cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grover Cleveland
Viimeiset vuodet ja kuolema
thumb|Grover Cleveland vuonna 1903. Syksyyn 1896 mennessä Cleveland oli jälleen tullut epäsuosituksi joidenkin oman puolueensa ryhmittymien keskuudessa. Osa demokraateista olisi silti halunnut Clevelandin hakevan kolmannelle presidenttikaudelle (presidenttikausien määrää ei oltu vielä tuolloin rajoitettu nykyiseen kahteen kauteen). Cleveland kuitenkin kieltäytyi, ja demokraattien ehdokkaaksi asetettiin edustajainhuoneessa palvellut William Jennings Bryan, joka hävisi vaalit republikaanien William McKinleylle.
Yksityiselämä
Cleveland meni vuonna 1886 naimisiin Wells Collegessa opiskelleen, 27 vuotta itseään nuoremman Frances Folsomin kanssa. Vaikka Cleveland ei ollut ensimmäinen kesken presidenttikauden naimisiin mennyt, hän oli ensimmäinen presidentti, jonka vihkitilaisuus pidettiin Valkoisessa talossa. 21-vuotiaasta Francesista tuli näin Yhdysvaltain nuorin ensimmäinen nainen. Pari sai yhteensä viisi lasta.
Clevelandilla todettiin kesällä 1893 suussa syöpäkasvain. Koska presidentin huonon terveydentilan julki tulemisen pelättiin ruokkivan alkavaa lamaa, Cleveland lähti Oneida-jahdilla neljän päivän risteilylle New Yorkista Cape Codiin. Risteilyn aikana philadelphialaisen professori ja kirurgi W. W. Keenin johtama joukko kirurgeja poisti 90-minuuttisessa leikkauksessa kasvaimen, viisi hammasta ja osan leukaluusta Clevelandin suusta. Myöhemmin leikkauksessa anestesiasta vastannut hammaslääkäri vuoti tiedon leikkauksesta työnantajalleen ja tämä edelleen lehtimies E. J. Edwardsille. Edwards kuitenkin leimattiin huijariksi hänen julkistaessaan tapauksen The Philadelphia Press -lehdessä 29. elokuuta 1893 julkaistussa artikkelissaan. Tapaus tuli virallisesti julki vasta vuonna 1917, jolloin Keen julkaisi tapauksen kuvauksen The Saturday Evening Post -lehdessä.
Uskonnolliselta vakaumukseltaan Cleveland oli isänsä tavoin presbyteeri.
Pierre Bismuth
Pierre Bismuth työskenteli Michel Gondryn kanssa ensimmäisen kerran 1990-luvulla kun he tekivät yhdessä ranskalaista musiikkivideota. Vuonna 2005 Bismuth ja Gondry tekivät videoinstallaation The All Seeing Eye, joka on teemoiltaan lähellä Tahratonta mieltä.
Bismouth on valmistunut pariisilaisesta École nationale supérieure des arts décoratifs -taidekoulusta, nykyisin hän asuu ja työskentelee Lontoossa ja Brysselissä.
Kei Koito
Kei Koito (s. 4. tammikuuta 1950 Kioto) on japanilainen urkuri.
Varhaiset vaiheet ja opinnot
Koito syntyi taiteelliseen perheeseen ja aloitti musiikin opiskelemisen kuusivuotiaana. Aluksi hän otti oppitunteja pianon-, sellon- ja cembalonsoitossa sekä laulamisessa, mutta 16-vuotiaana hän päätti omistautua suosikkisoittimelleen, uruille. Hän opiskeli sen soittamista aluksi Michio Akimoton johdolla Tokiossa, sitten Pierre Segondin johdolla Genevessä ja Xavier Darassen johdolla Toulousessa. Varhaiseen musiikkiin hän perehtyi Fribourgissa opettajanaan urkuri, cembalisti, musiikintutkija Luigi Ferdinando Tagliavini, ja barokkimusiikin tuntemustaan hän syvensi Reinhard Goebelin johdolla Kölnissä.
Koito suoritti filosofian ja musiikin estetiikan opintoja Tokion taideyliopistossa. Genevessä hän osallistui Éric Gaudibertin pitämille kursseille sävellyksessä, orkestroinnissa ja eri aikakausien musiikkianalyysissä.
Ura
Koito on vuodesta 1985 lähtien erikoistunut barokkisäveltäjien, etenkin Johann Sebastian Bachin ja tämän keskeisten edeltäjien tuotantoon. Historiallisiin esityskäytäntöihin ja periodisoittimiin tutustuminen on vaikuttanut vahvasti hänen tyyliinsä. Koito on esiintynyt resitalistina eri puolilla Eurooppaa, Japanissa, Yhdysvalloissa, Etelä-Amerikassa ja Venäjällä. Musica Antiqua Köln -barokkiorkesterin kanssa hän on tehnyt yhteistyötä Bachin ja Georg Friedrich Händelin tulkinnassa, ja Ensemble Gilles Binchoisin kanssa hän on keskittynyt ranskalaiseen klassismin ja sitä varhaisempaan sekä italialaisen renessanssin ohjelmistoon. Joseph Haydnin konserton Koito on esittänyt Lausannen kamariorkesterin ja Francis Poulencin konserton Orchestre de la Suisse Romanden kanssa. Koito on myös kantaesittänyt Karlheinz Stockhausenin musiikkia.
Koito on tehnyt useita varhaisen musiikin urkulevytyksiä historiallisilla soittimilla. Hän on saanut lukuisia palkintoja, kuten Diapason d'Oreja.
Unkarin Grand Prix 2017
Kilpailuun paalupaikalta lähti Ferrarin Sebastian Vettel. Vettel ajoi myös kilpailun voittoon ennen tallikaveriaan Kimi Räikköstä ja Mercedes -kuljettaja Valtteri Bottasta.
Rengasseokset
Formula 1 -sarjassa kaudella 2017 on käytössä seitsemän erilaista rengassarjaa: viidet renkaat on tarkoitettu kuivalle kelille ja väli- ja sadekelin renkaat on tarkoitettu märälle radalle. Pirelli valitsi kauden 2017 yhdenteentoista osakilpailuun kuivan kelin rengasseoksista punaraitaiset superpehmeät renkaat, keltaraitaiset pehmeät renkaat sekä valkoraitaiset keskikovat renkaat. Sääntöjen mukaan Pirelli toimittaa kilpailuviikonloppuun talleille kolme sadekelin rengassarjaa, neljä välikelin rengassarjaa ja yhden rengassarjan jokaisesta kolmesta kuivan kelin rengasseoksesta. Lisäksi tallit saavat vapaasti valita 10 rengassarjaa kolmesta Pirellin valitsemasta kuivan kelin rengasseoksesta.
Suzanne Zimmerman
Suzanne Winona Zimmerman (myöh. Edwards, 13. heinäkuuta 1925 Portland – 14. maaliskuuta 2021 Portland) oli yhdysvaltalainen kilpauimari. Hän oli maansa paras selkäuimari vuosina 1942–1948 ja saavutti Lontoon kesäolympialaisissa 1948 hopeaa 100 metrin selkäuinnissa ajalla 1.16,0, millä hän hävisi 1,6 sekuntia Tanskan Karen Harupille.
