cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Magdalene College
Edward Stafford, Buckinghamin 3. herttua, rakennutti collegen ruokasalin vuonna 1519. Kuten isänsä Henry aiemmin, hänetkin teloitettiin maanpetoksesta vuonna 1521. Vuonna 1542 lordi Thomas Audley perusti collegen uudelleen nimellä College of St Mary Magdalene Magdalan Marian mukaan. Uudelleen perustaminen tuli mahdolliseksi kuningas Henrik VIII:n toimeenpantua luostareiden lakkauttamisen, minkä seurauksena Thomas Audley oli saanut haltuunsa yhden collegelle kuuluneista luostarirakennuksista.
Magdalene College oli Cambridgen ja Oxfordin yksinomaan miehille tarkoitetuista collegeista viimeinen, joka alkoi hyväksyä naisia opiskelijoiksi – päätös naisten hyväksymisestä tehtiin vuonna 1986 ja naisopiskelijat aloittivat opintonsa collegessa vuonna 1988. Nykyään 48 % opiskelijoista on naisia.
242px|thumb|left|Magdalene College ja Cam-joki Bridge Streetiltä käsin.
Mircea Dobrescu
Mircea Dobrescu (5. syyskuuta 1930 Cotorca – 6. elokuuta 2015) oli romanialainen nyrkkeilijä. Hän saavutti hopeaa kärpässarjassa (51 kg) Melbournen kesäolympialaisissa 1956 hävittyään loppuottelussa Terence Spinksille. Hän kilpaili myös Helsingin kesäolympialaisissa 1952 ja Rooman kesäolympialaisissa 1960 saavuttaen kummallakin kerralla jaetun viidennen sijan. EM-kilpailuista Dobrescu saavutti hopeamitalin vuosina 1955 ja 1957.
Dobrescu kuoli 84-vuotiaana 6. elokuuta 2015.
Luettelo Vanhankaupungin peruspiirin suojelluista rakennuksista
Tämä on luettelo Helsingin Vanhankaupungin peruspiirin suojelluista rakennuksista.Vanhankaupungin peruspiiri on Vanhankaupungin kaupunginosaa laajempi alue, johon kuuluvat lisäksi Toukolan, Kumpulan, Käpylän ja Koskelan kaupunginosat. Käpylän suojellut rakennukset ovat laajuutensa vuoksi omissa luetteloissaan.
Suur-Miehikkälä
Suur-Miehikkälä on Miehikkälän kirkonkylän luoteispuolella sijaitseva kylä, joka on osa Miehikkälän maarekisterikylää. Suur-Miehikkälässä on noin 300 asukasta, joita varten kylässä toimii kuusi luokkaa käsittävä alakoulu, kyläkauppa ja Suur-Miehikkälän Kilpi ry:n talkoilla ylläpitämä Seurantalon Baari. Suur-Miehikkälä on tunnettu aktiivisesta talkootyöstään, jonka hyvästä se on palkittu "Kymenlaakson vuoden kylä" -tittelillä vuosina 1993 ja 2012.
Kakka-hätä 77 / Kivesveto Go Go
Kakka-hätä 77 / Kivesveto Go Go on punkyhtyeiden Kakka-hätä 77:n ja Kivesveto Go Gon split-albumi, joka julkaistiin elokuussa 2008. Siitä julkaistiin 400:n kappaleen painos sekä 100:n kappaleen käsinnumeroitu painos vaihtoehtoisella kansikuvalla.
Sofia Finnilä
Sofia Finnilä (s. 1970) on suomalainen jazzlaulaja.
Filip Hološko
pienoiskuva|Filip Hološko vuonna 2010 Filip Hološko (s. 17. tammikuuta 1984 Piešťany) on slovakialainen jalkapalloilija, joka edustaa Turkin Superliigassa pelaavaa Çaykur Rizesporia lainalla saman sarjan Beşiktaş JK:sta. Oikeajalkainen Hološko on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän kuuluu myös Slovakian jalkapallomaajoukkueeseen. Hološko on 185 senttimetriä pitkä.
Sofia Finnilä
Hän aloitti klassisen pianon opiskelun Lauttasaaren musiikkiopistossa 6-vuotiaana. Opinnot jatkuivat vuosina 1992-94 Oulunkylän pop/jazz konservatoriossa, josta hän vuonna 1994 siirtyi Sibelius-Akatemian musiikinkasvatuksen osastolle.
Filip Hološko
Seurajoukkueura
Hološkon kasvattajaseura on hänen kotimaansa AS Trenčín, jota hän edusti vuoden 2001 aikuisten tasolla. Vuonna 2002 Hološko siirtyi tšekkiläiseen Slovan Libereciin. Libereciä hän edusti vuoteen 2005 tehden 54 liigapelissä 17 osumaa. Seuraavaksi Hološko siirtyi Turkkiin, Manisasporin riveihin. Hän pelasi seurassa kaudet 2006-2008, joissa kertyi 65 peliä ja 22 maalia. Vuonna 2008 Hološko siirtyi Turkin suurseuraan, Beşiktaş JK:hon. Beşiktaşissa hän on voittanut kerran Turkin mestaruuden ja kaksi kertaa cupin sekä pelannut Mestareiden liigassa. Vuonna 2011 Hološko oli lainalla Istanbul Büyükşehirissä ja vuonna 2014 hän siirtyi lainalle Turkin Superliigan Çaykur Rizesporiin.
Sofia Finnilä
Vuonna 1999 hän voitti Lady Summertime-laulukilpailun, jonka jälkeen hän keikkaili ahkerasti Mahogany jazz trionsa (Mikael Jakobsson, Janne Antikainen ja Toni Porthen) kanssa. Esiinnyttyään lukuisilla kokoelmalevyillä, hän julkaisi vuonna 2008 debyyttilevynsä Everything I love. Kesällä 2009 levy julkaistiin myös Japanissa. Sofia Finnilä Septet (Joonatan Rautio, Mikko Mäkinen, Tero Saarti, Mikael Jakobsson, Ville Herrala ja Jukkis Uotila) on muun muassa valittu Suomen Jazzliiton kiertueelle syksyllä 2009.
Korisliiga-kauden 2007–2008 kokoonpanot
Espoon Honka
Päävalmentaja:
Sofia Finnilä
Sofia Finnilä on myös tunnettu säveltäjänä, jonka teoksiin kuuluu muun muassa musikaali Flickan med Svavelstickorna, jonka kantaesitys oli Unga Teaternissa marraskuussa 2010.
Filip Hološko
Maajoukkueura
Hološko pelasi Slovakian alle 20-vuotiaiden maajoukkueen paidassa vuoden 2003 MM-kisoissa Abu Dhabissa. Slovakian jalkapallomaajoukkueessa hän debytoi vuonna 2005. Hološko kuului Slovakian joukkueeseen vuoden 2010 MM-kisoissa, jonne Slovakia selviytyi ensikertalaisena. Hän pelasi turnauksessa kahdessa Slovakian alkulohkon ottelussa, kun Slovakia eteni 16 parhaan joukkoon. Marraskuussa 2014 Hološko teki Suomea vastaan maalin vain 34 sekunnin pelin jälkeen, kun Slovakia voitti 2-1 Žilinassa.
Sofia Finnilä
Sofia Finnilälle on myönnetty vuoden mittaiset taiteilija-apurahat vuosina 2005 ja 2008.
