cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Supermarine Spitfire
PR Mk. XIII
PR Mk. XIII oli aikaisemman PR Type G:n parannettu versio kameroilla ja uudella Merlin 32 -moottorilla. Siinä oli kevyt neljän .303 Browning -konekiväärin aseistus. Ensimmäinen prototyyppi lensi maaliskuussa 1943. 26 Mk. XIII:ta muunnettiin tiedustelukoneiksi mallia PR Type G, Mk. II tai Mk. Vs. Niitä käytettiin Normandian maihinnousun valmistelun matalatiedusteluun.
Mk. XIV
Ensimmäiset Griffon-moottoria käyttäneet Spitfiret kärsivät huonosta suorituskyvystä korkealla, koska moottorin ahdin oli vain yksivaiheinen. Vuoteen 1943 mennessä Rolls-Roycen insinöörit suunnittelivat uuden Griffon 61 -sarjan moottorin, jossa oli kaksivaiheinen ahdin. Lopulta hiukan muunnettu malli, numeroltaan 65, päätyi Mk. XIV:hen. Parannus oli samanlainen kukonaskel kuin siirtyminen Mk. V:stä Mk. IX:ään. Ensimmäiset XIV-sarjan koneet perustuivat VIII-runkoon, myöhemmin otettiin käyttöön matalaselkäinen runko ja pisaranmuotoinen kuomu. Uusi E-tyypin siipi salli uuden aseistuksen.
Ensimmäisiä koneita käytettiin V1-ohjusten torjuntaan, jossa Mk. XIV oli Spitfireista menestyksekkäin. Myöhemmin sitä käyttivät 2. taktiset ilmavoimat pohjoisen Keski-Euroopan yllä. Kaikkiaan 957 Mk. XIV:tä rakennettiin. Toisen maailmansodan jälkeen käytettyjä koneita myytiin moniin maihin: Belgian ilmavoimille 132, Intialle 70 ja 30 tiedustelumallia Thaimaan ilmavoimille.
Mk. XV ja Mk. 17
Mk. XV- ja 17-versiot oli varattu merivoimien Seafire-mallille.
Mk. XVI
thumb|250px|Spitfire Mk XVI Mk. XVI oli muuten sama kuin Mk. IX mutta sen moottorina oli Merlin 266. Moottori oli matalille korkeuksille tarkoitettu versio Merlin 66:sta ja sitä rakensi Packard Motor Company USA:ssa lisenssillä.
Syy, miksi Mk. IX:llä ja XVI:lla oli eri sarjanumero, johtui brittiläisen ja amerikkalaisen tuuman mittaeroista. Vaikka Merlin-moottorien nimellismitat olivat samat, amerikkalainen tuuma oli tuhannesosia lyhyempi kuin brittiläinen tuuma, ja hienomekaniikan toleranssit aiheuttivat sen, etteivät amerikkalaiset ja brittiläiset varaosat olleet keskenään vaihtokelpoisia. Mikäli Packardin valmistamassa Merlinissä käytettiin Rolls-Roycen osia, se leikkasi helposti kiinni; toisin päin taas moottori ruikki öljyä. (Brittiläisen ja yhdysvaltalaisen tuuman ero oikaistiin vasta 1954, jolloin molempien mitaksi määriteltiin tasan 25,4 mm.)
Mk. 18
Mk. 18 oli Mk. XIV:n parannettu malli. Se oli identtinen moottori (Merlin 65) mukaan lukien, mutta siinä oli uusi, vahvempi siipi ja suuremmat polttoainesäiliöt. Lento-ominaisuudet olivat lähes samat, eikä mallia käytetty suorituskykykokeissa. Kuten Mk. XIV -mallista, siitä rakennettiin hävittäjä- ja tiedusteluversiot.
Mk. 18 ei ehtinyt toiseen maailmansotaan. Sitä rakennettiin alkuvuodesta 1946, mutta vasta tammikuussa 1947 Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien laivue numero 60, joka oli sijoitettu Seletariin Singaporeen, otti käyttöön Mk. 18 -mallin. Myöhemmin myös yksikköjä Kaukoidässä ja Lähi-idässä varustettiin koneella. Noin 300 Mk. 18 -konetta rakennettiin, mutta ne eivät joutuneet taisteluihin Malaijin levottomuuksia lukuun ottamatta. Intian kuninkaalliset ilmavoimat osti 20 entistä RAF:n konetta 1947.
Mk. 19
Mk. 19 oli viimeinen Spitfiren valokuvaustiedustelumalli. Siinä yhdistettiin Mk. XI:n ominaisuudet Mk. XIV:n Griffon-moottoriin. 25 ensimmäisen koneen jälkeen malli varustettiin Mk. X:n paineistetulla ohjaamolla ja polttoainemäärä lisättiin 256 gallonaan (noin 1 160 litraan).
Ensimmäisen Mk. 19 otettiin palvelukseen toukokuussa 1944 ja sodan lopussa ne olivat lähes korvanneet aikaisemman Mk. XI -mallin. Kokonaisuudessaan 225 rakennettiin ennen kuin valmistus päättyi vuonna 1946. Koneita käytettiin RAF:n palveluksessa huhtikuuhun 1954. Viimeiset palveluslentonsa ne suorittivat 1963, kun kokeiltiin, kuinka English Electric Lightning -koneilla pitäisi hyökätä potkurikoneita vastaan. Tietoa tarvittiin, jos RAF olisi joutumassa taisteluihin Indonesiassa P-51 Mustangeja vastaan.
Konetta hankittiin Ruotsin ilmavoimien Flygflottilj 11:lle 1948 50 kappaleen erä. Ruotsin ilmavoimat käyttivät S 31 -mallinimen saaneita koneita vuoteen 1955.
Mk. XX
Vain muutama prototyyppikone käytti Mk. XX -mallimerkintää. Ensimmäinen kone oli DP 845, joka oli alun perin Mk. IV ja toimi prototyyppinä Mk. XII -sarjalle. Mk. IV -mallimerkintä siirrettiin uuteen käyttöön.
Toinen kone, DP 851, käytti Griffon II -moottoria ensilennollaan elokuussa 1942. Joulukuussa koneeseen asennettiin Griffon 61 ja siitä tuli Mk. 21:n ensimmäinen prototyyppi.
Mk. 21
Aikaisin 1942 havaittiin, että uutta kaksivaiheisella ahtimella varustettua Griffon 61 -moottoria käyttävä Spitfire vaatisi vahvemman rungon, etenkin jäykemmät siivet. Lisäksi koneessa oli uusi halkaisijaltaan 7″ (noin 18 cm) suurempi potkuri ja sen vaatima korkeampi laskuteline. Ehdotettu malli sai merkinnän Mk. 21. Aseistukseksi vakiintui neljä tykkiä ilman konekiväärejä. Runko oli sama kuin Mk. XIV -mallissa.
Kokeissa vuoden 1944 lopussa ja 1945 alussa koneen hallittavuudessa oli puutteita. Kehitysosasto suositteli muutoksista luopumista, mutta Supermarinen tehdas Castle Bromwichissa oli jo muunnettu tuottamaan uutta mallia. Ensimmäiset koneet tulivat käyttöön tammikuussa 1945, eikä niillä ollut enää juurikaan mahdollisuuksia tavata vihollishävittäjiä taistelussa. Sodan lopussa tilaukset peruutettiin vain 120 koneen valmistuttua.
Mk. 22
Mk. 22 oli identtinen Mk. 21:n kanssa, lukuun ottamatta takarunkoa ja pisaranmuotoista ohjaamoa. Edellisissä sarjoissa nämä muutokset eivät olleet oikeuttaneet mallinumeron vaihtoon. Kokonaisuudessaan 272 Mk. 22 -konetta rakennettiin. Niitä käytettiin vain yhdessä RAF:n vakinaisessa yksikössä, laivueessa numero 73 Lähi-idässä. Kaksitoista varajoukkojen laivuetta kuitenkin käytti koneita maaliskuuhun 1951 asti.
