cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eväjalkaiset
Lisääntyminen
Eväjalkaisuroksilla on useita toimintatapoja lisääntymismenestyksen varmistamiseksi. Korvahylkeet muodostavat reviirejä, joilla on naaraita houkuttelevia resursseja kuten varjoa, vuorovesialtaita ja rantautumiskaistoja. Reviirirajat muodostuvat yleensä luonnon maanmuotojen mukaan, ja urokset puolustavat reviirirajoja uhkaavilla ääntelyillä ja asennoilla, mutta tavallisesti tappeluilta vältytään. Yksilöt palaavat joka pesimäkausi samoille reviiripaikoille.
Joissakin mursupopulaatioissa tiedetään esiintyvän soitimia. Urokset kerääntyvät naaraiden ympärille ja yrittävät houkutella niitä monimutkaisin soidinmenoihin kuuluvin käyttäytymistavoin. Soitimia saattaa olla myös muilla eväjalkaislajeilla.
Jälkeläistenhoito
Naarashylkeet tulevat yleensä kiimaan pian synnytyksen jälkeen. Poikkeuksen tekee mursu, joka synnyttää 5-6 vuoden välein. Kaikilla lajeilla on viivästynyt sikiönkehitys, jossa alkion kehitys pysähtyy viikkojen tai kuukausien ajaksi ennen alkion kiinnittymistä kohtuun. Tämä lykkää poikasen syntymää siihen asti, kunnes naaras rantautuu maalle tai olosuhteet synnyttämiselle ovat muuten suotuisat. Kantoaika kestää tyypillisesti vuoden.
Korvahylkeillä ja joillakin varsinaisilla hylkeillä kuten kirjohylkeillä emot paastoavat ja hoitavat poikasiaan maalla muutaman päivän ajan kerrallaan. Hoitojaksojen välillä naaraat jättävät poikasensa maihin saalistaakseen merellä. Saalistusretkien kesto vaihtelee päivästä kahteen viikkoon riippuen ravinnon runsaudesta ja saalistuspaikkojen etäisyydestä. Sillä aikaa kun emot ovat muualla, poikaset paastoavat.
Eväjalkaisurokset eivät juuri osallistu poikasten kasvattamiseen. Urosmursut saattavat auttaa kokemattomia poikasia näiden opetellessa uimaan ja ne voivat jopa pitää huolta orvoista poikasista. Kalifornianhyljeurosten on havaittu suojaavan uivia poikasia pedoilta. Urokset voivat olla myös olla vaarallisia poikasille, jotka maalla pesivillä lajeilla voivat murskautua tappelevien urosten alle.
Viestiminen
Eväjalkaiset ääntelevät monin eri tavoin, kuten esimerkiksi haukkuen, murahdellen, liverryksin, muristen, naksautuksin ja vihellyksin. Äänin viestitään niin ilmassa kuin veden allakin. Korvahylkeet ovat äänekkäämpiä maalla, kun taas varsinaiset hylkeet äännähtelevät enemmän vedessä. Etelämantereen alueen hylkeet ovat äänekkäämpiä maalla tai jäällä kuin arktiset hylkeet jääkarhun ja muiden maapetoeläinten puuttuumisen takia. Urosten ääntely on yleensä taajuudeltaan matalampaa kuin naaraiden. Viestittely äänten avulla on erityisen tärkeää lisääntymiskautena. Dominantit merinorsu-urokset mainostavat itseään ja uhkailevat kilpailijoitaan kovaäänisillä, metallisenkuuloisilla uhkausäänillä ja äänekkäillä rumpumaisilla kutsuhuudoilla, joiden sävyä voi muuttaa kärsällä. Korvahyljeurokset ääntelevät voimakkaasti haukkuen, muristen, karjahdellen ja "hirnuen". Urosmursujen tiedetään tekevän tunnistettavia, gongin kumahdusta muistuttavia kutsuhuutoja yrittäessään houkutella naaraita. Mursut voivat tuottaa kurkkunsa läpi virtaavalla ilmallaan myös jokseenkin musikaalisia ääniä.
Weddellinhylkeellä on mahdollisesti monimutkaisin ja kehittynein ääntelyvalikoima erillisine äänineen vedenalaisiin ja pinnanyläpuolisiin tilanteisiin. Tuotetut äänet vaikuttavat sisältävän etu- ja takaliitteitä, joiden on tarkoitus painottaa viestiä. Weddellinhylkeiden ääntely veden alla voi kestää 70 sekuntia, joka on pitkä aika merinisäkkään kutsuhuudolle. Joihinkin kutsuhuutoihin voi kuulua noin seitsemää eri rytmirakennetta ja ne ovat verrattavissa lintujen ja valaiden lauluihin. Samanlaisia kutsuhuutoja on havaittu partahylkeillä ja lobodontini -tribuksen hylkeillä.
Vaikka useimmat eväjalkaisten ääntelyt ovat ihmisen kuuloalueen sisällä, erään vankeudessa pidetyn merileopardin havaittiin ja tallennettiin tuottaneen veden alla ultraäänitaajuisia ääntelyitä. Lisäksi pohjanmerikarhun ääntelyt voivat saada aikaan infraäänen taajuisia värähtelyitä. Muulla kuin kurkun kautta kulkevalla ilmalla tuotettu viestintä ei ole yhtä yleistä eväjalkaisilla kuin valailla. Tunkelijan ilmaantuessa kirjohylkeet ja baikalinhylkeet voivat läpsäytellä eturäpylöitään kehoaan vasten varoitusmerkiksi. Hampaiden kalisuttelu, sähinä ja ilman puhaltaminen ulos toimivat myös varoitusmerkkeinä. Visuaalisia viestejä esiintyy myös: weddellinhylkeet menevät s -kirjaimen malliseen asentoon partioidessaan jään alla, ja lähestyttäessä rossinhylkeet näyttävät raitoja rintakehässään ja hampaitaan. Kuplahyljeurokset käyttävät ilmallatäytettäviä nenäkalvojaan houkutellakseen naaraita.
Eväjalkaiset kulttuurissa
Hylje-eläimiä eli eväjalkaisia on kuvattu eri kulttuureissa vuosituhansien ajan. Orkneysaarten ja Hebridien keltit uskoivat selkieihin - hylkeisiin, jotka pystyivät muuttumaan ihmisiksi ja kävelemään maalla. Hylkeet ovat tärkeässä osassa inuiittien kulttuurissakin. Inuiittimytologiassa jumalatar Sedna hallitsee merta ja merieläimiä. Hänet kuvataan merenneitona, ja joissakin kuvauksissa hänellä on hylkeen alaruumis. Erään legendan mukaan hylkeet, valaat ja muut merinisäkkäät muodostuivat hänen katkaistuista sormistaan. Antiikin Kreikan yhdessä ensimmäisistä kolikoista esiintyi hylkeen pää, ja hylje-eläimet olivat esiintyneet Homeroksen ja Aristoteleen tuotannossa. Kreikkalaiset uskoivat, että hylkeet rakastivat sekä merta että aurinkoa ja hylkeiden ajateltiin olevan Apollon ja Poseidonin suojeluksessa. Muinaisen Perun Moche-kansa palvoi merta ja sen eläimiä sekä kuvasi taiteessaan usein merileijonia. Nykyajan populaarikulttuurissa hylkeitä kuvataan usein koomisina hahmoina, perustuen niiden eläintarhoissa, sirkuksissa ja merieläinpuistoissa tekemiin esityksiin.
Vankeudessa
Eväjalkaisia on pidetty vankeudessa ihmisten tekemissä paikoissa ainakin 1600-luvulta lähtien. Eläinten suuren koon ja leikkisyyden ansioista ne ovat suosittuja nähtävyyksiä ja vetonauloja. Yleisin vankeudessa pidetty eväjalkaislaji on kalifornianmerileijona, sillä se on helposti koulutettava ja yleinen. Muita vankeudessa usein pidettyjä hylkeitä ovat halli ja kirjohylje. Kookkaammat lajit, kuten mursu ja stellerinmerileijona, ovat harvinaisempia. Jotkin eläinsuojelujärjestöt, kuten esimerkiksi Humane Society of the United States ja World Animal Protection vastustavat merinisäkkäiden pitämistä. Niiden mukaan julkiset eläintarhat tai akvaariot eivät voi olla riittävän suuria eläimille, jotka ovat kehittyneet suorittamaan muuttomatkoja, eivätkä altaat koskaan voi korvata valtameren kokoa ja monimuotoisuutta. Nämä järjestöt vastustavat myös merileijonien käyttöä viihteellisissä tarkoituksissa, ja sanovat suoritettujen temppujen olevan "liioiteltuja muunnelmia niiden luonnollisesta käyttäytymisestä" ja vievän yleisön huomion pois eläimen epäluonnollisesta ympäristöstä.
Yhdysvaltain laivaston merinisäkäsohjelma käyttää kalifornianmerileijonia sotilaallisiin tarkoituksiin, muun muassa merimiinojen ja vihollissukeltajien havaitsemiseen. Persianlahdella hylkeet voivat uida Yhdysvaltain laivaston aluksia lähestyvien sukeltajien perässä ja kiinnittää köydellä varustetun puristimen sukeltajan jalkaan. Merijalkaväen edustajien mukaan merileijonat voivat tehdä tämän hetkessä, ennen kuin vihollinen tajuaa mitä on tapahtunut. Järjestöt, kuten PETA, uskovat senkaltaisten operaatioiden saattavan eläimet vaaraan.
Suojelu ja kantojen hoito
Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton (IUCN) listalla on 35 eväjalkaislajia (2013). Kaksi lajia, japaninmerileijona ja floridanhylje, on kuollut sukupuuttoon. Kymmenen muuta lajia luetaan uhanalaisiksi eri tasoilla, osa näistä on äärimmäisen uhanalaisia (munkkihylje ja floridanhylje), erittäin uhanalaisia (galapagosinhylje, australianmerileijona, kaspianhylje ja galapagosinmerileijona) ja vaarantuneita (pohjanmerikarhu, kuplahylje ja uudenseelanninmerileijona). Kolmen lajin luokitus on "puutteellisesti tunnettu" (merileijona, juovahylje ja täplähylje). Napa-alueilla elävät lajit ovat alttiita ilmastonmuutoksen vaikutuksille, erityisesti merijään vetäytymiselle. Kiistaa on ollut Alaskan stellerinmerileijonan 1970-luvulla alkaneen vähenemisen syistä. 300px|thumb|Pohjanmerikarhujen lahtausta Alaskassa 1890-luvulla Hylkeenpyyntiä on harjoitettu kivikaudelta lähtien. Hylkeitä surmattiin nuijilla, kun ne olivat rantautuneet tai nousseet jäälle. Myöhemmin ryhdyttiin käyttämään harppuunoita, joilla eläimet voitiin lävistää veneestä käsin, ja koukkuja tappamaan rantautuneita poikasia. Myös verkkoja käytettiin. Tuliaseiden käyttöönotto lisäsi valtavasti hylkeenkaatojen määrää. Eväjalkaisia metsästetään tavallisesti niiden lihan ja rasvan takia. Hylkeiden sekä merikarhujen eli turkishylkeiden nahoista valmistetaan turkkeja, ja mursujen syöksyhampaita käytetään yhä kaiverruksiin tai koristeena. Arktisten alkuperäiskansojen harjoittama kotitarvepyynti ja kaupallinen pyynti eroavat toisistaan: alkuperäiskansat käyttävät saaliista saadut hyödykkeet tavallisesti itse ja ne ovat tärkeitä heidän toimeentulolleen. Kansalliset ja kansainväliset viranomaiset myöntävät metsästystä harjoittaville alkuperäisasukkaille erityiskohtelun, koska heidän pyyntimenetelmiään pidetään vähemmän tuhlailevina ja tuhoisina. Erityisasema on kuitenkin usein kyseenalaistettu, sillä myös alkuperäisasukkaat käyttävät enenevässä määrin nykyaikaisia aseita ja moottoriajoneuvoja ja myyvät eväjalkaisista saatuja hyödykkeitä edelleen. Vuosittain alkuperäiskansat metsästävät yli 100 000 hyljettä (erityisesti norppia) ja noin 10 000 mursua.
Kaupallinen hylkeenpyynti on ollut historiallisesti yhtä tärkeä ala kuin valaanpyyntikin. Kaupallisesti pyydystettyjä lajeja ovat olleet grönlanninhylje, kuplahylje, kaspianhylje, merinorsu, mursu ja kaikki turkishylkeiden lajit. Hylkeenpyynti vähentyi merkittävästi 1960-luvun jälkeen, kun Kanadan hallitus lyhensi hylkeen pyyntikautta ja ryhtyi suojelemaan täysikasvuisia naarasyksilöitä. Useat kaupallisesti pyydetyt lajit ovat elpyneet ja runsastuneet; esimerkiksi kergueleninmerikarhuja lienee nyt yhtä paljon kuin ennen pyynnin alkamista. Pohjanmerinorsu saalistettiin sukupuuton partaalle 1800-luvun lopussa, ja vain pieni populaatio jäi jäljelle Guadalupen saarelle. Se on sittemmin runsastunut ja muodostanut yhdyskuntia entisille alueilleen, mutta laji kärsii populaation pullonkaulailmiöstä. Sen sijaan munkkihylje hävitettiin monin paikoin entisiltä elinalueiltaan, joka ulottui Välimereltä Mustallemerelle ja Luoteis-Afrikkaan. Laji esiintyy enää Välimeren koillisosassa ja osassa Luoteis-Afrikkaa.
Useita eväjalkaislajeja pyydetään yhä. Monien valtioiden allekirjoittama sopimus The Convention for the Conservation of Antarctic Seals sallii krillihylkeen, merileopardin ja weddellinhylkeen rajoitetun metsästyksen. Yli vuoden ikäistä weddellinhyljettä ei kuitenkaan saa pyytää syyskuun ja helmikuun välisenä aikana, millä pyritään varmistamaan pesimäkantojen riittävä koko.
Jotkin lajit ovat runsastuneet niin paljon, että on syntynyt ristiriitoja paikallisten asukkaiden etujen kanssa. Yhdysvalloissa merinisäkkäitä suojaa vuoden 1972 asetus Marine Mammal Protection Act of 1972. Sen voimaantulon jälkeen kalifornianmerileijonapopulaatio on kasvanut noin 250 000 yksilöön. Merileijonat ovat ryhtyneet käyttämään yhä enemmän ihmisen tekemiä rakennelmia ja ne nousevat esimerkiksi laitureille. Usein laitureita ei ole suunniteltu merileijonien painoisille eläimille, mistä on seurannut laiturien vääntymistä vinoon asentoon ja muita ongelmia. Eläinten käyttäytymistä on pyritty hallitsemaan eri keinoin, ja joskus viranomaiset ovat uudistaneet laitureita eläimiä paremmin kestäviksi.
Vuorovesi
Vuorovesi-ilmiö esiintyy myös ilmakehässä ja Maan kiinteissä osissa. Merenpinnan korkeuden vaihteluita synnyttävät myös tuulet ja ilmanpaine-erot. Paikalliset maantieteelliset tekijät voivat johtaa jopa yli kymmenen metrin vuorovesivaihteluun.
Vuorovesien synty
thumb|300px|Kuun painovoiman vaikutus Maan vuoroveteen yksinkertaistetusti kuvattuna. Kuun ja Auringon painovoimat aiheuttavat vuorovesi-ilmiön. Kuun vaikutus on suurin, ja sen osuus koko ilmiöstä noin kaksi kolmasosaa. Maapallon Kuun puoleiselle puolelle syntyy vuorovesipullistuma, koska tässä pisteessä Kuun vetovoima on hieman keskimääräistä suurempi, ja vesi siirtyy siksi hieman keskimääräistä enemmän Kuuta kohti. Vastaavasti vastakkaisella puolella maapalloa Kuun aiheuttama painovoima on hieman keskimääräistä pienempi, ja siksi vesi asettuu hieman keskimääräistä kauemmaksi Kuusta. Näin syntyy toinen vuorovesipullistuma: Kuun puoleiselle sivulle vuoksi ja vastakkaiselle sivulle vastavuoksi sekä niiden välille luode.
Aurinko aiheuttaa samalla tavalla kaksi vuorovesipullistumaa planeettamme pinnalle. Aurinko on kauempana kuin Kuu mutta vastaavasti paljon massiivisempi. Siksi Auringon synnyttämä vuorovesivaikutus on 46 prosenttia Kuun aiheuttamasta vaikutuksesta. Myös muut planeetat aiheuttavat vuorovesi-ilmiöitä, mutta ne ovat äärimmäisen heikkoja. Esimerkiksi Jupiterin vuorovesivaikutus on noin kolme miljoonasosaa Kuun vastaavasta.
Tässä vuorovesimallissa oletetaan, että Maa on aluksi tasasyvyisen meren peitossa. Todellisella maapallolla merenpohjan muoto, mantereet sekä erilaiset kitkavoimat estävät vapaat virtaukset. Tämä johtaa siihen, että rannikoille syntyy eteneviä vuorovesiaaltoja, jotka tuottavat selvästi avomerta suuremmat vuorovedet. Nämä tekijät ovat myös syynä siihen, että vuoksi ei välttämättä ajoitu samalle hetkelle, jona Kuu on havaintopaikalla korkeimmillaan. Vuoroveteen vaikuttavat muun muassa rantaviivan muodot, meren syvyyssuhteet ja coriolis-ilmiö. Suurimmillaan vuoroveden vaihteluväli on kapeissa merenlahdissa ja jokien suissa. Sisä- ja sivumerissä, kuten Itämeressä ja Välimeressä, vuorovedenvaihtelua ei juurikaan huomaa.
Täydenkuun ja uudenkuun aikana Aurinko, Maa ja Kuu ovat samalla suoralla. Tällöin Kuun ja Auringon synnyttämät vuorovesihuiput osuvat samaan aikaan, ja syntyy tavanomaista voimakkaampi vuorovesi eli tulvavuoksi ja -luode. Sitä vastoin Kuun ensimmäisen ja viimeisen neljänneksen aikana nousuvesi jää tavallista matalammaksi, eli esiintyy vajaavuoksi.
Vuoroveden vaikutuksia
pienoiskuva|300px|Laskuveden aika [[Bretagnessa Ranskassa.]] Vuorovesi aiheuttaa voimakkaita virtauksia, jotka muokkaavat rannikoita ja jokisuita määräten rannikoilla elävien eliöiden elämänrytmin. Jopa 5 metriä sekunnissa kulkevaa vuoroveden virtausta voidaan käyttää hyväksi merenkulussa, ja se vaikuttaa muun muassa satamaliikenteeseen: osaan satamista voidaan liikennöidä vain vuoksen eli nousuveden aikana. Varsinkin isommissa satamissa on laskettu hyvin tarkkaan veden korkeuden vaihtelut, jotta meriliikenne voi kulkea turvallisesti. Voimakkaasti pakeneva vuorovesi voi kuljettaa veneet tai uimarit ulapalle aiheuttaen vaara- ja onnettomuusriskin. Vuoksen vaikutuksesta esimerkiksi Amazonjoen vesi voi nousta vuoksiaaltona jopa 800 km jokien yläjuoksulle.
Vuorovesi-ilmiö vaikuttaa meriä vastaavasti myös ilmakehään. Tällä on havaittu olevan noin 1 prosentin vaikutus kokonaissademäärään. Vuoksen kohdalla ilmanpaine on suurempi kuin luoteen kohdalla. Tämä nostaa vuoksen lämpötilaa, minkä takia kastepiste nousee, eli sateen saamiseksi vaaditaan enemmän vettä.
Vuoroveden virtauksia käytetään hyväksi vuorovesivoimaloissa.
Vuorovesi Suomessa
Kemiön ja Perniön rajalla sijaitseva vuonna 1844 rakennettu Strömman kanava on Suomen ainoa paikka, jossa vuorovesi-ilmiön voi havaita. Itämeri on niin pieni, että siinä ei vuoroveden vaihtelua näy juuri lainkaan. Itämeren virtaukset aiheuttavat lisäksi sen, että nousu- ja laskuvesi tulevat vain kerran vuorokaudessa. Ilmanpaineen erot Itämeren pohjoisosan ja eteläosan välillä nostavat ja laskevat veden pintaa enemmän kuin vuorovesi, joten senkin takia vuorovesi jää huomaamatta. Itämeren veden korkeuteen vaikuttavat pääasiassa tuuli, ilmanpaine ja virtaus Tanskan salmien läpi, talvella myös mahdollisen merijään tuomat vaikutukset.
Martin Paasi
Martin Paasi (s. 1972 Helsinki) on suomalainen rahoitusalan ammattilainen.
Paasi aloitti uransa arvopaperivälittäjänä Handelsbankenissa vuonna 1997. Paasi ehti toimia Handelsbankenissa myös salkunhoitajana, kunnes siirtyi Helsingin Pörssiin pääanalyytikon tehtäviin vuonna 1999. Helsingin Pörssissä Paasi vastasi kvantitatiivisesta portfolioanalyysistä sekä pörssi-indeksien julkaisemisesta.
Vuonna 2000 Paasi siirtyi Seligson & Co -rahastoyhtiöön rahastosalkunhoitajaksi. 2001 hänet nimitettiin Seligson & Co -rahastoyhtiön toimitusjohtajaksi. Vuonna 2002 Seligson & Co listasi Suomen ensimmäisen pörssinoteeratun rahaston (Exchange Traded Fund, ETF) Seligson OMX Helsinki 25 ETF:n (SLG OMXH25). Paasi toimi myös Seligson & Co -rahastoyhtiössä Phalanx-nimisen hedge-rahaston salkunhoitajana.
Vuonna 2006 Paasi siirtyi tukholmalaiseen East Capital Asset Managementiin varatoimitusjohtajaksi ja sitten toimitusjohtajaksi. Vuonna 2009 hän siirtyi pörssiyhtiö Amanda Capitalin toimitusjohtajaksi sekä Amanda Capitalin tytäryhtiö Amanda Advisorsin hallituksen puheenjohtajaksi. Kesäkuussa 2011 Paasi perusti konsulttiyritys Recubatorin, jonka kautta Paasi toimii pankkien neuvonantajana. Paasi on kehittänyt mallin, jolla pankit voivat siirtää ongelmalainansa (non-performing loan, NPL) siihen tarkoitettuun rahastoon.
Konsultointitoimen ohella Paasi aloitti talousasiantuntijana Nordnet Suomessa maaliskuussa 2014. Paasi on isännöinyt Miikka Luukkosen kanssa Nordnetin #rahapodi-nimistä viikoittaista podcastia syksystä 2015. Podcastin 200. jakso julkaistiin huhtikuussa 2020.
Paasi opiskeli rahoitusta Hankenilla Helsingissä ja koulutukseltaan Paasi on kauppatieteiden maisteri ja CEFA (Certified European Financial Analyst ).
29. joulukuuta
29. joulukuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 363. päivä (364. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä kaksi päivää.
Kirkkotekstiili
thumb|Kirkkotekstiili. Kirkkotekstiili eli paramentti on tekstiilituote, joka on sijoitettu kirkkotilaan tai jota käytetään jumalanpalveluksen yhteydessä. Kirkkotekstiilit jaetaan yleisesti kolmeen osaan: liturgiset asut, ehtoollisen vietton käytetyt tekstiilit sekä alttarin ja saarnastuolin tai ambon koristeluun käytetyt tekstiilit.
Kirkollisilla tekstiileillä, parementeilla on kautta aikojen ollut tärkeä merkitys kristillisen jumalanpalveluksen arvon kohottajana ja kirkkojen kaunistuksena. Ne ovat jumalanpalvelusten viettoon, kirkon koristukseen ja pappien vaatetukseen liittyviä tekstiilejä, joilla on myös vertauskuvallinen merkitys. Kirkkotekstiileissä noudatetaan kirkkovuoden mittaan kunkin ajankohdan liturgisia värejä ja käytetään asiaankuuluvia kristillisiä symboleja.
Kirkkotekstiilejä on käytetty jo kirkon alkuaikoina, ja ne ovat pitkän kehityksen tulos. Kirkon historian alussa ei ollut mitään erityisiä kirkollisia asuja tai kirkkotekstiilejä. Antiikin arkivaatetukseen pohjautuvia liturgisia vaatteita alettiin käyttää 400-500-luvulla. Vähitellen jumalanpalveluksia viettävien henkilöiden pukeutumiseen alkoi tulla tehtävien mukaisia eroja.
Reformaatio ei katkaissut Ruotsissa ja Suomessa kirkkotekstiilien ja liturgisten asujen käyttöä, vaan lähinnä karsi erilaisten tekstiilien lukumäärää. Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa käytettäviä liturgisia tekstiilejä ovat muun muassa antependium eli alttarivaate ja saarnatuolin kirjaliina. Ehtoollisen vietossa ovat käytössä kalkkiliina (velum) ja korporaaliliina (corporale). Ehtoollisella käytettäviin tekstiileihin voi kuulua myös korporaalin säilytykotelo bursa sekä palla.
Pappien vaatetukseen kuuluu alba, rökliini, messukasukka, stola ja kuorikaapu.
Ortodosisissa kirkoissa käytetään myös kirkkotekstiilejä. Niiden kehitys, eri tekstiilien määrä ja käyttö eroavat merkittävästi läntisten kirkkojen perinteestä.
Tsunade
Tsunade on fiktiivinen henkilö anime- ja mangasarja Narutossa.
Tsunaden elämäkerta
Tsunade oli Kolmannen Hokagen johtamassa Ryhmä Sarutobissa, johon kuului myös Jiraiya ja Orochimaru. Heistä on tullut vuosien varrella hyvin voimakkaita ja heitä kutsutaankin legendaariseksi kolmikoksi, vaikkeivät he enää toimikaan yhdessä.
Suurten ninjasotien aikaan Tsunaden pikkuveli, Nawaki, kuoli taistelukentällä. Orochimaru kertoi Tsunadelle ettei edes tuntisi veljeään enää, koska tämä oli niin runneltu. Tämän johdosta Tsunade alkoi vaatia enemmän parantavia ninjoja ryhmiin. Hän tapasi myös Danin, joka kannatti Tsunaden ehdotusta ja heistä tuli pari. Dan kuitenkin kuoli pian Tsunaden käsiin, Tsunaden yrittäessä epätoivoisesti pelastaa rakastettuaan. Tämän johdosta hän myös alkoi kammota verta ja lähti Konohasta yhdessä Danin veljentyttären, Shizunen, kanssa.
Matkustellessaan kaupungista toiseen, Tsunadelle tuli peliriippuvuus ja kaiken lisäksi hänellä oli surkea onni rahapeleissä. Tsunadella oli kuitenkin yksi esine, jota hän ei suostunut pelaamaan; hänen isoisänsä kaulakoru. Se oli ollut myös väliaikaisesti Nawakilla ja Danilla ja oli täten hänen ainoa muistonsa rakkaistaan.
Tsunaden päätös
Tsunade esiintyi sarjassa ensimmäisen kerran, kun Jiraiya ja Naruto lähtivät etsimään Tsunadea pyytääkseen tätä seuraavaksi Hokageksi Kolmannen Hokagen kuoltua Orochimarun käsissä. Myös Orochimaru etsi Tsunadea pyytääkseen häntä parantamaan kätensä, jotka Kolmas oli muuttanut toimintakyvyttömiksi.
Orochimaru tapasi Tsunaden ensin ja lupasi herättää Nawakin ja Danin henkiin, mikäli Tsunade auttaisi häntä. Hän antoi Tsunadelle viikon aikaa pohtia asiaa.
Pian Tsunade ja Shizune tapasivat myös Jiraiyan ja Naruton. Tsunade oli kuitenkin humalassa ja haukkui Hokagen arvonimeä, mikä suututti Naruton, joka haastoi Tsunaden kaksintaisteluun. Narutolla ei kuitenkaan ollut mitään mahdollisuuksia, mutta onnistui yllättämään Tsunaden käyttämällä Rasengania, jota Jiraiya oli juuri opettanut hänelle. Tsunade kuitenkin väisti iskun helposti ja havaitsi ettei Naruto ollut oppinut liikettä vielä täysin. Hän sitten valitti Jiraiyalle, ettei tämän olisi pitänyt opettaa Narutolle liikettä, jota tämä ei tulisi koskaan hallitsemaan. Naruto kuitenkin väitti oppivansa sen kolmessa päivässä mistä Tsunade sitten löi vetoa. Hän lupasi antaa Narutolle viikon aikaa mikäli hän onnistuisi hän saisi tsunaden kaulakorun mikäli hän kykenisi liikkeen oppimaan.
Kun Tsunade vihdoin meni ilmoittamaan Orochimarulle päätöksestään, hän hyökkäsikin Orochimarun kimppuun. Kabuto onnistui kuitenkin pysäyttämään hänet. Kabuto sitten iski Tsunadea niin että hän alkoi vuotaa verta, saaden Tsunaden šokkiin.
Samalla Shizune, Jiraiya ja Naruto saapuivat kuitenkin apuun. Jiraiyan taistellessa Orochimarua vastaan, Shizune taisteli Kabutoa vastaan häviten. Naruto astui sitten taisteluun onnistuen käyttämään Rasengania Kabutoon, joka vahingoittui pahoin. Kabuto oli kuitenkin onnistunut iskemään samalla Narutoon sydämeen. Kabuton väittäessä, että Naruto tulisi kuolemaan, Tsunade pääsi yli kammostaan ja onnistui parantamaan Naruton.
Taistellessaan Jiraiyaa vastaan, Orochimaru huomasi Tsunaden liikkeet ja huomasi hyvän paikan iskeä. Hän hyökkäsi iskien miekkansa Tsunaden läpi, joka kuitenkin paransi itsensä. Tästä seurasi taistelu Orochimarun, Jiraiyan ja Tsunaden välillä jokaisen kutsuessa oman olentonsa taisteluun; Orochimaru Mandan, Jiraiya Gamabuntan ja Tsunade Katsuyun.
Taistelun jälkeen hän myönsi Naruton voittaneen vedon ja antoi hänelle kaulakorunsa luvaten tukea Naruton unelmaa Hokagena.
List of Naruto characters Tsunade Senju Цунадэ (Наруто) Tsunade (Naruto)
Johan Gabriel Linsén
Johan Gabriel Linsén (27. joulukuuta 1785 Helsinki – 16. marraskuuta 1848 Helsinki) oli suomalainen professori, runoilija, kirjailija ja kansallisen herätyksen puolestapuhuja.
J. G. Linsénin isä oli laivaston vänrikki Jakob Johan Linsén ja äiti Birgitta Kristina Salovius. Linsénin ensimmäinen puoliso vuodesta 1814 oli Amalia Carolina Forssell (1793–1827) ja toinen vuodesta 1829 Wilhelmina Petronella Hoeckert (1801–1870). Jälkimmäisestä avioliitosta syntynyt tytär Johanna Matilda Linsén oli ensimmäinen suomalainen sokeainopettaja ja pojista Gabriel Linsén säveltäjä ja Wilhelm Linsén arkkitehti. Johan Gabriel Linsén valmistui Turun akatemiasta filosofian kandidaatiksi vuonna 1810 ja hänet valittiin roomalaisen kirjallisuuden dosentiksi vuonna 1812. Seuraavana vuonna hänestä tuli roomalaisen kirjallisuuden apulaisopettaja ja vuonna 1828 kaunopuheisuuden ja runouden professori.
Linsén kuului ns. Turun romantikkoihin ja oli kansallisuusaatteen puolestapuhuja. Vuonna 1815 hän teki aloitteen Selma-nimisen kirjallisen yhdistyksen perustamiseksi, joka toteutui Aura-nimisenä pari vuotta myöhemmin eli vuonna 1817. Samannimisessä seuran kalenterissa Linsén julkaisi muutamia runoja vuonna 1817 ja 1818. Vuonna 1819 hän perusti yhdessä Fredrik Bergbomin kanssa Mnemosyne-lehden, jota toimitti vuoteen 1823 saakka. Siinäkin hän julkaisi runojaan, kuten Den finska fosterbygden, samoin kuin proosatekstejä. Jälkimmäisistä vuonna 1819 julkaistu Om finsk nationalitetet korostaa kansallishenkeä ja suomen kielen asemaa. Linsén ei kuitenkaan yhtynyt aikakauden kiivaimpiin kansallismiehiin, kuten Adolf Ivar Arwidssoniin, ja piti esimerkiksi Turun Viikkosanomia ja kansan opettamista jopa vaarallisena. Silti, kun Linsén toimi Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran puheenjohtajana vuodesta 1833 vuoteen 1841, hän puhui Kalevalan innoittamana kansansivistyksen puolesta. Linsén oli muutenkin aikakautensa tunnettu kaunopuhuja.
M'Sila
M'Sila (, myös Masila) on kaupunki ja samannimisen maakunnan keskus Keski-Algeriassa. Kaupungin väkiluku on 132 000 (2008) ja koko maakunnan 990 000. Kaupungissa on vuonna 1985 perustettu yliopisto.
Gauri
Gauri (Bos gaurus) on suurikokoinen onttosarvisten heimoon kuuluva nisäkäslaji. Sitä tavataan paikoitellen Intiassa, Bhutanissa, Nepalissa, Myanmarissa, Thaimaassa, Kambodžassa, Laosissa, Malesiassa, Vietnamissa ja Kiinassa. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen vaarantuneeksi lajiksi.
Gaurilla on kaksi alalajia, Bos gaurus gaurus Intian niemimaan suunnalla ja Bos gaurus laosiensis Kaakkois-Aasian suunnalla. Gaurista on myös oma kotieläimenä pidetty puolikesy muotonsa gajaali.
Taksonomia
Gaurilla katsotaan olevan kaksi nykyisin tavattavaa alalajia Bos gaurus gaurus Intian niemimaalla ja Bos gaurus laosiensis Kaakkois-Aasian suunnalla. Sri Lankalla eli vielä historiallisella ajalla sittemmin sukupuuttoon kuollut alalaji Bos gaurus sinhaleyus. Aiemmin on tunnustettu myös kolme muuta alalajia, joita ei kuitenkaan tunnusteta enää useimmissa lähteissä.
Gaurilla on myös oma puolikesyyntynyt muotonsa gajaali eli Bos frontalis. Eri tieteellisestä nimestä huolimatta villi ja kesy muoto ovat kuitenkin osa samaa lajia.
Koko ja ulkonäkö
thumb|vasen|Gauri valokuvassa. Gauri on hyvin suurikokoinen ja raskastekoinen eläin. Täysikasvuisen yksilön paino voi olla 700-1 000 kiloa. Ruumiin pituus on 250-330 cm ja säkäkorkeus 170-220 cm. B. g. laosiensis on hieman korkeampi, kuin B. g. gaurus. Gaurin jalat ovat suhteellisen lyhyet. Sen karvapeitteen väritys vaihtelee tummanmustasta hieman vaaleamman mustan sävyihin. Jalat ovat valkoiset. Harteilla on kyttyrä, joka on erityisen suuri uroksilla. Päälaellaan gaurilla on sarviensa välissä ruskeanharmaa harjanne. Sarvet kasvavat uroksilla ja naarailla pään molemmilla puolilla ja ne kaartuvat ylöspäin. Sarvet tummenevat kärjistään. Naaraiden sarvet ovat jonkin verran pienemmät kuin uroksilla.
Levinneisyys ja elinympäristö
thumb|vasen|Täysikasvuinen gauri ja harvinainen valkoinen vasikka. Gauria tavataan Bhutaniin, Kambodžaan, Kiinaan, Intiaan, Laosiin, Malesiaan, Myanmariin, Nepaliin, Thaimaahan ja Vietnamiin kuuluvilla alueilla. Malesiassa levinneisyysalue käsittää vain Malakan niemimaan. Laji on hävinnyt Sri Lankalta ja Bangladeshista. Kokonaisuudessaan sen levinneisyysalue on hyvin hajanainen.
Elintavat
thumb|Kaksi gauria ottaa yhteen eläintarhassa Intiassa. thumb|Tiikeri kaatamansa gaurin ruholla. Gaurit elävät pienissä laumoissa, jotka käsittävät tavallisesti kahdesta neljäänkymmeneen yksilöä. Laumoissa on niin naaraita, kuin uroksiakin. Ehkä tavallisin gauriryhmä on sen emo ja vasikka. Toisaalta myös suurempia laumoja esiintyy usein. Urosten määrä laumassa vaihtelee, ja ne viihtyvät naaraiden parissa lähinnä lisääntymiskaudella. Muuten ne elävät poikamieslaumoissa tai yksinään. Gaurit ovat aktiivisia niin päivisin kuin öisinkin. Etenkin ihmisten lähettyvillä aktiivisuus painottuu kuitenkin yöaikaan. Kuivalla kaudella laumat saattavat kerääntyä yhteen tiettyihin paikkoihin, mutta monsuunikauden alkaessa ne hajaantuvat eri suuntiin.
Gaurit käyttävät ravinnokseen enimmäkseen ruohoja, mutta ne syövät niiden ohella myös lehtiä, hedelmiä, taimia, kaarnaa ja bambuja. Tutkimuksissa niiden ravinnon on mitattu käsittävän 180-190 kasvilajia. Ne saattavat syödä myös ihmisen viljelmiä, jolloin ne voivat aiheuttaa mittavaakin vahinkoa.
Gauria saalistavat tiikeri, leopardi, vuorisusi ja krokotiilit. Saaliiksi päätyminen on gaurien ehkä tavallisin kuolinsyy. Paikoittain ne ovat esimerkiksi tiikerien tärkeimpiä saaliseläimiä. Tietyillä alueilla jopa puolet alle vuoden ikäisistä vasikoista jää tiikerien saaliiksi. Häirittynä gaurit saattavat päästää vihellyksen kaltaisen hälytysäänen, ja ne pakenevat nopeasti metsän suojaan.
Gaurit lisääntyvät ympäri vuoden, joskin lisääntyminen saattaa paikoittain painottua tietyille kuukausille. Lisääntymisajan huipulla yksinäiset urokset vaeltelevat etsien lisääntymiskykyistä kumppania. Urosten kajahtava parittelukutsu voi kuulua yli 1,6 kilometrin päähän. Urokset voivat ottaa lisääntymiskaudella yhteen. Urokset saattavat vammautua vakavasti ja kuollakin. Naaraan kantoaika on noin 275 päivää. Vasikoita on yksi kerrallaan, ja ravintotilanteen ollessa hyvä naaraat poikivat kerran vuodessa. Vasikka vieroitetaan 7-9 kuukauden kuluttua, ja sukukypsäksi se kasvaa 2–3 vuoden kuluttua. Gaurin elinikä on noin 30 vuotta.
Uhat ja suojelu
Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) on määritellyt gaurin vaarantuneeksi lajiksi. Lajin koko kannan määräksi on arvioitu 15 000-35 000 yksilöä. Kannat ovat vähentyneet paikoitellen voimakkaasti. Syyt vaihtelevat huomattavasti alueittain, mutta niihin kuuluvat etenkin metsästys, kilpailu karjan kanssa ja elinympäristöjen tuhoutuminen. Taudit, kuten karjarutto ja suu- ja sorkkatauti, muodostavat huomattavan uhan. Gauri on kuitenkin suojeltu laji kaikissa sen esiintymismaissa. Nykyisin sitä tavataan yleensä vain suojelluilla alueilla.
Beniamino Gigli
Beniamino Gigli [benja'miːno 'dʒiʎʎi] (20. maaliskuuta 1890 – 30. marraskuuta 1957) oli italialainen ooppera- ja konserttilaulaja. Hän oli sukupolvensa kuuluisin tenori ja yksi 1900-luvun kuuluisimpia laulajia. Giglin kykyjä arvostetaan niin, että hän on laulajana yksi hienoimmista tenoreista musiikkiäänityksen historiassa. Gigli syntyi Recanatin kaupungissa Marchessa Italian keskiosassa köyhään käsityöläisperheeseen.
Uran alku
Gigli valmistui vuonna 1914 Santa Ceciliasta. Parman kansainvälisessä laulukilpailussa 20.–27. heinäkuuta vuonna 1914 vasta 24-vuotias Beniamino Gigli voitti ensimmäisen palkinnon. Voittoa seurasi oopperadebyytti 15. lokakuuta 1914, jolloin hän esiintyi Rovigon Teatro Socialessa laulamalla Enzon roolin Amilcare Ponchiellin oopperassa La Gioconda menestyksellisesti.
Arrigo Boiton Mefistofelen Faust oli Giglin uran nousuvaiheen tärkein rooli. Sitä roolia hän lauloi Teatro Massimossa Palermossa 31. maaliskuuta 1915, Teatro di San Carlossa Napolissa 26. joulukuuta 1915, Teatro Costanzi di Romassa 26. joulukuuta 1916, Teatro alla Scalassa Milanossa 19. marraskuuta 1918 ja lopulta Metropolitan-oopperassa  (MET) New Yorkissa 26. marraskuuta 1920.
Metropolitan-ooppera
Giglin ura MET:issä päättyi vuonna 1932. Viimeiseksi rooliksi jäi Mantovan Herttua Giuseppe Verdiin oopperassa Rigoletto. Metropolitan-oopperan pääjohtaja Giulio Gatti-Casazza antoi lehdistölle lausunnon, jonka mukaan Beniamino Gigli ei suostunut muiden laulajien tavoin palkanalennukseen. Gigli oli tehnyt vastaehdotuksen, jonka mukaan hän olisi laulanut 5 – 6:ssa METn oopperaesityksissä ilmaiseksi. Niistä saatu tuotto olisi ollut Metropolitan-oopperalle suurempi kuin Giglille ehdotettu 10 %:n palkanalennus. Arvellaan Giulio Gatti-Casazzan halunneen Metropolitan-oopperalle halvemman ykköstenorin, koska kaikkien laulajien ei tarvinnut suostua palkanalennukseen, mm. Lily Pons ja Rosa Ponselle saivat seuraavaksi kaudeksi palkankorotuksen. Beniamino Gigli palasi vielä vuonna 1939 MET:iin laulamaan viisi esitystä ja Giglin jäähyväisrooli Metropolitan-oopperassa oli myös Mantovan Herttua Giuseppe Verdin oopperassa Rigoletto 8. helmikuuta 1939.
Vuodet 1932–1944
Gigli palasi Italiaan ja muutti asumaan Roomaan. Hän lauloi Italiassa, Euroopassa ja Etelä-Amerikassa. Oopperatalojen lisäksi hän alkoi laulaa myös ulkoilma-areenoilla. Italia oli jo Benito Mussolinin johtama fasistinen valtio ja Italian poliittiset ja kulttuurisuhteet kehittyivät voimakkaasti Saksaan päin. Oopperataloissa laulamisen lisäksi Giglin laulutaiteen ympärille kuvattiin vuosina 1935–1945 yhteensä 14 elokuvaa, joista viisi Saksassa.
Vuonna 1935 Gigli tutustui 18-vuotiaaseen laulajaopiskelijaan Lucia Vigaraniin. Tästä alkoi avioliiton ulkopuolinen suhde, joka jatkui 22 vuotta ja päättyi Giglin kuolemaan. Avoliitossa syntyi kolme lasta Giovanni Vigarani (1940), Gloria Vigarani (1941) ja Maria Pia Vigarani (1944).
Vuodet 1944–1957
Toisen maailmansodan loppuvaiheessa Gigli oli esiintymiskiellossa 9 kuukautta. Liittoutuneet tutkivat Giglin yhteydet natsi- ja fasistihallintoihin. Gigli painatti puolustuskirjasen La verita sul mio ”Caso”, jonka painos oli 50 000 kappaletta. Liittoutuneet kumosivat esiintymiskiellon helmikuussa 1945 ja Gigli pystyi jatkamaan laulajanuraansa.
Loppuvuosinaan Gigli konsertoi enemmän kuin esiintyi oopperanäyttämöllä. Hän lauloi noin 400 oopperasitystä ja noin 500 konserttia. Uusina vierailukohteina oli Egypti vuonna 1950 ja Etelä-Afrikka vuonna 1951.
Uransa loppupuolella Beniamino Gigli lauloi Pajatson ja Cavalleria rusticanan pääroolit Canio/Turiddu samana iltana. Tämä tenorille harvinainen tapa kesti Bilbaosta vuonna 1946 vuoteen 1954 Messinaan. Gigli lauloi tätä kaksoispääroolia 40 kertaa. Giglin jäähyväisoopperaesitys oli Messinassa 22. elokuuta 1954 ja roolina oli Canio/Turiddu.
Gigli kuoli Roomassa 30. marraskuuta 1957 diabeteksen, sydäntulehduksen ja aasialaisen influenssan seurauksena.
Ääni ja tekniikka
Musiikkikriitikko Walter Baldasso kuvaa Giglin ääntä ja tekniikkaa: “rekistereiden homogeenisuus, kristallinkirkas, ihana timbro, mutta samalla myös täyteläinen raikas ja kiihkeä. Varma äänen tuottaminen, täydellinen tekniikka, suloinen mezza-voce, poikkeuksellinen musikaalisuus, sametinpehmeä laulurikas fraseeraus ja erehtymätön intonaatio.”
Giglin Chiaroscurosta (äänen väristä) kertoo amerikkalainen musiikkiasiantuntija Stefan Zucker : “Gigli käytti äänenvärin sävyjä ja dynamiikkaa enemmän kuin kukaan 1900-luvun laulaja. Giglillä oli useita sointialueita ja kaksi perusdynamiikkatasoa, voimakas ja pehmeä. Hänen taiteensa perustui chiaroscuron (äänen valon ja varjon) käyttöön.”
Giglin ääniala oli alussa lyyrinen tenori ja myöhemmin sen katsotaan muuttuneen lyyris- dramaattiseksi. Giglin ääni kulkee kaikissa rekistereissä leveänä ja tasaisena ja hänellä oli korvia hivelevät pianissimot mutta ääni pysyi kaikesta huolimatta hyvin kantavana. Gigli pystyi tavaramerkillään hunajaisella mezza-vocella tulkitsemaan ihmisten syvimmät tunteet, sitä auttoi täydellinen hengitystekniikka ja erittäin voimakkaasti kehittyneet äänihuulet. Teatro di San Carlossa 8.1.1952 taltioidusta CD:llä ”Mamma, quel vino è generoso” aarian jälkeen kuuluu ihailijan huuto: Gigli sei Dio!
Giglin musiikillinen perintö
Gigli antoi aikanaan enemmän hyväntekeväisyyskonsertteja ja hän keräsi enemmän rahaa kuin kukaan aiemmin. Konsertteja arvellaan olevan noin 1000. Gigli lahjoitti mm. rippi-isälleen Padre Piolle suuria summia. Gigli lauloi myös paljon hengellistä musiikkia ja Lorenzo Perosin hengelliset suurteokset olivat hänelle läheisiä.
Konserttien jälkeen Giglillä oli tapana laulaa useita, jopa kymmeniä ylimääräisiä numeroita. Joskus hän myös siirtyi konserttisalista laulamaan yleisölleen piazzalle. Gigli tunnettiin sopimuksiaan kunnioittavana laulajana ja konserttien peruuttaminen sairaustapauksien takia oli äärimmäisen harvinaista.
Beniamino Gigli Suomessa
Beniamino Gigli saapui Suomeen 27. lokakuuta 1954 Turkuun s/s Borella. Suomen kaksi konserttia pidettiin Helsingissä Töölön Kisahallissa 28. lokakuuta ja 31. lokakuuta, konsertit olivat loppuunmyytyjä ja niissä Giglin pianistina Enrico Sivieri. Suomen Beniamino Gigli -seura paljasti Beniamino Giglin Suomen vierailun muistolaatan Töölön Kisahallin Suomen Kansallisoopperan puoleiseen päätyyn 26. helmikuuta 1990.
Suomen Beniamino Gigli -seura
Suomen Beniamino Gigli -seura perustettiin vuonna 1985 tarkoituksenaan tehdä tunnetuksi Beniamino Giglin elämäntyötä, klassista ja erityisesti oopperamusiikkia, harrastaa kulttuurivaihtoa Suomen ja Italian välillä järjestämällä suomalaisille laulajille mahdollisuuksia laulaa Recanatissa sekä vastaavasti italialaisille laulajille tilaisuuksia laulaa Suomessa Beniamino Gigli -muistokonserteissa. Suomen Beniamino Gigli -seuran hallitus myöntää Beniamino Giglin hyväksi tehdystä työstä ansioituneille henkilöille Beniamino Gigli -palkinnon.
Clannad
Clannad on irlantilainen folk- ja folkrock-yhtye, jonka musiikissa on vahvoja vaikutteita irlantilaisesta kansanmusiikista. Yhtye on levyttänyt sekä iirin että englannin kielellä. Tunnetuimpia kappaleita ovat "Theme from Harry's Game", "Robin (The Hooded Man) sekä "In The Lifetime".
Clannad (alun perin Clann as Dobhar, merkitykseltään perhe Dobhairista) on nimensä mukaisesti perheyhtye, kolme Brennania ovat sisaruksia ja kaksi Duggania heidän kaksoisenonsa. Brennanin muusikkoperheeseen kuuluu myös Enya, joka oli Clannadin jäsen vuosina 1979–1982.
Hygieniaosaamistodistus
Hygieniaosaamistodistus, tunnetummalta nimeltään hygieniapassi, on todistus henkilön hygieniaosaamisesta. Hygieniapassi perustuu 1. maaliskuuta 2006 voimaan tulleeseen elintarvikelakiin. Toimiminen työssä, jossa käsitellään pakkaamattomia elintarvikkeita, edellyttää hygieniapassia. Hygieniapassin voi saada suorittamalla hygieniaosaamiskokeen. Kokeita järjestävät Ruokaviraston hyväksymät osaamistestaajat, jotka ovat usein aikuiskoulutuskeskuksia ja ravitsemusalan oppilaitoksia. Osaamistodistus on voimassa toistaiseksi, eli kunnes mahdollisesti lainsäädäntö muuttaa sen.
Hygieniapassi käytännössä
Hygieniapassin tarkoitus on lisätä yleisen hygieniasairauksien jäljittävyyttä sekä varmistaa elintarviketeollisuudessa työskentelevien ihmisten perustiedot hygieniasta. Tällä pyritään vähentämään hygienian puutteesta, vääristä työskentelytavoista ja menetelmistä aiheutuvia tartuntatauteja.
Hygieniapassin koe
Elintarvikevirasto Eviran testijärjestelmään kuuluu sähköinen kysymyspankki, jossa on yli 1 000 kysymystä elintarvikehygienian alueelta. Järjestelmä arpoo jokaista testiä varten 40 kysymystä.
Osaamistesti suoritetaan kirjallisesti, joko suomen tai ruotsin kielellä. Osaamistesti koostuu 40:stä oikein/väärin väittämästä. Läpäistäkseen testin, pisteitä on saatava vähintään 34/40. Vääristä vastauksista ei saa miinuspisteitä, joten kuudella väärällä vastauksella läpäisee vielä testin. Vastausaikaa on 45 minuuttia, ja testitilaisuudesta saa poistua 20 minuutin jälkeen testin alkamisesta. Osaamistesti suoritetaan osaamistestaajan valvonnassa itsenäisesti. Vastaukset tehdään lomakkeelle kuulakärkikynällä tai muulla sellaisella välineellä, joka takaa sen ettei tuloksia voi muuttaa jälkikäteen ja että lomakkeet voidaan arkistoida ohjeiden mukaan. Osaamistestaajan velvollisuus on varmistaa, että jokainen testin suorittaja saa mahdollisuuden rauhalliseen ja itsenäiseen vastaamiseen. Testiajan loputtua osaamistestaaja kerää testilomakkeet tarkastettavaksi ja arkistoitavaksi sekä käy läpi oikeat vastaukset.
Osaamistestaajilla on mahdollisuus järjestää niin sanottuja erityistilannetestejä myös muilla kuin suomen- tai ruotsinkielellä. Erityistilannetestejä varten osaamistestaajien on tehtävä Elintarviketurvallisuusvirastoon ilmoitus vähintään 7 päivää ennen aiottua testiajankohtaa. Tyypillisiä erityistilannetestejä ovat esimerkiksi englanninkieliset kirjalliset testit ja erikielille tulkatut testit. Erityistilannetestien järjestämistä varten osaamistestaajan on selvitettävä ilmoituksessaan kuinka hän huolehtii siitä, että testi suoritetaan ja arvioidaan Elintarviketurvallisuusviraston kriteerien mukaan. Tarkemmat ohjeet erityistilannetestien järjestämiseen saa kysymyspankista.
Osaamistestiin osallistuvalla on oikeus valittaa testaajan toimintaan, testitilanteeseen tai testin tarkastamiseen liittyvistä epäkohdista Elintarviketurvallisuusvirastoon. Valitus on toimitettava Elintarviketurvallisuusvirastoon 30 vuorokauden kuluessa testitilanteesta tai testituloksen saamisesta.
First National
thumb|First Nationalin elokuvajuliste First National oli vuonna 1917 perustettu itsenäisten teatteriomistajien muodostama yhdistys, joka alkuun näytti ja levitti elokuvia. Se alkoi kuitenkin myös tuottaa elokuvia nimellä First National Pictures. Vuonna 1928 Warner Bros. osti First Nationalin.
Historia
First Nationalin taustalla oli Paramount Picturesin johtajan Adolph Zukorin yritys hallita elokuvamarkkinoita. Zukor osti satoja elokuvateattereita ympäri Yhdysvaltoja ja vaati, että ne näyttäisivät vain hänen elokuviaan tai ne jäisivät ilman Paramountin parhaimpia elokuvia. Zukor uskoi, että yleisöä kiinnostivat tähdet ja että ihmiset menisivät massoittain katsomaan elokuvia, joissa olisi heidän suosikkinäyttelijöitään. Paramountilla oli puolen tusinaa tunnetuimmista näyttelijöistä, muun muassa aikansa suurin tähti Mary Pickford. Zukor nosti hiljalleen elokuvien hintojaan ja antoi etuoikeuksia teattereille, jotka näyttivät vain ja ainoastaan hänen elokuviaan.
Teatteriomistajat alkoivat etsiä mahdollisuutta rikkoa Zukorin valtausyritykset. Teatterin Los Angelesiin vuonna 1902 perustanut Thomas L. Tally keksi idean esittäjien organisaatiosta, joka pyrki ostamaan, levittämään ja tekemään omia elokuvia. Tally esitti ajatuksensa länsivirginialaiselle James Dixon Williams, joka aloitti yhteistyön Tallyn kanssa. He nimesivät yrityksensä First National Exhibitors Circuitiksi, ja siihen liittyi pian muitakin teatterinomistajia. Uuden organisaation ensimmäinen kokous järjestettiin 25. huhtikuuta 1917, ja siihen kuului yli 20 elokuvien esittäjää.
First Nationalilla oli aluksi noin 100 teatteria 35 merkittävässä kaupungissa, mutta pian siihen kuuluneiden teattereiden määrä kasvoi yli 600:aan. First Nationalilla ei ollut aluksi omia tuotantotiloja, vaan se hankki oikeuksia tunnettujen tuottajien, D. W. Griffithin, Louis B. Mayerin ja Joseph Schenckin, elokuviin. Pian se alkoi hankkia palkkalistoilleen suuria elokuvanimiä, ja Charles Chaplinin kanssa se teki vuonna 1918 yli miljoonan dollarin sopimuksen.
First National laajeni vuonna 1924 myös tuottamaan elokuvia. Samalla yhtiön nimi muutettiin First National Picturesiksi. Se rakensi vuonna 1926 Burbankiin 0,25 neliökilometrin studioalueen.
Warner Bros.:in äänielokuva Jazzlaulaja oli suuri menestys, ja se osti vuonna 1928 siitä tienaamilla rahoillaan teatteriketju Stanley Companyn. Tämä aloitti lyhyen kilpailun Warnerin ja First Nationalin välillä. Stanley Company omisti kolmanneksen First Nationalista, ja Warner Bros. osti loputkin First Nationalista käytyään siitä tarjouskilpailun William Foxin kanssa. Warner sai 1930-luvun laman aikana luvan yhdistää yritykset, mutta Warnerin piti silti tehdä vuodessa kaksi elokuvaa First Nationalin nimellä. Tämä vaatimus päättyi vuonna 1938, mutta verotuksillisista syistä Warnerin elokuvia tuotettiin vielä kolmen vuosikymmenen ajan nimellä Warner Bros. – First National Picture.
Salatut elämät: Päiväkirja matkasta tähtien ja tarinoiden maailmaan
Salatut elämät: Päiväkirja matkasta tähtien ja tarinoiden maailmaan on vuonna 2002 julkaistu kirja, jossa pohditaan Salatut elämät -televisiosarjan tapahtumia sarjan alusta jouluun 2001 saakka. Kirjasta löytyvät useat televisiossa nähdyt tärkeät repliikit ja lausahdukset. Kirjan on kirjoittanut Susanna Laaksonen.
Varmaa hapuilua 1987–2002
Varmaa hapuilua 1987–2002 on Radiopuhelimet-yhtyeen kahden CD:n kokoelmalevy vuodelta 2006.
Kappaleet
Levyn kansilehden mukaan kappalelista on muodostettu eräällä Radiopuhelimien keikkareissulla helmikuussa 2006 yhtyeen jäsenten välisellä avoimella huutoäänestyksellä.
Sukkanauhakäärme (kirja)
Sukkanauhakäärme on Jussi Vares -kirjasarjan neljäs kirja. Kirjan on kirjoittanut Reijo Mäki ja se on julkaistu vuonna 1989. Kirjasta on myös tehty elokuva, Vares – Sukkanauhakäärme, joka sai ensi-iltansa vuonna 2011. Elokuvan ohjasi Lauri Törhönen ja Varesta esitti Antti Reini.
Kirjassa Vares saa asiakkaan, joka epäilee vaimoaan uskottomuudesta. Samaan aikaan Kakolassa valmistelee pakoaan vaarallinen vanki Torsten Rapp.
The Independent (täsmennyssivu)
The Independent on:
PIK-16 Vasama
thumb|PIK-16 Vasama Pik-16 "Vasama" on suomalaisvalmisteinen yksipaikkainen vakioluokan purjelentokone. Kurt Hedström ja Tuomo Tervo aloittivat suunnittelun vuonna 1959. Kone on suunniteltu Teknillisen korkeakoulun opinnäytteenä ja Polyteknikkojen ilmailukerhon (PIK) puitteissa. Prototyypin rekisteritunnus oli OH-XVA ja ensilento tapahtui 1. kesäkuuta 1961. KK Lehtovaara valmisti Vasamaa kaikkiaan 56 kpl ja niistä neljäkymmentä meni vientiin, joten voidaan sanoa, että kyseessä oli melkoinen vientimenestys. Ainoastaan PIK-20 ylittää suomessa suunnitellun ja valmistetun lentokoneen vientimäärien lukumäärässä. Menestykseen vaikutti varmasti OSTIV:n palkinto vuoden parhaasta vakioluokan purjekoneesta 1963 ja Argentiinan MM-kisojen kolmas sija samana vuonna. Vasama oli Puolalaisen Fokan ohella viimeisiä vanerirakenteisia purjekoneita ennen lasikuidun yleistymistä purjelentokoneiden rakennusmateriaaleina.
Rakenne
Runko ja siivet ovat puurakenteiset, ja metallia on käytetty lähinnä ohjainpintojen saranoissa ja muissa lujuutta vaativissa paikoissa. Koneen rakenteissa käytettiin monia innovatiivisia ratkaisuja, kuten kokovanerinen kuorirakenne siivessä sekä V-pyrstö, jolla haluttiin vähentää ilmanvastusta. Pyrstöratkaisu ei kuitenkaan osoittautunut onnistuneeksi, ja varsinkin hitailla nopeuksilla ohjausominaisuudet olivat heikot. Tavanomaisella sivu- ja korkeusperäsinratkaisulla korvattiin epäonnistunut kokeilu, ja uusi pyrstörakenne osoittautui erinomaiseksi. Siivessä käytettiin siihen erikoisesti kehiteltyä vaneria, joka puristettiin hydraulipuristimella betonimuotissa oikeaan muotoon 40 tonnin paineella.