cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pakistanin historia
Bhutton valtakausi
Maan armeijaa uudistettiin siten että se alistettiin siviilivalvontaan, mikä tarkoitti että pääministerille annettiin ratkaiseva rooli kaikissa maanpuolustukseen liittyvissä asioissa. Armeijasta erotettiin 1400 upseeria ja luotiin myös kansalliset turvallisuusjoukot, joiden tehtävä oli taata Bhutton henkilökohtainen turvallisuus. Tikka Khanin toimikauden jälkeen Bhutto nimesi maan armeijan johtoon vuonna 1976 Mohammad Zia ul-Haqin.
Bhutton ja PPP:n hallinto sai kansanjoukkojen suosion toteutettujen talousuudistusten myötä. Hallintoa leimasi kuitenkin ryhmäkuntaisuus ja pyrkimys oman aseman turvaamiseen, erityisesti Punjabissa. Belutšistanin ja Luoteismaakunnan vaatimukset suuremmista oikeuksista oman maakuntansa asioihin jätettiin huomiotta, sillä Bhutto halusi vahvan keskushallinnon. Valtiovaltaa heikensi hallinnon joka osa-alueella rehottava korruptio valtion puututtua julkisen ja yksityisen sektorin talouteen. Poliittinen väkivalta lisääntyi; toisinajattelijoita vangittiin, pahoinpideltiin ja murhattiin. PPP oli alkujaan saanut kannatusta sotilashallinnon vastaisena liikkeenä, mutta Bhutton aikana se ei kehittynyt rauhanomaisesti toimivaksi poliittiseksi puolueeksi.
Bhutton kannatus oli suurinta Punjabissa ja Sindhissä, mutta Belutšistanissa ja Luoteismaakunnassa, joissa oli suuri alueellinen ja etninen identiteetti, hän ei nauttinut yhtä suurta kansansuosiota. Bengalin irtautumisen jälkeen myös muut maakunnat alkoivat vaatia suurempaa päätösvaltaa. Pitkään lepotilassa ollut Belutšistanin kriisi alkoi kärjistyä uudelleen. Belutšien elinalueet oli siirtomaa-aikana jaettu Brittiläisen Intian, Iranin ja Afganistanin kesken, mikä rajoitti heidän perinteistä nomadielämäänsä. Belutšien ei juuri annettu päättää oman elinalueensa asioista ja belutšinationalistinen Belutšistanin kansan vapautusrintama otti tavoitteekseen Belutšistanin irtaantumisen Pakistanista.
Belutšien irtaantumishalukkuus oli ristiriidassa Bhutton kansallisen yhdentymisen tavoitteen kanssa, sillä Bengalin eron jälkeen kansakunnan yhtenäisyystavoite oli korostunut. Belutšistanin kriisin ratkaisemiseen Bhutto sai tukea Iranilta, sillä šaahi pelkäsi belutšien kapinan leviävän Iranin puolelle. Belutšit eivät saaneet tukea miltään ulkovallalta, monet hallitukset pelkäsivät että itsenäinen Belutšistan voisi antaa Neuvostoliitolle mahdollisuuden käyttää Gwadarin satamaa tukikohtanaan. Neuvostoliitto taas ei halunnut vaarantaa vaikutusvaltaansa Pakistanissa. Kotimaassa Bhutton tukena taas olivat punjabilaiset, jotka muodostivat suurimman osan maan armeijasta. Punjabilaisia oli myös muuttanut luonnonvaroiltaan rikkaaseen Belutšistaniin kaivostyöläisiksi tai elinkeinonharjoittajiksi, eikä maan hajoaminen olisi ollut heidän etujensa mukaista. Pakistanin armeija kukisti Iranin tuella Belutšistanin irtaantumishalukkuuden väkivaltaisesti. Belutšistanin kriisi jäi kuitenkin kytemään Pakistanin sotatoimien raakuuden seurauksena.
Bhutton hallintokauden merkittävimmät saavutukset olivat ulkopoliittisia. Hänen aikanaan Pakistanin arvovalta kasvoi Bhutton kaudella islamilaisessa maailmassa. Intian kanssa avattiin myös neuvotteluyhteys ja Bhutto sopi niiden 90 000 pakistanilaissotilaan vapauttamisesta, jotka oli vangittu Bangladeshissa Pakistanin antauduttua. Suhteet Intiaan säilyivät kuitenkin vihamielisinä. Kun tieto Intian ydinkokeista kantautui Pakistaniin, Bhutto vastasi samalla mitalla ja katsoi välttämättömäksi että myös Pakistanin oli valmistettava ydinase. Tieto Pakistanin ydinohjelmasta vahingoitti Pakistanin suhteita Yhdysvaltoihin ja teki Bhuttosta epäsuositun Yhdysvaltain hallituksen silmissä.
Ydinaseprojektista huolimatta kotimaassa riitti ongelmia. Epäonnistuneet yritysten kansallistamiset toivat Bhutton epäsuosituksi kapitalistiluokan keskuudessa ja luvatut maauudistukset jäivät tekemättä, mikä laski hänen suosiotaan köyhän talonpoikaisväestön keskuudessa, joka oli aina ollut hänen suurin kannattajakuntansa. Pakistanin armeija ei myöskään ollut maan historian aikana ollut alistettuna siviilihallinnon alle, vaan se oli useasti ottanut ohjat omiin käsiinsä ja vaihtanut hallitusta. Bhutto neutraloinut tätä itseensä kohdistuvaa uhkaa muuttaakseen hallintorakenteita merkittävästi. Nämä kaikki yhdistettynä Bhutton autoritaariseen hallintoon koituivat hänen kohtalokseen.
Bhutton poliittiset vastustajat kokosivat rivinsä ja perustivat Pakistanin kansallisen liiton (PNA) vuonna 1977, juuri ennen maan toisia kansallisia vaaleja. Pelätessään PNA:n vaalisuosiota Bhutto valmisteli jo kansalliset turvallisuusjoukot terrorisoimaan vaalitulosta. Bhutton PPP sai vaaleissa 155 edustajanpaikkaa ja PNA 36 paikkaa. Luultavasti Bhutto olisi voittanut vaalit muutenkin laskeneesta suosiostaan huolimatta, joskin pienemmällä erolla. Vaalitulos sai opposition vaatimaan uusia vaaleja ja äänestäjien tyytymättömyys purkautui väkivaltaisuuksina kaduilla. Protestien levitessä suurimpiin kaupunkeihin, maan armeija puuttui jälleen peliin heinäkuussa 1977 ja Bhutto laitettiin kotiarestiin. Kenraali Zia ul-Haq, joka oli Bhutton henkilökohtainen valinta armeijan päälliköksi, ilmoitti että uudet vaalit järjestetään pian. Varsin pian kävi kuitenkin selväksi ettei armeijalla ollut aikomusta päästää Bhuttoa takaisin valtaan, vaan syytti tätä poliittisen vastustajansa murhauttamisesta. Murhaoikeudenkäynnissä, jossa ylimmät tuomarit oli uhkailtu toteuttamaan maan armeijan ja Zian haluama tuomio, Bhutto ja neljä muuta tuomittiin kuolemaan. Yhdysvallat tuki Ziaa, sillä ydinasetta rakentava Bhutto oli saatava pois vallasta.
