cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gobra
Historia
Despair EP:n Janis Joplin -coverkappaleella ”Move Over” Gobra pääsi vuonna 1988 televisioon MTV3:n Levyraati-ohjelmaan ja ”Leave Me, Baby” -kappaleella RockStop-ohjelmaan vuonna 1989. Kokkola TV:llä tehtyä videota esitettiin myös MTV Europen taivaskanavilla. Gobra julkaisi singlet ”Behind The Deadzone” (1989) ja ”Shadow Of Sadness” (1990) ja ensimmäisen LP-levyn The First At Last (1990) omalle Flimsy Haze -levymerkille. Ensimmäisen CD:n True Tale yhtye julkaisi 1992. Tämä teema-albumi äänitettiin 8-raitatekniikalla eri paikoissa Raahessa ja Vihannissa. Äänittäjänä ja miksaajana toimi Juha Matinheikki. Seuraava albumi The Third ilmestyi vuonna 1999. Se äänitettiin ja miksattiin Raahessa BRR-studiolla vuonna 1996 toisena kitaristina Samick. 2000-luvulla yhtye keikkaili edelleen, ja kitaristivaihdokset värittivät toimintaa.
Vuoden 2006 lopulla yhtye teki live-demon BRR-studiolla ja aloitti vuonna 2007 uuden albumin äänitykset kitaristeina Ramiz ja Maze. Ramiz vetäytyi keikkailusta vuonna 2007 terveydellisten ongelmien takia, mutta oli mukana aktiivisesti levyn teossa koko ajan. Yhtyeen perustajajäsen Uki palasi miehistöön, ja uuden levyn materiaalia esitettiin keikoilla. From Dawn To Storm julkaistiin vuoden 2009 alussa.
David Wineland
David J. Wineland (s. 24. helmikuuta 1944) on yhdysvaltalainen fyysikko. Hän jakoi vuoden 2012 Nobelin fysiikanpalkinnon ranskalaisen Serge Harochen kanssa. Wineland ja Haroche saivat palkinnon kvanttimekaniikan saavutuksistaan.
Wineland ja Horache kehittivät uuden metodin, jolla voidaan tutkia kvantteja tuhoamatta niitä. Tutkimustulosten on toivottu johtavan uusien supertietokoneiden kehitykseen.
Skorpionilisko
Skorpionilisko (Heloderma horridum) on yksi maailman kolmesta myrkyllisestä liskosta. Se elää Pohjois-Amerikan kuivilla alueilla.
Koko ja ulkonäkö
thumb|vasen|Skorpioniliskopari Skorpionilisko voi kasvaa jopa metrin pituiseksi ja neljän kilon painoiseksi. Se on vantterajalkainen ja pyöreäpäinen. Myös sen suomut ovat pyöreitä. Skorpionilisko muistuttaa paljon sukulaistaan gilaliskoa, mutta on sitä hoikempi, pitkähäntäisempi ja ketterämpi. Liskolla on myrkkyliskoille tyypilliset vahvat leuat, joissa on myrkkyä erittävät hampaat. Häntäänsä skorpionilisko varastoi rasvaa niukkoja aikoja varten. Skorpioniliskon väri vaihtelee alalajeittain, mutta liskon väri on yleensä musta. Ruumis on usein myös keltaisten täplien kirjoma. Skorpioniliskon hännässä on neljä rengasta. Yksi alalaji on sen sijaan lähes musta.
Matthew Lloyd
Matthew Lloyd (s. 24. toukokuuta 1983 Melbourne) on australialainen maantiepyöräilijä, joka kilpaili ammattilaisena 2007–2014. Ammattilaisuransa ensimmäiset vuodet, 2007–2011, hän edusti belgialaisjoukkuetta, joka kilpaili nimillä Predictor-Lotto, Silence-Lotto ja Omega Pharma-Lotto. Vuosina 2012–2013 hän ajoi Lampre-tallissa ja 2014 UCI Continental Circuits -tasolla kilpailleessa Jelly Belly-Maxxis -tallissa.
Bolivianara
Bolivianara (Ara rubrogenys) on Bolivian keskiosissa elävä äärimmäisen uhanalainen papukaija. Frédéric de Lafresnaye kuvaili lajin holotyypin Boliviasta saadusta näytteestä.
Skorpionilisko
Levinneisyys
Skorpionilisko elää vain Meksikossa ja Guatemalassa neljällä eri alueella. Alueista yksi on Tyynen valtameren rannikon läheisyydessä, toinen Sonoran osavaltiossa Meksikossa, kolmas Meksikonlahden eteläpuolella ja neljäs Guatemalassa, Motaguan laaksossa. Laji elää aavikoilla ja kuivahkoissa metsissä.
Matthew Lloyd
Lloyd voitti maantieajon Australian mestaruuden 2008 kukistettuaan Adam Hansenin 49 sekunnilla. Vuoden 2010 Italian ympäriajossa hän voitti kuudennen etapin karattuaan irtiottokumppaniltaan Rubens Bertogliatilta viimeisessä nousussa 11 kilometriä ennen maalia. Hän voitti myös mäkikirikilpailun.
Skorpionilisko
Elintavat
Skorpionilisko viettää suuren osan ajastaan piilotellen kolossaan. Illan tullen se vilkastuu ja lähtee etsimään saalista, jonka se haistaa kaksihaaraisella kielellään. Kieli kerää hajumolekyylejä vomeronasaalielimeen tunnistettavaksi. Keväällä ja kesällä ravintoa on paljon tarjolla, mutta talvella liskon täytyy usein paastota kuukausia. Tämän vuoksi skorpionilisko kerää paljon rasvaa häntäänsä ja pysyttelee kolossaan talvehtien kun lämpötila alkaa laskea. Keväällä se on laiha, mutta toipuu pian ja alkaa kerätä uutta rasvavarastoa. Skorpionilisko syö etenkin lintujen ja matelijoiden munia, joita on kesällä paljon tarjolla. Pienet munat skorpionilisko nielee kokonaisina, isot se rikkoo ja latkii niiden sisällön. Skorpionilisko syö myös muita matelijoita ja pieniä nisäkkäitä, etenkin niiden poikasia. Ruokavalioon kuuluu myös hyönteisiä, sammakoita ja raatoja. Saaliinsa skorpionilisko tappaa myrkyllä. Kesäaikaan koiraat taistelevat naaraista ja purevat paljon toisiaan. Laji on immuuni omalle myrkylleen. Skorpioniliskot ovat lisääntymisikäisiä 2–3-vuotiaina ja voivat elää yli 20 vuotta.
Matthew Lloyd
Saavutuksia
Lähde: Cycling Archives
Serge Haroche
Serge Haroche (s. 11. syyskuuta 1944 Casablanca, Marokko) on ranskalainen fyysikko. Haroche jakoi vuoden 2012 Nobelin fysiikanpalkinnon yhdysvaltalaisen David Winelandin kanssa. Haroche ja Wineland saivat palkinnon kvanttimekaniikan saavutuksistaan. Palkintoraati totesi kaksikon kehittäneen uuden metodin, jolla voidaan tutkia kvantteja tuhoamatta niitä.
Haroche on syntynyt Marokossa mutta hän on Ranskan kansalainen. Hän on sukutaustaltaan isänsä puolelta sefardijuutalainen ja äitinsä puolelta aškenasijuutalainen. Haroche opiskeli École normale supérieuressa 1963–1967 ja väitteli Pariisissa vuonna 1971. Hän on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Rimmin rautatieasema
Rimmin rautatieasema on Kokkolassa Rimmin alueella sijaitseva entinen rautatieasema. Rimmin rautatieasema lakkautettiin ja purettiin vuonna 1980. Rimmin rautatieasemalla ei ollut matkustajaliikennettä. Rimmin asema oli Kokkolan pohjoisin asema siihen asti, kunnes se purettiin. Tällä hetkellä (2010) aseman paikalla ei ole mitään. Rimmin aseman kautta kulkee päivittäin monta kaukojunaa, jotka ohittavat aseman. Rimmin rautatieasema oli Kokkolan kuudes rautatieasema ennen purkamista.
