cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
SuperTed
Alun perin Young loi sarjan tarinoita SuperTedistä pojallensa häntä voittamaan pimeänpelkonsa, ja näin SuperTedistä tuli suosittu kirjasarja.
Juoni
SuperTedin tarina alkaa lelutehtaasta, jossa hänet poistetaan tuotantolinjalta viallisena. Avaruudesta saapuu pilkukas avaruusoliko nimeltä Pilkkumies (Spotty), joka pelastaa SuperTedin kellarista, ja herättää hänet henkiin "kosmisella pölyllä". Hän vie hänet taikapilvelle Luontoäidin luo, joka antaa tälle supervoimia: kyvyn lentää sekä yli-inhimmilliset voimat ja kestävyyden. SuperTed ottaa voimansa käyttöön kuiskaamalla hiljaa itselleen taikasanan. SuperTedin pääantagonisti on Texas-Pete, ja hänen apurinsa Bulk (1990-luvun suomalaisessa jälkiäänityksessä Masa) ja Skeleton.
Jatkosarja
Myöhemmin Disney-yhtiö osti oikeudet sarjaan ja Hanna-Barbera teki siihen 13 uutta jaksoa vuonna 1989 nimellä The Further Adventures of SuperTed. Suomen televisiossa sarja esitettiin MTV3-kanavalla vuosina 1996-1997 esitetyn alkuperäisen SuperTed-sarjan jälkeen samassa ohjelmakokonaisuudessa. Suomen Kunnallispalvelu julkaisi sarjan jaksoja muutamalla VHS-kasetilla 1990-luvulla. VHS-kasettijulkaisuissa suomenkielisessä jälkiäänityksessä ääninäytteli Helge Herala.
Sarja Suomessa
Suomen televisiossa sarja esitettiin ensimmäisen kerran alkuperäiskielellä ja suomenkielisellä tekstityksellä että osittain suomenkielisellä jälkiäänityksellä Raila Hämäläisen kertomana MTV:n Pätkis-ohjelmassa 1980-luvulla, jolloin sarja esitettin nimellä Teräsnalle. Sarjan ensiesityksen aikaan markkinoilla oli Pauligin valmistama SuperTed-mehujää sekä jäätelö. Sarja esitettiin uusintana MTV3-kanavalla vuosina 1996–1997. Tällä uusintakierroksella noin 25 minuutin ohjelmakokonaisuuteen oli sisälletty kaksi tai kolme alkuperäistä jaksoa. Lisäksi uusintana esitettyyn sarjaan oli tehty uusi suomenkielinen jälkiäänitys. Samaan ohjelmakokonaisuuteen oli sisälletty myös vuonna 1989 valmistuneen jatkosarjan The Further Adventures of SuperTed jaksot.
Man’s World
Man's World on Mountainin albumi vuodelta 1996. Se oli yhtyeen ensimmäinen studioalbumi sitten vuoden 1985 Go For Your Life-albumin.
Keskislammi
Keskislammi on Jämsänkoskella Jämsässä sijaitseva kolmen hehtaarin laajuinen järvi. Sen länsipuolella on Kankarisvesi. Etäisyys Jämsänkosken liikekeskustasta on neljä kilometriä pohjoiskoilliseen ja Jämsän keskustasta kymmenen kilometriä pohjoiseen.
Maantiede
Keskislammin pituus on 280 metriä. Järven lounaisrannalla on rakennuksia, pohjoisessa on metsämaata. Kaakkoispuolella sijaitsee Keskismäki. Keskislammiin virtaa laskuoja koillisesta Soukkiolta, Keskislammista lähtee laskuoja lounaaseen Alaslammin kautta Kankarisveden Rekolanselkään. Kankarisveden korkeustaso on noin neljätoista metriä Keskislammia alempana.
Team Associated
Team Associated (Associated Electrics, Asso) on yhdysvaltalainen radio-ohjattavien pienoisautojen valmistaja. Nykyisin Team Associated tunnetaan RC10 TC5 FT -touringkilpa-autostaan. Lisäksi Asso on dominoinut krossikisoja, viimeisimpänä maailmanmestaruuskisojen neloisvoitto takavedossa ja kolmoisvoitto nelivedossa RC10 B44 -mallillaan. Myös Associated R5 1:12 autolla voitettiin Bankogissa maailman mestaruus marraskuussa 2008.
AvtoKrAZ
Historiaa
Yritys perustettiin vuonna 1945 alkujaan siltatehtaaksi. Ensimmäiset kuorma-autot se rakensi vuonna 1959; edellisvuonna raskaiden kuorma-autojen valmistus oli päätetty siirtää Jaroslavlista Krementšukiin. Sittemmin on valmistettu yli 814 000 ukrainalaisen KrAZ-brändin ajoneuvoa.
Vuosina 2012–2017 AvtoKrAZ oli julkinen osakeyhtiö mutta vuodesta 2017 lähtien yksityinen osakeyhtiö.
Malleja
KrAZ-merkkisiä autoja on valmistettu kymmeniä eri malleja. Perusmalleja autotehdas kertoo olevan tarjolla 33, ja näistä noin 350 erilaista versiota ja yli 1500 konfiguraatiovaihtoehtoa. Mainittakoon esimerkiksi:
Suomessa joitakin KrAZ-malleja on käytetty puolustusvoimilla pääasiassa pioneerijoukoissa siltakuorma- ja ponttonikuorma-autoina.
Aila Paunonen
Aila Elisabeth Paunonen (o.s. Virkberg, s. 29. marraskuuta 1954 Muhos) on entinen suomalainen keskimatkojen juoksija. Hän saavutti henkilökohtaisilla matkoilla ulkoradoilla viisi suomenmestaruutta. Seuratasolla hän edusti Muhoksen Urheilijoita ja Raahen Vesaa.
Hän on naimisissa kestävyysjuoksijana tunnetun Ari Paunosen kanssa. Heillä on kaksi tytärtä, Aino ja Venla, jotka niin ikään ovat kansallisen tason juoksijoita. Hänen sisarensa Teija Niskala (o.s. Virkberg) on voittanut kuusi SM-mitalia 800:n ja 1 500 metrin juoksuissa.
Nazi Death Camp
Nazi Death Camp oli Pää Kii -yhtyeen Teemu Bergmanin ja Damn Seagullsin Toni Koskisen luotsaama punkyhtye, joka oli toiminnassa vuosina 2007–2010. Se yhdistelee musiikissaan myös hardcore punkia sekä rock and rollia.
Yhtye julkaisi aktiivisesti musiikkia, joista koostettiin lopulta kokoelma-albumi The Complete Mongo Punk Sessions vuonna 2009. Yhtyeen viimeiseksi julkaisuksi jäi EP-levy Inside the Mind of a Mongoloid, joka julkaistiin vuonna 2010. Vuonna 2015 ilmestyi toinen kokoelma-albumi, Same Shit in a Different Package.
Michael Jarrell
Michael Jarrell (s. 8. lokakuuta 1958) on sveitsiläinen säveltäjä.
Jarrell syntyi Genevessä. Vaikka hän oli nuoruudessaan kiinnostunut sekä kuvataiteesta että musiikista, hän suuntautui musiikin alalle ja sai opetusta muiden muassa Klaus Huberilta.
Jarrell asui vuosina 1986–1988 Pariisissa ja vuosina 1988–1989 Roomassa. Hän oli vuosina 1991–1993 Lyonin orkesterin nimikkosäveltäjä ja on sen jälkeen opettanut Wienin musiikkikoulussa.
Jarrellin tuotanto on monipuolista, ja siihen kuuluu muun muassa Assonance-sarja, jonka osista kullakin on oma kokoonpanonsa.
