cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tupolev Tu-144
Käyttöönotto
pienoiskuva|Ensimmäisen luokan matkustamo. pienoiskuva|Turistiluokan matkustamoa. Pariisin onnttomuuden jälkeen Tu-144:n tuotantopaikalle Voronežiin saapui yhdysvaltalainen delegaatio, joka oli kutsuttu jo ennen onnettomuutta. He vaikuttuivat tuotannon mittakaavasta: vierailun aikana tehtaalla oli viisi konetta rakenteilla ja alihankkijoilta tulleita osia noin kymmeneen koneeseen. Ilmailuteollisuusministeriön varajohtaja Mihail Mihailov kertoi vierailijoille, että Aeroflot oli tilannut 30 konetta ja kaikkiaan tilauksia odotettiin tulevan 75. Tu-144S aiottiin ottaa ensin käyttöön ”tärkeillä teollisuusreiteillä” Moskovasta Novosibirskiin, Irkutskiin ja Habarovskiin vuonna 1975. Sen jälkeen vuorossa olivat reitit Leningradista samoihin kolmeen kaupunkiin sekä Moskovasta Taškentiin ja Alma-Ataan. Myöhemmin Tu-144 oli tarkoitus ottaa käyttöön lennoilla Yhdysvaltoihin, Singaporeen ja Tokioon.
Todellisuudessa Tu-144 ei kuitenkaan ollut vielä läheskään valmis matkustajaliikenteeseen. Aeroflotin kiinnostus koneeseen väheni seuraavien vuosien aikana, eikä ilmoitusta Tu-144:n käyttöönotosta kuulunut. Koelento-ohjelma oli edelleen vaikeuksissa paljon polttoainetta kuluttaneiden NK-144F-moottoreiden ja heikon matkustusmukavuuden kanssa. Lopulta Tu-144 alkoi 26. joulukuuta 1975 lentää rahti- ja postilentoja Moskovan Domodedovon lentoasemalta Alma-Ataan. Lentoja käytettiin myös kokeilemaan koneen yhteensopivuutta lentokenttäkaluston kanssa ja sitä, miten se saataisiin sopimaan hitaamman liikenteen sekaan lentoonlähdön jälkeen ja lähestymisen aikana. Koneen kuorma olikin lähinnä nimellinen, ja lennot olivat käytännössä koelentoja. Ne lopetettiin joulukuussa 1976.
Matkustajakäyttöön Tu-144 tuli 1. marraskuuta 1977. Moskovassa kapteeni Boris Kuznetsovin komentamaa lentoa SU 499 olivat saattamassa matkaan muun muassa Aleksei Tupolev, ilmailuteollisuusministeri Pjotr Dementjev ja siviili-ilmailuministeri Boris Bugajev. Lentoasemalla pidetyissä puheissa ääntä nopeamman liikenteen aloitus yhdistettiin lokakuun vallankumouksen 60-vuotisjuhlaan. Matkustajat pääsivät nousemaan koneeseen hieman myöhässä portaiden rikkouduttua, ja lento lähti kello 9.03 paikallista aikaa. Alma-Ataan se saapui kello 11.02, ja paluulento SU 500 lähti 13.28 ja oli perillä Moskovassa 15.31.
Näillä lennoilla oli ensi kertaa mukana matkustajia Neuvostoliiton ulkopuolelta, ja heidän arvionsa koneesta olivat ristiriitaisia. Itsestään putoilevat ikkunasuojat ja toimimattomat käymälät oli helppo kuitata lastentaudeiksi, mutta suurempiakin ongelmia oli. Concordessa ääntä nopeamman lennon aiheuttaman ilmanvastuksen synnyttämä lämpö haihdutettiin pumppaamalla polttoainetta rungon kuoren alle sijoitetun monimutkaisen putkijärjestelmän läpi. Tupolev sen sijaan käytti valtavia ilmastointilaitteita, joiden aiheuttama melu oli niin kova, että koneessa keskusteleminen oli mahdotonta. Matkustajien oli kommunikoitava keskenään kirjoittamalla asiansa paperilapuille. Kaiken lisäksi Aleksei Tupolevin oli itse tarkastettava kone aina ennen sen lähtöä Moskovasta.
Seuraavat kaksi reittilentoa peruttiin, mutta sen jälkeen Tu-144 alkoi lentää reitillä joka tiistai. SU 499 lähti Moskovasta 8.30 ja SU 500 takaisin Alma-Atasta 15.30. Lippu maksoi 68 ruplaa, kun lennon hinta tavallisilla lentokoneilla oli 48 ruplaa. Niinpä lähes joka lennolla oli ulkomaalaisia, sillä niille, jotka halusivat lentää ääntä nopeammin, tuli halvemmaksi hankkia Neuvostoliiton viisumi ja matkustaa Moskovaan kuin lentää Concordella. Tu-144 osoittautui reittilennoilla epätaloudelliseksi, sillä toisin kuin Concorde, se pystyi pitämään yllä ylisoonista lentoa vain jälkipolttimilla. Se oli myös varsin epäluotettava, ja matkustajalennoilla siihen tuli kaikkiaan satoja vikoja, niiden joukossa paineistuksen menetyksiä, moottorivikoja ja hälytyksiä, joita ei saanut kytkettyä pois.
Tu-144D ja käytöstä poistaminen
pienoiskuva|Žukovskin lentoasemalla säilytyksessä oleva Tu-144D näytillä vuoden 2017 [[MAKS-ilmailunäyttelyssä.]] Tu-144:n kehitystyön huipentuma oli Tu-144D, joka oli tarkoitus ottaa sarjatuotantoon. Siinä NK-144:n tilalle saatiin vihdoin Kolesov RD-36-51 -suihkuturbiinit, jotka mahdollistivat koneelle alun perin suunnitellun kahden Machin matkalentonopeuden. Se lensi ensi kertaa 27. huhtikuuta 1978. Sarjatuotanto loppui kuitenkin ennen kuin ehti alkaakaan, kun upouusi Tu-144D joutui onnettomuuteen 23. toukokuuta 1978 lähellä Moskovaa. Kuudennella koelennollaan olleen koneen oikean puolen siivessä kulkeneeseen polttoaineletkuun tuli murtuma. Letkusta vuotanut polttoaine aiheutti valtavan tulipalon, kun koneen APU-moottori käynnistettiin. Konetta lentäneet B. Popov ja Edward Eljan saivat tehtyä kohtalaisen hyvän pakkolaskun pellolle lähellä Jegorjevskiä, mutta koneen alas laskettu nokka kaivautui maahan, irtosi ja puhkaisi koneen matkustamon juuri siitä kohtaa, jossa ohjaamosta turvaan lähetetyt kaksi koelentoinsinööriä istuivat. Molemmat kuolivat onnettomuudessa.
Uudelleen tutkimuskäyttöön
pienoiskuva|Tu-144LL lähdössä lentoon vuonna 1997. 1990-luvun alussa Tupolev, NASA, Rockwell Collins, Boeing ja IBP Aerospace muodostivat tutkimusryhmän suunnittelemaan mahdollista tulevaa ääntä nopeampaa matkustajakonetta, joka sai työnimen SST-2. Projektia varten 1980-luvulla ennätyksiä tehnyt Tu-144D, jolla oli lennetty vain 82 tuntia, palautettiin käyttöön projektin lentäväksi koealustaksi. Lisäksi toista Tu-144D:tä käytettiin järjestelmien testaamiseen ja kolmas toimi varakoneena. Kylmä sota oli päättynyt hiljattain, ja Yhdysvalloissa kyseenalaistettiin sitä, kannattaako suurinta osaa 35 miljoonan dollarin budjetista käyttää Venäjällä. Tu-144 soveltui kuitenkin koealustaksi parhaiten, sillä se oli nopeutensa ja siipiensä pinta-alan suhteen lähempänä SST-2:ta kuin Concorde, ja sen tyhjäpainosta 20 prosenttia oli titaania.
