cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grigori Rasputin
Nuoruus
thumb|upright|left|Rasputin kolmen lapsensa kanssa. Rasputin tapasi vuonna 1886 talonpoikaistytön nimeltä Praskovja Dubrovina. He menivät naimisiin seuraavana vuonna ja asuivat Rasputinin vanhempien kotona. Perheeseen syntyi seitsemän lasta, joista aikuisiksi selvisivät Dimitri, Maria (Matrjona) ja Varvara.
Pyhiinvaellukset
Palattuaan pyhiinvaelluksiltaan kotikyläänsä Rasputin sai aina lämpimän vastaanoton. Hänestä tuli kylässään arvostettu pyhä mies, jonka matkakertomuksia ja uskonnollisia viisauksia tultiin kuuntelemaan kaukaakin, kun häneen maineensa levisi kylän ulkopuolelle.
Kazanissa ja Pietarissa
thumb|350px|Rasputin (toinen vasemmalta) vaimonsa ja tyttärensä sekä ihailijoidensa seurassa Pietarissa. Rasputin saapui Kazanin kaupunkiin joskus vuoden 1904 tai 1905 aikana pyhiinvaelluksillaan tapaamansa varakkaan ja anteliaan kauppiaanlesken vieraaksi. Rasputin tutustui Kazanissa paikalliseen papistoon. Hän oli alkanut kutsua itseään staretsiksi, pyhäksi mieheksi, ja hän sai mainetta ihmisluonnon syvällisenä ymmärtäjänä, kristillisten kirjoitusten tuntijana sekä parantajana. Hänen tärkein teemansa oli rakkaus, josta hän puhui niin papistolle kuin kaupungin naisillekin.
Kazanista Rasputin muutti pääkaupunki Pietariin. Omien sanojensa mukaan hän meni Pietariin kerätäkseen rahaa kirkon rakentamiseksi kotikyläänsä. Rasputinin tyttären Marian mukaan Rasputin meni etsimään tyttärelleen hyvää koulua. Rasputinilla oli Pietariin tullessaan mukanaan suosituskirje piispalta. Epätavallinen ja maalaismainen mutta hengellisesti intohimoinen siperialaismunkki sai Pietarissa nopeasti tukijoita, ihailijoita ja seuraajia kaupungin eliitistä.
Olemus ja tavat
Rasputinin olemus teki hänet tavanneisiin pietarilaisiin yleensä voimakkaan vaikutuksen. Mieleenpainuvinta Rasputinissa kuvausten mukaan olivat hänen kirkkaat, vihreänharmaat silmänsä sekä pistävä, magneettinen ja intohimoinen katseensa, joka sai naiset usein täysin tolaltaan. Rasputin oli hiukan keskimittaista lyhyempi sekä hoikka ja jäntevä. Hänen epätasaisesti leikattu partansa herätti pietarilaisissa miehissä vastenmielisyyttä, mutta likainen hän ei koskaan ollut. Rasputinilla oli tapana hypistellä partaansa lakkaamatta. Hänen ääntään kuvattiin pehmeäksi ja puhettaan maalaismaiseksi mutta älykkääksi.
Rasputin tunnettiin intohimoisena tanssijana, joka säntäsi lattialle aina musiikin alkaessa soida. Rasputinin viuhtovaa tanssityyliä kuvailtiin hallitsemattomaksi ja ekstaattisen rukouksenomaiseksi. Rasputin rakasti viiniä, etenkin madeiraa. Hän joi paljon ja useasti, mutta harvoin niin vahvaan humalaan asti, että se olisi näkynyt hänen käyttäytymisessään. Viimeisinä vuosinaan hänen juomisensa kiihtyi.
Saapuminen hoviin
Arkkimandriitta Teofan esitteli Rasputinin Pietarissa keisari Nikolain serkkujen vaimoille Militsalle ja Anastasialle, jotka kertoivat pyhästä miehestä keisarille ja keisarinnalle. Joidenkin mukaan juuri siskosten halu vahvistaa omaa asemaansa Rasputinin avulla avasi tälle pääsyn Venäjän hoviin. Toisten mukaan Rasputinin suosion takana oli ryhmä ortodoksisia kirkonmiehiä, jotka yrittivät torjua hänen avullaan ulkomaalaisten “pyhien miesten” vaikutusvaltaa Venäjän hovissa. Liikkui myös huhuja, että Rasputinin takana olisivat olleet kansallismieliset ryhmät, kuten Mustat sotniat.
Rasputin tapasi keisariparin ensimmäisen kerran Pietarhovissa 1. marraskuuta 1905, ja keisari kirjasi tapahtuman lyhyesti päiväkirjaansa. Keisaripari keskusteli Rasputinin kanssa kolmen tunnin ajan. Keskustelujen sisältöä ei tiedetä.
Rasputin tapasi keisariparin toisen kerran Pietarissa heinäkuussa 1906. Hän sai seuraavana vuonna keisarilta pyytämänsä rahoituksen uuden kirkon rakentamiseen Pokrovskojeen. Se ei koskaan toteutunut, koska kylän papisto ei katsonut uutta kirkkoa tarvittavan, joten rahat käytettiin kultaisen ristin ja muiden arvotavaroiden ostoon kylän vanhaan kirkkoon.
Rasputinin valta hovissa
Yleisen käsityksen mukaan suurimpana syynä Rasputinin vaikutusvaltaan oli kruununperijä Aleksei Nikolajevitšin sairaus. Keisarinna Aleksandra, joka rakasti syvästi ainoaa poikaansa, tuli riippuvaiseksi Rasputinista uskoen, että tämä oli ainoa ihminen maailmassa, joka kykeni auttamaan Alekseita. Kaiken lisäksi keisariperhe pyrki huolellisesti kätkemään poikansa tilan kaikilta tahoilta. He uskoivat, että hovin tai kansan saadessa tietää maan tulevan hallitsijan olevan parantumattomasti sairas ja tämän hengen olevan jatkuvasti hiuskarvan varassa, tieto vähentäisi hallitsijasuvun valtaa. Heidän pelkonsa vallan ja henkensä menettämisen puolesta sai aikaan asioiden todellisen luonteen piilottelun.
Edvard Radzinskin mukaan Rasputinin vallan lähtökohtana oli keisarinna Aleksandran persoonallisuus. Kuusivuotiaana äidistään orvoksi jäänyt ja Britannian hovissa isoäitinsä kuningatar Viktorian kasvatusvallan alla varttunut keisarinna oli voimakastahtoinen ja ujon, pidättyväisen ulkokuorensa alla hyvin kiivas ja kiihkeäluonteinen nainen. Lisäksi hän oli hyvin vallanhimoinen. Aleksandra taisteli paljon kiivaammin kuin miehensä vuonna 1905 esitettyjä keisarinvallan kaventamisvaatimuksia vastaan eikä koskaan antanut anteeksi silloiselle pääministeri Sergei Wittelle, joka käytännössä pakotti keisari Nikolain allekirjoittamaan mm. kansalaisvapauksiin liittyviä poliittisia uudistuksia koskevan marraskuun manifestin.
Douglas Smithin mukaan keisari ei ollut niin heikko kuin kerrotaan ja Rasputinin vaikutusvaltaa on liioiteltu. Rasputin antoi keisarille neuvoja – hän muun muassa vastusti sotaa ja sodan alettua pyysi keisaria säästämään ihmishenkiä – mutta keisari ei kuunnellut häntä. Aleksandra kysyi Rasputinin mielipidettä politiikasta ja välitti tiedon keisarille. Rasputinilla oli vaikutusta nimityksiin sen vuoksi, että Aleksandra oli tavallisesti samaa mieltä. Kumpikin halusi virkoihin miehiä, jotka suhtautuivat myötämielisesti Rasputiniin.
