cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adrian Smiseth Sejersted
Euroopan nuorten olympiafestivaaleilla Liberecissä 2011 Sejersted saavutti pronssia pujottelussa. Nuorten MM-kilpailuissa Le Massifissa 2013 hän saavutti pronssia supersuurpujottelussa. Vuotta myöhemmin Jasnassa hän voitti kultaa syöksylaskussa ja hopeaa superalppiyhdistetyssä. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui supersuurpujottelussa kahdeksanneksi ja syöksylaskussa 14:nneksi. Pekingin olympialaisissa 2022 hän sijoittui supersuurpujottelussa neljänneksi ja syöksylaskussa 11:nneksi. Courchevelin / Méribelin MM-kilpailuissa 2023 hän oli supersuurpujottelussa seitsemäs.
Alppihiihdon maailmancupissa Sejersted kilpaili ensimmäisen kerran Lenzerheiden syöksylaskussa maaliskuussa 2014 yltäen heti pisteille oltuaan 14:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän pääsi ensimmäisen kerran Santa Caterinan supersuurpujottelussa joulukuussa 2016 oltuaan yhdeksäs. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan toinen Val d’Isèren supersuurpujottelusa kaudella 2020–2021. Hän oli samalla kaudella kolmas Bormion supersuurpujottelussa.
Sudislavl
thumb|125px|Sudislavlin vaakuna. Sudislavl on kaupunkimainen taajama Kostroman alueella Venäjällä. Se sijaitsee Korba-joen rannalla 51 kilometriä Kostromasta koilliseen. Taajama on Sudislavlin piirin keskus. Viiden kilometrin päässä on Galitšin ja Jaroslavlin välisen rautatien Sudislavlin asema. Asukkaita on 5 000 henkeä (vuonna 2006).
Vuonna 1360 ensimmäisen kerran mainittu Sudislavl toimi kaupunkilinnoituksena 1500-luvulle saakka. 1700-luvulla se oli kauppakaupunki, josta vuonna 1719 tuli Kostroman provinssiin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1778 kihlakunnan hallinto siirrettiin Buihin. Vuonna 1925 Sudislav alennettiin kyläksi ja vuonna 1963 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Nykyään Sudislavlissa on mm. puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta. Nähtävyyksiä ovat vuonna 1758 rakennettu Kristuksen kirkastumisen katedraali, Vladimirin jumalanäidin kirkko, 1800-luvun kauppahalli ja kauppiastalot. Taajamassa toimii kotiseutumuseo.
Anne Perttola
Anne Perttola (s. 19. kesäkuuta 1971 Kärkölä) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kilpakävelijä. Seuratasolla hän edusti koko uransa ajan Vantaan Salamia ja hänen valmentajanaan toimi Pekka Muinonen. Kalevan kisoista Perttola saavutti 5 000 metrin kävelyssä kaksi hopeaa vuosina 1993 ja 1994 sekä 10 kilometrin kävelyssä hopeaa vuonna 1993 ja pronssia vuonna 1995. Lisäksi hän saavutti sisäratojen SM-kisoista kolme mitalia 3 000 metrin kävelyssä; kultaa vuonna 1995 sekä kaksi pronssia vuosina 1993 ja 1996. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 1997 jälkeen.
Alinen-Kihlua
Alinen-Kihlua on Päijät-Hämeessä Asikkalassa Iso-Äiniön kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa
Järven pinta-ala on 6,2 hehtaaria, se on 500 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Äiniönjoen valuma-alueeseen (14.222) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 144,9 metriä mpy.
Johan Gabriel Carlén
Johan Gabriel Carlén (1814−1875) oli ruotsalainen juristi ja kirjailija. Hän julkaisi 1846 Romanser ur Svenska folklifvet ja 1870 Samlade dikter. Runoilijana Carlén ei ole erityisen merkittävä. Varsinaisen tunteikkaan lyriikan alalla hän kuitenkin on luonut runoja, jotka osoittavat runoudelle avointa sydäntä. Vuosina 1856−1861 Carlén julkaisi C. M. Bellmanin kootut teokset ja 1856 Anna Maria Lenngrenin runot sekä 1869 Johan Anders Wadmanin teokset. Vuosina 1850−1852 hän toimitti painosta ''Svenska Familjeboken. Läsning för hvar dag under året'', jossa hän tahtoi antaa "kokonaiskuvan isänmaasta, sen muistoista ja luonteista". Se sisältää joka vuoden päivää varten kirjoituksen, joka on jonkun Ruotsin tiedemiehen kirjoittama. Teos ollut Suomessa ilmestyneen Oman maan esikuvana. Carlén perusti 1845 kirjailijaklubin Gröna stugan.
N.B.
N.B. on englantilaisen poplaulaja Natasha Bedingfieldin toinen studioalbumi. Se julkaistiin Isossa-Britanniassa 30. huhtikuuta 2007 ja se nousi Ison-Britannian albumilistan sijalle 6. Ensimmäisen viikon aikana albumia myytiin 19 500 kappaletta.
N.B.-albumia ei julkaistu Pohjois-Amerikassa, vaan sen sijaan albumin uusi versio, Pocketful of Sunshine, joka sisälsi kuusi laulua N.B:ltä ja seitsemän uutta laulua, julkaistiin 22. tammikuuta 2008. Pocketful of Sunshine keräsi kriitikoilta vaihtelevia arvosteluja. Esimerkiksi Glenn Gambon arvostelussa Newsday-lehdessä sanottiin, että albumi oli täynnä menestyneiden pop-laulujen kopiota, eivätkä ne sopineet lainkaan Natashalle, kun taas Kerri Mason kirjoitti Billboardin arvostelussaan albumista positiiviseen sävyyn.
Abdelmajid Lamriss
Abdelmajid Lamriss (s. 12. helmikuuta 1959) on uransa lopettanut marokkolainen jalkapalloilija. Puolustajana pelannut Lamriss edusti seuratasolla FAR Rabatia. Hän pelasi myös Marokon maajoukkueessa vuoden 1986 MM-kilpailuissa, jossa Marokko eteni ensimmäisenä afrikkalaismaana lohkovaiheesta jatkoon. Lamriss edusti myös Marokkoa vuoden 1984 Olympialaisissa.
Johan Gabriel Carlén
Iloluontoisen juhlijan puoliso oli vuodesta 1841 kirjailija Emilie Flygare-Carlén, joka makseli hänen velkojaan.
Emilie Flygare-Carlén
Emilie Flygare-Carlén (1807 Strömstad, Ruotsi − 1892) oli ruotsalainen kirjailija. Hänen skotlantilaissyntyinen isänsä Rutger Smith oli kauppias.
Flygare-Carlén avioitui 1827 piirilääkäri A. Flygaren kanssa, jäi leskeksi 1833, meni 1834 kihloihin nuoren lakimiehen J. R. Dalinin kanssa, ja tämän kuoltua tapaturmaisesti avioitui 1841 J. G. Carlénin kanssa, joka oli iloluontoinen juhlija ja jonka velkoja hän makseli. Oleskellessaan Ruotsissa 1839−1842 J. V. Snellman kuului Carlénin läheiseen seurapiiriin.
