cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kansallispuku
Kansallispuvun valmistaminen
Paikalliset käsi- ja taideteollisuusyhdistykset välittävät oman alueensa kansallispukuja ja pukujen materiaaleja sekä ohjaavat niiden valmistusta. Kansallispukujen ohjeita ja tarvikkeita sekä valmiita pukuja myy Suomen Perinnetekstiilit Oy, suomenruotsalaisia kansallispukuja ja niiden tarvikkeita myy Brage Kansallispukujen nappeja ja koruja valmistaa muun muassa Kalevala Koru.
Suomalaisia kansallispukuja
Alla oleva kansallispukujen jaottelu perustuu maakuntajakoon 1800-luvun loppupuolella. Pohjanmaa oli tuolloin yhtä maakuntaa, mutta se on totuttu jakamaan Etelä-, Keski- ja Pohjois-Pohjanmaaksi. Samoin joissakin yhteyksissä eri maakunnat on jaettu etelä- ja pohjoisosiin.
Peräpohjolan kansallispukuja ovat Alatornion mallipuku, Ylitornion kansallispuku, Tervolan kansallispuku, Peräpohjolan kansallispuku ja Rovaniemen kansallispuku.
Kainuulaisia kansallispukuja ovat Koillismaan kansallispuku, Kainuun mallipuku, Hyrynsalmen kansallispuku ja Suomussalmen kansallispuku.
Keskipohjanmaalaisia kansallispukuja ovat Keski-Pohjanmaan, Kalajokilaakson, Kokkolan seudun sekä Haapajärven ja Reisjärven kansallispuvut.
Eteläpohjanmaalaisia kansallispukuja ovat Etelä-Pohjanmaan, Alahärmän, Ilmajoen, Jalasjärven, Jurvan, Järviseudun, Karijoen ja Isojoen, Kauhajoen, Kauhavan, Kurikan, Laihian, Lapuan, Peräseinäjoen, Seinäjoen, Soinin, Teuvan, Vähänkyrön, Ylistaron sekä Ähtärin kansallispuvut.
Karjalaisia kansallispukuja ovat esimerkiksi Antrean, Johanneksen, Joutsenon, Jääsken, Kaukolan, Keski-Karjalan eli Sortavalan, Kirvun, Kivennavan, Koiviston, Kuolemajärven, Kurkijoen, Laatokan-Karjan, Muolaan, Parikkalan, Pielisen-Karjalan, Pyhäjärven, Rautjärven, Rautu-Sakkolan, Ruokolahden, Räisälän, Seiskarin, Viipurin pitäjän sekä Äyräpään seudun kansallispuvut.
Satakuntalaisia kansallispukuja ovat esimerkiksi Alastaron mallipuku, Euran kansallispuku, Kankaanpään mallipuku, Lavian mallipuku, Loimaan mallipuku, Mouhijärven mallipuku, Pirkanmaan mallipuku, Suur-Vesilahden mallipuku ja Säkylän kansallispuku,
Hämeen kansallispukuja ovat esimerkiksi Akaan seudun mallipuku, Hauhon kansallispuku, Hollolan kansallispuku, Hämeen kansallispuku, Janakkalan kansallispuku, Kuhmoisten mallipuku, Lopen mallipuku, Nastola-Asikkalan kansallispuku, Orimattilan kansallispuku, Sysmän ja Luhangan mallipuku, Sääksmäen mallipuku, Valkealan kansallispuku ja Vanhan Korpilahden kansallispuku.
Keskisuomalaisia kansallispukuja ovat Hankasalmen kansallispuku, Karstulan kansallispuku, Keski-Suomen kansallispuku, Jyväskylän seudun mallipuku, Keuruun kansallispuku, Laukaan kansallispuku, Pihtiputaan kansallispuku, Saarijärven kansallispuku, Uuraisten kansallispuku ja Viitasaaren kansallispuku.
Savolaisia kansallispukuja ovat esimerkiksi Koillis-Savon mallipuku, Kuopion seudun mallipuku, Leppävirran kansallispuku, Ylä-Savon mallipuku, Etelä-Savon mallipuku, Kangasniemen mallipuku, Lemin mallipuku, Mäntyharjun seudun mallipuku, Pieksämäen seudun mallipuku, Puulaveden kansallispuku, Savitaipaleen kansallispuku, Sulkavan kansallispuku ja Suur-Savon kansallispuku.
Uusimaalaisia kansallispukuja ovat esimerkiksi Anjalan eli Kymenlaakson kansallispuku, Askolan mallipuku, Elimäen kansallispuku, Karkkilan kansallispuku, Kymin kansallispuku, Nurmijärven mallipuku, Porvoon pitäjän mallipuku, Tuusulan mallipuku, Vehkalahden kansallispuku ja Vihdin mallipuku.
Suomen Kansallispukukeskus
Jyväskylässä Suomen käsityön museon yhteydessä toimiva Suomen kansallispukukeskus esittelee, suunnittelee ja tallentaa suomalaisia kansallispukuja sekä muuta perinteistä pukeutumista, sekä neuvoo niiden käytössä. Kansallispukukeskus järjestää näyttelyitä, työnäytöksiä, työpajoja sekä muita tapahtumia sekä opastuksia. Vuonna 2010 toimintansa päättäneen Kansallispukuneuvoston tehtävät (mm. pukujen tarkistukset) siirtyivät Suomen kansallispukukeskukseen. Aiemmin Kansallispukuneuvoston yhteydessä toiminut Kansallispukuraati jatkaa toimintaansa Suomen kansallispukukeskuksen toimintana.
Muita kuin suomalaisia kansallispukuja
Perinteisesti kansainvälisissä kauneuskilpailuissa on kansallispukukierros, jossa ehdokkaat esittelevät kotimaansa asukulttuuria. Vuosien varrella kansallispukukierroksesta on tullut fantasiapukukierros, jolla tähdätään enemmän näyttävyyteen kuin perinteen esittelyyn. thumb|Norjalaisia tyttöjä erilaisissa kansallispuvuissa, norjalaisittain [[bunad.]]
Vermilion
Vermilion voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Severnaja verf
pienoiskuva|300px|Severnaja verf thumb|Severnajan telakalla Pietarissa rakennettu 105-metrinen, uppoumaltaan 2 200 tonnin [[fregatti Streguštši (Стерегущий) (2010). ]]
Severnaja verf (, suom. "Pohjoinen telakka"; neuvostoaikana A. A. Ždanovin tehdas, aiemmin Putilovin telakka) on vuonna 1912 perustettu telakka Pietarissa.
Putilovin telakka perustettiin laivojen rakentamiseksi Venäjän keisarikunnalle. Telakka on rakentanut noin 400 laivaa, joista 170 Venäjän ja Neuvostoliiton merivoimille.
Sait Faik Abasıyanık
Sait Faik Abasıyanık (1906 Adabazarı Turkki – 1954 Istanbul, Turkki) oli turkkilainen kirjailija. Hänet muistetaan varsinkin novelleista, mutta hän julkaisi myös romaaneja ja runoja. Hänen äitinsä perusti 1955 hänen nimeään kantavan kirjallisuuspalkinnon Sait Faik Armağanı.
thumb|upright|left|Sait Faik Abasıyanıkin museo Burgazadassa (2009) Abasıyanık syntyi Adapazarıssa ja aloitti opintonsa Istanbulissa. Isänsä painostuksesta hän luki taloustiedettä; palattuaan Sveitsistä ja Ranskasta kotimaahan Abasıyanık kuitenkin aloitti työnsä turkin kielen opettajana. Abasıyanık omistautui vuodesta 1934 kirjoitustyölle. Hän vietti huomattavan osan ajastaan Burgazadan saarella. Hän kuoli vain 47-vuotiaana kirroosiin.
