cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mohammed Aman
Daegun MM-kilpailuissa 2011 Aman voitti 800 metrin välierissä eränsä ennätyksellään 1.44,57. Loppukilpailussa hän sijoittui kahdeksanneksi ajalla 1.45,93. Hän oli ensimmäinen 800 metrillä MM-kilpailuiden loppukilpailuun selviytynyt etiopialainen.
10. syyskuuta 2011 Rietissä hän paransi ennätystään ja Etiopian ennätystä aikaan 1.43,37. Aika on kautta aikain paras alle 18-vuotiaan juoksema. 18. syyskuuta 2011 Aman voitti Milanossa maailmanmestarin ja maailmanennätyksen haltijan David Rudishan. Amanin aika oli 1.43,50 ja Rudisha hävisi hänelle seitsemän sadasosasekuntia. Rudisha oli voittanut tuota ennen 800 metrillä 34 kilpailua peräkkäin ja hävinnyt edellisen kerran Berliinin MM-kilpailuissa 2009.
Aman juoksi sisäratojen Etiopian ennätyksen 1.45,40 Birminghamissa helmikuussa 2012. Istanbulin sisäratojen MM-kilpailuissa 2012 hän voitti 800 metrin maailmanmestaruuden ajalla 1.48,36. Lontoon olympialaisissa hän sijoittui kuudenneksi Etiopian ennätysajalla 1.43,20. Hän paransi maansa ennätyksen 1.42,53:een voittaesaan samana vuonna Zürichin Timanttiliigan kilpailun. Hän juoksi helmikuussa 2013 600 metrin juoksun nuorten sisäratojen maailmanennätyksen 1.15,60 Moskovassa ja 800 metrin sisäratojen Etiopian ennätyksen 1.45,05 Tukholmassa. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 Aman voitti maailmanmestaruuden ajalla 1.43,31. Hän juoksi muutama viikko myöhemmin Brysselissä Etiopian ennätyksen 1.42,37.
Aman teki 800 metrin sisäratojen Afrikan ennätyksen 1.44,52 Birminghamissa helmikuussa 2014. Hän voitti 800 metrin sisäratojen maailmanmestaruuden Sopotissa 2014 ajalla 1.46,40. Saman vuoden Afrikan-mestaruuskilpailuissa Marrakechissa hän sai 800 metrillä hopeaa ajalla 1.48,74. Marrakechin Maanosien cupissa hän sijoittui samalla matkalla niin ikään toiseksi. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hänet hylättiin 800 metrin välieräjuoksussa. Portlandin MM-hallikilpailuissa 2016 hän oli neljäs. Rio de Janeiron olympialaisissa hän karsiutui 800 metrin välierissä. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui kuudenneksi.
Bellinzona
Bellinzona (saks. Bellenz) on Ticinon kantonin pääkaupunki ja italiankielisen Sveitsin keskus. Kaupungissa on noin 43 000 asukasta.
Maantiede
Bellinzona sijaitsee Ticinojoen laaksossa. Kaupungin korkein vuori on Pizzo di Claro (2 727 m mpy.).
Kuntaliitos 2017
Nykyinen Bellinzona muodostui 2.4.2017, kun 12 kuntaa – Camorino, Claro, Giubiasco, Gnosca, Gorduno, Gudo, Moleno, Monte Carasso, Pianezzo, Preonzo, Sant’Antonio ja Sementina – liitettiin Bellinzonaan. Tällöin kaupungin pinta-ala lähes 10-kertaistui ja väkiluku kasvoi yli kaksinkertaiseksi.
Nähtävyydet
Castelgranden, Montebellon ja Sasso Corbaron keskiaikaiset linnat kuuluvat Unescon maailmanperintöluetteloon. Castelgrande sijaitsee kallionhuipulla, josta se hallitsee koko Ticinon laaksoa. Linnan muurit ovat aikoinaan katkaisseet kulun pohjoiseen ja suojanneet kaupunkia. Montebello liittyy samaan muurijärjestelmään. Sasso Corbaro sijaitsee linnoituksesta erillään noin 450 metrin korkeudessa linnoituksen kaakkoispuolella.
Gnoscan kylässä sijaitsee tähtitieteilijä Stefano Sposettin observatorio, jonka laitteilla on löydetty kymmeniä pikkuplaneettoja.
Liikenne
Moottoritie A2 ja Gotthardin rautatie kulkevat Ticinojoen laaksossa ja Bellinzonan kautta. Moottoritien A13 eteläinen päätepiste on Bellinzona.
Bellinzona on junayhtiö Tilon keskuspaikka.
Urheilu
AC Bellinzona on bellinzonalainen jalkapalloseura.
Orange Walk
Orange Walk on yksi kuudesta Belizen hallintoalueesta. Se sijaitsee Luoteis-Belizessä. Alueen pinta-ala on 4 636 km². Asukasluku oli 54 216 vuonna 2021 (arvio). Hallinnollinen keskus on Orange Walk Town.
Raimo Tuomela
Raimo Heikki Tuomela (9. lokakuuta 1940 Helsinki – 22. marraskuuta 2020 Helsinki ) oli suomalainen filosofi, joka toimi Helsingin yliopiston filosofian professorina vuosina 1971–2008. Hän oli myös Helsingin yliopiston käytännöllisen filosofian laitoksen yhteiskuntatieteiden metodiikan professori.
Tuomela oli Suomen kansainvälisesti tunnetuimpia nykyfilosofeja. Hänen työnsä ytimen muodosti sosiaalisen toiminnan filosofia laajasti ymmärrettynä. Tuomela julkaisi yhdeksän kirjaa ja lisäksi hänen artikkeleitaan ilmestyi maailman johtavissa filosofian aikakauslehdissä. Tuomela kirjoitti erityisesti yhteiskuntatieteiden filosofiasta ja metodologiasta.
Ura
Tuomela valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1965 (psykologia), filosofian lisensiaatiksi 1965 (psykologia) ja filosofian tohtoriksi 1968 (teoreettinen filosofia). Hän suoritti filosofian tohtorin tutkinnon myös Stanfordin yliopistossa vuonna 1969 ja toimi Helsingin yliopiston filosofian professorina vuodesta 1971 vuoteen 2008.
Tuomela osallistui tutkimushankkeisiin useissa Euroopan maissa sekä Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Vuonna 1983 hänet valittiin Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi. Vuonna 1993 Tuomela sai Alexander von Humboldt -säätiön tutkimuspalkinnon ja 2019 Suomalaisen Tiedeakatemian kunniapalkinnon.
Filosofi Sami Pihlström on arvioinut väitöskirjassaan Tuomelan tieteellistä realismia pragmatismin näkökulmasta.
Gräf & Stift
Gräf & Stift oli itävaltalainen teollisuusyritys, joka valmisti autoja vuodesta 1902. Tehdas valmisti henkilöautoja vuoteen 1938 ja kuorma- sekä linja-autoja vuoteen 2001 asti, vuodesta 1971 osana MAN AG:ta.
Gräf & Stift -tehtaan perustivat veljekset Carl, Heinrich ja Franz Gräf sekä Josef Hans Stift Wienissä vuonna 1902. Perustajista Franz Gräf oli jo vuonna 1897 valmistanut etuvetoisen auton voituretten, jossa oli yksisylinterinen DeDion-moottori. Se on maailman ensimmäinen etuvetoinen auto.
Tehdas valmisti kaksi- ja nelisylinterisiä autoja vuoteen 1907 saakka. Gräf & Stift -autot olivat ylellisiä ja kalliita.