Zian sotilashallinto
Valtaan noustuaan Zia aluksi vakuutti järjestävänsä uudet vaalit, mutta myöhemmin hän peruutti luvatut vaalit sillä perusteella että edellisestä hallinnosta oli löytynyt sääntöjenvastaisuuksia. Kun vuoden 1978 vaalit peruttiin, Zia kielsi samalla poliittisen toiminnan maassa. Puolueita ei kuitenkaan kielletty ja jotkut PNA:n ja Jamaat-i-Islamin jäsenet liittyivät Zian tukijoukkoihin. PPP:n toiminta yritettiin tukahduttaa ja Bhutton leski Nusrot ja hänen tyttärensä Benazir asetettiin kotiarestiin tai vangittiin.
Zia päätti uudistaa Pakistanin poliittisen järjestelmän. Hän uskoi että uskonnon perinteiden tuli ohjata Pakistanin instituutioita. Neuvostoliiton hyökkäys Afganistaniin vahvisti Zian uskoa siihen että vain islamilaisista perinteistä muslimit voivat saada yhteisen kannan taistelussa ulkomaiden aggressioita vastaan. Islamilaistamisohjelman yhtenä tavoitteena oli myös vahvistaa Zian oman valta-aseman laillisuutta. Iranin islamilainen vallankumous ja shaahin vallan kukistuminen vahvistivat samaa kehitystä myös Pakistanissa. Zia otti valtakautensa alussa käyttöön islamilaiset lait ja perusti šaria-tuomioistuimet. Islamilaistamiskehitys tiesi naisten oikeuksien polkemista ja naisten jo saavutettuja etuoikeuksia karsittiin. Valtaa alkoi saada Zian kaudella Jamaat-i-Islam -puolue, joka ei koskaan ollut saanut enempää kuin viisi prosenttia äänistä.
1980-luvulla Afganistanin sota oli kylmän sodan keskeisin näyttämö. Zian hallitsemalla Pakistanilla oli keskeinen rooli Afganistanin Mujahideen-sissien tukemisessa taistelussa Neuvostoliiton Puna-armeijaa vastaan. Sotilaallisen avun lisäksi Pakistan tarjosi turvapaikan sotaa paenneille afgaaneille. Suurin pakolaisvirta kohdistui Luoteismaakuntaan. Noin 3,5 miljoonaa pakolaisen saapuminen Pakistaniin oli katastrofaalinen molempien maiden kannalta. Alueelle virtasi jihad-taistelijoita arabimaista ja Pakistanin armeija löysi oivan rahoituslähteen huumekaupasta. Pakistanin suurin satamakaupunki Karachi muuttui heroiinikaupan keskukseksi, jonne maan pohjoisosissa viljeltyä unikkoa vietiin. Karachista huumeet salakuljetettiin ulkomaille vietäväksi. Pakistanin sotapäälliköiden käymää huumekauppaa ei nähty ongelmana, koska huumeet menivät ulkomaille. Se aiheutti kuitenkin ongelmia myös kotimaassa, kun jengisodat ja etniset väkivaltaisuudet lisääntyivät kaupungeissa. Maan armeija joutui lopulta puuttumaan väkivaltaisuuksiin Karachissa, Quettassa ja Hyderabadissa.
Kylmän sodan hengessä Pakistanilla ja Yhdysvalloilla oli yhteinen vihollinen ja Pakistan haki pakolaistilanteeseen apua muista muslimimaista ja Yhdysvalloista. Ronald Reaganin tultua presidentiksi vuonna 1981 pyyntöön myös suostuttiin ja Pakistanista tuli vuosikymmenen aikana merkittävä sotilaallisen avun saaja, siitä huolimatta että Pakistanin tiedettiin jatkavan ydinaseohjelmaansa edelleen. Yhdysvaltain tiedustelupalvelut eivät myöskään estäneet pakistanilaisia kollegoitaan työskentelemään Afganistanin radikaalimpien uskonnollisten liikkeiden kanssa.
Ulkomailta tuli kuitenkin painetta Zian suuntaan demokraattisten vaalien järjestämiseksi, ja hän myöntyi siihen että vaalit järjestettäisiin vuonna 1985. Poliittiset puolueet boikotoivat vaaleja syyttäen Zia diktaattorimaisesta taktiikasta ennen vaaleja, ja kehottivat myös kannattajiaan olemaan äänestämättä. Monet kuitenkin äänestivät ja vaalien jälkeen Zia nimitti Mohammad Khan Junejon maan pääministeriksi. Saman vuoden lopulla myös sotatilalaki kumottiin ja poliittiset puolueet pyrkivät hyödyntämään tilanteen organisoitumalla uudelleen. Junejo yritti elvyttää Pakistanin muslimiliittoa, jota usein nimitetään nimellä Muslimiliitto (J), erotukseksi muista ryhmistä, jotka yrittävät käyttää hyväkseen muslimiliiton perintöä. Benazir Bhutto taas palasi maanpaosta ja alkoi organisoida PPP:n toimintaa uudelleen.
Pääministerinä toimineen Junejon hallitus ei kuitenkaan noudattanut kaikkia Zian agendalla olleita päämääriä, kuten šaria-lakiehdotusta. Junejon hallitus salli myös poliittisten puolueiden uudelleen organisoitumisen, mitä Zia ei pitänyt tervetulleena kehityksenä. Ristiriidat johtivat siihen että Zia erotti Junejon pääministerin paikalta kesäkuussa 1988 ja hajotti hallituksen. Perusteina erottamiselle oli, ettei islamilaistamistavoite ollut edennyt, sekä hallinnon korruptio, lakien ja järjestyksen heikkeneminen ja huono taloushallinto. Zia viivytteli uusien vaalien järjestämistä, vaikka hänen oma perustuslakinsakin vaati järjestämään vaalit 90 päivän kuluessa. Lopulta hän päätti että vaalit pidetään marraskuussa 1988, mutta Zia itse ei niitä enää nähnyt.
Zia sai surmansa 17. elokuuta 1988, kun hänen yksityislentokoneensa putosi lähellä Bahawalpuria, Pakistan. Turman syynä oli koneeseen asetettu pommi. Koneessa oli yhteensä 28 ihmistä, jotka kaikki saivat surmansa. Zian lisäksi heidän joukossaan oli Yhdysvaltain Pakistanin suurlähettiläs, pakistanilaisia kenraaleja ja yhdysvaltalaiskenraali. Pommin asettaja ei ole vieläkään selvinnyt. Epäiltyjä oli monia. Turman on epäilty olevan venäläisten kosto Afganistanin sodasta, tai pommin asettajan on epäilty toimineen Rajiv Gandhin toimeksiannosta kostaakseen Indira Gandhin murhan. Tämän olivat murhanneet hänen omat sikhihenkivartijansa, jotka olivat luultavasti käyneet koulutuksessa Pakistanissa. Epäiltyjen listalla on ollut myös Israelin tiedustelupalvelu Mossad, ja iskun on epäilty olleen edesmenneen Zulfikar Ali Bhutton pojan Murtaza Bhutton organisoima.
Siviilihallinnon vuosikymmenen
Zian kuolema päätti Pakistanin toisen sotilashallinnon kauden. Ghulam Ishaq Khan astui maan presidentin viraan ja hän julisti että vaalit järjestetään suunnitellusti marraskuussa 1988. Vaaleissa Benazir Bhutton PPP sai hieman alle puolet edustajanpaikoista. Toiseksi menestynein puolue oli Zian suojatin Nawaz Sharifin Islamilainen Demokraattinen liitto (Islami Jamhoori Ittehad, IJI), joka sai neljänneksen paikoista. Muut paikat menivät riippumattomille ja pienempien puolueiden ehdokkaille, joiden avulla Bhutto kykeni muodostamaan hallituksen. Bhuttosta tuli Pakistanin ensimmäinen naispääministeri, mitä islamistijärjestöt kiivaasti vastustivat. Samalla hänestä tuli ensimmäinen muslimivaltiota johtanut nainen.
