cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raúl Fernández-Cavada
Raúl Fernández-Cavada Mateos eli Raúl (s. 13. maaliskuuta 1988 Bilbao, Vizcaya, Espanja) on espanjalainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa pelaavaa Racing Santanderia.
Ja/tai
Ja/tai (ei-poissulkeva tai, ehdollinen tai) on suomen kielessä käytettävä sanayhdistelmä, joka koostuu rinnastuskonjunktioista ja sekä tai. Ja/tai-yhdistelmää käytetään kahden tai useamman rinnasteisen ilmaisun välissä kertomaan eksplisiittisesti, että luetelluista asioista yksi tai useampi sopii tilanteeseen. Esimerkiksi lauseessa ”syön omenan ja/tai banaanin” lausuja joko ”syö omenan" tai ”syö banaanin” tai ”syö sekä omenan että banaanin”.
Raúl Fernández-Cavada
Raúl on Athleticin kasvatti ja edustanut seuraa vuodesta 1998 lähtien. Vuosina 2006–2010 hän pelasi seuran reservijoukkueissa sekä lainalla Segunda División B:n Conquensessä ja Granadassa, jonka kanssa hän saavutti sarjanousun Segunda Divisióniin, ennen ylennystään edustusjoukkueeseen kaudeksi 2010–2011. Hän debytoi edustusjoukkueessa ja Primera Divisiónissa 23. huhtikuuta 2011 Baskimaan paikallisottelussa Real Sociedadia vastaan. Peliminuutit ykkösmaalivahti Gorka Iraizozin varjossa olivat kuitenkin vähissä, ja kaudeksi 2013–2014 Raúl lainattiin Segunda Divisiónin Numanciaan.
Ja/tai
Puheessa tai tekstissä tai on tulkinnanvarainen. Se voi tarkoittaa jompaa kumpaa seuraavista:
Tavallisesti poissulkeva tai-sana voidaan korvata joko–tai-muotoilulla tai kirjoittamalla virke selvemmin.
Alkuperä
Ilmaus on levinnyt englannin kielestä suomenkielisiin teksteihin. Ilmausta voidaan arvostella epäselvyydestä, ja kielenhuollon suositusten mukaan sitä ei pitäisi käyttää ”tavallisessa juoksevassa tekstissä” (Kielikello 3/1993), se ”sopii erikoisalan teks­tei­hin” (Kielikello 3/1998) ja se on levinnyt ”erityiseen tarkkuuteen pyrkivistä teks­teis­tä” (Kielikello 2/2006).
Liechtensteinin maapäivävaalit helmikuu 1993
Liechtensteinin maapäivävaalit helmikuu 1993 toimitettiin Liechtensteinissa 7. helmikuuta 1993. Vaaleissa valittiin 25 edustajaa Landtagiin nelivuotiskaudelle. Seuraavat vaalit järjestettiin kuitenkin jo kymmenen kuukauden kuluttua.
Tulokset
Paikkajako vaalien jälkeen:
Il gladiatore che sfidò l’impero
Il gladiatore che sfidò l’impero (”Gladiaattori, joka haastoi keisarikunnan”) on vuonna 1965 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Domenico Paolella. Sen pääosaa esittää yhdysvaltalainen kehonrakentaja Peter Lupus alias Rock Stevens.
Juoni
Roomalainen senaattori Lucius Quintilius yrittää saada haltuunsa Traakian aarteet. Hänen apunaan on keisari Neroa esittävä gladiaattori Terentius. Heitä vastustamaan asettuvat konsuli Metellus sekä traakialaisten sankari Spartacus, joka selviää koetuksistaan Luciuksen tyttären Livian avulla.
Tuotanto
Il gladiatore che sfidò l’impero on yksi 1960-luvun viimeisistä peplumelokuvista. Se on vaatimattomasti toteutettu tusinaseikkailu, jota on silti pidetty Paolellan peplumeista parhaana. Elokuvan suhde historiaan on puhtaasti viitteellinen. Lopun taistelukohtaukset on lainattu Lionello De Felicen Konstantinus Suuresta.
Magnus Haglund
Ura
Pelaajaurallaan Haglund toimi Halmstads BK:n kolmosmaalivahtina jatkaen sittemmin seuran juniorivalmentajana. Kausina 2000–2003 hän luotsasi Ruotsin 2.divisioonassa pelannutta Laholms FK:ta.
2004 Haglund siirtyi boråsilaisseura IF Elfsborgin peräsimeen. Haglundin johdolla seura voitti kaudella 2006 Ruotsin mestaruuden 45 vuoden tauon jälkeen. Elfsborg säilyi mestaruuskaudenkin jälkeen Ruotsin jalkapallon huipulla, vaikkei Haglund onnistunut mestaruutta uusimaan. Kaudella 2008 Elfsborg oli hopealla ja 2009 sekä 2011 pronssilla. Haglund jätti Elfsborgin marraskuussa 2011 kahdeksan hienon vuoden jälkeen ja siirtyi Norjan Tippeligaenissa pelaavan Lillestrømin päävalmentajaksi.
Toukokuussa 2019 Haglundista tuli Superettanissa pelanneen kasvattajaseuransa Halmstads BK:n päävalmentaja. Kaudella 2020 Haglund luotsasi Halmstadin Superettanin mestariksi ja seura nousi kaudeksi 2021 Allsvenskaniin. Haglund teki seuran kanssa vuoteen 2024 ulottuvan jatkosopimuksen lokakuussa 2021, vaikka joukkueen säilyminen Allsvenskanissa oli epävarmaa. Lopulta joukkue putosikin liigasta, kun se hävisi sarjakarsinnoissa Helsingborgille yhteismaalein 3–2. Kaudella 2022 Haglund luotsasi Halmstadin Superettanin toiseksi ja näin seura nousi hänen johdollaan toistamiseen Allsvenskaniin.
Kasino
thumb|upright|[[The Mirage Hotel & Casino Las Vegasissa.]] thumb|upright|Pelikoneita kasinolla.
Kasino (it. casinò) on rakennus tai tila, joka on useimmiten tarkoitettu huvittelua ja erityisesti rahapelejä varten. Usein kasinot ovat hotellin tai ravintolan yhteydessä. Pelikasinojen pelit on matemaattisesti suunniteltu siten, että kasino voittaa odotusarvoisesti aina ja pelaaja jää tappiolle, mutta joissakin peleissä, pääasiassa erilaisissa pokereissa, pelaajat pelaavat toisiaan vastaan kasinon ottaessa jokaisesta pelatusta kädestä ja järjestämästään pokeriturnauksesta komission, raken. Kasinoilla on usein sekä erilaisia pöytäpelejä että peliautomaatteja. Laitonta kasinoa voidaan kutsua pelipaikaksi.
Alkujaan kasino tarkoitti jonkinlaista paviljonkia, roomalaistyylistä huvilaa tai kylpylän kahvilaa, mutta 1800-luvulla yleistyivät erilaisia urheilu- ja peliaktiviteetteja ja -huvituksia tarjoavat julkiset kasinot. Samalla sanan merkitys alkoi siirtyä nykyiseen muotoonsa. Tosin nykyajan italiassa casino merkitsee ilotaloa, ja pelikasinoon viitataan sanalla casinò. Suomessa sana kasino esiintyy vanhastaan myös muutamien merenrannalla sijaitsevien ravintoloiden nimissä (esimerkiksi Hangon Casino sekä Helsingissä Katajanokan Kasino ja Kulosaaren Casino), vaikka niiden yhteydessä ei toimi pelikasinoa. Veikkauksella on Suomessa kaksi pelikasinoa: Helsingin keskustassa Casino Helsinki sekä Tampereella Tampereen Kannen areenan yhteydessä Casino Tampere.
Maailman suurin kasino on Venetian Macaossa.