Suomen alle 16-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue
Suomen alle 16-vuotiaiden jääkiekkomaajoukkue edustaa Suomea jääkiekossa alle 16-vuotiaiden kansainvälisissä otteluissa. Joukkue on voittanut kultaa vuoden 2012 nuorten talviolympialaisissa. Suomi kukisti turnauksen loppuottelussa Venäjän lukemin 2–1 voittomaalikilpailun jälkeen. Tuolloin joukkueen päävalmentajana toimi Tomi Lämsä. Myöhemmin joukkuetta on valmentanut Petri Karjalainen. Nykyinen valmentaja on toukokuussa 2023 tehtävässään aloittanut Tuomo Ropo.
Joukkue
Seuraavat pelaajat valittiin edustamaan Suomea huhtikuussa 2019 Venäjällä pelattuun turnaukseen.
Kuolan saamelaisten historia
Saamelaisten asuinalue on myös Venäjällä ollut nykyistä laajempi. Aikaisemmin saamelaisia on asunut Vienan Karjalan alueellakin, mutta vähitellen 1700-luvulta lähtien he assimiloituivat sekä kieleltään että elinkeinoiltaan pääväestöön. 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa saamelaiset asuttivat melkein koko Kuolan niemimaata lukuun ottamatta Turjan (Ter) rantaa. Tällä Vienanmeren rannikkoalueella asui enimmäkseen pomoreita, venäläisiä, jotka olivat saapuneet jo 1400-luvulla.
Varhainen historia
Turkiskaupan avulla Kuolan niemimaa sidottiin jo varhain maailmantalouden vaikutuspiiriin. Karjalaisten retket Kuolaan kauppiaina ja verottajina alkoivat 1000-luvulla. 1400-luvulla Kuolan etelä- ja itärannikolle vakiintui karjalaista ja venäläisperäistä asutusta. Kirkko turvasi omat tavoitteensa perustamalla luostareita, ja samoihin aikoihin Kuolaan rakennettiin sen ensimmäiset kirkot uudisasukkaiden tarpeita varten. Lähetystyön lisäksi kirkolla oli myös maallisempia intressejä, kuten kaupankäynti ja saamelaisten lohenkalastusoikeudet. Vähitellen kirkko sai haltuunsa, joko ostoin, lahjoituksin tai verovelkojen maksuna, suuria maa- ja vesialueita. Luostareiden valtavat maa- ja vesialueet rajoittivat saamelaisten elinkeinoja, ja samalla kirkko kilpaili saamelaisten kanssa sekä pyynnissä että kalastuksessa. Luostareiden vaikutuksen heikennettyä saamelaiset tulivat riippuvaisiksi kauppiaista. Kauppiaat jakoivat keskenään kylät ja kehittivät erityisen isäntäjärjestelmän. Monissa kylissä saamelaiset olivat vallankumoukseen asti taloudellisesti ja sosiaalisesti riippuvaisia kauppiaista.
1500-luvulla luterilaisuuden leviäminen sai ortodoksisen kirkon aloittamaan väestön käännytyksen ortodoksisuuteen. Merkittäviä käännyttäjiä alueella olivat Trifon Petsamolainen sekä munkit Feodorit ja Feognosti. 1500-luvun aikana Kuolaan rakennettiin 10 kirkkoa. Ensimmäiset kristinuskoon kääntyneet saamelaiset olivat Kantalahden saamelaiset vuonna 1526. Sisämaassa käännytys­työ oli hitaampaa, ja käännyttämättömiä saamelaisryhmiä oli Kuolassa vielä 1600-luvun alussa. Tämän lisäksi monella kastetulla oli vain muodollinen suhde kirkkoon.
Venäjän keisarikunnan loppuaika
Vuonna 1868 Venäjä julisti uudisasukkaille verovapauden ja vapautuksen armeijasta. Karjalaisia, suomalaisia ja norjalaisia muutti Kuolaan Jäämeren ja sisävesien kalarikkauksien houkuttelemina. Toinen tärkeä toimeentulon lähde oli maatalous ja karjanhoito, joita harjoittaakseen uudisasukkaat asettuivat asumaan saamelaisten käyttämille alueille. Saamelaisten puolinomadinen, metsästyksestä, kalastuksesta ja poronhoidosta koostuva vuotuiskierto vaati laajoja alueita, joten he vastustivat suomalaisten asettautumista omille pyyntimaille. Lisää suomalaisia muutti Kuolaan 1900-luvun alkuvuosikymmeninä vallankumouksen innoittamina. Merkittävän, tosin lukumäärältään vähäisen väestölisän toi jo 1880-luvun lopussa alkanut komien muuttoaalto. Komien ja heidän mukanaan pororenkeinä tulleiden nenetsien vaikutus saamelaisten elinkeinoihin ja kulttuuriin on ollut suuri.
Neuvostoaika
Tarton rauha vuonna 1920 halkaisi kolttasaamelaisten sukualueet kahden valtion kesken. Tämän jälkeen osa heistä valitsi kansalaisuuden sen perusteella, minkä valtion alueelle sukualueet sattuivat rajankäynnissä joutumaan. Yhteydet naapurisiitoihin katkesivat, mistä aiheutui ongelmia. Suomi sai rajasopimuksessa Petsamon alueen, ja norjalaiset ostivat satamaoikeudet käyttöönsä 12 000 Norjan kultakruunulla. Näin Petsamon saamelaiset menettivät lopullisesti merikalastusoikeutensa. Suomen menetettyä toisessa maailmansodassa Petsamon Venäjälle osa koltista joutui jälleen jättämään vanhat sukualueensa ja asettumaan Suomen puolelle uuteen asuinpaikkaan. Kontaktit rajan takana asuviin sukulaisiin katkesivat vuosikymmeniksi. Vasta 1980-luvun lopulta lähtien vierailut sukulaisten luo ja synnyinseuduille ovat olleet mahdollisia.
1900-luvulla miltei kaikki taloudellinen toiminta keskittyi ainoastaan Kuolan alueen valtavien luonnonresurssien käyttöön. Entistä Neuvostoliittoa ja sen sotilasmahtia rakennettiin paljolti myös Kuolan luonnonrikkauksien avulla, sillä siellä oli runsaasti strategisten metallimalmien esiintymiä. Murmanskin rautatien valmistuttua vuonna 1916 alkoi voimakas asuttaminen ja taloudellinen hyödyntäminen. 1930-luvulla tehtiin mittavat kupari- ja nikkelimalmilöydöt Montšetundralta.
Teollisuuden nousu
Teollistaminen oli intensiivistä ja lisääntynyt teollisuus tarvitsi valtavat määrät uusia työntekijöitä. Metalliteollisuuden lisäksi myös Murmanskin kalateollisuutta alettiin laajentaa. Myös sotilasstrategisesti tärkeä asema toi Kuolaan uutta väkeä. Saamelaiset, kuten muutkin paikalliset, kutsuvat tulokkaita nimellä prišlyje ljudi, muualta tulleet.
Pohjoisen luonnonvarojen hyödyntäminen tuli kalliiksi, joten työvoimaa järjestettiin perustamalla työleirejä ja vankiloita eli pakottamalla ihmisiä alueelle ilman palkkaa ja etuuksia. Työleirijärjestelmä teollisuuden työvoiman hankkijana menetti vähitellen merkityksensä Stalinin kuoleman jälkeen, vuonna 1953, ja pohjoiseen pyrittiin houkuttelemaan työntekijöitä muilla keinoin. Erittäin voimakasta asuttaminen oli 1950- ja 1960-luvuilla, jolloin väliaikaista työvoimaa tuli valtakunnan muista osista korkeamman palkan, nopeasti karttuvan eläkkeen, parempien tavaravalikoimien ja muiden etuisuuksien houkuttelemina.
