cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Georges Vanier
pienoiskuva|Georges Vanier Georges Philéas Vanier (23. huhtikuuta 1888 – 5. maaliskuuta 1967) oli kanadalainen kenraali ja diplomaatti, joka toimi Kanadan kenraalikuvernöörinä 1959–1967.
Woodstock II
Woodstock II on toinen vuoden 1969 Woodstock-festivaalista julkaistu livealbumi. Se julkaistiin alun perin vuonna 1971 tupla-vinyylinä ja vuonna 1994 tupla-CD:nä. Albumi on omistettu Jimi Hendrixille.
Georges Vanier
Vanier syntyi Montrealissa vuonna 1888 ranskalaisen isän ja irlantilaisen äidin poikana. Hän kasvoi kaksikieliseksi ja hartaaksi katolilaiseksi, joka haaveili pappisurasta. Ensimmäisen maailmansodan syttyminen sai hänet toisiin ajatuksiin. Hän otti johdon käsiinsä, jotta Quebecin provinssin kanadanranskalaisista saatiin koottua ja koulutettua oma 22. rykmentti. Hän menetti taisteluissa Ranskassa toisen jalkansa.
Woodstock II
Albumi julkaistiin remasteroituna kesäkuussa 2009.
Georges Vanier
Sodan jälkeen hänet nimitettiin perustamansa 22. rykmentin komentajaksi ja myöhemmin everstiksi. Hän avioitui Pauline Archerin kanssa, joka oli myös katolinen. Vuonna 1927 Vanier lähetettiin Geneveen Kansainliiton aseriisuntaneuvonantajaksi ja nimitettiin 1931 Kanadan komissaariksi Lontooseen, josta hän siirtyi 1938 lähetystötehtäviin Pariisiin.
Woodstock II
Kappaleet
A-puoli:
Georges Vanier
Saksan miehitysjoukkojen hyökättyä Ranskaan Vanierin onnistui paeta liittoutuneiden sota-aluksella Englantiin. Hän yritti varoittaa liittoutuneita Vichyn Ranskan nukkehallituksesta ja saada heidät liittoutumaan kenraali Charles de Gaullen kanssa, mutta häntä ei uskottu ja hänet lähetettiin kotimaahansa Kanadaan.
Woodstock II
Kappaleet
B-puoli:
Georges Vanier
Vuonna 1944 Vanier nimitettiin Kanadan suurlähettilääksi Pariisiin ja hän oli ensimmäinen juuri vapautettuun Ranskaan saapuva suurlähettiläs. Vuonna 1954 hän vetäytyi pois diplomaattiuralta, ja vuonna 1959 hänet nimitettiin 71 vuoden iässä Kanadan kenraalikuvernööriksi, ranskankielisenä ja quebeciläisenä englanninkielisen Vincent Masseyn jälkeen. Vanier oli virassaan hyvin pidetty ja arvostettu, mutta vuonna 1966 hänen terveytensä alkoi horjua ja hän hoiti viimeiset virkatehtävänsä pyörätuolista. Vanier kuoli maaliskuussa 1967 sydänongelmiin.
Woodstock II
Kappaleet
C-puoli:
Georges Vanier
Myös Georges Vanierin puoliso Pauline oli aktiivisesti mukana miehensä työssä ja sai lisäksi itsenäisiä luottamustehtäviä. Georges ja Pauline Vanier perustivat 1965 kanadalaisten perheiden hyvinvointiin keskittyvän organisaation Vanier Institute of the Family.
Woodstock II
Kappaleet
D-puoli:
Mats Långbacka
Mats Anders Långbacka (s. 19. syyskuuta 1963 Helsinki) on suomenruotsalainen näyttelijä ja elokuvatuottaja. Hänen isänsä oli teatteriohjaaja Ralf Långbacka ja isoisänsä oli kirjailija Runar Långbacka.
Långbacka kirjoitti ylioppilaaksi 1982 ja opiskeli Teatterikorkeakoulussa 1983–1987. Työuransa hän aloitti näyttelijänä Teatteri Viiruksessa 1987.
Vuodesta 2001 Långbackalla on ollut tuotantoyhtiö Långfilm Productions Finland, joka on tuottanut enimmäkseen ruotsinkielisiä lyhytelokuvia. Yhtiön tuottamia pitkiä elokuvia ovat Ulrika Bengtsin Iris (2011) ja Oppipoika (2013). Vuonna 2021 julkaistiin Långfilmin Ylelle tuottama, valtaosin suomenkielinen, jalkapallojunioreista ja heidän vanhemmistaan kertova 8-osainen draamasarja Kentän laidalla. Se perustuu Långbackan alkuperäisideaan ja hän myös näyttelee yhtä keskeistä roolia.
Nick McCrory
Nicholas Montgomery ”Nick” McCrory (s. 9. elokuuta 1991 Durham, Pohjois-Carolina) on yhdysvaltalainen uransa jo päättänyt uimahyppääjä ja olympiamitalisti. McCrory on 178 senttimetriä pitkä ja painaa 74 kilogrammaa.
Ura
McCrory saavutti olympiapronssia yhdessä David Boudian kanssa 10 metrin kerroshyppyjen parikilpailusta vuoden 2012 kesäolympialaisista Lontoosta. MM-kilpailuihin McCrory on osallistunut kahdesti, vuosina 2009 ja 2011. McCrory lopetti uransa alkuvuodesta 2015 vedoten loukkaantumisiin.
McCroryn eno Gordon Downie on olympiapronssimitalisti uinnista vuodelta 1976. McCroryn pikkuveli Lucas taas kilpailee uimahypyissä paralympiatasolla.
Goldbergit
Goldbergit (The Goldbergs) on yhdysvaltalainen tilannekomediasarja, jonka ensimmäinen jakso esitettiin ABC:llä tiistaina 24. syyskuuta 2013. Se perustuu sarjan luojan Adam F. Goldbergin lapsuuteen ja perheeseen 1980-luvulla.
Goldbergit asuvat 1980-luvun Pennsylvaniassa. Perheen isä on nimeltään Murray, ja äiti Beverly. Lapsina ovat Barry ja Erica, sekä nuorin lapsi Adam, joka dokumentoi perhe-elämää videokamerallaan. Sarjassa esiintyy myös Beverlyn isä Albert ”Pops”.
thumb|Goldbergin perheen näyttelijät vuonna 2014.
Hannu Rauhala
Hannu Tapani Rauhala (s. 1934) on suomalainen kasvatustieteen dosentti, joka herätti 1990-luvulla huomiota voodoo-harrastuksillaan.
Rauhala opiskeli psykologiaa ja kasvatustiedettä Jyväskylän yliopistossa. Hän väitteli tohtoriksi 1983 Greifswaldin yliopistossa DDR:ssä. Rauhala toimi Helsingin yliopiston erityispedagogiikan ja kuntouttavan kasvatuksen dosenttina 1985–1999.
Vuonna 1999 Rauhala julkaisi Ultra-lehdessä ilmoituksen, jossa hän tarjosi "laser klitoris stimulaatiota" ja hypnoosia hoitomuodoksi frigiditeetistä kärsineille nuorille tytöille ja naisille.
Rauhala esiintyi 1990-luvun alussa Leo Mellerin videodokumentissa "Enkeliruhtinas nyt!". Dokumentissa Rauhala kertoi musiikin maagillisista vaikutuksista, muun muassa Pjotr Tšaikovskin Pateettisen sinfonian ja Richard Wagnerin musiikin negatiivisista vaikutuksista ihmisiin sekä esitteli myös lyhyesti voodoota. Rauhala kertoi voodoosta myös Keskisuomalainen-lehdessä 4. tammikuuta 1999 ilmestyneessä artkkelissa Kaikki lähtee voodoosta.
