cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teemu Tamminen
Tamminen kuuluu myös Suomen käsipallomaajoukkueen tärkeimpiin pelaajiin. Hän pelasi ensimmäisen kerran maajoukkueessa vuonna 2007, ja hän on 15.1.2017 mennessä pelannut 68 maaottelua viimeistellen 334 maalia. Tamminen on 191 senttimetriä pitkä ja painaa 90 kilogrammaa.
Holger Lissner
Holger Lissner (s. 15. heinäkuuta 1939 Rynkeby, Tanska) on tanskalainen pappi ja virsirunoilija.
Lissner on toiminut Løgumklosterserin kansankorkeakoulun opettajana 1971–1979 ja pappina Sønder Bjertissä 1980–2003. Hän on työskennellyt virsirunoilijana ja uusien virsi- ja kuoroteosten julkaisija. Hän on kirjoittanut myös jumalanpalvelustekstejä ja rukouksia, mm. tanskalaiseen pelimannimusiikkimessuun «Spillemandsmessen» sekä sarjan päivän rukouksia Tanskan kirkon kirkkokäsikirjan lisäykseen 1993. Lissnerin virret ovat teemoiltaan ajankohtaisia, moderneja ja ennakkoluulottomia.
Lissnerin virsiä on julkaistu lukuisissa virsikirjoissa ja virsikirjan lisäyksissä. Tanskan kirkon virsikirjassa on kahdeksan hänen kirjoittamaansa ja seitsemän hänen kääntämäänsä virttä. Norjan kirkon virsikirjassa on kaksi hänen kirjoittamaansa virttä. Ruotsissa hänen virsiään on julkaistu mm Palmer i 2000-talet-kirjassa seitsemän virttä ja Ruotsin kirkon ruotsinkielisessä virsikirjassa "Den svenska psalmboken med tillägg" yksi virsi. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa, sen lisävihkossa vuodelta 2017 on yksi hänen virtensä (virsi 969 "Päivä maillensa käy"). Hän on kääntänyt tanskaksi Anna-Mari Kaskisen kirjoittman virren "Herra, kädelläsi", "Gud, i dine hænder er det godt at bo".
Jean-Pierre Bassène
Jean-Pierre Bassène (s. 1. elokuuta 1951) on senegalilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 11. huhtikuuta 1980 ja nimitettiin Koldan hiippakunnan piispaksi 22. joulukuuta 1999. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. huhtikuuta 2000. Pääkonsekraattorina toimi Augustin Sagna, jota avustivat Bernard Agré ja Robert Sarah.
Gilberto
Gilberto-nimisiä henkilöitä:
Daping Qin
Daping Qin (s. 18. kesäkuuta 1957 Peking) on kiinalaissyntyinen, Suomessa asuva säveltäjä.
Qin opiskeli vuosina 1970–1975 Sichuanissa ja 1978–1979 Pekingissä. Vuodesta 1984 lähtien häntä opettivat Sibelius-Akatemiassa Eero Hämeenniemi, Magnus Lindberg, Paavo Heininen ja Annikka Konttori. Qin suoritti diplominsa vuonna 1992.
Recceswinth
Recceswinth tai Rekkeswinth oli visigoottien kuningas vuosina 649–672. Hän toimi ensin isänsä Chindaswinthin kanssahalltsijana neljä vuotta, ja isänsä kuoltua vuonna 653 visigoottien kuninkaana. Noustuaan valtaistuimelle hän kukisti ylimystön kapinan. Rekkeswinth julkaisi vuonna 654 huomattavan Liber Judiciorum -lakikokoeleman hallinnon tueksi. Vaikka sitä kutsutaan visigoottien lakikokoelmaksi, se oli kirjoitettu latinaksi ja pohjautui vahvasti roomalaiseen lakiin. Hänen kuoltuaan vuonna 672 visigoottien valtakunta alkoi rappeutua sisäisesti.
Kantokyky
Kantokyky on sellainen määrä tietyn eliölajin yksilöitä, jonka jokin ympäristö pystyy elättämään. Yleensä kantokyky saavutetaan jossain vaiheessa, koska lajeilla on luonnostaan taipumus lisääntyä. Jos esimerkiksi jossain lammikossa on ravintoa 100 kalalle, lammikon kantokyky on 100 kalapopulaatiolle. Tällä hetkellä ei olla varmoja siitä, kuinka monta ihmistä maapallo pystyy elättämään mutta on väitetty, että ihmispopulaatio maapallolla olisi jo ylittänyt maapallon kantokyvyn rajan.
Kun jokin populaatio (jollain alueella olevan lajin yksilöt) ylittää kasvaessaan kantokyvyn, se usein romahtaa, sillä ylisuuri populaatio tuhoaa omia elinedellytyksiään. Seuraava kantokyky samalla alueella saattaa olla edellistä alempi.
Toinen vaihtoehto on, että populaatio jää juuri kantokyvyn rajalle ja määrä vaihtelee siinä. Todennäköisesti heiluminen kantokyvyn rajoilla tasoittuu ajan mukana. Tämä on tapahtunut joissain sellaisissa yhdyskunnissa, joissa on säännöllisesti nälänhätä. Populaatio voi myös kasvaa ensin nopeasti, sitten kasvu hidastuu kantokyvyn rajoilla. Näin ollen kantokykyä ei koskaan saavuteta.
Kaikkia populaation kasvua vastustavia tekijöitä kutsutaan yhteisnimellä ympäristön vastus.
Moottoritorpedovene Hyöky
Moottoritorpedovene Hyöky (H 1) oli Suomen merivoimien italialaisvalmisteinen jatkosodan lopun Hurja-luokan moottoritorpedovene, joka Pariisin rauhansopimuksen mukaisesti muutettiin 1949 moottoritykkiveneeksi.
Valmistus
Alus tilattiin 1940 talvisodan aikana Bagliettolta Italiasta, mutta materiaalien puute hidasti aluksen rakentamista. Se luovutettiin 13. huhtikuuta 1943 La Speziassa Suomesta saapuneille insinöörikomentaja professori Jaakko Raholalle, komentajakapteeni Orvo Peuranheimolle ja luutnantti diplomi-insinööri Jarl von Schantzille. Alus lähti sisaraluksineen maantiekuljetuksena Stettin]iin, mitä oli vaikeuttanut Saksan ja Italian kiristyneet välit. Italian meriministetin Riccardin avustamana tarvittava kuljetuskapasiteetti saatiin kuitenkin järjestettyä. Aluksia kuljettaneeseen Päämajan rahtaus- ja huolintatoimiston päällikön luutnantti Aarno Kaivolan johtamaan saattueeseen kuului 20 moottoriajoneuvoa, kun se lähti Genovasta ylittämään Alppeja kohti Saksaa ja edelleen laivalla Turkuun, jossa se laskettiin Aurajokeen kaksitoista päivää myöhemmin. Alukset vastaanotti aluksista muodostetun osaston päällikkö kapteeniluutnantti ekonomi Ilmari Lehtonen, joka varusti veneensä ensimmäisiä harjoituksia varten.
Palvelus
Hyöky sijoitettiin sisaraluksineen moottoritorpedoveneosaston 2. laivueeseen, joka siirtyi 19. toukokuuta emälaivansa Döbelnin johdolla Teikariin. Laivue siirrettiin heinäkuuksi Helsinkiin, jossa se oli koulutettavana. Lentokonemoottorien laatu oli huono ja niiden käyttö harjoituksissa oli kiellettyä, mikä heikensi koulutuksen tehoa. Kahdenkymmenen tunnin käytön jälkeen moottorien teho oli pahasti laskenut. Laivue palasi elokuun alussa Virolahdelle uuteen tukikohtaan.
