cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Australianpaimenkoira
Alkuperä
Yhdysvaltain länsiosissa olosuhteet sen sijaan ovat erilaiset. Joitakin espanjalaisia ja baskipaimenia tuli laumoineen ja koirineen Kaliforniaan espanjalaisten lähetyssaarnaajien ja muiden uudisasukkaiden mukana 1700-luvulla ja 1800-luvun alussa. Vuoden 1849 Kalifornian kultaryntäyksen myötä tapahtui laajaa muuttoliikettä Yhdysvaltain itärannikolta länteen, ja ihmisten mukana seurasivat lammaslaumat ja paimenkoirat. Paimenia ja koiria tuli myös muualta maailmasta: latinalaisesta Amerikasta, Euroopasta ja Australiasta.
Australiasta tulleita koiria oli jo alettu jalostaa samantyyppisiin olosuhteisiin, kuin mitä Kaliforniassa vallitsi. Paimenet alkoivat kehittää koiria, jotka voisivat käsitellä karjaa vaikeissa sääolosuhteissa, kylmässä sekä kuumassa ja joilla olisi oma-aloitteisuutta vaikeassa maastossa. Niiden pitäisi reagoida nopeasti omistajansa käskyihin ja lampaiden liikkeisiin. Näin syntyi australianpaimenkoira.
Australianpaimenkoirasta tuli suosittu rodeokoira 1950-luvulla. Yhdysvaltain rotujärjestö The Australian Shepherd Club of America (ASCA) perustettiin vuonna 1957, ja 1970-luvun lopulla se loi tarkan rotumääritelmän. FCI hyväksyi rotumääritelmän vuonna 1996. Rodusta jalostettiin 1960-luvulla pienempi versio, Miniature Australian Shepherd, joka sai myöhemmin nimen Miniature American Shepherd eli pieniamerikanpaimenkoira.
Etymologia
Rodun nimi on harhaanjohtava, sillä koiralla ei ole paljonkaan tekemistä Australian kanssa. Nimi onkin jäänyt jossain määrin mysteeriksi, sillä eniten australialaisia paimenia saapui Yhdysvaltoihin vasta 1900-luvun alussa, kun rotu oli jo erottunut omaksi tyypikseen. On mahdollista, että monilla Australiasta tuoduilla paimenkoirilla oli marmoroitu (merle) väritys, joka myös tuli tavalliseksi australianpaimenkoiralla. Niinpä saattoi olla, että kaikkia marmoroituja koiria kutsuttiin yksinkertaisesti australialaisiksi. Tätä ei ole kuitenkaan todistettu.
Basque Shepherd
Osa australianpaimenkoirien kasvattajista huolestui luonnontöpöhännän jalostamisen rodulle aiheuttamista selkäongelmista. Heidän mielestään myös pitkähäntäisten yksilöiden typistäminen aiheutti niille rakenteellista epätasapainoa. Tämän vuoksi he alkoivat jalostaa ainoastaan pitkähäntäisiä koiria, ja lopettivat myös niiden typistämisen.
Tuloksena oli viehättävä pitkähäntäinen työkoira, joka kykeni paremmin lampaiden paimennukseen, missä sen tuli kierrellä ja kääntyillä. Kasvattajat alkoivat kutsua sitä nimillä Basque Shepherd ja Basque Herder (mitä ei tule sekoittaa espanjalaiseen baskienpaimenkoiraan), koska australianpaimenkoiran esi-isät olivat alun perin saapuneet Baskimaalta.
Terveystilanne
Rotu on suhteellisen terve, mitään australianpaimenkoiralle ominaisia sairauksia ei ole. Lonkkavikoja, epilepsiaa, silmäsairauksia ja allergioita voi esiintyä. Marmoroidun värityksen aiheuttava perintötekijä on ilmeisesti yhteydessä sokeus- ja kuuroustapauksiin, joita esiintyy kahden marmoroidun koiran jälkeläisissä.
Ternopil
Ternopil (, Ternopil, ) on kaupunki Galitsiassa, Länsi-Ukrainassa Seretjoen varrella, 132 km itään Lvivistä. Se on Ternopilin alueen pääkaupunki. Kaupungin asukasluku oli 217 112 vuonna 2013.
Kaupungin perusti vuonna 1540 Jan Amor Tarnowski puolalaiseksi sotilasleiriksi. Vuonna 1772 se jäi ensimmäisessä Puolan jaossa Itävallalle. Vuonna 1870 valmistui rautatie Lviviin.
Ensimmäisen maailmansodan aikana kaupunki vaihtoi usein omistajaa, ja perääntyvät venäläiset polttivat sen 1917. Itävalta-Unkarin hajoamisen jälkeen siitä tuli Länsi-Ukrainan kansantasavallan pääkaupunki 11. marraskuuta 1918 puolalaisten vallattua Lvivin. Kesällä 1920 se jäi etenevälle puna-armeijalle. Riian rauhassa 1920 Ternopil jäi Puolalle, mutta liitettiin Neuvostoliittoon 1939 ja osaksi Ukrainan sosialistista neuvostotasavaltaa, mikä jäi voimaan toisen maailmansodan jälkeen.
Kaupunki on merkittävä Ukrainan länsiosien maantie- ja rautatieliikenteen risteyspaikka. Lännestä Lvivistä (132 km) päästä saapuva valtatie M12 (osa eurooppatietä E50 kulkee kaupungin kautta ja jatkaa idässä Hmelnytskyitä kohti (106 km) jatkaakseen kauemmas itään. Pohjoisesta saapuu puolestaan valtatie M19, joka muodostaa osan eurooppatietä E85. Tämä Itämeren rannalta Liettuasta alkava maantieyhteys jatkaa etelässä Tšernivtsin jälkeen Romanian puolelle ja sieltä Välimeren äärelle Kreikkaan..
Delipap
Delipap Oy on vuonna 1979 perustettu suomalainen perheyritys, joka kehittää, valmistaa ja markkinoi hygieniatuotteita koko perheen tarpeisiin. Delipapin tunnetuimpia tuotemerkkejä ovat Vuokkoset-naistenhygieniatuotteet, Muumi Baby-vaipat ja koko perheen Helmi-vanutuotteet.
Yrityksen tuotantolaitokset sijaitsevat Veikkolassa ja Tammisaaressa. Delipap Oy työllistää noin 70 henkilöä.
Yrityksen toimitusjohtajana on toiminut syksystä 2015 alkaen, Delipapin perustajan Raimo Nuortien tytär, Sanna Karhu. Hänen veljensä Oskari Nuortie toimii varatoimitusjohtajana ja heidän sisarensa Riikka Nuortie toimii tuotantopäällikön tehtävissä.
Historia
Delipapin tarina alkoi siitä, kun paperiteollisuudessa työskennellyt Raimo Nuortie kehitti omalle herkkäihoiselle pojalleen Oskarlle täysin uudenlaisen vaipan. Tuohon aikaan markkinoilla ei ollut nykyaikaisia vaippoja, joten vauvoilla käytettiin harsovaippoja, jotka eivät sopineet Raimon pienen pojan herkälle iholle Uusi vaippa paransi pienen Oskarin ihon ja toimivasta keksinnöstään innostuneena Raimo Nuortie päätti patentoida ideansa ja perustaa oman yrityksensä Delipap Oy:n.
Pian yritys laajensi valmistustaan myös naisten hygieniatuotteisiin. Nykyään Delipapin tunnetuimpia tuotemerkkejä ovat Vuokkoset-naistenhygieniatuotteet, Muumi Baby-vaipat ja koko perheen Helmi-vanutuotteet. Alihankintana Delipap Oy valmistaa myös muun muassa Pirkka-vaippoja.
Yritys on sitoutunut toimimaan ympäristövastuullisesti ja on Suomen ainoa kertakäyttöisten hygieniatuotteiden valmistaja.