Ulkopoliittisesti Bhutton kausi alkoi hyvin, sillä Neuvostoliitto vetäytyi Afganistanista vuonna 1989 ja Afganistanin sota päättyi. Pakistaniin jäi kuitenkin yli kolme miljoonaa afgaanipakolaista ja Afganistan jäi kommunistihallinnon valtaan. Sisäpolitiikassa Bhutto ei suostunut järjestämään IJI:n kanssa koalitiohallitusta ja hän yritti syrjäyttää Pungabin pääministerinä toimineen Nawaz Sharifin. Hän alkoi pian kohdata enemmän vastustusta kuin mitä pystyi hallitsemaan. Bhutton hallinto ei pystynyt saamaan läpi tärkeitä lakiuudistuksia, kuten Zian aikana määrättyjen naisten oikeuksia polkevien lakien kumoamisen. Maan hallinto kärsi myös laajasta korruptiosta, kun valtaan takaisin päässeet PPP:n poliitikot ajattelivat lähinnä omaa etuaan. Vuonna 1990 presidentti Ishaq Khan käytti hänelle vuoden 1973 perustuslain nojalla annettuja valtaoikeuksia ja hajotti Bhutton hallituksen. Perusteena oli että hallitus oli menettänyt ihmisten luottamuksen. Julkinen vastustus Bhutton syrjäyttämiselle oli vähäistä.
Seuranneissa vaaleissa Nawaz Sharifin Muslimiliitto (N), joka jatkoi IJI:n toimintaa, sai enemmistön äänistä ja hänestä tuli pääministeri. Nawaz Sharif jatkoi Zian kauden islamilaistamisohjelmaa saadakseen tukea uskonnollisilta puolueilta. Sharif teki islamilaisista periaatteista hallintonsa tukipylvään, mutta hän ei kuitenkaan voinut jättää huomiotta omaa riippuvuuttaan Pakistanin kaupallisesta toiminnasta ja pankkialasta. Hänen koalitionsa alkoi pian murtua, koska hänen hallintonsa ei kyennyt vastaamaan eri valitsijamiesten odotuksiin.
Sharif ajautui erimielisyyksiin myös presidentti Ishaq Khanin kanssa. Afganistanin kommunistihallinnon kaaduttua vuonna 1992 maan olot pysyivät epävakaina, ja Pakistanin armeija ryhtyi tukemaan vanhoillista uskonnollista järjestöä, joka myöhemmin tunnettiin nimellä Taliban. Nawaz Sharif korvasi armeijan päällikön Mirza Aslam Begin Asif Nawazilla vuonna 1991. Tämä kuoli yllättäen hämärissä olosuhteissa pari vuotta myöhemmin. Presidentti Ishaq Khan otti vallan omiin käsiinsä ja nimitti armeijan johtoon Abdul Waheed Kakarin, kuulematta asiasta pääministeriä. Tapauksen jälkeen Sharif väitti tarpeelliseksi poistaa presidentiltä hänen valtuutensa, mutta ennen kuin hän ehti toimia, presidentti Ishaq Khan iski takaisin ja hajotti Sharifin hallituksen. Sharif valitti korkeimpaan oikeuteen katsoen että presidentti oli toiminut mielivaltaisesti ja vastoin perustuslakia. Ennennäkemättömien oikeudenkäyntien jälkeen maan armeija puuttui jälleen peliin ja katsoi että molemmat olivat menettäneet uskottavuutensa ja katsoi että oli maan etujen mukaista vapauttaa molemmat tehtävistään.
Pääministerin ja presidentin syrjäyttämisen jälkeen maan armeija tuki uuden siviilihallinnon järjestäytymistä, mikä oli ainutkertaista maan historiassa. Väliaikaisena pääministerinä aloitti Moeen Qureshi ja presidenttinä Wasim Sajjad. Qureshi yritti lyhyen kautensa aikana tervehdyttää maan taloutta säästötoimenpiteillä. Hallinto oli kuitenkin tehotonta ja polttoaineiden, sähkön ja elintarvikkeiden hintojen nousu nosti kritiikkiä hallintoa kohtaan.
Vaalit pidettiin jälleen lokakuussa 1993. Benazir Bhutton PPP voitti jälleen suhteellisen enemmistön. Nawaz Sharifin Muslimiliitto (N) sai toiseksi suurimman äänimäärän. Bhutto palasi jälleen pääministeriksi ja hän muodosti koalitiohallituksen Mohammad Khan Junejon Muslimiliiton (J) kanssa. Sharifin puolue pystyi muodostamaan liittohallituksia maakunnissa, mutta valtiovalta oli Bhutton käsissä. Lisäksi asemaa vahvisti se että presidenttinä toimi PPP:n Farooq Leghari.
Neuvostoliiton vetäydyttyä Afganistanista länsimaat olivat menettäneet mielenkiintonsa Afganistaniin, mutta Pakistanissa oli edelleen runsaasti afgaanipakolaisia. Pakistanin hallinto ja tiedustelupalvelu ISI oli päättänyt tehdä Taliban-järjestöstä poliittisen ja sotilaallisen voiman, joka kykenisi ottamaan vallan Afganistanissa, siitä huolimatta että Yhdysvallat suhtautui hankkeeseen vastahakoisesti. Virallisen selityksen mukaan Pakistan lähetti vain afgaanipakolaiset takaisin Afganistaniin, mutta todellisuudessa pakolaisten joukossa oli myös iskujoukkoja, joita johtivat Mullah Omarin kaltaiset mujahideenit.
Lyhytaikaisen väliaikaishallituksen jälkeen Nawaz Sharif palasi pääministeriksi ylivoimaisen vaalivoiton jälkeen vuonna 1997. Vaaleissa kuitenkaan 70 prosenttia äänioikeutetuista ei äänestänyt. Sharif sai toisella kaudellaan ajettua läpi presidentin valtaa rajoittavan lakiehdotuksen, mikä johti siihen että presidentti Leghari erosi tehtävästään. Sharif onnistui toisella kaudellaan keskittämään itselleen valtaa enemmän kuin mikään muu Pakistanin aiemmista siviilihallituksista. Opposition äänen ei myöskään annettu tulla kuuluviin. Sisäiset väkivaltaisuudet jatkuivat kuitenkin edelleen ja merkittävät uudistukset jäivät tekemättä. Armeijan päälliköksi Nawaz nimitti vuonna 1998 Pervez Musharrafin, ajatellen tämän olevan helpoiten manipuloitavissa. Armeijan johtajat olivat kuitenkin vakuuttuneita siitä että Sharif yritti politisoida armeijan. Sharif yritti parantaa suhteita Intiaan, mutta samanaikaisesti Pakistanin armeijan sissejä ilmaantui Kashmiriin Intian puolelle rajaa, vuonna 1999. Intialaisille Pakistanilaisten tunkeutuminen alueelle tuli yllätyksenä, mutta varsin pian Intian armeija kokosi joukkonsa ja aloitti raskaat ilmapommitukset, mikä pakotti Pakistanin armeijan perääntymään. Sharif väitti niin kutsutun Kargilin konfliktiin johtuneen siitä että maan armeija toimi omin luvin, kun taas Musharraf sanoi että pääministeri oli tietoinen tapahtumista. Kargilin konfliktin jälkeen Sharif huomasi tehneensä väärän valinnan nimittäessään Musharrafin armeijan johtoon ja hän alkoi suunnitella tämän korvaamista toisella henkilöllä.
