cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Simon Marsden
pienoiskuva|Simon Marsden vuonna 2009. Simon Neville Llewelyn Marsden, Grimsbyn 4. baronetti (1. joulukuuta 1948 – 22. tammikuuta 2012 ) oli brittiläinen valokuvaaja. Hänet tunnetaan lähinnä useista kuvista, joita hän on ottanut tunnetuista kummituskohteista.
Marsdenin kuvia on esitelty museoissa eri puolilla maailmaa. Hän on julkaissut myös useita kirjoja. Hän peri vuonna 1997 veljensä Nigelin arvon baronettina.
Kroatian alle 20-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue
Kroatian alle 20-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue edustaa Kroatiaa jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa.
Simon Marsden
Marsdenin kuvia käytettiin Cradle of Filthin Dusk and Her Embrace -levyn (1996) kannessa ja sisäsivuilla.
Boris Glebin voimalaitos
Boris Glebin voimalaitos on Paatsjoessa Kolttakönkäällä Venäjän ja Norjan rajalla, Boris Glebin alueen eteläreunalla sijaitseva vesivoimala. Se on Paatsjoen voimalaitoksista alin. Laitoksen rakentaminen alkoi 1960 ja se otettiin tuotantokäyttöön 1964. Laitoksen teho on 56 MW ja sen keskimääräinen vuosituotanto on 272 GWh/a. Laitoksessa on kaksi sähkögeneraattoria.
Boris Glebin rakentamisessa norjalaiset ja neuvostoliittolaiset toimivat yhteistyössä. Maat myös vaihtoivat alueiden hallintaa sen ja Hevoskosken voimalaitoksen rakentamisessa. Osa Boris Glebin vesisähkövoimalaitoksesta sijaitsee Norjan puolella. 1955 Neuvostoliitto sitoutui toimittamaan 40% Boris Glebissä tuotetusta sähköstä Norjalle. Käytännössä sähköntoimituksia varten rakennettiin 1971 sähkönsiirtolinja. Neuvostoliittolainen sähkö oli kuitenkin normeiltaan väljemmin määriteltyä kuin norjalainen, minkä vuoksi norjalaisissa sähkölaitteissa saattoi tulla ongelmia. Norjalaiset osallistuivat 1986 sähkölaitteiston uusimiseen, jolloin ongelmat hävisivät.
Rakentamisvaiheessa alue avattiin viisumivapaalle liikkumiselle, mikä sen jälkeen lopetettiin siksi, että osapuolet pelkäsivät kylmän sodan hengessä sitä, että paikallisia värvätään luvattomaan tiedustelutoimintaan, vakoiluun, mikä tuolloin oli tavanomaista.
Norjalaiset urakoitsijat suorittivat rakennustyön. Hankkeen teknisestä puolesta ja itse varsinaisen voimalaitoksen rakentamisesta vastasi Norelektro.
Ylva (konserni)
Ylva (maaliskuuhun 2019 asti HYY Yhtymä ) on Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan omistama monialainen palvelualan konserni, joka mahdollistaa tuotoillaan aktiivista opiskelijaelämää. Ylvan liiketoiminta keskittyy kiinteistösijoituksiin sekä ravintola-alaan.
Ylvan liikevaihto vuonna 2021 oli 19,9 miljoonaa euroa (2020: 22,8 milj. euroa), liikevoitto 1,4 miljoonaa euroa (2020: 7,3 milj. euroa) ja tilikauden tulos –2,6 miljoonaa euroa (2020: 7,1 milj. euroa). Ylvan palveluksessa oli vuonna 2021 keskimäärin 96 henkilöä. Vuoden lopussa henkilöstömäärä oli 136 (2020: 153).
Ylioppilaskunta rahoittaa toimintansa yritystoimintansa eli Ylvan tuotoilla sekä jäsenmaksuilla. Viime vuosina jäsenmaksujen osuus on ollut noin kolmasosa toiminnan rahoituksesta.
Kiinteistöt
HYY Kiinteistöt tarjoaa liike- ja toimistotiloja Helsingin ydinkeskustassa ja Kampissa. Omistuksiin kuuluvat seuraavat rakennukset
Historiaa
1980-luvun lopulla HYY-yhtiöitä olivat:
Janet Munro
Janet Munro (alk. Janet Neilson Horsburgh; 28. syyskuuta 1934 Blackpool, Englanti – 6. joulukuuta 1972 Lontoo, Englanti) oli brittiläinen näyttelijä. Hän näytteli useissa Walt Disneyn tuottamissa yhdysvaltalaisissa elokuvissa. Hän kuoli sydänkohtaukseen vain 38 vuoden iässä.
Väinö Auer
Väinö Auer (7. tammikuuta 1895 Helsinki – 20. maaliskuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen maantieteilijä ja geologi, jonka Argentiinan Tulimaassa ja Patagoniassa tekemät tutkimukset olivat aikoinaan uraauurtavia.
Uran alkuvaiheet
Auer opiskeli Helsingin yliopistossa ja suoritti filosofian tohtorin tutkinnon 1923. Hänestä tuli yliopiston maantieteen professori vuosiksi 1929–1950.
Tutkimukset Patagoniassa
Auer tutki erityisesti turvesoita ja sitä, miten ne ovat jääkausien jälkeen muodostuneet pohjoisella ja eteläisellä pallonpuoliskolla. Opetusministeriön määrärahan turvin Auer tutkijatovereineen perehtyi vuosina 1928–1929 Tulimaan topografiaan, geologiaan, kasvillisuuteen ja eläimistöön. Auer antoi löytöretkeilijöiden tapaan monille löytämilleen paikoille suomalaisia nimiä: Finlandiavuono, Fjordo Presidente Relander, Runeberg-, Lönnrot- ja Kivijäätiköt, mutta nimet eivät vakiintuneet eivätkä päässeet uudempiin karttoihin. Chilen viranomaiset kuitenkin tunnustivat Fjordo Finlandian (”Finlandiavuono”) ja muuan Fjordo Auerin virallisiksi vuonojen nimiksi vuonna 2007, lähes 80 vuotta Auerin ensimmäisen retkikunnan käyntiä myöhemmin. Auer jatkoi tutkimuksia Patagoniassa vuosina 1937–1938, ja myöhemmin vuosina 1946–1953 sekä 1956–1957 hän toimi Argentiinassa hallituksen kutsumana asiantuntijana.
Auer oli myös kiinnostunut Tulimaan alkuperäisväestön yaghan (yagan, yaman) -intiaanien elämästä ja kyvystä selviytyä hatarien majojensa, nuotioittensa, kanoottiensa ja meren antimien turvin lähes alasti ankarassa ilmastossa. Tautien ja seudulle uudisasukkaiksi muuttaneiden lammasfarmareiden vainon seurauksena jaghanien lukumäärä väheni radikaalisti, ja he joutuivat vähitellen luopumaan omasta kulttuuristaan ja kielestään. Jo Auerin Tulimaan-matkan aikaan intiaanit oli valtaosin alistettu reservaatteihin tai sulautettu valtaväestöön.
Jatkosota
Jatkosodan aikana Auer toimi 11. joulukuuta 1941 perustetun Valtion tieteellisen Itä-Karjalan toimikunnan puheenjohtajana. Hänet valittiin puheenjohtajaksi Kaarlo Linkolan kuoleman jälkeen huhtikuussa 1942. Tuolloin syntyi myös yhdessä historiantutkija Eino Jutikkalan ja kansatieteilijä Kustaa Vilkunan kanssa kirjoitettu Finnlands Lebensraum (, 1941), jossa perustellaan Itä-Karjalan olevan historiallisesti ja maantieteellisesti osa Suomea. Teos kirjoitettiin suoraan saksaksi, sillä sitä suunniteltiin käytettäväksi "tieteellisenä" perusteena Suomen aluevaatimuksille sen jälkeen kun Saksa olisi miehittänyt Neuvostoliiton. Toimeksianto kirjoittamiseen tuli korkeimmasta valtiojohdosta: kirjahankkeen ideoija oli presidentti Risto Ryti, kirjoittajat värväsi pääministeri J. W. Rangell apunaan poliittinen sihteerinsä L. A. Puntila.