Iranin elokuva
Ensimmäinen iranilainen elokuva kuvattiin vuonna 1900 Oostendessa, Belgiassa, kun hovivalokuvaaja Mirza Ebrahim Khan Akkasbashi tallensi šaahi Mozaffar ad-Din Shah Qajarin vierailua juhlistavaa kukkaparaatia. Useimmat vuosisadan alun elokuvat olivat Šaahin tilaamia dokumenttielokuvia, joita esitettiin kuninkaallisessa palatsissa ja arvohenkilöiden kotona, esimerkiksi häätilaisuuksissa ja ympärileikkausseremonioiden yhteydessä. Elokuvat käsittelivät erityisesti hallitsijaperheeseen liittyviä uutis- ja ajankohtaisaiheita sekä merkkitapahtumia. Akkasbashi kuvasi muun muassa uskonnollisia juhlia ja kuninkaallisen eläintarhan leijonia.
Roomalaiskatoliset lähetystyöntekijät järjestivät Tabrizissa Iranin ensimmäisen julkisen elokuvaesityksen vuonna 1900. Kaupallisen elokuvateatteritoiminnan aloitti Ebrahim Khan Sahhafbashi-e Tehrani, joka aluksi esitti Euroopasta tuotuja elokuvia antiikkiliikkeensä takapihalla ja marras-joulukuussa 1904 perusti lyhytikäiseksi jääneen elokuvateatterin Teheraniin.
1900-luvun alkuvuosikymmeninä Iraniin perustettiin useita kaupallisia elokuvateattereita. Elokuvat pysyivät kuitenkin yläluokan viihteenä. Yhtenä syynä siihen oli, että maassa tuotetut elokuvat olivat lähinnä hallitsijaperhettä käsitteleviä dokumenttielokuvia. Toisena syynä oli, että maassa ei ollut elokuvalaboratorioita ja näyttelijä- ja muuta alan koulutusta, mikä vaikeutti maan oman elokuvatuotannon aloittamista. Lisäksi lukutaidottomuus oli yleistä, elokuvien ajateltiin johtavaan moraalittomuuteen ja uskonnolliset syyt rajoittivat naisten näyttelemistä ja elokuvissakäymistä. Dokumenttielokuvien lisäksi teattereissa esitettiin ulkomaalaisia elokuvia farsiksi tekstitettyinä.
Iranin ensimmäinen pitkä näytelmäelokuva oli Mumbaissa, Intiassa kuvattu Abi va Rabi, joka valmistui 1930. Sen ohjasi armenialaissyntyinen Avanes Ohanian. Ensimmäinen äänielokuva, Ardeshir Iranin ohjaama Dokhtare Lor, valmistui kaksi vuotta myöhemmin. Myös se kuvattiin Mumbaissa.
Omia elokuvastudioita Iraniin alettiin perustaa 1940-luvulla. Useimmat ajan elokuvat pohjautuivat kansantarustoon, johtuen toisen maailmansodan aiheuttamasta sensuurista kaikkia taidemuotoja kohtaan. Seuraavalla vuosikymmenellä elokuvissa näkyivät voimakkaasti länsimaiset vaikutteet ja elokuvatuotannon pääpaino oli kaupallisuudella. Maassa tuotettiin muun muassa komedioita ja toimintaelokuvia, kuten Mehdi Rais Firuzin ohjaama Velgard vuodelta 1950.
Valtio otti elokuvatuotannon haltuunsa 1960-luvulla ja iranilaisten elokuvien suosio laski alle länsimaisten elokuvien. Iranilaisen elokuvan uuden aallon katsotaan alkaneen vuodesta 1969, jolloin valmistuivat Masoud Kimiain ohjaama Qeysar  ja Dariush Mehrjuin ohjaama Lehmä. Uusi aalto vaikutti elokuviin merkittävästi aina 1970-luvun lopun vallankumoukseen saakka.
Vallankumouksen jälkeen
Vallankumouksen aikana elokuvat nähtiin länsimaisena tuotteina ja lopulta elokuvat kiellettiin ja useita elokuvateattereita poltettiin. Monet elokuvantekijät poistuivat maasta. Elokuvatuotanto alkoi uudestaan 1980-luvun alussa voimakkaan sensuurin alaisena. Islamilaiseen oppiin perustuva sensuuri kielsi naisten osallistumisen elokuvantekoon näyttelijöinä tai ohjaajina. Aikaisemmin yleiset rakkauselokuvat tulivat kielletyksi vuonna 1983 voimaan tulleiden määräysten jälkeen. Määräyksiä kevennettiin myöhemmin ja naiset pystyivät palaamaan elokuviin 1987. Vastakkaista sukupuolta olevat näyttelijät eivät kuitenkaan saaneet elokuvissa koskettaa toisiaan, elleivät he olleet todellisessa elämässä sukulaisia. Näihin aikoihin esille nousseita naisohjaajia ovat muun muassa Rakhshan Bani-E'temad ja Puran Derakhshandeh.
Irakin ja Iranin välisen sodan päättyminen vuonna 1988 ja Khomeinin kuolema 1989 vapauttivat Iranin ilmapiiriä ja vuonna 1997 tapahtunut Mohammad Khatamin valinta presidentiksi toi elokuvantekijöille lisää toimintavapautta. Iranilaisia elokuvia esitettiin ulkomailla ja useat elokuvat saivat kansainvälisiä elokuvapalkintoja. Jafar Panahin ohjaama Valkoinen ilmapallo (Badkonake sefid) palkittiin 1995 Cannesin elokuvajuhlilla parhaana esikoisohjauksena ja kaksi vuotta myöhemmin Abbas Kiarostamin Kirsikan maku sai Cannesissa Kultaisen palmun.
Useimmat ajan elokuvista olivat Iranin valtion rahoittamia, mutta siitä huolimatta useat niistä joutuivat kotimaassaan esityskieltoon. Monet sallitut elokuvat käsittelivät vallankumousta, mutta usein verhotusti, kuten Mohsen Makhmalbafin ohjaama Nun va Goldoon, joka on tositapahtumiin pohjautuva kuvaus siitä, kuinka Makhmalbaf kohtaa poliisin, jota on nuoruudessaan puukottanut.
Monet elokuvaohjaajat olivat tukeneet vallankumousta, toivoen uuden hallinnon tuovan lisää taiteellista ja taloudellista vapautta. Kuitenkin vallankumoukseen jälkeen elokuvantekijöiden laitteistot takavarikoitiin ja elokuvien käsikirjoitukset, näyttelijä- ja muut henkilövalinnat, ja valmiit elokuvat joutuivat sensuurilautakunnan tarkastettavaksi hyväksyntää varten. Monet ohjaajat muuttivat tekemään elokuvia ulkomaille ja maahan jääneet siirtyivät tekemään lasten- ja seikkailuelokuvia. Maassa oli pula elokuvateattereista, koska niitä oli vallankumouksen aikana poltettu ja valtion talous ja Yhdysvaltain Iranille asettama taloussaarto vaikeuttivat uusien rakentamista. Myöhemmin Teheraniin ja muihin suurin kaupunkeihin on rakennettu useita elokuvateattereita, mutta maaseudulla ne ovat harvinaisempia.