12. lokakuuta vuonna 1999 kun Musharraf oli poissa maasta, muut armeijan kenraalit pidättivät pääministeri Sharifin. Palatessaan samana päivänä Musharraf ilmoitti Sharifin hallituksen lakkauttamisesta ja perustuslain väliaikaisesta kumoamisesta. Vaikka kyseessä oli selvästi vallankaappaus, Musharraf ei julistanut sotatilalakia ja hän totesi että perustuslain takaamat perusoikeudet säilytetään. Nawazin poliittiset vastustajat toivottivat vallankaappauksen tervetulleeksi.
Musharrafin sotilashallinto
Musharrafin päästyä valtaan Nawaz Sharifia syytettiin suurista rikoksista ja hänet tuomittiin pitkään vankeuteen. Kansainvälisen painostuksen vuoksi hänet kuitenkin vapautettiin ja lähetettiin maanpakoon Saudi-Arabiaan. Kuten aiemmatkin sotilashallinnot, myös Musharrafin aikomus oli palata siviilihallintoon niin pian kuin mahdollista. Musharraf keskitti kuitenkin vallan itselleen ja presidentti Muhammad Rafiq Tararin jäätyä eläkkeelle 2001, Musharraf otti itse hoitaakseen presidentin tehtävät, jolloin hän oli myös hallituksen päämies sillä pääministerin tehtävä oli vapaana Sharifin syrjäyttämisen jälkeen. Musharrafin hallinto oli aluksi suosittu Pakistanissa, mutta merkittäviä uudistuksia kansan elinolojen parantamiseksi hänen hallintonsa ei edes pyrkinyt tekemään. vasen|pienoiskuva|208x208px|[[Pervez Musharraf.]] Ulkovallat ottivat vastahakoisesti vastaan Pakistanin sotilasvallankaappauksen aiheuttaman vallanvaihdon. Tilanne muuttui dramaattisesti vuonna 2001 syyskuun 11. päivän terrori-iskujen jälkeen. Afganistanissa, lähellä Pakistanin rajaa tukikohtaansa pitänyt al-Qaida, toimi Afganistanin Taleban-hallinnon tuella. Pakistanilla oli diplomaattisuhteet Talebaniin, mutta Musharraf epäröi painostaa Talebania pidättämään al-Qaidan johtajan Osama bin Ladenin. Yhdysvallat kuitenkin vaati Pakistanin apua ja se oli valmis ryhtymään tarvittaessa sotatoimiin Pakistania vastaan. Musharraf valitsi pakon edessä Yhdysvaltojen johtaman Talebanin vastaisen liittouman ja Pakistan avasi sotilastukikohtia Yhdysvaltain armeijan käyttöön.
Musharraf pyrki virallistamaan asemansa valtionpäämiehenä vuonna 2002 ja hän voitti ylivoimaisesti kansanäänestyksen, joka antoi hänelle vielä viisi vuotta aikaa maan presidenttinä. Myös perustuslaki palautettiin. Hänen hallintonsa ei ollut radikaalimpien islamistijärjestöjen mieleen Yhdysvaltoja tukevan politiikan johdosta. Musharraf joutui murhayritysten kohteeksi ja Pakistanissa tehtiin monia terrori-iskuja. Pakistanin sisäinen tilanne oli menossa yhä levottomampaan suuntaan ja Musharraf ilmoitti vuonna 2004, että siviilihallintoon ei vielä siirrytä sillä maa on liian hauras. Sekasortoa pahensi kymmeniä tuhansia kuolonuhreja aiheuttanut Kashmirin maanjäristys vuonna 2005.
Vuonna 2007 Musharraf pyrki hakemaan itselleen jatkokautta presidenttinä. Hänen suosionsa kansan silmissä alkoi kuitenkin hiipua, sillä hän alkoi yhä enemmän turvautua perinteiseen diktaattorityyliin. Poliittisten vastustajien salaperäiset katoamiset yleistyivät etenkin Belutšistanissa, missä tilanne alkoi jälleen kiristyä. Terrorisminvastainen sota antoi mahdollisuuden päästä eroon poliittisista vastustajista. Korkeimman oikeuden tuomarit vastustivat Musharrafin uudelleenvalintaa perustuslakiin viitaten. Ylimmät tuomarit kuitenkin pantiin viralta ja asetettiin kotiarestiin. Maassa alkoivat väkivaltaiset protestit ympäri maata ja Musharraf julisti maahan hätätilan marraskuussa 2007 ja perustuslaki keskeytettiin uudelleen. Myöhemmin saman kuun aikana Musharrafin itsensä valitsemat korkeimman oikeuden tuomarit vahvistivat hänen uudelleenvalintansa.
Nawaz Sharif palasi 2007 maanpaosta, kuten myös Benazir Bhutto, joka oli asunut vapaaehtoisessa maanpaossa Dubaissa. He alkoivat kampanjoida tulevia parlamenttivaaleja varten, mutta joulukuussa 2007 Bhutto surmattiin Rawalpindissä pidetyssä poliittisessa tilaisuudessa. Bhutton murha sai aikaan raivoisia mellakoita ympäri maata. Hänen kannattajakuntansa kohdistivat vihansa maan hallintoon, kun taas ulkomaiset syyttivät radikaaleja islamistijärjestöjä. Musharraf joutui asettamaan armeijan hälytystilaan ja lykkäämään vaaleja helmikuulle 2008.
Paluu siviilivaltaan
Kun vaalit lopulta pidettiin, vaalitulos osoitti selkeän epäluottamuksen Musharrafin Muslimiliittoa (Q) kohtaan. Vaalivoittoon kohosi PPP, jonka johtoon Bhutton jälkeen nousi hänen leskensä Asif Ali Zardari. PPP muodosti Nawazin Muslimiliiton (N) kanssa koalitiohallituksen ja Yousaf Raza Gilanista tuli pääministeri. Musharraf erosi presidentin virastaan elokuussa 2008.
Koalitiohallitus oli eripurainen alusta alkaen ja kiistat vain kasvoivat Musharrafin lähdön jälkeen. Sharif vetäytyi PPP:n hallitsemasta koalitiosta ja ilmoitti että hänen puolueensa asettaa tuleviin presidentinvaaleihin oman ehdokkaansa. Hän ei kuitenkaan saanut tarpeeksi tukea ja syyskuun 2008 vaaleissa presidentiksi valittiin Zardari. Sharifin ja Zardarin poliittiset erimielisyydet leimasivat Zardarin presidenttikauden alkuvaiheita.
Poliittisen kaaoksen lisäksi maata koetteli tulvakatastrofi vuonna 2010, kun Indusjoki tulvi yli äyräidensä. Noin neljäsosa maasta kärsi tulvasta. Tulva aiheutti maassa pulaa elintarvikkeista ja juomavedestä, hukutti viljelysmaat ja karjan laidunmaat alleen. Viljelymaiden tuhojen vuoksi tulva vaikutti vakavasti elintarvikkeiden ja raaka-aineiden, kuten puuvillan tuotantoon, mikä oli vakava isku maan tekstiiliteollisuudelle.
Terrorismin vastainen sota jatkui Pakistanissa edelleen ja yksi keskeisimpiä Yhdysvaltain joukkojen kohteita oli Waziristanin pohjoinen heimoalue Afganistanin rajan läheisyydessä. Pakistanin ja Yhdysvaltain välistä liittoa terrorismin vastaisessa sodassa hiersi terroristijohtaja Osama bin Ladenin epäilty oleskelu Pakistanissa islamilaisten militanttien suojeluksessa. Vuonna 2011 Yhdysvaltain tiedustelupalvelu jäljitti bin Ladenin piilopaikan Abbottabadissa ja helikopterijoukot surmasivat tämän.