1930-luvulla Gräf & Stift alkoi myös valmistaa kuorma-autoja ja linja-autoja. Vähitellen niiden tuotanto syrjäytti henkilöautojen tuotannon, joiden valmistus loppui vuonna 1938. Kuorma-autojen ja linja-autojen tuotanto jatkui vuoteen 2001.
thumb|Vuoden 1911 Gräf & Stift Double Phaeton, jossa arkkiherttua [[Frans Ferdinand istui, kun hänet murhattiin 28. kesäkuuta 1914.]] Itävalta-Unkarin arkkiherttua Frans Ferdinand istui Gräf & Stiftin valmistamassa autossa Double Phaeton (engine no. 287), kun hänet ammuttiin 1914. Auto on näytteillä Wienissä Heeresgeschichtliches Museumissa.
Radio Luxembourg
Radio Luxembourg oli RTL Groupin mainosrahoitteinen radioasema, joka oli populaarimusiikin kärkinimi Euroopassa vuosina 1933–1992. Asema lähetti ohjelmaa aiemmin keskipitkillä aalloilla ja soitti uusinta pop- ja rockmusiikkia.
Historia
Radio Luxembourg perustettiin 1931, ja se aloitti lähetystoiminnan 3. joulukuuta 1933. Lähetykset päättyivät 30. joulukuuta 1992 lähes 60 vuoden jälkeen. Radioasemalla oli virallinen toimilupa Luxemburgin suurherttuakunnassa mainos- ja sponsorirahoitteisten ohjelmien lähettämiseen eri kielillä.
Radio Luxembourg lähetti ohjelmiaan seuraavien lähetysasemien kautta:
Glenavon FC
Glenavon Football Club on jalkapalloseura Lurganin kaupungista. Seura pelaa kaudella 2021–2022 maansa korkeimmalla sarjatasolla Pohjois-Irlannin Valioliigassa. Glenavon on perustettu vuonna 1889. Seuralla on kolme Pohjois-Irlannin mestaruutta kausilta 1951–52, 1956–57 ja 1959–60. Pohjois-Irlannin cupin seura on voittanut kausina 1956–57, 1958–59, 1960–61, 1991–92, 1996–97, 2013–14 ja 2015–16.
Thwomp
Thwomp on Super Marion vihollinen, joka esiintyi ensimmäistä kertaa vuonna 1988 videopelissä Super Mario Bros. 3. Thwomp on vihainen kivijärkäle, joka tömähtää maahan, kun Super Mario tulee hänen lähelleen. Thwomp on esiintynyt yli 20 eri Mario-pelissä. Thwomp oli alun perin vaaleansininen, mutta sittemmin Thwomp on alkanut esiintyä harmaana. Thwompeja tavataan yleensä linnoissa. Super Mario Bros. 3:ssa on esiintynyt myös neljä sivuttain liikkuvaa Thwompia.
Lähteet
http://nintendo.com
Pauli Aalto-Setälä
Pauli Juhani Aalto-Setälä (s. 6. toukokuuta 1966 Kankaanpää) on suomalainen toimittaja, juontaja, media-alan yritysjohtaja ja kokoomuksen kansanedustaja. Hän toimi vuosina 2009–2019 Aller Media Oy:n toimitusjohtajana.
Hän on toiminut Turun yliopiston työelämäprofessorina kauppakorkeakoulussa ja humanistisessa tiedekunnassa vuosina 2017–2019 ja uudestaan vuosina 2021–2022. Hän on juontanut radion Pyöreä pöytä -keskusteluohjelmaa.
Koulutus
Aalto-Setälän isä oli upseeri ja äiti terveydenhoitaja. Perhe muutti usein isän töiden mukana, kunnes he asettuivat pysyvästi Turkuun pojan ollessa kolmannella luokalla.
Aalto-Setälä valmistui ylioppilaaksi vuonna 1985. Hän opiskeli kasvatustieteitä Turun yliopistossa vuosina 1987–1990 ja elokuvataidetta Taideteollisessa korkeakoulussa vuosina 1997–2000 suorittamatta tutkintoa.
Vuonna 2000 Aalto-Setälä opiskeli Helsingin kauppakorkeakoulun tulosjohtamisen täydennyskoulutusohjelmassa (JOKO Executive Education) ja Sitran talouspoliittisen johtamisen ohjelmassa. Vuonna 2006 hän suoritti Stanfordin yliopiston ammattikustantamisen kurssin ja vuonna 2007 johtamisen erikoisammattitutkinnon.
Aalto-Setälällä on myös Executive Master of Business Administration -tutkinto Aalto-yliopistosta (2012).
Ura
Uransa Aalto-Setälä aloitti Turun Sanomien toimittajana 1989–1990. Vuosina 1990–1995 hän oli toimittajana MTV3:lla. Vuosina 1995–1997 hän työskenteli Broadcastersissa.
Aalto-Setälä oli perustamassa televisiokanava Nelosta. Vuodet 1997–2000 hän työskenteli Nelosen (Oy Ruutunelonen Ab) ohjelmapäällikkönä (1997–1998) ja vastaavana päätoimittajana (1998–2000). Vuosina 2000–2002 Aalto-Setälä toimi Alma Median sisältöjohtajana. Hän oli perustamassa myös SubTV:tä, jonka toimitusjohtajana hän työskenteli vuosina 2001–2002.
Aalto-Setälä on juontanut muun muassa televisio-ohjelmia Hyvät, pahat ja rumat (1995–1997) ja Vaarallinen risteys (2003, yhdessä Kirsi Pihan kanssa). Vuonna 2007 hän juonsi visailuohjelmaa Ota tai jätä, joka palkittiin Venlalla ja Kultainen TV -palkinnolla. Hän on juontanut myös Yle Radio Suomen keskiviikkoiltojen Pyöreä pöytä -keskusteluohjelmaa sekä MTV3:n Kirjan takana -ohjelmaa yhdessä Erkki Tuomiojan kanssa.
Marraskuussa 2019 Aalto-Setälä siirtyi markkinointiviestintää tekevän Dentsu Aegis Networkin toimitusjohtajaksi. Hän jätti toimitusjohtajan työpaikan kesäkuussa 2021.
Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa hän asettui kokoomuksen ehdokkaaksi ja hänet valittiin eduskuntaan 7241 äänellä.
Perhe
Aalto-Setälä on naimisissa Marjut Aalto-Setälän (o.s. Nikkonen) kanssa. Heillä on kolme lasta, joista yksi on toimittajana työskentelevä Julia Aalto-Setälä.
Hän asuu Naantalissa. Hän harrastaa luontokuvausta, metsästystä, meripelastustoimintaa ja maalausta.
Miinavene Pommi
Miinavene Pommi (aiemmin M-7) oli Suomen merivoimien miinavene. Se valmistui 1916 Venäjän keisarikunnan laivastolle maayhdysmiinakenttien eli maista laukaistavien merimiinoin muodostettujen miinakenttien laskualukseksi.
Palvelus
M-7 oli Venäjän keisarikunnan laivaston kirjanpidossa huhtikuuhun 1918, jolloin sen ottivat käyttöönsä saksalaiset. Alus sai nimen KM-28 ja se sijoitettiin vartioveneeksi. Suomen laivastoon alus liitettiin 1920 korjausten jälkeen nimellä T-22, kunnes se nimettiin Pommiksi. Alus liitettiin Rannikkolaivastoon. Talvisodassa se laski luokkansa alusten mukana miinoja itäisellä Suomenlahdella 1.-6. joulukuuta 1939 kahteentoista eri miinoitteeseen yhteensä 352 miinaa. Alus poistettiin laivastosta huhtikuussa 1953 ja se myytiin vuotta myöhemmin helsinkiläiselle ostajalle.
Pommin sisaralukset olivat miinaveneet Loimu, Paukku, Lieska ja Miina.
Veijo Kaakinen
Veijo Armas Kaakinen (10. joulukuuta 1907 Oulu – 19. marraskuuta 1976 Lempäälä) oli suomalainen ampuja. Hän osallistui Lontoon olympialaisissa 1948 pienoiskivääriammunnan makuukilpailuun ja sijoittui 14:nneksi. Hän kilpaili Suomi-Viro-maaottelussa vuonna 1938 ja saavutti SM-pronssia vuonna 1939.