Neuvostoliiton luhistuminen
Pohjoiset alueet olivat Neuvostoliiton loppuaikoina vahvasti subventoituja. 1990-luvulla Neuvostoliiton hajoamisen jälkimaininkeina tehtaiden ja tuotantolaitosten sulkeminen on aiheuttanut työttömyyttä, ja väestöä muuttaa pois. Vuonna 1995 alueen väestömäärä oli laskenut 1 067 100:een ja vuonna 1998 edelleen 1 016 600:een.
Kuten taulukosta näkyy, väestökehitys johti siihen, että tähän asti melko eristyksissä eläneet alkuperäisasukkaat, saamelaiset joutuivat muiden väestöryhmien joukkoon pieneksi kielelliseksi ja kulttuuriseksi vähemmistöksi ilman oikeuksia. Kuolan saamelaisten kohdalla perusongelmana on pidetty sitä, että saamelaisilta puuttuu oma kansallinen alue. Monet vähemmistöpoliitikot ja virkamiehet pitivät 1990-luvulla tärkeänä, että Luujärven alueesta muodostettaisiin kansallinen alue. Saamelaisten osuus on ainoastaan 0,2 % alueen koko väkiluvusta. Saamelaisten absoluuttinen lukumäärä on pysytellyt samana, vaikka 1930-luvulla heidän suhteellinen osuutensa väestöstä muuttoliikkeen vuoksi laski nopeasti. Venäjällä saamelaisia on runsaat 1800, joista Kuolan niemimaalla asuu noin 1600. Vuoden 1989 väestölaskennan jälkeen saamelaisten lukumäärä on noussut hieman, mikä johtuu 1990-luvulla tapahtuneesta etnisen identiteetin heräämisestä. Ihmiset valitsevat kansallisuudekseen saamen nyt helpommin kuin aikaisemmin. Luujärven taajamassa, jossa suurin osa saamelaisista asuu, heidän osuutensa väestöstä on ollut 1980-luvulta lähtien noin 20%.
Venäjän vallankumouksen jälkeen pohjoiset alueet olivat eristyksissä ja taloudellisissa vaikeuksissa, sillä kaupankäynti oli katkennut, eikä pyyntielinkeinoissa tärkeitä aseita ja ammuksia ollut saatavilla. Ongelmista kertoo se, että saamelaisten porot vähenivät tänä aikana yli 70 prosenttia. Vallankumouksen ja kansallisuuspolitiikan vaikutukset alkoivat vähitellen ulottua myös pohjoiseen. Vuosien 1921 ja 1923 puoluekokouksissa linjattiin se, miten uutta kansallisuuspolitiikkaa tuli viedä eteenpäin. Tällöin otettiin käyttöön myös uusi talouspolitiikka, Novaja Ekonomitseskaja Politika, NEP, joka oli valtiojohtoista markkinataloutta. Uudella poliittisella ja taloudellisella järjestelmällä oli huomattavia vaikutuksia saamelaisiin ja heidän elämäänsä.
Ed Markey
thumb|right|Ed Markey
Kuolan saamelaisten historia
Neuvostoliiton politiikka kansoja kohtaan
Neuvostoliiton pohjoisia kansoja kohtaan harjoittama politiikka voidaan jakaa kolmeen päävaiheeseen, joista ensimmäinen on edellä mainittu alkukausi (1930-luvun alkupuolelle asti), jolloin huomio kiinnitettiin koulutukseen ja itsehallintoon ja jolloin aloitettiin kollektiivien perustaminen. Tarkoituksena oli saada perinteiset elinkeinot ja yhteistyömuodot osaksi neuvostojärjestelmää. Toinen vaihe kesti 1930-luvulta 1950-luvun puoliväliin. Totalitaarista hallintokomentojärjestelmää vahvistettiin, ja valtio hyödynsi tehokkaasti kansallisia vähemmistöjä työvoimanaan, jotta valtiontalouden tuotantosuunnitelmat pystyttiin täyttämään: tuottamaan tarpeeksi lihaa,kalaa ja turkiksia. Kolmas vaihe, "valtion byrokratian holhous" kesti 1950-luvun puolivälistä 1980-luvulle. Tällöin luotiin luontaisetujen, etuoikeuksien ja tehottomien toimenpiteiden järjestelmä, jossa pääpaino oli pohjoisten kansojen asuinalueiden teollisessa kehityksessä.
Ed Markey
Edward John "Ed" Markey (s. 11. heinäkuuta 1946 Malden, Massachusetts) on yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko ja juristi.
Markey sai taiteiden kandidaatin arvon Boston Collegesta vuonna 1968 ja oikeustieteen tohtorin arvon Boston Collegen lakikoulusta 1972. Hän istui Massachusettsin osavaltion edustajainhuoneessa vuosina 1973–1976. Vuonna 1976 Markey täytti Yhdysvaltain edustajainhuoneessa Torbert Macdonaldin kuollessa tyhjäksi jääneen paikan. Hän istui edustajainhuoneen jäsenenä vuoteen 2013. Tämän jälkeen hänet valittiin John F. Kerryn eron tyhjäksi jättämälle paikalle Yhdysvaltain senaattiin. Markey valittiin uudelleen senaattoriksi vuosina 2014 ja 2020.
Kuolan saamelaisten historia
Neuvostoliiton politiikka kansoja kohtaan
Harjoitetun politiikan tarkoituksena oli parantaa ja edistää pohjoisen taloutta ja tuotantoa koko Neuvostoliiton eduksi teollistamalla pohjoisia reuna-alueita. Teollistamisen ohella oli tarkoitus kehittää myös perinteisiä elinkeinoja kuten poronhoitoa, metsästystä ja kalastusta, sillä niillä oli paikallisen merkityksen lisäksi myös kansantaloudellista merkitystä. Tuotannon kasvattaminen oli poronhoidon kehittämisen tärkein tavoite. Poronhoidon kollektivisointi vapautti työvoimaa teollisuuden tarpeisiin. Aluksi teollisuuden ei nähty muodostavan uhkaa poronhoidolle, koska teollisuus keskittyi eri alueille kuin poronhoito, mutta jo 1960-luvun lopussa porolaitumet olivat muuttuneet fosfaatti-, nikkeli-, kulta- ja tina- sekä puutavaravarannoiksi. Vuonna 1976 poronhoidon uskotaan menestyvän. 1980-1990 -luvuille tultaessa toiveikkaat näkymät poronhoidon tulevaisuudesta ovat muuttuneet täydellisesti. Porolaitumia uhkaavat Kuolan niemimaan metallituotantolaitokset, Krasnošeljen porolaidunten keskellä olevan Keivin kyaniittiesiintymän hyödyntämistoiveet sekä Siperian öljy- ja kaasukenttien hyödyntämisen.
Kansallisuuspolitiikalla oli myös muita tavoitteita, sillä neuvostovallan tavoitteeksi otettiin kansallisten vähemmistöjen aktivoiminen uuden politiikan tehokkaiksi edistäjiksi. Myönteistä kehityksessä oli se, että pohjoisten alueiden asukkaat pääsivät modernin terveydenhuollon piiriin, lapsikuolleisuus väheni, koulutusmahdollisuudet avautuivat ja lukutaidottomuus pyrittiin hävittämään.
Erityisesti naiset olivat kärsineet huonosta terveystilanteesta. Tundralla synnyttäminen oli yleistä ja se sisälsi riskejä. Sairauksien lisäksi kuoleman syinä olivat onnettomuudet, kuten hukkumiset tai lasten aseleikit. Onnettomuuden sattuessa tundralle oli mahdotonta saada apua ajoissa.