Iris Kick
Iris Kick on rockyhtye Plastic Tearsin single, joka julkaistiin 4. lokakuuta 2017. Se on singlelohkaisu tulevalta Angels with Attitude -albumilta.
Euroopankeltasappi
Ulkonäkö
Euroopankeltasappi kasvaa 10–60 senttimetriä korkeaksi. Varren ja lehtien väri on harmahtavan vihreä. Lehtiruusukkeen lehdet ovat pitkulaisen muotoiset, varsilehdet ovat kolmiomaisemmat ja sepivät. Kukintona on viuhko. Kukassa on kuudesta kahdeksaan kirkkaankeltaista verholehtiä pidempää terälehteä.
Levinneisyys
Euroopankeltasappea esiintyy alkuperäisenä Länsi-, Keski- ja Etelä-Euroopassa, osassa Pohjois-Afrikkaa sekä Lähi-idässä.
Pohjola
Pohjola voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Jarmo Liukkonen
Jarmo Liukkonen (s. 12. maaliskuuta 1956 Helsinki ) on liikuntapedagogiikan professori, liikunnan ja psyykkisen hyvinvoinnin dosentti Jyväskylän yliopiston liikuntatieteellisessä tiedekunnassa, kasvatustieteen dosentti Lapin yliopistossa , tietokirjailija, henkinen valmentaja ja yrittäjä. Liukkonen on toiminut psykologisen valmennuksen asiantuntijana useassa Suomen urheilumaajoukkueessa yli 30 vuoden ajan.
Pohjola
Pohjola-nimisiä henkilöitä
Pohjola on suomenkielinen sukunimi, jonka tunnettuja kantajia ovat muun muassa seuraavat henkilöt:
Katso myös
Pohjolaan liittyvät myös seuraavat:
Jarmo Liukkonen
Ura
Kolmannen polven helsinkiläinen Jarmo Liukkonen opiskeli liikunnan opettajaksi 1970-luvulla Jyväskylässä. Psykologiasta hän kiinnostui opintojensa loppuvaiheessa huomattuaan, että oppilaat suhtautuvat yksilöllisesti samoihin liikuntatilanteisiin. Liikuntatieteiden maisteriksi hän valmistui vuonna 1982. Hän toimi liikunnan opettajana kymmenen vuotta pääkaupunkiseudun lukioissa ja yläasteilla. Urheilupsykologiaan hän tutustui Opetusministeriön järjestämissä kansainvälisissä asiantuntijavaihdoissa, joiden aikana hän vieraili muun muassa Neuvostoliiton ja DDR:n urheilun huippututkimuskeskuksissa.
Liukkosesta tuli urheiluopisto Kisakeskukseen perustetun Psykologisen valmennuskeskuksen johtaja, mutta hän jätti paikan saatuaan Jyväskylän yliopistosta vuonna 1993 kaksivuotisen apurahan väitöskirjan tekoa varten. Hän toimi siellä aluksi tutkijana, sittemmin myös yliassistenttina ja liikuntapsykologian professorin sijaisena, minkä jälkeen hän oli kolmisen vuotta LIKES-työelämäpalvelut OY:n toimitusjohtajana. Hän oli toiminut aiemmin toimitusjohtajana myös Alpha Wave Oy:ssä ja Easy Living Oy:ssä. Liike-elämää enemmän häntä kuitenkin kiinnosti tutkimus, joten hän palasi LIKES:n jälkeen tutkimus- ja opetustehtäviin.
Lisensiaatintyössään hän tutki nuorisovalmentajien ohjaamia harjoituksia käyttäen viitekehyksenään humanistista psykologiaa. Liikuntatieteen lisensiaatiksi hän valmistui vuonna 1994. Vuonna 1998 hän väitteli liikuntatieteiden tohtoriksi liikuntapsykologiasta. Väitöskirjassaan hän tutki nuorten urheilijoiden viihtymistä ja motivaatioilmastoa harjoituksissa ja kilpailuissa. Liukkosen keskeisimpiä tutkimuskohteita ovat olleet liikuntamotivaatio, sisäinen motivaatio, fyysisen aktiivisuuden edistäminen ja koululiikunta. Hänet nimitettiin Jyväskylän yliopiston liikunnan ja psyykkisen hyvinvoinnin dosentiksi vuonna 2000 ja Lapin yliopiston liikuntakasvatuksen dosentiksi vuonna 2005. Liukkonen on toiminut Jyväskylän liikuntapedagogiikan professorina, ensin määräaikaisena (2007) ja vuodesta 2009 lähtien vakituisessa virassa.
Tutkimustyönsä ohella Liukkonen on antanut henkistä valmennusta niin lukuisille urheilijoille, yli kymmenelle suomalaiselle maajoukkueelle (muun muassa mäkihyppyä, nyrkkeilyä ja naisten hiihtoa) kuin yritysjohtajillekin. Hänen valmennettaviinsa on kuulunut muiden muassa Hannu Manninen.
Liukkonen on toiminut Suomen olympiakomiteassa.
Kirjat
Liukkonen on tuottanut yli 200 tieteellistä julkaisua ja yli 20 kirjaa.
1995:
2004:
2006:
2007:
2008:
2009:
2013:
2017:
Luottamustehtävät
Jarmo Liukkosen luottamustehtäviä:
Yksityiselämä
Liukkonen on naimisissa, ja hänellä on neljä aikuista lasta sekä lastenlapsia. Hän harrastaa muun muassa sienestystä.
Lentopallon miesten 4-sarja
Lentopallon miesten 4-sarja  on Suomen lentopalloilun viidenneksi korkein sarjataso. Sarjan järjestämisestä vastaavat maakunnat. Kaudella 2019-2020 sarjaa ei pelata missään alueella.
Mangostanit
Mangostanit (Garcinia) on tropiikissa kasvavien puiden suku. Suvussa on eri arvioiden mukaan noin 240–500 jäsentä.
Monilla sen lajeilla on syötäviä hedelmiä, joista tunnetuin on mangostani (Garcinia mangostana). Joistakin lajeista saadaan väriaineita, toisia käytetään lääkekasveina. Myös niiden puuainesta käytetään rakennusaineena.
Mangostanihedelmillä on väitetty olevan painoa vähentävää vaikutusta (hydrocitric acid), mutta tätä vaikutusta ei ole havaittu ihmisillä tehdyissä testeissä.
Lajeja
Lajeja on satoja; tarkasta määrästä ei ole yksimielisyyttä tutkijoiden keskuudessa. Joitakin tunnetumpia lajeja, lähinnä hedelmäpuita ja lääkekasveja:
Sarat (kansa)
thumb|Naispuolinen sara [[Tšadista (2000).]] Sarat ovat etninen ryhmä, joka muodostaa noin 30 % Tšadin ja kahdeksan prosenttia Keski-Afrikan tasavallan väestöstä. Sarat ovat suurin etninen ryhmä Tšadissa ja neljänneksi suurin Keski-Afrikan tasavallassa.
He puhuvat jotain noin viidestätoista sara-kielestä, jotka kuuluvat nilosaharalaisten kielten keskisudanilaiseen ryhmään. Sarat jakaantuvat kahteentoista heimoon.
Sarojen uskotaan saapuneen Tšadiin 1500-luvulla ja he joutuivat ankarasti arabien orjakauppiaiden verottamaksi. Siirtomaa-aikana suuri määrä saroja palveli Ranskan armeijassa ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa.
Sarat harjoittavat luonnonuskontoja ja noin kuudennes on kristittyjä.
Sarojen yhteiskunta koostuu autonomisista, päämiesten ja kylänvanhinten johtamista kyläyhteisöistä. Seitsemän vuoden välein järkjestetään kylän aikuistuville nuorille inititaatiojakso, joka kestää kaksi kuukautta. Aiemmin naisten tapoihin kuului myös venyttää alahuulta levyllä, mutta tästä on luovuttu vuosikymmeniä sitten.