Korisliiga-kauden 2007–2008 kokoonpanot
Joensuun Kataja
Päävalmentajat:
Kauhajoen Karhu
Päävalmentaja:
Kouvot
Päävalmentaja:
KTP-Basket
Päävalmentajat:
Lappeenrannan NMKY
Päävalmentajat:
Namika Lahti
Päävalmentaja:
Porvoon Tarmo
Päävalmentaja:
Tampereen Pyrintö
Päävalmentaja:
Team Componenta
Päävalmentajat:
Torpan Pojat
Päävalmentaja:
Kultalevy
pienoiskuva|pysty|Brittiläinen kultalevy 1980-luvun alusta. Kultalevy on kolmanneksi korkein äänitteiden myyntilukujen perusteella myönnettävä palkinto. Muita palkintoja ovat hopea-, platina- ja timanttilevy. Palkintoon vaadittavat myyntimäärät vaihtelevat maittain sekä äänitetyypin perusteella (single, albumi, video), eivätkä kaikki palkinnot ole käytössä kaikissa niitä myöntävissä maissa. Palkinto on äänitekohtainen. Palkintoon oikeuttavat myyntiluvut vaihtelevat maailman muuttuessa. Striimaus otettiin mukaan laskentaan 2010-luvulla. Ensimmäinen kultalevy myönnettiin 1942.
Hopealevy
Hopealevy on käytössä Britanniassa, jossa se myönnetään singlejulkaisulle 200 000 kappaleen ja albumille 60 000 kappaleen myynnistä.
Ranskassa Syndicat National de l’Édition Phonographique (SNEP) -organisaation jakamista albumien ja singlejen hopealevyistä luovuttiin heinäkuussa 2009.
Kultalevy
pienoiskuva|pysty|Laulaja [[Evelina (artisti)|Evelina vastaanottamassa platina- ja kultasingleä.]]
Isossa-Britanniassa BPI myöntää kultalevyn 100 000 albumin ja 400 000 singlen myynnistä (2006).
Yhdysvalloissa RIAA:n myöntämä palkinto perustettiin vuonna 1958. Sen raja sekä albumeille että singleille on 500 000 kappaletta (2016).
Kultalevy Suomessa
Ensimmäinen suomalainen kultalevy nähtiin Suomessa vuonna 1955. Annikki Tähden levyä Muistatko Monrepos’n myytiin yli 30 000 kappaletta. Idea kultalevystä päätettiin, että raja on 30 000 kappaleen myynti. Musiikki alana oli 50-luvulla pieni ja levy-yhtiöitä vähän.
Suomessa kultalevy on nykyään Musiikkituottajat ry:n myöntämä musiikkilevypalkinto, jonka koti- tai ulkomainen artisti tai yhtye voi saada Suomen single- tai albumimyyntinsä perusteella. Kultalevy lanseerattiin vuonna 1971, ja Suomessa ensimmäisen kulta-LP:n vastaanotti Tapani Kansa. Ensimmäisen ÄKT ry:n myöntämän singlekultalevyn vastaanottivat Danny ja Armi Aavikko levytyksestään ”Tahdon olla sulle hellä”.
Jo ennen vuotta 1971 jaettiin kultalevyjä, mutta silloin asialla ei ollut ÄKT ry vaan suomalaiset levy-yhtiöt, jotka myönsivät omille artisteilleen kultalevyjä. Suomessa ensimmäisen vastaanotti vuonna 1955 Annikki Tähti, kun hänen singlensä ”Muistatko Monrepos’n” oli myynyt 30 000 äänitettä. Ensimmäinen kultalevyn saanut miesartisti oli Mauno Kuusisto vuonna 1961. Hänen laulunsa ”Kertokaa se hänelle” on 47 000 kappaleen myynnillä myydyin kotimainen single Suomessa.
Kultalevyn, kuten muidenkin myyntilukupalkintojen, myöntämiseen oikeuttaa tukkumyynti, eli se, paljonko kauppiaat ostavat levyä varastoon. Esimerkiksi Popstars-yhtye INDX myi platinaa, vaikka asiakkaille ei siirtynyt edes kultalevyyn oikeuttavaa levymäärää.
Myöntämisrajat singleille
1. tammikuuta 2010 lähtien on laskettu myös digitaaliset lataukset. 1. tammikuuta 2014 jälkeen julkaistujen singlejen kohdalla mukaan lasketaan myös striimaukset. Sata striimausta vastaa yhtä myytyä kappaletta. Vuonna 2013 julkaistujen singlejen kohdalla striimaukset lasketaan takautuvasti eri kaavalla.
Myöntämisrajat albumeille
1. tammikuuta 2010 lähtien mukaan on laskettu kokonaiset albumilataukset. 12. marraskuuta 2014 lähtien on mukaan laskettu myös albumien kappaleiden striimauksista lasketut määrät.
Hamadou Konaté
Hamadou Konaté (s. 4. kesäkuuta 1950 Dakar ) on malilainen hallintovirkamies ja ministeri.
Kultalevy
Platinalevy
Isossa-Britanniassa BPI myöntää platinalevyn 100 000 albumin tai 400 000 singlen myynnistä (2020).
Hamadou Konaté
Konaté syntyi santarmin perheeseen. Hän kävi koulunsa Bandiagarassa ja Bamakossa ja suoritti filosofian maisterin tutkinnon Bamakon opettajakorkeakoulussa. Hänellä on tohtorintutkinto lääketieteellisestä antropologiasta sekä tutkinnot ravitsemustieteestä ja sosiaalisten ohjelmien hallinnasta.
Kultalevy
Platinalevy
Yhdysvalloissa platinalevy-palkinto otettiin käyttöön vuonna 1976, ja sen raja sekä albumeille että singleille on miljoona kappaletta (2016). Vuonna 1984 maassa otettiin käyttöön kerrannaispalkinnot, eli tuplaplatina kahden miljoonan kappaleen myynnistä ja niin edelleen. Kymmenen miljoonan kappaleen myynnille Yhdysvalloissa on timanttilevy.
Platinalevy Suomessa
Suomessa platinalevy ja sen kerrannaiset (tupla- ja triplaplatina) on korkein äänitteiden myyntilukujen perusteella myönnettävä palkinto. Palkinnon myöntää äänitetuottajien kattojärjestö Musiikkituottajat – IFPI Finland, ja sen voi saada mistä maasta tahansa kotoisin oleva artisti tai yhtye. Myyntinä huomioidaan sekä tallenne- että latausmyynti. Albumimyynnin platinaraja Suomessa on 20 000 kappaletta ja singlen, musiikkiraidan, DVD-levyn tai EP-levyn 10 000 kappaletta.
Platinalevy kehitettiin 23. elokuuta 1976 timanttilevyn palkinnon yläpuolelle. Aluksi titteli myönnettiin, jos äänitettä oli myyty yli 100 000 kappaletta. Vuonna 1989 timanttilevytitteli poistettiin, ja platinalevyn rajaa alennettiin. Suomen ensimmäinen platinalevy oli Erkki Junkkarisen Ruusuja hopeamaljassa. Platinalevyn kuten muidenkin myyntilukupalkintojen myöntämiseen oikeuttaa pelkkä tukkumyynti eli se, paljonko kauppiaat ostavat levyä varastoon.
Timanttilevy
Yhdysvalloissa palkinto otettiin käyttöön vuonna 1999, ja se myönnetään kymmenestä miljoonasta myydystä äänitteestä.
Timanttilevy Suomessa
Timanttilevy oli Suomen ääni- ja kuvatallennetuottajien (nykyinen Musiikkituottajat – IFPI Finland ry) myöntämä palkinto, jonka minkä tahansa maalainen artisti tai yhtye saattoi saada albumimyynnin perusteella. Timanttilevy lanseerattiin 1. lokakuuta 1975. ja se myönnettiin, mikäli äänite myi 50 000 kappaletta. Timanttilevyn palkinnon yläpuolelle otettiin käyttöön platinalevy 23. elokuuta 1976. Vuonna 1989 timanttilevyluokitus poistettiin, samalla kun platinalevyn myöntämisraja alennettiin 50 000 kappaleeseen. Ensimmäisen timanttilevyn vastaanotti Fredi albumistaan Niin paljon kuuluu rakkauteen.