Abasıyanık kuvaa suurkaupunkilaisten ja saariston kalastajien elämää toisaalta realistisesti, toisaalta luonnosmaisesti.
Lentokala (tähdistö)
Lentokala (lat. Volans, Volantis, Vol) on eteläisellä tähtitaivaalla sijaitseva Suomessa näkymätön pieni tähdistö. Tämä tähdistö löydettiin ennen Bayeria 1500-luvun lopuilla ja on jo Bayerin Uranometriassa 1600-luvun alussa.
Seututie 879
Seututie 879 on Vaalan Säräsniemeltä Kajaanin Vuolijoen kautta Vuottolahteen kulkeva seututie.
Tie haarautuu Säräisniemellä seututien 800 ja yhdystien 8210 risteyksestä. Sen kanssa risteävät yhdystiet 8820 ja 8190. Tie ohittaa Vuolijoen kirkonkylän, jossa siitä risteää yhdystie 8770 ja päättyy Vuottolahdella valtatien 28 risteykseen.
Tien pituus on 49 kilometriä. Tien suurin nopeusrajoitus on 100 kilometriä tunnissa.
Apollo 13 (elokuva)
Apollo 13 on vuonna 1995 ensi-iltansa saanut Ron Howardin ohjaama elokuva, joka kertoo epäonnistuneesta Apollo 13 -kuulennosta. William Broyles Jr. ja Al Reinert käsikirjoittivat elokuvan James Lovellin ja Jeffrey Klugerin Lost Moon -kirjan pohjalta. Elokuva on saanut tunnustusta tapahtumien todenmukaisesta kuvauksesta.
Vuonna 2002 elokuvasta julkaistiin 24 minuuttia lyhennetty Imax-versio. 2005, kymmenen vuotta ensi-illan jälkeen julkaistiin DVD, joka sisältää molemmat versiot.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Apollo 13:n vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Juoni
Elokuva alkaa takaumalla Apollo 1:n tulipalosta, jota Walter Cronkite selostaa. Monologin jälkeen elokuva siirtyy ensimmäisen kuukävelyn aikaan ja seuraa Maassa astronautti Jim Lovellia. Myöhemmin Lovell esittelee Vehicle Assembly Buildingia vieraille, jolloin Deke Slayton tulee kertomaan Lovellille, että tämä siirretään Apollo 14:stä Apollo 13:n miehistöön.
Lovell ja hänen miehistönsä, Fred Haise ja Ken Mattingly, aloittavat harjoittelun Apollo 13:a varten. Kaksi päivää ennen laukaisua Cape Kennedyssä Lovellille kerrotaan, että Mattingly on vaarassa sairastua vihurirokkoon. Lovell ei pysty kumoamaan lentolääkärin suositusta ja joutuu vaihtamaan Mattinglyn varamiehistön Jack Swigertiin.
Laukaisu onnistuu, mutta kesken lennon Saturn V -raketin toisen vaiheen keskimmäinen moottori sammuu ennenaikaisesti. Ongelma saadaan korjattua polttamalla muita moottoreita pidempään. Swigert telakoi Apollo-komentomoduuli Odysseyn kuumoduuli Aquariuksen kanssa.
Lennon kolmantena päivänä miehistö tekee tarkistustoimenpiteitä, ja Swigert sekoittaa nestehappisäiliöitä, jolloin tapahtuu räjähdys. Räjähdys rikkoo huoltomoduulin rakenteita ja happea alkaa vuotaa ulos. Kuulaskeutuminen joudutaan perumaan, ja turvallinen kotiinpaluukin alkaa vaikuttaa epävarmalta. Miehistön täytyy sulkea huoltomoduuli ja käyttää kuumoduulia pelastusaluksena matkallaan Kuun kautta kotiin. Komentomoduuli sammutetaan ennen aluksen joutumista Kuun taakse.
Aluksen suunnatessa takaisin Maata kohti ilmenee lisää ongelmia. Virran säästämiseksi miehistö joutuu sammuttamaan myös kuumoduulin ja selviytymään matkasta jäätävän kylmässä aluksessa. Kahden hengen lyhytaikaiseen käyttöön suunnitellun kuumoduulin hiilidioksidisuodattimet alkavat tukkeutua, mutta siitä selvitään sovittamalla komentomoduulin suotimet kuumoduuliin.
Lähellä Maata miehistö joutuu tekemään manuaalisesti riskialttiin kurssinkorjauksen kuumoduulin moottorilla. Maassa Mattingly apureineen saa valmiiksi virrankulutuksen minimoivan uudelleenkäynnistyskeinon, ja hänen opastamanaan miehistö onnistuu käynnistämään komentomoduulin. Huoltomoduuli ja kuumoduuli irrotetaan komentomoduulista, jolloin käy ilmi että huoltomoduuli on pahoin vaurioitunut, ja myös komentomoduulin lämpökilven pelätään vaurioituneen räjähdyksessä.
Laskeutumisen aikainen ionisaatiosta johtuva tietoliikennekatko kestää tavallista pidempään, mutta laskeutuminen onnistuu. Elokuva loppuu Lovellin monologiin, joka päättyy sanoihin:
Todenmukaisuus
Elokuva on tunnettu todellisille tapahtumille uskollisesta kuvauksesta, mutta miehistön välisiä jännitteitä on korostettu ja lisätty dramaturgisista syistä.
Lennonjohdon ja miehistön välinen dialogi on lähes sanasta sanaan varsinaisen dialogin mukaista. Merkittävimpänä poikkeuksena tästä on myös elokuvan tunnuslauseena toimiva viesti "Houston, we have a problem." Todellisuudessa Swigert sanoi: "Okay, Houston, we've had a problem here." Kommunikaatiokatkoksen takia lennonjohto pyysi tarkennusta, jolloin Lovell sanoi: "Houston, we've had a problem. We've had a main B bus undervolt." Tom Hanks ehdotti elokuvassa käytettyä repliikkiä, jotta kohtauksessa vallitseva kiireellisyyden tunne välittyisi paremmin.
Painottomuutta esittävät kohtaukset kuvattiin NASAn "Vomit Cometissa" eli KC-135-lentokoneessa, jonka lentoradalla voidaan jäljitellä painottomia oloja. Avaruusaluksen sisustan valmisti Kansas Cosmosphere and Space Centerin Space Works, joka entisöi myös oikean Apollo 13 -komentomoduulin.
Elokuvan teon aikaan USS Iwo Jima (LPH-2) oli jo romutettu, joten kuvauksissa käytettiin sen sisaralusta, USS New Orleansia (LPH-11).
DVD-julkaisun kommenttiraidalla Jim ja Marilyn Lovell kertovat muun muassa seuraavista poikkeamista, joita tehtäessä otettiin taiteellisia vapauksia:
Dipsy Selolwane
Diphetogo "Dipsy" Selolwane (s. 27. tammikuuta 1978 Gaborone, Botswana) on botswanalainen jalkapalloilija, joka edustaa eteläafrikkalaista Ajax Cape Townia numerolla 29. Dipsy on pelannut nykyisessä seurassaan 11 ottelua ja tehnyt niissä kaksi maalia.
Dipsy aloitti uransa Gaborone Unitedissa vuonna 1997 ja pelasi seurassa vuoteen 2000 saakka. Unitedin jälkeen hän liittyi Saint Louis Universityyn ja pelasi siellä vuoden, kunnes hän liittyi tanskalaiseen Vejle Boldklubiin. Sen jälkeen hän pelasi kahdessa yhdysvaltalaisessa joukkueessa. Parin vuoden jälkeen hän palasi kotimaanosaansa ja edusti eteläafrikkalaisia Santos Football Clubia ja Jomo Cosmosia kunnes siirtyi nykyiseen seuraansa.