Reaalimaailman kasinojen lisäksi 2000-luvulta lähtien kasinoa on voinut pelata internetissä nettikasinojen yleistyessä. Nettikasino on online-sivusto, joilla pelataan kolikkopelien ja pöytäpelien nettiversioita. Niillä pelataan joko tietokonetta, muita pelaajia tai livejakajia vastaan.
Kasinopelaamisen yleistyttyä on alettu kiinnittää entistä enemmän huomiota vastuullisen pelaamisen pelisääntöihin ja peliriippuvuuden ehkäisyyn.
Robert Frost
thumb|250px|Robert Frost vuonna 1959 Robert Lee Frost (26. maaliskuuta 1874 San Francisco, Kalifornia, Yhdysvallat – 29. tammikuuta 1963 Boston, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen runoilija ja kirjailija.
Henkilöhistoria
Frost syntyi San Franciscossa, vaikka hänet usein yhdistetäänkin Uuteen-Englantiin. Hänen äitinsä oli skotti Isabelle Moodie ja hänen isänsä oli toimittaja William Prescott Frost Jr. Isä oli viinaanmenevä uhkapeluri ja tiukka kurinpitäjä, jolla oli palava intohimo politiikkaan. Isä kuoli 1885 tuberkuloosiin ollessaan vasta 36-vuotias. Isän kuoltua äiti, 11-vuotias Robert ja hänen hieman nuorempi sisarensa muuttivat Kaliforniasta Yhdysvaltain itärannikolle Massachusettsin Lawrenceen lähelle isän vanhempia. Äiti liittyi lahkolaiseen swedenborgilaiseen kirkkoon ja kastatti lapsensa siellä. Aikuisena Frost kuitenkin erosi kirkosta. Vuonna 1890 Frost alkoi opiskella Lawrencen high schoolissa, jossa hän innostui latinan ja kreikan kielistä. Siellä hän myös kirjoitti ensimmäisen julkaistun runonsa La Noche Triste ja tapasi tulevan vaimonsa Elinor Miriam Whiten (k. 1938). Naimisiin pariskunta meni 1895. Monenlaista työtä tehtyään Frost toimi maanviljelijänä, kunnes muutti perheineen Englantiin 1912 ja julkaisi siellä esikoiskokoelmansa A Boy's Will seuraavana vuonna. Yhdysvaltoihin Frost palasi 1915 ja toimi siellä opettajana useissa eri korkeakouluissa.
Kirjallinen tuotanto
Frostia inspiroi monesti Uuden-Englannin maaseutuelämä. Teoksissaan hän yhdisti tähän maalaismaisemaan monimutkaisia yhteiskunnallisia ja filosofisia teemoja. Hän oli jo omana elinaikanaan suosittu runoilija, joka palkittiin neljästi Pulitzer-palkinnolla. Runojen lisäksi hän kirjoitti muun muassa neljä näytelmää ja julkaisi proosatekstejä.
Suomennettu tuotanto
Antologioissa:
Zaha Hadid
Zaha Hadid (31. lokakuuta 1950 Bagdad, Irak – 31. maaliskuuta 2016 Miami, Yhdysvallat ) oli irakilaissyntyinen brittiläinen arkkitehti. Hän sai eurooppalaisen Mies van der Rohe -arkkitehtuuripalkinnon vuonna 2003, ja seuraavana vuonna Pritzker-palkinnon (2004) ensimmäisenä naisena.
Hadidin toimisto Zaha Hadid Architects tunnetaan orgaanisesta muotokielestä, jota on sovellettu moneen mittakaavaan kaupunkisuunnittelusta hotellihuoneisiin.
Varhainen elämä ja koulutus
Hadid syntyi varakkaaseen, yläluokkaiseen perheeseen Bagdadissa, Irakissa vuonna 1950. Hänen isänsä Muhammed al-Haji Hussein Hadid oli taloustieteilijä ja tehtaanomistaja. Isä oli myös poliittisesti aktiivinen, yksi vasemmistolaisen al-Ahali ryhmittymän perustajista. Hadidin äiti Wajha al-Sabonji oli taiteilija. Lapsena Hadid oli kiinnostunut kartoista ja piirsi niitä itsekin. Perhe vieraili Britanniassa Hadidin ollessa 11-vuotias, ja tuolloin hän päätti ryhtyä arkkitehdiksi.
Hadid kävi ensin koulua Bagdadissa ja Sveitsissä, sitten opiskeli matematiikkaa Beirutin amerikkalaisessa yliopistossa ja siirtyi vuonna 1972 suorittamaan arkkitehdin tutkintoa Architectural Association School of Architecture -kouluun Lontooseen.
Ura
Hadid työskenteli valmistuttuaan vuonna 1977 Architectural Associationin koulussa opettaneen Rem Koolhaasin perustamassa arkkitehtitoimisto Office for Metropolitan Architecturessa. Tämän jälkeen hän toimi itse Architectural Associationilla ja useissa muissa alan laitoksissa opettajana. Hadid perusti oman arkkitehtitoimistonsa jo vuonna 1979. Hadidin ensimmäinen merkittävä toteutunut rakennusprojekti huonekaluyritys Vitran tehdas- ja museoalueen paloasema valmistui kuitenkin vasta vuonna 1993.
Hadidille myönnettiin arvostettu arkkitehtuurin Pritzker-palkinto vuonna 2004, ja vuonna 2012 Brittiläisen imperiumin ritarikunta myönsi hänelle komentajan kunnia-arvon. Hadid kuului Encyclopædia Britannican toimitusneuvostoon 2005–2006.
Hadid kuoli 31. maaliskuuta 2016 sydänkohtaukseen Miamissa Yhdysvalloissa jouduttuaan sitä ennen sairaalahoitoon keuhkoputkentulehduksen takia.
Työt
Hadid suunnitteli useita kulttuurirakennuksia. Hänen töitään ovat muun muassa Roomassa nykytaiteen museo Maxxi, Bergiselin mäkihyppytorni Innsbruckissa (2002), Phæno-tiedemuseo Wolfsburgissa Saksassa (2005), Kantonin oopperatalo (2011) Kantonissa ja Lingkong SOHO Shanghaissa Kiinassa, Riverside Museum Glasgow’ssa Skotlannissa, Wienin yliopiston kirjasto Itävallassa, Heydar Aliyev -keskus Bakussa ja Lontoon olympialaisia 2012 varten rakennetun London Aquatics Centren.
Vuonna 2010 Irakin hallitus tilasi Hadidilta suunnitelman Irakin keskuspankin uutta pääkonttoria varten. Toteutuessaan se olisi hänen ensimmäinen syntymämaahansa suunnittelema rakennus.
Suomessa
Zaha Hahidin yksityisnäyttely oli Arkkitehtuurimuseossa Helsingissä keväällä 1988. Hän osallistui myös kansainväliseen kokeilevan taiteen ja arkkitehtuurin tapahtumaan The Snow Show Rovaniemellä ja Kemissä vuonna 2004.
Elämäntyön arviointia
Zaha Hadidia on kutsuttu ”kaarrosten kuningattareksi” ja väitetty, että hänen rakennuksensa vastustavat rakentamisen logiikkaa. Häntä pidettiin maailman parhaana naisarkkitehtina, mutta arviot eivät ole olleet pelkästään kiittäviä. Kaarevat pinnat Maxxi-museossa Roomassa ovat tunnettuja siitä, että ne eivät helpota kuraattoreiden työtä teosten esille laittamisessa. Hänen rakennuksiaan on luonnehdittu epätavallisiksi, orgaanisiksi ja veistoksellisiksi.
Hadidin töitä on toisaalta moitittu tuhlailevan kalliiksi rakentamiseksi ja sanottu, että hänen töihinsä on varaa ainoastaan diktaattoreilla. Erityisen ankarasti Hadidia kritisoitiin hänen suunnittelemistaan Heydar Aliyev -keskuksesta Bakussa ja Qatarissa järjestettävien vuoden 2022 jalkapallon maailmanmestaruuskisojen stadionin suunnittelusta. Heydar Aliyev -keskusta on pidetty uutena versiona neuvostohallinnon ja muiden diktatuurien rakastamista kolossaalisista palatseista. Arkkitehti Sean Griffits on pitänyt Hadidin työtä tyhjänä alustana, joka imee itseensä ideologioita.