Bruttokansanonnellisuus
Bruttokansanonnellisuus tai onnellisuusindeksi on Bhutanissa käytettävä hyvinvointimittari. Sen kehitti vuonna 1972 Bhutanin kuningas Jigme Singye Wangchuck tarkoituksenaan pelastaa bhutanilaisten hyvinvointi maan nykyaikaistumisen ja aineellisen kehityksen uhan alta.
Sojuz T-13
Sojuz T-13 oli Neuvostoliiton miehitetty avaruuslento Saljut 7 -avaruusasemalle. Avaruusalus laukaistiin Baikonurista 6. kesäkuuta 1985 ja se laskeutui maahan 26. syyskuuta 1985. Miehistö korjasi Saljut 7 -aseman sähköjärjestelmän. Asema oli miehittämätön kosmonauttien tullessa sinne. Sen sähköjärjestelmä oli rikki ja siksi aseman olosuhteet olivat karut – muun muassa vesi oli jäässä. Lento kuitenkin osoitti, että tällaisestakin tilasta avaruusasema voidaan nopeasti palauttaa lentokelpoiseksi.
Miehistö
Laukaisu
Lasku
Eukalyptuskiipijä
Eukalyptuskiipijä (Climacteris picumnus) on australiassa elävä australiankiipijöihin kuuluva varpuslintu. Lajista tavataan kolmea alalajia, jotka ovat Climacteris picumnus melanotus, Climacteris picumnus picumnus ja Climacteris picumnus victoriae.
Ulkonäkö
Eukalyptuskiipijä on suurikokoisin australiankiipijöistä. Lajin pää, kurkku ja kaulan yläosa ovat väriltään harmahtavan ruskeat. Vatsa on raidallinen. Siivet ovat väriltään tummemman ruskeat. Sukupuolet ovat hyvin samannäköiset, mutta naaraan erottaa ruosteenruskeareunaisista kaulahöyhenistä
Elinympäristö
Eukalyptuskiipijät elävät pääasiassa eukalyptusmetsissä, joilta puuttuu tiheä aluskasvillisuus. . Linnut viettävät koko vuoden samoilla alueilla.
IUCN luokittelee eukalyptuskiipijän elinvoimaiseksi lajiksi. Kuitenkin metsien kaataminen ja sitä kautta sopivan elinympäristön vähentyminen ovat aiheuttaneet, että paikalliset viranomaiset luokittelevat eukalyptuskiipijän picumnus- ja victoriae-alalajit vaarantuneiksi
Ravinto ja pesiminen
Eukalyptuskiipijän ravinto koostuu pääasiassa muurahaisista, joita se kaivaa kuoren alta hieman kaarevalla nokallaan. Laji syö myös kovakuoriaisia ja toukkia.
Pesänsä lintu tekee onttoon puunkoloon ja pehmustaa sen höyhenillään ja heinillä. Vain naaras huolehtii munien hautomisesta. . Eukalyptuskiipjäille on tyypillistä, että hautovalla naaraalla on apulaisia, jotka usein ovat koiraspuolisia lintuja. Tämä auttaa pesinnän onnistumisessa
Tatra T28
Tatra T28 oli tšekkoslovakialaisen Tatran valmistama kolmiakselinen kuorma-auto. Auto pohjautui kaksiakseliseen T27-malliin. Autosta valmistui vain kaksi kuorma-auton prototyyppiä sekä kymmenen alustaa mallinimeltään T28A, joiden päälle rakennettiin linja-auton korit. Kuorma-automallin kantavuus oli 4 000 kg ja se kykeni 48 km/h huippunopeuteen 3 000 kg kuormalla.
Mallia valmistettiin yhteensä 12 kappaletta vuosina 1931–1935. Sarjavalmistusta ei aloitettu siksi koska sen suorituskyky ei ollut olennaisesti parempi kuin kaksiakselisen T27:n.
Moottori
Auton moottorina oli nelisylinterinen, nestejäähdytteinen rivimoottori, joka oli sama kuin T27:ssä käytetty. Öljynkiertoa varten moottorissa oli mäntäpumppu. Sen polttoaineensyötöstä vastasi Solex 35 BFV -kaasutin, joissain yksilöissä käytettiin Zenith 36 T:tä. Moottori oli varustettu sähköisellä käynnistysmoottorilla ja sähköjärjestelmä oli 12-volttinen. Linja-automuunnelman moottori oli mallinimeltään T27A. Siinä oli 5 mm suurempi sylinterin halkaisija, joten iskutilavuus oli suurempi.
Voimansiirto ja alusta
Moottorin takana oli kuiva yksilevyinen kytkin, joka välitti voiman neliportaiseen vaihteistoon. Vaihteisto oli kiinnitetty takapäästään keskusputkirunkoon, jonka sisällä kulki voimansiirtoakseli. Runkoputken takapäässä oli teli, jonka akseleilla oli heilurityyppinen erillisjousitus. Akselit oli jousitettu pitkittäin asennetuin, puolielliptisin lehtijousin, jotka toimivat samalla telin keinuvipuina. Etuakselilla oli päällekkäiset kolmiotuet ja poikittain asennettu lehtijousi. Jarruina oli hydraulisesti toimivat ATE Lockheed -rumpujarrut. Mekaanisella välityksellä toiminut seisontajarru vaikutti takapyöriin.
Aiheesta muualla
Teknisiä tietoja ja kuvia
Petra Lammert
Petra Lammert (s. 3. maaliskuuta 1984 Freudenstadt) on saksalainen rattikelkkailija ja kuulantyöntäjä.
Kuulantyönnössä Lammert saavutti EM-kultaa sisäradoilla ja EM-pronssia ulkoradoilla. Hän lopetti yleisurheilu-uransa vuonna 2010 kyynärpäävamman vuoksi ja aloitti seuraavana vuonna rattikelkkailun. Vuonna 2012 hän saavutti parinsa Sandra Kiriasisin kanssa MM- ja EM-hopeaa.
Yleisurheilu-ura
Lammert sijoittui vuonna 2007 Osakan MM-kisoissa viidenneksi ja yleisurheilufinaalissa neljänneksi. Vuonna 2009 hän voitti kultaa Torinon EM-hallikilpailuissa sisärataennätyksellään 19,66. Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 hän sijoittui kuudenneksi.
Saksan-mestaruuskilpailuissa Lammert on voittanut kultaa ulkoradoilla vuosina 2006–2007 ja sisäradoilla vuonna 2006. Hopealle hän on sijoittunut ulkoradoilla vuonna 2010 ja sisäradoilla vuosina 2005 ja 2008–2010. Lammertin ennätys kuulantyönnössä on 20,04, jonka hän työnsi 26. toukokuuta 2007 Zevenissä.
Vesoul
Vesoul [və.zu] on kaupunki Ranskassa. Se on Haute-Saônen departementin prefektuuri, eli pääkaupunki, Burgundi-Franche-Comtén alueella (région). Siellä on arviolta 15 473 asukasta (vuonna 2013) ja sen pinta-ala on 9,07 neliökilometriä.
Taidemaalari ja kuvanveistäjä Jean-Léon Gérôme syntyi Vesoulissa 11. toukokuuta 1824.
Hr. Ms. Jan van Brakel (F825)
Hr. Ms. Jan van Brakel (runkonumero F825) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Kortenaer-luokan ohjusfregatti.
Valmistus
Alus tilattiin Royal Scheldeltä Vlissingenistä ja sen köli laskettiin 16. marraskuuta 1979. Alus laskettiin vesille 16. toukokuuta 1981 ja se valmistui 14. huhtikuuta 1983.
Palvelus
Alus poistettiin palveluksesta 2001 ja se myytiin Kreikalle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Kanaris.