Mk. 23
Mk. 23 oli Mk. 22, jossa oli uusi Supermarine Spiteful jäi julkaisematta siipien epäonnistumisen takia.
Mk. 24
Viimeinen Spitfiren malli Mk. 24 oli samanlainen kuin Mk. 22. Siinä oli lisäpolttoainesäiliöt ja siipiripustimet raketeille. Osa koneista varustettiin lyhytputkisella Mark V Hispano -tykillä.
Kaikkiaan 81 Mk. 24:ta valmistui. Niistä 27 oli muunnoksia Mk. 22:sta. Viimeinen Mk. 24 toimitettiin helmikuussa 1948. Niitä käytti vain RAF:n 80. laivue vuoteen 1952 asti. Osa koneista siirrettiin Hongkongin varajoukoille, missä ne olivat käytössä vuoteen 1955.
Supermarine Seafire
thumb|250px|Seafire F XVII siivet taitettuina
Seafire I oli ensimmäinen Fleet Air Armin malli. Se oli pohjimmiltaan Spitfire Mk. Vc, johon oli lisätty tukialuskoukku ja katapulttivarusteet. Seafire I:ssä oli kiinteä siipi. Ensimmäiset Seafire I:t tulivat laivuekäyttöön loppuvuodesta 1942, ja ne alkoivat korvata laivuekäytössä Fairey Fulmaria ja Sea Hurricanea vuodesta 1943 alkaen.
Seafire II oli ensimmäinen ”loppuun asti suunniteltu” Seafiren malli. Se oli Mk. V, jossa oli taittuva siipi, aerodynaamisesti muotoiltu tukialuskoukku sekä vahvistettu takarunko tukialuskäyttöä varten. Seafire II pärjäsi Mitsubishi A6M5:lle (Zero) matalissa korkeuksissa, kun koneet kohtasivat sodan aikana. Yhdysvaltain käyttämät F6F Hellcat ja F4U Corsair olivat kuitenkin huomattavasti tehokkaampia ja niillä oli pitempi toimintasäde. Seafiren etuna oli kuitenkin se, että se mahtui amerikkalaiskoneita paremmin Implacable-luokan tukialusten mataliin hangaareihin.
Seafire III oli Fleet Air Armin lopullinen Seafire-taistelukonemalli toisen maailmansodan lopussa. Se tuli palveluskäyttöön 1944 ja sillä lennettiin lukuisilta tukialuksilta. Se oli Mk. V, jossa oli voimakkaampi moottori, nelilapainen potkuri, suurempi polttoainekapasiteetti sekä vahvistettu runko. Seafiren pahin ongelma, alhainen toimintasäde, saatiin korjattua käyttämällä Curtiss P-40 -hävittäjästä modifioitua lisäpolttoainesäiliötä. Sodan lopussa Seafiren Griffon-moottoreilla varustetut mallit saivat huomattavan suorituskykyedun Merlin-moottorilla varustettuihin edeltäjiinsä verrattuna.
Seafiret osallistuivat vielä Korean sodan taisteluihin tukialuksilta. Viimeiset Seafiret poistuivat palveluskäytöstä 1954.
Spitfire-vesitaso
Saksan hyökättyä Norjaan keväällä 1940 Britannian kuninkaallisilla ilmavoimilla oli vähän tukikohtia joista toimia. Ilmailuministeriö antoi määräyksen kehittää Hurricane- ja Spitfire-hävittäjistä vesitasoversiot, jotta Norjan vuonoja voitaisiin käyttää tukikohtina. Muutostyön suunnitelmat teki Folland-yhtiö ja tarkoituksena oli käyttää laivaston Blackburn Roc -hävittäjässä jo kokeiltuja kellukkeita. Hyökkäyksen nopea eteneminen teki suunnitelman tyhjäksi. Yhtiö jatkoi hanketta sivuprojektina. Pohjana oli Mk V, johon Arthur Shirvall suunnitteli uudet kellukkeet. Niiden lähtökohta oli kilpakone S.6:n kellukkeet. Sivuvakaimen kohdalle rungon alle lisättiin evä sivuttaisvakavuuden parantamiseksi ja koneeseen tuli nelilapainen potkuri. Hanke toteutui marraskuuhun 1943 mennessä.
Koneen käsiteltävyys oli hyvä ja se oli ketterä, mutta nousut ilmaan yli 6 m/s sivutuulessa olivat lähes mahdottomia. Koneita oli tarkoitus käyttää Dodekaneesien saaristosta Saksan Välimeren joukkojen huoltolentoja vastaan. Naamioidun tukikohdan majoitustila ja huoltovarasto olisi ollut sukellusvene. Koneita valmistettiin kolme kappaletta ja lentäjät kouluttautuivat niillä Egyptissä. Suunnitelma ei toteutunut Saksan miehitettyä saaret, ja koneet varastoitiin. Vesitasoversion tyhjäpaino kohosi 2 804 kiloon. Sen suurin nopeus oli 512 km/h 5 760 metrin korkeudessa. Nousunopeus oli 120 m/min. Vuonna 1944 tutkittiin mahdollisuutta käyttää vesitasoa Tyynellämerellä. Folland muunsi Mk IX -version, joka lensi kesäkuussa 1944. Se oli suorituskyvyltään Hawker Hurricanea parempi. Sodan muuttunut yleistilanne teki version tarpeettomaksi ja prototyyppi varastoitiin. Sodan jälkeen Spitfiret-vesitasot romutettiin.
Taistelussa Britanniasta
Spitfirelle annetaan usein kunnia Britannian ilmasodan voitosta. Spitfirea valmistettiin Castle Bromwichissa, Birminghamissa, jonne on pystytetty muistomerkki. Elokuvissa kuvattu tarina ei kuitenkaan ole täysin totuudenmukainen.
Spitfirea verrataan usein Hawker Hurricaneen, joka oli käytössä paljon suuremmissa määrin kuin Spitfire ilmasodan kriittisen vaiheen aikana keväällä 1940. Molemmissa oli aseistuksena kahdeksan konekivääriä. Hurricane oli hitaampi mutta sekin liikehti alle 6 000 metrissä paremmin kuin Me 109. Hurricanet kuitenkin pudottivat enemmän Luftwaffen koneita, seitsemän kymmenesosaa sekä hävittäjistä että pommittajista. Samalla ne kärsivät myös raskaimmat tappiot.
Saksan Messerschmitt Bf 109 E:t vastasivat suorituskyvyltään Spitfireja. Korkealla 109:n nousukyky oli parempi onnistuneen ahtimen ansiosta.
Spitfiret voittivat useimmat kaartotaistelut erityisesti siiven muodon tarjoamien nosto-ominaisuuksien ansiosta. Suomalaisessa Pyry-harjoitushävittäjässä oli myös elliptinen siipi ja kone kärsi vaikeista sakkausominaisuuksista virtauksen irrotessa ensin satunnaisesti siiven kärjestä. Tämä oli Spitfressä estetty siiven kierrolla. Kärki osoitti hieman ylöspäin tyveen verrattuna eli haritti. Näin virtaus irtosi aina samasta kohdasta ensin ja sakkaus pysyi paremmin hallittavana eikä kone kaatunut arvaamatta. Lentäjä huomasi koneen käytöksestä, koska kone alkoi lähestyä sakkausrajaa, ja pystyi siten kaartamaan koneella riskeeraamatta sakkaustilaan joutumista.