Martha Hyer
thumb|Martha Hyer vuonna 1954. Martha Hyer (10. elokuuta 1924 – 31. toukokuuta 2014) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Hyer syntyi Fort Worthissa, Texasissa. Hän näytteli lukuisissa elokuvissa, kuten Kaunis Sabrina (1954), Yli kaiken ymmärryksen (1958), Ensimmäiset miehet kuussa (1964) ja Voittamattomat veljekset (1965). Viimeiset elokuvaroolinsa hän teki 1970-luvun alussa.
Hyer oli vuonna 1959 ehdolla parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon saajaksi työstä elokuvassa Yli kaiken ymmärryksen. Hän oli naimisissa maineikkaan tuottaja Hal B. Wallisin kanssa, kunnes jäi leskeksi vuonna 1986.
Hyerin omaelämäkerta Finding My Way julkaistiin vuonna 1990.
Veikko Pentikäinen
Veikko Pentikäinen oli professori Juha Pentikäisen isä. Veikko Pentikäisen veli oli Neuvostoliiton vakoojana tunnetuksi tullut Vilho Pentikäinen.
Arosa
Arosa on kunta Graubündenin kantonissa Sveitsissä. Siellä on 3 247 (31.12.2014) vakinaista asukasta.
Maantiede
Reinin sivujoki Plessur saa alkunsa Arosasta. Kunnan korkein vuori on Aroser Rothorn (2 980 m mpy.).
Maailman postiliitto
Maailman postiliitto eli UPU on kansainvälinen järjestö, joka säätelee jäsenvaltioidensa välistä postitoimintaa. Se on Yhdistyneiden kansakuntien erityisjärjestö. Järjestöön kuuluu 192 valtiota. Maailman postiliiton päämaja sijaitsee Bernissä, Sveitsissä ja järjestön virallinen kieli on ranska.
Eldorado (EP)
Eldorado on Neil Youngin ja The Restlessin EP, joka julkaistiin vuonna 1989 ainoastaan Japanissa ja Australiassa. The Restlessiin kuuluivat rumpali Chad Cromwell ja basisti Rick Rosas. EP:n grunge-vaikutteiset kappaleet eroavat tyyliltään suuresti Youngin edellisenä vuotena ilmestyneestä albumista American Dream, joka syntyi Youngin ja Crosby, Stills & Nashin uudelleenyhdistymisen seurauksena. Kappaleet "Don't Cry", "On Broadway" ja "Eldorado" ilmestyivät erilaisina sovituksina myöhemmin samana vuonna albumilla Freedom. Kappaleita "Cocaine Eyes" ja "Heavy Love" ei ole julkaistu millään muulla levyllä.
Maailman postiliitto
Liitto perustettiin 9. lokakuuta 1874. Suomi liittyi siihen 12. helmikuuta 1918.
Eldorado (EP)
Kappaleet
Kaikki kappaleet Neil Youngin, paitsi "On Broadway" (Barry Mann, Cynthia Weil, Jerry Leiber ja Mike Stoller).
Läpivirtausjärvi
Läpivirtausjärvi on järvi, johon virtaa muualta paljon pinta- ja pohjavettä ja josta poistuu paljon pinta- ja pohjavettä. Näitä virtaamia kutsutaan maanpäällisiksi tulo- (I_s) ja menovirtaamiksi (Q_s) ja vastaavasti maanalaisiksi virtaamiksi (I_u ja Q_u). Muut hydrologiset virtaamasuureet ovat silloin oltava pienet. Näitä ovat sadanta (P_l) ja haihdunta (E_l). Nämä suureet ilmaistaan usein järven pinta-alalle levitettyinä millimetreinä tai veden tilavuutena kuutiometreinä.
Suomalaiset järvet ovat usein juuri läpivirtausjärviä, jolloin ne ovat osa suuren valuma-alueen vesistöreittiä, jonka yläpuoliset vedet virtaavat järven läpi. Suomessa ilmaston lämpötilat ovat maltillisia, jolloin haihdunta jää pienemmäksi kuin monesti kuumissa maissa, ja sadanta on vain 400–600 millimetriä vuodessa.
Vaikutus järven ominaisuuksiin Suomessa
Läpivirtausjärvissä järven vedenpinnan korkeusvaihtelut ovat vähäisiä, koska suuret tulo- ja menovirtaamat suhteessa sadantaan ja haihduntaan pystyvät ylläpitämään jatkuvaa läpivirtaamaa järvialtaassa. Toisaalta veden vaihtuminen erityisesti pintavirtaamien kautta tasoittaa veden kemiallisia muutoksia ja estävät joidenkin aineiden konsentroitumista. Tämä on hyvä asia erityisesti happamoitumiskehityksessä, joka voimistui 1960–1980-luvuilla. Tutkimusten mukaan läpivirtausjärvissä puskurikyky happamoitumista vastaan oli keskimääräistä parempi kuin muissa suomalaisissa vertailujärvissä. Tämä johtunee järven laajemmasta valuma-alueesta, joka aiheuttaa suuret virtaamat. Valuma-alueen monipuolinen kemiallinen kuorma auttaa neutraloimaan veteen joutuneet hapot. Tämän vuoksi järven mitattu alkaliteetti on suurempi kuin muissa järvissä. Samasta syystä johtunee myös veden parempi sähkönjohtavuus.
Latvajärvet eivät sen sijaan ole useinkaan läpivirtausjärviä, sillä niillä ei ole merkittävää tulovirtaamaa ja laskuvirtaamakin jää siksi korostuneesti sadannan varaan. Latvajärvien muutokset virtaamissa eivät näy merkittävästi esimerkiksi vedenlaadussa tai vedenpinnan korkeudessa. Läpivirtausjärvissä järven vedenpinnan korkeus ei myöskään vaikuta merkittävästi tulovirtaaman ja lähtövirtaaman suhteeseen, sillä ne kasvavat yhtäaikaa. Toisaalta, jos kuivana kesänä tulovirtaama alkaa ehtyä, vaikuttaa se merkittävästi ja lyhyellä aikaa vedenpinnan korkeuteen, sillä lasku-uoma vetää kuitenkin paljon vettä kuivuuden alkaessa.
Szesztayn luokittelu
Unkarilaisen hydrologin Károly Szesztayn järvien luokittelussa lasketaan tulovirtaamatekijä (F_I) ja menovirtaamatekijä (F_Q): Lausekkeista saadut luvut voidaan muuntaa prosenteiksi, jolloin tekijä ilmaisee pinta- ja pohjaveden yhteistä osuutta kaikesta virtaamasta, joka sisältää myös ilman kautta kulkevan virtaaman. Suomessa nuo prosenttiluvut ovat suurissa järvissä sekä tulo- että menovirtaamissa tyypillisesti noin 90 %. Selkeissä läpivirtausjärvien tapauksissa nuo luvut ovat 99 % tai yli. Mainittakoon, että Suomen vesistöjen vedenpinnan pienen korkeusvaihtelun takia järvien virtaamatekijät ovat noin 67–100 %. Muualla maailmassa tilanne on usein vallan toinen.
Szesztayn luokittelu sisältää yhdeksän luokkaa, joista läpivirtausjärvet muodostavat vain yhden luokan (I-O). Luokkia merkitään kirjainyhdistelmillä: I-O, IP-O, P-O, I-OE, IP-OE, P-OE, I-E, IP-E ja P-E. Kirjain I on suuri tulovirtaama, IP on keskinkertainen tulovirtaama/sadanta ja P on suuri sadanta. Vastaavasti O on suuri menovirtaama, OE on keskinkertainen menovirtaama/haihdunta ja E on suuri haihdunta. Tulo- ja menovirtaamien prosenttiasteikot ovat siis kolmiluokkaisia (33 %:n levyiset luokat). Pohjaveden vaikutukset virtaamiin on jätetty luokittelusta pois.