Dokumenttielokuva Väinö Auerin elämästä ja työstä Suomessa ja Latinalaisessa Amerikassa, joka perustuu hänen muistelmiinsa "Mustelmia", julkaistiin vuonna 2007 ja esitettiin Magallanes Chilessä, espanjaksi tekstitettynä.
Se kertoo Auerin seikkailuista maantieteilijänä, tutkimusmatkailijana ja suogeologina. Se selittää suiden kierteen, joka saavutti Maan ilmastohistorian keskeiset jääkauden jälkeiset kerrokset Kanadassa, Suomessa, Tierra del Fuegossa ja Patagoniassa. Elokuva matkustaa ajassa taaksepäin Auerin elämän eri vaiheisiin: Suomen suoille ja nummille, Tierra del Fuegon omituisille matalille suoille ja Patagonian pölyisille tuulenpyyhkeille pampoille. Dokumentti perustuu Auerin päiväkirjamerkintöihin ja artikkeleihin. Niiden kautta hän tekee myös matkan 1900-luvun dramaattiseen ihmiskunnan historiaan. Tästä näkökulmasta hän tunnustaa useita yksityiskohtia roolistaan ​​geopolitiikan tutkijana, joka on liittoutunut Kolmannen valtakunnan Saksan kanssa, ja erityisesti hänen osallistumisensa salaisen saksalaisen sukellusvenetukikohdan rakentamiseen Tierra del Fuegossa vuonna 1943, mikä, jos totta, edistää osaltaan. merkittävä uudelleenkirjoitus toisen maailmansodan historiasta. Tämän dokumentissa tiivistetyn muistokertomuksen mukaan salainen sukellusvenetukikohta olisi valmistunut ennen toisen maailmansodan loppua Tierra del Fuegon saaren Chilen puolella sijaitsevassa kanavassa.
Yliopistouran jatko
Palattuaan Suomeen 1953 Auer toimi Helsingin yliopiston maantieteen professorina toisen kauden vuosina 1953–1957 ja geologian ja paleontologian professorina 1957–1963.
Auer kehitteli ajatusta "maapallon kellosta", joka oli varhainen nykyisen laattatektoniikan edeltäjä selittämään maailmanlaajuisia geologisia muutoksia. Se perustui tefrakronologiaan eli tulivuorten purkauksien tuottamien päällekkäisten tuhkakerrosten iänmääritykseen. Valtamerten pinta oli Auerille ikään kuin kellon viisari, jonka korkeuden vaihtelut yhdessä tulivuorten purkausten ja ilmaston sekä kasvillisuuden säännönmukaisten ja jaksollisten vaihteluiden kanssa selitti geologisia tapahtumia. Auerin teoreettisilla ajatuksilla ei ole ollut juurikaan merkitystä.
AV-kääntäminen
AV-kääntäminen eli audiovisuaalinen kääntäminen on kaikkea sellaista kielenkääntämistä, jossa sanallisen viestin rinnalla on mukana kuva ja ääni eli visuaalinen ja auditiivinen elementti. AV-kääntäjän työ voi sisältää esimerkiksi elokuvien ja TV-sarjojen tekstitystä, oopperoiden ja teatteriesitysten kääntämistä sekä internetsivujen ja CD-ROMien kääntämistä. Myös jälkiäänitys eli dubbaus, dokumenttiohjelmien selostus sekä tietokonepelien kääntäminen voidaan katsoa AV-kääntämiseksi.
AV-kääntäjä on vieraan kielen ja kulttuurin sekä erityisesti äidinkielensä ammattilainen. Hänen tehtävänsä on saada puhe käännetyksi niin, että katsoja sisäistää viestin kerralla. AV-kääntäjä muokkaa dialogin ruututekstiksi (yksi- tai kaksirivisiksi repliikeiksi) joko käsikirjoituksen avulla tai poimimalla eli ilman käsikirjoitusta kuvan, äänen, tilan ja ajan antamat rajat huomioiden. Jotta katsoja ehtisi lukea tekstin, ymmärtää viestin ja lisäksi seurata kuvaa ja ääntä, tekstiä pitää yleensä tiivistää. Tekstityksen tulee olla luontevaa yleiskieltä, joka välittää sen, mitä tarkoitetaan – ei välttämättä sitä, mitä sanotaan. Paras käännös on sellainen, ettei katsoja aina edes huomaa seuraavansa tekstitystä.
Tekstityksen sijaan esimerkiksi lastenohjelmissa ja dokumenteissa voidaan käyttää päällepuhumista, jossa alkuperäinen puhe kuuluu vaimeana käännetyn selostuksen alla. Dubbauksessa eli jälkiäänityksessä taas alkuperäinen ääni häivytetään taustalta kokonaan ja korvataan kohdekielisellä puheella.
Varsinaisen käännöstyön lisäksi AV-kääntäjät tekevät tekstityksen ajastamista erityisen ohjelman avulla. Ajastuksessa yksirivisille repliikeille varataan vähintään 1,5 sekuntia lukuaikaa ja kaksirivisille enintään seitsemän sekuntia. Hyvin toteutetun tekstityksen avulla sellaisetkin katsojat, jotka eivät ymmärrä ohjelmassa käytettyä kieltä lainkaan, pysyvät ohjelman juonessa mukana.
AV-kääntäminen Suomessa
Audiovisuaalista kääntämistä on Suomessa tehty 1950-luvulta lähtien. Suomessa päädyttiin ohjelmien tekstitykseen jälkiäänityksen eli dubbauksen sijaan sen vuoksi, että tekstitys oli edullisempaa ja teknisesti helpompaa toteuttaa. Yleisradion tekemän tekstityspäätöksen seuraukseksi Suomeen syntyikin AV-kääntäjien ammattikunta.
AV-kääntäjiä työllistävät Suomessa muun muassa Yleisradio ja MTV3 sekä AV-käännöstoimistot. Vain harva AV-kääntäjä on työsuhteessa toimeksiantajaansa, useimmat toimivat sen sijaan freelancereina tai yrittäjinä. Freelancerina toimiva AV-kääntäjä huolehtii itse sivukuluistaan, joita ovat muun muassa sosiaalikulut, tietoliikennekulut ja verot. AV-kääntäjän tulee hankkia myös toimivat työkalut, joita ovat muun muassa tietokone, tulostin ja nopea internetyhteys. AV-kääntäjät kuuluvat yleensä sekä Suomen kääntäjien ja tulkkien liittoon SKTL:ään että Suomen Journalistiliittoon.
Koulutus
Useimmilla ammattitaitoisilla AV-kääntäjillä on korkeakoulutus. Työssä vaaditaan kielen ja kulttuurin tuntemuksen lisäksi muun muassa tiedonhakutaitoja. Vaikka ammattiin voi harjaantua myös tekemisen kautta, antavat yliopisto-opinnot työhön hyvän pohjan. Suomalaisissa yliopistoissa ei ole tarjolla pelkästään AV-kääntämiseen suunnattua koulutusohjelmaa, mutta sitä voi opiskella osana käännöstieteen opintoja Helsingin, Itä-Suomen, Tampereen ja Turun yliopistossa.