Kangasniemen kirkko
thumb|left|125px|Kellotorni vuodelta 1812. Nykyinen kirkko on seurakunnan kolmas. Kirkon ja kellotapulin rakennustyöt aloitettiin vuonna 1811 ja kirkko valmistui 1814, se vihittiin käyttöön uudenvuodenpäivänä 1815. Kirkon ja vuonna 1812 valmistuneen kellotapulin rakensi kirkonrakentaja Matti Salonen, savitaipalelaisen kirkonrakentajan Juhana Salosen poika. Kirkon sisustus on Matts Aulinin tekemä.
Kangasniemen kirkko on peruskorjattu kolmesti, ensimmäisen kerran vuonna 1890. Vuonna 1935 kirkkoon tuli keskuslämmitys ja sähkövalot. Seuraava korjaus vuonna 1972 oli myös mittava, kirkko sai uuden vesikaton ja lattian sekä uudet penkit. Lämmitykseksi vaihdettiin sähkölämmitys. Kirkko maalattiin sekä sisältä että ulkoa. Ulkomaalaus uusittiin vuonna 2007.
Vuodelta 1851 oleva alttaritaulu on Berndt Godenhjelmin maalaama Jeesus ottaa jäähyväiset äidiltään. Kirkon urut on valmistanut Kangasalan urkutehdas vuonna 1954, niissä on 46 äänikertaa, yksi siirtoäänikerta ja kellot. Urut on peruskorjattu 2007.
Kellotapulissa on kaksi kelloa, 200 kiloinen vuonna 1811 Tukholmassa valettu ja 400 kiloinen Luvialla valettu kello vuodelta 1848.
Kirkon edessä sijaitsevan sankarihautausmaan sankaripatsas on kuvanveistäjä Lauri Leppäsen työ vuodelta 1956.
Aikaisemmat kirkot
Kangasniemen ensimmäinen kirkko oli vuodelta 1659 ja kellotapuli vuodelta 1680. Näiden rakentaja oli Nisius Fränti. Seurakunnan toinen kirkko oli vuodelta 1748, sen rakentaja oli August Sorsa. Sorsa oli rakentanut myös vuonna 1765 valmistuneen kellotapulin. Sekä kirkko että kellotapuli paloivat elokuussa 1808, ja syytettynä kirkon polttamisesta oli paikallinen hurmahenki Elias Hänninen. Aikaisempien kirkkojen paikka oli kirkkomaan pohjoislaidalla.
Viking
Viking voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Äidinkieli ja kirjallisuus
Äidinkieli ja kirjallisuus on oppiaine suomalaisessa koulujärjestelmässä. Siinä perehdytään oppilaan äidinkielen suulliseen ja kirjalliseen käyttöön sekä ihmiskielen olemukseen ja käyttöön yleensä. Tavoitteena on saada oppija huomaamaan, miten olennainen osa kieli on jokapäiväistä elämää ja kaikkea toimintaa.
Äidinkielen ja kirjallisuuden oppiaine on laaja, sillä se on tieto-, taito- ja taideaine. Kirjallisuuden kautta käsitellään moninaisia aiheita. Myös mediakasvatus on nähty osana äidinkielen opetusta. Opetussuunnitelman lisäksi opettaja määrää paljon sitä, mitä tunneilla opetetaan.
Peruskoulussa
Äidinkieltä ja kirjallisuutta opetetaan peruskoulussa 42 vuosiviikkotuntia (vuosiviikkotunti vastaa 38 oppituntia). Opetus vähenee asteittain siten, että 14 vuosiviikkotuntia jaetaan ensin 1–2 vuosiluokalle, sitten luokille 3–5 ja lopulta luokille 6–9.
Ensimmäisillä luokilla äidinkielen tunteja käytetään lähinnä kirjoittamisen ja lukemisen opetteluun. Peruskoulussa olennaiseksi jää usein sen varmistaminen, että kaikki oppilaat osaavat lukea ja kirjoittaa riittävän hyvin selviytyäkseen tietoyhteiskunnan arkipäivässä.
Äidinkielen ja kirjallisuuden tunneilla opiskellaan perinteisesti esimerkiksi kielioppia, mutta hyvin keskeisiä ovat myös 1990-luvulla oppiaineen nimeenkin tulleet kirjallisuus ja medialukutaito. Kirjallisuuden opiskelu keskittyy peruskoulussa nuorten- ja kotimaiseen kirjallisuuteen.
Lukiossa
Äidinkieli on ainoa pakollinen oppiaine ylioppilastutkinnossa. Lukion oppimäärään kuuluu kuusi pakollista äidinkielen ja kirjallisuuden kurssia:
Lisäksi on kolme valtakunnallista syventävää kurssia:
Lahja Veijola
Lahja Veijola oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän sai sotilaskoulutuksensa Saksassa ensimmäisen maailmansodan aikana ja taisteli Saksan armeijan riveissä itärintamalla. Myöhemmin hän antautui heimoaatteelle ja osallistui heimosotiin Aunuksessa ja Itä-Karjalassa.
Perhetausta
Hänen vanhempansa olivat rehtori Kustaa Rietrikki Veijola ja lnez Heikel. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1929 Toini Helena Bergin kanssa.
Opinnot
Veijola kävi seitsemän luokkaa Lahden yhteiskoulua.
Jääkärikausi
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania. Veijola liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 12. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, missä hän haavoittui pahasti partiokahakassa venäläisten kanssa 24. heinäkuuta 1916. Haavoista parannuttuaan hänet siirrettiin sairaalahoidosta pataljoonan täydennysjoukkoon, mistä hänet komennettiin etappitehtäviin Sassnitziin ja Berliiniin. Hänet siirrettiin pataljoonan haupitsipatteriin 3. joulukuuta 1917. Pataljoona palattua takaisin Suomeen helmikuussa vuonna 1918. Veijolan epäonneksi hän sairastui juuri ennen kotiuttamista ja hän joutui jäämään sairaalahoitoon, kun pataljoona lastattiin laivoihin ja kuljetettiin pääosin Vaasaa käytettäväksi Suomen sisällissodassa.
Sisällissodan jälkeinen aika
Veijola palasi takaisin Suomeen sisällissodan jälkeen kesällä vuonna 1918 ja hän astui Suomen armeijan palvelukseen 30. kesäkuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä ja hänet sijoitettiin Suomen tykistökouluun. Tykistökoulusta hän siirtyi 5. lokakuuta 1918 Vuoristotykistöpatteristoon. Armeijasta hän erosi 28. helmikuuta 1919 vai voidakseen osallistua Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan. Hän toimi retkikunnalla 4. huhtikuuta 1919 alkaen komppanianpäällikkönä 1. rykmentin II pataljoonan 1. komppaniassa. Myöhemmin hän sai johdettavakseen koko pataljoonan. Retkikunnalla hän otti osaa taisteluihin Suurella Mäellä, Mäkriällä, Aunuksenkaupungissa, Tuuloksen rintamalla ja Tenhunselässä. Seuraavaksi hän osallistui Itä-Karjalan sotaan Repolan pataljoonan 1. komppanian päällikkönä 8. joulukuuta 1921 – 15. tammikuuta 1922 välisenä aikana ja osallistui tuona aikana taisteluihin Kuutamalahdella ja Porajärvellä, missä hän haavoittui jouluaattona 1921. Hän toimi myöhemmin vuosina 1922–1923 Lapualla Itä-Karjalan pakolaisille järjestetyn koulun johtajana. 100px|thumb|left|Etelä- ja Pohjois-Hämeen sekä Jyväskylän suojeluskuntapiirien käsivarsikilpi. Hän toimi aktiivisesti myös suojeluskuntatoiminnassa ja hän olikin perustamassa suojeluskuntatykistöä Lahdessa vuonna 1920 ja toimi suojeluskuntapatterin päällikkönä ja suojeluskuntain tykistökurssien johtajana Perkjärvellä samaisena vuonna. litin suojeluskunnan paikallispäällikkönä hän toimi 1. syyskuuta 1920 – 30. lokakuuta 1921 ja Lapin rajavartiostossa 1. huhtikuuta – 3. elokuuta 1922 väliset ajat. Hänet määrättiin 1. marraskuuta 1927 päälliköksi Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin IX alueelle, josta hänet siirrettiin 1. joulukuuta 1927 samaiseen tehtävään Sortavalan suojeluskuntapiirin VIII:lle alueelle ja edelleen 1. helmikuuta 1931 alkaen niin ikään paikallispäälliköksi Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin XIII:lle alueelle. Suojeluskunnista hän erosi 18. syyskuuta 1931, jonka jälkeen hän työskenteli liikemiehenä. Hän osallistui keväällä vuonna 1932 Mäntsälän kapinaan, missä hän johti Mäntsälän Kärkijoukkoa avustajanaan hänellä oli Esra Terä ja adjutanttinaan Julius Jaamala.