Castle-luokka (vartioalus)
Castle-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston vartiolaivojen muodostama alusluokka, johon piti alun perin kuulua kuusi alusta. Aluksista kuitenkin vain kaksi valmistui. Alustyyppi on brittiläisen luokittelun mukaan partioalus.
Suunnittelu
Luokka suunniteltiin korvaamaan runsaasti kritiikkiä saanut edeltäjänsä Island-luokka. Sen piti olla nopeampi, merikelpoisempi ja varustaa helikopterikannella. Luokan molemmat alukset valmisti aberdeenilaiyritys Hall, Russell and Company. Luokka oli lopulta uppoumaltaan 300 tonnia suurempi, vakaampia kovassa merenkäynnissä, kolme solmua nopeampia ja niissä oli suurehko laskeutumisalusta, jolle kykeni Sea King -helikopteri laskeutumaan. Aluksella oli myös tilapäisesti mahdollista majoittaa 120 henkeä.
Alusten tärkein tehtävä oli kalastusalueiden sekä Pohjanmeren öljy- ja kaasukenttien valvonta. Ne kykenivät myös toimimaan miinalaivoina sekä öljyntorjuntatehtävissä.
Saiturin joulu (vuoden 2001 elokuva)
Saiturin joulu on vuonna 2001 ensi-iltansa saanut animaatioelokuva, joka perustuu Charles Dickensin joulutarinaan. Elokuvan ääninäyttelijöinä toimivat Simon Callow, Kate Winslet, Nicolas Cage, Jane Horrocks, Michael Gambon, Rhys Ifans, Juliet Stevenson, Robert Llewellyn, Beth Winslet ja Colin McFarlane. Elokuvan on ohjannut Jimmy T. Murakami.
Suomi
Lähteet:
Nootkankoira
Nootkankoira (Nootka Dog) on sukupuuttoon kuollut kanadalainen koirarotu, jolla ei koskaan ollut FCI:n hyväksyntää. Tieteelliseksi nimeksi on aikoinaan esitetty Canis laniger nolis.
Ulkonäkö
Vuonna 1840 everstiluutnantti Charles Hamilton Smith kuvaili nootkankoiraa kookkaaksi, pystykorvaiseksi eläimeksi, jota tavattiin valkoisena, ruskeana ja mustana. Sen villainen karvapeite oli niin hienolaatuinen ja suuri, että sitä olisi voinut kutsua lampaan villaksi.
Luonne ja käyttäytyminen
Rodun sanotaan olleen luonteeltaan tyyni ja säyseä.
Alkuperä
Rotu oli kotoisin Nootka-salmen alueelta Vancouverinsaarelta. Se tunnettiin toisinaan nimellä "nootkanlammaskoira" (Nootka Sheepdog), mutta ei suinkaan siksi että se olisi paimentanut lampaita, vaan koska siltä kerättiin lankaa villan kutomiseen. Se kerittiin säännöllisesti lampaan tavoin, ja sen karva sekoitettiin muuhun villaan, minkä jälkeen siitä tehtiin vaatteita. Desmond Morriksen mukaan sitä ei tulisi virheellisesti sekoittaa clallaminintiaanikoiraan.
Vuonna 1842 tai 1843 Zoological Society of London hankki muutaman "nootkasalmenkoiran" tavoitteenaan alkaa kasvattaa niitä villateollisuuden tarpeisiin myös Britanniassa. Projekti ei kuitenkaan päässyt alkamaan, ja pian tämän jälkeen koko rotu kuoli sukupuuttoon.
Fear of a Blank Planet
Fear of a Blank Planet on englantilaisen progressiivisista rockia soittavan Porcupine Tree -yhtyeen yhdeksäs studioalbumi. Albumi ilmestyi Euroopassa 16. helmikuuta ja Yhdysvalloissa 24. helmikuuta 2007. Yhtyeen johtohahmo Steven Wilson on sanonut albumin nimen olevan suora viittaus Public Enemyn vuonna 1990 julkaistuun albumiin Fear of a Black Planet. Hän sanoo näkevänsä tietotekniikan modernimpana, 2000-luvun ongelmana, toisin kuin mihin Public Enemyn levy viittaa.
Historia
Albumin kappaleet, lukuun ottamatta kappaletta ”Way Out of Here”, esitettiin ensimmäistä kertaa Arriving Somewhere -livejulkaisun promootiokiertueella syys-marraskuussa 2006. Albumin ollessa äänitysvaiheessa Robert Fripp, King Crimsonin kitaristi, ilmoitti vierailevansa levyllä kappaleessa ”Nil Recurring”. Kappale ei lopulta päätynyt levylle, mutta se julkaistiin 4-kappaleisella EP:llä vuonna 2007.
Fear of a Blank Planetin julkaisua edeltäneiden kahden kuukauden aikana osia albumin kappaleista julkaistiin Internetissä. 21. helmikuuta 2007 yhtyeen MySpace-sivulle lisättiin otteita jokaisesta albumin kappaleesta. Samat otteet lisättiin myös albumin omalle minisivustolle. Nimikappale julkaistiin 6. maaliskuuta 2007 iTunes Storessa Wilsonin toisen yhtyeen, Blackfieldin, uuden Blackfield II -albumin kylkiäisenä. 12. huhtikuuta 2007 Fear of a Blank Planet julkaistiin osassa Eurooppaa neljää päivää aikaisemmin kuin oli suunniteltu.
16. huhtikuuta 2007 yhtyeen MySpace-sivulla julkaistiin nimikappaleen musiikkivideo, joka kuitenkin jouduttiin ottamaan lähes välittömästi pois esiltä julkaisupäivänä tapahtuneen Virginia Techin verilöylyn takia. 25. huhtikuuta lähtien video oli kuitenkin saatavilla albumin minisivustolla. Videon ohjasi Lasse Hoile.
Porcupine Tree aloitti sekä Euroopan että Yhdysvallat kattaneen albumin promootiokiertueen, Tour of a Blank Planetin, Glasgow’sta 18. huhtikuuta 2007. Kiertue päättyi Suomessa Tampereen Pakkahuoneella 16. joulukuuta 2007 (yhtye konsertoi myös Helsingin jäähallissa edeltävänä iltana ). Kiertueen keikoilla yhtye soitti uuden albumin kokonaisuudessaan – joko alusta loppuun tai sekalaisessa järjestyksessä vanhojen kappaleiden kera. Ainoastaan kappale ”My Ashes” jätettiin soittamatta kiertueen loppupuolen keikoilla.
Iskelmä Gaala
Iskelmä Gaala on Iskelmä-radiokanavan vuosittain järjestämä gaala.
Kanavan kuuntelijat päättävät äänestyksessä Vuoden Iskelmä-, Naisartisti-, Miesartisti-, Albumi-, Yhtye- ja Tulokas-palkintojen saajat. Lisäksi gaalassa jaetaan Pro Iskelmä -palkinto, jonka voittajan päättää raati. Palkinto jaetaan taholle tai yhtyeelle, joka edistää iskelmämusiikkia. Toisin kuin monet muut palkintogaalat, Iskelmä Gaala järjestetään yleisötapahtumana, johon kuka tahansa voi osallistua ostamalla pääsylipun.
