cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pekka Lönngren
Elämä
Tampereen valtauksen yhteydessä 6. huhtikuuta Lönngren jäi valkoisten vangiksi Pispalassa. Kaupungissa toimineet lääkärit yrittivät Arne Palménin johdolla suojella häntä, mutta Lönngren joutui lopulta Kalevankankaan vankileirille. Hänet tuomittiin 12 vuoden vankeusrangaistukseen, josta Lönngren kuitenkin vapautui yleisen armahduksen myötä vuonna 1919. Vankeusaikanaan hän kävi puolisonsa kanssa salaista kirjeenvaihtoa. Viestit kirjoitettiin savukepaperille, jotka sitten rypistettiin pieniksi palloiksi ja vaihdettiin huomaamattomasti Lönngrenin puolison tuodessa miehelleen elintarvikkeita. Osa ”sillkiherneiksi” kutsutuista viesteistä on nykyään Kansan Arkiston kokoelmissa.
Vapautumisensa jälkeen Lönngren muutti perheineen Helsinkiin, jossa hän oli aktiivisesti mukana työväenjärjestöissä, kunnallispolitiikassa ja sanomalehtimiesyhdistyksessä Aluksi hän työskenteli Suomen Sosialidemokraatin toimittajana ja myöhemmin Osuustukkukauppa OTK:n hallinnossa. Hän esiintyi myös liikkeen mainoksissa ja 1930-luvun alussa Lönngren teki kaksi pientä roolia elokuvissa Rovastin häämatkat ja Kahden tanssin välillä. Helsingin kaupunginvaltuuston jäseneksi hänet valittiin vuonna 1931.
Pekka Lönngrenin puoliso oli Nakkilasta kotoisin ollut Varma Lahja Kankonen (1883–1968). Heidät on molemmat haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle.
Ravista, rämistä ja rokkaa!
Ravista, rämistä ja rokkaa! on Allan Arkushin ohjaama yhdysvaltalainen televisioelokuva, jonka pääosassa on Renée Zellweger. Elokuvassa esiintyy myös Howie Mandel ja Grammy-ehdokkaana olleen R&B-yhtyeen For Realin jäsenet.
Ravista, rämistä ja rokkaa! esitettiin Showtimella 26. elokuuta vuonna 1994. Elokuva on julkaistu DVD:lle Yhdysvalloissa 7. elokuuta vuonna 2001 ja 22. toukokuuta vuonna 2012.
Aareschlucht
Aareschlucht on Aarejoen kanjoni, Keski-Sveitsissä, Meiringenin eteläpuolella. Kanjoni on noin 1 400 metriä pitkä, korkeimmillaan lähes 200 metriä korkea ja kapeimmillaan muutaman metrin leveä.
Aareschucht on ollut nähtävyys 1800-luvulta alkaen: kanjonin läpi rakennettiin kulkureitti matkailijoita varten vuonna 1888. Kanjoni on avoinna matkailijoille huhtikuulta marraskuulle.
Kanjonin ohitse tunnelissa kulkee Kraftwerke Oberhasli AG:n rautatie, jolla on seisakkeet kanjonin molemmissa päissä (Aareschlucht West ja Aareschlucht Ost). Kanjonissa ei ole tietä, vaan sen ohi kulkee tie noin 120 metriä kanjonia ylempänä.
Otto Tulindberg
Tulindbergin vanhemmat olivat kamarineuvos ja säveltäjä Erik Tulindberg ja Margareta Kristina Nylander. Hän kävi Turun katedraalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi 1821. Tulindberg opiskeli sitten Turun akatemiassa ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1827. Hän muutti Ruotsiin 1828.
300-luku eaa.
300-luku eaa. oli vuosisata, johon kuuluivat vuodet 399–300 eaa.
Antiikin Kreikka
thumb|right|Aleksanteri Suuri thumb|right|Diadokkien kuningaskunnat noin vuonna 306 eaa. 300-luku eaa. muodosti yhdessä 400-luvun eaa. kanssa antiikin Kreikan klassisen kauden, jota on pidetty kreikkalaisen kulttuurin kultakautena. Etupäässä Ateenassa vaikuttivat filosofit Platon ja Aristoteles.