Esimerkiksi Kuollutmeri on järvi, johon sataa äärimmäisen vähän ja johon Jordanjoki tuo lähes kaiken veden. Järvestä ei ole muuta menovirtaamaa kuin haihdunta. Kuolleenmeren luokka on siten I-E. Aavikkojärvillä, joilla ei ole mainittavia tulouomia, muodostavat sadanta ja haihdunta vesitaseen huomattavimman osan. Näiden osuudet voivat kohota yli 50 %, mutta ne ovat yleensä pienempiä. Nämä järvet luokitellaan luokaan P-E.
Veden viipymä
Eräs tapa hahmottaa tulo- ja läpivirtauksen vaikutusta järven veteen, on mitata vedelle sen veden viipymä järvessä. Mittaamiseen on olemassa joitakin tapoja, mutta jos järven virtaamat tunnetaan hyvin, viipymän voi myös laskea lähes samalla tarkkuudella. Laskemisessa verrataan järven tulovirtaamia järven tilavuuteen. Järven keskimääräinen vuosittainen nettotulovirtaaman suhde järven tilavuuteen (R_f) lasketaan Arvon R_f käänteisluku on teoreettinen eli laskennallinen veden viipymä järvessä. Sen arvo on aikasuure, joka ilmoitetaan vaihtoehtoisesti joko vuorokausina, kuukausina tai vuosina. Läpivirtausjärvissä viipymä on yleensä lyhyempi kuin muiden luokkien järvissä.
Esimerkkejä
Päijänne on läpivirtausjärvi, sillä sen tulovirtaama muodostuu varsin suuren valuma-alueen virtaamasta. Sen lasku-uoma on Kymijoki, jonka keskivirtaama on Suomen suurimpia. Lisäksi Suomessa ovat sadanta ja haihdunta melko tasapainossa keskenään, mutta ne ovat samalla pieniä verrattuna järven pinta-alaa suurempien valuma-alueiden sadantaan.
Monien jokien pääuomassa on laajentumia, joita voidaan pitää järvinä tai lampina vaikka niitä kutsutaan suvannoiksi. Niitä voi hyvällä syyllä pitää läpivirtausjärvinä ja niissä viipymä on vain joitakin tunteja tai vuorokausia. Näiden järvien tulouomien ja lasku-uomien suissa on voimakkaita ja joskus vaarallisia virtauksia. Näissä kohdissa voi järven jää kehittyä heikosti ja jos jääkansi jää ohueksi, voi virtaava vesi puhkaista siihen sulan paikan.
Venäjällä sijaitsevan Baikaljärven tilavuus on maailman järvistä suurin. Siihen laskee yli 330 jokea ja sen laskujoki on Angara, jonka keskivirtaama on 5 100 kuutiometriä sekunnissa. Veden viipymä on Angaran virtaamalla laskettuna yli sata vuotta, mutta tulo- ja menovirtaamat ovat 87 % sen vesitaseesta. Baikaljärvi on siten läpivirtausjärvi.
Peipsijärvi sijaitsee Venäjällä Viron vastaisella länsirajalla. Sen tulovirtaamasta huolehtivat pääosin suurimmat joet Emajoki ja Velikaja ja menovirtaamasta laskujoki Narvanjoki. Narvanjoen keskivirtaamalla 415 kuutiometriä sekunnissa järven veden viipymäksi saadaan alle kaksi vuotta. Sen tulo- ja menovirtaamatekijät ovat vastaavasti noin 80 % ja 82 %.
Skutarijärvi sijaitsee Montenegron ja Albanian rajalla. Järven sadanta on noin 1 600 millimetriä (mm), kun tulovirtaama vastaa 19 350 mm ja menovirtaama 20 600 mm järven pinnalle levitettynä. Koska haihdunta (350 mm) on pienempää kuin sadanta, on menovirtaamatekijä suurempi 98 % kuin tulovirtaamatekijä 92 %. Prosenttilukujen valossa järvi on läpivirtausjärvi.
EMD F-sarja
EMD:n F-sarja käsittää kahdeksan erityyppistä General Motors Electro-Motive Divisionin (EMD) valmistamaa dieselsähköistä veturia. Sarjaa valmistettiin vuosina 1939-1960 kaikkiaan 7 638 kappaletta. F-sarjan ideana on, että useampia vetureita kytketään yhteen suuremman tehon saavuttamiseksi. Niinpä rakennettiin erikseen ohjaamollisia A-yksiköitä ja ohjaamottomia B-yksiköitä. Rautatieyhtiö saattoi kytkeä vetureita erilaiksi kokoonpanoiksi, kuten ABBA, ABA tai ABB. Kaikki F-sarjan veturit oli rakennettu niin sanotulla cab unit -rakenteella, eli niiden kori oli itsekantava. Ne olivat EMD:n viimeiset tällä rakenteella tehdyt veturit: 1950-luvulta alkaen "road switcher" -rakenne tuli vallitsevaksi. Kaikissa F-sarjan vetureissa FL9-veturia lukuun ottamatta oli kaksi kaksiakselista teliä, eli niiden akselijärjestys oli B'B'. Kaikissa vetureissa oli moottorina kaksitahtinen, 16-sylinterinen EMD 567 -dieselmoottori, ja voimansiirto oli sähköinen. F-sarja oli menestyksekkäin ensimmäisen sukupolven dieselveturisarja Pohjois-Amerikassa.
Useat F-sarjan veturit palvelivat käytössä vuosikymmeniä, sillä niiden todettiin olevan taloudellisia käyttää ja ylläpitää. Ne eivät kuitenkaan saavuttaneet ratapihatyöntekijöiden ja kuljettajien suosiota, sillä niihin kapuaminen ja niistä laskeutuminen oli hankalaa, ja kuljettajan oli mahdotonta nähdä käsiopasteita kurkottamatta ikkunasta ulos. Tämän takia vetureita alettiin "road switcher" -tyyppisten vetureiden yleistyttyä käyttää sellaisissa tavarajunissa, joilla ei ollut tarvetta vaihtotyöhön väliasemilla.
F-sarjan veturit oli suunniteltu tavaraliikenteeseen, mutta silti niitä käytettiin melko paljon myös matkustajaliikenteessä. Tämän johdosta vetureita varustettiin höyrygenerattoreilla matkustajavaunujen lämmitystä varten. Lisäksi erityisesti matkustajaliikenteeseen muokatut FP7-, FP9- ja FL9-veturit oli varustettu suuremmilla vesisäiliöillä. Vetureita saattoi tilata joko matkustaja- tai tavaraliikennekäyttöön tarkoitetulla esteenraivaajalla. Matkustajajunakäyttöön tarkoitettu esteenraivaaja jatkui pehmeästi suorana nokan alapuolelle, ja kytkin oli sisäänvedettävä. Tavaraliikennekäyttöön tarkoitettu esteenraivaaja kaartui välittömästi nokan alareunasta alkaen ensin hieman taaksepäin, ja vasta sen jälkeen normaalisti etuviistoon. Näin saatiin kytkimelle enemmän pelivaraa. Samanaikaisesti F-sarjan kanssa EMD rakensi pelkästään matkustajaliikenteeseen tarkoitettuja E-sarjan dieselvetureita. Niin sanottu Bulldog-nokka oli kummankin veturisarjan tunnistettavimpia piirteitä.