Anatolikó Sélino
Anatolikó Sélino (virallisesti Δημοτική Ενότητα Ανατολικού Σελίνου, Dimotikí Enótita Anatolikoú Selínou) on yksi Kántanos-Sélinon kunnan kunnallisyksiköistä ja entinen itsenäinen Kreikan kunta. Se sijaitsee Chanián alueyksikössä Kreetan alueella. Kunnallisyksikön väkiluku on 1 021 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|Kreetan etelärannikkoa [[Soúgiassa.]] Anatolikó Sélino, suomeksi ”Itäinen selleri”, käsittää Kántanos-Sélinoksen kunnan itäosan Kreetan saaren lounaisosassa. Kunnallisyksikön alueella sijaitsevat muun muassa Agía Eirínin rotko sekä pienimuotoiseksi turistikohteeksi kehittynyt Soúgian kylä saaren etelärannikolla.
Anatolikó Sélino oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Kántanos-Sélinon kunnaksi yhdessä Kántanoksen ja Pelekánoksen kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat
Anatolikó Sélinon kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kyläyhdyskunnista ja asutuksista:
Austraasian viimeiset lapset
Austraasian viimeiset lapset on Tomi Kontion kirjoittama nuortenkirja. Se on Austraasia-trilogian toinen osa. Trilogian aloittanut teos Keväällä isä sai siivet voitti vuonna 2000 Finlandia Junior -palkinnon. Austraasia-trilogian päätösteos on nimeltään Maan veli. Austraasian viimeiset lapset kertoo kolmesta nuoresta, jotka seikkailevat Austraasian ihmeellisessä maailmassa. Kuvitteellinen Austraasian nimi on muodostettu oikean elämän maanosien Australian ja Aasian nimistä.
Juoni
Kaksospojat Tomi ja Timo Kokko ystävineen ovat matkalla kohti uusia seikkailuja. Hirmuinen Raakel Vastapöksy on nujerrettu ja lapset ovat päässeet pakoon kurinpitolaitoksesta, Huostolasta. He lentävät omien siipiensä kannattelemina ja laskeutuvat uuteen kotimaahansa, Austraasiaan. Siellä he kohtaavat pitkästä aikaa vanhempansa.
Jälleennäkemisen jälkeen on aika tutustua uuteen maailmaan, joka on värikkäämpi ja valoisampi kuin entinen, eläimet ja kasvitkin ovat erilaisia. Ihmiset ovat epätavallisen ystävällisiä. Austraasia vaikuttaa liian hyvältä paikalta ollakseen totta.
Niin alkaa hurja seikkailu kohti vuoria, joiden väitetään olevan eläviä ja nielevän kitaansa jokaisen, joka yrittää niitä ylittää. Pääsevätkö lapset varjojensa luokse, vuorten toiselle puolelle?
Dannie Abse
pienoiskuva|Dannie Abse vuonna 2014.Daniel ”Dannie” Abse (22. syyskuuta 1923 Cardiff, Wales – 28. syyskuuta 2014 ) oli brittiläinen runoilija ja kirjailija. Hän syntyi Walesissa juutalaiseen perheeseen. Hänen veljiään olivat poliitikko Leo Abse sekä edesmennyt psykoanalyytikko Wilfred Abse.
Abse opiskeli lääketiedettä ja hoiti kirjailijanuransa ohella lääkärin virkaa. Hän julkaisi runoteoksensa After Every Green Thing vuonna 1949. Hänen omaelämäkertateoksensa ilmestyi 1954. Abse voitti Walesin taideneuvoston palkinnon 1971 ja 1987 sekä Cholmondeley-palkinnon 1985. Hän oli vuodesta 1983 kuninkaallisen kirjallisuusseuran jäsen. Abselle myönnettiin vuonna 1989 kunniatohtorin arvo.
Abse asui vuosia Lontoossa ja piti kolumnia Ham & High -lehdessä. Hän oli kesäkuussa 2005 osallisena auto-onnettomuudessa, joka johti hänen 78-vuotiaan vaimonsa Joanin kuolemaan. Dannie Abse muun muassa mursi kylkiluunsa, mutta selvisi turmasta hengissä. Pariskunnalla oli yksi poika ja kaksi tytärtä.
Lazon piiri
thumb|175px|Lazon piiri Habarovskin aluepiirin kartalla. Lazon piiri on kunnallinen itsehallintoalue Habarovskin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1935 perustetun piirin pinta-ala on 3 179 neliökilometriä. Asukkaita on 49 500 henkeä (vuonna 2009).
Piiri on nimetty vallankumousjohtaja Sergei Lazon mukaan. Se sijaitsee Habarovskin aluepiirin eteläosassa. Pohjoisessa Lazon piiri rajoittuu Habarovskin ja Nanain piireihin, idässä ja etelässä Primorjen aluepiiriin, lounaassa Vjazemskin piiriin ja lännessä Ussurijokeen ja Kiinaan.
Piiriin kuuluu kolme kaupunkikuntaa (taajamaa): Hor, Muhen ja Perejaslavka. Maalaiskuntia on 18: Bitševaja, Dolmi, Durmin, Georgijevka, Gvasjugi, Kondratjevka, Kruglikovo, Marusino, Mogilevka, Obor, Poletnoje, Sidima, Sita, Srednehorski, Sukpai, Svjatogorje, Tšernjajevo ja Zolotoi. Hallinnollinen keskus on Perejaslavkan taajama.
Seudun kanta-asukkaita ovat udehet, joita nykyään on vain 0,5 % piirin väestöstä. Suurin osa heistä asuu Gvasjugin kylässä. Valtaosa piirin asukkaista on venäläisiä.
Perejaslavkan kautta kulkee Trans-Siperian rautatie sekä Habarovskin ja Vladivostokin välinen M60-valtatie. Matkaa piirikeskuksesta aluepiirin pääkaupunkiin Habarovskiin on 65 kilometriä.
Talous perustuu metsä- ja elintarviketeollisuuteen. Maatalous on keskittynyt maidon tuotantoon.
Kulttuurilaitoksia ovat mm. lasten taide- ja musiikkikoulut sekä kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy Naše vremja.
Täydennyspoliisi
Täydennyspoliisi on henkilö, jonka valtioneuvosto voi määrätä poliisin henkilöstöä täydentämään valtion turvallisuuden ollessa uhattuna valmiuslaissa tarkoitetuissa poikkeusoloissa.
Tehtävät ja valtuudet
Poikkeusoloissa täydennyspoliisit työskentelevät pääsääntöisesti vakinaisten poliisimiesten työpareina yleisen järjestyksen ja turvallisuuden ylläpitotehtävissä sekä vartiointi-, kuljetus-, saatto- ja alueiden eristämistehtävissä. Palveluksessa ollessaan he käyttävät poliisin virkapukineita. Täydennyspoliisilla on toimiessaan täydet poliisin valtuudet, mutta voimankäyttöoikeus on rajattu työparina toimivan vakinaisen poliisimiehen valtuuttamaksi.
Normaalissa oloissa eli muulloin kuin poikkeustilan aikana täydennyspoliiseilla ei ole mitään erityisoikeuksia tai valtuuksia, eli poliisin valtuudet ja velvollisuudet tulevat voimaan ainoastaan valtioneuvoston määräyksen jälkeen.
Martti Talja
thumb|250px|Martti Talja [[Suomi-areena|SuomiAreena-tapahtumassa vuonna 2015.]] Martti Talja (s. 29. heinäkuuta 1951 Lahti) on Karjalan Liiton puheenjohtaja 2023-26.
Täydennyspoliisi
Täydennyspoliisihenkilöt
Täydennyspoliisihenkilöstöä koskeva asetus tuli voimaan 1. lokakuuta 1997 mutta se kumottiin 1. tammikuuta 2014. Asetuksen perusteella poliisin henkilöstöä voidaan täydentää noin 3000 henkilöllä. Kihlakuntien poliisilaitokset hoitavat täydennyshenkilöiden varaamisen ja kouluttamisen. Täydennyshenkilöstöön valitaan sekä miehiä että naisia. Heidän tulee olla henkilökohtaisilta ominaisuuksiltaan erityisen hyvin tehtäviin sopivia. Miesten pitää olla yli 35-vuotiaita. Täydennyshenkilöiksi hyväksyttävien tulee olla nuhteettomia. Heidän täytyy olla myös fyysisiltä ominaisuuksiltaan poliisitehtäviin soveliaita.