Luettelo Maalahden julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Luettelo Maalahden julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Maalahden kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Maalahteen on liitetty Bergön ja Petolahden kunnat.
Luigi Di Biagio
Luigi Di Biagio (s. 3. kesäkuuta 1971 Rooma, Italia) on italialainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. 175 senttimetriä pitkän Di Biagion pelipaikka oli keskikentällä, useimmiten puolustavassa roolissa. Helmikuusta 2018 hän on valmentanut Italian maajoukkuetta.
Maajoukkueura
Di Biagio pelasi 31 ottelua Italian A-maajoukkueessa vuosina 1998–2002 ja teki otteluissa kaksi maalia. Hän edusti maataan muun muassa vuosien 1998 ja 2002 MM-kisoissa. Vuoden 1998 MM-kilpailujen puolivälierissä Ranskaa vastaan hän epäonnistui rangaistuspotkukilpailun ratkaisevana kymmenentenä laukojana osumalla ylärimaan, minkä seurauksena Italia putosi jatkosta. Hän saavutti EM-hopeaa 2000.
Berndt Robert Gustaf Stackelberg
Berndt Robert Gustaf Stackelberg (1784–1845) oli ruotsalainen sotilas ja Ruotsin Saint-Barthélemyn kuvernööri vuosina 1812–1816. Hän syntyi Artjärvellä Ratulan kartanossa. Hänen isänsä Bernd Magnus Stackelberg oli majuri, myöhemmin Suomen käskynhaltija, ja äitinsä vapaaherratar Ottiliana Ulrica De Geer af Tervik. Stackelberg aloitti Haapaniemen sotakoulussa vuonna 1798. Hän eteni sotilasurallaan majuriksi asti.
Gabriel Wilhelm Sohlberg
Gabriel Wilhelm Sohlberg (30. lokakuuta 1851 Kisko – 2. toukokuuta 1913 Helsinki) oli suomalainen läkkiseppä ja tehtailija jonka 1876 perustamasta peltisepänverstaasta sai alkunsa monialayritys Oy G. W. Sohlberg Ab.
Kiskon pitäjän Sorttilan kylässä Sortin talossa syntyneen Sohlbergin vanhemmat olivat Gabriel Eliasson Paavola ja Maria Helena Salonius. Gabriel Wilhelm oli kuusihenkisen perheen neljäs lapsi. Vuonna 1857 isä Gabriel lunasti Suomusjärven Taipalen kylässä sijaineen Paavola-nimisen kotitalonsa sisaruksiltaan ja perhe muutti sinne.
Sohlberg joutui muuttamaan Suomusjärveltä Helsinkiin työnhakuun vuonna 1868 kun perhe menetti Paavolan tilan. Hän oli oppipoikana A. F Bergmanin läkkisepänliikkeessä 1868–1873, sai kisällikirjan 1873 ja pääsi levyseppämestariksi 1876. Samana vuonna Sohlberg perusti oman peltisepänliikkeen Helsinkiin. Liikkeen tehdas sijaitsi Ullanlinnan kaupunginosassa Jääkärikatu 4:ssä ja oma myymälä Aleksanterinkatu 50:ssä. Liike teki aluksi erityisesti rakennusten peltikattoja mutta talvisin liikkeessä alettiin myös valmistaa erilaisia peltisepän tuotteita kuten paloruiskuja, sankoja, maitopystöjä, ammeita ym.
Sohlbergin yritys muutettiin osakeyhtiöksi 1908. Yhtiön toimitusjohtajaksi tuli G. W. Sohlbergin poika Wilhelm Aleksanteri Sohlberg (1876–1938) ja teknilliseksi johtajaksi toinen poika Toivo Sohlberg. Sohlberg itse jatkoi yhtiön hallituksen puheenjohtajana kuolemaansa saakka. Yritys on vielä nykyäänkin G. W. Sohlbergin jälkeläisten omistuksessa.
Sohlberg oli naimisissa kaksi kertaa:
A. G. Edwards
Alfred George Edwards (2. marraskuuta 1848 – 22. heinäkuuta 1937) oli Walesin kirkon ensimmäinen arkkipiispa.
Edwards syntyi papin poikana pienessä Llanymawddwyn kylässä Gwyneddin kreivikunnassa. Hän opiskeli Oxfordin yliopiston Jesus Collegessa ennen kuin hänet nimitettiin valvojaksi walesilaiseen Llandovery Collegeen vuonna 1875. Samana vuonna Edwards vihittiin papiksi ja vuonna 1885 hänet nimitettiin Carmarthenin Pyhän Pietarin kirkon kirkkoherraksi.
Vuonna 1889 Edwards nimitettiin St Asaphin piispaksi. Kun Walesin kirkko perustettiin vuonna 1920, hänet valittiin kirkon ensimmäiseksi arkkipiispaksi. Edwards jäi eläkkeelle virastaan vuonna 1934. Hän kuoli vuonna 1937 ja hänet haudattiin St Asaphin kaupunkiin.
95 Arethusa
95 Arethusa on suuri päävyöhykkeen asteroidi, joka kuuluu C-luokkaan. Sen löysi Robert Luther 23. tammikuuta 1867. Asteroidi nimettiin Arethusan, kreikkalaisen mytologian hahmon, mukaan.
Olaudah Equiano
thumb|200px|Olaudah EquianoOlaudah Equiano (orjanimeltään Gustavus Vassa; n. 1745–1797) oli orja ja kirjailija. Hän oli kotoisin todennäköisesti Nigeriasta, josta hänet kidnapattiin ja vietiin vuonna 1756 ensin Barbadokselle ja sitten Yhdysvaltojen Virginiaan. Hänen virginialainen omistajansa antoi hänelle nimen Gustavus Vassa Ruotsin 1500-luvun kuninkaan mukaan – mitään ruotsalaisyhteyttä orjalla ei kuitenkaan ollut. Equiano sai ostettua itselleen vapauden ja muutti Lontooseen, jossa liittyi orjuuden vastaiseen liikkeeseen. Hänen omaelämäkertansa The Interesting Narrative of the Life of Olaudah Equiano (1789) kertoo hänen matkastaan Atlantin yli orjuuteen.
Helmi-imunuoliainen
Koko ja ulkonäkö
Helmi-imunuoliainen kasvaa 4.5 cm pitkäksi. Se on tylppäpäinen ja muistuttaa rinnan kohdalta poikkileikkaukseltaan kirkonkelloa. Rintaevät ovat suuret ja pyöreämuotoiset, ja painautuvat pohjaa vasten. Helmi-imunuoliaisessa on tummanruskealla pohjalla vaaleampia pilkkuja. Selkä- ja pyrstöevissä pohjaväri on lähes musta, ja valkoiset pilkut muodostavat juovia. Sitä sekoitetaan helposti lähilajeihin kuten pilkkuimunuoliainen Gastromyzon scitulus, josta sen erottaa pyrstön ja evien kuvioinnin perusteella.
Eteläamerikkalaiset partamonnit (Ancistrus) ovat väritykseltään ja elintavoiltaan samantapaisia kaloja, jotka eivät kuitenkaan ole kovinkaan läheistä sukua.
Alkuperä
Luonnossa helmi-imunuoliaisia tavataan Borneon länsiosissa.
Vesiolot ja ravinto
Kala tarvitsee happipitoista vettä, joten voimakas virtaus on akvaario-oloissakin tärkeä. Voimakas valaistus tuottaa levää, jota kalat syövät. Pohjasora saisi olla pyöreämuotoista.
Walesin kirkko
Walesin kirkko on Walesissa toimiva anglikaaninen kirkkokunta. Kirkkoon kuuluu kuusi hiippakuntaa.