Keltainen seinäpaperi
Keltainen seinäpaperi on yhdysvaltalaisen kirjailijan Charlotte Perkins Gilmanin kirjoittama novelli, joka julkaistiin ensimmäisen kerran tammikuussa 1892 The New England Magazine- kirjallisuuslehdessä. Sitä pidetään tärkeänä amerikkalaisen feministisen kirjallisuuden varhaisteoksena, koska se kuvaa 1800-luvun asenteita naisten henkistä ja fyysistä terveyttä kohtaan. Teosta on ylistetty erinomaisena kauhukirjallisuuden teoksena.
Tarina on kirjoitettu kokoelmana ensimmäisessä persoonassa kerrottuja päiväkirjamerkintöjä. Päiväkirjaa kirjoittaa nainen, jonka lääkärinä työskentelevä aviomies on vuokrannut kesäksi vanhan kartanon. Hoitomuotona vaimolleen aviomies kieltää häntä työskentelemästä tai kirjoittamasta sekä rohkaisee häntä syömään hyvin ja saamaan runsaasti raikasta ilmaa. Hoidon tavoitteena on, että päähenkilö voisi toipua “tilapäisestä hermostuneisuudesta – lievästä hysteerisestä taipumuksesta”, joka oli yleinen diagnoosi naisille teoksen julkaisuajankohtana. Novellin edetessä lukija huomaa päiväkirjan kirjoittajan asteittaisen vajoamista hulluuteen, sillä hänellä ei ole parempaa tekemistä kuin tarkastella huoneensa kuoriutuvaa keltaista tapettia.
Juoni
Tarina kertoo ylisuojelevan aviomiehensä armoille joutuneen naisen henkisestä luhistumisesta. Mies määrää vaimolleen vuodelepoa, hänen kärsiessä synnytyksen jälkeisestä masennuksesta. He viettävät kesää siirtomaa-ajan kartanossa, jossa kertoja on suurelta osin suljettu yläkerran lastenhuoneeseen.
Kertoja omistaa useita päiväkirjamerkintöjä huoneen tapetin kuvailulle: miten sen väri on sairaalloisen keltainen, se haisee keltaiselta ja kuinka sen kuviointi on kummallinen. Hän myös kertoo, että tapetti jättää keltaisia tahroja iholle ja vaatteisiin. Päähenkilön mukaan tapetti näyttää muuntuvan, varsinkin kuunvalossa, mitä pidempään hän viettää aikaa huoneeseen lukittuna. Tapetti ainoana ärsykkeenään kertojaa alkaa kiehtomaan sen kuviointi. Pian hän alkaa näkemään hahmoja tapetin kuvioinnissa. Lopulta hän uskoo, että tapetin takana hiipii kontallaan nainen. Uskoen, että hänen on vapautettava tapettiin vangittu nainen, hän alkaa repiä jäljellä olevaa tapettia irti seinästä.
Ostara (juhla)
alt=|pienoiskuva|322x322px|Ostara on yksi vuodenkierron sapateista. Ostara  (eostar, oestre, eastre, oestar, eostre) on yksi kahdeksasta vuodenkierron juhlapäivästä, eli sapatista, jota vietetään pohjoisella pallonpuoliskolla kevätpäiväntasauksen aikaan 19.–21.3. Eteläisellä pallonpuoliskolla päivä sijoittuu vastaavasti syyskuulle. Ostaraa viettävät esimerkiksi useat uuspakanat, kuten wiccat.
Keltainen seinäpaperi
Naisten alisteisuus avioliitossa
"Keltaisessa seinäpaperissa" Gilman käyttää psykologisen kauhutarinan normeja kritisoidakseen naisten asemaa avioliittoinstituutiossa erityisesti hänen aikansa "kunnioitettavien" yhteiskuntaluokkien harjoittamana. Gilman esittää tarinan pariskunnan perinteisenä 1800-luvun keskiluokan avioliittona, jossa oli huomattava ero naisen "kotityön" ja miehen "aktiivisen" työn välillä, mikä varmisti sen, että naiset pysyivät toisen luokan kansalaisina. Kertoja on pelkistetty kiukkuiseksi lapseksi, joka ei pysty puolustamaan itseään. Kertojalla ei ole sanavaltaa omassa elämässään ja hän vetäytyy pakkomielteiseen fantasiaan, jossa hänellä on edes vähän valtaa omasta elämästään.
Ostara (juhla)
Ostara merkitsee valon voittoa pimeydestä ja luonnon uusiutumista. Sitä vietetään kevään alkamisen, hedelmällisyyden, tasapainon ja uusien alkujen kunniaksi. Sen viettoon voi kuulua esimerkiksi siementen istuttaminen, munien koristelu, tanssiminen tai erilaisten rituaalien suorittaminen.
Suomessa kevätpäivän tasausta on perinteisesti kutsuttu myös matopäiväksi, vaikka moni nykynoita kutsuukin sapattia vanhalla germaanisella nimellä ostara. Ostarasta juontuu myös englanninkielinen nimi ”easter”, joka tarkoittaa pääsiäistä. Päivä tunnetaan myös nimillä spring equinox, alban eiler ja mean earraigh.
Ostaran vietto
Ostara on kevään ja uuden alun juhla, jota monet pakanat juhlivat esimerkiksi sytyttämällä kokkoja tai kynttilöitä, koristelemalla kotinsa tai alttarinsa ajankohtaan sopivaksi, siivoamalla tai istuttamalla kasveja. Noituutta harjoittavat voivat suorittaa erilaisia sapatin teemoihin, kuten hedelmällisyyteen tai kasvuun, sopivia taikoja. Monelle pakanalle myös ajankohtaisten jumalien tai jumalattarien kunnioittaminen on olennainen osa sapattia.
Pimeään vuodenaikaan monen elämänrytmiin kuuluu rauhoittuminen, itsetutkiskelu ja suunnittelu, mutta kevätpäiväntasauksesta alkavan valoisan ajan tuoman uudistumisen ja vertauskuvallisen uudelleensyntymän myötä suunnitelmia ja unelmia lähdetään aktiivisesti toteuttamaan. Joillekin pakanoille tämä vaihe vastaa tyypillisiä uudenvuoden lupauksia.
Slaavilaisissa kulttuureissa ostaraa on pidetty niin voimallisena uudelleensyntymän ja elämän päivänä, ettei kuolemalla ole uskottu olevan sen aikaan lainkaan valtaa. Slaavilaisia perinteitä noudattavien nykypakanoiden ostaranviettoon kuuluu edelleen kuolemaa symboloivan nuken valmistaminen ja uhraaminen. Rituaalin jälkeen kirkkaanpunaisiksi maalattuja munia annetaan juhlapaikkaan saapuneille ja elämän voittoa juhlistetaan ruoan, juoman ja tanssin merkeissä.
Suomalainen Matopäivä
Matopäivän viettotavat muistuttavat sen kansainvälisempää vertaistaan ostaraa. Taikojen lisäksi päivää voi viettää esimerkiksi siivoamalla, leipomalla, istuttamalla kasveja ja liikkumalla luonnossa.
Symbolit ja vastaavuudet
alt=Pupu ja värikkäät munat ovat tuttuja ostaran symboleja.|pienoiskuva|267x267px|Puput ja värikkäät munat ovat tuttuja ostaran symboleja.
Kevätpäivän tasauksen aikaan päivä ja yö ovat yhtä pitkiä, ja valoisa aika lähtee pitenemään. Ostaran aikaan juhlitaan maan heräämistä, hedelmällisyyttä, kasvua ja valon voittoa pimeydestä. Näitä teemoja edustavat vastaavuudet ja esimerkiksi valon lisääntymistä kuvaavat aurinkosymbolit kuuluvat tähän sapattiin.
