cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Olkolammi (pohjoinen)
Maantiede
Olkolampi on saareton. Noin puoli kilometriä siitä etelään sijaitsee 1,2 hehtaarin laajuinen metsäjärvi Olkolammi (134,3 metriä mpy). Kahden metsäjärven yhteinen nimi on Olkolammit. Pohjoisen järven pituus on 350 metriä ja eteläisen 200 metriä. Järvien välissä virtaa laskuoja. Korkeammalla sijaitsevaan järveen virtaa laskuojia etelästä. Olkolammien länsipuolella on Mustinganjärvi ja itäpuolella Hietajärvi. Noin 2,5 kilometriä itään sijaitsee Kankarisvesi. Olkolammien pohjoispuolella on Vuorenalanen (124,6 metriä mpy), jonka kautta niiden vedet kulkevat Hietajärveen.
Olkolammit kuuluvat Lahnajoen valuma-alueeseen, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Kymijoen päävesistössä. Toinen jakovaihe on Jämsänjoen alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Lahnajoen valuma-alue kattaa suuren osan Jämsänjoen alueesta, Olkolammit ovat valuma-alueen itäisiä vakavesiä.
Amnesia (Roxenin kappale)
Amnesia on romanialaisen laulajan Roxenin esittämä kappale, jolla hän edusti Romaniaa vuoden 2021 Eurovision laulukilpailussa, Rotterdamissa.
Kappale kilpaili ensimmäisessä semifinaalissa, jossa se sijoittui kahdeksitoista ja täten karsiutui finaalista.
Onyx
Onyx voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Kongon demokraattinen tasavalta
Kongon demokraattinen tasavalta on valtio Keski-Afrikassa. Se sijaitsee päiväntasaajalla, Kongojoen ympäristössä. Se on pinta-alaltaan ja väestöltään Afrikan viiden suurimman valtion joukossa. Runsaista luonnonvaroista huolimatta väestöstä merkittävä osa elää köyhyydessä, ja nälkä ja tarttuvat taudit vaivaavat monia. Maan itäosissa on jatkuvasti levotonta. Kongossa asuu yli 200 eri etnistä ryhmää, jotka puhuvat yli 200 kieltä. Maan virallinen kieli on ranska.
Erotuksena Kongon tasavallasta eli Brazzavillen Kongosta maasta käytetään toisinaan täsmennystä Kinshasan Kongo tai Kongo-Kinshasa maan pääkaupungin mukaan. Kongon naapurimaat ovat Kongon tasavalta, Keski-Afrikan tasavalta, Etelä-Sudan, Uganda, Ruanda, Burundi, Sambia, Tansania ja Angola. Maalla on pieni 37 kilometriä pitkä rannikkokaistale Guineanlahdella.
Ennen vuotta 1971 maata saatettiin kutsua nimellä Belgian Kongo tai Leopoldvillen Kongo silloisen pääkaupungin mukaan. Vuosina 1971–1997 maan nimi oli Zaire.
Kongon demokraattisen tasavallan kansalaista kutsutaan Kotimaisten kielten keskuksen mukaan nimellä kongolainen tai kinshasankongolainen.
Maantiede
thumb|Kongon demokraattisen tasavallan kartta. thumb|Heinäkuinen Kongon demokraattinen tasavalta satelliittikuvassa. Kongon demokraattinen tasavalta sijaitsee päiväntasaajalla ja sen pinta-ala on 2 345 410 neliökilometriä, josta 3,3 prosenttia on vettä, eli se on suurin piirtein Länsi-Euroopan kokoinen. Maa sijaitsee pääosin Afrikan sydämessä Kongon altaassa ja se on sademetsävaltio. Kongon demokraattisen tasavallan pääkaupunki on Kinshasa.
Kongon demokraattisella tasavallalla on rantaviivaa vain 37 kilometriä Atlantin valtameren rannikolla. Valtion itärajan muodostaa Itä-Afrikan hautavajoaman läntinen haara vuoristoineen ja järvineen (Afrikan suuret järvet). Täällä sijaitsee maan korkein vuori, 5109 m korkea Margharetan huippu Ruwenzori-vuoristossa. Virungavuoret ovat tuliperäisiä. Valtion läpi virtaava Kongojoki on koko Afrikan toiseksi pisin joki ja Amazonin jälkeen vesimäärältään maailman suurin. Se alkaa Katangan ylängöltä ja kaartaa ensin pohjoiseen, sitten takaisin etelään ylittäen päiväntasaajan kahdesti.
Maan ilmastoa määrittää pasaatien kohtaamisvyöhyke. Päiväntasaajan kohdalla on kuuma ja kostea vyöhyke, jossa sataa vuoden jokaisena kuukautena. Sen etelä- ja pohjoispuolella trooppisilla alueilla on selkeä sade- ja kuivan kauden vaihtelu. Länsirannikolla on merellisen ilmaston alue, ja vuoristossa viileämpää vuoristoilmastoa.
Kongojoen valuma-alueella elää noin 10 000 kasvilajia, joista noin kolmannes on kotoperäisiä. Siellä tavataan myös lukuisia uhanalaisia eläinlajeja, ja kaikkiaan yli 400 nisäkäslajia, tuhat lintulajia ja 700 kalalajia.
Kongossa on yhdeksän kansallispuistoa, joista viisi on Unescon maailmanperintökohteita: Garamban kansallispuisto, Kahuzi-Biegan kansallispuisto, Okapin eläintensuojelualue, Salongan kansallispuisto ja Virungan kansallispuisto. Viimeiset luonnonvaraiset zairenleveähuulisarvikuonot elävät Garamban kansallispuistossa. Virunga ja Kahuzi-Biega tunnetaan gorilloistaan, Okapissa on okapien lisäksi metsänorsuja. Salongan kansallispuisto on koko Afrikan suurin trooppisen sademetsän suojelualue.
Esihistoria
2000 eaa. lähtien 500-luvulle saakka bantuja vaelsi nykyisen Kongon demokraattisen tasavallan alueelle luoteesta alueella asuneiden pygmien sekaan ja tilalle. Myöhemmät kansanvaellukset pohjoisesta Sudanista ja Itä-Afrikasta lisäsivät kansojen määrää alueella. Bantut toivat mukanaan Länsi-Afrikasta raudantekotaidon ja viljelymenetelmiä sekä -lajikkeita.
Belgian-vallan aika
Ensimmäinen eurooppalainen tutkimusmatkailija, joka purjehti Kongoon oli portugalilainen Diego Cão. Hänen vaikutuksestaan Kongon kuningas Afonso I kääntyi kristinuskoon ja avasi maan kaupalle ja muulle eurooppalaiselle vaikutukselle. Kongoa ei kuitenkaan yritetty kolonisoida ennen kuin vasta 1800-luvun lopulla, jolloin Belgian kuningas Leopold II sai maan haltuunsa brittiläisen tutkimusmatkailija Henry Stanleyn avulla.