Kirkko on Walesin kristillisistä kirkoista toiseksi suurin. 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä jumalanpalveluksiin osallistui 69 000 henkeä viikoittain.
Historia
Uskonpuhdistus hyväksyttiin yleisesti Walesissa ja ainoastaan pientä vastarintaa esiintyi. Kuitenkin 1600- ja 1700-luvuilla kirkko alkoi kuitenkin taantua, pääosin johtuen niiden englantilaisten, jotka oli asetettu kirkon johtaville paikoille, kyvyttömyydestä johtajina. 1700-luvulla alkanut metodistinen herätys johti merkittävään anglikaanisuuden heikkenemiseen Walesissa, kun enemmistö väestöstä jätti anglikaanisen kirkon ja liittyi metodisteihin. Vuonna 1920 kirkko menetti valtiokirkollisen asemansa, mutta se vahvistui jäsenmäärällisesti sen jälkeen.
Vuonna 1996 kirkko hyväksyi naisten vihkimisen pappisvirkaan ja ensimmäinen nainen vihittiin papiksi tammikuussa 1997. Vuonna 2008 yli 20% papeista oli naisia. Vuonna 2013 kirkon johto hyväksyi myös naisten vihkimisen myös piispoiksi.
Vuonna 2002 silloinen Walesin arkkipiispa Rowan Williams valittiin Canterburyn arkkipiispaksi ja siten anglikaanisen kirkon hengelliseksi johtajaksi. Hän oli virassa ensimmäinen Walesissa syntynyt.
Hiippakunnat
thumb|250px|Walesin kirkon kuusi hiippakuntaa.
Teologia
Kirkko määrittelee itsensä " tässä maassa toimivaksi muinaiseksi kirkoksi, joka on katolinen ja reformoitu." Omassa katekismuksessaan Walesin kirkko opettaa olevansa "yksi, pyhä, katolinen ja apostolinen kirkko."
Kirkolliset yhteydet
Walesin kirkko on Porvoon kirkkoyhteisön jäsenkirkko.
Sirkku Talja
Sirkku Talja Tamagnini (aik Talja-Larrivoire, o.s. Talja; 16. toukokuuta 1936 Vuoksenranta – 17. toukokuuta 2019 Pariisi, Ranska) oli Suomen Neito 1955, mannekiini ja myöhemmin kirjailija.
Sirkku Talja oli varttunut lastenkodissa ja hän oli Suomen Neito -kilpailun aikaan töissä Helsingissä konttoristina ja mannekiinina. Kilpailu käytiin 7. kesäkuuta 1955. Valinnan aikaan Talja oli 177 senttimetriä pitkä ja painoi 66 kilogrammaa.
Talja toimi mannekiinina ja valokuvamallina 1956–1960. Hän avioitui 1960-luvulla ranskalaisen toimittaja Jean-Claude Larrivoiren kanssa ja muutti pysyvästi Ranskaan. Pariskunta sai kolme lasta. Avioliitto päättyi eroon. Myöhemmin hän meni naimisiin italialaisen Giulio Tamagninin kanssa.
Sirkku Talja julkaisi 1970-luvulla ja 1980-luvun alussa kolme elämänvaiheistaan kertovaa kirjaa. Hän asui Ranskassa ja teki muun muassa vapaaehtoistyötä vammaisten ja syrjäytyneiden hyväksi.
Teoksia
Nimellä Sirkku Talja-Larrivoire:
Vladimir Dekanozov
pienoiskuva|Vladimir Dekanozov vuonna 1938. Vladimir Georgijevitš Dekanozov (Dekanozišvili) (kesäkuu 1898 – 23. joulukuuta 1953) oli neuvostoliittolainen diplomaatti ja poliitikko, joka johti maansa ulkomaantiedustelua 1930-luvun lopulla.
Cersay
Cersay on Ranskan kunta Deux-Sèvresin departementissa Poitou-Charentesin hallintoalueella. 37 neliökilometrin laajuisessa kunnassa oli vuoden 2012 väestönlaskennassa noin tuhat asukasta.
Vladimir Dekanozov
Syntyperältään hän oli georgialainen.
Cersay
Cersay sijaitsee Deux-Sèvresin departementin pohjoisosassa. Thouarsiin on matkaa 15 kilometriä, Bressuireen 30 ja Saumuriin 35 kilometriä. Lähin iso kaupunki on Angers 60 kilometrin päässä.
Vladimir Dekanozov
Kesällä 1940 Dekanozov toimi keskeisesti Liettuan liittämisessä Neuvostoliittoon. Tämän jälkeen hän siirtyi maansa suurlähettilääksi Berliiniin, missä virassa hän oli siihen saakka kunnes Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon. Marraskuussa 1940 hän osallistui ulkoasiainkansankomissaari Vjatšeslav Molotovin ja Saksan johdon välisiin, tuloksettomiksi jääneisiin neuvotteluihin.
Vuonna 1944 Dekanozov toimi Molotovin sijaisena Suomen ja Neuvostoliiton välisen aseleposopimuksen allekirjoittamistilaisuudessa. Lavrenti Berijan läheisenä työtoverina tunnettu Dekanozov nimitettiin myöhemmin Georgian SNT:n sisäministeriksi.
Hänet erotettiin vuonna 1953 Stalinin kuoltua ja Berijan kukistuttua, tuomittiin kuolemaan "rikoksista Neuvostoliiton valtiota vastaan" ja teloitettiin saman vuoden lopulla.
Taneli Kekkonen
pienoiskuva|Taneli Kekkonen (1952) Taneli Kaleva Kekkonen (4. syyskuuta 1928 Helsinki – 11. heinäkuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti ja toinen presidentti Urho Kekkosen kaksospojista. Taneli Kekkonen oli naimisissa vuodesta 1952 K. A. Fagerholmin tyttären Brita Fagerholmin (1927–2013) kanssa ja heillä oli kaksi lasta, Timo Kekkonen (s. 1957) ja Tea Kekkonen (s. 1963).
Koulutukseltaan Taneli Kekkonen oli valtiotieteen kandidaatti, ja hän toimi ulkoasiainministeriön palveluksessa vuodesta 1952. Kekkonen toimi uransa aikana suurlähettiläänä Belgradissa, Ateenassa, Roomassa 1975–1980, Maltalla, Varsovassa 1980–1984 ja viimeksi Tel Avivissa 1984–1985.
Kun Kekkonen jäi kiinni rattijuopumuksesta 1980-luvun alussa, ulkoministeriö kutsui hänet kotiin Tel Avivista. Kekkonen masentui syvästi ja ilmoitti vaimolleen Britalle tekevänsä itsemurhan. Vaimo aneli odottamaan ainakin vuoden. Sen vuoden Kekkonen istui ulkoministeriön työhuoneessaan virka-ajalla eikä hänelle osoitettu enää tehtäviä. 11. heinäkuuta vuonna 1985 Taneli Kekkonen teki itsemurhan hirttäytymällä.
Knoxville
Knoxville voi tarkoittaa:
Delftin teknillinen yliopisto
Delftin teknillinen yliopisto on Delftissä sijaitseva Alankomaiden suurin teknillinen korkeakoulu. Yliopistossa on noin 19 000 opiskelijaa ja 2100 tutkijaa, mukaan lukien 200 professoria. Sen esiaste perustettiin 8. tammikuuta 1842.
Kampus sijaitsi Delftin vanhassa osassa kunnes yliopisto vähitellen siirtyi vuoteen 1997 mennessä siirrettiin sivummalle. Se sijaitsee nykyisin Mekelpark-alueella.
