cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jules Bordet
Bordet valmistui lääketieteen tohtoriksi vuonna 1892 ja aloitti vuonna 1894 työskentelyn Pariisin Pasteur-instituutissa. Hän palasi Belgiaan ja perusti Brysseliin paikallisen Pasteur-instituutin vuonna 1901.
Yksi Bordet’n tunnetuimmista ansioista on hinkuyskän aiheuttavan Bordetella pertussis -bakteerin eristäminen Octave Gengoun kanssa vuonna 1906. Hänestä tuli vuonna 1907 bakteriologian professori Brysselissä.
Bordet’lle myönnettiin vuonna 1919 Nobelin lääketieteen palkinto.
Kuningatargambiitti
Muunnelmia
Kuningatargambiitti jaetaan kahteen muunnelmaan. Torjutussa kuningatargambiitissa musta ei lyö d-sotilaallaan valkean tarjottua c-sotilasta, vaan pelaa siirron ...e6. Vastaanotetussa kuningatargambiitissa musta taas ottaa gambiittisotilaan vastaan, vaikkei välttämättä heti. Gambiitti on kuitenkin vain näennäinen, sillä valkea saa sotilaan halutessaan takaisin. Slaavilainen puolustus on suosituin vastaus kuningatargambiittiin. Siinä musta suojelee sotilastaan siirtämällä 2...c6.
Vastaanotettu gambiitti on selvästi harvinaisempi kuin esimerkiksi slaavilainen puolustus tai torjuttu kuningatargambiitti.
Kuningatargambiitin muita muunnelmia ovat:
Napostella
Napostella on 1970 ja 1980 luvulla Lohjalla valmistettu lasikuituinen moottorivene. Veneen pituus on 4,3 metriä ja leveys 1,7 metriä. Maksimi kantavuus on viisi henkilöä. Veneessä on neljä ilmakammiota rungossa. Perämoottorin maksimi tehosuositus on 55 hv. Venettä on valmistettu kahtena eri versiona, ensimmäisenä tyyppinä 1. Sport, ja sen jälkeen tyyppinä 2. Special. Merkittävin ero mallien välillä on tuulilasin rakenne ja muotoilu. Napostella tyyppi 1;ssä on kantikas neljään osaan jaettu suora tuulilasi metallikehyksillä, ja Napostella tyyppi 2;ssa tuulilasi on muotoilultaan pyöristetty yksiosainen ilman kehystä. Toinen ero löytyy lähinnä kojelaudan muotoilusta. 40 hv moottoriteholla ja 4 aikuisen kuormalla saavutetaan 24 solmun huippunopeus.
MC5
MC5 oli yhdysvaltalainen rockyhtye, joka perustettiin Detroitissa 1960-luvun puolivälissä. Yhtyeen nopeatempoista ja energistä rockia on pidetty sekä punkrockin että metallimusiikin edelläkävijänä.
Yhtyeen klassiseen kokoonpanoon kuuluivat Fred ”Sonic” Smith (kitara), Wayne Kramer (kitara), Rob Tyner (laulu), Michael Davis (basso) ja Dennis Thompson (rummut). Yhtye hajosi vuonna 1972. 2000-luvun alkuvuosina MC5 esiintyi jälleen elossa olevien jäsentensä ja parin uuden muusikon voimin.
MC5 on lyhenne sanoista Motor City Five. Motor City on yhtyeen kotikaupungin, autotehtaistaan tunnetun Detroitin, kutsumanimi.
Yhtyeen albumi Kick out the Jams (1969) valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Varhaiset vaiheet
Wayne Kramerin mielestä he tarvitsivat managerin ja hän pyysi tähän tehtävään Rob Tyneriä, joka oli poliittisesti aktiivinen, käynyt kouluja ja vahvasti mukana silloisessa beatnik-kulttuurissa. Vuonna 1965 Fred Smith otti Billy Vargon paikan kakkoskitaristina ja Rob Tyneristä tuli basisti. He huomasivat Tynerin olevan olevan lahjakkaampi laulajana kuin basistina. Patrick Burrows liittyi yhtyeeseen basistiksi, mutta vuoden kuluttua hän ja Bob Gaspar jättivät MC5:n vuonna 1966. Heidät korvattiin Michael Davisilla ja Dennis Thompsonilla. Davisin ja Thompsonin tultua mukaan MC5:n klassinen kokoonpano oli syntynyt.
Lähes yksinomaan vain Detroitissa esiintynyt MC5 sai mainetta heidän erittäin energisistä konserteistaan ja erikoisista tempauksistaan. Kirjailija Robert Bixbyn mukaan MC5 oli ”hallitsematon luonnonvoima, jota yhtye itse vain vähän jos lainkaan pystyi hallitsemaan”. Heidän levy-yhtiönsä oli Elektra Records ja managerina Danny Fields.
Merkittävimmät vuodet
Vuonna 1969 MC5 julkaisi ensimmäisen lp-levynsä Kick Out The Jams, joka oli detroitilaisella Grande Ballroom- klubilla vuotta aikaisemmin äänitetty konserttitaltiointi. Kyseessä on ehkä koko 1960-luvun rajuin ja hyökkäävin rocklevytys. Levyn tyylikirjo ulottui suorasukaisesta rockista free jazz- ja Jimi Hendrix-vivahteiseen ääniteokseen ”Starship”. Sanoitustensa puolesta MC5 liittyi avoimesti 1960-luvun protestiliikkeeseen. Esikoislevyn tuottaja oli vasemmistoradikaalin White Panther -järjestön johtajiin lukeutunut John Sinclair. Levy nousi Yhdysvalloissa Top 30 -albumilistalle asti, vaikka sen sisältämä provosoiva kielenkäyttö, kuten nimikappaleen ”motherfuckers!”-huuto, aiheuttikin reaktioita jälleenmyyjien keskuudessa. Hudson's Department Store -levykauppa kieltäytyi myymästä kaikkia Elektra Recordsin julkaisemia levyjä, jolloin MC5 aloitti Hudsons'in vastaisen mainoskampanjan. Levyn myöhemmässä versiossa sana olikin sensuroitu muotoon ”brothers and sisters”.
Yhtyeen seuraavat lp-levyt olivat suoraviivaiseen rockiin keskittynyt Back In The USA (1970) sekä High Time (1971), jolla oli jälleen läsnä kokeellisiakin elementtejä. Näiden levyjen myyntiluvut jäivät ilmestymisen aikoihin melko olemattomiksi. Nykyisin kyseiset albumit ovat Kick Out The Jamsin tapaan hyvin arvostettuja rock-kriitikoiden keskuudessa.
Yhtyeen hiipuminen ja hajoaminen
MC5:n musiikki oli herättänyt huomiota ja kiinnostusta Euroopassa, ja yhdysvaltalaisen suosionsa hiipuessa yhtye harkitsi Britanniaan siirtymistä. Vuonna 1972 MC5 teki kiertueen Euroopassa ja konsertoi elokuussa myös Turun Ruisrockissa. Ennen tätä Michael Davis oli erotettu yhtyeestä hänen heroiiniriippuvuutensa vuoksi. Laulaja Rob Tyner erosi yhtyeestä Ruisrockin jälkeisenä syksynä ja pian hänen perässä lähti myös Dennis Thompson.
MC5:n kokoonpano alkoi rakoilla ja jäsenten keskinäiset välit huonontua. Yhtyeeseen kaksin jääneet Wayne Kramer ja Fred ”Sonic” Smith löysivät korvaaviksi jäseniksi basisti Derek Hughesin ja rumpaliksi Ritchie Dharman. Tämä kokoonpano konsertoi vuoden 1972 marraskuussa Helsingin Kulttuuritalolla ja Tampereen Kinopalatsissa. Yhtye ei kuitenkaan onnistunut enää pitämään vanhaa henkeä yllä ja jäi Kulttuuritalon konsertissa lämmittelijäyhtyeensä Hurriganesin varjoon. Viimeisen kerran yhtye esiintyi kotikaupunkinsa Detroitin Grande Ballroomissa uudenvuodenaattona 1972.