Martti Talja
Talja on suomalainen lääkäri ja vuosina 2015-2019 kansanedustajana toiminut poliitikko.
Täydennyspoliisi
Täydennyspoliisihenkilöt
Täydennyspoliisiksi haetaan vapaaehtoisesti ilmoittautumalla kihlakunnan poliisilaitokselle. Mikäli mieshenkilö hyväksytään täydennyspoliisihenkilöstöön, niin hänet tullaan vapauttamaan asevelvollisuuden suorittamisesta eli häntä ei kutsuta enää reservin kertausharjoituksiin ilman erityisen painavia perusteita.
Täydennyspoliisin tehtävään valittu voi halutessaan luopua siitä ilmoittamalla asiasta kihlakuntansa poliisilaitokselle.
Koulutus
Täydennyshenkilöstöön valituille järjestetään koulutustilaisuuksia tai harjoituksia mahdollisuuksien mukaan 2-3 vuoden välein. Koulutuksessa käsitellään mm. poliisin tehtäviä, toimivaltuuksia, yleisiä toimintalinjoja, organisaatiota, käskyvaltasuhteita ja poikkeusoloja koskevaa lainsäädäntöä. Täydennyskoulutuksen yhteydessä esitellään myös poliisin suoja- ja voimankäyttövälineitä sekä ajoneuvokalustoa ja selostetaan niiden käytöstä annettuja säännöksiä. Myös ensiapu- ja järjestyksenvalvojakoulutus kuuluvat täydennyspoliisihenkilöiden koulutukseen. Poliisihallinto on tilannut heille neljä kertaa vuodessa ilmestyvän Poliisi-lehden.
Konttisen kesäteatteri
Konttisen kesäteatteri on Rovaniemellä toimiva kesäteatteri, joka aloitti toimintansa vuonna 1996. Kesäteatteri on yksi Rovaniemen merkittävimmistä kulttuuritapahtumista vuosittain. Joka vuosi ammattilaisista ja harrastajista koostuva työryhmä on tehnyt ammattitason teatteria Kemijoen rannalla, Konttisen puistossa, ihan Rovaniemen keskustassa.
Joss Christensen
Joss Christensen (s. 20. joulukuuta 1991 Salt Lake City, Utah) on yhdysvaltalainen freestylehiihdon olympiavoittaja. 185 senttimetriä pitkä ja 79 kilogrammaa painava Christensen kilpailee pääosin slopestylessä.
Ura
Christensen saavutti olympiakultaa slopestylestä vuoden 2014 talviolympialaisista Sotšista. Vuoden 2015 X Gameseista Aspenista Christensen saavutti hopeaa niin ikään slopestylestä.
Freestylehiihdon maailmancupissa Christensen debytoi maaliskuussa 2011 La Plagnen lumikourukilpailussa. Hän saavutti avausvoittonsa helmikuussa 2015 Park Cityn slopestylekilpailusta. Hän sijoittui slopestylen maailmancupin pisteissä toiseksi kaudella 2014–2015.
Raimo Summanen
Raimo Olavi Summanen (s. 2. maaliskuuta 1962 Jyväskylä) on suomalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkohyökkääjä. Kaudella 2020–2021 hän toimi slovenialaisen HK SZ Olimpijan päävalmentajana ja valmensi joukkueen Alps Hockey Leaguen mestariksi.
Summanen on valittu Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 142.
Pelaajaura
Summanen aloitti jääkiekkouransa JyP HT:ssä. Kansallinen läpimurto kuitenkin edellytti siirtoa Tampereen Ilvekseen Risto Jalon ketjukaveriksi. Ilves saavutti pronssia keväällä 1983 ja tamperelainen hyökkäyskaksikko valittiin saman vuoden MM-kisoihin, joissa ketjun kolmannen lenkin muodosti Petri Skriko. Summanen, Jalo ja Skriko olivat pelanneet menestyksellä jo nuorten maajoukkueessa.
NHL-uransa aikana pelaajana Summanen ehti edustaa kahta seuraa, Edmonton Oilersia ja Vancouver Canucksia. Oilersin voittaessa Stanley Cupin kauden 1983–1984 päätteeksi hän sai omistukseensa Stanley Cup -sormuksen ja oli mukana mestarijoukkueesta otetussa kuvassa. Koska Summanen kuitenkin pelasi Oilersissa tuon kauden aikana vain kaksi runkosarja- ja viisi pudotuspeliottelua, hän ei virallisten kriteerien mukaan ole Stanley Cup -voittaja. Hänen nimeään ei myöskään ole kaiverrettu Stanley Cup -pokaaliin.
Valmentajaura
Pelaajauran jälkeen Summanen siirtyi pian valmennustehtäviin Helsingin IFK:hon, jossa saavutti ensimmäisen Suomen mestaruutensa valmentajana kaudella 1997–1998. Hän voitti mestaruuden päävalmentajana myös Helsingin Jokereissa kaudella 2001–2002. Suomen mestaruuksien lisäksi Summasella on valmentajana myös kaksi SM-hopeaa. Summanen valittiin vuonna 2003 valmentamaan Suomen jääkiekkomaajoukkuetta, ja saavuttikin menestystä. Suomi saavutti toisen sijan jääkiekon maailmancupissa 2004.
Summanen erotettiin erimielisyyksien vuoksi lokakuussa 2004, jonka jälkeen hän siirtyi Espoo Bluesin urheilutoimenjohtajaksi keväällä 2005 kolmen vuoden sopimuksella. Summanen ei ollut tehtävässä kuitenkaan kuin runsaan vuoden ajan ja hänet erotettiin kesäkuussa 2006.
Summanen toimi seuraavaksi Rapperswilin päävalmentaja alle vuoden Sveitsin liigassa, ja hänet erotettiin joulukuussa 2009. Syyskuussa 2009 Summanen haukkui joukkueensa ja osoitti suosiota vastustajan maaleille eikä Rapperswilin pelaajat enää tämän jälkeen halunneet pelata valmentajalleen. Summanen oli myös hyökännyt sanallisesti joukkueen lääkärin kimppuun pukukoppikäytävällä. Summasen käytös johti tappiokierteeseen, jolla seurajohto perusteli potkut. Joulukuun puolivälissä seura tiedotti Summasen jatkavan joukkueessa muissa tehtävissä, kuitenkaan tarkentamatta asiaa vielä sen tarkemmin.
Helmikuussa 2010 Ilves Hockey Oy palkkasi Summasen tekemään selvitystä joukkueen urheilutoimesta ja strategiasta. Summasen oli määrä antaa selvityksensä Ilvekselle huhtikuun loppuun mennessä. Kuluneella kaudella Ilves oli jäänyt sarjataulukon hännille ja kannattajat olivat vaatineet uudistusta joukkueen johtoon.
thumb|right|Summanen [[Avangard Omskin päävalmentajana maaliskuussa 2012.]] Maaliskuussa 2010 Summanen siirtyi Venäjälle KHL-liigassa pelaavan Avangard Omskin päävalmentajaksi. Pestin oli tarkoitus kestää myös kauden 2010–2011.
Tammikuussa 2013 Summanen palasi valmentajaksi Helsingin IFK:hon. Hänet nimitettiin joukkueen päävalmentajaksi kesken kauden 2012–2013 irtisanotun Pasi Sormusen tilalle. Helmikuussa 2013 Summanen sai viiden ottelun toimitsijakiellon, kun SM-liigan kurinpitoryhmä katsoi hänen halventaneen Jokerien päävalmentaja Tomi Lämsää ”täysin epäurheilijamaisella, hyvän tavan vastaisella ja epäkunnioittavalla tavalla”. Summasen käyttämien ilmaisujen katsottiin myös vahingoittaneen merkittävästi SM-liigaa. Summanen vapautettiin päävalmentajan tehtävästä kesken seuraavan kauden, helmikuussa 2014.