Kollektivisointi ja asukkaiden poliittinen aktivoiminen
Kollektivisoinnin tavoitteina oli ollut taloudellisen epätasa-arvon poistaminen, taloudellisten ja tuotannollisten seikkojen korostaminen sekä kannattamattomaksi ja vanhanaikaiseksi tuomitun poronhoidon uudenaikaistaminen. Yksi tapa uudistaa poronhoitoa oli asuttaa ihmiset kyliin.
Kollektivisointi aloitettiin pohjoisilla, harvaan asutuilla nomadien alueilla varovaisemmin ja hitaammin kuin muualla, sillä näitä alueita pidettiin taloudellisesti, poliittisesti ja kulttuurisesti jälkeenjääneimpinä. Käytännön olosuhteet, kuten huonot liikenneyhteydet ja vaikeudet saada esimerkiksi rakennustarvikkeita, vaikuttivat myös siihen, että väestön paikalleen asuttaminen lähti hitaasti liikkeelle pohjoisessa. Neuvostovallan edustajat ymmärsivät, että pohjoisille alueille ei 1920-luvulla ollut myöskään helppo houkutella väkeä.
Asukkaat pyrittiin aktivoimaan poliittisesti perustamalla kansallisia neuvostoja. Paikallishallinto järjestettiin neuvostojen avulla. Aluksi neuvostoja perustettiin perinteisen sukujärjestelmän pohjalta, mutta jonkin ajan kuluttua neuvostot muutettiin alueellisiksi kyläneuvostoiksi. Vuonna 1928 muutamat saamelaissiidat saivat oman neuvoston. Samaan aikaan perustettiin kansallisia alueita, kuten Hanti-Mansian (1930) ja Nenetsian kansalliset alueet (1929). Tehdyistä aloitteista huolimatta ei saamelaisten kansallista aluetta perustettu. Syyksi ilmoitettiin, ettei alueesta eikä sentaloudellisesta toiminnasta ollut tarpeeksi tietoa. Vuonna 1939 lopetettiin aikaisemmin perustetut neljä saamelaisten kansallista neuvostoa keinotekoisina ja ne muutettiin kyläneuvostoiksi, joissa kansallisuus tai paikalliset piirteet olivat sivuseikka. 1930-luvulla perustettiin myös paikallisia puolueorganisaatioita. Alkuperäisväestön edustajia liittyi puolueen jäseniksi, ja puolueaktivisteiksi tuli sen omia edustajia, joiden avulla pohjoisten alueiden kollektivisointi pääsi vauhtiin.
1930-luvulla kiinnitettiin huomiota myös pienten pohjoisten kansojen oman kielen kehittämiseen ja opettamiseen. Saamen kieli nautti lyhytaikaisesta suojakaudesta vuosina 1933-1937. Kildininsaamen pohjalta luotiin kirjakieli ensin latinalaisin kirjaimin, jotka kuitenkin jo vuonna 1934 vaihdettiin kyrillisiin kirjaimiin. Saamenkielinen aapinen julkaistiin vuonna 1933. Murmanskin pedagogisessa instituutissa aloitettiin saamelaisten opettajien koulutus, ja myös Leningradin pohjoisten kansojen edustajilletarkoitetussa pedagogisessa Herzen-instituutissa oli saamelaisopiskelijoita.
1960-luvulta nykyhetkeen
1960-luvulle tultaessa hallinto piti pohjoisten alueiden ihmisiä tiukasti kontrollissaan. Tämä rajavartioston hallinnoksi kutsuttu systeemi päätti erityisesti raja-alueilla, kuten Kuolan niemimaalla, ihmisten liikkumisesta. Rajavartiosto kontrolloi kalastus- ja metsästysretkiä, eikä esimerkiksi muiden perheenjäsenten sallittu lähteä mukaan tundralle.
Vuonna 1957 ruvettiin säädöksiä olojen parantamisesta toteuttamaan. Pieniä ja kannattamattomina pidettyjä kolhooseja yhdistettiin 1960-luvulla suuremmiksi valtiontiloiksi eli sovhooseiksi, joissa omaisuus kuului valtiolle ja työstä saatiin palkka. Entisiltä asuinpaikoilta oli muutettava pois, sillä elämä pikku kylissä tehtiin mahdottomaksi lopettamalla palvelut. Valtiovallan intressinä oli tuhota näköalattomina pienet kylät ja koota väki helpommin hallittavissa olevaan muutamaan suureen kylään. Isot kylät oli helpompi varustaa kulkuyhteyksillä, kaupoilla, kouluilla, terveydenhoidolla ja muilla palveluilla. Asutuksen keskittämisessä ei ajateltu luontaiselinkeinojen, poronhoidon, metsästyksen ja kalastuksen, tarpeita. Väestön keskittämistä lisäsivät myös armeijan vaatimat lisäalueet sekä laajat vesistörakentamistoimet, jotka hukuttivat alleen saamelaiskyliä, mm. Voronjen ja Tšalmny-Varren eli Ivanovkan. Perspektiivittömiksi tuomittujen kylien, Tšudžjärvi, Jokanga, Varzino, Lumbovka ja Ponoi, väestöä keskitettiin erityisesti Luujärvelle. Asuttamista ei suunniteltu, vaan esimerkiksi Luujärvelle muuttaneet joutuivat vuosikausia asumaan sukulaisten luona, ennen kuin saivat oman asunnon. Saamelaisten asumistaso pysyi huonona verrattuna muihin väestöryhmiin. 1970-luvulla Luujärvelle alettiin rakentaa kerrostaloja, sillä suunnitelmien mukaan 70 prosenttia väestöstä olisi pitänyt asua kerrostaloissa jo vuonna 1980.
1970-luvulle tultaessa maaseudulla asuva saamelaisväestö oli keskittynyt neljään kylään, Luujärven ja Krasnošeljen lisäksi Joonaan ja Tulomaan, joiden kolhoosit harjoittivat karjanhoitoa ja vihannesviljelyä. Kun väestöä keskitettiin, oli muuttajilla, joista suuri osa oli saamelaisia, vaikeuksia löytää työtä. Tuttujen elinkeinojen, poronhoidon ja kalastuksen parista ei kaikille työtä riittänyt. Perinteisen luontosidonnaisen elämäntavan katkeaminen on johtanut moniin vakaviin ongelmiin. Perheen perustaminen on osoittautunut saamelaismiehille vaikeaksi: 60 % avioliittoikäisistä saamelaismiehistä elää naimattomana. Lisääntyneet taloudelliset ja sosiaaliset ongelmat, kuten työttömyys, asunnottomuus ja alkoholismi ovat yleistyneet pienten pohjoisten kansojen keskuudessa. Syntyvyys on laskenut, väestönkasvu pysähtynyt ja odotettu elinikä laskenut. Ulkoiset tekijät ovat muuttaneet saamelaistenkin ympäristöä, yhteisöä ja kulttuuriperintöä erittäin paljon.
Sebastian Foss Solevåg
Sebastian Foss Solevåg (s. 13. heinäkuuta 1991) on norjalainen alppihiihtäjä, joka edustaa Spjelkavik IL -seuraa.
Sotšin olympialaisissa 2014 ja Vailin / Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 Foss Solevåg sijoittui pujottelussa yhdeksänneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän saavutti pronssia joukkuekilpailussa. Pujottelussa hän oli kymmenes. Åren MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui pujottelussa 12:nneksi. Cortina d'Ampezzon MM-kilpailuissa 2021 hän saavutti kultaa joukkuekilpailussa ja pujottelussa. Pekingin olympialaisissa 2022 hän saavutti pronssia pujottelussa.
