cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Panssarivaunu
Aseistuksen historia
Tästä seuraava kehitysaskel oli T-62:n 115 mm 2A20, joka oli Neuvostoliiton ensimmäinen palveluskäyttöön tullut sileäputkinen panssarivaunukanuuna. Tästä seuraava askel oli T-64:n 2A26, jota seurasi 2A46, jota eri versioineen käytetään T-72-, T-80- ja T-90-vaunuissa.
Yhdysvalloissa panssarivaunukanuunojen kehitys hiipui sodan lopun jälkeen. Yhdysvalloissa ei ole kehitetty toisen maailmansodan jälkeen yhtään täysin uutta palveluskäyttöön asti päässyttä panssarivaunukanuunaa. M60- ja M1-vaunuissa oli yhdysvaltalaisella lukolla varustettu brittiläinen 105 millimetrin L7-kanuuna. Yhdysvallat siirtyi saksalaisen Rheinmetallin suunnittelemaan 120 millimetrin tykkiin 1980-luvun puolivälissä M1A1 Abrams -vaunun myötä.
Naton standardipanssarivaunukanuunakaliiperi on nykyään 120 millimetriä. Suuremmat aseet vaatisivat suuremman, raskaamman, voimakkaamman ja kalliimman vaunun. Tykkien läpäisyä on kuitenkin saatu parannettua koko ajan tehokkaammilla ampumatarvikkeilla.
Kanuunoissa käytetyt ammukset ovat vaihdelleet suuresti. Varhaisimmat ammukset olivat hieman räjähdysainetta sisältäviä panssarikranaatteja ja umpiteräksisiä panssariammuksia. Pian kuitenkin huomattiin, että räjähdyksen vaikutus oli mitätön kranaatin liike-energiaan verrattuna.
Myöhemmin ontelokranaattien kehittyessä ne havaittiin ylivoimaisiksi teräksistä panssaria vastaan. Vaunujen pääammustarvikkeeksi tulivat ontelokranaatit, jotka toimivat parhaiten ammuttuna sileäpintaisilla, rihlaamattomilla kanuunoilla.
thumb|left|300px|BMP-1 rynnäkköpanssarivaunu. Ontelokranaattien kehittyminen merkitsi myös sitä, että erilaisten panssarintorjuntaohjusten laskennallinen läpäisykyky kasvoi jopa metreihin homogeenista terästä. Näin paljon panssaria ei yksikään vaunu pysty kantamaan. Koko aselajin kehitys näytti siirtyvän kevyesti panssaroituihin, mutta nopeisiin ajoneuvoihin, kuten BMP-1 vuonna 1967. Uudet rynnäkköpanssarivaunut panssaroitiin vain kevyiden aseiden tulitusta vastaan ja varustettiin kevyellä tykillä ja panssarintorjuntaohjuksin. Niihin mahtui jalkaväkiryhmä, joka matkusti vaunun sisällä suojassa tykistön sirpaleilta ja käsiaseiden tulitukselta.
Ontelokranaattien ylivoimaa vastaan kehitettiin 1960-luvun lopulla reaktiivipanssari, joka torjui tehokkaammin ontelokranaatin suunnatun räjähdysvaikutuksen.
1970-luvulla Yhdistynyt kuningaskunta kehitti Challenger-vaunua varten Chobham-panssarin, joka oli ensimmäinen varsinainen ”sandwich-rakenteinen” komposiittipanssari. Tätä aikaisemmin komposiittipanssarointi oli otettu käyttöön Neuvostoliiton T-64:ssä vuonna 1967. Uusimmat metalli-keraamikomposiitit antavat jopa viisinkertaisen suojan vastaavaan teräspanssariin verrattuna. Panssarin koostumukset ovat salaisia, mutta ne voivat sisältää erilaisia keraameja, jopa synteettistä timanttia ja köyhdytettyä uraania.
Jotkut vaunut, kuten Merkava Mk.4, M551 Sheridan, T-72, T-64, T-80, T-90, ja T-84 voivat ampua kanuunallaan myös panssarintorjuntaohjuksia. Näitä on käytetty lähinnä pitkän matkan aseena.
Pääaseen lisäksi panssarivaunuissa on aseistusta jalkaväkeä vastaan käytävää lähitaistelua varten. Niitä käytetään silloin kun kanuunan käyttö olisi tehotonta tai epätaloudellista. Tyypillisesti kanuunan viereen on kiinnitetty pienikaliiperinen 7,62 mm:n konekivääri tai 12,7 mm:n ilmatorjuntakonekivääri lähi-ilmatorjuntaa varten. Muutamissa ranskalaisissa vaunuissa on oheisaseena jopa 20 millimetrin nopea kanuuna (konetykki), jolla voidaan tuhota keveitä ajoneuvojakin.
Panssarointi
thumb|300px|right|Amerikkalainen [[M2 Bradley- rynnäkköpanssarivaunu, jossa näkyvät esimerkiksi teloja ja runkoa ontelokranaateilta suojaavat helmalevyt sekä laatikkomaiset reaktiivipanssarielementit.]] Perinteisesti panssaroinnin määrä vaihtelee eri kohdissa vaunua. Paksuin osa on yleensä keulassa ja tornin etuosassa, kylkien panssarointi on ohuempi ja tornin päällä vielä ohuempi. Kaikkein keveintä panssarointi on vaunun takaosassa ja moottoritilan päällä. Tästä kuitenkin poikkeuksena rynnäkköpanssarivaunut, joissa moottoritila on aivan etupanssaroinnin alla. Tämä johtuu siitä, että normaali tapa sijoittaa vaunun moottoritila vaunun takaosaan, ei ole mahdollista, koska takana sijaitsee miehistölle varattu matkustamo.
Telaketjut ovat yksi tankin haavoittuvimmista osista. Joissain vaunumalleissa ne on suojattu teräshelmoilla ja moniin vaunuihin helmoja on lisätty jälkikäteen.
Liikkuvuus
thumb|left|300px|Leopard 2A4 panssarivaunu. Panssarivaunun liikkuvuutta voidaan tarkastella kahdesta näkökulmasta. Ensiksikin voidaan katsoa vaunun perusominaisuuksia, kuten maastonopeutta ja kykyä ylittää esteitä. Toiseksi voidaan tarkastella vaunun yleistä taistelukenttäliikkuvuutta kuten toimintasädettä, mitä siltoja vaunu voi ylittää ja millä kuljetuskalustoilla sitä voidaan liikuttaa.
Taistelupanssarivaunulla on hyvä liikkumiskyky useissa erilaisissa maastoissa. Leveät telat jakavat painon niin laajalle alueelle, että maastoon kohdistuva paine voi olla kevyempi kuin ihmisen jalan aiheuttama paine. Ongelmia aiheuttavat erilaiset pehmeät maastot, kuten suot tai pellot ja toisaalta rikkonaiset maastot, joissa on suuria kallionlohkareita. Lumessa vaunun tela painuu hankeen suunnilleen yhtä paljon kuin suksilla liikkuva mies. Tavanomaisessa maastossa panssarivaunu voi liikkua noin 30–50 kilometrin tuntinopeutta. Tienopeus voi olla jopa 70 km/h, joskaan nopeutta ei voi pitää yllä pitkään, koska telat ovat tällöin alttiita rikkoutumaan. Vaikka panssarivaunun maastonopeus on pienempi, sitä voidaan ylläpitää vaikka koko päivä, varsinkin, jos maasto on esteetöntä kuten tasankoa tai hietikkoa. Vaunut liikkuvat hyvin myös metsämaastossa. Esimerkiksi alle 25 cm:n paksuinen puu ei juuri edes hidasta taistelupanssarivaunua. Paksummat puut kaatuvat, mutta hidastavat etenemistä. Testit osoittavat, että panssarivaunut ovat maastoliikkuvuudessa ylivertaisia renkailla kulkeviin panssariajoneuvoihin verrattuna, tiellä rengasajoneuvot ovat taas selkeästi nopeampia.