John Robinson
John Robinson -nimisiä henkilöitä ovat:
Sharmila Tagore
Sharmila Tagore (s. 8. joulukuuta 1944 Hyderabad) on intialainen näyttelijä. Hän toimi Central Board of Film Certification -lautakunnan puheenjohtajana lokakuusta 2004 maaliskuuhun 2011. Hänet valittiin UNICEFin hyvän tahdon lähettilääksi joulukuussa 2005. Intian hallitus myönsi Tagorelle Padma Bhushan -palkinnon vuonna 2013.
Yksityiselämä
Sharmila Tagore syntyi hindulaiseen bengaliperheeseen Hyderabadissa. Hän on sukua kuuluisalle kirjailijalle Rabindranath Tagorelle. Tagore kääntyi islaminuskoon mennessään naimisiin Pataudin ruhtinaskunnan nawabin ja Intian krikettijoukkueen kapteenin Mansoor Ali Khan Pataudin kanssa 27. joulukuuta 1969. Heillä on kolme lasta: näyttelijä Saif Ali Khan (s. 1970), korusuunnittelija Saba Ali Khan (s. 1976) ja näyttelijä Soha Ali Khan (s. 1978). Mansoor Ali Khan Pataudi kuoli 70-vuotiaana 22. syyskuuta 2011.
Ulkomaalaisten sotilaiden lapset Suomessa 1940–1948
Tutkimushankkeessa selvitettiin, paljonko Suomessa syntyi ulkomaalaisten sotilaiden lapsia vuosina 1940–1948 ja millainen on heidän asemansa. Hankkeessa selvitettiin myös suomalaissotilaiden lapsia Itä-Karjalassa. Siellä suomalaisille isille syntyi tutkimuksen mukaan noin 800 lasta.
Hanke sai alkunsa Pertti Hartikaisen perustaman Saksalaisten sotilaiden lapset -yhdistyksen aloitteesta. Saksalaisten lapsia syntyi tutkimuksen mukaan 700. Ruotsalaisten vapaaehtoisten kanssa suomalaisille syntyi noin sata lasta, ja nämä lapset muuttivat usein äitinsä kanssa isän kotimaahan. Neuvostoliittolaisten sotavankien kanssa syntyi parisataa lasta. Valvontakomission jäsenet olivat pääosin neuvostoliittolaisia. Komission puheenjohtajalla Andrei Zdanabill oli tuntemattomaksi jäänyt suomalainen rakastajatar, jonka arvellaan muuttaneen Ruotsiin. Hänen henkilöllisyyttään selvitetään.
Tanskan järvet
Tanskan järvet ovat pääosin hyvin pieniä ja vain viisi järveä ylittävät 10 neliökilometriä. Järvien kokonaismäärä on noin 120 000, mutta tässä ei ole tiedossa kuinka pieniä järviä on laskennassa otettu mukaan. Järviä on ympäri maan, mutta eniten niitä on Sjællandin pohjoisosissa ja Jyllannin keski- ja itäosissa. Tanskan neljätoista suurinta järveä ovat :
Teatteriohjaaja
Teatteriohjaaja on teatterissa henkilö, joka on vastuussa esityksen taiteellisesta kokonaisuudesta ja jonka näkemyksen mukaan esitys toteutetaan. Ohjaajan vastuulla on viime kädessä se, millainen esityksestä eri osa-alueineen muodostuu, ja hän ohjeistaa muita työryhmän jäseniä. Ohjaaja työskentelee yhteistyössä näyttelijöiden, valosuunnittelijan, äänisuunnittelijan, puvustajan, lavastajan ja muiden mahdollisten työryhmän jäsenten kanssa.
Usein ohjaaja toimii myös esityksen dramaturgina, ja osittain ohjaajan ja dramaturgin tehtävät ovatkin päällekkäisiä; monet alalle koulutetut toimivat molemmissa ammateissa. Ohjaaja toimii myös yhteistyössä esityksen tuottajan kanssa muun muassa produktion kokonaissuunnittelun ja roolituksen saralla. Harrastajateattereissa tosin on yleistä, että ohjaaja toimii myös esityksen tuottajana.
Suomessa teatteriohjaajaksi voi opiskella Teatterikorkeakoulussa. Harrastajateatterien ohjaajista osa on itseoppineita.
InterPride
pienoiskuva|InterPride [[New York|New Yorkissa vuonna 2019.]] InterPride on pride-järjestäjien kansainvälinen yhdistys. Se pitää aluekonferensseja ja vuosittaisen maailmankonferenssin. Lisäksi se valitsee vuosittaisen kansainvälisen HLBTI-prideteeman ja järjestää WorldPride-tapahtumia. InterPride perustettiin vuonna 1982 Bostonissa nimellä National Association of Lesbian and Gay Pride Coordinators. Yhdistyksen toiminta laajeni kansainväliseksi, ja vuoden 1999 konferenssi Glasgow'ssa oli ensimmäinen Pohjois-Amerikan ulkopuolella järjestetty. InterPride on Yhdysvaltain veronlain pykälän 501(c)(3) mukainen verovapaa yhteisö Texasissa.
Tauno Vesala
Tauno Vesala (26. elokuuta 1932 Pyhäjärvi Vpl. – 15. marraskuuta 1984) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija. Vesala työskenteli vuoteen 1972 saakka metsä- ja tietöissä sekä oli rakennusalalla toimien elementtihitsaajana, kaivinkoneenkuljettajana ja työnjohtajana. Hän toimi sittemmin kulttuurilehti Pohjoisen toimittajana ja kirjailijana ja oli myös mukana kunnallispolitiikassa. Vesala asui muun muassa Oulussa ja Oulunsalossa.
Zhang Mengxue
Zhang voitti olympiakultaa 10 metrin ilmapistoolissa Rion olympialaisissa 2016. Samana vuonna hän voitti myös Aasian mestaruuden.
Manor Motorsport
Manor Motorsport on brittiläinen autourheilutalli. Tallin perusti vuonna 1990 entinen autourheilija John Booth. Manor tunnetaan erityisesti menestyksestään Formula Renault ja F3 Euroseries ja GP3-sarjoissa. Nykyään talli kilpailee FIA World Endurance Championship -sarjassa. Tallin pikkuformulatalleissa kuljettajina on toiminut monia entisiä ja nykyisiä Formula 1 -kuljettajia kuten Kimi Räikkönen, Lewis Hamilton, Antônio Pizzonia, Paul di Resta ja Lucas di Grassi.
Pikkuformulat
Talli on voittanut kuusi mestaruutta Formula Renault -sarjoissa vuosina 1999–2000, 2003 ja 2005–2006, ja kaksi Ison-Britannian F3-sarjan mestaruutta vuosina 1999 ja 2000. Talli on voittanut myös Formula 3 Masters -kilpailun vuonna 1999, Bahrainin Super Prix -kisan vuonna 2004 ja Macaon Grand Prix’n vuonna 2005. F3 Euroseries -sarjassa talli sijoittui toiseksi kausina 2006–2007. Vuonna 2010 talli osallistui uuteen GP3-sarjaan sijoittuen debyyttikaudellaan neljänneksi. Vuonna 2011 talli muutti nimensä Marussia Manor Racingiksi. Vuonna 2011 tallin kuljettajana ajoi muun muassa Matias Laine, joka ei kuitenkaan saavuttanut yhtään pistettä. Talli sijoittui sarjan kolmanneksi kolmella voitollaan. Vuonna 2012 talli otti Tio Ellinasin voimin kauden ainoat pisteet ja kauden ainoan voiton, joka sijoitti tallin loppupisteissä viidenneksi. Vuonna 2013 talli saavutti 129 pistettä ja kaksi voittoa sijoittuen jälleen viidenneksi. Vuonna 2014 talli saavutti kolme voittoa ja yhden paalupaikan Dean Stonemanin voimin. Talli vetäytyi sarjasta kesken kauden 2014 talousvaikeuksien takia.
