cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
FightAIDS@Home
FightAIDS@Home on hajautetun laskennan projekti BOINC-alustalla. Tosin kuin monella muulla projektilla, FightAIDS@Homella ei ole omia palvelimia vaan se on ”upotettu” World Community Grid -projektiin. Projekti aloitettiin vuonna 2005. Hankkeen taustalla on Scrippsin tutkimusinstituutin Olson Laboratory Kalifornian La Jollassa. Projektin ensimmäisessä vaiheessa vertailtiin yli 20 miljoonaa mahdollista lääkekohdetta. Projektin toisessa vaiheessa pyritään löytämään näistä lupaavimmat. Toisessa vaiheessa näitä pyritään tutkimaan tarkemmin.
New Yorkin metro
Asemat ja liikenne
Useilla asemilla on monia laitureita useita linjoja varten. Koska metrolinjoilla kulkee myös harvoilla asemilla pysähtyviä Express-junia kauempaa tulevien matka-ajan lyhentämiseksi, on monilla asemilla ohitusraiteet nopeammille junille. Asemien laitureiden pituus on useimmiten 150–190 metriä. Hyvin harvat New Yorkin metroasemista sopivat liikuntarajoitteisille. Asemilla on yleensä kioskeja, joilta voi ostaa muun muassa elintarvikkeita ja lehtiä.
Allan Holdsworth
Allan Holdsworth (6. elokuuta 1946 – 16. huhtikuuta 2017 ) oli brittiläinen jazz-kitaristi ja säveltäjä. Holdsworth tunnettiin parhaiten virtuoosimaisen nopeasta soittotekniikastaan, erilaisista dissonanteista sävellajeista ja SynthAxe-kitarasyntetisaattorin käyttämisestä. Holdsworthin tuotanto koostui pääosin instrumentaalisoololevyistä, vaikka hän esiintyi myös muun muassa Level 42 -yhtyeessä. Holdsworth tuli 1970-luvulla tunnetuksi soittaessaan muun muassa Tony Williamsin, Nucleusin, Tempestin, Gongin, U.K.:n ja Jean-Luc Pontyn levyillä.
FightAIDS@Home
FightAIDS@Home pyrkii etsimään uusia lääkemolekyylejä, jotka voisivat hillitä HI-viruksen leviämistä soluissa.
Allan Holdsworth
Holdsworthia pidettiin yhtenä modernin kitaransoiton uudistajista ja hänen soittotyylinsä poikkesi huomattavasti perinteisestä jazztyylistä. Holdsworthin soitto perustui kitaran otelaudan näkemiseen joukkona symmetrisiä kuvioita, joita hyödyntämällä hän kehitti oman nopeatempoisen, molempia käsiä tehokkaasti hyödyntävän soittotyylinsä, jossa oli huomattavan paljon vaikutteita virtuoosisaksofonistien kuten John Coltranen soitosta.
Musiikin ohella Holdsworth oli intohimoinen olutharrastaja, pyöräilijä ja keksijä. Oman tuotantonsa suhteen Holdsworth oli äärimmäisen kriittinen ja on täysin tyytyväinen vain pieneen osaan aikaansaannoksistaan.
New Yorkin metro
Asemat ja liikenne
Metroasemia käytetään myös taiteen esilletuomiseen. Asemilla on esillä erilaisia taideteoksia, kuten valokuvia, julisteita, mosaiikkiteoksia ja veistoksia. Myös elävää musiikkia esitetään asemilla. Tästä hyvä esimerkki on käytöstä poistettu yksilaiturinen Brooklynissa maan alla sijaitseva Myrtle Avenuen asema, jonka laiturilla on nykyään taideteos.
Mánika
Mánika on helladisen kulttuurin aikaisen asutuksen arkeologinen kohde Euboian saarella Kreikassa. Se sijaitsee Chalkídan kaupungin pohjoispuolella. Paikan nimi on nykyaikainen. Sen muinaista nimeä ei tunneta.
Asutus ajoittuu varhaiselle helladiselle kaudelle II noin vuosiin 3000–1900 eaa. Se on ollut yksi Kreikan suurimmista pronssikautisista asutuksista, jopa suurin tähän saakka tunnetuista, ja kokonsa puolesta sitä voidaan pitää kaupunkina. Se on ollut strategisesti merkittävällä paikalla Pohjoisen Euboianlahden rannalla. Löytöjen perusteella sillä on ollut kauppayhteydet kykladisen kulttuurin alueille sekä itään. Kaupungin suurikokoisesta alueesta vain pieni osa on kaivettu esiin ja se on pääosin nykyaikaisten rakennusten peitossa. Kaupungissa on ollut säännönmukainen pohjakaava. Hautausmaan arvellaan käsittävän ainakin 5 000 hautaa, mutta suuri osa siitä on tuhoutunut rakentamisen seurauksena.
Frans Jakob Chydenius
Frans Jakob Chydenius (29. toukokuuta 1828 Vaasa – 23. maaliskuuta 1866 Lapua) oli suomalainen pappi ja runoilija.
Chydeniuksen vanhemmat olivat Lapuan kirkkoherra Petter Kristian Chydenius ja hänen ensimmäinen vaimonsa Sofia Amalia Kellander. Hän kävi Vaasan triviaalikoulua 1837–1846 ja lukiota 1846–1851. Chydenius valmistui ylioppilaaksi Helsingissä kesäkuussa 1851 arvosanalla laudatur.
Chydenius vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa marraskuussa 1854. Hän toimi kirkkoherran apulaisena Lapualla 1854–1859, kappalaisen apulaisena Ähtävällä 1855 ja vs. kappalaisena Kuortaneella 1859–1862. Vuodesta 1862 Chydenius oli Lapualla kirkkoherran virkavapaasijaisena ja armovuodensaarnaajana.
Chydenius oli naimisissa vuodesta 1857 Edla Sofia Eilsabet Lindforsin kanssa.
Newfoundlandin matalikko
thumb|300px|Newfoundlandin matalikko (Grand Banks) Labrador- ja Golf-virran kohtaamispaikassa Newfoundlandin matalikko on n. 500 kilometrin pituinen merialue Atlantilla Kanadan itärannikolla, Newfoundlandin saaren kaakkoispuolella. Matalikon keskisyvyys on 50-100 metrin välillä. Se sijaitsee Labradorin- ja Golfvirran kohtaamispaikassa ja se on syntynyt Golfvirran sulattaessa Labradorinvirran mukana pohjoisesta kulkeutuneita jäävuoria, jolloin vuorten mukana kulkeutunut sora on painunut pohjaan. Alueella on useita erillisiä matalikkoja, joista suurimpien nimet ovat Grand, Green ja St. Pierre. Matalikkoalueiden, joiden syvyys on alle 200 metriä, yhteenlaskettu pinta-ala on noin 282 500 km².
Alue tunnetaan sumuisena, mikä johtuu lämpimän Golfvirran ilmamassojen kohtaamisesta Labradorinvirran tuomien kylmien ilmamassojen kanssa, jolloin ilman ja meren väliset lämpötilaerot ovat suuria. Alueella on myös runsaasti jäävuoria, etenkin keväisin.