Värit
Ostaraan yhdistettyjä värejä ovat muun muassa pastellisävyt, sekä muut raikkaat värit, jotka muistuttavat valosta ja alkavasta keväästä. Hempeiden värisävyjen lisäksi sapattiin yhdistetään myös elämän kiertokulusta, seksuaalisuudesta ja elämänvoimasta muistuttava punainen.
Yleisiä värejä ovat esimerkiksi runsautta, kasvua ja terveyttä symboloiva vihreä, iloa, aurinkoa, vaurautta ja luovuutta kuvastava keltainen, sekä rakkautta, hellyyttä ja rauhaa edustava vaaleanpunainen.
Eläimet ja myyttiset olennot
Ostaran symboliikkaan yhdistetään yleisesti hedelmällisyyden symboli jänis, muutosta ja uudistumista symboloiva perhonen, maskuliinista viriiliyttä edustava pässi tai viattomuutta kuvastava karitsa. Myös erilaiset keiju-, mehiläis- ja tipusymbolit ovat yleisiä.
Jumaluudet
Jotkut pakanat ja noidat kunnioittavat sapatin aikaan jumalolentoja, jotka liittyvät esimerkiksi kevääseen, eläimiin, uudelleensyntymään ja metsästykseen. Germaaninen auringonnousun, kevään ja hedelmällisyyden jumalatar Eostre (Ostara), josta sapatin nimikin juontuu, on yksi yleisimmin sapattiin assosioiduista jumaluuksista. pienoiskuva|Jacques Reich, Eástre (1909)
Muita ostaran aikaan juhlittuja jumalolentoja ovat esimerkiksi:
Ruoat
Sapatin viettoon voi kuulua myös juhla-ateria, joka koostuu esimerkiksi tuoreista yrteistä ja kasviksista, erilaisista juusto- ja munaruoista sekä leivonnaisista. Juhlaan sopivat myös hunaja ja siemenet. Juhlatarjoilussa voi hyödyntää myös syötäviä kukkia, jotka ovat ostaraan sopivia kevään, kauneuden ja kasvun symboleja.
Apujuna
Apujuna oli junaonnettomuudesta johtuviin avustus-, raivaus- ja korjaustöihin tarvittavaa kalustoa sisältävä juna. Siihen kuului esimerkiksi yksi tai kaksi korjausvaunua, sairasvaunu, matkustajavaunuja sekä tarvittaessa nosturi.
Apujuna 1928
Suomessa oli vuonna 1928 eri paikkakunnille sijoitettuja korjausvaunuja, joita lähetettiin onnettomuuspaikoille. Ne olivat kaikki erilaisia ja puutteellisesti varusteltuja. Korjausvaunujen lisäksi oli suuremmilla liikennepaikoilla saniteettivaunuja eli ambulanssivaunuja, mutta ne olivat varusteiltaan kovin puutteellisia.
Rautatiehallitus asetti komitean tutkimaan, mihin toimiin olisi ryhdyttävä avun saamiseksi rautatieonnettomuuspaikoille. Komitean mietinnön oli tarkoitus valmistua syksyyn 1928 mennessä ja siihen sisältyisi ehdotus ensiapujunan sisustuksesta. Koska samaa asiaa oli näihin aikoihin pohdittu myös Ruotsissa, teki komitea sinne tutustumismatkan huhtikuussa 1928.
Ruotsissa oli päädytty järjestelyyn, jossa tietyillä rautatieasemilla oli aina valmiina apuvaunuja, jotka voitiin viipymättä lähettää onnettomuuspaikalle. Näin voitiin pikaisesti ja tehokkaasti auttaa loukkaantuneita, korjata pois särkynyt materiaali ja saattaa rata liikennöitävään kuntoon. Apujunaa varten tuli asemilla olla sopivaa miehistöä ja lisäksi junissa ja asemilla samariitti- eli ensiapukoulutuksen saaneita miehiä.
Apujunaan kuului Ruotsissa ambulanssivaunu, kalustovaunu ja miehistövaunu. Onnettomuuspaikoille, joissa ei ollut loukkaantuneita ihmisiä, lähetettiin vain kaksi viimeksi mainittua vaunua. Tukholmassa suomalaisen komitean jäsenet saivat tutustua apujunaan, jonka vaunut oli muokattu vanhoista liikenteestä poistetuista matkustajavaunuista. Ambulanssivaunun isommassa osastossa oli kahdeksan paarivuodetta ja pienempi osasto toimi sidontahuoneena, jonka valaistus oli järjestetty tekemällä vaunuun kattoikkunat. Vaunussa oli myös höyrylämmitys ja kaasuvalaistuslaitteet.
Ruotsalaiseen kalustovaunuun kuului radan kunnostustarpeita, vaunujen nostolaitteita, omalla moottorilla toimiva sähkövalaistuslaite, kaasuvalaistuslaitteet, öljylyhtyjä, kynttilälyhtyjä, tulensammutuslaitteita, raudanleikkauskojeita, puhelimia ja varaosia.
Apujuna 1947
Vuonna 1947 Tampereen rautatieasemalle sijoitetun apujunan koehälytyksessä apujuna lähti kohti oletettua onnettomuuspaikkaa 33 minuutin kuluttua hälytyksestä. Apujunaan kuului veturi, kalustovaunu ja sairasvaunu sekä junan henkilöstöön apujunan päällikkö, veturimiehistö, lääkäri, sairaanhoitaja ja erikoisvaunujen miehistöt eli yhteensä 20 henkilöä.
Koehälytyksen aikoihin Suomen ainoa täydellinen apujuna oli Kouvolassa. Tampereen apujunan kaltaisia yhdistelmiä oli Joensuussa, Pasilassa, Pieksämäellä, Seinäjoella ja Turussa. Kalustovaunuja oli monella muullakin rautatieasemalla ja Pasilan konepajalla valmistettiin parhaillaan uusia sairasvaunuja tehostamaan junaonnettomuuksissa loukkaantuneiden hoitoa.
Henkilökortti
pienoiskuva|Itävaltalainen henkilökortti Henkilökortti on asiakirja, joka on tarkoitettu henkilöllisyyden todistamiseen. Henkilökortti voi sisältää henkilön koko nimen, valokuvan, iän ja syntymäpäivän, sukupuolen, osoitteen, nimikirjoituksen, asianmukaisia numeroita (esimerkiksi henkilötunnuksen), ammatin, rajoituksia ja kansalaisuuden. Sitä voidaan myös käyttää nopeaan omistusoikeuden vahvistamiseen esimerkiksi ostettaessa luottokortilla.
Suhtautuminen henkilökortteihin vaihtelee eri maissa. Britanniassa ja Yhdysvalloissa ei ole yhtenäistä henkilökorttijärjestelmää, tai siihen liittyvää väestörekisteriä. Henkilöyden todistamiseen käytetään tällöin passia tai ajokorttia; toisaalta esimerkiksi asuinpaikan voi todistaa sähkö- tai kaasulaskulla.
Näissä maissa yhtenäisen henkilökorttijärjestelmän luominen on ollut vilkkaan keskustelun aiheena ja sitä on vastustettu mm. kansalaisvapauksien perusteella; toisaalta hallitukset ovat perustelleet niiden käyttöönottoa mm. terrorismin ja laittoman maahanmuuton ja identiteettivarkauksien torjunnalla. Britanniassa Cameronin hallitus määräsi heti virkaanasettamisensa jälkeen Identity Documents Act 2010:lla maan väestörekisterin tuhottavaksi.
Suomi
Suomessa poliisin myöntämä henkilökortti toimii henkilötodistuksena ja rajoitetusti matkustusasiakirjana.