James Webb
thumb|James Webb
James Edwin Webb (7. lokakuuta 1906 – 27. maaliskuuta 1992) oli 14. helmikuuta 1961 – 7. lokakuuta 1968 Nasan toinen johtaja, joka valvoi Apollo-ohjelman toteutumista.
Hän kouluttautui opettajaksi vuonna 1928. Hän toimi Merijalkaväen lentäjänä 1930–1932. Tämän jälkeen hän valmistui juristiksi George Washingtonin yliopistosta vuonna 1936. Hän toimi opintojensa aikana kotiosavaltionsa eri poliitikkojen avustajana. Vuonna 1936 hänet pestattiin Sperry-yhtiön henkilöstöpäälliköksi ja nousi sen varapääjohtajaksi myöhemmin. Toisen maailmansodan aikana hän toimi Merijalkaväessä puolustusministeriössä nousten Trumanin aikana apulaispuolustusministeriksi. Vuonna 1953 hän siirtyi Kerr-McGee-öljy-yhtiön palvelukseen.
Webb piti yllä poliittisia yhteyksiään ja vuonna 1961 Kennedyn hallinto kutsui hänet johtamaan Nasaa. Tänä aikana Nasan rahoitus ja työvoima kasvoivat valtavasti ja uusia keskuksia luotiin eri puolille Yhdysvaltoja. Webb oli Apollo-ohjelman johtaja, mutta hän erosi juuri ennen ensimmäistä kuun kiertävää Apollo 8-lentoa.
James Webb -avaruusteleskooppi on nimetty Webbin mukaan.
Eging am See
Eging am See (myös Eging a.See) on kunta Passaun piirikunnassa Ala-Baijerissa Saksassa. Se sijaitsee 25 kilometriä luoteeseen Passausta. Kunnan pinta-ala on 23,66 neliökilometriä, asukasluku oli vuoden 2020 lopulla 4 294 ja väestötiheys oli 181 asukasta/km2. Kunnan pormestarina toimii Walter Bauer.
S/S Santtu
S/S Santtu on vuonna 1894 Helsingin laivatelakalla rakennettu höyryalus. Nykyään Satakunnan Museon kokoelmiin kuuluva hinaaja on sijoitettuna Porin Reposaaren Varvinrantaan.
Santahamina siirtyi merivoimilta vuoden 1924 jälkeen Saimaalla toimineelle Mikkelin Puutavaraosakeyhtiölle. Vuonna 1938 aluksen hankki omistukseensa porilainen Werner Hacklin Oy, ja sen nimi muutettiin S/S Santuksi. Laiva remontoitiin samalla perusteellisesti, muun muassa sen kansirakennelmat, konehuone ja hytit uusittiin. Sotavuosina Santtua käytettiin vartiotehtävissä, ja vuosina 1945–1948 se toimi miinanraivauksessa. Vuonna 1948 höyrykoneen tilalle asennettiin dieselmoottori. Santtu toimi satamahinaajana Reposaaressa ja Mäntyluodossa 1970-luvulle saakka.
Vuonna 1971 Santun osti Hangon Hinaus Oy, jonka omistaja Heimo Saarinen lahjoitti aluksen vuonna 1982 Porin kaupungille museolaivaksi.
Andermatt
300px|thumb|Andermatt on yksi Urin kantonin kunnista Andermatt on kunta Urin kantonissa Sveitsissä. Kunnassa on 1 242 asukasta (31.12.2008).
Andermatt sijaitsee 1 450 metrin korkeudessa, Reuss-joen varrella sijaitsevassa Urseren-laaksossa. Andermatt on syntynyt kulkureittien risteyskohtaan: matka pohjoiseen vie Göscheneralp-solan kautta; matka itään, Graubündeniin, kulkee Oberalpin solan kautta ja matka länteen,  Wallisin kantoniin, vie Furkapass-solan kautta. Gotthardin solatie (valtatie 2) Sveitsistä Italiaan kulkee myös Andermattin kautta. Tosin Gotthardin ali kulkevat tunnelit (maantietunneli, rautatietunneli) ovat vähentäneet tämän reitin merkitystä.
Andermatt on talviurheilukeskus.
Andermattiin on kolme Matterhorn Gotthard Bahnin (MGB) rautatieyhteyttä:
Aiheesta muualla
thumb | Andermatt idästä kuvattuna
Belial
pienoiskuva|Puupiirros Belialista ja hänen seuraajistaan vuodelta 1473. Belial tai Beliar ("epäpyhä" tai "arvoton") on demoni, paha henki ja pimeyden prinssi, joka mainitaan Raamatussa. Vanhassa testamentissa pahoja ja syntisiä miehiä kutsutaan Belialin miehiksi. Joissakin Raamatun kohdissa nimi Belial viittaa Saatanaan.
Luettelo kielitoimistoista
Luettelo kielitoimistoista sisältää eri maissa toimivia laitoksia, jotka harjoittavat kielenhuoltoa.
Kansainvälinen ilmailuliitto
Kansainvälinen ilmailuliitto (, lyhenne FAI) on kansainvälinen 14. lokakuuta 1905 perustettu järjestö, joka ylläpitää ilmailun kansainvälistä harraste- ja kilpailutoimintaa sekä niihin ja avaruuslentoihin liittyviä ennätyksiä.
Historiaa
10. kesäkuuta 1905 kreivi Henri de la Vaulx, Ranskan ilmailuseuran varapuheenjohtaja, majuri Moedebeck Saksan ilmalaivaseurasta ja Fernand Jacobs, Belgian ilmailukerhon puheenjohtaja, pitivät esityksen Brysselin olympiakongressille aikeestaan perustaa "Fédération Aéronautique Internationale"-järjestö. Ehdotus sai hyvän vastaanoton.
12. lokakuuta 1905 kansainvälinen ilmailukonferessi kokoontui Pariisissa. Kahden päivän debatin jälkeen Belgia, Ranska, Saksa, Englanti, Italia, Espanja, Sveitsi ja Yhdysvallat hyväksyivat seuran peruskirjan ja Fédération Aéronautique Internationale perustettiin 14. lokakuuta 1905. Alun alkujaan FAI alkoi tilastoida lentämiseen liittyviä ennätyksiä. Se oli myös ensimmäisten lentolupakirjojen myöntäjien joukossa, vaikkakaan lentolupakirjoja ei alettu edellyttää ennen 1910-lukua. Lopullisesti lentolupakirjoille ja toimintaympäristölle luotiin kansainvälinen standardi kuitenkin vasta 1940-luvulla ICAO:n perustamisen myötä.
Vuonna 2010 sen puheenjohtajaksi valittiin ruotsalainen lääkäri ja ilmapalloiluharrastaja John Grubbström.
Organisaatio
Se jakautuu seuraaviin komissioiksi nimettyihin työryhmiin
Maailmanennätysten tilastoija
Maailmanennätystilastoja FAI pitää seuraavista aiheista
HMS Concord (1916)
HMS Concord oli Britannian kuninkaallisen laivaston Centaur-luokan (osa C-luokkaa) kevyt risteilijä, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus
Osmaanien valtakunta oli 1914 tilannut Britanniasta kaksi tiedustelijoiksi sopivaa risteilijää, mutta ensimmäisen maailmansodan syttyessä alusten rakentaminen keskeytettiin. Tilauksen toteuttamiseksi oli kuitenkin jo hankittu runsaasti tarvikkeita, jotka nyt käytettiin Centaur-luokan alusten valmistukseen.