Aluksen käyttö moottoritorpedoveneenä lopetettiin ja siitä tehtiin nopea miinanlaskija ja savunkehittäjä. Aluksesta poistettiin torpedoputket ja niihin rakennettiin miinakiskot, joilla kyettiin kuljettamaan kaksi miinaa sekä 2-4 raivausestettä. Alus osallistui uudessa roolissaan Lavansaareen johtavien huoltoväylien miinoittamiseen syksyllä 1943. Ensimmäisen matkansa se teki 14.-15. syyskuuta Seiskarin koilliskulman Salpa 2 miinoitetta rakennettaessa yhdessä sisaralustensa Hyrskyn ja Hurjan kanssa. Samoin se osallistui Lavansaaren luoteiskulman Salpa 3:n 24.-25. syyskuuta, lounaiskulman Salpa 4:n 15.-16. lokakuuta ja Diamant matalan Salpa 1:n täydentämiseen 2.-3. joulukuuta sekä 3.-4. joulukuuta miinojen laskuihin.
Alus siirrettiin 9. joulukuuta laivueen mukana Helsinkiin talviteloille jäätilanteen estäessä toiminnan. Kesän taistelutoimet aloitettiin siirtymällä toiminta-alueelle Klamilaan 13. toukokuuta 1944.
Tero-Petri & Korvaamattomat
Tero-Petri & Korvaamattomat on suomalaisen laulaja-lauluntekijän ja muusikon Tero-Petri Suovasen levyillä ja konserteissa soittava yhtye, joka on aloittanut toimintansa vuonna 2007.
Jäsenet
Thomas Lilley soitti yhtyeessä kitaraa vuosina 2012-2020.
Luca Badoer
Luca Badoer (s. 25. tammikuuta 1971 Montebelluna, Italia ) on italialainen autourheilija, Formula 1 -kuljettaja ja Ferrarin pitkäaikainen testikuljettaja. Hän on ajanut koko uransa ajan vain italialaisissa talleissa. Hän on Ferrari-tallin historian pitkäaikaisin testikuljettaja ja eniten kilpailuja ilman pisteitä ajanut kuljettaja.
Ura
Luca Badoer voitti Italian mestaruuden kartingissa ja menestyi sen jälkeen Italian Formula 3 -sarjassa. Hän nousi edelleen Formula 3000 -sarjaan ja voitti sen vuonna 1992. Lupaavan nuorukaisen tie vei Formula 1 -sarjaan. Kauden 1993 hän ajoi kilpailukyvyttömässä Scuderia Italia-tallissa, mutta yhden välivuoden jälkeen hänet palkattiin Minardille, jonka autolla hän ylsi kolmessa kisassa kahdeksanneksi. Badoerin uran paras sijoitus on seitsemäs (San Marinon GP 1993). Tuohon aikaan kuitenkin vain kuusi parasta kuljettajaa sai pisteitä MM-osakilpailusta.
thumb|left|Badoer Minardin ratissa vuonna 1995. Minardilta Badoerin tie vei Fortille, jota on pidetty yhtenä Formula 1 -historian huonoimmista talleista. Kaudella 1999 Badoer palasi vielä Minardin rattiin, mutta ei onnistunut vieläkään hankkimaan pisteitä, vaikka neljäs sija oli jo lähellä vuonna 1999 Euroopan Grand Prix’ssa ennen kuin auto hyytyi radanvarteen. Badoerin kyvyt oli kuitenkin huomattu, ja hänet valittiin Ferrarin testikuljettajaksi 1997.
thumb|Badoer palasi kilparadoille kymmenen vuoden tauon jälkeen vuonna 2009 Ferrarilla. Elokuussa 2009 Ferrari-talli vahvisti Badoerin paluun F1-kilpakuljettajaksi tuuraamaan Unkarin GP:ssä loukkaantunutta Felipe Massaa. Alun perin Massan tuuraajaksi pestattu seitsenkertainen maailmanmestari Michael Schumacher joutui perääntymään moottoripyöräkilpailussa aiemmin saamansa niskavamman takia. Ensimmäisessä aika-ajossaan Valenciassa Badoer jäi koko joukon viimeiseksi ja kisassakin hän oli vain 17:s, kun tallitoveri Räikkönen otti kuudennen lähtöpaikan ja palkintopallisijan. Belgiassa hän lähti jälleen viimeisestä ruudusta liikkeelle ja sijoittui neljänneksitoista samalla, kun hänen tallikaverinsa Räikkönen voitti. Tämän jälkeen spekulaatiot Badoerin korvaamisesta kuljettajana kasvoivat entisestään, kunnes Ferrari ilmoitti seuraavalla viikolla Giancarlo Fisichellan korvaavan hänet kauden lopuissa kilpailuissa. Marraskuussa 2010 Ferrarin puheenjohtaja Luca di Montezemolo ilmoitti pitämässään puheessa Badoerin irtisanotuksi testikuljettajan tehtävästään.
The Spirit of 1939...
The Spirit of 1939... on suomalaisen RAC-yhtye Pig Killerin ainoaksi jäänyt studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1996.
Kappaleet
Kaikki kappaleet kirjoittanut Pig Killer, ellei toisin mainittu.
Tsegaye Mekonnen
pienoiskuva|Tsegaye Mekonnen vuonna 2014. Tsegaye Mekonnen (s. 15. kesäkuuta 1995) on etiopialainen kestävyysjuoksija. Hänen päämatkansa on maraton.
Mekonnen voitti 18-vuotiaana ensimmäisen juoksemansa virallisen maratonin, kun hän oli Dubain maratonin ykkönen vuonna 2014 omalla ennätysajallaan 2.04.32.
Mekonnen on juossut urallaan vuoteen 2018 mennessä yhden arvokisamaratonin. Hän oli vuoden 2017 Lontoon MM-kisoissa 19:s.
Holy Island (Wales)
Holy Island on saari Luoteis-Walesissa. Saari on Walesin toiseksi suurin ja siellä sijaitsee Angleseyn kreivikunnan suurin kaupunki ja hallinnollinen keskus Holyhead.
Franz von Sickingen
pienoiskuva|Franz von Sickingenin muotokuva 1500-luvulta. Franz von Sickingen (2. maaliskuuta 1481 – 7. toukokuuta 1523) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan valtakunnanritari, joka yhdessä Ulrich von Huttenin kanssa johti ns. Ritarien kapinaa. Hän oli yksi uskonpuhdistuksen varhaisvaiheiden merkittävimpiä henkilöitä. von Sickingeniä on kutsuttu 'viimeiseksi ritariksi', kuten aikalaisiaan Pierre Terrail de Bayardia ja keisari Maximiliania.
Varhaisemmat vaiheet
Franz von Sickingen syntyi 2. maaliskuuta 1481 Ebernburgin linnassa Pfalzissa. Hänen vanhempansa olivat Schweikhardt von Sickingen ja Margarethe Puller von der Hohenburg. Osallistuttuaan keisari Maximilianin sotaan Venetsian tasavaltaa vastaan 1508, hän peri suuren maaomaisuuden Reinin varrelta, ja kartutti sekä omaisuuttaan että mainettaan puuttumalla erilaisiin kiistoihin, joissa hän yleensä esiintyi sorrettujen ystävänä.