Nykyisin kaikki poliisin myöntämät henkilökortit ovat sirullisia, lukuun ottamatta alaikäisille ilman huoltajan suostumusta myönnettävää ja väliaikaista korttia. Sirulliset henkilökortit sisältävät Digi- ja väestötietoviraston kansalaisvarmenteen. Varmenne mahdollistaa henkilön luotettavan tunnistamisen sähköisessä asioinnissa. 1.9.2003 asti oli mahdollista tilata myös siruton henkilökortti. Tällöin sirullista henkilökorttia kutsuttiin sähköiseksi henkilökortiksi tai HST-kortiksi (HST on lyhenne sanoista henkilön sähköinen tunnistaminen).
Kreikka
Kreikka, virallisesti Kreikan tasavalta tai Helleenien tasavalta , on valtio Etelä-Euroopassa, Balkanin niemimaan Välimeren ympäröimässä eteläkärjessä. Maa käsittää Manner-Kreikan lisäksi myös laajan saariston. Kreikan väkiluku on noin 10,8 miljoonaa ja pinta-ala 131 957 neliökilometriä. Sen pääkaupunki ja suurin kaupunki on Ateena.
Kreikan sijainti on strateginen Euroopan, Aasian ja Afrikan risteämäkohdassa. Maan naapurimaat ovat Albania, Pohjois-Makedonia, Bulgaria ja Turkki. Kreikka jaetaan perinteisesti yhdeksään maantieteelliseen alueeseen, jotka ovat Manner-Kreikan Keski-Kreikka, Peloponnesos, Thessalia, Epeiros, Makedonia ja Traakia sekä saariston Egeanmeren saaret, Jooniansaaret ja Kreeta. Kreikka on vuoristoinen ja maanjäristysherkkä. Saaristoon kuuluu laskutavasta riippuen 2 000–6 000 saarta. Maan rannikko on Euroopan pisin.
Nykyinen Kreikka on parlamentaarinen tasavalta. Maa on Yhdistyneittein kansakuntien perustajajäsen sekä Euroopan unionin, OECD:n, WTO:n, ETYJ:in ja puolustusliitto Naton jäsen. Kreikka on markkinatalous ja Balkanin alueen suurin talous. Sen bruttokansantuote asukasta kohden on eri tilastoissa maailman 38.–40. suurin. Merkittäviä elinkeinoja ovat muun muassa turismi ja laivanvarustus. Maan valuutta on euro. Kreikkalaisten enemmistö puhuu kreikan kieltä ja kuuluu ortodoksiseen kirkkoon.
Nimi
Antiikin aikana kreikkalaiset viittasivat itseensä helleeneinä. Nimi ”Kreikka” on peräisin roomalaisten käyttämästä latinankielisestä nimestä Graecia. Keskiajalla Bysantin valtakunnassa eli Itä-Roomassa ja vielä 1800-luvun alkuun saakka roomalaisen identiteetin omaksuneet kreikkalaiset viittasivat itseensä ”roomalaisina”. Antiikkiin palautuvat nimitykset helleenit ja Helleenien tasavalta otettiin käyttöön 1800-luvulla Kreikan itsenäistymisen, kansallisuusaatteen nousun ja kansallisen identiteetin etsimisen aikana.
Maantiede
pienoiskuva|vasen|320px|Kreikka satelliittikuvassa. Kreikan alue sijoittuu leveydelle 34°48′03″N – 41°44′56″N ja pituudelle 19°22′24″E – 29°38′42″E. Maan pinta-ala on 131 957 neliökilometriä, josta maapinta-alaa on neliökilometriä ja vesialaa  neliökilometriä. Tämä tekee Kreikasta pinta-alaltaan maailman 97. suurimman valtion. Maan suurin pituus pohjois-eteläsuunnassa on 793 kilometriä ja suurin leveys itä-länsisuunnassa 992 kilometriä. Kreikan maarajojen yhteispituus on noin kilometriä. Tästä Albanian vastaista rajaa on 212 kilometriä, Bulgarian rajaa 472 kilometriä, Pohjois-Makedonian rajaa 234 kilometriä ja Turkin rajaa 192 kilometriä. Kreikan rannikon yhteispituus on mutkikkaan rantaviivan ja laajan saariston ansiosta kilometriä, mikä on suurin rantaviivan pituus koko Euroopassa  ja 11. suurin koko maailmassa. Noin puolet rantaviivasta on saaristossa.
Kreikka jaetaan perinteisesti yhdeksään historiallis-maantieteelliseen alueeseen. Nämä ovat Keski-Kreikka, Peloponnesos, Thessalia, Epeiros, Makedonia, Traakia eli Länsi-Traakia, Egeanmeren saaret, Jooniansaaret ja Kreeta. Näitä alueita ei tule sekoittaa osin samannimisiin hallinnollisiin alueisiin.
Pinnanmuodot
pienoiskuva|[[Ólympos, Kreikan korkein vuori.]] pienoiskuva|[[Píndos-vuoristoa, Thessalian tasankoa ja Pineiós-joki.]] pienoiskuva|[[Náxos|Náxoksen saarta.]] pienoiskuva|[[Ateenan kaupunkia Lykavittós-kukkulalta nähtynä.]]
Egeanmeren alue muodostaa oman tektonisen laattansa, Egeanmeren laatan. Se puristuu Euraasian laatan ja Afrikan laatan väliin. Tämän vuoksi Kreikka on yksi koko maailman seismisesti aktiivisimmista maista ja koko Euroopan maanjäristysherkintä aluetta. Samasta syystä Kreikan alueella on myös aktiivisia ja uinuvia sekä suuri joukko sammuneita tulivuoria. Aktiivisin tulivuoritoiminta sijoittuu Egeanmeren poikki kulkevan niin kutsutun helleenisen kaaren alueelle. Kreikan ainoa varsinainen aktiivinen tulivuori on Santoríni. Sen kokonaisuuteen kuuluu varsinaisen Santorínin saariryhmän kalderan lisäksi joukko merenalaisia tulivuoria, kuten Koloúmpo. Jonkin verran vulkaanista toimintaa on edelleen myös Méthanalla ja Nísyroksella.
Kreikka on vuoristoinen maa. Vuoristo kattaa noin 80 prosenttia maan pinta-alasta, mikä tekee Kreikasta Euroopan kolmanneksi vuoristoisimman maan Norjan ja Albanian jälkeen. Mantereen vuoriketjut jatkuvat meressä niemimaina ja saarijonoina. Maan keskikorkeus on 498 metriä merenpinnasta. Noin 67 prosenttia pinta-alasta on yli 200 metrin korkeudella merenpinnasta ja noin 13 prosenttia yli metrin korkeudella merenpinnasta. Kreikan korkein vuori on Ólympos ja merkittävin vuoristo maan pohjois-eteläsuunnassa halkaiseva Píndos-vuoristo, jossa sijaitsee muun muassa toiseksi korkein huippu Smólikas. Myös suuri osa Kreikan saarista on vuoria, jotka kohoavat Egean nykyisin merenalaisesta maamassasta. Saariston korkein vuori on Kreetan Ída eli Psiloreítis.
Tasankoja, kuten rannikkotasankoa ja vuorten välisiä tasankoja, on Kreikan pinta-alasta noin 20 prosenttia. Suurin tasankoalue on Keski-Makedoniassa ja koostuu Thessalonikin, Giannitsán ja Katerínin tasankoalueista, yhteispinta-alaltaan noin. Suurimmat yksittäiset tasangot ovat Thessalonikin tasanko, läntinen Thessalian tasanko , Giannitsán tasanko , Sérresin tasanko , Lárisan–Týrnavoksen tasanko , Komotinín tasanko sekä Dráman tasanko.
Maapinta-alasta soveltuu jonkinlaiseen maatalouteen noin 63 prosenttia. Tästä yli puolet, kokonaispinta-alasta noin 35 prosenttia, on laidunmaata. Noin 20 prosenttia maasta soveltuu viljelyskäyttöön ja vain noin 9 prosenttia pysyvään viljelyskäyttöön. Metsää pinta-alasta on noin 30 prosenttia.