EMD FT
Vuonna 1939 EMD toi markkinoille yleiskäyttöisen FT-veturin ja sen moniajoon tarkoitetun ohjaamottoman version. Veturi oli ensimmäisiä diesel-linjavetureita Pohjois-Amerikassa. Veturi oli suuri menestys, sillä muilla valmistajilla ei vielä ollut tarjota vastaavanlaista veturia. Niinpä muun muassa ATSF hankki runsaasti FT-vetureita autiomaalinjoille, joilla höyryveturin vesihuolto tuotti ongelmia. Yhdysvaltain liittyessä toiseen maailmansotaan 1941 ainoastaan EMD:n sallittiin jatkaa dieselvetureiden valmistusta. Tästä syystä säännöstelyn loppuessa 1945 oli FT-veturi edelleen ainoa markkinoilla ollut diesellinjaveturi, EMD oli saanut muista valmistajista huomattavan teknisen etumatkan. FT-vetureita valmistettiin vuosina 1939-1945 kaikkiaan 1 096 kappaletta. Ohjaamollisia A-yksiköitä rakennettiin 555 ja ohjaamottomia B-yksiköitä 541 kappaletta. Kaikki FT-veturit on poistettu käytöstä, mutta useita kappaleita on museoitu.
EMD FT poikkesi ulkoisesti jonkin verran myöhemmistä F-sarjan vetureista. FT-vetureiden sivuilla oli keskilinjalla neljä pyöreää ikkunaa, ja niiden yläpuolella jäähdyttimen tuuletusaukot, jotka oli peitetty kanaverkolla. Neljä pakoputkea oli sijoitettu veturin keskelle peräkkäin, niiden kummallakin puolella (veturin etu- ja takaosassa) oli kaksi jäähdyttimen tuuletinta. Myöhemmissä F-sarjan vetureissa pyöreitä sivuikkunoita oli kahdesta kolmeen kappaletta, kattotuulettimet olivat kaikki peräkkäin ja pakoputkien määrä oli laskenut kahteen. Veturin oli varustettu kaksitahtisella, 16-sylinterisellä EMD 567-dieselmoottorilla, ja sen suurin teho oli 1 350 hevosvoimaa.
EMD F2
FT-veturin seuraajaksi EMD-kehitti uuden veturin, joka sai nimen EMD F2. Niitä rakennettiin A- ja B-yksiköt yhteenlaskettuina 104 kappaletta vuonna 1946. Se oli valmistusmäärältään pienin kaikista F-sarjan vetureista (lukuun ottamatta F9:stä kehitettyjä malleja FP9 ja FL9). F2 oli eräänlainen siirtymävaihe FT:n ja F3:n välillä: moottoritekniikka ja teho pysyivät pääosin samana kuin FT-vetureissa, mutta korin uutta muotoilua käytettiin sen juuri muuttumatta kaikissa myöhemmissä F-sarjan vetureissa.
EMD F3
F2-veturista EMD kehitti uuden veturin, joka sai nimen EMD F3. F3 oli 1 807 kappaleen valmistusmäärällään toiseksi menestyinen F-sarjan veturi. Vetureita valmistettiin vuosina 1945-1949. F2-veturiin verrattuna tehoa oli saatu nostettua käyttämällä uutta D12-generaattoria, mutta ne oli varustettu samanlaisella kaksitahtisella, 16-sylinterisellä EMD 567-dieselmoottorilla. Joissain uusimmissa F3-vetureissa käytettiin samoja ratamoottoreita kuin uudemmassa F7:ssä, ja nämä veturit saivat epävirallisen nimen F5. F3-vetureita on museoitu 11 kappaletta: yhdeksän A-yksikköä ja kaksi B-yksikköä.
Alkupään F3-veturit eroavat edeltäjästään F2:sta ulkoisesti lähinnä numerotaulujen osalta. F3:ssa ja sitä seuraavissa F-sarjan vetureissa ne olivat suurikokoisemmat kuin F2- ja FT-vetureissa. Myöhemmissä F3-vetureissa sen sijaan on moniakin eroavaisuuksia F2-vetureihin. Alkupään F3-vetureissa sivuseinien jäähdyttimen aukoissa oli kanaverkkoa, mutta myöhemmin se korvattiin ruostumattomasta teräksestä valmistetulla säleiköllä. Pakoputket ja kattotuulettimet oli järjestelty samoin kuin F2:ssa. Vaikka F3-sarjan vetureihin tehtiin monia ulkoisiakin muutoksia vuosien saatossa, tuotenimeä ei vaihdettu. Sen sijaan rautatieharrastajat erottelivat F3-veturit eli valmistussarjoihin. Yleisin luokittelu on seuraavanlainen:
EMD F7
F3:n pohjalta EMD kehitti jälleen uuden veturin, joka sai nimekseen EMD F7'. Siitä tuli F-sarjan ehdottomasti menestynein veturi 3 849 kappaleen valmistusmäärällään. Veturit valmistuivat vuosina 1949-1953. F7-veturia voidaan pitää itsekantavalla korilla varustettujen (cab unit) dieselsähköisten linjavetureiden huipennuksena, sillä niitä oli käytössä kaikkialla Pohjois-Amerikassa 1970-luvulle asti, ja Kanadassa vielä pidempään. Jo 1950-luvulla alkoi itsekantava cab unit -rakenne korvautua hood unit -rakenteella, eivätkä cab unit -veturit enää sen jälkeen käyneet kaupaksi.
F7 erosi edeltäjästään F3:sta lähinnä tekniikkansa osalta, joten helppoa tapaa näiden kahden sarjan erottamiseen ei ole. Pyöreitä sivuikkunoita oli kaksi kappaletta, ja näiden välissä oli neljä säleiköin peitettyä jäähdyttimen aukkoa. Yhdessäkään F7-veturissa ei ollut yläreunan jäähdytinaukkojen peittona kanaverkkoa, kuten suurimmassa osassa F3-vetureita, vaan kaikki oli varustettu ruostumattomasta teräksestä valmistetuin säleiköin. Moottorina vetureissa oli kaksitahtinen, 16-sylinterinen EMD 567B-dieselmoottori, jonka avulla veturi saavutti 1 500 hevosvoiman tehon.
EMD FP7
EMD FP7 on F7:stä kehitetty paremmin matkustajajunien vetämiseen soveltuva malli. Muutamat rautatieyhtiöt olivat yrittäneet käyttää aikaisempia F-sarjan vetureita matkustajajunissa, mutta vesisäliliöiden kapasiteetti oli ollut riittämätön matkustajajunien lämmityksessä käytettyyn höyrygeneraattoriin. EMD tunnusti tämän ongelman ja niin F7-veturista kehitettiin uusi FP7-veturi. Sitä oli pidennetty 1,2 metrillä vesisäiliöiden kasvattamiseksi. FP7-vetureita rakennettiin kaikkiaan 381 kappaletta vuosina 1949-1953. Matkustajajunakäyttöön tarkoitettuna sitä varten ei rakennettu lainkaan ohjaamotonta B-yksikköä, vaan kaikki rakennetut veturit olivat ohjaamollisia A-yksiköitä. FP7-vetureita tosin käytettiin jonkin verran F7-vetureiden B-yksiköiden kanssa.
Ylimääräinen 1,2 metriä oli lisätty ensimmäisen pyöreän sivuikkunan taakse, ja veturin tunnistaa helposti ensimmäisen sivuikkunan ja ensimmäisen jäähdytinritilän tavallista pidemmästä välimatkasta. Myös etummaisen telin taakse jäi tyhjää tilaa: tämä tila joko jätettiin tyhäksi tai täytettiin ylimääräisellä vesisäiliöllä. Tekniikaltaan nämä veturit vastasivat F7-vetureita: moottorina vetureissa oli kaksitahtinen, 16-sylinterinen EMD 567B-dieselmoottori, jonka avulla veturi saavutti 1 500 hevosvoiman tehon.
EMD F9
EMD F9 oli seuraaja F7:lle, ja samalla menestyksekkään F-sarjan viides malli. Siitä kehitettiin vielä versiot FL9 ja FP9. F9-vetureita rakennettiin A- ja B-yksiköt yhteenlaskettuina 254 kappaletta vuosina 1953-1960. F9:n valmistusmäärä jäi pieneksi, sillä F-sarjan vetureiden itsekantava cab unit -rakenne alkoi korvautua road switcher -tyyppisillä vetureilla.