Useimmat BF-109-lentäjät eivät uskaltaneet lentää koneillaan yhtä lähellä sakkausrajaa, koska se tuli vastaan yllättäen ja varoittamatta, ja sakkaaminen taistelutilanteessa olisi saattanut koitua kuolemaksi. Toisaalta tiukka kaarto oli ensisijaisesti puolustuskeino hyökkäystä vastaan ja saksalaiset pyrkivät varomaan tällaista tilannetta. Brittilentäjät taas joutuivat varomaan jo korkealle asettuneita saattohävittäjiä noustessaan torjumaan pommittajia, vaikka tavoite oli erityisesti kokemusten kertyessä aloitteellinen, hyökkäävä lentotapa vihollisvoimien hajottamiseksi, jossa koneen ketteryys oli toissijaisempaa.
Hyvä näkyvyys ohjaamosta oli myös osasyynä verrattuna varhaisten Bf 109:ien paksuraamisiin, kapeista lasipaneeleista koottuihin kuomuihin. Usein esitetty väite, että Spitfiret määrättiin taistelemaan nimenomaan hävittäjiä vastaan Hurricane-lentäjien keskittyessä pommikoneisiin, on perätön. Taistelutilanne ei käytännössä mahdollistanut tällaista ja koneiden tehtävänä oli ensisijaisesti pommitusten estäminen tyypistä riippumatta. Lisäksi Hurricanen ja Spitfiren suorituskyky poikkesi liikaa toisistaan, jotta yhteistyö olisi ollut tehokasta ilman Spitfren edun hukkaamista. . Everstiluutnantti Douglas Bader (20 ja 4 jaettua sekä Hurricanella että Spitfirellä) kokeili tätä ajaessaan taktiikkaansa suurten muodostelmien käytöstä, mutta käytännössä koneet hajaantuivat taisteluissa itsenäisiksi osastoiksi.
Taistelu ei kuitenkaan sujunut täysin ongelmitta. Spitfiressa oli aluksi tiivistymättömät polttoainesäiliöt, joihin oli helppo osua. Koneesta sanottiinkin: ”Spitfire lentää kauniisti ja ketterästi kunnes saa osuman.”
Muut käyttäjät
Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien lisäksi monet muut liittoutuneet käyttivät Spitfirea toisen maailmansodan aikana. Merkittävimpiä käyttäjiä olivat Puolan ilmavoimat, Tšekkoslovakian ilmavoimat, Kanadan ilmavoimat, Australian ilmavoimat, Etelä-Afrikan ilmavoimat ja Uuden-Seelannin kuninkaalliset ilmavoimat. Spitfire oli myös Mosquiton ohella ainoa ulkomainen konetyyppi, joka oli käytössä Yhdysvaltain armeijan ilmavoimissa. Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien suojissa Spitfirea käyttivät Vapaan Ranskan ilmavoimat Armée de l'Air ja Forces Aériennes Françaises Libres (FAFL).
Toisen maailmansodan jälkeen Spitfire jäi käyttöön useissa maissa, mukaan lukien Yhdistynyt kuningaskunta, Ranska, Etelä-Afrikka, Ruotsi, Egypti, Kreikka, Irlanti, Israel, Syyria, Tanska, Norja ja Turkki. Ruotsi hankki 50 lentokonetta tiedustelukäyttöön ja nimesi ne tunnuksella S31. Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimat lensi viimeisen sotalennon Spitfirellä 1954 (nykyisen Malesian alueella).
Spitfiret olivat merkittävässä osassa Kreikan sisällissodassa. Niitä käyttivät aluksi Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimat ja Etelä-Afrikan ilmavoimat 1944–1945 ja Kuninkaalliset helleeniset ilmavoimat vuodesta 1946 sodan loppuun 1948. Viimeiset merkittävät taistelutoimet Spitfire näki vuoden 1948 Israelin itsenäistymissodassa.
Nykyisin on olemassa noin 50 lentokuntoista Spitfirea ja muutama Seafire. Useissa museossa on lisäksi näyttelykoneita. Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimat ylläpitää muutamaa konetta Coningsbyn tukikohdassa Lincolnshiressa. Niitä käytetään Britannian taistelun muistolentoihin. Temora Aviation Museum New South Walesissa, Australiassa omistaa lentokelpoisen Supermarine Spitfire Mk VIII:n. Israelin ilmavoimien museossa Hatzerimissa on lentäjän ja entisen presidentin Ezer Weizmanin musta Spitfire.
Museokoneet
Huolimatta noin 23 000 kappaleen valmistusmäärästä jäljelle jääneet toimintakykyiset tai toimintakykyisiksi kunnostetut Spitfiret ovat verrattain kalliita. Vuonna 2009 maksettiin Bonhamsin huutokauppakamarilla 1 739 500 puntaa Mark IX:stä.
Tekniset tiedot (Spitfire Mk V)
Konekiväärien ja tykkien käyttö oli järjestetty kolmella laukaisunapilla. Konekivääreille ja tykeille oli omat laukaisunappinsa kolmannen laukaistessa sekä tykit että konekiväärit. Maltalla lentäneistä V b- ja c- versioista konekiväärit tai toinen tykkipari poistettiin painon keventämiseksi sekä muun tavaran kuljettamiseksi asekuiluissa, kun koneita siirrettiin saareen tukialuksilta.
Kolmitahopiirros esittää Mk V a-siipistä versiota, jonka aseistuksena oli 8 × 7,7 mm:n konekivääriä.
Harrastus
pienoiskuva|[[Shakki|Shakinpelaajia Kiovassa.]] Harrastus on säännöllisesti harjoitettua vapaa-ajan toimintaa, jonka tarkoituksena on rentouttaa ja tuottaa mielihyvää. Harrastamisen motiivina on nautinto ja kiinnostus aiheeseen, toisinaan jopa rahallinen palkkio. Harrastaminen voi johtaa jonkin hyödyllisen tiedon, taidon tai kokemuksen hankkimiseen ja karttumiseen.
21 (elokuva)
21 on vuonna 2008 ensi-iltansa saanut Robert Luketicin ohjaama draamaelokuva, jonka päätähtinä ovat Jim Sturgess, Kevin Spacey, Laurence Fishburne, Kate Bosworth, Liza Lapira, Jacob Pitts ja Aaron Yoo. Elokuva on saanut inspiraationsa MIT Blackjack Teamin tositarinasta, joka kerrotaan Ben Mezrichin menestyskirjassa Bringing Down the House. Elokuvan laajalti ristiriitaisesta vastaanotosta ja elokuvan näyttelijävalintakiistoista huolimatta 21 oli myyntimenestys ja se oli ensimmäisen sekä toisen viikonlopun ajan Yhdysvaltain ja Kanadan katsotuin elokuva.
Rooleja
Lähde:
Harrastus
Harrastuksia
Monissa harrastuksissa, kuten lukupiireihin perustuvassa kirjallisuusharrastuksessa, tärkeä piirre on yhteisöllisyys – yhteisen harrastuksen kautta syntyy tiivis yhteisö, jonka jäsenet usein jakavat tietoa ja auttavat toisiaan hyvin epäitsekkäästi.
Tähtitieteen harrastajat tekevät usein merkittäviä havaintoja ja ovat näin avuksi ammattilaisille. Ei ole täysin epätavallista harrastelijatähtitieteilijälle havaita uutta taivaankappaletta tai tapahtumaa avaruudessa. Joillakin muillakin luonnontieteiden aloilla harrastajahavainnot ovat tärkeitä (muun muassa biologian monilla osa-alueilla). Humanistisista tieteenaloista arkeologia on varsin suosittu harrastuskohde. Myös historian eri osa-alueet ovat monien harrasteina (sukututkimus, numismatiikka).