Joulukuussa 2016 Summanen aloitti Mestiksessä pelaavan Espoo Unitedin valmentajana. Toukokuussa 2017 Espoo United julkaisi uudet valmentajansa kaudelle 2017–2018. Raimo Summanen ei jatkanut joukkueen valmentajana.
Maaliskuussa 2017 Summanen sai kahdeksan ottelun toimitsijakiellon huudeltuaan vastustajajoukkue Hermeksen päävalmentajalle Antti Karhulalle, muun muassa nimittämällä tätä pedofiiliksi. Karhula toimitti Kokkolan poliisille tutkintapyynnön maaliskuun lopulla, ja syyskuussa asia eteni syyteharkintaan. Keski-Pohjanmaan käräjäoikeus tuomitsi Summasen helmikuussa 2018 kunnianloukkauksesta vajaan tuhannen euron sakkoihin. Lisäksi Summanen määrättiin maksamaan Karhulalle vahingonkorvauksena henkisestä kärsimyksestä 4 000 euroa. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun jääkiekon vaihtoaitiossa tapahtunutta huutelua käsiteltiin oikeudessa.
Summanen palkattiin tammikuussa 2021 slovenialaisen HK SZ Olimpijan päävalmentajaksi kahden vuoden sopimuksella.
Kirja
Summanen julkaisi vuoden 2005 lopussa osakseen maailmancupin kohua herättäneiden tapahtumien johdosta kirjan Meidän Päivä (Teos), jossa ruoditaan paitsi Summasen aikaa jääkiekkomaajoukkueen päävalmentajana niin myös valotetaan taustoja Summasen matkasta huipputason jääkiekkoilijasta maajoukkueen päävalmentajaksi.
Yksityiselämä
Summanen oli aviossa Nenna Summasen kanssa 30 vuotta, kunnes vaimo jätti avioerohakemuksen heinäkuussa 2017. Heillä on vuonna 1992 syntynyt tytär ja 1995 syntynyt poika.
Syyskuussa 2017 Summanen pahoinpiteli satunnaisen ohikulkijan poistuttuaan Alcatraz Exclusive Club -stripteaseklubilta Helsingissä. Yksittäisen henkilön tilanteesta kuvaama video johti rikostutkintaan. Helsingin syyttäjänvirasto kuitenkin teki asiassa syyttämättäjättämispäätöksen. Osapuolet sopivat asian, ja Summanen maksoi toiselle osapuolelle korvauksia 367,70 euroa.
Siva (joki)
Siva on Volgan vesistöön kuuluvan Kaman sivujoki Permin aluepiirissä ja Udmurtian tasavallassa Venäjällä. Sen pituus on 206 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 4 870 neliökilometriä. Keskimääräinen virtaus on 31,2 kuutiometriä sekunnissa.
Joen nimi juontuu muinaispermiläisistä sanoista *śi ’lähde’ ja *va ’vesi’. Se saa alkunsa Permin aluepiiristä Jagutkin kylän läheltä. Udmurtian alueella Siva virtaa Votkinskin piirissä. Tärkeimmät sivujoet ovat Sosnovka, Tšornaja, Lyp, Kivara, Votka, Bolšaja Kivara ja Malaja Votka. Jokea käytetään vesilähteenä, virkistyskalastukseen ja retkeilyyn. Alajuoksulla on kalankasvatusaltaita.
Aiheesta muualla
56.82139°N, 53.90611°W
Seinäjoen Uimahalli-Urheilutalo
Seinäjoen Uimahalli-Urheilutalo on Seinäjoen Marttilan kaupunginosassa sijaitseva urheilurakennus, jonka yhteydessä toimii sekä Seinäjoen uimahalli että Seinäjoen urheilutalo. Urheilutaloa kotihallinaan käyttävät muun muassa salibandyseura Seinäjoen Peliveljet sekä lentopalloseura Kuutoset Volley. Uimahallissa toimii Seinäjoen Uimarit -58 ry.
Historia
Seinäjoen Uimahalli-Urheilutalo on valmistunut vuonna 1977. Uimahalli on peruskorjattu vuonna 2006 ja urheilutalo vuonna 2013.
Vuonna 1958 avattu Seinäjoen aiempi uimahalli sijaitsi keskustan Maakuntatalossa, nykyisen elokuvateatteri Marilynin kellaritiloissa. 16-metrisellä altaalla varustettu halli oli Suomen kymmenes julkinen uimahalli ja Etelä-Pohjanmaan ensimmäinen. Se suljettiin vuonna 1974 kansainvälisen öljykriisin aiheuttamissa kustannuspaineissa.
Urheilutalon iso palloilusali toimi aiemmin Seinäjoen Tangomarkkinoiden finaalien pitopaikkana. Nykyisin tangomarkkinoiden kilpailukonsertit pidetään Seinäjoki-areenassa, mutta Urheilutalo toimii tangomarkkinoiden aikana ”Tanssitalona”. Urheilutalossa järjestetään yhä myös konsertteja ja muita kulttuuritapahtumia.
Uimahalli
Uimahalli jakautuu isoon allasosastoon ja monitoimiallasosastoon. Isolla allasosastolla on kolme allasta ja vesiliukumäki. Pääallas on kooltaan 25×18 metriä ja syvyydeltään 1,2–2 metriä. Opetusallas on 12×8 metriä ja 0,0–0,9 metriä syvä, ja hyppyallas 12×10 metriä, syvyydeltään 3,8 metriä. 12×6 metrin monitoimiallas on syvyydeltään 1,2–1,3 metriä. Lisäksi hallissa on 10×6 metrin lastenallas ja pieni kylmäallas. Uimahallissa on myös kuntosali.
Urheilutalo
Urheilutalossa on 1 163 neliömetrin palloiluhallin lisäksi voimailusali, painonnostosali, voimistelu- ja tanssisali, jumppasali, kamppailusali ja 40 hengen kokoustila.
Kangas (Jyväskylä)
thumb|Alueen teollinen perinne näkyy Kankaan rakennuksissa. pienoiskuva|Kankaan asuinaluetta kuvattuna vuonna 2021. Kangas on Jyväskylän Tourulan kaupunginosassa sijaitseva 34 hehtaarin laajuinen asuinalue ja yrityskeskittymä. Se sijaitsee Tourujoen itäpuolella noin kilometrin päässä keskustasta, Tourulan asuinalueen pohjoispuolella. Kangas rajautuu Tourujoen, Ailakinkadun, Vapaaherrantien ja Kympinkadun sisäpuolelle.
Alue on aikaisemmin ollut Kankaan paperitehtaan käytössä. Tehtaan toiminta alueella päättyi tammikuussa 2010 ja kaupunki hankki alueen itselleen käyttämällä etuosto-oikeuttaan. Alueen kehittäminen aloitettiin vuonna 2011 asukkaiden osallistumisprojektilla. Yleisen arkkitehtuurikilpailun alueen yleiskaavasta voitti Arkkitehtitoimisto Petri Rouhiainen Oy:n ehdotus Hjalmarin uni. Alueen osayleiskaava hyväksyttiin marraskuussa 2013.
Kankaan paperitehtaan siipiosasta on muovattu Luova kampus, jonne vuoden 2016 alussa muutti Petäjävedeltä ammattiopiston Käsi- ja taideteollisuusoppilaitos ja sen jälkeen Humanistisen ammattikorkeakoulun toimintoja. Alueen työpaikkarakentamisessa käytetään sekä vanhoja teollisuusrakennuksia että uudistuotantoa. Landis+Gyr rakennuttaa itselleen noin 6 000 neliön uudisrakennuksen.