Leopold II sai Kongon vapaavaltion virallisesti haltuunsa Berliinin konferenssissa 1885. Hän sai sen henkilökohtaiseksi omaisuudekseen. Aluetta hallitsemaan perustettiin ”filantrooppinen” osakeyhtiö Association Internationale Africaine, jonka ainut osakkeenomistaja oli Leopold II. Motiivit olivat taloudelliset. Kongosta saatiin ensin norsunluuta ja myöhemmin luonnonkumia, jota uusi kumiteollisuus tarvitsi. Kaupallisiin tavoitteisiin päästiin poikkeuksellisen julmalla terrorilla, jotta epäinhimillistetyt alamaiset hankkisivat mahdollisimman paljon kumia isännilleen. Kun tieto olosuhteista paljastui 1900-luvun alussa, siitä syntyi kansainvälinen skandaali. Kuolleiden määräksi on arvioitu myöhemmin 4–8 miljoonaa, toisten arvioiden mukaan jopa 10 miljoonaa eli puolet silloisesta väestöstä. Kuningas Leopoldin ahne ja julma politiikka Kongossa sai aikaan kansainvälistäkin pahennusta. Tämän takia alue muutettiinkin vuonna 1908 kuninkaan yksityisomaisuudesta Belgian siirtomaaksi nimellä Belgian Kongo. Siirtomaaisännän nimi nimen alussa tarvittiin erottamaan se naapurimaasta Ranskan Kongosta eli nykyisestä Kongon tasavallasta. Pakkotyö jatkui myös siirtomaa-aikana. Belgialaiset pyrkivät rakentamaan sellaista infrastruktuuria joka tuki resurssien vientiä pois maasta. Muuten se laiminlöi maan kehittämistä.
Itsenäistyminen ja Kongon kriisi
Kongo itsenäistyi Belgiasta rauhanomaisesti vuonna 1960, joskin Belgia puuttui pitkään sen sisä- ja talouspolitiikkaan. Välittömästi maan itsenäistymisen jälkeen alkoi viisivuotinen Kongon kriisi, josta tuli yhdistelmä itsenäisyystaistelua, rikkaimpien alueiden separatismia, kylmän sodan Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton proxy-sotaa, vallankaappauksia ja YK:n rauhanturvaoperaatioita. Maa ajautui poliittisesti epävakaaseen tilaan, joka jatkui viisi vuotta. Eri puolilla maata virisi kapinoita ja alueellisia itsenäistymisliikkeitä, jotka kaikki kukistettiin ulkovaltojen ja YK:n tuella.
thumb|left|upright|Lumumba neuvostoliittolaisessa postimerkissä. Maassa pidettiin vuonna 1960 parlamenttivaalit, jotka voitti MNC-L (Kongon kansallisliike). Sen johtajasta Patrice Lumumbasta tuli Kongon ensimmäinen pääministeri. Presidentiksi valittiin Joseph Kasa-Vubu ABAKO:sta. Etelä-Kasain maakunta julistautui itsenäiseksi 14. kesäkuuta. Sen presidentiksi nousi Albert Kalonji. Heinäkuussa 1960 armeija kapinoi ja Katangan maakunta julistautui itsenäiseksi Moise Tšomben johdolla. Tšombe pyysi Belgian asevoimien tukea, mihin Belgia suostui muodollisesti kansalaistensa suojelemiseksi. YK:n turvallisuusneuvosto päätti lähettää maahan joukkoja palauttamaan järjestystä, mutta niiden ei sallittu puuttua maan sisäisiin asioihin. Lumumba pyysi Neuvostoliiton joukkoja Kasaihin, mikä suututti Yhdysvallat, joka alkoi tukea Kasa-Vubua ja armeijan komentajaa Joseph-Désiré Mobutua. 5. syyskuuta Kasa-Vubu ilmoitti radiossa Lumumban erosta, johon Lumumba vastasi ilmoittamalla presidentin pidätyksestä. Viikon kuluttua Lumumban aiemmin johtajaksi nimittämä Mobutu asetti hänet kotiarestiin ja kaappasi vallan CIA:n tuella. Lumumba teloitettiin myöhemmin.
Itä- ja Kivun maakunnissa puhkesi alkuvuodesta 1964 Simba-kapina, jonka seurauksena Moise Tšombe nimitettiin pääministeriksi. Kapinalliset ottivat 1 600 länsimaalaista panttivankia. Kongo pyysi myös Yhdysvaltain ja Belgian apua, jotka vapauttivat eurooppalaiset panttivangit.
Mobutu hankki itselleen suuren omaisuuden kavaltamalla valtion omaisuutta ja vaatimalla lahjuksia: miljardeja dollareita talletettiin ulkomaisille pankkitileille.
Mobutun valtakausi
thumb|left|250px|Mobutu Sese Seko ja [[Richard Nixon Washingtonissa vuonna 1973.]] Mobutun hallinto oli aluksi epäpoliittinen ja jopa politiikan vastainen. Hänen mukaansa poliitikot olivat viidessä vuodessa raunioittaneet maan, ja viiden vuoden kuluttua maassa ei olisi enää poliittisia puolueita. Mobutu sai hätätilahallinnon vallitessa lähes täyden vallan ja pyrki leikkaamaan poliitikkojen valtaa. Maakuntien määrää vähennettiin ja niiden itsehallintoa leikattiin. Parlamentti menetti merkityksensä ja ajoittain lakkautettiin.
Vuonna 1966 Mobutu perusti vapaaehtoisliikkeen ”Tasavallan vapaaehtoiset joukot” ja pyrki kokoamaan taakseen kansanliikettä. Hän nimitti itsensä ”toiseksi kansallissankariksi” Lumumban jälkeen, jota oli ollut syrjäyttämässä. Vuonna 1967 luotiin Vallankumouksen kansanliike (Mouvement Populaire de la Révolution; MPR), joka oli vuoteen 1990 asti ainut sallittu puolue. Sen jäsenyydestä tuli kaikille kansalaisille pakollinen. Myös kaikki ammattiliitot yhdistettiin yhdeksi suuremmaksi liitoksi.
Mobutua vastaan oli aluksi vastarintaa. Vuonna 1966 neljä ministeriä pidätettiin ja teloitettiin julkisesti syytettynä vallankaappauksen suunnittelusta. Katanganin kapina murskattiin, kuten myös valkoisten palkkasoturien kapina vuonna 1967. Vuoteen 1970 mennessä lähes kaikki vastarinta oli kukistettu ja hallitus saanut maan hallintaansa.
Korostaakseen afrikkalaista identiteettiä Mobutu nimesi maansa uudelleen Zaireksi lokakuussa 1971. Hän määräsi kaikki luopumaan kristityistä nimistä ja 1972 hän otti itselleenkin uuden afrikkalaisperäisen nimen Mobutu Sese Seko Kuku Ngbendu Wa Za Banga (”Kaikkivoipa voitontahtoinen taistelija, joka kulkee valloituksesta toiseen tulta kylväen”), joka lyheni arkikäytössä muotoon Mobutu Sese Seko. Länsimaisten pukujen tilalle tuli abacost-niminen vaate, jonka käyttäminen oli pakollista virkamiehille ja ministereille. Lisäksi Kongon suurimmat kaupungit saivat uudet afrikkalaiset nimet – esimerkiksi Léopoldvillestä tuli Kinshasa, Elisabethvillestä Lubumbashi ja Stanleyvillestä Kisangani.
Mobutu kansallisti ulkomaalaisomisteiset yhtiöt ja ajoi eurooppalaiset ulos Zairesta 1973. Tästä seurasi niin syvä ja vakava talouden romahdus, että sijoittajia piti kosiskella takaisin 1976. Harvat palasivat. Mobutun epäonnistuneen talouspolitiikan vuoksi luonnonrikkauksistaan kuulun Zairen talous ajautui kriisiin ja hyperinflaatioon.