Materpiscis
pienoiskuva|Kalasta tehty malli
Materpiscis attenboroughi on devonikautisista fossiilikerrostumista tunnettu kala ja varhaisin tunnettu eliö, joka on synnyttänyt eläviä poikasia. Se on Materpiscis-suvun ainoa tunnettu edustaja. Laji on nimetty eläintieteilijä David Attenborough’n mukaan.
Materpiscis attenboroughi tunnetaan yhdestä fossiilista, joka löytyi vuonna 2005 Länsi-Australiasta, Gogon fossiloituneen riutan alueelta. Se on ollut noin 25–30 cm pitkä panssarihaiden ryhmään kuulunut peto, joka hampaidensa perusteella lienee saalistanut kovakuorisia selkärangattomia. Materpiscis-fossiili on säilynyt poikkeuksellisen hyvin ja siinä näkyy yhden emokalan sisällä olevan sikiön fossiili sekä selkeät jäänteet istukkarakenteesta (napanuora ja ruskuaispussi). Koska Gogon muodostuma on peräisin myöhäiseltä devonikaudelta noin 380 miljoonan vuoden takaa, Materpiscis on varhaisin tunnettu eliö, joka on synnyttänyt eläviä poikasia.
Alina Ham
Ham kuului Neuvostoliiton naisten maajoukkueen kokoonpanoon Moskovan kesäolympialaisissa 1980, missä Neuvostoliitto voitti pronssia.
Cyrus Vance
Cyrus Roberts Vance (27. maaliskuuta 1917 – 12. tammikuuta 2002) oli Yhdysvaltain ulkoministeri presidentti Jimmy Carterin kaudella vuosina 1977–1980. Hänen johtoajatuksenaan oli välttää aseellisia konflikteja ja niiden sijaan ratkaista asioita neuvottelemalla. Vance toimi aktiivisesti aseistariisunnan edistämiseksi erityisesti SALT II -neuvottelujen avulla. Vance piti tiiviisti yhteyttä Neuvostoliittoon ja oli osaltaan järjestämässä Camp Davidin neuvotteluja Israelin ja Egyptin välillä.
Vuonna 1980 Vance erosi ulkoministerin toimesta vastalauseeksi sotilaallisen voiman käytölle Iranin panttivankien vapausyrityksessä.
Lennart Samuelsson
Torsten Lennart Samuelsson (4. heinäkuuta 1924 Borgstena, Borås – 27. marraskuuta 2012 Borlänge) oli ruotsalainen jalkapalloilija, jalkapallovalmentaja ja olympiamitalisti.
Samuelsson kuoli Borlängessä 88-vuotiaana 27. marraskuuta 2012.
Caesarea Philippi
Paneas (, myös Panias,, Paneias, ) eli Kaisareia Paneas , useimmiten Caesarea Philippi (lat.; ; ”Filippoksen Kesarea”), oli antiikin aikainen kaupunki Palestiinan pohjoisosassa nykyisen Israelin hallussa olevalla alueella. Sen arkeologinen kohde tunnetaan nykyisin nimellä Banias.
Maantiede
Paneas sijaitsi Palestiinan pohjoisosassa Hermonvuoren luoteisrinteessä ja Jordanjoen itäisen haaran alkulähteillä noin 50 kilometriä pohjoiseen Genesaretinjärvestä. Se oli rakennettu noin 350 metrin korkeudelle merenpinnasta laskettuna. Ptolemaios ja Hierokles lukivat kaupungin osaksi Foinikiaa. Kaupungin paikka on nykyisin niin sanotuilla Golanin kukkuloilla lähellä alueen pohjoisrajaa. Kaupungin paikalla oli Panille omistettu luola, josta virtaavat Jordanin vedet.
pienoiskuva|vasen|Jordanin alkulähteet ja Paneion eli Panin luola. pienoiskuva|vasen|Ilmakuva Paneaan arkeologisesta alueesta. Paneaan kaupunki kytkettiin antiikin aikana usein varhaisempaan Danin eli Laishin kaupunkiin. Todellisuudessa Dan sijaitsi kuitenkin noin 6–7 kilometriä Paneaasta länteen, minkä toteavat jo Eusebios ja Hieronymos. Paneaan kautta kulki merkittävä kauppatie, joka johti rannikon Sidonista ja Tyyroksesta Damaskokseen.
Historia
Herodes Suuri rakennutti Paneaan kaupunkia saatuaan alueen hallintaansa keisari Augustukselta vuonna 20 eaa. Tetrarkki Herodes Filippos rakennutti kaupungin uudelleen noin 2–1 eaa. sen jälkeen, kun nousi alueen hallitsijaksi. Hän nimesi sen Augustuksen kunniaksi nimelle Kaisareia eli latinalaisittain Caesarea, ja erotti sen Palestiinan toisesta Caesareasta eli Caesarea Maritimasta omaan nimeensä perustuneella lisänimellä Filippū (Philippi). Herodeksen suvun vallan aikana paikalle muutti suvun eri taustaisia tukijoita. Herodes Agrippa II antoi kaupungille lyhytaikaiseksi jääneen nimen Neronias keisari Neron kunniaksi. Kaupungin nimellä lyötiin omaa rahaa.
Jeesus oleskeli Uuden testamentin mukaan noin viikon ”Filippoksen Kesareassa” opetuslapsineen, ja sinne sijoittui tärkeä kohtaus, jossa Simon Pietari tunnusti Jeesuksen Jumalan pojaksi, ja Jeesus tunnusti olevansa messias ja vastasi kristillisen kirkon syntysanoilla: ”Sinä olet Pietari, ja tälle kalliolle minä rakennan kirkkoni. Sitä eivät tuonelan portit voita”. On ehdotettu, että ”kallio” olisi viitannut paikalla oleviin kallioihin ja ”tuonelan portit” Panin luolaan. Kirkollisessa perinteessä Paneasta pidettiin myös paikkana, jossa asui Uuden testamentin mainitsema verenvuototaudista kärsinyt nainen. Kirkastusvuoren tapahtumat sijoittuivat erään tulkinnan mukaan kaupungin lähelle Hermonvuoren rinteille.
Titus leirityi joukkoineen kaupungin lähellä ensimmäisen juutalaissodan aikaan 66–70 jaa. Varhaiskristillisellä ajalla Paneaasta tuli piispanistuin. Asutus paikalla säilyi jossakin muodossa läpi bysanttilaisen ja arabivallan ajan. Kaupungin nimi on säilynyt nykyaikaan paikalla nykyisin olevan asutuksen nimenä muodossa Baneas.
Rakennukset ja löydökset
pienoiskuva|Paneaan raunioita. pienoiskuva|Synagogan rauniot.
Panille ja nymfeille omistettu luola oli Paneaan tärkein kulttipaikka. Sen seinissä on useita kallioon kaiverrettuja syvennyksiä. Ne oli tehty pienten pyhäköiden näköisiksi, ja niissä on ollut kulttipatsaita. Piirtokirjoitusten perusteella syvennyksissä on ollut ainakin Hermeen ja nymfi Ekhon patsaat.
Kanaanilaisten perua Paneaksessa oli myös Baalin pyhäkkö. Herodes Suuri rakennutti kaupunkiin Augusteionin (lat. Augusteum) eli Augustukselle omistetun temppelin vuonna 29 eaa. Aiemmin tutkijat sijoittivat sen usein Panin luolalle. Se sijaitsi kuitenkin ilmeisesti noin neljä kilometriä kaupungista lounaaseen.
Paneaksessa oli myös Herodes Filippoksen rakennuttama palatsi, joka sijaitsi Paneionin ja Augusteionin välillä. Paikalla ei kuitenkaan ollut ainakaan vielä tuolloin varsinaista kaupunkiasutusta, vaan palatsin ympärillä oli useita kyliä, joiden rakennusten jäänteitä on löydetty eri puolilta. Tämä näkyy myös Uudessa testamentissa, joka puhuu kaupungin sijasta ”Filippoksen Kesarean ympärillä olevista kylistä” ja ”Filippoksen Kesarean seudusta”. Palatsia laajennettiin ja kaunistettiin Herodes Agrippa II:n aikana, jolloin se muodosti suuren palatsikeskuksen.