Pahat puheet ja tutkimukset
Rasputinin huono historiallinen maine perustuu osittain niihin huhuihin ja juoruihin, joita kateellinen aatelisto alkoi levittää Rasputinista ja keisariperheestä. Väitettiin että keisarinna olisi Rasputinin rakastajatar. Rasputin onkin jäänyt historiaan ennen kaikkea häpeämättömänä naistenmiehenä, juoppona ja kieroutuneena poliittisena pelurina. Ehkä voimakkaimmin Rasputinin kielteiseen julkisuuskuvaan vaikuttivat hänen lukuisat naissuhteensa, jotka tuona seksuaalikielteisenä aikana herättivät huomattavaa pahennusta.
Kesällä 1906 Rasputinin kotiseudun viranomaiset alkoivat ensimmäisen kerran kiinnostua ihmeitä tekevän pyhän miehen yhteyksistä pääkaupunkiin, josta hän sai jatkuvasti rahalähetyksiä. Vuotta myöhemmin Tobolskin piispan määräyksestä alettiin tutkia Rasputinin epäiltyjä yhteyksiä hlystien uskonlahkoon, jota pidettiin vääräoppisena. Rasputinissa herätti pahennusta myös hänen tapansa kerätä kotiinsa asumaan nuoria naispuolisia seuraajia, joita hänellä oli myös tapana alituiseen kosketella ja suudella, kuten muitakin tapaamiaan naisia. Jotkut todistajat maalasivatkin Rasputinista kuvan epätavallisena ja jopa epänormaalina ihmisenä. Myöskään osa pokrovskojelaisista ei pitänyt kerskailijasta, joka sai rahaa tekemättä kylässä töitä. Rasputin puolustautui kieltäen olevansa lahkolainen ja selitti hellyydenosoituksensa sillä, että hän rakasti kaikkia ihmisiä. Alustava tutkimus Rasputinin hlystiyhteyksistä kesti puoli vuotta eikä johtanut selvyyteen asiassa, kunnes joku vaikutusvaltainen henkilö määräsi tutkimukset keskeytettäväksi.
Ensimmäinen tutkimus Rasputinin hlystiyhteyksistä ei vahingoittanut hänen mainettaan Pietarissa. Tutkimuksia jatkettiin vuonna 1912, kun Rasputin oli muutenkin lukuisten skandaalien, silmälläpidon ja ajojahdin keskellä. Tämäkään tutkimus ei paljastanut mitään epäilyttävää, joten tutkimukset lopetettiin marraskuussa 1912, vaikka epäilykset eivät koskaan hälvenneet. Asiaa tutkittiin vielä Rasputinin kuoltua sekä vuonna 2004. Useimpien nykyajan historioitsijoiden näkemys on, että Rasputin ei ollut hlysti vaan sitoutunut ja ekumeeninen Venäjän ortodoksikirkon jäsen.
Tavalliset venäläiset kuulivat Rasputinista ensimmäisen kerran maaliskuussa 1910, kun eräs moskovalainen sanomalehti julkaisi Mihail Novoselovin kirjoittaman pitkän artikkelin nimeltä “Hengellinen kiertelevä näyttelijä Grigori Rasputin”. Artikkelissa maalataan Rasputinista hyvin kielteinen kuva vastuuttomana irstailijana, huijarina ja kiipijänä, joka hypnotisoi naiset pitämään itseään Jumalan miehenä. Rasputinia väitettiin myös hlystien uskonlahkon jäseneksi ja seksihulluksi. Otteita artikkelista julkaistiin pian muissakin Venäjän lehdissä, ja Novoselov kirjoitti sille jatkoa. Myöhemmin samana vuonna Venäjän muutkin lehdet alkoivat julkaista omia sensaatiojuttujaan Rasputinista. Kohun seurauksena Rasputinin tukijat joutuivat nousemaan puolustamaan häntä julkisesti. Toisaalta esimerkiksi arkkimandriitta Teofan, joka oli aluksi tukenut Rasputinia, oli kääntynyt jo häntä vastaan.
Monarkiaa kannattaneen moskovalaislehden julkaiseman alkuperäisen artikkelin tavoitteena oli ollut varoittaa keisaria Rasputinin vaikutusvallan kasvusta. Keisarin myönteiseen suhtautumiseen suojattiaan kohtaan artikkelilla ei kuitenkaan ollut vaikutusta, vaan keisari tuomitsi lehdistön Rasputiniin kohdistaman herjauskampanjan ankarasti. Keisari ei kuitenkaan pystynyt estämään juttujen julkaisemista, sillä vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen Venäjällä oli ollut lehdistönvapaus. Lehdistö ei enää koskaan jättänyt Rasputinia rauhaan.
Rasputinin Venäjän poliittisella näyttämöllä esittämä rooli oli vähintäänkin erikoinen. Häntä on usein syytetty ankarasti hovijuonitteluista ja avoimesta puuttumisesta maan hallintoon, heikon ja tahdottoman keisari Nikolain kustannuksella. Tätä yhdistettynä hänen huonoon maineeseensa on pidetty yhtenä merkittävimmistä syistä  keisarillisen Venäjän romahdukseen helmi-/maaliskuussa 1917.
Rasputin onnistui taitavasti kätkemään keisariperheeltä kansan keskuudessa liioiteltuja yksityiselämänsä paheita. Kansa taas ei tiennyt, ettei keisariperhe ollut tietoinen "hullun munkin todellisesta luonteesta", vaan uskoi, että keisariperhe hyväksyi Rasputinin lähipiiriinsä rietastelevana, humalaisena naistenviettelijänä, moraalittomana henkilönä. Tämä tosiseikka taas rasitti raskaasti keisariperheen omaa mainetta. Näin ollen ihmiset eivät voineet ymmärtää Rasputinin suurta vaikutusvaltaa. Rasputinia väitettiin oman aikansa Venäjän, ja jossain jopa koko maailman vaikutusvaltaisimmaksi mieheksi.
Näkemyksiä Rasputinin roolista hovissa
thumb|Rasputin keisarinnan ja tämän lasten sekä lastenhoitajan seurassa.
Edvard Radzinskin mukaan
Kirjailija Edvard Radzinskin mukaan Rasputin ei ollut peluri puhtaasti siinä mielessä missä erilaiset mustamaalaustaan suuresti liioittelevat juorut ja legendat hänestä yleensä ovat esittäneet. Hän ei alun alkaen käyttänyt hovissa saavuttamaansa asemaa ja erityisesti keisarinnan luottamusta hyväkseen voidakseen toimia politiikassa "ikään kuin keisarin sijaisena erottaen ja nimittäen ministereitä ja korkeita virkamiehiä silkasta vallanhimosta omien mieltymystensä mukaisesti". Rasputin ei ollut arabialaisten tarinoiden kieroileva, manipulatiivinen suurvisiiri. Rasputinin rooli oli paljon omalaatuisempi.
Radzinskin mukaan keisarinna Aleksandra oli lähinnä Aleksein vuoksi valmis sulkemaan silmänsä kaikilta syytöksiltä, joita Rasputinia vastaan toistuvasti esitettiin, ja Rasputinia kohtaan osoitettu myötämielisyys merkitsi häntä itseään – Venäjän keisarinnaa – kohtaan osoitettua myötämielisyyttä. Aleksandra ei koskaan ollut suosittu hovissa tai muuallakaan Venäjällä. Hän oli syntyperältään saksalainen, eikä tuon ajan Venäjällä suhtauduttu saksalaisiin suopeasti. Häntä luonnehdittiin kylmäksi, kopeaksi ja ylimieliseksi naiseksi, mikä johtui paljolti hänen ujoudestaan – erityisesti nuorena Aleksandra kärsi ujoudesta, mikä tuntuu yllättävän ristiriitaiselta suhteutettuna hänen muuhun persoonallisuuteensa. Rasputinin tulo hoviin muodostui nopeasti kohtalokkaaksi keisarinnan omalle maineelle.