Vihamielisellä alueella, jolla on pelkoa miinoituksesta tai väijytyksistä, panssarivaunun liikkumisnopeus on suunnilleen sama kuin esimerkiksi polkupyörällä kulkevan miehen. Vaunua on usein pysähdyttävä huoltamaan, jotta vältettäisiin rikkoutumiset varsinaisessa taistelutilanteessa. Lisäksi usein on odotettava, että jalkaväki tai ilmavoimat tarkastavat edessä olevaa maastoa panssarintorjuntajoukkojen varalta.
Koska telaketjujen rikkoutumisen vuoksi liikuntakyvyttömäksi joutunut vaunu on helppo kohde epäsuoralle tulelle ja panssarintorjuntajoukoille, vauhti pidetään yleensä pienenä ja vaunua liikutetaan aina tilaisuuden tullessa renkaallisilla kuljetusajoneuvoilla tai rautateitse, sen sijaan että niitä kuljetettaisiin omalla voimallaan. Oma ongelmansa on raskaiden panssarivaunujen huono liikutettavuus lentoteitse. Tämän vuoksi ne sopivat huonosti erilaisille nopean toiminnan joukoille. Renkailla kulkevat kevyemmät panssariajoneuvot ovatkin nopeaa toimintaa vaativissa operaatioissa suositumpia siksi, että hyvän tieliikkuvuuden vuoksi niiden taktinen maksiminopeus on suurempi ja huoltokustannukset pienempiä.
Historia
Aina toisesta maailmansodasta lähtien panssarivaunuja on voitu pitää maataistelujen ehdottomana kuninkaana. 2000-luvulla on alkanut kuitenkin näyttää siltä, että kevyemmät rynnäkköpanssarivaunut ovat korvaamassa raskaiden taistelupanssarivaunujen aseman.
Panssarivaunujen (niin rynnäkkö- kuin taistelupanssarivaunujenkin) perimmäisenä tarkoituksena on ollut jalkaväen tukeminen taistelussa ja kuljetus taistelukentälle, sekä vihollisen panssarivaunujen tuhoaminen. Niinpä 1980–1990-lukujen vaihteessa elettiin vielä kylmän sodan aikaa, joka pakotti suurvallat (kuten Venäjän ja Yhdysvallat) varustamaan suuria panssariarmeijoita. Tuolloin palveluskäytössä olevia panssarivaunuja edustivat muun muassa T-72, T-80, Abrams M1A1, Challenger 1 ja Leopard 2A4. Leclerc esiteltiin prototyyppinä 1989 ja Leopardin kuin Abramssinkin kehitysversiot (2A5 ja M1A2) olivat tuotekehitysvaiheessa. Rynnäkköpanssarivaunuja edustivat tuolloin muun muassa BMP-2, BMP-3, Bradley M2 ja Warrior. CV90 oli tuolloin vielä prototyyppivaiheessa Ruotsin puolustusvoimat ja Norja oli valmistelemassa uuden rynnäkköpanssarivaunun valintatestausta.
Tuotekehityksen aikajänne
Lähes sääntönä voidaan pitää sitä, että asekonseptin valmiiksi tuottaminen kestää keskimäärin kymmenen vuotta. Esimerkkinä voidaan mainita ruotsalaisten CV90-rynnäkköpanssarivaunun jonka kehitystyö alkoi vuonna 1984 ja vaunun sarjatuotanto alkoi 1993. Tähän tulee lisätä sarjan toimitusaika, käyttöönoton valmistelut ja käyttöönottovaihe, ennen kuin voidaan puhua operatiivisesta valmiudesta.
Panssarivaunujen kehitystä ohjaavat tekijät
Sotilasvälineteollisuuden kehityksen pohjalla on aina sen kysyntä ja tarjonta. Kysyntä on taas riippuvainen sotateknologian tarpeesta eli senhetkisistä uhista. Näitä uhkia luovat valtioiden taloudelliset mahdollisuudet hankkia uutta kalustoa tai mahdollisuus tukea oman maansa asetuotantoa. Tähän taas liittyy olennaisesti laadullinen ja määrällinen ”avovoimavara” suunnitella ja toteuttaa sotilaskäyttöön tarkoitettujen välineiden tuotekehitystä ja valmistusta.
Taistelupanssarivaunujen kehitystä ohjaavat kokemukset erilaisista konflikteista, joissa taistelupanssarivaunuja on käytetty. Tämän lisäksi kehitystä ovat ohjanneet eräänlaiset asevoimien väliset ase–vasta-ase kilpajuoksut, jota oli varsinkin kylmän sodan aikana Neuvostoliiton ja Yhdysvaltain välillä.
Tutkimalla erilaisia taisteluita ja panssarivaunuja vastaan ammuttuja laukauksia, voidaan todeta, että pääosa näistä laukauksista ammuttiin kohtisuoraan tulevaa panssarivaunua vastaan. IABG:n analyysien mukaan toisessa maailmansodassa laukaukset olivat 80-prosenttisesti ±60 asteen kulmassa kohtitulevaa panssarivaunua ja yom kippur -sodan aikana vastaava tulos oli 70 %. Tuloksilla on selkeä yhteys panssarivaunujen ballistisen suojan kehittämiseen. Rungon etuosan ja tornin läpäisy vaatii onteloammukselta yli metrin suhteellista RHA-läpäisyä, kun taas kohtisuoraan kylkeen ammuttaessa vaatimus on puolet siitä.
Rakennetulla alueella todennäköisyydet muuttuvat. Esimerkiksi ensimmäisessä Persianlahden sodassa etusektoriin ammuttiin vain 45 % laukauksista. Tämä ei voi olla muuttamatta panssarivaunujen kylkien panssarointia. Lisäksi panssarijalkaväkeä suojaamaan on kehitelty uusia rynnäkköpanssarivaunutyyppejä, joiden ballistinen suoja vastaa taistelupanssarivaunuja. Tässä asiassa Israel on ollut edelläkävijä Merkava MK 1 -alustalle rakentamallaan Namer-rynnäkköpanssarivaunulla. Myös venäläiset ovat esitelleet vastaavia T-55 ja T-72 alustoille rakennettuja rynnäkköpanssarivaunuja.
Erilaisilla lisäpanssareilla, kuten reaktiivipanssareilla, kyetään vähentämään yksittäisten ontelopanosten vaikutusta 60–90 %. Tämän vuoksi on kehitelty niin sanottuja kaksiontelopanoksia, jossa etupanos eliminoi reaktiivipanssarin ja pääpanos vaikuttaa vaunun runkoon. Räjähtävä reaktiivipanssari ei kuitenkaan välttämättä sovellu keveiden panssarivaunujen suojaksi, koska räjähdys voi vaurioittaa panssarivaunua. Poikkeuksena kuitenkin on Rafaelin kehittämä LBR (Low Burning Rate explosive) -reaktiivipanssari, jota käytettiin esimerkiksi Bradley-rynnäkköpanssarivaunun lisäsuojana Irakissa.