Mobutu tarvitsi avustuksia entiseltä siirtomaaisännältä Belgialta, Ranskalta ja Yhdysvalloilta hillitäkseen Angolasta käsin toimivien Katanganin kapinallisten hyökkäyksiä vuosina 1977 ja 1978. Mobutun uudelleenvalinnasta äänestettiin 1977 ja 1984, mutta kummallakaan kerralla hänellä ei ollut vastaehdokkaita. Mobutun ympärille luotiin vaikuttava henkilökultti, jonka ylläpitämiseksi julkisille paikoille pystytettiin Mobutua esittäviä muotokuvia ja tiedotusvälineissä levitettiin häntä ylistävää propagandaa. Vuonna 1983 Mobutu nimettiin sotamarsalkaksi.
Mobutun valtakauden aikana hänen henkilökohtainen varallisuutensa kasvoi, ja lopulta sen arvioitiin olevan noin viiden miljardin Yhdysvaltain dollarin suuruinen. Hänen ulkomaalaisille pankkitileille tallettamansa summa vastasi suuruudeltaan Zairen valtionvelkaa. Valtaisan omaisuutensa Mobutu hankki ohjaamalla Zairen vientituotteista – kullasta, kuparista, timanteista ja öljystä – saadut tulot itselleen. Samalla kansa köyhtyi niin suuresti, ettei palkkoja voitu maksaa. Kaupunkien infrastruktuuri romahti ja ihmiset kärsivät nälänhädästä. Zairen ainoita hyvätuloisia olivat Mobutun sukulaiset ja ystävät. Mobutun vallastasyöksemisen aikaan maan talous oli vaipunut itsenäisyyttä edeltävälle vuoden 1958 tasolle, vaikka väkiluku oli kolminkertainen tuolloiseen nähden.
Kabila vallassa (Laurent Kabila 1997–2001 ja Joseph Kabila 2001–2019)
Ruandasta Ruandan isänmaallisen rintaman voittoa paenneet pakolaiset, lähinnä Ruandan kansanmurhan jälkeisiä tutsien kostotoimia pelänneet hutut, saattoivat Kongon itäosan sekasorron valtaan. Siellä jo 1960-luvulla ilman menestystä kapinoinut Laurent Kabila, jota Che Guevara oli käynyt tukemassa 1960-luvulla, käytti tilaisuuden hyväkseen ja johti ”Demokraattisten voimien liiton Kongon vapauttamiseksi” (AFDL) ensimmäisessä Kongon sodassa (1996–1997) Mobutua vastaan ja onnistui syöksemään hänet vallasta vuonna 1997. AFDL:n joukkojen pääosa oli tutseja. Sitä tukivat Suurten järvien alueen valtioiden johtajat, lähinnä Ruandan Paul Kagame ja Ugandan Yoweri Museveni. AFDL eteni Kongojokea alas kohdaten vain vähäistä vastarintaa Kinhasan armeijan joukkojen vaihtaessa puolta. Kabila sai uskottavuutta ollessaan Mobutun pitkäaikainen vastustaja ja Patrice Lumumban kannattaja. 16. toukokuuta 1997 monikansalliset joukot etenivät Lubumbashin lentokentälle neuvottelujen keskeytyessä ja Mobutu pakeni maasta. Samana päivänä Kabila julistautui presidentiksi. Vuonna 1997 valtion nimi muutettiin Zairesta takaisin Kongon demokraattiseksi tasavallaksi.
Kabilaa alettiin kuitenkin pian syyttää edeltäjänsä kaltaisesta itsevaltaisuudesta ja korruptiosta. Hän kääntyi ruandalaisia tukijoitaan vastaan näiden kieltäydyttyä vetäytymästä maan rikkaista itämaakunnista. Heinäkuussa 1998 Kabila vaati Ugandan ja Ruandan joukkojen poistumista maasta.
Tämän jälkeen Ugandan ja Ruandan tukemat kapinalliset aloittivat sotatoimet, kun taas Zimbabwe, Angola, Namibia, Tšad ja Sudan tukivat Kabilan hallintoa. Maassa oli vuosien ajan zimbabwelaisia joukkoja, enimmillään 11 000 miestä, joiden varustaminen ja ylläpito tulivat Zimbabwelle kalliiksi. Tämä pidettiin yhtenä syynä maan myöhempään talousromahdukseen.
thumb|left|upright|Joseph Kabila vuonna 2003. Tulitauosta sovittiin 1999, mutta sotatoimet jatkuivat senkin jälkeen. Laurent Kabila salamurhattiin 16. tammikuuta 2001, minkä jälkeen parlamentti valitsi yksimielisesti hänen poikansa Joseph Kabilan presidentiksi. Rauhansopimus solmittiin uuden presidentin johdolla 2002 Etelä-Afrikassa ja maahan perustettiin siirtymäajan hallitus, joka laati uuden perustuslain. Laurent Kabilan murhan yksityiskohdat ovat osittain hämärän peitossa, ja siitä on annettu toisistaan poikkeavia tietoja. Ilmeisesti Kabilan surmasi yksi hänen henkivartijoistaan, ja taustalla on arveltu olleen salaliitto, jossa olisi ollut mukana Ruanda, sillä Ruandan etu oli kaaoksen jatkuminen Kongossa, jolloin Ruanda voi hyötyä maan itäosien mineraalirikkauksista. Ruanda on osallisuutensa kieltänyt. Murhan tapahtumapaikka oli maan pääkaupunki Kinshasa, vaikka muutakin tietoa oli alkuun annettu.
Kongon sota on yksi eniten kuolonuhreja vaatineista sodista. Sodassa kuoli 3–4 miljoonaa ihmistä, joista noin puolet lapsia. Erityisesti Kongon itäosissa käytyyn sotaan osallistui yhdeksän Afrikan valtiota ja se vaikutti suoraan 50 miljoonan kongolaisen elämään. Huolimatta konfliktin laajuudesta ja sen uhrien lukumäärästä, Kongon sota on suurelta osin jäänyt vähälle huomiolle lähialueiden ulkopuolella.
Maassa järjestettiin 30. heinäkuuta 2006 ensimmäiset monipuoluevaalit 46 vuoteen. Kansainvälisesti valvottuja vaaleja varten lahjoitettiin 460 miljoonaa dollaria ja niitä valvoivat YK:n MONUC-rauhanturvaajat. Kabila sai ensimmäisellä kierroksella eniten ääniä ja voitti toisella kierroksella Jean-Pierre Bemban ja vannoi virkavalansa 6. joulukuuta 2006. Rauhansopimuksen mukaisesti eri osapuolten yksityisarmeijat piti liittää maan armeijaan, mutta sekä Bemba että Azarias Ruberwa kieltäytyivät tästä. Bemban joukot ja maan armeija taistelivat Kinshasassa 22.–23. maaliskuussa 2007 noin 600 surmanneissa levottomuuksissa ennen Bemban tappiota.
Itä-Kongossa Pohjois-Kivussa toimiva Laurent Nkundan johtama hutuja vastaan taisteleva tutsikapinallisten ryhmittymä aiheutti laajoja levottomuuksia lokakuusta 2008 lähtien ja ajoi 250 000 paikallista pakolaisiksi. Nkundan joukot etenivät lähellä Gomaa ja hänen raportoitiin saavan apua Ruandan hallitukselta. Tammikuussa 2009 Ruandan joukot kuitenkin pidättivät Nkundan.