Sisäpolitiikassa Zardarin johtama hallituksen korruptio ja heikko talouskehitys aiheuttivat laajaa tyytymättömyyttä. Vuoden 2013 vaaleissa Nawaz Sharifin PML-N saavutti vaalivoiton ja Sharif palasi kolmannen kerran pääministeriksi. Maan talous alkoi kohota Sharifin kaudella kiinalaisten investointien ansiosta. Talouskehitystä tapahtui kuitenkin lainarahalla ja maa velkaantui. Sharifin ulkomaansuhteiden hoito ei myöskään miellyttänyt maan armeijaa ja oppositiota.
Maan politiikkaan kiinteästi liittyvä korruptio päätti lopulta Sharifin kolmannen pääministerikauden, niin kutsuttujen Panaman papereiden vuotaessa julkisuuteen ja paljastaessa laajan korruptioverkoston vuonna 2015. Sharif erotettiin pääministerin paikalta vuonna 2017 ja vangittiin. Pääministeriksi nimettiin hänen tilalleen Shahid Khaqan Abbasi, joka hoiti virkaa vuoden 2018 vaaleihin asti.
Heinäkuussa 2018 pidettyjen parlamenttivaalien tärkeimmät poliittiset ryhmät olivat (1) populistinen, krikettitähti Imran Khanin vuonna 1996 perustama Pakistan Tehreek-I-Insaf PTI-puolue, jota kutsutaan myös Oikeuspuolueeksi, (2) ennen vuoden 2018 vaaleja maata hallinnut Pakistanin Muslimiliiga (PML-N) ja (3) keskustavasemmistolainen Pakistan People's Party PPP, johon on kuulunut poliitikkoja Bhutton suvusta kolmessa sukupolvessa. Vuoden 2018 vaaleissa Pakistan Tehreek-e-Insaf -puolue saavutti vaalivoiton ja pääministeriksi nousi Imran Khan. Hänen kautensa suurimmat haasteet liittyvät maan talouden tervehdyttämiseen. Khanin on sanottu olevan maan vaikutusvaltaisen armeijan tukema ehdokas. Pääministeri Khanin valtakaudella Pakistanin perinteisesti läheinen suhde Kiinan kanssa on entisestään syventynyt taloudellisesti ja strategisesti, mutta myös suhteet Yhdysvaltoihin ovat kohentuneet. Suhteet Intian kanssa ovat säilyneet huonoina.
Serbian taistelut (ensimmäinen maailmansota)
350px|thumb|Serbian armeijan härkävetoisia vankkureita ja tykistöä vetäytymässä Albaniaan Serbian taistelut Balkanilla ensimmäisessä maailmansodassa koettelivat maata pahoin. Ensimmäinen maailmansota alkoi Sarajevon laukauksista, joissa serbien tukemaan anarkistiryhmään kuuluva opiskelija Gavrilo Princip ampui Itävalta-Unkarin kruununprinssin. Itävalta julisti tämän takia sodan. Alussa Serbia onnistui kahdesti torjumaan Itävallan joukot, mutta syksyllä 1915 Saksan, Itävallan ja Bulgarian yhteishyökkäyksen jälkeen serbiarmeijan rippeet vetäytyivät Albaniaan.
Taustaa
Ennen ensimmäistä maailmansotaa Balkanilla oli pitkään ollut jännittynyt tilanne, koska siellä kohtasivat ulkovaltojen alueelliset intressit ja alueella oli noussut esiin useita uusia kansallismielisiä valtioita, jotka kilpailivat toistensa kanssa. Ennen ensimmäistä maailmansotaa Balkanilla käytiin Balkanin sodat vuosina 1912–1913.
Sodan kulku
Itävallan armeijan ylipäällikkö oli Franz Conrad von Hötzendorf. Hänen tavoitteenaan oli lyödä Serbia nopealla hyökkäyssodalla. Hötzendorff jakoi joukkonsa kahtia, koska Itävalta joutui samaan aikaan sotaan myös Venäjän kanssa. Itävaltalaisten hyökkäys onnistui alkuun hyvin. He ylittivät Tonavan ja valtasivat Belgradin helposti. Tässä vaiheessa osa Serbiaan tunkeutuneesta armeijasta lähetettiin Venäjän rintamalle, mutta logistiikkaongelmat hidastivat kuljetuksia. Itävaltalaisten armeijan loppuosa jatkoi etenemistään Serbiassa, mutta serbit tekivät vastahyökkäyksen ja valtasivat Belgradin takaisin. Marras–joulukuussa 1914 Hötzendorff toisti hyökkäyksen, mutta tulos oli samanlainen kuin ensimmäisellä kerralla.
Itävalta joutui tappiolle myös Venäjää vastaan. Näin sodan alku ei ollut lupaava itävaltalaisille. Syyskuun puoleenväliin mennessä Itävalta oli kärsinyt yhteensä yli 300 000 miehen tappiot haavoittuneina ja kuolleina sekä 100 000 vangittua. Erityisesti alemmat upseerit ja aliupseerit kärsivät pahoja tappioita. Menetyksiä ei pystytty enää korvaamaan.
Vuonna 1915 Saksa puuttui Serbian tapahtumiin, koska Itävallan asema oli vaarallinen. Lisäksi Gallipolin taistelu oli käynnissä, joten keskusvaltoihin kuulunut Turkkikin oli uhattuna. Saksa lähetti Itävallan avuksi yksitoista divisioonaa, joita johti August von Mackensen. Nimellisesti hyökkäyksen Serbiaan piti tapahtua yhteisessä itävaltalais-saksalaisessa johdossa, mutta käytännössä saksalaisten oli tarkoitus johtaa. Saksa houkutteli myös Bulgarian osallistumaan sotaan Serbiaa vastaan. Bulgaria oli menettänyt alueita Serbialle toisessa Balkanin sodassa vuonna 1913, ja Saksa lupasi alueet takaisin.
Mackensenin suunnitelmana oli edetä Serbiaan kolmena erillisenä hyökkäysosastona, jotka saartaisivat pihtien lailla Serbian joukot. Saksalaiset etenisivät Morava-joen suuntaisesti etelään, itävaltalaiset hyökkäisivät saksalaisten länsipuolella ja bulgarialaiset hyökkäisivät Serbiaan idästä. Operaatio alkoi 7. lokakuuta. Vaikka serbit olivat huonommit varustettuja ja alakynnessä, he taistelivat itsepäisesti. Sää haittasi hyökkäävien joukkojen huoltoa. Itävaltalaisten ja bulgarialaisten joukot etenivät vain hitaasti, mutta tästä huolimatta lopputulos oli selvä. Saksalaiset valtasivat Belgradin 9. lokakuuta. Serbit työnnettiin taaksepäin ja lopulta he vetäytyivät raskaan matkan jälkeen marraskuussa Albaniaan Adrianmeren rannikolle. Ympärysvaltojen laivastot evakuoivat Serbian armeijan rippeet Albaniasta Korfulle.