Panssarivaunujen aktiivisia omasuojajärjestelmiä on kehitetty jo 20 vuoden ajan. Toisen sukupolven panssaritorjuntaohjuksia vastaan tarkoitettuja häirintäjärjestelmiä on jo käytetty taistelukentillä, mutta varsinaisen kovan torjunnan (”hard-kill”) järjestelmän käyttöönottoa ei ole aloitettu. Luultavimmin pisimmälle kehittynyt kovan torjunnan järjestelmä on venäläinen Arena, joka esiteltiin ensimmäistä kertaa Dubain messuilla vuonna 1992. Yhdysvalloissa ja Euroopassa on panostettu voimakkaasti omasuojajärjestelmien kehittämiseen kuluneen vuosikymmenen aikana, koska doktrinaalisesti on haluttu siirtyä nykyistä kevyempään panssarivaunukalustoon. Esimerkkejä meneillään olevista kehityshankkeista on MEXAS (Saksa), MUSS (Saksa), SPATEM (Ranska) ja Integrated ballistic protection -järjestelmä tulevaisuuden Future Combat Systemsiin (Yhdysvallat). Kehitystyön aikajänne on ollut pitkä ja toimivia kovaan torjuntaan perustuvia järjestelmiä tultaneen näkemään vasta vuoden 2015 jälkeen.
Doktrinaalinen kehitys
Kylmän sodan päättymisen jälkeen Natossa ryhdyttiin pohtimaan sotalaitosjärjestelmän olemassaolon tarkoitusta. Yhdysvaltain johtamana kehitettiin erilaisia malleja puuttua syntymässä oleviin kriisipesäkkeisiin. 1990-luvun lopulla vannottiin ilmamekanisoinnin nimeen. Myös Suomessa haluttiin ilmamekanisoida ja taisteluhelikoptereiden hankintaa sekä ilmarynnäkköjoukkoja suunniteltiin. Silloin myös esitettiin, ettei maakomponentilla ole enää merkitystä tulevaisuudessa.
Pääministeri Paavo Lipponen esitti, että taisteluhelikopterit korvaavat panssarivaunut. Senhetkisten yhdysvaltalaisten lähteiden mukaan kuitenkin vain kolmasosa panssarivaunuista oli aikomus korvata taisteluhelikoptereilla. Suomessa päädyttiin panssariprikaatin lakkauttamiseen itsenäisenä aselajina, mutta kuitenkin tätä pienemmät joukkoyksiköt panssarivaunupataljoonat säilyivät saaden panssariprikaatiin liittyvät tukevat osat kahdessa mekanisoidussa taisteluosastossa. Eduskunnassa vastustettiin panssarivoimien korvaamista kokonaan taisteluhelikoptereilla, koska sen uskottiin johtavan puolustuspoliittisen painopisteen muuttumiseen puolueettoman tai liittoutumattoman maan puolustamisesta liittoutuneen maan kansainväliseen toimintaan sisältäen näin valmistautumisen muutokseen ulkopolitiikan muuttumiseen puolustuspolitiikan kautta. Panssariaselajin puolelta puolustusvoimista eläkkeelle siirtynyt everstiluutnantti evp Pekka Kantakoski kirjoitti kirjan Maanpuolustusta vai strategisia virheitä? kritisoi painopisteen muutosta sekä myös T-72-vaunujen hävittämistä.
Tällä hetkellä Yhdysvallat kehittää huipputeknologiaan ja tietoylivoimaansa perustuvaa FCS (Future Combat System) -konseptia. Tutkimus aloitettiin viime vuosikymmenellä. Järjestelmän suunniteltiin perustuvan kehittyneisiin tiedustelujärjestelmiin, verkottuneeseen informaatiosysteemiin, kehittyneisiin ajoneuvolavetteihin, robotiikkaan ja tarkkaan sekä kauaskantoiseen tulivaikutukseen. Alkuperäisenä tavoitteena oli saada koko järjestelmä operatiiviseen käyttöön vuoteen 2012 mennessä. Teesit ”Net Fires” ja ”Joint Fires” ovat tulleet tutuiksi asiaan perehtyneille, mutta ”Infantry Centric” on unohtunut. Kehitystyö ei suju aivan toivotulla tavalla. Ajoneuvolavettien (ICV) osalta haaveena oli yhdistää keveys, ilmakuljetuskelpoisuus, taistelupanssarivaunun suoja ja tulivaikutus samaan konseptiin. Työ on kallista, eikä tavoitetta todennäköisesti tavoiteta ainakaan määräaikaan mennessä.
Panssarivaunujen tulevaisuus
Vuonna 2000 käynnistettiin WEAG:n alaisuuteen työryhmiä tutkimaan teknologiamahdollisuuksia sähköajoneuvon kehittämiseksi ja taistelupanssarivaunun suorituskykytekijöiden korvaamiseksi tulevaisuudessa. Työryhmien puitteissa maat ilmoittivat nykyisen panssarivaunukalustonsa elinjaksoennusteet. Käytännössä kaikki Euroopan maat ylläpitävät tämän hetkisen taistelupanssarivaunukalustonsa aina 2030–2035 asti. Tähän aikajänteeseen sisältyy yhdestä kolmeen modernisointikertaa. Viimeisessä EDA:n alaisuudessa pidetyssä Armoured Fighting Vehicles -kokouksessa Ison-Britannian edustaja totesi, että ”joukkomme ovat päivittäin sotatoimialueella ja Challenger 2 ja Warrior ovat ne välineet, jotka takaavat henkilöstölle riittävän suojan ja tulivoiman.”
Taistelupanssarivaunuja ei siis ”taota auroiksi”, vaikka kehitystyö keskittyykin keveisiin ajoneuvoihin. Uutta teknologiaa edustaa ruotsalainen SEP. Ajoneuvon liikkuvuus perustuu hybridivoimansiirtoon, jossa diesel-moottoreilla tuotetaan virtaa akuille. SEP:stä on olemassa sekä tela- että pyörävariaatiot. Alkuperäisenä tavoitteena oli saada ajoneuvo sarjatuotantoon vuonna 2008. Tällä hetkellä ruotsalaiset tekevät yhteistyötä englantilaisten kanssa (FRESH) ja tavoitteena on sarjatuotannon aloittaminen 2014. Saksassa kehitetään PUMA-rynnäkköpanssarivaunua, jonka 350 miljoonan euron tuotekehityssopimus allekirjoitettiin vuonna 2002. Saksa on suunnitellut hankkivansa 410 rynnäkköpanssarivaunua nykyisten MARDER-vaunujen korvaajaksi. PUMAn on suunniteltu olevan palveluskäytössä vuonna 2010. PUMA perustuu käytössä olevaan korkeaan teknologiaan sekä tuotekehityksessä oleviin omasuojajärjestelmiin. Ajoneuvon pääaseeksi on suunniteltu 30 mm:n Mauser MK30-konetykkiä. Mielenkiintoista on suunnitellun suojatason vaikutus ajoneuvon massaan. Perussuoja on rakennettu 14,5 mm AP-luoteja vastaan, jolloin vaunun massa on 29,4 tonnia. Parhaimmalla suojatasolla (level C = Combat) vaunun massa on 43 tonnia, joka vastaa T-72-taistelupanssarivaunun massaa. C-tason suojauksella kyetään estämään pst-aseiden onteloammukset sekä 30 mm:n nuoliammukset. Helposti voidaan päätellä, että PUMA tulee maksamaan kaksi kertaa niin paljon kuin CV ellei enemmänkin.
Ranska irtautui vuonna 1999 GTK/MRAV-kehitystyöstä ja aloitti kansallisena hankkeena VBCI-pyöräpanssariajoneuvon kehittämisen. Ranskalaisten ajoneuvolla ei ole tarkoitus korvata taistelupanssarivaunujen suorituskykytekijöitä, vaan taisteluteknisenä käyttöperiaatteena on VBCI:n käyttö taistelupanssarivaunujen (Leclerc) kanssa. VBCI:n sarjatuotannon on tarkoitus alkaa vuonna 2007, jotta järjestelmä olisi operatiivisesti valmis vuonna 2010.