Herodes Agrippa II:n kuoleman jälkeen Panin luolan ja joen alkulähteiden ympärille rakennettiin lukuisia pyhäköitä hellenistisille jumalille. Näihin kuuluivat muun muassa Zeuksen, Nemesiksen sekä Panin pyhien vuohien pyhäköt. Bysanttilaisella kaudella paikalle rakennettiin katedraalikirkko käyttäen muun muassa palatsin kiviä.
Saunomisen maailmanmestaruuskilpailut
Saunomisen maailmanmestaruuskilpailut (Löylynheiton MM-kisat) järjestettiin vuosittain 1999-2010 Heinolassa. Tapahtumassa kisan voitti kilpailija, joka kesti istua pisimpään jatkuvasti kuumenevassa saunassa. Vuonna 2010 kisa nousi maailmanlaajuiseen julkisuuteen, kun venäläinen osallistuja Vladimir Ladyženski kuoli ja suomalainen osallistuja Timo Kaukonen loukkaantui vakavasti ja joutui moneksi kuukaudeksi sairaalahoitoon. Tämän jälkeen tapahtumaa ei ole enää järjestetty.
Kilpailujen vaiheita
Ensimmäisen kerran kilpailu järjestettiin virallisesti vuonna 1999. Osallistujamäärä kasvoi joka vuosi.
Kilpailussa kilpailtiin erikseen miesten ja naisten sarjoissa. Kilpailu alkoi alkuerillä ja päättyi loppukilpailuun, johon pääsee kuusi parasta. Saunan lämpötila oli aina yli 110 °C ja kiukaalle heitettiin vettä puolen minuutin välein puoli litraa; viimeksi käytössä olleilla säännöillä veden syöttö kiukaalle tapahtui automaattisesti. Kilpailijoiden oli osoitettava olevansa kunnossa jokaisen löylynlyönnin jälkeen nostamalla peukalonsa ylös. Voittaja oli kilpailija, joka viimeisenä käveli saunasta ulos omin jaloin. Kilpailijat osallistuivat kilpailuun omalla vastuullaan.
Vuonna 2004 japanilainen televisioyhtiö Nippon Network teki tapahtumasta dokumentin, jonka katsoi 40 miljoonaa ihmistä Japanissa. Kisaan otti osaa myös kaksi japanilaista kilpailijaa, mutta kumpikaan heistä ei selvinnyt finaaliin saakka.
Joka vuosi useita kilpailijoita hylättiin sääntörikkomusten takia.
Viimeinen kilpailu 2010
Vuoden 2010 kilpailussa finaali keskeytettiin kuuden minuutin kohdalla, ja järjestäjät toivat finalistit, venäläisen Vladimir Ladyženskin ja suomalaisen Timo Kaukosen ulos saunasta. Molemmilla oli pahoja palovammoja. Ladyženskiä pyrittiin elvyttämään, mutta hän kuoli ilmeisesti jo tapahtumapaikalla. Kaukonen vietiin sairaalaan, jossa hän oli noin kaksi kuukautta koomassa.
Kaukosen ihosta paloi yli 70 prosenttia ja pahiten paloivat lähellä kiuasta olleet jalat. Hänen hengityselimensä olivat korventuneet ja munuaiset pettivät. Sairaalassa hänen ei uskottu selviävän. Kaukonen pääsi Töölön sairaalasta pois 22. lokakuuta 2010, minkä jälkeen hänet siirrettiin hoitoon Lahteen. Kaukonen kotiutettiin 29.11.2010. Hän saunoo taas.
Vaikka finalisteista Ladyženski poistui saunasta viimeisenä ja Kaukonen toiseksi viimeisenä, ei Ladyženski virallisesti voittanut kilpailua eikä Kaukonen tullut toiseksi. Heidän suorituksensa hylättiin, koska he eivät tulleet omin jaloin ulos saunasta. Kilpailun miesten sarjan voitti suomalainen Ilkka Pöyhiä, koska hän oli miesfinalisteista se, joka viimeisenä saunasta poistui omin jaloin.
Kilpailun jälkeen kilpailunjohtaja Ossi Arvela uskoi, ettei kisoja enää järjestetä. Sittemmin Vesa Keskinen kertoi julkisuudessa järjestävänsä vuoden 2011 kilpailut. Näin ei kuitenkaan käynyt, ja vuoden 2010 miesten sarjan voittanut Ilkka Pöyhiä arvioi vuonna 2012, että kisat on lopetettu pysyvästi.
Hjalmar
Hjalmar on skandinaavinen miehen etunimi. Nimi on muinaisskandinaavista alkuperää ja merkitsee kypäräpäistä sotilasta. Nimen suomen­kielisiä vastineita ovat Jalmari ja sen lyhentymä Jari.
Suomessa nimi Hjalmar on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 4 362 miehelle. Hjalmarin nimipäivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 20. marraskuuta, joka suomen­kielisen kalenterin mukaan on Jalmarin ja Jarin nimi­päivä.
Anneli Sipiläinen
Sipiläinen kävi oppikoulun Tampereella ja opiskeli sitten Suomen Taideakatemian koulussa 1967–1971. Hän aloitti opetustyönsä Taideteollisessa korkeakoulussa tilapäisenä tuntiopettajana 1975–1976 ja eteni sitten apulaisprofessoriksi ja vuonna 1998 professoriksi.
Sipiläinen on Suomen Taiteilijaseuran jäsen ja toiminut 1980-luvun loppupuolella Kuvanveistäjien liiton johtokunnan jäsen ja varapuheenjohtaja. Valtion taidetoimikunnan jäsenenä hän oli 1986–1988 ja Hämeen taidetoimikunnan jäsenenä vuodesta 2000.
Sipiläinen toimi Puolan taiteilijaliiton kansainvälisen muotokuvakilpailun tuomariston jäsenenä Gdanskissa 1988. Opintomatkoja hän on tehnyt Puolan lisäksi Tšekkoslovakiaan, Saksan demokraattiseen tasavaltaan ja Neuvostoliittoon.
Anneli Sipiläisen suosimia materiaaleja ovat pronssi ja puu sekä luonnosta löytyvät kierrätysmateriaalit, mutta hän on kokeillut myös muun muassa betonia ja terrakottaa. Aiheena on useimmiten ihminen, usein lapset, mutta myös abstraktimmat muodot. Otso Kantokorven mukaan Sipiläisen robusteimmisakin teoksissa on aina mukana veistojäljen herkkyys: ”Koostaan huolimatta ne eivät julista vaan tuottavat katsojalle halun vaihdella tarkastelukulmaa: tutkiskella sekä kokonaisuutta että pintastruktuuria. Ne tuottavat myös halun koskea.”
Hyvinkään taidemuseossa järjestettiin helmi-maaliskuussa 2015 Anneli Sipiläisen 75-vuotisjuhlanäyttely.
Ester Blenda Nordström
Nordström käytti myös nimimerkkiä Bansai.
Pasi Patokallio
Pasi Patokallio (s. 1949, Kangasala ) on suomalainen diplomaatti. Hän on ollut Suomen suurlähettiläs Israelissa, Kanadassa ja Australiassa ja johti Suomen kampanjaa paikasta Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvostossa vuonna 2012. Asevalvonnan asiantuntijana tunnettu Patokallio toimi mm. useamman NPT-ydinsulkusopimuksen valmistelukomitean istunnon puheenjohtajana ja oli ehdolla Irakin joukkotuhoaseita tutkineen UNMOVIC-komission johtoon.