Vuonna 371 eaa. Theba riisti Spartalta sen valta-aseman Kreikassa. Theban hegemoniaa kesti vuoteen 362 eaa. asti. Vuosisadan puolivälissä Makedonia nousi Filippos II:n (359 eaa. – 336 eaa.) aikana suurvallaksi, joka sai valtaansa antiikin Kreikan kaupunkivaltiot ja muut Makedonian lähialueet. Filippoksen poika Aleksanteri Suuri (336 eaa. – 323 eaa.) jatkoi isänsä aloittamaa työtä valtaamalla Persian. Aleksanterin sotaretket ulottuivat aina Intiaan asti.
Aleksanteri Suuren kuoltua hänen seuraajansa, niin sanotut diadokit, jakoivat hänen valtakuntansa. Syntyi muun muassa seleukidien hallitsema Persia ja Ptolemaiosten Egypti. Kummatkin valtakunnat säilyivät aina ensimmäiselle vuosisadalle asti jolloin Rooman valtakunta valtasi ne.
Sisiliassa Syrakusan tyranni Dionysios I hyökkäsi karthagolaisia vastaan vuonna 398 eaa. Karthagolainen kenraali Himilko teki vastahyökkäyksen ja alkoi piirittää Syrakusaa vuonna 397 eaa., mutta epäonnistui. Syrakusalaiset ja karthagolaiset kamppailivat Sisilian herruudesta 340 eaa. asti jolloin syrakusalaiset olivat saaneet miltei koko saaren haltuunsa. Vuonna 311 eaa. Syrakusan tyranni Agathokles kukisti viimeisetkin karthagolaiset. Karthagolainen Hamilkar hyökkäsi Sisiliaan ja alkoi piirittää Syrakusaa. Agathokles lähetti armeijan Karthagoa vastaan ja sai näin aikaiseksi rauhansopimuksen. Agathokles julisti itsensä Sisilian kuninkaaksi vuonna 304 eaa.
Aarne Orjatsalo
Aarne Alarik Orjatsalo (vuoteen 1906 Riddelin, nimellä Alaric Arnee Englannissa ja Yhdysvalloissa, 13. lokakuuta 1883 Simo – 1. tammikuuta 1941 New York) oli suomalainen näyttelijä, teatterinjohtaja ja -ohjaaja, seikkailija ja kirjailija. Häntä pidetään yleisesti 1900-luvun alkuvuosien parhaana suomalaisena näyttelijänä, ja hän oli kiinnitettynä Kansallisteatteriin, Tampereen Teatteriin ja Tampereen Työväen Teatteriin. Elokuvarooleja hän ei tehnyt.
300-luku eaa.
Rooman valtakunta
Vuosisadan alussa gallialaiset hyökkäsivät Roomaa vastaan ja Brennuksen johdolla valtasivat ja tuhosivat Rooman. Myöhemmin roomalaiset torjuivat gallialaisten uudet hyökkäykset. Vuosisadan puolivälin aikana Rooman tasavalta kukisti lähialueidensa asukkaat. Vuosina 343 eaa. – 338 eaa. Rooma kukisti Latiumin latinalaiset kaupungit. Gallialaisia ja latinalaisia vastaan käytyjen sotien jälkeisen sekasorron jälkeen päätettiin että yksi kahdesta konsulista tulisi tästedes olemaan plebeiji. Roomalaiset kukistivat myös samnilaiset samnilaissodissa joita käytiin vuosina 343 eaa. – 290 eaa.
Aarne Orjatsalo
Merkitys
Orjatsalo liittyi Suomen Sosialidemokraattiseen Puolueeseen jo sen perustamisvuonna 1903 ja osallistui myöhemmin Suomen sisällissotaan punaisten riveissä, minkä vuoksi hän joutui sodan päätyttyä lähtemään maanpakoon. Vuosina 1918–1919 Orjatsalo oli Vienan Karjalassa upseerina brittien kokoamassa Muurmannin legioonassa ja muutti myöhemmin Englannin kautta Yhdysvaltoihin. Punaisten joukkoarmahdus mahdollisti Orjatsalon paluun Suomeen 1920-luvun lopussa, mutta samaan aikaan nousseen oikeistoradikalismin vuoksi hän joutui nopeasti muuttamaan takaisin Yhdysvaltoihin, missä hän vietti viimeiset elinvuotensa.
300-luku eaa.