Kaksi yhtyeen jäsenistä joutui sittemmin vankilaan huumausainerikosten johdosta.
Hajoamisen jälkeen
1970-luvun lopulla punkkarit alkoivat kiinnostua MC5:n musiikista. Yhtyeen maine ja suosio kasvoivat voimakkaasti 1980- ja 1990-luvuilla. Varsinkin ns. action rock -tyyliä ja garage rockin uusinta sukupolvea edustavat yhtyeet ovat saaneet suuria vaikutteita MC5:ltä.
Yhtyeen jäsenistä Fred ”Sonic” Smith perusti Sonic’s Rendezvous Bandin ja avioitui punk-runoilija Patti Smithin kanssa. Pariskunta teki yhteisen levyn Dream of Life (1987). Rob Tyner pysyi kauan erossa musiikin tekemisestä, kunnes aloitti soolouran vuonna 1990 ja teki sooloalbumin Blood Brothers. Tyner kuoli sydänkohtaukseen syyskuussa 1991. Fred ”Sonic” Smith kuoli alkoholismin aiheuttamaan sairauteen vuonna 1994. Kahta vuotta aiemmin yhtye oli kokoontunut klassisen kokoonpanonsa elossa olevien jäsenten voimin esiintymään Tynerin muistokonsertissa. Wayne Kramer on julkaissut useita sooloalbumeja.
Yhtyeen paluu
Vuonna 2003 MC5:n kolme elossa olevaa jäsentä eli Wayne Kramer, Michael Davis ja Dennis Thompson, alkoivat esiintyä yhdessä nimellä MC5/DKT. He tekivät paluun esiintymällä 100 Clubilla Lontoossa sijaitsevalla klubilla. Fred Smithin ja Rob Tynerin paikat täyttivät useat uudet muusikot. Laulajan paikan jakoivat David Vanian, Lemmy Kilmister ja Ian Astbury. Smithin paikalla soitti vähän aikaa Nicke Andersson. Uusi MC5 ei tehnyt uusia levytyksiä.
Helmikuussa 2005 MC5:n laulajaksi liittyi Handsome Dick Manitoba, joka tunnetaan The Dictatorsin laulajana. Heinäkuussa 2005 yhtye esiintyi Joensuun Ilosaarirockissa. MC5:n ura päättyi lopullisesti helmikuussa 2012 Michael Davisin kuoltua maksasairauteen 68-vuotiaana.
Oidipus Kolonoksessa
Historia
Sofokles kirjoitti näytelmän vähän ennen kuolemaansa noin vuonna 406 tai 405 eaa., jolloin hän oli jo 90-vuotias. Tätä kautta näytelmä voidaan nähdä kirjoittajansa taiteellisena ja poliittisena testamenttina. Näytelmän kirjoitushetkellä Ateenan kaupunkivaltio eli viimeisiä suuruudenhetkiään ja sen demokratia kukistui, joskin väliaikaisesti, vuonna 404 eaa. heti Sofokleen kuoltua.
Tragedia on yksi kirjoitusjärjestyksessä viimeinen Sofokleen kolmesta Thebaan sijoittuvasta tragediasta näytelmien Kuningas Oidipus ja Antigone ohella. Sisällöllisesti näytelmä on suoraa jatkoa Kuningas Oidipukselle ja edeltää Antigonea. Oidipuksen kuolemasta kerrottiin antiikin aikana monenlaisia versioita ja siksi Sofokles on voinut muokata aineistoa melko vapaasti haluamaansa suuntaan.
Sofokles oli itse kotoisin Kolonoksen demoksesta, johon näytelmä sijoittuu. Erään antiikin aikaisen tarinan mukaan Sofokles joutui vanhoina päivinään oikeuteen, kun sukulaiset syyttivät häntä dementiasta ja vaativat perintöä ennakkoon. Tällöin Sofokles olisi lausunut Oidipus Kolonoksessa -tragediasta Kolonoksen ja samalla koko Attikan kauneutta ylistäviä kohtia. Tällöin oikeuden jäsenet puhkesivat samanlaisiin suosionosoituksiin kuin teatterissa, ja Sofokles luonnollisesti vapautettiin.
Sisältö
Tragedia kuvaa, kuinka traagisen elämän kokenut Oidipus lopulta löytää itselleen hautapaikan ja levon Attikassa Ateenan lähellä sijaitsevan Kolonoksen eumenideille omistetusta uhrilehdosta. Tämä oli Sofokleen synnyinseutua. Teos on näin samalla Ateenan ja Attikan ylistystä.
Näytelmän tapahtumat sijoittuvat kyseiseen uhrilehtoon. Ajallisesti se sijoittuu useita vuosia sen jälkeen, kun Oidipus oli ymmärtänyt surmanneensa tietämättään isänsä ja naineensa äitinsä, minkä seurauksena hän oli sokeuttanut itsensä. Näytelmä koostuu runosäkeestä.
Juoni
Oidipus, Theban entinen kuningas, on karkotettu kotikaupungistaan sen jälkeen, kun on paljastunut, että hän oli tietämättään surmannut isänsä Laioksen ja nainut äitinsä Iokasten. Hän on sokaissut itsensä häpeissään, ja on nyt maankiertäjänä tyttärensä Antigonen avustamana. Oidipus saapuu Kolonokseen, joka sijaitsee Ateenan lähellä. Eräs paikallinen yrittää ajaa hänet pois, sillä paikka on pyhitetty erinyksille eli raivottarille, verikoston jumalattarille, jotka tunnetaan myös eumenideina. Oidipus pitää kuulemaansa kuitenkin hyvänä merkkinä, sillä hänen saamansa alkuperäinen oraakkelinlause, joka ennusti hänen surmaavan isänsä ja naivan äitinsä, sanoi myös, että hän tulisi kuolemaan erinyksille pyhitetyssä paikassa ja olisi kyseiselle paikalle siunaukseksi.
pienoiskuva|200px|Oidipus Kolonoksessa. Jean-Baptiste Hugues, 1885. Kuoro (khoros), joka koostuu Kolonoksen vanhimmista, saapuu, koska on huolestunut siitä, että joku häiritsee erinyksiä. He tekevät Oidipukselle selväksi, että maassa on oltava maan tavalla, ja kysyvät, kuka hän on ja mistä kotoisin. Lopulta Oidipus kertoo, kuka on. Kuoro on kauhistunut kuultuaan, että tulija on Laioksen poika, sillä tieto tapahtumista on saavuttanut myös Ateenan. He yrittävät häätää hänet maasta, peläten hänen olevan sille kiroukseksi. Oidipus puolustautuu ja sanoo surmanneensa isänsä itsepuolustukseksi, eikä näin ollut syyllinen rikokseen. Hän sanoo myös tulevansa maahan ”pyhänä ja paljaana” ja tekevänsä sen kansalle suuren palveluksen, ja pyytää saada tavata Ateenan kuninkaan Theseuksen.
Oidipuksen toinen tytär Ismene saapuu ja tuo tiedon, että Oidipuksen nuorin poika Eteokles on ottanut Thebassa vallan, kun taas vanhempi poika Polyneikes on koonnut Argoksessa seitsemän päällikön sotajoukon hyökätäkseen kaupunkiin. Kumpikin pojista on kuuluut, että oraakkelinlauseen mukaan tämän taistelun lopputulos määräytyisi sen perusteella, mihin Oidipus haudataan. Ismene kertoo, että huhun mukaan Oidipuksen juonitteleva eno Kreon haluaisi Oidipuksen kuolevan ja tulevan haudatuksi Theban rajalle ilman tavan mukaisia hautausriittejä, jolloin kumpikaan poika ei voisi vaatia valtaistuinta itselleen.