Tuotteet
Delipapin tunnetuimpia brändejä ovat Muumi Baby -vaipat, Vuokkoset-naistenhygieniatuotteet ja Helmi-vanutuotteet. Delipap Oy:n valmistamia tuotteita viedään myös ulkomaille.
Delipapin muita tuotteita ovat muun muassa Harmony-pesu-, suojaus- ja puhdistustuotteet sekä Bastis-kissanhiekkasarja.
Tunnukset
Todisteena Delipapin vastuullisesta toiminnasta yrityksen tuotteille on myönnetty useita laatusertifikaatteja.
Joutsenmerkki
Yrityksen tuotteille myönnetty Joutsenmerkki, varmistaa tuotteen ympäristövastuullisuuden läpi sen elinkaaren. Joutsenmerkin kriteerit määräävät sen mitä tuotteet saavat sisältää, mitä niihin saa tuotantoprosessissa lisätä, miten jätehuolto tulee hoitaa. Joutsenmerkityt tuotteet eivät saa sisältää mitään turhia lisättyjä kemikaaleja, kuten voiteita tai hajusteita.
Avainlippu
Avainlippu on merkki siitä, että tuotteet on valmistettu kokonaan Suomessa, työllistäen samalla suomalaisia työntekijöitä. Avainlippu on rekisteröity yhteisömerkki ja se todistaa luotettavasti tuotteen kotimaisuuden
Eläinsuojeluvalvoja
Eläinsuojeluvalvojalla ei ole oikeutta tehdä tarkastusta kotirauhan piirissä. Valvojalla ei myöskään ole oikeutta ottaa eläintä huostaan, vaan ratkaisun tekee poliisi ja eläinlääkäri.
Eläinsuojeluvalvojat pitävät usein yrittäjänä löytöeläinkotia, jolta kunta ostaa lain määräämät palvelut. Löytöeläimiä säilytetään niissä korvausta vastaan 15 vuorokautta.
Suomen Eläinsuojeluyhdistysten Liitto ry kouluttaa vapaaehtoisia eläinsuojeluvalvojia, joilla ei kuitenkaan ole eläinsuojelulakiin perustuvaa oikeutta tarkastusten suorittamiseen.
FS Albatros (P681)
Albatros (runkonumero P681) oli Ranskan laivaston ulkovartiolaiva.
Valmistus
Aluksen köli laskettiin 15. huhtikuuta 1966. Se laskettiin vesille vielä saman vuoden lopulla 12. joulukuuta nimellä Névé ja otettiin palvelukseen 1967.
Palvelus
Alus muutettiin 1983 partioalukseksi Toulonissa, jolloin sille asennettiin etukannelle 40 millimetrin tykki ja valvontaelektroniikka. Alus kastettiin Albatrosiksi palvelukseen otettaessa 19. toukokuuta 1984. Sen moottori vaihdettiin heinäkuusta 1990 maaliskuuhun 1991 Lorientissa.
Alus on sijoitettu Réunionille Ports-des-Galetsiin, missä sen tehtävänä on valvoa Ranskan etuja alueella. Valvottavaan alueeseen kuuluvat Kerguelen, Crozetsaaret, Île Saint-Paul ja Île Amsterdam.
Alus poistettiin palveluksesta heinäkuussa 2015.
Virgin Australia
pienoiskuva|Virgin Australian pääkonttori Brisbanessa. pienoiskuva|Virgin Australian [[Airbus A330-200.]] pienoiskuva|Boeing 737 Virgin Bluen alkuperäisissä väreissä.
Virgin Australia, alun perin Virgin Blue, on 2000 perustettu australialainen lentoyhtiö. Sen perusti englantilaisen Richard Bransonin Virgin Group ja nykyään yhtiön enemmistöomistaja on Toll Holdings. Yhtiön pääkonttori sijaitsee Queenslandin Brisbanessa. Yhtiön kovin kilpailija Qantas vastasi Virgin Bluen luomaan haasteeseen luomalla oman halpalentoyhtiön, Jetstar Airwaysin.
Päästyään entisen Virgin Atlantic-osakkaan Singapore Airlinesin kanssa sopimukseen Virgin-tuotemerkin käytöstä Australian ulkopuolella, toukokuussa 2011 Virgin Blue ja tytäryhtiöt Pacific Blue (Uusi-Seelanti) and V Australia (pitkän matkan lennot) yhdistettiin uudelle nimelle Virgin Australia. Samalla yhtiö ilmoitti siirtyvänsä pois halpalentoyhtiö-mallista "uuden maailman lentoyhtiöksi" (New World Carrier)
Laivasto
Virgin Australian laivasto koostuu seuraavasti (syyskuussa 2014):
New York Post
New York Post on kolmanneksitoista vanhin Yhdysvalloissa julkaistava sanomalehti ja vanhin niistä, jotka ovat ilmestyneet jatkuvasti päivittäin. Vuodesta 1976 lähtien se on kuulunut australialaissyntyisen miljardööri Rupert Murdochin News Corporationiin. Maaliskuun lopussa 2007 lehti oli yksi Yhdysvaltain kymmenestä suurimmasta sanomalehdestä.
Historia
thumb|left|Alexander Hamilton. thumb|left|William Cullen Bryant. Alexander Hamilton perusti lehden sijoittajaryhmän antaman noin 10 000 dollarin turvin syksyllä 1801 nimellä New-York Evening Post. Silloinen formaatti oli huomattavasti nykyisestä tabloidimallista eroava broadsheet. Hamiltonin lisäksi sijoittajiin lukeutui muita Federalistisen puolueen newyorkilaisia jäseniä, kuten Robert Troup ja Oliver Wolcott, joita Thomas Jeffersonin valinta presidentiksi ja Demokraattis-republikaanisen puolueen kasvava suosio tyrmistytti. Tapaaminen, jossa Hamilton ensimmäisen kerran hankki sijoittajia uutta lehteä varten, järjestettiin nykyään Gracie Mansionina tunnetulla maaseutuhuvilalla. Hamilton valitsi julkaisun ensimmäiseksi päätoimittajaksi William Colemanin. 1800-luvun kuuluisin New York Evening Postin päätoimittaja oli kuitenkin runoilija William Cullen Bryant. Lehti oli Bryantin päätoimittajakaudella niin arvostettu, että englantilainen filosofi John Stuart Mill esitti siitä ylistäviä sanoja 1864.
Vuonna 1881 Henry Villard otti Postin haltuunsa, ja 1897 johtoon tuli hänen poikansa Oswald Garrison Villard, joka oli perustamassa sekä National Association for the Advancement of Colored People -järjestöä että American Civil Liberties Unionia. Villard myi lehden 1918 sen jälkeen, kun laajalle levinneet syytökset saksalaissympatioista ensimmäisen maailmansodan aikana olivat vahingoittaneet myyntilukuja. Ostaja Thomas Lamont ei kyennyt selvittämään lehden talousvaikeuksia ja kauppasi sen 34 talous- ja uudistusmielisen poliittisen vaikuttajan muodostamalle yhteenliittymällä, jota johti Harvard Business Schoolin dekaani Edwin F. Gay ja jonka jäseniin kuului muun muassa Franklin Delano Roosevelt. Ladies Home Journalin julkaisija, konservatiivi Cyrus H. K. Curtis hankki New York Evening Postin 1924 ja muutti sen hetkeksi ei-sensaatiohakuiseksi tabloidiksi vuonna 1933. J. David Stern osti lehden vuorostaan 1934 ja muutti nimen muotoon New York Post. Hän myös palautti lehden entiseen sivukokoonsa ja elvytti liberaalin linjan.