Sokeassa uskossaan Rasputiniin keisarinna alkoi hyväksyä lähipiiriinsä vain sellaisia ihmisiä, jotka olivat Rasputinille suosiollisia. Kysymys oli eräässä mielessä hänen omasta narsismistaan ja vallanhalustaan. Suunnilleen vuodesta 1912 eteenpäin – Edvard Radzinskin mukaan keisarinna alkoi oman vaikutusvaltansa nojalla valvoa, että korkeimpiin virkoihin otettiin Rasputiniin myötämielisesti suhtautuvia henkilöitä. Myöhempinä vuosina Rasputin, joka vaistosi oman henkensä olevan vaarassa hovissa (johtuen hänen maineestaan, jonka useimmat hallitseviin piireihin kuuluvat katsoivat vahingoittavan keisarihallintoa niin, että hänen pois lähettämisensä tai suorastaan surmaamisensa oli monien toiveena ja tavoitteena) pyrki turvaamaan selustaansa keisarinnan avustuksella, tuomalla tälle ikään kuin omana ajatuksenaan esiin idean koko virkamieskoneiston puhdistamisesta Rasputininvastaisesta rintamasta. Hän alkoi vaivihkaa esittää keisarinnalle henkilöitä, jotka sopisivat parhaiten tiettyihin virkoihin. Aleksandra, joka itse haaveili myös Rasputinille – toisin sanoen itselleen – kuuliaisesta hallituksesta, alkoi ihastuneena toteuttaa omalaatuisen ystävänsä ehdotuksia.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Rasputin ja keisarinna todellisuudessa johtivat maan hallintoa sen jälkeen, kun Aleksandra oli saanut poistettua armeijan johdosta miehensä serkun, suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitšin. Syynä erimielisyyksiin oli suuriruhtinaan kielteinen suhtautuminen Rasputiniin – ja sitä kautta keisarinnaan. Uuden armeijan ylipäällikön paikan otti itselleen velvollisuudentuntoinen keisari Nikolai. Vaihto oli todellisuudessa keisarinna Aleksandran ideoima. Sen kautta hän saisi Rasputinin kanssa vapaat kädet ministerien ja keisarikunnan hallinnon suhteen. Osittain näistä toimista syntyneistä katastrofaalisista sekaannuksista ja Rasputinin, keisarinnan ja Romanovien suvun vastaisista paineista oli seurauksena Venäjän vallankumous.
Douglas Smithin mukaan
Elämäkerturi Douglas Smithin mukaan suuri osa siitä, mitä Rasputinista on kerrottu ja kirjoitettu, on huhupuhetta, juoruja ja valheita. Smithin mukaan käsitys Rasputinista perustuu pääasiallisesti hänen vihamiestensä teoksiin. Hänen murhaajansa Feliks Jusupov kirjoitti Rasputinin kuolemasta ollessaan maanpaossa Pariisissa. Jusupov oli rahapulassa, joten hän lisäsi teokseensa sensaatiomaista ja yliluonnollista ainesta, jotta kirja kävisi hyvin kaupaksi. Munkki Iliodor, jonka epäillään järjestäneen ensimmäisen Rasputinin murhayrityksen, teki samoin Yhdysvalloissa.
Rasputinia syytettiin myös vakoilusta Saksan hyväksi, mutta sille teorialle ei ole löydetty todisteita. Tiedustelupalvelut olivat kyllä kiinnostuneita Rasputinin mielipiteistä, koska niiden luultiin vaikuttavan keisarin päätöksiin.
Lehdistö kertoi Rasputinista skandaalijuttuja, mutta niiden tarkoituksena oli ennen kaikkea myydä. Rasputinista oltiin kiinnostuneita, hän oli aikansa superjulkkis, joten kaikki uutiset hänestä olivat haluttuja, mitä skandaalimaisempia, sen parempi. Se oli syynä joukkohysterialle, jossa Rasputinista tehtiin Pyhä Paholainen. Taistelu Rasputinia vastaan oli osa sitä taistelua, jota käytiin monarkiaa vastaan. Ainakin osa skandaaleista ja orgioista oli keksittyjä tarinoita. Useat Rasputinia tuntevat arvostivat häntä, mutta muut muodostivat käsityksensä juorujen perusteella. Sillä, mitä Rasputin teki ei ollut niinkään merkitystä, vaan pikemminkin sillä, mitä hänestä ajateltiin. Rasputinista tehtiin syntipukki Venäjän surkeuteen. Hän ei ollut paholainen eikä pyhimys, mutta sopiva uhri korruptoituneelle yläluokalle.
Anna Vyrubovan mukaan
Keisarinnan hovineiti Anna Vyrubova kirjoittaa muistelmissaan, että keisari ja keisarinna halusivat kuulla Rasputinilta ennustuksia ja mystisia kokemuksia ja heitä ärsyttivät ohjeet ja pyynnöt, joita Rasputin heille välitti. Rasputinia käytettiin valtaistuimen mustaamiseksi. Rasputinin ympärillä pyöri sanomalehtimiehiä ja upseereita, jotka kuljettivat häntä kapakoissa ja järjestivät juominkeja – toisin sanoen tekivät parhaansa saadakseen Rasputinin huonoon valoon tarkoituksena vahingoittaa hovia. Keisari ja keisarinna eivät uskoneet juoruja, mutta Rasputinin julkinen panettelu lisäsi vihaa hovia kohtaan. Vyrobova kirjoittaa, että hovi ja ylhäisimmät seurapiirit olivat kuin yhtä suurta hullujenhuonetta. Hänen mielestään vallankumouksen syyt olivat lähtöisin Venäjän historian aikaisemmista vaiheista. Nikolai II ja  Rasputin olivat vain tekosyitä.
Taustaa
Rasputin sai elämänsä aikana lukuisia – varsinkin naispuolisia – seuraajia liittyen hänen uskonnolliseen etsintäänsä ja myöhemmin toimintaansa tsaarin hovissa. Vielä enemmän hänellä oli katkeria vihollisia, jotka joko kateudesta tai hänen maineensa ja tekemistensä järkyttäminä olivat valmiita vainoamaan häntä hautaan asti. Hänen elämänsä aikana häntä vastaan suunniteltiin ainakin kolme vakavaa salamurhahanketta.
Ensimmäinen yritys
Tiettävästi ensimmäisen kerran Rasputin yritettiin murhata vuonna 1914. Hankkeen takana oli ainakin hänen entinen ystävänsä ja myöhempi kiivas vihollisensa munkki Iliodor (s. Sergei Trufanov), joka ensin salaa ja myöhemmin täysin julkisesti kuului edellä mainittuun hlystien uskonlahkoon.
Hionia Guseva yritti heinäkuun lopulla 1914 surmata Grigori Rasputinin tämän kotikylässä puukottamalla tätä vatsaan heidän tavatessaan kylätiellä. Guseva pidätettiin heti – tapauksella oli lukuisia silminnäkijöitä – ja joutui oikeuteen, jossa hänet julistettiin mielisairaaksi ja suljettiin sairaalaan. Sairaalasta hän vapautui vasta vallankumouksen aikana. Rasputinille kohtaaminen oli koitua kohtalokkaaksi. Keisarinna lähetti kirurgin Pietarista leikkaamaan Rasputinin, minkä jälkeen hän makasi kaksi kuukautta sairaalassa Tjumenissa ja herätti yleistä ällistystä toipumisellaan. Sanottiin, että "tuon kirotun musikan sielu näytti olevan ommeltu kiinni ruumiiseen".