Hän on edustanut Botswanan maajoukkuetta vuodesta 1999 lähtien ja on tehnyt joukkueessa 11 maalia 34 ottelussa.
Poika ja pilves
Poika ja pilves on suomalaisen death metal -yhtye Tukkanuotan neljäs EP-levy. Se julkaistiin 31. tammikuuta 2014 levymerkillä Stay Heavy Records.
Kuurin kynnäs
pienoiskuva|300px thumb|300 px|Kuurin kynnäs erottaa [[Kuurinhaffin Itämerestä]]
Kuurin kynnäs (,, Kuršskaja kosa, ) on 98 kilometrin pituinen kapea niemimaa, jonka pohjoisosa kuuluu Liettuaan ja eteläosa Venäjän Kaliningradin alueeseen.
Maantiede
Hiekkadyynien luonnehtima Kuurin kynnäs erottaa Kuurinhaffin Itämerestä. Kynnään leveys vaihtelee noin 400 metristä 3,8 kilometriin. Aikanaan Kuurin kynnäs kuului Saksan Itä-Preussiin.
Niemi työntyy etelästä pohjoiseen. Pohjoispäässä kapea salmi yhdistää Kuurinhaffin Itämereen Klaipėdan kaupungin kohdalla. Klaipėdasta on niemelle kaksi lauttayhteyttä, uusi ja vanha.
Kuurin kynnäällä sijaitsee Kuurin kynnään kansallispuisto. Kynnäs hyväksyttiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2000. Se on Liettuan ja Venäjän yhteinen kohde, joka on suojeltu luonnon- ja kulttuuriarvojensa takia esimerkkinä alueesta, jolla ihminen on vaikuttanut maisemaan.
Liettuan-puoleinen osa
Kuurin kynnään pohjoinen eli Liettuan-puoleinen osa on yhteydessä mantereeseen Venäjän-puoleisen osan kautta. Koko kynnään suurin taajama on Nida, entinen kalastajakylä, joka elää nykyään pääasiassa turismista. Toinen matkailukylä on Juodkrantė. Niemen muut entiset kalastajakylät eivät ole yhtä kaupallistuneita.
Noin 10 kilometriä etelään on Neringan kuntaan kuuluva Alksnynėn kylä ja kahdeksan kilometrin päässä suurehko Juodkrantė, sitten Agila. Sieltä 15 kilometriä etelään sijaitsevat Pervalka, Karvaičiai, Nagliai ja Preila. Kuuden kilometrin päässä ovat Neringan kuntakeskukseen Nidaan kuuluva Purvynė ja Skruzdynė. Nidassa on esimerkiksi Nobel-kirjailija Thomas Mannin huvila, jossa hän vietti kesää kolmena vuonna 1930–1932.
Venäjän-puoleinen osa
Venäjän puoleinen kynnäs kuuluu Kaliningradin alueen Zelenogradskin piirin Kuršskaja kosan maalaiskuntaan. Tässä maalaiskunnassa asui väestönlaskennan 2010 mukaan yhteensä 1 309 henkeä. Siellä on kolme taajamaa: Morskoje (ent. Pillkoppen), Rybatši (Rossitten) ja Lesnoi (Sarkau). Myös kynnään Venäjän-puoleinen osa on kansallispuistoa.
Fortuna (peli)
pienoiskuva|Fortuna-peli vuosilta 1944–1946 näytteillä [[Mediamuseo Rupriikki|mediamuseo Rupriikissa.]] thumb|Fortuna-lautapeli Fortuna on lautapeli, joka koostuu kuulavarastosta, viidestä kuulasta (kuulien lukumäärä voi vaihdella), rampista, pistealueista ja työntökepistä. Peli on yleensä tehty puusta ja pistealueet nauloista. Yleisin pelimalli on koivuvanerista valmistettu pöydälle asetettava malli.
Yleistä
Pelin tarkoitus on lyödä kepillä kuulia ylös rampista (myös jousella toimivia laukaisimia löytyy.) Lauta asetetaan jonkin verran kallelleen jotta kuulat valuvat hiljalleen alas. Jokaisesta alueeseen menneestä kuulasta saa pisteitä alueen verran. Silloin pallosta tulee käytetty. Alueiden pistemäärät vaihtelevat, ja alimpana ovat yleensä kaikkein arvokkaimmat. Joskus myös kentän alareunassa on naula, johon osumalla voi saada ylimääräisen pallon. Jos pallo ei jää mihinkään alueeseen, se jää alareunaan, jolloin se on käytetty. Peli loppuu kun kaikki pallot on käytetty. Usein peli on kuitenkin melkoisen nopea, joten yleensä sitä pelataan monta kertaa peräkkäin.
Fortuna pelin Art no J350 säännöt
Kuvassa Fortuna-lautapeli on esitetty ns. perusfortuna versio. Tätä versiota pelataan valmistajan sääntöjen mukaan seuraavasti.
Historia
Fortuna-pelin kehitti opettaja ja leikkikalutehtailija Juho Jussila 1900-luvun alkuvuosikymmeninä esikuvanaan vastaavanlaiset kuulapelit. Peli muotoutui lopullisesti vuonna 1925 ja sen tuotanto aloitettiin vuonna 1926 Jussilan leikkikalutehtaalla Jyväskylässä. Peliä markkinoitiin heti myös ulkomaille ja siitä tuli Jussilan yrityksen menestystuote. Britteinsaarilla peliä markkinoitiin nimellä ”Corinthian Bagatelle” ja peli esiteltiin myös Walesin prinssi Edvardille.
Peliä on valmistettu noin kymmentä eri versiota, laadukkaimpia malleja erityisesti ulkomaan markkinoille. Malleihin kuului jalopuuviilutettuja ja jalallisia malleja, vihreällä veralla päällystettyjä, hiljaisia versioita, automaattimalleja ja kannellisia matkafortunoita. 1970-luvulla mallisto supistui vähitellen yhdeksi perusfortunaksi.
Fortuna-pelin kaltaisia pelejä on pelattu 1400-luvulta lähtien. Pelin eräs versio, bagatelle-niminen peli esiteltiin 1770-luvulla Ranskan hoville. Pelissä pelaajat keppien avulla löivät norsunluisia palloja pelipöydälle.
Naoko Nishigai
Naoko Nishigai (s. 22. tammikuuta 1969) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue
Nishigai debytoi Japanin maajoukkueessa toukokuussa 1999. Hän kuului Japanin joukkueeseen myös MM-kilpailuissa 1999. Hän on pelannut kaksi maaottelua.
Wristop
Wristop on nimitys rannetietokoneelle, joka on kehitetty ohjaamaan 1. tyypin diabeteksen hoidossa käytettävää insuliinipumppua. Pienikokoinen rannetietokone on ohjelmoitu kommunikoimaan langattomasti insuliinipumpun kanssa, ja siitä pystyy pumpun seuraamisen ohessa ohjaamaan pumpun toimintaa. Wristop mittaa insuliinin käyttöä muun muassa energiankulutuksen mukaan ja ohjaa potilasta sen mukaan. Rannetietokone on kehitetty 1. tyypin diabeteksen hoidon helpottamiseksi sekä erityisesti pienten lasten insuliinintarpeen kontrollointiin. Laitteesta jätettiin patenttihakemus toukokuussa 2006, ja sen on arveltu tulevan markkinoille parin vuoden kuluttua.