Ranskalais-brittiläinen armeija yritti tulla serbien avuksi Kreikan kautta. Joukot alkoivat nousta maihin Salonikiin 5. lokakuuta, mutta suunnitelma epäonnistui. Ympärysvaltojen joukot etenivät sisämaata kohti, mutta Bulgarian 2. armeija katkaisi niiden etenemisen miehittämällä tärkeän vuoriston. Serbit oli jo lyöty ja ympärysvaltojen retkikunta vetäytyi takaisin Kreikkaan. Tämän jälkeen olisi ollut loogista, että ympärysvaltojen joukot olisivat vetäytyneet Salonikista. Britit olivat valmiita lähtemään, mutta Ranskan armeijan ylipäällikkö Joseph Joffre vaati, että joukot jäisivät Salonikiin. Joffre halusi pitää Salonikissa olevien joukkojen komentajan, Maurice Sarrailin pois Ranskasta, koska Joffre koki Sarrailin olevan uhka hänen omalle asemalleen. Lisäksi Ranskalla oli etuja valvottavana alueella. Tämän tuloksena armeija pysyi paikallaan Pohjois-Kreikassa sodan viimeisille viikoille asti. Sitä jopa täydennettiin siirtämällä Serbian armeija Korfulta Salonikiin. Saksan armeijan komentaja Erich von Falkenhayn totesikin välinpitämättömästi, että Saloniki oli sodan suurin internointileiri. Falkenhayn oli oikeassa.
Sarrailin tilalle Salonikin joukkojen komentajaksi vaihdettiin joulukuussa 1917 Adolphe Guillaumat, joka sai eri kansallisuuksia edustaneet armeijat parempaan yhteistyöhön ja alkoi suunnitella hyökkäystä. Sen toteuttaminen jäi hänen seuraajakseen toukokuussa 1918 tulleen Louis Franchet d’Espèreyn toteutettavaksi. Salonikin rintamalla alkoi tapahtua vasta 14. syyskuuta 1918, jolloin suuri ympärysvaltojen hyökkäys alkoi. Bulgarialaisten joukot lyötiin ja Bulgaria irrottautui sodasta solmimalla aselevon syyskuun lopussa.
Infrapunatähtitiede
thumb|200px|Linnunradan keskus (ylävasemmalla) näkyy lähes esteettä infrapunakuvassa.
Infrapunatähtitiede on tähtitieteen tutkimuksen osa-alue, joka on keskittynyt havaintojen tekemiseen infrapunasäteilyn alueella (0,75 μm–1 mm) näkyvän valon sekä radioaaltojen välissä. Infrapunatähtitieteen tutkimuskohteita ovat erityisesti infrapunagalaksit, tähtienväliset pölypilvet, protostellaariset kylmät ytimet, nuoria tähtiä ympäröivät kertymäkiekot, pölyvaipan ympäröimät prototähdet, joita ei voida havainnoida näkyvän valon alueella, avaruuden molekyylit ja jäät sekä jäiden peittämät pölyhiukkaset. Kosminen infrapunataustasäteily kertoo universumin lämpötiloista galaksien synnyn aikaan sekä ensimmäisistä tähdistä.
thumb|left|250px|Spitzer-avaruusteleskooppi.
Sarvijäärät
Sarvijäärät eli hapsenkakkiaiset (Cerambycidae) ovat kovakuoriaisheimo. Suomessa on tavattu yli 80 sarvijäärälajia.
Ryhmän kovakuoriaiset ovat usein suurikokoisia ja niiden tuntosarvet ovat pitkät, joillakin lajeilla huomattavasti pitemmät kuin niiden ruumis. Useimpien sarvijäärälajien toukat elävät puussa, mutta jotkut harvat myös ruohovartisissa kasveissa. Monet sarvijäärälajit ovat taloudellisesti merkittäviä puun tuholaisia. Suomessa jokseenkin yleinen laji suutari (Monochamus sutor) on aiheuttanut vaurioita niin kuusi- kuin mäntypuuhun. Paikoittain Euroopassa tavattu merkittävä puurakennusten tuholaislaji, tupajäärä (Hylotrupes bajulus), esiintyy Suomessa vain Ahvenanmaan saaristossa. Monista sarvijääristä poiketen, eräät käyvät myös kukissa, kuten ulkonäöltään ampiaisia jäljittelevä aitojäärä (Clytus arietis). Yleisimpiä kukissa vierailevia sarvijääriä ovat sukuja Leptura ja Anoplodera edustavat kukkajäärät, jotka ovat ruumiinmuodoltaan yleensä hoikempia kuin suurin osa muista sarvijääristä.
Heimo käsittää noin 27 000 lajia. Yksi maailman suurimmista ja painavimmista kovakuoriaisista on jopa 20 cm pitkä Prioninae-alaheimoon kuuluva titaanijäärä (Titanus giganteus), joka elää Amazonasin sademetsien lahopuissa, Etelä-Amerikassa.
Suomessa tavattavat sarvijäärät jakautuvat kuuteen alaheimoon: Prioninae, Spondylidinae, Aseminae, Lepturinae, Cerambycinae ja Lamiinae. Suomessa elää vakinaisesti n. 80 eri sarvijäärälajia, sisältäen mm. papintappajan ja sarvijaakon. pienoiskuva|vasen|240px|Sarvijaakko (Acanthocinus aedilis) lautaseinällä.
No Goodbyes
No Goodbyes on vuonna 1977 julkaistu kokoelma-albumi yhdysvaltalaisduo Daryl Hall ja John Oatesin tuotannosta. Levyllä on kolme aikaisemmin julkaisematonta, mutta jo vuonna 1973 levytettyä kappaletta.
Levy-yhtiö on Atlantic Recording Corporation, 75 Rockefeller Plaza, New York, N.Y. Emoyhtiö on Warner Communications Company.
Albumin on koonnut ja sen julkaisusta on vastannut John David Kalodner. Valokuvaaja on Benno Friedman ja taidesuunnittelusta on vastannut Bob Defrin.
Daryl Hallin ja John Oatesin managerina on toiminut Tommy Mottola, Champion Entertainment Organization Inc., 105 West 55th Street, Suite 7A, N.Y., N.Y. 10019.
Kappaleet
"Lilly (Are You Happy)" on vuoden 1972 albumilta Whole Oates (Atlantic SD 7242), jonka on tuottanut Arif Mardin, ja tässä se on julkaistu Clean Records, Inc:n myötävaikutuksella.
"It's Uncanny", "I Want to Know You for a Long Time" ja "Love You Like a Brother" ovat aikaisemmin julkaisemattomia ja vuonna 1973 levytettyjä. Tuottajat ovat Arif Mardin, Daryl Hall & John Oates.
"Las Vegas Turnaround (the stewardess song)", "She's Gone" ja "When the Morning Comes" ovat vuoden 1973 albumilta Abandoned Luncheonette (Atlantic SD 7269), jonka on tuottanut Arif Mardin apulaisenaan Chris Bond.
"Can't Stop the Music (He Played It Much Too Long)" ja "Beanie G. and the Rose Tattoo" ovat vuoden 1974 albumilta War Babies (Atlantic SD 18109), jonka on tuottanut ja äänittänyt Todd Rundgren.
Kappaleiden musiikkikustantaja on Unichappel Music Co, Inc., BMI paitsi laulun "Lilly (Are You Happy)" osalta Young Ideas, ASCAP.
Äänittäjinä ja heidän apulaisinaan ovat toimineet Gene Paul, Lew Hahn, Jimmy Douglass, Joel Kerr, Alan Ade, Gene Perly ja David LaSage.
Le Corbusier
Le Corbusier (oik. Charles-Édouard Jeanneret-Gris, ) oli sveitsiläinen arkkitehti, kaupunkisuunnittelija, muotoilija, taiteilija ja kirjailija. Hän oli yksi modernin arkkitehtuurin uranuurtajista. Le Corbusier kuului International School -koulukunnan ensimmäiseen sukupolveen; hänen arkkitehtuurissaan funktionalismiin yhdistyy voimakas, veistoksellinen ekspressionismi. Vuonna 2016 Unescon maailmanperintökomitea lisäsi 17 Le Corbusierin kohdetta maailmanperintöluetteloon.