Alus tilattiin Barrow-in-Furnessista Vickers Armstrongilta, missä köli laskettiin 1. helmikuuta 1915. Alus laskettiin vesille 1. huhtikuuta 1916 ja otettiin palvelukseen joulukuussa.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Harwichiin sijoitettuun 5. kevyt risteilijäviirikköön tehtävänään valvoa meriliikennettä Englannin Kanaalin itäpäässä, missä alus palveli maaliskuuhun 1919. Alus poistettiin palveluksesta ja siirrettiin Devonportin telakalle.
Alus vapautui telakalta ja otettiin uudelleen palvelukseen lokakuussa 1919 Välimeren laivaston 3. kevyt risteilijäviirikköön. Alus oli huollossa palaten palvelukseen elokuussa 1921. Alus poistettiin palveluksesta ja siirrettiin reserviin heinäkuussa 1923.
Alus oli Devonportin telakalla, mistä se palasi palvelukseen toukokuussa 1924 Välimeren laivaston 3. risteilijäviirikköön. Alus siirrettiin 1925 Australian asemalle ja edelleen vuoden lopulla Kiinan asemalle, mistä se palasi 1926 Välimerelle 3. risteilijäviirikköön. Alus siirrettiin lokakuussa 1927 Portsmouthin reserviin, jolloin se kuljetti joukkoja Kiinaan helmikuussa 1928 ja siirrettiin huoltoon lokakuusta marraskuuhun samana vuonna ennen siirtoa Viestikouluun Portsmouthiin.
Ilari Metsola
Ilari Metsola (s. 16. elokuuta 1992 Helsinki) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Ruotsin kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Hockeyettan-joukkue Kiruna IF:ssä.
Ura
Metsola on Helsingin IFK:n kasvatti. Hän voitti B-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2009, jonka jälkeen Metsola siirtyi kaudeksi 2009–2010 Yhdysvaltoihin NAPHL-liigan Chadder's Midgetin joukkueeseen. Kaudeksi 2010–2011 hän palasi HIFK:hon. Kaudella 2011–2012 Metsolasta tuli joukkueen A-nuorten varakapteeni. Hän voitti kauden päätteeksi A-nuorten Suomenmestaruuden.
Kaudella 2012–2013 Metsola debytoi HIFK:n SM-liigajoukkueessa. Hän pelasi ensimmäisen SM-liigaottelunsa 9. lokakuuta 2012 Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Metsola merkittiin ottelussa HIFK:n ykköspuolustajapariin Toni Söderholmin viereen. Hän sai jääaikaa 13.07 minuuttia ja oli toinen syöttäjä Lennart Petrellin tekemään avausmaaliin, joka jäi myös HIFK:n 3–0-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaaliksi. Metsola palkittiin ottelun Ilta-Sanomien yhden tähden tähtipelaajana. Kaikkiaan hän pelasi kauden aikana neljä SM-liigaottelua.
Kaudeksi 2013–2014 Metsola siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Savonlinnan Pallokerhoon. Kaudeksi 2014–2015 hän siirtyi sieltä Heinolan Peliittoihin. Metsola pelasi kauden aikana myös yhden SM-liigaottelun lainalla Pelicansissa lokakuussa 2014 paikattuaan joukkueen loukkaantumisia.
Metsola jakoi kaudella 2015–2016 Peliittojen loppukauden sopimuspelaajista/yli puolet kaudet pelanneista joukkueen sisäisen tehotilaston Henri Ruotsalaisen kanssa lukemalla 0. Helmikuussa 2016 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Peliittojen kanssa. Kaudeksi 2018–2019 Metsola siirtyi Kiekko-Vantaan riveihin. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi.
Kaudeksi 2019–2020 Metsola siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle Hockeyettan-joukkue Kiruna IF:ään.
HMS Centaur (1916)
HMS Centaur oli Britannian kuninkaallisen laivaston Centaur-luokan (osa C-luokkaa) kevyt risteilijä, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Valmistus
Osmaanien valtakunta oli tilannut Britanniasta kaksi tiedustelijoiksi sopivaa risteilijää 1914, mutta ensimmäisen maailmansodan syttyessä alusten rakentaminen keskeytettiin. Tilauksen toteuttamiseksi oli kuitenkin jo hankittu runsaasti tarvikkeita, jotka nyt käytettiin Centaur-luokan alusten valmistukseen.
Alus tilattiin Barrow-in-Furnessista Vickers Armstrongilta, missä köli laskettiin 24. tammikuuta 1915. Alus laskettiin vesille 6. tammikuuta 1916 ja otettiin palvelukseen elokuussa.
Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Harwichiin sijoitettuun 5. kevyt risteilijäviirikköön tehtävänään valvoa meriliikennettä Englannin Kanaalin itäpäässä. Alus upotti tammikuussa 1917 Saksan keisarikunnan laivaston torpedoveneen SMS S30:n Schouwenin matalikon lähistöllä. Alus osui miinaan 18. kesäkuuta 1918. Aluksen vauriot korjattiin telakalla Hullissa, minkä jälkeen se lähetettiin Itämerelle joulukuussa 1918.
Maaliskuussa 1919 alus liitettiin Välimeren laivastoon, missä alus palveli lokakuuhun 1923. Välimerellä alus palasi huolloista Maltalta kesäkuussa 1920 ja Gibraltarilta maaliskuussa 1922. Alus siirrettiin Devonportin reserviin lokakuussa 1923.
Vuosina 1924-1925 alus oli modernisoitavana, mistä se palasi 8. huhtikuuta 1925 palvelukseen Portsmouthissa Atlantin laivaston hävittäjien kommodorin lippulaivaksi. Alus oli huollossa palaten palvelukseen helmikuussa 1928 ja uudelleen syyskuussa 1930. Alus palautettiin Portsmouthin reserviin maaliskuussa 1932.
Alus sijoitettiin 1933 poistolistalle ja myytiin romutettavaksi helmikuussa 1934 Kingille Trooniin, jonne se saapui 6. maaliskuuta.
Quảng Nam
Quảng Nam on maakunta Vietnamin Nam Trung Bộn alueella (Eteläinen keskirannikko). Sen rajanaapureita ovat pohjoisessa Thừa Thiên-Huến maakunta, lännessä Laos, etelässä Kon Tumin maakunta, lounaassa Quảng Ngãin maakunta, idässä Etelä-Kiinan meri luoteessa Đà Nẵngin kaupunki.
Talous
Quảng Namissa tuotetaan kahta perinteistä tuotetta, joista toinen on runsaasti eteeristä öljyä sisältävää Trà My -kaneli (eli Saigonin-kaneli, Cinnamomum loureiroi), joka ei kuitenkaan ole oikeaa kanelia vaan lähisukuista kasvia, ja toinen Ngọc Linh -ginseng (Panax vietnamensis).
Nähtävyyksiä
Maakunnassa on kaksi Unescon maailmanperintökohdetta, muinainen Hội Anin kaupunki ja Mỹ Sơnin temppelikokonaisuus. Se on myös maailmanperintökohteeksi luokitellun tien varrella, joka yhdistää Keski-Vietnamin maailmanperintökohteita.
Toinen suosittu matkailukohde on Cu Lao Cham (Cham-saaret).
Liikenne
Matkailijoiden suosimia lentoasemia ovat Chu Lain lentoasema ja Quảng Namin lentoasema. Matkailukohteille pääsee vesitse. Pikavene liikennöi Hoi Anista Cham-saarelle. Rautatieyhteys on Da Nangin tai Tam Kyn rautatieaseman kautta.
Hallinto
Quảng Nam jakautuu 15 hallintopiiriin:
Pääkaupunki Tam Kỳ ja Unescon maailmanperintökohde Hội Anin kaupunki ovat eri kuntia.