Oidipus kiroaa kummankin pojistaan, ja vertaa riitapukareita kuuliaisiin tyttäriinsä. Hän vetoaa kolonoslaisten armoon ja suojeluun. Kuoro kyselee Oidipukselta tämän suorittaman isänmurhan ja insestisen suhteen yksityiskohdista. Oidipus kertoo surullisen tarinansa. Lopulta kuningas Theseus saapuu. Hän sanoo jo tietävänsä kaiken Oidipuksesta, ja suhtautuu tähän myötätuntoisesti ja tarjoaa apuaan. Oidipus kiittää Theseusta ja lupaa lahjana hautansa paikalle, mikä auttaisi Ateenaa tulevissa sodissa Thebaa vastaan. Theseus vastustelee, ja sanoo kaupunkinsa olevan hyvissä väleissä Theban kanssa. Oidipus vastaa:
pienoiskuva|200px|Oidipus kiroaa Polyneikeen. André Marcel Baschet, 1883. Theseus myöntää Oidipukselle Ateenan kansalaisuuden ja jättää tämän kuoron vartioitavaksi. Kuoro laulaa Kolonoksen ja Ateenan ylistykseksi.
Kreon saapuu Theban edustajana. Hän teeskentelee sääliä Oidipusta ja tämän lapsia kohtaan, ja pyytää Oidipusta palaamaan Thebaan. Oidipus tuntee vastenmielisyyttä Kreonin kaksinaamaisuutta kohtaan, ja muistuttaa tätä kaikesta, mitä tämä on tehnyt hänelle. Kreon suuttuu, ja kertoo jo vanginneensa Ismenen; sitten hän määrää joukkonsa vangitsemaan Antigonen. Kreonin joukot lähtevät viemään neitoja kohti Thebaa. Kuoro yrittää estää heitä, mutta Kreon uhkaa viedä myös Oidipuksen väkisin. Kuoro kutsuu Theseuksen paikalle. Theseus, joka oli ollut uhraamassa Poseidonille, saapuu. Hän tuomitsee Kreonin sanoen: ”Tulet maahan, jossa vallitsee oikeus, jossa kunnioitetaan lakia”. Kreon vastaa, ettei olisi koskaan uskonut ateenalaisen suojelevan isänmurhaajaa, joka on maannut äitinsä kanssa. Oidipus raivostuu ja sanoo jälleen, ettei ole moraalisesti vastuussa teostaan. Theseuksen joukot ottavat Antigonen ja Ismenen takaisin. Oidipus on suudella Theseusta kiitokseksi, mutta tajuaa kuitenkin olevansa edelleen saastainen.
Theseus kertoo Oidipukselle, että Poseidonin temppeliin on tullut turvananoja: Oidipuksen poika Polyneikes, jonka hänen veljensä Eteokles on ajanut pois Thebasta. Oidipus ei halua puhua tälle, mutta Antigone taivuttelee isäänsä sanoen: ”Et ole sinä maailman vanhimmista ainut, jolle osunut on kelvoton poika ja joka hänen tähtensä kantaa kaunaa. Silti niin kuin taika voi vaikuttaa ystävän neuvo ja hillitsemään pystyvät he kiivaan luontonsa”. Oidipus taipuu. Polyneikes valittaa isänsä surkeaa tilaa. Hän jatkaa sanomalla, että hänet on ajettu epäoikeudenmukaisesti pois Thebasta, ja hän aikoo hyökätä kaupunkiin. Polyneikes tietää, että kyse on Oidipuksen langettamasta kirouksesta pojilleen,ja pyytää tätä perumaan sen, sanoen jakavansa saman kohtalon isänsä kanssa. Oidipus kuitenkin sanoo, että Polyneikes ansaitsee kohtalonsa, ja ennustaa, että veljekset tulisivat surmaamaan toisensa taistelussa. Hän kiroaa Polyneikeen uudelleen. Antigone yrittää hillitä Polyneikestä olemaan hyökkäämättä Thebaan. Polyneikes kieltäytyy ja poistuu.
Keskustelua seuraa ukonilma, jonka Oidipus tulkitsee Zeuksen merkiksi lähestyvästä kuolemastaan. Hän kutsuu jälleen Theseuksen paikalle, ja sanoo, että hänen on tullut aika luovuttaa lahjansa Ateenalle. Oidipus lähtee kävelemään pyytäen tyttäriään ja Theseusta seuraamaan häntä.
pienoiskuva|200px|Oidipus Kolonoksessa. Fulchran-Jean Harriet, 1798. Sanansaattaja saapuu ja kertoo kuorolle, että Oidipus on kuollut. Tämä oli peseytynyt ja kaatanut juomauhrit tyttäriensä surressa. Tämän jälkeen maan alta oli kuulunut Zeuksen jyrähdys, joka kutsui Oidipusta. Tämä oli hyvästellyt tyttärensä sanoen, ettei näiden enää tarvitse kantaa hänestä huolta, ja ettei kukaan ole rakastanut näitä niin kuin hän. Sitten maan alta oli kutsuttu Oidipusta nimeltä, ja käsketty häntä jo tulemaan. Niin Oidipus oli lähettänyt tyttärensä pois, sillä ainoastaan Theseus saa tietää hänen hautapaikkansa kertoakseen sen perillisilleen. Kun muut olivat lähdettyään kääntyneet katsomaan taakseen, Oidipus oli jo hävinnyt. Sanansaattaja kertoo:
Theseus saapuu yhdessä isäänsä surevien Antigonen ja Ismenen kanssa. Antigone pyytää nähdä isänsä haudan ja haluaa jopa tulla haudatuksi siihen mieluummin kuin elää. Theseus muistuttaa, että paikka on salainen, ja salassa pitämällä hän turvaisi maansa ikuisesti. Antigone hyväksyy tämän, ja haluaa palata Ismenen kanssa Thebaan estääkseen seitsemän hyökkäyksen kaupunkiin. Muut poistuvat kohti Ateenaa.
Tulkintoja
Historiallisessa kontekstissaan näytelmä näyttäytyy Ateenan demokratian ja lakien puolustuspuheena aikana, jolloin Ateena oli häviämässä peloponnesolaissodan ja joutumassa kolmenkymmenen tyrannin vallan alle.
Kuolemassa olevan Oidipuksen näytelmässä saama sympaattinen kohtelu on mitä todennäköisimmin yhteydessä siihen, että Sofokles oli näytelmän kirjoitusaikaan itse hyvin vanha, ja katsoi oman kuolemansa lähestyvän. Näytelmä sovittaa Oidipuksen teot, ja näin sen erääksi teemaksi voidaan nähdä ihmisen erehtyväisyys ja mahdollisuus anteeksiantoon. Samalla se käsittelee sitä, missä määrin ihminen on moraalisesti vastuussa teoista, jotka kohtalo on määrännyt. Näytelmän esittämä ratkaisu on kenties se, että vaikka kohtalo ei poistakaan ihmisen suoraa vastuuta omista teoistaan, hänen kärsimyksensä elämän aikana voidaan nähdä riittävänä rangaistuksena, jotta hänet voidaan vapauttaa kuollessaan syyllisyydestä.
Eija Merilä
thumb|Eija Merilä [[Aulis Nyqvistin kansikuvassa 1969.]] Eija Merilä (nyk. Kymäläinen, o.s. Muhonen; s. 30. kesäkuuta 1946 Kivijärvi) on suomalainen laulaja, joka on tullut tunnetuksi sekä kevyen musiikin että hengellisen musiikin esittäjänä.
Ura
Sijoituttuaan iskelmälaulukilpailussa Jyväskylässä toiseksi Merilä pääsi Veikko Ahvenaisen kautta koelauluun Scandialle. Hänen ensimmäinen singlensä ”Yö Taigalla/Kun sinua katselen” julkaistiin tammikuussa 1964. Merilän ensimmäinen menestyskappale oli ”Yö saaristossa”. Levytyksiä oli tasaiseen tahtiin 1960-luvulla. Merilä oli mukana myös viihdeohjelma Lumilinnassa, joka voitti Montreux’n Kultaisen ruusun vuonna 1965. Vuonna 1971 Merilä sai levytettäväkseen Lynn Andersonin ”Rose Gardenista” suomenkielisen version ”Luvannut en ruusutarhaa”, joka oli suuri menestys. Jatkoa seurasi seuraavana vuonna kappaleella ”Mä tahdon teidän oppivan”.