Murdochin aika
thumb|205px|Eräs New York Postin kuuluisimmista otsikoista, joka kuvastaa lehdessä tapahtunutta muutosta sensaatiohakuisempaan suuntaan. Vaikka New York Post on menneisyydessä ollut vankkumaton liberalismin kannattaja, on se viime vuosina ottanut konservatiivisen näkökulman, mikä heijastelee Murdochin politiikkaa.
Murdoch toi lehteen The Sunin ja muiden omistamiensa brittitabloidien edustaman sensaatiohakuisen journalismin, jonka tyyppiesimerkki oli Postin kuuluisa uutisotsikko 15. huhtikuuta 1983: ”Päätön ruumis topless-baarissa” (”Headless Body in Topless Bar”). Post myös kierrätti The Sunin tunnettua ”Gotcha”-otsikkoa, joka viittasi tällä kertaa Abu Mus’ab al-Zarqawin kuolemaan eikä Argentiinan laivaston risteilijän ARA General Belgranon uppoamiseen Falklandin sodassa.
Liittovaltion asettamien tiedotusvälineiden keskittymistä rajoittavien säännösten takia Murdoch pakotettiin 1988 myymään New York Post 37,6 miljoonalla dollarilla uutisalaa tuntemattomalle kiinteistöpohatta Peter S. Kalikowille. Kun Kalikow joutui vararikkoon 1993, lehteä hallinnoi väliaikaisesti rahoittaja Steven Hoffenberg, joka myöhemmin myönsi syyllistyneensä arvopaperipetokseen. Tämän jälkeen omistajana oli kahden viikon ajan Abe Hirschfeld, joka oli luonut omaisuutensa pysäköintihallien rakentamisella. Murdochin News Corporation osti Postin takaisin itselleen 1993, kun monet poliitikot olivat suostutelleet Federal Communications Commissionin myöntämään Murdochille pysyvän vapautuksen ristikkäisomistuksia koskevista säännöistä, jotka olivat pakottaneet hänet myymään lehden viisi vuotta aiemmin. Murdochin uudistetun johdon alaisuudessa lehti jatkoi konservatiivista toimituksellista linjaansa.
Myyntiluvut
New York Postin päivittäinen levikki romahti Schiffin aikakauden viimeisinä vuosina 1960-luvun lopun 700 000:sta noin 418 000:een. 2000-luvulla tapahtunut elpyminen nosti levikin 724 748:aan huhtikuussa 2007. Osittain tämä saavutettiin alentamalla lehden hinta 50:stä 25 senttiin. Lokakuussa 2006 Post ohitti ensimmäisen kerran kilpailijansa New York Daily Newsin levikissä.
Bingo
thumb|220px|Bingo Bingo on onnenpeli, joka kehitettiin Italiassa 1530-luvulla, josta se levisi Ranskaan 1700-luvun lopulla ja 1900-luvulla Yhdysvaltoihin. Tuolloin bingoa pelattiin pavuilla (bean). Pelin nimi beano muuttui amerikkalaisten suussa bingoksi.
Suomeen bingon toi Ruotsista ylivieskalainen eläinlääkärin rouva Ebba Forsberg. Käytyään kokeilemassa bingon pelaamista Värmlannissa kesällä 1967 hänelle syntyi oivallus pelin tuomisesta Suomeen varojen keräämiseksi Ylivieskan Uimahalli- ja Nuorisotalosäätiölle. Ensimmäinen julkinen bingotapahtuma järjestettiin Ylivieskassa 2. syyskuuta 1968. Bingo oli merkittävä tulolähde uimahalli-nuorisotalon rahoittamisessa ja pitkään se on ollut hyvinkin suosittu rahapeli koko maassa.
Pelin tarkoituksena on pelaajan saada tietynlainen pelikuvio. Pelissä arvotaan numeroita 1–75 tai 1–90 väliltä, peliversiosta riippuen. Perinteisessä bingopelissä pelaajalla on pelattavaan pelikortti, johon on merkitty tietty määrä ruudukkoja. Arvottujen numeroiden toivotaan muodostan omalla ruudukolla vaaka-, pysty- tai kulmasta kulmaan-rivejä.
Bingon perinteisiin kuuluu, että pelaaja huudahtaa ääneen sanan ”bingo!” huomatessaan ruudukkonsa täyttyneen. Tämä kertoo muille, että voittaja on löytynyt. Monissa bingosaleissa tavasta on sittemmin luovuttu.
Bingohallit, pelivoitot, internetpelit
Peliä voidaan pelata bingohalleissa, jotka ovat auki useita tunteja päivisin ja käytössä oli pelipöydät tai peli-illoissa ja muissa tilaisuuksissa, joissa käytössä ovat pelikortit. Suomessa suurimmat bingotilaisuudet, joissa palkintoina on ollut kesämökkejä tai autoja, ovat keränneet tuhansia osanottajia.
Bingo on maailmalla suosittu rahapeli, mutta Suomessa bingovoittoja ei saa lain mukaan jakaa rahana, vaan voittojen on oltava tavarapalkintoja. Suomalaisissa bingohalleissa suosituimpia palkintoja ovatkin erilaiset lahjakortit, elintarvikkeet kuten kahvi tai joulukinkku, sekä kodinelektroniikka. 2000-luvulla bingohallien määrä on vähentynyt, mutta vanhempi väki pelaa peliä edelleen aktiivisesti lähes jokaisella suuremmalla paikkakunnalla ympäri Suomen. Internetissä pelattava bingo on kuitenkin laskenut bingon pelaajien keski-ikää. Nykyään bingopelit pyörivät bingohalleissa suurimmilta osin koneistetusti, eli numeroiden arvonta ja kuulutus tapahtuu tietokoneohjelmalla ja pelaaminen automaattitauluilla, jotka ilmoittavat bingot automaattisesti.
Internetissä pelattava bingopeli on erittäin suosittua muun muassa Yhdysvalloissa ja Pohjoismaissa. Internetissä pelattavasta bingosta on olemassa yksin pelattavia sekä monen pelaajan versioita. Suomessa nettibingoa tarjoaa Veikkaus Oy ja paikalliset bingohallit bingoon.fi. Pelintarjoajat järjestävät bingoissa erilaisia sivupelejä, kuten tietovisoja, joiden tarkoituksena on yhteisöllisyyden rakentaminen. Moninpeleille on ominaista vahva yhteisöllisyys, jolloin bingon parissa tutustuneet henkilöt luovat omia bingopiirejään järjestäen muun muassa yhteisiä internetbingoiltamia.
Josip Šimunić
Josip ”Joe” Šimunić (s. 18. helmikuuta 1978 Canberra) on australialaissyntyinen jalkapalloilija, joka maajoukkuetasolla on edustanut Kroatiaa vuodesta 2001. Hänen vanhempansa muuttivat Australiaan Jugoslaviasta.
Topparina pelaava Šimunić aloitti uransa Australiassa Melbourne Knightsissa vuonna 1995 ja voitti liigamestaruuden kaudella 1995/1996. Vuonna 1998 hän siirtyi Bundesliigan Hamburger SV:hen. Vuodesta 2000 Šimunić on pelannut Hertha BSC Berlinissä.
Šimunić pelasi ensimmäisen maaottelunsa 10. marraskuuta 2001 Koreaa vastaan ja on sittemmin edustanut Kroatiaa vuoden 2002 MM-kisoissa, 2004 EM-kisoissa ja 2006 MM-kisoissa. Hän on pelannut 45 ottelua, joissa on tehnyt kolme maalia (tilanne 22. kesäkuuta 2006).