Newfoundlandin matalikko on ollut kansainvälisesti tunnettu kalastusalue, josta on kalastettu erityisesti turskaa. Myös kolja, meriahven, kampela, makrilli ja silli kuuluvat alueen kalalajeihin. Eurooppalaiset kalastajat havaitsivat alueen kalaresurssit 1400-luvun lopussa, ja alue alkoi pian houkutella runsaasti vanhan mantereen kalastajia. Alueen kalaisuuden ansiosta syntyivät myös ensimmäiset Newfoundlandin eurooppalaisasutukset, jotka perustettiin kalan kuivaus- ja suolaustukikohdiksi ennen kalojen kuljetusta Eurooppaan. 1900-luvulla eurooppalaiset, yhdysvaltalaiset ja kanadalaiset kalastajat ovat jatkaneet suurimittaista kalastustoimintaa. 1950-luvulta lähtien alueella toimi myös paljon venäläisiä ja japanilaisia kalastusaluksia. Kanadan hallitus laajensi merialuettaan vuonna 1977, jolloin suurin osa alueesta tuli sen hallintaan ja ulkomaalaisten kalastajien määrää vähennettiin. Alueen turskakanta romahti vuonna 1992, jolloin sen kalastaminen loppui lähes kokonaan. Kalastus aloitettiin uudelleen rajoitetussa määrin 1998, mutta turskakannat ovat edelleen hyvin alhaiset, eikä kalastustoiminta ole palannut entiselleen.
Öljynporaus alueella alkoi 1970-luvun lopulla ja se nousi yleiseen tietoisuuteen etenkin Ocean Ranger -porauslautan onnettomuuden johdosta, missä sen 84 hengen miehistö menehtyi 15. helmikuuta 1982. Uusimpia öljykenttiä ovat Hibernia, jossa öljyntuotanto alkoi 1997 sekä Terra Nova, jossa tuotanto aloitettiin tammikuussa 2002.
Syvännekrotit
Syvännekrotit (Ceratiidae) on krottikaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan kaikista valtameristä.
Lajit ja anatomia
Syvännekrottien heimoon kuuluu 2 sukua ja 4 lajia. Lajit ovat syvännekrotti (Ceratias holboelli), C. tentaculatus, C. uranoscopus ja pikkusyvännekrotti (Cryptopsaras couesii). Tyypillisesti heimon lajit saavuttavat suurimmillaan noin 77 cm:n pituuden, mutta syvännekrottinaaras voi kasvaa jopa 120 cm pitkäksi. Heimon lajien koiraat ovat huomattavasti pienikokoisempia ja kasvavat suurimillaan noin 1,6 cm pitkiksi. Syvännekrottilajien naaras on ruumiinmuodoltaan pitkulainen ja suu on suurikokoinen. Ensimmäinen selkäevän ruoto on pidentynyt ja sen kärjessä on valoa tuottava elin, jota lajit käyttävät saaliidensa huokutteluun. Aikuinen koiras elää loisena kiinnittyneenä naaraan ruumiiseen. Rintaevät ovat pienet, vatsaevät puuttuvat, selkä- ja peräevät ovat lyhyehköt ja pyrstöevä on kookas. Väriltään syvännekrottein heimon lajit ovat mustia tai tumman punaruskeita.
Levinneisyys ja elintavat
Syvännekrottilajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Pikusyvännekrotti elää lämpimissä vesissä, mutta Ceratias-suvun lajeja tavataan myös lauhkeista ja kylmistä meristä. Heimon lajit elävät tyypillisesti yksinään 150–4 400 metrin syvyydessä.
Lähilaskeumamalli
Gaussin vanamalli
Gaussin vanamallissa (Gaussian plume) pistemäisen päästölähteen saastepilven konsentraatio {C} tietyissä pisteissä on suoraan verrannollinen lähteen konsentraatiopitoisuuteen {Q} ja kääntäen verrannollinen vallitsevan tuulen nopeuteen {u}:
, missä
ja  ovat laimenemistermit y- ja x- akselien suuntaisesti.
\sigma_y ja \sigma_z ovat keskihajonnan mukaisia parametrejä, jotka ovat riippuvaisia piipun etäisyydestä {x} ja vaihtokertoimesta {K}. Koska pistemäinen lähde ei sijaitse piipun juuressa, on otettava huomioon sen efektiivinen korkeus, {H}. Efektiivinen korkeus ottaa huomioon myös lömmöstä aiheutuneen nosteen piipun suulla.
Saastevanan edetessä ja laskeuteussa maahan, sen eteneminen estyy alaspäin. Tämän johdosta saastepitoisuudet kasvavat maanpinnan yläpuolella ja näin ollen saasteet "heijastuvat" maasta takaisin ilmaan. Matemaattisesti kyseinen heijastuminen on otettu huomioon käyttäen ns. "peilikuvalähdettä", joka vastaa mitoitukseltaan alkuperäistä päästölähdettä, mutta joka on peilattu maanpinnan alapuolelle. Tämä näkyy Gaussin vanamallissa viimeisenä terminä:
Malli ei ota huomioon päästövaihteluita, eikä läheisistä rakennuksista aiheutuvia virtaushäiriöitä. Gaussin vanamalli ei myöskään sovellu yli 5 km pidemmille matkoille.
Gregori Aminoff vanhempi
Gregori (Gregorius) Aminoff vanhempi (1788–1847) oli ruotsalainen sotilas. Hän osallistui Savon rykmentin upseerina Suomen sotaan 1808–1809, Ruotsin sotaan Napoleonia vastaan 1813–1814 ja Norjan retkeen. Hänet ylennettiin everstiksi 1837. Vuodesta 1839 hän oli Karlstenin linnan komentaja.
Turo Asplund
Turo Asplund (s. 8. kesäkuuta 1985 Jyväskylä) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Mestis-joukkue TUTO Hockeyssa. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Seuraura
5-vuotiaana jääkiekon aloittanut Asplund on JYPin kasvatti. Hän voitti C-nuorten SM-pronssia vuonna 2000, B-nuorten SM-hopeaa vuonna 2002 sekä A-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2006, SM-hopeaa vuonna 2004 ja SM-pronssia vuonna 2005. Viimeisellä A-juniorikaudellaan 2005–2006 Asplund oli JYPin toiseksi paras pistemies runkosarjassa Eero Hyvärisen kanssa tehoilla 9+17=26. Kevään 2006 pudotuspeleissä hän oli Suomenmestaruuden voittaneen joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 7+6=13.
Kesällä 2006 Asplund harjoitteli JYPin SM-liigajoukkueen kanssa, mutta hän siirtyi kaudeksi 2006–2007 Mestis-joukkue Mikkelin Jukureihin. Asplundin tulokaskausi toi 44 runkosarjaottelussa tehot 11+14=25 ja kymmenessä playoff-ottelussa tehot 1+2=3. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-hopeaa ja pelasi myös neljä ottelua SM-liigan tasonmittauksessa ilman tehopisteitä. Toinen Mestis-kausi 2007–2008 Asplundilla alkoi varsin nihkeästi, mutta hän nousi loppukaudesta kuitenkin Jukureiden kenties parhaaksi sentteriksi. Kaudella 2008–2009 Asplund teki Mestiksen yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 9+26=35, joilla hän voitti Jukureiden sisäisen piste- ja syöttöpörssin.
Kaudeksi 2009–2010 Asplund siirtyi kolmivuotisella sopimuksella D Teamiin. Hän pelasi loukkaantumisen takia vain 14 runkosarjaottelua Mestiksessä. Asplund debytoi kauden aikana myös JYPin SM-liigajoukkueessa, jossa hän pelasi viisi ottelua jääden niissä ilman tehopisteitä. Asplund teki liigadebyyttinsä runkosarjan viidennellä kierroksella 22. syyskuuta 2009 Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Hänet merkittiin heti JYPin ykkössentteriksi. Kaudella 2010–2011 Asplund pelasi ensimmäisen täyden kauden SM-liigassa tehden 34 runkosarjaottelussa tehot 2+2=4, kuten myös kevään 2011 pudotuspelien kymmenessä ottelussa. Hänen liigauransa avausmaali syntyi 16. lokakuuta 2010 vieraissa Turun Palloseuraa vastaan. Asplund pelasi JYPissä täysammattilaisena joulukuusta 2011 alkaen ja vakiinnutti paikkansa joukkueen kokoonpanossa; varsinkin Jussi Makkosen ja Vili Sopasen lähdön jälkeen Asplundin peliaika lisääntyi. Hän voitti JYPin sisäisen tehotilaston kevään 2011 pudotuspeleissä lukemalla +9. Helmikuussa 2011 Asplund teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa.