F9-vetureissa etummaista pyöreää sivuikkunaa on siirretty hieman taaksepäin, ja sen eteen on sijoitettu yksi ylimääräinen jäähdytinaukko säleikköineen. Tämä on ulkoisesti helpoin tapa erottaa F9 F7:sta. Aikaisemmista versioista parannellulla kaksitahtisella, 16-sylinterisellä EMD 567C-dieselmoottorilla veturi saavutti 1 750 hevosvoiman tehon. Tehoa oli nostettu F7:stä 250 hevosvoimalla.
EMD FP9
Kuten FP7:ssä, myös FP9:ssä ensimmäisen pyöreän sivuikkunan ja sen jälkeisen jäähdyttimen aukon ristikon välimatka on tavallista pidempi. F9:n jäljiltä etummaista ikkunaa oli siirretty ja sen edessä oli yksi ylimääräinen jäähdyttimen säleikkö. Tekniikaltaan nämä veturit vastasivat F9-vetureita: moottorina vetureissa oli kaksitahtinen, 16-sylinterinen EMD 567B-dieselmoottori, jonka avulla veturi saavutti 1 750 hevosvoiman tehon.
EMD FL9
EMD FP9 oli F9:stä kehitetty, paremmin matkustajajunien vetämiseen soveltuva malli. Vetureita rakennettiin vain 60 kappaletta vuosina 1956-1960, ja viimeinen valmistunut FL9 oli samalla koko menestyksekkään F-sarjan viimeinen valmistunut veturi. Merkittävin ero muihin F-sarjan vetureihin on virransaannissa: FL9 voi ottaa virran radan kolmannesta kiskosta, virtakiskosta, tai toimia perinteisesti dieselmoottorin avulla. Toisin kuin monissa muissa dieselsähkövetureissa, FL9:ssä dieselmoottori on ensisijainen voimanlähde. FL9-veturia oli pidennetty takapäästä 2,54 metriä muihin F-sarjan vetureihin verrattuna, sillä veturiin piti saada mahtumaan myös sähköisen virransaannin vaatimat laitteet.
EMD FL9-veturit toimitettiin The New Haven Railroadille, joka käytti niitä Park Avenue Tunnel-nimisen New Yorkissa sijaitsevan tunnelin läpi kulkevilla reiteillä. Tunnelin läpi kulkeva rata oli varustettu kolmikiskojärjestelmällä toteutetulla sähköistyksellä, joten savuhaittojen poistamiseksi FL9-veturit varustettiin järjestelmällä, jonka avulla ne voivat ottaa virran radan kolmannesta kiskosta, virtakiskosta, tai toimia perinteisesti dieselmoottorin avulla.
Spetsnaz
thumb|300px|Spetsnaz-joukkoja [[Afganistanissa 1988]] Spetsnaz (, Podrazdelenija spetsialnogo naznatšenija – spetsnaz) on venäjänkielinen yleisnimitys erikoisjoukoille. Nimeä käytetään yleensä Venäjän tiedustelupalvelun terrorismin vastaisista joukoista (oik. OSNAZ), sisäministeriön erikoispoliisijoukoista (Osnaz MVD) ja armeijan tiedustelupalvelun GRU:n erikoisjoukoista (Spetsnaz GRU).
Spetsnaz GRU on armeijan erikoisjoukot, joita koulutettiin kylmän sodan aikana Naton vastaisiin tiedustelu- ja sabotaasitehtäviin Itä-Euroopassa. Armeijan erikoisjoukoilla uskottiin myös olevan maailman parhaat taistelusukeltajat. Spetsnaz-joukkoja ei nimetty, vaan ne numeroitiin, kuten muutkin armeijan yksiköt. Spetsnazien toiminnan yksityiskohtia ei tunneta, mutta joukkojen uskotaan olleen mukana taisteluissa Afganistanissa ja Tšetšeniassa.
Spetsnaz-prikaatit
Erilliset Spetsnaz-prikaatit (Otdelnyje brigady spetsialnogo naznatšenija, lyh. ObrSpN GRU) ja niiden sijainnit Neuvostoliiton aikana:
Koulutus
Pääosa prikaatien miehistöstä koostuu varusmiehistä, jotka palvelevat kaksi vuotta. Heidät koulutetaan kaukotiedustelutehtäviin tiedusteluryhmissä (Razvedgruppa). Jokaisella prikaatilla on oma sodanajan kohdealueensa, ja koulutus pyritään antamaan kohdealuetta vastaavissa olosuhteissa. Neuvostoliiton aikana Spetsnaz-joukot olivat huippusalaisia ja prikaatit käyttivät palvelusunivormunaan lähimmän tavanomaisen joukko-osaston univormua ja tunnuksia, esimerkiksi tykistön. 1980-luvulla maahanlaskujoukkojen (VDV) univormu standardisoitiin myös Spetsnazin palvelusasuksi näiden läheisen suhteen vuoksi, sillä Spetsnaz-upseereita koulutettiin Rjazanin ilmakuljetusjoukkojen korkeakoulussa yhdeksännessä komppaniassa.
Upseerien koulutus kesti neljä vuotta, ja siinä keskityttiin erityisesti kohdemaan kielen opiskeluun. Koulutus sisälsi mm. taideopintoja vastapuolen kielellä. Valmistuneet kadetit saivat kääntäjän diplomin ja luutnantin arvon. 9. komppania koostui neljästä osastosta, joista jokainen oli erikoistunut yhteen kieleen: englantiin, ranskaan, saksaan ja kiinaan.
Spetsnaz GRU taistelijoiden tunnuksena on hihamerkkiin kuvattu musta lepakon hahmo, jonka taustakuvio vaihtelee johtosuhteen, aselajin ja puolustushaaran mukaisesti.
TsKB Rubin
thumb|290px|TsKB Rubinin suunnittelema Sea Launch. thumb|290px|Kauko-ohjattava "Talisman" by "Rubin" aikana "Armiya 2021" näyttely.
Tsentralnoje konstruktorskoje bjuro morskoi tehniki "Rubin" eli TsKB MT Rubin on Venäjän suurin meritekninen suunnittelutoimisto. Se on perustettu vuonna 1901 ja yhtiön kotipaikka on Pietari. TsKB Rubin on yhtiön oman ilmoituksen mukaan suunnitellut 80% Neuvostoliiton ja Venäjän laivastoissa käytetyistä ydinsukellusveneistä.
TsKB Rubin luetaan meriteollisuuskonserni OSK:n (OAO Objedinennaja sudostroitelnaja korporatsija eli United Shipbuilding Corporation) ohjauksessa oleviin yrityksiin.
Rubin on suunnitellut myöhemmin öljynporauslauttoja ja tehnyt yhteistyötä mm. Halliburtonin kanssa ja italialaisen Fincantierin kanssa S1000-sukellusveneen osalta. Merkittävä toimiston projekteista on myös päiväntasaajalta käsin lautalta raketteja laukaiseva Sea Launch.
Kauna 2
Kauna 2 on vuonna 2006 ensi-iltansa saanut Takashi Shimizun ohjaama kauhuelokuva. Elokuva on jatko-osa vuoden 2004 Kaunalle, joka perustuu japanilaiseen Ju-On: The Grudge -elokuvaan. Elokuvan pääosissa esiintyvät Sarah Michelle Gellar ja Amber Tamblyn.
TsKB Rubin
Toimisto on myös suunnitellut Pietarin–Moskovan välille tarkoitetun korkeanopeusjunan ja matalalattiaisen raitiovaunun.