Šimunić sai vuoden 2006 MM-kisoissa ottelussa Australiaa vastaan punaisen kortin. Šimunić oli saanut ottelussa keltaisen kortin 61. peliminuutilla ja tuomari Graham Poll näytti hänelle toista keltaista korttia taklauksen jälkeen 90. minuutilla, mutta ei lähettänyt häntä ulos kentältä. Lopulta kolme minuuttia myöhemmin Poll antoi Šimunićille suunsoitosta kolmannen keltaisen kortin ja tällä kertaa sen jälkeen punaisen. FIFA mainitsi alun perin kaikki kolme varoitusta otteluraportissa, mutta poisti toisen (90. minuutin varoituksen) keltaisen kortin myöhemmin.
Mia Farrow
Maria de Lourdes Villiers Farrow eli Mia Farrow (s. 9. helmikuuta 1945 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen vanhempansa ovat ohjaaja John Farrow ja näyttelijä Maureen O’Sullivan. Hän on kolmas Farrowin ja O’Sullivanin seitsemästä lapsesta. Farrow sairasti yhdeksänvuotiaana polion ja joutui vuodeksi hengityslaitteeseen, mutta toipui.
Mia Farrow tuli suuren yleisön tietoisuuteen yhden aikansa suosituimman televisiosarjan, Peyton Placen, Allison Mackenzien roolissa vuosina 1964–1966.
Hänen tunnetuin elokuva-osansa on päärooli Roman Polańskin ohjaamassa Rosemaryn painajaisessa (1968).
Yksityiselämä
Farrow oli naimisissa Frank Sinatran kanssa kaksi vuotta 1966–1968. Tämän jälkeen hän avioitui André Previnin kanssa vuonna 1970. Ennen avioeroaan 1979 he ehtivät saada kolme yhteistä lasta ja kolme adoptiolasta. Vuonna 1987 Farrow sai lapsen Woody Allenin kanssa, jonka kanssa hän myös adoptoi kaksi lasta. Heidän eronsa jälkeen Farrow syytti televisiohaastattelussa Allenia adoptiolapsensa hyväksikäytöstä. Vuoteen 1994 mennessä Farrow’lla on 14 lasta, joista yhdeksän on adoptoitu. Previnin ja Farrow’n Vietnamista vuonna 1973 adoptoima tytär Lark Previn kuoli 35-vuotiaana pitkään kestäneeseen sairauteen New Yorkissa 25. joulukuuta 2008. Lark Previnillä oli tuolloin 12- ja 13-vuotiaat tyttäret. Yksi Farrown adoptiolapsista, Thaddeus Farrow teki itsemurhan syyskuussa 2016.
Lassi Valtonen
Lassi Valtonen (s. 14. heinäkuuta 1990 Joutseno ) on suomalainen laulaja. Hän osallistui Idolsin 5. tuotantokaudelle vuonna 2011 ja selviytyi kisassa semifinaaleihin saakka, mutta jätti kilpailun kesken ennen suorien lähetysten alkua.
Valtosen julkaisi debyyttialbuminsa Kukin tyylillään 26. lokakuuta 2011. Albumi nousi ilmestyttyään Suomen virallisen albumilistan kymmenennelle sijalle ja myi lopulta kultaa. Valtonen julkaisi toisen albuminsa Kasvottomat päivät elokuussa 2016. Siltä julkaistiin ennakkoon kaksi singleä.
Ennen laulajanuraansa Valtonen on toiminut rumpalina rockpiireissä. Hän osallistui Idolsin karsintoihin myös vuonna 2006.
Valtonen sairastui vakavaan suolistosairauteen Chronin tautiin ja joutui siksi vähentämään esiintymisiään. Hän opiskelee media-alaa ammattikorkeakoulussa Tampereella, jossa hän myös asuu.
Felice Romani
right|thumb|Felice Romani Felice Romani (31. tammikuuta 1788 Genova – 28. tammikuuta 1865 Moneglia) oli italialainen runoilija, kirjallisuusoppinut ja libretisti. Romanin tunnetuimpia töitä ovat hänen Gaetano Donizetin ja Vincenzo Bellinin oopperoihin kirjoittamansa librettot. Häntä pidetään parhaimpana italialaisena libretistinä Metastasion ja Arrigo Boiton välisellä ajalla.
Nuori Romani lähti opiskelemaan Pisaan lakitiedettä, "miellyttääkseen sukuaan" ja kirjallisuutta sekä mytologiaa, "miellyttääkseen itseään". Myöhemmin, mentyään opiskelemaan Genovan yliopistoon, hän alkoi kääntää ranskankielistä kirjallisuutta. Opiskelijatoverinsa kanssa hän kokosi kuusiosaisen mytologiaa ja kelttien historiaa käsittelevän sanakirjan. Romanin opintojen aiheet heijastuivat hänen librettoihinsa; monet niistä perustuvat ranskalaisiin kirjallisiin teoksiin ja monet, kuten Norma, käsittelevät mytologisia aiheita.
Romani matkusteli laajalti Espanjassa, Kreikassa, Saksassa ja Ranskassa. Vuonna 1814 hän asettui Milanoon, jossa hän tutustui lukuisiin tärkeisiin henkilöihin kirjallisuuden ja musiikin saralta. Hän hylkäsi työtarjouksen mennä Wieniin hovirunoilijaksi ja alkoi sitä vastoin oopperalibretistiksi. Kirjoitettuaan kaksi librettoa säveltäjä Simon Mayrille hän sai paikan Teatero alla Scalan libretistinä. Romanista tuli aikansa huomattavin italialainen libretisti ja kaiken kaikkiaan hän kirjoitti lähes 100 librettoa. Huolimatta kiinnostuksestaan Ranskan kirjallisuuteen hän ei suostunut lähtemään Pariisiin töihin.
Pääsääntöisesti Romani ei sepittänyt omia tarinoitaan vaan pikemminkin seurasi Pariisin teatterimaailmaa ja sovitti siellä suosittuja näytelmiä uudelleen. Tämä strategia ei aina toiminut, esimerkiksi ooppera Lucrezia Borgian kohdalla: Romani oli käyttänyt librettonsa pohjana Victor Hugon samannimistä näytelmää, mutta oopperan saadessa Pariisin-ensi-iltansa 1840, Hugo hankki määräyksen, joka kielsi lisäesitykset. Libretto kirjoitettiin uusiksi ja ooppera nimettiin La rinegataksi, minkä jälkeen esitykset jatkuivat.
"Antakaa minulle hyviä säkeitä niin annan teille hyvää musiikkia.", Bellinin kerrotaan sanoneen - ja Romani olikin ihanteellinen aisapari säveltäjälle. Bellini halusi librettoiltaan tekstiä, joka "esittäisi intohimot mahdollisimman eläväisesti" (lähde: Bellinin kirje Florimolle 4.8.1834). Felice Romanissa hän löysi etsimänsä. Kaksikon välit kuitenkin rikkoontuivat Beatrice di Tendan määräajasta myöhästymisen vuoksi. Sävellettyään Puritaanit Carlo Pepolin tekstiin Bellini halusi palata takaisin tekemään yhteistyötä Romanin kanssa mutta säveltäjä kuoli ennenaikaisesti vuonna 1835. Romani suri työtoveriaan syvästi ja laati muistokirjoituksen, jossa hän syvästi katui heidän riitelyään.
Vuonna 1834 Romanista tuli Gazzetta Ufficiale Piemontesen ('Piemonten virallinen lehti') päätoimittaja. Hän myös kirjoitti lehteen kirjallisuuskritiikkiä. Vuosien 1849-1854 taukoa lukuun ottamatta hän myös pysyi tuossa toimessaan kuolemaansa saakka.
Touch the Sky (kappale)
Touch the Sky on yhdysvaltalaisen rap-artisti Kanye Westin kappale, jossa vierailee Lupe Fiasco. Se julkaistiin neljäntenä singlenä hänen studioalbumilta Late Registration tammikuussa 2006.
”Touch the Sky” ylsi Billboard Hot 100 -listalla parhaimmillaan sijalle 42. Suomen virallisella listalla sen paras sijoitus oli 15.