Rudolf Erich Raspe
thumb|Rudolf Erich Raspe. Rudolf Erich Raspe (maaliskuussa 1736 Hannover, Saksa – 16. marraskuuta 1794 Killarney, Irlanti) oli saksalainen kirjastonhoitaja, kirjailija ja luonnontieteen tutkija, joka tunnetaan parhaiten paroni von Münchhausenista kertovan tarinakokoelman tekijänä.
Raspe kirjastonhoitajana ja tutkijana
Raspe opiskeli oikeustedettä Göttingenin ja Leipzigin yliopistossa ja työskenteli sitten kirjastonhoitajana Göttingenin yliopistossa. Sen jälkeen hän oli kirjastovirkailijana Hannoverin yliopiston kirjastossa vuodesta 1762, ja vuonna 1764 hänestä tuli Göttingenin yliopiston kirjaston sihteeri. Raspe saavutti mainetta luonnonhistorian ja muinaisesineiden tutkijana, ja hän julkaisi muutamia itse kirjoittamiaan runoja sekä saksan kielelle kääntämiään skotlantilaisen Ossianin runoja. Raspe julkaisi vuonna 1765 kokoelman G. W. Leibnizin filosofisia kirjoituksia, ja hän kirjoitti myös tutkielman Thomas Percyn vuonna 1765 julkaisemasta balladikokoelmasta Reliques of Ancient English Poetry.
Raspe nimitettiin 1767 Kasselin yliopiston professoriksi, ja hänestä tuli myös yliopiston kirjastonhoitaja ja Hessen-Kasselin maakreivin Fredrik II:n jalokivi- ja mitalikokoelmien hoitaja. Vuonna 1769 Raspen kirjoittama eläintieteellinen tutkielma julkaistiin englantilaisen Royal Societyn Philosophical Transactions -aikakauskirjassa, ja tutkielman ansiosta Raspe nimitettiin Royal Societyn kunniajäseneksi. Raspe julkaisi runsaasti tutkielmia eri aloilta, ja vuonna 1774 hän alkoi julkaista Cassel Spectator -nimistä aikakauskirjaa.
Pako Saksasta Englantiin
Raspe joutui pakenemaan Saksasta Englantiin vuonna 1775 sen jälkeen, kun hän oli myynyt Hessen-Kasselin maakreiville kuuluneita arvoesineitä omaan laskuunsa oltuaan Italiassa hankkimassa esineistöä maakreivin kokoelmiin. Raspe asettui nyt asumaan Lontooseen ja hankki elantonsa julkaisemalla kirjoja eri aiheista sekä kääntämällä saksalaista kirjallisuutta englannin kielelle. Muun muassa kirjailija ja taidehistorioitsija Horace Walpole avusti Raspea taloudellisesti ja auttoi häntä julkaisemaan 1781 taidehistoriaa käsitelleen tutkielman Essay on the Origin of Oil-painting. Raspe joutui kuitenkin elämään köyhyydessä, ja hän menetti myös Royal Societyn jäsenyytensä.
Raspen toiminta kaivosalalla Cornwallissa, Skotlannissa ja Irlannissa
Raspe oli vuosina 1782–1788 teollisuusmies Matthew Boultonin palveluksessa ja toimi jalometallipitoisuuksien arvioijana ja varastonhoitajana Dolcoathin kupari- ja tinakaivoksessa Cornwallissa. Näihin aikoihin Raspe julkaisi kirjoja geologiasta ja taidehistoriasta. Raspe kirjoitti Cornwallissa olleessaan myös ensimmäisen version paroni Münchhausenin tarinoista. Raspe harrasti kemiaa, ja hän oli kiinnostunut erityisesti volframista. Trewhiddlen maatilalta Cornwallista löydettiin vuonna 2003 vanha volframimetalliharkko, ja on arveltu, että harkko olisi voitu valmistaa Raspen vieraillessa läheisessä Pentewanin Happy-Union-kaivoksessa. Näihin aikoihin Raspe myös kokosi ja julkaisi vuosina 1786 ja 1791 kuvailevat luettelot skotlantilaisen jalokivikaivertaja James Tassien yli 16 000 jalokivijäljennöksen kokoelmasta.
Raspe siirtyi vuoden 1790 tienoilla Caithnessiin Skotlantiin ja toimi mineralogiaa harrastaneen Sir John Sinclairin palveluksessa. Raspe väitti löytäneensä Sinclairin tiluksilta arvokkaita malmiesiintymiä, mutta sitten selvisi, että hän olikn itse vienyt löytämänsä malminäytteet maastoon. Myöhemmin skotlantilainen kirjailija Walter Scott käytti Raspea vuonna 1816 ilmestyneessä romaanissaan The Antiquary esiintyneen saksalaisen kaivoshuijarin Herman Dousterswivelin esikuvana. Raspe pakeni Skotlannista ja siirtyi Irlantiin, jossa hän toimi Kerryn kreivikunnassa sijainneen kuparikavoksen johtajana. Raspe kuoli Killarneyssä Irlannissa lavantautiin marraskuussa 1794.
Paroni Münchhausenin seikkailut
Raspe julkaisi paroni Münchhausenista kertovan tarinakokoelmansa ensimmäisen kerran syksyllä 1785 Lontoossa englanniksi nimellä Baron Munchausen's Narrative of his Marvellous Travels and Campaigns in Russia. Kirjasta julkaistiin nopeasti viisi painosta Englannissa, ja vuonna 1786 tarinakokoelma käännettiin saksan kielelle. Münchhausenin seikkailuista ilmestyi Englannissa vuoteen 1792 mennessä uusia laajennettuja painoksia, mutta on epäselvää, olivatko myöhempiin painoksiin lisätyt uudet tarinat Raspen vai muiden kirjoittamia. Tarinat saksan kielelle kääntänyt runoilija Gottfried August Bürger (1747–1794) lisäsi käännökseensä omia mukaelmiaan, ja häntä pidettiin pitkän aikaan tarinoiden varsinaisena kirjoittajana, sillä Raspe ei ollut alun perin julkaissut tarinoita omalla nimellään. Raspe oli tutustunut tarinoiden päähenkilön esikuvana toimineeseen vapaaherra Karl Friedrich Hieronymus von Münchhauseniin asuessaan Göttingenissä, ja hän vieraili joitakin kertoja värikkäänä tarinankertojana tunnetun von Münchhausenin kartanossa Bodenwerderissä.
Löytöretket
pienoiskuva|[[Klaudios Ptolemaios|Klaudios Ptolemaioksen laatima maailmankartta oli tarkimpia ennen löytöretkien aikaa]]
Löytöretket ovat tutkimusmatkoja ennalta tuntemattomiin paikkoihin: maapallon tultua kartoitetuksi löytöretket tai tutkimusmatkat ovat jatkuneet avaruudessa ja merten syvyyksissä. Sana kuitenkin viittaa yleensä eurooppalaisten ensimmäisiin matkoihin muille mantereille ja maapallon ympäri. Varsinaisten löytöretkien aika alkoi 1400-luvun loppupuolella. Varhaisiksi löytöretkeilijöiksi voidaan kutsua esimerkiksi Marco Poloa, Leif Erikssonia ja Kristoffer Kolumbusta. Löytöretkien seurauksena eurooppalaista kulttuuria levitettiin ympäri maailmaa tuhoten monesti muiden mantereiden alkuperäistä kulttuuria. Myös erilaiset kasvit, eläimet ja taudit, kuten isorokko välittyivät mantereilta toisille.