Kreikan saariston suurimmat saaret ovat Kreeta, Euboia, Lesbos, Ródos, Chíos, Kefaloniá ja Korfu. Saaret jaetaan ylätasolla Egeanmeressä Manner-Kreikan itäpuolella sijaitseviin Egeanmeren saariin ja Joonianmeressä Manner-Kreikan länsirannikolla sijaitseviin Jooniansaariin. Egeanmeren saaristo jakaantuu edelleen alisaariryhmiin, jotka ovat Kykladit, Dodekanesia, Argo-Saroniset saaret, Pohjoiset Sporadit ja Pohjoisen Egean saaret. Kreetaa ja Euboiaa ei aina lueta varsinaisiksi Egeanmeren saariksi paitsi niiden suuren koon vuoksi myös siksi, että ne sijaitsevat merialueen laidoilla.
Kreikan joet ovat suhteellisen vähäisiä. Pisimmät joet ovat Évros eli Maritsa ja Strymónas eli Struma, jotka saavat alkunsa Bulgariasta, sekä Axiós eli Vardar, joka saa alkunsa Pohjois-Makedoniasta. Niistä kuitenkin vain pienempi osuus virtaa Kreikan alueella. Pisin joki, joka virtaa kokonaan Kreikan alueella, on Aliákmonas (297 km). Se saa alkunsa Píndos-vuoristosta, samoin kuin monet muut Manner-Kreikan joet, muun muassa Pineiós, Achelóos, Kalamás ja Árachthos. Peloponnesoksen niemimaalla suurimmat joet ovat Alfeiós ja Evrótas. Kreikan järviin kuuluu sekä luonnonjärviä, joista suurimmat ovat Trichonída, Vólvi, Vegorítida ja Vistonída, että jokia patoamalla luotuja tekojärviä, joista suurimmat ovat Kremastá, Polýfytos ja Kerkíni.
Kaupungit ja asutukset
Suurin osa eli 78 % kreikkalaisista asuu kaupungeissa. Maan suurimmat kaupunkialueet ovat Ateenan ja Thessalonikin  metropolialueet. Ateenan metropolialueella asuu vajaa puolet maan kaupunkiväestöstä. Muut suurimmat kaupungit koko kaupunkialueen väkiluvun mukaan laskettuna ovat Patras, Iraklion , Lárisa , Vólos , Ródos , Ioánnina , Chaniá ja Chalkída  (Katso: Luettelo Kreikan kaupungeista). Kreikan kunnat koostuvat kaupungeista, kylistä ja muista asutuksista.
Ilmasto
Kreikassa vallitsee välimerenilmasto, joskin pohjoisosan vuorilla ilmasto on melko mantereinen. Kesä on lämmin tai kuuma, ja sateeton ja lähes pilvetön kausi kestää noin kolme kuukautta. Merituulet vilvoittavat saaristossa, mutta suurkaupungeissa, kuten Ateenassa, helle voi käydä pakahduttavaksi. Sateet ajoittuvat lähinnä talveen. Lunta voidaan saada kaikkialla Kreikassa, mutta saaristossa se on harvinaista. Alavilla alueilla se ei jää maahan juuri koskaan. Kevät ja syksy ovat lyhyitä välivuodenaikoja, jolloin sää on vaihtelevaa.
Kreikan sään erityispiirre on auringonpaisteen suuri määrä. Sitä saadaan talvellakin viitisen tuntia, kesällä jopa 12–14 tuntia päivässä. Laajat metsäpalot aiheuttavat lähes vuosittain ongelmia loppukesästä. Ne ovat johtaneet evakuointeihin ja joskus myös kuolemantapauksiin.
Kasvillisuus ja eläimistö
Kreikassa on tavattu yli kasvilajia ja 900 eläinlajia. Metsät kattavat noin 30 prosenttia Kreikan pinta-alasta. Merkittäviin puulajeihin kuuluvat alepponmänty, tammi, pyökki ja kastanja alemmilla korkeuksilla ja kuusi korkeammalla vuorten rinteillä. Eläinlajien joukossa on uhanalaisia lajeja, kuten valekarettikilpikonna ja munkkihylje.
Kreikan kansallispuistoihin kuuluu kymmenen kansallismetsää, jotka ovat Ólympoksen, Parnassóksen, Párnithan, Aínoksen ja Oítin kansallismetsät, Píndoksen kansallismetsä ja Víkoksen–Aóoksen kansallismetsä, Préspajärvien kansallismetsä, Soúnion kansallismetsä sekä Samarián kansallismetsä. Lisäksi maassa on kaksi merikansallispuistoa, Alónnisoksen ja Pohjoisten Sporadien merikansallispuisto ja Zákynthoksen merikansallispuisto, 15 muuta kansallispuistoa sekä lukuisia muita luonnonsuojelualueita.
Esihistoria
Varhaisimmat merkit paleoliittisen kauden asutuksesta Kreikassa ovat noin ajalta 200000 eaa. pohjoisessa Kreikassa ja Thessaliassa. 7000-luvulla eaa. Pohjois-Kreikassa oli neoliittisen kauden maanviljelystä.
Pronssikausi alkoi kreikassa noin 3200 eaa. Kreikan alueen pronssikautisia kulttuureja kutsutaan yhdessä Egeanmeren kulttuureiksi. Niihin kuuluvat Kykladeilla ja muilla Egeanmeren saarilla vaikuttanut kykladinen kulttuuri, pääasiassa Kreetalla vaikuttanut minolainen kulttuuri sekä erityisesti Manner-Kreikassa vaikuttanut helladinen kulttuuri, jonka loppuvaihe tunnetaan mykeneläisenä kulttuurina. Näiden kulttuurien välillä oli paljon vuorovaikutusta ja ne kietoutuivat erityisesti loppuvaiheessaan monella tavalla yhteen.
Minolainen ja mykeneläinen kulttuuri olivat koko Euroopan ensimmäiset korkeakulttuurit. Minolainen kulttuuri tunnetaan ennen kaikkea sen Kreetalle rakentamista suurista palatsikeskuksista, kuten Knossos ja Faistos. Palatsien rakentaminen alkoi ensimmäisellä palatsikaudella noin 2000 eaa. ja kukoisti toisella palatsikaudella, joka alkoi noin 1750–1700 eaa. Minolainen kulttuuri ei kuitenkaan ollut indoeurooppalainen eikä kreikankielinen.
Minolaisen kulttuurin lopulta syrjäyttänyt mykeneläinen kulttuuri sen sijaan oli Euroopan ensimmäinen kreikankielinen kulttuuri. Ensimmäiset kreikkaa puhuneet kansat saapuivat Manner-Kreikan alueelle noin 2000 eaa. Mykeneläisen kulttuurin huippukausi alkoi noin 1600 eaa. ja se valtasi minolaisen kulttuurin ydinalueet Kreetalla noin 1450 eaa. Myös mykeneläiset rakensivat palatseja, joista tunnetuimpiin kuuluvat Mykene, Tiryns ja Pylos Peloponnesoksella. Kulttuuri kirjoitti loppuvaiheessaan kreikkaa, ja käytti tähän lineaari-B-kirjoitusta. Myöhempi kreikkalainen mytologia kertoi erityisesti mykeneläisen ajan muistumista, kuten Troijan sodasta, joka on saattanut ajoittua noin ajalle 1250–1200 eaa. Mykeneläinen kulttuuri romahti noin 1200 eaa.