Talvi- ja jatkosota
Veijola osallistui talvisotaan kuormastopäällikkönä IV Armeijakunnan esikunnassa ja myöhemmin Patterinpäällikkönä Kenttätykistörykmentti 4:n 1 patteristossa.
Välirauhan aikana hän palveli 4. Prikaatin patteriston huoltopäällikkönä ja jatkosodan puhjettua hän jatkoi aluksi samassa tehtävässä kunnes vuonna 1942 hänet siirrettiin patterinpäälliköksi Tykistönkoulutuskeskus 3:een, missä hänet siirrettiin myöhemmin koulutuskeskuksen aseupseeriksi. Seuraavaksi hänet siirrettiin Rovaniemelle, missä hän toimi huoltoyhteysupseerina Yhteysesikunta Roi:ssa vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet siirrettiin patterinpäälliköksi ja talousupseeriksi Tykistönkoulutuskeskus 3:een, missä hän sitten palvelikin sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hän työskenteli opettajana Haminan yhteiskoulussa ja liikemiehenä. Hänet on haudattu Lahden Vanhalle hautausmaalle.
Luettelo tunnetuista vantaalaisista
Tämä on luettelo tunnetuista Vantaalla syntyneistä tai asuneista henkilöistä.
Jalkapallon Suomensarjan kausi 1964
Jalkapallon Suomensarjan kausi 1964 oli Suomen jalkapallon toiseksi korkeimman sarjatason kausi. Kausi pelattiin kolmena lohkona kaksinkertaisena sarjana. Lohkovoittajat nousivat Mestaruussarjaan kaudeksi 1965.
Itälohko
1 entinen Lahden Pallo-Miehet.
Aiheesta muualla
Suomen jalkapallon sarjataulukoita
Lönnrotinkatu
Lönnrotinkatu on noin 1,1 kilometrin mittainen koillis-lounaissuuntainen katu Helsingissä Kampin kaupunginosassa.
Profiili
thumb|left|Helsingin [[Vanha kirkko (Helsinki)|Vanha kirkko Lönnrotinkadulta nähtynä.]]
thumb|left|Portaat Ruoholahdenrannasta ylös Lönnrotinkadulle.
thumb|Yksityiskohta Lönnrotinkadulta. thumb|Lönnrotinkatu alkaa [[Mannerheimintie (Helsinki)|Mannerheimintieltä. Taustalla näkyy Pohjoisesplanadi.]] thumb|[[Johan Sederholmin hautakappeli Lönnrotinkadun ja Yrjönkadun risteyksessä.]]thumb|Kesäinen näkymä Annankadun risteyksestä lounaaseen eli kohti Ruoholahdenrantaa.thumb|Fredrikinkadun risteys. Katselusuunta lounaaseen. thumb|Lönnrotinkadun ja Albertinkadun kulma. thumb|Hietalahdenkadun ja Abrahaminkadun välisellä osalla sijaitsee [[Kaartin lasaretti, 1820-luvulla rakennettu varuskuntasairaala. Oikealla Hietalahden kauppahallin kulma. Kuvan katselusuunta on koillinen.]] thumb|Köydenpunojankadun ja Hietalahdenkadun välinen osa. Katselusuunta koilliseen.thumb|Lönnrotinkadun lounaisosa. thumb|Lönnrotinkatu 12.
Lönnrotinkatu alkaa kaupungin ydinkeskustasta Mannerheimintieltä Riikinkukon ja Pyyn korttelien välistä ja kulkee Kampin halki Ruoholahdenrantaan. Mannerheimintieltä Hietalahdenkadun risteykseen saakka se on yksisuuntainen ja muodostaa alkuosan Helsingin keskustasta Länsiväylälle johtavaa liikenneväylää; vastakkaiseen suuntaan liikenne kulkee etelämpänä olevaa Uudenmaankatua pitkin. Yhdessä Kauppatorin suunnasta tulevan Pohjoisesplanadin kanssa Lönnrotinkatu muodostaa kantakaupungin poikki johtavan moottoriliikenteelle yksisuuntaisen katulinjan, jossa liikenne kulkee länsilounaaseen.
Lönnrotinkadun ajorata on päällystetty asfaltilla, jalkakäytävät ovat niin ikään asfalttipäällysteisiä. Vanhan kirkkopuiston kohdalla on käytetty myös nupukiveystä. Katu on valaistu ylösripustetuin valaisimin. Lönnrotinkadun risteykset ovat valo-ohjattuja Köydenpunojankadun risteystä lukuun ottamatta.
Haluk Yıldırım
Haluk Yıldırım (s. 25. kesäkuuta 1972 Bursa) on turkkilainen kilpauransa päättänyt koripalloilija. Yıldırım edusti Turkin maajoukkuetta yksissä MM- ja neljissä EM-kilpailuissa saavuttaen EM-hopeaa vuonna 2001. Seuratasolla hän edusti turkkilaisseuroja voittaen kolme maan mestaruutta ja kaksi cup-mestaruutta.
Lönnrotinkatu
Profiili
Yrjönkadun ja Annankadun välisellä osuudella sijaitsee Vanha kirkkopuisto ja sen Lönnrotinkadun puoleisella reunalla Carl Ludvig Engelin suunnittelema Vanha kirkko 1820-luvulta. Kirkon kohdalla kadun toisella puolella on pieni Lönnrotinpuistikko, jossa on Lönnrotin patsas ja jonka varrella sijaitsee Ressun lukio.
Haluk Yıldırım
Elämä ja urheilu-ura
Yıldırım edusti Turkin miesten maajoukkuetta MM-kilpailuissa vuonna 2002 sekä vuosien 1995, 1999, 2001 ja 2003 EM-kilpailuissa. Turkin koti-EM-kilpailuista 2001 maa saavutti hopeaa. Seurajoukkueuransa Yıldırım teki turkkilaisseuroissa. Hän voitti Ülkerissä Turkin mestaruuden vuosina 1995, 1998 ja 2001 sekä Turkin cup-mestaruuden vuonna 2003. Toisen Turkin cup-mestaruutensa Yıldırım voitti Türk Telekomissa vuonna 2006.
Lönnrotinkatu
Profiili
Lähellä kadun lounaispäätä sijaitsee Hietalahdentori. Torin luoteislaidalla Lönnrotinkadun ja torin välissä on Hietalahden kauppahalli. Hallia vastapäätä kadun toisella puolella, osoitteessa Lönnrotinkatu 37 sijaitsee kadun toiseksi vanhin rakennus, entinen varuskuntasairaala, joka on niin ikään Engelin käsialaa.
Valmisteverokonttori
Valmisteverokonttori, alkujaan leima- ja valmisteverokonttori, oli vuosina 1937–1970 valtiovarainministeriön alaisuudessa toiminut suomalainen valtion virasto, joka vastasi valmisteverotuksesta.