Formula 1
thumb|left|Will Stevens Manorin ratissa Malesian harjoituksissa kaudella 2015.
Vuonna 2009 Manor ilmoitti osallistuvansa F1-sarjaan kaudeksi 2010. Talli nimettiin Virginiksi pääsponsorin mukaan. Vuonna 2011 talli sai uuden tukijan, venäläisen urheiluautovalmistajan Marussia Motorsin, joka muutti nimensä Marussia Virgin Racingiksi. Vuonna 2012 tallin nimeksi muuttui Marussia F1 Team. Vuonna 2014 talli ajautui kesken kauden talousvaikeuksiin ja joutui vetäytymään kauden kolmesta viimeisestä osakilpailusta. Myöhemmin talli ajautui konkurssiin ja lopetti toimintansa.
Vuonna 2015 Manor ryhtyi rakentamaan Marussian raunioille uutta autoa ja yritti saada osallistumislupaa kaudelle 2015. Myöhemmin talli hyväksyttiin mukaan alkavalle kaudelle ja talli pääsi osallistumaan kauden avauskilpailuun Australian GP:hen. Talli vahvisti heidän ensimmäisiksi kuljettajikseen Will Stevensin ja Roberto Merhin. Manorit eivät kuitenkaan päässeet ajamaan lainkaan ensimmäisen kilpailuviikonlopun aikana, ja tallilta jäi avauskilpailu kokonaan väliin. Kauden päätteeksi tallipäällikkö John Booth ja urheilujohtaja Graeme Lowdon lähtivät tallista, eikä F1:ssä jatkavalla Manor Racing -tallilla ole enää yhteyttä Manor Motorsportiin.
Vuonna 2017 Manorin F1-talli lopetti toimintansa, sillä tallille ei löytynyt ostajaa toiminnan jatkumiseksi.
FIA WEC
F1:n jälkeen Manor siirtyi FIA WEC -kestävyyssarjaan. Kaudella 2016 talli ajatti kahta LMP2-luokan Oreca-Nissan -autoa. Manor valitsi kuskeikseen muun muassa sen F1-tallissa ajaneet Will Stevensin ja Roberto Merhin.
Kaudet numeroina
† Sisältää muissa talleissa saavutetut pisteet.
Aarne Selinheimo
Aarne Kotovalko Veikko Vilho Selinheimo (vuoteen 1906 Selin; 27. heinäkuuta 1898 Helsinki – 29. lokakuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen antimilitaristi ja rauhanliikkeen vaikuttaja 1920- ja 1930-luvuilla.
Selinheimo oli vuonna 1920 mukana perustamassa Suomen Rauhanliittoa ja perusti 1923 radikaalimman Suomen Antimilitaristisen liiton, jonka keskushahmo hän oli. Hän oli kiihkeä rauhanaatteen kannattaja ja hänen idealisminsa ajoi hänet usein vaikeuksiin viranomaisten kanssa. Suomen Antimilitaristisen liiton ideologia nähtiin kommunismia muistuttavana ja Etsivä Keskuspoliisi yritti useasti lakkauttaa liiton. Selinheimon merkittävin saavutus oli 1929–1931 käyty kansainväliset mittasuhteet saavuttanut kampanja vankilaan tuomitun aseistakieltäytyjän Arndt Pekurisen puolesta. Kampanjointi johti Suomen ensimmäisen siviilipalveluslain eli niin sanotun Lex Pekurisen säätämiseen keväällä 1931.
Elämäkerta
Selinheimo oli lähtöisin virkamiesperheestä. Hänen isänsä, lääninsihteeri Vilho Selinheimo oli fennomaani, joka toimi myös Suomen Eläinsuojeluyhdistyksen puheenjohtajana. Selinheimo joutui sisällissodan myötä välirikkoon perheensä kanssa, sillä näistä poiketen hän tunsi sympatiaa punaista osapuolta kohtaan. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingistä 1919, mutta hänen insinööriopintonsa Teknillisessä korkeakoulussa jäivät kesken loppusuoralla, sillä rauhantyö valtasi hänen elämänsä.
Selinheimo tutustui pasifisteihin Kalliolan kansalaisopiston kursseilla. Hän oli 1920 mukana perustamassa Suomen Rauhanliittoa ja kuului sen keskushallitukseen 1920–1927. Koska kuitenkin piti Rauhanliiton toimintaa liian maltillisena ja riittämättömänä, hän perusti 1923 radikaalimman Suomen Antimilitaristisen liiton, joka vaati asevelvollisuuden kumoamista. Liiton ohjelma haastoi muutenkin porvarillisen arvomaailman ja vallitsevan yhteiskuntajärjestyksen. Sen jäsenmäärä ei kasvanut reilua sataa henkeä suuremmaksi ja toiminta oli riippuvaista Selinheimon omasta aktiivisuudesta ja taloudellisesta panoksesta. Hän oli järjestön keskushahmo loppuelämänsä ajan. Selinheimo uskoi myös esperanton kielen mahdollisuuksien kansojen välisten vihamielisyyksien vähentämisessä ja perusti päivää Antimilitaristisen liiton jälkeen Suomen esperantistien rauhanyhdistys Ligon, jolla oli käytännössä sama ohjelma. Selinheimo oli myös raittiusaatteen kannattaja.
Selinheimo oli kiihkeä rauhanaatteen kannattaja ja hänen idealisminsa ajoi hänet usein vaikeuksiin viranomaisten ja toimeentulonsa kanssa. Hän elätti itseään 1920–1930-luvuilla monilla sekalaisilla toimilla, kuten Maanmittaushallituksen pikkuvirkamiehenä, Patenttitoimiston sekä Puolan Helsingin lähetystön kielenkääntäjänä, yksityisopettajana, pikakirjoittajana, konttoristina ja jopa kiertävänä pölynimurikauppiaana. Hän oli 1925–1926 rauhanliiton Rauhaa kohti -lehden toimitussihteeri, mutta toimitti myös omaa Aseet pois! -nimistä julkaisua, sillä Suomen Antimilitaristisella liitolla ei ollut varaa omaan lehteen. Jyrkkenevän linjansa ja henkilökohtaisen ailahtelevuutensa seurauksena Selinheimo etääntyi 1920-luvun jälkipuoliskolla monista aiemmista tukijoistaan, muun muassa rauhanliiton johtohahmo Felix Iversenistä, ja jäi vähitellen pois Suomen Rauhanliiton toiminnasta.
Selinheimo oli oman ilmoituksensa mukaan anarkisti ja syndikalisti ja vastusti tällä perusteella pitkään muun muassa Suomen Antimilitaristisen liiton virallista rekisteröitymistä, vaaleissa äänestämistä ja jopa rauhanliiton keskeisiin tavoitteisiin kuulunutta siviilipalvelusta asevelvollisuuden vaihtoehtona.