Bergkulla
Bergkulla on Nummella, Uudellamaalla sijaitseva entinen Nummen kappalaisten ja kirkkoherrojen puustelli. Tila lahjoitettiin Nummen kappalaisten puustelliksi Raaseporin kreivikunnan haltijan, kreivi Gustaf Mauritz Lewenhauptin, toimesta vuonna 1680. Tila tunnettiin aiemmin nimellä Rasu. Puhekielessä tilaa ja päärakennusta kutsutaan myös Nummen vanhaksi pappilaksi.
Pappilan ensimmäinen pappi oli Henrik Jakob Talpaeus, joka muutti tilalle vuonna 1680. Viimeinen pappi, joka Bergkullaa asutti oli Lauri Kustaa Antti Halttunen. Halttunen muutti uuteen pappilaan lähemmäs Nummen kirkkoa vuonna 1955. Bergkulla myytiin yksityiselle taholle vuonna 1956.
Delftin teknillinen yliopisto
Tiedekunnat
Delft-TU:ssa on kahdeksan tiedekuntaa
Instituutit
Delft-TU:lla on seuraavat erilliset tutkimusinstituutit:
Mark Cavendish
Mansaari
Mark Cavendish (s. 21. toukokuuta 1985 Mansaari) on brittiläinen pyöräilijä. Cavendish on kilpaillut rata- ja maantiepyöräilyssä.
Hän aloitti ammattilaisuransa Team Sparkasse -joukkueessa 2006. Hän osallistui vuoden 2007 Ranskan ympäriajoon T-Mobile-tallin joukkueessa ja edusti samaa tallia, sittemmin nimeltään Team HTC-High Road, vuoteen 2011 saakka. Kaudella 2012 hän kilpaili Team Skyssa ja vuosina 2013–2015 Omega Pharma-Quick Step / Etixx-Quick Step -tallissa. Kausina 2016−2019 hän edusti Dimension Data -tallia, vuonna 2020 Bahrain-McLarenia, vuosina 2021–2022 Deceuninck–Quick-Step / Quick-Step Alpha Vinyl Teamia ja vuodesta 2023 Astana Qazaqstan Teamia.
Cavendish on voittanut ratapyöräilyn maailmanmestaruuden pariajossa yhdessä Rob Haylesin kanssa vuonna 2005 sekä Bradley Wigginsin kanssa 2008 ja 2016. Hän on myös Kansainyhteisön kisojen mestari scratch-ajossa vuodelta 2006 sekä alle 23-vuotiaiden Euroopan mestari pisteajossa vuodelta 2005. Olympialaisissa hän on saavuttanut omniumin hopeaa Rio de Janeirosta 2016.
Maantiepyöräilyssä Cavendish menestyi ensimmäisenä ammattilaisvuonnaan 2006 muun muassa Britannian ympäriajossa, jonka pistekilpailun hän voitti. Kaudella 2007 Cavendish saavutti menestystä voittamalla kaksi etappia Katalonian ympäriajossa. Ranskan ympäriajon hän keskeytti suunnitellusti kilpailun 8. etapilla.
Vuonna 2008 Cavendish voitti Italian ympäriajon neljännen ja 13:nnen etapin massakirin jälkeen. Vuonna 2008 hän voitti Ranskan ympäriajon viidennen, kahdeksannen, kahdennentoista ja kolmannentoista etapin. Vuonna 2009 Cavendish voitti Milano–San Remo -klassikon kukistettuaan loppukirissä Heinrich Hausslerin.
Vuonna 2009 Cavendishistä tuli ensimmäinen brittiläinen ajaja, joka on saanut pitää yllään Italian ympäriajon johtajan maglia rosa -paitaa. Paidan hän sai, kun hänen joukkueensa Columbia-Highroad voitti ensimmäisenä päivänä ajetun joukkueaika-ajon ja Cavendish ylitti maalilinjan joukkueensa ensimmäisenä ajajana. Lisäksi hän voitti kilpailun 9., 11. ja 12. etapin. Saman vuoden Ranskan ympäriajossa hän voitti toisen, kolmannen, kymmenennen, 11., 19. ja 21. etapin.
Vuonna 2010 Cavendish voitti Ranskan ympäriajossa viisi etappia. Hän voitti lisäksi uransa ensimmäiset etapit, kaikkiaan kolme, Espanjan ympäriajossa, jossa voitti myös pistekilpailun. Seuraavana vuonna hän voitti Ranskan ympäriajossa jälleen viisi etappia. Lisäksi hän voitti pistekilpailun. Kööpenhaminan MM-kilpailuissa 2011 hän voitti maantieajon maailmanmestaruuden. Vuonna 2012 hän voitti kolme etappia sekä Italian että Ranskan ympäriajossa. Seuraavana vuonna hän voitti Italian ympäriajossa viisi etappia ja pistekilpailun ja Ranskan ympäriajossa kaksi etappia. Hän voitti yhden etapin Ranskan ympäriajossa 2015. Vuoden 2016 Tour de Francessa hän voitti avausetapin saaden samalla ensimmäisen kerran Ranskan ympäriajon johtajan keltaisen paidan haltuunsa. Hän menetti paidan seuraavan etapin jälkeen, mutta voitti jälleen kolmannen, kuudennen ja neljännentoista etapin. Dohan MM-kilpailuissa 2016 hän sai maantieajossa hopeaa. Hän voitti viiden vuoden tauon jälkeen etappeja, yhteensä neljä, Ranskan ympäriajossa 2021. Hän nousi Eddy Merckxin kanssa eniten etappivoittoja Ranskan ympäriajossa ottaneeksi pyöräilijäksi 34 etappivoitollaan Lisäksi hän voitti pistekilpailun. Hän voitti etapin Italian ympäriajossa 2022 ja 2023.
Grote Scheldeprijs -klassikon hän on voittanut 2007, 2008 ja 2011 sekä Kuurne–Bryssel–Kuurnen 2012 ja 2015. Maantieajon Britannian-mestaruuden hän on voittanut 2013 ja 2022.
Bismarckin tornit
thumb|Torni [[Bochumissa.]] Bismarckin tornit ovat muistomerkkejä, joita saksalaiset pystyttivät valtakunnankanslerinsa Otto von Bismarckin (1815–1898) kunniaksi vuosina 1869–1934. Tornit olivat aikansa ilmiö: kaikkiaan torneja ja pylväitä rakennettiin 240 (joitakin valmiita rakennelmia tosin nimettiin Bismarckin kunniaksi). Näistä 240:stä 172 on säilynyt nykypäivään. Torneja pystytettiin neljälle mantereelle, Euroopan lisäksi Chileen, Kameruniin ja Papua-Uuteen-Guineaan. Nykyisin torneja on pystyssä Chilen, Itävallan, Kamerunin, Puolan, Ranskan, Saksan, Tšekin ja Venäjän alueella, minkä selittää Saksan koon pieneneminen.
Erikoislaatuista Bismarckin torneissa on, ettei niistä valtaosaa pystyttänyt valtio, vaan tavalliset kansalaiset (etupäässä porvarit) keräsivät varat rakentamiseen. Tämä johtui osittain siitä, että keisari Vilhelm II pakotti Bismarckin eroamaan virastaan 1890 ja yritti luoda ympärilleen omaa henkilökulttia, johon Bismarckin kunnioittaminen ei sopinut.
96 Aegle
96 Aegle on poikkeuksellisen suuri päävyöhykkeen asteroidi, joka kuuluu T-luokkaan. Sen löysi Jérôme Eugène Coggia 17. helmikuuta 1868, kun oli kulunut yli vuosi viimeisimmästä asteroidilöydöstä. Asteroidi nimettiin Aeglen, kreikkalaisen mytologian hahmon, mukaan.