Lönnrotinkatu
Profiili
Nykyisin torin lounaispuolella oleva Lönnrotinkadun loppupää on suljettu läpiajoliikenteeltä, ja kadun päästä on vain portaat Ruoholahdenrantaan. Aikaisemmin kadun päässä oli Helsingin satamaradan ylittänyt silta, joka purettiin 1990-luvulla.
Valmisteverokonttori
Valmisteverotus on Suomessa perinteisesti kuulunut Tullihallitukselle. Vuonna 1937 tullilaitoksen aksiisikonttori ja verotusmerkeistä sekä niiden valmistuksesta vastannut leimakonttori yhdistettiin uudeksi virastoksi.
Lönnrotinkatu
Historia
Vuonna 1820 Lönnrotinkadun nimi oli St Andre Gatan apostoli Andreaan ja hänen mukaansa nimetyn venäläisen ritarikunnan mukaan. Vuonna 1836 kadun nimeksi tuli Andreagatan. Sen suomenkielinen muoto vuoden 1866 kartassa oli Antreankatu ja 1880-luvulla Andreankatu. Nimet Antreankatu – Andreagatan virallistettiin 1909. Suomenkieliseksi nimeksi ehdotettiin vuonna 1908 Antinkatua, joka oli kadun epävirallinen nimi vuoteen 1928 asti. Tuolloin katu nimettiin Elias Lönnrotin mukaan Lönnrotinkaduksi. Satakielen kortteli, jonka kaakkoissivu rajoittuu Lönnrotinkatuun, sai vastaanottaakseen talvisodan ensimmäisen ilmapommiosuman 30. marraskuuta 1939. Lönnrotinkadun ja Abrahaminkadun kulmatalosta sortui kulmaus ja noin 20 ihmistä sai surmansa. Samaisen talon piharakennus ja osa katurakennuksista tuhoutui vuoden 1944 suurpommituksissa. Tällöin surmansa sai kolme ihmistä.
Valmisteverokonttori
Leima- ja valmisteverokonttorin leimatoimiston  tehtävät  siirrettiin  Suomen Pankille vuonna 1949. Tällöin konttori muutettiin valmisteverokonttoriksi. Se lakkautettiin vuonna 1970, jolloin valmisteverotus siirrettiin takaisin Tullihallituksen vastuulle.
Lönnrotinkatu
Arkkitehtuuri
Lönnrotinkadulla on edustettuna useiden aikakausien arkkitehtonisia tyylisuuntauksia. Valtaosa taloista on vuosilta 1880–1973. Lisäksi kadun varrella sijaitsevat edellä mainitut Engelin teokset sekä uusimpana Tapani Leppälän suunnittelema graniittipintainen Lönnrotinkatu 12 vuodelta 1992.
Rakennuksista on lueteltu pariton ja parillinen puoli erikseen koillisesta lähtien, kursiivilla on mainittu poikkikadut sekä Lönnrotinkatuun välittömästi liittyvät puistot ja torit.
Étienne Cabet
thumb|Étienne Cabet, piirros noin vuodelta 1840. Étienne Cabet (1. tammikuuta 1788 Dijon, Ranska – 8. marraskuuta 1856 Saint Louis, Missouri, Yhdysvallat) oli ranskalainen sosialisti, joka kuului niin sanottuihin utopistisiin sosialisteihin. Hän ja hänen ikarialaisiksi kutsutut kannattajansa perustivat 1800-luvun puolivälissä useita utopiayhteisöjä Yhdysvaltoihin.
Cabet oli tynnyrintekijän poika ja alkuperäiseltä ammatiltaan lakimies. Hän piti menestyvää lakitoimistoa synnyinkaupungissaan Dijonissa, mutta joutui vaikeuksiin Bourbon-restauraation vastustajana ja muutti vuonna 1825 Pariisiin. Siellä hänestä tuli vallankumouksellisten carbonarien kannattaja ja hän osallistui vuoden 1830 heinäkuun vallankumoukseen. Uusi hallitus nimitti hänet 1831 pääprokuroriksi Korsikaan, mutta hänet erotettiin pian tasavaltalaisten mielipiteittensä vuoksi. Hänet valittiin Ranskan edustajainkamariin ja hän alkoi julkaista hallitusvaltaa arvostellutta Le Populaire -nimistä lehteä. Kun hänet vuonna 1834 tuomittiin kahdeksi vuodeksi vankilaan kirjoittelunsa vuoksi, hän pakeni Englantiin ja asui maanpaossa Lontoossa, kunnes yleinen armahdus astui voimaan vuonna 1839. Englannissa Cabet sai entistä radikaalimpia aatteellisia vaikutteita. Häntä innoitti muun muassa Robert Owen ja tämän perustama New Lanarkin yhdyskunta.
Vuonna 1840 Cabet julkaisi Thomas Moren Utopiaa jäljittelevän menestysromaanin Voyage en Icarie, joka kuvasi kuvitteellista Ikaria-nimistä yhteisöä. Teoksen tarkoituksena oli esitellä Cabet’n kehittelemä ihanneyhdyskunnan malli, joka perustui yksityisomaisuuden korvaamisen yhteisomistuksella. Seuraavina vuosina hän levitti samaa ajatusta useissa julkaisuissa ja keräsi tuekseen suuren kansanliikkeen, jolla on arvioitu olleen jopa 400 000 kannattajaa. Vuosina 1848 ja 1849 Cabet ja sadat hänen kannattajansa eli ”ikarialaiset” matkustivat New Orleansiin Yhdysvaltoihin tarkoituksenaan perustaa kuvatunlainen ihanneyhteisö. Sitä yritettiin perustaa ensin Texasiin, mutta Cabet’n ostamat maat jouduttiin pian hylkäämään, koska maaperä oli liian köyhää ja sijainti liian syrjäinen. Vuonna 1849 Cabet kannattajineen osti mormoneilta Illinoisin Nauvoon siirtokunnan ja perusti sinne uuden Icarian. Perustamiseen osallistui 280 ikarialaista ja suurimmillaan yhteisön väkiluku oli 1 800. Cabet ei kyennyt toteuttamaan käytännössä kaikkia utopistisia ideoitaan. Icariassa suosittiin muun muassa yhteisruokailuja ja lapset pyrittiin kasvattamaan yhdessä. Yhteisön yleiskokous valitsi vuosittain puheenjohtajan ja töitä johtaneet virkailijat. Kun Cabet ehdotti itselleen neljän vuoden mittaista puheenjohtajakautta, hän menetti monien kannattajiensa luottamuksen. Yhteisöä hajotti myös hänen lisääntyvä itsevaltaisuutensa ja puuttuminen yhdyskuntalaisten yksityiselämään. Vuonna 1856 yhteisön sisäiset erimielisyydet johtivat siihen, että Cabet ja 180 hänen puolelleen asettunutta uskollisinta kannattajaa joutuivat muuttamaan pois. Hän asettui Saint Louisiin, jossa pian kuoli. Hän oli saanut Yhdysvaltain kansalaisuuden 1854.
Cabet’n kuoltua hänen kannattajansa perustivat uusia ikarialaisia yhteisöjä vielä Missourin Cheltenhamiin, Iowan Corningiin ja Kalifornian Cloverdaleen, mutta ne lakkasivat toimimasta 1800-luvun loppuun mennessä.
Valtiopäivämies
Valtiopäivämies on henkilö jota kutsutaan pohjoismaissa (suomessa ja ruotsissa) säätyjä edustavaksi edusmieheksi eli poliitikoksi, joka on tullut valituksi oman lääninsä edustajaksi säätyvaltiopäiville. Edustajat suomessa ja ruotsissa valittiin kaikista neljästä valtiosäädystä (aatelisto, papisto, porvaristo ja talonpojat ) jotka muodostivat valtiopäivämiesryhmiä nelikamariseen parlamentiin, sekä säätyjen valiokuntalaitokseen.