Modernismi ja funktionalismi
Le Corbusier oli Ludwig Mies van der Rohen, Walter Gropiuksen ja Theo van Doesburgin ohella modernistisen arkkitehtuurin edelläkävijöitä. Le Corbusier on myös suunnitellut suosittuja ja klassikoiksi nousseita huonekaluja.
Kaupunkiajattelu
thumb|Näkymä [[Brasílian yli. Kaupungin suunnitelma perustuu Le Corbusierin Ville Radieuse -periaatteille]]
Le Corbusier kutsui taloja ”koneiksi, joissa asutaan”. Hänen Unité d’Habitation (”asutuksen yhtenäisyys” tai ”asumisyksikkö”) on tunnettu rakennussuunnittelun pohja, jota arkkitehdit ympäri maailmaa ovat kopioineet. Myös Suomessa Espoon Niittykummussa on 1964 Unité d’Habitationin muunnos.
Vuonna 1922 hän julkaisi teoreettisen suunnitelmansa Ville Contemporaire  kolmen miljoonan asukkaan kaupungiksi. Suunnitelmassa keskeisellä sijalla olivat kuusikymmentäkerroksiset pilvenpiirtäjät, jotka oli sijoiteltu valtaville ruohokentille. Liikenneväylät olivat leveät ja ne kytkeytyivät toisiinsa usein massiivisissa eritasoliittymissä.
Le Corbusier jatkoi kaupunkiteoriansa kehittelyä ja julkaisi vuonna 1935 uuden suunnitelman La Ville radieuse. Se tähtäsi kaupungin siistimiseen ja puhdistamiseen. Hän halusi minimoida liikenteen ja maksimoida viheralueet sekä auringonvalon. Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi hän näki korkean rakentamisen parhaana keinona.
Le Corbusier pääsi kokeilemaan kaupunki-ideoitaan suuressa mittakaavassa intialaisen Chandigarhin kaupungin suunnittelutyössä. Chandigarhiin hän piirsi myös lukuisia hallintorakennuksia. Brasilian pääkaupungin Brasílian suunnittelijat saivat vaikutteita Le Corbusierin ideoista.
Kritiikki
Le Corbusieria ja muita modernisteja on arvosteltu mekanistisesta ihmiskäsityksestä, joka jättää huomioimatta ihmisten tarpeet sekä ihmisyhteisöjen toiminnan.
Historioitsija ja kaupunkiteoreetikko Lewis Mumford kirjoitti teoksessaan Yesterday’s City of Tomorrow, että Le Corbusierin pilvenpiirtäjillä ei ole mitään muuta perustetta olemassaoloonsa kuin se tosiasia, että niiden rakentaminen on tullut teknologisesti mahdolliseksi. Mumford kirjoitti myös, että Le Corbusierin ihannoimilla avoimilla ruohokentillä ei ole perustetta olemassaoloon, sillä ne eivät sijoittelunsa tai muotonsa vuoksi houkuttele ihmisiä.
Kaupunkiteoreetikko ja toimittaja Jane Jacobs kritisoi Le Corbusierin kaupunkiajattelua teoksessaan The Death and Life of Great American Cities. Jacobs kuvailee ihmisten ja yhteisöjen toimintaa rakennetussa ympäristössä ja argumentoi, että Le Corbusierin ihannemallin mukainen kaupunki tuottaa turvattomuutta, epäviihtyisyyttä ja taloudellista tehottomuutta.
De Longin saaret
De Longin saaret on viidestä saaresta koostuva saaristo Pohjoisella jäämerellä Itä-Siperian meren pohjoispuolella. Saarten yhteispinta-ala on 228 km² ja ne ovat asumattomia. Hallinnollisesti saaret ovat osa Venäjän federaatioon kuuluvaa Sahan tasavaltaa. Saaret luetaan tavallisesti Uuden-Siperian saariin kuuluvaksi.
Saaret löydettiin vuonna 1879–1881 USS Jeannetten tutkimusmatkalla, jossa komentajana toimi George W. DeLong, saariryhmä nimetty hänen mukaansa. Vilkitskin- ja Žohovinsaaret löysi Boris Vilkitskin retkikunta vuosina 1913 ja 1914.
De Longin saaristoon kuuluvat Jeannetten-, Henriettan- (о. Генрие́тты), Bennettin- (о. Бе́ннетта), Vilkitskin- (о. Вильки́цкого) ja Žohovinsaaret (о. Жо́хова). Kolme ensin mainittua sijaitsevat pohjoisempana ja ne ovat osittain jäätikön peitossa. Kaksi viimeksi mainittua sijaitsevat hieman etelämpänä ja ne ovat jäätikötöntä alankoa. Suurin ja korkein saarista on Bennettinsaari, jonka pinta-ala on 75 km² (korkeus 448 m), toisen lähteen mukaan 77,3 km² (426 m). Henriettansaarella sijaitsi polaaritutkimusasema vuosina 1937–1963. Saarista kauimmaisin on noin 590 ja lähin noin 400 kilometrin päässä mantereesta.
Kangasmaitikka
Kangasmaitikka (Melampyrum pratense) on puoliksi loisena elävä pieni keltakukkainen yksivuotinen ruohokasvi.
Levinneisyys
Kangasmaitikkaa kasvaa kaikkialla Euroopassa ja läntisessä Siperiassa.
Elinympäristö
Kangasmaitikka kasvaa nimensä mukaisesti kangasmetsissä mutta myös kallioilla ja joskus melko kuivillakin niityillä. Se on puoliloinen: osan ravinnosta se hankkii itse yhteyttämällä, osan juurikarvojensa avulla toisilta kasveilta, esimerkiksi männyiltä ja puolukalta.
Spark-Renault SRT 01E
Spark Renault SRT_01 on Formula E -sarjaan suunniteltu sähköauto kaudeksi 2014–15. Auto esiteltiin virallisesti Frankfurtin Motor Show’ssa 10. syyskuuta 2013. Auto on suunniteltu yhdessä Spark Racing Technologiesin, Williamsin, McLarenin, Dallaran ja Renault’n kanssa. Suunnittelusta on vastannut Frédéric Vasseur. Auto on läpikäynyt myös FIAn törmäystestin, jonka myös Formula 1 -autot käyvät läpi.
Renkaat toimittaa autoille ranskalainen rengasvalmistaja Michelin. Renkaat on suunniteltu siten, että niillä voi ajaa kilpaa sekä kuivalla että märällä säällä. Autoissa on Dallaran valmistama hiilikuiturunko ja Hewlandin vaihdelaatikko. Sähkömoottorit toimittaa McLaren. Akustosta vastaa Williams. Formula E:n sähkömoottorin teho on noin 200 kilowattia, joka vastaa 270 hevosvoimaa. Auton huippunopeudeksi on mitattu 250 kilometriä tunnissa. Sarjan ensikaudella kaikki tallit käyttivät kyseisiä autoja.
Tunnin mittaisissa kisoissa kuljettajilla oli käytössään kaksi autoa, joita vaihdettiin kilpailun aikana.
Autoa testasi ensimmäisen kerran 21. marraskuuta 2013 Lucas di Grassi La Ferté Gaucherin radalla. Di Grassi toimi alussa myös auton kehittäjänä ja testikuljettajana.
Auton korvasi toisen sukupolven Formula E -auto Spark SRT05e.