Kirjailijatoimensa Carlén aloitti 1838 julkaisemallaan romaanilla Valdemar Klein. Se on selkkausromaani, jolla ei ole sanottavaa merkitystä, mutta on sujuvasti kirjoitettu. Se saavutti menestystä ja rohkaisi kirjailijaa jatkamaan. Carlénin romaanituotanto on runsas. Hänen ensimmäisen kehityskautensa romaaneista on mainittavin Skjutsgossen (1841, 2 osaa), joka kuvaa köyhän ja rappeutuneen aatelissuvun jäsenen kärsimyksiä ja joka oli suunnattu säätyennakkoluuloja vastaan. Vuonna 1842 hän julkaisi rikosromaanin Rosen på Tistelön, joka samalla on Carlénin ensimmäinen saaristoromaani. Carlénin myöhäisemmistä romaaneista mainittavia ovat Paul Värning (1844), En natt vid Bullarsjön (1847), joka herätti suurta huomiota, sillä se ruoski ulkokultaisuutta. Carlén piti kuusi vuotta taukoa kirjoittamisesta, sillä hän suri lahjakkaan poikansa, filosofian tohtori Edvard Flygaren kuolemaa. Vasta 1859−1860 hän taas julkaisi suuren rannikkoaiheisen romaaninsa Ett köpmanshus i skärgården, joka on hänen parhaimpia tuotteitansa. Carlén lahjoitti omaisuuttaan hyväntekeväisyystarkoituksiin ja stipendirahastoihin.
Carlénin romaaneille on ominainen rikas mielikuvitus, kekseliäisyys, tapausten taitava ryhmitys ja juonen luonteva ohjaus. Lisäksi hänellä oli huomattava realistinen kuvauskyky, joka monessa kohdin ennustaa myöhäisempää naturalismia. Hänen romaaninsa on käännetty useille kielille.
Koripallon Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailut
Turnaus on järjestetty vuodesta 1930 lähtien, jolloin ensimmäisen mestaruuden voitti Uruguay. Eniten mestaruuksia on kuitenkin voittanut Brasilia, joka on saavuttanut 18 mestaruutta. Nykyisin kilpailut järjestetään kahden vuoden välein.
Tommi Korpela
Tommi Petteri Korpela (s. 23. elokuuta 1968 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, käsikirjoittaja sekä tieto­kirjailija.
Ura
Korpela valmistui Teatteri­korkea­koulusta vuonna 1995. Hän on näytellyt muun muassa televisio­sarjoissa Nortia (1996), Remontti (2003) ja Firma (2005) sekä useissa teatteri­rooleissa muun muassa Q-teatterissa. Hän kuuluu myös Julmahuvi-ryhmään, jonka merkittävin tuotanto on satiiriset sketsi­sarjat Studio Julmahuvi (1998) ja Ihmebantu (2009). Hänen ensimmäinen elo­kuva­pää­osansa oli Peter Lindholmin elo­kuvassa Isältä pojalle (1996). Seuraavaa varsinaista valko­kangas­pää­osaa Korpela sai odottaa vuoteen 2007 asti. Silloin elo­kuva­teattereihin tuli Aleksi Salmenperän mies­prostituoidusta kertova Miehen työ. Korpela esiintyi lisäksi Lauri Törhösen elo­kuvassa Raja 1918 sekä Dome Karu­kosken toisessa pitkässä ohjauksessa Tummien perhosten koti. Korpela on ääni­näytellyt animaatioissa kuten Autot (2006), Horton (2008) ja Autot 2 (2011).
Korpela sai ensimmäisen Jussi-palkintonsa vuonna 2008 parhaasta mies­pää­osasta elo­kuvassa Miehen työ, toisen elo­kuvasta Putoavia enkeleitä vuonna 2009 ja kolmannen elokuvasta Häiriötekijä vuonna 2016. Yhtä moneen pää­osa-Jussiin ovat yltäneet ennen häntä ainoastaan Lasse Pöysti ja Tauno Palo.
Korpela palkittiin vuoden 2019 Moskovan elo­kuva­juhlilla parhaasta mies­pää­osasta elo­kuvassa Tyhjiö.
Yksityiselämä
Korpela elää avo­liitossa näyttelijä Elina Knihtilän kanssa.
Tommi Korpela harrastaa perho­kalastusta. Hän on myös luonnon­suojelija. Hän on erikoistunut varsinkin Suomen vaellus­kala­kantojen sekä saimaan­norpan suojeluun.
Nolinsk
thumb|upright=0.5|Nolinskin vaakuna vuodelta 1781. Nolinsk on kaupunki Kirovin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Vjatkaan laskevan Vojajoen rannalla 143 kilometriä Kirovista etelään. Kaupunki on Nolinskin piirin keskus. Asukkaita on 10 700 henkeä (vuonna 2005).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1668 perustetusta Nolin pogostasta, josta vuonna 1780 tuli Nolinskin kaupunki ja Vjatkan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1900-luvun alussa se tunnettiin poliittisesti epäluotettavien henkilöiden karkotuspaikkana. Vuosina 1940–1957 kaupungin nimenä oli Vjatšeslav Molotovin mukaan Molotovsk. Nykyään siellä toimii muun muassa elintarviketeollisuutta, konepaja ja ompelimo.
Malmyž
Ensimmäiset maininnat marien asuttamasta Malmyžin kylästä ovat 1400-luvulta. 1500-luvun alussa se kuului marien ruhtinaalle Boltušille. Vuonna 1584 paikalle rakennettiin venäläinen linnoitus. Vuonna 1780 Malmyžista tuli kaupunki ja Vjatkan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1800-luvun puolivälistä lähtien se oli huomattava kauppakaupunki. 1900-luvun alussa se tunnettiin poliittisesti epäluotettavien henkilöiden karkotuspaikkana. Vuonna 1895 Malmyžin kihlakunnan asukkaista oli 50 % venäläisiä, 24 % udmurtteja, 22 % tataareja ja 4 % mareja. Nykyään kaupungissa toimii konepaja, alkoholitehdas ja meijeri. Asukkaista noin 40 % on venäläisiä ja 40 % tataareja.
Minna Laukka
Minna Marianne Laukka (s. 21. toukokuuta 1987 Jyväskylä) on suomalainen pikajuoksija. Hän edustaa Jyväskylän Kenttäurheilijoita ja häntä on valmentanut vuodesta 2009 Petteri Jouste. Vuoteen 2008 häntä valmensi Miska Viiri ja vuosina 2008–2009 Jarmo Saastamoinen.
SM-taso
Laukka on saavuttanut Kalevan kisoissa 200 metrin juoksussa pronssia Vaasassa 2013 ja Kuopiossa 2014.
Sisäratojen SM-kilpailuissa hän on saavuttanut 60 metrillä pronssia 2012 ja 2013, 200 metrillä kultaa 2012 ja pronssia 2011, 2013, 2014 ja 2017 sekä viesteissä kultaa 4 × kierroksen viestissä 2014 ja 4 × 300 metrin viestissä 2016 ja hopeaa 4 × 200 metrillä 2013 ja 2017.
Viestijuoksun SM-kilpailuissa Laukka on saanut 4 × 100 metrin viestissä kultaa vuosina 2008, 2012 ja 2014 sekä hopeaa 2007, 2011 ja 2013. 4 × 400 metrin viestissä Laukka on saavuttanut kultaa 2014 ja 2016, hopeaa 2012 ja pronssia 2013.
Arvokisat ja maaottelut
Pekingin alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2006 Laukka karsiutui sekä 200 metrin juoksun että 4 × 100 metrin viestin alkuerissä. Aikuisten maaotteluissa hän on kilpaillut vuodesta 2010 lähtien.
Helsingin EM-kilpailuissa 2012 Laukka osallistui Suomen joukkueessa 4 × 100 metrin viestiin, mutta joukkue karsiutui finaalista ajalla 44,65. Hän juoksi pikaviestijoukkueessa myös Zürichin EM-kilpailuissa 2014.