1970-luvun puolivälissä Merilä tuli uskoon ja jätti viihdetaiteilijan uran. Hänen uransa jatkui kuitenkin hengellisen musiikin parissa. Jo vuonna 1976 hän teki äänitteen Kiitokseni, ja seuraava albumi Konsta Jylhän hengellisiä lauluja oli suuri menestys ja ylsi timanttilevyyn, jonka raja oli tuolloin yli 50 000 myytyä äänitettä.
Merilä on kiertänyt ympäri maailmaa esiintymässä ja asui pitkään perheineen Floridassa, jossa hän toimi suomenkielisen helluntaiseurakunnan, Kotikirkon, laulaja-evankelistana. Vuonna 2010 Kymäläiset muuttivat takaisin Suomeen Merilän synnyinseudulle Kivijärvelle.
Aikamedia myönsi Merilälle Vuoden muusikko 2015 -palkinnon.
Karl Koller
Karl Koller (22. helmikuuta 1898 Glonn – 22. joulukuuta 1951 Glonn) oli saksalainen kenraali ja Luftwaffen esikuntapäällikkö toisessa maailmansodassa. Hän oli läsnä Adolf Hitlerin syntymäpäivillä 20. huhtikuuta 1945, kun puna-armeija lähestyi Berliiniä. Koller lähetti Hitlerin käskystä jäljelläolevat Luftwaffen koneet avustamaan Felix Steinerin joukkoja. Alfred Jodlin kerrottua hänelle Hitlerin itsemurha-aikeista Koller lähti Obersalzbergiin kertomaan asiasta Hermann Göringille. Sekä Göring, Koller ja Hans Lammers joutuivat SS-joukkojen määräämään kotiarestiin, mutta Koller vapautui Berchtesgadenissa. Koller ja Göring joutuivat yhdysvaltalaissotilaiden huostaan 7. toukokuuta Fischornin linnassa. Sodan jälkeen Koller joutui vangiksi Oxfordiin, mutta hänet vapautettiin vuonna 1947. Koller kirjoitti kokemuksistaan kirjan Der letzte Monat vuonna 1949. Koller kuoli kotikaupungissaan Glonnissa vuonna 1951.
Tornion satama
Tornion satama (,, LOCODE: FI ROY ) on Tornion kaupungin eteläosissa, Röyttän saarella sijaitseva satama. Se tunnetaan myös nimellä Röyttän satama. Sataman suurimpia käyttäjiä ovat läheiset Outokumpu Oyj:n Tornion tehtaat. Satamaan johtaa 9,0 metrin syväväylä. Väylä on tarkoitettu enintään 165 metrin pituisille aluksille. thumb|left|Röyttän satama 1950-luvulla. Taustalla vasemmalla [[Röyttän saha.]] Tornion sataman siirtämisestä Röyttän saarelle päätettiin kaupungin vuoden 1762 palon jälkeen. Röyttän satama valmistui vuonna 1766. Myöhemmin 1800-luvun loppupuoliskolta lähtien sataman tärkeimpiä vientituotteita oli sahattu puutavara, jota sataman kautta toimitti maailmalle ennen kaikkea vuonna 1862 perustettu Röyttän saha. Sahan toiminta vilkaistui 1950-luvulla jolloin omistajaksi tuli pietarsaarelainen Oy Nars Ab ja vuodesta 1960 Rauma-Repola Oyj. Sahan toiminta päättyi vuonna 1986.
Satama-alueen lähistöllä Röyttässä sijaitsee Rajakiiri Oy:n kahdeksan maatuulivoimalan tuulipuisto, ja läheiselle merialueelle on suunniteltu suurempaa merituulipuistoa.
Vuonna 2017 Röyttän satama-alueelle valmistui LNG-terminaali, josta kaasua teollisuudelle, kaivoksille, merenkulkuun ja raskaaseen liikenteeseen Pohjois-Suomessa, -Ruotsissa ja -Norjassa.
Rahtimäärä
Tornion Röyttän sataman kautta kulki vuonna 2013 yhteensä 2,5 miljoonaa tonnia tavaraliikennettä. Tämä oli suurin rahtimäärä kymmeneen vuoteen. Satamassa vieraili tuolloin yhteensä 452 ulkomaanliikenteen alusta. Ulkomaanrahdista tuontia oli 1,434 ja vientiä 1,057 miljoonaa tonnia. Tuonnin suurimmat tavararyhmät olivat malmit ja rikasteet (0,735 milj. t), raakamineraalit ja sementti (0,277 milj. t), kivihiili ja koksi (0,217 milj. t) sekä metallit ja metallituotteet (0,128 milj. t). Viennin suurimmat tavararyhmät olivat metallit ja metallituotteet (0,935 milj. t) sekä malmit ja rikasteet (0,116 milj. t).
Tornion sataman vuosittainen rahtimäärä:
Kuningasgambiitti
Kuningasgambiitti on yksi shakin avauksista. Se oli 1800-luvun suosituimpia avauksia. Kuningasgambiitilla on voitettu lukemattomia pelejä hienoin mattihyökkäyksin, ja hävitty lähes yhtä useita uhrattavien upseerien loppuessa ja mustan tyynesti realisoidessa etunsa. Kuningasgambiitti on yksi vanhimmista dokumentoiduista avauksista. Italialainen shakinpelaaja Giulio Polerio tutki sitä 1600-luvulla. Nykyisin kuningasgambiitti ei ole enää suurmestarien suosiossa, sillä mustan on todettu voivan pitää kiinni sotilaastaan ja puolustautuvan tarpeeksi hyvin.
Valkean toinen siirto 2.f4 on hyvin looginen yritys saada jalansijaa keskustassa ja hyökätä välittömästi mustan heikohkon sotilaan kimppuun. Lisäksi siirto avaa f-linjan, jota pitkin valkean raskaat upseerit pääsevät usein musertavalla voimalla mustan kuninkaan kimppuun, avustettuna valkean lähetin tulivoimalla diagonaalilla a2-f7 ja ratsun taitavalla käytöllä. Klassisimmillaan kuningasgambiitti etenee mustan lyödessä sotilaan ja tukien sitä g5 siirrolla, ehkä myös h6, ja yrittäen saada upseerinsa peliin ja kuninkaan nopeasti turvaan. Valkea puolestaan on valmis uhraamaan pienimmästäkin tekosyystä.
Hyvä esimerkki kuningasgambiittimaisesta pelaamisesta on yksi kuuluisimmista pelatuista shakkipeleistä, nk. kuolematon peli, joka pelattiin Adolf Anderssenin ja Kieseritzkyn välillä Lontoossa 1851.
Torjuttu kuningasgambiitti
Tavallinen tapa torjua gambiitti on pelata 2...Lc5. Lähetti estää valkeaa linnoittamasta ja usein valkea pyrkiikin pelaamaan Rc3-Ra4-Rxc5 päästäkseen eroon mustan lähetistä. Musta voittaa tässä kaksi tempoa. Avauksen mielletään yleisesti antavan valkealle liian paljon tilaa keskustassa. Esimerkiksi jatko 1.e4 e5 2.f4 Lc5 3.Rf3 d6 4.c3 Rf6 5.d4 tai fxe5 antaa valkealle hyvän tilanteen ja vahvan keskustan. Siirto 2...Lc5 sisältää myös avausansan aloittelijoille: Jos valkea jatkaa fxe5?, musta pelaa 3...Dh4+, jolloin valkea menettää joko torninsa (4.g3 Dxe4+) tai joutuu matitetuksi (4.Ke2 Dxe4#).