Alppihiihdon maailmancupissa Solevåg kilpaili ensimmäisen kerran Levin pujottelussa marraskuussa 2012. Maailmancupin pisteille hän selviytyi ensimmäisen kerran Levin pujottelussa marraskuussa 2013 oltuaan yhdeksäs. Kolmen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran tammikuussa 2015 oltuaan Zagrebin pujottelussa kolmas. Hän oli kolmas myös Sankt Moritzin pujottelussa maaliskuussa 2016. Hän sijoittui pujottelucupissa viidenneksi kaudella 2019–2020. Hän oli toinen Madonna di Campiglion pujottelussa joulukuussa 2020. Hän voitti Flachaun toisen pujottelun tammikuussa 2021. Pujottelucupissa hän oli samalla kaudella viides. Kaudella 2021-2022 hän sijoittui kolmanneksi Val d' Iseren pujottelussa. Häb coitti Madonna di Campiglion pujottelun.
Vaalea valloittaja
Vaalea valloittaja on Katri Helenan debyyttialbumi, joka julkaistiin vuonna 1964. Sen sovitukset on tehnyt Jörgen Petersen, joka myös johtaa taustayhtyettä.
Phantom Stranger
Taustaa
Phantom Strangerissa (vol. 4) #0 (2012) Phantom Stranger on Judas Iscariot. Hänet tuomitsee Ikuisuuden piiri, jonka oletetaan olevan korkeamman voiman edustajia. Phantom Stranger on tuomittu kulkemaan maan päällä ikuisesti Jumalan edustajana. Hänellä on kaulakoru, joka on tehty niistä 30 hopeakappaleesta, jotka hän otti maksuna Jeesuksen kavaltamisesta. Kun Phantom Stranger helpottaa Jim Corriganin muuttumista Aaveeksi, yksi kolikoista putoaa kaulakorusta ja murenee, mikä vie hänet askeleen lähemmäksi lunastusta.
Lothar Kobluhn
Kobluhn edusti urallaan Rot-Weiß Oberhausenia vuosina 1963–1974 ja SG Wattenscheid 09:ää vuosina 1974–1977. Hän pelasi Rot-Weiß Oberhausenissa Bundesliigaa neljän kauden ajan vuosina 1969–1973. Yhteensä Kobluhn pelasi 107 pääsarjaottelua, joissa hän teki 36 maalia. Kaudella 1970–1971 Kobluhn teki 24 maalia voittaen Bundesliigan maalikuninkuuden.
Phantom Stranger
Taustaa
Varhaisemmissa esiintymisissään Phantom Stranger osoitti yliluonnollisten tapahtumien olevan rikollisten tekemiä huijauksia. Hän kohtasi suoraan roistot, eikä osoittanut mitään yliluonnollisia kykyjä, paitsi ehkä hänen uskomattoman kykynsä ilmestyä sinne, missä ja milloin häntä tarvitaan, ja kadota yhtä salaperäisesti, ilman että kukaan näkisi hänen tulevan tai menevän. Myöhemmissä tarinoissa yliluonnolliset tapahtumat olivat todellisia ja Phantom Strangerille annettiin määrittelemättömiä yliluonnollisia voimiaan voittaa ne. Hän esimerkiksi pystyi hallitsemaan savupohjaista olentoa rauhoittavalla eleellä väittäen, että savu itsessään on hänen liittolaisensa. Toisessa sarjakuvasarjassaan Phantom Strangerista tuli todella yliluonnollinen sankari.
Phantom Stranger näytteli merkittävää roolia Neil Gaimanin The Books of Magic -tarinassa. Hän vei päähenkilö Tim Hunterin läpi ajan näyttääkseen hänelle taikuuden historiaa ja luonnetta. Hän on avustanut Oikeuden Puolustajia useaan otteeseen, jopa valituksi virallisesti Justice League of America #103:n ryhmään, vaikka hän tunnusti jäsenyytensä vasta Justice League of America #143:ssa. Phantom Strangerilla oli myös oma rajoitettu sarja, jossa hän yrittää tehdä tyhjäksi Eclipson suunnitelman ydinsodan aiheuttamisesta. Day of Vengeance: Infinite Crisis Special #1:ssä Phantom Stranger työskentelee Nabun, Doctor Occultin, Zatannan, Shadowpactin ja muiden mystiikan harjoittajien kanssa muodostaakseen uudelleen Ikuisuuden kallion ja auttaakseen voittamaan hullun Aaveen.
Shadowpactin sivuilla Phantom Stranger on ottanut kertojan roolin. Hänen on osoitettu olevan tietoinen mystisista tapahtumista, ei vain maan päällä, vaan useissa ulottuvuuksissa; jälleen kerran hän osoittaa, että hän ei pysty puuttumaan asiaan, olipa hänen tiedossa oleva vaara kuinka vakava tahansa.
Blackest Night #2:ssa Black Hand viittaa Phantom Strangeriin, joka ei ole kuollut eikä elävä, mikä tarkoittaa, että häntä ei voida tappaa, herättää henkiin tai herättää mustaksi lyhdyksi. Phantom Stranger näkee, kuinka musta voimasormus kiinnittyy Crispus Allenin ruumiiseen, muuttaen hänet mustaksi lyhdyksi ja sinetöimällä hänessä olevan Aaveen. Phantom Stranger #42:ssa Stranger yrittää Blue Devilin avulla taistella Black Lantern Spectreä vastaan, mutta epäonnistuu. Sitten he matkustavat Nanda Parbatiin, jossa Stranger auttaa Deadmania poistamaan mustan sormuksen kehostaan. Stranger on tuonut ruumiin Nanda Parbatiin ja vartioitavaksi, sanoen, että se on "erityisen tärkeä".
DC Comics - The New 52 FCBD Special Edition #1 -sarjassa osana The New 52:ta (DC Comicsin universumin uudelleenkäynnistys) Phantom Strangerin viitattiin olevan Judas Iscariot ja osa Synnin kolminaisuutta Pandoran ja The Questionin kanssa. Vaikka kaulakorua ei nimenomaisesti nimetty, hänen käyttämänsä kaulakorun oletetaan olevan valmistettu niistä 30 hopeakappaleesta, jotka hän sai Jeesus Kristuksen pettämisestä. Hänen hiuksensa ja silmänsä muuttuivat täysin valkoisiksi kokemuksesta.
Phantom Strangerissa (vol. 4) #0 vahvistetaan, että Phantom Stranger tunnettiin kerran nimellä Juudas Iskariot, mies, joka petti Jeesuksen. Tässä tarinassa hän aikoo hirttää itsensä, kun salaperäinen ryhmä ihmisiä pysäyttää hänen itsemurhayrityksensä. Myöhemmin hänet tuomitaan yhdessä Pandoran lippaan avaajan Pandoran ja toisen miehen kanssa, joka on muutettu The Questioniksi. Tuhansia vuosia myöhemmin hänet ohjataan auttamaan epätoivoista entistä etsivää Jim Corrigania löytämään kidnapatun tyttöystävänsä. Hän johdattaa hänet hylättyyn varastoon, jossa häntä on pidetty, mutta tämä osoittautuu ansaksi. Kidnappaajat tappavat Corriganin, hän muuttuu sitten Aaveeksi ja syyttää Strangeria hänen pettämisestä. Kun Aave on hyökkäämässä Strangerin kimppuun, salaperäinen Ääni lähettää hänet raivoamaan ansaitsevampia kohtaan. Korvauksena Corriganin kanssa tapahtuneesta kaulakorusta pudotetaan yksi kolikko (joka on tehty 30 hopeakappaleesta, joiden vuoksi hän petti Jeesuksen) ja Stranger tajuaa, että hänellä on edessään lisää kohtaamisia, ennen kuin hän saa anteeksi.