On mahdollista, että murhan takana oli Iliodorin kanssa tätä varten salaa liittoutunut Venäjän salaisen poliisin päällikkö kenraali Vladimir Dzunkovski, joka oli erittäin vaikutusvaltainen mies ja jolla oli myös omat henkilökohtaisemmat syynsä olla katkera Rasputinille. Rasputin oli näet tehnyt hänet naurunalaiseksi eräässä tärkeässä tilanteessa ja Dzunkovski vannoi kostoa. Mahdollisesti juuri Dzunkovski antoi Iliodorille apua murhan järjestämisessä.
On myös esitetty arvio, että Rasputin olisi saattanut estää Venäjän liittymisen ensimmäiseen maailmansotaan, ja pelättiin hänen ryhtyvän valmistelemaan Venäjän ja Saksan erillisrauhaa.
Ministerien yritys
Seuraavan salaliiton Rasputinin murhaamiseksi yrittivät toteuttaa kaksi ministeriä, sisäministeri Aleksei Hvostov ja apulaisministeri Stepan Beletski. Vuonna 1915 he kilpailivat keskenään keisarikunnan hallituksessa. Molempiin Rasputinin välit olivat huonot, sillä Rasputin oli pitänyt heitä ovelasti pilkkanaan, kun he olivat yrittäneet hyötyä hänestä edetäkseen urallaan. Rasputinista hyötymisestä oli muodostunut tsaarinhallinnon viimeisinä vuosina eräänlainen tapa hovin virkamiehille. He tunsivat erinomaisesti keisarinnan kehittämän säännön: kaikki, jotka vastustivat Rasputinia joutuivat tuhon omiksi, kun taas ne, jotka arvostivat (tai ainakin olivat arvostavinaan) häntä, olivat täten osoittaneet lojaaliutensa myös Rasputinia palvovalle keisarinnalle, ja heitä kohdeltiin asianmukaisesti.
Hvostov, joka oli uskonut vuorenvarmasti pääsevänsä pääministeriksi Ivan Goremykinin erottamisen jälkeen, järkyttyi ja raivostui saadessaan Beletskiltä tiedon, että Rasputin ja keisarinna suunnittelivat viranhaltijaksi Boris Stürmeriä. Stürmerin tultua nimitetyksi Hvostov päätti kostaa Rasputinille, jonka suhteen sekä hän että Beletski olivat jo aiemmin kokeneet ikäviä yllätyksiä yrittäessään mielistellä ja lahjoa tätä saadakseen siten keisarinnan siunauksen omalle uralleen. Hvostov juoni hankkeen, jonka perusajatuksena oli saada Rasputin sotkettua johonkin skandaaliin, jonka Hvostov itse sitten paljastaisi ja saisi tsaarin karkottamaan Rasputinin hovista. Sen jälkeen hän itse saisi mahtavan kansansuosion menettäen samalla tosin sisäministerin virkansa.
Onnettomuudekseen Hvostov päätti turvautua järjestelyissä hämäräperäiseen viestinviejään, Rasputinille hyvin läheiseen Manasevitš-Manuilov-nimiseen henkilöön. Manasevitš järjesteli salassa asiat Rasputinin eduksi, mistä seurauksena Hvostov menetti rahat, joilla oli yrittänyt lahjoa Manasevitšin. Hvostov ei voinut myöskään kertoa asiasta kenellekään ilman oman osuutensa paljastumista.
Hvostov oli vuoden 1915 lopulla saanut niin tarpeekseen Rasputinista, että hän alkoi suunnitella tämän murhaamista yhdessä Beletskin kanssa. Aluksi he yrittivät saada Rasputinin houkuteltua junamatkalle, jonka aikana salaliittolaisten rikostoveri surmaisi tämän. Junamatka kuitenkin peruttiin tuntemattomaksi jääneestä syystä. Sen jälkeen ministerit punoivat uusia murhasuunnitelmia kenraali Mihail Komissarovin kanssa. Tässä vaiheessa Beletski käänsikin kelkkansa, vaikkakin hän ja Komissarov uskottelivat Hvostoville olevansa yhä mukana juonessa. Kun Hvostov alkoi haistaa palaneen käryä, hän otti uudeksi rikoskumppanikseen Norjassa maanpaossa olevan munkki Iliodorin. Hvostov lähetti Iliodorin luokse entisen alaisensa Boris Reževskin, ja Iliodor lupasi tai oli lupaavinaan palkata viisi kätyriään toteuttamaan murhan. Reževskin osuus oli kuitenkin tällä välin paljastunut eräälle hänen ystävälleen, joka kertoi siitä poliisille. Reževski pidätettiin hänen palattuaan Venäjälle, ja hän paljasti kuulusteluissa Beletskille Hvostovin osuuden tässä uudessa suunnitelmassa. Tämä tieto oli Beletskille tervetullut, sillä sen avulla hän pystyisi raivaamaan esimiehensä edeltään ja nousemaan hänen paikalleen sisäministeriksi. Myös Rasputin pidettiin ajan tasalla murhasuunnitelmasta. Hän oli huolissaan turvallisuudestaan mutta kieltäytyi lähtemästä varmuuden vuoksi pois Pietarista. Lopulta asioiden selvittyä kokonaan keisari erotti Hvostovin ja Beletskin sekä karkotti kaikki murhasuunnitelman osalliset kauas Pietarista. Venäjän lehdet olivat keväällä 1916 täynnä selostuksia koko sekavasta tapahtumavyyhdistä.
Tsaarin sukulaiset onnistuvat murhassa
thumb|Rasputinin murhapaikka [[Jusupovin palatsi Moikan rannalla.]] Joulukuussa 1916 joukko vaikutusvaltaisia venäläisiä aatelisia muodosti salaliiton Rasputinin murhaamiseksi. Salaliittoa johti 29-vuotias ruhtinas Feliks Jusupov, Venäjän suurimman omaisuuden perijä, joka oli naimisissa Nikolain lähisukulaisen kanssa. Muita murhaan osallistuneita olivat muun muassa Dmitri Pavlovitš Romanov ja Vladimir Puriškevitš.
Salaliittolaiset ampuivat Rasputinin kuoliaaksi yöllä Jusupovin palatsissa. Ruumiista löytyi kolme luodinreikää: yksi rinnasta sydämen alapuolella, yksi selästä, ja yksi otsasta. Vartaloon osuneet luodit olisivat surmanneet Rasputinin noin 20 minuutissa, mutta otsaan osunut luoti tappoi hänet välittömästi ja oli luultavasti viimeinen, teloitustyyliin ammuttu laukaus.
thumb|Rasputinin ruumis oli jäätynyt ja vahingoittunut joesta löydettäessä. Rasputinin ruumis kuljetettiin autossa Pienelle Nevkalle, ja salaliittolaiset heittivät sen sillalta hyiseen veteen. Ruumis löydettiin etsintöjen jälkeen 19. päivän aamuna. Pudotuksessa vahingoittunut ruumis oli noussut joen jäisen pinnan alapuolelle ja jäätynyt siihen kiinni. Ruumiin keuhkoista ei löytynyt vettä, joten Rasputin oli ollut kuollut jo veteen joutuessaan.
Rasputinin kuolema herätti Romanovin suvun jäsenissä vaihtelevasti niin järkytystä kuin iloakin. Epäillyt salaliittolaiset Feliks Jusupov ja Dmitri Romanov kiistivät osallisuutensa, mutta heidät asetettiin kotiarestiin tutkinnan ajaksi. Poliisipäällikkö määräsi tutkinnan kuitenkin keskeytettäväksi. Keisari lähetti Dmitrin ulos Pietarista Kaukasian-rintamalle ja karkotti Jusupovin maatilalleen Kurskiin. Ketään salaliittolaisista ei koskaan tuomittu tai rangaistu Rasputinin murhasta.