Lentävä koealusta maalattiin kokovalkoisiin väreihin. Pyrstössä oli yhdistelmä Venäjän ja Yhdysvaltain lipuista, ja rungon tekstit oli kirjoitettu Boeingin Stratotype-fontilla. Koneesen vaihdettiin uudet Kuznetsov NK-321 -moottorit, jotka olivat vastaavat kuin ääntä nopeammassa Tupolev Tu-160 -pommikoneessa. Mallinimekseen Tu-144LL (LL venäjän kielen sanoista ”lentävä laboratorio”) saanut kone lensi ensimmäisen kerran 29. marraskuuta 1996. Kaikkiaan koelentoja tehtiin 27, ja Tu-144LL keräsi tietoa korkealla ja nopeasti lentämisestä suurella koneella. Ohjelman viimeinen koelento lennettiin 28. helmikuuta 1998. Tu-144LL nousi koko konetyypin viimeiselle lennolle 14. huhtikuuta 1999 ja teki kierroksen Žukovskin lentoaseman ympäri.
Syitä epäonnistumiselle
Vaikka Tu-144 oli ensimmäinen äänen nopeuden ylittänyt matkustajakone, ja se voitti siinä suhteessa Concorden, sitä pidetään lyhyen käyttöhistoriansa vuoksi epäonnistumisena. Koneen suunnittelua ja kehitystyötä kiirehdittiin, sillä pääasia oli voittaa Concorde ja osoittaa siten Neuvostoliiton olevan länsimaita kehittyneempi. Sillä oli koneen luotettavuuteen, käytännöllisyyteen, matkustusmukavuuteen ja viimeistelyn laatuun negatiivinen vaikutus. Lisäksi Neuvostoliiton taloudellisissa ja yhteiskunnallisissa oloissa ei ollut todellista tarvetta ääntä nopeammalle matkustamiselle. Toisin kuin Tu-144, Concorde oli vielä vakituisessa käytössä 1990-luvulla, sillä länsimaissa oli matkustajia, joilla oli varaa maksaa tuhansia dollareita nopeasta yliäänilennosta. Niinpä yliäänikoneilla voitiin siellä lentää kannattavasti, kun taas Neuvostoliitossa vastaavaa varakkuutta ei ollut. Lento Alma-Ataan maksoi Tu-144:llä 68 ruplaa, kun tavallisilla koneilla hinta oli 48 ruplaa. Niinpä Tu-144 ei lopulta voinut kilpailla laajarunkokoneiden, kuten Iljušin Il-86:n, kanssa.
Pariisissa 1973 ja Jegorjevskissä 1978 sattuneet onnettomuudet johtivat osaltaan siihen, että Aeroflotin ja Neuvostoliiton johtajat menettivät kiinnostuksensa koneeseen. He olivat kyllästyneet monimutkaisen ohjelman jatkuviin ongelmiin, ja koska taloudellisia syitä koneen käyttämiseen Neuvostoliitossa ei ollut, koneen kehitys lopetettiin.
Versiot ja valmistetut koneet
pienoiskuva|Concorde (vasemmalla) ja Tu-144 (oikealla) näytillä [[Auto & Technik Museum Sinsheimissa.]]
Onnettomuudet
Valmistetuista 16 Tu-144-koneesta kaksi menetettiin onnettomuuksissa.
Tekniset tiedot (Tu-144S)
right|300px
Phong Nha-Kẻ Bàngin kansallispuisto
Phong Nha-Kẻ Bàngin kansallispuisto on Vietnamin Quảng Bìnhin maakunnassa sijaitseva suuri kansallispuisto. Vuonna 2003 puistosta tehtiin Unescon maailmanperintökohde, ja se on siitä asti kuulunut maailmanperintöluetteloon. Puisto on uusin ja järjestykseltään viides maailmanperintökohde Vietnamissa.
Kansallispuisto sijaitsee noin 500 kilometriä Vietnamin pääkaupungista Hanoista etelään. Lännessä kansallispuisto rajautuu Laosille kuuluvaan Hin Namnon luonnonsuojelualueeseen. Kansallispuisto sijaitsee kalkkikivialueella. Pinta-alaa puistolla on 857,54 km² ja puskurivyöhykkeellä puolestaan 1 954 km². Kansallispuisto luotiin suojelemaan yhtä maailman suurimmista karstialueista. Alueella sijaitsee 300 luolaa sekä kalkkikivialueen metsiä.
Kansallispuisto on saanut nimensä Phong Nhan luolasta ja Kẻ Bàngin metsästä. Brittiläinen tutkimusryhmä löysi puistosta huhtikuussa 2009 maailman suurimman luolan, Sơn Đoòngin. Pituutta luolalla on yli viisi kilometriä, korkeutta 200 metriä ja leveyttä 150 metriä.
Aiheesta muualla
left|thumb|Näkymä kansallispuistoon. 200px|thumb|left|Phong Nha -luola kansallispuistossa.
San Marinon Grand Prix 1982
McLaren, Williams, Brabham, Ligier, Lotus, March, Arrows, Fittipaldi, Ensign ja Theodore vetäytyivät kilpailusta protestina Nelson Piquet'n ja Keke Rosbergin hylkäämiselle Brasilian GP:ssa. Kilpailun aikana johdossa olivat Rene Arnoux, Gilles Villeneuve ja Didier Pironi. Pironin ja Villeneuven välit kylmenivät mykkäkouluksi kilpailun jälkeen, koska Pironi ei noudattanut tallimääräystä ja hän voitti kilpailun Villeneuven sijasta.
Hangon Regatta
Hangon Regatta on Hangossa järjestettävä jokavuotinen kolmipäiväinen purjehduskilpailu. Kilpailu järjestetään yleensä heinäkuun ensimmäisellä viikolla. Kilpailu järjestetään perjantaista sunnuntaihin, jokaiselle päivälle mahtuu kaksi lähtöä. Hangon Regatalla on vahvat ja pitkät perinteet purjehduskilpailuna ja edustettuina ovat lähes kaikki mahdolliset luokat. Tapahtuma on Suomen suurimpia purjehdustapahtumia ja se kokoaa purjehtijoita yhteen useammasta luokasta kuin mikään muu regatta. Yleensä kilpailuun osallistuu noin 10–30 venettä jokaista luokkaa kohden. Venekuntien kokonaismäärä regatassa on usein parinsadan luokkaa, vuonna 2015 ilmoittautuneita oli 220.
Hangon Regatan järjestäjinä toimivat Hangö Segelförening, Hangö Udds Segelsällskap ja Ekenäs Segelsällskap.
Hangon Regatan maine etenkin pääkaupunkiseudun nuorison vapaa-ajanviettotapahtumana on parantumaan päin. 2000-luvun alussa kaupungissa saattoi olla viisituhatta humalaista nuorta. Hangon kaupunki on 2010-luvulla pyrkinyt aktiivisesti kehittämään oheistapahtumia viikonlopun ajaksi pelkän juomavetoisen juhlinnan hillitsemiseksi.
Mohamad Eshtewi
Mohamad Eshtewi (‎; k. 17. joulukuuta 2017) oli libyalainen poliitikko. Hän toimi Misratan pormestarina, kunnes kuoli väkivaltaisesti.
Joulukuussa 2017 aseistautuneet miehet kaappasivat Eshtewin Misratassa seurattuaan autoa, jossa hän oli. Pormestarin useaan kertaan ammuttu ruumis löydettiin puolisen tuntia kaappauksen jälkeen paikallisen sairaalan eteen hylättynä. Hän oli ollut virkamatkalla Turkissa, ja oli tulossa Misratan lentoasemalta joutuessaan kaappauksen ja surman uhriksi. Turkissa kävivät Eshtewin lisäksi muutkin kaupunginvaltuuston jäsenet, joista kukin oli tullut valituksi nelivuotiskaudeksi vuonna 2014. Misrata oli surman aikaan suurinta osaa Libyasta turvallisemmassa ja vakaammassa maineessa, mutta pormestari oli kohdannut kasvanutta vastustusta kuolinvuonnaan, ja häntä oli jo aiemmin yritetty poistaa vallankahvasta. Toukokuussa 2017 hän tekikin pakotetun, mutta lyhyeksi jääneen eron. Hän oli Tripolissa vaikuttavan uskonoppinut Sadiq al-Gharianin kannattajien ykkösvihollinen Misratassa YK:n tukeman hallituksen (GNA) puolustajana.