Raiskaukset ja julma seksuaalinen väkivalta ovat olleet tunnusomaisia Itä-Kongon konfliktille. Eri ryhmittymät on voitu jopa tunnistaa niille ominaisten julmuuksien mukaan.
Marraskuussa 2011 järjestettiin parlamentin- ja presidentinvaalit, joissa oli 10 ehdokasta. Vaaleissa jatkokauden saaneen Joseph Kabilan tärkein vastaehdokas oli Étienne Tshisekedi
Felix Tshisekedin aika 2019–
pienoiskuva|[[Félix Tshisekedi|Felix Tshisekedi, Kongon demokraattisen tasavallan presidentti vuodesta 2019]] Vuonna 2016 olisi pitänyt pitää vaalit, mutta ne lykättiin vuoteen 2018. Tammikuussa 2019 pidetyt vaalit voitti Félix Tshisekedi, joka on Étienne Tshisekedin poika.
Kabilan puolueella on edelleen enemmistö parlamentissa, ja myös suurin osa maan hallituksen ministereistä edustaa Kabilan puoluetta. Varsin yleisesti arvellaankin Kabilan olevan edelleen Kongon todellinen johtaja ja presidentti Tshisekedin olevan vain jonkinlainen keulakuva. Kuitenkin presidentti Felix Tshisekedin oltua vuoden valtionpäämiehenä voitiin maan poliittisen ilmapiirin todeta muuttuneen. Poliittiset vangit oli vapautettu, ja maanpaossa ulkomailla olleet oppositio-aktivistit ovat voineet palata Kongoon ja toimia pelkäämättä hallituksen kostotoimenpiteitä. Ero 18 vuotta vallassa olleen Joseph Kabilan valtakauden viimeisiin vuosiin oli huomattava. Tshisekedin tulo presidentiksi oli ensimmäinen demokraattisesti tapahtunut vallansiirto maan lähes 60 vuotta kestäneen itsenäisyyden aikana.
Presidentti Tshisekedi oli maaliskuussa 2019 vapauttanut lupaustensa mukaan 700 edeltäjänsä vangituttamaa poliittista vankia. Tammikuun 2019 presidentinvaaleissa hän oli voittanut Kabilan itsensä valitseman seuraajaehdokkaan Emmanuel Ramazani Shadaryn ja kilpailevan oppositiopoliitikon Martin Fayulun, joka kiisti vaalituloksen ja sanoi sen perustuvan vilppiin sekä Kabilan ja Tshisekedin tekemään keskinäiseen salaiseen sopimukseen, jonka he molemmat kielsivät. Vaalitarkkailijat totesivat vaaleissa esiintyneen väärinkäytöksiä. Armahduksen yhteydessä Tshisekedi myös pyysi poliittisista syistä paenneita palaamaan maahan. Näillä toimillaan hän pyrki myös osoittamaan riippumattomuuttaan Kabilasta ja omalta osaltaan vaimentamaan käsitystä salaisesta sopimuksesta Kabilan kanssa.
2020-luvun alkaessa Kongon demokraattisella tasavallalla oli paljon vaikeita ongelmia. Runsaista luonnonvaroistaan ja mineraalirikkauksistaan huolimatta maa oli edelleen erittäin köyhä. Asukasta kohden laskettuna maa on edelleen maailman viiden köyhimmän maan joukossa. Maan itäosissa on jatkuvasti levotonta, ja siellä on paljon pieniä aseellisia ryhmiä, jotka ovat surmanneet siviilejä. Osa asejoukoista on mukana laittomassa mineraalikaupassa. Maan itäosissa on myös puhjennut paha ebola-viruksen aiheuttama epidemia (Ebola-epidemia Kongon demokraattisessa tasavallassa). Lisäksi maassa on puhjennut vaikea tuhkarokko epidemia, johon on kuollut maassa enemmän ihmisiä kuin ebolaan. Maailman terveysjärjestön WHO:n mukaan kyseessä on maailman vaikein tuhkarokkoepidemia.
Politiikka
Kongo on semipresidentiaalinen tasavalta. Presidentti valitaan suoralla kansanvaalilla viiden vuoden kaudelle. Hän nimittää pääministerin ja muut ministerit.
Lainsäädäntövaltaa käyttää kaksikamarinen eduskunta; sen senaatin 108 jäsentä valitaan maakunnista ja alahuoneen 500 jäsenestä 61 valitaan enemmistövaaleilla yhden jäsenen vaalipiireistä ja 439 monen kansanedustajan vaalipiireistä suhteellisella vaalitavalla. Vuonna 2018 valitussa alahuoneessa on 44 naisedustajaa eli 8,8% kaikista edustajista. Suurimmat puolueet ovat Henri Movan johtama People's Party for Reconstruction and Democracy PPRD 62 edustajallaan, Felix Tshikedin johtama Union for Democracy and Social Progress UDPS 41 edustajalla, PPPD (29), MSR (27) sekä MLC 22 edustajalla.
Vapauksien kehitys
Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Kongon Demokraattinen tasavalta ei ole vapaa maa. Kongon demokraattisen tasavallan poliittinen järjestelmä on lamaantunut viime vuosina poliittisen eliitin manipuloimien vaaliprosessien vuoksi. Kansalaiset eivät voi vapaasti harjoittaa kansalaisvapauksiaan, ja korruptio on yleistä. Fyysinen turvallisuus on heikko väkivallan ja ihmisoikeusloukkausten vuoksi, joita hallituksen joukot sekä aseelliset kapinallisryhmät ja miliisit harjoittavat useilla alueilla maassa.
Joulukuun alussa 2022 Kongon demokraattinen tasavalta peruutti radioyhtiö RFI:n -toimittajan akkreditoinnin ja katkaisi sen lähetyksen. Radioasemaa syytettiin jännitteiden herättämisestä laskettaessa vaalituloksia. RFI kiisti väitteet.
Maakunnat
thumb|right|300px|25 maakuntaa ja pääkaupunki Kinshasa. Kongo jakautuu 26 maakuntaan. Maakuntajako tuli käyttöön vaiheittain vuosina 2011-2015. Monet tilastot käyttävät edelleen vanhaa kymmenen maakunnan jakoa.
Talous
thumb|upright|[[Volframikaivos Kailossa.]]
Kongo on harvaan asuttu maa jossa on runsaat malmivarat. Silti sen bruttokansantuote henkeä kohti on maailman pienimpiä. Köyhyyden syinä on pidetty vuosia jatkunutta huonoa hallintoa, korruptiota ja sotia.
Kongon tärkeimpiä luonnonvaroja ovat monet kaivannaiset kuten öljy ja kivihiili, timantit sekä koboltti, kupari, niobium, tantaali, hopea, sinkki, mangaani, tina ja uraani. Maassa on myös vesivoimaa ja puutavaraa.
YK:n kehitysohjelma UNDP:n laskemalla Inhimillisen kehityksen indeksiksillä (Human Development Index, HDI) mitattuna Kongo oli vuonna 2007 sijalla 176 yhteensä 185 arvioidusta maasta.
Liikenne
Kongossa on 26 lentokenttää, joiden kiitotiellä on kestopäällyste, ja 168 muuta lentopaikkaa. Rautateitä on noin neljätuhatta kilometriä. Laajasta tieverkosta on päällystetty vajaat kolmetuhatta kilometriä.