Tsitsi Dangarembga
Tsitsi Dangarembga (s. 1959 Mutoko, Rhodesia) on zimbabwelainen kirjailija ja elokuvaohjaaja. Hänen esikoisromaaninsa Nervous Conditions (1988) sai Kansainyhteisön kirjallisuuspalkinnon vuonna 1989. Teoksesta on muodostunut afrikkalaisen kirjallisuuden moderni klassikko. Dangarembga on kirjoittanut myös useita muita teoksia, kuten näytelmiä.
Dangarembga vietti osan lapsuudestaan Englannissa. Hän opiskeli lääketiedettä Cambridgen yliopistossa ja psykologiaa Zimbabwen yliopistossa. Hänen ohjaamansa Everyone’s Child (1996) on ensimmäinen mustan zimbabwelaisen naisen ohjaama koko illan elokuva.
Lokakuussa 2021 Dangarembga sai Saksan kirjakauppiaiden rauhanpalkinnon Frankfurtin kirjamessuilla.
Doom of Destiny
Doom of Destiny on power metal -yhtye Axxisin yhdestoista studioalbumi, joka julkaistiin 16. marraskuuta 2007.
Pikku-Matalus
Pikku-Matalus on Pirkanmaalla Nokialla sijaitseva suolampi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Ikaalisten reitin valuma-alueen Matalusjoen valuma-alueeseen.
Nimitys
Matalusjoen alajuoksun nimitys on peräisin nimistötutkimuksen havaitsemasta perinteisestä joki-järvi-yhteydestä, jossa Matalusjärvi ja Matalusjoki ovat toisiinsa kytköksessä. Matalusjärveä eli Iso-Matalusta ei enää ole, koska se on kuivatettu pelloksi ja suometsäksi. Pikku-Matalus on siitä johdettu diminutiivinen kaima, jolla se erotetaan vielä paikallisten muisissa olevasta kuivatetusta isommasta järvestä.
Kettunen
Kettunen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Pikku-Matalus
Historiaa
Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin Wähä Matalusjärvi.
Teräskennolevy
Teräskennolevy on teollisten tuotteiden valmistamisessa käytettävä, teräksestä valmistettu ja kennorakennetta hyödyntävä jäykkä, mutta kevyt rakenneosa.
Yleistä
Rakennetta, joka koostuu kahdesta pintalevystä ja niiden välissä olevasta ydinmateriaalista, nimitetään rakennustekniikassa kerroslevyrakenteeksi. Kerroslevyjä, joiden pintalevyt ja ydin on valmistettu teräksestä, kutsutaan teräskennolevyksi tai teräskerroslevyrakenteeksi. Teräskennolevyjen ja kerroslevyrakenteiden yleensä etuna perinteisiin umpimateriaaleihin nähden on suuri rakenteellinen jäykkyys yhdistettynä alhaiseen ominaispainoon. Kerroslevyrakenteiden käyttöä on tutkittu ja sovellettu erikoisprojekteissa, kuten nopeissa junissa sekä lentokoneenrakennuksessa ja laivanrakennustekniikassa, mutta viime aikoina myös esimerkiksi teollisessa talonrakentamisessa.
Historia
Laserhitsauksen yleistymisen myötä myös kiinnostus teräksisiin kerroslevyrakenteisiin kasvoi 1980-luvulla. Yhdysvaltojen sotalaivasto käynnisti 1980-luvun puolivälissä tutkimukset mahdollisuuksista soveltaa ruostumattomasta teräksestä tehtyjä rakenteita sotalaivoissa, ja Englannissa tutkittiin samaan aikaan laser- ja pistehitsattujen rakenteiden käyttömahdollisuuksia ja suunnittelumenetelmiä erityisesti sotalaivasovelluksiin. Japanissa on ollut kiinnostuksen kohteena erityisesti ruostumattomien teräskerroslevyjen käyttö nopeissa junissa. Saksassa teräskerroslevyrakenteiden laivasovellusten tutkimuksen käynnisti 1994 Meyer Werftin telakka. Tämän jälkeen Meyer Werft on tehnyt lukuisia I-tyypin kennorakenteita käytännön sovelluksiin, laivasovellusten lisäksi muun muassa parkkitaloja, lämmönvaihtimia ja siltoja.
Suomessa laserhitsattujen teräskerroslevyrakenteiden tutkimus käynnistyi 1980-luvun lopulla, jolloin tutkimuskohteena oli erityisesti kerroslevyrakenteiden soveltaminen jäänmurtajan laitarakenteisiin. Tämän jälkeen Telakka 2000 -hankkeen yhteydessä käynnistyi systemaattisempi selvitys teräskerroslevyrakenteiden sovellusmahdollisuuksista ja suunnittelu- sekä valmistusmenetelmistä erityisesti risteilylaivasovelluksiin. Tutkimus jatkui Hitsi 2000 -hankkeen yhteydessä ja laajeni edelleen, kun Kenno-ohjelma käynnistettiin 1998. Samanaikaisesti kotimaisen Kenno-ohjelman kanssa käynnistyi myös laaja EU:n rahoittama Sandwich-tutkimushanke teräskerroslevyrakenteiden edelleen kehittämiseksi.
Valmistus ja rakenne
Teräskennolevyä valmistetaan liittämällä ydin pintalevyihin esimerkiksi laser- tai vastushitsaamalla, liimaamalla tai mekaanisesti. Teräskennolevyt voidaan jakaa ytimen rakenteen perusteella jatkuvaan korrugoituytimiseen kennoon, yksittäisillä profiileilla (kuten C-, I-, O-, U-, V-, X- ja Z-tyypin kennot) tai putkipalkeilla jäykistettyyn kennoon ja niin sanottuun kalottikennoon, joissa ydin muodostuu pintalevyyn muovatuista ulokkeista. Rakenteen valinta riippuu käyttötarkoituksesta; esimerkiksi I-tyypin kenno on lujuus-painosuhteeltaan V-tyypin kennoa edullisempi, mutta ohutseinämäisen I-kennon valmistus teollisuusmittakaavassa on korkean tarkkuusvaatimuksen vuoksi erittäin vaativa prosessi.
Hyödyt
Rakenteiden keveys on yhä tärkeämpi tuoteominaisuus monissa kuljetusväline-, prosessi- ja rakennusteollisuuden sovelluskohteissa. Painoa alentamalla voidaan lisätä esimerkiksi kuljetusvälineiden ja siirrettävien koneiden ja laitteiden ympäristöystävällisyyttä ja parantaa niiden kuljetuskapasiteettia edellyttäen, että uusien keveämpien rakenneratkaisujen lujuus ja kestävyys voidaan varmistaa. Rakenteita voidaan periaatteessa keventää käyttämällä uusia kevyitä materiaaleja tai kehittämällä konstruktioita lujuusteknisesti niin, että hyödynnetään paremmin perinteisten materiaalien ominaisuudet. Teräksiset kerroslevyrakenteet ovat tehokkaimpia tapoja keventää rakenteita ja taata huolellisen suunnittelun, materiaalinvalinnan ja valmistuksen kautta myös riittävät tuoteominaisuudet. Lujuusteknisesti on osoitettavissa, että suunniteltaessa kennorakenne taivutusjäykkyydeltään perinteisen levyrakenteen veroiseksi on teoreettisesti saavutettavissa jopa 80 prosentin painonsäästö. Otettaessa huomioon muut kuormitukset, kuten normaali- ja leikkausvoimat ja tarvittavat liitokset jää kennorakenteiden antama painonsäästö kuitenkin tätä jonkin verran pienemmäksi. Esimerkiksi laivateollisuuden sovellutuksissa kuten kansi- ja laipiorakenteissa, majoitustiloissa ja ovissa on kennoja käyttämällä voitu rakenteiden painoa alentaa 30–50 prosenttia perinteisiin teräspalkkirakenteisiin verrattuna.