Eshtewi ei tavallisesta poiketen tehnyt kohtalokasta ajomatkaansa vartioituna, koska hänen veljensä haki hänet lentoasemalta. Veli selvisi kohtaamisesta neljän kaappaajan kanssa, mutta tuli ammutuksi sääreensä.
Libyassa oli tehty muitakin salamurhia, mutta Eshtewi oli yksi vuoden korkeimman profiilin uhreista. Misratassa vaikutusvaltaisten henkilöiden kidnappaaminen ja murhaaminen oli poikkeuksellista.
Dieppe
Dieppe on kaupunki Seine-Maritimen departementissa Ranskassa. Sen asukasluku vuonna 2017 oli 29 080 henkeä. Ensimmäistä kertaa vuonna 1030 mainitusta kalastajakylästä alkunsa saanut Dieppe sijaitsee Englannin kanaalin rannikolla. Sinne on säännöllinen laivayhteys useita kertoja päivässä Englannin Newhavenista.
Liittoutuneiden joukot tekivät epäonnistuneen operaatio Jubileena tunnetun Dieppen maihinnousun 19. elokuuta 1942 kaupungin satamaan. Vuosipäivänä kaupungissa vierailee veteraaneja ja heidän omaisiaan. Dieppe oli ollut jo aiemminkin sotilaallisesti tärkeä kohde; kaupunki koki merkittäviä tuhoja englantilais-hollantilaisten joukkojen pommituksessa vuonna 1694.
Nähtävyyksiä kaupungissa on muun muassa linna Château de Dieppe, joka säilyi ehjänä vuoden 1694 pommituksessa ja on nykyään museona. Nähtävillä on esimerkiksi norsunluuesineitä 1600- ja 1700-luvuilta. Uudempi nähtävyys ja ajanvietekeskus on laaja Les Bains -vesikeskus rannalla. Vanhassa keskustassa pidetään markkinat lauantaisin.
Aiheesta muualla
49.925°N, 1.07694°W
Albergaria-a-Velha
Albergaria-a-Velha on kunta Aveiron piirissä, Portugalissa. Sen pinta-ala on 158,8 km² ja väkiluku noin 25 000.
Albergaria-a-Velhan nykyinen pormestari on António Augusto Amaral Loureiro e Santos.
Purjehdus kesäolympialaisissa 2016
right|100px|Purjehdus Purjehduksessa kilpaillaan Rio de Janeiron 2016 kesäolympialaisissa 26. kertaa. Kilpailut käytiin 8.–18. elokuuta Marina da Glóriassa Guanabaranlahdella.
Adrift
Arvioita
Turun Sanomien Kari Salmisen mielestä islantilainen Kormákur on virtuoosi kuvaamaan meren voimaa ja sen vallassa olevien ihmisten heikkoutta. ”Titanic-budjettia ei tarvita vaan tiukkaa kuvanrajausta ja kaaoksesta nauttivat lavastajat.” Tietokonetehosteet eivät hänestä ole yhtä onnistuneita, vaan saumat näkyvät.
Pasi Ketola
Pasi Ketola (s. 26. kesäkuuta 1971 Nousiainen) on suomalainen muusikko, musiikin tuottaja, lauluntekijä ja multi-instrumentalisti. Hän on tunnettu suomalaisen iskelmäyhtyeen Finlandersin kitaristi na sekä puhallinsoittajana.
Ketola soittaa päätyökseen puhaltimia ja kitaraa Finlanders -yhtyeessä jossa hän aloitti 1.8.2014. Syksystä 2015 lähtien hän on myös vastannut Finlandersin nettisivujen ja Finlanders Teamin Facebook -sivujen päivityksestä ja kesällä 2021 Ketola sai vastuulleen keikkaäänentoiston toteutuksen. Ketola miksaa keikat yhteistyössä kitaristi Juho Jokion kanssa. Vapaa-ajallaan Ketola tekee kotistudiossaan Turussa monenlaisia ääniprojekteja. Hän tekee studiossaan mm. musiikkia ja äänisuunnittelua teatteriin, elokuviin, peleihin ja mainoksiin. Ketola soittaa sopraano-, altto-, tenori- ja baritonisaksofoneja, klarinettia, kitaraa, kosketinsoittimia, lyömäsoittimia, trumpettia, pasuunaa, huilua ja huuliharppua. Lisäksi hän tekee biisien sovituksia ja biisien taustojen soittoa sekä yksittäisiä puhallinraitoja. Hän soittaa, äänittää ja miksaa itse.
70-80 -luku
Ketola aloitti soittoharrastuksensa rumpujen soitolla 70-luvun lopulla, 8 vuotiaana. 70-luvun lopulla Nousiaisiin muutti Turun kaupunginorkesterin käyrätorvisti Tarmo Moilanen, joka perusti soitin- ja lauluyhtye Signalin. Ketola pääsi mukaan yhtyeeseen ja hänelle hankittiin alttosaksofoni vuonna 1980 hänen ollessa 9-vuotias. Lars Erkkilän ja Erkki Roivaksen opeilla Ketolan musiikkiura pääsi hyvin alkuun. Klarinetin soiton hän aloitti vuonna 1981 Puhallinorkesteri Nousteprassissa. 80-luvulla Puhallinorkesteri Nousteprassin kanssa Ketola pääsi keikkailemaan tiuhaan tahtiin. Kahdeksannella luokalla hänellä oli koulutyön lisäksi viikossa noin viisi laulutuntia ja keikkoja eri kokoonpanoilla noin 52 vuodessa.
Puutarhurin ja merkonomin vuodet
Vuonna 1996 vanhempien jäätyä eläkkeelle jäi perheyritys Ketolan puutarhan vastuu Pasi Ketolalle. Vuoteen 2011 asti hän hoiti kauppapuutarhaa ja oli aktiivisesti mukana Kauppapuutarhaliiton toiminnassa. Ketola toimi Kauppapuutarhaliiton Varsinais-Suomen piirin sihteerinä ja puheenjohtajana vuosina 1996-2007, mutta oli sivutoiminen muusikko koko ajan. Puutarha-alan rakennemuutos oli 2000-luvulla rajua ja pienet perheviljelmät ajautuivat taloudellisiin vaikeuksiin. Vuoden 2012 alussa Ketola lopetti oman puutarhayrityksen ja siirtyi vuodeksi puutarhurin ja työnjohtajan tehtäviin Pakurlan hedelmätarhalle Paimioon. Kyseisen vuoden aikana hän suoritti merkonomin tutkinnon. Puutarhurin työt hän lopetti kuitenkin kokonaan ja siirtyi päätoimiseksi freelancer-muusikoksi vuonna 2013.
alt=Pasi Ketola suomalainen puhallinsoittaja 2014|pienoiskuva|Pasi Ketola 2014
Freelancerina
Ketolan muutettua Turkuun hän soitti useissa turkulaisissa bändeissä. Ensimmäinen bändeistä oli soulahtavaa bluesrockia soittava J. & SlowMotion, johon hän liittyi miehistönvaihdoksen yhteydessä samaan aikaan rumpali Tuomas Pellin kanssa vuonna 2012. Bändi teki viimeisen keikkansa vuonna 2014. Ketola soitti kyseisessä bändissä tenorisaksofonia ja komppikitaraa. Lokakuusta 2012 lähtien hän soitti tenori- ja sopraanosaksofonia orkesterissa nimeltä American The Band of Southern Finland, joka soittaa pääasiassa The Bandin ohjelmistoa. Duo Pasi Ketola - Eveliina Jaatinen keikkaili joulukuusta 2012 kesäkuuhun 2014.