Tampereen vanha postitalo
thumb|Tampereen vanha postitalo. Tampereen vanha postitalo on Tampereen Kyttälässä osoitteessa Hämeenkatu 13 sijaitseva vuonna 1927 valmistunut rakennus. Rakennuksessa on pohjakerroksen lisäksi neljä maanpäällistä kerrosta. Rakennuksen ovat suunnitelleet arkkitehdit Selim Savonius ja Yrjö Sadeniemi. Tyyliltään ja pohjaratkaisultaan talo edustaa klassismia. Talossa otettiin ensimmäisen kerran Suomessa käyttöön postin koneellistettu kuljetus, johon oltiin käyty tutustumassa Ruotsissa. Lajiteltavat lähetykset tulivat asianomaisen kirjeenkantajan pöydälle toisen kerroksen suureen lajittelusaliin ensimmäisen kerroksen piirijakeluhuoneesta ison jakeluhihnan avulla. .
Postitalo ja sen viereen 1940-luvulla valmistunut Suomen Pankin talo sijaitsevat samalla tontilla, jossa aiemmin oli Scheelen apteekki. Postitalon kohdalla oli apteekin aidattu puutarha.
Postitalo suojeltiin asemakaavalla vuonna 1992. Seuraavana vuonna se remontoitiin ravintola- ja toimistokäyttöön.
Vuonna 1972 Tampereelle valmistui uusi postitalo, joka toimi Tampereen pääpostitalona vuoteen 2016 asti. Silloin pääposti muutti Tullintorille ja postitalo saneerattiin asuinkäyttöön.
Eetioneia
thumb|left|240px|Eetioneian portin tornin rauniot. Eetioneia sijaitsi Pireuksen kaupunginmuurien sisäpuolella. Alueella oli muun muassa Afrodite Euploialle omistettu pyhäkkö, jonka perusti Themistokles ja jonka Konon myöhemmin kunnosti. Muurissa Eetioneian pohjoislaidalla lähellä pyhäkköä oli portti, joka tunnettiin nimellä Afroditen portti tai Eetioneian portti. Siitä on säilynyt suhteellisen laajoja osia. Vuonna 411 eaa. Ateenaa hallinneet oligarkit aloittivat linnoituksen rakentamisen Eetioneiaan, mutta rakennustyö jäi kesken.
Lalsk
thumb|125px|Lalskin vaakuna vuodelta 1781. Lalsk on kaupunkimainen taajama Kirovin alueen Luzan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Luzan sivujoen Lalan suussa 528 kilometriä Kirovista luoteeseen. Asukkaita on 4 600 henkeä (vuonna 2002).
Novgorodilaiset siirtolaiset perustivat Lalskin vuonna 1570. Kauppareittien risteyksessä sijainnut kylä kasvoi nopeasti. Vuonna 1780 siitä tuli kaupunki ja Vologdan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1796 se menetti hallinnolliset tehtävänsä. Rautateiden rakentamisen takia kaupungin taloudellinen merkitys pysähtyi. Vuonna 1927 Lalsk menetti kaupungin statuksen ja siitä tuli kaupunkimainen taajama.
Latvijas dzelzceļš
Latvijas dzelzceļš (LDz) eli Latvian rautatiet on Latvian kansallinen rautatieyhtiö. Yhtiön kotipaikka on Riiassa. Yhtiö on yksi suurimpia työllistäjiä Latviassa; sen palveluksessa on 12 400 henkeä. Yrityksellä on useita tytäryhtiöitä, joiden kautta hoidetaan matkustaja- ja rahtiliikennettä sekä Latvian rautatieverkon kunnossapitoa ja turvallisuutta. Esimerkiksi Latvian sisäistä henkilöliikennettä hoitaa vuonna 2001 perustettu, melko itsenäinen Pasažieru vilciens -niminen yhtiö.
Vinyyliasetaatti
Vinyyliasetaatin (monomeeri) kemiallinen kaava on C4H6O2 ja rakennekaava CH3COOCH=CH2. Siitä käytetään myös nimiä etikkahappovinyyliesteri, 1-asetoksietyleeni ja etikkahappoetenyyliesteri.
Latvijas dzelzceļš
Rataverkko ja tärkeimmät rautatieasemat
thumb|left|160px| Latvian rautateiden (LDz) dieselmoottorijuna Riian asemapihalla. thumb|left|160px| Kapearaiteisen Gulbene–Alūksne-yhteyden juna. thumb|left|160px| Näkymä [[Daugavpilsin (Väinänlinna) asemalta.]]
Vinyyliasetaatti
Vinyyliasetaatti on normaaliolosuhteissa olomuodoltaan väritöntä, herkästi syttyvää, herkkäliikkeistä nestettä, jonka tunnusomainen haju on alussa miellyttävän hedelmäinen, eetterimäinen haju, joka muuttuu kuitenkin nopeasti pistäväksi ja ärsyttäväksi. Sen moolimassa on 86,1 g/mol, sulamispiste −93 °C, kiehumispiste 72 °C, suhteellinen tiheys 0,93 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), hajukynnys 1,4 mg/m3, leimahduspiste –8 °C (c.c.), itsesyttymislämpötila 402 °C ja CAS-numero 108-05-4. Vinyyliasetaatin liukoisuus veteen on 2,5 g/100 ml 20 °C:n lämpötilassa. Vinyyliasetaatti liukenee myös etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin, bentseeniin ja muihin orgaanisiin liuottimiin.
Vinyyliasetaatti monomeerina on epästabiili aine ja siksi sitä stabiloidaan tavallisesti polymeroitumisen estoaineilla kuten hydrokinonilla (stabilointiteho rajoittuu 60 päivään) tai pidempiaikaisessa stabilointitarpeessa difenyyliamiinilla. Stabiloimaton vinyyliasetaatti polymeroituu valon, lämmön ja kosteuden vaikutuksesta värittömäksi, läpinäkyväksi massaksi. Vinyyliasetaatin höyry ei sisällä polymeroitumisen estoaineita, joten höyry voi polymeroituessaan tukkia esimerkiksi venttiilejä.
Latvijas dzelzceļš
Rataverkko ja tärkeimmät rautatieasemat
Rataverkon ylläpitäjän roolissa LDz tarjoaa eri liikennöitsijöiden yleiseen käyttöön 2 263,3 kilometriä 1 520 millimetrin raideleveydeyden rataa Latviassa, yhteensä 29 eri rataosuudella (ja kahdella teknisistä syistä ei-liikennöitävällä osuudella). Suurin sallittu nopeus on 120 km/h henkilöliikenteen ja 80 km/h rahtiliikenteen junilta. Lisäksi välillä Gulbene–Alūksne on 33,4 kilometrin osuus kapearaiteista 750 mm:n rataa, jota on viime vuosina käytetty esimerkiksi museorautatien tarpeisiin.
Vinyyliasetaatti
Vinyyliasetaattia käytetään monomeerinä polyvinyyliasetaatin (PVAC) ja vinyyliasetaattisekapolymeerien valmistuksessa. Vinyyliasetaatti voi muodostaa sekapolymeerejä vinyylikloridin, eteenin tai akryylinitriilin kanssa. Suomessa vinyyliasetaatin tärkein käyttö on paperiteollisuuden erikoislatekseissa.
Ympäristö- ja terveysvaikutukset
Aine ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä.