Vuonna 1513 Sickingen asettui Wormsista karkoitetun Balthasar Schlörin tueksi, ja hyökkäsi 7000 miehen joukolla kaupunkia vastaan. Hänet asetettiin valtakunnankiroukseen, mutta hän jatkoi kaupungin alueiden hävittämistä ja sen kaupan häiritsemistä, kunnes hänen ehtoihinsa suostuttiin. Myöhemmin hän soti Lorrainen herttua Antoinea vastaan, ja pakotti Hessenin maakreivi Filip I:n maksamaan hänelle 35 000 guldenia. Vuonna 1518 Sickingen puuttui Metzin sisäisiin riitoihin, asettuen nimellisesti kansalaisten puolelle kaupungin harvainvaltaista hallitusta vastaan. Hän johti 20 000 miehen armeijan Metziä vastaan, ja pakotti kaupungin hallituksen maksamaan hänelle 20 000 guldenia ja kuukauden palkan hänen sotilailleen. Samana vuonna Maximilian vapautti Sickingenin valtakunnankirouksesta, ja hän osallistui Schwabian liiton sotaan Württembergin herttua Ulrichia vastaan.
pienoiskuva|vasen|Sickingenin suvun vaakuna.
Keisari Maximilianin kuoltua 1519, Sickingen otti vastaan lahjuksia Ranskan Frans I:ltä, mutta keisarinvaalin aikaan marssitti joukkonsa Frankfurtiin, missä ne vaikuttivat osaltaan Kaarle V:n valintaan keisariksi. Tästä palveluksesta Sickingen sai keisarillisen kamariherran ja neuvosmiehen arvon, ja vuonna 1521 hän johti sotaretkeä Ranskaan. Sickingen hävitti Picardieta, mutta hänet pysäytettiin Mézièresin luona ja pakotettiin perääntymään.
Sickingen tapasi Ulrich von Huttenin noin vuonna 1517, ja alkoi tukea tämän suunnitelmia. Hän avusti monia velkojia painostamalla näiden mahtavia velallisia. Toisin kuin Hutten, Sickingen ei ollut itse oppinut mies, mutta hän arvosti tieteitä ja suojeli oppineita. Vuonna 1519 hänen esittämänsä uhkaus sai Kölnin dominikaanit vapauttamaan Johann Reuchlinin. Huttenin sanojen mukaan Sickingenin linnoista tuli "oikeamielisyyden turvapaikkoja". Useat uskonpuhdistuksen kannattajat saivat Sickingeniltä turvapaikan, ja sellaista tarjottiin myös Martti Lutherille.
Ritarien kapina
Ranskan-sotaretken epäonnistumisen jälkeen Sickingen, yhdessä Huttenin kanssa, laati suunnitelman kukistaa Saksan hengelliset ruhtinaat ja kohottaa valtakunnanritarit korkeampaan asemaan, kaupunkien ja talonpoikien tuella. Sickingen kokosi pian suuren armeijan johon liittyi monia ylemmän Reininmaan aatelisia. Elokuussa 1522 Sickingen nimitettiin kapina-armeijan johtajaksi Landaussa. Hän julisti sodan vanhaa vihollistaan Trierin arkkipiispaa vastaan, ja marssitti joukkonsa kaupunkia vastaan. Trierin asukkaat pysyivät uskollisina arkkipiispalle, ja Hessenin maakreivi Filip Jalomielinen ja Pfalzin vaaliruhtinas Ludvig V tulivat tämän avuksi. Sickingen joutui vetäytymään Nansteinin linnaan Landstuhlin luokse.
Nansteinin piiritys ja Sickingenin kuolema
22. lokakuuta 1522 valtakunnanneuvosto asetti Sickingenin uudelleen valtakunnankiroukseen. Hän vastasi ryöstämällä Kaiserslauternin keväällä 1523. Hänen vihollisensa, saatuaan apua Svaabian liitolta, marssivat Nansteiniin ja piirittivät linnan. Sickingen uskoi voivansa pitää puoliaan useita kuukausia, mutta hän oli aliarvoinut uudenaikaisen tykistön voiman. Piirityksen aikana Sickingen haavoittui kuolettavasti, ja joutui 6. toukokuuta 1523 antautumaan. Hän kuoli seuraavana päivänä. Sickingen on haudattu Landstuhlin St. Andreas-Kircheen.
Olav Oksvik
Olav Berntsen Oksvik (7. toukokuuta 1887 Stranda – 16. syyskuuta 1958 Oslo) oli norjalainen työväenpuolueen poliitikko. Hän istui suurkäräjillä vuosina 1928–1953 ja toimi Norjan virkaatoimittavana maatalousministerinä 1947–1948. Vuosina 1945–1947 sekä 1949–1953 hän oli Odelstingetin puhemies.
Payne Stewart
thumb|right|230px|Payne Stewart William Payne Stewart (30. tammikuuta 1957 – 25. lokakuuta 1999) oli yhdysvaltalainen golfaaja. Hän voitti U.S. Openin vuosina 1991 ja 1999 sekä PGA Championshipin 1989.
42-vuotiaana lento-onnettomuudessa surmansa saanut Stewart kelpuutettiin vuonna 2001 postuumisti World Golf Hall of Fameen.
Moottoritorpedovene Hirmu
Moottoritorpedovene Hirmu (H 2) oli Suomen merivoimien Hurja-luokan moottoritorpedovene.
Valmistus
Vuoden 1943 lopulla alus osallistui Seiskarin pohjoispuolen väylillä miinanlaskuun, jolloin kenttään laskettiin kaikkiaan 62 miinaa ja 74 raivausestettä. Jatkosodan päätyttyä alus muutettiin 1949 Pariisin rauhansopimuksen ehtojen mukaisesti moottoritykkiveneeksi, missä tehtävässä se oli aina vuoteen 1963. Palveluksesta poiston jälkeen alus myytiin huutokaupassa siviilikäyttöön.
Ezekiel Jafary
Ezekiel Jafary Ngimba (s. 30. joulukuuta 1989) on tansanialainen kestävyysjuoksija. Hänen päämatkansa on maraton.
Jafary oli vuoden 2017 Lontoon MM-kisoissa maratonilla 12:s, ja kahta vuotta aiemmin Pekingin MM-kisoissa samalla matkalla 27:s.
Henkilökohtaiset ennätykset
Lähde: IAAF Ratajuoksut: Maantiejuoksut:
Alexander Wilson (juoksija)
Amsterdamin olympialaisissa 1928 Wilson sai pronssia 4 × 400 metrin viestijuoksussa James Ballin, Stanley Gloverin ja Phil Edwardsin kanssa. Los Angelesista 1932 hän saavutti 800 metriltä hopeaa ja 400 metriltä ja pitkässä viestissä pronssia.
Ernest Sambou
Ernest Sambou (s. 22. joulukuuta 1947) on senegalilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 29. joulukuuta 1975 ja nimitettiin Saint-Louis du Sénégalin hiippakunnan piispaksi 22. helmikuuta 2003. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Pierre Sagna, jota avustivat Théodore-Adrien Sarr ja Laurent Akran Mandjo.
Liber Judiciorum
pienoiskuva|Liber Judiciorumin vuoden 1600 painoksen nimiösivu. Liber Judiciorum eli Lakien kirja on visigoottien lakikokoelma, joka on keskiaikaisen espanjalaisen lain pohja. Sen kokosi vuonna 654 visigoottien kuningas Recceswinth. Liber Judiciorumista ilmestyi tarkistetut laitokset vuosina 681 ja 693. Vaikka sitä kutsutaan visigoottien lakikokoelmaksi, se oli kirjoitettu latinaksi ja pohjautui vahvasti roomalaiseen lakiin.
Lakikokoelman tärkein uudistus oli alueelliset lait. Kokoelman 500 laista suuri osa oli tarkistettuja versioita kuningas Leovigildin aikaisista laeista. Ne koskettivat 12 oikeuden aluetta: lait ja lain harjoittajat, oikeusistuimet, avioliitto, perhe ja perinnöt, sopimukset, rikokset ja kidutus, ryöstöt, omaisuusrikokset, turvapaikkaoikeus (koskien etenkin sotilaskarkureita), kutsunnat ja maan jako, lääkäreitä ja kauppiaita koskeva oikeus, rangaistukset kerettiläisyydestä, julkiset viranhaltijat ja juutalaiset.