Asuinrakennuksiin valmistuu syksyyn 2018 mennessä 360 asuntoa. Niiden lippulaivaksi on noussut 16-kerroksinen KOAS Tower. Ensimmäinen kokonainen kortteli tulee valmiiksi Piippurantaan vuonna 2018. Alueen ydinosien arvioidaan valmistuvan vuoteen 2025 mennessä.
Himorogi
thumb|250px|Himorogi [[Tsurugaoka Hachiman-gūssa.]] Himorogi tarkoittaa šintolaisessa terminologiassa pyhää tilaa tai alttaria, jota käytetään palvonnassa. Himorogit rajataan yleensä neljään kulmaan asetetuilla vihreillä bambuilla tai sakakipuilla, jotka kannattelevat pyhiä rajaköysiä (shimenawa). Tilan keskelle asetetaan sakakin oksa yorishiroksi, joka edustaa fyysisenä objektina kamin läsnäoloa. Kamilla itsellään ei ole aineellista muotoa.
Kioton Aoi-matsuri-juhlassa himorogi on vihreiden oksien ympäröimä neliömäinen alue, jonka keskelle on asetettu yorishiroksi ikivihreä puu. Myös monimutkaisempia himorogeja voidaan käyttää: niissä maahan asetetaan olkimatto, jonka päällä on seremoniallinen, shimenawalla ja pyhillä rajasymboleilla koristeltu kahdeksanjalkainen lava. Sanan ”himorogi” alkuperää ei tiedetä varmasti, mutta se esiintyy jo Nihonshokissa ja Man'yōshūssa.
Ragnar Björk
Eino Karl Ragnar Björk (19. maaliskuuta 1885 Viipuri – 20. elokuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut runoilija.
Stine Stengade
Stine Stengade (s.1. toukokuuta 1972, Tanska) on tanskalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan elokuvista En kaerlighedshistorie (2001), Prag (2006) ja Koodinimi liekki ja sitruuna (2008).
Yksityiselämä
Stengade on naimisissa ohjaaja Ole Christian Madsenin kanssa, heillä on kaksi lasta. Stengade on ollut kerran aikaisemmin aviossa.
Ansa Ikonen
Elokuvissa Ikonen näytteli niin komedioissa, draamoissa kuin musikaaleissakin. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat komediat Vaimoke ja Rakas lurjus, eskapistinen elokuvaromanssi Kulkurin valssi, epookkidraama Runon kuningas ja muuttolintu, musiikkihupailu SF-paraati ja psykologinen draama Tyttö kuunsillalta. Lähes kaikki Ikosen elokuvaroolit olivat hänen tähtikuvansa mukaisesti hyveellisiä hahmoja.
Tähtiparista Ansa Ikonen ja Tauno Palo tuli käsite. He tekivät kaksitoista yhteistä elokuvaa ja runsaasti yhteistyötä myös teatterissa ja näytelmäkiertueilla. Niin ikään Eino Kaipainen oli useasti Ikosen vastanäyttelijänä.
Ikosen teatteriura alkoi tyttörooleista 1930-luvulla. Seuraavina vuosikymmeninä hän sai näytelläkseen useiden menestysnäytelmien naispääosia, kunnes 1960-luvulla hänen roolitehtävänsä alkoivat vähetä ja pienentyä. Näyttelijänlaadultaan Ikonen oli ennen kaikkea komedioiden pirteä kaunotar ja klassikkonäytelmien tyylikäs sankaritar. Hänellä oli muun muassa seitsemäntoista Shakespeare-tehtävää ja kuusi Molière-roolia. Lisäksi hän näytteli lukuisissa Serpin, Mika Waltarin ja muiden suomalaiskirjailijoiden huvinäytelmissä. Erityisen menestyksekäs oli Lady Teazlen rooli Richard Brinsley Sheridanin komediassa Juorukoulu.
Ikonen sai vuonna 1944 ensimmäisen naispääosan Jussi-palkinnon elokuvasta Vaivaisukon morsian. Vuonna 1964 hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla. Ikoselta julkaistiin omaelämäkerta Tähtiaika vuonna 1980.
Ansa Ikonen oli aviossa kollegansa Jalmari Rinteen kanssa vuodesta 1939 tämän kuolinvuoteen 1985. Heillä on kaksi tytärtä, Katriina (s. 1939) ja Marjatta Rinne (s. 1945).
Lapsuus ja nuoruus
Ansa Ikosen vanhemmat olivat Aleksanteri Ikonen (1892–1925) ja Adele Katriina Honkanen (1892–1945). Aleksanteri Ikonen oli rautatieläinen, ja hänen sukunsa oli kolme sukupolvea pietarinsuomalaisia. Honkasen suku oli lähtöisin Parikkalasta. Pariskunta oli avioitunut Pietarissa heinäkuussa 1913. Ansa – jota lapsena ja nuorena kutsuttiin nimellä Aili – oli vanhempiensa ainoa lapsi. Hänen sisarensa Hilkka Terttu Tellervo (s. 1914) ja Aino Katriina (s. 1921) kuolivat vauvaiässä keuhkokuumeeseen. Perhe asui Pietarissa rautatieläisten talossa lähellä Suomen asemaa. Samassa paikassa asui myös useita Ikosten sukulaisia. Aleksanteri Ikonen harrasti näyttelemistä ja oli kauniin lauluäänensä ansiosta laulunäytelmien sankari. Adele Honkanen puolestaan harrasti tanhuja. He olivat tutustuneet toisiinsa harrastustensa kautta. Ansa peri isänsä lauluäänen, ja isä oli päättänyt, että tyttärestä koulutetaan laulaja. Ikosen lapsuudenperheen ja lähipiirin kieli oli suomi. Ympäristön vaikutuksesta tuleva näyttelijätär oppi myös venäjän erinomaisesti.
Ansa Ikosella oli köyhä ja kurja lapsuus, johon sisältyivät Pietarin nälänhätä ja vallankumouksen levottomuudet. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Ikosen perhe muutti Suomeen. He olivat Suomen kansalaisia, mutta silti heitä pidettiin Suomessa ”ryssinä”. Aluksi perhe asui Riihimäellä Adele Ikosen isän luona. Sieltä he muuttivat Tikkurilan kautta Helsingin Käpylään Joukolantie 14:ään. Aleksanteri Ikonen kuoli keuhkotautiin tammikuussa 1925, ja Adele Ikonen joutui taloudelliseen ahdinkoon. Hän päätyi työskentelemään maalariksi konepajalle Pasilaan, sillä siitä maksettiin paremmin kuin postityöstä, jota hän oli tehnyt Pietarissa. Vaihtelua aineellisesti köyhään elämään sai elokuvista, joita Adele Ikonen kävi katsomassa Ansa-tyttärensä kanssa.
Lapsena Ansa Ikonen harrasti innokkaasti näyttelemistä, mutta elokuvat kiehtoivat häntä vielä enemmän. Hän oli aloittanut kansakoulun (alakoulun) Riihimäellä ja suoritti sen loppuun Käpylässä. Sen jälkeen hän siirtyi Tyttönormaalilyseoon. Haaveissa siinsi lääkärin ammatti, mutta rahapulan vuoksi Ikonen joutui lopettamaan keskikoulun. Sen sijaan hän opiskeli laulunopettajaksi Konservatoriossa, josta hän valmistui keväällä 1933. Opettajana hän ei kuitenkaan ehtinyt toimia, sillä hän pyrki määrätietoisesti elokuva-alalle.