Suurten löytöretkien aika
Suurten löytöretkien aika alkoi 1400-luvulla ja päättyi 1700-luvulla. Tuona aikana eurooppalaiset löytöretkeilijät purjehtivat ympäri maapalloa kartoittaen Euroopalle aiemmin tuntemattomia alueita. Renessanssin aikainen kartografian sekä navigointi- ja laivanrakennustaidon kehitys mahdollisti valtameripurjehduksen, mikä oli edellytyksenä näille retkille. Portugalilainen Prinssi Henrik Purjehtija panosti tieteiden edistämiseen, minkä johdosta Portugali kasvoi merenkulkuun tukeutuvaksi maailmanvallaksi.
Mongolien valtakunnan hajoaminen ja ottomaanien voimistuminen sai eurooppalaiset kääntymän pois idän kauppateiltä ja Välimeren reiteiltä. Eurooppalaisten tutkimusretket alkoivat suuntautua ensin etelään Afrikan rannikkoa pitkin. Yhtenä tavoitteena lienee ollut löytää suora reitti Saharan takana sijaitseville kulta-aarteille, joista oli kuultu mm. Mansa Musan, Malin hallitsijan Mekkaan suuntautuneen pyhiinvaellusmatkan yhteydessä 1300-luvulla. Näiden tutkimusmatkojen ansiosta löydettiin mm. Kanariansaaret, Madeira ja Azorit, joilla alettiin viljellä tuottoisasti mm. sokeriruokoa. Samalla alueen ekosysteemi muutettiin täysin - metsät hakattiin ja esimerkiksi rotat ja kanit lisääntyivät tehden tuhojaan. Esimerkiksi Portugalin plantaaseilla oli myös valtava työvoimatarve, jonka voimin Afrikan orjakauppa alkoi kasvaa nopeasti. Rannikkoa tutkittiin aina etelään päin, kunnes Bartolomeu Dias saavutti mantereen eteläkärjen.
Löytöretkille oli neljä perussyytä: taloudellinen, poliittinen, uskonnollinen ja tieteellinen. Kaukomailta etsittiin etenkin mausteita ja jalometalleita. Valloittamalla lisää alueita Euroopan valtiot hankkivat itselleen poliittista valtaa. Uskonnollinen aspekti, pakanoiden käännyttäminen, oli jatkoa 1200- ja 1300-lukujen ristiretkille. Tieteellinen uteliaisuus liittyi renessanssin arvoihin ja ihmiskunnan tietämyksen kasvattamiseen.
Portugalilaiset olivat ensimmäisiä, jotka toivat mausteita kaukoidästä Hyväntoivonniemen ympäri. Heitä seurasivat Espanjan lipun alla purjehtinut Kristoffer Kolumbus ja 1400-luvun lopussa britti John Cabot.
Amerikkaan suuntautuneiden löytöretkien seurauksena monet Euraasiassa ja Afrikassa jo tunnetut taudit levisivät ensimmäistä kertaa Amerikkaan, jonka alkuperäisväestöllä ei ollut niitä vastaan immuniteettia. Taudit olivat kehittyneet vuosituhansien kuluessa euraasialaisen väestön elettyä läheisissä tekemisissä monien amerikkalaisille tuntemattomien kotieläinten, kuten lehmien, hevosten, sikojen ja lampaiden kanssa. Isorokko, sikotauti, influenssa ja monet muut taudit tappoivat todennäköisesti suurimman osan paikallisesta väestöstä - paikoin ilmeisesti jopa yli 90%. Tämä osaltaan aiheutti "tarpeen" laajamittaiselle orjakaupalle Afrikasta Amerikkaan. Alkeperäiskansojen väestökatastrofi, orjakauppa sekä siirtolaisuus ovat mullistaneet Amerikkojen väestöpohjan varsin täydellisesti.
Löytöretket ovat muuttaneet ja pitkällä tähtäimellä yksipuolistaneet myös merkittävästi eri alueiden ekosysteemejä. Amerikan löytöretkien ekologisista vaikutuksista on käytetty nimitystä kolumbiaaninen vaihto, jossa Euroopan ja Amerikan välillä kuljetettiin tarkoituksella, mutta myös vahingossa useita eliölajeja. Amerikan mantereille vietiin esimerkiksi suuret kotieläimet naudat, hevoset, lampaat ja siat ja hyötykasveja kuten vehnä, ruis, kaura, ohra, riisi, sokeriruoko, kahvipapu, banaani ja sitrushedelmät, mutta samalla myös rotta ja voikukka. Vastaavasti Amerikan mantereilta tuotiin Eurooppaan esimerkiksi pavut, peruna, tomaatti, maissi, kaakao ja tupakka.
Löytöretket laajensivat ja vilkastuttivat maailman kaukokauppaa. Valloitukset vaurastuttivat Eurooppaa, kun Amerikan alkuperäiskansoilta ryöstettyjä rikkauksia ja sikäläisistä kaivoksista kaivettua kultaa ym. lastattiin laivakaupalla Espanjaan. Näin eurooppalaisilla taas oli varaa ostaa haluamiaan tuotteita korkeakulttuureilta Aasiasta ja vaurastuttaa samalla välikäsiä esimerkiksi Pohjois-Italiassa ja Lähi-idässä. Vaikka Aasiaan voitiin nyt käydä Euroopasta suoraakin merikauppaa, sisältyi siihen huomattavia riskejä - osa laivoista aina haaksirikkoutui ja katosi. Näin ollen maateitse käyty kauppa jatkui ja vaurastutti samalla Osmanien valtakuntaa, jossa esimerkiksi Suleiman Suuren ja hänen poikansa Selim II:n aikana 1500-luvulla rakennettiin yli 80 uutta suurta moskeijaa, palatseja, hoitokoteja, siltoja, akvedukteja ja kylpylöitä. Intiassa valtaan nousseet suurmogulit rakensivat puolestaan sellaisia arkkitehtuurin helmiä kuin Fatehpur Sikrin, Humayunin mausoleumin ja Taj Mahalin. Kiinassa mm. posliinista, keramiikasta ja silkistä saaduista kauppatuloista taas hyötyi Ming-dynastia, joka tosin 1600-luvulla ajautui taloudelliseen ja poliittiseen kriisiin osin juuri kaukokaupan ja hopean valuuttakurssin takia.
Ramberg–Bäcklund-reaktio
thumb|250px|Yleinen esimerkki Ramberg–Bäcklund-reaktiosta Ramberg–Bäcklund-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa halogeenisulfonista muodostuu voimakkaan emäksen vaikutuksesta alkeeni. Reaktion raportoivat ensimmäisen kerran Ludwig Ramberg ja Birger Bäcklund vuonna 1940.
Reagenssit ja mekanismi
Ramberg–Bäcklund-reaktio tapahtuu sulfoneille, joiden rakenteessa on sulfoniryhmään viereisessä hiilessä eli α-asemassa sitoutuneena halogeeniatomi. Reaktiivisin halogeeni on jodi ja myös bromi- ja kloorisulfonit reagoivat. Emäksenä käytetään voimakkaista emäksiä kuten hydroksideja tai alkoksideja. Ramberg–Bäcklund-reaktion mekanismin ensimmäisessä vaiheessa emäs ottaa vastaan protonin hiiliatomilta, jolloin muodostuu karbanioni. Nukleofiilinen karbanioni reagoi molekyylinsisäisellä nukleofiilisella substituutiolla. Tässä reaktiossa muodostuu rengasrakenteinen episulfoni. Tämä episulfoni ei kuitenkaan ole pysyvä vaan hajoaa ekstruusioreaktiolla rikkidioksidiksi ja alkeeniksi. Reaktiomekanismin paikaansapitävyyden todisteena on muun muassa se, että eräissä tapauksissa välivaiheena muodostuva episulfoni on pystytty eristämään. Ramberg–Bäcklund-reaktioissa muodostuu useimmiten alkeenien E- ja Z-isomeerien seos. Käytettäessä emästen vesiliuoksia vallitseva tuote on usein Z-isomeeri ja aproottisissa orgaanisissa liuottimissa E-isomeeri.