Ruotsin ja Suomen valtioyhteyden aikana valtiopäivämiehet kokoontuivat Ruotsissa pidetyillä valtiopäivillä sekä Suomen autonomisen suurruhtinaskunnan aikana Porvoossa pidetyillä valtiopäivillä. Helsingissä valtiopäivämiehet kokoontuivat ns. valtioyön päättymisen jälkeen. Uudelleen avatut säätyvaltiopäivät kokoontuivat vuonna 1863, minkä jälkeen kokouksia pidettiin säännöllisesti , 1869 annetun valtiopäiväjärjestyksen mukaisesti. kunnes valtiosäätyjen toiminta lakkautettiin vuoden 1906 jälkeen, kun Suomessa perustettiin yksikamarinen eduskunta.
Voimassa olleet perustuslait
Lähteet
Suomen ollessa Venäjän autonominen suuriruhtinaskunta olivat voimassa Ruotsin vallan aikaiset perustuslait eli vuoden 1772 hallitus­muoto ja vuoden 1789 yhdistys- ja vakuutuskirja, jotka Venäjän keisari Aleksanteri I oli Suomen lähetyskunnan esityksen pohjalta vakuutuksellaan vahvistanut Porvoon valtiopäivillä.
Ehdokkaat ja vaalioikeus
Valtiopäivämiehet muodostivat nelikamarisen parlamentin, jokainen sääty perinteitä ja vaalitapoja noudattaen. Suomen läänien vaalipiiriin kuuluvasta tuomiokunnasta muodostui oma lähetyskunta, jota myöhemmin alettiin kutsua valiokuntalaitokseksi jonka edustajat matkustivat Ruotsin säätyvaltiopäiville, sekä Suomen ja Venäjän valtioyhteyden aikana Suomessa pidetyille säätyvaltiopäiville.
Vaalioikeus ehdokkaalla asettumiseksi oli vain säädyssä olevien vapaasyntyisten miesten yksinoikeus, säätyyn kuuluneella naisella ei ollut vaalioikeutta. Ennen ehdolle asettumista ehdokkaan oli osoitettava vaalitoimitsijalle hallitsijan erioikeutta todentava vakuutuskirja.
Valtiosäädyt
Katso myös: Monikamarijärjestelmä pienoiskuva|Helsingin [[ritarihuone|ritarihuoneessa kokoontuivat Suomen suurruhtinaskunnan aikana aatelisto säätyvaltiopäiville.|255x255px]]
Yläsääty
pienoiskuva|Helsingin [[Säätytalo|Säätytalossa kokoontuivat Suomen suurruhtinaskunnan aikana kolmesäätyinen eduskunta, papisto, porvaristo ja talonpoikaisto.|vasen|253x253px]]
Alasääty
[[Tiedosto:Valtiopäivämiesten postimerkit.jpg|pienoiskuva|
Postimerkit ovat Helsingissä pidetystä vuoden 1863 Säätyvaltiopäivien avajaisista valiokuntalaitoksessa toimineiden puhemiesten, aatelissäädyn Johan Mauritz Nordenstamin, pappissäädyn Edvard Bergenheimin, talonpoikaissäädyn Aukusti Mäkipeskan, sekä porvarissäädyn Robert Isidor Örnin muistoksi painettu postimerkki kokoelma.|alt=Johan Mauritz Nordenstam * Edvard Bergenheim * Aukusti Mäkipeska * Robert Isidor Örn|219x219px]]
Valtiomiesten matkanvaiheista
Säätyjen valtiopäivämies vaaleista ilmoitettiin viranomaisten kuulutuksella ruotsiksi. Suomen suuriruhtinaskunnan aikana kuulutukset annettiin Suomen kihlakunnissa myös suomeksi.
Valtiopäivämiesten vaalit järjestettiin suomalaisissa lääneissä kokouskutsun mukaisesti. Valituksi tulleet edustajat saivat vaalitilaisuutensa päätteeksi vaalitoimitsijoilta lupakirjaa vastaan osallistumispoletin, joka oikeutti edustajan valtiopäiville. Säädyt matkasivat valtiopäiväkaupunkiin ja kävivät kumartamassa kulloinkin vallassa toiminutta hallitsijaa, sekä neuvottelemassa kotipitäjänsä toiveista valiokuntaistuntojen kokouksissa.
Matkustaminen valtiopäiville
pienoiskuva|Pieksämäellä Veikko Leppäsen suunnittelema maanviljelijä, valtiopäivämies [[Aapeli Häyrinen|Abel (Aapeli) Häyrisen patsas (1957).|307x307px]]Matkustaminen pohjoismaissa kotikunnasta valtiopäiville oli vaativaa ja haasteellista erityisesti talvisaikaan muuttuvien sääolosuhteiden vuoksi, matkustaminen määränpäähän kesti noin kaksi viikkoa, valtiopäivämiehet saatettiin retkikunnansaattamana valtiopäivien avajaisiin, ruotsiin matkustaessa kesäisin matkaa kuljettiin laivalla, sekä talviaikaan maitse hevosrekiä käyttäen, retkikunnan yöpyminen ja ruokailut toimitettiin ohikulkumatkalla osuneiden kylien ja kaupunkien taloissa ja torpissa.
Kunnianosoitukset
Valtiopäivämiehiä muistettiin hallitsijan toimesta valtiopäivien luottamustehtävästä palkitsemalla aateliston, sekä papiston edustajia ritarikunnan rintamerkillä, sekä porvariston ja talonpoikaiston edustajia ansio- ja kunniamerkeillä, myös lääninvirkamiehet muistivat valtiomiestä taideteoksilla kuten postimerkissä, muotokuvalla, muistomerkeillä kuten kohokuvioiduilla reliefillä tai hautamuistomerkillä. Säätyvaltiopäivien merkkihenkilöitä on kunnioitettu jälkikäteen myös postuumisti suomalaisten seurojen ja kiltojen, sekä kunnan ja valtion toimesta.
Timo Turunen (koripalloilija)
Timo Turunen (s. 1979) on suomalainen entinen koripalloilija. Hän pelasi 168 ottelua Korisliigassa vuosina 1999–2004. Hänen seuroinaan olivat Kouvolan Kouvot, Äänekosken Huima ja BC Jyväskylä. Korisliigauransa jälkeen hän pelasi vielä yhden kauden I divisioona A:ssa Hyvinkään Pontevan joukkueessa. 2014–2015 Turunen palasi parketille nostamaan HyPo:n joukkuetta I divisioona B:sta takaisin A:han ja pelasi vielä seuraavankin kauden joukkueessa. Turunen pelasi urallaan myös kuusi alle 18-vuotiaiden maaottelua.
Silja
Silja tarkoittaa seuraavia:
Lionel Van Deerlin
thumb|Lionel Van Deerlin Lionel Van Deerlin (25. heinäkuuta 1914 Los Angeles – 17. toukokuuta 2008 San Diego) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko ja kolumnisti.
Van Deerlin istui vuosina 1963–1981 Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä Kaliforniasta. Hän oli The San Diego Union-Tribunen viikoittainen kolumnisti ja kuollessaan San Diego State Universityn emeritusprofessori.
Maus (sarjakuva)
thumb|Art Spiegelman: Maus I & II, Helsinki 2003, WSOY Maus on yhdysvaltalaisen Art Spiegelmanin piirtämä kaksiosainen omaelämäkerrallinen ja tunnustuksellinen sarjakuva, joka sai vuonna 1992 Pulitzer-palkinnon.
Ensimmäinen Maus-jakso ilmestyi Spiegelmanin ja hänen vaimonsa Françoise Moulyn toimittaman avantgardistisen sarjakuvalehti RAW:n toisessa numerossa. RAW oli formaatiltaan isokokoinen lehti, mutta Spiegelman halusi julkaista Mausia pienikokoisena 20-sivuisena liitteenä lehden mukana.