Nykypäivänä lakikokoelman tärkein merkitys on sen antama tarkka kuva visigoottien valtakunnan perustuslaillisesta järjestyksestä sekä sen antama tieto ns. kansan laista eli roomalaisesta oikeudesta, joka on sovitettu myöhäisen Rooman valtakunnan ajan taloudellisiin ja sosiaalisiin oloihin. Muslimien hallitseman Espanjan kristityt tuomarit käyttivät Liber Judiciorumia, ja lakikokoelma hyötyi Reconquistan aikaisesta visigoottien arvostuksen noususta.
Uudessa perheessä
__EISISLUETT__ Tuolilta herännyt on Tero-Petri Suovasen toinen soololevy, joka julkaistiin vuonna 2010.
Kaija Siren
Katri (Kaija) Anna-Maija Helena Siren (o.s. Tuominen; 23. lokakuuta 1920 Kotka – 15. tammikuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Hän oli arkkitehti Heikki Sirenin aviopuoliso. Sirenien ansiosta suomalainen arkkitehtuuri on voinut puolustaa aikaisemmin saavuttamaansa mainetta.
Uran alku
Kaija Siren valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1948. Hän perusti miehensä Heikki Sirenin kanssa oman arkkitehtitoimiston vuonna 1949. Sirenit työskentelivät koko uransa ajan yhdessä.
Perhe
Kaija ja Heikki Sirenillä on neljä lasta, joista vanhin, teatteritaiteen maisteri Kirsi Siren (ent. Aropaltio, s. 1945) on Teatteri Hevosenkengän johtaja. Tytär Sara Siren (vuosina 1947–2002 Popovits) oli lavastaja ja teollinen muotoilija, koulutukseltaan taiteen maisteri. Sirenien poika Jukka Siren (s. 1950) on arkkitehti ja toinen poika Hannu Siren (s. 1953) on kuvanveistäjä. Kaija Sirenin sisar Sirkka Vennamo oli naimisissa SMP:n kansanedustajan Veikko Vennamon kanssa.
Tuotanto ja huomionosoitukset
Kaija ja Heikki Siren työskentelivät tiiviisti yhdessä, ja heidän yhteiset kilpailutyönsä palkittiin useissa arkkitehtikilpailuissa Suomessa ja ulkomailla. Heidän tuotantonsa on varsin runsas ja monipuolinen. Sirenien rakennusten leimaa-antava piirre on hillitty tyylikkyys. Se ilmenee muotokielessä, rakennustekniikassa, materiaalien laadussa ja uudisrakennuksen sopeuttamisessa ympäristöön.
Läpimurtonsa Sirenit tekivät vuonna 1957 valmistuneella Otaniemen teekkarikylän kappelilla. Sen sisätilasta avautuu laaja näkymä viereiseen metsikköön. Sisätilan ja ympäristön rajaa on häivytetty muillakin tavoin. Sirenien 1960-luvun töitä ovat muun muassa Oriveden kirkko sekä Helsingin Ympyrätalo ja Kallion virastotalo. Niistä virastotalo on puhtaasti modernistinen, kun taas kirkko ja Ympyrätalo perustuvat pyöreisiin ja kaareviin aiheisiin. Oriveden kirkko muodostuu viidestä vastakkain kaartuvasta tiiliseinästä, joiden välissä on vino tasakatto.
Seuraavilla vuosikymmenillä Sirenit toteuttivat useita suuria suunnitelmia: asuntoalueita, julkisia rakennuksia, kouluja ja pankkeja. Niistä huomionarvoinen on esimerkiksi Helsingin Suomalaisen yhteiskoulun uudisrakennus 1972. Sen tyypillisiä piirteitä on tilojen muunneltavuus ja rohkea väritys. Ulkomaisista hankkeista tunnetuimpia ovat Boussy-Saint-Antoineen Pariisin lähelle toteutettu asuntoalue ja Japanin Hakoneen tehty lomakylä.
Kaija ja Heikki Siren saivat 1950-luvulta alkaen useita ammatillisia huomionosoituksia. Niistä tärkeimmät ovat São Paulon IV biennaalissa vuonna 1957 sekä VI biennaalissa 1961 myönnetyt mitalit ja kunniamaininnat, Maailman arkkitehtiliiton Auguste Perret -palkinto 1965, Ranskan arkkitehtuuriakatemian kultamitali 1980, Suomen valtion rakennustaidepalkinto 1980 ja Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinto vuonna 1984.
Gulbuddin Hikmatyar
pienoiskuva|Gulbuddin Hikmatyar vuonna 2019. Gulbuddin Hikmatyar, englanninkielissä lähteissä usein Hekmatyar, s. 1946, 1947 tai 1948, Imam Saheb, Kunduzin maakunta, Dasht Archin piirikunta, Afganistan) on afganistanilainen sotaherra. Hän oli pääministerinä 1993–1994 ja 1996 Afganistanin demokraattisen kansantasavallan kaatumisen jälkeen ja ennen talibanhallintoa. Myöhemmin hän on jatkanut taistelua yhdysvaltalaisjoukkoja vastaan.
Hikmatyar on pataani Pohjois-Afganistanista, jossa pataanit ovat vähemmistö. Hän opiskeli sotilasakatemiassa ja vuodesta 1968 Kabulin yliopistossa insinööritieteitä, muttei ilmeisesti suorittanut mitään virallista tutkintoa. Hän ryhtyi sen sijaan ammattivallankumoukselliseksi ja liittyi kommunistien Afganistanin kansandemokraattisen puolueen Parcham-siipeen. Keskinäisissä välienselvittelyissä hänet tuomittiin 1972 maolaisen opiskelijatoverinsa surmasta. Hikmatyar istui kuitenkin vankilassa vain puolitoista vuotta ja pakeni Pakistaniin, jossa hän perusti oman Afganistanin islamilaisen puolueensa Hizb-i Islami-yi Afghanistan. Vuonna 1975 Hikmatyarin väitetään johtaneen Daounin vastaista kapinaa Panjshirissa.
Afganistanin sodassa Gulbuddin Hikmatyar taisteli Neuvostoliiton miehitysjoukkoja vastaan. Pääasiassa hänen ja Abdul Rasul Sayyaffin joukkoihin kuuluivat vapaaehtoisina Afganistaniin saapuneet jihadistit. Yhdysvallat ja Saudi-Arabia tukivat kumpikin Afganistanin mujahideen-taistelijoita yli kolmella miljardilla dollarilla. Pääosa avusta kanavoitiin Pakistanin ISI-tiedustelupalvelun kautta.
Hikmatyar tuli pääministeriksi 17. kesäkuuta 1993, jolloin koalitiohallitus vannoi virkavalan.
Tammikuussa 1995 taliban eteni lähelle Kabulia ja puristi Hikmatyarin joukkojensa ja Islamilaisen emiraatin puolustusministeri Massoudin väliin. Helmikuussa Hikmatyar hylkäsi asemansa Charasyabissa ja jätti jälkeensä suuren varaston aseita, jotka taliban sai haltuunsa. Hikmatyar nimitettiin nimellisesti Rabbanin hallituksen pääministeriksi kesäkuussa 1996, vähän ennen kuin talibanjoukot ajoivat Rabbanin Kabulista, mutta Hikmatyar jatkoi taistelua Massoudia vastaan. Kesällä 2001 hänellä oli hyvin vähän joukkoja tai aseita. Pakistanin tuen loputtua hän joutui lähtemään maanpakoon Iraniin.