Latvijas dzelzceļš
Rataverkko ja tärkeimmät rautatieasemat
Viisi rataosuutta on sähköistetty :
Tärkeimpiä rautatieasemia ovat :
Myös henkilöliikenteeseen käytettyjen ratojen ohella on syytä mainita rahtiliikenteeseen käytetty rataosuus Tukums–Ventspilsin satama, jota pitkin kulkee huomattava määrä Latvian ulkomaankaupasta ja IVY-maiden kauttakulkurahdista.
Liityntä naapurimaiden rataverkkoihin
Latvian rataverkko liittyy luonnollisesti naapurimaiden ratoihin, joissa on käytössä sama tsaarinajalta peräisin oleva raideleveys (1 520 mm).
Latvian rataverkon raja-asemina näiden naapurimaiden kanssa toimivat :
Patrik Kleemola
Patrik Kleemola (s. 13. maaliskuuta 1981 Valkeakoski) on suomalainen kitarataiteilija. Hän aloitti kitaransoiton opiskelun Valkeakosken Musiikkipistossa 12-vuotiaana. Voitettuaan Toru Takemitsulle omistetun kansainvälisen II Guitaristival -kitarakilpailun vuonna 2004 Turussa ja saavutettuaan palkintosijoja muun muassa Gargnanon kansainvälisessä kitarakilpailussa Italiassa hän on konsertoinut laajasti eri puolilla Eurooppaa ja Etelä-Amerikkaa.
Kleemola on tunnettu aktiivisesta ja kansainvälisestä säveltäjäyhteistyöstään. Hän on esittänyt Joaquin Rodrigon, Toru Takemitsun, Mauro Giulianin ja Francesco Maggion kitarakonserttoja Orquesta Sinfonica de la Juventud Venezuelana El Sisteman, San Remon sinfoniaorkesterin, Leccen sinfoniaorkesterin ja Turun filharmonisen orkesterin solistina. Kamarimusiikkia Kleemola on esittänyt yhteistyökumppaneinaan muun muassa Topi Lehtipuu, Se ensemble, Bobby Chen, Markku Lautjärvi ja Susanne Andersson.
Kleemolan ohjelmisto ulottuu 1500-luvun renessanssin musiikista Johann Sebastian Bachin teoksiin, Franz Schubertin Die schöne Müllerin -liedsarjan kitarasovituksesta Heitor Villa-Lobosin kitarateoksiin ja uusimpiin hänelle sävellettyihin teoksiin. Kleemolan yhteistyö kansainvälisten säveltäjien kanssa on tuottanut jo lähes 40 uutta teosta: kitarakonserttoja, sooloteoksia ja kamarimusiikkia. Säveltäjät kuten Sonia Bo, Daniele Bravi, Mario Cesa, Bruno Battisti D’Amario, Ada Gentile, Mikko Heiniö, Pertti Jalava, Markku Klami, Juha T. Koskinen, Francesco Maggio, Günay Mirzayeva, Kai Nieminen, Marcela Pavia, Mauro Porro, Biagio Putignano, Harri Suilamo, Andrea Talmelli ja Lorenzo Tomio ovat säveltäneet ja omistaneet teoksiaan Kleemolalle.
Ura lyhyesti
Kleemola aloitti kitaraopinnot Valkeakosken musiikkiopistossa Kimmo Roineen oppilaana. Ammattiopintoihin Kleemola opiskeli Turun musiikkiakatemiassa Timo Korhosen ja Ismo Eskelisen oppilaana sekä Accademia Musicale Chigianassa Sienassa Oscar Ghiglian kesäkursseilla, jossa hänelle myönnettiin kolmasti Diploma di Merito. Kitaransoiton diplomitutkinnon ja musiikin maisterin tutkinnon Kleemola suoritti erinomaisin arvosanoin Nino Rota -konservatoriossa Etelä-Italian Monopolissa opettajanaan Massimo Felici.
Levytykset
Kleemolan debyyttilevy Perchitarrasola julkaistiin huhtikuussa 2012. Se sisältää hänelle sävellettyjä suomalaisia ja italialaisia kitarateoksia. Syksyllä 2013 julkaistiin Kleemolan levytys Francesco Maggion kitarakonsertosta Eclipse. Centro Musica Contemporanean julkaisemalla levyllä orkesterina toimii milanolainen Orchestra I Pomeriggi Musicali kapellimestarinaan Alessandro Calcagnile. Kleemola on myös levyttänyt Neos-levymerkille Marcela Pavian musiikkia ja Kai Niemisen kitarasonaatin levytys julkaistaan pian Toccata Classics -levymerkillä. Marraskuussa 2015 julkaistiin toinen soololevy Through Green Glass, jossa on Kleemolalle sävellettyä uutta suomalaista kitaramusiikkia Mikko Heiniöltä, Pertti Jalavalta, Juha T. Koskiselta, Kai Niemiseltä ja Harri Suilamolta.
Opetustyö ja opinnot
Konsertoinnin ohella Kleemola opettaa kitaransoittoa Turun seudun musiikkiopistossa. Mestarikursseja ja seminaareja Kleemola on pitänyt Suomen lisäksi Argentiinassa, Englannissa, Italiassa ja Virossa. Kleemola on toiminut myös Brinkhallin kesäkonserttien taiteellisena johtajana ja toimii tällä hetkellä Turku Guitar Festivalin taiteellisena johtajana sekä Turun kitaraseuran puheenjohtajana.
Hiekkakansa
Hiekkakansa eli tuskenit (joskus myös suomennettu Tuskenin ratsastajat, ) ovat George Lucasin luomassa Tähtien sota -elokuvamaailmassa esiintyviä kuvitteellisia älyllisiä humanoideja. Tuskenit asuvat Tatooinen aavikkoplaneetalla. Heidät on usein kuvattu hyvin väkivaltaisiksi ja raaoiksi hirviöiksi.
Gaderffii
Myös nimellä gaffisauva tai gaffikeppi tunnettu gaderffii on hiekkakansan yleisesti käyttämä vaarallinen teräase. Nämä käsintehdyt aseet on muovattu pakkolaskun tehneiden tähtialusten metallista. Gaderffiin rakenne on yksinkertainen. Se koostuu ontosta durateräsputkesta, jonka toiseen päähän on kiinnitetty leikkuuterä ja toiseen päähän painotettu nuija tai toinen terä. Tuskeneilla on sanonta: ”Kuka tahansa kaksikätinen voi pitää gaderffiita”. Tuskenkulttuuria kuvastaakin mainiosti se, että gaderffiita käyttämään kykenemättömät soturit jätetään kuolemaan, koska muuten he heikentäisivät klaanin muiden jäsenten eloonjäämismahdollisuuksia.
Rautakausi Turussa
Turun nimi on slaavilainen lainasana, ja Paaskunnan (murresana paas ’panna, laittaa, asettaa’) kaupunginosan muistuttaa pogost-sanaa (novgorodilainen hallintoalue). Varmoja arkeologisia tai historiallisia todisteita novgorodilaisesta kauppiasyhteisöstä Aurajokilaaksossa ei kuitenkaan ole.
Varhaisempi rautakausi (noin 500 eaa. – 550 jaa.)
Suomen rannikkoseudut Turku mukaan lukien kuuluivat pronssikaudella läntisen pronssikulttuurin piiriin, jolla oli vahvat siteet Skandinaviaan. Pronssikauden jo ennestään harvat metallilöydöt ehtyvät lähes kokonaan tämän ajanjakson loppuvaiheessa. Muutamat Turun seudulta Maariasta ja Kärsämäestä tehdyt löydöt on sijoitettu noin vuoden 500 eaa. tienoille, eli niin sanottuun esiroomalaiseen ajanjaksoon, josta varhaisen rautakauden katsotaan alkavan. Vähäinen löytöisyys niin Turussa, Suomessa kuin laajemminkin Pohjoismaissa tällä aikakaudella on johtunut todennäköisimmin nykytutkimuksen mukaan kauppasuhteiden muuttumisesta, jolloin metallia oli vähemmän käytettävissä, eivätkä orgaanisesti valmistetut korvaavat välineet ole säilyneet nykypäiviin saakka.