Väestö
YK:n mukaan Kongon väkiluku oli 81,3 miljoonaa vuonna 2017. Kongon vuosikirjan mukaan väkiluku oli 98,4 miljoonaa vuonna 2019. Vuonna 2022 CIA arvioi maan väkiluvuksi 108,4 miljoonaa ja väestönkasvuksi 3,14 prosenttia vuodessa. Kokonaishedelmällisyysluku oli 5,63 lasta yhtä naista kohti, mikä oli yksi maailman korkeimmista. YK:n vuoden 2019 ennusteen mukaan väkiluku kasvaa noin 194 miljoonaan vuoteen 2050 mennessä. Se tekisi Kongosta maailman yhdeksänneksi runsasväkisimmän valtion.
Kongon väestö on nuorta. Vuonna 2019 asukkaista 48 prosenttia oli alle 15-vuotiaita, 48 % 15–59-vuotiaita ja 4 % 60 vuotta täyttäneitä. Vuonna 2022 elinajanodote miehille oli 60,0 vuotta ja naisille 63,7 vuotta.
Kielet
thumb|250px|Kongon demokraattisen tasavallan kielikartta. Kongossa puhutaan yli 200 eri kieltä. Väestön moninaisuuden johdosta Kongossa käytetään useampia välikieliä etnisten ryhmien väliseen viestintään. Maan virallinen kieli on ranska, jota käytetään hallinnossa ja radion asiaohjelmissa. Suosituin eri etnisten ryhmien välillä käytetty kieli on lingala, jota käytetään myös yleisimmin viihteen ja populaarimusiikin kielenä.
Virallisen kielen, ranskan, lisäksi Kongolla on neljä kansallista kieltä: kongo, lingala, luluanluba ja swahili. Alueellisesti kielet jakautuvat siten, että kongoa puhutaan maan lounaisosassa, lingalaa pohjoisosassa, luluanlubaa keskiosassa ja swahilia idässä ja etelässä. Pääkaupungin Kinshasan kieli on lingala, mutta muitakin kansallisia kieliä puhutaan siellä siirtolaisuuden seurauksena.
Kansanterveys
Vuonna 2020 arvioitiin, että HIVin kantajia oli 0,7 prosenttia aikuisväestöstä. Vuonna 2007 heitä oli kaksi kertaa niin paljon. 450 000 henkeä. ARVT-lääkitystä olisi tarvinnut 100 000–150 000 henkeä, mutta sitä sai alle kolmannes, ehkä vain viidesosa tarvitsijoista, arviolta alle 30 000 henkeä. Lääkitystilanne oli parantunut vaikkakin hitaasti niin että vuonna 2005 lääkettä sai vajaat viisi prosenttia tarvitsijoista.
Äitiyskuolleisuus on erittäin korkea. Vuonna 2015 maassa menehtyi keskimäärin 693 äitiä 100 000 synnytystä kohden. Kongon demokraattinen tasavalta on maailman pahimpia tsetsekärpäsen levittämän unitaudin esiintymisalueita, 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä 70 prosenttia maailman unitautitapauksista havaittiin siellä, vuosina 2008 ja 2009 se oli toinen kahdesta maasta, joissa oli yli tuhat uutta tapausta.
Ebola surmasi noin 2200 ihmistä maan itäosassa vuosina 2018–2020. Tautia ei ilmeisesti saatu kokonaan kuriin.
Kulttuuri
Mobutu Sese Sekon aikana virallinen ideologia oli afrikkalaisuuden arvostus ja länsimaisten vaikutteiden välttäminen. Siihen kuului, että kiellettiin ihonvaalennus, hiusten suoristus, länsimainen musiikki ja kristilliseen traditioon pohjautuvat nimet. Ihmisiä opastettiin käyttämään puvun ja solmion sijaan abacostia, kauluksetonta asua, joka muistutti läheisesti Mao-pukua.
Kongolaisten kulttuuriin kuuluu pukeutua siististi. Kuubasta tuotu rumba-musiikki on suosittua.
Ruokakulttuuria rajoittaa vähävaraisuus: syödään sitä mihin on varaa. Yleinen hiilihydraatin lähde on fufu, maniokin juuresta jauhettu ryyni. Sen lisukkeena on kasviksia, juhlapäivinä myös lihaa, jokien lähistöllä kalaa.
Varhaisinta kongolaista kirjallisuutta olivat lähetyssaarnaajien kustantamat pienet kertomukset maaseudun elämästä, joita usein julkaistiin paikallisilla kielillä. Vuonna 1945 alkoi ilmestyä ranskankielinen kuukausijulkaisu La Voix du Congolais. Vuonna 1962 Kinshasan katoliseen yliopistoon perustettiin kongolaisen kirjallisuuden keskus, ja sen kouluttamina syntyi uusi sukupolvi kirjailijoita. 2000-luvun levottomina vuosina monet ovat kuitenkin paenneet ulkomaille.
Urheilu
Kongon demokraattisen tasavallan ehkä tunnetuin urheilija on pikajuoksija Gary Kikaya, joka toimi maansa lipunkantajana vuoden 2004 olympialaisissa ja on menestynyt hyvin myös kansainvälisellä tasolla. Muita tunnettuja kinshasankongolaisia urheilijoita ovat muun muassa koripalloilija Dikembe Mutombo ja jalkapalloilija Lomana LuaLua.
Luettelo pikkuplaneetoista: 122001–123000
Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 122001:stä ja päättyen 123000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Lähteet
Zoznam planétok 122001-122250
Minä en tiedä mitään
Minä en tiedä mitään on suomalaisen YUP-yhtyeen kappale ja EP, joka julkaistiin 16. maaliskuuta 2005. Ainoastaan EP:n nimikappale tuli mukaan huhtikuussa 2005 julkaistulle Keppijumppaa-albumille. EP:n korkein listasijoitus oli 1.
Koproliitti
thumb|right|240px|[[Saskatchewanista, Kanadasta löytynyt n. 15 cm pitkä fossilisoitunut uloste.]]
Koproliitti on fossilisoitunutta ulostetta. Sana tulee kreikan kielen sanoista κοπρος/kopros (uloste) ja λιθος/lithos (kivi). Koproliitti on tärkeä lähde paleontologiselle, arkeologiselle ja antropologiselle tutkimukselle, sillä se antaa tietoa koproliitin alun perin ulostaneen eliön ruokavaliosta.
Verdetin vakio
Verdetin vakio on ranskalaisen fyysikon Émile Verdetin mukaan nimetty optinen vakio. Se kuvaa tietyn materiaalin herkkyyttä Faradayn ilmiölle. Se ei ole aito luonnonvakio, vaan riippuu tulevan valon aallonpituudesta ja optisen väliaineen lämpötilasta. Verdetin vakion yksikkö on rad·T-1m-1, koska se ilmaisee valon kiertokulmaa suhteessa magneettivuon tiheyteen (Tesloina) ja dispersioon <tt>dn/dλ</tt> (jossa aallonpituus <tt>λ</tt> metreinä; <tt>n</tt> on taitekerroin)
Korkeimmat Verdetin vakion arvot tunnetaan lantanoidi terbiumin ioneilla doupatuille laseille ja varsinkin terbiumgalliumgranaatin (TGG) kiteille. Näitä käytetään laserlaitteissa optisina erottimina. TGG-kiteiden Verdetin vakio on -40 rad·T-1m-1 1 064 nm ja -134 rad·T-1m-1 632 nm alueella, mikä on noin kaksi kertaa suurempi kuin pelkällä terbiumilla saostetulle lasilla.
