintatapoja.
Lähteet
<references group="King"/> <references group="Nummelin"/>
Ensimmäinen Taiwaninsalmen kriisi
Ensimmäinen Taiwaninsalmen kriisi (tai Formosan kriisi) oli vuosina 1954–1955 sotilaallinen konflikti Kiinan kansantasavallan ja Kiinan tasavallan (Taiwan) välillä.
Konfliktin kohteena olivat Taiwanin haltuun jääneet aivan mantereen edustalla sijainneet pienet saaret, joista tärkeimmät olivat Kinmenin ja Matsun saaret. Kummankin valtion mielestä saarten hallussapito lisäsi Taiwanin mahdollisuuksia mahdolliseen mantereen takaisinvaltaamiseen, joten Kiina pyrki valtaamaan ne itselleen. Varoitukseksi Kiinan lehdistössä aloitettiin syyskuussa 1954 äänekäs kampanja Taiwania vastaan. Seuraavaksi Kiinan armeija avasi tykkitulen Kinmenin sekä pian myös Matsun ja Dachenin saaria kohti. Taiwanin liittolainen Yhdysvallat vastasi tähän siirtämällä laivastojoukkojaan Taiwaninsalmen lähelle. Kiinan armeija valtasi tästä huolimatta Yijiangshanin saaret ja pakotti Taiwanin joukot perääntymään myös Dachenin saarilta. Yhdysvaltain presidentti Dwight Eisenhower uhkasi Kiinaa mahdollisella ydinaseiden käytöllä, jos se ei perääntyisi. Kriisi laukesi huhtikuussa 1955, kun kolmannen maailman valtioita edustaneen Bandungin konferenssin yhteydessä Zhou Enlai ilmoitti Kiinan olevan valmis neuvotteluihin Yhdysvaltojen kanssa. Tykkituli Kinmenia vastaan lopetettiin. Yhdysvallat ja Kiina kävivät heinäkuusta 1955 alkaen neuvotteluja Taiwanin-kysymyksen ratkaisemisesta. Neuvottelut päättyivät yli kahden vuoden jälkeen tuloksettomina joulukuussa 1957.
Yijiangshanin ja Dachenin saaret jäivät pysyvästi Kiinan haltuun, mutta Kinmenin ja Matsun saaret pysyivät Taiwanilla.
Kuopion eläinpuisto
Kuopion eläinpuisto on vuonna 1984 perustettu kuopiolainen matkailukohde, jonka 30:stä eri eläinlajista suurin osa on kotieläimiä. Se sijaitsee Vehmasmäen kylässä. Kuopion Eläinpuiston yhteydessä sijaitsee hevostalli, joka toimii yksityistallina. Eläinpuisto on avoinna aina kesäisin joka päivä sekä joulun aikaan.
Saramo (täsmennyssivu)
Saramo voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Saramo on myös sukunimi. Tunnettu nimen kantaja on:
Jarkko Malmberg
Jarkko Kalevi Malmberg (s. 28. maaliskuuta 1973 Lavia) on Sastamalan kaupunginjohtaja. Sastamalan kaupunginvaltuuston valitessa kaupunginjohtajaa vuonna 2013 hän voitti Esa Sirviön äänilukemin 50−9. Malmberg on koulutukseltaan hallintotieteiden maisteri. Hän oli Kihniön kunnanjohtaja vuosina 2002–2006 ja Parkanon kaupunginjohtaja 2006–2013.
Filip I (Ranska)
Filip I (23. toukokuuta 1052 – 29. heinäkuuta 1108 Meulan) oli Ranskan kuningas vuodesta 1060 vuoteen 1108. Filip kuului kapetingien sukuun.
Tausta
Filipin vanhemmat olivat Ranskan kuningas Henrik I ja Kiovan prinsessa Anna (Jaroslav I Viisaan tytär). Filip voideltiin tavaksi tulleen käytännön mukaisesti kuninkaaksi isänsä vielä eläessä. Voitelu suoritettiin Reimsissä 23. toukokuuta 1059, Filipin ollessa vasta seitsemän vuoden ikäinen. Jo seuraavana vuonna Filipin isä kuoli, ja hänestä tuli pääkuningas. Hänen äitinsä Anna kuitenkin hallitsi todellisuudessa siihen asti että Filip täytti 14 vuotta. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun Ranskan kuningatar toimi sijaishallitsijana poikansa alaikäisyyden aikana. Kuningatar Annan apuna sijaishallintoa hoitamassa olivat nuoren kuninkaan setä Flanderin kreivi Baudouin V ja Reimsin arkkipiispa-herttua Gervais.