Ketola on ollut mukana lukuisissa muissa satunnaisissa kokoonpanoissa ja projekteissa, kuten Turn On -yhtye, joka perustettiin esittämään Heino "Hemppa" Sihvosen omia biisejä. Lisäksi hän on toiminut yksityistilaisuuksissa DJ:nä. Hän keikkaili vuonna 2013 eri kokoonpanoilla yhteensä vajaa 80 keikkaa. Finlandersiin liittymisen jälkeen muissa kokoonpanoissa esiintyminen on ollut silti satunnaista.
Baryoni
Baryoni on kolmesta kvarkista koostuva hiukkanen. Antibaryonit muodostuvat kolmesta antikvarkista. Baryonit ovat fermioneja eli niiden spin on puoliluku. Ne kuuluvat hadroneihin eli vahva ydinvoima vaikuttaa niihin.
Atomiytimissä esiintyvät nukleonit, neutroni ja protoni ovat yleisimmät baryonit. Muita baryoneja kutsutaan hyperoneiksi. Ne ovat neutronia raskaampia hiukkasia, joiden hajoamisaika on nanosekuntia lyhyempi. Hajoamistuotteet ovat yleensä kevyempiä baryoneja sekä kvarkista ja antikvarkista koostuvia mesoneja. Hyperoneja voidaan valmistaa hiukkaskiihdyttimissä, ja joidenkin mallien mukaan neutronitähtien ytimet koostuvat hyperoneista.
Kvarkeista u-kvarkin sähkövaraus on +2/3 alkeisvarausyksikköä, d- ja s-kvarkkien kummankin -1/3 alkeisvarausyksikköä. Kaikkien näistä muodostettavien kolmen kvarkin yhdistelmien eli baryonien varaus alkeisvarausyksikkönä on kokonaisluku. Baryoneja koskee baryoniluvun säilymislaki. Jokaisen baryonin baryoniluku on määritelmän mukaan 1, mutta niillä on kullakin myös antihiukkasensa, jonka baryoniluku on -1. Protonia raskaammat baryonit ovat epästabiileja ja ne hajoavat nopeasti muiksi baryoneiksi siten, että uusien hiukkasten kokonaisbaryoniluku on sama kuin hajonneen baryonin. Sen sijaan baryonin ja antibaryonin annihilaatiossa molemmat muuttuvat muiksi hiukkasiksi, joiden baryoniluku on 0.
Baryonien ryhmittely
thumb|200px| Spin-3/2 -baryonit kvarkkien yhdistelminä thumb|200px|Spin 1/2 -baryonit kvarkkien yhdistelminä
Baryonit voidaan jakaa spinin perusteella kahteen alaluokkaan, spin ½- ja spin 3/2 -baryoneihin. Spin ½ -baryoneilla kahden kvarkin spin on samansuuntainen ja kolmannen kvarkin erisuuntainen. Sekä protoni että neutroni ovat spin ½ -baryoneja. Spin 3/2 -baryonien kaikkien kvarkkien spinit ovat samansuuntaiset.
Gell-Mannin alkuperäisen kvarkkimallin mukaan spin 1/2 -baryoneja on kahdeksan erilaista (oktetti), spin 3/2 -baryoneja taas kymmenen (dekupletti). Kummatkin jaetaan eri ryhmiin ns. outouden perusteella, joka on niissä olevien s-kvarkkien (outojen kvarkkien) lukumäärän vastaluku. Tuollon tunnetuissa baryoneissa esiintyy vain ylös- (u-), alas- (d) ja outous-kvarkkeja (s). Nykyisin tunnetaan näiden lisäksi vielä kolme muutakin kvarkkilajia, minkä vuoksi myös erilaisia baryoneja on enemmän.
Muiden baryonien kuin nukleonien niminä käytetään kreikkalaisia kirjaimia, joiden yhteyteen lisätään niiden sähkövarauksen etumerkki sekä eräissä tapauksessa *-merkki erottamaan spin 3/2 -hiukkaset spin 1/2 -hiukkasista.
Seuraavissa luetteloissa ja kaavioissa ovat mukana vain Gell-Mannin kvarkkimallin mukaiset baryonit, joissa on ainoastaan u-, d- ja s-kvarkkeja.
Spin 1/2 -baryonit ovat:
Vastaavat spin 3/2 -baryonit ovat:
Keritseminen
250px|thumb|Tom Robertsin maalaus vuodelta 1890. Keritseminen on työtehtävä, jossa muun muassa lampaalta (tai myös esimerkiksi alpakalta) ajetaan villa pois. Keritseminen tehdään yleensä keritsimillä tai kerintäkoneella. Keritsemisestä hyötyy sekä eläin että ihminen, sillä eläin pääsee paksusta ja kuumasta karvapeitteestään ja ihminen saa villaa, josta voi kutoa esimerkiksi lankaa
Alune
Alune on Indonesiassa puhuttava uhanalainen kieli. Se kuuluu austronesialaisten kielten malaijilais-polynesialaiseen kieliryhmään. Alune on ensisijainen kieli 27 kylässä Molukkien saarilla, Indonesiassa. Yhteensä kielellä on yli 17 000 puhujaa (2000). Suurin osa heistä asuu Seramin saarella.
Keritseminen
Australialaiset ovat kehittäneet kemiallisen keritsemismenetelmän, jossa lampaalle annetaan karvanlähtöä aiheuttava proteiinirokote, ja niiden päälle vedetään hiusverkkoa muistuttava verkkopaita. Viikkoa myöhemmin karva irtoaa ilman leikkausta.
Alune
Kieltä kirjoitetaan latinalaisin aakkosin. Uusi testamentti on käännetty aluneksi vuonna 2012.
Petteri Ahomaa
Jussi Petteri Robert Ahomaa (s. 2. joulukuuta 1970) on suomalainen televisiotuottaja ja entinen Ylen uutisankkuri. Ahomaa tuotti MTV3-kanavalla esitettävää Uutisvuoto-ohjelmaa.
Koulutukseltaan Petteri Ahomaa on ylioppilas. Hän on myös opiskellut Turun Kauppakorkeakoulun Media MBA -ohjelmassa. Aikaisemmin Solar Filmsillä työskennellyt ja Solar Television Oy:n (nyk. Banijay Finland) toimitusjohtajana ja vastaavana tuottajana toiminut Ahomaa siirtyi Moskito Sport Oy:n palvelukseen elokuussa 2013. Toimenkuvana oli Nelonen PRO:n Liiga-lähetysten tuottaminen ja studioisännöinti. Ahomaa asui Maltalla vuosina 2015–2017 ja työskenteli freelancerina sisällöntuotannon ja markkinoinnin parissa.
Rotunda (kirjaintyyli)
pienoiskuva Rotunda on kirjaintyyli tai kirjainlaji, joka kuuluu goottilaisiin kirjaintyyppeihin. Skolastiset tekstit kirjoitettiin 1400-luvun vakiintuneella pyöreähköllä goottilaisella rotundalla, lettre de somme. Rotundan kirjaimet ovat käytännöllisempiä ja selkeämpiä kuin kirkollisten kirjojen jäykemmän tekstuuran kirjainmuodot.
Petteri Ahomaa
Ahomaa on toiminut Ylen tv-uutisten ankkurina, toimittajana ja politiikan erikoistoimittajana, sekä kisastudioisäntänä Atlantan ja Naganon olympialaisissa, kuten myös jääkiekon MM-kisoissa 1997–1999. YLE:llä Ahomaa toimi studiotoimittajana vuoden 1999 eduskuntavaalien lähetyksessä, sekä Ruotsin valtiopäivävaalien lähetyksessä vuonna 1998 (yhdessä Jörn Donnerin kanssa). Ahomaa toimi myös Yle TV1:n Uutisvuoto-ohjelman tuottajana ja vakiokapteenina vuosina 2017–2018.