Panssarivaunujen kehityksessä tulee lähitulevaisuudessa tapahtumaan tuskin mitään mullistavaa. Kehitystyö keskittyy pikemminkin uusiin teknologioihin perustuvien komponenttien ja osajärjestelmien integrointiin jo olemassa oleviin rakenteisiin. Nykyiset kehitysvaiheessa olevat ajoneuvot eivät tule korvaamaan taistelupanssarivaunujen suorituskykytekijöitä. Ylläpitokustannusten pienentämiseksi ne maat joilla on ollut taistelupanssarivaunujen määrällinen ylikapasiteetti (esimerkiksi Saksassa 2 125 Leopard 2:a vuonna 2001) tulevat myymään vanhinta kalustoaan ystävällismielisiin maihin. Uhka-arvioita vastaava paras kalusto säilytetään ja ylläpidetään vähintään vuoteen 2030 asti. Käynnissä olevat kehitystyöt (PUMA, VBCI) tulevat konkretisoitumaan vuoden 2010 jälkeen. Kun katsotaan ajassa 15 vuotta taaksepäin ja arvioidaan missä ollaan 14 vuoden kuluttua (2020) niin voidaan todeta, että täysin uuden ajoneuvoteknologian käyttöönotto luultavasti ajoittuu juuri tuolle ajalle.
Panssarivaunutyypit
Panssarivaunut voidaan jakaa kolmella tavalla:
Taistelupanssarivaunua ei pidä mieltää vain aseistettuna ajoneuvona tai vaihtoehtoisesti vain aseena, joka on helposti liikuteltavissa. Panssarivaunu on asejärjestelmäkokonaisuus, jossa yhdistyvät kaikki taistelukentän peruselementit: tuli, liike ja suoja.
Panssarivaunut Suomessa
thumb|300px|Nykyaikainen [[Suomen puolustusvoimat|Suomen puolustusvoimien Leopard 2A4 taistelupanssarivaunu.]]
Ensimmäiset Suomeen hankitut panssarivaunut olivat 1920-luvulla ranskalaisia Renault FT-17 -panssarivaunuja.
Mikko Rimminen
Mikko Rimminen (s. 8. toukokuuta 1975 Helsinki) on suomalainen kirjailija ja runoilija. Häneltä on ilmestynyt kaksi runokokoelmaa, neljä romaania ja yhteisteos Hämärä luonto (2001) Kyösti Salokorven kanssa. Hän sai Finlandia-palkinnon vuonna 2010 romaanistaan Nenäpäivä.
Rimmisen esikoisromaani Pussikaljaromaani sai Kalevi Jäntin kirjallisuuspalkinnon vuonna 2004 ja oli Finlandia-palkintoehdokkaana. Sen pohjalta tehtiin vuonna 2011 ilmestynyt Pussikaljaelokuva.
Rimmisen kieli on sanastoltaan omaperäistä ja rikasta ja lauseiltaan venyvää ja polveilevaa, mikä on herättänyt epäilyksiä väkinäisestä "kikkailusta" mutta myös innostunutta ihailua uusien ilmaisu- ja kerrontatapojen löytämisestä. Hänen henkilöhahmonsa ovat maan hiljaisia, tavallisia pieniä ihmisiä, jotka elävät elämäänsä yhteiskunnan syrjässä tai laitapuolella. Yhteiskunnallinen kommentointi ja henkilöhahmojen psykologisointi on kirjoissa kuitenkin sivuosassa. Rimminen on luonnehtinut romaanien kirjoittamista uusien kielioppien opiskeluksi: yhden romaanin kaikki henkilöt ovat yhden kieliopin osasia.
Rimminen on toiminut kirjoittajakoulun opettajana Kriittisessä korkeakoulussa vuodesta 2000 ja työskennellyt myös kustannustoimittajana. Hänelle myönnettiin 2021 valtion viisivuotinen taiteilija-apuraha.
Edesmennyt elokuvaohjaaja Sakari Rimminen oli Mikko Rimmisen isä.
Pussikaljaromaani
Ilmestyessään Pussikaljaromaani sai lähes yksinomaan ylistävää kritiikkiä. Sitä on pidetty muun muassa ensimmäisenä kuvauksena entistä jakautuneemmasta Suomen kansasta. Teos on kirjoitettu tajunnanvirtatekniikalla, ja sen tapahtumat sijoittuvat yhteen ainoaan päivään.
Päähenkilöt eivät varsinaisesti tee mitään. He keskustelevat loputtomasti, välillä yllättävän sivistyneestikin, etsivät kadonnutta noppaa, hankkivat olutta ja yrittävät hieroa tuttavuutta vastakkaisen sukupuolen kanssa. Päähenkilöiden loputonta jahkailua asioiden kanssa kuvaa seuraava ote: ”Tekis kyllä mieli tehdä jotain, Lihi sanoi- tai ainakin tekis mieli tehdä mieli…”
Antti Rantakangas
Antti Toivo Armas Rantakangas (28. helmikuuta 1964 Pulkkila – 22. marraskuuta 2019 Helsinki ) oli suomalainen poliitikko ja Suomen Keskustan kansanedustaja sekä puolueensa varapuheenjohtaja vuosina 2003–2010. Kansanedustajaksi hänet valittiin ensimmäisen kerran vuoden 1999 vaaleissa. Hän toimi hallintovaliokunnan puheenjohtajana 2010–2011 ja valtiovarainvaliokunnan varapuheenjohtajana vuonna 2019. Koulutukseltaan Rantakangas oli agrologi, ja ennen valintaansa eduskuntaan hän toimi maanviljelijänä sekä pankinjohtajana.
Mikko Rimminen
Pussikaljaromaani
Pussikaljaromaani on käännetty saksaksi, ruotsiksi, hollanniksi, latviaksi ja venäjäksi. Teos sovitettiin näytelmäksi kahdesti vuonna 2006 ja siitä tehty elokuva sai ensi-iltansa syyskuussa 2011.
Antti Rantakangas
Rantakangas kuoli tapaturmaisesti kaaduttuaan ja lyötyään päänsä 22. marraskuuta 2019 kotonaan Helsingissä. Rantakankaan tilalle eduskuntaan nousi Kuhmon kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Tuomas Kettunen.
Yksityiselämä
Antti Rantakangas oli kotoisin Pulkkilasta Pohjois-Pohjanmaalta, mutta asui myöhemmin Haapavedellä. Haapaveden kaupunginvaltuuston puheenjohtajana hän toimi vuodesta 2009 vuoden 2015 kesäkuuhun asti. Hän oli Pulkkilan kunnanvaltuuston jäsen vuosina 1993–2007 ja kunnanvaltuuston puheenjohtaja vuosina 1997–2008. Rantakangas oli naimisissa ja hänellä oli kolme tytärtä. Sotilasarvoltaan hän oli alikersantti (ylennetty vuonna 2000).
Mikko Rimminen
Pölkky
Pölkyn päähenkilö saapuu yöjunalla Helsinkiin. On alkutalvi. Rautatieasemalta hän ottaa taksin Kaisaniemen puistoon, missä häntä odottaa tehtävä. Hän asettuu asumaan kentän laidalla olevaan parakkiin, varsin askeettisiin oloihin.
Päähenkilö on yksinäinen mies, joka ei juuri puhu. Hänen kerrotaan olevan noin 30–40-vuotias, vaaleahiuksinen, laiha ja huonoryhtinen. Hän kantaa kulunutta siannahkaista matkalaukkua. Lisäksi hän on saamaton nahjus ja vielä epäonninenkin. Kertoja kertoo päähenkilön toimista muistaen kehua välillä omaa erinomaisuuttaan. Kertojan ja päähenkilön lisäksi romaanin henkilöitä ovat Vänätyinen, Raili, taiteilija Perusmäki sekä ihana Anni. Paikalla käy myös muita puistossa aikaansa kuluttavia ihmisiä.