9. marraskuuta 2001 Hikmatyar kehotti talibania muodostamaan laajan liiton Yhdysvaltoja vastaan ja lupasi sille tukensa Teheranista käsin. Helmikuussa 2002 Hizb-i Islami-yin toimistot suljettiin Iranissa ja Hikmatyar karkotettiin maasta. CIA yritti tappaa hänet ohjuksilla lähellä Kabulia toukokuussa 2002, mutta epäonnistui. Hän on kehottanut taistelemaan Yhdysvaltain joukkoja vastaan Afganistanissa ja yrittänyt ilmeisesti päästä al-Qaidan jäseneksi.
Aleksandrs Cauņa
Aleksandrs Cauņa (s. 19. tammikuuta 1988 Daugavpils, Latvian SNT) on latvialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Venäjän jalkapalloliigassa pelaavaa TsSKA Moskovaa.
Maajoukkuetasolla Cauņa edustaa kotimaansa Latvian maajoukkuetta, jonka paidassa hän debytoi kesäkuussa 2007 EM-karsintaottelussa Espanjaa vastaan.
Uushegeliläisyys
Uushegeliläisyys on nimitys G. W. F. Hegelin innoittamalle filosofiselle ajattelulle, joka heräsi uudelleen henkiin Euroopassa ja Yhdysvalloissa 1800-luvun loppupuolella ja 1900-luvun alussa. Uushegeliläisyys vaikutti merkittävimmin brittiläisenä idealismina.
Hegeliläisyys Hegelin jälkeen
Vaikka Hegel kuoli vuonna 1831, hänen filosofiansa jäi elämään hegeliläisyytenä. Poliittisen ajattelun suhteen hegeliläiset jakaantuivat jo ennen Hegelin kuolemaa vanha- ja nuorhegeliläisiin. Marxismi syntyi jälkimmäisestä ryhmästä.
Myöhempää hegeliläisyyttä eli ns. uushegeliläisyyttä kuvaavat mm. dialektisen menetelmän käyttö, hegeliläinen absoluuttinen idealismi (erityisesti kulttuurin ja historian metafyysinen tulkinta), abstraktin totalitaarisen valtion puolustaminen sekä hengentieteiden (Geisteswissenschaften) painottaminen luonnontieteiden ohella. Sitä esiintyi erityisesti Englannissa, Yhdysvalloissa, Ranskassa, Hollannissa, Italiassa, Venäjällä ja Pohjoismaissa.
Limoux
Limoux on kunta Ranskan eteläosassa Auden departementissa Occitanien alueella. Se sijaitsee Audejoen varrella noin 25 kilometriä Carcassonnen kaupungista lounaaseen.
pienoiskuva|vasen|Carnaval de Limoux Kaupungissa järjestetään vuosittain kolme kuukautta kestävä karnevaali Carnaval de Limoux. Karnevaali kestää tammikuusta maaliskuuhun, jolloin jokaisena lauantaina ja sunnuntaina Place de la Republiquen lähistöllä on karnevaalikulkueita.
Uushegeliläisyys
Uushegeliläisyys Yhdysvalloissa
1900-luvun lopussa politiikan tutkija Francis Fukuyama popularisoi Hegelin ajatuksia suurta huomiota herättäneessä teoksessaan Historian loppu ja viimeinen ihminen.
Uushegeliläisyys Saksassa
Saksassa uushegeliläisyys (neohegelianismus) vaikutti 1900-luvun alussa, osittain saaden alkunsa uuskantilaisesta liikkestä. Richard Kroner kirjoitti saksalaisen idealismin historian hegeliläisestä näkökulmasta. Se oli yksi uushegeliläisen liikkeen johtavia teoksia.
Turun Sanomien kortteliajot
Turun Sanomien kortteliajot (TS Kortteliajot) on vuodesta 1957 lähtien Turun keskustassa järjestetty pyöräilykilpailu.
Historia
TS kortteliajot järjestettiin ensimmäisen kerran 22. huhtikuuta 1957 nimellä Pääsiäisajot. Vaikka kilpailun ajoreitti on vuosien kuluessa vaihdellut, järjestettiin kilpailu jo tuolloin pääpiirteissään samalla alueella Aurajoen molemmin puolin kuin nykyisinkin.
Ensimmäiset kansainväliset kilpailijat, ruotsalaisia kilpapyöräilijöitä, osallistui kortteliajoihin vuonna 1963.
Vuonna 1999 Turun Sanomien kortteliajojen reitti muuttui Aurasillan ja Tuomiokirkkosillan väliltä Aurasillan ja Myllysillan välille. Samalla reitin kiertosuunta muuttui vastakkaiseksi. Vuonna 2004 kilpailu palasi jälleen vanhalle reitilleen.
Obeliski
thumb|[[Luxorin obeliski Pariisin Concorden aukiolla]] Obeliski on pohjaltaan nelikulmainen ja ylöspäin kapeneva pylväs, jonka huippu eli pyramidion on pyramidin muotoinen. Obeliskeja pystytettiin etenkin Muinaisessa Egyptissä. Obeliskit edustivat egyptiläisille elävää jumaluutta, faaraon elinvoimaa ja kuolemattomuutta sekä duaalisuuden ja tasapainon käsitettä. Muinaisen Egyptin obeliskit olivat yhdestä kivestä veistettyjä monoliitteja, mutta myöhemmin pystytetyt obeliskit on usein rakennettu useammista osista.
Nimi
Sanan obeliski otti käyttöön kreikkalainen historioitsija Herodotos, ensimmäinen joka obeliskeista kirjoitti. Sana on kreikkaa ja tarkoittaa puista teräväkärkistä puupalaa, jota käytettiin keittämisessä. Egyptiläiset kutsuivat obeliskejaan nimellä tekhenu, joka tarkoittaa (taivaan) puhkaisemista.
Historia
thumb|[[Senusret I|Senusret I:n obeliski Heliopoliissa on ainoa alkuperäisellä paikallaan yhä sijaitseva obeliski.]] Ensimmäiset monoliittiset obeliskit veistettiin Egyptissä luultavasti pian 5. dynastian jälkeen 2400–2300-luvulla eaa. Kaikkein varhaisimmat obeliskit ovat jo kadonneet, ja ne tunnetaan vain maininnoista kaiverruksissa. Ne olivat vain kolmisen metriä korkeita.
Varhaisin täydellinen kuninkaallinen obeliski on 12. dynastian ajalta noin 1950 eaa. Suurimmat obeliskit rakennettiin 18. dynastian keskivaiheilla 1400-luvulla eaa. Thutmosis III (1458–1425 eaa.) otti käyttöön uhrausrituaaliseremoniat, joissa obeliskille tuotiin lahjoja. Tämä käytäntö jatkui Ptolemaiosten dynastian loppuun asti. Uuden valtakunnan faaraot pystyttivät enemmän obeliskeja kuin edeltäjänsä, sillä he uskoivat jatkavansa elämäänsä obeliskien kautta niille annettujen uhrilahjojen avulla. Eniten obeliskeja teetti Ramses II (1279–1213 eaa.).
Obeliskeja pystyttivät egyptiläisten lisäksi myös esimerkiksi assyrialaiset ja mesoamerikkalaiset, mutta vain egyptiläiset tekivät obeliskinsa yhdestä kivestä.
Tarkoitus
Obeliskit liittyivät Egyptissä usein auringonjumalan palvontaan. Obeliskit pystytettiin aina pareittain egyptiläisten tasapainon ja harmonian arvojen mukaisesti. Obeliskit juhlistivat suuren kuninkaan tai kuningattaren saavutuksia. Ne kunnioittivat myös yhtä tai useampaa jumalaa. Uuden valtakunnan aikana obeliskin uskottiin olevan jumalan hengen asuttama samalla tavalla kuin jumalan uskottiin asuvan itselleen pystytetyssä temppelissä.