Antiikin Kreikka
Varhaisten kulttuurien romahtamista seurasivat Kreikan pimeät vuosisadat, jotka kestivät noin 1200–800 eaa. Tuona aikana alueella tapahtui paljon kreikkalaisten kansojen kansainvaelluksia, ja Kreikka siirtyi pronssikaudelta rautakaudelle, joka alkoi noin 1000 eaa. Levottomana aikana kulttuuri taantui ja yhteisöt köyhtyivät. Noin 1000–850 eaa. kehittyivät homeerisen ajan kuningaskunnat. Noin 900 eaa. alkoi geometrinen kausi, joka merkitsi suurta kehitystä keramiikassa, ja osoittaa samalla kulttuurin ja talouden elpymistä ja kaupankäynnin lisääntymistä. Noin 800 eaa. lähtien syntyivät polikset eli kreikkalaiset kaupunkivaltiot, joissa kehittyi uusi ja kukoistava kulttuuri. Tämän aikakauden Kreikasta käytetään termiä antiikin Kreikka ja sen varhaisvaiheesta noin 700–500 eaa. nimitystä Kreikan arkaainen kausi.
pienoiskuva|vasen|Taistelevia [[hopliitti|hopliitteja. Kuvitusta attikalaisessa mustakuviotekniikalla koristellussa hydriassa, n. 560–550 eaa.]] Ensimmäiset historiallisesti tunnetut Olympian kisat pidettiin vuonna 776 eaa., mistä alkaa historiallinen aika Kreikassa. Antiikin Kreikan kirjallisuuden ja samalla koko länsimaisen kirjallisuuden katsotaan saavan alkunsa Homeroksen nimiin laitetuista runoelmista Ilias ja Odysseia noin 750–700 eaa. Antiikin Kreikan arkkitehtuuri alkoi saada muotoansa, kun ensimmäinen doorilainen temppeli, Olympian Heran temppeli rakennettiin noin 600 eaa.
Kreikkalaisista kaupunkivaltioista huomattavimpia olivat Ateena ja Sparta. Kaupunkivaltioita syntyi runsaasti myös nykyisen Kreikan ulkopuolelle, erityisesti Vähä-Aasian länsirannikolle ja Etelä-Italiaan (Magna Graecia) sekä muuallekin Välimeren rannikoille, kreikkalaisten perustaessa siirtokuntia näille alueille. Filosofia kehittyi Vähässä-Aasiassa Joonian rannikon kreikkalaisissa siirtokunnissa noin 600 eaa. Ateena tunnetaan erityisesti demokratiastaan, joka kehittyi 500-luvun lopulta eaa. alkaen.
400-luvun eaa. alussa kreikkalaiset kävivät niin kutsuttuja persialaissotia Persiaa vastaan. Niissä kreikkalaiset kaupunkivaltiot pystyivät voittamaan Persian uhan ja käytännössä pelastivat orastamassa olleen länsimaisen sivistyksen. Sota muistetaan erityisesti Marathonin, Thermopylain ja Salamiin taisteluista. Sotia seurasi kreikkalaisen kulttuurin suurin kukoistuskausi, Kreikan klassinen kausi noin 480–323 eaa. Klassinen kulttuuri kukoisti erityisesti Ateenassa, minkä ilmentymänä ovat muun muassa Akropolis ja Parthenon. Kaupunki saavutti joksikin aikaa kreikkalaisen maailman johtoaseman Deloksen meriliiton avulla. 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla käytiin kreikkalaisen maailman suuri ”sisällissota” peloponnesolaissota, jossa vastakkain olivat erityisesti Ateena ja Sparta.
pienoiskuva|[[Akropolis (Ateena)|Ateenan Akropolis, antiikin kreikkalaisen sivistyksen symboli.]] Kreikkalaisten keskinäiset sodat jatkuivat Ateenan, Spartan ja Theban välillä 300-luvun eaa. alkupuolella. Vuosisadan loppupuolella Makedonian valtakunta valloitti ensin koko Kreikan Khaironeian taistelun seurauksena vuonna 338 eaa. ja sitten Aleksanteri Suuren johdolla koko Etu-Aasian ja Egyptin. Tämän jälkeen kreikkalainen kulttuuri levisi laajalle myös näille alueille. Aikakautta kutsutaan hellenistiseksi kaudeksi. Kreikkalaisten kaupunkivaltioiden poliittinen merkitys pieneni, mutta esimerkiksi Ateena säilyi merkittävänä oppineisuuden keskuksena.
Vuonna 168 eaa. Makedonia kärsi tappion Rooman valtakunnalle. Koko Kreikasta tuli Rooman provinssi vuonna 146 eaa. roomalaisten tuhottua Korintin. Ajanlaskun alkuun mennessä Rooma oli vallannut valtaosan koko kreikkalaisesta maailmasta. Rooman sisällissodan 43–31 eaa. ratkaiseva taistelu Aktionin taistelu käytiin Kreikassa vuonna 31 eaa. Rooman valtakunta omaksui osan kreikkalaisesta kulttuurista itseensä, ja Kreikasta ja Ateenasta tuli roomalaisen yläluokan koulutuspaikka. Roomalaisen Kreikan provinssin eli Achaean keskukseksi tuli uudelleenrakennettu Korintti vuodesta 46 eaa. Monet keisarit, erityisesti keisari Hadrianus, toimivat Kreikan hyväntekijöinä ja suorittivat suuria rakennusohjelmia.
Kristinusko saapui Kreikkaan apostoli Paavalin lähetystyön tuloksena 49–54 jaa. Valtionuskonto siitä tuli Kreikassa samoin kuin koko valtakunnassa keisari Theodosius I:n julistuksella vuonna 381.
Bysanttilainen ja osmanivallan aika
pienoiskuva|Bysanttilaisaikainen [[Evangelístrian kirkko (Mystras)|Evangelístrian kirkko Mystraksessa.]] Rooman valtakunnan hajottua kahtia vuonna 395 Kreikka jäi sen kreikankielisenä säilyneelle itäosalle, joka kehittyi keskiaikaiseksi Bysantin valtakunnaksi. Valtionuskonnoksi vakiintui kristinuskon ortodoksinen muoto (Bysantin kirkko). Bysantti säilytti monin osin antiikin kreikkalais-roomalaisen perinnön yhdistyneenä kristinuskoon. Valtakunnan keskus oli Konstantinopolissa. Nykyisen Kreikan alueella merkittäviä keskuksia olivat muun muassa Thessaloniki ja Mystras. Myös välillä taantunut Ateena kukoisti jälleen keskibysanttilaisella kaudella. Bysantin valta oli kuitenkin monissa osissa Kreikkaa aina heikko, ja maahan kohdistui bulgaarien, slaavilaisten ja muiden heimojen kansainvaelluksia, kun taas saaristo ja muut rannikkoalueet olivat alttiina merirosvojen hyökkäyksille.
pienoiskuva|vasen|upright=0.92|Osmaniarmeija hyökkää [[Iraklioniin. Jan Peeters, 1600-luku.]] Bysantin kulta-aikaa olivat noin vuodet 850–1050. Normannit valtasivat osan Kreikkaa 1081–1149. Ristiretkeläisten vallattua Konstantinopolin neljännen ristiretken seurauksena vuonna 1204 Kreikka jaettiin valloittajien, pääasiassa venetsialaisten ja frankkien, kesken. Bysantti sai Konstantinopolin ja Mystraksen takaisin hallintaansa vuonna 1261, jonka jälkeen bysanttilainen kulttuuri nousi vielä viimeiseen kukoistukseensa, mutta muutoin valtakunnan entinen suuruus oli mennyttä. 1300-luvulta lähtien uudeksi uhaksi kehittyi turkkilainen Osmanien valtakunta. Osmanit valtasivat suuren osan Manner-Kreikkaa 1390–1450. Samaan aikaan Venetsia valtasi pääosan läntisestä Kreikasta ja Kreikan saaristosta ja perusti Kreikan alueelle linnoituksia taistellakseen osmaneja vastaan.