Spiegelman on sanonut keksineensä, että hän voisi kertoa sukutarinansa funny animals -tyyliin (Funny Animals -lehdessä ilmestyi ensimmäinen Maus-tarina jo vuonna 1972), kuvitteellisen kerronnan avulla. Maus on myös piirretty suoraan julkaisukokoon, jotta muoto välittäisi vaikutelman päiväkirjan kirjoittamisesta.
Sarjakuvan ensimmäinen osa sijoittuu Puolaan, ennen toista maailmansotaa ja saksalaismiehityksen aikaan. Toinen osa kuvaa lähinnä keskitysleirielämää, jonkin verran myös sodanjälkeistä Eurooppaa. Kansallisuudet esitetään eläiminä: juutalaiset ovat hiiriä, saksalaiset kissoja (ja natsit katzeja), puolalaiset sikoja, ranskalaiset sammakoita, britit kaloja, ruotsalaiset poroja, yhdysvaltalaiset koiria ja romanit yöperhosia.
Kipparikvartetti
Ensimmäiset esiintymiset ja levytykset
Yhtye sai alkunsa vuonna 1950, kun neljää iskelmälaulajaa pyydettiin äänittämään elokuvassa Kaunis Veera eli ballaadi Saimaalta esiintyvien laivamiesten lauluosuudet. Tähän vaikutti elokuvaan musiikin säveltänyt Harry Bergström. Kyseessä oli vain normaali dubbaus-sessio, eikä kukaan ajatellut asiaa sen koommin. Elokuvan suuren suosion myötä katsojat alkoivat kuitenkin kysellä Kippareiden perään.
Aluksi miehet eivät olleet muiden kiireittensä vuoksi edes kovin innokkaita ryhtymään Kippareiksi, mutta lopulta suostuivat. Olavi Virralla oli oma orkesteri, omia levytyksiä ja ulkomaanmatkoja, Auvo Nuotio oli päätoimisesti työssä poliisina ja kuului sen lisäksi moneen kuoroon ja Kauko Käyhkö puolestaan työskenteli tiiviisti pari vuotta aikaisemmin perustetussa Radioteatterissa. Ainoa täysin vapaa ja valmis ryhtymään puuhaan oli Teijo Joutsela. Käyhkön mukaan idean Kipparikvartetista synnytti Kaunis Veera -elokuvan pääosassa esiintynyt Assi Nortia. Yhteistä kvartetin jäsenille oli, että kaikki olivat koulutuksen saaneita laulajia, toiset jopa ulkomailla opintojaan täydentäneitä, ja kaikilla oli takanaan jo pitkä ura ammattimuusikkoina.
Ensilevy Saimaan valssi tehtiin jo loppukesästä 1950. Ensiensiintyminen yleisön edessä tapahtui Karkkilan Pohjanpirtillä vasta 9. lokakuuta 1951, ja kvartetti sai heti suuren suosion. Helsingissä yhtye nähtiin ensi kertaa seuraavan vuoden helmikuussa; konsertti oli Kauppakorkeakoulun juhlasalissa 27. helmikuuta 1952. Pian joukko kiertelikin jo ahkerasti ympäri Suomea Olavi Virran yhtyeen kanssa, jolloin Virran yhtye säesti kvartetin esityksiä seuranneet tanssit. Myöhemmin tie vei myös Suomen rajojen ulkopuolelle.
Suurimman menestyksen vuodet
Kevätkesällä 1952 Kauko Käyhkö joutui Rantasalmen sulttaani -elokuvan kuvausten ajaksi matkustamaan lähes kahdeksi kuukaudeksi ulkomaille. Tänä aikana hänen tilallaan Kipparikvartetin toisena bassona lauloi Pentti Tuominen, ja kvartetin taloudenhoidon Käyhkö uskoi Olavi Virran käsiin.
Kauko Käyhkö on arvioinut Kipparikvartetin suosiota: "”Perussyy lienee ollut se, että kvartetti ilmestyi kuvaan psykologisesti oikealla hetkellä. Revyyteatterit olivat painuneet pimentoihin kovan verotuksen uhreina. Suomen kansa suorastaan janosi jotain sellaista repäisevää ja reilua, mille saisi nauraa joko punastumatta tai välittämättä vetikö ’punaisen viivansa’ oikealle tai vasemmalle. Niinpä juuri Kipparikvartetti tukevine kavereineen oli eräänlainen purkaantuma tuohon viihdekaipuun sumaan. Sen laulu oli voimalaulua, hempeän puolenkaan silti puuttumatta ohjelmasta. Kuitenkin useimmin tuolle hempeälle naurettiin, mutta ei suinkaan karkeasti pilkaten. Ei, nauru jätettiin kuulijan ratkaistavaksi. Hänen vuoronsa oli joko itkeä tai hymytä esityksen jälkeen.”" Peter von Bagh ja Ilpo Hakasalo kirjoittivat Iskelmän kultaisessa kirjassa vuonna 1986: "”Kvartetti tarjosi hyvää, reilua musiikkia kaikenikäisille tavalla, joka on varmasti ollut omiaan kaatamaan musiikinlajien keinotekoisia raja-aitoja. Kipparikvartetin vuosikymmenet olivat myös oppitunti siitä, mitä inhimillinen yhteistyö parhaimmillaan on: että neljä korkean tason ammattilaista yhdessä on vielä enemmän kuin yksinkertainen aritmeettinen summansa. – – – Lopputulos voi olla vain tämä: kvartetin, kuten Beatles-yhtyeen, ydin ja perimmäinen viehätys on neljän luovan ja energisen ihmisen tasavertaisuudessa, tarkoin hiotussa puhaltamisessa yhteen hiileen.”"
Olavi Virran ja Harry Bergströmin lähdöt
Kipparikvartetti korosti kaikissa julkisissa esiintymisissään yhteisyyttä, ja lehtihaastatteluissa korostettiin kvartetissa vallitsevaa veljeyden tunnetta ja erilaisten luonteiden välistä tasapainoa. Tästä syystä Olavi Virran lähdön kvartetista keväällä 1953 ja Harry Bergströmin eron kvartetin johtajan paikalta talvella 1955 vakuutettiin tapahtuneen hyvässä yhteisymmärryksessä. Kummassakin tapauksessa todelliset syyt olivat kuitenkin julkisuuteen kerrottua karummat.
Varsin pian Virran yhtyeen tultua mukaan kiertueille alkoivat orastaa erimielisyydet keikkapalkkioiden jaosta kvartetin ja yhtyeen kesken. Myöhemmin, 1960-luvun lopulla antamissaan lehtihaastatteluissa Virta kertoi Käyhkön alkaneen ”nuuskia” kvartetin raha-asioita. Virta irtisanoutui Kipparikvartetista virallisen ilmoituksen mukaan aikapulan vuoksi maaliskuussa 1953, jolloin hänen tilalleen tuli Eero Väre. Teijo Joutsela kertoi haastattelussa 1970-luvun lopulla melko katkeraan sävyyn: ”Minua harmitti hänen [=Virran] suhtautumisensa rahaan. Se oli kuin jollakin alkuasukasheimolla eli 'mitä tämä on?'”
Olavi Virran yhtyeessä 1950-luvulla soittaneen Pauli Granfeltin mukaan Virran aika Kipparikvartetissa oli lyhyydestään huolimatta ratkaisevan tärkeä hänen myöhemmän uransa kannalta. Ennen vuotta 1952 Virta ei Granfeltin mukaan juuri erottunut muista laulajista. Kipparikvartetissa Virta joutui kilpailemaan häntä koulutetumpien laulajien kanssa, ja kirkasääninen ensimmäinen tenori Auvo Nuotio oli haastanut hänet avaamaan äänensä kunnolla.