Onnistuneen edelliskauden jälkeen Asplundiin kohdistui suuremmat odotukset kaudelle 2011–2012. Hänen ympärilleen yritettiin rakentaa kauden mittaan kentällistä, mutta jäi loppukaudesta ilman peliaikaa, eikä Asplund esiintynyt pudotuspeleissä. Hän voitti kuitenkin kauden päätteeksi Suomenmestaruuden. Asplund pelasi kauden aikana myös yhdeksän ottelua JYP-Akatemiassa (ent. D Team). Kaudeksi 2012–2013 hän palasi Jukureihin. Asplund jakoi tehoilla 13+25=38 joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Mika Partasen kanssa ja sisäisen syöttöpörssin voiton Pasi Järvisen kanssa. Hän jakoi koko Mestiksen tehotilaston voiton Tuton Marlo Koposen kanssa lukemalla +21, mutta tehopelaajalla myönnettävä Jari Hirsimäki -palkinto meni kuitenkin vähempien päästettyjen maalien myötä Koposelle. Asplund voitti tehoilla 3+14=17 koko kevään 2013 pudotuspelien piste- ja syöttöpörssin. Hän voitti niiden päätteeksi Mestiksen-mestaruuden ja palkittiin pudotuspelien arvokkaimpana pelaajana Håkan Hjerpe -palkinnolla. Asplund teki Jukurien kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen joulukuussa 2012.
Asplund ei jatkanut sopimuksestaan huolimatta Jukureissa, vaan hän siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Tampereen Ilvekseen kaudeksi 2013–2014. Asplund pelasi kautensa kärkiketjujen sentterinä ja oli tehoilla 12+20=32 joukkueen neljänneksi paras pistemies. Hän oli myös joukkueen kauden kaikki 60 runkosarjaottelua pelannut pelaaja. Kaudeksi 2015–2016 Asplund siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Rauman Lukkoon, jota valmensi hänelle JYPistä tuttu Risto Dufva.
Kaudeksi 2016–2017 Asplund palasi vuoden mittaisella sopimuksella SM-liigaan nostettuun Mikkelin Jukureihin. Joukkueeseen Lukosta siirtyi myös päävalmentaja Risto Dufva. Asplund nimettiin Jukureiden varakapteeniksi. Hän otti kauden aikana eniten aloituksia (1237) koko SM-liigassa. Joulukuussa 2016 Asplund teki Jukureiden kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2017–2018 hän oli loukkaantumisen vuoksi sivussa lokakuusta joulukuuhun, mutta Asplund oli tehoilla 11+17=28 kuitenkin Jukureiden neljänneksi paras pistemies. Maaliskuussa 2018 hän teki joukkueen kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2018–2019 Asplund teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 10+27=37, joilla hän oli Jukureiden paras pistemies ja syöttäjä.
Kaudeksi 2019–2020 Asplund siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Vaasan Sportiin. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Asplund jakoi tehoilla 8+18=26 joukkueen sisäisen pistepörssin neljännen sijan Aleksi Ainalin kanssa. 17. tammikuuta 2020 hän taklasi KalPan Miikka Pitkästä olkapäällä päähän. Pitkänen loukkaantui tilanteessa ja Asplund sai 5+20-minuutin ottelurangaistuksen estämisestä. Hänet asetettiin seuraavana päivänä väliaikaiseen pelikieltoon, joka sittemmin määrättiin kaikkiaan kattamaan viisi ottelua. Kaudella 2020–2021 Asplund oli tehoilla 7+18=25 Sportin paras syöttäjä Jesse Paukun kanssa ja hän sijoittui joukkueen sisäisessä pistepörssissä kolmanneksi. Maaliskuussa 2021 Asplund teki Sportin kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Asplund oli kaudella 2021–2022 Sportin paras pistemies tehoilla 12+23=35. Maaliskuussa 2022 hän teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2022–2023 Asplund pelasi vain 33 runkosarjaottelua, kun hän joutui marraskuussa 2022 yli kahdeksi kuukaudeksi sivuun. Loppukaudella Asplund nousi joukkueen kapteeniksi, kun Sebastian Stålberg lainattiin Turun Palloseuraan.
Kaudeksi 2023–2024 Asplund siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue TUTO Hockeyn riveihin. Joukkueen päävalmentajana toimii hänen joukkuetoverinaan JYPissä, Lukossa ja Sportissa pelannut Jonne Virtanen.
Maajoukkueura
Asplund on pelannut Suomen A-maajoukkueessa neljä ottelua tehden kaksi syöttöpistettä. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Euro Hockey Challengessa 7. huhtikuuta 2016 Porissa Slovakiaa vastaan. Asplund merkittiin Suomen kolmossentteriksi laidoilleen toinen debytantti, Niko Ojamäki sekä Eero Elo. Hän sai ottelussa syöttöpisteen kakkossyöttäjänä Suomen 3–2-voittomaaliin, jonka teki ylivoimalla Jesse Virtanen.
Pelityyli
Elite Prospects-sivuston vuonna 2014 tekemän analyysin mukaan Asplund on pelityyliltään kahden suunnan sentteri, joka ei ole taitotasoltaan joukkueensa kärkeä, mutta osaa tarvittaessa nostaa hyökkäyspelaamisen tasoaan. Asplund on myös hyvä laitaväännöissä ja kiekonriistoissa.
Muuta
Asplund harrasti lapsena myös 14-vuotiaaksi asti jalkapalloa ja 12-vuotiaaksi asti koripalloa.
Lato (kaupunki)
Lato oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kreetan saarella Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee Ágios Nikólaoksen kunnassa noin 2,5 kilometriä pohjoiseen Kritsán kylästä.
Historia
thumb|left|240px|Laton [[prytaneionin raunioita.]] thumb|left|240px|Laton päätemppelin raunioita.
Laton perustivat doorilaiset 700-luvulla eaa., vaikkakin paikka on saattanut olla asuttu jo paljon aiemmin, sillä siihen viitataan mahdollisesti lineaari-B-tauluissa nimellä ra-to. Kaupunki rakennettiin kahden kukkulan väliin ja sai nimensä Apollonin ja Artemiin äidistä Letosta nimen doorilaisen murteen mukaisessa muodossa. Kaupungissa palvottiin kuitenkin ennen kaikkea Eileithyiaa.
Lato oli yksi Kreetan merkittävimmistä kaupungeista. Se osallistui kreetalaisten kaupunkien liittoon ja oli liitossa eri vaiheissa myös Rhodoksen, Teoksen ja Pergamonin kanssa. Sen vihollinen oli puolestaan läheinen Olus. Laton satama oli Lato pros Kamara nykyisen Ágios Nikólaoksen paikalla. Kaupungin tiedetään lyöneen omaa rahaa. Lato oli muun muassa Nearkhoksen kotipaikka.
Rakennukset ja löydökset
Laton akropolis eli linnavuori sijaitsi kaupungin kahdella kukkulalla ja se oli linnoitettu muurein. Pääportilta johti katu agoralle, jossa oli mm. pienempi temppeli ja doorilaista tyyliä edustanut stoa. Kadun varrella oli suuri joukko asuin- ja työpajarakennuksia, mm. värjäämö.