Noin ajanlaskun alussa ilmaantui Suomen rannikolle joukko kalmistoja, jotka ovat osoittaneet, että alueelle on siirtynyt tai syntynyt todellinen rautakautinen kulttuuri ja väestö. Vanhimpiin näistä löydöistä lukeutuu Turun Kärsämäen kalmisto, joka on tehty aiemman kivikautisen asuinpaikan tienoille. Vanhimpiin löytöihin lukeutuu myös Maarian Saramäen Marttilan ja Maarian Katajamäen kalmistot. Kärsämäestä on tutkittu kymmenittäin hautoja, mutta hautoja on näiden tutkimusten pohjalta arvioitu olevan vielä paljon enemmänkin. Valtaosa löydetyistä haudoista on polttohautoja, joissa vainaja on poltettu roviolla ja palaneet luut, tuhka ja hiilet on yhdessä hautakaluston kanssa sijoitettu matalaan, noin 30–60 sentin tai joskus jopa metrinkin läpimittaisiin kuoppiin. Useimmiten jäännökset oli laitettu maahan savi- tai puuastiassa eli uurnassa. Uurnan viereen on usein löydetty sijoitettuna pikkuesineitä ja joskus myös aseita.
Jotkin haudoista on Kärsämäessä sijoitettu eräänlaisten kehien keskelle, ja kehän reunojen on arveltu olleen jonkinlaisia ojia tai aitoja, jotka ovat myöhemmin maatuneet. Vastaavanlaisia kalmistoja ei ole muualta Suomesta löydetty. Esineistönä Kärsämäen kalmistoista on löydetty keihäänkärkiä, kaksi miekkaa, tikari, sakset, sirppejä, solkia, neuloja, renkaita ja koruja. Harvinaisuutena Suomessa Kärsämäen miekoista toinen on niin sanottu Rooman gladiustyyppinen kaksiteräinen miekka, jollaisia on löydetty Suomesta hyvin vähän. Asemuodot ovat useimmiten olleet samoja kuin Keski- ja Pohjois-Euroopan germaanisilla alueilla. Kärsämäen löytöjen lisäksi merkittäviä rautakautisia kalmistoja on löydetty myös Saramäestä. Alueen vanhimmat haudat ovat samalta ajalta kuin Kärsämäen vanhimmat, ja myös niiden rakenne ja esineistö on samankaltaista. Kärsämäen tuoreimmat kalmistot on ajoitettu 600-luvulle, mutta pääasiallinen osa löydöistä on sijoitettu varhaiselle rautakaudelle, jolloin alueella näyttää olleen merkittävämpi rooli.
Suurin osa näistä ajanlaskun alun uudentyyppisistä kalmistoista liittyy itäbalttilaisiin – niin sanottuihin tarhakalmistoihin. Tämäntyyppisten kalmistojen yleistymisen on katsottu merkinneen uuden merkitsevän väestön – nykyisten suomalaisten varhaisten esi-isien – siirtymistä Suomen alueelle Suomenlahden eteläpuolisilta alueilta, pääasiallisesti Pohjois-Virosta. Tulijat toivat mukanaan oman hautamuotonsa sekä itäbalttilaisen esinekulttuurin, ja he jäivät Suomen alueelle pysyvästi. Tästä ajasta lähtien pystytään löydösten perusteella seuraamaan asutuksen kehitystä ja asteittaista levittäytymistä aina historiallisen ajan alkuun saakka, jolloin väestön tiedetään varmuudella olleen suomalaista. On totta kai luonnollista, että Suomen alueella ennestään sijainneet kulttuurit ovat sulautuneet jälleen osaksi tätä uutta kulttuuria, ja ajan väestö on ollut koostumukseltaan moninainen ja varhaisemmilta kulttuureilta vaikutteita saanut. Turun seudulla on löytöjen perusteella jo tällöin ollut myös tiiviit yhteydet Skandinavian kulttuureihin.
Roomalaisen rautakauden lopulla merenpinta oli yhä 8,5 metriä nykyistä korkeampana, mutta nykyinen Turun kaupungin alue alkoi olla jo suurelta osin merenpinnan yläpuolella. Myös Aurajoki oli kuroutunut kapeaksi salmeksi, ei tosin vielä joeksi. Turun seutu oli kuitenkin jo tässä vaiheessa sijainniltaan edullinen, sillä sen ympärillä ja idempänä levisivät laajat riistarikkaat alueet. Turusta löydetyistä kalmistoista on löydetty sirppejä, mikä on selvä osoitus siitä, että alueen väestön pääasiallinen elinkeino on ollut maanviljelys. Lisäksi tätä puoltaa myös asutuksen keskittyminen nimenomaan aurajokilaaksoon, jonka rantamaata on ollut helppo raivata pelloksi.
Nuorempi rautakausi (noin 550–800)
pienoiskuva|Linnasmäen linnavuoren muurin kiviperustaa Turun [[Räntämäki|Räntämäessä.]] Turun seudulta on löydetty kalmistoja koko ajanjaksolta vuodesta 550 vuoteen 1150. Muutamat kalmistoista ovat olleet käytössä ainoastaan kansainvaellusajan alkuvaiheessa, muutamat vain viikinkiajan ja muutamat vasta 1100-luvulta. Kalmistojen lisäksi alueelta on löydetty nuoremman rautakauden aikaisia talojen ja kylien jäännöksiä sekä muinaislinnoja.
500-luvulta alkaen käyttöön otettiin hautaustyyppi, jossa vainaja polttohaudattiin, eikä maanpäälle jätetty mitään merkkejä haudasta lukuun ottamatta yksittäisiä esiin pistäviä kiviä. Tämän vuoksi haudoista puhutaankin usein poltto- tai polttokenttäkalmistoina. Suurimmat ja merkittävimmät tämän kaltaisista polttokalmistoalueista Turussa ovat Maarian Virusmäen, Taskulan ja Mullin kalmistot. Edellä mainittujen lisäksi Turun seudulla kalmistoja on Kaarinan Ristimäellä, Liedon Pitkäsmäellä, Ylipäässä, Merolanmaassa ja Haimionmäellä sekä Pappilanmäellä Raisiossa. Kalmistot noudattelevat sijainneissaan pitkälti Aurajoen ja Vähäjoen ranta-alueita.
Kuralasta löydetty Ristimäen alue on yksi tärkeimmistä tämän aikakauden löytöalueista koko Suomessa. Paikka löydettiin Kaarinan Ristimäen kansakoulun perustustöissä 1910-luvulla ja tutkittiin pääasiallisesti vuosina 1914 ja 1915. Ristimäki sijaitsee rantatöyräällä, kymmenisen metriä Aurajoen nykyistä vedenpintaa ylempänä. Roviojäännösten lisäksi paikalta löydettiin aseita, muun muassa miekkoja, keihäänkärkiä ja väkipuukkoja, sekä esimerkiksi koruja, vyönsolkia ja hihnanheloja. Paikalta löydettiin myös satoja veneniittejä, joiden perusteella voitiin päätellä, että paikalla on tehty myös venehautauksia.