Tietävälä
thumb|Näkymä Tietäväläntieltä. Tietävälä on kylä Orimattilassa, Päijät-Hämeessä. Alun perin Tietävälä sijaitsi Kirvussa, luovutetussa Karjalassa. Siirtolaiset perustivat uuden kylän Orimattilaan ja nimesivät sen vanhan kotiseutunsa mukaan. Virallisesti Tietävälä-nimistä kylää ei ole olemassa, vaan kylä on osa Tönnön ja Pakaan kyliä.
Tietävälä Kirvussa
Kirvun Tietävälä on vanha kylä, joka maakirjoissa mainitaan vuonna 1557. Tuolloin kylässä oli 25 taloa, joissa asui karjalaiseen tyyliin suurperheitä. Ennen sotia kylässä oli noin viisisataa asukasta. Vanha Kirvun Tietävälä oli yhtenäinen ja seuratoiminta oli vilkasta. Kuutena iltana viikossa oli toimintaa nuorisoseurantalolla ja lauantaisin käytiin naapuripitäjissä tansseissa. Kirvussa kuitenkin käytiin vain "vero maksus ja kirkos", muuten kyläläiset asioivat enemmän Ensossa.
Toisen maailmansodan alkamisen seurauksena tietäväläiset lähtivät ensimmäisen kerran evakkoon 13. maaliskuuta 1940 ja päätyivät Myrskylään. Elo-syyskuussa 1941 osa väestä pääsi palaamaan takaisin Tietävälään. Vuonna 1944 kyläläisten oli lähdettävä uudelleen evakkomatkalle. Tällä kertaa lopullisesti.
Jarkko Finni
pienoiskuva|Jarkko Finni Yle Urheilun kommentaattorina Kalevan kisoissa 2020. Jarkko Janne Matias Finni (s. 19. helmikuuta 1972 Kauhava) on kauhavalaislähtöinen Kauhavan Wisaa edustanut entinen kymmenottelija ja nykyinen Suomen Urheiluliiton valmennusjohtaja. Hänen henkilökohtainen valmentajansa oli hänen enonsa ja kummisetänsä Heikki Hernesaho. Hänen ennätyksensä kymmenottelussa on 7 843 pistettä. Finnin parhaat saavutukset ovat 19-vuotiaiden MM-hopea ja EM-pronssi kymmenottelussa. Lisäksi hän on osallistunut Helsingin EM-kisoihin 1994. Finnillä on yhä useita ikäkausipiirinennätyksiä.
Tietävälä
Tietävälä Orimattilassa
Kirvusta tie johti mutkien kautta Orimattilan Tönnöön, kauppaneuvos Askolinin omistamille korpisille takamaille. Askolinin kanssa tehtiin ensimmäiset hallintasopimukset vuonna 1946 ja asumaan päästiin vuonna 1947. Jälleen kerran tietäväläiset näyttivät rakentajantaitonsa. Tietäväläinen yksituumaisuus ja yhteistoiminta ei kadonnut sodan melskeisiin. Yhtenäisyys säilyi, kun esimerkiksi maatalouskoneet hankittiin yhdessä, eikä oltu riippuvaisia ulkopuolisista.
Jarkko Finni
Kalevan kisoista Finni saavutti kymmenottelun kultaa vuonna 1994 sekä neljä hopeaa vuosina 1992, 1993, 1995 ja 1997. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän voitti seitsenottelun kultaa vuonna 1996 ja hopeaa vuonna 1990.
Tietävälä
Tietävälä Orimattilassa
Maanviljelys ei ole kaikkia kyläläisiä elättänyt, vaan on täytynyt tehdä muita töitä. Tietävälä onkin tunnettu mm. Orimattilan sahti-kylänä. Sahtia valmistaa Orimattilan Tilaussahti Ky. Kirvun Tietävälässä sijainnut Verran huopatehdas perustettiin myöhemmin uudelleen Orimattilassa.
Jarkko Finni
Uran jälkeen
Elokuussa 2020 Suomen Urheiluliitto nimitti hänet valmennuksen ja koulutuksen johtajaksi. Aiemmin Finni toimi valmennuspäällikkönä Jyväskylän Kenttäurheilijoissa.
Finni on ollut naimisissa aitajuoksija Tea Finnin kanssa.
Hei me rokataan!
Hei me rokataan! on vuonna 1984 ensi-iltansa saanut pseudodokumenttielokuva, jonka on ohjannut Rob Reiner. Reiner myös näyttelee elokuvassa dokumentaristia, muissa osissa ovat kuvitteellisen Spinal Tap -rockyhtyeen jäsenet. Elokuvassa parodioidaan etenkin heavy- ja rock-yhtyeiden kiertue-elämäntyyliä, lavaesiintymisiä ja -rakennelmia sekä yhtyeiden ongelmia. Spinal Tap -yhtyeen jäsenet ovat muusikoiden stereotyyppejä sekä henkilöinä että yhtyeen sisäisissä suhteissa.
Motörhead-yhtyeen Lemmy Kilmister on todennut elokuvan olevan silti lähellä todellisuutta huolellisesti kirjoitettujen hahmojen ja tapahtumien ansiosta.
Elokuva valittiin brittiläisen Time Out -lehden äänestyksessä vuonna 2011 kaikkien aikojen hauskimmaksi komediaksi. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi Spinal Tapin kaikkien aikojen yhdeksänneksi parhaaksi komediaksi. Vuonna 2002 Yhdysvaltojen kongressin kirjasto lisäsi elokuvan National Film Registryn kokoelmiin, koska se nähtiin "kulttuurisesti, historiallisesti tai esteettisesti merkittäväksi".
Dust Muhammad Khan
Dust Muhammad Khan (joulukuu 1792 – 9. kesäkuuta 1863) oli Afganistanin emiiri kahteen otteeseen vuosina 1826–1839 ja 1843–1863. Dust Muhammadin noustessa valtaan vanha Dorrani-valtakunta oli käytännössä hajonnut ja maata hallitsivat useat eri paikalliset hallitsijat. Dust Muhammad ajautui myös ensimmäiseen afgaanisotaan brittejä vastaan ja menetti valtaistuimensa. Brittien kärsittyä merkittävän sotilaallisen tappion he luopuivat Afganistanista ja Dust Muhammad palasi valtaistuimelle toiselle kaudelleen. Myöhemmin hänen onnistui yhdistää suuret osat entistä valtakunnan aluetta ja suhteet britteihinkin paranivat.
Ensimmäinen valtakausi
Dust Muhammad syntyi tuolloin Dorrani-valtakuntaan kuuluneessa Kandaharissa joulukuussa 1792. Hänen isänsä oli Dorranien klaaniin kuuluvan Barzakai-klaanin Džamal Khanin poika Pajda Khan. Pajda Khanilla oli useita poikia useiden eri maan klaaneihin kuuluneiden vaimojen kautta. Dust Muhammadin äiti kuului etenkin Kabulissa vaikutusvaltaisiin kižilbašeihin. Joissakin lähteissä hänen sanotaan olleen Pajda Khanin lempivaimo. Myöhemmin hänen äitinsä päätyi pakkoavioliittoon Dust Muhammadin serkun Abd-al-Majid Khanin kanssa ja Dust Muhammadista tuli hänen vanhemman veljensä ja kuningas Mahmud Šah Dorraniin visiiri Fath Khanin holhokki. Dust Muhammad toimi ensin veljensä apulaisena ja myöhemmin Khuzestanin kuvernöörinä.