Agoran pohjoislaidalla oli prytaneion. Osa siitä muistutti teatterirakennusta, jossa oli tilaa 80 hengelle; toinen osa muodosti varsinaisen prytaneionin, jossa oli kokoontumis- ja ruokailupaikat kahdeksalle prytanille (kosmoi). Prytaneionin pohjoispuolella oli kaksi taloa, joissa toimi kaupungin arkisto.
Agoran eteläpuolella oli suurempi temppeli, jonka koko oli 10 × 16 metriä. Sieltä löydettiin mm. kulttikuvan jalusta. Temppelin itäpuolella oli teatteri, johon mahtui 350 katsojaa. Sen katsomo oli osin kaiverrettu rinteeseen ja osin rakennettu. Sen lähellä oli myös eksedra.
Kaupungin talot oli rakennettu rinteeseen porrastetusti. Sadevettä kerättiin maanalaisiin vesisäiliöihin.
Owen John Dolan
Owen John Dolan (s. 30. syyskuuta 1928) on uusiseelantilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Wellingtonin arkkihiippakuntaan Peter Thomas McKeefry 21. heinäkuuta 1954, ja hänet nimitettiin Palmerston Northin hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi 2. marraskuuta 1995. Piispaksi vihkiminen seurasi 10. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Peter James Cullinane, jota avustivat Thomas Stafford Williams ja Denis George Browne.
Dolan jäi eläkkeelle 76-vuotispäivänään 30. syyskuuta 2004.
Sveanmaa
thumb|200px|right|Sveanmaan sijainti Ruotsin kartalla (tummennettu).
Sveanmaa (myös Sveeanmaa, ruots. Svealand) on keskimmäinen Ruotsin kolmesta pääalueesta. Muut pääalueet ovat Götanmaa ja Norlanti. Sveanmaan maapinta-ala on 81 012,4 neliökilometriä. Vuoden 2011 lopussa alueella oli 3 785 534 asukasta, joten alueen väentiheys oli 46,7 asukasta neliökilometriä kohti.
Sveanmaan nimi esiintyy ensimmäistä kertaa vasta 1400-luvulla. Se perustuu muinaisskandinaavisen svealaisten heimon nimeen, joka esiintyy erilaisissa kirjoitusmuodoissa kuitenkin jo antiikin kirjallisuudessa.
Sveanmaa koostuu kuudesta maakunnasta, jotka ovat
Daodejing
Daodejing (道德經 pinyin: Dàodéjīng; Wade-Giles: Tao te ching), ”Tien (dao) ja hyveen (de) klassikko (jing)”, on Laozin kirjoittamana pidetty uskonnollis-filosofinen teos, joka on tunnetuin taolaisuuden kirjoituksista. Alun perin kirja tunnettiin nimellä Laozi tekijänsä mukaan. Se jaetaan osiin Dao ja De. Varhaisimmassa Mawangduista (馬王堆) löydetyssä Daodejingissä osat ovat toisin päin.
Kirja kuvaa daoa, jota ei oikeastaan voi sanoin kuvailla, ja ohjaa toimimaan sopusoinnussa daon kanssa. Dao on ikään kuin tapa millä asiat ikuisesti toimivat. Wu wei on keskeinen käsite daossa, se merkitsee teotonta toimintaa. Vaikkei mitään tehdä, ei silti mitään jää tekemättä, sillä aineeton ei-olevainen ikuisesti toimii ja synnyttää, eikä sitä aineettomuutensa vuoksi mikään voi vaurioittaa tai hävittää. Toinen keskeinen käsite on ”veistämätön puu”, joka tarkoittaa lähinnä alkutilaa, yksinkertaisuutta.
Punnus (Muolaa)
Punnus (v:sta 1948 tai Красноозерное, Krasnoozernoje) on Suomen entiseen Muolaan kuntaan kuulunut kylä  ja nykyisen Venäjän Leningradin alueen Käkisalmen piirin Punnuksen eli Krasnoozernojen kunnan keskuskylä Karjalankannaksella. Kylä sijaitsee Punnusjärven luoteisrannalla.
Varhaishistoria
Punnuksen kylän sekä samannimisen järven ja joen nimen sanotaan olevan peräisin 1500-luvulta, jolloin ruotsalainen sotapäällikkö Pontus De la Gardie liikkui joukkoineen alueella ja rakennutti soille kapulateitä, niin sanottuja Pontuksen siltoja. Pontuksen sanotaan asuneen Punnuksen Hovinniemessä kolme vuotta.
Sijainti ja rajat
Suomelle kuuluessaan Punnus sijaitsi Muolaan koillisosassa Äyräpään ja Valkjärven kuntien rajoilla noin kuusi kilometriä Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta itään. Punnus oli Muolaan suurin kylä. Punnuksen keskellä, osittain Peikolan rajalla oli pieni Sokialan kylä, jonka asutus liittyi Punnuksen kyläkeskustaan. Punnuksen naapurikyliä Muolaan puolella olivat lännessä Ylä-Kuusaa, Peippola, Peikola ja Passila, etelässä Telkkälä, Himala sekä Punnusjärven toisella puolella Saustala. Idässä Valkjärven puolella naapurikyliä olivat Marjaniemi, Jutikkala sekä Sarkola ja pohjoisessa Äyräpään kunnan puolella Mälkölä. Lisäksi kylä rajoittui pohjoisessa Vuokseen, jonka toisella puolella oli Vuokselan kunta. Äyräpään vastaisen rajan muodosti Vuokseen laskeva Salmenkaitajoki, etelässä Himalan ja Telkkälän vastaisen rajan muodosti Punnusjärvestä Kirkkojärveen laskeva Punnusjoki ja lännessä Passilan ja Peikolan vastainen raja kulki Punnusjokeen laskevissa Suomenojassa, Myllyojassa ja Rämäsuonojassa.
Kyläkuva
Punnuksen pohjoisosan kautta kulkivat kantatie 62 Viipurista Metsäpirttiin ja Viipurista Valkjärvelle johtanut Liimatta–Valkjärvi-rata, jonka varressa oli Punnuksen pysäkki. Kantatieltä erkani kylän pohjoisosassa maantie länteen, joka johti Ylä-Kuusaan kautta kantatie 63 ja etelään Punnuksen kyläkeskuksen kautta Lehtokylään johtava maantie. Näiden kahden maantien välillä kylän länsiosassa kulki kylätie. Lisäksi Punnuksesta johti kylätiet länteen Koiralaan ja Punnusjärven itäpuolitse Valkjärven Valkeamatkan kylään.
Punnuksen kylän keskus, johon myös Sokialan kylän asutus liittyi. , sijaitsi laajalla peltoaukealla Punnusjärven luoteirannalla Lehtokylään johtavan maantien varrella. Vuoksen laskun ja Äyräpään puolella sijainneiden Pölläkkälän tehtaiden läheisyys synnytti huomattavan asutuskeskittymän myös kylän pohjoisosaan Salmenkaitajoen rannalle Puratsimeen, josta asutus jatkui Salmenkaitajoen etelärantaa pitkin Vuoksen rantaan asti. Lähinnä Vuoksea ollutta asutusta nimitettiin Punnusjokisuuksi tai Jokisuuksi. Kyläkeskuksen ja Jokisuun kulmakunnan väliin jäivät vielä Punnuksen pysäkin seutu ja Metsäkylä. Punnuksessa oli noin 120 taloa. ja Sokialassa noin 10 taloa. Punnuksessa oli kaksi kansakoulua, Kannaksen Osuusliikkeen myymälä, useita yksityiskauppoja, Punnuksen osuuskassa, nuorisoseurantalo, Lehikoisen mylly ja saha. Vuonna 1936 Punnuksen kylän pinta-ala oli 32,94 neliökilometriä, josta oli peltoa 1 117 hehtaaria, niittyä 44 hehtaaria ja metsää 2 090 hehtaaria. Sokialan kylän pinta-ala oli samana vuonna 2,99 neliökilometriä, josta oli peltoa 132 hehtaaria, niittyä kolme hehtaaria ja metsää 164 hehtaaria. Punnuksen peltopinta-ala oli lisääntynyt huomattavasti Vuoksen laskun myötä 1800-luvun puolivälissä ja varsinkin Punnusjärven laskun myötä, jolloin Punnusjoen ja Punnusjärven rantaniityt saatiin viljelykseen.