Venäjällä hovin ulkopuolella uutinen Rasputinin kuolemasta otettiin vastaan riemulla, ja moni korotti murhaajat sankareiksi. Jopa ortodoksisen kirkon papistossa oli paljon Rasputinin kuoleman hyväksyjiä.
Keisarivallan kaaduttua helmikuun vallankumouksessa 1917 vallankumoukselliset etsivät maaliskuun alussa Rasputinin salaisen haudan ja kaivoivat ruumisarkun ylös. He halusivat hävittää ruumiin, jotta Rasputinin seuraajat ja vanhan vallan kannattajat eivät tekisi haudasta pyhäkköään. Rasputinin ruumis poltettiin Lesnoissa Petrogradin polyteknisen instituutin höyrykattiloissa. Julkisuuteen kerrottiin kuitenkin tarina, jonka mukaan ruumis olisi poltettu paikallistamattomassa paikassa metsässä.
Ooppera ja baletti
Suomalainen Einojuhani Rautavaara on säveltänyt Rasputinista kertovan oopperan. Teos keskittyy Rasputinin viimeisiin vuosiin ja siinä näytetään mm. hlystilahkon tanssi, tsaarin pojan parannukset sekä Rasputinin murha aikaisempine yrityksineen. Rautavaara kirjoitti nimiroolin basso Matti Salmiselle. Ooppera kantaesitettiin Suomen Kansallisoopperassa vuonna 2003. Levy-yhtiö Ondine on julkaissut kantaesitystaltioinnin dvd:llä.
Kirjallisuutta
Vanhempaa kirjallisuutta:
Kultasilmä
Kultasilmä (Hiodon alosoides) on kuusilmien heimoon kuuluva kalalaji. Constantine Samuel Rafinesque kuvasi lajin ensimmäisenä vuonna 1819. Sitä tavataan Pohjois-Amerikassa.
Gretchen Whitmer
Gretchen Esther Whitmer (s. 23. elokuuta 1971 Lansing, Michigan) on yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko ja syyttäjä. Hän on toiminut Michiganin 49. kuvernöörinä 1. tammikuuta 2019 lähtien. Whitmer voitti vuoden 2018 kuvernöörinvaalit vastaehdokkaanaan republikaanisen puolueen Bill Schuette. Ennen kuvernööriksi äänestämistä Whitmer oli toiminut osavaltion edustajainhuoneessa ja senaatissa. Hän on myös ollut Inghamin piirikunnan syyttäjä.
Tausta ja yksityiselämä
Whitmer syntyi Lansingissa vuonna 1971. Hänellä on kaksi nuorempaa sisarusta. Äiti, Sherry, toimi osavaltion oikeusministerin avustajana ja isä, Richard, oli Michiganin Blue Cross Blue Shield -vakuutusyhtiön hallituksessa. Gretchenin ollessa 10-vuotias hänen vanhempansa erosivat ja lapset muuttivat äidin mukana Grand Rapidsiin.
Whitmer kävi lukionsa Forest Hills Central High School -lukiossa, josta hän valmistumisesn jälkeen aloitti Michiganin osavaltionyliopistossa, jossa hän opiskeli viestintää. Whitmer valmistui vuonna 1993 ja harkitsi urheilutoimittajan uraa. Hän kuitenkin palasi samaan yliopistoon ja luki itsensä juristiksi valmistuen vuonna 1998. Tämän jälkeen hän alkoi työskennellä lakimiehenä.
Whitmer on naimissa Marc Malloryn kanssa. He tapasivat Malloryn toimiessa hammaslääkärinä ja Whitmerin ollessa tämän potilas, ja he menivät naimisiin vuonna 2011. Pari asuu Lansingissa kahden koiransa kanssa. Whitmerilla on kaksi tytärtä ja kolme ottopoikaa.
Poliittinen ura
Whitmer valittiin ensimmäistä kertaa Michiganin edustajainhuoneeseen vuoden 2000 vaaleissa. Hän toimi edustajainhuoneessa viisi vuotta. Vuonna 2006 Michiganin senaatin edustaja Virg Bernero valittiin Lansingin kaupungin pormestariksi, minkä vuoksi hänen paikkansa senaatissa jäi tyhjäksi ja se täytettiin erikoisvaaleilla. Whitmer voitti nämä vaalit ja nousi siten osavaltion senaattiin. Vuonna 2011 hänestä tuli ensimmäinen nainen, joka toimi Michiganin senaatin enemmistön ryhmäpuheenjohtajana.
Vuonna 2016 Whitmer valittiin Inghamin piirikunnan syyttäjäksi. Syyttäjän paikka jäi tyhjäksi, kun virassa toiminut Stuart Dunnings III jäi kiinni väitetysti sadoista yhteydenotoista prostituoitujen kanssa.
Kuvernöörinä
Demokraatit nimittivät Whitmerin kuvernööriehdokkaakseen elokuussa 2018. Hänen vastaehdokkaansa oli republikaanien Bill Schuette, jonka tämä voitti saatuaan 53,3 % annetuista äänistä. Whitmer vannoi virkavalansa 1. tammikuuta 2019.
Lokakuussa 2020 kolmetoista aseistettuun ryhmään kuuluvaa aktivistia otettiin kiinni, koska heitä epäiltiin aikomuksesta siepata Whitmer kesäasunnollaan.
Kuvernöörikautensa aikana Whitmer on allekirjoittanut yli 900 lakia, joita sekä republikaanit ja demokraatit ovat olleet kirjoittamassa ja tukemassa yhteistuumin.
Wiesbaden
thumb|right|297px|Luisenplatz
Wiesbaden on Hessenin osavaltion pääkaupunki läntisessä Saksassa. Se sijaitsee Reinjoen ja Taunusvuoriston välissä. Vuoden 2016 väestönlaskennassa siellä oli 277 619 asukasta. Suomessa Wiesbaden on saavuttanut julkisuutta autourheilija Nico Rosbergin ja skotlantilaisen säveltäjän James Peacen kotikaupunkina. Hänen lisäkseen kaupungissa syntyneisiin lukeutuu muun muassa yhdysvaltalainen tennislegenda John McEnroe.
Historia
Alueella sijaitsevien kuumien lähteiden ansiosta Wiesbaden muodostui jo keskiajan lopulla merkittäväksi kylpyläkaupungiksi, osittain tästä statuksesta johtuen kaupungille on yhä tyypillistä klassistinen rakennustyyli ja runsaat viheralueet. Nykyään kaupunki muodostaa yhden kokonaisuuden Reinin etelärannalla sijaitsevan Mainzin kaupungin kanssa, jonka joen pohjoispuolella sijaitsevat kaupunginosat liitettiin toisen maailmansodan jälkeisten Reinjoen rajaamien miehitysvyöhykkeiden takia Wiesbadeniin. Wiesbadenia miehittivät tuolloin amerikkalaiset joukot, joita kaupungissa on Yhdysvaltain ja Saksan liittotasavallan sotilaallisen yhteistyön nimissä huomattavassa määrin yhä edelleen.
Ystävyyskaupungit
Wiesbadenin ja Itävallan Klagenfurtin vuonna 1930 alkanut ystävyyskaupunkisuhde on maailman vanhin. Yhä erittäin aktiivinen kumppanuussuhde sisältää muun muassa vuotuisia vaihto-ohjelmia koululaisille, vierailumatkoja eläkeläisille ja yleistä kulttuurivaihtoa.