Harry Bergström puolestaan oli Käyhkön mukaan suorastaan mustasukkaisen tarkka siitä, että häntä ei jokaisen esiintymisen yhteydessä mainittu ainoastaan Kipparikvartetin johtajana ja säestäjänä, vaan myös sen perustajana, mikä puolestaan alkoi harmittaa kvartetin jäseniä. Tammikuussa 1955 Bergström irtisanoutui täysin Kipparikvartetista.
George de Godzinsky johtajaksi
Harry Bergströmin tilalle johtajaksi – Kauko Käyhkön mukaan enemmänkin säestäjäksi – tuli George de Godzinsky, jonka myötä ohjelmisto laajeni entuudestaan, sisältäen lauluja klassillisesta taidemusiikista, kansanlauluihin, iskelmiin ja lastenlauluihin. Keskeiseen kansainväliseen ohjelmistoon kuului muun muassa "Ol’ Man River", "Tiritomba", "Sapelitanssi" ja "Die Juliska aus Budapest". Erikoisuuksina mainittakoon de Godzinskyn sovittamana instrumentaaliesityksenä kuultu "Unkarilainen fantasia", jonka kvartetti esitti neljällä viululla. Kappaleen viuluosuudet de Godzinsky kirjoitti kullekin kvartetin jäsenelle yksilöllisesti heidän taitojensa mukaan. Päätoimisesti Radion viihdeorkesterin kapellimestarina työskennelleen de Godzinskyn lisäksi Kipparikvartetille sovittivat ohjelmistoa taidemusiikin alalla Einar Englund ja kevyempää Toivo Kärki.
Bergströmin toimiessa johtajana Kipparikvartetti pysyi tiukasti kotimaassa, mutta de Godzinskyn johdolla kvartetti ryhtyi tekemään esiintymisvierailuja muihin Pohjoismaihin. Kipparikvartetin moneen otteeseen suunnittelema Yhdysvaltain-kiertue jäi kuitenkin toteutumatta kvartetista itsestään riippumattomista syistä.
Ohjelmisto sisälsi kaikkiaan lauluja kahdeksalla eri kielellä. Tunnetuimpia levytyksiä muun muassa "Saimaan valssi", "On lautalla pienoinen kahvila", "Vanhan merirosvon kapakassa" ja "Pieni ankanpoikanen", joka oli vuoden 1952 myydyin kotimainen levy. Kauko Käyhkön mukaan Kipparikvartettiin tuli de Godzinskyn myötä "jotain aatelista".
Opel GT
Opel GT on Opelin ensimmäinen coupé-korinen henkilöauto. Se on kaksipaikkainen ja muistuttaa muotoilultaan hyvin paljon Chevrolet Corvettea, minkä vuoksi autosta käytetäänkin nimityksiä "Pikku Corvette" ja "Eurovette". GT:n prototyyppi esiteltiin vuonna 1963 jonka jälkeen suunnittelijat menivät Chevroletille suunnittelemaan toisen sukupolven Corvetten, joka ehti tuotantoon hieman ennen GT:tä. GT:ssä on ensimmäisenä eurooppalaisena autona esiin pyörähtävät ajovalot. Auton ovat muotoilleet Clare Mac Kichan ja Erhard Schnell. GT:tä ehdittiin valmistaa 103 463 kappaletta, kunnes Renault osti koreja valmistaneen ranskalaisfirman. Tuotannon lopettamiseen vaikuttaneiksi syiksi on lisäksi esitetty USA:n 1974 tiukentuneita turvapuskurimääräyksiä, joita GT ei olisi täyttänyt, heikentynyttä dollaria sekä myös liki saman hintaisen, mutta suorituskykyisemmän Datsun 240Z:n saavuttamaa suosiota.
Moottorivaihtoehtoja oli kaksi:
Pienemmällä moottorivaihtoehdolla autoja valmistettiin vain 3573 kpl ja sen valmistus loppui 1970. 1.9-litrainen oli ajan mittapuulla varsin suorituskykyinen, kestävä ja taloudellinen voimanlähde. Sen taakse sai valita 4-vaihteisen manuaalivaihteiston tai 3-vaihteisen automaatin. Päämarkkina-alueella Yhdysvalloissa moottorin tehoa jouduttiin laskemaan selvästi vuonna 1971 saastemääräysten vuoksi.
Mallit
Suomen GM:n kautta maahan tuli yksi auto 1968, 30 yksilöä 1969 ja yksittäinen GT vielä 1972. Ainakin suurin osa näistä, elleivät kaikki, oli varustettu muun muassa vakaajatangoilla sekä lukkoperällä, toisin kuin ylivoimaisesti suurin osa valmistetuista GT:istä. Jälkituonnin käynnistyttyä 1990-luvun puolivälin tienoolla Suomessa olevien yksilöiden lukumäärä on yli kaksinkertaistunut alkuperäisestä. Suomiautoja löytyy vielä ehjänä noin 20 kappaletta ja niistäkin suurin osa on perikuntien piiloissa unohdettuina. Nykyisistä noin 50 kappaleesta rekisterissä olevasta GT:stä on suurin osa tuontiautoja tai niin sanottuja korinvaihtoautoja. Korinvaihtoja tehtiin muutamia 80-luvun alkupuolella Opel Kadett B Rallyen pohjalle. GT:n ja Rallyen alusta ja tekniikka ovat lähes identtiset.
Koeajo 1969
Ajo-ominaisuudet kestopäällysteisillä teillä ovat hyvät. Kaarreajossa GT ei juuri kallistele. Taka-akselilla on lukkoperä. Jousitus on kova.
Opel GT:n alusta on samantyyppinen kuin Opel Rekordissa. Tasaisen painonjakauman vuoksi moottori on GT:ssä etuakselin takana. Takaluukkua ei ole ja pieneen tavaratilaan pääsee käsiksi vain takaistuimen takaa. Istuinten verhoilu on epämiellyttävää keinonahkaa. Vaihteita on neljä, jotka kaikki ovat synkronoituja.
Opel GT 1900:n kiihtyi 0-50 km/h 3,5 sekunnissa, 0-80 km/t 7,4 sekunnissa, 0-100 km/t 11,4 sekunnissa, 0-120 km/t 15,7 sekunnissa ja 0-140 km/t 22,4 sekunnissa Tekniikan Maailman koeajossa. Koeajon keskimääräinen kulutus oli 10,7 litraa /100 km 100-oktaanista bensiiniä.
Opel GT 1900 maksoi Suomessa vuonna 1969 28 780 markkaa, eli auto oli erittäin kallis.
Gordon Ramsay
Gordon James Ramsay (s. 8. marraskuuta 1966 Johnstone, Skotlanti) on yksi Britannian tunnetuimmista kokeista ja televisiopersoonista. Hän on lisäksi yksi Britannian kolmesta kokista, jotka ovat onnistuneet ylläpitämään arvostetun kolmen Michelin-tähden luokituksen ravintoloissaan. Ramsay on ensimmäinen skotti, joka on saanut ravintolalleen kolme Michelin-tähteä. Vuonna 2006 kuningatar Elisabet II myönsi Ramsaylle Brittiläisen imperiumin upseerin arvon.
Henkilöhistoria
Gordon Ramsay syntyi Skotlannissa vuonna 1966 ja vietti nuoruutensa Stratford-upon-Avonissa, Englannissa. Nuorena Ramsay pelasi jalkapalloa ja haaveili urasta ammattilaisena. Hän pääsi harjoittelemaan glasgow’laisen suosikkiseuransa Rangers FC:n kanssa, mutta joukkueen valmentajan suositeltua Ramsaylle tämän pettymykseksi yrittämistä alemmalla sarjatasolla ja lopulta squashin parissa hankitun vamman myötä jalkapallounelma sai jäädä.