Anna ei epäröinyt sekaantua myöhemminkään hallitustoimiin. Leskeksi jäätyään hän oli avioitunut uudelleen Vermandoisin kreivin kanssa. Hoviin hän palasikin vuonna 1071 kun Filip avioitui Bertha Hollantilaisen kanssa. Mukanaan hoviin hän toi uuden aviopuolisonsa. Uuden aviopuolison kuoleman jälkeen Anna asettui vakituisesti hoviin poikansa sinne kutsumana.
Hallitsijana
Kuninkaan alaisuudessa oikeastaan olivat vain hänen omat alivasallinsa nykyisen Ile-de-Francen alueella. Suurimman uhan Ranskan kuninkaan auktoriteetille ja vallalle aiheutti Normandia, sillä sen herttuasta Vilhelm Äpärästä oli vuonna 1066 tullut Vilhelm Valloittaja ja Englannin kuningas. Filipille tilanne oli vaikea, sillä hän oli joutunut tavallaan kahden tulen väliin; idässä oli Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta ja lännessä Englanti, jonka hallitsijalla oli laajat alueet Ranskassa. Filip koettikin diplomatialla saada Normandian pienet vasallit aiheuttamaan mahdollisimman paljon vaikeuksia lääninherralleen herttualle ja siten vapauttamaan Filipin jatkuvasta naapurin tarkkailusta.
Avioliitto Hollannin Berthen kanssa oli poliittinen järkiavioliitto, sillä liiton kautta saatujen sukulaisten kanssa pyrittiin tiivistämään liittoa, joka olisi toiminut vastapainona jatkuvasti huolta aiheuttavalle Vilhelm Valloittajan politiikalle ja toimille. Filipin keskeisiä tukijoita olivat Anjoun ja Flanderin kreivit, jotka myös kokivat Vilhelm Valloittajan kasvaneen vallan uhkaavana.
Suuri osa Filipin valtakaudesta kului valtaa hamuavien alamaisten kapinoiden tukahduttamiseen. Vuonna 1077 hän teki rauhan Vilhelm Valloittajan kanssa, kun tämä luopui Bretagnen valloittamisesta. Kuitenkin jo pari vuotta myöhemmin 1079 Filip solmi liiton Vilhelmin pojan Robertin kanssa tämän noustua kapinaan isäänsä vastaan. Lisäksi hän muutenkin pyrki sekoittamaan Vilhelmin perheen sisäistä dynamiikkaa saaden Robertin vielä nousemaan veljeään Vilhelm II Punaista vastaan.
Yleisesti historiantutkimuksessa pidetään Filip I:n vahvana ominaisuutena hänen älykkyyttään ja kykyä käyttää hyväkseen tuolloin käytössä ollutta feodaalista tapaoikeutta, jonka avulla hän koetti saada vasallit kunnioittamaan hallitsijan asemaa. Realistina Filip kuitenkin keskitti pääsääntöisesti huomionsa omien alueittensa hyvään hallintaan ja otti hovin palvelukseen etenkin ns. keskitason aateliston edustajia, joille hän luovutti monia palatsinsa virkoja. Hän pyrki rakentamaan kuninkaallista valtaa seuraajiensa käytettäväksi.
Kärsivällisesti hän myös pyrki laajentamaan kuninkaallista hallinta-aluetta. Anjoun kreivikunnan perimysongelmat mahdollistivat sen, että vuonna 1082 hän liitti valtakuntaansa Vexinin kreivikunnan ja vuonna 1100 oston kautta Bourgesin, joka tuli näyttelemään myöhemmissä historian vaiheissa merkittävää roolia Ranskan kuninkaan aseman pelastamisessa.
Avioliitot
Filipillä oli isänsä ja isoisänsä tavoin moninaisia ongelmia avioliitoissaan. Tosin isoisänsä Robert II:n kaltaisiin ongelmiin hän ei joutunut, vaikka molemmat joutuivat paavin pannaan.
Vaikeudet eivät suinkaan päättyneet tähän, sillä paavi Urbanus II ei hyväksynyt avioliittoa, eikä siten myös ensimmäisen avioliiton purkua pelkällä kuninkaan itse tekemällä ilmoituksella. Seurauksena oli Filipin julistaminen pannaan. Ranskassa Filipin toimintaa vastusti erityisesti Chartresin piispa Yves.
Paavin julistamasta pannasta ja avioliiton mitätöimisestä huolimatta Filip ja Bertrade jatkoivat eloaan kuin virallisena avioparina. Parin yhteiselämä tuomittiin ja pannaanjulistus vahvistettiin useissa konsiileissa mm. Clermontissa, Nîmesissä ja Beaugencyssä. Bertrade ei voinut sietää poikapuoltaan Ludvigia ja yritti kaikin tavoin estää tämän lyömisen ritariksi Abbevillessä vuonna 1097, sillä tämä tarkoitti pojan tulemista täysi-ikäiseksi. Kolme vuotta myöhemmin, vastoin Bertraden pyrkimyksiä (sillä tämä yritti saada kruununperilliseksi oman poikansa), Filip voitelutti Ludvigin kuninkaaksi jo perinteeksi muodostunutta tapaa noudattaen.