Marja Entrich
Marja Entrich (28. helmikuuta 1905 − 19. maaliskuuta 1999) oli latvialainen kosmetologi ja yrittäjä, joka perusti nimeään kantavan luonnonkosmetiikkayrityksen vuonna 1943. Entrich syntyi Liepājassa ja muutti perheensä kanssa Ruotsiin vuonna 1916. Hän kouluttautui ihoterapeutiksi 1925 Helena Rubinsteinin koulussa Pariisissa ja työskenteli vuosia Ranskassa, Saksassa ja Tel Avivissa Israelissa.
Marja Entrich oli kasvissyöjä. Hän päätti että kaikki tuotteet tehdään kasviraaka-aineista eikä niitä saa testata eläimillä.
Marja Entrich perusti oman laboratorion luonnonkosmetiikkavoiteitaan varten. Tuotteita on valmistettu Suomessa 1960-luvulta lähtien. Entrich myi yrityksensä työntekijöilleen vuonna 1971.
Rekisteriote
Rekisteriote tai rekisteröintitodistus on asiakirja, joka kertoo tietoja ajoneuvosta ja sen omistajasta. Rekisteriotteella voi todistaa olevansa ajoneuvon oikeudellinen omistaja. Ennen marraskuuta 2015 Suomessa rekisteriotteita täytyi pakollisesti pitää ajoneuvon sisällä ajossa ja esittää viranomaiselle pyydettäessä, mutta Trafi luopui käytännöstä rekisteriotteen sähköistymisen vuoksi. Poliisi kykenee nykyään itse hakemaan rekisteriotteen sähköisesti tarvittaessa. Sähköinen rekisteriote ei kuitenkaan kelpaa Ahvenanmaalla.
Rekisteriotteesta käyvät ilmi seuraavat asiat:
Ulkomailla
Kaikissa maissa ei ole vastinetta suomalaiselle rekisteriotteelle. Euroopan unioni ja sen lainsäädännöt eivät määrittele erillisiä sääntöjä rekisteriotteen pakollisuudelle.
Kolmas Intian–Pakistanin sota
Intian–Pakistanin sota vuoden 1971 joulukuussa liittyi Bangladeshin itsenäistymiseen. Varsinaiset sotatoimet kestivät kaksi viikkoa 3.–16. joulukuuta ja päättyivät Pakistanin tappioon. Bangladeshin itsenäisyyssodassa Intia asettui Bangladeshin (silloisen Itä-Pakistanin) puolelle. Länsipakistanilaisten arveltiin murhanneen kolme miljoonaa ihmistä, ja kymmenen miljoonaa pakolaista vyöryi Intiaan.
Intian Indira Gandhi yritti koota kansainvälistä painostusta Euroopan matkallaan. Yhdysvaltain tiedettiin tukevan Länsi-Pakistania, Neuvostoliiton Itä-Pakistania. Intialaiset siirsivät joukkojaan lähemmäs rajaseutuja ja odottivat talven tuloa, mikä tukkisi Himalajan solat ja estäisi Kiinan sekaantumisen sotatoimiin. thumb|left|Pakistanin sukellusvene PNS Ghazi (aiempi USS Diablo) upposi sodan aikana. thumb|left|Intian laivaston INS Khukri upposi pakistanilaisen sukellusveneen (Hangor) hyökkäyksen seurauksena 9. joulukuuta 1971. Joulukuun 3. päivän iltana pakistanilaiset tekivät ilmaiskun Pohjois-Intian sotilaslentokentille. Intialaiset iskivät takaisin seuraavana päivänä, ja hyökkäisivät Itä-Pakistanissa olevien länsipakistanilaisten joukkojen kimppuun maalta, mereltä ja ilmasta. Länsi-Pakistanin armeija antautui kahdessa viikossa, ja intialaiset saivat 90 000 sotavankia.
Luettelo maailman kalleimmista kaupungeista
Tämä on luettelo maailman kalleimmista kaupungeista elinkustannusten mukaan thumb|right|199px|Moskova thumb|199px|Tokio thumb|right|199px|Lontoo thumb|199px|Oslo thumb|199px|right|Hongkong thumb|right|199px|Kööpenhamina thumb|right|199px|Geneve
Nantucket Sleighride (albumi)
Nantucket Sleighride on Mountainin toinen albumi. Edeltäjänsä tavoin sitä myytiin kultalevyn oikeuttava määrä. Albumin nimikappale oli vuosi kausia englantilaisen "Weekend World" -ohjelman tunnusmusiikkina, ja siitä tuli keskeinen kappale yhtyeen konserteissa heidän soitettua sitä pidennettynä versiona. Muita tunnettuja kappaleita levyllä ovat mm. "Travellin' In The Dark (To E.M.P.)" ja singlenäkin (US #76) julkaistu "Animal Trainer And The Toad".
Albumin nimikappaleen inspiraationa ovat Felix Pappalardin mukaan Nantucket ja sen valaanpyyntiin liittyvät perinteet ja historia.
Jouko Laivuori
Jouko Laivuori (s. 1959) on suomalainen pianisti, joka toimii Radion sinfoniaorkesterin kosketinsoittajana. Hän on Suomen ainoa virassa toimiva orkesteripianisti. Laivuori on myös Avanti!-kamariorkesterin perustajajäsen.
Laivuori aloitti pianonsoiton Tampereella ja suoritti Sibelius-Akatemian pianodiplomin vuonna 1984 ja cembalodiplomin vuonna 2016. Helsingin Sanomien Olavi Kauko arvosteli Laivuoren ensikonsertin joulukuussa 1985 hyvin myönteisesti ja kirjoitti tämän olevan ”syntynyt pianistiksi”, erityisesti uuden musiikin taitavaksi ja persoonalliseksi tulkiksi.
Uransa alussa Jouko Laivuori toimi Suomen Kansallisbaletin oopperaorkesterin pianistina 1985–1987. Lisäksi hän on toiminut Sibelius-Akatemian tuntisäestäjänä. RSO:n kosketinsoittajana hän on ollut vuodesta 1989.
Laivuori on kantaesittänyt muun muassa Eero Hämeenniemen ja Magnus Lindbergin sooloteoksia sekä Kirmo Lintisen pianokonserton.
Jouko Laivuori on levyttänyt Paavo Heinisen sooloteoksia (Finlandia Records 1991) ja taidemusiikkia myös muun muassa Avantin kanssa. Sellisti Eeva Rysän kanssa hän on levyttänyt Leevi Madetojan, Francis Poulencin, Henri Dutilleux’n ja Magnus Lindbergin teoksia (Alba Records 1998).
Laivuori on ollut mukana myös noin 60:llä hengellisen ja kevyen musiikin äänilevyllä studiomuusikkona, laulajana, sovittajana ja tuottajana. 1980-luvun alussa Laivuori soitti sähköurkuja ja syntetisaattoria Heikki Silvennoisen Frendz-yhtyeen albumeilla A New Kind of Day (1981) ja Final Awakening (1982). .
Martti Väisänen
Martti Väisänen (18. syyskuuta 1935 Kuhmo – 30. elokuuta 2015 Lieksa ) oli suomalainen Lieksan Pankakoskella asunut kirjailija, joka julkaisi varsinkin eräkirjoja, mutta myös sotaromaanin ja savottakirjan.
Väisänen asui aiemmin Kuhmon Jonkerissa, Rovaniemen Marraskoskella ja Valtimolla. Hän työskenteli metsurina ja kirvesmiehenä. Väisänen oli Lapin kirjallisuusseuran, Suomen kirjailijaliiton, Suomen maakuntakirjailijoiden ja Pohjois-Karjalan kirjailijayhdistys Ukrin jäsen. Väisäsen ensimmäinen kirja julkaistiin hänen ollessaan 69-vuotias.