Uudet valmistusmenetelmät mahdollistavat entistä ohuempien ainevahvuuksien käytön ja tehokkaan liittämisen, mikä on avannut myös uusia mahdollisuuksia kehittää teräksisiä kevyitä kerroslevyrakenteita eri sovelluksiin. Siirtymällä perinteisistä ratkaisuista kennorakenteisiin voidaan useissa tapauksissa saavuttaa merkittäviä teknisiä kilpailuetuja tai kustannussäästöjä paitsi valmistuksessa myös käytössä erityisesti, kun huomioidaan tuotteen koko elinkaari.
Vaatimukset
Niin kennolevyjen suunnittelussa kuin valmistuksessakin joudutaan uusien haasteiden eteen, kun vertailukohteena ovat perinteiset teräsrakenteet. Suunnittelussa on entistä tarkemmin huomioitava paitsi taivuttava kuorma - johon kennolevy parhaiten soveltuu - myös leikkausrasitukset ja pistekuormat, jotka alentavat ohuista levyistä hitsaamalla tai muilla menetelmillä koottujen kennorakenteiden paikalliskestävyyttä. Lisäksi kennorakenteiden liittäminen toisiinsa ja muihin rakenteisiin on lujuusteknisesti vaativa haaste. Kennojen ytimen valmistus riittävällä mittatarkkuudella niin, että tasomaisuus säilyy, on kokoonpanohitsauksen onnistumisen ja kennon käytettävyyden yksi perusedellytys. Kennojen kokoonpanohitsauksessa ei ole useinkaan muodonmuutosten vuoksi mahdollista käyttää perinteisiä kaarihitsausmenetelmiä, vaan on mietittävä muita laadukkaampia ja tarkempia vaihtoehtoja, kuten laser- ja vastushitsausta, liimausta tai mekaanista liittämistä.
Justus Möser
Justus Möser (1720 Osnabrück – 1794) oli saksalainen kirjailija. Hän tutki Jenan ja Göttingenin yliopistoissa lakitiedettä, puolusti tärkeässä advocatus patriæ -toimessaan avomielisen rohkeasti kansansa oikeuksia ja kuoli syvästi kunnioitettuna ja rakastettuna. Hän perusti 1766 viikkolehden Wöchentliche Osnabrückische Intelligenzblätter. jonka päätoimittajana hän oli vuoteen 1782. Hän kokosi lehdessä julkaisemistaan johtavista kirjoituksista valikoiman, jonka painatti nimellä Patriotische Phantasien (1774). Kirjoitelmat ovat selkeän yleistajuisen tyylin mestariteoksia. Toinen Möserin pääteos on Osnabrückische Geschichte (1768).
Paul Anderson (painonnostaja)
thumb|Paul Anderson Paul Edward Anderson (17. lokakuuta 1932 Toccoa, Georgia, Yhdysvallat - 15. elokuuta 1994 Vidalia, Georgia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen painonnoston olympiavoittaja.
Anderson voitti Melbournen olympialaisissa 1956 kultaa raskaassasarjassa (yli 90 kg) tuloksella 500 kg. Hän punnersi tuloksekseen 167,5 kg, tempasi 145 kg ja työnsi 187,5 kg. Hän sai saman yhteistuloksen kuin Argentiinan Humberto Selvetti mutta voitti kultaa argentiinalaista kevyempänä. Vuonna 1955 hän voitti maailmanmestaruuden 37,5 kilon erolla seuraavaan.
Nyrkkeily Pan-Amerikan kisoissa 2019
right|230px Nyrkkeilyssä kilpailtiin Pan-Amerikan kisoissa 2019 27. heinäkuuta – 2. elokuuta 2019. Kilpailut käytiin Callao Regional Villagessa. Miehille oli kymmenen eri painoluokkaa ja naisille viisi painoluokkaa. Jokaiseen painoluokkaan osallistui kahdeksan urheilijaa. Menestynein maa oli Kuuba, joka voitti 10 mitalia, joista kahdeksan oli kultaisia. Kuuba voitti kahdeksan miesten kymmenestä painoluokasta. Myös Yhdysvallat voitti kymmenen mitalia, joista yksi kultainen.
Jaana Lappo
Jaana Merja Onerva Lappo (s. 9. tammikuuta 1951) on suomalainen lastenkirjailija, sanoittaja ja kääntäjä.
Kaarlo Castrén
Kaarlo Castrén (28. helmikuuta 1860 Turtola – 19. marraskuuta 1938 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, asianajaja ja talousmies, joka toimi Suomen pääministerinä vuonna 1919 ja valtiovarainministerinä vuosina 1918–1919. Hänen pääministerikautenaan säädettiin tasavaltainen hallitusmuoto. Castrén edusti ensin nuorsuomalaisia ja sittemmin Kansallista Edistyspuoluetta. Hänet tunnetaan myös vuonna 1888 perustamastaan Castrén & Snellman -asianajotoimistosta.
Jaana Lappo
Lappo on 1970-luvun lopusta lähtien tehnyt lastenkirjoja useille kustantajille monien kuvittajien kanssa.
Laulutekstejä Lappo on suomentanut muun muassa Liisa Taville.
Kaarlo Castrén
Suku ja perhe
Kaarlo Castrén kuului Castrénin sivistyssukuun, josta tuli useita poliitikkoja. Castrénin vanhemmat olivat Karungin kirkkoherra, rovasti Johan Robert Castrén ja Ida Maria Susanna Taucher. Kaarlo Castrénin nuorempi veli oli senaattori ja nuorsuomalainen poliitikko Arthur Castrén. Senaattori Jalmar Castrén oli heidän serkkunsa. Castrén oli etäisempää sukua myös K. J. Ståhlbergille. Castrénin puolisona oli vuodesta 1888 Elin Rosina Tamelander, jonka isä oli Oulun läänin kuvernööri Carl Adolf Tamelander. Heille syntyi neljä lasta, joihin kuuluivat lääkäri, professori Harry Castrén ja pääjohtaja Aarne Robert Castrén.
Varhaisempi ura
Castrén kirjoitti ylioppilaaksi Oulun ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1879 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1883 ja molempain oikeuksien kandidaatiksi 1887. Hän opiskeli myös Leipzigissa ja oli opiskeluaikanaan vuonna 1884 Morgonbladetin vastaavana toimittajana. Castrén perusti vuonna 1888 varatuomari Frans Emil Snellmanin kanssa Castrén & Snellman -asianajotoimiston, jonka osakkaana hän oli vuoteen 1897. Asianajajan työn ohella Castrén työskenteli vuosina 1888–1892 ylimääräisenä kopistina senaatin valtiovarain- ja kauppa- ja teollisuustoimituskunnissa.
Castrén kuului Helsingin kaupunginvaltuustoon vuosina 1892–1897. Säätyvaltiopäiville hän osallistui porvarissäädyssä Tornion edustajana 1894 ja Haminan edustajana 1905–1906. Hän ei ollut koskaan kansanedustajana.
Castrén oli nuorsuomalaisessa puolueessa lähellä K. J. Ståhlbergin johtamaa vasemmistoliberaalia siipeä eli ”varpusia” ja toimi useita vuosia puolueen puheenjohtajana. Puolueen linjanvetäjinä toimivat kuitenkin muut, ja puheenjohtajalle jäi epäkiitollinen sovittelijan rooli. Castrén nimitettiin lokakuussa 1906 senaatin siviilitoimituskunnan apulaispäälliköksi Mechelinin senaattiin. Elokuussa 1908 hänestä tuli siviilitoimituskunnan päällikkö uudessa Hjeltin senaatissa. Hän erosi senaatista toisen sortokauden alussa huhtikuussa 1909 muiden nuorsuomalaisten kanssa vastalauseeksi keisari Nikolai II:n esittämälle laintulkinnalle tämän vahvistaessa eduskunnan hyväksymän maanvuokralain. Castrén perusti samana vuonna oman asianajotoimiston, jota hän piti kuolemaansa asti.