Obeliskit edustivat egyptiläisille benbeniä, alkukumpua, jolla jumala Atum seisoi luodessaan maailmaa. Obeliskit yhdistettiin benu-lintuun, joka oli kreikkalaisen feeniksin edeltäjä. Joidenkin egyptiläisten myyttien mukaan benu oli ensimmäinen elävä olento, ja sen huuto herätti luomisen ja laittoi elämän liikkeelle. Lintu yhdistettiin aamutähteen ja jokaisen päivän uudelleensyntymiseen. Samalla sen huuto olisi myös maailmanlopun merkki. Benu yhdistettiin ensisijaisesti Ra-jumalaan, valoon ja elämään. Uudesta valtakunnasta alkaen myös obeliski yhdistettiin läheisesti Rahan ja auringonpalvontaan.
Sijoitus
Obeliskeja pystytettiin moneen paikkaan niin Ala- kuin Ylä-Egyptissäkin, mutta eniten Karnakiin. Egyptiläisen temppelin pylonien edessä oli tavallisesti kaksi obeliskia, yksi sisäänkäynnin vasemmalla ja toinen oikealla puolella. Obeliskit liittyivät läheisesti aurinkokulttiin, ja niitä on paikoissa, jotka liittyivät auringonjumala Ran palvontaan. Obeliskin kärki oli usein kullattu, ja se heijasti auringonsäteitä.
Obeliskit mitoitettiin ja sijoitettiin temppelien eteen niin, että päivän ensimmäinen ja viimeinen valonsäde kosketti niiden huippua aurinkojumalan kunniaksi. Aurinkojumalan uskottiin tekevän joka yö vaarallisen matkan manalassa ja joutuvan välttelemään Apep-käärmettä. Obeliski juhlisti aamulla nousevaa auringonjumalaa, joka ylitti taivaan ja palasi illalla pimeyteen. Obeliskin varjosta pystyttiin myös lukemaan kellonaika.
Valmistus
Obeliskit louhittiin hyvin kovista kivilajeista kuten Assuanin graniitista, jotta ne eivät halkeaisi. Graniittia työstettiin kivityökaluilla. Aluksi obeliskin ääriviivat merkittiin kallioon, ja sitten sitä ympäröivä kallio poistettiin diabaasisurvimilla. Obeliski irrotettiin kalliosta lopulta vipujen avulla, nostettiin puukannattimien varaan ja siirrettiin puisella kelkalla Niilille tasaista pengertä pitkin. Vetämiseen tarvittiin usein tuhatkin miestä. Joella obeliski lastattiin suureen proomuun. Eräässä lastausmenetelmässä proomu siirrettiin kanavaan ja ankkuroitiin pohjaan kivilastilla. Obeliski vedettiin sen päälle poikkisuunnassa, proomun kivilasti purettiin ja obeliski kierrettiin oikein päin. Hitaan jokikuljetuksen jälkeen määränpäässä obeliski pystytettiin ja lopuksi viimeisteltiin hiomalla ja koristelemalla. Pystytysmenetelmiä ei tunneta, mutta mahdollisesti obeliski vedettiin pystyyn aluksi vipujen ja puukannattimien ja lopuksi köysien avulla. Kaikki nykyaikana tehdyt yritykset pystyttää obeliski muinaisten egyptiläisten käyttämällä teknologialla ovat epäonnistuneet.
Suurimmat obeliskit
thumb|upright|Assuanin haljennut jättiobeliski, josta myös obeliskien louhintatapa näkyy Suurin koskaan tehty obeliski oli keskeneräiseksi jäänyt, 1400-luvulta eaa. peräisin oleva obeliski, joka kuitenkin halkesi Assuanissa jo louhoksella. Siitä olisi tullut kooltaan 41,75 metriä ja 1150 tonnia. Suurin pystytetty obeliski Egyptissä on Karnakissa oleva Hatšepsutin obeliski (n. 1458 eaa.), joka on 29,56 metriä korkea ja painaa noin 320 tonnia. Sitäkin suurempi on Roomaan siirretty Thutmosis III:n obeliski (n. 1430 eaa.), joka on 32,18 metriä korkea ja 450 tonnin painoinen.
Siirretyt obeliskit
Ainoa yhä alkuperäisessä paikassaan sijaitseva egyptiläinen obeliski on Senusret I:n (1971–1926 eaa.) obeliski Heliopoliissa. Muut obeliskit on siirretty nykyaikana uusiin paikkoihin tai annettu lahjaksi pois Egyptistä. Monet niistä ovat päätyneet koristamaan Euroopan suurkaupunkien aukioita, kuten Place de la Concordelle Pariisiin, Pietarinaukiolle Roomaan, sekä Lontooseen ja New Yorkiin (Kleopatran neulat).
Etiopian Aksumissa oli aikoinaan useita obeliskeja, joista ainoan säilyneen Mussolini siirrätti Roomaan vuonna 1937. Aksumin obeliski palautettiin Etiopiaan huhtikuussa 2005.
Myöhemmän ajan obeliskit
thumb|upright|[[Washington-monumentti Washingtonissa ]] pienoiskuva|upright|[[Keisarinnankivi Helsingin kauppatorilla.]] Uuden ajan obeliskeista eräitä tunnetuimpia ovat Washington-monumentti Yhdysvaltain pääkaupungissa Washingtonissa sekä Buenos Airesin obeliskin Argentiinassa.
Helsingin Kauppatorilla on punagraniittinen obeliski, Keisarinnankivi. Se pystytettiin Nikolai I:n puolison keisarinna Aleksandran Helsingin-vierailun muistoksi 1835. Sen huipulla on kullattu maapallo, jonka päällä on Venäjän kaksipäinen kotka. Venäläiset matruusit poistivat helmikuun vallankumouksen aikana pronssisen pallon ja kaksoiskotkan, mutta ne palautettiin vuonna 1971 entiselle paikalleen.
Lähellä Kremliä Moskovassa on Aleksanterin puutarhan obeliski.
Tampereen teknillisen yliopiston Tietotalon edustalla on 13,5-metrinen Prisma-obeliski, jonka pinta on ruostumatonta terästä ja sisäosa valettu betonielementeistä.
Hyvinkäällä Donnerinpuistossa sijaitsee 14 metriä korkea Ossian Donnerin kunniaksi pystytetty graniittiobeliski nimeltään Villateollisuuden muistomerkki.
Heikki Reivilä
Heikki Reivilä (s. 1955 ) on suomalainen prosaisti, runoilija, näytelmäkirjailija ja käsikirjoittaja.
Reivilän painettu tuotanto koostuu proosasta ja lyriikasta, jota hän vuodesta 1981 lähtien on julkaissut kaikkiaan neljän kirjan verran. Reivilä voitti 1981 J. H. Erkon kirjoituskilpailun,. Hän oli tuolloin 26-vuotias. Reivilän muita runokirjoja ovat Kadonneet muistiinpanot (1983), Itseään suurempi kivi (1985) ja Maa on tähtien taivas (1989). Runoilijana Reivilää pidetään modernistina. Runojen lisäksi Reivilä on kirjoittanut myös novellikokoelmat Yksinäinen ja alaston (1996) ja Minän paino (2010). Hänen ensimmäinen romaaninsa Toinen Runeberg ilmestyi vuonna 2004 ja toinen romaani Ryöstö vuonna 2014.