Amerikannäätä
Amerikannäätä (Martes americana) on Pohjois-Amerikan pohjois- ja länsiosista kotoisin oleva melko pienikokoinen nisäkäs, joka kuuluu näätien sukuun ja näätäeläinten heimoon. Se on pienempi ja vaaleampi kuin lähisukulaisensa kanadannäätä. Amerikannäädällä on useita alalajeja.
Ulkonäkö ja koko
pienoiskuva|left|180px|Amerikannäätä on luonteeltaan arka mutta utelias. Amerikannäädällä on pitkänomainen, hoikka keho, matalat jalat ja tuuhea häntä, jonka pituus on noin kolmasosan sen koko pituudesta. Uros on naarasta kookkaampi: sen pituus on 36–45 senttimetriä ja paino 470–1300 grammaa. Naaras on yleensä vain 32–40 senttimetrin pituinen ja 280–850 gramman painoinen.
Amerikannäädällä on kiilanmuotoinen pää, lyhyt kuono ja suuret, pyöreähköt korvat. Käpälissä on viisi varvasta, joissa on käyrät ja terävät kynnet. Tuuhea, kiiltävä turkki on selästä vaaleanruskea, rinnasta kermanvaalea tai oranssi, päästä harmaa sekä jaloista ja hännästä tummanruskea. Kummankin silmän sisäkulmasta otsalle ulottuu musta pystyjuova.
Mühlebergin ydinvoimalaitos
°N, °W thumb|right|375px| Mühlebergin ydinvoimalaitos sijaitsee Aaren rannalla.
Amerikannäätä
Levinneisyys
Amerikannäätä on kotoisin Pohjois-Amerikan pohjoisosista. Sen levinneisyysalue ulottuu Alaskasta Yhdysvaltojen koillisreunalle ja käsittää lähes koko Kanadan metsävyöhykkeen. Mantereen länsiosissa se on levittäytynyt etelään Kalliovuoria pitkin Sierra Nevadaan asti. Metsien häviäminen on romahduttanut sen kannan levinneisyysalueen kaakkoisreunalla, missä se oli melko yleinen vielä Britannian siirtomaavallan aikana. Minnesotassa ja Ontariossa kantoja on yritetty elvyttää palautusistutuksilla.
Mühlebergin ydinvoimalaitos
Mühlebergin ydinvoimalaitos sijaitsee Keski-Sveitsissä, Bernin kantonissa. Se lopetti ydinvoiman tuotannon joulukuussa 2019.
Sijainti
Voimalaitos sijaitsee Aarejoen etelärannalla noin 15 kilometriä Bernistä länteen ja viitisen kilometriä Kerzersistä itään. Voimala on Mühlebergin kunnan alueella, kylän pohjoispuolella.
Amerikannäätä
Elinympäristö
Amerikannäätää tavataan eniten pohjoisissa aarniometsissä, niin alavilla mailla kuin vuoristoissakin. Se suosii erityisesti vanhoja havu- ja sekametsiä, joiden pohjakerroksessa on runsaasti kantoja, puunjuuria ja kaatuneita puita. Se tekee reviirilleen yleensä useita pesiä onttoihin puunrunkoihin, kallionhalkeamiin tai toisten eläinten hylkäämiin pesäkoloihin, ja vuoraa ne lehdillä, sammalella ja muilla kasvinosilla.
Amerikannäätä ei siedä muita oman sukupuolensa yksilöitä omalla reviirillään. Reviirin koko vaihtelee suuresti ympäristön ja ravinnon saatavuuden mukaan: uroksilla sen pinta-ala on noin 8 neliökilometriä ja naarailla 2 neliökilometriä. Näätä koluaa alueen läpi kerran 8–10 päivässä pyyntiretkillään.
Mühlebergin ydinvoimalaitos
Omistaja
Ydinvoimalaitoksen omistaa berniläinen pörssiyhtiö BKW Energie AG, josta Bernin kantoni omistaa enemmistön.
Amerikannäätä
Käyttäytyminen
pienoiskuva|240px|Amerikannäätä viettää suuren osan elämästään puussa. Amerikannäätä elää yleensä yksinään, vaikka luonnossa tavataankin silloin tällöin näätäpariskuntia poikasineen. Se on luonteeltaan arka mutta utelias ja liikkuu etupäässä öisin. Se pysyttelee päivät pesässään ja saalistaa auringonlaskujen ja -nousujen aikoihin, jolloin myös sen saaliseläimet ovat liikkeellä. Se on aktiivinen läpi talven ja kaivaa lumihankeen käytäviä löytääkseen pikkunisäkkäitä ravinnokseen.
Mühlebergin ydinvoimalaitos
Tekniset tiedot
Mühlebergin voimalaitoksen nettosähköteho oli 373 MW ja vuosituotanto yhteensä noin 3 TWh sähköä. Reaktori oli kiehutusvesireaktori. Laitoksella oli jäähdytystorni.
Daniel Tynell
Daniel Tynell (s. 6. tammikuuta 1976) on ruotsalainen maastohiihtäjä. Tynell on erikoistunut ylipitkiin matkoihin ja on 90 kilometrin mittaisen Vaasahiihdon kolminkertainen voittaja vuosilta 2002, 2006 ja 2009. Oberammergaun 50 kilometrin kilpailun hän voitti vuosina 2007 ja 2008 ja sijoittui neljänneksi vuonna 2006. Otepäässä hän sijoittui kolmanneksi 63 kilometrin kilpailun vuonna 2007. 54 kilometrin Birkebeinerrennetissä hän sijoittui toiseksi vuonna 2006. Hiihdon maailmancupissa Tynellillä on yksi voitto, kun vuoden 2006 Vaasahiihto kuului maailmancupiin. Lisäksi hän sijoittui neljänneksitoista maailmancupiin kaudella 2003–2004 kuuluneessa Marcialongassa (70 km). Ruotsin mestaruuskilpailussa Tynell on parhaimmillaan ollut viides 15 kilometrillä vuonna 2006.
Amerikannäätä
Käyttäytyminen
Amerikannäätä kiipeilee taitavasti ja viettää suuren osan elämästään puussa, vaikka saalistaakin enimmäkseen maassa. Se osaa myös uida ja sukeltaa hyvin. Muiden näätäeläinten tavoin se viestii lajitovereilleen vartalon asennoilla, ääntelemällä ja jättämällä voimakkaita hajujälkiä ympäristöönsä.
Lisääntyminen
Raskaus kestää 220–275 päivää, vaikka varsinainen kantoaika on vain 28 päivää. Tämä johtuu siitä, että hedelmöityneet munasolut kiinnittyvät kohdunseinämään viiveellä – yleensä vasta helmikuussa. Naaras synnyttää pesäänsä 1–5 sokeaa poikasta maaliskuun lopussa tai huhtikuun alussa. Uros ei auta naarasta poikasten hoivaamisessa. Poikasten silmät avautuvat noin 40 päivän kuluttua syntymästä ja pian tämän jälkeen ne vieroittuvat emostaan. Ne poistuvat emonsa reviiriltä loppukesästä tai alkusyksystä perustaakseen oman reviirinsä.
Amerikannäätä on kasvanut täyteen mittaansa noin 3,5 kuukauden iässä ja saavuttaa sukukypsyyden 15–24 kuukauden iässä. Vankeudessa se voi elää jopa 17 vuoden ikäiseksi, mutta luonnossa keskimääräinen elinikä on todennäköisesti huomattavasti lyhyempi.
Ravinto
Amerikannäätä on kaikkiruokainen petoeläin, joka pyydystää ruoakseen pääasiassa oravia, jyrsijöitä ja muita pikkunisäkkäitä. Usein sen voi nähdä ajattamassa mielisaalistaan punaoravia puunoksalta toiselle. Lisäksi se syö lintuja, hyönteisiä ja haaskoja ja etenkin syyskesällä marjoja ja siemeniä. Se tappaa saaliinsa nopealla, voimakkaalla puraisulla niskaan.