Ristiretki
Filipin hallinnon aikana paavi Urbanus II saarnasi vuonna 1095 voimakkaasti Pyhälle maalle tehtävän ristiretken puolesta. Filip ei kuitenkaan voinut osallistua ensimmäiselle ristiretkelle, koska hänet oli julistettu pannaan ja tämä pannaanjulistus oli useasti konsiileissa vahvistettu. Tosin tätä pidetään yleisesti vain paavin kehittelemänä tekosyynä ja todellisuudessa Filipin useat hyökkäykset kirkon maaomistuksia ja läänityksiä vastaan olisivat olleet paavin mukaantulokiellon todellinen vaikutin.
Vielä kuolemassaankin Filip korosti eriseuraisuuttaan, sillä kun hän kuoli Melunin linnassa 29. heinäkuuta 1108, häntä ei haudattu frankkien ja Ranskan hallitsijoiden perinteiseen hautapaikkaan Saint Denisin kuninkaalliseen nekropoliin, vaan hänet haudattiin Saint-Benoît-sur-Loiren luostariin. Filipin seuraaja oli hänen poikansa Ludvig VI, jonka valtaanastuminen oli kuitenkin monen taistelun takana. thumb|right|150px|Filip I
Scott Bakula
Scott Stewart Bakula (s. 9. lokakuuta 1954 St. Louis, Missouri) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ura
Scott Bakula tunnetaan parhaiten televisiosta. Hänen tunnetuimpia televisioroolejaan ovat Sam Beckett kulttisarjassa Aikahyppy (1989–1993) ja kapteeni Jonathan Archer tieteissarjassa Star Trek: Enterprise (2001–2005). Sen lisäksi hän näytteli miespääosaa tuottamassaan lyhytaikaisessa televisiosarjassa Mr. ja Mrs. Smith (1996) sekä sivuroolia Candice Bergenin tähdittämässä tilannekomediasarjassa Murphy Brown (1993–1996). Hänen tunnetuin elokuvaesiintymisensä on epäilemättä sivurooli elokuvassa American Beauty. Bakula näyttelee pääroolia, NCIS-agentti Dwayne Pridea, NCIS: New Orleans -televisiosarjassa.
Yksityiselämä
Scott Bakula on ollut naimisissa Krista Neumannin kanssa vuosina 1981–1985 ja avioliitosta syntyi kaksi lasta. Nykyään Scott on yhdessä Chelsea Fieldin kanssa ja pariskunta on pitänyt yhtä vuodesta 1996 lähtien. Pariskunnalla on kaksi lasta.
CCTV-5
CCTV-5 (tunnetaan myös nimellä Sports Channel) on kiinalaisen CCTV:n julkinen pääurheilukanava. Lähetykset alkoivat 1. tammikuuta 1995. Kanava lähettää ohjelmaa ympäri vuorokauden seitsemänä päivänä viikossa.
Halo (Amorphiksen albumi)
Halo on Amorphiksen neljästoista studioalbumi, joka julkaistiin 11. helmikuuta 2022. Albumin tuottajana toimi kahden aiemman albumin tapaan ruotsalainen Jens Bogren.
Albumi päättää vuonna 2015 julkaistusta Under the Red Cloudista alkaneen albumitrilogian. Yhtyeen mukaan se edustaa energistä, raskasta ja koskettavaa Amorphista parhaimmillaan. "On hienoa huomata, että pystymme edelleen tuottamaan relevanttia musiikkia yhtyeenä. Ehkä tietynlainen itsekritiikki ja pitkä kokemus summautuu näissä viimeisimmissä albumeissa. Koko yhtyeelle Halo kuulostaa samaan aikaan tutulle ja erilaiselle. Koko albumi on tunnistettavaa Amorphista hiukan raskaammalla ja progressiivisemmalla otteella", yhtye kommentoi levynjulkaisutiedotteessa.
Albumi voitti parhaan metallialbumin Emman vuonna 2023.
Kappaleet
Sanoitukset: Pekka Kainulainen, Ike Vil (englanninkielinen käännös). Sovitukset: Amorphis ja Jens Bogren.
Vierailijat
Vierailijat albumilla:
Jonathan Gallant
Jonathan Gallant (s. 23. heinäkuuta 1976 Streetsville, Ontario, Kanada) on kanadalaisen Billy Talent -yhtyeen basisti. Jonathan kasvoi Streetsvillessä ja alkoi soittaa bassoa 12-vuotiaana. Hän pääsi Our Lady of Mount Carmel Catholic Secondary School -kouluun ja soitti yhtyeessä nimeltä "To Each His Own" koulukaveri Benjamin Kowalewiczin kanssa. He myöhemmin tapasivat Aaron Solowoniukin, joka liittyi yhtyeeseen. Sen jälkeen he tapasivat Dragon Flower -yhtyeen ja Ian D'San, jonka jälkeen Ian liittyi yhtyeeseen ja he muuttivat yhtyeen nimen Pezziksi.