San Marinon Grand Prix 1983
San Marinon Grand Prix 1983 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 1. toukokuuta 1983 Imolan radalla. Kilpailun voitti Patrick Tambay, jolle voitto oli uran toinen ja viimeinen.
Józef Oleksy
Józef Oleksy (1946–2015) oli puolalainen poliitikko. Hän oli Puolan pääministeri 1995–1996 ja parlamentin puhemies 1993–1995 ja 2004–2005. Hän kuului Demokraattiseen vasemmiston liittoon (SLD, entiset kommunistit). Oleksy osallistui virkamiehenä vuoden 1989 neuvotteluihin, jotka johtivat kommunistivallan päättymiseen Puolassa.
Kolonialismi
thumb|upright=1.25|Siirtomaavallat osoittivat valtaansa muun muassa rakentamalla siirtomaihin. [[Mumbain Chhatrapati Shivaji Terminus edustaa brittiläistä siirtomaa-arkkitehtuuria.]] Kolonialismi (latinan sanasta colonia ’siirtokunta’, ’asutus’) tarkoittaa prosesseja, jossa valtio tai ihmisryhmä valloittaa toisen maan ihmisineen omien alueellisten rajojensa ulkopuolella ja käyttää sitä hyväkseen sekä puuttuu sen paikallisiin poliittisiin rakenteisiin ja kulttuuriin.
Józef Oleksy
Oleksy erosi pääministerin paikalta vuonna 1996, kun häntä syytettiin vakoilusta Moskovan hyväksi. Tutkinnassa hänen todettiin pitäneen läheisiä välejä venäläisiin. Salaisten tietojen luovuttamista venäläisille ei pystytty osoittamaan todeksi, ja syytteet raukesivat.
Kolonialismi
Kolonialismin osia ovat kolonisaatio eli uusien hallinto-alueiden valloittamisen prosessi, kolonisoitu alue tai siirtomaa eli kolonia, joka on tietynlainen sosiopoliittinen järjestelmä, sekä kolonialismi eli alueen ulkopuolisen vallan järjestelmä. Jürgen Osterhammelin mukaan jokaiseen näistä kuuluu yhteiskunnan laajeneminen sen alkuperäisen elinympäristön ulkopuolelle. Tämän laajenemisen prosessit voivat tapahtua usealla eri tavalla, joista jotkin voivat johtaa kolonialistiseen järjestelmään. Kolonialismin ja imperialismin ero on siinä, että kolonialismi tapahtuu siirtomaassa kun taas imperialismi tapahtuu keskuksesta ulospäin.
Kolonialismiin kuuluu paikallisiin poliittisiin rakenteisiin ja kulttuuriin puuttuminen. Siihen sisältyy usein myös siirtomaan työvoiman ja luonnonvarojen hyväksikäyttöä sekä kaupankäyntiä, sekä usein myös ihmisten erottelua ja sellaisten hierarkioiden luomista, jotka perustuvat esimerkiksi rotuun, uskontoon, kansallisuuteen ja sukupuoleen. Joskus siirtomaata hallitseva emämaa lähettää siirtomaahan siirtolaisia, jotka dominoivat uutta aluetta. Joskus siirtomaahan muuttaa vain pieni siirtomaaeliitti, joka tuottaa siirtomaan plantaaseilla hyödykkeitä vientiin. Joskus siirtomaa on pelkkä hallintoalue, jossa ei ole juurikaan siirtolaisia. Siirtomaita on hankittu taloudellisten syiden ohella myös strategisista syistä, arvovallan nostamiseksi ja yksinkertaisesti ennalta ehkäisevästi, jotta toinen valtio ei voisi liittää aluetta siirtomaakseen. Lisäksi usein yritykset sekä paikalliset aktiiviset virkamiehet ja upseerit laajensivat siirtomaita omatoimisesti.
Siirtomaakausi kesti 1500-luvulta aina 1900-luvun puoliväliin asti, jolloin suuri osa maailmaa oli eurooppalaisten siirtomaavaltojen hallinnassa. Etenkin vuosien 1871–1914 välistä aikakautta pidetään varsinaisena siirtomaaimperialismin aikakautena. Sen jälkeen kolonialistiset järjestelmät purkautuivat ja useimmat siirtomaat saivat itsenäisyyden. Kolonialismi alkoi useilla Afrikan seuduilla, kun eurooppalaiset alkoivat valloittaa Afrikan seutuja 1800-luvun lopulla. Ilmiötä kutsutaan nimellä Afrikan jako (Scramble for Africa). Useat Afrikan maat saivat itsenäisyyden vuoden 1960 tienoilla. Siirtomaavallan purkautumista ja sen jälkeistä aikaa kutsutaan postkolonialismiksi.
Kolonialismi oli historiassa monitahoinen ja vaikeasti määriteltävä ilmiö, jonka todellisuutta muokkasivat erilaiset paikalliset olosuhteet, siirtomaavaltojen aikeet ja mahdollisuudet sekä kansainvälisen järjestelmän laajemmat suuntaukset.
Historia
thumb|upright=1.5|Siirtomaavallat ja niiden siirtomaat vuosina 1492–2008.
Ensimmäiset siirtomaahallinnot
Euroopan merivallat alkoivat laajentua 1500-luvun alkupuolella Intiaan ja vasta löydettyyn Amerikkaan. Aasiassa portugalilaiset ja hollantilaiset alkoivat vaiheittain ottaa haltuunsa kauppareittejä, ja 1700-luvulla Britannia nousi itäisten merten johtavaksi kauppavallaksi. Kaikki kolme maata perustivat Aasiaan aluksi rannikkolinnoituksia, ja muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta ne alkoivat perustamaan siirtomaita vasta 1700-luvun lopulla. Itä-Intian kauppakomppaniat perustivat Aasiaan suuret organisaatiot. Amerikassa Espanjan kruunu perusti oman, laajuudeltaan ennennäkemättömän siirtomaahallintonsa, jonka piirteet säilyivät yli kaksi vuosisataa.
Kolonialismi Länsi-Intiassa
Amerikan Länsi-Intia oli kolonialismin keskuspaikka 1600-luvun puolivälistä 1700-luvun lopulle. Vuosien 1630–1680 aikana espanjalaiset ja portugalilaiset ja heidän jälkeensä hollantilaiset, ranskalaiset ja britit perustivat Karibialle plantaasitalousjärjestelmän teknisine ja yhteiskunnallisine rakenteineen. Amerikan siirtomaissa tuotettiin hyvin laajamittaisesti raaka-aineita ja jalostettuja tuotteita kuten sokeria orjatyövoimalla.
Kolonialismi Aasiassa
Länsi-Intian kolonialismin kultakausi päättyi 1800-luvulla kun orjuus lakkautettiin vaiheittain ja Haiti itsenäistyi vuonna 1806. Kolonialismin painopiste siirtyi Aasiaan, missä etenkin Britannia laajeni tekemällä Australiasta ja Intiasta siirtomaansa. Intiassa britit hallitsivat vuodesta 1818 alkaen satoja näennäisesti itsenäisiä ruhtinaskuntia, ja Brittiläinen Itä-Intian kauppakomppania perusti maahan siirtomaarakenteet. Intiasta tuli prototyyppinen esimerkki siirtomaasta, jota emämaa hyödynsi ilman uudisasutusta. 1800-luku oli vapaakauppaimperialismin aikaa. Alankomaat ottivat haltuunsa Indonesian.
Kolonialismi Afrikassa
1800-luvun kahdella viimeisellä vuosikymmenellä eurooppalaiset jakoivat Afrikan siirtomaiksi; sitä ennen vain Etelä-Afrikka ja Algeria olivat olleet siirtomaita.