Oikeistossa Suomen Antimilitaristisen liiton ideologia nähtiin uhkaavasti kommunismia muistuttavana ja jopa Suomen itsenäisyyden vaarantavana. Etsivä Keskuspoliisi yritti useasti lakkauttaa liittoa. Riittävää näyttöä ei kuitenkaan löytynyt, sillä Selinheimo irtisanoutui kommunismista, vaikka kannattikin rauhanomaista vallankumousta. Ajan ilmapiiri oli yhtä kaikki hyvin epäsuotuisa ja hankala antimilitaristiselle liikkeelle. Selinheimon merkittävin saavutus oli 1929–1931 käyty kansainväliset mittasuhteet saavuttanut kampanja vankilaan tuomitun aseistakieltäytyjän ja Selinheimon aatetoverin Arndt Pekurisen puolesta. Kansainvälisten suhteidensa ansiosta Selinheimo sai hankittua Pekuriselle arvovaltaisia ulkomaisia tuenilmaisuja. Vaikka Pekurisen tuomio ei lyhentynytkään, kampanjointi johti Suomen ensimmäisen siviilipalveluslain eli niin sanotun Lex Pekurisen säätämiseen keväällä 1931. Pian tämän jälkeen Selinheimon toiminta kuitenkin menetti näkyvyytensä. Hän perusti vielä 1934 Suomen sodanvastustajain liiton ja 1935 Sodanvastustaja-lehden, jonka päätoimittajana toimi viimeiset vuotensa. Samaan aikaan hän päätyi sodanvastaisuutta painottaneen kansanrintamapolitiikan myötä lähempään henkilökohtaiseen yhteistyöhön vasemmistopoliitikkojen kanssa. Hänen anarkistiset mielipiteensä myös tasoittuivat Pekurisen tapauksessa saavutettujen myönteisten askelten jälkeen.
Selinheimo sairastui 1936 tuberkuloosiin. Hän kuoli siihen ja aliravitsemukseen lokakuussa 1939. Useat hänen perustamansa järjestöt lamaantuivat tämän jälkeen.
Bitchū
Bitchū voi tarkoittaa jotakin seuraavista:
Luettelo Whitesnaken jäsenistä
Whitesnake on englantilainen rockyhtye, jonka perusti Deep Purplen entinen laulaja David Coverdale vuonna 1978. Alun perin yhtyeen jäsenet toimivat Coverdalen soolouran taustayhtyeenä. Whitesnaken jäsenet ovat vaihtuneet lukuisia kertoja, ja David Coverdale onkin yhtyeen ainoa alkuperäinen jäsen.
Whitenaken levyillä on käytetty paljon studiomuusikoita, jotka eivät ole olleet yhtyeen jäseniä.
Aikajana
Aikajanaan on listattu vain yhtyeen viralliset jäsenet, joten sessio- ja kiertuejäseniä ei ole merkitty.
Corporation for Public Broadcasting
Corporation for Public Broadcasting (CPB) on Yhdysvaltain kongressin vuonna 1972 perustama yksityinen, voittoa tavoittelematon yritys. Sen tehtäväksi on laissa määritelty korkealaatuisten ei-kaupallisten radio- ja televisiolähetysten kehittäminen ja niiden vastaanottomahdollisuuksien takaaminen. CPB saa rahoituksensa Yhdysvaltain liittovaltiolta.
Tammikuussa 2017 Yhdysvaltojen uusi presidentti Donald Trump ilmoitti aikovansa lakkauttaa CPB:n yhdessä taiteita tukevan National Endowment for the Arts -viraston (NEA) sekä tutkimusta, opetusta, kirjastoja, arkistoja ja museoita tukevan National Endowment for the Humanities -viraston (NEH) kanssa.
Historiaa
Vuonna 1969 CPB perusti Public Broadcasting Servicen, joka nykyään koostuu noin 350 ei-kaupallisesta televisioasemasta. Verkko aloitti toimintansa seuraavan vuoden lokakuussa. Vuonna 1970 CPB perusti National Public Radion vastaavaksi verkoksi radiotoiminnan puolelle.
Katariina Sienalainen
Pyhä Katariina Sienalainen (25. maaliskuuta 1347 Siena – 29. huhtikuuta 1380 Rooma) oli italialainen mystikko ja dominikaanitertiaari. Hänen kirjallisesta tuotannostaan on säilynyt 26 rukousta ja yli 380 kirjettä. Pyhimystä kunnioitetaan katolisessa kirkossa, vanhakatolisessa kirkossa, anglikaanisessa kirkossa ja luterilaisuudessa. Eräs hänen tunnettu teoksensa on suomeksikin käännetty Dialogi Jumalan kaitselmuksesta.
Paavi Pius II kanonisoi Katariinan 29. kesäkuuta 1461. Katariina on yksi kuudesta Euroopan suojelupyhimyksistä pyhän Benedictus Nursialaisen, pyhän Kyrilloksen ja Methodioksen, pyhän Birgitan ja pyhän Edith Steinin kanssa. Hänet julisti yhdeksi nykyään 36 kirkonopettajasta autuas paavi Paavali VI 3. lokakuuta 1970. Hän on ruumiillisten vaivojen, sairauden, sairaiden ihmisten, keskenmenojen, hurskautensa takia pilkattujen ihmisten, seksuaalisten kiusauksien ja sairaanhoitajien suojeluspyhimys. Pyhä Katariina on yksi stigmaatikoista, vaikka jälkien kerrotaan muuttuneen näkymättömiksi hänen pyynnöstään.
Elämä
Katariinan kerrotaan nähneen uskonnollisia näkyjä jo pikkulapsena, ja seitsemänvuotiaana hän päätti pysyä koko elämänsä neitsyenä. Perhe ei pitänyt tästä, mutta dominikaaliveli Tommaso tuki Katariinan päätöstä.
Katariina eli teini-iän erakkona vanhempiensa kodissa, omassa pienessä huoneessaan, paastosi, rukoili ja mietiskeli. Hän liittyi dominikaanien maallikkosisariin ja teki laupeudentyötä köyhien ja sairaiden parissa. Kerrotaan, että hän sai Kristukselta näkymättömän timanttisormuksen avioliiton merkiksi. Siitä alkaen Katariina toimi sulhasensa Kristuksen lähettiläänä. Hän puhui ja saneli kirjeitä sulhasensa nimissä senaikaisen Euroopan tärkeimmille henkilöille, niin hengellisille kuin maallisillekin. Hänen ympärilleen kerääntyi varsin suuri oppilaiden joukko, jolle hän oli hengellinen mestari ja johtaja.
Katariinalla oli paljon vihollisia. Pidettiin ennenkuulumattomana, että nainen puhuu niin rohkeasti papeille, piispoille ja jopa paaveille Kristuksen nimessä ja julistautuu julkisesti hänen lähettilääkseen. Näiden epäilysten tähden hänet vietiin Firenzeen inkvisition kuultavaksi. Kirkollinen oikeudenkäynti tapahtui Santa Maria Novellan dominikaaniluostarissa helluntaina 21. toukokuuta 1374. Katariinalla ei ollut mukanaan vain syyttäjiä, vaan myös puolustajia. Inkvisitio ei löytänyt hänen puheistaan tai kirjoituksistaan mitään harhaoppia.