Pölkky ei sisällä juuri lainkaan dialogia, eivätkä sen tapahtumat ole kovinkaan dramaattisia. Juonen kannalta keskeinen tapahtuma on Vänätyisen syntymäpäiväjuhlat.
Yksinäisyyden ohella kirja käsittelee luistinratojen jäädyttämiseen liittyviä ongelmia.
Pyöriäiset
Pyöriäiset (Phocoenidae) on tieteellisen luokittelun heimo, jonka edustajat ovat valaiden lahkon (Cetacea) pienimpiä edustajia. Pyöriäisiin kuuluu kuusi lajia. Tunnetuin laji on pyöriäinen (Phocoena phocoena).
Mikko Rimminen
Nenäpäivä
Rimmisen kolmas romaani Nenäpäivä ilmestyi vuonna 2010. Sille myönnettiin samana vuonna Finlandia-palkinto.
Pölkyn tavoin Nenäpäivä käsittelee yksinäisyyttä. Päähenkilönä on Helsingissä asuva keski-ikäinen Irma, joka päätyy huonekasvia hakiessaan Keravalle ja soittamaan väärää ovikelloa. Kiusallisen tilanteen välttääkseen hän väittää olevansa Taloustutkimuksen kyselytutkija. Hän huomaa sen olevankin hyvä tapa päästä juttusille ihmisten kanssa ja palaa yhä uudelleen Keravalle ja kyselytutkijaksi. Irman kysymykset ja tutkimusmenetelmät alkavat kuitenkin herättää epäilyksiä ja lopulta myös poliisi kiinnostuu hänestä. Irmaa hieman hävettää, ei se, että hän on tekeytynyt kyselytutkijaksi, vaan se, että hänen kysymyksensä ovat noloja ja kömpelöitä. Helsingissä Irma joutuu hämärässä seurassa liikkuvan poikansa asioiden vuoksi hankaliin tilanteisiin.
Hippa
Neljäs romaani Hippa ilmestyi vuonna 2013. Romaanin päähenkilöinä ovat veljekset Juha eli Lefa sekä Petteri eli Riuska-Petteri, jotka työskentelevät äitinsä yrityksessä muuttomiehinä. Äiti pitää antikvariaattia, joka on isän kuoleman ja velkojen takia luisunut kulissiyritykseksi hämärähommille.
Cephalotus follicularis
Cephalotus follicularis on Lounais-Australiassa kasvava kasvilaji. Laji on ainoa heimossa Cephalotaceae ja suvussa Cephalotus.
Cephalotus follicularis elää happamassa ja suhteellisen ravinteettomassa maastossa. Kasvi on lihansyöjäkasvi, ja se on kehittänyt keinon pyydystää pieniä hyönteisiä pysyäkseen hengissä. Cephalotus-suvun kasvit ovat yksi suosituimpia kasvatettavia lihansyöjäkasveja, mutta Suomessa niitä ei juurikaan ole saatavissa.
pienoiskuva|vasen|Cephalotus follicularis -kasveja kasvamassa rinteessä.
Kasvu
Cephalotus follicularis kasvattaa pienen lehtiruusukkeen maan tasoon, joiden päissä on pienet kannut. Ne ovat yleensä melkoisen pieniä, mutta auringossa kauniin värisiä. Varjossa kannut kasvavat isoiksi. Kannut ovat muutaman sentin korkuisia.
Cephalotus follicularis on hidaskasvuinen laji. Se kasvaa vuodessa vajaan pari senttiä eli siemenestä täysikasvuiseksi kestää noin kolmisen vuotta. Kuten muutkin lihansyöjäkasvit, myös Cephalotus follicularis tarvitsee ehdottoman puhdasta ja luonnollista vettä eli käytännössä sadevesi on sille sopivinta.
Levinneisyys ja uhanalaisuus
Lajia tavataan Lounais-Australian rannikolla, ja siitä tunnetaan muutamia kymmeniä esiintymiä. Cephalotus follicularis kasvaa soilla ja yksilömääräksi arvioidaan noin 4 000. Lajia uhkaavat muutokset vedenkulussa ja maankäytössä, laiton keräily ja elinympäristöjen tuhoutuminen. Cephalotus follicularis on luokiteltu vaarantuneeksi lajiksi.
Ruotsin valtiopäivät
Ruotsin valtiopäivät ( tai riksdagen) on Ruotsin lakeja säätävä elin, joka kokoontuu vaaleilla valittuna ryhmän puhemiehen johtamana.
Valtiopäivät aloitti toimintansa kaksikamarisena 19. tammikuuta 1867; se muutettiin yksikamariseksi vuonna 1970. Valtiopäivien edeltäjä oli keskiajalta lähtien toimineet säätyvaltiopäivät, jossa oli edustettuina neljä pysyvää säätyä.
Ruotsiin tuli vuonna 1909 pitkän julkisen keskustelun ja kiistelyn jälkeen osittainen äänioikeus toiseen kamariin, ja yleinen ja yhtäläinen äänioikeus lopulta 1921.
Vaalit
thumb|Ruotsin valtiopäivärakennus Ruotsin valtiopäivillä on 349 edustajapaikkaa, joista 310 valitaan 29 vaalipiiristä ja 39 valitaan tasauspaikkoina, joilla taataan puolueille valtakunnallisen suhteellisuuden tarkempi toteutuminen. Vaalipiirien paikkaluvut määräytyvät piirin asukasmäärän perusteella. Valtiopäivävaalien äänikynnys on valtakunnallisesta tuloksesta laskettava 4 %. Henkilökohtaiset äänet asettavat valtiopäivävaaleissa ehdokkaan ohi puoluelistan, jos ehdokas saa vähintään 8 prosenttia puolueen saamasta äänimäärästä.
Äänestyskelpoisia ovat 18 vuotta viimeistään vaalipäivänä täyttäneet Ruotsin kansalaiset, jotka ovat jossain elämänsä vaiheessa asuneet Ruotsissa.
Valtiopäiväpuolueet
Ruotsin valtiopäivillä on vaalikaudella 2018–2022 edustettuna kahdeksan puoluetta, jotka ovat suuruusjärjestyksessä sosiaalidemokraatit (100 paikkaa), maltillinen kokoomus (70), ruotsidemokraatit (61), keskusta (31), vasemmisto (27), kristillisdemokraatit (22), liberaalit (20) ja vihreät (16). Lisäksi valtiopäivillä on kaksi sitoutumatonta edustajaa. Vaalikausi alkoi 24. syyskuuta 2018, jolloin vuoden 2018 vaaleissa valitut edustajat aloittivat kautensa.
Koronaparlamentti
Maaliskuussa 2020 koronaviruspandemian vuoksi valtiopäivien ryhmien puheenjohtajat tekivät sopimuksen, jonka mukaan istunnoissa paikalla olevien edustajien määrää vähennetään 55 turvavälien ylläpitämiseksi. Paikat jaettiin seuraavasti: S (16), M (11), SD (10), C (5), V (4), KD (3), L (3) ja MP (3).
Historia
Vanhan nelikamarisen säätyvaltiopäivien uudistamistatarve nousi pintaan vuodesta 1809 alkaen. Tällöin kuninkaana toimi äärimmäisen vanhoillinen Kaarle XIV Juhana, joka kykeni tehokkaasti vesittämään kaikki uudistamispyrkimykset. Uudistusmieliset laittoivat toivonsa hänen poikaansa Oskariin, joka tunnettiin hyvin liberaalina henkilönä ja jota he kutsuivat "Tulevaisuudeksi". Uudistusmieliset muodostivat suuren koalition, jonka tavoitteena oli syrjäyttää vanha kuningas ja lakkauttaa säätyvaltiopäivät vanhentuneina.