Falkbeerin vastagambiitti 2...d5 johtaa yleensä tasaisen oloisiin asemiin, joissa valkealla on mahdollisesti ongelmia f-sotilaan heikennyksen vuoksi, mutta hiukan paremmat mahdollisuudet päästä mustan kuninkaan kimppuun. Peli on näissä muunnelmissa usein rauhallisempaa kuin klassisemmissa muunnelmissa. Jos valkea kuitenkin pelaa 3.exd5, musta voi pelata e4!? lamauttaen valkean aseman. Aron Nimzowitsch pelasi myös 2...d5 3. exd5 c6!?. Valkea voi vastata siirtoon 2...d5 myös 3.Rf3, mutta siirtoa exd5 on tuottanut parhaita tuloksia. 3. fxe5 olisi virhe, sillä musta voi pelata 3...Dh4+ jota seuraa 4.Ke2 Dxe4+ 5.Kf2 Lc5+ ja mustalla on selvä etu. Falkbeerin vastagambiittia pidetään yleisesti hieman valkeaa suosivana muunnelmana.
Hyväksytty kuningasgambiitti
Musta hyväksyy gambiitin pelaamalla 2...exf4. Valkealla on tässä tapauksessa kaksi pääjatkoa: 3.Rf3 kehittää ratsun peliin ja estää kuningatarshakin h4:stä. 3.Lc4 houkuttelee mustaa shakkaamaan Dh4+, jonka jälkeen valkea saisi kehitettyä ratsun tempovoitolla 4.Kf1 5.Rf3 uhaten kuningatarta. Valkea voi pelata muitakin siirtoja, mutta ne ovat liian passiivisia tai heikkoja (Esimerkkinä Stamman gambiitti 3.h4?!). 3.Lc4 on 3.Rf3:a harvinaisempi, mutta sitä pidetään parempana siirtona, johtuen mustan yleisimmästä vastauksesta 3...Rf6.
3.Rf3
Klassinen muunnelma jatkuu 3...g5, jolloin valkealla on kaksi pääjatkoa: 4.h4, joka tunnetaan Pariisin hyökkäyksenä ja 4.Lc4. Jatkossa 4.h4 g4 valkea voi valita 5.Rg5:n (Allgaierin gambiitti) ja 5.Re5:n (Kieseritzkyn gambiitti) väliltä. Jälkimmäistä pidetään yleisesti parempana jatkona uhaten f7- ja g4-sotilaita samanaikaisesti. Alggaierin gambiittissa valkean pitää yleensä uhrata ratsu f7:een, koska musta voi pelata suoraan h6. Bobby Fischer kehitti myös oman jatkonsa, äärimmäisen terävän jatkon, jonka nimi on Muzion gambiitti: 4. Lc4 g4 5. 0-0!? gxf3 6. Dxf3. Tällöin valkea on uhrannut ratsunsa, mutta hänellä on kolme nappulaa hyökkäämässä mustan f7-sotilaan kimppuun. Musta saavuttaa kuitenkin selvän edun loppupeliin tarkalla puolustamisella. Muzion gambiitin voi välttää pelaamalla 4.Lc4 Lg7.
Beckerin puolustuksessa musta pelaa 3...h6 ideana puolustaa sotilasketjuaan h6-g5-f4 välttäen Kieseritzkyn gambiitin.
Cunninghamin puolustus 3...Le7 on mustan aggressiivisin vaihtoehto; musta voi estää valkeaa linnoittamasta jatkossa 4.Lc4 Lh4+ 5.Kf1. Nykyään peli kuitenkin jatkuu useimmiten 4...Rf6 5. e5 Rg4. Tätä kutsutaan moderniksi Cunninghamiksi.
Schallopin puolustus 3...Rf6 on harvoin pelattu nykyään. Mustan aikomuksena on 4. e5 Rh5 pitäen kiinni sotilaasta. Jossain jatkoissa valkea voi saada ylivoimaisen pelin tornin uhrauksella: 4.e5 Rh5 5.d4 g5 6.h4 g4 7.Rg5 Rg3 8.Lc4! Rxh1 9.Lxf7+ Ke7 10.Rc3 uhaten välitöntä mattia d5:stä ja jatkossa valkean painostus on kovaa.
Abbazian puolustus (1.e4 e5 2.f4 exf4 3.Rf3 d5) kantaa samaa idea Falkbeerin vastagambiitin kanssa, ja sen voi itse asiassa saavuttaa transponoitumalla 2.f4 d5 3.exd5 exf4. Mustan sotilas on huonossa paikassa f4:ssä, mutta materiaali on tasan.
Kuningasgambiitista saa alkunsa myös hyvin kyseenalainen ja harvoin pelattu Ricen gambiitti.
Rikkidioksidi
Rikkidioksidi (SO2) on väritön, pistävänhajuinen, ärsyttävä ja syövyttävä kaasu. Se on rikin ja hapen yhdiste, jota syntyy muun muassa rikin tai rikkipitoisten aineiden palaessa, esimerkiksi eräitä fossiilisia polttoaineita käytettäessä sekä tulivuorenpurkausten yhteydessä. Kivihiiltä poltettaessa kaikki kivihiilen sisältämä rikki hapettuu rikkidioksidiksi. Rikkidioksidi esiintyy ulkoilmassa hiukkasina tai kaasumaisena aerosolina.
Rikkidioksidia pidetään ongelmallisena ilmansaasteena, koska se reagoi herkästi veden kanssa muodostaen rikkihapoketta (SO2 + H2O → H2SO3), joka muuntuu edelleen rikkihapoksi H2SO4 tai sulfaatiksi eli rikkihapon suolaksi SO42−. Rikkihappoa liukenee pilvien sisältämiin vesipisaroihin, jotka satavat alas maaperää ja vesistöjä happamoittavana ja rakennusmateriaaleja syövyttävänä happamana sateena. Hapan sade syövyttää myös erilaisia materiaaleja sekä aiheuttaa haittaa ihmiselle ja muille eliöille.
Rikkidioksidi on vesiliukoista, ja sen takia suurin osa hengityselimistöön joutuneesta rikkidioksidista jääkin ylähengitysteiden kosteisiin limakalvoihin. Osa siitä kuitenkin päätyy keuhkorakkuloihin asti, ja aiheuttaa kudosvaurioita. Se ärsyttää hengitysteitä ja suuria keuhkoputkia. Tyypillisiä äkillisiä oireita ovat yskä, nuha, hengenahdistus ja keuhkoputkien supistuminen. Erityisesti astmaatikot ovat herkkiä rikkidioksidille, ja pakkanen pahentaa rikkidioksidista aiheutuneita oireita. Rikkidioksidi aiheuttaa myös silmien ärsytystä. Pitkäaikainen altistuminen rikkidioksidille vaurioittaa hengitysteiden lisäksi hammaskiillettä.
Rikkidioksidipäästöillä on toisaalta huomattava ilmaston lämpenemistä hidastava vaikutus, koska rikkihappo- ja sulfaattihiukkaset viilentävät ilmakehää.
Puhdistusmenetelmät ovat kehittyneet viime vuosikymmenien aikana, EU on päätöksillään pyrkinyt vähentämään rikkidioksidipäästöjään mahdollisimman paljon, ja esimerkiksi Suomessa rikkidioksidipäästöt ovatkin vähentyneet tehokkaasti. Nykyään Suomen rikkidioksidipäästöt ovat enää noin kymmenes siitä, mitä ne olivat 1980-luvulla.
Rikkidioksidin CAS-numero on 7446-09-5.
Rikkidioksidia käytetään elintarvikkeiden säilöntäaineena ja sen merkintä tällöin on E220.
Tadanori Koshino
Tadanori Koshino (s. 3. huhtikuuta 1966 Shiranuka) on japanilainen judoka. Hän kilpaili 60 kilogramman sarjassa.
Koshino osallistui Barcelonan olympialaisiin 1992. Hän saavutti olympiapronssia voittaen neljä ottelua ja häviten olympiavoiton saaneelle Yhdistyneen joukkueen Nazim Hüseynoville
Japanin mestaruuden Koshino voitti vuosina 1989–1991.