Itsenäisyyden aika
Castrén palasi politiikan eturiviin, kun hänet nimitettiin marraskuussa 1918 valtiovarainministeriksi Lauri Ingmanin I hallitukseen. Castrén oli vuoden 1918 valtiomuotokiistan yhteydessä allekirjoittanut yhden monarkiaa tukevan adressin, mutta liittyi silti tasavaltalaisten perustamaan Kansalliseen Edistyspuolueeseen. Tasavaltalaisten voitettua maaliskuun 1919 eduskuntavaalit Castrén nousi huhtikuussa itse pääministeriksi. Uusi hallitus vakuutti ympärysvallat, joten Yhdysvallat ja Iso-Britannia tunnustivat Suomen itsenäisyyden toukokuussa 1919. Castrénin hallituksen tärkein hanke oli uusi tasavaltainen hallitusmuoto. Oikeisto-oppositio onnistui lykkäämään hallituksen alkuperäisen esityksen käsittelyn yli vaalien, mutta eduskunta hyväksyi hieman myöhemmin lähes samansisältöisen lakialoitteen, jonka oli tehnyt edistyspuolueen Heikki Ritavuori. Castrénin hallituksen aikana säädettiin myös elinkeinolaki ja elintarviketilanne parani. Castrén oli pääministerinä 121 päivää.
Edistyspuolueessa Castrén sijoittui selvästi oikealle laidalle. Useissa pääministerikautensa kiistoissa hän asettui tukemaan puolueensa johtohahmon Ståhlbergin sijasta oikeistoa ja valtionhoitaja C. G. E. Mannerheimia, jonka luottomiehenä hän halusi pysyä. Kun presidentiksi valittu Ståhlberg hylkäsi Mannerheimin vaatimukset, jotka tämä oli asettanut ehdoiksi armeijan ylipäällikkönä jatkamiselleen, myös Castrénin hallitus erosi elokuussa 1919. Castrén etääntyi pian edistyspuolueesta ja siirtyi selvemmin oikealle, vaikkei enää osallistunutkaan politiikkaan aktiivisesti. Hän toimi oikeistolaisessa Suomen Suojelusliitossa ja julkaisi vuonna 1926 kirjan Punaisten hirmutyöt vapaussodan aikana – sitä varten, ettei totuus unohtuisi, jossa kuvattiin Suomen sisällissotaa tiukasti niin sanotun valkoisen totuuden näkökulmasta. Myöhemmin Castrén tuki myös Lapuan liikettä.
Castrén oli vuonna 1924 toimineen sotatalouskomitean puheenjohtaja.
Politiikan ulkopuolella
Castrén toimi myös liike-elämässä. Hän kuului Kansallis-Osake-Pankin johtokuntaan vuosina 1898–1904 ja 1916–1922 ja sen hallintoneuvostoon vuosina 1893–1897, 1915–1916 ja 1922–1938. Hän oli pitkään hyvissä väleissä pankin pääjohtajana toimineen J. K. Paasikiven kanssa, mutta oli vuonna 1934 mukana painostamassa tätä eroamaan. Castrén oli vuonna 1906 lyhyen aikaa Suomi-yhtiön virkaa tekevänä toimitusjohtajana ja johtokunnan jäsenenä. Lisäksi hän toimi Palovakuutus Oy Imatran, vuosina 1922–1924 W. Gutzeit & Co:n ja vuosina 1924–1931 Diesen Woodin johtokunnan puheenjohtajana.
Castrén kirjoitti Lars Levi Laestadiuksesta elämäkertakirjan Kiveliön suuri herättäjä Lars Levi Laestadius (Otava, 1932). Castrénin isä oli 1800-luvun harvoja lestadiolaispappeja. Kaarlo Castrén identifioitui uskonnollisesti lestadiolaiseksi kouluaikanaan, mutta sittemmin etääntyi liikkeestä, kunnes aktiivisen politiikan jätettyään kiinnostui siitä uudestaan.
Jules Bianchi
Bianchi joutui vakavaan onnettomuuteen Japanin GP:ssä 2014 suistuttuaan radan varrella ollutta nostotraktoria päin ja lyötyään päänsä nostotraktorin kylkeen. Bianchi vajosi koomaan ja kuoli onnettomuudessa saamiinsa vammoihin illalla 17. heinäkuuta 2015 Nizzassa.
Kaarlo Castrén
Politiikan ulkopuolella
Castrén kuoli vuonna 1938. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaan vanhalle alueelle.
Jules Bianchi
Ura
Bianchi siirtyi kaudeksi 2007 kartingista SG Formula -talliin ja Ranskan Formula Renault -sarjaan, jonka kokonaiskilpailun hän voitti heti ensimmäisellä kaudellaan. 13 kilpailusta Bianchi voitti viisi. Bianchi ajoi samalla kaudella myös Formula Renault Eurocup -sarjassa kahdeksan kilpailua, mutta ei saavuttanut voittoja. Kaudella 2008 Bianchi ajoi F3 Euroseries -sarjassa ART Grand Prix -tallissa ja sijoittui kokonaispisteissä kolmanneksi. Bianchi jatkoi sarjassa ja ART-tallissa myös kaudella 2009, jolloin hän voitti 20 osakilpailusta yhdeksän ja saavutti sarjan mestaruuden.
Kaudesta 2010 Bianchi ajoi GP2-sarjassa. Hän ajoi paalupaikalle debyyttikilpailussaan, mutta joutui keskeyttämään kolarin seurauksena. Unkarin kilpailussa Bianchin auto pyörähti radalla jolloin Ho-Pin Tung ajoi suoraan hänen autonsa kylkeen. Bianchi sai tilanteesta lievän murtuman selkänikamaansa. Bianchi toipui kuitenkin nopeasti ja ajoi kauden loppuun saavuttaen neljä palkintosijaa sijoittuen sarjan kolmanneksi 52 pisteellään. Bianchi jatkoi kaudella 2011 GP2:ssa edelleen ART tiimissä. Toinen kausi ei mennyt ihan odotusten mukaisesti, vaikka hän ottikin ensimmäisen GP2 voittonsa Silverstonen pitkässä kilpailussa. Hän jäi jälleen sarjan kolmanneksi ja keräsi 53 pistettä.
Vuonna 2012 Bianchi kilpaili World Series by Renault -sarjassa. Hän sijoittui sarjan toiseksi saavuttaen kolme voittoa, viisi paalupaikkaa ja seitsemän kilpailun nopeinta kierrosta.
Formula 1 -ura
Hyvän menestyksensä ansiosta Bianchi sai joulukuussa 2009 mahdollisuuden testata Ferrarin Formula 1 -autoa kaksipäiväisissä testeissä. Testit sujuivat hyvin ja pian julkistettiin tieto monivuotisesta sopimuksesta Ferrarin ja Bianchin välillä. Myöhemmin Bianchi nimitettiin Ferrarin uuden kuljettaja-akatemian ensimmäiseksi kuljettajaksi. 11. marraskuuta 2010 ilmoitettiin Bianchin sopimus Ferrarin testi- ja varakuljettajana kaudella 2011.