Panosreaktori
thumb|250px|Malli panosreaktorista, jota ympäröi lämmönsiirtovaippa. Panosreaktori on yksi ideaalireaktorityypeistä. Reaktion lähtöaineet syötetään panosreaktoriin ennen reaktion käynnistämistä ja tyhjennetään reaktion loputtua. Panosreaktori vaatii hyvän sekoituksen, jotta reaktoriin ei muodostu lämpötila- tai konsentraatiogradientteja. Panosreaktori vaatii myös tyypillisesti lämmitys- tai viilennysvaipan.
Panosreaktorin mitoitus
Panosreaktoreissa lähtöaineen konversion määrä tuotteeksi riippuu reaktioajan pituudesta. Mitä kauemmin reaktio on käynnissä sitä suurempi konversio saavutetaan. Konversio panosreaktorissa ajan t jälkeen on lähtöaineelle A missä nA(0) on lähtöaineen A ainemäärä alussa ja nA(t) lähtöaineen A ainemäärä hetkellä t reaktion käynnistämisestä.
Tällöin lähtöaineen A kulumisnopeus reaktiossa on missä rA on reaktion nopeusvakio ja V on panosreaktorin tilavuus.
Nyt saadaan panosreaktorin mitoitusyhtälö, joka on differentiaalimuodossa
Kun panosreaktorin mitoitusyhtälön muuttujat erotetaan ja yhtälö integroidaan ajan suhteen saadaan laskettua viipymäaika, joka vaaditaan konversion X saavuttamiseksi reaktorissa, jonka tilavuus on V
Nämä yhtälöt pätevät vain, jos reaktori on ideaalisesti sekoitettu. Ideaalinen sekoitus toteutuu laboratoriomittakaavassa ja pienessä mittakaavassa, mutta teollisuudessa sen saavuttaminen on vaikeampaa.
Panosreaktorien etuja ja huonoja puolia
Panosreaktorin huonoja puolia ovat, että siirryttäessä tuotteesta toiseen on valmistuksessa kuollutta aikaa, joka johtuu reaktorin tyhjentämisestä, puhdistamisesta ja uudelleentäytöstä. Tuotannon laatu saattaa myös vaihdella panoksittain. Panosreaktorit vaativat enemmän työvoimaa ja niiden käyttökustannukset ovat suuremmat kuin jatkuvatoimisilla putkivirtaus- tai sekoitussäiliöreaktoreilla.
Hedmarkin lääni
Hedmarkin lääni on entinen Norjan lääni maan kaakkoisosassa Østlandetissa, nykyisen Innlandetin läänin alueella. Se sijaitsee sisämaassa Oslon kaupungin koillispuolella ja rajautuu idässä Ruotsiin, etelässä Akershusin lääniin, lännessä Opplandin lääniin ja pohjoisessa Etelä-Trøndelagin lääniin. Sen hallinnollinen keskus on Hamar. Läänissä on 195 356 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 27 397,79 neliökilometriä.
Hedmarkin lääni on enimmäkseen harvaan asuttua maaseutua. Asutus keskittyy viljaville alueille Mjøsa-järven ympäristöön läänin eteläosassa. Hedmarkista tulee suuri osa Norjan tuottamasta puutavarasta. Aiemmin tukit uitettiin rannikolle Glommajokea pitkin, nykyisin ne kuljetetaan maanteitä ja rautateitä pitkin.
Kunnat
Hedmarkin lääniin kuuluu yhteensä 22 kuntaa:
Neméa (kunta)
Neméa on Kreikan kaupunki ja samanniminen kunta (Δήμος Νεμέας, Dímos Neméas), joka sijaitsee Korinthian alueyksikössä Peloponnesoksen alueella. Koko kunnan pinta-ala on 204,7 neliökilometriä ja väkiluku 6 483. Varsinaisen Neméan kaupungin, joka tunnetaan myös nimellä Néa Neméa (Νέα Νεμέα, ”Uusi Neméa”), väkiluku on 3 853 (vuonna 2011).
pienoiskuva|vasen|[[Nemean stadion, antiikin aikaisten Nemean kisojen paikka.]] Neméa sijaitsee Peloponnesoksen niemimaan koillisosassa. Nykyinen kaupunki ja kunta ovat perineet nimensä antiikin ajan Nemean pyhäkköalueesta, joka sijaitsi kunnan alueella lähellä nykyistä Archaía Neméan (”Antiikin Neméa”) kylää. Siellä sijaitsi Zeuksen temppeli ja järjestettiin Nemean kisat. Kunnan alueella sijaitsivat antiikin aikana myös Kleonain kaupunki, jonka alaisuuteen Nemean pyhäkköalue kuului, sekä Fleiuksen kaupunki.
Kunnan osat
Neméan kunta muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
Kreikka Eurovision laulukilpailussa
Kreikka on osallistunut Eurovision laulukilpailuun vuodesta lähtien, joskin se jätti välistä vuosien, , , ,  ja  kilpailut. Maa voitti kilpailun ensimmäistä kertaa vuonna Élena Paparízoun kappaleella ”My Number One”. Sen johdosta Eurovision laulukilpailu 2006 järjestettiin Kreikan pääkaupungissa Ateenassa.
Ennen vuoden 2005 voittoa Kreikan korkein sijoitus oli kolmas, jonka Antique saavutti kappaleella ”(I Would) Die for You” ja jälleen Sákis Rouvás vuonna  kappaleella ”Shake It”.
Kreikka on nykymuotoisten, semifinaalin sisältävien kilpailujen menestynein maa: se on sijoittunut kymmenen parhaan joukkoon joka kerta vuodesta, jolloin semifinaali otettiin mukaan kilpailuun. Sen menestysputki kuitenkin katkesi vuonna, kun Elefthería Eleftheríou ja laulu ”Aphrodisiac” jäi finaalissa sijalle 17. Kreikka on myös koko 2000-luvun toiseksi menestynein maa yhdellä voitolla ja kolmella kolmossijalla. Ainoastaan Venäjä on pärjännyt paremmin, tosin se on jäänyt useamman kerran kymmenen parhaan ulkopuolelle. Vuonna Kreikka jäi ensimmäistä kertaa semifinaalijärjestelmän aikana finaalin ulkopuolelle. Toisen kerran Kreikka tippui finaalista vuonna.
Kielisäännön vapautumisen jälkeen Kreikka on esittänyt kappaleensa useimmiten englannin kielellä, ja kreikan kielellä vain viiteen otteeseen, osittain vuonna ja  sekä kokonaan  ja  (nimilause tosin on englanninkielinen) ja. Vuonna kappaleen nimi oli kreikankielinen, mutta se laulettiin englanniksi.
Kilpailut ja sijoitukset
thumb|right|200px|[[Sákis Rouvás Istanbulissa 2004.]] thumb|right|200px|[[Sarbel Helsingissä 2007.]] thumb|right|200px|[[Kalomoíra Belgradissa 2008.]] thumb|right|200px|[[Freaky Fortune ja RiskyKidd Kööpenhaminassa 2014.]]