Öskemen
Öskemen eli Ust-Kamenogorsk on kaupunki Kazakstanissa ja Itä-Kazakstanin alueen pääkaupunki. Vuoden 2012 alussa kaupungin asukasluvuksi arvioitiin runsaat 309 000.
Kaupunki perustettiin Ust-Kamennaja -nimellä linnoitukseksi ja kauppa-asemaksi Irtyš- ja Ulbajokien yhtymäkohtaan vuonna 1720. Kaupunki kehittyi suureksi kaivos- ja metallurgiseksi keskukseksi neuvostoaikoina. Tärkeimmät kaivannaiset ovat kupari, hopea, sinkki ja lyijy. Kaupungissa on satama Irtyšjoen varrella, ja lähistöllä on suuri vesivoimala.
Väestön kehitys
Oheinen taulukko kuvaa Ust-Kamenogorskin väkiluvun kehitystä väestönlaskentojen kautta. Vuoden 1840 arvo on Venäjän imperiumin kaupunkeja kuvaavasta tilastosta eikä ole varsinaisen väestönlaskennan arvo. Ensimmäinen koko silloisen valtakunnan kattanut väestönlaskenta tehtiin vuonna 1897. Myöhemmät laskennat ovat Neuvostoliiton ja Kazakstanin tasavallan aikana. (Toistaiseksi laskentojen 1926 ja 1939 arvot uupuvat).
Kaupunkiin johtaa eurooppatie E40. Siellä on Kazakstanin rautateiden sivuradan asema ja lentoasema.
Kaupungin nykyisin Venäjän Vysšaja ligassa pelaava jääkiekkojoukkue Kaztsink-Torpedo on ollut useiden NHL-kuuluisuuksien kuten Evgeni Nabokov, Nik Antropov, Vitali Kolesnik, Konstantin Puškarev ja Aleksandr Perežogin kasvattaja.
Olli Jalonen
Olli Jouko Johan Jalonen (s. 21. helmikuuta 1954 Helsinki) on palkittu suomalainen kirjailija ja filosofian tohtori.
Elämä ja ura
Jalonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1973, yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi 1985 ja lisensiaatiksi 1985. Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 2006 Tampereen yliopistosta. Jalosen väitöskirjansa aiheena oli ''Hitaasti kudotut nopeat hetket. Kirjoittamisen assosiaatiosta 1900-luvun suomalaisessa proosassa''. Vuosina 2005–2010 Jalonen toimi viisivuotiskauden Taiteen keskustoimikunnan nimittämänä taiteilijaprofessorina.
Jalosen ensimmäinen teos, novellikokoelma Unien tausta, ilmestyi vuonna 1978. Hän osallistui sillä Otavan järjestämään novellikilpailuun. Seuraavana vuonna ilmestyi Jalosen esikoisromaani Sulkaturkki. Vuosina 1989–1992 ilmestyi syntymän, elämän ja kuoleman sattumanvaraisuutta käsittelevä romaanitrilogia, johon kuuluvat teokset Johan ja Johan (1989), Isäksi ja tyttäreksi (1990) ja Elämä, ja elämä (1992). Jalosen teoksia on käännetty ruotsiksi, norjaksi, viroksi, latviaksi ja saksaksi.
Jalonen voitti Finlandia-palkinnon vuonna 1990 romaanillaan Isäksi ja tyttäreksi. Hän on ollut Finlandia-palkintoehdokas myös vuosina 1989 (teoksella Johan ja Johan), 2008 (14 solmua Greenwichiin), 2014 (Miehiä ja ihmisiä) ja 2018 (Taivaanpallo). 14 solmua Greenwichiin, Poikakirja ja Taivaanpallo olivat myös Runeberg-palkintoehdokkaina. Vuonna 2013 Suomen Kirjailijaliitto palkitsi Jalosen 10 000 euron suuruisella tunnustuspalkinnolla.
Jalonen voitti toistamiseen Finlandia-palkinnon vuonna 2018 romaanillaan Taivaanpallo.
Jalonen on ollut vuodesta 1974 naimisissa kirjailija Riitta Jalosen (o.s. Aho) kanssa. Heillä on yksi lapsi.
GOELRO
GOELRO (Gosudarstvennaja komissija po elektrifikatsii Rossii) oli Venäjän sähköistämisen valtionkomitea. Joidenkin lähteiden mukaan mittavaa Venäjän sähköistämissuunnitelmaa valmisteli professori Vernadski jo ennen marraskuussa tapahtunutta lokakuun vallankumousta 1917, mutta valtiollisena ohjelmana se liittyy Neuvosto-Venäjän pyrkimykseen aloittaa mittava teollistamisohjelma Venäjän länsimaihin verratun jälkeenjääneisyyden kiinni kuromiseksi.
Alhainen energiankulutus ja sodan aiheuttama energiapula
Vuonna 1913 sähkökulutus asukasta kohden oli Venäjällä 14 kWh ja jo teollistuneissa Yhdysvalloissa 236 kWh. Ensimmäinen maailmansota aiheutti 1917 vakavia energiapuutteita erityisesti Petrogradissa ja Moskovassa: Bakun öljy ja Donetskin kivihiili eivät riittäneet energiaksi. Marraskuussa juuri lokakuun vallankumouksen jälkeen Lenin antoi määräyksen tätä ehdottaneelle insinööri I. I. Radženkolle rakennuttaa Moskovan alueelle Šaturskoihin turpeella toimiva sähkövoimala. Tuolloin myös heräsi kiinnostus G. O. Graftion suunnitelmaan perustaa Petrogradin alueelle Volhoviin voimala käyttäen asevelvollisia työvoimana.
Ehdotus teollisuuden sähköistämisen valtionkomiteasta
Noin kolmen viikon kuluessa työväen ja talonpoikien puolustusneuvosto suositti ja Lenin allekirjoitti päätöksen GOELRO:n perustamisesta. Valtionkomiteasta tuli 19-jäseninen: G. M. Križižanovski (puheenjohtaja), A. I. Eisman (varapuheenjohtaja), A. G. Kogan, B. I Ugrimov, N. N, Vaškov, H. S. Sidelnikov, G. O. Graftio, L. V. Dreier, G. D. Duberlin, K. A. Krug, M. J. Lapirov-Skoblo, B. E. Stokel, M. A. Šatelen, E. J. Šulgin sekä varajäseniksi R. A. Ferman, L. K. Ramžin, A. I. Tairov ja A. A. Švarts.
Joulukuuhun 1920 mennessä Križižanovskin johdolla noin 200 asiantuntijaa valmistelivat sähköistämisohjelman, jonka hyväksyi 8. neuvostojen yleisvenäläinen kokous ja jonka vahvisti 9. neuvostojen yleisvenäläinen kokous vuosi myöhemmin. Suunnitelman oli määrä tulla toimeenpannuksi 10-15 vuodessa sekä käsittää kaiken kaikkiaan 30 suurvoimalaa, joista 10 olisi vesivoimaloita ja 20 höyryvoimaloita.
Hankkeen tavoite
GOELRO:n tavoitteena ei ollut niinkään raskasteollistaminen sähköistämisen avulla kuin työn tuottavuuden parantaminen laajoilla kansantalouden aloilla korvaamalla ihmis- ja eläintyövoimaa sähköistämällä. Pyrittiin hyödyntämään laajemmin lämpöarvoltaan vähäisiä kivihiililaatuja, turvetta, puuta, kaasua sekä öljyliusketta paikallisesti.
Suunnitelma käsitti sekä toimiala- että aluekohtaisen toimeenpanosuunnitelman. Tätä varten valtakunnallinen suunnitelma jaettiin seitsemään alueelliseen perussuunnitelmaan: pohjoiseen, keskis-teolliseen, eteläiseen, Volgan varren, Uralin, Kaukasian sekä Länsi-Siperian ja Turkestanin suunnitelmaan.