Vuonna 2018 Patokallio kirjoitti Suomen Kuvalehdessä ja Kanava-lehdessä julkaistussa esseessään, että Suomen turvallisuuspoliittinen linja muuttui Tarja Halosen tullessa ulkoministeriksi vuonna 1995. Patokallion mukaan turvallisuuden ydinsisältö on perinteisesti ollut valtakunnan suojeleminen ulkoisilta uhkilta, joista pahimmat ovat sotilaallisia. Halosen aikakaudella Suomen turvallisuusuhkia ei pidetty enää sotilaallisina, vaan turvallisuusuhkiksi nimettiin globaaleja ilmiöitä, kuten ilmastonmuutos. Patokallion mukaan asevaraisesta turvallisuudesta tuli haukkumasana ja aseidenriisunnasta itseisarvo. Huolta kannettiin lähinnä Yhdysvaltain presidentti George W. Bushin toimista, mutta Halosen ulkopoliittisessa ajattelussa ”ei ollut missään vaiheessa sijaa Venäjän toiminnan kriittiselle arvioinnille saati julkiselle arvostelemiselle”. Lisäksi jalkaväkimiinoista luopuminen heikensi merkittävästi Suomen puolustusta.
Pyhän Pietarin kirkko (South Somercotes)
Pyhän Pietarin kirkko on käytöstä poistettu kirkkorakennus South Somercotesin kylässä Englannissa. Se on pääosin rakennettu 1200-luvulla, mutta torni on lisätty myöhemmin.
Kirkko tunnetaan nimellä "Queen of the Marsh", mikä johtuu sen tornista, joka on vuosisatojen ajan ollut merenkävijöiden maamerkkinä. Sen omistaa Churches Conservation Trust.
Chilen tunnustuksellinen luterilainen kirkko
Chilen tunnustuksellinen luterilainen kirkko (Iglesia Luterana Confesional de Chile–ILC-CHILE) on luterilainen kirkko, joka toimii Chilessä Etelä-Amerikassa. Kirkon jäsenmäärä on noin 135.
Nykytilanne
Kirkolla on noin 135 jäsentä. Kirkko kuuluu tunnustukselliseen luterilaiseen Kansainväliseen luterilaiseen neuvostoon. Kirkolla on oma teologinen oppilaitos, Instituto Biblico Luterano.
Jōetsu
Jōetsu on Japanin kaupunki Honshūn saaren pohjoisosassa Chūbun tai Hokurikun alueella Niigatan prefektuurissa. Se sijaitsee Japaninmeren rannikolla prefektuurin eteläosassa pääkaupungin Niigatan lounaispuolella. Kaupungissa on 196 616 asukasta (vuonna 2017) ja sen pinta-ala on 973,81 neliökilometriä. Jōetsu on nimitetty yhdeksi Japanin erityiskaupungeista.
Haakon Sigurdinpoika
Haakon Sigurdinpoika eli Haakon Jaarli (Håkon Sigurdsson Jarl; n. 935–995) oli jaarli ja Norjan hallitsija 970–995. Hän oli jaarli Sigurd Haakonssonin ja Bergljot Toresdatterin poika.
Haakonista tuli jaarli sen jälkeen, kun Harald Harmaaturkin miehet olivat surmanneet hänen isänsä Laden jaarlin vuonna 961. Haakon pakeni Tanskaan, jossa hän alkoi juonitella Harald Sinihampaan kanssa Harald Harmaaturkkia vastaan. Harald Harmaaturkki surmattiin Tanskassa 970.
Tämän jälkeen Haakon hallitsi Norjan länsiosia aluksi Harald Sinihampaan vasallina. Haakonin ja Harald Sinihampaan liitto kuitenkin rikkoutui, kun Harald yritti käännyttää Haakonin ja koko Norjan kristityksi. Haakon ryhtyi kapinaan ja laajensi alueitaan Norjan läntisissä sekä pohjoisissa osissa. Haakon otti Norjan vanhat uskomukset suojelukseensa ja sai siten paljon tukijoita pakanallisten päälliköiden joukosta. Vanhemmiten hänestä tuli kuitenkin ylpeä ja hänen omat miehensä surmasivat hänet vuonna 995. Haakonin seuraajaksi nousi Olav Tryggvason, joka oli saapunut Norjaan aiemmin samana vuonna.
Peltolammin kirjasto
Peltolammin kirjasto on Tampereen Peltolammilla sijaitseva kirjasto.
Kirjasto sai tilat Peltolammin koululta, johon kirjastotilojen rakentaminen aloitettiin vuonna 1986. Kirjasto avattiin asiakkaille 20. maaliskuuta 1987. Sisustuksen suunnitteli sisustusarkkitehti Reijo Ojanen.
Kirjasto muutti väistötiloihin tammikuussa 2020. Samassa rakennuksessa on myös koulu, esiopetus, neuvola ja kouluterveydenhoito. Väistötila korvaa vanhan koulurakennuksen, jossa oli sisäilmaongelmia. Peltolammin hyvinvointikeskus valmistuu noin vuonna 2025.
The Dogs
The Dogs (aluksi nimellä Pera & The Dogs) oli suomalainen vuosina 1979-1980 toiminut lyhytikäinen rockyhtye. Yhtyeen keulakuvina toimivat Pera Kallio (laulu ja kitara) ja Ile Kallio (kitara ja laulu). The Dogs tähtäsi kansainvälisille markkinoille, mutta ei koskaan saavuttanut menestystä.
Mötley Crüen diskografia
Mötley Crüe on vuonna 1981 Los Angelesissa perustettu yhdysvaltalainen rockyhtye, jonka kokoonpanon muodostavat laulaja Vince Neil, basisti ja perustajajäsen Nikki Sixx, kitaristi Mick Mars sekä rumpali ja perustajajäsen Tommy Lee. Yhtye on myynyt maailmanlaajuisesti yli sata miljoonaa levyä, ja sen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Live Wire”, ”Shout at the Devil”, ”Home Sweet Home”, ”Girls, Girls, Girls”, ”Dr. Feelgood” ja ”Kickstart My Heart”. Hard rockia ja heavy metalia yhdistelevän musiikkinsa lisäksi Mötley Crüe tuli 1980-luvulla tunnetuksi hedonistisesta ja pahennustakin herättäneestä rock and roll -elämäntyylistään.
Uransa aikana Mötley Crüe julkaisi yhdeksän studioalbumia, joista ensimmäisenä vuonna 1981 esikoisalbuminsa Too Fast for Love omalla Leathür Records -levymerkillään. Albumin saavuttaman suosion myötä yhtye teki levytyssopimuksen Elektra Recordsin kanssa, ja teki läpimurtonsa vuonna 1983 albumillaan Shout at the Devil. 1980-luvulla yhtye julkaisi vielä kolme studioalbumia, joista jokainen nousi Yhdysvalloissa Billboard 200 -albumilistan kymmenen parhaan joukkoon. Kaupallisesti menestyneimmän ja toisinaan myös parhaana pidetyn albuminsa Dr. Feelgood yhtye julkaisi vuonna 1989. 1990- ja 2000-lukujen aikana yhtye julkaisi yhteensä neljä studioalbumia, joista vuoden 2008 Saints of Los Angeles jäi yhtyeen uran viimeiseksi.
Mötley Crüe on levyttänyt myös kolme livealbumia, ja yhtyeen tuotantoa on koostettu myös yhteensä seitsemälle eri kokoelma-albumille ja kahdelle kokoelmaboksille. Tämän lisäksi yhtye on tehnyt urallaan kolme EP-levyä. Yhtyeen kappaleista 30 on julkaistu singlenä ja 31 musiikkivideona. VHS-, LaserDisc-, DVD- ja Blu-ray-formaateissa saatavilla olevia video- tai konserttitallenteita yhtye julkaisi urallaan yhdeksän.