Rooman valtakunta
300-luvulla roomalaiset rakensivat myös ensimmäisen akveduktinsa. Censori Appius Claudius Caecus antoi rakennuttaa 16,4 km pitkän Aqua Appian vuonna 312 eaa. Akvedukti kuljetti Roomaan päivässä 73 000 m3 vettä. Samana vuonna valmistui myös Rooman tärkein tie Via Appia, jonka perimmäinen tarkoitus oli taata Rooman armeijoille mahdollisuus nopeaan siirtymiseen vasta valloitetuilla alueilla.
Aarne Orjatsalo
Merkitys
Orjatsalo oli lähes kaksi metriä pitkä komea mies, joka oli näyttelijänlahjojensa lisäksi tunnettu muun muassa naisseikkailuistaan. Hän oli naimisissa neljä kertaa. Orjatsalon laajaan ystäväpiiriin kuului suuri joukko teatterialan väkeä ja muita taiteilijoita sekä aikakauden merkittäviä työväenliikkeen aktiiveja ja vasemmistopoliitikkoja. Sisällissodan aikaisten tapahtumien johdosta Orjatsalo oli kuitenkin porvarillisten piirien vihaama, eivätkä myöskään äärivasemmistolaiset suhtautuneet häneen enää suopeasti hänen Muurmannin legioonaan kuulumisensa jälkeen. Hän herätti usein ristiriitoja myös työtovereissaan, mutta oli silti kollegoidensa arvostama ja kunnioittama. Esimerkiksi Tauno Palo kuvasi Orjatsaloa voimakkaaksi taiteilijapersoonaksi, jossa häntä viehätti erityisesti Orjatsalosta huokunut inhimillinen lämpö.
300-luku eaa.
Muu Eurooppa
Keltit saapuivat Irlantiin 300-luvulla eaa.
Aarne Orjatsalo
Merkitys
Vaikka suomalainen teatterihistoria pitää Orjatsaloa oman aikakautensa merkittävimpiin kuuluvana näyttelijänä, hänen elämäänsä ei ole tutkittu kovinkaan tarkkaan, eikä hänestä esimerkiksi ole kirjoitettu elämäkertaa. Muistelmansa hän laati jo 1920-luvun alussa, mutta käsikirjoitus on kadonnut. Anja Vammelvuo kirjoitti Orjatsalosta 1970-luvun puolivälissä näytelmän Tulee aika toinenkin, jonka ensi-ilta oli vuonna 1982 Turun kaupunginteatterissa. Orjatsalon pojanpojan Jotaarkka Pennasen ohjaaman näytelmän pääosassa oli Hannu Lauri.
300-luku eaa.
Muu Eurooppa
Jyllatilaisesta suosta löydetty Tollundin mies hukkui radiohiiliajoituksen mukaan noin vuonna 350 eaa. Skandinaviassa aikakautta 500–0 eaa. kutsutaan esiroomalaiseksi rautakaudeksi.
Aarne Orjatsalo
Varhaiset vuodet
Aarne Orjatsalo syntyi virkamiesperheeseen Lapin Simossa vuonna 1883. Hänen isänsä suku oli kotoisin Satakunnan Hämeenkyröstä. Orjatsalon vanhemmat olivat ylimetsänhoitaja Karl Alaric Riddelin (1858–1934) ja Anna Aline Braxén (1859–1942). Riddelinin perhe oli suhteellisen varakas, suvun miehet olivat perinteisesti opiskelleet yliopistossa jo 1700-luvulta lähtien. Aarne Orjatsalon sukulaisia oli muun muassa suomalaisuusmies Agathon Meurman, joka oli hänen isänsä eno.
300-luku eaa.
Persian valtakunta
300-luvun eaa. alku oli Persialle vakauden aikaa. Artakserkses II hallitsi 45 vuoden ajan (404 eaa. – 358 eaa.). Vuonna 358 eaa. kuninkaaksi nousi Artakserkses III jonka aikana persialaiset jälleen valtasivat Egyptin joka oli ollut itsenäinen vuodesta 402 eaa. asti. Artakserkses III salamurhattiin vuonna 338 eaa., ja sekasortoisen kauden jälkeen kuninkaaksi nousi Dareios III vuonna 336 eaa.