Reivilä on toiminut Matti Ijäksen käsikirjoittajakumppanina tämän ohjaamissa elokuvissa Pilkkuja ja pikkuhousuja (1993), Pieniä valheita (1994), Haaveiden kehä (2002) ja "Puolin ja toisin" (2013). Lyriikan ja proosan lisäksi Reivilältä on ilmestynyt myös näytelmiä ja kuunnelmia.
Reivilä on opettanut luovaa kirjoittamista Pekkas-akatemiassa ja Kriittisessä korkeakoulussa.
The Quireboys
The Quireboys on englantilainen hard rock -yhtye, joka on perustettu Lontoossa vuonna 1984. Yhtyeen perustamishetkellä nimi oli The Choirboys ja yhtye on tunnettu koko uransa ajan Yhdysvalloissa nimellä London Quireboys.
Heikki Reivilä
Reivilä voitti runokirjasta Rienaaja (1981) J. H. Erkon kirjoituskilpailun vuonna 1981.
The Quireboys
Yhtye nautti suurinta suosiota 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa. Heidän debyyttialbuminsa A Bit of What You Fancy sijoittuikin Ison-Britannian albumilistalla sijalle 2. Levyn suurin hitti Hey You sijoittui singlelistan sijalle 14. Vuonna 1993 laulaja Spike hajotti yhtyeen, sillä hän ajatteli heidän edustamansa musiikkityylin menneen pois muodista ja kuolleen kokonaan. The Quireboys perustettiin uudelleen vuonna 1995 muutamaa esiintymistä varten, mutta varsinainen paluu tapahtui vuonna 2001, kun laulaja Spike, kitaristi Guy Griffin ja basisti Nigel Mogg perustivat uuden kokoonpanon. Yhtye on nykyäänkin toiminnassa tuottaen uutta materiaalia ja esiintyen.
Yhtye on erityisen tunnettu laulaja Spiken raspiäänestä, jota on verrattu mm. Rod Stewartiin. Yhtye on myös erityisen vahva live-esiintyjä. Tunnetuimpia kappaleita ovat "Hey You", "7 O'Clock", "You Don't Love Me Anymore", C'mon" sekä "King of New York".
Historia
Jonathan Gray (Spike) muutti Newcastlesta Lontooseen kun hän oli vain 17-vuotias. Spike tapasi kitaristi Guy Baileyn baarissa Spiken isosiskon kautta. Heistä tuli kämppiksiä, mutta musiikkia he alkoivat soittaa vasta vuotta myöhemmin coveroiden Chuck Berryn kappaleita.
1980-luvun puolessavälissä kaksikko päätti perustaa rock'n'roll-yhtyeen nimeltä The Choirboys (kuoropojat). Nimi oli otettu samannimisestä elokuvasta, mutta he vaihtoivat melko pian nimen Queerboysiksi. Kokoonpanoon liittyi myös basisti Nigel Mogg, kosketinsoittaja Chris Johnstone sekä rumpali Paul Hornby.
The Queerboys alkoi rakentaa uraa esiintyen The Marquee Clubilla. Yhtyeen rumpali Paul Hornby kuitenkin lähti yhtyeestä perustaakseen Dogs D'Amourin, josta tuli myöhemmin Quireboysin ystäväyhtye. Hornbyn tilalle tuli Nick Connel (Coze). Vuonna 1987 yhtyeen kiistanalainen nimi (Queerboys, homopojat) alkoi haitata heidän uraansa ja aiheutti mm. keikkojen perumisia kun he kiersivät Andy McCoyn yhtyeen kanssa. Kun heidät otettiin Reading Festivaliin esiintymään sillä ehdolla että nimi vaihtuisi, he muuttivat sen The Quireboysiksi.
He julkaisivat singlet Mayfair ja There She Goes Again Survival Recordsin kautta. Tässä vaiheessa yhtyeeseen liittyi komppikitaristiksi Ginger, joka teki ensiesiintymisensä yhtyeen riveissä Hammersmith Odeonissa, jossa yhtye lämmitteli Guns N' Rosesia. Vuoden 1989 lopussa yhtye julkaisi singlen 7 O'Clock, joka nousi Ison-Britannian singlelistalle.
A Bit of What You Fancy
Yhtye pyysi Sharon Osbournea manageriksi ja yhtye kiinnitettiin EMIlle. Yhtye julkaisi debyyttialbuminsa A Bit of What You Fancy, josta tulikin yhtyeen menestynein albumi. Vuonna 1990 komppikitaristi Ginger erotettiin ja hän perusti The Wildheartsin. Ginger korvattiin ex-Cradle Snatchers -kitaristilla Guy Griffinilla. Nauhoituksissa rumpali Cozea tuurasi Ian Wallace, joka on soittanut mm. Bob Dylanin yhtyeessä.
Albumi nousikin Ison-Britannian albumilistan sijalle 2 ja keräsi valtavasti hyviä arvosteluja, joissa yhtyettä verrattiin legendaarisiin brittirockyhtyeisiin sekä esiintyjiin, mm. Rod Stewartiin ja The Facesiin. Levyn äänimiehenä ja toisena tuottajana toimikin Stewartin kitaristi Jim Cregan.
Bitter Sweet & Twisted
Löydettyään uuden rumpalin Rudy Richmanin, he alkoivat työstää toista albumiaan, Bitter Sweet & Twistediä. Albumi julkaistiin v. 1993, mutta Grungen tullessa muotiin, suosio ei ollut suurta. Jopa Axl Rose kysyi yhtyettä lämmittelijäksi Guns N' Rosesin Use Your Illusion Tourille, mutta he tunsivat että heidän musiikkinsa oli pois muodista ja he päättivät hajottaa yhtyeen.
The Quireboysin paluu
Yhtye perustettiin uudelleen soittamaan muutamia pieniä keikkoja 1990-luvun puolessavälissä, mutta varsinainen uusi kokoonpano tuli vasta 2002, jolloin yhtye julkaisi levyn "This Is Rock N' Roll". 2004 julkaistun Well Oiled albumin aikoihin yhtyeeseen liittyneen kitaristi Paul Guerinin myötä kokoonpano onkin pysynyt liki stabiilina. Nigel Moggin jäätyä sivuun seuraavan albumin, Homewreckers & Heartbreakers, aikoihin on Quireboysin bassossa nähty keikkamuusikkona useimmiten Nick Mailing. Myös aiemmin melko tiuhaan vaihtunut rumpalin paikka on viime vuosina ollut, keikkapohjalta myöskin, The Union yhtyeessäkin soittavan Dave McCluskeyn miehittämä. Quireboysin viimeisin albumi, Black Eyed Sons julkaistiin kesäkuussa 2014, ja se sisältää itse albumin lisäksi myös 2013 livetallenteet Sweden Rockista sekä Lontoon Islington Academysta.
All of Us (yhtye)
All of Us on vuonna 2006 perustettu yhtye. Yhtye itse luokittelee tyylinsä melankoliseksi pop-rockiksi, johon on sekoitettu klassisen musiikin ja hiphopin elementtejä. Yhtye keikkailee Suomessa ja Saksassa.
Jäsenet
Yhtyeen tämänhetkiseen kokoonpanoon kuuluvat solistit Juulia Vuojala ja Jan Quilitzsch sekä sellisti Jarkko Lanonen. Yhtyeen ns. "keikka-kokoonpanoon" kuuluu myös toinen sellisti sekä satunnaisesti vierailevat kuorot, solistit ja orkesterit.