Nuoremman rautakauden asuinpaikat, talot ja kylät ovat selvästi sijainneet Turussa olleiden kalmistojen läheisyydessä, mutta tiedot paikoista ovat Turun seudulta kuten ylipäätään muustakin Suomesta, hyvin niukat. Muun muassa Kuralan Ristimäestä on löydetty useampien asumusten jäännöksiä paalu- ja liedensijoineen. Lisäksi pakalta on löydetty tiivisteitä, jotka viittaavat erilaisten seinärakennelmien olemassaoloon. Turun seudulla olleista linnavuorista kaikkein tärkein on Liedon Vanhalinna, mutta muita varmoja linnavuoria ovat olleet Prusin Linnasmäki Maariassa ja Kaskalan linnamäki Liedossa, joissa kummassakin on Vanhalinnan ohella säilynyt merkkejä ihmisten rakentamista valleista. Epävarmempia linnavuorien sijainteja Turussa ovat Kulhon saaren linnavuori Kakskerrassa ja nykyisin Turun keskustassa sijaitseva Samppalinna. Liedon Vanhalinna lienee kuitenkin ollut koko alueen keskeisin ja tärkein linnavuori.
Osoituksena Turun seudun tiiviistä yhteydestä Ruotsiin jo rautakaudella on pidetty Ristimäestä löydettyä kaksoishautaa joka on ajoitettu 700-luvulle. Kalmistossa mies ja nainen on samanaikaisesti aseineen ja pukuineen poltettu roviolla ja roviojäännökset on sijoitettu yhtenä rykelmänä kivien lomaan kalmistoon. Hautauksessa on nähty ilmaus laajalti levinneestä Suttee tai Sati -tavasta, jonka mukaan vaimo seurasi miestään roviolle ja kuolemaan. Ruotsista on löydetty useista Birkan alueen rikkaista kammiohaudoista juuri tähän tapaan haudattuja päälliköitä, joiden haudassa on heidän ruumiinsa ohessa ollut naisen luuranko. Ei voida kuitenkaan varmuudella tietää onko kyseessä nimenomaan Suttee perinne, vai ovatko vainajat kuolleet vain samanaikaisesti. Samankaltaisia kaksoishautoja on kuitenkin löydetty jonkin verran myös muualta Suomesta.
Viikinkiaika (noin 800–1050)
pienoiskuva|[[Viikingit|Viikinkien asuttamat alueet sekä retket.]] Viikinkiajan alku ei tuonut muutoksia vallitsevaan hautaustapaan Turun seudulla, vaan myös Saramäessä, josta on löydetty myös rautakautta varhaisempia löytöjä, on tutkittu laajaa polttokenttäkalmistoa. Paikalta on löydetty runsaasti muun muassa aikakauden koruja sekä esimerkiksi tanskalaisia ja arabialaisia hopearahoja. Kalmiston piiristä on löydetty myös kolme ruumishautaa, kaksi miehen ja yksi naisen, ja paikalta tehtyjen irtolöytöjen perusteella on oletettu että hautoja on vielä enemmänkin. Miesten haudat oli sijoitettu luode-kaakko suuntaan, ja naisen pohjoinen-etelä suuntaan. Kaikissa hautakuopan pohja oli kivetty, ennen kuin vainaja oli sijoitettu kivetyksen päälle puuarkussa. Saramäestä löydetyn naisen hauta on yksi varhaisimpia 1000-luvun hautoja koko Suomessa ja se oli erittäin rikkaasti varustettu muun muassa hopeakoruilla. Ruumishautaus alkoi yleistyä Turun seudulla 1000-luvulta lähtien ja tältä ajalta löydetyistä kalmistoista on jo löydetty merkkejä kristillisyydestä muun muassa hopeisten ristien ja krusifiksien muodossa.
Viikinkiaika toi muutoksia arkeologisten löytöjen perusteella Turun seudun väestön pukeutumiseen, koruihin ja muuhun esineistöön. Koristeluun tulee lisänä esimerkiksi Viikingeille tyypillistä eläinornamentiikkaa. Tärkein uusi piirre naisten vaatetuksessa on, että viikinkiajasta lähtien tietyt vaatekappaleet - vaippa, esiliina ja päähine - koristeltiin pienistä pronssikiekuraputkista tehdyillä reunuksilla ja kuvioilla. Miehen puvuista on vain niukkoja löytöihin pohjautuvia tietoja, mutta polttokalmistoista on löydetty paljon sekä vyönsolkia että -heloja.
Viikinkiaika merkitsi pohjoiselle Euroopalle entistä vilkkaampia yhteyksiä muuhun mantereeseen ja sieltä saadut vaikutteet lisääntyivät. Kaupankäynti alkoi olla organisoitunutta, ja ensimmäiset kaupungit syntyivät myös Itämerelle. Turun ja Suomen kannalta keskeisin kaupunki viikinkiaikana oli Ruotsin Birka, joka muodostui merkittäväksi kauppa- ja kulttuuritekijäksi. Birkasta ja muualtakin lähteneet viikinkiretket sivusivat myös Suomen rannikkoa ja Turkua. Turku ei kuitenkaan ollut viikinkien itäisen kauppareitin välittömässä tuntumassa ja näyttää siltä, että Turussa olevien kalmistojen esineistö viittaisi enemmän kaupankäyntiin Birkan kanssa kuin viikinkien pysyvään asutukseen alueella. Birkan ohella ajan keskuksia oli Gotlanti, joka nousi Birkan tuhoutumisen jälkeen 900-luvun lopulla Itämeren vallitsevaksi kauppamahdiksi.
Hämeen härkätien synty
Turusta Hämeenlinnaan vievä tie on vanhimpia suomalaisia teitä. Historiantutkija Jaakko Masosen esittämän teorian mukaan tie syntyi viimeistään 800-luvulla, jolloin sisämaasta tuotiin turkiksia ja lääkkeenä käytettyä haustetta Länsi-Suomen kauppapaikoille. Hämeeseen taas on rannikolta viety aseita, koruja, metallia ja suolaa. Tie ei esihistoriallisen kauden lopussa todennäköisesti ollut kuin pieni kasvillisuudesta raivattu kulku-ura eli polku, joka ylitti vesistöjä ja kosteikkoja pitkospuiden ja kivilatomusten ylitse. Varmoja todisteita tien olemassaolosta on keskiajalta lähtien. Tuolloin sitä kutsuttiin Härkätieksi.
Ristiretkiaika (noin 1050–1200)
pienoiskuva|[[Pyhän Eerikin legenda|Tarun mukaan piispa Henrik kastoi ensimmäiset suomalaiset kristinuskoon Turun Kupittaan lähteellä.]] Esineistölöytöjen perusteella polttamatta hautaaminen oli yleistynyt Turussa ja Varsinais-Suomessa yleensäkin käytännössä katsoen yksinomaiseksi tavaksi haudata vainajat. Olot vaikuttavat muutenkin jatkuneen viikinkiajalta sellaisenaan ilman suurempia kulttuurisia muutoksia, lukuun ottamatta muutamia muutoksia ajan korujen koristelussa ja metalliornamentiikassa. Jyrkän rajan vetäminen Viikinkiajan ja sitä seuranneen ristiretkiajan välille onkin monessa mielessä mahdotonta. Esineistössä alkaa kuitenkin yhä enemmän esiintyä kristinuskon symboleja, kuten ristejä ja krusifiksejä. On selvää ettei arkeologinen tutkimus pysty kertomaan tarkkoja tietoja ajan väestön uskonnosta ja uskomuksista, mutta esineistö jota hautoihin on vainajien mukaan laitettu osoittaa, että usko elämän jatkuvuuteen kuoleman jälkeen lienee ollut voimakas.