Pandora tapaa Phantom Strangerin ja kertoo tälle tarvitsevansa hänen apuaan löytääkseen henkilön, joka voi avata hänen lippansa. Hän kieltäytyy muistuttaen häntä viimekertaisesta lippaan avauskerrasta, jolloin maailman synnit päästettiin valloilleen. Tähän hän vastaa, että hän haluaa vain pelastaa kaikki siitä, mitä hän päästi valloilleen. John Constantine yrittää huijata Phantom Strangerin liittymään Justice League Darkiin lupaamalla palauttaa yhden hänelle sidotuista 30 hopeakolikosta rangaistuksensa kautta. Phantom Stranger hylkää tarjouksen, mutta Constantine uskoo, että hän tulee lopulta paikalle ja on Justice League Darkin puolella. The Question manipuloi Doctor Thirteeniä lyömään Phantom Strangeria kohtalon keihäällä. Phantom Stranger jätetään House of Mysteryn ovelle, ja Justice League Dark yrittää elvyttää hänet kutsumalla Nightmare Nurse -hoitajan. Kun he elvyttävät hänet, Phantom Stranger ilmoittaa, että he ovat kaikki hänelle velkaa ja pyytää Justice League Darkia (erityisesti Zatannaa) auttamaan häntä pääsemään helvettiin perheensä pelastamiseksi. Zauriel varoittaa Phantom Strangeria, ettei tämä saa enää koskaan päästä taivaaseen, koska hän on mennyt helvettiin yrittääkseen pelastaa perheensä. Zauriel sanoo myös Phantom Strangerille, että jos hän yrittää, hänet pyyhitään pois ajasta ja historiasta ikuisiksi ajoiksi.
Phantom Stranger näyttää olevan käytännössä kuolematon, ei koskaan ikäänny ja on osoittanut valtavia voimia ja kykyjä, joiden tarkkaa alkuperää ei tiedetä. Hän voi matkustaa valtavia matkoja hyvin lyhyessä ajassa, kuten JLA:n vartiotorniin ja Apokolipsiin, sekä mystisiin ulottuvuuksiin, kuten taivaaseen, helvettiin ja kvintessenssien miehittämään valtakuntaan (vaikka häntä on kielletty pääsemästä suoraan taivaaseen). Hän voi ampua voimakkaita energiapultteja, matkustaa ajan halki, hälventää taikuutta, paljastaa illuusioita ja selviytyä avaruudessa ilman minkäänlaista elämää ylläpitävää järjestelmää; Kerran hän loi mystisen kilven, joka suojeli Teräsmiestä kaikilta häntä vastaan ​​kohdistetuilta loitsuilta valmistautuessaan Teräsmiehen tulevaan yhteenottoon Arionin kanssa. Hänen voimansa rajoja ei ole määritelty. Monissa tapauksissa, ilmeisistä kyvyistään huolimatta, hän väittää, ettei hän saa lopettaa kriisiä suoraan, vaan hän voi vain ohjata muita ryhtymään tarvittaviin toimiin (tämä rajoitus sallii Strangerin vierailla käytännössä missä tahansa nimikkeessä ilman, että hänestä tulee deus ex machina, jonka toiminta lopettaisi tarinan välittömästi). Phantom Strangerin suurin ja tunnetuin voima on hänen salaperäinen kaikkitietävyytensä; hän näyttää tietävän melkein kaiken kaikista DC-universumissa kohtaamistaan ​​hahmoista ja tilanteista, ja JLA/Avengers-risteyksessä tämä ulottuu tarinan vuoksi myös Marvel-universumiin; tämä on kuitenkin kiistetty Swamp Thing Annual #2:ssa. Näin hän voi tarjota hyödyllisiä neuvoja ja apua muille. Hän väittää, että "mikään ei jää [hänelle] piiloon". Hänen tietämyksensä ansiosta hän on jopa voinut tulla avuksi DC Universe -hahmoille, jotka ovat loukussa omista ajoistaan. Tarinassa Animal Man #19 Animal Man oli havainnut olevansa loukussa 1960-luvulla aavemaisessa tilassa todellisuuden ja ei-todellisuuden välillä. Hän vaelsi välinpitämättömästi, kunnes Phantom Stranger tapasi hänet ja ojensi auttavan kätensä. Stranger oli jo tietoinen Animal Manin nykyisestä epätoivosta ja tiesi jopa hänen olevan tulevaisuudesta (eli 1980-luvun lopulta). Swamp Thing Annual #2:ssa Stranger ei ollut täysin tietoinen kaikista yksityiskohdista Alec Hollandin muuttumisesta Rämeen olennoksi; hän tiesi tarpeeksi ollakseen tietoinen Swamp Thingin olemassaolosta ja elämästä, mutta oli silti yllättynyt, kun hän kohtasi Alex Hollandin varjon taivaassa, koska hän oli olettanut olennon ja Hollandin olevan yksi ja sama.
Phantom Stranger on yksi harvoista todellisista kuolemattomista olennoista DC-universumissa, jota ei itse asiassa voida tappaa. Kun Aave hyökkää kostonpäivän tarinassa, Stranger epäilee, että jopa Aave voisi tappaa hänet, ja lisää salaperäisesti, että "epäilen, että universumi sallisi sen". Aave turvautui muuttamaan Strangerin vaarattomaksi hiireksi, koska Phantom Strangerin tappaminen oli todellakin yli Aaveen voimien.
Vaikka Phantom Stranger ei käytä maskia, hänen fedoransa varjo peittää hänen silmänsä lähes jatkuvasti. Kun hänet esitettiin ilman hattua Madame Xanadu -minisarjassa, joka sijoittuu Arthurin aikakauteen, jolloin Strangerin naamio oli yksinkertainen viitta, hänen silmänsä näyttävät täysin valkoisilta - vailla iiriksiä ja pupillia - ja ne ovat uponeet laihaan, surulliseen ilmeeseen.
Hankarin metroasema
Hankar on Brysselin metron asema Auderghemin kunnassa. Sitä käyttävät linjan 5 junat.
Vuonna 1976 avattu asema on nimetty paroni Robert Hankarin mukaan.
Rigorismi
Rigorismilla (latinan sanasta rigor, jäykkä, jyrkkä, varsinkin moraalisessa mielessä) ymmärretään yleensä jonkin kristinuskoon kuuluvan lain, ohjeen tai tavan jyrkkää ja ehdotonta noudattamista. Erityisesti termillä on tarkoitettu eettisten käyttäytymistapojen ankaraa tulkintaa.
Bussnang
Bussnang on kunta Koillis-Sveitsissä, Thurgaun kantonissa. Kunnassa on runsaat 2 000 asukasta. Nykyinen Bussnangin kunta syntyi vuonna 1996, kun Bussnangin kunta ja seitsemän itsehallintokuntaa, Friltschen, Lanterswil, Mettlen, Oberbussnang, Oppikon, Reuti ja Rothenhausen, yhdistyivät uudeksi Bussnangiksi.
Sijainti
Bussnang sijaitsee Thurjoen eteläpuolella, pääosin Lättejoen laaksossa, pari kilometriä Weinfeldenistä ja viitisentoista kilometriä Bodenjärveltä lounaaseen. Alue on kumpuilevaa Mittellandia.
Talous
Bussnangin suurin teollisuusyritys on Stadler Railin tytäryhtiö Stadler Bussnang AG, joka työllistää tehtaallaan yli 1 600 henkilöä.