Katariinan palattua Sienaan siellä puhkesi ruttoepidemia. Katariina palveli sairastuneita niin, että hänen kerrotaan saaneen 1. huhtikuuta 1375 Kristukselta palkkioksi stigmat (ei kuitenkaan haavojen, vaan verenpunaisten säteiden muodossa). Italiaa ja kirkkoa noihin aikoihin koetelleissa lukuisissa konflikteissa hän toimi rauhantuojana ja välittäjänä. Hän vaati peräkkäisiä paaveja (ensin autuasta Urbanus V:tä ja sitten Gregorius XI:tä) palaamaan Avignonista Roomaan. Kun kirjeet eivät näyttäneet saavan mitään aikaan, hän lähti itse Avignoniin saadakseen Gregorius XI:n asumaan Ikuiseen kaupunkiin. Kun paavi sitten päätti palata, sitä pidettiin Katariinan ansiona. Gregorius XI:n kuoleman jälkeen kardinaalit valitsivat paaviksi Barin arkkipiispan, joka otti nimekseen Urbanus VI (1378–1389). Ankaruudellaan tämä kuitenkin suututti kardinaalit, joista osa nousi kapinaan ja valitsi vastapaavin, Klemens VII:n (1378–1394). Kirkko jakautui. Jonkin verran myöhemmin, vuonna 1409, ilmaantui vielä yksi vastapaavi, mikä aiheutti todellisen kaaoksen. Skisma kesti 39 vuotta. Kun Katariinan ponnistukset eivät tuoneet tulosta eikä vastapaavi tahtonut luopua asemastaan, Katariina teki kaikkensa kootakseen oikean paavin ympärille mahdollisimman paljon tukijoita ja kutsui ihmisiä rukoukseen tämän puolesta. Hän myös tuki innokkaasti Urbanus VI:n uudistuksia. Paavin kutsusta Katariina tuli Roomaan tehdäkseen siellä työtä kirkon hyväksi.
Katariina kuoli uupumukseen 29. huhtikuuta 1380 Roomassa 33-vuotiaana. Hän jätti jälkeensä kolme teosta, jotka sisältävät hänen opetuksensa: Dialogi Jumalan kaitselmuksesta, Kirjeitä ja Rukouksia.
Pyhimyksenä
Katariinan kultti alkoi heti hänen kuoltuaan. Häntä pidettiin yleisesti Jumalan valitsemana ja kirkolle kaitselmuksellisena naisena. Myös hänen hautaansa pidettiin ihmeitätekevänä. Jo vuonna 1383 autuas Raimundo Capualainen, dominikaanien senaikainen kenraali, siirsi Katariinan ruumiin apostolisen istuimen luvalla Rooman Santa Maria della Minervan dominikaanikirkkoon ja rakensi sille näyttävän hautamuistomerkin. Pius II julisti Katariinan pyhäksi pyhän Pietarin basilikassa 26. kesäkuuta 1461. Kiitokseksi työstä kirkon puolustamiseksi Pius IX julisti Katariinan vuonna 1866 Rooman toiseksi suojelijaksi pyhän Pietarin ohella. Vuonna 1939 Pius XII teki hänestä pyhän Franciscuksen ohella toisen Italian suojelijan ja Paavali VI julisti hänet 1970 kirkonopettajaksi. Johannes Paavali II valitsi vielä pyhän Katariinan yhdeksi Euroopan suojelijoista. Hän on myös ruumiillisten vaivojen, sairauden, sairaiden ihmisten, keskenmenojen, hurskautensa takia pilkattujen ihmisten, seksuaalisten kiusauksien ja sairaanhoitajien suojeluspyhimys.
Ikonografia esittää pyhän Katariinan dominikaaninunnan habituksessa, piikkikruunussa, risti tai ruusukko kädessään. Hän pitää myös tiaraa. Häntä kuvataan myös Jeesus-lapsen kanssa, joka ojentaa hänelle sormusta merkiksi mystisestä kihlauksesta. Hänen tunnusmerkkejään ovat myös pääkallo, piru jalkojen juuressa, krusifiksi, lilja ja sydän.
Pyhän Katariina Sienalaisen juhlaa vietetään nykyään 29. huhtikuuta ja aikaisemmin 30. huhtikuuta.
Anders Poulsen
Anders H. Poulsen (s. 18. tammikuuta 1991 Herning, Tanska) on tanskalainen jääkiekkoilija, joka edustaa Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Allsvenskanissa pelaavaa IK Oskarshamnia. Hän pystyy pelaamaan hyökkääjänä sekä keskellä että laidalla.
Myös Poulsenin veli Morten Poulsen pelaa jääkiekkoa hyökkääjänä. He pelasivat kaudella 2014–2015 yhdessä Allsvenskan -joukkue IK Oskarshamnissa.
Junioriura
Poulsen on Herning Blue Foxin kasvatti. Hän pelasi joukkueen A-junioreissa ensimmäisen kerran kaudella 2006–2007, jolloin puki kaksi kertaa Herningin alle 20-vuotiaiden joukkueen pelipaidan päälleen. Hän jäi näissä otteluissa ilman pisteitä. Seuraavalla kaudella Poulsen pelasi alle 20-vuotiaissa 16 ottelua ja teki niissä kaksi pistettä sekä kymmenen pistettä. Lisäksi hän pelasi Herningin alle 17-vuotiaiden joukkueessa 12 ottelua tehden 31 tehopistettä. Pudotuspeleissä hän pelasi viisi ottelua saaden tilastoihinsa kolme syöttöpistettä. Hän edusti kauden aikana myös Herningin kakkosjoukkuetta kahdeksassa ottelussa, joissa jäi pisteittä.
Kaudeksi 2008–2009 Poulsen pelasi Herningin junioreissa seitsemän ottelua, joissa teki neljä maalia ja neljä syöttöpistettä eli yhteensä kahdeksan tehopistettä. Pudotuspeleissä hän teki kahdessa pelaamassaan ottelussa kuusi pistettä. Herningin kakkosjoukkueessa hän pelasi neljä ottelua ja teki kolme pistettä sekä viidessä pudotuspeliottelussa syötti kaksi maalia. Herningin lisäksi Poulsen pelasi kauden aikana Ruotsissa Malmö Redhawksin juniorijoukkueissa. Malmössä hän pelasi alle 18-vuotiaiden joukkueessa 17 peliä tehden 14 tehopistettä sekä alle 20-vuotiaiden joukkueessa, jossa pelasi kaksi ottelua pisteittä.
Ammattilaisura
Poulsen jatkoi kaudella 2009–2010 Herningissä, jossa pääsi pelaamaan aikuisten joukkueessa 33 ottelua, joissa hän teki kuusi maalia ja seitsemän syöttöpistettä. Lisäksi hän pelasi 12 pudotuspeliottelua, joissa sai tilastoihinsa kaksi syöttöpistettä. Herning sijoittui kauden päätteeksi sarjassa kolmanneksi. Kauden aikana Poulsen pelasi vielä yhden pudotuspeliottelun Herningin alle 20-vuotiaiden joukkueessa. Hän sai ottelussa kaksi syöttöpistettä sekä istui kaksi kahden minuutin rangaistusta.
Kaudella 2010–2011 Poulsen pelasi 39 ottelua. Hän teki seitsemän maalia ja 15 pistettä. Pudotuspeleissä hän pelasi 14 ottelua. Niissä hän oli joukkueen kolmanneksi paras maalintekijä seitsemällä osumallaan. Herning onnistui kauden päätteeksi parantamaan edellisvuoden pronssimitalin mestaruudeksi. Poulsen sekä Herning juhlivat mestaruutta myös seuraavalla kaudella 2011–2012. Poulsen pelasi 32 ottelua, joissa teki 11 maalia ja yhteensä 18 tehopistettä. Pudotuspeliotteluita hänelle kertyi kauden päätteeksi 17, ja niissä hän iski neljä maalia.
Kaudella 2012–2013 Poulsen teki henkilökohtaisen piste-ennätyksensä saaden tilastoihinsa 40 pelaamassaan ottelussa 15 maalia ja 24 syöttöpistettä eli yhteensä 39 tehopistettä. Hän pelasi pudotuspeleissä piste per peli -tahdilla viidessä ottelussa viisi tehopistettä. Tammikuussa 2013 Poulsen valittiin Metal Ligaenin kuukauden parhaaksi pelaajaksi.