1930-luku teatterissa
Elbe Nissinen hankki Ansa Ikoselle avustajan paikan Kansan Näyttämön kuoroon. Samaan aikaan, vuonna 1933, kyseinen teatteri yhdistyi Koiton Näyttämön kanssa Helsingin Kansanteatteriksi. Ikonen sai esitettäväkseen naispääosan Kansanteatterin operetissa Havaijin kukka, sillä varsinainen pääosan esittäjä oli sairastunut. Näyttelijä Hilja Jorma, joka antoi Ikoselle yksityisopetusta, mainitsi Ikosen Suomen Kansallisteatterin pääjohtaja Eino Kalimalle. Ikonen aloitti näyttelijäharjoittelijana Kansallisessa hieman ennen elokuvadebyyttiään.
Vuonna 1935 alkoi Ikosen 44 vuotta kestänyt ura Suomen Kansallisteatterissa. Teatteriuransa alussa Aili Ikosesta tuli Ansa Ikonen. Hän esittäytyi Koiton näyttelijä-järjestäjä Aatu Talanteelle, joka kiusoitteli Ikosta, eikä ollut kuulevinaan tämän nimeä oikein. Suivaantunut Ikonen pamautti Talanteelle toisen nimensä, ja näin Aili merkittiin avustajaluetteloon nimellä Ansa Ikonen.
Valentin Vaala oli koulinut Ikosesta elokuvanäyttelijän: kaikki teatraalisuus piti karsia ja oppia käyttämään ”pientä ilmaisua”. Ikonen sovelsi samaa tekniikkaa myös teatterityössään, ja se ei käynyt laatuun. Teatterilavalla ei voinut näytellä pätkissä, kuten elokuvassa, vaan piti olla koko ajan läsnä. Paljolti kollegansa Aku Korhosen avulla Ikonen sisäisti teatterinäyttelemisen vaatiman jatkuvuuden, jota ei voinut katkaista. Teatterivaikuttaja Mia Backmanin avittamana Ikonen pääsi vihdoin teatteriuransa kipupisteiden yli.
1930-luvun jälkipuoliskolla Ikonen kuului Kansallisteatterin nuoreen sukupolveen, kuten muun muassa Tauno Palo, Unto Salminen, Kyllikki Väre ja Rauli Tuomi. Ikosen varhaisia roolitehtäviä oli neidon osa Aleksis Kiven draamassa Yö ja päivä. Se sai ensi-iltansa 12. lokakuuta 1934 eli Kiven satavuotisjuhlan yhteydessä. Hänen ensimmäinen merkittävä tehtävänsä ja taiteellinen voittonsa Suomen ”päänäyttämöllä” oli Kate Sangerin rooli Kennedy Margaretin kirjoittamassa ja Kaliman ohjaamassa perhenäytelmässä Tessa. Näytelmän ensi-ilta oli lokakuussa 1935. Kaudella 1936–1937 Ikonen näytteli Sonjaa Fjodor Dostojevskin romaaniin perustuvassa näytelmässä Rikos ja rangaistus. Raskolnikovia tulkitsi Unto Salminen.
Arvi Pohjanpään palkintonäytelmässä Jumalan käskynhaltija syyskaudella 1937 Ikonen näytteli Eino Kaipaisen tulkitseman Aarnen mielitiettyä Helenaa; kriitikot pitivät Helenan roolia psykologian näkökulmasta heikosti perusteltuna. Sen sijaan näytelmän elokuvaversiossa vuonna 1939 Ikosen suoritus arvioitiin voitokkaaksi. Simo Penttilän huvinäytelmässä Vaarallinen ikä keväällä 1938 Ikonen näytteli ansiokkaasti insinööripariskunnan tytärtä. Ikosen muita 1930-luvun lopun näytöskappaleita olivat muun muassa Ihmeellinen Joosef ja Nauru rakkaudelle, jossa hän tulkitsi roolinsa ”hyvin täyteläisesti”.
Vaikka Ikosen teatterityöt olivat alkuun lähinnä sivuosia palvelijattarina, tyttärinä ja koulutyttöinä, hän kuului Kaisu Leppäsen ja Henny Waljuksen ohella niihin Kansallisteatterin nuoriin naisnäyttelijöihin, jotka 1930-luvulla pääsivät parhaiten esiin.
1930-luku elokuvissa
pienoiskuva|[[Valentin Vaala ohjaa Ansa Ikosta elokuvaan Vaimoke.]]
Ansa Ikosen elokuvauran alku oli vaikea. Suomi-Filmin tuottajaohjaaja Erkki Karu sanoi hänelle suoraan, ettei hän sovellu elokuva-alalle. Ikonen pääsi kuitenkin statistiksi Karun elokuviin Meidän poikamme ilmassa – me maassa (1934) ja Syntipukki (1935). Lisäksi hän esiintyi parissa mainoselokuvassa. 1930-luvun puolivälissä Suomi-Filmin johtoon astui Risto Orko. Lannistumaton Ikonen tiedusteli häneltä elokuva-alan töitä; näyttelijäntehtäviä ei ollut, mutta klaffitytön paikka järjestyi. Avustajan tehtävät saivat jäädä, kun ohjaaja Valentin Vaala kiinnostui Ikosesta ja halusi hänet suunnitteilla olleen romanttisen komediansa Kaikki rakastavat (1935) toiseen naispääosaan, jossa hän näyttelisi Tauno Paloa vastaan. Hangon rannoilla kuvatun komedian varsinainen pääpari oli Jalmari Rinne ja Birgit Nuotio, mutta Ikonen ja Palo veivät päähuomion.
Vaala piti Ikosta poikkeuksellisen lahjakkaana komediennena, ja heidän seuraava yhteistyönsä, avioliittokomedia Vaimoke (1936) teki Ikosesta lopullisesti suomalaisten suosikin. Se merkitsi myös Ansan & Taunon läpimurtoa suomalaisen elokuvan suurimmaksi tähtipariksi. Vaala opetti Ikoselle elokuvanäyttelemisen keinot, sen että elokuvarooli on elettävä. Näin Ikonen sisäisti elokuvatyön erot suhteessa teatterityöskentelyyn.
Hilja Valtosen romaaniin perustuvan Vaimokkeen kuvauskäsikirjoituksen teki toimittaja Tauno Tattari, joka siirsi tapahtumat talviseen aikaan ja päätti uuden vuoden juhlintaan. Osa Puijon talvikuvista epäonnistui ja niitä oli paikattava studio-otoksilla, joihin Ikosen mukaan tehtiin lumikinokset lakanoista ja naftaliinista. Ikonen sai roolistaan vain 5 000 markan palkkion.
Kahden komedian jälkeen seurasi kaksi draamaelokuvaa: Orkon ohjaama Ja alla oli tulinen järvi (1937), jossa Ikosella oli sivuosa sekä Vaalan ohjaama Koskenlaskijan morsian (1937), joka oli kolmas Ansa & Tauno -elokuva. Ikonen oli sangen epäuskoinen sen suhteen, että hänen olisi tulkittava maalaistyttöä valkokankaalla. Koskenlaskijan morsiamesta tuli yleisö- ja arvostelumenestys paitsi Suomessa, myös Ruotsissa.
Koskenlaskijan morsiamesta Ikonen vaati oleellisesti korkeampaa kuvauspalkkiota kuin Vaimokkeesta. Naisnäyttelijöille maksettiin tuohon aikaan huomattavasti heikompia palkkioita kuin heidän mieskollegoilleen. Ikonen sai Suomi-Filmiä edullisemman sopimuksen Suomen Filmiteollisuudelta (SF), joten hän siirtyi ”Särkän talliin”. Vaalalle Ikosen päätös oli pettymys, sillä hänen suunnitelmissaan tähtipari Ikosta ja Paloa varten olisi alettu räätälöidä elokuvakäsikirjoituksia.