Lisäksi hän on juontanut Greed-visailun ja viihdeohjelmat Formula Cafe, EVVK, Ysin Tee, Yle TV1:n Lauantaivekkari sekä Miss Suomi -kilpailun vuonna 2003. Ahomaa on työskennellyt myös Radio Suomen Ylenaikaisessa, Ylen Länsi-Uudenmaan alueradiossa, Länsi-Uusimaa ja Karjaan Seutu -lehdissä, Suomen Golflehdessä ja Suomen Golfliiton tiedottajana. Hän on myös toiminut kolumnistina mm. Cosmopolitan -lehdessä.
Ahomaan tuottamat ohjelmat ovat voittaneet yhteensä kuusi televisioalan ohjelmapalkintoa.
Ahomaa on myös näytellyt Solar Filmsin tuottamissa elokuvissa Matti (2006), Vares – Kaidan tien kulkijat (2012) ja Kaappari (2013).
Ahomaalle on myönnetty Sotainvalidien veljesliiton kultainen ansiomerkki.
Ahomaa meni naimisiin Emma Ahomaan kanssa keväällä 2015 ja vaimo hakivat yhdessä avioeroa helmikuussa 2019.
Ahomaa on kirjoittanut laulaja Timo Kojon elämäkerran. Kojo – Tasasta ku Sveitsissä (ISBN: 9789522916662). Se ilmestyi lokakuussa 2019 Docendon kustantama,
Tuotanto
Petteri Ahomaa on tuottanut muun muassa seuraavat ohjelmat:
Television New Zealand
Television New Zealand (TVNZ) on uusiseelantilainen televisioyhtiö, joka sijaitsee Aucklandissa. Se perustettiin vuonna 1980.
Dagestanin lippu
thumb|250px|Dagestanin lippu Dagestanin lippu on Venäjään kuuluvan Dagestanin tasavallan tunnus. Se hyväksyttiin 26. helmikuuta 1994. Sen mittasuhteet ovat 2:3 ja malliltaan lippu on horisontaalinen trikolori väreiltään ylhäältä alas vihreä, sininen ja punainen. Värit symboloivat islamia (vihreä), Kaspianmerta (sininen) ja ihmisten rohkeutta ja uskollisuutta (punainen). 19. marraskuuta 2003 lipun mittasuhteet vaihdettiin 1:2 nykyisiin mittasuhteisiin.
Merimiesauto
Merimiesautot olivat 1940-luvun lopulta 1960-luvun alkuun suosittu tapa tuoda Suomeen länsimaisia autoja ohi silloisen tuonti- ja valuuttasäännöstelyn. Merimiehet ja muut ulkomailla työskennelleet ja ulkomaan valuutassa palkkansa saaneet olivat oikeutettuja saamaan tuontilisenssejä tuodakseen Suomeen ulkomailta ostettuja autoja. Koska erityisiä rajoituksia tuonnille ei ollut, merimiesautoista ja niihin myönnetyistä tuontilisensseistä muodostui merkittävää liiketoimintaa sekä suomalaiselle laivaväelle että kauppoja järjestelleille ja rahoittaneille liikemiehille.
Vuonna 1956 joka kolmas Suomessa myyty länsiauto oli tällä tavoin Suomeen tuotu merimiesauto. Suosituin malli oli laadukkaana mutta edullisena tunnettu Volkswagen Kupla, jota Suomessa muuten olisi saanut jonottaa jopa vuosia. Nopean toimituksen ansiosta vähän käytetystäkin merimiesautosta saatettiin maksaa jopa kaksinkertainen hinta uuteen verrattuna.
Länsiautojen ”harmaatuonnissa” olivat mukana merimiesten lisäksi muun muassa Nesteen Naantalin öljynjalostamoa rakentaneet ulkomaalaiset sekä ulkomailla työskennelleet muusikot. Esimerkiksi Delta Rhythm Boysia Atlantin-valtamerilaivalla säestäneessä yhtyeessä soittaneet Ville ja Herbert Katz toivat Suomeen useita amerikkalaisautoja. Yksityisten ostajien ja ammattiautoilijoiden rinnalla merimiesautoista olivat kiinnostuneet tuolloin suosittuja tavara-arpajaisia järjestäneet järjestöt, jotka saivat niistä houkuttelevia pääpalkintoja ja siten arpajaisilleen suurempia tuottoja.
V. J. Sukselaisen II hallitus yritti vuonna 1959 kiristää merimiesautotuonnin ehtoja, mutta Niilo Wällärin johtaman Merimiesunionin onnistui torjua valtaosan muutoksista uhkaamalla lakolla. Hallituksen vaatimuksesta laivaväen ammattijärjestöjen piti perustaa autotuontia varten ja siinä tapahtuvan keinottelun torjumiseksi oma yritys nimeltä Sea-Import. Ehtoja kuitenkin tiukennettiin niin, että auton sai tuoda enää vain kolmen vuoden välein.
Merimiesautojen kauppa hiipui autotuonnin vapauduttua 1962.
Aku Ankan sukupuu
300px|thumb|Englanninkielinen sukupuu.
Aku Ankan sukupuu on Aku Ankka -sarjakuvan henkilöhahmojen sukulaisuussuhteita selventävä piirros. Alla mainittujen lisäksi ovat monet ihailijat ja taiteilijat tehneet omia versioitaan sukupuusta. Don Rosan piirtämä, Carl Barksin tarinoiden antamiin tietoihin pohjautuva versio on kuitenkin tunnetuin, minkä vuoksi käsitteellä Aku Ankan sukupuu viitataankin useimmiten kyseiseen versioon.
Don Rosan versio sukupuusta julkaistiin Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 1994 Aku Ankan taskukirjan numerossa 168. Julisteen henkilöhahmot olivat julisteeseen liimattavia tarroja, jotka ilmestyivät numeroissa 168 ja 169. Tämän jälkeen sukupuujuliste on julkaistu vielä viisi kertaa: Roope Ankan elämä ja teot -kirjan ensipainoksen julisteliitteenä vuonna 1997, Aku Ankka -lehden julisteliitteenä vuonna 1999 numerossa 30, Aku Ankan vuoden 2004 juhlakalenterin osana, sekä Roope-setä -lehden n:o 314 keräilykuvassa lokakuussa 2005.
Carl Barks
1950-luvun alussa Carl Barks oli jo yli vuosikymmenen ajan luonut sarjakuvatarinoita Aku Ankasta ja hänen sukulaisistansa, joista useat hän oli itse luonut. Tarkka sukulaisuussuhde oli kuitenkin epävarma, joten Barks päätti luoda oman versionsa Ankkojen sukupuusta. Määrittääkseen heidän suhteensa paremmin, hän lisäsi useita aikaisemmin tuntemattomia sukulaisia. Sukupuu oli tarkoitettu Barksin omaan käyttöön, eikä sitä sen vuoksi ollut tarkoitettu julkaistavaksi.
Mark Worden
Vuonna 1981 Barks oli jo eläkkeellä, mutta hänen tarinansa pysyivät suosittuina ja toivat hänelle odottamatonta julkisuutta. Hän oli antanut useita haastatteluja ja vastannut kysymyksiin hänen omista näkemyksistänsä sarjakuvahahmoista ja heidän tarinoistaan. Muiden aiheiden ohella Barks kuvaili aikaisempaa versiotaan sukupuusta ja niinpä useissa sarjakuvafanzineissa julkaistiin sukupuun karkeita luonnoksia. Tässä vaiheessa Mark Worden päätti luoda sukupuusta mainittujen henkilöhahmojen muotokuvat sisältävän piirroksen, tehden samalla pieniä muutoksia sukupuuhun. Hänen kuvitettu sukupuuversionsa julkaistiin ensiksi useissa fanzineissa ja myöhemmin kirjasarjassa Carl Barks Library.