Säätyvaltiopäivien suurimpana ongelmana koettiin sen edustavan vain murto-osaa koko kansasta, suurin osa oli kokonaan sen toiminnan ulkopuolella. Säätyvaltiopäivien suurin vallankäyttäjä oli aatelisto, mutta se edusti vain 0,32 % kansasta. Tilanne kuitenkin muuttui vanhan kuninkaan kuoltua vuonna 1844 ja Oskarin noustua valtaistuimelle, tällöin alettiin toden teolla toteuttaa uudistuksia, joita olivat muun muassa köyhäinhoito, kansakoululaitos, rangaistukset, vankeinhoito, perintöasiat, jne.
Liberalismi oli levinnyt Ruotsissa Ranskan vallankumuoksesta lähtien jo pitkälle ja vuosien 1840–41 valtiopäivillä liberaalit saavuttivat enemmistön kaikissa neljässä säädyssä. Liberaalit olivat ryhmittyneet erityisesti uuden modernin sanomalehti Aftonbladetin ympärille, joka toimi tehokkaana, nokkelana ja kantaa ottavana tiedon levittäjänä. Tämän seurauksena vanha kuningas ja hallitus luovuttivat.
Vuonna 1865 oli päästy valtiopäivien uudistamisen valmistelussa niin pitkälle, että säätyvaltiopäivien säädyt saattoivat ottaa kantaa uudistuksen toteuttamiseen. Valtiopäivien uudistaminen on kaikkein suurin Ruotsin kansaa koskaan askarruttanut kysymys, jonka vuoksi Tukholman ilmapiiri oli uudistamisen yhteydessä erityisen jännittynyt ja pääkaupunkiin oli sen vuoksi koottu ylimääräisiä sotilaita ympäri maata. Uudistuksen pelättiin aiheuttavan Ranskan vallankumousta muistuttuvan kumouksen maahan, mutta sellaista ei syntynyt tietoisesta pelottelusta huolimatta.
Äänestyksessä talonpoikaissääty kannatti uudistusta yksimielisesti, samoin pääosa porvarisäätyä. Papisto vastusti, mutta odotti aateliston lopullista kantaa. Ratkaisun vaa’ankieliaseman muodosti aatelisto, joka vastusti sitä. Aateliston 709 suvun edustajat kokoontuivat puhumaan asiasta ritarihuoneelle, jossa keskustelu jatkui yhtä soittoa neljä vuorokautta. Uudistuksessa he joutuisivat nollaamaan oman asemansa etuoikeutettuna kansanosana. Puheenvuoroissa vastustettiin kiivaasti uudistusta ja peloteltiin mahdollisella vallankumouksella. Kokouksen loppupuolella liberaali vapaaherra oikeusministeri Louis De Geer ja finanssiministeri vapaaherra Johan August Gripenstedt onnistuivat kääntämään kokouksen lopputuloksen uudistukselle myönteiseksi. Äänetyksessä 361 kannatti ja 294 vastusti uudistusta. Ritarihuoneen ympärille oli kokoontunut valtava kansanjoukko, jonka riemu repesi äänestystuloksen kuultuaan, mutta moni aatelismies palasi kotiin suuresti pettyneenä.
Uudet valtiopäivät aloitti toimintansa 19. tammikuuta 1867. Rakenteeltaan se oli kaksikamarinen, jossa oli 315 edustajanpaikkaa, ensimmäisessä kamarissa oli 125 ja toisessa 190 paikkaa.
Ensimmäisen kamarin jäsenet valittiin epäsuorasti maakäräjien ja tiettyjen kaupunginvaltuustojen välityksellä. Vaalikausi oli 9 vuotta, eivätkä edustajat saaneet minkäänlaista korvausta työstään. Äänioikeus toisen kamarin edustajien valintaan oli henkilöillä joiden vuositulot olivat vähintään 800 tai omaisuus 1 000 riikintaaleria. Vaalikausi oli kolme vuotta.
Koko väestöstä 5,6 prosentilla oli äänioikeus, miehistä 21,9 prosentilla.
Oikeusasiamies
Valtiopäivien oikeusasiamiehet eli oikeusasiamies  on valtiopäivien kontrollivaltaa käyttävä viranomainen.
Espoon Tikka
Espoon Tikka on Espoon Kaitaalla, tarkemmin Iivisniemessä, toimiva vuonna 1969 perustettu paikallinen urheiluseura. Siitä piti alun perin tulla silloisen Iivisniemi-seuran (nyk. Iivisniemi-Kaitaa -seura) urheilujaos, mutta heti alussa päätettiin perustaa oma seura. Seuran päälaji on jalkapallo.
Lukija
thumb|right|200px|Vasili Tropinin: Munkki kynttilän kanssa, 1878 Lukija on epistolaa ja Vanhan testamentin tekstejä ortodoksisen kirkon jumalanpalveluksissa lukeva vihitty mieshenkilö. Lukijoita oli myös roomalaiskatolisessa kirkossa, mutta virka lakkautettiin Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen liturgisten uudistusten myötä.
Lukijan aste on pappeuden asteista ensimmäinen ja he kuuluvat alidiakoneiden ohella alempaan papistoon. Varsinaiseen, ylempään papistoon kuuluvat diakoni, pappi ja piispa.
Lukijan asuna on palveluksissa stikari, joka korvasi 1600-luvulle asti käytössä olleen lyhyen felonin ja kamisionin. Lyhyt feloni on kuitenkin edelleen käytössä lukijan vihkimistoimituksessa, missä se kuvaa sitä, että vihitty on astunut pappeuden ikeen alle. Lukijaksi kanonien mukaan voidaan vihkiä 15 vuotta täyttänyt mies. Lukija voi mennä naimisiin vielä vihkimyksensä jälkeen.
Aiemmin oli tavallista, että pappisseminaarin viimeisessä vaiheessa naimisissa tai kihloissa olleet opiskelijat vihittiin lukijoiksi koulutuksen lopussa; varsinainen diakoniksi ja edelleen papiksi vihkiminen tehtiin pääsääntöisesti asevelvollisuuden suorittamisen jälkeen; ehdoton edellytys oli ortodoksin kanssa solmittu avioliitto tai selibaattilupaus.
Lukijan viran historia
pienoiskuva|Lukijoiden vihkiminen [[Pietari (kaupunki)|Pietarin Hengellisen Akatemian kirkossa. Vihittävillä lukijoilla on päällä lyhyet valkoiset felonit.]] Lukijan virka syntyi ilmeisesti hyvin varhain kristillisessä kirkossa, todennäköisesti jo 100-luvulla. Justinos Filosofi kuvaillessaan varhaiskristillistä jumalanpalvelusta kuvaa, miten lukija lukee Vanhan testamentin ja apostolien tekojen tekstejä sunnuntaijumalanpalveluksessa. Lukijan virka nähtiin varhaiskirkossa profeetallisena virkana. Kirkollinen kanonikokoelma Canones Ecclesiastici 100-luvulta luettelee lukijat korkearvoisemmiksi papistossa kuin diakonit. 300-luvun teos Hippolytuksen kanonit korostaa, että lukijalla tuli olla samat hyveet kuin diakonilla. Lukijan virka on tässä dokumentissa heti piispan ja presbyteerin eli papin jälkeen. Lukijan tuli pystyä lukemaan ja selittämään Raamatun kirjoituksia.