Kolonialismin huippukausi
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Osmanien valtakunnan provinssit asetettiin Ranskan ja Brittien mandaateiksi. Maailman siirtomaiden yhteinen laajuus saavutti huippunsa 1920-luvulla. Kolonialismista tuli samalla entistä intensiivisempää, kun siirtomaavallat tekivät siirtomaahallinnoistaan järjestelmällisempiä ja tieteellisempiä. Samalla ylettömän väkivallan käytöstä luovuttiin. Siirtomaavallat rakensivat näyttäviä siirtomaarakennuksia ja kaupunkikortteleita kaikkialle siirtomaihinsa, ja siirtomaiden infrastruktuuria kehitettiin. Myös siirtomaiden vientikauppa voimistui.
Kolonialismin purkautuminen
Toisen maailmansodan jälkeiset vuosikymmenet olivat siirtomaavallan purkautumisen eli dekolonisaation aikaa. Aasian ja Afrikan siirtomaiden vapautuminen kolonialistisista hallinnoista huipentui 1950–1960-luvuilla. Vuonna 1960 17 afrikkalaista valtiota tuli itsenäiseksi.
Joissakin brittisiirtolaisten asuttamissa brittiläisen imperiumin maissa dekolonisaatio tapahtui asteittain ja rauhanomaisesti. Joissain toisissa siirtomaissa dekolonisaatio tapahtui väkivaltaisilla vallankumouksilla, joita ruokki kansallismielisyys. Euroopan siirtomaavalloilla ei toisen maailmansodan jälkeen enää ollut varaa tai poliittista tukea tukahduttaa vallankumouksia, ja myös Yhdysvallat ja Neuvostoliitto olivat nousseet vastustamaan kolonialismia.
Kolonialismin jälkeen
Uuskolonialismilla tarkoitetaan kehittyneiden maiden sekä monikansallisten yritysten ja järjestöjen harjoittamaa kehitysmaiden epäsuoraa taloudellista hyväksikäyttöä, joka muistuttaa kolonialismia.
Kolonialistisen hallinnon vaiheet
Kolonialistinen hallinto on yleensä muodostunut vaiheittain. Maan ”löytämisen” jälkeen rannikkoa alettiin hyödyntää ja paikallisten kanssa käydä vaihtokauppaa. Tulijat levittäytyivät rannikolta sisämaahan, minne he perustivat tukikohtia. Alueelle julistettiin suvereenisuus, luotiin hallinto ja perustettiin omavarainen siirtokunta. Sinne alettiin tuoda emämaasta siirtolaisia, ja lopulta siirtomaassa oli täydellinen siirtomaahallinto. Tämä historioitsija Donald W. Meinigin malli pätee etenkin Brasiliaan ja Pohjois-Amerikkaan sekä osaan Karibiasta ja Etelämeren saarista, mutta vain osittain Aasiaan ja suureen osaan Afrikkaa. Suvereenisuuden julistamisen ja siirtokunnan perustamisen välillä saattoi kulua pitkiäkin aikoja, jos paikalliset olivat sotilaallisesti vahvoja tai ilmasto vaikeutti siirtokunnan perustamista. Sillä välin eurooppalaiset ja paikalliset vallanpitäjät ylläpitivät rauhaa sopimuksin.
Vallankäyttö
thumb|Eurooppalaisia siirtomaaviranomaisia ja paikallisia päällikköjä [[Sierra Leonessa vuonna 1934.]] Siirtomaan hallinto kontrolloi siirtomaan lainsäädäntöä ja oikeuskäytäntöä, lainvalvontaa ja lukemattomia muita alueita. Se päätti infrastruktuurin kuten rautateiden, kanavien, katujen ja lennätinlinjojen rakentamisesta liike-elämän tarpeisiin. Emämaat yleensä odottivat siirtomaiden rahoittavan oman toimintansa.
Emämaasta tulleiden siirtomaavirkamiesten lukumäärän suhde siirtomaan väestöön vaihteli huomattavasti siirtomaasta toiseen. Brittejä oli koko Intiassa vain 12 000 kun siirtomaan väkiluku oli 340 miljoonaa, mikä tarkoittaa suhdetta 1:28 000. Brittiläisessä Nigeriassa suhde oli peräti 1:54 000. Toisessa ääripäässä oli japanilaisten määrä 1930-luvun Koreassa, jossa 52 000 japanilaista virkamiestä valvoi 20 miljoonaa korealaista suhteessa 1:420. Useimmissa siirtomaissa siirtomaavallan virkamiesten ja paikallisen väestön suhde oli lähempänä Brittiläisen Intian kuin Korean suhdetta. Siirtomaavaltojen olikin valloituksen jälkeen välttämätöntä tukeutua yhteistyöhön paikallisten asukkaiden kanssa. Etenkin brittien hallinta siirtomaissaan oli usein epäsuoraa hallintaa, jossa valta oli annettu enemmän tai vähemmän paikallisten päälliköiden käsiin.
Siirtomaavalta säilytti siirtomaassa vallan viidellä tavalla. Ensinnäkin se käytti sotilaallista voimaa tai sillä uhkaamista. Se otti käyttöön paikalliset roolit ja symbolit siirtomaavaltion korkeimmille edustajille. Se käytti keskitettyjä instituutioita informaation keräämiseksi, käsittelemiseksi ja levittämiseksi. Se hyödynsi ”hajota ja hallitse” -periaatetta käyttämällä hyväkseen siirtomaan sisäisiä etnisiä vihamielisyyksiä. Se myös hyödynsi siirtomaan yhteiskunnan vaikutusvaltaisen segmentin halua ylläpitää kolonialistista järjestelmää, mikä oli myös yhteistyön edellytys.
Siirtomaavallat laativat omat lakinsa eivätkä tunnustaneet paikallisten väestöjen lakeja, etenkään jos niitä ei ollut kirjattu ylös. Siirtomaahallinnot pyrkivät myös tukahduttamaan joitakin paikallisia tapoja, jotka olivat eurooppalaisten lakien vastaisia, kuten leskien polttamisen Intiassa, useimmat orjuuden muodot, moniavioisuuden, vauvojen surmaamisen ja lapsiavioliitot. Siirtomaissa oli usein käytössä kaksi lakijärjestelmää, yksi ulkomaalaisille ja toinen paikallisille. Siirtomaahallinnot suhtautuivat suvaitsevaisesti islamiin. Muslimien annettiin pitää uskontonsa, ja he saivat usein myös oikeuden osittaiseen itsehallintoon šarialain pohjalta.
Talous
thumb|Itä tarjoamassa rikkauksiaan Britannialle. [[Englannin Itä-Intian kauppakomppania|Englannin Itä-Intian kauppakomppanian tilaama kattomaalaus vuodelta 1777.]] Siirtomaahallinnon perustaminen oli tärkeimpiä keinoja luonnonrikkauksien ja ihmistyövoiman hankkimiseksi kiihtyneen maanosienvälisen kaupan tarpeisiin. Kolonialismin vaikutukset imperiumien reuna-alueisiin vaihtelivat suuresti eri paikoissa ja eri aikoina. Amerikassa valloituksista seurasi maanosan kytkeminen kansainväliseen talousjärjestelmään. Vanhassa maailmassa kytkökset olivat jo olleet olemassa ennen kolonialismia.
Kolonialismin seurauksena Afrikassa otettiin ensi kertaa käyttöön nykyaikainen valuutta. Ranskan imperiumi oli rahataloudellisesti erityisen yhtenäinen, mikä vaikutti vielä Afrikan maiden itsenäistyttyäkin. Brittien siirtomaat sen sijaan olivat yleensä rahataloudellisesti itsenäisiä.