Sota-aika
Punnuksen ja Sokialan asukkaat evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylien asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennuksen lisäksi päätettiin Punnuksen jakokunnassa, jonka Punnus ja Sokiala muodostivat, aloittaa tilusjärjestely, jonka avulla useisiin osiin ja palstoihin jakautuneet tilat saataisiin toimivimmiksi kokonaisuuksiksi. Tilusjärjestelyn yhteydessä Sokialan kylä lakkautettiin ja liitettiin Punnuksen kylään. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylien asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle. Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen ja Etelä-Pirkanmaalle, jossa Punnuksen ja Sokialan asukkaat asutettiin Urjalaan.
Kadonnut elokuva
thumb|Vuonna 1917 valmistunutta [[Kleopatra (vuoden 1917 elokuva)|Kleopatraa pidetään kadonneena elokuvana.]] Kadonnut elokuva on elokuva, josta ei tiedetä olevan olemassa ainuttakaan säilynyttä kopiota.
Yleisyys
On esitetty arvioita, että kaikista maailman mykkäelokuvista 80–90 prosenttia, ja merkittävä osa äänielokuvista on kadonnut.
The Film Foundationin mukaan kaikista ennen vuotta 1950 tuotetuista yhdysvaltalaisista elokuvista puolet ja ennen vuotta 1929 valmistuneista elokuvista 90 prosenttia on kadonnut. Historioitsija David Piercen tekemän tutkimuksen mukaan Yhdysvalloissa vuosina 1912–1929 valmistetuista 10 919 mykkäelokuvasta 1 575 (14%) on säilynyt kokonaisena alkuperäisellä 35 mm filminauhalla kuvattuna. 1 174 (11%) elokuvaa on säilynyt joko vierasmaalaisena julkaisuna tai erilaisella filmityypillä (28, 16 mm) kopioituna. 562 (5%) elokuvasta puuttuu osia. Loppujen mykkäelokuvien (70%) uskotaan kadonneen. Lähes kaikki 1930- ja 1940 -luvuilla nitraattifilmille valmistetut äänielokuvat ovat säilyneet.
Suomessa
Suomessa varhaisimmat elokuvat ovat tuhoutuneet käytännössä täysin. Ennen 1920-lukua tehdyistä elokuvista on jäljellä lähinnä valokuvia, ensi-iltailmoituksia lehdissä, käsiohjelmia, elokuvatarkastamon asiapapereita ja jälkeenpäin painettuja aikalaismuistelmia. Ainoa ennen 1920-lukua valmistunut suomalainen elokuva, josta on säilynyt kuvamateriaalia, on vuonna 1913 valmistunut Sylvi. On esitetty arvioita, että vuosien 1907–1935 kaikkiaan 115 elokuvasta täydellisenä tai lähes täydellisenä on säilynyt 50 elokuvaa (43%). Erimittaisia katkelmia on säilynyt 22 elokuvasta ja täysin tuhoutuneita on 43 (38%). Myöhemmin kadonneiksi luultuja elokuvia on löytynyt.
Elokuvien katoamisen syitä
thumb|250px|Nitraattifilmi, jossa näkyy merkkejä hajoamisesta. Syitä kokonaan tai osittain tuhoutuneille elokuville ovat esimerkiksi filmissä tapahtuvat kemialliset hajoamiset ja huonot säilytysolosuhteet.
Filmimateriaalina 1950-luvulle asti käytetty nitraattifilmi on ongelmallinen sen epävakauden vuoksi. Se on hyvin paloherkkää, sillä se voi syttyä jo 40 °C asteessa. Tulipalot ovat tuhonneet elokuvia ainakin Ruotsin elokuva-arkiston tulipalossa 1941 ja Suomessa Adams Filmin tulipalossa 1959. Nitraattifilmin hajoamiseen vaikuttaa kaksi tekijää: filmin rakenne ja säilytysolosuhteet. Hajoamisen alussa kuva haalistuu ja kuvaemulsio muuttuu ruskehtavaksi. Tämän jälkeen filmi muuttuu tahmeaksi ja hauraaksi, ja on vielä pelastettavissa. Hajoamisen edetessä kuvaemulsio pehmenee, ja sen pintaan muodostuu kaasukuplia, joista vapautuva kaasu vahingoittaa muita filmejä. Tällöin vain vähiten vaurioituneet osat voidaan pelastaa. Myöhemmin nitraattifilmi jähmettyy, ja murenee lopulta ruutimaiseksi jauheeksi. Filmissä tapahtuvat kemialliset prosessit voivat tuhota sen jo parissakymmenessä vuodessa.
Nitraattifilmin korvannut selluloosa-asetaattifilmi voi vaurioitua etikkasyndrooman (vinegar syndrome) vaikutuksesta. Ensimmäinen merkki vauriosta on etikan haju, sillä filmin muovipohja synnyttää hajotessaan etikkahappoa. Tämän jälkeen hajoamisvauhti kiihtyy. Filmipohja kutistuu, ja negatiivin reunat alkavat aaltoilla. Lopulta kuvaemulsio ja antirullautumiskerros muodostavat ilmapusseja ja pohja irtoaa. Hajoamisen alkuvaiheessa filmillä oleva materiaali voidaan kopioida uudelle filmille, mutta pitkälle edenneessä hajoamisessa vain vähiten vaurioituneet osat voidaan pelastaa.
Huonot säilytysolosuhteet ja huolimaton käsittely voivat altistaa filmin pölylle, lialle ja naarmuille. Myös homekasvusto voi aiheuttaa vakavia vaurioita kuvaemulsioon. Kokonaiset elokuvat tai katkelmat niistä saattoivat vaurioitua tai hajota jatkuvan käytön takia. Joissakin tapauksissa vaurioitunut osa leikattiin pois, ja filmin päät yhdistettiin tarinallisen kokonaisuuden menettämisestä huolimatta. Joskus elokuvaprojektorin käyttäjä saattoi leikata itselleen käyttöön ehjän pätkän elokuvasta, jos jokin kohtaus oli hänen mielestään erityisen hyvä.
Äänielokuvan tulon myötä mykkäelokuvilla ei katsottu olevan taloudellista arvoa. Elokuvastudiot saattoivat säilyttää alkuperäisnegatiiveja varastoissaan, mutta heittivät ne pois, kun niihin ilmestyi hajoamisen merkkejä. Elokuvia heitettiin pois myös varastotilan puutteen ja säilyttämisen kalleuden vuoksi. Joskus vanhat kopiot sulatettiin, jotta niissä oleva hopeanitraatti voitiin käyttää uudelleen.