Liikenne
SBB:n Weinfelden–Wil-rata kulkee Bussnangin kautta.
Puu-Juuka
thumb|350px|Puu-Juukaa kesällä 2007. Puu-Juuka on Juuan kirkonkylän vanha keskusta Juuan kunnassa Pohjois-Karjalassa. Se sijaitsee Juuanjoen ja valtatie 6:n sekä Juankoskentien välisessä kolmiossa. Puu-Juuan miljöö on arvokas kulttuurihistoriallinen kohde ja Suomessa melko harvinainen säilynyt esimerkki entisaikain kirkonkylien rakennusperinteestä. Vanhimmat alueen rakennukset ovat 1800-luvun lopulta ja 1900-luvun alusta. Osa taloista on asuintaloja, osa asuinliiketaloja ja julkisia rakennuksia. Rakennuksista löytyy mielenkiintoisia yksityiskohtia: frontoneita sekä koristeellisia ikkunanpuitteita ja räystäskonsoleja. Puu-Juuassa on 26 yksittäistä arvokasta, suojeltavaa rakennuskohdetta eri vuosikymmeniltä.
Myllymuseo
Myllymuseo sijaitsee Juuanjoen varressa, Herralankoskella. Myllytoimintaa Herralankoskella on ollut ainakin 1870-luvulta 1950-luvulle. Museon rakennuksia ovat mylly, myllärin tupa, aitta ja sauna sekä 193 metriä pitkä uittoränni, joka on ollut käytössä 1950-luvulle saakka. Juuka-Seura perusti museon 1970-luvulla.
Historia
Juuan kirkonkylän kohdalla oli asutusta jo 1500-luvulla. 1800-luvun loppupuolella kylä alkoi kasvaa maantien varteen ja sinne tuli kauppaliikkeitä.
Kirja Puu-Juuasta
Ensimmäinen Puu-Juuasta tehty kirja, Puu-Juuan raitilta, ilmestyi vuonna 2005. Tekijä on juukalainen toimittaja Matti Puoskari.
Lähteet
Juuan kunta elinkeinotoimi: Kävelykierros Puu-Juuassa.
Navajot
200px|thumb|Navajo-metsästäjiä 1800-luvun lopulta
Navajot (äännetään Navaho, navajokielellä diné) ovat Yhdysvaltain lounaisilla alueilla asuva intiaanikansa. He ovat eräs nykypäivän runsaslukuisimmista alkuperäiskansoista Pohjois-Amerikassa ja heitä lasketaan olevan lähes 300 000. Tähän lukuun sisältyvät kaikki, jotka ilmoittavat vähintään yhden isovanhemmistaan navajoksi. Suurin osa navajoista asuu navajoiden reservaatissa, joka sijaitsee osittain Arizonan, Utahin ja New Mexicon alueilla.
Varhainen aikakausi
Navajot olivat lähtöisin Kanadasta, josta he aloittivat taivalluksensa kohti etelää 1000-luvun ensimmäisinä vuosisatoina. Heidän saapumisensa ajankohtaa nykyisten New Mexicon, Arizonan, Coloradon ja Utahin alueelle ei tiedetä, mutta arkeologisten tutkimusten mukaan tämä tapahtui viimeistään 1500-luvulla. Navajojen suhteet saman vuosisadan lopulla saapuneisiin espanjalaisiin olivat huonot. New Mexicon pueblo-intiaanien noustua kapinaan espanjalaisia vastaan navajot auttoivat heitä.
1700-luvulla käydyissä intiaanien keskinäisissä sodissa navajot joutuivat vetäytymään Coloradosta lännemmäksi. Vuonna 1716 navajot solmivat rauhan espanjalaisten kanssa mutta riitaantuivat uudelleen vuosisadan jälkimmäisen puoliskon aikana. 1800-luvulla navajot sotivat Meksikoa vastaan. Yhdysvaltoihin navajoilla oli alun perin hyvät suhteet, mutta amerikkalaisten taitamattomuus pitää yllä ystävyyttä johti vakaviin erimielisyyksiin.
Navajot joutuivat kosketuksiin Yhdysvaltain kanssa toden teolla vuonna 1846, jolloin kenraali Stephen W. Kearny sotilaineen valtasi Santa Fen kaupungin osana Yhdysvaltain ja Meksikon välistä sodankäyntiä. Kearny hyökkäsi myös navajoja vastaan tarkoituksenaan alistaa heidät Yhdysvaltain alaisuuteen. Sotaretken seurauksena navajot solmivat marraskuussa 1846 ensimmäisen sopimuksensa Yhdysvaltain kanssa Canyon de Chellyssä. Seuraavina vuosikymmeninä yhä uusia linnoituksia ja uudisasukkaiden tiloja syntyi navajojen maiden liepeille. Rauha säilyi kuitenkin pieniä kahnauksia lukuun ottamatta vuoteen 1858, jolloin Yhdysvallat teki sotaretken navajoja vastaan. Yhdessä zuni-intiaaneista koostuneiden oppaiden kanssa armeija tuhosi täysin navajojen tunnetuimman johtajan Manueliton kylän. Navajot tekivät vastaiskun yli tuhannen miehen voimin Manueliton ja Barbonciton johdolla piirittämällä Fort Defiancen linnoitusta, mutta eivät onnistuneet valtaamaan sitä. Rauha solmittiin lopulta vuonna 1861.
1900-luvulta nykypäivään
1900-luvun alussa karjalaumat ja niiden kiinteä hoito veivät suurimman osan navajojen ajasta. Paikalliset BIA:n (Bureau of Indian Affairs) asiamiehet katsoivat lammaslaumat liian suuriksi ja pyysivät navajoja vähentämään niitä. Vastineeksi intiaaniasiainvirasto lupasi uutta reservaattimaata. Navajot suostuivat pyyntöön, mutta BIA:n edustajat jättivät oman lupauksensa täyttämättä. Tämän toiminnan seurauksena navajot nousivat vastustamaan kaikkia BIA:n toimia ja kieltäytyivät muun muassa äänestämästä vuonna 1934 ehdotetun uuden intiaanilain puolesta, jonka perusideana oli intiaanien talouden parantaminen. Yli 50 muuta heimoa hyväksyi kuitenkin lakialoitteen, ja uusi intiaanilaki IRA (Indian Reorganisation) hyväksyttiin kesäkuussa 1934.
1940-luvun lopulla liittovaltio avusti työtä etsiviä navajoja saamaan työpaikan Denveristä, Salt Lake Citystä tai Los Angelesista. Kun BIA avusti asunnon hankkimisessa, yhä useampi navajo-suku seurasi mukana kaupunkeihin. Tämä käytäntö helpotti kongressin pyrkimystä sulattaa navajot ja muut intiaanit kaupunkien valtaväestöön.
170px|thumb|Peter McDonald
1970-luvun aikana navajot onnistuivat luomaan kestävän taloudellisen pohjan taloudelleen. Kivihiili ja uraani tekivät navajoista varakkaita ja 1970-luvun lopulla heitä pidettiin Pohjois-Amerikan vauraimpana intiaanikansana. Samalla vuosikymmenellä navajojen päämies Peter McDonald (Hoshkaisist Begay) nousi paikalliseksi vaikuttajaksi lounaisalueiden politiikassa.