Don Rosa
Vuonna 1987 Don Rosa, Carl Barksin pitkäaikainen ihailija ja Mark Wordenin henkilökohtainen ystävä, alkoi luoda omia Roope Ankka -sarjakuviaan. Hänen tarinansa sisälsivät useita viittauksia Barksin vanhempiin tarinoihin, kuin myös useita omia ideoita. Useiden vuosien jälkeen hän saavutti oman ihailijakunnan ja 1990-luvun alussa Egmont, Rosan kustantaja, tarjosi hänelle kunnianhimoisen toimeksiannon: hänen oli tarkoitus luoda lopullinen versio Roopen elämäkerrasta ja sen saatteeksi Ankkojen suvun sukupuu. Tämän oli tarkoituksena lopettaa vuosikymmenien ristiriidat ja vastakkaisuudet tarinoiden välillä, jotka hämmensivät lukijoita. Hankkeen tuloksena syntyi Roope Ankan elämä ja teot sekä Aku Ankan sukupuu, joka julkaistiin ensimmäiseksi Norjassa 3. heinäkuuta vuonna 1993.
Roope Ankan elämäkerran tekemisen aikana Rosa opiskeli Barksin vanhoja tarinoita, jotka mainitsivat jotakin Roope Ankan nuoruudesta. Tämän jälkeen hän lisäsi useita omia ajatuksiaan, jotka tukivat Barksin tarinoiden jättämiä tietoja.
Ankan sukupuu
Tässä on vielä täydellinen Aku Ankan sukupuun luettelo. Lähteenä on käytetty Don Rosan versiota sukupuusta. Vanhimmat henkilöt ovat sukupuussa alimpana. Puu lähtee kolmesta juurirungosta: MacAnkan klaani, Ankan suku ja Ankanpään suku.
Fosfomysiini
Fosfomysiini (C3H7PO4) on epoksideihin ja fosfonihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdisteellä on antibioottisia ominaisuuksia ja sitä käytetään virtsatieinfektioiden hoitamiseen.
Esiintyminen, rakenne ja tuotanto
Fosfomysiini eristettiin ensimmäisen kerran vuonna 1969 Streptomyces fradiae -bakteeristä. Tämän bakteerin lisäksi myös useat muut Streptomyces-suvun bakteerit ja Pseudomonas syringae ja Pseudomonas viridiflava tuottavat fosfomysiiniä. Fosfomysiinin rakenne on antibiootiksi poikkeuksellinen ja se sisältää epoksidirenkaan, fosfonihapporyhmän ja kaksi kiraalista hiiliatomia. Fosfomysiini on R,S-isomeeri ja sen ominaiskiertokyky on vesiliuoksessa -9,1°.
Fosfomysiiniä voidaan tuottaa bioteknisesti ja lisäksi sen synteesiin on kehitetty sekä raseemisia seoksia tuottavia synteesejä että puhdasta vaikuttavaa isomeeria tuottavia asymmetrisiä synteesejä.
Vaikutusmekanismi ja käyttö
Fosfomysiinin teho perustuu fosfoenolipyruvaattitransferaasientsyymin inhibitioon. Fosfomysiini alkyloi fosfoenolipyruvaattitransferaasin aktiivisen kohdan kysteiiniamninohapon. mikä johtaa inaktiiviseen entsyymiin ja bakteerien soluseinän valmistamiseen tarvittavan N-asetyylimuramiinihapon biosynteesin estymiseen. Yhdiste tehoaa sekä grampositiivisiin että gramnegatiivisiin bakteereihin ja erityisesti sauvabakteereihin. Sille alttiita ovat muun muassa Serratia mercescens ja Staphylococcus aureus, mutta monet Pseudomonas-kannat ovat resistenttejä. Fosfomysiiniä voidaan käyttää myös vähentämään platinaa sisältävien syöpälääkkeiden myrkyllisyyttä.
Fosfomysiinin tärkein käyttökohde on virtsatieinfektioiden estäminen ja hoitaminen.
Haittavaikutukset
Fosfomysiini on suhteellisen hyvin siedetty lääkeaine ja tyypillisimmät haittavaikutukset ovat ruuansulatuskanavan oireita kuten vatsakipua ja huonovointisuutta. Harvinaisempi haittavaikutus on allerginen nokkosihottuma.
San Clementen kirkko
pienoiskuva|San Clementen basilika pienoiskuva|San Clemente sisältää kaksi arkeologista kerrosta, joista ensimmäinen on 300-luvulta ja alin vielä vanhempi. San Clementen kirkko (it. Basilica di San Clemente al Laterano) on keskiaikainen kirkko Roomassa lähellä Colosseumia. Se rakennettiin 1100-luvulla dominikaaniseksi konventiksi. 1600-luvulla kirkon ylläpito luovutettiin irlantilaisille dominikaanimunkeille, jotka edelleen jatkavat vuonna 1857 aloitettuja arkeologisia kaivauksia kirkon alla. Kirkko on omistettu pyhälle paavi Klemens I:lle, jonka katsotaan kuolleen vuonna 101 ja olleen neljäs Rooman paavi.
300-luvun basilika
San Clementen kirkko rakennettiin aikaisemman, jo 300-luvulla rakennetun kolmilaivaisen basilikan päälle sen jälkeen, kun normannit olivat tuhonneet entisen kirkon 300-luvulla. Paavi Paschalis II antoi täyttää sen rauniot uuden kirkon perustaksi. Basilika sijaitsee neljä metriä maan alla ja on rakennettu sen alla olevia rakennelmia hyödyntäen. Basilikaan kuului myös eteishalli (narthex) sekä apsis.
Roomalainen asuintalo
Alimpana arkeologisena kerroksena ovat roomalaisen talon rauniot. Rakennus ehkä tuhoutui Rooman palossa vuonna 64. Sen jälkeen paikalle pystytettiin ensimmäisellä kristillisellä vuosisadalla komea tuffikivestä tehty teollisuusrakennus, nähtävästi rahapaja sekä tiilistä tehty asuintalo (insula) pienine asuntoineen. Rakennusten välissä oli kuja. Insulan pihalle rakennettiin luultavasti 200-luvulla pieni Mithran temppeli (mithraeum), jonne mahtui 30-40 miestä. Sen lähellä on niin sanottu mithra-koulu eli iso huonetila, jonka käyttöä ei tunneta. Luolan uumenissa solisee myös lähde, joka löydettiin vuonna 1937.
Sami Ristilä
Sami Antero Ristilä (s. 15. elokuuta 1974 Valkeakoski) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija.
Pelaajana Ristilä edusti Suomessa suurimman osan urastaan kasvattajaseuraansa Valkeakosken Hakaa, jonka riveissä hän on voittanut myös kaksi Suomen mestaruutta (kausina 1995 ja 2004). Kaudella 1995–1996 hän pelasi saksalaisessa SC Neukirchenissä ja vuosina 1996–1999 hollantilaisessa FC Zwollessa. Suomessa Ristilä on edustanut myös FC Jokereita 1999–2000 ja MyPaa 2001.
Ristilä siirtyi 2005 FC Hakasta irlantilaiseen Drogheda Unitedin joukkueeseen, jossa hän pelasi aina vuoden 2008 loppuun. Ristilän pelipaikka oli keskikenttäpelaaja tai hyökkääjä. Vuonna 2007 hän oli voittamassa seuralle sen ensimmäistä Irlannin mestaruutta. Pelaamisen lisäksi Ristilä toimi Drogheda Unitedin U21-joukkueen päävalmentajana vuonna 2007 ja edustusjoukkueen pelaaja-valmentajana yhdessä joukkueen päävalmentajan kanssa vuosina 2007–2008.