Santtu Karvonen
Santtu Sami Antero Karvonen (s. 11. marraskuuta 1979 Lohja) on suomalainen näyttelijä. Hän on näytellyt elokuvissa, televisiossa ja teatterissa. Tunnetuimmat roolit elokuvissa on vuonna 2005 ensi-iltansa saanut Eläville ja kuolleille sekä vuonna 2009 ensi-iltansa saanut Rööperi. Televisiossa hän on esiintynyt mm. Ministerin tytär -komediasarjassa.
Karvonen on palkittu miessivuosan Jussilla elokuvasta Juoppohullun päiväkirja 2013.
Karvonen asuu avoliitossa näyttelijä Pihla Penttisen. kanssa. Heillä on kesällä 2021 lahjoitetun alkion avulla syntynyt lapsi. Pari tapasi jo 2000-luvun alussa opískeluaikoinaan Teatterikorkeakoulussa samalla vuosikurssilla.
Matti Keinonen
Matti ”Mölli” Keinonen (6. marraskuuta 1941 Tampere – 27. marraskuuta 2021 Uusikaupunki ) oli suomalainen jääkiekkoilija ja jääkiekkovalmentaja. Keinonen tunnettiin omaperäisistä kiemuroistaan, ”Ruotsin tappajana” onnistuttuaan erityisesti Ruotsia vastaan käydyissä maaotteluissa sekä taitavana luistelijana ja harhauttelijana. Rauman Lukko on jäädyttänyt Keinosen pelinumeron. SM-liiga jakaa vuosittaista Keinosen nimeä kantanvaa tunnustuspalkintoa. Keinonen on aateloitu jääkiekkoleijonaksi ja IIHF:n Hall of Fame -kunniagalleriaan.
Ura
vasen|pienoiskuva|Keinonen 1965. Keinonen pelasi 196 maaottelua Suomen jääkiekkomaajoukkueessa ja teki 71 maalia ja 49 syöttöä eli yhteensä 120 tehopistettä. Hän oli mukana yksissätoista maailmanmestaruuskisoissa vuosien 1962 ja 1975 välillä ja kaksissa olympialaisissa vuosina 1968 ja 1972. Hän pelasi Rauman Lukossa vuosina 1962–1966, porilaisessa RU-38:ssa vuodet 1966–1967 ja Rauman Lukossa jälleen vuonna 1967. Tämän jälkeen hän siirtyi Helsinkiin, jossa pelasi ensin HJK:ssa, sitten Jokereissa ja vielä TPS:ssä.
Musica (veistos)
Musica, tunnetaan myös nimellä Viulunsoittaja, on suomalaisen kuvanveistäjän Wäinö Aaltosen kullattu puuveistos vuodelta 1926. Tyyliltään se on kubistissävyinen.
Matti Keinonen
Ura
Peliuransa jälkeen Keinonen valmensi kaikkia länsirannikon SM-liigaseuroja (TPS, Lukko, Ässät). Valmennusurallaan Keinonen voitti kaksi SM-hopeaa, TPS:ssa 1985 ja Lukossa 1988. Keinosen viimeinen valmennuspesti oli kaudella 2002–2003 kun hän toimi UJK:n päävalmentajana Mestiksessä.
Musica (veistos)
Veistos liittyy Tampereen Aleksis Kiven muistomerkkikilpailuun ja yhteen Aaltosen kolmesta palkitusta ehdotuksesta nimeltä Futuri. Musica on loppuun asti hiottu versio aiheesta. Veistoksessa runoilija nojaa päätään katkaistuun viuluun pää kuuntelevasti kallellaan. Vasemmassa silmässään hänellä on helmiäissiru. Huomioitavaa teoksessa on myös sen korkea jalusta, joka on yli kolme kertaa itse veistosta korkeampi. Itse veistos on 52 cm korkea, jalustan korkeus on 174 cm. Ateneumin taidemuseo osti veistoksen vuonna 2000.
Isotöpörastas
Isotöpörastas (Brachypteryx major) on eteläisessä Intiassa tavattava siepot kuuluva varpuslintu. IUCN luokittelee lajin erittäin uhanalaiseksi
Musica (veistos)
Ensimmäisissä versioissa veistoksessa oli viulun paikalla lyyra. Aaltonen oli tehnyt ulkomaanmatkoja Saksaan ja Italiaan vuonna 1923 sekä Ranskaan ja Englantiin vuonna 1925. Nämä matkat innostivat häntä pelkistettyihin teoksiin, mitä hän toteutti Musicassa. Veistoksen valmistuessa Aaltonen oli jo Suomessa suuri nimi Paavo Nurmen juoksijapatsaan tekijänä (1924).
Matti Keinonen
Ura
Keinonen kuoli imusolmukesyöpään Uudenkaupungin sairaalassa lauantai–iltana 27. marraskuuta 2021. Viimeisinä elinvuosinaan hän sairasti myös Alzheimerin tautia. Hänet on haudattu Monnan hautausmaalle Raumalle.
Muuta
Matti Keinonen esiintyi komediallisessa televisiosarjassa Katapultti (1971–1972).
Isotöpörastas
Koko ja ulkonäkö
Kooltaan isotöpörastas on noin 15–cm. Päästään ja selästään laji on tumman harmahtavan sininen. Vatsa on väritykseltään keskeltä valkoinen ja kyljistään sekä alaperästään kellertävän ruskea. Isotöpörastas muistuttaa ulkonäöltään sinitöpörastasta (Brachypteryx montana), mutta on sitä suurikokoisempi ja isotöpörastaalta puuttuu sinitöpörastaan valkoinen silmäkulmajuova. Sinitöpörastaan vatsa on myös tummempi.
Levinneisyys ja elinympäristö
Isotöpörastasta tavataan Etelä-Intiasta Länsi-Ghattien vuoriston alueelta. Lajin elinympäristöä ovat ainavihannat shola-metsät, joille ovat tyypillisiä metsälaikut, joita ympäröivät ruohomaat. Lintua tavataan myös akaasia- ja eukalyptusviljelmiltä, jotka sijaitsevat luonnontilaisten metsien läheisyydessä. Isotöpörastasta tavataan useimmiten metsistä, jotka sijaitsevat 900–2 600 metrin korkeudella meren pinnasta.
Kanta ja uhat
Isotöpörastaskannan kooksi arvioidaan 10 000–20 000 yksilöä. Vaikka laji sietää jonkin verran elinympäristön muutoksia, metsien tuhoutuminen ja pirstaloituminen hakkuiden ja maastopalojen vuoksi on kannalle suuri uhka. Lisäksi polttopuiden kerääminen metsistä pesimäkauden aikaan voi häiritä pesintää ja heikentää pesimistulosta.
Clément Fecteau
Clément Fecteau (20. huhtikuuta 1933 – 31. joulukuuta 2017) oli kanadalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Québecin arkkihiippakuntaan 16. kesäkuuta 1957 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Talaptulan titulaaripiispaksi 17. kesäkuuta 1989. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Louis-Albert Vachon, jota avustivat Jean-Paul Labrie ja Marc Leclerc.
Fecteau sai 10. toukokuuta 1996 nimityksen Sainte-Anne-de-la-Pocatièren hiippakunnan piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 18. lokakuuta 2008.
Revinnäiskirjonta
thumb|Reikäommel nenäliinan reunassa. Revinnäiskirjonta on kirjontaa, jossa kankaasta poistetaan lankoja ja jäljelle jääneet langat vahvistetaan pistettävän langan avulla erilaisiksi ryhmiksi ja aukoista muodostuviksi kuvioiksi. Aukkoja voidaan myös täyttää langalla muodostaen erilaisia koristekuvioita. Revinnäistä kirjontaa kutsutaan usein myös reikäompeluksi. Siihen liittyvät taidot lienevät harrastelijoille tunnetuimpia sukkien parsimisen kautta.