Aleksandr Rodtšenko
Aleksandr Mihailovitš Rodtšenko (: 5. joulukuuta (J: 23. marraskuuta) 1891 Pietari – 3. joulukuuta 1956 Moskova) oli neuvostoliittolainen muotoilija, kuvanveistäjä, taidemaalari, teatteri- ja elokuvalavastaja, arkkitehti, taidegraafikko ja valokuvaaja.
Rodtšenko opiskeli Kazanin taidekoulussa (1907–1914) opettajinaan Nikolai Fešin ja G. D. Medvedev sekä myöhemmin Stroganovin taideteollisessa korkeakoulussa Moskovassa (1914–1917).
Alkuun hän teki abstrakteja töitä ja kuului Kazimir Malevitšin perustamaan ryhmään, mutta siirtyi myöhemmin konstruktivismiin, jonka perustajia hän oli. 1920-luvun alussa hän ryhtyi valokuvaajaksi ja kiinnostui grafiikasta ja suunnittelutöistä.
Hänen puolisonsa oli taiteilija Varvara Stepanova.
Puurolampi (Ikaalinen)
Puurolampi on Pirkanmaalla Ikaalisissa Sisätön Ylijoenperällä sijaitseva lampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Sipsiönjärven valuma-alueeseen. Puurolampi on osa Juurijärven-Hulppojärven valuma-aluetta.
Maantietoa
Lammen pituus on 450 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 1,8 hehtaaria. Se sijaitsee noin viisi kilometriä Sisätön kylästä luoteeseen ja on aivan Tampere–Seinäjoki-radan ja länsipuolella olevan Tuuttuvuoren välissä. Lampi sijaitsee ojitetulla suolla, jonka rautatie katkaisee. Sen pohjoispäähän laskee kolme suo-ojaa, jotka tuovat suon kuivatusvesiä kummaltakin puolelta rautatietä. Lammen eteläpäästä lähtee sen laskuoja Puuro-oja, joka seuraa 600 metriä rautatietä, kääntyy sitten sen ali ja yhtyy Pirttiojaan 700 metrin jälkeen. Pirttioja laskee Mustalampeen. Rantaviivan pituus on 950 metriä. Radan ja lammen rannan väliin jää kapea alue, mutta vastaranta on kuivaa metsämaata. Lampi on autio eikä sinne johda teitä. Radan toista puolta seuraa metsäautotie, joka ohittaa lammen alle 50 metrin etäisyydeltä.
Bernhard Rövenstrunck
Bernhard Rövenstrunck (10. maaliskuuta 1920 Essen – 22. syyskuuta 2010 in Albstadt) oli saksalainen säveltäjä, kapellimestari, oboisti ja urkuri.
Nuoruus
Rövenstrunck opiskeli Witte-konservatoriossa Essenissä musiikin teorian ja sävellyksen, oboen ja pianon oppiaineissa. Tammikuussa 1938 Rövenstrunck hyväksyttiin Folkwangin yliopistoon Essenissä sen jälkeen, kun sen johtaja Hermann Erpf oli päässyt siitä sopimukseen NSDAP-puoluepiirin johdon kanssa. Gestapon omienkin lausuntojen mukaan säveltäjä oli ollut Gestapon vainon, kuulustelun ja rangaistuksen kohteena vuodesta 1940 lähtien; hänen papereissaan hänen kohdallaan oli merkintä »p.u.« (politisch unzuverlässig, poliittisesti epäluotettava).
Rövenstrunck kutsuttiin asepalvelukseen 2. lokakuuta 1940 ja kuusi viikkoa myöhemmin hänestä tuli oboisti jalkaväen musiikkijoukkoissa. Syksyllä 1941 pataljoonan komentaja ilmoitti hänelle, että hänet luovutetaan Gestapolle, koska Gerleven benediktiiniläisluostarista oli löydetty hänen tekemäänsä kapinallisuuttta sisältäviä kirjeitä. Komentaja ei kuitenkaan luovuttanut häntä. Elokuusta 1944 lähtien säveltäjä työskenteli länsirintamalla. Pian sodan päätyttyä hän sai työpaikan kapellimestarina ja urkurina Buchaussa.
Vuosina 1958–1980 Rövenstrunck toimi kitaransoiton ja sävellyksen yliopisto-opettajana Trossingenin valtion musiikkiakatemiassa. Vuodesta 1955 lähtien hän oleskeli usein Espanjassa, erityisesti Kataloniassa; hän tutki siellä katalonialaista talonpoikaismusiikkia. Tulokset on koottu hänen teokseensa Singularitats de la Cançó Popular Catalana.
Vuosina 1960–1968 hän vieraili usein Prahassa ja Brnossa, mikä johti useisiin tilausteoksiin tšekkiläisille kokoonpanoille ja orkestereille, kuten balettiin vuonna 1962.
Ulmin kaupunginkirjasto luetteloi säveltäjän kaikki teokset (käsikirjoitukset, kopiot ja vedokset) vuosina 1974–1994. Prahalainen musiikkitieteilijä Jaromir Palach aloitti säveltäjästä monografian vuonna 1993; Palachin kuoleman jälkeen 1994 monografia jäi kuitenkin kesken. Vuonna 2004 Institut d'Estudis Catalans loi täydellisen luettelon Rövenstrunckin musiikillisista ja musiikkitieteellisistä teoksista sekä "hänen panoksestaan ​​katalaanikulttuuriin". Rövenstrunck kuoli 90-vuotiaana 22. syyskuuta 2010 Albstadt-Trossingenissa.
Berner Münster
Berner Münster on tuomiokirkko Sveitsin pääkaupungissa Bernissä. Sen rakennustyöt käynnistettiin vuonna 1421. 1500-luvulla kirkko saatiin muita osin valmiiksi, mutta tornin korkeudeksi tuli vain 50 metriä heikon maaperän takia. Tornin rakentamista jatkettiin myöhemmin ja torni valmistui kokonaan vuonna 1893, jolloin siitä tuli 100 metriä korkea. Kirkontorni on Sveitsin korkein ja itse tuomiokirkko on Sveitsin suurin kirkkorakennus. Kirkon 71-äänikertaiset ja 5 400 pilliä sisältävät pääurut ovat peräisin vuodelta 1726.
E. J. Vehmas
pienoiskuva|oikea|E. J. Vehmas Einari Johannes Vehmas (18. joulukuuta 1902 Sääksmäki – 29. marraskuuta 1980 Otalampi, Vihti) oli sodanjälkeisen ajan vaikutusvaltaisin suomalainen taidekriitikko ja Ateneumin taidemuseon apulaisintendentti.
E. J. Vehmaan vanhemmat olivat sääksmäkeläinen maanviljelijä Kustaa Erland Vehmas ja Matilda Jaakkola. Vehmas kävi Tampereen klassillisnen lyseon ja kirjoitti ylioppilaaksi 1922. Hän opiskeli aluksi lääketiedettä ensin 1922–1924 Turun yliopistossa ja vuodesta 1926 Helsingin yliopistossa. Vuodesta 1929 alkaen hän opiskeli kirjallisuutta ja estetiikkaa, taidehistoriaa sekä romaanista ja pohjoismaista filologiaa. Vehmas valmistui filosofian maisteriksi 1934. Hänen pro gradu -työnsä käsitteli Marcel Proustia, josta ei tuolloin vielä ollut kirjoitettu suomeksi juuri mitään.