Aktiviteettikaavio
thumb|Aktiviteettikaavioissa käytettyjä merkintöjä
Lukija
Lukijan vihkimys
Lukijan vihkimys tapahtuu liturgian alussa, hetkiä luettaessa. Lukijan vihkii kheirotesialla aina piispa. Hippolytus Roomalainen huomauttaa, että lukijaa ei vihitä kätten päällepanemisella. Tämä tosin saattaa viitata kheirotonian ja kheirotesian eroon. Vihittäessä lukijalta leikataan hiuksia symboliksi Jumalan palvelijaksi alistumisesta. Antiikin aikana orjan vaihtaessa omistajaa tältä leikattiin hiukset. Hiusten leikkaamisen jälkeen lukijalle puetaan lyhyt feloni. Tämä feloni oli 1600-luvulle asti kamisionin lisäksi lukijan liturginen vaate. Lukija lukee tässä felonissa epistolan, jonka piispa määrää. Tämän jälkeen feloni riisutaan ja lukijalle puetaan stikari.
Lukijan tehtävät
Lukijan tehtäviin kuuluu bysanttilaisen liturgian selittäjän Simeon Tessalonikalaisen mukaan:
Aktiviteettikaavio
Aktiviteettikaavio on UML-mallinnuksessa käytetty kaaviotyyppi, jossa kuvataan käyttötapauksien tai metodien toiminnallisuutta.
Lukija
Kirkolliset vaatteet
Lukija voi käyttää myös kirkkorakennuksen ulkopuolella päähineenä skufiaa.
Aktiviteettikaavio
Aktiviteettikaavio alkaa alkupisteestä. Se kuvaa ulkopuolista tilaa, josta siirrytään kaaviossa kuvattuun toimintaan.
Aktiviteettikaavio koostuu nimensä mukaisesti aktiviteeteista, jotka ovat jokin yksinkertainen toiminnallisuus järjestelmässä.
Aktiviteetista siirrytään toiseen aktiviteettiin siirtymien avulla.
Aktiviteettikaavioihin voidaan myös lisätä loogista valintaa ns. päätöspisteiden kautta, jolloin päätöspisteestä voidaan haarautua useamman siirtymän kautta eri aktiviteetteihin riippuen päätöspisteessä määritellystä ehdosta.
Synkronointipalkkien avulla voidaan kuvata sekä yhdenaikaista toimintaa (säikeiden luonti) että muiden aktiviteettien valmistumisen odottamista, ennen kuin voidaan edetä seuraaviin aktiviteetteihin.
Aiheesta muualla
Diagrama de actividades
Pasasjärvi
Pasasjärvi on vaarojen reunustama järvi Inarissa Lapin maakunnan pohjoisosassa. Sen pinta-ala on 6,7 neliökilometriä. Etäisyys Ivalosta on kymmenen kilometriä länsilounaaseen ja Rovaniemeltä 244 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede
Pasasjärven pituus kaakosta luoteeseen on 7,2 kilometriä. Pasasjärveen laskee Pasaslompolo luoteesta ja muutamia laskuojia eri ilmansuunnista. Pasasjärven luusua sijaitsee altaan kaakkoisrannalla, josta lähtee Pasasjoki itään kohti Ivalojokea. Pasasjärven länsipuolinen Pasaspäät-vaara kohoaa noin 380 metriä merenpinnan yläpuolelle, idässä Iso Karhuvaaran ja Luusuanvaaran huiput ovat yli 300 metriä merenpinnan yläpuolella.
Pasasjärven ainoa saari on muutaman aarin laajuinen Hanhisaari järven pohjoisrannan läheisyydessä.
Pasasjärven kaakkoispuolella sijaitsee Ivalon lentoasema, jonka kaakkoispuolella sijaitsee Alajärvi. Pasasjärven jää on toiminut rengasvalmistajien testiratana.
Pasasjärvi (71.416.1.001) kuuluu Pasasjoen valuma-alueeseen (71.416), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Paatsjoen vesistössä (71). Toinen jakovaihe on Ivalojoen alaosan alue (71.41) ja ensimmäinen jakovaihe Ala-Ivalojoen alue (71.4). Pasasjärvi on laajin Pasasjoen valuma-alueen yhdeksästä vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Toiseksi laajin on Pasaslompolo ja kolmanneksi laajin Pakkasjärvi. Alueen pienimmät järvet ovat vailla virallista nimeä.
Espanjan Grand Prix 1968
Espanjan Grand Prix 1968 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 12. toukokuuta 1968 Jaraman radalla. Kilpailun voitti Graham Hill, jolle voitto oli kauden ensimmäinen.
Ihmiskeskeisyys
Ihmiskeskeisyys eli antroposentrismi (< kr. άνθρωπος, anthropos, 'ihminen', κέντρον, kentron, 'keskus') on filosofinen näkökanta, jonka mukaan ihminen on maailman keskipiste tai sen tärkein itsenäinen kokonaisuus. Siinä ihminen nähdään luonnosta erillisenä ja sen yläpuolella olevana, ja ihmiselämällä katsotaan olevan luontaista arvoa siinä kun eläimet, kasvit ja mineraaliluonnonvarat ovat vain ihmisen hyödyksi käytettäviä resursseja.
Ihmiskeskeisyys on monen länsimaisen uskonnon ja filosofian perususkomus. Ajattelutavan juuret on nähty Raamatun luomiskertomuksessa, jossa ihminen luodaan Jumalan kuvaksi valtaamaan maan ja hallitsemaan muita olentoja. Tämä käsitys esiintyy paitsi juutalaisessa ja kristillisessä teologiassa, myös Aristoteleen Politiikassa ja Immanuel Kantin moraalifilosofiassa.
Arvostelijoiden mielestä ihmiskeskeisessä ajattelussa liioitellaan ihmisen merkitystä kaikkeuden osana. Sillä onkin usein perusteltu luonnovarojen vapaata riistoa. Joidenkin ympäristöetiikan kannattajien mukaan myös luonnonsuojelu ja luonnonvarojen säästäminen voidaan kuitenkin yhdistää ihmiskeskeiseen lähtökohtaan, sillä luonnon säästäminen parantaa ihmisten hengitysilman laatua ja tulevien sukupolvien elämää. Ympäristöeettiset ajattelijat ovat haastaneet ihmiskeskeisyyden 1970-luvulta lähtien myös kyseenalaistamalla ihmisen aseman muiden eliöiden yläpuolella sekä antamalla luonnolle itseisarvon, joka ei riipu sen hyödyllisyydestä ihmiselle. Tämän biosentrisen filosofian mukaan ihminen on vain yksi laji muiden joukossa.
Futuremark
Futuremark Corporation on vuonna 1997 perustettu suomalainen tietokoneohjelmia kehittävä yritys, joka on tullut tunnetuksi grafiikkakorttien tehoa mittavan 3DMark-ohjelman ansiosta. Futuremarkin pääkonttori sijaitsee Espoossa ja vuonna 2008 sillä oli 60 työntekijää. Yritys on valittu RedHerring RH Hot-100 Europe listalle vuosina 2005 ja 2006.
Marraskuussa 2014 Futuremark myytiin yhdysvaltalaiselle Underwriters Laboratories -yhtiölle (UL). Julkistamatonta kauppahintaa kuvattiin ”kahdeksannumeroiseksi” eli 10–99 miljoonaksi euroksi. UL toimii 140 maassa ja se työllistää yli 10 000 työntekijää.
Futuremark kehitti aiemmin myös tietokonepelejä nimellä Futuremark Games Studio, joka myytiin Roviolle maaliskuussa 2012. Ensimmäisen Games Studion pelin kehittäminen julkistettiin keväällä 2008 ja valmis peli julkistettiin ensimmäisen kerran vuoden 2008 Leipzig Games Conventionissa, Saksassa.