Syksyllä 2008 Ristilän seura Drogheda United joutui selvitystilaan. Kun seuralle etsittiin uutta omistajaa, niin spekuloitiin myös päävalmentajan vaihtumisella. Irlannissa valmentajatutkinnon suorittanut Ristilä esitettiin vaihtoehtona uudeksi päävalmentajaksi, jos seura saataisiin taloudellisesti taas jaloilleen. Taloudellisista syistä Ristilälle tarjottiin vapaat paperit siirtyä minne hän halusi ja Ristilä päätti palata Valkeakoskelle, kun hänelle tarjottiin mahdollisuus jatkaa myös valmentajauraa FC Hakan farmijoukkueessa Valkeakosken Koskenpojissa. Ristilä johti Irlannissa viimeisessä ottelussaan joukkueensa kentälle joukkueen kapteenina.
Kaudella 2009 Ristilä pelasi FC Hakassa ja toimi syyskuusta 2009 lähtien myös seuran päävalmentajana Olli Huttusen jälkeen. Hän toimi FC Hakan päävalmentajana aina elokuuhun 2012 saakka, jolloin hänet korvasi Juha Malinen. Ristilä siirtyi kaudeksi 2013 Ykkösessä pelaavan FC KooTeePeen päävalmentajaksi, missä hän toimi kesäkuuhun 2016 saakka, jolloin hänet korvasi Ossi Virta.
Ristilä on pelannut Veikkausliigassa 247 ottelua ja tehnyt niissä 56 maalia. Hänellä on 12 nuorten ja 45 poikien maaottelua.
Tinne Vilhelmson-Silfvén
thumb|right|240px|Vilhelmson-Silfvén vuonna 2012 Tinne Eva Caroline Vilhelmson-Silfvén (s. 12. heinäkuuta 1967 Tukholma) on ruotsalainen kouluratsastaja. Vilhelmson-Silfvén on osallistunut seitsemiin olympialaisiin. Ensimmäisen kerran hän osallistui olympialaisiin Barcelonassa 1992, jonka jälkeen hän on osallistunut jokaisena kertana kouluratsastuksen yksilö- ja joukkuekilpailuun. Yksilökilpailussa hän on ollut parhaimmillaan 8. Rio de Janeirossa 2016 ja joukkuekilpailussa hän on ollut parhaimmillaan neljäs sekä Barcelonassa 1992 että Pekingissä 2008. Hänellä on myös kolme EM-pronssia kouluratsastuksen joukkuekilpailuissa.
Moraalipsykologia (kirja)
'''Moraalipsykologia. Hyvän ja pahan tällä puolen''' on Helsingin yliopiston sosiaalipsykologian professori Klaus Helkaman vuonna 2009 ilmestynyt kirja moraalipsykologiasta. Helkama tarkastelee sosiaalipsykologisesti moraaliarvoja ja pahan syntyä. Helkaman mukaan moraalissa tarvitaan arvostelukykyä ja tahtoa, ja sillä on kolme tehtävää: ristiriitojen ratkaisu, hyvän edistäminen ja pahan ehkäiseminen. Helkaman mukaan arvostusten tutkimus on osoittanut, että ihmiset ovat kaikkialla yhtä mieltä tärkeimmistä arvoista.
Joel Sánchez
Joel Sánchez (s. 15. syyskuuta 1966) on meksikolainen entinen kilpakävelijä, jonka matkana olivat sekä 20 kilometriä että 50 kilometriä.
Sánchez saavutti urallaan olympiapronssia vuoden 2000 Sydneyn olympialaisissa 50 kilometrillä. Joel Sánchez oli aktiiviurallaan 175 senttimetriä pitkä ja painoi 53 kilogrammaa.
Nagima Eskalieva
Nagima Eskalieva on kazakstanilainen laulaja. Hän on toiminut Kazakstanin Pop Idol- ja X-factor -kilpailuiden tuomarina.
Jalkapallon maailmanranking
FIFA-ranking (FIFA/Coca-Cola World Ranking) on kansainvälisen jalkapalloliiton FIFA:n lista, joka asettaa jalkapallon miesten A-maajoukkueet paremmuusjärjestykseen. Rankingin ylläpito aloitettiin elokuussa 1993. FIFA muutti vuoden 2006 MM-kilpailujen jälkeen laskutapaa; ensimmäinen uudella menetelmällä laskettu ranking julkistettiin 12. heinäkuuta 2006.
Ranking-pisteisiin vaikuttavat kaikki A-maajoukkueen viimeisten (aiemman kahdeksan sijasta) neljän vuoden aikana pelaamat ottelut kuitenkin siten, että ottelun painoarvokerroin laskee vuosittain sen mukaan kuinka kauan sitten kyseinen ottelu on pelattu (1,0; 0,5; 0,3; 0,2). Kustakin ottelusta saataviin pisteisiin vaikuttavat ottelun lopputulos (voitto ilman rangaistuspotkukilpailua, voitto rangaistuspotkukilpailulla, tasapeli, häviö rangaistuspotkukilpailulla tai häviö ilman rangaistuspotkukilpailua), ottelun tärkeys, vastustajan sijoitus ranking-listalla, joukkueiden alueellinen taso ja vuoden aikana pelattujen otteluiden määrä. Maalien määrä ja kotietu eivät uudessa laskentatavassa enää vaikuta.
Propionialdehydi
Propionialdehydi on orgaaninen yhdiste (aldehydi), joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä nestettä, jolla on pistävä haju. Sen kemiallinen kaava on C3H6O ja rakennekaava CH3CH2CHO. Propionialdehydista käytetään myös nimityksiä propanaali, metyyliasetaldehydi, propyylialdehydi ja propaldehydi.
Lahden Seudun Sanomat
Lahden Seudun Sanomat eli entiseltä nimeltään Hollolan Seutu oli lakanneen Green Moon Oy:n kustantama 35 000 kappaleen painoksena maanantaisin ilmestyvä (viikonloppuna jaettava) ilmaisjakelulehti.
Propionialdehydi
Propionialdehydin moolimassa on 58,1 g/mol, sulamispiste –81 °C, kiehumispiste 48,8 °C, tiheys 0,817 g/cm3, liukoisuus veteen 20 g/100 ml, leimahduspiste –30 °C c.c., hajukynnys 0,145 ppm, itsesyttymislämpötila 207 °C ja CAS-numero 123-38-6.
Lahden Seudun Sanomat
Lokakuussa 2009 lehti muutti nimekseen Lahden Seudun Sanomat. Lehden nimen muutos johtui siitä, että lehden jakelu kasvoi voimakkaasti Lahden kaupungin alueella. Lehden toimitusjohtaja oli Henry Urbanowicz. 15. maaliskuuta 2007 päätoimittajaksi nimitettiin Kari Mustonen. Hän siirtyi Hollolan Seutuun Esan Paikallislehdet Oy:n omistamasta Hollolan Sanomista.
Propionialdehydi
Propionialdehydiä käytetään pääasiassa orgaanisissa synteeseissä. Yhdistettä esiintyy kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Lahden Seudun Sanomat
Jakelualueena oli Hollolan kaikki taloudet, Hämeenkosken ja Kärkölän taajamat sekä Länsi-Lahden kaupunginosat Rautakankare, Jalkaranta, Metsäkangas, Keskussairaalan alue, Pirttiharju ja Riihelä.
Propionialdehydi
Ympäristö- ja terveysvaikutukset
Lyhytaikainen altistus aineen höyrylle ärsyttää silmiä ja hengitysteitä sekä aine silmiä ja ihoa.
Lahden Seudun Sanomat
Lehden uusinta numeroa oli mahdollista lukea netissä näköispainoksena.
Qayamat Se Qayamat Tak
Qayamat Se Qayamat Tak (suomeksi ”Tuhosta tuhoon”) on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut intialainen romanttinen draamaelokuva, jonka tuotti ja kirjoitti Nasir Hussain ja ohjasi hänen poikansa Mansoor Khan. Päärooleja näyttelivät Hussainin veljenpoika Aamir Khan ja entinen missi Juhi Chawla ensimmäisissä suurissa rooleissaan. Elokuva oli suuri menestys ja läpimurto sen tähtiparille.