Levytykset
All of Us:n ensimmäinen single "A Kingdom for Me" julkaistiin maaliskuussa 2007 ja debyyttialbumi "So Far So Good" saman vuoden toukokuussa. Pitkäsoitolla vierailevat mm. Samu Haber (kappaleessa "White Rider") ja Mikko Leppilampi ("Still waters are Deep", "My home/My own/Something Beautiful", "One Star", "Chaos In My Bed", "Dive!" ), Killville-yhtyeestä tuttu Ville Parkkonen ("If I Had a Child") sekä Suomen vanhimpiin aikuiskuoroihin lukeutuva Chorus Sanctae Ceciliae ("Let Freedom Ring"). Musiikkivideoita edellä mainittujen lisäksi yhtyeen kanssa ovat olleet tekemässä Iina Kuustonen sekä Amira Khalifa.
Sa Chen
Sa Chen (s. 1979 Chongqing) on kiinalainen pianisti.
Chen opiskeli Dan Zhaoyin johdolla Sichuanin musiikkikonservatoriossa ja Shenzhenin taidekoulussa. Vuonna 1994 Kiinan presidentti Jiang Zemin kuunteli hänen esityksensä ja haastatteli häntä sekä Dan Zhaoyia. Chen teki ensimmäisen suuren esiintymisensä vuonna 1996 soittaessaan livenä BBC Televisionissa kilpaillessaan Leedsin kansainvälisen pianokilpailun finaalissa Simon Rattlen johtaman Birminghamin kaupungin sinfoniaorkesterin kanssa. Chen sai kilpailussa neljännen sijan. Neljäs sija ja tunnustus parhaasta poloneesin esityksestä hänelle tuli myös vuoden 2000 Kansainvälisessä Frédéric Chopin -pianokilpailussa. Vuonna 2005 Chen voitti Crystal Awardin 12. Kansainvälisessä Van Cliburn -pianokilpailussa.
Chen on tehnyt yhteistyötä lukuisten orkesterien kanssa eri kapellimestarien johdolla. Hän on pitänyt solistisia esityksiä monissa maailman johtavista musiikin keskuksista. Hän teki Yhdysvaltain-debyyttinsä huhtikuussa 2002. Chen on kiertänyt säännöllisesti Japanissa ja hänet valittiin esiintyjäksi Tokion "1900-luvun sadan suuren pianistin" konserttisarjaan. Vuonna 2008 Pentatone-levymerkillä julkaistiin maailmanlaajuisesti Chenin Frédéric Chopin -albumi. Tämä levytys sai Classic FM:n "The Best CD Award" -tunnustuksen. Chopinin kaksisatavuotisjuhlavuoden aikana 2010 Chen sai Puolan hallinnolta Chopin-taidepassin tunnustukseksi työstään Chopinin musiikin parissa.
Kamarimusiikin parissa Chen on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Gidon Kremerin ja Natalja Gutmanin kanssa. Hän on Steinway-artisti.
Portree
Portree on Hebridien saariryhmään kuuluvan Skyen suurin taajama. Se sijaitsee saaren itärannikolla hyvän luonnonsataman perukoilla.
Kaupungin gaelinkielinen nimi Port-en-reigh tarkoittaa "kuninkaan satamaa" ja liittyy kuningas Jaakko V:n vierailuun vuonna 1540. Aikaisemmin kylän nimi oli ollut Kiltraglen.
Command & Conquer: Red Alert 2
thumb|300px|Liittoutuneet tuhoamassa neuvostojoukkojen tukikohtaa Pelissä pelaaja on kenraali jonka tehtävä on johtaa joukkoja. Tarkoituksena on rakentaa tukikohta, sekä jalkaväkeä, tankkeja, ilma- sekä merivoimia ja tuhota näitä käyttäen vastustajan joukot. Pelissä voi rakentaa erilaisia puolustuslaitteita puolustamaan omaa tukikohtaa. Joukkoja varten täytyy hankkia rahaa louhimalla malmia siihen valmistetuilla kerääjillä. Pelissä on edeltäjiinsä verrattuna paljon absurdia ja mustaa huumoria.
Liittoumat
Pelissä on kaksi puolta: liittoutuneet ja sosialistiset neuvostojoukot. Liittoutuneet koostuvat viidestä eri maasta, joilla jokaisella on samanlaiset joukot lukuun ottamatta erikoisyksiköitä, joita jokaisella on yksi. Neuvostojoukot toimivat samalla periaatteella. Liittoutuneita ovat: Yhdysvallat, Ranska, Iso-Britannia, Korean tasavalta, ja Saksa. Neuvostojoukot koostuvat Venäjästä, Kuubasta, Libyasta ja Irakista.
Tarina
Red Alertissa Albert Einstein aiheuttaa vaihtoehtoisen aikajanan matkustamalla menneisyyteen ja eliminoimalla Adolf Hitlerin halutessaan estää toisen maailmansodan. Saksasta ei tulekaan sotaisaa valtiota ja sen sijasta Neuvostoliitto kehittyy suurvallaksi ja valloittaa Kiinan sekä aloittaa hyökkäyksen Eurooppaan. Pelattaessa Red Alertia liittoutuneiden puolella Neuvostoliitto häviää sodan ja sen johtoon asetetaan nukkehallitsija, Alexander Romanov. Noin kaksikymmentä vuotta Red Alertin tapahtumien jälkeen Yhdysvallat herää kuitenkin neuvostojoukkojen massiiviseen hyökkäykseen, joka on seurausta tiedustelun epäonnistumisesta. Syynä epäonnistumiseen on Yuri, joka on manipuloinut mielenhallintateknologiallaan liittoutuneiden vakoojia. Tarinan loppu riippuu siitä, kummalle puolelle pelaaja asettuu. Liittoutuneiden kampanja on kuitenkin kaanon, koska lisäosa Command & Conquer: Yuri's Revenge jatkaa siitä, mihin tarina jää liittoutuneiden kampanjan loputtua.
Liittoutuneiden kampanja
Neuvostoliiton invaasio yllättää Yhdysvaltojen armeijan täysin. Ydinaseiden käyttö vastaiskussa epäonnistuu, koska Yuri hallitsee puolustusvoimien kriittisten henkilöiden mieliä; ohjukset räjähtävät siiloihinsa. Puna-armeija ottaa tunneissa haltuunsa USA:n itä-rannikon. Vastauksena Yhdysvaltain presidentti perustaa hätäryhmän vastaamaan uhkaan kenraali Carvillen johdolla. Yhdysvallat onnistuu pelaajan avulla vapauttamaan New Yorkin kaupungin ja useita tärkeitä lentotukikohtia Luoteis-USA:ssa. Neuvostoliitto saa kuitenkin presidentin mielen haltuunsa uudella Psychic Beaconilla. Iskuryhmä lähetetään tuhoamaan tätä Washington D.C.:ssä ja se onnistuu tehtävässään. Toinen samanlainen, mutta isompi versio on kuitenkin Chicagossa; Käynnistyessään se voisi hallita koko mantereen mieliä. Tämäkin onnistutaan tuhoamaan, mutta vastauksena Neuvostoliitto tuhoaa Chicagon ydinpommilla. Tämä saa Euroopan johtajien huomion. Ranska, Saksa ja Yhdistynyt kuningaskunta lupaavat apunsa, jos USA tuhoaa Neuvostoliiton Ydinohjuslaukaisupaikan Puolassa joka joutunut on Saksan ja Neuvostoliiton rajamaaksi. Näin tapahtuu ja Euroopan avulla USA alkaa vapauttaa suuria alueita Neuvostoliiton hallinnasta. Liittoutuneet haluavat lopettaa sodan nopeasti ja lähettävät joukkoja Albert Einsteinin Cronosphere-tutkimuslaboratorion luokse Saksaan. Einstein saa tutkimuksensa valmiiksi ja Cronosphere pystytetään Floridaan. Sieltä iskuryhmä teleportataan Moskovaan, jossa liittoutuneet tuhoavat Kremlin puolustukset ja pidättävät Romanovin, sota on ohi.