Turun rautakauden aikaisissa kalmistoissa on myös joitakin kuppikiviä jotka liittyvät ajan kulttiin ja osoittavat palvontapaikkojen olemassaolon. Näitä kulttipaikkoja, pyhiä lehtoja, mainitaan myös Paavi Gregorius IX:n kirjeessä vuodelta 1229, jossa hän siirtää piispanistuimen Nousiaisista Turun Koroisiin. Pohjois-Euroopan vähän tunnetut alueet tulivat kirkollisen kiinnostuksen kohteeksi rautakauden lopulla. Lännen kirkon intresseihin kuuluivat myös Baltia ja Suomi, joiden asema määriteltiin Roomassa 1100-luvun alussa pidetyssä kokouksessa. Bysantin kirkon käännytystyö eteni totunnaisia kauppareittejä pitkin Karjalaan, mutta novgorodilaisilla oli myös valtapyrkimyksiä Baltiassa ja Hämeessä. Lännen kirkko vakiinnutti asemansa Turun seudulla ja muualla lounaisessa Suomessa 1100-luvulla ja 1200-luvun alussa.
Useat tutkijat ovat olettaneet esinelöytöjen ja joidenkin kirjallisten lähteiden perusteella, että Turun seudulla on ollut käytössä pitäjälaitos jo ennen vieraan vallan saapumista. Turun seudulla on arveltu pitäjiä olleen yksi kussakin jokilaaksossa: Lieto Aurajoella, Räntämäki eli Maaria Vähäjoella ja Raisio Raisionjoella. Pitäjälaitoksen merkkejä ovat alueen yhteiset kulttipaikat, puolustuspaikat ja yhteinen oikeuslaitos. Arkeologisesti todistettavia ovat erityisesti linnavuoret, muista kertovat ensisijaisesti paikannimet, esimerkiksi Käräjäluoto Kaarinassa. Turun seutu oli esihistoriallisen ajan päättyessä Suomen tiheimmin asuttuja ja vauraimpia alueita, sen yhteydet ulkomaille olivat vilkkaat ja sen yhteiskunta oli järjestäytynyt. Oli sen vuoksi luonnollista, että alueesta ja Turusta muodostui Suomen alueen kirkollinen ja hallinnollinen keskus. Paavi valittaa vielä noin vuonna 1170, että suomalaiset pitävät linnansa omissa käsissään, mistä on päätelty Liedon Vanhalinnan olleen vielä suomalaisten käsissä, ennen ruotsalaisten alueen valtausta. Ilmeisesti Vanhalinnan säilyi puolustuksen keskuksena vielä siihen asti, kunnes Turun linna 1200-luvulla valmistui.
Pyhän Eerikin legenda
Vuoden 1150 tienoilla Suomeen purjehti Pyhän Eerikin legendan mukaan Ruotsista kuningas Eerik Pyhän johtama sotajoukko, johon kuului englantilaissyntyinen piispa Henrik. Eerikin tarkoituksena oli laajentaa valtakuntaansa ja kerätä veroja kuninkaanvallan lujittamiseksi. Piispa Henrikin tehtävänä oli käännyttää pakanalliset suomalaiset kristinuskoon ja liittää heidät Rooman kirkon vaikutuspiiriin. Näiden kertomusten todenperäisyys on kyseenalainen, mutta roomalaiskatolinen kirkko jatkoi käännytystyötään ja länsimaisen kulttuurin levittämistä Suomessa 1100-luvun lopulla ja 1200-luvun alussa. Seurakuntia perustettiin ja kirkkoja rakennettiin hartauden harjoituksen keskuksiksi. Rooman kirkon asema vakiintui vähitellen Varsinais-Suomen lisäksi myös muualla Suomessa ja kirkollisen kehityksen seurauksena Suomeen tulvi sekä läntisiä että Bysantin kirkon tuomia itäisiä kulttuurivaikutteita.
pienoiskuva|Kaiverrus ensimmäisten ristiretkeläisten saapumisesta Suomeen [[Pyhän Henrikin sarkofagissa.]]
Saint Asonia
pienoiskuva Saint Asonia (tyyliteltynä SΔINT ΔSONIΔ) on 2014 perustettu kanadalaisamerikkalainen rockyhtye. Yhtyeen jäsenet ovat Adam Gontier (laulu ja kitara), Mike Mushok (kitara), Corey Lowery (basso) ja Rich Beddoe (rummut). Yhtye julkaisi debyyttialbuminsa Saint asonia 31.7.2015.
Saint Asonia on esiintynyt Suomessa kerran, 18.11.2015 Mötley Crüen lämmittelybändinä.
Sakari Rusama
Heikki Sakari Rusama (4. huhtikuuta 1918 Viipuri – 30. kesäkuuta 2009 Helsinki ) oli suomalainen eversti, joka toimi muun muassa Karjalan prikaatin komentajana ja Taistelukoulun johtajana.
Rusaman vanhemmat olivat Helle Rusama ja Maria Raunio. Hänen puolisonsa vuodesta 1941 oli Eila Vesalainen. Myös Rusaman poika Kari Rusama (s. 1942) toimi puolustusvoimien palveluksessa, vuoteen 1992 saakka.
Rusama tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta lyseosta 1937, Kadettikouluun hän hakeutui 1939 ja suoritti Sotakorkeakoulun 1957. Talvisodassa Rusama toimi adjutanttina ja komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 19:ssä, jatkosodassa hän oli toimistoupseeri ja komppanianpäällikkö Jalkaväkirykmentti 27:ssä, opetusupseeri Maasotakoulussa eli Kadettikoulussa ja komppanianpäällikkö ja pataljoonankomentaja Jalkaväkirykmentti 25:ssä.
Sotien jälkeen Rusama työskenteli toimistoupseerina 2. divisioonan esikunnassa vuodesta 1946, komppanianpäällikkönä Jääkäripataljoona 2:ssa vuodesta 1951, opettajana Kanta-aliupseerikoulussa 1952–1955, toimistopäällikkönä 3. divisioonan esikunnassa vuodesta 1957 sekä Pohjois-Savon prikaatin esikunnassa pataljoonankomentajana vuodesta 1961 ja esikuntapäällikkönä vuodesta 1964. Taistelukoulun opettajana Rusama toimi vuodesta 1965 ja Karjalan prikaatin komentajana vuodesta 1968. Taistelukoulua hän johti vuodesta 1971 vúoteen 1977, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta.
Rusama ylennettiin reservin vänrikiksi 1938, vänrikiksi 1939, luutnantiksi 1940, kapteeniksi 1942, majuriksi 1955, everstiluutnantiksi 1961 ja everstiksi 1968.
Keskinen-Kihlua
Maantietoa
Järven pinta-ala on 2,6 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 900 metriä.
Vesistösuhteet
Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Äiniönjoen valuma-alueeseen (14.222) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 144,9 metriä mpy.
Spaced Out in London
Spaced Out In London on Hawkwindin livealbumi vuodelta 2004.
Albumi on nauhoitettu Walthamstow Assembly Hallissa Lontoossa 13. joulukuuta 2002 yhtyeen perinteisellä joulukiertueella. Albumia myytiin vain yhtyeen web-sivun kautta sekä konserteissa.
Kuuluisa englantilainen "shock-rock"-laulaja Arthur Brown vierailee albumilla yhtyeen vokalistina. Muun kokoonpanon muodostavat yhtyeen monivuotinen ydintrio Dave Brock, Alan Davey ja Richard Chadwick ja mukana on myös vuosien varrella muutamaan otteeseen mukana ollut kosketinsoittaja Tim Blake.