Mobiilituotteet
Tässä lista mobiilituotteista ennen kuin Futuremarkin mobiiliyksikkö myytiin Rightwarelle vuonna 2009:
Pelit
Lista peleistä joita Futuremark Games Studio teki ennen kuin Rovio osti sen maaliskuussa 2012:
Oiva Laaksonen
Oiva Johan Laaksonen (30. toukokuuta 1924 Helsinki – 26. heinäkuuta 1989) oli Helsingin kauppakorkeakoulun liiketaloustieteen oppiaineen organisaatiot ja johtaminen professori. Hänet nimitettiin 1969 itsenäistyneen oppiaineen ensimmäiseksi vakinaiseksi professoriksi vuonna 1973, ja hän oli tehtävässä kuolemaansa saakka. Hänen tutkimusalaansa olivat automaatio ja yritysorganisaatio.
Laaksonen on väitöskirjassaan Suomen liike-elämän johtajisto: sen sosiaalinen liikkuvuus ja koulutus (1962) kuvannut kattavasti 1900-luvun alun yritysjohtajistoa, johtajien sosiaalista taustaa, koulutusta ja työpaikkaliikkuvuutta. .
Laaksonen kuoli veneonnettomuudessa Tukholman saaristossa.
Don Larsen
thumb|Don Larsen vuonna 1956. pienoiskuva|Larsen vuonna 2007. Donald James ”Don” Larsen (7. elokuuta 1929 – 1. tammikuuta 2020 ) oli yhdysvaltalainen baseballsyöttäjä. Hän pelasi ensimmäisen Major League Baseball -pelinsä St. Louis Brownsissa 18. huhtikuuta 1953 ja viimeisensä Chicago Cubsissa 7. heinäkuuta 1967.
Larsen syötti 8. lokakuuta 1956 World Seriesissä niin kutsutun "perfect gamen". Kyseisessä ottelussa hän pelasi New York Yankeesissa Brooklyn Dodgersia vastaan.
Larsen oli vuoden 1956 World Series MVP, ja hän voitti samana vuonna Babe Ruth Awardin. Hän kuoli 90-vuotiaana ruokatorven syöpään.
Dikloraani
Dikloraani eli 2,6-dikloori-4-nitroaniliini eli DCNA (C6H4Cl2N2O2) on aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään väriaineiden valmistamiseen ja fungisidina eli siententorjunta-aineena. Dikloraanin käyttö fungisidina kiellettiin Euroopan unionin alueella Euroopan komission päätöksellä kesäkuussa 2011.
Ominaisuudet
Dikloraani on huoneenlämpötilassa keltaista kiteistä ainetta. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee paremmin orgaanisiin liuotiimiin kuten metanoliin, asetoniin ja kloroformiin. Dikloraanin sienten kasvua estävä ominaisuus perustuu siihen, että yhdiste estää ribosomin ja RNA:n välisen kompleksin muodostumisen ja sitä kautta myös proteiinisynteesi estyy. Se on tehokas muun muassa Botrytis-, Monilinia-, Rhizopus-, Sclerotina- ja Sclerotium-sukujen homeita vastaan.
Valmistus ja käyttö
Dikloraania valmistetaan klooramalla joko p-nitroaniliinia tai 4-nitroaniliini-2-sulfonihappoa vesiliuoksessa. Ensimmäisessä vaiheessa muodostuu monokloorattu tuote.
Dikloraania käytetään fungisidina hedelmä- ja kasvisviljelmillä muun muassa salaatti-, peruna-, raparperi, kirsikka- ja persikkaviljelmillä. Yhdisteestä valmistettavaa diatsoniumsuolaa käytetään keltaisten, oranssien ja ruskeiden atsovärien valmistuksessa.
Distance over Time
Distance over Time on Dream Theaterin 14. studioalbumi, joka julkaistiin 22. helmikuuta 2019. Se debytoi Suomen virallisen listan neljännellä sijalla, sekä fyysisten albumien listan toisella sijalla.
Taustaa
Verrattuna edeltävään The Astonishing albumiin (2016), Dream Theater päätti tehdä Distance over Timesta "tiukan ja keskittyneen" albumin raskaammalla soundilla. "At Wit's End" oli ensimmäinen albumille sävelletty kappale, ja kappaleiden säveltäminen koko albumille vei 18 päivää, mikä tekee Distance over Timesta yhtyeen nopeimmin sävelletyn albumin tähän asti. Yhtye vertasi Distance over Timen tekemisen nopeutta ja tyyliä vuoden 2003 Train of Thought-albumiin. Albumi äänitettiin Monticellon kylässä sijaitsevassa mökissä New Yorkin osavaltiossa.
Distance over Time on Dream Theaterin ensimmäinen studioalbumi alle tunnin pituudella sitten vuoden 1992 Images and Wordsin, ja lyhin sitten vuoden 1989 When Dream and Day Unite-debyytin. Se on Dream Theaterin kolmas albumi, jolla yksikään kappale ei ole kymmentä minuuttia pidempi When Dream and Day Uniten ja vuoden 2016 The Astonishingin jälkeen. Albumi on myös ensimmäinen, jonka kappaleessa on Mike Manginin kirjoittamat sanoitukset.
Kartiskajärvi (Orivesi, Maunus)
Kartiskajärvi on Pirkanmaalla Oriveden Längelmäen Maunuksessa sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 10,0 hehtaaria ja se on 550 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Se sijaitsee Juupajoen itäpuolella ja Längelmäen pohjoispuolella olevalla mäkisellä ylänköalueella mäkien välisessä painaumassa. Järvi on V-kirjaimen muotoinen eli sillä on kaksi lahtimaista uloketta. Etelärannat ovat muita rantoja jyrkemmät ja siellä kaksi yli 25 metristä jyrkännettä putoaa suoraan veteen. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä ja sen rannat ovat osittain soistunutta metsämaata. Vähältä Heinäjärveltä tulee järven eteläpuolelle metsäautotie.
Luontoarvoja
Järvellä on pieni valuma-alue, joka on mäkien välissä olevien soiden pirstomaa karua lähes autiota metsämaata. Järven vettä on tutkittu kerran alkutalvella 1989. Sen mukaan järven vesi on kirkasta ja sen humuspitoisuus on pieni. Valuma-alueen metsävaltaisuuden takia vedenväri on lievästi ruskean sävyistä. Veden happamuustaso on noin pH 6,0, joka on esimerkiksi ravuille kriittinen raja. Veden puskurikyky happamoitumista vastaan on heikko ja järveen tulevien vesien happamuustaso vaikuttaa järven happamuuten suuresti. Järvi on oligotrofinen järvi, jonka ravinnepitoisuudet ovat alhaiset. Kokonaisfosforipitoisuus oli 9 mikrogrammaa litrassa vettä (µg/l) ja kokonaistyppipitoisuus 480 µg/l. Vaikka järven happitilanne onkin hyvä, vaikuttaa veden happamuustaso sen kalaisuuteen heikentävästi. Kartiskajärven vedenlaatu on virkistyskäyttöä ajatellen erittäin hyvä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Sahajoen valuma-alueeseen (35.756) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 124,0 metriä mpy. Järveen on johdettu kolme metsäojaa, jotka tuovat myös Haukijärven ja Kotarijärven vesiä. Oma laskuoja lähtee sen lounaispäästä ja se laskee 140 metrin päässä Vähään Heinäjärveen. Tämän järven laskuoja yhtyy Heinäojaan, joka laskee Pienen Valkeajärven kautta Vähään Petääjärveen. Vesireitti päätyy lopulta Sahajokeen.