GOELRO suunniteltiin jo alusta lakisääteiselle pohjalle, minkä toimeenpanon takaisi keskitetty taloussuunnitelma. GOELRO:sta tuli Neuvosto-Venäjän ja Neuvostoliiton ensimmäinen kattava valtionsuunnitelma, joka toimi esikuvana koko kansantalouden viisivuotissuunnittelun myöhemmin järjestävälle valtionsuunnitelmalle, GOSPLANille. GOELRO valtionkomiteana lakkautettiin jo kesäkuussa 1921, minkä jälkeen sen työtä jatkoi GOSPLAN.
Hankkeen tulokset
GOELRO:n ensimmäinen osa A tuli suoritetuksi 1926 mennessä. A:n tavoitteena oli palauttaa sisällissodassa pienentynyt tuotanto. Vuoteen 1935 mennessä oli suoritettu rakentamiseen liittyvät tavoitteet. Myös raskas sähkötekninen tuontia korvaava teollisuus kehittyi. 1923 Elektrosila toimitti Volhoviin Leningradin alueelle neljä ensimmäistä 7,5 MW turbiinia. 1930-luvun puoleen väliin mennessä oli jo perustettu Elektrozavod (Электрозавод) ja Dinamo (Динамо) Moskovaan, Krasnyi kotelštšik (Красный котельщик) ja Taganrogiin, Turbogeneratornyi zavod imeni S. M. Kirova (Турбогенераторный завод имени С. М. Кирова) Harkovaan. Vuodesta 1934 tuli Neuvostoliitto voimalaitteiden rakentamisessa omavaraiseksi. Mittavan teollistumisen rahoitukseen käytettiin ylenmääräisen innostuksen lisäksi myös vankityövoimaa ja tuotantohyödykkeiden tuomiseen käytettiin myös viljaa, minkä viemisellä 1930-luvun puolivälissä aiheutettiin Volgan varrella ja varsinkin Ukrainassa nälänhätä, missä kuoli miljoonia ihmisiä.
Volhov ja Nižesvir Leningradin alueella
Volhoviin rakennettiin Venäjän ensimmäinen vesiturbiinivoimala, mitä rakennettiin vuodesta 1918 joulukuulle 1926. Sähköenergian saatavuuden vuoksi alettiin alueelle vielä rakentaa alumiinisulattoa 1929, joka valmistui 1932.
Leningradin alueella rakennettiin myös Lotinapeltoon kaksi Nižesvirin voimalaa.
DniproGES Zaporožhessa Ukrainassa
1900-luvun alussa oli tehty suunnitelmia noin 90 MW:n sähköntuotantoon Dneprillä, mutta yksikään niistä ei toteutunut. GOELRO:on liittyen perustettiin Ukrainan Zaporožheen (ukrainaksi Zaporižžja) Euroopan suurin vesivoimala DniproGES, joka käynnistettiin 1932.
Tämän lisäksi rakennettiin myös pieniä voimaloita ympäri Ukrainaa. Vuoteen 1929 mennessä oli rakennettu 150 pientä vesivoimalaa yhteisteholtaan 8,4 MW. Näihin pieniin voimaloihin kuuluivat vuodesta 1927 Voznesenskin GES Južnyi Bug -joella (0,84 MW), Bukskaja GES vuodesta 1928 Žerkassyn oblastissa (0,57 MW), Sutisskaja GES Vinnitsan oblastissa (0,24 MW) jne. 1934 otettiin käyttöön Korsun-Ševženkovskaja GES (1,65 MW), joka oli sen ajan mukaisesti erittäin nykyaikainen.
Aletheia
Aletheia (, "totuus") voi viitata seuraaviin asioihin:
GOELRO
DniproGES Zaporožhessa Ukrainassa
1944 alettiin Ukrainassa kunnostaa ja modernisoida sodan vaurioittamia voimaloita ja DniproGES sai uudet turbiinit, mitä lisäsivät sen tehoa noin 100 MW:lla 650 MW:iin. DniproGES teki Zaporižžjasta melkoisen metalliteollisuuskeskittymän.
Kaširskin GRES Moskovan alueella
Kaširskin GRES otettiin käyttöön 4. kesäkuuta 1922 12 MW:n tehoisena, jolloin se oli Euroopan toiseksi tehokkain hiilivoimala. Samana vuonna vedettiin Moskovaan asti 110 kV voimansiirtolinja, joka oli lajissaan silloin Neuvosto-Venäjän ensimmäinen. Laitos evakuoitiin osittain ja jäljelle jääneellä kapasiteetilla ylläpidettiin tulalaisia asetehtaita. 1943 laitos jälleen pantiin toimimaan kokonaan paikoillaan, mutta nyt 186 MW teholla.
Kaasua...
Albumi on Popedan viimeinen, jolla soittaa sen alkuperäinen rumpali Kai Holm, ja ensimmäinen, jolla on mukana kosketinsoittaja Eero ”Safka” Pekkonen. Muut jäsenet albumilla ovat Pate Mustajärvi (laulu), Arwo Mikkonen (kitara), Jyrki K. Melartin (basso) ja Costello Hautamäki (kitara).
Albumin myynti ylitti kultalevyrajan tammikuussa 1997.
Työstö
Albumille tavoiteltiin yhtyeen keikkojen tunnelmaa. Uutta materiaalia harjoiteltiin basisti Jyrki K. Melartinin mökillä Hämeenkyrön Vesajärven kylässä. Valmiita omia kappaleita oli kuusi: ”Kaasua, komisaario Peppone”, ”Kaikki tiet vievät koomaan”, ”Armahdus”, ”Liian myöhään” ja ”Silirimpsis hei”. Sen sijaan esimerkiksi ”Kiinni jäin” ja ”Painajainen” työstettiin vasta studiossa. Oman materiaalin puutteen vuoksi mukaan otettiin kappale ”Soittomatkalla”, joka on cover Lynyrd Skynyrdin kappaleesta ”The Needle and the Spoon”. Suomenkieliset sanat kirjoitti solisti Pate Mustajärvi.
Albumin äänitti kesäkuussa 1983 MSL-studiolla Mika Sundqvist, joka oli tehnyt yhtyeen kanssa yhteistyötä huhtikuusta 1978 lähtien. Tuotannosta vastasi Sundqvist yhdessä Popedan kanssa. Äänityssessiot alkoivat kuudelta aamulla, mitä ennen oli käytetty runsaasti alkoholia ja nukuttu huonosti.
Tuottaja Sundqvist soitti bassoa ainakin kappaleissa ”Kiinni jäin” ja ”Viimeinen mohikaani”. Jälkimmäiseen hän teki myös kertosäkeen sekä demolaulun Pate Mustajärvelle, kun tämä ei meinannut oppia kappaletta.
Musiikki
Levyn sävellyksistä vastasivat Popedan kitaristit Arwo Mikkonen ja Costello Hautamäki. Kappaleista viisi oli Mikkosen ja neljä Hautamäen sävellyksiä, minkä lisäksi mukana oli yksi lainakappale. Mikkonen kunnostautui poikkeuksellisen voimakkaasti myös sanoittajana, sillä hän teki yksin tekstit kaikkiaan neljään kappaleeseen sekä yhteen yhdessä Pate Mustajärven kanssa.
Musiikillisesti albumia on kuvattu ”raa’aksi rock ’n’ rolliksi”. Basisti Jyrki K. Melartinin mukaan albumilla oli vielä mukana ”sitä hulluutta, jota oli keikoillakin”.