Qayamat Se Qayamat Tak voitti parhaan populaarielokuvan National Film Awards -palkinnon ja seitsemän Filmfare Awards -palkintoa.
Juoni
Nuori mies Raj (Aamir Khan) ja nuori nainen Rashmi (Juhi Chawla) rakastuvat syvästi toisiinsa huolimatta siitä, että heidän isänsä ovat vanhoja vihollisia. Nuori pari on sitoutunut toisiinsa ja he uhmaavat isiään, jotka ovat ennemmin valmiita tappamaan kuin hyväksymään lastensa valinnan.
Avtomat Fjodorova
thumb|Avtomat Fjodorova Avtomat Fjodorova on Vladimir Fjodorovin Venäjällä vuosien 1913–1916 välillä kehittämä 6,5 × 55 mm Fedorov-kaliiperinen (käytännössä alkuperäistä patruunaa hiukan kevyemmin ladattu 6,5 × 50 mm Arisaka) lyhytrekyylitoiminen automaattikivääri. Ase tuli palveluskäyttöön vuonna 1916 ja sitä valmistettiin noin 3 200 kappaletta. Neuvostoliittolaiset käyttivät kivääriä myös toisen maailmansodan alkuvaiheissa, varsinkin talvisodassa.
Norman Atlanticin tulipalo
thumb|Norman Atlantic oli aiemmin nimeltään Scintu. Kuva elokuulta 2013. M/S Norman Atlanticin tulipalo on Välimerellä 28. joulukuuta 2014 sattunut laivaonnettomuus.
Laivan autokannella syttynyt palo levisi nopeasti ja aiheutti pitkään kestäneen hätätilanteen laivaan jääneille sadoille ihmisille.
Turmassa kuoli kymmenen ihmistä ja ainakin kahdeksan vammautui. Lisäksi luultavasti kymmeniä oli kateissa. Laivalta pelastuneiden mukaan laivalla vallitsi sekasorto ja pakokauhu, ja miehistö järjesti pelastautumisen liian hitaasti ja puutteellisesti. Kova tuuli ja muutenkin huono sää haittasivat ratkaisevasti pelastustöitä.
Laiva
Aiemmin Scintu-niminen ROPAX-autolautta oli rakennettu Italiassa. Vuonna 2014 laiva kastettiin Norman Atlanticiksi, kun se siirtyi kreikkalaisen ANEK Linesin omistukseen.
Noin viikkoa ennen onnettomuutta laivassa tehtiin turvatarkastus, jonka mukaan sen palo- ja muussakin turvallisuudessa oli puutteita, mutta laivaa ei silti julistettu liikennöintikelvottomaksi.
Onnettomuus
Laiva oli sunnuntain vastaisena yönä matkalla Kreikan Patraksesta kohti Italian Anconaa. Onnettomuus tapahtui, kun laiva purjehti Otrantonsalmessa Korfun pohjoispuolella. Palo syttyi noin kello 6.00 autokannella ja levisi nopeasti. Kapteeni käski matkustajia jättämään laivan. Pelastusveneet eivät toimineet eikä miehistö ohjannut laivan evakuointia, mikä johti pakokauhuun ja sekasortoon. Eräs miesryhmä löi naisia ja lapsia päästäkseen pelastushelikoptereihin. Vain pieni osa matkustajista pääsi pelastuslautoille, ja osa joutui veden varaan. Noin sata pääsi pelastusveneisiin.
Pelastustyöt jatkuvat koko yön 28.–29. joulukuuta. Laivassa oli alkuaan yli 500 ihmistä, ja vielä 29.12. aamulla kuuden aikoihin illalla satoja ihmisiä oli hengenvaarassa kylmän ja savun armoilla sekä tulen uhkaamina. Helikopterit evakuoivat ihmisiä noin kello 16.00 alkaen. Hätäpuhelussa kerrottiin jopa kenkien sulavan kannen alla riehuvan tulipalon kuumuudessa.
Tulipalo saatiin jo sunnuntaina hallintaan ja sammumaan maanantai-aamulla. Loputkin matkustajat evakuoitiin maanantaina, ja kapteeni poistui laivasta kello 15.50.
Blake ja Mortimer
thumb|right|Aikakone ilmestyi suomeksi 1989 Jalavan kustantamana. Blake ja Mortimer on sarjakuva, jonka loi belgialainen sarjakuvataiteilija ja -kirjoittaja Edgar P. Jacobs (1904–1987). Belgialainen sarjakuvalehti Tintin Magazine julkaisi Blakea ja Mortimeria sarjamuodossa vuodesta 1946, jonka jälkeen se ilmestyi albumeina (kustantaja Les Editions du Lombard).
Jacobin kuoleman jälkeen viimeisen kesken jääneen tarinan vei loppuun Bob De Moor. Sarjaa jatkoi myöhemmin piirtäjä ja kirjoittaja -parit Van Hamme / Benoit ja Sente / Juillard.
Blakesta ja Mortimerista tehtiin televisioon animaatiosarja (alkoi Suomessa kanavalla TV1 31. tammikuuta 2000).
Suomeksi sarjaa on ilmestynyt kuusi albumia eri kustantajilta.
Päähenkilöt
Kolme päähahmoa saivat alkunsa Flash Gordon -tyyppisessä pitkässä sarjakuvaseikkailussa Le Rayon U (1943), jossa heidän nimensä olivat vielä professori Marduk, lordi Calder ja kapteeni Dagon.
Mortimerilla on vastineensa oikeassa maailmassa. Jacobs otti hahmoon mallia ystävästään ja kollegastaan Jacques Von Melkebekestä, tosin Mortimerille lisättiin parta. Blake puolestaan sai hänkin piirteensä Jacobsin ystävältä Jacques Laudylta, tällä kertaa hahmolle lisättiin viikset.
Tarinat
Vaikka sarjan nimi on Blake ja Mortimer, professori Mortimer on selvästikin sarjan keskushahmo. Alkuperäisessä sarjassa juuri hän, kiivaan ja intoilevan luonteensa takia, tempautuu mukaan seikkailujen pyörteisiin.
Joissakin kertomuksissa Blake ja Mortimer asuvat yhdessä Sherlock Holmesin ja tohtori Watsonin (Watson tosin astui myöhemmin aviosäätyyn) tapaan poikamiehinä. Blake muistuttaa ulkonäöltään hivenen myös Flash Gordonia ja Mortimer tohtori Zarkovia. Saksalaisten miehitettyä Belgian Jacobs piirsi muutaman viikon jatkoa Flash Gordonille ennen kuin sotasensuuri ehti sen kieltää.
Jacobs sijoitti tarinansa luomishetken aikaiseen maailmaan, joten ensimmäisissä tarinoissa on selvä 1950-luvun tuntu kun taas hänen viimeiseksi luomansa seikkailut tapahtuvat 1970-luvulla.
Blake ja Mortimer -sarja
1–11: tarina ja piirros Edgar P. Jacobs
12: tarina Edgar P. Jacobs, piirros Bob De Moor
13, 15: tarina Jean Van Hamme, piirros Ted Benoit
14, 16–17: tarina Yves Sente, piirros André Juillard
Rachel Cusk
Rachel Cusk (s. 8. helmikuuta 1967 Saskatoon, Kanada) on brittiläinen kirjailija, joka on kirjoittanut romaaneja, novelleja ja muistelmia. Hänen esikoisteoksensa Saving Agnes julkaistiin vuonna 1993. Tämän jälkeen häneltä on ilmestynyt useita romaaneja sekä muutamia omaelämäkerrallisia teoksia, joissa hän on tuonut esille rehellisesti muun muassa omia negatiivisia tuntemuksiaan äitiydestä. Vuonna 2014 ilmestyi Ääriviivat, joka on ensimmäinen osa trilogiasta, jossa Cusk pyrkii irrottautumaan romaaniperinteen kerronnallisista tavoista tuoda kertoja esille.