Suojelu ja uhat
Amerikannäätä on pysynyt lajina elinvoimaisena, vaikka sitä metsästetään paljon arvokkaan turkkinsa vuoksi. Metsästyksen lisäksi sitä uhkaavat metsänhakkuut. Sillä ei ole varsinaisesti luonnollisia vihollisia.
7 World Trade Center
thumb|left|175px|Alkuperäinen WTC 7 (kuva vuodelta [[1992).]] 7 World Trade Center tai WTC 7 (myös Seven World Trade Center) on New Yorkissa sijaitseva toimistorakennus. WTC 7 on osa New Yorkin uutta World Trade Center -aluetta. Ensimmäinen WTC 7 oli teräsrunkoinen 47-kerroksinen rakennus, joka valmistui maaliskuussa 1987.
Alkuperäisessä rakennuksessa oli muun muassa CIA:n, Yhdysvaltain puolustusministeriön, rahoitustarkastuksen ja veroviraston toimintoja. Rakennus sijaitsi noin 110 metrin päässä syyskuun 11. päivän iskuissa tuhoutuneista kaksoistorneista. Marraskuussa 2008 NIST julkaisi raporttinsa, jonka mukaan rakennus tuhoutui tulipaloista alkunsa saaneesta ketjureaktiosta, joka johti rakennuksen sortumiseen.
11. syyskuuta 2001 WTC-rakennuksista sortui kokonaan kolme: WTC 7, WTC 1 ja WTC 2, joista kahteen jälkimmäiseen osui lentokone. Samalla myös WTC 3 vaurioitui pahoin, kun sortuneet pilvenpiirtäjät kaatuivat rakennuksen päälle, ja WTC 6:ssa roihusi tulipalo. Nämä rakennukset eivät kuitenkaan romahtaneet täysin.
Tuhoutuneen WTC 7 -tornin tilalle valmistui uusi WTC 7 vuonna 2006. Rakennuksen on suunnitellut yhdysvaltalainen arkkitehtitoimisto Skidmore, Owings and Merrill.
UNAIDS
UNAIDS eli Yhdistyneiden kansakuntien yhteinen AIDS-ohjelma (Joint United Nations Programme on HIV and AIDS) on YK:n HIV/AIDS-ohjelma. Vuonna 1996 perustetun ohjelman tehtävänä on HIV-tartuntojen ja AIDSin vastainen toiminta. Järjestö toimii n. 150 eri maassa. Sen tukijärjestöihin kuuluvat mm. WHO, Unicef, Maailmanpankki ja Unesco.
Tehtävä
thumb|UNAIDS:n päämaja Genevessä. UNAIDS:n ensisijainen tehtävä on johtaa, vahvistaa ja tukea työtä AIDS:n leviämisen estämiseksi. Se luo yleiset toimintalinjat aidsin vastaiselle toiminnalle, koordinoi tukijajärjestöjensä toimintaa alalla ja antaa niille teknistä apua.
UNAIDS:n otoimintaa ohjaa 22-jäseninen johtokunta, jonka muodostavat YK:n talous- ja sosiaalineuvosto ECOSOC:n nimeämät jäsenvaltiot, joiden valinnassa pyritään maantieteelliseen tasapainoon. Johtokunnassa on lisäksi kuusi edustajaa alkuperäisistä perustajajäsenistä ja viisi kansalaisjärjestöistä.
Vuonna 2002 valmistuneen arviointiraportin mukaan UNAIDS:n työ maailmanlaajuisella tasolla on onnistunut hyvin, mutta maatasolla tulokset ovat jääneet heikommiksi. Tiedon lisääntyminen ei ole vaikuttanut ihmisten käyttäytymiseen toivotulla tavalla. Tämän huomioon ottaminen tulevassa toiminnassa on suuri haaste, samoin uuden maailmanlaajuisen rahoitusjärjestelmän aikaansaaminen.
Historia
UNAIDS perustettiin vuonna 1996. Sen perustamisesta oli 1993 päätetty Maailman terveysjärjestön yleiskokouksessa. Seuraavana vuonna ECOSOC hyväksyi ohjelman. Sen alkuperäisiin perustajiin kuuluvat Unicef, UNDP, UNFPA, Unesco ja WHO. YK:n kansainvälinen huumevalvontaohjelma liittyi sen rahoittajiin vuonna 1999, Kansainvälinen työjärjestö vuonna 2001, Maailman ruokaohjelma vuonna 2003 ja YK:n pakolaisjärjestö vuonna 2004.
Louis Humières
Humières taisteli Ranskan-Hollannin sodassa Alankomaissa komentaen muun muassa vuonna 1676 armeijaa, joka piiritti espanjalaisten hallitsemaa Airen linnoitusta, joka antautui 31. heinäkuuta. Hän johti Casselin taistelussa 1677 ranskalaisten oikeaa siipeä, joka murskasi Vilhelm III Oranialaisen johtamien hollantilaisten vasemman siiven.
Yhdeksänvuotisen sodan sytyttyä Humières sai komennettavakseen 1689 Ranskan toisen pääarmeijan, joka operoi pohjoisessa, toisen armeijan operoidessa Reinillä. Vaikka hän hävisikin alivoimaiselle Georg Friedrich Waldeckille 25. elokuuta 1689 Walcourtin taistelun, pysäytti hän Ranskan vastaisen liittokunnan etenemisen Pohjois-Ranskassa. Hänen mielikuvitukseton johtamisensa alivoimaista vihollista vastaan taistelussa johti lempinimeen maréchal sans lumières. Humières menetti pääarmeijan komentajuuden François Luxembourgille, ja hänet alennettiin valvomaan Lysin ja Schelden varrella olevien ranskalaisten varuskuntien puolustusta.
Halifax (West Yorkshire)
thumb|Halifaxin kaupungintalo. Halifax on kaupunki West Yorkshiren metropolikreivikunnassa Englannissa. Kaupungissa on vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan noin 82 000 asukasta. Historiallisesti kaupunki on tunnettu erityisesti Englannin villateollisuuden keskuksena.
Nykyään Halifaxissa on suuri muslimiyhteisö, jonka monien jäsenten sukujuuret ovat Pakistanissa, etenkin Kashmirin alueella.
Sámoksen kansainvälinen lentoasema
Sámoksen kansainvälinen lentoasema ”Aristarkhos Samoslainen” (,, YPA: ΚΑΣΜ) on kansainvälinen lentoasema Sámoksen saarella Kreikassa. Se sijaitsee saaren etelärannikolla aivan Pythagóreion kylän länsipuolella.
thumb|left|240px|Sámoksen lentoasemaa. Lentoasema aloitti toimintansa vuonna 1963. Se on omistettu antiikin aikaiselle tähtitieteilijä Aristarkhos Samoslaiselle. Lentoaseman kiitotien pituus on metriä ja leveys 45 metriä. Lentoasema on rakennettu Heraionin läheiselle rannikkotasangolle noin kuuden metrin korkeudelle merenpinnasta.
Lentoasemaa on kritisoitu siitä, että se on eräs Euroopan vaarallisimmista lentoasemista. Kentän ympärillä on vuoria kaikilla paitsi meren puolella, jonka vuoksi koneiden täytyy lentää ensin vuorenrinteen suuntaisesti, tehdä tämän jälkeen jyrkkä käännös oikealle, laskeutua saman tien nopeasti alas kentälle ja jarruttaa tiukasti, sillä lyhyt kiitotie päättyy toisessa päässä suoraan merenrantaan.