Elanto
thumb|Elannon Hakaniemen tavaratalo vuonna 1993. thumb|Elannon kauppa Jännetiellä Pitäjänmäellä vuonna 1973. thumb|right|Elannon maitosuklaan käärepaperi.
Elanto, virallisesti Osuusliike Elanto oli helsinkiläinen osuuskauppa, joka toimi vuosina 1905–2003. Elanto fuusioitui HOK:n kanssa, jolloin syntyi vuonna 2004 aloittanut HOK-Elanto.
Elanto oli tunnetuin ja merkittävin edistysmieliseksi osuustoiminnaksi (E-liike) julistautuneista osuusliikkeistä. Elanto perustettiin 15. lokakuuta 1905 ja sen ensimmäisenä tuotantolaitoksena aloitti leipomo vuonna 1907. Elannon ensimmäinen toimitusjohtaja 1905–1908 oli Asa Ensio. Alun perin leipomoalan tuotanto-osuuskunnaksi suunniteltu Elanto laajeni pian kulutusosuuskunnaksi, kun se avasi omat leipämyymälänsä ja kahvilansa.
Osuuskauppaliikkeen aateristiriidat 1910-luvulla
Elanto kasvoi kymmenessä vuodessa vahvaksi toimijaksi pääkaupunkiseudun vähittäiskaupassa, kun se perusti leipä- ja maitokauppoja lähes jokaiseen kaupunginosaan. Lisäksi Elanto käynnisti meijeritoiminnan sekä alkoi paahtaa kahvia ja valmistaa kaljaa.
Vuonna 1915 Elannon johtoon nousi nuori sosialistijuristi Väinö Tanner, jonka kakkosmieheksi nimitettiin porvaritaustainen Otto Valmari. Tanner näki ensimmäisen maailmansodan vaikutukset sekä kaupankäyntiin että kiinteistöbisnekseen. Elanto hankki tontteja ja kiinteistöjä yli oman tarpeen; tulevaisuuden varalle ja sijoitusmielessä. Vakavarainen osuuskunta osti muun muassa Helsingin Aleksanterinkadulta suuren tontin ja nykyisestä Vantaan Pakkalasta lähes 700 hehtaarin Backaksen kartanon.
Poliittisen suuntataistelun kiihtyessä Tanner korosti, että Elanto haluaa palvella kaikkia pääkaupunkiseudun asukkaita, aatteeseen katsomatta. Kaikille helsinkiläisille tämä osuustoimintamalli ei kuitenkaan riittänyt, vaan osa porvareista ryhtyi arkkitehti Jalmari Kekkosen johdolla puuhaamaan pellervolaiseen osuuskauppaliikkeeseen eli YOL:seen ja SOK:aan sitoutuvaa osuuskauppaa, jonka perustava kokous järjestettiin 1919.
Elannon markkina-asema vahvistuu 1920- ja 1930-luvuilla
Elanto vahvistui markkinoilla nostaen Tannerin asemaa sekä valtakunnan politiikassa että pääkaupungin elintarvike- ja vähittäiskaupassa. Osuuskunta rakensi uuden pääkonttorin Kaikukadulle, avasi uusia liikkeitä ja uudisti makkara- ja virvoitusjuomatehtaansa. Leipä pysyi perustuotteena, ja tuotannon turvaamiseksi rakennettiin uusi leipomo ja oma mylly. Tanner loi osuuskunnalleen omistamisen ideologian: myymälät ja tuotantolaitokset toimivat Elannon omissa kiinteistöissä.
Elannon levittäytyminen esikaupunkeihin alkoi vuonna 1918, kun yritys osti Malmin osuuskaupan seitsemine myymälöineen. Elanto rakensi esikaupunkeihin paikallisia kauppiaita vaikuttavampia ja paremmin varusteltuja liiketaloja, kuten vuonna 1930 valmistunut Malmin kolmikerroksinen tiilitalo. Elanto pystyi isona organisaationa varustamaan liikkeensä pikkukauppiaita aiemmin koneellisesti jäähdytetyillä varastoilla, ja monet Elannon lähiömyymälät olivat jo melkein tavarataloja monine osastoineen. Monet yksityiskauppiaat luopuivat liikkeistään suuren kilpailijan varjossa.
Sota-aika ja sen jälkeen
1940- ja 1950-luvuilla sodasta toipuva Suomi rakensi ja kulutti. Elanto vastasi kysyntään perustamalla uusia myymälöitä.