Reikäompeleisiin kuuluvat kuitenkin myös haastavammat leikkaukset, kuten kapeat reikäraidat, joissa kankaasta ei poisteta lankoja lainkaan tai niitä poistetaan yhdestä kahteen. Pakotetussa reikäompeleessa reikäkuviot saadaan aikaiseksi kankaaseen ommeltuja pistoja kiristämällä, jolloin kankaan langat siirtyvät muodostaen reikiä. Sama työtapa on käytössä myös harvassa pohjaompelussa, jossa kangas koristellaan kiristämällä kankaan lankoja erilaisia pistoja käyttäen pitsimäiseksi pinnaksi. Pohjaompelusta käytetään myös nimitystä kiristysompelu. Karjalan alueella sekä revinnäistä että pakotettua reikäompelua on kutsuttu myös nyhdännäiskirjonnaksi.
Revinnäisessä lankoja voidaan purkaa joko kuteen tai loimen suuntaan tai molempiin suuntiin. Yhteen suuntaan puretun revinnäisen leveys vaihtelee kapeasta reikäraidasta monta kymmentä senttiä leveään revinnäispintaan. Sekä kude- että loimilankoja purkamalla aikaan saatuja revinnäistyyppejä kutsutaan ristikkorevinnäisiksi. Vahvistamattomissa ristikkorevinnäisissä malli ommellaan suoraan puretulle ristikkopohjalle. Vahvistetuissa ristikkorevinnäisissä purettu ristikkopohja vahvistetaan ryhmittelemällä jäljelle jätetyt loimi- ja kudelangat luotospistojen avulla selkeäksi ruudukoksi ja vasta tämän jälkeen ruudukko koristellaan erilaisin pistoin ja pujotuksin.
Suomessa revinnäisompelua käytettiin tekstiilien koristeluun yleisesti jo 1700–1800-lukujen taitteessa. Vaikutteet revinnäiskoristeluihin ovat tulleet sekä idästä että etelästä. Läntisen Suomen alueella etenkin Pohjanmaalla mm. naisten ja miesten paitojen etumusten ja kaulusten sekä liinavaatteiden koristelussa käytettiin leveää yhteen suuntaan purettua sidepistorevinnästä, ns. Pohjanmaan revinnäistä. Sidepistorevinnäinen koostuu luotospistoin päällystetyistä lankapylväistä, jotka on yhdistetty toisiinsa sidepistoin. Idässä revinnäiskirjonta on ollut runsaampaa ja komeita ristikkorevinnäisiä ommeltiin mm. lakanan pitkälle sivulle, käspaikkoihin, naisten päähineisiin sekä paitojen kauluksiin ja hihansuihin. Ristikkorevinnäisissä aiheena on ollut mm. linnut, ihmiset, elämänpuut, kasvit tai ratsastaja-aiheet sekä selkeinä geometrisina pintoina että tyyliteltyinä rikasmuotoisina aiheina. Etelä-Karjalassa ommeltiin muista poikkeavaa vahvistamatonta ristikkorevinnäistä, Joutsenon ristikkorevinnäistä, jossa revinnäisreikien väliin jätettiin kangasneliöitä ja reikiä voitiin täyttää sidepistoristikoilla tai paulapistoilla.
Jesús María de Jesús Moya
Jesús María de Jesús Moya (s. 28. marraskuuta 1934) on dominikaanilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 18. maaliskuuta 1961. Hänet nimitettiin Santiago de los Caballerosin hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Maxitan titulaaripiispaksi 13. huhtikuuta 1977. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Octavio Antonio Beras Rojas, jota avustivat Roque Antonio Adames Rodríguez ja Hugo Eduardo Polanco Brito.
De Jesús Moya sai 20. huhtikuuta 1984 nimityksen San Francisco de Macorísin piispaksi.
Denis Grondin
pienoiskuva|Denis Grondin Denis Grondin (s. 23. lokakuuta 1954) on kanadalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Québecin arkkihiippakuntaan Louis-Albert Vachon 21. toukokuuta 1989. Hänet nimitettiin Québecin vihkipiispaksi ja Camplumin titulaaripiispaksi 12. joulukuuta 2011. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. helmikuuta 2012. Pääkonsekraattorina toimi Gérald Cyprien Lacroix, jota avustivat Paul Lortie ja Gilles Lemay.
Peter Gustaf Wikman
Peter Gustaf Wikman (7. heinäkuuta 1812 Vehkalahti – 7. lokakuuta 1867 Viipuri) oli suomalainen ruotsiksi ja suomeksi kirjoittanut kirjailija.
Rambo: The Video Game
Rambo: The Video Game on Teyonin kehittämä ja Reef Entertainmentin julkaisema ammuntapeli. Peli julkaistiin helmikuussa 2014 Microsoft Windowsille, PlayStation 3:lle ja Xbox 360:lle. Peli perustuu elokuviin Taistelija (1982), Rambo – taistelija 2 (1985) ja Rambo – taistelija 3 (1988).
Pelaaminen
Rambo: The Video Game on valopistooli-/raideräiskintäpeli. Pelaajan ohjaama John Rambo liikkuu ruudulla automaattisesti ensimmäisen persoonan kuvakulmassa. Pelaajan tehtävä on taistella vihollisia vastaan ampumalla ja esimerkiksi heittämällä veitsiä. Rambo kykenee suojautumaan erilaisten esineiden ja maastojen taakse väistääkseen vihollistulitusta. Peliä on mahdollista pelata myös kaksinpelinä yhteistyönä.
Kehitys
Elokuussa 2011 Reef Entertainment osti Rambo-pelin kehitys- ja julkaisuoikeudet StudioCanalilta. Tuolloin neljä Rambo-elokuvaa olivat tuottaneet yhteensä yli 600 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria. Pelin julkaisuajankohdaksi asetettiin vuosi 2012, mutta lokakuussa pelin ilmoitettiin myöhästyvän. Lopulliset julkaisualustat varmistettiin jo elokuussa 2011.
Pelin päähahmoja, Ramboa ja Trautmania varten ei hankittu ääninäyttelijöitä, vaan hahmojen äänet otettiin suoraan elokuvista. Vaikka Sylvester Stallone olisi suostunut ääninäyttelemään, Trautmanin ääni ei olisi ollut autenttinen, sillä hahmon näyttelijä Richard Crenna menehtyi vuonna 2003.
Andy Fraser
Andy Fraser (3. heinäkuuta 1952 Lontoo – 16. maaliskuuta 2015 Kalifornia, Yhdysvallat ) oli englantilainen muusikko, joka toimi Freen lauluntekijänä ja basistina.
Kalajoen Mustilankankaan tuulipuisto
Kalajoen Mustilankankaan tuulipuisto on vuosina 2014-2016 rakennettava, rakentamisvaiheessa Suomen suurimpiin lukeutuvaksi mainittu tuulipuisto Pohjois-Pohjanmaan maakunnan Kalajoella. Tuulipuiston rakentaa S-ryhmän S-Voiman ja St1:n yhteisesti omistama Tuuliwatti Oy. Se investoi tuulipuistoon yhteensä 110 miljoonaa euroa.
Andy Fraser
Fraser aloitti pianonsoiton viisivuotiaana, mutta vaihtoi instrumenttinsa myöhemmin kitaraan. Hän oli 15-vuotias, kun Free aloitti toimintansa alkuvuodesta 1968. Hänen yhtyetoverinsa olivat Paul Rodgers, Paul Kossoff ja Simon Kirke. Hän kirjoitti vuonna 1970 Rodgersin kanssa listaykkössinglen ”All Right Now”.