Navajojen hiilikaivostoiminta sai osakseen kuitenkin myös kielteistä julkisuutta, sillä avolouhoksista kaivettu hiili saastutti ja tuhosi ympäristön. Lisäksi navajojen rahavarat jakautuivat epätasaisesti ja osa voitoista joutui vääriin käsiin. McDonald tuomittiin korruptiosta ja rahapetoksista 1990-luvulla. Samalla vuosikymmenellä navajot haastoivat Yhdysvaltain hallituksen oikeuteen, koska olivat joutuneet vuosien ajan myymään hiiltä alle käyvän hinnan. Korkein oikeus totesi BIA:n syyllistyneen tarkoituksenmukaiseen navajojen hyväksikäyttöön toimimalla energiayhtiöiden hyväksi. Presidentti George W. Bush kieltäytyi kuitenkin maksamasta navajoille kuuluvia korvauksia, koska varat tarvittiin hänen mukaansa terrorismin vastaiseen toimintaan.
Vuonna 2010 navajojen reservaatissa, joka ulottuu New Mexicosta Arizonaan ja Utahiin, asuu noin 150 000 intiaania. Alue käsittää pinta-alaltaan 71 000 km² ja se on asukasmäärältään ja laajuudeltaan suurin Yhdysvaltain intiaanireservaateista. Lähes saman verran navajoja asuu tämän reservaatin ulkopuolella. Vuonna 2011 tehdyn väestönlaskennan mukaan navajojen kokonaismäärä on 300 048.
Kieli
Toisessa maailmansodassa navajot nousivat lähes legendaariseen maineeseen viestintätyöskentelyllään Yhdysvaltain merijalkaväessä. Navajojen omaan kieleen perustunut koodikieli osoittautui ylipääsemättömäksi ongelmaksi japanilaisille, jotka otaksuivat sen perustuvan englannin kielen pohjalta rakennettuun salakielijärjestelmään. Väittämän mukaan amerikkalaiset eivät olisi koskaan vallanneet Iwo Jimaa ilman navajo-"kooderien" (Code Talkers) lähettämiä ja vastaanottamia satoja viestejä, joita vihollinen ei pystynyt avaamaan.
Ympäristö ja elinkeinot
Kun navajot saapuivat etelään, heidän taloutensa karussa ja kuivassa ympäristössä perustui metsästykseen ja keräilyyn. 1600-luvulla navajot alkoivat mukautua espanjalaisten tuomien hevosten käyttöön perinteisten koiravaljakkojen sijaan. Kuten monilla muilla tasankojen heimoista, hevosesta kehittyi tärkeä osa navajojen yhteiskuntaa. Vaikka hevonen oli aluksi työjuhta, sitä alettiin käyttää myös ratsuna. Ensimmäinen historiaan kirjattu tapaus ratsastavista intiaaneista on vuoden 1659 navajo-hyökkäys espanjalaisten kimppuun New Mexicossa. Saman vuosisadan aikana navajot omaksuivat maissin ja puuvillan käytön puebloilta ja lampaiden sekä vuohien kasvatuksen espanjalaisilta. Myöhemmin suurista lammaslaumoista, joita navajot pitivät maidon, villan ja lihan takia, tuli koko heidän taloutensa perusta.
Espanjalaisten kautta navajot tutustuivat myös vehnään, persikoihin, viiniköynnöksiin ja chilipippuriin. He istuttivat noin 5 000 persikkapuuta, jotka hävitettiin syksyllä 1863 Yhdysvaltain joukkoja komentaneen eversti Kit Carsonin määräyksestä. Navajot eivät antaneet anteeksi tätä tekoa milloinkaan.
Saatuaan perinteiset maansa takaisin New Mexicosta ja Arizonasta 1868 navajot omaksuivat vanhan elämäntyylinsä karjanhoitajina ja maanviljelijöinä. Lisäksi he kehittivät monia uusia taloudellisia selviytymiskeinoja ja monet heistä ovat tulleet tunnetuksi etevinä hopeaseppinä sekä kutojina.
Asuminen
Kiinteänä ja sosiaalisena yksikkönä navajoilla oli suurperhe. Jokainen siihen kuuluva ydinperhe omisti oman hoganin. Lähekkäin asuvat suurperheet muodostivat pienen heimon, joka päätti tärkeimmistä taloudellisista asioista. Heimoja johtavilla päämiehillä ei ollut todellista valtaa ja navajot olivat keskenään tasa-arvoisia.
Uskonto ja taide
thumb|Navajojen hiekkapiirros valokuvattuna 1907 Navajojen muinaisessa heimouskonnossa hogan oli keskeisessä roolissa sekä maallisen että uskonnollisen toiminnan keskuksena. Uskonto ja taide liittyivät läheisesti toisiinsa ja kuvataidetta hyödynnettiin seremoniallisiin tarkoituksiin. Näillä piirroksilla muinaiset henkiolennot yhdistettiin osaksi normaalia ja yliluonnollista maailmaa. Eräs navajojen taiteenaloista ovat hiekkamaalaukset, joissa muun muassa hiekasta, maissista ja kukkien murskatuista terälehdistä muodostetaan maahan tai lattialla erilaisia kuvioita. Kuvat tehdään rituaalien aikana ja pyyhitään pois juhlan päättyessä.
Navajojen uskonnollisiin taiteenmuotoihin sisältyivät myös monotoniset laulut ja runot, jotka kertoivat kansan mytologiasta musiikin säestyksellä. Esitykset olivat monien päivien mittaisia ja eräs tällaisista oli Night Chant, joka sisälsi 24 erillistä episodia ja 324 laulua.
Nykyään navajoreservaatin yleisin uskonto oli intiaanikirkko, jossa on mukana sekoituksia navajojen omista uskonnoista. Arvion mukaan noin 60 % navajoista ottaa osaa intiaanikirkon palveluihin. Mormonismin kannatus on noin 20 %. Myös kristinuskon protestanttiset lahkot ovat käännyttäneet monia navajoja. Tämän lisäksi osa navajoista tunnustaa samanaikaisesti useita eri uskontoja, jotka perustuvat vanhoihin perinteisiin ja Peyotismiin.
Mytologia
Navajojen luomismyytti kertoo Ensimmäisten ihmisten matkasta pois Mustasta maailmasta, joka oli kolmen muun maailman alapuolella. Nämä ihmiset, mies ja nainen, elivät kahden ja riitaantuivat keskenään. Lopulta he lähtivät kulkemaan muiden maailmojen läpi. Toinen ja kolmas maailma osoittautuivat syntien turmelemiksi. Monien yritysten jälkeen ensimmäiset ihmiset saavuttivat neljännen eli Kimaltelevan maailman, jossa ihmiset saattoivat vihdoin elää onnellisina ja menestyä. Mies asetti auringon taivaalle valaisemaan ympäristöä ja pyysi luomistyöhön avukseen kojootin ja mustan jumalan, jotka olivat ensimmäisen maailman jumalolentoja. Navajojen mytologiassa eräs tärkeä hahmo on maan jumalatar Estsanatlehi (Muuttuva nainen), joka esiintyy yhdessä Ensimmäisten ihmisten kanssa navajojen tärkeissä seremonioissa kuten häissä ja tyttöjen puberteettirituaaleissa käytettävissä kertomuksissa.
Navajojen reservaatista löytyy edelleen useita uskonnollisesti merkittäviä vuoria, joiden olemassaolon he liittävät luomiskertomukseensa. Navajojen uskomuksen mukaan vuoret jakaantuvat naaraisiin ja uroksiin ensimmäisten ihmisten mukaan.
Will Claye
Will Claye (s. 13. kesäkuuta 1991) on yhdysvaltalainen yleisurheilija, joka on erikoistunut pituushyppyyn ja kolmiloikkaan.