Alkaessaan opiskella Helsingissä hän tutustui tulenkantajien kirjallisuuspiiriin ja kirjoitti ryhmän Tulenkantajat-lehteen. Hän avioitui taidemaalari Sylvi Kunnaksen kanssa vuonna 1930, ja heidän tyttärensä on Inari Neuvonen (s. 1931). Kirjailija Kirsi Kunnas on Vehmaan tytärpuoli. Vehmas toimi Helsingin Sanomien kirjallisuuskriitikon apulaisena ja F. E. Sillanpään yksityissihteerinä 1934–1936 sekä 1937–1945 Helsingin yliopiston kemian laitoksen kanslistina. Talvi- ja jatkosodassa Vehmas toimi lääkintäjoukoissa. Kuvataidekriitikon uran Vehmas aloitti vuonna 1937 kirjoittamalla kulttuuriaikakauslehti Suomalaiseen Suomeen ja toimi sodan aikana myös lehden teatteriarvostelijana. Hänelle myönnettiin 1943 Suomalaisuuden liiton palkinto ansioista kuvataidearvostelijana.
Hannu-Pekka Björkman
Hannu-Pekka Juhani Björkman (s. 11. helmikuuta 1969 Kannonkoski) on suomalainen näyttelijä. Hän toimi näyttelijäntyön professorina Teatterikorkeakoulussa vuosina 2013–2018.
E. J. Vehmas
Vehmas toimi vuodesta 1945 alkaen aikakauslehti Taiteen toimittajana, Suomen Taiteen Vuosikirjan toimittajana sekä vuosina 1945–1967 asti Uuden Suomen taidearvostelijana, missä tehtävässä hän seurasi Onni Okkosta. Vuonna 1953 Vehmas nimitettiin Ateneumin taidemuseon apulaisintendentiksi ja hän toimi virassa vuoteen 1969 asti. Hän toimi myös Ateneumin ostolautakunnassa 1953–1969 ja muun muassa Venetsian biennaalin Suomen osaston komissaarina 1954 ja 1968. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi 1969.
Vehmas toimi myös asiantuntijana Sara Hildénin taidekokoelman kokoamisessa sekä Ars 69 -näyttelyn komissaarina, mutta joutui keskeyttämään työn sairauden takia.
Hannu-Pekka Björkman
Björkman valmistui vuonna 1988 ylioppilaaksi Ilmajoen lukiosta. Hän opiskeli Lahden kansanopiston teatterilinjalla vuosina 1991–1992. Vuosina 1993–1997 Björkman opiskeli Teatterikorkeakoulussa teatteritaiteen maisteriksi. Vuosina 1997–1999 hän näytteli Lahden kaupunginteatterissa ja on ollut vuodesta 1999 freelancernäyttelijä. Björkman on näytellyt KOM-teatterissa vuosina 2001–2008, vuosina 2009–2011 ja uudelleen vuodesta 2018 lähtien Suomen Kansallisteatterissa.
Vuoden 2020 keväällä ilmestyi Innon kustantama Björkmanin ja hänen avopuolisonsa Nina Honkasen toimittama ja yhdessä kahdeksan muun kirjoittajan kanssa kirjoittama esseekokoelma Pakopiste.
Yksityiselämä
Björkman oli naimisissa näyttelijä Minna Haapkylän kanssa vuosina 2002–2014 ja heillä on kaksi poikaa. Björkman on ollut ortodoksi vuodesta 1999 lähtien. Hän on seurustellut keväästä 2019 lähtien kirjailija Nina Honkasen kanssa.
Kuningatarintialainen puolustus
Kuningatarintialainen puolustus on shakkiavaus, joka alkaa tyypillisesti: Se on yksi tärkeimmistä ja suosituimmista avauksista turnausshakissa tällä hetkellä. Maailman huipputasolla sitä on pelattu lähes kaikissa merkittävissä MM-otteluissa, muun muassa Anatoli Karpov ja Viktor Kortšnoi vuosina 1978 ja 1981 sekä Garri Kasparov ja Anatoli Karpov 1980-luvulla pelasivat sitä useissa MM-ottelun peleistä.
Marc Cohn
thumb|Marc Cohn esiintymässä [[Saratoga (kaupunki)|Saratogassa.]] Marc Craig Cohn (s. 5. heinäkuuta 1959 Cleveland, Ohio) on yhdysvaltalainen laulaja-lauluntekijä. Cohnin musiikki on tyyliltään adult contemporary pop ja rock.
Kuningatarintialainen puolustus
Yhdessä Nimzo-intialaisen puolustuksen kanssa ne ovat mustan keskeisistä vastauksista 1.d4-siirtoon. Mustan asema on vakaa ja vailla heikkouksia, ja silti mustalla on omat mahdollisuutensa pelata voittoa yleensä rauhallisessa ja luonteeltaan strategisessa keskipelissä.
Marc Cohn
Cohn julkaisi esikoisalbuminsa Marc Cohn vuonna 1991. Albumilta julkaistiin menestyssingle "Walking in Memphis", ja albumi toi Cohnille parhaan uuden artistin Grammy-palkinnon.
Kuningatarintialainen puolustus
Avauksen kehittäjänä pidetään Nimzo-intialaisen tapaan Aron Nimzowitschia. Avauksen keskeinen straginen idea on keskustan ja valkean keskustasotilaiden painostaminen vaalearuutuisella lähetillä b7-ruudulta, ja diagonaalin a8-h1 hallinta on avauksen keskeinen strateginen teema.
Suomalaiset SM Jouni Yrjölä ja KvM Jussi Tella ovat julkaisseet avauksesta hyvät arvostelut saaneen kirjan The Queen’s Indian (Gambit Publications Ltd 2003).
Suomen Islam-Keskus
Yhdyskuntaan kuului 387 jäsentä vuonna 2018. Pääosa jäsenistä on taustaltaan pakistanilaisia. Yhdyskunnan moskeija sijaitsee Kalliossa. Moskeijassa saarnataan urduksi.
Pohjois-Suomen Islamilainen Yhdyskunta
Pohjois-Suomen Islamilainen Yhdyskunta on Suomessa 10.11.2000 rekisteröity uskonnollinen yhdyskunta, jonka kotipaikka on Oulu.
Yhteisön toiminta alkoi vuonna 1992. Yhdyskunnaksi se rekisteröityi vuonna 2000. Jäsenmäärältään yhdyskunta kuuluu Suomen suurimpiin islamilaisiin yhdyskuntiin. Vuonna 2018 siihen kuului 1028 jäsentä. Yhdyskunnalla on moskeija Oulussa.
Oulun moskeijaan liittyviä tapahtumia
Alle 10-vuotias lapsi joutui moskeijassa seksuaalisen hyväksikäytön ja raiskauksen uhriksi vuonna 2018. Tekijänä oli mies, joka vastasi lapsen uskonnollisesta kasvatuksesta.
Misia Sert
Sertiä pidetään yhtenä Belle époque- ajan Pariisin vaikutusvaltaisimmista naisista. Hän oli monen eturivin taiteilijan uskottu ja ystävä.
Elämänvaiheita
Misia Sert syntyi taiteelliseen perheeseen. Hänen äitinsä oli ranskalais-belgialainen sellisti Sophie Servais ja isä puolalainen kuvanveistäjä Cyprien Quentin Godebski. Sertin äiti kuoli synnyttäessään Sertia ja isä ei ollut vanhempana mitenkään tunnollinen. Sert vietti lapsuutensa osin äitinsä sukulaisten luona, osittain isän luona Venäjällä. Hänen musikaalinen lahjakkuutensa huomattiin jo varhain ja hänestä toivottiin konserttipianistia.
Sert osoittautui nuorena itsenäiseksi ja temperamenttiseksi, isovanhempiensa lellimäksi neidoksi. Hän oli vuodet 1882- 1890 Pariisissa opiskelemassa, kunnes karkasi Lontooseen.
Lontoosta Sert palasi Pariisiin, missä elätti itsensä pianonsoiton opettajana. Ensimmäisen konserttinsa hän piti vuonna 1892. Seuraavana vuonna hän solmi avioliiton Thadée Natansonin kanssa. Mies oli varakkaasta pankkiirisuvusta. Aviopari liikkui taiteilijapiireissä. Natanson perusti kulttuurilehden, La Revue Blanchen, josta nousi aikakautensa johtavien kulttuurijulkaisujen joukkoon.