Siirtomaiden asukkaat olivat etupäässä maanviljelijöitä. Kolonialistit ottivat maaseutujen tuotannon haltuunsa ja ryhtyivät kaupallistamaan maataloutta. Asukkaat laitettiin työskentelemään valloittajien hyväksi, joskin täydellinen orjuutus oli harvinaista. Ajan myötä siirtomaaherrat, kuten espanjalaiset Amerikassa, useimmiten luopuivat pakkotyön vaatimuksesta ja ryhtyivät sen sijaan verottamaan asukkaita. Etenkin Algeriassa ja Etelä-Afrikassa paikallisilta viljelijöiltä pakkolunastettiin paljon parhaita viljelysmaita, ja pienviljelijöistä tehtiin pelkkiä renkejä ja kiertäviä työläisiä. Orjuudella oli suuri merkitys Amerikan siirtomaiden maataloudessa mutta vähemmän vanhassa maailmassa.
Afrikkaan ei syntynyt Australian kaltaisia kokonaan eurooppalaisia siirtomaita siitä syystä että Afrikassa riitti maatyövoimaa omasta takaa, eikä sinne tarvinnut tuoda valkoisia työläisiä Euroopasta. Afrikan suurin merkitys ei 1800-luvun lopussa ollut maataloudessa vaan kaivostoiminnassa. Aasian siirtomaissa kaivostoiminta ei öljyä ja muutamaa muuta poikkeusta lukuun ottamatta ollut viennin kannalta merkittävää.
Afrikkalaisista maista vain Etelä-Afrikka onnistui teollistumaan 1920-luvulta alkaen kullankaivuun myötä. Japani perusti siirtomaihinsa Koreaan, Taiwaniin ja Kiinaan teollisuuslaitoksia, mikä antoi näille maille hyvän perustan teollistumisensa jatkamiselle siirtomaa-ajan jälkeen.
Yhteiskunnat
thumb|Hollantilainen perhe [[Jaavalla vuonna 1927.]] Moniin siirtomaihin muodostui kaksi erillistä yhteiskuntaa, pienempi eurooppalainen ja suurempi alkuperäisväestön muodostama. Siirtomaiden eurooppalaiset säilyivät kulttuurisesti melko eurooppalaisina eivätkä esimerkiksi juuri koskaan vaihtaneet uskontoaan. Ryhmien sekoittumisista syntyneet sekarotuiset väestöt eivät koskaan nousseet riittävän suuriksi ollakseen poliittisesti merkittäviä. Eurooppalaisten rakentamissa siirtomaakaupungeissa väestöt oli yleensä eroteltu omiin kaupunginosiinsa roturajojen mukaan, ja eurooppalaisten korttelit oli rakennettu väljemmin. Kun siirtomaa-aika päättyi, alkuperäisväestöön sekoittumaton eurooppalainen siirtomaaeliitti vain palasi takaisin Eurooppaan.
Siirtomaa-aikana suuri osa maailmaa länsimaistui. Tässä prosessissa tärkeässä osassa oli kristillinen lähetystyö, etenkin espanjalaisten levittämä katolilaisuus, jonka kautta alkuasukkaat käännytettiin ja ”sivistettiin”. Lähetystyöntekijät kansallisuudesta ja uskonnosta riippumatta yleensä tukivat kolonialismia ja siihen liittyvää kulttuurista arroganssia. Lähetystyöhön liittyi alkuperäisasukkaiden koulutusta ja sosiaalityötä, ja sen sivutuotteena siirtomaihin levisivät länsimaiset kulttuuriset arvot. Lähetystyön onnistuminen vaihteli suuresti: joissain siirtomaissa alkuasukkaiden kultit väistyivät valtion tukeman kristinuskon tieltä, joissain siirtomaissa syntyi omia kirkkokuntia, mutta islamilaisissa siirtomaissa kristillisellä lähetystyöllä ei ollut lainkaan vaikutusta. Eurooppalaisten perustamat koulut olivat opetussisällöltään eurooppalaislähtöisiä, ja niitä pitivät osin lähetystyöntekijät, osin valtio. Koulujen kautta Intia ja jotkin muut monikieliset siirtomaat saivat englannin kielestä yhteisen kielen, jota kaikki ymmärsivät.
Emämaan ja siirtomaan suhde imperiumissa
Useimmat siirtomaat ovat olleet osa jotain siirtomaaimperiumia, johon on kuulunut useita emämaasta hallittuja reuna-alueita. Joillain siirtomaavalloilla kuitenkin oli vain pari siirtomaata, kuten Belgialla ja Yhdysvalloilla.
Sisäinen kolonialismi on kolonialismin muoto, jossa emämaa ja siirtomaa sijaitsivat samassa paikassa. Tällaisia kolonialismeja olivat apartheidin aikainen Etelä-Afrikka sekä Latinalaisen Amerikan jotkin osat.
Kolonialistinen ajattelutapa
thumb|upright=1.25|”[[Valkoisen miehen taakkaa” eli barbaareja kohti sivistystä kantamassa Britannia ja Yhdysvallat. Pilakuva vuodelta 1899.]]
Historioitsija Jürgen Osterhammelin mukaan kolonialistisessa ajattelutavassa oli kolme osatekijää. Ensinnäkin siihen kuului se eurooppalainen ajatus, että eurooppalaiset ja ei-eurooppalaiset ovat perustavanlaatuisesti täysin erilaisia. Ei-eurooppalaisia pidettiin älyllisesti ja fyysisesti eurooppalaisia heikompina, minkä katsottiin tekevän heistä kykenemättömiä modernien eurooppalaisten laajamittaisiin kulttuurisiin saavutuksiin ja sankaritekoihin. Tämän aikanaan yleisesti hyväksytyn ajattelutavan lievempi muoto on uskomus afrikkalaisen, itämaisen ja intialaisen kansanluonteen olemassaoloon, joka laiskana ja lapsenomaisena tekee tasaveroisen kanssakäymisen eurooppalaisten kanssa mahdottomaksi.
Toinen kolonialistisen ajattelun osatekijä oli käsitys, että eurooppalaisten tehtävä oli ottaa holhoukseensa ohjausta kaipaavat epäkypsät rodut ja kulttuurit. Kolonialistit oikeuttivat kolonialisminsa yleismaailmallisella historiallisella tehtävällä vapauttaa tyranniasta ja hengellisestä synkeydestä. Länsimaisen sivistyksen levittäminen nähtiin moraalisena velvollisuutena samoin kuin käyttämättömien luonnonrikkauksien aktivoiminen maailmantalouden hyväksi. Tähän vastuuseen viitattiin usein ”valkoisen miehen taakkana”, ja kolonialistinen hallinto miellettiin humanitaariseksi väliintuloksi.
Kolmas kolonialistisen ajattelun osatekijä oli utooppinen visio puhdistavasta hallinnosta, joka hävittäisi kaiken korruption ja tehottomuuden.
Vaikutukset
Infrastruktuurin kehittämisen lisäksi monet siirtomaahallinnot kehittivät etenkin 1900-luvulla siirtomaiden asukkaiden koulutusta ja terveydenhuoltoa sekä loivat esimerkiksi vakuutusjärjestelmän, eläkejärjestelmän sekä perhe- ja äitiystukia. Eurooppalaiset veivät maailmalle myös eurooppalaisen valtiokäsityksen. Afrikkaan eurooppalaiset myös vetivät valtionrajat, joskin mielivaltaisesti, mikä on aiheuttanut myöhemmin ongelmia.