Bysantti kukistui lopullisesti vuonna 1453 turkkilaisten vallattua Konstantinopolin ja tämän jälkeen pääosan valtakunnan muista viimeisistä alueista, mukaan lukien Ateenan 1456 sekä Mystraksen 1460 ja pääosan muusta Peloponnesoksesta 1503. Näin Kreikasta tuli osa Osmanien valtakuntaa. Erityisesti Jooniansaaret ja Kreeta säilyivät kuitenkin pitkään venetsialaisten vallassa. Venetsialaiset voittivat turkkilaiset Lepanton taistelussa vuonna 1571 ja estivät näiden pyrkimykset edetä pidemmälle länteen. Venetsialaiset valloittivat myös osan Peloponnesoksesta 1684, mutta turkkilaiset valtasivat alueet takaisin 1715.
Nykyinen Kreikan valtio
pienoiskuva|upright|Patraksen arkkipiispa [[Germanos nostaa Kreikan itsenäisyystaistelun lipun 25. maaliskuuta 1821. Theódoros Vryzákis, 1865.]]
Kreikan osmanivaltaa vastaan suunnatun kansannousun alkamispäivänä pidetään virallisesti 25. maaliskuuta 1821. Siitä sai alkunsa Kreikan vapaussota. Varsinainen itsenäisyysjulistus annettiin Néa Epídavroksessa uutenavuotena 1822. Vapaussota kesti aina vuoteen 1829 saakka. Se oli verinen ja monet kreikkalaiset antoivat henkensä vapauden puolesta. Sotaan liittyi myös monia filhelleenejä eri puolilta Eurooppaa. Kreikan itsenäisyys tunnustettiin Lontoon protokollassa 3. helmikuuta 1830. Tuolloin tunnustajina olivat Iso-Britannia, Ranska ja Venäjä.
Itsenäistyneen Kreikan pääkaupunki oli aluksi Aíginassa vuosina 1828–1829, sitten Náfpliossa vuosina 1830–1834 ja vuodesta 1834 Ateenassa. Kreikka oli aluksi tasavalta (nk. Kreikan ensimmäinen tasavalta). Ioánnis Kapodístriaksesta tuli Kreikan ensimmäinen presidentti vuonna 1828, mutta hänet murhattiin vuonna 1831. Vuonna 1832 Kreikasta tuli Kreikan kuningaskunta. Maan ensimmäinen kuningas oli baijerilainen Otto vuodesta 1832. Hän joutui maanpakoon vallankumouksen seurauksena vuonna 1862. Ottoa seurasi kuninkaana tanskalainen Yrjö I, joka oli vallassa vuosina 1863–1913.
Kreikan valtion alue oli aluksi huomattavasti nykyistä pienempi. Siihen kuuluivat alun perin Keski-Kreikka ja Peloponnesos sekä Argo-Saroniset ja Kykladien saaret. Vuonna 1864 Iso-Britannia luovutti hallussaan pitämänsä Jooniansaaret Kreikalle. Vuonna 1881 Kreikka sai pääosan Thessaliasta sekä osan Epeiroksesta. Vuosina 1912–1913 käytiin ensimmäinen ja toinen Balkanin sota, joiden tuloksena Kreikkaan liitettiin siihen saakka Osmanien valtakuntaan kuuluneet Etelä-Makedonia ja Pohjoisen Egean saaret, loput Thessaliasta ja Epeiroksesta sekä Kreeta, joka oli julistautunut itsenäiseksi jo 1898 ja ilmoittanut Kreikkaan liittymisestä 1908. Näiden aluelaajennusten jälkeenkin kreikkalaisia asui paljon myös maan ulkopuolella, erityisesti Smyrnan (nykyisen İzmirin) seudulla Vähässä-Aasiassa.
pienoiskuva|vasen|upright=0.92|Kreikan alueellinen laajeneminen vuosina 1832–1947. Vuonna 1896 Kreikassa järjestettiin ensimmäiset nykyaikaiset olympialaiset. Kuningas Yrjö I salamurhattiin vuonna 1913. Valtaan nousi tuli Konstantin I. Hän luopui kruunusta vuonna 1917. Uudeksi kuninkaaksi tuli hänen poikansa Aleksanteri, joka kuoli 1920. Konstantin I palasi valtaan, mutta luopui uudelleen vallasta vuonna 1922. Tämän jälkeen kuninkaaksi tuli Yrjö II.
Kreikka liittyi ensimmäiseen maailmansotaan vuonna 1917. Sodan aikoihin ja sen jälkeen vaadittiin yleisesti Vähän-Aasian kreikkalaisalueiden liittämistä Kreikkaan (Megáli idéa). Sèvresin rauhansopimuksen jälkeen alueet olivatkin muutaman vuoden ajan Kreikan hallinnassa, mutta Turkki ei sopimusta allekirjoittanut. Niinpä Kreikka joutui vuosina 1919–1922 sotaan Turkkia vastaan. Kreikkalaisten pyrkimyksenä oli vallata jopa Konstantinopoli takaisin. Turkissa tämä sota tunnetaan Turkin itsenäisyyssotana. Sota johti Kreikan tappioon, mikä tunnetaan niin kutsuttuna Vähän-Aasian katastrofina. Katastrofi huipentui kreikkalaisen Smyrnan polttamiseen vuonna 1922. Sodan jälkeen tehty Lausannen sopimus merkitsi Kreikan luopumista väliaikaisesti saamistaan alueista sekä pakollista väestönvaihtoa maiden välillä. Noin kaksi miljoonaa Turkin puolelle jäänyttä kreikkalaista ja Kreikan puolelle jäänyttä turkkilaista joutui muuttamaan kodeistaan naapurimaahan. Seurauksena nykyisen Kreikan alueelle muutti kerralla suuri määrä ihmisiä, mikä johti suurten kaupunkien hallitsemattoman nopeaan kasvuun sekä yhteiskunnallisiin levottomuuksiin. Väestönvaihto tehtiin ennen kaikkea uskonnon, ei kielen perusteella.
1900-luvun alkupuolen merkittävimpiä poliitikkoja oli moninkertainen pääministeri Elefthérios Venizélos. Kuningas Yrjö II syrjäytettiin vuonna 1923. Vuonna 1924 Kreikasta tuli tasavalta (nk. Kreikan toinen tasavalta). Monarkia palautettiin vuonna 1935, ja Yrjö II palasi takaisin valtaan. Samaan aikaan maan sotilasdiktaattorina toimi Ioánnis Metaxás 1936–1941. Toisen maailmansodan alettua vuonna 1939 Kreikka julistautui puolueettomaksi. Vuonna 1940 Kreikka joutui kuitenkin sotaan maahan hyökännyttä Italiaa vastaan ja tämän jälkeen vuonna 1941 Saksan miehittämäksi. Toisen maailmansodan suuria taisteluita Kreikassa olivat muun muassa Kreetan taistelu vuonna 1941 sekä Dodekanesian valtaus vuonna 1943. Miehityksen seurauksena yli 100 000 ihmistä kuoli nälkään. Lisäksi miehitysaikana yli 50 000 juutalaista vietiin Kreikasta Auschwitzin keskitysleiriin ja Thessalonikissa asuneista yli 50 000 juutalaisesta valtaosa surmattiin keskitysleireissä tai kaupungin urheilustadionilla.
Sodan jälkeen Kreikka oli Yhdistyneitten kansakuntien perustajajäsen vuonna 1945. Vuosina 1946–1949 Kreikassa käytiin Neuvostoliiton tukemien kommunistien ja Yhdysvaltain tukemien antikommunistien välinen sisällissota, joka päättyi kommunismin vastustajien voittoon. Tämä johti vuosikymmeniä kestäneeseen jakoon, jossa vasemmistolaiset ja oikeistolaiset kyräilivät toisiaan. Vuonna 1947 valtaan nousi kuningas Paul I. Samana vuonna Kreikkaan liitettiin viimeisenä alueliitoksena Italian vallassa vuodesta 1912 olleet Dodekanesian saaret. Vuonna 1952 Kreikka liittyi puolustusliitto Natoon.