Kappale ”Kaasua, komisaario Peppone” oli peräisin Costello Hautamäen lyhyestä visiitistä Sleepy Sleepers -yhtyeessä. Kappale oli jäänyt yli levytysmatkalta Englannista, sillä se oli tuolloin keskeneräinen, eikä siten ehtinyt valmistua Sleepy Sleepersin äänitettäväksi. Popedan kanssa kappaleeseen kehitettiin vielä The Rolling Stonesille tyypillinen kitaraviritys. Nimi Peppone on väännös yhtyeen kosketinsoittaja Eero ”Safka” Pekkosen sukunimestä.
Kokoonpano
Muusikot
Tuotanto
Kolmiomittaustorni
thumb|Laho kolmiomittaustorni [[Sikavuori|Sikavuoren laella Jalasjärvellä vuonna 2008.]]
Kolmiomittaustorni on peruskartoitukseen liittyvissä kolmiomittauksissa käytetty puinen kehikkomainen torni. Suomalaisten tornien kolmiomainen malli oli kopioitu Saksasta. Torneja oli Suomessa parhaimmillaan yli 4 000. Tornit rakennettiin Maanmittauslaitoksen ja Geodeettisen laitoksen mittauksia varten. Niitä tehtiin maastoon korkeille paikoille ja niiden korkeus oli enimmillään 50 metriä. Sodan aikana torneja käytettiin ilmavalvontaan, mutta myöhemminkin armeija on käyttänyt niitä ilmavalvontatehtävissä. Viimeiset tornit valmistuivat 1986.
Lähes kaikki tornit on purettu tai ne ovat lahonneet. Vuonna 2007 oli jäljellä vielä noin kolmekymmentä tornia, mutta niiden kiipeämiskelpoisuudesta ei ole tietoa
Kaunispäällä Saariselällä Inarissa Lapissa rakennettiin vuonna 2011 alkuperäisen mallin mukaan uudestaan Kaunispään kolmiomittaustorni kolmiomittauksen muistomerkiksi ja näkötorniksi, kun paikalla sijainnut vanha torni oli lahoamisen takia hävitetty vuonna 2009. Läheisen radio- ja tv-maston takia tornin paikkaa jouduttiin hiukan siirtämään.
Rudolf Otto
thumb|Rudolf Otto
Rudolf Otto (25. syyskuuta 1869 Peine – 6. maaliskuuta 1937 Marburg) oli merkittävä saksalainen luterilainen teologi, uskonnonfilosofi ja vertailevan uskontotieteen tutkija.
Otton tunnetuin teos on Das Heilige (1917), joka käsitteli uskonnon rationaalisuutta ja irrationaalisuutta. Otto määritteli uskonnollisen tietoisuuden olevan ydinolemukseltaan jumalallista koskevan pelon ja viehätyksen yhteensulautuma.
Paul Tillich, Mircea Eliade, Gustav Mensching, Martin Heidegger, Leo Strauss, Hans-Georg Gadamer, Max Scheler, Ernst Jünger, Joseph Needham ja Hans Jonas ovat kaikki antaneet tunnustusta Ottolle ja sanoneet saaneensa vaikutteita tältä.
Duke Nukem
Duke Nukem (tunnettu myös nimellä Duke Nukum) on Apogee Softwaren kehittämä ja vuonna 1991 julkaisema tasohyppelypeli ja Duke Nukem -pelisarjan ensimmäinen osa. Muista osista poiketen Duke Nukem ei taistele avaruusolioita vaan robotteja vastaan. thumb|left|250px|Kuva ensimmäisen episodin viidennestä tasosta.
Tarina
Peli sijoittui ilmestyessään lähitulevaisuuteen, vuoteen 1997. Hullulla tiedemiehellä, tohtori Protonilla on aikeena vallata maailma hänen robottiarmeijallaan. Duke Nukem on liittynyt CIA:n palvelukseen pysäyttääkseen yhden miehen operaatiolla Protonin aikeet. Duke aloittaa maailmanpelastuksen Los Angelesista, johon ensimmäinen episodi liitetään. Toisessa episodissa Duke seuraa tohtori Protonia hänen salaiseen tukikohtaansa Kuuhun.
Kolmannessa episodissa Proton karkaa tulevaisuuteen, mutta Duke jatkaa hänen jahtaamistaan aikojen halki, pysäyttääkseen lopullisesti hänen katalan juonensa etenemisen.
Focus
Focus tai fokus voi tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Lucio España
Lucio Fernando España (29. lokakuuta 1971 – 2. kesäkuuta 2005) oli kolumbialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja.
España voitti vuonna 1999 Atlético Nacionalin riveissä Kolumbian mestaruuden. Hän pelasi myös Real Cartagenassa, Atlético Juniorissa ja Deportivo Pereirassa.
2. kesäkuuta 2005 Santiago de Calissa kaksi miestä yritti ryöstää Españan ja he ampuivat hänet. Kaksi vuotta aikaisemmin samassa kaupungissa hänen joukkuetoverinsa Albeiro Usuriaga oli tapettu ja muutenkin jalkapalloilijoiden murhaaminen on ollut maassa yleistä.
Global Reporting Initiative
Global Reporting Initiative (GRI) on kansainvälinen aloite, jonka tavoitteena on luoda yleisesti hyväksytty toimintamalli yhteiskuntavastuun raportointiin. GRI-ohjeistoa rakennetaan eri sidosryhmien välisenä yhteistyöhankkeena. GRI on itsenäinen säätiö ja YK:n ympäristöjärjestön UNEP:in yhteistyöelin.
Yleistä
GRI Standards on rakenteeltaan modulaarinen, sisältäen 3 universaalia standardia ja 3 aihekohtaista standardia, jotka ovat keskinäisessä vuorovaikutussuhteessa. GRI Standards on suunniteltu minkä tahansa organisaation käytettäväksi, joka haluaa raportoida vaikutuksistaan ja siitä, kuinka se edistää kestävää kehitystä. GRI Standards on ensisijaisesti suunniteltu käytettäväksi kokonaisuutena, jotta organisaatio voi muodostaa yhteiskuntavastuuraportin, joka keskittyy oleellisimpiin aihealueisiin ja niiden vaikutuksiin, sekä siihen, miten aihekohtaisia alueita johdetaan. GRI viitekehyksessä raportoidaan noudattaen joko suppeampaa Core- tai laajempaa Comprehensive-kriteriä käyttäen. Core -kriteeri velvoittaa vähintään yhden indikaattorin raportointia kutakin olennaista aihealuetta kohden, kun taas Comprehensive -kriteeri velvoittaa kaikkien indikaattoreiden raportointia kutakin olennaista aihealuetta kohden.
GRI Standards -viitekehyksen kehityksestä vastaa Global Sustainability Standards Board (GSSB), joka toimii itsenäisenä toimijana Global Reporting Initiative -organisaation sisällä. Lähes kaikki GSSB:n kokoukset ovat julkisia ja niitä voi seurata verkossa.
GRI Standards -viitekehyksen kehitys
GRI julkaisi ensimmäisen version raportointiviitekehyksestä vuonna 2000. Seuraava versio, G2 julkaistiin vuonna 2002.Kolmannen sukupolven viitekehys G3 julkaistiin vuonna 2006. Vuonna 2011 sille julkaistiin päivitys, G3.1, jossa lisättiin ohjeistusta sukupuoleen, yhteisöihin ja ihmisoikeuksiin liittyvässä suorituskyvyssä. GRI julkaisi neljännen sukupolven viitekehyksen, G4 vuonna 2013.
Viimeisin julkaistu raportointiviitekehys on GRI Standards, joka julkaistiin lokakuussa 2016. Viitekehys eroaa aikaisemmista siten, että se on rakenteeltaan modulaarinen, joka mahdollistaa osa-alueiden helpomman päivittämisen ja mukauttamisen. GRI Standards astui voimaan 2018 heinäkuussa.