Suzukan onnettomuus
Japanin GP:ssä, 5. lokakuuta 2014 Bianchi joutui vakavaan onnettomuuteen menetettyään autonsa hallinnan sateen kastelemalla radalla ja törmäsi hetkeä aiemmin samaan paikkaan keskeyttäneen Adrian Sutilin autoa nostaneeseen nostotraktoriin. Bianchi vietiin tajuttomana ambulanssilla Japanin Yokkaichiin, Mien prefektuurissa sijaitsevaan sairaalaan. Sairaalassa Bianchilla todettiin diffuusi aksonivaurio eli traumaattinen aivovamma. Hänen tilansa oli kriittinen mutta vakaa.
19. marraskuuta 2014 uutisoitiin Bianchin tilan hieman kohentuneen siten että hän ei ole enää keinotekoisessa koomassa, mutta on kuitenkin tajuton ja että hän pystyy hengittämään ilman hengityskonetta. Hänet siirrettiin Japanista kotimaahansa Ranskaan jatkohoitoon.
Ranskassa sairaalahoidossa ollut Bianchi pysyi kuitenkin tajuttomana. Hän kuoli 17. heinäkuuta 2015 onnettomuudessa tulleisiin vammoihin kotikaupungissaan Nizzassa.
Bianchi oli ensimmäinen F1-kisassa saamiinsa vammoihin kuollut kuljettaja sitten Ayrton Sennan, joka kuoli vuoden 1994 San Marinon Grand Prix’ssa.
Kansainvälinen autoliitto (FIA) ilmoitti 20. heinäkuuta 2015 jäädyttävänsä Bianchin numeron 17 Formula 1 -sarjassa.
Bianchi haudattiin 21. heinäkuuta Nizzassa. Siunaustilaisuuteen Sainte-Réparate-tuomiokirkossa osallistui lukuisia F1-kuljettajia, muun muassa uransa jo lopettaneet ranskalaiskuljettajat Alain Prost ja Olivier Panis. Silloisista aktiivikuljettajista paikalla olivat muun muassa maailmanmestarit Jenson Button, Lewis Hamilton ja Sebastian Vettel.
Tulokset kilpailuittain
† Kuolemaan johtanut ulosajo. • Abu Dhabin GP:ssä 2014 jaettiin tuplapisteet.
Remmy Ongala
Ramadhani ”Remmy” Mtoro Ongala (1947 – 13. joulukuuta 2010) oli tansanialainen kitaristi ja laulaja. Ongala lauloi muun muassa yhtyeissä Orchestra Makassy ja Remmy Ongala & Orchestre Super Matimila. Remmy Ongala & Orchestre Super Matimila vieraili Suomessa, Provinssirockissa vuonna 1989. Ongala kuoli kotonaan Dar es Salaamissa 13. joulukuuta 2010.
Lapsuus ja nuoruus
Remmy Ongala syntyi vuonna 1947 Kindun kaupungissa Belgian Kongon (nykyinen Kongon demokraattinen tasavalta) koillisosassa. Hän aloitti keikkailun 16-vuotiaana isänsä kanssa, joka oli tunnettu laulaja, sanzan soittaja ja tanssija. Hän lopetti koulunkäynnin 17-vuotiaana, koska hänellä ei ollut enää varaa maksaa lukukausimaksuja. Myytyään appelsiineja ja purukumia kaduilla hän liittyi Bantu Success -nimiseen nuorisoyhtyeeseen, jossa hän toimi rumpalina ja laulajana. Hänen intohimonsa Francon kitaramusiikkiin sai hänet innostumaan kitaran soiton opettelusta. Kaksi vuotta myöhemmin hän soitti kitaraa useissa ryhmissä, kuten Success Mwachame, Mickey Jazz ja Uganda’s Grand Mika Jazz.
Orchestra Makassy
Vuonna 1978 Remmy Ongala muutti Dar es Salaamiin, Tansaniaan liittyäkseen Orchestra Makassy -yhtyeeseen, jossa soitti myös entinen OK Jazz -yhtyeen kitaristi Fan Fan. Yhtyettä johti Remmy Ongalan setä Mzee Makassy.
Orchestre Super Matimila
Vuonna 1980 Orchestra Makassy muutti Keniaan, joten Remmy Ongala perusti Tansaniaan oman yhtyeensä Orchestre Super Matimilan, joka sai nimensä paikallisen liikemiehen mukaan, koska tämä osti ja omisti yhtyeen instrumentit. Vuoteen 1984 mennessä yhtyeeseen kuului kolme kitaraa, saksofoni, trumpetti, basso ja rummut. Vuonna 1987 Orchestre Super Matamilassa soitti kahdeksantoista henkilöä, mutta lavalla esiintyi normaalisti kuudesta kahdeksaan muusikkoa. Orchestre Super Matimilassa yhdistyi kongolainen soukous, tansanialaiset rytmit, latinalainen musiikki ja soul-musiikki.
Vuonna 1988 yhtye kiersi Eurooppaa ja Pohjois-Amerikkaa. Vuotta myöhemmin yhtye julkaisi ensimmäisen kansainvälisen albuminsa Songs for the poor man. Vuonna 1992 yhtye nauhoitti toisen levynsä Mambon.
Remmy Ongala on kansainvälisesti tunnetuimpia tansanialaisia muusikoita. Dar es Salaamissa on asuinalue, joka on nimetty hänen mukaansa "Kwa Remmy Sinza". Monet Remmy Ongalan sanoituksista käsittelevät köyhyyttä ja kuolemaa. Remmy Ongalan myös poliittisesti kantaa ottavat sanoitukset herättivät paljon keskustelua Tansaniassa ja hänen maineensa ulottui jopa syrjäisimmille seuduille valtiota.
Kuolema
Remmy Ongalalle myönnettiin Tansanian kansalaisuus ja hän asui myöhäisen uransa aikana Dar es Salaamissa englantilaisen vaimonsa ja neljän lapsensa kanssa. Vuonna 2001 sairaskohtauksen seurauksena hän halvaantui osittain, mutta jatkoi laulamistaan pyörätuolista. Sairaskohtauksen jälkeen hän siirtyi laulamaan gospel-musiikkia ja leikkasi tavaramerkiksi muodostuneet dreadlocksinsa. Hänet löydettiin kotoaan kuolleena 13. joulukuuta 2010.
Länsi-Niilin virus
Länsi-Niilin virus on flaviviruksiin kuuluva virus, joka tarttuu hyttysten välityksellä. Se voi levitä myös verensiirrossa sekä myös raskauden aikana sikiöön. Noin 80 prosenttia kantajista ei saa mitään oireita, mutta loput saavat pahoinvointia ja päänsärkyä, noin yksi prosentti aivokalvontulehdus- tai aivotulehdustyyppisiä oireita. Tauti voi johtaa kuolemaan. Tautia vastaan ei ole rokotetta. Hoito on oireenmukainen, tarvittaessa suonensisäinen nesteytys.
Viruksen isäntäeläin on lintu ja sen levinneisyys kasvaa muuttolintujen mukana. Virusinfektiota on esiintynyt Länsi-Afrikassa pitkään, ja se on eristetty ensimmäisenä Ugandassa vuonna 1937. Tauti on levinnyt pikku hiljaa varsin maailmanlaajuiseksi.
Leviäminen
Virus tarttuu linnuista hyttysiin, joista se edelleen voi tarttua ihmisiin ja hevosiin. Virus voi tarttua myös suoraan naarashyttysen muniin. Viruksen isäntäeläimille varpuslinnuille, se on yleensä oireeton. Virusta levittävät monet Culex-suvun hyttyset, kuten Culex pipiens ja Culex modestus. Infektoituneella ihmisellä on veressä virusta vain vähän, eikä se siksi tartu ihmisestä toiseen hyttysenpiston välityksellä. Ihmisten välinen tartunta on mahdollinen verensiirroissa, elinsiirroissa, äidiltä sikiölle tai imetyksessä vauvalle.