Lehden avulla Sert tutustui aikansa johtaviin taiteilijoihin kuten Stéphane Mallarmén, Marcel Proustiin, Henri de Toulouse-Lautrecin ja Auguste Renoiriin. Renoir pyysi Sertin malliksi maalauksiinsa kuten myös Claude Monet. Etsiessään rahoitusta lehdelle, Sert tapasi lehtikustantaja Alfred Edwardsin. Tapaaminen johti Sertin eroon Natansonista ja Sertista tuli Edwardsin rakastajatar. Renoir olisi halunnut maalata Sertin rinnat paljaana, mutta mustasukkainen Edwards tuli väliin ja kielsi tämän.
Edwards vaati Sertia solmimaan avioliiton kanssaan ehtona rahoituksen jatkumiselle. Häät pidettiin helmikuussa vuonna 1904. Aviomies rahoitti Sertia avokätisesti. Edwards löysi itselleen kuitenkin nuoremman ja kauniimman naisen, näyttelijätär Geneviève Lantelmen ja pariskunta päätyi eroon vuonna 1909. Sert ja Edwards päätyivät eroon ja Edwards maksoi Sertille erorahaa 48 000 frangia vuodessa.
Sert tunsi itsensä yksinäiseksi ja päätyi uuteen suhteeseen espanjalaisen taidemaalarin José-María Sertin kanssa. Avioliiton he solmivat vuonna 1920. Edwards kuoli yllättäin vuonna 1914 eikä hän jättänyt Sertille testamentissaan mitään. Aviomiehellä oli paljon kiireitä, hänelle tuli työtilaisuuksia Yhdysvalloista ja hän jätti Sertin nuoremman naisen vuoksi vuonna 1927.
Tyhjänpäälle Sert ei kuitenkaan jäänyt. Hän tuki venäläistä baletti-impressario Sergei Djagilevia ja tämän perustamaa Ballets russes- ryhmää. Myös Igor Stavinski ja Claude Debussy kuuluivat näihin aikohin hänen ystäviinsä. Kun Djagilev oli Venetsiassa kuolemansairaana, matkusti Sert paikalle tukemaan ystäväänsä ja tämän edesmentyä kustansi tämän hautajaiset.
Näyttelijätär Cécile Sorelin luona Sert tapasi vuonna 1917 Coco Chanelin. Tapaaminen osoittautui merkittäväksi. Chanelin rakastetun kuoltua Sert tarjosi hänelle henkistä tukeaan ja heille muodostui syvällinen ystävyyssihde. Naisia yhdisti se, että he olivat käyneet luostarikoulun, samat kiinnostuksen kohteet, keskinäinen luottamus ja huumeiden käyttö. Chanel sai Sertin avulla arvokkaita vaikutteita omaan taiteelliseen työhönsä.
1920-luvulla Sert oli edelleen taiteellisten seurapiirien keskipisteenä. Hänen juhlansa kasvoivat suurellisiksi, ja hän sai paljon jäljittelijöitä. Hänelle oli kehittynyt huumeongelma: hän ruiskutti morfiinia jalkoihinsa vaatteiden läpi, mikä teki hänen kävelystään epävarmaa. 1930-luvulla José-María Sert palasi Pariisiin Misian luokse.
Sertin näkö alkoi heiketä ja hänellä oli sydänkohtaus vuonna 1939. Hän oleskeli miehitetyssä Pariisissa vuodet 1940- 1944 ja yritti auttaa juutalaisia ystäviään, joskin turhaan. Sodan jälkeen hän järjesti juhlansa aina kahteen eri otteeseen; toiseen tulivat miehittäjien kanssa yhteistyötä tehneet ystävät, toiseen vastarintarintaliikkeessä olleet. José-María Sert testamenttasi omaisuutensa Misialle vuonna 1945.
Sert kuoli vuonna 1950. Pitkäaikainen ystävä Coco Chanel järjesti hänen hautajaisensa.
Sigismund
Sigismund (,, , 20. kesäkuuta 1566 – 30. huhtikuuta 1632) oli Ruotsin kuningas vuosina 1592–1599 ja Puolan kuningas vuosina 1587–1632. Suomessa ja Ruotsissa hänet tunnetaan vain Sigismundina. Puolan kuninkaana hänet tunnetaan nimellä Sigismund III Vaasa (Zygmunt III Waza).
Tausta
Sigismund oli Ruotsin kuninkaan Juhana III:n ja puolalaisen ruhtinatar Katariina Jagellonican poika. Katariina oli Puolan kuninkaan Sigismund I:n tytär ja Sigismund II:n sisar ja kuului ylhäiseen Jagiełło-sukuun. Sigismund oli katolilainen äitinsä mukaan.
Ruotsin kuninkaana
Ruotsin valtaistuimella Sigismundin kausi jäi varsin lyhyeksi, ja sitä varjosti jatkuva valtataistelu Kaarle-herttuan – Sigismundin sedän – kanssa. Suomen kannalta merkittävin Sigismundin kauden tapahtuma oli vuosina 1596–1597 käyty nuijasota, joka liittyi osaltaan taisteluun valtaistuimesta.
Sigismund kruunattiin kuninkaaksi syksyllä 1593 hänen isänsä Juhana III:n kuoltua marraskuussa 1592. Sigismund oli jo aiemmin valittu Puolan kuninkaaksi vuonna 1587. Kustaa Vaasan vuonna 1544 asettaman perintökuninkuussäädöksen vuoksi Sigismund oli periaatteessa Ruotsin laillinen kruununperijä.
Maan ylhäisaateli Kaarle-herttuan johdolla kuitenkin vastusti katolisen Sigismundin kruunausta. Luterilaisessa Ruotsissa katolisen Sigismundin pelättiin merkitsevän vastauskonpuhdistusta. Sigismund painostettiin allekirjoittamaan niin sanottu Uppsalan julistus, jossa Ruotsin todettiin pysyvän luterilaisena valtiona.
Sigismund ei koskaan saanut Ruotsia kunnolla valtaansa. Puolan valtiopäivät eli sejm antoi kuninkaalle luvan poistua maasta vain vuodeksi, eli Sigismund joutui pian jättämään Ruotsin Kaarle-herttuan sijaishallinnon käsiin. Kaarle-herttua ryhtyi nopeasti laajentamaan valtaansa ja horjuttamaan Sigismundin asemaa.
Kaarle-herttua kaappasi vallan Arbogan valtiopäivillä vuonna 1597. Hän julistautui valtionhoitajaksi etenkin talonpoikien tuella.
Sigismund yritti palauttaa valtaansa Ruotsissa asein. Hänen joukkonsa nousivat maihin Ruotsin Kalmarissa syyskesällä 1598. Lähellä Linköpingiä 25. syyskuuta 1598 käydyssä ratkaisevassa Stångebron taistelussa Kaarlen joukot voittivat, ja Sigismund palasi Puolaan. Suomesta lähti Sigismundin tueksi Akseli Kurjen johtama armeija, mutta se ei ehtinyt paikalle ajoissa.
Linköpingin valtiopäivillä helmi–maaliskuussa 1600 tunnustettiin Kaarlen nousu valtaan. Samalla Sigismundin perillisten todettiin menettäneen oikeutensa Ruotsin kruunuun.
Suomesta tuli Kaarle-herttuan ja Sigismundin valtataistelun merkittävä näyttämö. Sigismundin Suomen käskynhaltijaksi nimittämä Klaus Fleming oli kuninkaan tärkein kannattaja. Nuijasodassa Kaarle-herttua tuki aktiivisesti kapinallisia. Vuosina 1597–1599 Kaarle-herttuan joukot ja Sigismundille uskolliset suomalaisjoukot kävivät useita taisteluita Turun linnasta ja Suomen hallinnasta.
Suomalaisten asettumista Sigismundin kannalle tuki Pentti Renvallin mukaan ulkopolitiikka ja koettu ”idän vaara”. Suomessa uskottiin, että Puolan ja Ruotsin liitto olisi vahva turva Venäjää vastaan.