Lähtökohdat GRI:n käyttämiselle (GRI 101)
GRI 101 on GRI 100-sarjan universaali standardi, joka asettaa lähtökohdat GRI Standardsin käytölle. GRIn mukaista raportointia ohjaavat raportointiperiaatteet joiden avulla voi tuottaa laadukasta yhteiskuntavastuuraportointia. Ne on jaettu kahteen ryhmään: Periaatteet raportin sisällön määrittämiselle, sekä periaatteet raportin laadun määrittämiselle. Ne koostuvat vaatimuksista ja ohjeista liittyen periaatteiden toimeenpanoon, ja sisältävät kokeita, joilla organisaatio voi arvioida periaatteiden toimeenpanoa.
Periaatteet raportin sisällön määrittämiselle
Sisällön määrittämiseen liittyvien periaatteiden tarkoituksena on auttaa organisaatiota määrittämään mitä yhteiskuntavastuuraporttiin sisällytetään. Tähän liittyy organisaation toimintojen, vaikutusten, sekä sen sidosryhmien olennaiset odotusten ja intressien huomioiminen. Periaatteita on neljä:
Periaatteet raportin laadun määrittämiselle
Laatuun liittyvien periaatteiden tarkoituksena on ohjata valintoja, joilla varmistetaan yhteiskuntavastuuraporttiin sisällytettävän informaation laadukkuus ja asianmukainen esittäminen. Näitä periaatteita on kuusi:
Pehmytkudossarkooma
Pehmytkudossarkoomat ovat harvinaisia elimistön tukikudoksista alkunsa saavia syöpiä, sarkoomia. Niihin lukeutuvat esimerkiksi liposarkooma, leiomyosarkooma ja fibrosarkooma. Tavallisimmin pehmytkudossarkooma esiintyy raajassa, mutta se voi kehittyä mihin tahansa. Tyypillinen sairastumisikä on 60 vuoden kieppeillä. Suomessa todetaan vuosittain noin 180 uutta tapausta.
Yleisesti ottaen ei tiedetä, mitkä tekijät pehmytkudossarkoomalle altistavat. Tunnettuja riskitekijöitä ovat Li–Fraumenin oireyhtymä, neurofibromatoosi 1 tai aiempi sädehoito sittemmin kehittyneen pehmytkudossarkooman alueelle, mutta nämä pätevät vain harvoihin potilaisiin.
Tavallisesti pehmytkudossarkooma ilmenee kivuttomana, kasvavana kyhmynä. Pääasiallinen hoitomuoto on leikkaus. Suurin osa sairastuneista paranee pysyvästi, mutta paikallinen tai etäpesäkkeinen uusiutuminen on mahdollinen.
Pehmytkudoskasvainten paras ja tarkin kuvantamismenetelmä on magneettikuvaus (MRI). Tarvittaessa magneettikuvausta voidaan täydentää tietokonetomografialla (TT) ja harvemmin myös röntgenkuvauksella.
Nukleiinihappo
Nukleiinihapot eli DNA (deoksiribonukleiinihappo) ja RNA (ribonukleiinihappo) ovat orgaanisia happoja, jotka sisältävät eliön geneettisen tiedon.
Rakenne
thumb|150px|Adenosiini-nukleotidi
Nukleiinihappojen rakenneyksiköt ovat nukleotidejä, jotka koostuvat fosfaatti-, sokeri- ja emäsosista. DNA:n sokeriosa on deoksiriboosi, jonka 2. hiileen on liittyneenä vety, kun taas RNA:n sokeri on riboosi ja siinä on kakkoshiileen liittyneenä OH-ryhmä. Perusemäksiä on viittä erilaista: adeniini, tymiini, guaniini, sytosiini ja urasiili. Urasiili esiintyy tymiinin tilalla RNA:ssa.
Nukleotidit liittyvät nukleiinihappoketjuksi fosfaattiosan kiinnittyessä fosfo­di­esteri­sidoksen välityksellä sokeriosan 5'-hiileen. Nukleiinihapot kasvavat vain sokeriosan päädystä, joten nukleiinihappoketjuilla on suunta. Merkinnät 3' ja 5' ilmaisevat nukleiinihapon suuntaa. 5'-pää on ketjun fosfaattiin päättyvä puoli, kun taas 3'-pää loppuu sokeriin.
DNA esiintyy yleensä kahden nukleiinihappoketjun muodostamana kaksoiskierteenä, kun taas RNA esiintyy yleensä yksöisrihmana. Erilaiset tekijät stabiloivat DNA-kaksoiskierteen rakennetta. Ensinnäkin emästen niukkaliukoisuus veteen ajaa niitä molekyylin sisään ja fosfaattiryhmien hydrofiilisyys vetää ne molekyylin ulkopuolelle (veden vaikutus). Lisäksi vetysidokset emästen välillä aiheuttavat spesifisen pariutumisen siten, että adeniini (puriiniemäs) liittyy kahdella vetysidoksella kiinni tymiiniin (pyrimidiiniemäs), RNA:ssa urasiiliin, ja guaniini (puriiniemäs) kolmella vetysidoksella sytosiiniin (pyrimidiiniemäs).
Avaruushallinto NASA:n mukaan Kaliforniasta kerrotaan löydetyn mikrobeja, joiden nukleotideissa ei ole fosforia vaan sen sijasta arseenia.
Tehtävä
Nukleiinihapot toimivat eliöissä perinnöllisen informaation säilytysmolekyyleinä. Eliö valmistaa tarvitsemansa proteiinit nukleiinihappojen emäsjärjestyksen pohjalta.
Michael McFaul
thumb|right|Michael McFaul
Michael Anthony McFaul (s. 1963) on yhdysvaltalainen politiikan tutkija ja suurlähettiläs. Hän on Stanfordin yliopiston politiikan tutkimuksen professori.
McFaul suoritti kandidaatin- ja maisterintutkintonsa Stanfordin yliopistossa. Filosofian tohtorin arvon hän sai Oxfordin yliopistosta. Hän liittyi Stanfordin yliopiston henkilökuntaan vuonna 1995.
McFaul on julkaissut monia kirjoja, joihin ovat kuuluneet Privatization, Conversion and Enterprise Reform in Russia (Tova Perlmutterin kanssa, 1994), Russia’s 1996 Presidential Election: The End of Polarized Politics (1997), Russia's Unfinished Revolution: Political Change from Gorbachev to Putin (2001), Advancing Democracy Abroad: Why We Should, How We Can, Transitions to Democracy: A Comparative Perspective (Kathryn Stonerin kanssa) ja Power and Purpose: American Policy toward Russia after the Cold War (James Goldgeierin kanssa). McFaul yhdistää historiankirjoituksen ja muistelmateoksen kirjassa From Cold War to Hot Peace: An American Ambassador in Putin’s Russia (2018). Hän on toiminut NBC:n uutisanalyytikkona ja Washington Postin kolumnistina.
Johanna Iivanainen
Johanna Iivanainen (o.s. Niemelä, 22. marraskuuta 1976 Oulu ) on suomalainen laulaja. Hän on julkaissut neljä soolo­albumia ja tehnyt yhteis­työtä eri­laisten kokoon­panojen kanssa.
Vuonna 2011 Iivanainen osallistui Suomen euro­viisu­karsintaan Edu Kettusen sanoittamalla kappaleella "Luojani mun".
Henkilöhistoria
Iivanainen aloitti pianonsoiton viisi­vuotiaana Oulun Konservatoriossa. Hän alkoi esittää jazzia lukio­ikäisenä Oulussa.
Iivanainen opiskeli ensin Oulun yliopistossa musiikkikasvatusta, mutta muutti vuonna 1996 Helsinkiin, missä hän opiskeli laulua Helsingin Pop & Jazz Konservatoriossa. Hän tapasi siellä myös miehensä, kitaristi Mikko Iivanaisen. He asuvat Mäntsälässä.