Kauna 2
Juoni
Karenin polttamasta Kayakon talosta kiertää huhu elävistä kuolleista. Koululaiset Vanessa ja Miyuki päättävät kiusata uutta koulutoveriaan Allisonia johtamalla tämän Kayakon taloon ja sulkemalla kaappiin, josta pääsee ullakolle. Kun Allison huutaa ja itkee, Vanessa ja Miyuki aikovat avata kaapin ja ottaa pelokkaasta Allisonista valokuvan, mutta ovi ei aukea. Kayako ryömii kohti Allisonia ullakolta, jolloin Allison panikoituu, riuhtoo oven auki ja pakenee.
Karenin äiti huolestuu kuullessaan tyttärensä olevan sairas ja lähettää tämän siskon Aubreyn hakemaan Karenin sairaalasta. Karen väittää Aubreylle, että hänen polttamassaan talossa on jotain todella pelottavaa, mutta kukaan ei usko häntä. Aubrey tapaa Eason-nimisen toimittajan, joka on kiinnostunut Kayakon riivaamasta talosta. Kayako ilmestyy Karenin luokse sairaalaan ja pudottaa tämän katolta. Aubrey ja Eason näkevät, kun Karen putoaa kadulle. Eason näkee Kayakon Karenin päällä, mutta Aubrey ei, sillä tämä ei ole käynyt ”murhatalossa”. Aubrey päättää saada selville kaiken talosta, ja ottaa Easonin avukseen.
Allison, Vanessa ja Miyuki käyvät koulukuraattorilla, koska Allison on kertonut kuraattorille tapahtumista. Kayako ja Toshio pelottelevat tyttöjä. Tyttöjen pukuhuoneen suihkukopissa Vanessa näkee outoja mustia hiuksia ja pukutilassa Kayakon. Miyuki taas on poikaystävänsä kanssa hotellihuoneessa, jonne Kayako ilmestyy tappamaan Miyukin. Poikaystävä ei huomaa mitään ja sanoo kaikille Miyukin vain kadonneen. Kayako tappaa myös Vanessan. Allison muuttaa pelon vallassa pois.
Rafael Stenius
Rafael Stenius (30. syyskuuta 1897 Helsinki – 9. maaliskuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, teatterinjohtaja ja teatteriohjaaja.
Ura
Rafael Steniuksen vanhemmat olivat pankinjohtaja Valter Fridolf Stenius ja Hanna Kurvinen. Stenius valmistui ylioppilaaksi Suomalaisesta Normaalilyseosta 1917. Saman vuoden kesänä hän aloitti näyttämöuransa Tammisaaren Ulkoilmateatterissa (Ekenäs Friluftsteater). Vuonna 1919 hän suoritti Svenska Teaternin oppilaskoulun kurssin.
Helmikuussa 1920 Stenius kiinnitettiin näyttelijäksi Turun ruotsalaiseen teatteriin, ja hän toimi siellä 1926 alkaen myös ohjaajana. Vuonna 1933 hän siirtyi Wasa Teaterin johtajaksi, pesti kesti vuoteen 1939. Jatkosodan aikana Stenius johti Aunuksen Teatteria. Hänen taiteellinen uransa päättyi lyhyeen jaksoon ohjaajana Lilla Teaternissa, minkä jälkeen hän siirtyi vakuutusyhtiö Kalevan palvelukseen.
Steniuksen rooleja olivat muun muassa Esko (Sockenskomakarna), Kenraali Pecklin (Gustaf III), Lill-Klas (Stor-Klas och Lill-Klas) ja Higgins (Pygmalion).
Stenius näytteli myös kahdessa Suomen Filmiteollisuuden komediaelokuvassa: Tavaratalo Lapatossu & Vinski (1940) ja Aatamin puvussa... ja vähän Eevankin (1940).
Kilidougou
Kilidougou on maalaiskunta Koulikoron alueen Dioïlan piirissä Malissa. Sen keskuskylä N’Tobougou sijaitsee 30 kilometriä Dioïlasta kaakkoon. Kunnassa on 15 500 ja keskuskylässä 1 800 asukasta (vuonna 2009, väestönlaskenta).
Kilidougoun kunta rajoittuu pohjoisessa Dioïlan piirin Nangolan, idässä Dolendougoun, Diédougoun ja Benkadin, etelässä Dégnékoron ja lännessä Kaladougoun kuntiin. Maisemaa leimaavat tasangot ja ylängöt. Idässä virtaa Bagoé ja pohjoisessa Baouléjoki.
Kuntaan kuuluu 12 kylää. Asukkaat ovat etupäässä fulbeja ja djulia.
Väestön elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito ja kalastus. Tärkeimmät viljelykasvit ovat durra, maissi, riisi ja puuvilla.
Nokkosperhonen
Nokkosperhonen (Aglais urticae ) on täpläperhosten heimoon kuuluva, Euroopassa elävä päiväperhonen. Se on kulttuuriympäristöjen tavallisimpia päiväperhosia. Perhoset talvehtivat aikuisina, minkä vuoksi se on usein myös kevään ensimmäisiä päiväperhosia.
Koko ja ulkonäkö
Nokkosperhonen on kirkasvärinen päiväperhonen, jonka siipien kärkiväli on vaihtelee 30–60 mm, mutta on tavallisesti 40–50 mm. Perhosen yläpinta on oranssinpunainen. Siiven etureunassa on rivi tummia täpliä, joiden välit ovat kirkkaankeltaiset, joskin talvehtimisen aikana keltainen väri haalistuu. Etusiiven takaosassa on mustakeltainen täplä ja keskellä siipeä on kaksi pientä tummaa täplää. Takasiiven tyvi on tumma. Sekä etu- että takasiipiä reunustaa tumma reuna, jossa on sinisiä täpliä. Siipien alapinnat ovat tyviosasta tummanruskeat, ulompaa vaaleanruskeat.
Levinneisyys ja lentoaika
Nokkosperhonen on levinnyt Suomessa koko maahan pohjoisinta Lappia myöten.
Laji on aikuistalvehtija. Loppukesällä perhoset hakeutuvat talveksi puun- ja kallionkoloihin, luoliin, maakellareihin, halkopinoihin, ullakoille ja ulkovarastoihin. Talvehtineet perhoset lähtevät lentoon aivan ensimmäisten päiväperhosten joukossa, usein jo maaliskuun loppuun mennessä, ja niiden lento jatkuu pitkälle kesäkuuhun. Uusi sukupolvi aloittaa lennon heinäkuussa, ja perhosia voi tavata jopa lokakuulle.
Elinympäristö ja elintavat
Nokkosperhosta tapaa kaikkialla missä on sen toukille niiden tarvitsemaa ravintokasvia, nokkosta, ja paikallinen yleisyyskin riippuu nokkoskasvustojen määristä. Tämän takia se on yleisin kulttuuriympäristöissä. Nokkosperhonen on ollut pitkään eräs Suomen yleisimmistä päiväperhosista, mutta sillä oli 1990-luvulta 2000-luvun alkupuolelle voimakas kannan taantuma. Useilla paikoilla, varsinkin Etelä-Suomessa, neitoperhosia tavattiin tällöin huomattavasti nokkosperhosia enemmän. Lajin kanta on jälleen elpynyt lähes ennalleen.
Nokkosperhonen on tyypillinen kulttuuriympäristöjen perhonen, se elää pihapiireissä, puutarhoissa ja istutusten lähettyvillä. Keväällä talvehtineet naaraat munivat munat, jotka kesän aikana kehittyvät toukiksi, koteloituvat ja kuoriutuvat loppukesällä uuden sukupolven aikuisina. Aikuinen yksilö talvehtii usein vajoissa, ullakoilla, kellareissa, autotalleissa ja muissa ulkorakennuksissa.
Ravintokasvi
Nokkosperhosen toukat ovat monofageja ja ne syövät nokkosta (Urtica dioica), nuorina yhdyskunnittain. Aikuinen yksilö syö kukkien mettä, esimerkiksi pietaryrtin ja ohdakkeiden kukat vetävät niitä puoleensa. Nokkosperhoset saattavat myös syödä puiden mahlaa tai mädänneiden hedelmien käynyttä mehua.