Seuraavaksi kaudeksi 2013–2014 Poulsen valittiin Herningin kapteeniksi. Hän pelasi 37 ottelua tehden niissä 18 maalia ja 17 syöttöpistettä eli yhteensä 35 tehopistettä sekä istui yhden kahden minuutin jäähyn. Pudotuspelien 15 pelatussa ottelussa Poulsen teki yhdeksän pistettä. Herning pääsi finaaleihin, mutta jäi hopealle hävittyä mestaruuden voittaneelle SønderjyskE Ishockeylle. Herning ja Poulsen kuitenkin voittivat Tanskan cupin.
Edelliskautena hopeaa voittanut ja maailmanmestaruuskilpailuissa Tanskan maajoukkuetta edustanut Poulsen siirtyi kaudeksi 2014–2015 Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle Allsvenskaniin IK Oskarshamnin joukkueeseen, jossa myös hänen veljensä Morten Poulsen pelasi tuolloin. Hän pelasi 52 ottelua, joissa teki kaksi maali ja yhden syöttöpisteen sekä tuli valituksi edustamaan Tanskaa maailmanmestaruuskilpailuissa toisena kesänä peräkkäin.
Maajoukkueura
Poulsen pääsi ensimmäisen kerran kantamaan maajoukkueen paitaa yllään, kun hän edusti Tanskan alle 18-vuotiaiden maajoukkuetta vuonna 2009 pelatuissa 1. divisioonan maailmanmestaruuskilpailuissa, joissa hän pelasi viisi ottelua tehden niissä kolme maalia.
Seuraavina kahtena vuotena Poulsen pelasi alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa 1. divisioonassa, joissa pelasi kahden turnauksen aikana kymmenen ottelua. Niissä hän teki yhden maalin ja viisi syöttöpistettä.
Aikuisten maajoukkuetta Poulsen edusti ensimmäisen kerran kauden 2012–2013 aikana, jolloin pääsi pelaamaan kahdessa maaottelussa. Vuonna 2014 hän pääsi pelaamaan ensimmäisissä maailmanmestaruuskilpailuissaan. Hän pelasi vain kahdessa ottelussa, joissa jäi pisteittä, eikä kerännyt jäähyminuutteja. Hän teki kauden 2013–2014 ensimmäiset kaksi maaliansa aikuisten maajoukkueen paidassa. Hän pelasi maailmanmestaruuskilpailuissa myös seuraavana vuonna, jolloin pelasi seitsemän ottelua sai tilastoihinsa yhden syöttöpisteen. Yhteensä Poulsen pelasi kauden 2014–2015 aikana yli 20 virallista maaottelua.
Luettelo Aleksanteri II:n patsaista ja muistomerkeistä
thumb|250px|Aleksanteri II:n patsas Helsingissä on eräs harvoja alkuperäisiä ja samalla paikalla säilyneitä keisarin Venäjällä ja Euroopassa olevia muistomerkkejä. Siitä tuli 1800-luvun lopulla poliittisen mielenosoituksen paikka. Kuvassa keisarin patsaan juurelle tuotuja kukkia ja seppeleitä 13.3.1899, joilla haluttiin ylistää "vapauttajatsaaria" ja protestoida [[Helmikuun manifestia.]] Luettelo Aleksanteri II:n patsaista ja muistomerkeistä sisältää Venäjän keisari Aleksanteri II:lle omistetut tai nimetyt patsaat, monumentit ja muistomerkit kaikkialla maailmassa.
Vanhin Aleksanteri II:n kunniaksi pystytetty muistomerkki sijaitsee Hattulan Parolannummella, jossa Helsingin vuoden 1863 valtiopäiviä edeltävällä matkallaan keisari tarkasti Suomen sotajoukot. Täällä Aleksanteri II tapasi senaattori J. V. Snellmanin, ja tapaamisen seurauksena keisari allekirjoitti 1. elokuuta 1863 julkaistun asetuksen, jonka mukaan suomen kieli tuli Suomessa yhdenvertaiseksi ruotsin kanssa. Vuonna 1868 paikalla paljastettiin ruotsalaisen kuvanveistäjä Andreas Fornanderin veistämä Parolan leijona. Pronssileijonan jalustan epitafi on kirjoitettu suomeksi.
Joensuussa sijaitseva Pielisjoen kanavoinnin muistomerkki paljastettiin vuonna 1879. Metallivaloksessa Venäjän vaakunan kaksipäinen kotka seisoo maapalloa symboloivan pallon päällä ja graniittijalustaan kiinnitetyn laatan epitafissa lukee versalikirjaimin: "Alexander II Pielis joen kanava 1874-1879". Muistomerkki tuhottiin räjäyttämällä syksyllä 1917, mutta koottiin löydetyistä jäännöksistä ja pystytettiin uudelleen vuonna 1961.
Helsingin Senaatintorille suunniteltu Aleksanteri II paljastettiin vuonna 1894. Se on eräs harvoja alkuperäisiä ja säilyneitä Aleksanteri II:n kunniaksi tehtyjä muistomerkkejä.
Aleksanteri II kuoli pommiattentaatissa vuonna 1881. Murhapaikalle Pietariin rakennettiin niin sanottu Verikirkko, Kristuksen ylösnousemuksen katedraali, joka vihittiin käyttöön vuonna 1907. Tuohon mennessä hallitsijan muistoksi oli rakennettu useita muistomerkkejä Venäjälle ja sen naapurimaihin. Aleksanteri II:n mainetta vapauttajatsaarina levitettiin Suomessa myös patsaan kuvista tehtyjen julisteiden, postikorttien ja kehystettyjen valokuvataulujen avulla. "Hyvän tsaarin" maine Suomessa liittyi osittain myös siihen, että maan venäläistäminen voimistui Aleksanteri II:n jälkeen ja Senaatintorin monumentista tuli poliittisten mielenosoitusten paikka.
Kuvanveistäjä Aleksandr Opekušin suunnitteli Aleksanteri II:n muistomerkit Moskovaan (1898), Pihkovaan (1886), Chisinauhun (1886), Astrakhaniin (1884), Czestochowaan (1899), Vladimiriin (1913), Buturlinovkaan (1912), Rybinskiin (1914) ja muihin imperiumin kaupunkeihin.
Neuvostoliitossa toteutettiin keväästä 1918 alkaen V. I. Leninin ehdottama strategia Monumentaalinen propaganda visuaalisen monumenttitaiteen ottamisesta vallankumouksellisten ja kommunististen ihanteiden käyttöön. Veistosten ja maalausten piti turvata valtion johdon symbolinen läsnäolo maan joka kolkassa. Poliittisen johdon muutosta seurasi damnatio memoriae - aikaisemman hallinnon valtiomiesten kuvien tuhoaminen. Lähes kaikki Aleksanteri II:n muistomerkit tuhottiin.
Venäjällä ryhdyttiin 2010-luvulta alkaen pystyttämään useita muistomerkkejä Aleksanteri II:n muistoksi palautettuina, kopioina tai uusvaloksina. Moskovassa paljastettiin vuonna 2015 suuri Kristus Vapahtajan katedraalin lähelle rakennettu monumenttikokonaisuus. Pietarissa paljastettiin kuvanveistäjä Mark Antokolskyn suunnitteleman teoksen kopio vuonna 2003. Maaliskuussa 2015 paljastettiin Šahtyssa Aleksanteri II:n pronssiin valettu monumentti, jonka jalustaan on kirjoitettu venäjäksi "Aleksanteri II. Kuningas - Vapauttaja".