Yhtye teki uransa viimeisen kiertueen vuosina 2014–2015. Vuonna 2018 se kokoontui vielä yhteen levyttämään uusia kappaleita elämäkertaelokuvansa The Dirt – Törkytehdas soundtrackille. Laulaja Vince Neil on sanonut yhtyeen jatkavan uusien kappaleiden levyttämistä ja julkaisua mahdollisesti myös tulevaisuudessa, mutta basisti Nikki Sixxin mukaan yhtye ei aio enää jatkaa yhdessä esiintymistä.
Hans Gabrielsen
Hans Julius Gabrielsen (8. tammikuuta 1891 Kristiania – 10. maaliskuuta 1965 Lillehammer) oli norjalainen juristi ja Venstren poliitikko. Hän toimi salkuttomana ministerinä Gerhardsenin I hallituksessa vuonna 1945. Vuosina 1928–1941 ja 1945–1948 hän oli Finnmarkin maaherra ja 1948–1961 Opplandin maaherra.
Pitkäkaula-ankerias
Koko ja ulkonäkö
Pitkäkaula-ankerias voi kasvaa suurimmillaan noin 60 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan laji on pitkänomainen. Kalan kuono on pitkä. Yläleuka on alaleukaa pidempi ja sen pää on litteä. Pitkäkaula-ankeriaan selkä- ja peräevät ovat pitkät ja yhtyneet pyrstöevään. Väriltään laji on ruskea ja sävy vaihtelee.
Levinneisyys ja elintavat
Pitkäkaula-ankeriasta tavataan lauhkeista ja subtrooppisista vesistä Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Se on syvän veden kala ja liikkuu syvimmillään 1 800 metrin syvyydessä. Lajin ravintoa ovat äyriäiset, erityisesti krillit. Pitkäkaula-ankerias kutee Sargassomerellä.
Etunojapunnerrus
thumb|250px|Etunojapunnerruksia tekevä mies. Etunojapunnerrus on lihaskuntoharjoite. Se suoritetaan päinmakuulla siten, että vain kämmenet ja varpaat koskettavat maata. Tämän jälkeen ojennetaan kädet työntäen vartaloa ylöspäin ja laskeudutaan takaisin ala-asentoon. Punnerruksessa rinnan on käytävä mahdollisimman lähellä lattiaa.
Punnerrus kehittää rintalihaksia ja ojentajia, mutta vaikuttaa hieman myös kolmipäisiin hartialihaksiin, serratus anterior-lihaksiin ja keskivartaloon. Etunojapunnerrus on perusliike tavallisilla kuntoilijoilla, sekä koululiikunnassa ja armeijassa.
Shannon
thumb|Shannonin reitti Shannon on Irlannin pisin joki, joka erottaa läntisen Irlannin saaren etelä- ja itäosasta. Shannon on ollut tärkeä vesiväylä antiikin ajoista lähtien. Sen kartoitti ensimmäisenä ensimmäisenä Klaudios Ptolemaios. 380 kilometriä pitkä joki on koko Britteinsaarten pisin. Joki virtaa pääosin etelään Lag na Sionnasta Cavanin kreivikunnassa ennen kuin kääntyy länteen ja laskee Atlanttiin 113-kilometrisen estuaarin läpi. Limerickin kaupunki sijaitsee paikalla, jossa jokivesi kohtaa estuaariveden. Ainoastaan Limerickin itäpuolella vuorovesi ei vaikuta jokeen.
Sijainti
Shannonin lähde on Cuilcaghvuorella Cavanin ja Fermanaghin kreivikuntien rajalla Pohjois-Irlannissa, josta se virtaa Shannon Caven läpi ja nousee Lag na Sionnaan Cavanin kreivikunnassa. Joki virtaa yhdentoista Irlannin kreivikunnan läpi, kun kaikkiaan Irlannissa on 32 kreivikuntaa. Shannonin varrella olevia järviä on muun muassa Lough Allen, Lough Ree ja Lough Derg. Shannonin sivujokiin lukeutuvat Inny, Suck ja Brosna.
Etunojapunnerrus
Muunnelmat
Tavallisesti punnerruksessa selkä ja jalat ovat suorina ja vain jalkaterät ja kämmenet koskettavat lattiaa. Kevyempi muunnelma on, että jalkaterien sijaan polvet koskettavat maata. Punnerruksen voi tehdä myös niin, että kämmenet ovat vierekkäin ja peukalot sekä etusormet ovat yhdessä. Tämä on ns. "timanttipunnerrus". Etunojapunnerruksen voi tehdä myös jalat ylemmällä tasolla ja kädet alemmalla, tai toisinpäin. Punnerrus voidaan suorittaa myös seinää vasten seisten työntämällä itseä poispäin seinästä; tämä on kevyt punnerrus ja sitä suositellaan erityisesti iäkkäille. Punnerruksen voi tehdä myös ponnistamalla käsillä ilmaan ja esimerkiksi taputtaa ilmassa aikana ennen alastuloa. Myös sormenpäillä oleminen kämmenien sijasta tekee punnerruksesta vaikeamman.
Shannon
Sijainti
Shannonista on kanavayhteys Dubliniin. Se on myös yhdistetty Ernejokeen laivaväylän kautta.
Etunojapunnerrus
Nyrkkeilijän punnerrus
Monet nyrkkeilijät punnertavat nyrkkeilyhanskat kädessä. Tällöin rannetta ei voi taivuttaa, eikä laittaa kämmentä maahan, joten liike on suoritettava rystysillään. Useissa kamppailulajeissa, kuten taekwondossa ja karatessa liike tehdään ilman hanskoja, jotta rystyset "kovettuvat" ja kestävät enemmän lyöntejä.
Shannon
Asutus
Shannonin varrella ovat muun muassa Dowra, Carrick-on-Shannon, Roosky, Tarmonbarry, Athlone, Shannonbridge, Banagher, Meelick, Portumna, Mountshannon, Dromineer, Killaloe/Ballina, O'Briensbridge/Montpelier, Castleconnell ja Limerick. Shannonin estuaarin alueella sijaitsee myös Shannon, Ballynacally, Killadysert, Foynes, Loghill, Labasheeda, Glin, Knock, Tarbert, Killimer, Kilrush, Moyasta, Carrigaholt ja Beal.
Etunojapunnerrus
Maltalaiset punnerrukset
Maltalainen punnerrus on liike, jossa kädet ovat lattiassa lähellä lonkkia ja leveällä.
Hindupunnerrukset
Hindupunnerrus (tai Hanuman-punnerrus) on Intiassa kehitetty punnerrustyyli, jota käytetään intialaisissa itsepuolustuslajeissa, etenkin pehlwanissa. Hindupunnerrus aloitetaan kolmiomaisesta asennosta lantio korkealla, sukelletaan alas ja noustaan takaisin ylös ylävartalo edellä ja pää pystyssä. On myös perustason versio, johon ei liity merkittävää käsivarsien taivutusta.
Shannon
Historia
1600-luvulla Irlannin sotaretken aikana Shannonilla oli tärkeä asema sotilaallisesti, koska se muodosti rajan idän ja lännen välille. Yhdentoista vuoden sodan aikana 1641-1653 irlantilaiset perääntyivät Shannonin taakse vuonna 1650 ja taistelivat sieltä käsin vielä kaksi vuotta Englannin parlamentaarista armeijaa vastaan. Suunnitellessaan maan asuttamista ja viljelemistä Irlannin valloittamisen jälkeen Oliver Cromwell käski jäljellä olevia irlantilaisia maanomistajia "painumaan joko helvettiin tai Connaughtiin" ("Hell or Connaught") pakottaen heidät muuttamaan tai kuolemaan.