Adina Porter
Adina Porter (s. 13. maaliskuuta 1971 New York, Yhdysvallat ) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ura
Adina Porter on näytellyt teatterissa, elokuvissa ja televisiossa. Hän teki Broadway-debyyttinsä näytelmässä The Women vuonna 2001. Porter on näytellyt muun muassa elokuvissa Rauhantekijä, Gia ja Lackawanna Blues.
Porter esitti Gwen Walkeria televisiosarjassa American Dreams vuosina 2002–2003. Hän on näytellyt Lettie Mae Thorntonia sarjassa True Blood vuodesta 2008 lähtien. Porter on vieraillut useissa muissa televisiosarjoissa kuten House, Yli synkän virran, Täydelliset naiset ja Pako.
Yksityiselämä
Adina Porter on naimisissa. Hänellä ja hänen miehellään Madisonilla on kaksi lasta. Perheellä on kodit New Yorkissa ja Los Angelesissa.
Xantares
İsmailсan ”XANTARES” Dörtkardeş (s. 7. elokuuta 1995) on turkkilais-makedonialainen ammattilaistason Counter-Strike: Global Offensive pelaaja. Hänen on pelannut vuodesta 2021 Eternal Fire joukkuessa ja hänen roolinsa on kivääripelaaja.
Ennen Eternal Fireen siirtymistään Xantares on pelannut turkkilaisessa Space Soldierissa ja BIG Clanissa.
Muu elämä
İsmailcan Dörtkardeş syntyi 7. elokuuta 1995 Fatihissa, Istanbul issa. Dörtkardeş pelasi aluksi tietokoneellaan erilaisia tietokonepelejä, kunnes hän aloitti CS:GOn pelaamisen vuonna 2013. Silloin hän löysi tosissaan kiinnostuksen pelaamiseen. Dörtkardeşin yksityiselämästä ei tiedetä kovin paljoa, mutta hän on kihloissa Büşra Beşirin kanssa. Dörtkardeş on 185 senttimetriä pitkä.
Space Soldiers (2015-2018)
Xantares liittyi Space Soldiersiin sen perustamisen aikoihin 17. tammikuuta 2015. Heidän joukkueensa voitti finaalin Belgradissa 2016: CS:GO World Championship- turnauksessa. Syyskuussa 2017 Space Soldiers karsiutui ESL One Cologne- kilpailuun. Ensimmäisessä ottelussa joukkue voitti senaikaisen parhaimman joukkueen SK Gamingin. Xantares oli Rankmylistin vuoden 2017 pelaaja-arvostelussa 24- sijalla. 13. lokakuuta 2018 kaikkien pelaajien tiet Xantares mukaan lukien erosi Space Soldierisista. Tämän jälkeen spekulaatiot sanoivat Xantaresin siirtyvän SK Gamingiin, mutta Xantares kiisti tämän Twitchissä.
Eternal Fire (2021-)
13. elokuuta 2021 ilmoitettiin, että Dörtkardeş liittyy vastikään muodostettuun Eternal Firein enemmistöturkkilaiskokoonpanolla. Huhtikuussa 2022 joukkue pääsi PGL Major Antwerp 2022 -turnaukseen, mutta he tippuivat jo Challengers Stagella tuloksin 1-3.
Xantares Peek
Xantares Peek on Xantaresin myötä suosioon noussut pelityyli, jossa tehdään nopea minimaalinen kurkistus esimerkiksi nurkan taakse, ennen kuin vihollinen ehtii reagoida. Mikäli vihollisella on korkea ping- tai reaktioaika on todella nopea, tapahtuma voi antaa illuusion, että vihollinen teleporttaisi omalle ruudulle.
Visions of the Blind
Visions Of The Blind on suomalaisen heavy metal -yhtye Agonizerin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 2016.
Liechtensteinin maapäivävaalit 1989
Liechtensteinin maapäivävaalit 1989 toimitettiin 3. ja 5. maaliskuuta 1989 Liechtensteinissa. Vaaleissa valittiin 25 edustajaa Landtagiin eli maan maapäiville. Vaalit olivat ensimmäiset, joissa maapäivien koko oli 25; ennen paikkoja oli 15. 1989 tammikuussa maapäivät hajotettiin, jonka vuoksi maaliskuussa järjestettiin nämä vaalit. Vaaleissa vain kaksi puoluetta saivat paikkoja: Isänmaallinen liitto 13 ja Edistyksellinen kansanpuolue 12. Maapäiville valittiin yksi nainen.
The Roommate
The Roommate on vuonna 2011 ensi-iltansa saanut Christian E. Christiansenin ohjaama yhdysvaltalainen trillerielokuva. Se on uudelleenfilmatisointi jännityselokuvasta Nuori naimaton nainen (1992). Se oli avausviikonloppunaan Yhdysvaltojen katsotuin elokuva.
Juoni
Yliopiston asuntolaan muuttava muotisuunnittelijalupaus Sara saa huoneeseensa herttaisen kämppiksen, Rebeccan. Pian tästä kuitenkin paljastuu pimeä puoli, kun selviää hänen olevan pakkomielteessä Saraan.
Tuotanto
Elokuva oli tarkoitus kuvata New Yorkissa, mutta se filmattiin lopulta Los Angelesissa ja Etelä-Kalifornian yliopistolla. Pienissä rooleissa nähtävät Frances Fisher ja Billy Zane nähtiin 13 vuotta aiemmin yhdessä Titanic-elokuvassa.
Vastaanotto
Elokuvan alkuperäisen julkaisupäivän piti olla 17. syyskuuta 2010, mutta se siirtyi helmikuulle 2011. Negatiivisista arvioista huolimatta The Roommate oli kaupallinen menestys ja se sai palkintoehdokkuudet MTV Movie Awardin ja Tee Choice Awardin kategorioissa.
Verinen sunnuntai
pienoiskuva|Kyltti ja ristejä, joita verisen sunnuntain uhrien omaiset kantavat vuosittaisella muistomarssilla. pienoiskuva|Bogsiden alue kaupunginmuurilta katsottuna. Verinen sunnuntai tai verisunnuntai oli Pohjois-Irlannin Derryssä 30. tammikuuta 1972 sattunut välikohtaus, jossa brittisotilaat ampuivat 26:ta kansalaisoikeusmarssiin osallistunutta roomalaiskatolista mielenosoittajaa. 13 ammutuista kuoli vammoihinsa heti ja yksi myöhemmin sairaalassa. Kuolonuhreista kuusi oli alaikäisiä. Haavoittuneista viittä oli ammuttu selkään. Useat silminnäkijät kertoivat, että kaikki ammutut olivat aseettomia. Lisäksi kaksi henkilöä loukkaantui brittiarmeijan miehistönkuljetusajoneuvojen ajettua heidän päälleen.
Kansalaisoikeusmarssin järjestäjänä toimi Northern Ireland Civil Rights Association (NICRA). Sotilaiden toimintaa johtivat everstiluutnantti Derek Wilford ja hänen avustavana komentajanaan toiminut kapteeni Mike Jackson. Tapahtuman jälkeen heidän toiminnastaan on tehty kaksi virallista tutkintaa, mutta heitä ei ole rangaistu.
Päivän tapahtumat
Monet päivän tapahtumat ovat yhä kiisteltyjä eikä edes paikalla olleiden marssijoiden lukumäärästä ole selvää tietoa. Järjestäjien mukaan paikalla oli 30 000 marssijaa, mutta Lordi Widgery kertoo kyselyssään paikalla olleen vain 3 000–5 000 henkilöä. Raymond McClean kertoo kirjassaan The Road To Bloody Sunday (1997) arvioineensa paikalla olijoiden määräksi 15 000, ja samaa lukua käytti myös Bernadette Devlin Britannian parlamentissa.