Suurin valos on Sofiassa vuonna 1907 paljastettu Aleksanteri II:n ratsastajapatsas, jonka nimi on Vapauttajatsaarin monumentti. Kansainvälisen veistoskilpailun voitti italialainen kuvanveistäjä Arnoldo Zocchi. Uusklassistisen veistoksen jalustan keskiosassa on pronssireliefi henkilöhahmoineen ja sen yläpuolella suurikokoinen korniisi. Veistos poistettiin restaurointia varten vuonna 2012, ja palautettiin paikalle vuonna 2013. Ratsastajapatsaalla juhlittiin Bulgarian kansallista Vapautuksen päivää 3.3.2015. Bulgarian parlamenttirakennuksen edessä olevalle muistomerkille tuotiin kukkia ja kukkaseppeleitä. Kansainvälisen rauhansäätiöiden puheenjohtaja Anatoli Karpov luki osallistujille venäjäksi Venäjän duuman viestin ilman käännöstä.
Encyclopédie
thumb|200px|Encyclopédien kansi. Encyclopédie, ou dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers oli varhainen Ranskassa vuodesta 1751 alkaen julkaistu tietosanakirja. Sen viimeiset osat julkaistiin vuonna 1772.
Vuosien 1782 ja 1832 välillä julkaistiin laajennettu 66 osaa käsittänyt painos. Se oli 1800-luvun yksi suurimpia ja huomattavimpia kirjallisia hankkeita. Tämän ajalleen jättimäisen teoksen teko työllisti tuhat työntekijää ja 2 250 avustajaa. Teoksesta otettiin 4 250 kappaleen painos – luku oli suuri 1800-luvun teokselle, sillä tuolloin painosmäärät ylittivät harvoin 1 500 kappaletta. Encyclopédie maksoi 1 000 livreä aikana, jolloin palvelijattaren vuosipalkka oli kolmekymmentä livreä, ammattityömiehen sata livreä ja kirkkoherran viisisataa livreä.
Teoksen synty
Encyclopédie sai alkunsa brittiläisen Ephraim Chambersin Cyclopaedian ranskankielisestä käännöksestä. Käännöksen teki Ranskassa asunut englantilainen John Mills. Hän aloitti työn vuonna 1743 ja sai sen päätökseen vuonna 1745. Häntä auttoi saksalainen Gottfried Sellius, joka oli asettunut Pariisiin toimittuaan sitä ennen professorina Hallessa ja Göttingenissä.
Viisiosainen esiversio
Käännöstyön tekijät pyysivät kuninkaallista kirjanpainajaa André Le Bretonia julkaisemaan teoksen ja ottamaan huomioon Ranskan lait, joihin he ulkomaalaisina eivät olleet perehtyneet, sekä pyytämään teokselle kuninkaallista painolupaa. Le Breton hankki luvan, mutta ainoastaan omiin nimiinsä. Mills valitti tästä, ja Le Bretonin täytyi myöntää muodollisesti, että lupa kuului Millsille. Tällä ei kuitenkaan ollut merkitystä, sillä Le Breton piti edelleen huolen siitä, ettei Mills tuntenut kaikkia lain kiemuroita painamiseen liittyen. Mills myöntyi antamaan osan oikeudesta Le Bretonille, ja niin toukokuussa 1745 kirja saatiin painosta nimellä Encyclopédie ou dictionnaire universel des arts et des sciences. Siinä oli neljä osaa, viides kuvasivuista koostunut osa, sekä sanasto tai luettelo artikkeleista ranskaksi, latinaksi, saksaksi, italiaksi ja espanjaksi ja edelleen hakemisto näistä kielistä ranskaan niin, että mikä tahansa artikkeli oli löydettävissä.
Kunnianhimoisempi suunnitelma
Jean Paul de Gua de Malves, Ranskan collegen filosofian professori, alkoi osallistua toimittamiseen lähinnä korjatakseen virheitä ja lisätäkseen uusia löytöjä. Hän esitti kuitenkin teoksen lähes täydellistä uudelleenkirjoittamista, ja hankki avuksi useita oppineita miehiä ja taiteilijoita. Näihin kuuluivat muun muassa Louis, Condillac, Jean le Rond d’Alembert ja Denis Diderot. Kustantajat eivät kuitenkaan pitäneet häntä tarpeeksi maineikkaana, jotta se olisi taannut menestyksen. Näin he vetivät luottamuksensa takaisin ja vastustivat usein de Guan suunnitelmia liian kalliina. De Gua kyllästyi riitoihin ja luopui tehtävästä.
Julkaisijat antoivat johtotehtävän Diderot’lle. Hänen suosituksenaan toimi hänen hyvän vastaanoton saanut kuusiosainen teoksensa Dictionnaire universel de médecine (Pariisi 1746–1748). Se oli käännös Robert Jamesin teoksesta A Medicinal Dictionary, jonka ranskannos oli tehty Eidousin ja François-Vincent Toussaintin avustuksella.
Diderot’lle ehdotettiin, että teoksesta tehtäisiin luonteeltaan samanlainen. Hän kuitenkin suostutteli kustantajat siihen, että teoksesta tehtäisiin paljon omaperäisempi ja kattavampi. Diderot palkkasi nuoren matemaatikon d’Alembertin vastaamaan matematiikkaa käsittelevistä artikkeleista. Artikkelien kirjoittajina oli suuri määrä eri alojen asiantuntijoita.
Vuonna 1750 teoksen koko nimi oli Encyclopédie, ou Dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers, par une société de gens de lettres, mis en ordre par M. Diderot de l’Académie des Sciences et Belles-Lettres de Prusse, et quant à la partie mathématique, par M. d’Alembert de l’Académie royale des Sciences de Paris, de celle de Prusse et de la Société royale de Londres. Otsikkosivua muutettiin sitä mukaa kun d’Alembert päätti lisätä otsikkoon uusia määritteitä.
Sisältö
thumb|200px|Encyclopédien tiedon luokitteluun käyttämä ”[[Diderotin ja d’Alembertin puu|inhimillisen tiedon esitysjärjestelmä”. Se jakaantui kolmeen päähaaraan: muistiin, järkeen ja mielikuvitukseen.]]
Encyclopédie käsitti 28 osaa, 71 818 artikkelia ja 2 885 kuvaa. D’Alembert jätti projektin ennen sen valmistumista, ja viimeiset osat olivat puhtaasti Diderot’n tuotteita. Monet Ranskan valistusajan tunnetuimmista henkilöistä osallistuivat tietosanakirjan tekemiseen, mukaan lukien Voltaire, Rousseau ja Montesquieu.
Työn tavoitteet
Tietosanakirjan kirjoittajat halusivat, että se tuhoaisi taikauskon ja tarjoaisi pääsyn inhimilliseen tietoon. Sisällöltään se oli valistusajan tyypillisen ajattelun ja uskomusten yhteenveto. Kirja oli myös suunnaton kooste aikansa tekniikasta, ja se kuvasi perinteisiä käsityöläisten työkaluja ja menetelmiä. Suuri osa tiedosta oli otettu teoksesta Descriptions des Arts et Métiers.
Osanottajia
Encyclopédien tunnettuja avustajia eri aihealueilla olivat muun muassa:
Tilastotietoja
Painos: 4 250 kappaletta. Aikansa kirjatuotantoon ja myyntihintaan nähden teosta myytiin hyvin. 1700-luvulla yksiosaistenkin teosten painosmäärä jäi yleensä alle 1 500 kappaleen.
Bitchūn provinssi
Provinssi oli Muromachi-kaudella pääasiassa Shikokun Hosokawa-klaanin omistuksessa, mutta nautti siitä osittaista itsenäisyyttä. Sengoku-kaudella Oda Nobunaga ja Mori Terumoto taistelivat Bitchūsta, joka hajaantui osiin. Vuoden 1600 jälkeen provinssi jaettiin useisiin haneihin eli läänityksiin.