Vanha pistejärjestelmä
Kreikan osallistuessa ensimmäistä kertaa kullakin televisioyhtiöllä oli käytössään yhteensä 10 pistettä. Minimi oli 1, maksimi 5.
Nykyinen pistejärjestelmä
Vuonna 1975 kehitettiin uusi äänestyskäytäntö. Jokaisesta osallistujavaltiosta annetaan ääniä 10 parhaimmalle esitykselle. Parhaalle esitykselle annetaan 12 pistettä, toiselle 10 pistettä ja seuraaville pisteet 8, 7, 6, 5, 4, 3, 2 ja 1.
Kaksi semifinaalia
Vuonna 2008 päätettiin ottaa käyttöön kahden semifinaalin järjestelmä, jossa suurimmat rahoittajamaat ja edellisen vuoden voittaja ovat automaattisesti finaalissa. Kaikki muut valtiot kilpailevat finaalipaikasta kahdessa semifinaalissa, joista jatkoon pääsee yhteensä 20 maata. Vuosina 2004–2010 Espanja, Iso-Britannia, Ranska ja Saksa pääsivät automaattisesti finaaliin. Italia palasi kisoihin vuonna 2011 ja isona rahoittajamaana on automaattisesti finaalissa. pienoiskuva|200px|[[María Élena Kyriákou Wienissä 2015.]] pienoiskuva|200px|[[Argo (yhtye)|Argo Tukholmassa 2016.]]
Uusi pisteidenlaskujärjestelmä
Vuonna 2016 otettiin käyttöön uusi pisteidenlaskujärjestelmä, jolla halutaan pitää jännitys loppuun asti. Ennen vuotta 2016 voittaja saattoi selvitä jo hyvin varhaisessa vaiheessa pisteidenlaskua. Tämän ja usein moititun pisteiden vääristymisen takia haluttiin antaa molemmille äänestysryhmille täysin oma valta, joten pisteet jaettiin. Uudessa systeemissä jokaisen osallistujamaan raadit antavat pisteet 1-8, 10 ja 12. Sen jälkeen puhelinäänet julistetaan könttäsummina. Näin ollen voittaja selviää vasta kun eniten puhelinääniä saanut maa saa pisteet.
Kapellimestarit
Vuosina 1956–1998 Eurovision laulukilpailussa lauluja säesti suuri viihdeorkesteri jousineen, puhaltimineen ja komppiryhmineen. Jokainen maa lähetti kilpailuun oman kapellimestarin, joka vastasi laulun sovituksesta ison orkesterin säestämänä. Kreikan kappale esitettiin ilman orkesterisäestystä vuoden 1998 kilpailussa.
Klemens von Metternich
pienoiskuva|[[Thomas Lawrence, Klemens Lothar Wenzel von Metternich, maalattu noin vuonna 1815.]] Klemens Wenzel Lothar von Metternich-Winneburh zu Beilstein (15. toukokuuta 1773 Koblenz – 11. kesäkuuta 1859 Wien) oli Itävallan ulkoministeri 1809–1821 ja sen jälkeen valtiokanslerin virassa vuodesta 1821 alkaen. Metternich oli Wienin kongressin keskeinen hahmo.
Tasapainoperiaate sai Metternichin tukemaan vapausliikkeiden kukistamista yhteisvoimin niin sanotun interventiopolitiikan avulla. Metternich kannatti myös Venäjän, Itävallan ja Preussin välistä pyhää allianssia ja yhteistyötä Preussin kanssa.
Metternich vahvisti Itävallan asemaa johtavana eurooppalaisena valtiona. Pyhän allianssin avulla ja lukuisilla suurvaltakonferensseilla hän pyrki ylläpitämään Euroopan valtioiden voimatasapainoa. Hän oli taantumuksen keskushahmo ja vastusti kaikkia liberaaleja pyrkimyksiä. Hän joutui eroamaan vuoden 1848 vallankumouksen pakottamana.
Varhaisvuodet
Klemens von Metternichin juuret olivat reininmaalaisessa aatelistossa. Hänen isänsä oli kreivi Franz Georg Karl von Metternich- Winneburg ja äitinsä kreivitär Beatrix Kagenegg. Lapsuutensa ja nuoruutensa Metternich vietti Reininmaalla ja Moselin seuduilla ja oli seutukuntaan kiintynyt koko elämänsä. Pojan syntyessä oli isä Itävallan Alankomaiden hallituksen johtaja.
Metternichin perhe oli kiinnostunut ranskalaisesta kulttuurista. Poika oppi puhumaan sujuvasti sekä ranskaa että saksaa, ja monesti vielä aikuisenakin Metternich puhui monissa tilanteissa mieluummin ranskaa kuin saksaa.
Alkuopetuksensa Metternich sai kotonaan. Vuonna 1788 hän kirjautui Strassburgin yliopistoon aikomuksenaan opiskella diplomatiaa. Ranskan vallankumouksen vuoksi opinnot keskeytyivät vuonna 1789. Nuori Metternich joutui todistamaan vallankumouksen aiheuttamia mellakoita. Hän näki kuinka väkijoukko valtasi kaupungintalon, mikä oli hänen mielestään humalaisen roskaväen riehumista. Hänen mielestään valtaajat eivät mitenkään edustaneet kansaa.
Näkemästään järkyttynyt Metternich päätti jatkaa opintojaan Mainzissa. Tässä vaiheessa hän uskoi vallankumouksen olevan nopeasti ohi ja vanhan järjestyksen pian palaavan. Mainzissa hän kuunteli järkyttyneenä ranskalaisten emigranttien kertomuksia vallankumouksellisten riehumisesta ja aateliston murhista. Pian hänen elämänsä muuttuisi. Vuonna 1792 hänen isänsä kutsui hänet luokseen Itävallan Alankomaihin, missä hänen onnistui isänsä suhteilla päästä diplomaattipiireihin. Iso-Britanniassa hän vietti lyhyen ajan vuonna 1794, jolloin kirjoitti vetoomuksen kaikkien saksalaisten aseistamisesta. Tällä välin hänen isänsä oli siirtynyt Itävallan Alankomaista Wieniin pakoon eteneviä ranskalaisia joukkoja.
Avioliiton Metternich solmi vuonna 1795 kreivitär Eleonore von Kaunitzin kanssa, joka oli Itävallan entisen kanslerin, Wenzel Anton von Kaunitzin lapsenlapsi. Morsian oli rikas ja tasoitti nuoren Metternichin tietä Wienin ylhäisimpiin seurapiireihin. Avioliiton 19-vuotiaan von Kaunitzin kanssa järjesti Metternichin äiti.
Diplomaattina ja ministerinä
Vuonna 1801 Metternich sai nimityksen Itävallan lähettilääksi Saksiin. Kovin menestyksellisesti Metternich ei siellä virkaansa hoitanut, hän sai maineen naisten naurattajana eikä diplomaattina. Viimein vuonna 1803 hän sai kauan odottamansa lähettilään paikan Preussista, missä yritti turhaan saada maata mukaan Ranskan vastaiseen liittoon. Preussista Metternich teki havainnon, että maa olisi romahtamisen partaalla, mikä myöhemmin kävikin toteen.