Garry Marshall
Garry Kent Masciarelli (13. marraskuuta 1934 – 19. heinäkuuta 2016 ) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan ennen kaikkea televisiosarja Onnen päivien luojana, ohjaajana ja käsikirjoittajana. Lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu muutamia maailmankuuluja romanttisia elokuvia, kuten Pretty Woman (1990), Frankie & Johnny (1991), Morsian karkuteillä (1999), Prinsessapäiväkirjat (2001) sekä Ystävänpäivä (2010).
Marshall syntyi Bronxissa New Yorkissa. Hänen isänsä oli italialaistaustainen (suku Abruzzosta), mutta muutti sukunimensä ennen pojan syntymää Masciarellista Marshalliksi. Äitinsä puolelta hän on englantilais-skotlantilainen. Marshall opiskeli Northwestern-yliopistossa Chicagon lähellä ja työskenteli sitten uutistoimittajana, jazzrumpalina ja standup-koomikkona, kunnes aloitti uran televisiosarjojen kehittäjänä. Ennen Onnen päiviä hän oli mukana kirjoittamassa Dick Van Dyken, Lucille Ballin, ja Joey Bishopin show-sarjoja. Aluksi yhteistyössä Jerry Belsonin kanssa hän alkoi kehittää omia televisiosarjaideoita, joita ovat muun muassa Neil Simonin näytelmään perustuva, eronneiden miesten kimppa-asumisesta kertova The Odd Couple, Robin Williamsin tunnetuksi tehnyt Ystäväni avaruudesta sekä Onnen päivät.
Marshallilla on tähti Hollywood Walk of Famella. Hän on ollut ehdolla Baftan, Césarin ja useiden Emmyjen saajaksi. Marshall kuoli 19. heinäkuuta 2016 Burbankissa Kaliforniassa keuhkokuumeeseen 81-vuotiaana.
John Keegan
John Desmond Patrick Keegan (15. toukokuuta 1934 Clapham, Lontoo – 2. elokuuta 2012 ) oli englantilainen sotahistorioitsija, luennoija ja toimittaja.
Elämä
Keegan syntyi irlantilais-katoliseen perheeseen. Hän opiskeli Wimbledon Collegessa kaksi vuotta, josta jatkoi Oxfordin yliopiston Balliol Collegeen 1953. Hän työskenteli Yhdysvaltain Lontoon-lähetystössä kahden vuoden ajan. Vuonna 1960 hänet kiinnitettiin Sandhurstin sotilasakatemiaan luennoijaksi. Vuonna 1986 hän siirtyi Daily Telegraph -lehteen sotilasasioista vastaavaksi toimittajaksi. Hänet lyötiin ritariksi vuonna 2000.
Huolimatta elämäntyöstään sotilasasioiden parissa Keegan ei ole palvellut päivääkään armeijassa eikä kokenut rintamatapahtumia. Keegan on kertonut useissa teoksissaan lapsena kärsimänsä sairauden estäneen hänen pääsynsä armeijaan.
Kirjoituksista
Keegan halusi nostaa esille kulttuuristen ilmiöiden vaikutuksen sotaan. Sodankäynnistä on vuosituhansien saatossa tullut käytöstä ohjaava tapa ihmiskunnalle. Esimerkiksi samurait eivät bushidoon vedoten halunneet koskea tuliaseisiin portugalilaisten tullessa 1500-luvulla Japaniin. Keegan vastustaa preussilaisen sotateoreetikon Carl von Clausewitzin näkemystä sodasta politiikan jatkeena.
Keegania on kiitetty hänen pyrkimyksestään saavuttaa syvällinen ymmärrys sodankäynnistä. Hänen työnsä kertovat tapahtumien lisäksi yksittäisten taistelijoiden kokemuksista, sotien historiallisia syistä ja sotilasjohtajien kohtaamista ongelmista ja heidän tekemistä valinnoista.
Kritiikki
Keegania on arvosteltu kyvyttömyydestä ymmärtää politiikan ja sodan välistä yhteyttä. Hew Strachan on todennut "Olemme liian usein sekoittaneet normatiivisen (idean) historian (todellisuuden) kanssa... John Keegan teoksessaan Sodankäynnin historia tekee juuri saman virheen." Yhdysvaltalainen historioitsija ja Clausewitz-tutkija Christopher Bassford on jopa kirjoittanut: "Mikään Keeganin teoksissa - huolimatta useista viittauksista Clausewitziin ja "clausewitzilaisiin" - ei tuo ilmi, että Keegan olisi itse todella lukenut Clausewitzin kirjoituksia". Bassfordin mukaan Keegan on tutustunut Clausewitziin paremminkin lukuisten viittauksien kautta kuin suoraan lukemalla tätä ja ominut periaatteellisen lähtökohdan kritiikkiinsä Basil Liddell Hartilta.
Clausewitz-kritiikissään Keegan sekoittaa teorian absoluuttisesta sodankäynnistä totaaliseen sodankäyntiin, vaikka jälkimmäinen termi otettiin käyttöön vasta Clausewitzin kuoltua. Yrittäessään torjua Clausewitzin teorioita Keegan on pyrkinyt myös mustamaalaamaan Clausewitzin henkilöhistoriaa.
Monien brittiläisten historioitsijoiden lailla Keegan sai osansa holokaustin kieltäjää David Irvingiä koskeneesta jupakasta. Keegania arvosteltiin joistakin myönteisiksi luonnehdituista kommenteista, joita hän oli esittänyt Irvingistä. Keegan kehui Irvingin tutkimustaitoja, mutta kritisoi häntä vääristelystä ja piti Irvingin tiettyjä ajatuksia perversseinä.
Alkoholivero
Alkoholi- ja alkoholijuomavero on Suomessa alkoholijuomista perittävä välillinen kulutusvero. Veron maksaa tuotteen valmistaja tai myyjä, joka lisää veron osuuden tuotteen hintoihin. Alkoholijuomista maksetaan lisäksi pakkausveroa. Alkoholivero maksetaan alkoholituotteista, kuten oluesta, viinistä, viinasta ja likööreistä. Veroa maksetaan tuotteen etyylialkoholipitoisuuden (EtOH) tai juomamäärän mukaan.
Yksityisesti vain omaan käyttöön käymisellä valmistetuista oluista ja viineistä ei makseta alkoholiveroa. Euroopan unionin ulkopuolelta saapuvien matkustajien tuomisille on määrällisiä rajoituksia, joista määrätään valmisteverotuslaissa. Pienet olutpanimot voivat saada verosta alennusta.
Alkoholivero Suomessa
Vuonna 1932 perustettiin Oy Alkoholiliike, jolla pyrittiin estämään laiton alkoholikauppa ja keräämään valtiolle tuloja. Vuonna 1969 väkijuomalaki korvattiin alkoholi- sekä keskiolutlailla.
Nykyisin alkoholi- ja alkoholijuomaverotus on harmonisoitu Euroopan unionissa. Suomessa vero perustuu lakiin alkoholi- ja alkoholijuomaverosta.
Alkoholiveroa on kerätty vuosittain seuraavasti (miljoonaa euroa, vuosi suluissa) (1990): 813 M€, (1995): 1 196 M€, (2000): 1 239 M€, (2001): 1 295 M€, (2002): 1 348 M€, (2003): 1 363 M€, (2004): 1 030 M€ ja (2005) 972 M€. Toteutuneet verotulot olivat vuonna 2011 1 281 M€, vuonna 2012 1 381 M€ ja vuonna 2013 1 336 M€. Vuonna 2014 alkoholiveron tuotto oli 1 381 M€.
Alkoholipitoisuuden mukaan verotettavat juomat (1.1.2022 lähtien) :
Juoman kokonaistilavuuden verotettavat juomat: