cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sethian
Historia
Sethianin debyyttialbumi Into the Silence ilmestyi 28. huhtikuuta 2003. Sen äänitti Tuomo Valtonen Savonlinnan Sundi Coop -studiolla syys–lokakuussa 2002 ja miksasi Mikko Karmila Helsingin Finnvox-studiolla tammi–helmikuussa 2003. Suurimman osan sävellyksista albumille tekivät Koponen ja Jalasmäki, ja sanoituksista vastasi Wilska. Holopainen toimi jälleen vierailevana kosketinsoittajana. Ennen albumin julkaisua yhtye totesi tarvitsevansa kolmannen kitaristin live-esiintymisiä varten, joten Jalasmäki siirtyi kitaran varteen ja basistiksi värvättiin Sam Silvennoinen. Sethianin live-esiintymisissä koskettimia on soittanut paremmin Timo Rautiainen & Trio Niskalaukauksen basistina tunnettu Nils Ursin.
Tom Luken
thumb|Tom Luken Thomas Andrew "Tom" Luken (9. heinäkuuta 1925 – 10. tammikuuta 2018 ) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän syntyi Cincinnatissa, valmistui Purcell High Schoolista ja palveli toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain merivoimissa.
Sethian
Historia
Yhtye on parhaillaan kestoltaan määrittelemättömän pituisella ”luovalla tauolla”.
Tom Luken
Luken opiskeli lakimieheksi. Hän istui Cincinnatin kaupunginvaltuustossa vuosina 1964–1967 ja 1969–1974; hän oli kaupungin pormestarina Bill Gradisonin jälkeen vuosina 1971–1972.
Luken oli Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä vuosina 1977–1991. Vuoteen 1980 vaalipiirinä oli Ohion toinen, sen jälkeen ensimmäinen. Sekä hänen veljensä Jim että poikansa Charlie Luken ovat myös toimineet Cincinnatin pormestarinvirassa.
Taifuuni (kustantamo)
Kustannus Oy Taifuuni oli Suomessa vuosina 1992–2004 toiminut välieurooppalaiseen kirjallisuuteen erikoistunut yleiskustantamo, jonka perusti Marjo Mäenpää (toimitusjohtaja, kustantaja).
Kustannus Oy Taifuuni julkaisi sekä tieto- että kaunokirjallisuutta, matkaoppaita, keittokirjoja ja dekkareita Euroopasta: Baltian maista, Unkarista, Puolasta, Tšekistä, Ukrainasta, Venäjältä, Sveitsistä, Itävallasta ja Suomesta.
Historia
Kustannus Oy Taifuunin juuret ja suuri osa taustalla vaikuttavista henkilöistä ovat olleet mukana neuvostokirjallisuuteen erikoistuneessa SN-Kirjat Oy/Orient Express –kustantamosta. SN-Kirjat Oy oli 1986 perustettu suomalais-neuvostoliittolainen yhteisyritys, Suomessa sen omistaja oli Suomi-Neuvostoliitto-Seura. Marjo Mäenpää toimi SN-Kirjojen kustannuspäällikkönä 1988-1992. SN-Kirjojen ohjelmistossa ilmestyi myös ns. dissidenttikirjallisuutta, mm. Jevgeni Popovin ja Vladimir Sorokinin, Svetlana Aleksijevitšin, Jelena Makarovan, Oleg Jermakovin Neuvostoliiton arkea, Afganistanin sotaa ja naisen asemaa arvostelevia teoksia. SN-kirjat julkaisi neuvostoliittolaista kirjallisuudentutkimusta mm. Juri Lotmanin ja Mihail Bahtinin teoksia. 1990 SN-Kirjat Oy siirtyi Tammen omistukseen ja kustantamo nimettiin Orient Express -pokkarisarjan nimen mukaan. Neuvostoliiton hajottua ja Tammen Kirjakanava-konsortion uudelleenjärjestelyjen yhteydessä Orient Express lakkautettiin keväällä 1992. Kustannus Oy Taifuuni perustettiin huhtikuussa 1992. Taifuuni työllisti Orient Express -kustantamon työssä vaikuttaneita kääntäjiä, tutkijoita, graafikoita sekä slaavilaisen ja itäeurooppalaisen kulttuurin tuntijoita.
Taifuunin kirjailijoita olivat muun muassa:
Einar Spjut
Spjutin vanhemmat olivat vahtimestari Viktor Spjut ja Alina Sofia Berg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1906 Vaasan lyseosta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1911 sekä suoritti teologian erotutkinnon Uppsalan yliopistossa 1921.
Spjut toimi kansanopiston opettajana ja johtajana ruotsinkielisellä Pohjanmaalla Breidablickissä 1908–1911 ja Kruunupyyn kansankorkeakoulussa vuodesta 1918. Myöhemmin hän toimi pappina Uplannissa Ruotsissa.
FS Rapière (L9061)
Rapière (runkonumero L9061) oli Ranskan laivaston CDIC-luokan maihinnousualus.
Valmistus
Alus tilattiin Villeneuve la Garennesta Société finistérienne de construction navalelta (SFCN), missä köli laskettiin 11. syyskuuta 1987. Se laskettiin vesille 25. helmikuuta 1988 nimellä CDIC 9061 ja otettiin palvelukseen vielä saman vuoden lopulla 19. lokakuuta.
Palvelus
Alus liitettiin palvelukseen otettaessa Touloniin sijoitettuun Force d'Action Navaleen. Se nimettiin Rapièreksi 21. heinäkuuta 1997. Alus myytiin Chilelle yhdessä Foudren, CTM 19:n ja CTM 24:n kanssa 43 miljoonalla eurolla ja luovutettiin 23. joulukuuta 2011 uudelle omistajalle Toulonissa.
Pyhän Agnesin tuomiokirkko
thumb|250px|Pyhän Agnesin tuomiokirkko Pyhän Agnesin tuomiokirkko on roomalaiskatolinen tuomiokirkko Rockville Centressä Long Islandilla New Yorkin osavaltiossa, joka on Rockvillen Centren hiippakunnan pääkirkko. Nykyinen kirkko valmistui vuonna 1935 ja vuonna paavi 1957 Pius XII teki siitä hiippakunnan pääkirkon.
Itävallan jalkapallomaajoukkue
Itävallan jalkapallomaajoukkue edustaa Itävaltaa kansainvälisissä jalkapallon maajoukkuekilpailuissa. Se toimii Itävallan jalkapalloliitto ÖFB:n (Österreichischer Fussball-Bund) alaisuudessa, joka on perustettu 1904.
Joukkueen pelipaidan väri on punainen, housujen valkoinen ja sukkien myös valkoinen. Sen ensimmäinen peli ottelu oli vuonna 1902, jossa se voitti Unkarin 5–0. Itävalta on ollut mukana seitsemän kertaa MM-lopputurnauksessa, joissa sen suurin saavutus on pronssi 1954. Olympiahopeaa Itävalta saavutti Berliinissä 1936. Loppuottelussa se hävisi tuolloin Italialle. EM-lopputurnauksessa Itävalta on pelannut kolme kertaa. Heinäkuun 2023 Fifa-rankingissa Itävalta oli sijalla 29.
Emil Ketterer
Emil Ketterer (6. elokuuta 1883 Titisee-Neustadt, Saksa – 23. joulukuuta 1959 München, Länsi-Saksa) oli saksalainen yleisurheilija, joka kilpaili kesäolympialaisissa Tukholmassa vuonna 1912. Myöhemmin hänestä tuli myös natsi ja SA-Obergruppenführer. Ketterer työskenteli lääkärinä ja töihinsä kuului muun muassa eutanasian hyväksyminen ja edistäminen natsihallinnon aikana.
Ketterer syntyi Neustadtissa ja opiskeli sisätauteja ja liikuntalääketiedettä Ludwig Maximilianin yliopistossa Münchenissä. Kesäolympialaisissa 1912 hänet hylättiin 100 metrin kilpailun ensimmäisellä kierroksella, koska hän ei voinut loukkaantumisen vuoksi viedä suoritusta loppuun.
Ketterer osallistui ensimmäiseen maailmansotaan yleislääkärinä Baijerin armeijassa. Sodan jälkeen hän liittyi Bayerische Volksparteihin (BVP, Baijerin kansanpuolue) ja osallistui Freikorpsin yhteenottoihin Münchenin neuvostotasavallan kukistamiseksi. Reichskriegsflaggen-järjestön jäsenenä hän osallistui myös Hitlerin oluttupavallankaappaukseen, ja siitä hänet palkittiin Verisellä ansiomerkillä. Vuonna 1931 hän liittyi natsipuolueeseen (nro 697) ja vuonna 1931 SA:han, jossa hän työskenteli sen terveyspalvelujen johtajana vuoteen 1937 asti.
Ketterer kuoli 1959 Münchenissä 76-vuotiaana. Hänen tyttärensä Waltrude Schleyer (1916–2008) avioitui SS-upseeri Hanns Martin Schleyerin, joka kohosi sodan jälkeen Saksan liittotasavallan työnantajaliiton puheenjohtajaksi ja joutui Punaisen armeijakunnan kaappaamaksi ja surmaamaksi 1977.
Isänpäivä
Isänpäivä on juhlapäivä, jota vietetään isien kunniaksi ja muistoksi. Suomessa, muissa Pohjoismaissa Tanskaa lukuun ottamatta sekä Virossa päivää vietetään marraskuun toisena sunnuntaina, puoli vuotta äitienpäivän jälkeen. Isänpäivää vietetään Yhdysvalloissa, ja monissa muissa maissa, kesäkuun kolmantena sunnuntaina. Muualla maailmassa ajankohta vaihtelee. Isänpäivä on ollut Suomessa virallinen liputuspäivä vuodesta 2019, sitä aiemmin se oli vakiintunut liputuspäivä vuosina 1987–2018. Myös isoisiä usein juhlistetaan isänpäivänä.
Vuonna isänpäivää vietetään Suomessa sunnuntaina . marraskuuta.
Isänpäivän historia
Isänpäivän idea kehittyi Yhdysvalloissa pian äitienpäivän vanavedessä. 1940-luvun lopulla pohjoismaiset kauppiaat ehdottivat päivän viettämistä marraskuun toisena sunnuntaina, jolloin kaupoissa on vielä hiljaista ennen joulusesonkia.
Suomessa isänpäivä oli merkitty Yliopiston almanakkaan ilman Helsingin yliopiston päätöstä jo vuosina 1970–1972. Se poistettiin, kun asia huomattiin, mutta vuonna 1987 yliopisto viimein katsoi päivän niin vakiintuneeksi, että se hyväksyttiin pysyvästi kalenteriin ja merkittiin myös liputuspäiväksi.
Suomessa isänpäivästä tuli 14. maaliskuuta 2019 virallinen liputuspäivä valtioneuvoston muutettua liputusasetusta.
Isänpäivän perinteitä
Isää on isänpäivänä tapana muistaa kortilla, lahjoilla ja hemmottelulla, kuten aamukahvilla ja aamupalalla sänkyyn. Isän kanssa voidaan myös viettää yhteistä aikaa käyden jossain tai harrastaen jotain pientä yhdessä. Lapset joskus askartelevat isälle jotain päiväkodissa tai alakoulussa. Vuonna 2019 isänpäivän viettoon ei vielä ollut muotoutunut äitienpäivän kaltaisia perinteitä, vaan sen aikana oli olennaista isän ja lasten yhteinen aika.
Svetlana Mironova (ampumahiihtäjä)
Svetlana Igorevna Mironova (s. 22. helmikuuta 1994 Morjakovka Saton) on venäläinen ampumahiihtäjä.
Ura
Svetlana Mironova on saavuttanut urallaan kaksi nuorten mm-mitalia ampumahiihdosta, joista toinen on viestikulta. Lisäksi hän on saavuttanut kaksi nuorten em-mitalia, joista toinen on kultainen. IBU-Cup-tasolla Mironova debytoi kaudella 2016–2017 Val Martellossa. Tuolloin hän sijoittui kaikilla kolmella henkilökohtaisella matkalla kymmenen parhaan joukkoon. Vielä saman kauden aikana hän pääsi debytoimaan myös maailmancupissa Pyeongchangissa. Hän oli pikakilpailun 64:s, eikä päässyt takaa-ajoon. Viestissä hän sijoittui Venäjän joukkueessa 12:nneksi.
Kaudella 2017–2018 Mironova ei onnistunut vielä vakiinnuttamaan paikkaansa maailmancupissa, vaan joutui kilpailemaan vielä useasti IBU-Cupissa. Hän kuitenkin saavutti Hochfilzenin pikakilpailusta yhdeksännen sijan. Hänet palkittiin myös kauden päätteeksi vuoden tulokkaana.
Kaudella 2019–2020 Mironova saavutti ensimmäisen henkilökohtaisen palkintokorokesijansa sijoituttuaan kolmanneksi Hochfilzenin pikakilpailussa. Seuraavan päivän viestikilpailussa hän oli toiseksi sijoittuneessa Venäjän joukkueessa kolmannella osuudella. Tämä oli Mironovan ensimmäinen viestin palkintokorokesija maailmancup-tasolla.
Kaudella 2020–2021 Mironova oli voittamassa sekaviestiä Oberhofissa ja naisten viestiä Anterselvassa. Kaudella 2021–2022 hän saavutti Pekingin olympialaisissa hopeaa viestissä.
Albert Saloranta
Albert Aleksander Saloranta (sukunimi vuoteen 1906 Forsman; 6. tammikuuta 1892 Uusikaupunki – 10. lokakuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen teatteriohjaaja ja näytelmien suomentaja joka käytti myös nimimerkkiä Pertti Lehti.
Saloranta toimi 1930-luvun lopulla ohjaajana Elannon näyttämöllä ja suomensi myös näytelmiä. Hän esiintyi sivuosassa Nyrki Tapiovaaran 1939 ohjaamassa elokuvassa Herra Lahtinen lähtee lipettiin.
Kaivannonsalmen kanava
Kaivannonsalmen kanava on Pyhäjärvellä Sorvanselän ja Saviselän välillä sijaitseva avokanava. Vuosien 1818–1832 aikana perattu kanava on pituudeltaan 300 metriä, leveys on 7,5 metriä, syväys 1,8 metriä ja suurin mastonkorkeus 5,5 metriä.
Somaattinen solu
Somaattinen solu (kreikaksi soma = ruumis) tarkoittaa kaikkia muita soluja, jotka eivät ole ituradan solulinjassa eli eivät ole sukusoluja tai sukusolun kantasoluja. Somaattiset solut ovat diploidisia, eli niissä on kaksi homologista kopiota kustakin vastinkromosomista.
Paul Kurtz
Paul Kurtz (21. joulukuuta 1925 Newark, New Jersey – 20. lokakuuta 2012) oli yhdysvaltalainen sekulaari humanisti, joka tunnettiin aktiivisena skeptikkona. Hän perusti CSICOP:n vuonna 1976 ja otti ensimmäisenä käyttöön käsitteen eupraksofia.
Kurtz valmistui New Yorkin sekä Columbian yliopistoista. Hän oli toisen maailmansodan veteraani ja toimi kuolemaansa saakka New Yorkin Buffalon-valtionyliopiston emeritusprofessorina.
Kurtz sai IHEU:n Kansainvälisen humanistipalkinnon vuonna 1999. Vuonna 1982 havaittu asteroidi 6629 Kurtz on nimetty hänen mukaansa. thumb|[[Ray Hyman, Paul Kurtz, James Randi ja Ken Frazier vuonna 2010.]]
Eupraksofia
Eupraksofia (engl. eupraxsophy, aikaisemmin eupraxophy) on Paul Kurtzin esittämä nimitys uskonnottomalle elämänasenteelle, joka painottaa eettistä elämäntapaa sekä järkiperäisiä menetelmiä, kuten logiikkaa, havaintoa ja tiedettä (uskon, mystiikan tai ilmestyksen sijasta). Sana tulee kreikan kielen sanoista ”hyvä käytäntö ja viisaus”.
Kabul (joki)
Kabul on Induksen sivujoki itäisessä Afganistanissa ja Pakistanin pohjoisosassa. Joki alkaa Afganistanissa Kabulin kaupungin länsipuolelta ja virtaa kohti itää Pakistaniin, jossa se laskee Indusjokeen Attockin paikkeilla. Kabulin kaupungin nimi on johdettu joen nimestä. Ennen kaupungin muodostumista nimellä viitattiin alueeseen joen yläjuoksulla.
Maantiede
Kabuljoen yläjuoksun alueella heinäkuun keskilämpötila on 25 °C ja tammikuun 0 °C. Alajuoksulla Pakistanin puolella joki kulkee kuivan aavikkoseudun läpi, jolla kesän keskilämpötilat voivat ylittää 40 °C ja talvisin lämpötila on keskimäärin 10 °C. Vuotuinen sadanta joen yläjuoksulla on noin 500 mm. Joen alkulähteillä vuorilla sadetta tulee enemmän. Koska joen vettä käytetään nykyisin runsaasti maatalouden tarpeisiin, osa joesta saattaa ajoittain kuivua kokonaan.
Kabuljoen varrella on useita patoja. Naghlun pato on Afganistanin suurin vesivoimala Surobin piirikunnassa Kabulin kaupungista itään. Pakistanin puolella sijaitsee Warsakin pato.
Historia
thumb|Veneilijä Kabuljoella [[Khyber Pakhtunkhwassa Pakistanin puolella.]] Kabuljoen laakso on pitkään muodostanut luonnollisen etenemisreitin Afganistanin ja Pakistanin välillä. Sen kautta ovat kulkeneet monet armeijat. Sanskritiksi Kabuljoki on Kubha. Nimi esiintyy Rigvedassa yhtenä sen seitsemästä joesta. Nykyinen nimi lienee johdettu sanskritinkielisestä nimestä. Aleksanteri Suuren joukot etenivät sen kautta Intiaan 300-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Antiikin kreikkalaiset tunsivat Kabuljoen nimellä Kofín (Κωφήν).
Alue oli Aleksanteri Suuren jälkeen osa kreikkalaistunutta Baktrian kuningaskuntaa ja heitä seurasivat kioniitit, kidariitit ja hefthaliitit. Jälkimmäisten kaudella alueella levisi buddhalaisuus. Kiinalainen matkailija Xuanzang mainitsee Kabulin nimellä Kao-fu. Nimi on alun perin viitannut nykyisen Kabuljoen ylävarren alueeseen. Sittemmin alueelle alkoivat levittäytyä muslimit, joiden asema vakiintui saffaridien kaudella. 900-luvun teos Hudud al-'Alam viittaa jokeen Lamghanjokena mainiten sen virtaavan Nangarharin ohi Multaniin ja lopulta mereen. Al-Biruni kutsuu sitä Ghorwandjoeksi. Kokonaisuudessaan vielä tuolloin joki käsitettiin ennen kaikkea Indusjoen pääjuoksuna.
Kabuljoki on antanut nimensä sittemmälle Kabulin kaupungille, joka alkoi muodostua ghaznavidien kaudella ja kasvaa nopeammin vasta Baburin valtakaudella 1500-luvulla. Kabulin laakson läpi Peshawarista Jalalabadiin ja lopulta Kabuliin on kulkenut maantie vuodesta 1945.
Nintoku
Nintoku oli perinteisen vallanperimysjärjestyksen mukaan Japanin 16. keisari. 700-luvulla kirjoitettujen Kojiki- ja Nihonshoki-kronikoiden mukaan hän hallitsi yhteensä 87 vuoden ajan vuosina 313–399.
Kronikat pitävät Nintokua kyvykkäänä keisarina, joka aloitti esimerkiksi suuria rakennushankkeita. Hänen mahdollinen historiallinen valtakautensa saattoi ajoittua Kofun-kaudelle 400-luvun alkuun. Japanin keisarillinen virasto pitää Kofun-kaudella rakennetuista valtavista kofun-hautakummuista suurinta hänen hautanaan.
Myyttinen keisari
Kojikissa ja Nihonshokissa kerrotun tarinan mukaan keisari Ōjin nimitti Ōsazakin pikkuvejen Ujin kruununprinssiksi. Uji ei kuitenkaan Nihonshokin mukaan halunnut nousta valtaistuimelle, koska hän piti itseään kyvyttömänä, toisin kuin lahjakasta isoveljeään. Ōsazaki halusi kuitenkin kunnioittaa isänsä toivetta vallanperimyksestä. Uji päätti kolmen vuoden jälkeen ratkaista kiistan surmaamalla itsensä: kun Ōsazaki kiirehti jo kuolleen Ujin vierelle, hän heräsi hetkeksi eloon ja puhui Ōsazakin kanssa. Tämän jälkeen Ōsazaki nousi valtaistuimelle keisari Nintokuna. Kojiki ei mainitse tulevan keisarin lahjoja vaan toteaa ainoastaan prinssi Ujin kuolleen nuorena.
Kronikoiden mukaan Nintoku hallitsi 87 vuoden ajan. Hänellä oli kolme vaimoa ja kuusi lasta. Häntä seurasi valtaistuimelle hänen vanhin poikansa Ritchū. Myös 18. keisari Hanzei ja 19. keisari Ingyō olivat Nintokun poikia.
Historiallinen konteksti
270px|pienoiskuva|Keisari Nintokun hautakumpuna pidetty Daisenryō-kofun
Nintokun mahdollinen valtakausi ajoittuu Kofun-kauteen, jolta ei ole säilynyt juurikaan kirjallisia aikalaislähteitä. Aikakausi tunnetaan valtavista avainmenreiän muotoisista hautakummuistaan (kofun), joita on pidetty keisarillisina hautoina. Silloisen Yamato-valtion hallitsijana toimi ensin kuningas (kimi), myöhemmin 400-luvulta alkaen suurkuningas (ōkimi); sanaa ”keisari” (tennō) alettiin käyttää vasta 600-luvun lopulla.
Kofun-hautakummuista suurin on 486 metriä pitkä ja 35 metriä korkea Daisenryō-kofun, jota on pidetty Nintokun hautana. Sen rakentaminen on ajoitettu vuodelle 443. Nintokun mahdollinen valtakausi saattaa ajoittuakin 400-luvun alkupuolelle. Hautakumpujen nimittäminen keisarillisiksi haudoiksi on kuitenkin hyvin kiistanalaista. Japanin keisarillinen virasto ei pääosin salli arkeologisia kaivauksia keisarien haudoilla, ja kun haudat rakennettiin, kukaan ei pitänyt kirjaa niihin haudatuista henkilöistä. Kun Japanin ensimmäiset historiateokset kirjoitettiin 700-luvun alussa, niiden laatijat joutuivat arvaamaan, kuka oli haudattu minnekin. Daisenryō kofunilla on kuitenkin suoritettu aiemmin joitakin kaivauksia.
Yamato-valtion kasvanut vauraus ja sotilaallinen voima olivat pääosin riisintuotannon kasvun ansiota. Nihonshokissa kerrotaan, että Nintokun valtakauden 14. vuonna rakennettiin suuri kanava Ishikawajoelta Kawachin provinssiin helpottamaan riisintuotantoa; arkeologit löysivät alueelta myöhemmin kanavan (Furuichi no ōmizo), johon oli tehty korjauksia 400-luvun alkupuolella. Korealaisilla maahanmuuttajilla oli Kojikin ja Nihonshokin kertomuksista päätellen merkittävä rooli kastelujärjestelmien parantamisessa.
Keisari Nintokun kamia palvotaan Hiranon pyhäkössä Kiotossa. Keisarillinen virasto tuntee hänen mahdollisen hautapaikkansa nimellä Mozu no mimihara no naka no misasagi.
Juhani Vepsäläinen (karateka)
Juhani Vepsäläinen on ruotsalainen karateka ja entinen amatööritason nyrkkeilijä. Hän saavutti karatessa Euroopan raskaansarjan mestaruuden 1993 voitettuaan loppuottelussa Igor Timofievin. Vepsäläinen voitti myös EM-pronssia vuosina 1989 ja 1991. Lisäksi hän saavutti Britannian Openin mestaruuden 1988.
Nyrkkeilyssä Vepsäläinen otteli nuorten tasolla vuosina 1978–1981 ja saavutti tuona aikana yhden nuorten mestaruuden ja kaksi hopeaa.
Vepsäläinen on sittemmin hallinnoinut Örebron Kyokushin karatea.
Luettelo televisiosarjan Metsolat henkilöistä
Tämä on luettelo televisiosarjan Metsolat henkilöistä.
Karmustiini
Toimintamekanismi
Karmustiini metaboloituu ihmiskehossa maksassa ja sen aineenvaihduntatuote kloorietyylidiatsohydroksidi on lääkeaineena aktiivinen. Karmustiini alkyloi DNA:n pyridiiniemäksiä tyypillisimmin sytosiinin. Karmustiinissa on kaksi alkyloivaa ryhmää ja näin DNA-säikeet ristisitoutuvat toisiinsa. Tämä johtaa syöpäsolujen kasvun estymiseen ja syöpäsolujen kuolemaan. Karmustiinia käytetään aivokasvainten kuten glioomien, myeloomien ja lymfoomien hoidossa. Karmustiinia voidaan käyttää myös kantasoluhoitojen yhteydessä. Karmustiinia voidaan käyttää yhdessä temotsolomidin ja sädehoidon kanssa. Karmustiinia käytetään ainoastaan infuusiona suonensisäisesti. Samalla tavoin vaikuttavaa lomustiinia voidaan annostella suun kautta.
Synteesi
Karmustiinia syntetisoidaan 2-kloorietyyliamiinin ja 2-kloorietyyli-isosyanaatin välisellä reaktiolla. Tässä syntyvä 1,3-bis(2-kloorietyyli)urea reagoi dityppitrioksidin kanssa muodostaen karmustiinia.
Yves Cros
Yves Cros (5. lokakuuta 1923 Aigues-Vives, Hérault, Ranska – 22. maaliskuuta 1995) oli ranskalainen pika- ja aitajuoksija.
Cros voitti Oslon EM-kilpailuissa 1946 kultaa 4 × 400 metrin viestissä, jossa hän juoksi toisen osuuden ja Ranskan joukkueen loppuaika oli uusi Ranskan ennätys 3.14,4. Henkilökohtaisessa päälajissaan 400 metrin aitajuoksussa hän sijoittui neljänneksi Ranskan ennätysajalla 52,6 s. Lontoon 1948 olympialaisissa hän sijoittui 400 metrin aitajuoksussa viidenneksi ajalla 53,3 s; välierissä hän juoksi uransa parhaan ajan 52,5 s. Brysselin EM-kilpailuissa 1950 hän karsiutui 400 metrin aitajuoksun välierissä ajalla 54,1 s.
Cros voitti Ranskan mestaruuden 400 metrin aitajuoksussa vuosina 1944, 1946, 1947 ja 1949. Hän edusti Stade Français -seuraa.
Kanna
Kanna voi tarkoittaa:
Vuoden 2014 talviolympialaisten mitalitaulukko
Vuoden 2014 talviolympialaisissa oli mukana urheilijoita 88 eri maasta, jotka kilpailivat 98 olympiatapahtumassa. Mitalitaulukon ykkössijan saavutti isäntämaa Venäjä.
Mitalitaulukko
Naisten syöksylaskussa jaettiin kaksi kultamitalia. Miesten super-G:ssä jaettiin kaksi pronssimitalia.
Kymi Grand Prix
Kymi Grand Prix on yksi Suomen suuripalkintoisimmista ravikilpailuista, joka kuului perustamisestaan lähtien Euroopan raviliiton UET:n EM-sarjaan European Grand Circuitiin. Vuodesta 2012 lähtien Kymi GP on ollut Grand Circuitin korvanneen UET Trotting Mastersin osakilpailu.
Kymi Grand Prix'n erikoisuus on ulkomaisille hevosille järjestetty lentokonekuljetus Keski-Euroopasta ja Ruotsista Utin lentokentälle. Ilmainen kuljetus on houkutellut kilpailuun useita ulkomaisia huippuhevosia. Korkeiden matkakustannusten vuoksi ne eivät muutoin osallistuisi keskinkertaisen palkintotason kilpailuun.
Kilpailun menestynein hevonen on ollut sen vuosina 2009 ja 2012 voittanut ruotsalainen Commander Crowe. Menestyksekkäimmät ohjastajat ovat kaksi kertaa voittaneet ranskalainen Jean Michel Bazire sekä Ruotsissa vaikuttava suomalaissyntyinen Peter Ingves. Vuonna 2006 ranskalainen Jag de Bellouet voitti Kymi Grand Prix'n uudella 2100 metrin maailmanennätysajalla 11,1a.
Jouko Hautala
Jouko Johannes Abraham Hautala (27. kesäkuuta 1910 Oulu – 5. lokakuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen kansanrunoudentutkimuksen professori ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran (SKS) kansanrunousarkiston johtaja.
Henkilöhistoria
Jouko Hautalan vanhemmat olivat toimittaja Janne Hautala ja Hilma Maria Pohto ja puoliso vuodesta 1937 Irja Annikki Kaartinen. Ylioppilaaksi Hautala tuli 1930 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1936 ja lisensiaatiksi 1945. Filosofian tohtoriksi hän väitteli 1946. Hautala toimi SKS:n kansanrunousarkistossa ja seuran hallintoelimissä sekä Helsingin yliopiston dosenttina ja professorina neljän vuosikymmenen aikana. Hän oli perehtynyt kulttuurintutkimukseen laaja-alaisesti. Hänen suomeksi julkaisemansa perusteellinen historiateos Suomalainen kansanrunoudentutkimus (1954) on palvellut jatkuvasti alan käsikirjana ja siitä muokkautui myöhemmin englanninkielinen versio osaksi Suomen tieteen historiaa. Hän oli avustamassa myös suurissa sanakirjahankkeissa. Kansatieteellinen Filmi Oy:n sihteerinä ja taloudenhoitajana Hautala toimi 1938–1944 ja Studia Fennican toimitussihteerinä vuodesta 1947.
Bruno Uvini
Bruno Uvini Bortolança (s. 3. kesäkuuta 1991 Capivari, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän edustaa kaudella 2014 brasilialaista Santosia.
Uvini on edustanut seuratasolla myös brasilialaista São Pauloa, englantilaista Tottenham Hotspuria sekä italialaisia Napolia ja Sienaa.
Brasilian maajoukkueessa Uvini on pelannut kolme A-maaottelua vuonna 2012. Hän oli mukana maajoukkueessa kesäolympialaisissa 2012, jossa Brasilia saavutti hopeaa. Uvinilla on myös alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruus vuodelta 2011.
Miklós Wesselényi
thumb|Miklós Wesselényi. Miklós Wesselényi ([ˈmikloːʃ ˈvɛʃɛleːɲi]; 30. joulukuuta 1796 Zsibó, nyk. Romania – 21. huhtikuuta 1850 Pest, Unkari ) oli unkarilainen paroni ja valtiomies. Hän oli edustajana sekä Unkarin että Transilvanian valtiopäivillä. Samalla kun Lajos Kossuth julkaisi valtiopäivien tiedonantoja Pestissä, Wesselényi julkaisi Transilvanian valtiopäivillä pöytäkirjat sensuroimattomina. Keisari hajotti Transilvanian valtiopäivät, ja Wesselényin kirjapaino takavarikoitiin. Wesselényi ja Kossuth tuomittiin vankeuteen valtionpetoksesta 1839, mutta keisari armahti heidät kuitenkin toukokuussa 1840.
Sunnuntain kahvikonsertti
Sunnuntain kahvikonsertti oli Mainostelevion ohjelmistossa vuosina 1959–1969 esitetty ohjelmasarja, jossa esiintyivät kapellimestari Toivo Lehtelä sekä hänen kaksi tytärtään, viulisti Helena (myöh. Helena Lehtelä-Mennander) ja pianisti Ritva Lehtelä-Relander. Isä Lehtelä soitti selloa. Tämän Trio Lehteläksi kutsutun kokoonpanon lisäksi ohjelmassa esiintyi vierailevia laulajia ja instrumenttisolisteja.
Miklós Wesselényi
Nimi
Nimen unkarinkielinen muoto on Wesselényi Miklós, arvonimineen ifjabb hadadi báró Wesselényi Miklós ’Hadadin paroni Miklós Wesselényi nuorempi’. Sukunimi kuuluu niihin unkarinkielisiin erisnimiin, jotka ovat vakiintuneet nykyisestä oikeinkirjoituksesta poikkeavaan muotoon: foneemia /v/ merkitään kirjaimella w (nyk. v) ja foneemia /ʃ/ kirjainparilla ss (nyk. s). Yleistajuinen kirjoitusasu olisi siis *Veselényi.
Sunnuntain kahvikonsertti
15 minuutin mittaiset kahvikonsertit lähetettiin sunnuntai-iltaisin MTV:n ohjelmapaikalla Suomen Televisiossa. Ensimmäinen Sunnuntain kahvikonsertti lähetettiin 6. syyskuuta 1959, jolloin televisiovastaanottimia oli Suomessa vielä varsin vähän. Viimeinen Trio Lehtelän kahvikonsertti lähetettiin joulukuun 19. päivänä 1969.
Trio Lehtelä teki myös äänilevyjä muun muassa Mauno Kuusiston ja Tapio Rautavaaran kanssa.
Helena Lehtelä esitti Mauno Kuusiston ohella pääosaa vuoden 1961 elokuvassa Kertokaa se hänelle.... Hän näytteli parissa muussakin musiikkiaiheisessa elokuvassa 1950- ja 1960-lukujen vaihteessa.
Ares (yritys)
Moottoritehdas Oy Ares Ab oli 1922 perustettu helsinkiläinen moottorivalmistaja. Se aloitti toimintansa Sirpalesaaressa, jossa sen vuokra-aika päättyi 1948. Yritys valmisti vene- ja maatalousmoottoreita ja moottoriveneitä. Yritys toimi nimellä Ares vuodesta 1928 alkaen. Yrityksen toiminta päättyi 1951.
Yrityksen perustaja oli keksijä, insinööri Ernst Pohjanpalo (1888–1983), joka osti Erkko & Markoffin 1904 perustaman tehtaan, joka oli toiminut välillä nimellä Helsingin Moottoritehdas. Pohjanpalo myi Areksen 1941, jolloin hän meni Valtionrautateiden palvelukseen. Toimitusjohtaja oli vuosina 1945–1950 Gustaf Wrede.
Kalevan kisat 1945
Kalevan kisat järjestettiin vuonna 1945 Turussa 11.–12. elokuuta. Kalevan maljan voitti Tampereen Pyrintö. Naisilla oli omat yleisurheilun Suomenmestaruuskilpailut Turussa 22. elokuuta.
Naisten yleisurheilun Suomen-mestaruuskilpailut 1945
Naisten yleisurheilun Suomen-mestaruuskilpailut 1945 järjestettiin Turussa 22. elokuuta. Ne olivat ensimmäiset viralliset naisten mestaruuskilpailut vuosien 1913–1923 jälkeen, jolloin oli kilpailtu vain 100 metrin juoksussa ja 4 × 100 metrin viestissä. Vuoden 1945 kilpailuiden ohjelmassa oli seitsemän lajia ja pisin juoksumatka oli edelleen 100 metriä.
Uhraaminen
pienois|[[Asteekit|Asteekkien ihmisuhritoimitusta kuvaava piirros 1500-luvun puolivälin käsikirjoituksesta.]] Uhraaminen on uskonnollinen rituaali, jossa ihminen luovuttaa jonkin uhriesineen jumaluudelle tarkoituksella luoda, säilyttää tai ennallistaa toivottu oikea suhde pyhiin voimiin. Uhraaminen on ikiaikainen tapa, jota harjoitetaan ympäri maailman.
Uskontojen perustava tekijä on pyhyyteen kohdistuva palvonta. Sen tärkeimmät muodot ovat rukous ja uhri. Niiden avulla ihminen lähestyy tuonpuoleista ja keskustelee sen kanssa. Uhriesine edustaa elämää ja uhraajalle mahdollisimman arvokasta asiaa tai sellaisen symbolia. Muinaisajan uskonnoissa suosittiin veriuhreja, joissa uhrieläin tai ihminen surmataan. Yleensä uhri tarjotaan jumalalle rituaalin määräämässä erityisessä uhrauspaikassa ja tiettynä aikana. Uhripaikkoina on käytetty muun muassa uhripuuta, uhrikiveä, uhrilähdettä tai alttaria. Uhritoimituksen suorittaja toimii omasta puolestaan tai edustaa jotain yhteisöä esimerkiksi pappina. Luonnonuskonnoissa uhrin vastaanottajana ovat usein esi-isien henget.
Uhriesine
pienois|pysty|[[Kirkkolaiva on yleensä votiivilahja (Limingan kirkko).]] Latinan sana sacrificium (uhri) tarkoittaa pyhäksi tekemistä. Arkikielessä uhraaminen tarkoittaa jostain arvokkaasta luopumista, jotta vielä arvokkaampi asia toteutuisi: ihminen voi esimerkiksi uhrautua lastensa vuoksi. Sanan alkuperäinen merkitys on kuitenkin uskonnollinen. Uhri voidaan osoittaa jumaluudelle tai muille henkiolennoille tai esi-isien hengille. Joidenkin tutkijoiden mielestä yleisin uhraamisen kohde luonnonuskonnoissa ovat esi-isien henget.
Uhriesineet edustavat elämää ja ovat siten tyypillisesti eläviä olentoja, jotka ensin joudutaan teurastamaan. Ihmisuhri oli kalleinta, mitä jumalille voitiin antaa. Ihmisuhreja on harjoitettu niin Euroopassa kuin muuallakin, ja satunnaisista tapauksista kerrotaan edelleen. Julmista uhrimenoistaan kuuluisat asteekit saattoivat uhrata kerrallaan tuhansiakin ihmisiä. Myös kelttien ja viikinkien uskotaan uhranneen ihmisiä.
Sen sijaan, että jumaluudelle uhrattaisiin kaikkein arvokkaimpia asioita, kuten ihmiselämää, uhriesineeksi voidaan valita arvokasta lahjaa symboloivia uhrilahjoja. Ihmisen sijaan voidaan uhrata eläin, mihin esimerkiksi Intiassa siirryttiin brittiläisten siirtomaaherrojen vaatimuksesta. Koska buddhalaisuus kieltää eläinten tappamisen, se on korvattu eläimiä esittävillä kuvilla, pantomiimilla tai muilla uhrilahjoilla, kuten ruoalla tai juomalla. Niistä suosituimpia ovat olleet maito, hunaja, kasvikset, olut sekä etenkin viini ja vesi. Kasvikset ovat voineet olla keittiökasveja, juureksia, viljaa tai kukkia.
Jumaluudelle uhrattuja sanoja eli rukousta voidaan pitää uhrina. Ajatus korostuu ortodoksisessa ehtoollisessa, jossa siitä käytetään ilmaisua sanallinen uhri.
Jumala itse voi myös olla uhriesine. Meksikolaisen auringonjumalan Huitzilopochtlia esittävä punajuuritahnasta tehty ja verellä valeltu patsas jaettiin syötäväksi uskovien kesken. Hindujen somarituaalissa jumaluutta edustavan soma-kasvin mehua nautittiin rituaalina. Katolisessa uskossa Jeesuksen Kristuksen ruumis ja veri on ”todella, reaalisesti ja olemuksellisesti” läsnä ehtoollisessa.
Uhritoimitus
Uhraaminen voi olla säännönmukaista tai erityistapauksiin liittyvää. Säännölliset uhrit voivat sijoittua ajankulun mukaisesti tai ihmiselämän käännekohtiin. Erityistapaukset voivat koskea esimerkiksi vaaratilanteita, sairautta, katoa, rakennushankkeen valmistumista tai voittoa sodassa.
Uhripaikkoina on käytetty muun muassa uhripuuta, uhrikiveä tai uhrilähdettä. Etenkin helleenisissä ja seemiläisissä kulteissa uhritoimitus on vaatinut paikakseen alttarin. Se on usein ollut pystyyn nostettu kivi. Kivi on sijainnut paikassa, jossa jumaluus on ilmestynyt. Alttaria on kutsuttu nimellä bet el (jumalan talo), mistä tulee nimi betyyli. Alttari on voitu myös ymmärtää maailmankaikkeuden keskukseksi tai sen kuvaksi. Antiikin kreikkalaiset käyttivät siitä nimeä omfalos (maan napa). Intian vedalaisessa uskonnossa se oli mikrokosmos, kuva maailmasta. Alttarin rakentaminen tulkittiin tällöin tekona, jossa maailman luominen toistettiin.
Eläinuhrissa eläin, yleensä mahdollisimman täydellinen yksilö, uhrataan tappamalla se. Yleensä tähän liittyy eläimen ruhon osien käyttäminen rituaalisesti, kuten veren pirskottaminen tai juominen tai yhteisen juhla-aterian valmistaminen uhrieläimen lihasta. Polttouhrissa uhrattava poltetaan.
Antiikin uskonnot
Homeroksen runot sisältävät tarkkoja kuvauksia uhritoimituksista antiikin Kreikassa. Niihin kuului polttouhreja sekä uhratun eläimen syöminen yhteisellä juhla-aterialla. Virallisten riittien ohella yksityisiin uhritoimituksiin käytettiin kaikenlaisia eläimiä, kasviksia, hedelmiä, juustoa ja hunajaa. Roomalaisilla jumalille uhraaminen oli välttämätön valtiollinen toimenpide, minkä ohella perheillä oli omat kotialttarinsa.
Islam
Islamiin on jäänyt muistumia uhraamisesta siinä määrin, että jokainen kotieläimen teurastus ymmärretään samalla uskonnolliseksi toimitukseksi. Teurastus vaatii uskonnollisia rituaaleja, jotta eläimen liha olisi hyväksyttävää ravinnoksi eli halal. Muslimien vuotuiseen pyhiinvaelluksen päättymisjuhlaan id al-adhaan kuuluu yhtenä rituaalina jonkin suuren uhrieläimen kuten lampaan teurastus.
Juutalaisuus
Eläinuhrit kuuluivat Raamatun ajan juutalaisuuteen. Viidennessä Mooseksen kirjassa määrättiin, että polttouhreja sai uhrata vain tietyssä paikassa. Raamatussa puhutaan myös ihmisuhreista. Ensimmäisen Mooseksen kirjan mukaan Jumala käski Abrahamin uhrata poikansa Iisakin, mutta peruutti käskyn viime hetkellä ennen kuin Abraham olisi toteuttanut sen. Kuuliaisuuden testaamisen jälkeen Jumala antoi Abrahamille oinaan uhrattavaksi.
Myöhemmin juutalaiset keskittivät uhritoimitukset Jerusalemin temppeliin. Sen papit olivat ainoita, jotka saivat toimittaa uhreja. Heitä avusti alempi papisto eli leviitat. Pappeja ja leviittoja oli Jerusalemissa yhteensä noin 20 000, mutta kukin toimitti uhreja vain muutamina viikkoina vuodessa, mitä varten heidät oli jaettu 24 divisioonaan. Kolmannessa Mooseksen kirjassa on yksityiskohtaisia ohjeita siitä, miten uhrit oli toimitettava. Muuan erityisen tärkeä uhri oli suurena sovituspäivänä (jom kippur) suoritettu kauriin uhraaminen kansan syntien sovittamiseksi. Tähän viittaa moniin kieliin levinnyt sanonta ”syntipukki”. Sen jälkeen, kun temppeli tuhoutui ensimmäisessä juutalaissodassa vuonna 70, eläinuhrit jäivät pois juutalaisten jumalanpalveluksesta.
Kristinusko
Kristinuskon käsitys, joka perustuu erityisesti Heprealaiskirjeeseen, on että Kristuksen kuolema oli lopullinen ja täydellinen uhri syntien sovittamiseksi, minkä vuoksi mitään muita syntiuhreja ei enää tarvita. . Muita uhreja kristinuskossa on edelleen, esimerkiksi rukous on uhri. Teologiassa myös sakramentteja on voitu nimittää uhreiksi. Katolisessa kirkossa ehtoollisen katsotaan olevan Jeesuksen sovittavan ristinuhrin läsnä oleva tapahtuma, minkä vuoksi sitä nimitetään messu-uhriksi.
Watchguard
Watchguard Technologies on yhdysvaltalainen tietoturvaratkaisuja tarjoava yhtiö. Yhtiö tarjoaa muun muassa palomuurilaitteita ja VPN-ratkaisuja pienille ja keskisuurille yrityksille maailmanlaajuisesti. Yhtiön päämaja sijaitsee Seattlessa ja yhtiö on perustettu vuonna 1996.
Alf Lindberg
Alf Gustaf Natanael Lindberg (26. helmikuuta 1905 Göteborg – 6. maaliskuuta 1990 ) oli ruotsalainen taidemaalari, jonka taiteessa yhdistyivät Göteborgin koulukunnan koloristinen perinne sekä rakenteellinen kuva-ajattelu. Osassa hänen tuotannostaan tämä aiheutti abstraktin maalaustavan. Hän maalasi ekspressionistisesti myös henkilökuvia ja rannikkomaisemia. Näiden ilmauksellinen voima teki Lindbergistä yhden ikäpolvensa huomattavimmista ekspressionisteista Ruotsissa.
Munasolu
thumb|Ihmisen munasolua ympäröi valkoisena näkyvä [[zona pellucida ja sitä ulompana follikulaarisoluista muodostuva korona radiata.]] thumb|Ihmisen munasolun rakenne, jossa suurimpana erottuvat [[tuma ja mitokondriot.]] Munasolu on naaraan sukusolu. Se on ihmisen suurimpia soluja.
Munasolu on läpimitaltaan noin 0,1 millimetriä. Sitä ympäröi suojaava munasolun kettokerros zona pellucida. Ympärillään munasolulla on granuloosasolujen eli follikulaarisolujen muodostama solurykelmä korona radiata.
Munasolu syntyy meioosissa. Toisin kuin siittiöiden muodostumisessa, yhdestä kantasolusta tulee vain yksi munasolu ja muut kolme surkastuvat pois.
Munasolut kypsyvät munasarjan munarakkuloissa. Ne alkavat kypsyä jo sikiökaudella. Sen jälkeen kypsyminen pysähtyy vuosiksi tai vuosikymmeniksi, ja lopullisesti munasolu kypsyy ovulaation yhteydessä.
Tytön munasarjoissa on syntymän hetkellä yhdestä kahteen miljoonaa alkumunarakkulaa. Ne alkavat vähentyä solukuoleman kautta, ja murrosiän alkaessa niitä on jäljellä vielä noin 400 000. Sen jälkeen joka kuukausi niistä tuhoutuu aina pieni osa.
Munasolu poistuu kuukautisten yhteydessä elimistöstä, ellei siittiö ehdi hedelmöittää sitä. Hedelmöityneestä munasolusta tulee tsygootti.
Munasoluja muodostuu myös syntymän jälkeen, sillä munasarjoissa on kantasoluja, jotka voivat kehittyä munasoluiksi. Kantasoluja odotetaan voitavan tulevaisuudessa käyttää hedelmättömyyshoidoissa.
Lintujen ja muiden eläinten munimat munat ovat munasoluja. Esimerkiksi kanan munasolu kehittyy valmiiksi munaksi noin yhdessä vuorokaudessa.
Siikaniemi (Viipuri)
thumb|250px|Entistä Siikaniemeä kuvattuna Viipurin linnan tornista vuonna 2014. Siikaniemi oli yksi Viipurin vanhoista suomalaisista kaupunginosista. Se sijaitsi Linnasaaren kaakkoisosassa kaupungin vanhan keskustan länsipuolella. Siikaniemi käsitti Pyhän Annan kruunun linnoituksen ympäristöineen sekä Linnasaaresta kaakkoon työntyvän kapean Tervaniemen.
Historia
thumb|250px|Siikaniemi (kesk.) ja Tervaniemi (ylh. oik.) 1930-luvun ilmakuvassa. Viipurin asutus levisi Siikaniemen alueelle jo 1500-luvun puolivälin jälkeen ja noin 1570 erotettiin Viipurin maa- ja kaupunkiseurakunnasta omaksi seurakunnakseen Viipurin linnan ja Siikaniemen seurakunta. Oman kirkkoherran se sai vuonna 1581. Siikaniemessa oli ilmeisesti kirkko jo varhaisessa vaiheessa, mutta sellaisen se sai viimeistään vuonna 1664. Samalla vuosisadalla Siikaniemen alueelle laadittiin myös ensimmäinen asemakaava.
Pietari Suuri joukkoineen nousi maihin Tervaniemessä Suureen Pohjan sotaan kuuluneen Viipurin piirityksen yhteydessä vuonna 1710. Piiritys oli Siikaniemen kannalta tuhoisa, sillä suurin osa sen rakennuskannasta tuhoutui. Samalla paloi myös Siikaniemen kirkko ja seurakunta lopetti toimintansa. Kaupungin siirryttyä Venäjän keisarikunnan haltuun, alettiin Siikaniemeen 1730-luvulla rakentamaan Pyhän Annan kruununa tunnettua linnoitusta, joka oli suunnattu lännestä tulevaa uhkaa vastaan. Tervaniemi ja valtaosa Siikaniemestä muuttui sotilasalueeksi, joka rakennettiin täyteen erilaisia linnoitteita, ruutikellareita ja kasarmirakennuksia. Linnasaaren läpi meni Viipurista Turkuun johtanut Suuri rantatie, jonka kulku Siikaniemessä järjestettiin Pyhän Annan kruunun porttien kautta aina 1860-luvulle asti. Siikaniemen pohjoisimman osan kautta linjattu Pietarin rata valmistui 1870. Vuonna 1912 aloittiin Viipurissa raitiovaunuliikenne, sen yksi linja kiersi myös Siikanimen kautta viereiseen Neitsytniemen kaupunginosaan.
Suomen itsenäistyttyä Siikaniemi jäi edelleen suurimmalta osaltaan sotilasalueeksi, jossa toimivat muun muassa Asevarikko 2, Huoltorykmentin esikunta sekä Viipurin Komendanttivirasto. Vuonna 1921 Tervaniemeen perustettiin tukikohta Ilmavoimien vesilentokoneille. Toinen vastaava aloitti toimintansa noin 10 kilometriä Viipurin lounaispuolella sijaitsevassa Turkinsaaressa. Siikaniemeen sijoitettu Lento-osasto IV oli nykyisen Lapin Lennoston edeltäjä ja se toimi Tervaniemessä vuoteen 1936 saakka.
Rakennuksia ja muita kohteita
thumb|250px|Mendtin talo.
Siikaniemen torin ympäristö
Venäjän vallan ajan Siikaniemi oli lähinnä sotilasaluetta ja sen rakennuskanta koostui suurimmaksi osaksi erilaisista armeijan rakennuksista. Keskustaan johtavan Linnansillan kupeessa on Pietarin aukio (ent. Pyhän Annan tori ja Siikaniemen tori), jonka ympäristössä sijaitsevat Siikaniemen merkittävimmät rakennukset. Torin länsilaidalla on niin sanottu Mendtin talo, joka valmistui sotilastaloksi vuonna 1847 arkkitehti Ernst Lohrmannin suunnittelemana. Myöhemmin sen tiloissa toimi Viipurin Komendanttivirasto. Muita entisen Siikaniemen torin läheisyydessä sijaitsevia rakennuksia ovat muun muassa 1840-luvulla valmistunut kauppias C. G. Cloubergin talo Haminanportinkadun varrella, kivinen esikuntarakennus vuodelta 1873 sekä 1776 valmistunut päävartio, jonka suunnitteli arkkitehti Karl Johann Spekle. Hänen käsialaansa on myös samana vuonna rakennettu Viipurin päävartio, joka sijaitsee keskustassa Torkkeli Knuutinpojan torin laidalla.
Tervaniemi
thumb|250px|Tervaniemeä ja keskellä maakunta-arkiston rakennus. Tervaniemen kärki luovutettiin 1870-luvulla Viipurin Purjehdusseuran haltuun ja vuonna 1891 sinne rakennettiin arkkitehti Gerhard Sohlbergin suunnittelema paviljonki. Vuosina 1933–1934 pursipaviljongin eteläpuolella oleva uimaranta kunnostettiin uimalaitokseksi kaupunginarkkitehti Uno Ullbergin suunnitelmien mukaan. Paikalle rakennettiin pukuhuone- ja pesutilojen lisäksi muun muassa aallonmurtaja sekä hyppytorni ja katsomoita.
Tervaniemen koillisosassa sijaitsivat makasiineja täyteen rakennettu tavarasatama sekä Tervaniemen puisto, jonne alettiin vuonna 1914 rakentamaan venäläistä varuskuntakirkkoa. Työ keskeytyi ensimmäisen maailmansodan syttymisen vuoksi, mutta harjakorkeuteen jäänyttä kirkkorakennusta käytettiin myöhemmin hyödyksi Uno Ullbergin piirtämän Viipurin maakunta-arkiston rakentamisessa, joka valmistui 1934. Nykyään sen tiloissa toimii Leningradin alueen Viipurin sivuarkisto. Tervaniemen puiston pohjoispää sijaitsee entisen Siikanimen torin vieressä. Venäläiset pystyttivät paikalle Pietari Suuren patsaan vuonna 1910 Viipurin valloituksen 200-vuotisjuhlan kunniaksi. Suomen itsenäistymisen jälkeen se poistettiin ja tilalle pystytettiin vuonna 1927 Gunnar Finnen veistos Itsenäisyyden leijona. Finnen teos puolestaan korvattiin Neuvostoliiton aikana jälleen Pietari Suuren patsaalla, joka on puistossa edelleen.
Tupik
Tupik on kylä ja maalaiskunta Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Tungir-joen rannalla 811 kilometriä Tšitasta koilliseen. Kylä on Tungirin-Oljokman piirin keskus. Asukkaita on 1 000 henkeä (vuonna 2002).
Kylä on perustettu turkisten kauppapaikaksi 1920-luvulla. Vuonna 1966 se siirrettiin kauemmaksi tulva-alueelta. Ennen Baikalin–Amurin rautatien rakentamista Tupikin kautta kulki talvitie Kalarin piirin Tšaraan. Lentoliikenne alueen pääkaupunkiin loppui vuonna 1993. Nykyään maantie yhdistää kylän 102 kilometrin päässä sijaitsevaan Mogotšan rautatieasemaan.
Asukkaat harjoittavat etupäässä metsästystä. Kylässä asuu noin 90 evenkiä. Tupikissa on piirin ainoa keskikoulu ja sen yhteydessä toimiva kotiseutumuseo, koululaisten asuntola, vapaa-ajankeskus, kirjasto, piirisairaala ja sääasema. Paikallislehtenä ilmestyy Severjanka.
Meteorisironta
Meteorisironta on etenemismuoto, jossa radioaalto heijastuu ylemmässä ilmakehässä palaneiden meteorien jättämistä ajallisesti yleensä lyhytkestoisista ionisoituneista vanoista. Meteorisirontaa voidaan käyttää mm. radioamatööriyhteyksiin erityisesti VHF-alueella.
Herkuleen torni
Herkuleen torni on roomalaisten rakennuttama majakka Espanjassa, lähellä A Coruñan keskustaa. Se rakennettiin todennäköisesti ensimmäisellä vuosisadalla jaa., ja se on vanhin edelleen käytössä oleva roomalainen majakka. Herkuleen torni listattiin vuonna 2009 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Historia
Brigantiumin kaupunki (nykyinen A Coruña) kehittyi ajanlaskun alussa merkittäväksi satamakaupungiksi. Herkuleen torni, alkujaan Farum Brugantium rakennettiin todennäköisesti ensimmäisellä vuosisadalla ja viimeistään Trajanuksen hallintoaikana (98–117). Majakka oli pitkään roomalaisten käytössä, mutta sen käytöstä keskiajalla on vain vähän tarkkaa tietoa. Todennäköisesti se hylättiin ja joutui huonoon kuntoon viikinkien hyökkäysten jälkeen (854–856).
Herkuleen tornia käytettiin 1000–1100-luvuilla puolustustarkoituksissa ja tarkkailupaikkana, minkä ansiosta se säästyi täydelliseltä raunioitumiselta. Siitä tuli myös 1400-luvulla A Coruñan kaupungin symboli, ja sen kuva oli kaupungin sinetissä. Kaupungilaiset keräsivät kuitenkin keskiajalla osittain romahtaneen tornin kiviä uudelleenkäyttöön, kunnes kaupunki kielsi sen 1557. Tornia alettiin käyttää uudelleen majakkana 1684, kun Ucedan herttua ja Galician kenraalikuvernööri Juan Francisco Pacheco Téllez-Girón oli määrännyt huipulle johtavan sisäisen portaikon rakennettavaksi uudelleen.
Nykyisen asunsa majakka sai kunnostustöissä 1788–1790. Töitä johti sotilasinsinööri Eustaquio Giannini. Torni sai kunnostuksissa lisää korkeutta, sisäinen portaikko uusittiin, ja sen ulkoasu rakennettiin uudelleen uusklassiseen tyyliin. Eustaquin veli José Giannini jatkoi kunnostusta vuosina 1799–1806. Silloin majakan käyttämä hiilituli korvattiin öljylampulla. Vuonna 1926 majakka sai sähkövalon.
Maili tunnissa
Maili tunnissa (tunnus mph tai MPH) on Britanniassa ja Yhdysvalloissa käytetty nopeuden yksikkö esim. autojen nopeuden ilmoittamiseen. Maililla tarkoitetaan tässä maamailia, joten 1 mph = 1,609 344 km/h.
Trilogy (Lord Estin albumi)
Trilogia on dancehall-artisti Lord Estin tripla-albumi, joka sisältää Estin kolme aikaisempaa Aatelinen, Päivät töissä ja Tulin teitä muistuttaan -albumia. Tripla-albumi julkaistiin 17. kesäkuuta 2009.
Patrick O’Shaughnessy
Patrick O’Shaughnessy (s. 29. tammikuuta 1993 Riihimäki) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Kakkosessa pelaavaa Malmin Palloseuraa. Hän on pelipaikaltaan oikea laitapuolustaja.
O’Shaughnessy edusti juniorina FC Honkaa ja Helsingin Jalkapalloklubia. Hän pelasi HJK:n reservijoukkueessa Klubi 04:ssä Kakkosta kaudella 2011. Kaudeksi 2012 hän siirtyi Myllykosken Palloon, jonka riveissä hän teki liigadebyyttinsä 15. huhtikuuta 2012 ottelussa Turun Palloseuraa vastaan.
O’Shaughnessy on pelannut 10 ottelua Suomen nuorten maajoukkueessa ja 31 ottelua Suomen poikamaajoukkueissa.
O’Shaughnessyn veli Daniel on myös jalkapalloilija. Veljesten isä on kotoisin Irlannista.
Jaatilanjoki
Jaatilanjoki on Paimionjoen sivujoki Somerolla. Joki saa alkunsa Someron pohjoisosista ja laskee Someron keskustassa Someron Kirkkojärveen.
Alajuoksu
Someron Pikku-Joensuusta, joen latvahaarojen Alijoen ja Hirsjoen yhtymäkohdasta alkavan varsinaisen Jaatilanjoen pituus on noin 4 km.
Pikku-Joensuusta joki virtaa Jokioistentien länsipuolella pohjoisesta etelään halki laajojen peltojen, jotka on raivattu jokisuun kylien entisille alaville takamaaniityille. Someron keskustaajamassa joen varteen jäävät Someron Joensuun, Jaatilan ja Ruunalan kylät, ja joen rantaan ulottuvat myös Someron Pappilan maat.
Latvahaarat
Joen läntinen latvahaara on pohjois–etelä-suuntaista kallioperän murrosta seuraava Alijoki (pituus noin 7 km ), jonka varrella sijaitsevat Someron Sylvänän, Ollilan ja Paltan kylät. Alijokeen yhtyy lännestä Someron Lahden kylän takamailta alkunsa saava Äijänoja (pituus noin 4 km ), jonka latvahaaroja ovat Hirvenoja ja Pässinpäänoja.
Joen itäinen latvahaara on Alijokeen Someron Pikku-Joensuussa yhtyvä Hirsjoki. (pituus noin 1,6 km ) Sen latvahaaroja ovat Sylvänän, Ollilan ja Paltan kylien takamailta alkunsa saava Katjoki (pituus noin 8 km ) ja Someron Laitiaisten kulmakunnan läpi virtaava, Tammelan Torron ja Someron Kultelan ja Pajulan kylien kallioisilta takamailta alkunsa saava Laitiaistenjoki (pituus noin 9 km ).
Pisimmän latvahaaran Laitiaistenjoen–Hirsjoen kanssa koko joen pituudeksi tulee noin 15 km.
Valuma-alue ja vedenlaatu
Joen valuma-alueen pinta-ala on 96 km².
Vedenlaatu laajojen peltojen ja kunnan keskustaajaman halki virtaavassa joessa ei ole hyvä, ja yhdessä Kirkkojärven kanssa Jaatilanjokea onkin pidetty Someron vesistä huonokuntoisimpina.
Järvet
Järvien osuus joen valuma-alueesta on 0,12 %.
Valuma-alueen suurin järvi on Lammijärvi Someron Ollilassa. Someron Joensuun ja Kultelan kylien rajalla Hämeen Härkätien varressa on Palmanojaa pitkin Jaatilanjokeen laskeva vähäinen Laukkonlammi ja Laitiaistenjoen latvoilla Kultelassa ja Pajulassa on muutamia pikkujärviä tai lampia, joista suurimmat ovat Pohjaton, Särkjärvi ja Ahvenisto.