Kalajoen Mustilankankaan tuulipuisto
Tuulipuistoon pystytetään kaikkiaan 28 tanskalaisen Vestasin valmistamaa 3,3 megawatin tehoista tuulivoimalaa. Näiden yhteisteho on 92,4 megawattia. Tuulivoimaloiden tuuliturbiinit sijoitetaan 137 metriä korkeisiin torneihin. Ensimmäinen rakennusvaihe, 22 voimalaa, valmistui kesällä 2015, ja suunnitelmien mukaan koko puisto valmistuu vuoden 2016 kesällä.
Andy Fraser
Fraser lähti Freestä vuonna 1972. Hän perusti Sharksin, jonka ensimmäinen albumi oli First Water vuonna 1973. Fraser jätti tämänkin yhtyeen ja perusti itsensä mukaan nimetyn Andy Fraser Bandin, joka julkaisi vuonna 1975 albumit Andy Fraser Band ja In Your Eyes. Suunnitelmat perustaa yhtye Frankie Millerin kanssa eivät johtaneet mihinkään. Fraser siirtyi Kaliforniaan keskittyäkseen laulunkirjoittamiseen.
Kalajoen Mustilankankaan tuulipuisto
Kalajoelle on valmisteilla useita tuulipuistoja. Esimerkiksi Fortum myi vuoden 2014 alussa valmistelemansa, Kalajoen Tohkojan tuulipuistohankkeen saksalaiselle wpd Europe GmbH:lle. Kalajoen Tohkolan tuulipuistoon on suunniteltu 26 tuulivoimalaa, yhteisteholta enintään 83 MW.
Andy Fraser
Fraser kirjoitti lauluja muun muassa Robert Palmerille, Joe Cockerille, Chaka Khanille, Rod Stewartille ja Paul Youngille. Vuonna 1984 ilmestyi sooloalbumi Fine, Fine Line. Fraser jatkoi uraansa viimeisiin vuosiinsa asti.
Fraser oli avoimen homoseksuaalinen. Hän oli HIV-positiivinen ja kärsi Kaposin sarkooman.
HMS Zubian
HMS Zubian (viirinumero D99) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Tribal-luokan hävittäjä, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa. Aluksen keula oli otettu HMS Zulusta ja keski- sekä peräosa HMS Nubianista, ja aluksen nimi oli yhdistelmä kummankin aluksen nimestä.
Valmistus
Nubianin keula tuhoutui yöllisessä taistelussa 26.–27. lokakuuta 1916 Folkestonen edustalla Saksan keisarikunnan laivaston torpedoveneen laukaiseman torpedon osumasta. Vaurioitunut alus hinattiin matalikolle Doverin lähistölle. Zulun perä tuhoutui 8. marraskuuta 1916 Dunkerquen lähistöllä miinan räjähdyksessä. Vaurioitunut alus hinattiin Calais'hen. Kumpikin hylky hinattiin Chathamin telakalle, jossa Zubian koottiin liittämällä osat yhteen. Haasteena oli alusten leveyksissä ollut 3,5 tuuman (89 millimetrin) ero.
Johan Albert Söderholm
Johan Albert Söderholm (9. toukokuuta 1827 Turku – 22. lokakuuta 1866 Helsinki) oli suomalainen filosofian tohtori ja Helsingin yliopiston roomalaisen kirjallisuuden dosentti.
HMS Zubian
Palvelus
Alus palveli sodan loppuun ja se upotti 4. helmikuuta 1918 Essexin rannikolla syvyyspommein ja lopulta törmäämällä Saksan keisarikunnan laivaston miinanlaskussa olleen sukellusveneen SM UC-50. Alus myytiin romutettavaksi 9. joulukuuta 1919 Fryerille Sunderlandiin.
Johan Albert Söderholm
Söderholm syntyi Anna Kristina Falkin aviottomana lapsena. Hänen äitinsä meni 1835 naimisiin Turun puuseppäin vanhimman Anders Johan Söderholmin kanssa. Söderholm kävi Turun triviaalikoulua ja lukiota päästen ylioppilaaksi 1847. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1850 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1853. Söderholm toimi vuodesta 1852 Helsingin yliopiston roomalaisen kirjallisuuden dosenttina ja vuodesta 1863 samalla Helsingfors Lyceumin kreikan kielen opettajana.
Väitöskirjojensa lisäksi Söderholm julkaisi useita latinan kielen oppikirjoja kouluja varten.
Yhdistyneen kuningaskunnan joukkotuhoaseet
thumb|right|Britannian ilmavoimat käytti vuosina 1963-1970 Blue Steel-ohjusta, jolla oli aluksi lyhyt 160 km:n eli 100 mailin kantama sekä arviolta 1.1 MT tuhovoima. 2-versio pidensi kantaman 240 km:iin. Mk.2 Blue Steel ei lopulta saapunut palveluskäyttöön. Yhdistyneen kuningaskunnan joukkotuhoaseet ovat Yhdistyneen kuningaskunnan kehittämiä omia tai Yhdysvaltojen sinne sijoittamia ydinaseita. Britannia räjäytti ensimmäisen ydinlatauksensa vuonna 1952 ja vetypomminsa vuonna 1957. Vuonna 1956 Britannia testasi Australian alueella, omia kiihdytettyjä ydinpommejaan. Niistä 62 - 90 kT tehoon yltävä, yllätti jopa brititkin. Se oli 2½x Operaatio Hurrikaanin teho, joka alle 25 kilotonnia.
Yhdistyneen kuningaskunnan ydinase
Britannia oli mukana Yhdysvaltojen käynnistämässä Manhattan-projektissa yhdessä Kanadan kanssa. Maassa oli 1940-luvun alussa monia johtavia fissiotutkijoita ja siellä keksittiin muun muassa kriittinen massa, uraanin kaasudiffuusiorikastus ja tykkityyppisen uraanipommin rakenne. Britit jäivät kuitenkin tutkimuksissaan jälkeen Manhattan-projektin edistyessä. Poliittinen, salainen päätös ydinenergian ja atomipommien kehittämisestä tehtiin vuonna 1945. ”Englannin Oppenheimer” oli fyysikko William G. Penney, joka tutki hydrodynaamisia aaltoja – veden aaltoja ja räjähdyksen shokkiaaltoja. Shokkiaaltojen tuntemus on olennaista plutoniumpommin rakentamisessa. Penneyn ryhmä BHER aloitti toimintansa vuonna 1947. Ensimmäinen brittien ydinreaktori käynnistyi 1948, ja plutoniumin tuotantoreaktori 1950.
Britannia räjäytti ensimmäisen ydinlatauksensa ”Hurricanen” laguuniin sijoitetussa fregattilaivassa (K271 HMS Plym) Australian rannikkovesien lähellä, Montebellon saarilla 3. lokakuuta 1952. Pommin voima oli alle 25 kilotonnia, ja se räjähti laivan sisällä 2,7 metrin syvyydessä 12 metriä syvässä vedessä. Merenpohjaan syntyi noin kuusi metriä syvä ja läpimitaltaan 350-metrinen kraatteri.
Pommi muistutti pitkälle Yhdysvaltojen Mark 4 -ydinpommia, joka on yksi Fat Manin varhaisista seuraajista ja tuli Yhdysvaltojen asearsenaaliin vuonna 1949. Tämä ei tullut sinällään, asetyyppinä tuotantoon, sillä Blue Danube (14 kT) oli Britannian ensimmäinen operatiivinen ydinase.pienoiskuva|Omamassaltaan suhteellisen kevyt, alle 800 kg [[Red Beard korvasi Blue Danube-ydinpommin. English Electric Canberra saattoi tämän pommin pudottaa.]]