Muuttolinnut levittävät virusta uusille maantieteellisille alueille. Aiemmin virusta esiintyi vain Aasiassa, Afrikassa ja Välimeren alueella. Sairautta on esiintynyt Länsi-Afrikassa pitkään, ja se on eristetty ensimmäisenä Ugandassa vuonna 1937. 2000-luvun alkuvuosikymmeninä virus on levinnyt jo erittäin laajalle alueelle: läpi Afrikan ja Lähi-Idän, osaan Eurooppaa ja aiemman Neuvostoliiton aluetta, Etelä-Aasiaan, Australiaan ja Amerikan mantereelle. Yhdysvalloissa sitä todettiin ensi kerran 1999 New Yorkissa.
Euroopan tautienehkäisy- ja -valvontakeskuksen (ECDC) mukaan Länsi-Niilin kuume tunnistettiin vuonna 2017 (lokakuun 26. päivään mennessä) Euroopan yhteisön maissa yhteensä 197 ihmiseltä, ja lähialueella 71 ihmiseltä. Useat taudin saaneista kuolivat. Infektiotautia tavattiin vuonna 2017 seuraavasti (luvuista ensimmäinen kertoo sairastuneiden, jälkimmäinen kuolleiden lukumäärän): Romania (64 tapausta, 13 kuollutta), Italia (55, 1), Serbia (49, 2), Kreikka (48, 5), Unkari (19, 1), Israel (17), Turkki (5, 1), Kroatia (5), Itävalta (4), Ranska (1) ja Bulgaria (1).
Oak Alley Plantation
thumb|Oak Alley Plantationin kuuluisa tammikuja vuonna 2003. Oak Alley Plantation on historiallinen plantaasi Vacherien kaupungissa Louisianassa, Yhdysvalloissa. Se sijaitsee Mississippi-joen varrella, ja se on suojeltu kansallishistoriallisena kohteena. Plantaasi on nimetty sen päärakennukselta Mississippi-joelle johtavan karaktäärisen, 240-metriä pitkän tammikujan mukaan, jossa on 28 tasaisin välimatkoin sijoitettua puuta joiden uskotaan olevan ainakin 100 vuotta vanhempia kuin päärakennus.
Plantaasin alkuperäinen nimi on Bon Séjour. Sen päärakennus rakennettiin vuosien 1837 ja 1839 välillä liikemies Jacques Telesphore Romanille. Sen suunnitteli todennäköisesti Romanin appi, Joseph Pilie, joka työskenteli arkkitehtina. Rakennuksen julkisivua koristavat 28 doorilaista pylvästä.
left|thumb|Plantaasin päärakennusta. Plantaasi myytiin huutokaupassa vuonna 1866. Omistajavaihdosten jälkeen plantaasi oli päässyt pahasti rappeutumaan 1920-luvulla. Vuonna 1925 alueen ostivat Andrew ja Josephine Stewart. Stewartien toimesta plantaasia restauroitiin laajalti arkkitehti Richard Kochin johdolla. Stewartien kuoltua plantaasin hallinta päätyi Oak Alley Foundation -järjestölle, joka avasi plantaasin yleisölle.
Oak Alley Plantation lähettyvillä on myös toinen kuuluisa plantaasi nimeltä Laura Plantation, joka paloi pahasti vuonna 2005.thumb|Laura Plantation kyltti vuonna 2005.
Päijät-Hämeen keskussairaala
Päijät-Hämeen keskussairaala (PHKS ) sijaitsee Lahdessa Pirttiharjun pohjoisosassa. Sen länsipuolella sijaitsee Likolampi ja Koneharjun teollisuusalue. Sairaalan pohjoispuolella Jalkarannan ulkoilualue. Itäpuolella Tapanilan hiihtomaja ja Jalmari Salpausselän kuntoutussairaala. Päijät-Hämeen keskussairaala on maan toiseksi suurin keskussairaala ja seitsemänneksi suurin erikoissairaanhoidon palveluiden tuottaja. Keskussairaalaan toiminnasta vastaa Päijät-Hämeen hyvinvointialue.
Sairaala toimii Etelä-Suomen sosiaali- ja terveydenhuollon yhteistyöalueella ja alueen yliopistollinen sairaala on Helsingin yliopistollinen keskussairaala.
Sairaalassa työskentelee 2 900 henkeä, joista lääkäreitä on 290 ja hoitohenkilökuntaa 1 440. Se toimii myös harjoittelupaikkana sosiaali- ja terveydenhuollon ja lääketieteen opiskelijoillle, että muille yliopisto-opiskelijoille. Päijät-Hämeen hyvinvointialueen terveys- ja sairaanhoitopalveluiden johtajana toimii Tuomo Nieminen.
Rian Malan
Rian Malan (s. 1954 Johannesburg ) on eteläafrikkalainen kirjailija, toimittaja ja lauluntekijä. Hän on etnisyydeltään afrikaaneri.
Päijät-Hämeen keskussairaala
Sairaalan yhteydessä toimii Lahden kaupungin ylläpitämä Kanervikon koulu, joka on perusopetusta tarjoava sairaalakoulu lasten- ja nuorisopsykiatrian sekä muille pitkään hoidossa oleville lapsille ja nuorille. Oppilaat tulevat Päijät-Hämeen hyvinvointialueen kunnista.
Rian Malan
Malan syntyi merkittävään afrikaanerisukuun ja hänen sukulaisiinsa kuuluvat muun muassa Etelä-Afrikan entinen pääministeri ja yksi apartheidin pääarkkitehdeistä Daniel François Malan on entinen puolustusministeri Magnus Malan. Opiskeltuaan vuoden Witwatersrandin yliopistossa hän siirtyi rikostoimittajaksi Johannesburg Star -sanomalehteen. Vuonna 1977 Rian Malan pakeni Etelä-Afrikasta Yhdysvaltoihin välttääkseen palvelemasta maan apartheid-järjestelmää ylläpitäneessä puolustusvoimissa. Hän palasi Etelä-Afrikkaan vuonna 1985 hankkiakseen taustamateriaalia sukuaan käsittelevään kirjaan.
Malanin tunnetuin teos on omaelämäkerta Petturin sydän, joka käsittelee Etelä-Afrikan apartheid-hallinnon viimeisiä vuosia. Malan on työskennellyt myös Rolling Stone ja Esquire -lehdille ja kirjoittanut artikkeleita muun muassa Timeen, The Spectatoriin ja The Observeriin. Malan asuu Kapkaupungissa.
Päijät-Hämeen keskussairaala
Kuntien ja valtion sairaansijajako ja laki kunnallisista yleissairaaloista 1965
Päijät-Hämeen keskussairaalan perustamisen yhteydessä vuonna 1965 kunnille varattiin 344 sairassijaa ja valtion maksamia oli 174. Samana vuonna annettiin laki kunnallisista yleissairaaloista, missä määriteltiin keskussairaaloiden velvoitteeksi vähintään neljä erikoisalaa, missä täytyi tulla mahdolliseksi antaa suppeiden erikoisalojen hoitoa. Sen sijaan erillistä tartuntatautien osastoa ei pidetty enää tarpeellisena keskussairaaloissa. Jotain toimenpiteitä voitiin keskittää miljoonapiireihin oman keskussairaalapiirin ulkopuolelle. Vuonna 1965 luovutettiin myös joitain valtionsairaaloita kuntainliitoille. Näin Lahden keskussairaalapiiri menetti mahdollisuutensa lähettää potilaita Hämeenlinnan, Tampereen ja Mikkelin lääninsairaaloihin, kun ne kuntainliittoistuivat. Tätä painetta jäi vastaanottamaan vain Lahden kaupunginsairaala.