Sporting Clube de Portugal (futsal)
Sporting CP on futsaljoukkue, joka on osa Portugalin klubia Sporting CP. Sen kotiareena on 3 000 katsojan Pavilhão João Rocha Lissabonissa.
Jérémy Lauzon
Jérémy Lauzon (s. 28. huhtikuuta 1997 Val-d'Or, Quebec) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka edustaa NHL-seura Nashville Predatorsia. Boston Bruins varasi puolustajana pelaavan Lauzonin vuoden 2015 varaustilaisuuden toisella kierroksella. Hän laukoo vasemmalta. Lauzonin pelinumero on 3. Kesäkuussa 2022 Lauzon solmi neljän vuoden ja arvoltaan 8 miljoonan dollarin sopimuksen Predatorsin kanssa.
Kolmihedevesirikko
Kolmihedevesirikko (Elatine triandra) on vesirikkokasvien (Elatinaceae) heimoon, vesirikkojen (Elatine) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on yksivuotinen ruohovartinen kasvi sekä usein hyvin pienikokoinen. Kolmihedevesirikko eroaa selvimmin heteidensä lukumäärän perusteella oikovesirikosta (Elatine orthosperma) ja katkeravesirikosta (Elatine hydropiper), joilla on kahdeksan hedettä, sekä kuusihedevesirikosta (Elatine hexandra), jolla on kuusi hedettä.
Kolmihedevesirikon varret ovat tavallisesti lyhyitä, mutta voivat kasvaa kymmenkunta senttimetriä pitkiksi. Varret ovat juurehtivia ja kasvutavaltaan maanmyötäisiä. Lehdet ovat pieniä, korkeintaan viisi millimetriä pitkiä. Kukat ovat hyvin pieniä sekä perättömiä ja kasvavat yksittäin lehtihangoissa. Kukissa on kolme valkoista tai vaaleanpunertavaa terälehteä sekä kolme hedettä. Kolmihedevesirikko kukkii kesäkuusta elokuulle. Hedelmä on pienikokoinen kota.
Kolmihedevesirikon tieteellisen nimen lajinimi (triandra) tulee kreikan kielen sanoista treis (suom. kolme) ja andros (suom. mies) tarkoittaen kolmiheteistä.
Keskitysleiri
pienois|Vankeja [[Buchenwaldin keskitysleirillä.]] pienois|Ruumiita vapautetussa Buchenwaldin keskitysleirissä. Keskitysleiri on vankilamainen internointikeskus. Sinne suljetaan ilman yksilöllistä tuomiota siviilejä, joiden vapaata liikkumista halutaan rajoittaa. Keskitysleirit ovat aidattuja ja vartioituja, ja niiden olosuhteet voivat olla epäinhimilliset. Keskitysleirejä on perustettu etenkin sota-aikoina, jolloin vihollismaan kansalaiset ja epäluotettavaksi koetut poliittiset ja kansalliset ryhmät on internoitu niihin. Keskitysleiri on eri asia kuin tuhoamisleiri. Se on myös eri asia kuin vankila, jonne sijoitetaan rikostuomion perusteella tai sotavankileiri, joiden toiminta nojautuu sotalakeihin tai pakolaisleiri tai säilöönottokeskus, jotka on tarkoitettu suurten väkimäärien tilapäiseen majoitukseen.
Ensimmäiset varsinaiset keskitysleirit perustettiin 1900-luvun taitteessa Kuubaan, Filippiineille ja Etelä-Afrikkaan. 1900-luvulla keskitysleirejä perustivat muun muassa Neuvostoliitto ja natsi-Saksa.
Ensimmäiset keskitysleirit
Keskitysleirejä muistuttavia siviilien säilytysalueita on ollut jo ennen ensimmäisiä varsinaisia keskitysleirejä. Yhdysvalloissa perustettiin vuoden 1830 intiaanien karkotuslain seurauksena länteen intiaanireservaatteja, jotka eivät tosin olleet vartioituja. Australian eteläpuolisen Tasmanian saaren kaikki alkuperäisasukkaat siirrettiin vuonna 1838 pakolla Flindersinsaarelle huonoihin olosuhteisiin, joissa he kuolivat.
Kuubassa espanjalaiset siirtomaaisännät perustivat vapaussodan yhteydessä kapinallisten hyökkäyksissä viljelyksenä menettäneille kuubalaisille maanviljelijöille keskitysleirejä vuosina 1896–1897. Yli puoli miljoonaa kuubalaista, yli neljäsosa maan väestöstä, siirrettiin näille leireille, joilla yli 10 000 henkeä kuoli tauteihin ja nälkään.
Filippiineillä Yhdysvaltain ja filippiiniläisten välisen vuoden 1899 sodan jälkeen yhdysvaltalaiset siirsivät vuosina 1902–1902 Batangasin ja Lagunan maakuntien keskitysleireille yli 300 000 filippiiniläistä siviiliä. Heistä ainakin 10 000 kuoli tauteihin.
pienois|Buurisodan aikainen keskitysleiri Etelä-Afrikassa. Ensimmäisinä varsinaisina keskitysleireinä pidetään englantilaisten toisen buurisodan aikana vuodesta 1900 alkaen Etelä-Afrikkaan perustamia keskitysleirejä, joihin he siirsivät kymmeniä tuhansia hollantilaistaustaisia buureja sekä mustia afrikkalaisia. Näitä leirejä myös ensimmäisenä kutsuttiin “keskitysleireiksi”, vuodesta 1901 alkaen.
Buureja varten rakennettiin kaiken kaikkiaan 45 teltoitettua leiriä. 28 000 vangiksi jääneestä buurimiehestä 25 630 lähetettiin toisaalle, pääasiassa Isoon-Britanniaan. Täten suurin osa leireille jääneistä buureista oli naisia ja lapsia. Olot leireillä olivat epäterveelliset ja ruoka-annokset niukkoja. Yhä taistelevien miesten vaimot ja lapset saivat vielä normaaliakin pienemmät annokset ruokaa. Huono ravintotilanne ja hygienia johtivat epidemioihin kuten tuhkarokkoon, lavantautiin ja punatautiin. Tämä yhdistettynä sairaalatilojen puutteeseen johti suureen määrään kuolleita – sodanjälkeisen raportin mukaan 27 927 buuria (joista 22 074 oli lapsia). Kaikkiaan 25 prosenttia buurivangeista menehtyi. Palattuaan Britanniaan the South African Women and Children’s Distress Fundin edustaja Emily Hobhouse teki paljon työtä julkistaakseen vankien ahdingon vierailtuaan useilla leireillä Oranjen vapaavaltiossa. Hänen raporttinsa nostatti julkisen kohun ja johti hallituksen komitean perustamiseen. Millicent Fawcettin johtama komitea kiersi leirejä elokuusta joulukuuhun 1901 ja vahvisti Hobhousen raportin. He olivat erittäin kriittisiä leirien hoidon suhteen ja tekivät useita parannusehdotuksia, esimerkiksi ravinnon parantamiseksi ja lääkintähuollon jakamiseksi. Helmikuuhun 1902 mennessä leirien vuosittainen kuolinvauhti laski ensin 6,9 prosenttiin ja myöhemmin 2 prosenttiin.
Saksalaiset perustivat vuosina 1904–1907 brittien mallin mukaisesti Saksan Lounais-Afrikkaan, nykyiseen Namibiaan, keskitysleirejä hereroille hererojen ja namojen kansanmurhan yhteydessä. Leirien asukkaista noin 45 prosenttia kuoli ankarissa oloissa ja pakkotyössä.