Ramsay läpäisi 12. lokakuuta 2013 Havaijin Ironman-triathlonin (uinti 3,9 km, pyöräily 180 km, juoksu 42,195 km) ajalla 14.04.48
Ura kokkina
Vuonna 2012 Ramsay omisti ympäri maailmaa 23 ravintolaa. , ja niillä oli yhteensä 10 Michelin-tähteä
Ramsay on julkaissut useita keittokirjoja ja esiintynyt lukuisissa televisio-ohjelmissa, kuten Kauhukeittiö, Kurjat kuppilat ja Gordon Ramsay – pannu kuumana. Ramsay on yksi tuomareista Yhdysvaltain Junior Masterchef -ohjelmassa.
Suomen-vierailu
Ramsay kävi Suomessa lokakuussa 2007 esittelemässä uutta keittokirjaansa Sunnuntairuokaa ja muita herkullisia reseptejä (Gordon Ramsay’s Sunday Lunch and Other Recipes from The F Word). Hän on myös käynyt Lapissa kuvaamassa ohjelmaansa Gordon Ramsay – pannu kuumana (The F Word). Gordon Ramsay: Uncharted -sarjan kolmannella tuotantokaudella oli Suomessa kuvattu jakso.
Richard Swinefield
thumb|Herefordin tuomiokirkko, jonne Swinefield on haudattu Richard Swinefield (k. 1317) oli Herefordin piispa vuosina 1282–1317.
Eddie Van Halen
Edward ”Eddie” Van Halen (oikealta nimeltään Edward Lodewijk Van Halen, 26. tammikuuta 1955 Nijmegen, Alankomaat – 6. lokakuuta 2020 Santa Monica, Yhdysvallat) oli hollantilaissyntyinen yhdysvaltalainen sähkökitaristi. Van Halenia on pidetty yhtenä rock-musiikin keskeisistä sähkökitaristeista. Eddietä on myös pidetty usein virheellisesti ”täppäyksen” keksijänä, vaikka jo 1970-luvun alussa Genesiksen kitaristi Steve Hackett sai nuotteja aikaan hakkailemalla sormiaan kitaran otelautaan. Eddie kehitti tätä tyyliä ja tilutusta edelleen, ja hänen yhtyeensä Van Halenin menestyksen myötä hänen soittotyylinsä sai paljon ihailijoita.
Varhainen musiikkiura
Edward aloitti jo lapsena pianonsoiton ja voitti monia kykykilpailuita. Perheen Yhdysvaltoihin muuton jälkeen vanhemmat palkkasivat melkein heti pianonsoitonopettajan Eddielle ja hänen veljelleen Alex Van Halenille.
Eddie oli noin 12-vuotias, kun hän alkoi ensimmäisen kerran harjoitella kitaransoittoa. Hän oli niin omistautunut kitaransoitolle, että hän soitti joka päivä koko päivän. Joskus hän jopa jätti menemättä kouluun harjoitellakseen kitaransoittoa. Noin 14-vuotiaana hän osasi kaikki Cream-yhtyeen kitaristin Eric Claptonin soolot ”nuotilleen”. Eric Clapton oli Eddielle niin suuri idoli, että hänellä oli tapana varata keilarata puhelimitse Eric Claptonin nimellä. Yhteinen varhainen musiikillinen esikuva sekä Alexille että Eddielle oli The Who. Kunnianosoituksena The Wholle löytyy 1993 julkaistulta livealbumilta Live: Right Here, Right Now The Who -klassikko ”Won’t Get Fooled Again”, jossa Eddie soittaa mukaillen kitaralla Pete Townshendin alkuperäiset syntetisaattoriosuudet. Eddie ei käynyt kitaratunneilla vaan harjoitteli itsekseen.
Van Halen -yhtye
Los Angelesin rock-piireissä 1970-luvulla Eddien yhtyettä kutsuttiin nimellä ”Rat Salade”, kunnes yhtye päätti muuttaa nimensä Mammothiksi. Mammothissa soittivat Eddie Van Halen (kitara), hänen veljensä Alex Van Halen (rummut), Michael Anthony (basso), ja laulajana toimi vain Eddie itse aikana, jolloin he vuokrasivat PA-laitteet David Lee Rothilta, kun hän lauloi bändissä nimeltä Red Ball Jets. Myöhemmin David pyydettiin laulajaksi PA-laitteidensa ansiosta, ja hän ehdotti yhtyeelle nimeä Van Halen suoraan veljesten Edward ja Alex Van Halenin sukunimestä.
Kissin basisti Gene Simmons tuotti demonauhan Van Halenille, mutta levy-yhtiöt eivät kiinnostuneet yhtyeestä. Simmonsin omat kiireet ja levy-yhtiöiden nihkeä suhtautuminen johtivat siihen, että Simmons ”päästi” Van Halenin vapaalle jalalle. Pian tämän jälkeen Warner Bros. -levy-yhtiö kiinnostui Van Halenista.
Vuonna 1978 ilmestyi Van Halen -yhtyeen samanniminen debyyttilevy. B-puolen kappale ”Eruption” oli tärkeä virstanpylväs modernin sähkökitaransoiton kehityksessä. Monet arvostetut tahot kehuivat Eddie Van Halenia uudeksi Hendrixiksi. Eddie Van Halen tunnetaan myös yhtenä ensimmäisistä tiluttajista.
Yhtye tuli tunnetuksi myös Edward Van Halenin ”Brown Soundista”, joka oli peräisin 100 watin Marshallin vahvistimesta, muutamasta efektistä ja kuuluisasta ”Frankenstrat-kitarasta”, jonka Eddie rakensi halvasta rungosta, keskeneräisestä vaahterapuukaulasta ja vaahterapuisesta otelaudasta. Vanhoilla kitaran kielillä oli myös osuutensa. Eddie vaihtoi aina vain katkenneen kielen tilalle uuden, ei koskaan kokonaista kielisettiä paitsi kiertueilla. ”Vanhat kielet vain kuulostavat paremmalta”, Eddie oli todennut.
Myös Eddien kitarasoolot kappaleissa ”Mean Street”, ”Cathedral”, ”316”, ”Spanish Fly” ja ”Little Guitars” ovat saaneet maailmalla suurta kunnioitusta. Lisäksi ”Mean Street” ja ”Eruption” on nimetty maailman vaikeimmiksi kitarasooloiksi. Eddie on valittu monesti maailman parhaiden ja vaikutusvaltaisimpien rock-kitaristeihin. Muun muassa guitar.about.com-sivusto on valinnut Eddien kitarasoolokappaleen ”Eruptionin” maailman toiseksi parhaaksi kitarasooloksi. Tällä samalla listalla top 80:ssä on Eddiellä neljä kappaletta (”Eruption”, ”Hot for Teacher”, ”Beat It” ja ”Mean Street”).
Eddie käytti paljon huiluääniä, ja osaksi hänen vaikutuksestaan niiden käyttö ylipäänsä on lisääntyi. Eddie Van Halenin kehittyneistä ja innovatiivisista kahden käden tilutustekniikoista tuli nopeasti kulmakivi Van Halenin omaan tyyliin. Eddien soittotekniikkaa ovat jäljitelleet kitaristit ympäri maailman.
Vuonna 1984 ilmestyi yhtyeen hittialbumi 1984. Albumi julkaistiin uutenavuotena, mitä levy-yhtiön johtajat eivät pitäneet järin järkevänä ajatuksena. Yhtyeen jäsenet kuitenkin pitivät päätöksensä, sillä näin he olivat julkaisseet albumin jokaisena vuonna ajanjaksolla 1978–1983. Albumin hittikappaleeksi nousi ”Jump”, jossa Eddie soitti tarttuvaa kosketinriffiä. David Lee Rothin aikana yhtye teki myös lähes jokaiselle levylleen uuden version jostain klassisesta rock-kappaleesta, kuten Roy Orbisonin ”Pretty Womanista” ja The Kinksin ”You Really Got Me Now’sta”.