Ollessaan suurlähettiläänä Ranskassa Metternich solmi suhteen Napoleonin sisareen Caroline Murat`n kanssa ja ruhtinas Talleyrand kuului myös hänen tuttavapiirinsä. Päästyään näin hyviin asemiin sisäpiirissä, hän saattoi kirjoittaa hyviä raportteja työnantajalleen Wieniin. Kun Napoleon näki Metternichin ensikertaa, hän kysyi kuinka niin vanha valtio, kuin Itävalta oli nimittänyt niin nuoren miehen lähettilääkseen, vastasi Metternich olevansa yhtä vanha, kuin majesteetti oli ollut Austerlitzissä. Seurapiiriyhteyksiensä ansiosta Metternich tapasi usein Napoleonin ja huomasi tämän olevan erittäin turhamaisen miehen.
Tällä välin oli Itävalta ajautunut sotaan Ranskaa vastaan ja hävisi sodan. Wagramin taistelun jälkeen hän yritti saada neuvoteltua Itävallalle edullisen rauhan, mutta ei onnistunut. Lokakuussa 1809 Itävallan keisari Frans I kutsui Metternichin Wieniin, missä nimitti hänet ulkoministeriksi. Itävallassa oli pelko Ranskan ja Venäjän liitosta, mikä tapahtuisi hallitsijasukujen avioliiton kautta.
Metternich ajatteli asiassa luonnollisesti vain Itävallan etuja. On kyseenalaista, että uskoiko hän avioliiton estävän Napoleonin uudet valloitukset, mutta hän arveli että Ranskalle ja Itävallalle muodostuisi erityissuhde. Itävaltaa ei liitetty Napoleonin muodostamaan saksalaisista valtioista koottuun Reininliittoon eikä se ollut enää Napoleonin vihollisuuksien kohde. Sodista uupunut ja pahasti velkaantunut Itävalta olisi tuskin pystynyt tekemään vastarintaa Ranskalle.
Nyt Metternich kiinnitti huomionsa Itävallan toipumiseen ja kehittymiseen. Hän esitti vuonna 1811, että Itävallasta tulisi tehdä liittovaltio ja purkaa Joosef II:n keskitetty hallinto. Hänen malliinsa liittovaltiosta kuului myös keisarin itsevaltius. Samaan aikaan oli nousussa saksalainen kansallistunne, jota Metternich päätyi vastustamaan. Hän tajusi, että yhden kansallisuuden suosiminen monikansallisessa valtiossa aiheuttaisi pelkkää haittaa. Hän alkoi myös hahmotella ajatustaan Euroopan suurvaltojen tasapainosta. pienoiskuva|250px|Eurooppa vuonna 1812 Napoleonin voittojen jälkeen Napoleon käynnisti hyökkäyksensä Venäjälle vuonna 1812. Itävallan oli pakko antaa Ranskalle 30 000 miestä. Metternich ilmoitti asiasta Venäjän tsaari Aleksanteri I:lle, että Itävalta ei ole tehnyt sitä vapaaehtoisesti eikä julista sille sotaa. Ranskan tappio oli Venäjällä oli Metternichille suuri yllätys. Hän julisti Itävallan puolueettomaksi ja määräsi aloitettavaksi salaisen aseistautumisen. Heinäkuussa 1813 Itävalta, Preussi ja Venäjä tarjosivat Ranskalle rauhaa. Metternich päätti julistaa Ranskalle sodan, jos se ei tartu rauhantarjoukseen.
Diplomaattisten huolien ollessa päällimmäisinä Metternichin elämään toi valoa Saganin herttuatar Wilhelmine, joka oli suhteen alkaessa vuonna 1813 32-vuotias. Suhde kesti useita kuukausia ja jatkui kirjeenvaihtona myös sen jälkeen, kun ruhtinatar päätti lopettaa suhteen. Suhde loppui koska ruhtinatar ei halunnut olla naimisissa olleen Metternichin salainen rakastajatar. Ruhtinatarta kuvailtiin, että hänellä olivat ylväät ja säännölliset piirteet ja hänellä olivat laajat tiedot filosofiasta ja historiasta. Pariskunnan toisilleen kirjoittamat 600 kirjettä löydettiin vuonna 1949.
Tapahtumat alkoivat vähitellen vyöryä kohti Napoleonin vääjäämätöntä tappiota kohti. Metternich tapasi Napoleonin Dresdenissä 23. kesäkuuta vuonna 1813. Metternich yritti taivuttaa Ranskaa rauhaan jonka ehdot olisivat vielä siedettävät. Hän huomautti Napoleonille nähtyään hänen uudet joukkonsa, että sotilaat olivat lähestulkoon lapsia. Mihin Napoleon turvautuisi kun lapsetkin olisivat kuolleet? Keisarin vastaus on kuuluisa: Metternich kertoi siitä myöhemmin usein ja kirjoitti sen myös muistelmiinsa. Keisari oli vastannut että: ...Olen kasvanut taistelukentällä eikä minunlaiseni mies välitä miljoonan miehen hengestä vähääkään! Metternichille oli nyt selvää, että Napoleon oli hävinnyt. Napoleonin häviön sinetöinyt Kansojen taistelu käytiin 16.-19 syyskuuta samana vuonna.
Wienin kongressi
pienoiskuva|upright=1.3|Metternich, [[Arthur Wellesley, Talleyrand ja muita eurooppalaisia diplomaatteja Wienin kongressissa vuonna 1815.]] Napoleon luopui vallasta tappioiden jälkeen 25. tammikuuta 1814. Euroopan valtiot, mukaan lukien tappion kärsinyt Ranska, kokoontuivat Wieniin miettimään Euroopan tulevaisuutta. Tarkoituksena oli estää vallankumoukset ja suursodat. Itävallan keisari Frans I, jota ei seuraelämä kiinnostanut, jäi sivuun. Kokouksen tosiasiallinen johtaja oli Metternich. Hän antoi määräyksen, että vieraita pitää viihdyttää maksoi mitä maksoi. Vieraille järjestettiin teatteriesityksiä, oopperaa ja tanssiaisia. Wienin kongressia kutsuttiinkin myöhemmin ”tanssivaksi kongressiksi”.
Kongressissa Metternich epäili erityisesti Venäjän tsaari Aleksanteri I: pyrkimyksiä. Tsaarin Puolaa koskeneet suunnitelmat olivat hänestä huolestuttavia. Itävallalla ei ollut mitään aikomuksia luopua Puolan jaossa saamistaan alueista, ei vaikka saisi korvauksia Italiasta. Preussi esitti Saksin liittämistä itseensä, mikä oli järkytys, sillä kaikki tiesivät Preussin kuninkaan olevan tsaarin ohjailtavana. Talleyrand huomautti, että Preussista oli tuleva vaarallinen sotilasvaltio, jota on vaikea hillitä.
Kongressissa Metternich esitti ideansa, että Preussi ja Itävalta liittoutuisivat ja hoitaisivat Saksan länsirajojen puolustamisen. Mukaan pitäisi saada myös Baijeri. Hän halusi perustaa myös Italian ja Saksan federaatiot, joiden johtajana olisi Itävalta. Ranskaa hän piti vastapainona Venäjälle. Iso-Britannian ulkoministeri Castlereagh päätyi tukemaan ajatusta. Ranska sai näin ollen kevyet rauhanehdot ja sen kuninkaaksi asetettiin Ludvig XVIII. Metternich ei tätä halunnut vaan hänen mielestään Ranskan sijaiashallitsijaksi olisi pitänyt asettaa Marie-Louise.