Jakobiittikapinan aikana (1689-1691) jakobiitit perääntyivät Shannonin taakse Boynen tappionsa jälkeen 1690. Athlonen ja Limerickin kaupungit, jotka hallitsivat siltoja joen yli, joutuivat kokemaan monia verisiä piirityksiä.
Etunojapunnerrus
Punnerruksessa kannateltu paino
Erään tutkimuksen mukaan koehenkilöt kannattelivat keskimäärin 69,16 % kehonpainostaan punnerrusliikkeen yläasennossa ja 75,04 % liikkeen ala-asennossa. Vastaavien lukemien kevennetylle, polvet maassa tehtävälle, punnerrukselle havaittiin olevan 53.56 % ja 61,80%.
Kirjeromaani
Kirjeromaani on romaani, joka rakentuu kirjeistä tai kirjeenvaihdosta. Kirjeromaanin muotoa on käytetty antamaan kerronnalle aitouden ja nykyhetkisyyden tuntua, ja kirjeitä on hyödynnetty esimerkiksi romanttisen, satiirisen, humoristisen ja traagisen tarinan tukena. Toisaalta laji voi asettaa rajoituksia kertojan mahdollisuuksille kommentoida kertomustaan ja kuvata henkilöhahmoja.
Shannon
Historia
Vuonna 1916 Pääsiäiskapinan johtajat suunnittelivat joukkojensa sijoittamista länteen pitämään "Shannonin-linjan". Kapinalliset eivät kuitenkaan olleet tarpeeksi hyvin varustautuneita tai valmistautuneita toteuttamaan niin kunnianhimoista suunnitelmaa.
Kirjeromaani
Saksalaisessa kirjallisuudentutkimuksessa kirjeromaanit jaetaan kahteen päätyyppiin sen mukaan, ovatko kirjeet yhden vai useamman henkilön kirjoittamia.
Shannon
Talous
Shannonin alkulähde on joen pituudesta huolimatta vain 76 metriä merenpinnan yläpuolella, joten joki on helposti purjehduskelpoinen eikä siinä ole kuin muutama sulku. Yksi suluista on ESB:n (irlantilainen sähköyhtiö) omistuksessa oleva vesivoimala Ardnacrushassa.
Kirjeromaani
Varhainen kirjeromaanin edeltäjä oli Ovidiuksen Heroides ajanlaskun alun ajoilta. Ensimmäisenä varsinaisena kirjeromaanina pidetään espanjalaisen Diego de San Pedron teosta Cárcel de Amor (noin vuodelta 1485). Sitä maineikkaammaksi nousi ranskalaisen Gabriel de Guilleraguesin Les Lettres portugaises (1669), joka sisältää hylätyn tytön kirjeitä uskottomalle rakastajalleen.
Shannon
Talous
Kuljetustoimintaa kehitettiin laajamittaisesti 1980-luvulla yli 2,5 miljardilla eurolla. Sillä rahalla rakennettiin muun muassa tankkeriterminaali Foynesin ja öljylaituri Shannonin lentokentälle. Vuonna 1982 suuri alumiinin erottelulaitos rakennettiin Aughinishiin. Nykyään kauppalaivat tuovat 60 000 tonnia bauksiittia Länsi-Afrikan kaivoksilta erottelulaitokseen, jossa bauksiitista erotellaan alumiini. Erottelun jälkeen se kuljetetaan Kanadaan, jossa se jalostetaan lopulliseen muotoonsa. Vuonna 1985 Moneypointiin avattiin valtava hiilivoimala.
Kirjeromaani
Kirjeromaanit olivat suosittuja etenkin 1600-luvun lopulta 1800-luvun alkupuolelle. 1700-luvun lopulla kirjeromaani alkoi menettää suosiotaan goottilaiselle romaanille ja historialliselle romaanille. 1800-luvun tunnettuja kirjeromaaneja olivat esimerkiksi Anne Brontën Wildfell Hallin asukas (1848), Bram Stokerin Dracula (1897) ja Dostojevskin Köyhää väkeä (1846). Fredrika Wilhelmina Carstensin ruotsinkielinen kirjeromaani Muratti (1840) on ensimmäinen Suomessa ilmestynyt romaani.
1900-luvun tunnettuja kirjeromaaneja ovat esimerkiksi André Giden Naisten koulu (1929) ja Saul Bellowin Herzog (1964). Myös esimerkiksi Stephen Kingin Carrie (1974) on lähellä kirjeromaania. Uusi muunnelma kirjeromaanista ovat sähköpostiviesteistä rakentuvat romaanit.
Bailatino
pienoiskuva|300x300px|Auténtico! Bailatino®
Bailatino on tanssillinen liikuntamuoto, jonka ovat kehittäneet Päivi Laukkanen ja Satu Markkanen. Bailatinossa ei tarvita paria eikä kilpailla, vaan tärkeintä on liikkumisen ilo ja ilmapiiri, jossa tanssija voi nauttia musiikista, oman kehon käytöstä ja tanssisarjojen oppimisesta.
Bailatino on Suomen Tanssiurheiluliiton rekisteröimä tuotemerkki.
Yleistä
Bailatinon perusajatuksena on tutustuttaa ihmiset latinalais-amerikkalaiseen musiikkiin ja kulttuuriin. Tunneilla harjoitellaan erilaisia latinalaistansseja, kuten esimerkiksi salsaa, sambaa, merengueta ja tangoa.
Laji sopii kaikenikäisille, kuntoon tai sukupuoleen katsomatta. Bailatinon tarkoituksena onkin poistaa musiikillisesta liikunnasta siihen helposti kohdistuvia suorituspaineita. Bailatino-ohjaajat pitävät tunteja sekä alkeis- että jatkotasoilla ympäri Suomea. Ryhmiä on erikseen jopa raskaana oleville, äideille ja lapsille yhteisesti sekä alle kouluikäisille. Senioriryhmissä latinalaistanssien lisäksi lajeina ovat myös vakiotanssit quickstep sekä hidas valssi.
Ian Fleming
Ian Lancaster Fleming (28. toukokuuta 1908 – 12. elokuuta 1964) oli brittiläinen kirjailija, joka loi James Bond -vakoojahahmon ja kirjoitti vuosien 1952–1966 aikana 14 James Bond -romaania.
Nuoruus
Ian Fleming syntyi Mayfairissa, Lontoossa. Hänen vanhempansa olivat Valentine Fleming, joka kuoli ensimmäisessä maailmansodassa, ja Evelyn St. Croix Rose Fleming. Flemingin isoisä oli rikas skottilainen pankkiiri Robert Fleming. Flemingin isoveljestä Peter Flemingistä tuli matkakirjailija. Näyttelijä Christopher Lee oli Flemingin serkku. Flemingin äiti peri puolisonsa kuoleman jälkeen tämän suuren omaisuuden. Fleming sai siitä eteenpäin osuutensa isänsä omaisuudesta vain äitinsä luvalla, mikä teki hänestä pitkäksi aikaa riippuvaisen äitinsä toiveista.
Jemen olympialaisissa
Jemen osallistui yhdistyneenä maana ensimmäisiin kesäolympialaisiin vuoden 1992 kisoissa Barcelonassa. Tätä ennen Pohjois- ja Etelä-Jemen olivat ennen maiden vuonna 1990 tapahtunutta yhdistymistä osallistuneet vuoden 1988 olympialaisiin Soulissa, ja Pohjois-Jemen jo vuoden 1984 olympialaisiin Los Angelesissa. Jemen ei ole saavuttanut olympialaisista vielä yhtään mitalia. Se ei ole myöskään osallistunut kertaakaan talviolympialaisiin.