Aarne Orjatsalo
Näyttelijäksi Kansallisteatteriin
Vuonna 1901 Orjatsalo lopetti keskikoulun ja liittyi näyttelijäksi Viipurin Suomalaiseen Maaseututeatteriin. Vielä samana vuonna hän vaihtoi Helsingin Suomalaiseen Teatteriin, jonne hänet kiinnitti teatteria vuonna 1872 perustamassa ollut Kaarlo Bergbom. Orjatsalo myös ryhtyi käymään Suomalaisen teatterin teatterikoulua, opettajinaan Hemmo Kallio ja Adolf Lindfors. Keväällä 1902 teatteri muutti nimensä Suomen Kansallisteatteriksi, ja samalla valmistui myös uusi teatteritalo, jonka vihkiäisnäytelmässä Pohjolan häät Orjatsalo esitti näkyvässä roolissa Lemminkäistä. Vuotta myöhemmin hän sai ylistystä roolisuorituksestaan Siunauksen toivo -näytelmässä ja oli jo 20-vuotiaana onnistunut kohoamaan tavallisten rivinäyttelijöiden yläpuolelle.
300-luku eaa.
Persian valtakunta
Vuonna 334 eaa. Aleksanteri Suuri hyökkäsi Persiaa vastaan ja kukisti Dareioksen Issoksen ja Gaugamelan taisteluissa. Dareios kuoli vuonna 330 eaa. minkä jälkeen Aleksanteri Suuresta tuli Persian uusi kuningas. Aleksanterin kuoleman jälkeen vuonna 323 eaa. hänen valtakuntansa jaettiin ns. diadokkien kesken. Aleksanterin sotapäällikkö Seleukos I sai lopulta Persian haltuunsa ja julistautui kuninkaaksi vuonna 305 eaa. Seleukidien hallitsijasuku hallitsi Persiaa aina parthialaisten valloitukseen saakka.
Aarne Orjatsalo
Näyttelijäksi Kansallisteatteriin
Orjatsalo esiintyi Kansallisteatterissa vuoteen 1904, jolloin hän joutui eroamaan epäiltynä näyttelijätoverinsa turkin varastamisesta. Todellisena syynä oli kuitenkin todennäköisemmin Orjatsalon poliittinen aktivismi, sillä hän oli liittynyt sosiaalidemokraattiseen puolueeseen vuoden 1903 Forssan puoluekokouksen yhteydessä. Jotaarkka Pennanen on arvellut hänen kiinnostuksensa sosialismia kohtaan heränneen enonsa Hjalmar Braxénin kanssa käydyistä keskusteluista. Braxén oli nuoruudessaan kulkenut Aurora Karamzinin kanssa Helsingin köyhälistön asuinkortteleissa. Orjatsalon tiedetään jo aivan vuosisadan alkuvuosina tutustuneen muun muassa sosiaalidemokratian johtaviin teoreetikkoihin lukeutuneen Karl Kautskyn ajatuksiin. Myös tolstoilaisena tunnetulla Arvid Järnefeltillä oli suuri vaikutus Orjatsaloon.
Tampereen Teatterissa
Kansallisteatterin jälkeen Orjatsalo oli vuodet 1904–1906 kiinnitettynä Tampereen Teatteriin. Hänen merkittävimpiin rooleihinsa kuuluivat nimiosat Shakespearen näytelmissä Otello ja Hamlet, joista hän sai kiitosta arvostelijoilta. Ainoastaan kokoomuslainen Aamulehti suhtautui Orjatsalon roolisuorituksiin hieman varautuneemmin, vaikkei kiistänytkään hänen näyttelijäntaitojaan. Orjatsalo kohosi kevätkaudella 1906 myös Tampereen Teatterin johtajaksi, mutta joutui eroamaan nopeasti, kun suhde näyttelijäharjoittelija Ain’Elisabet Pennaseen paljastui. Myöhemmin Orjatsalo oli nimiroolissa muun muassa toukokuussa 1910 ensi-iltaan tulleessa Arvid Järnefeltin näytelmässä Titus, johon hänet valittiin juuri kirjailijan omasta pyynnöstä. Yleisömenestykseksi muodostuneen näytelmän musiikin sävelsi Armas Järnefelt ja orkesteria johti Robert Kajanus. Samoihin aikoihin Orjatsalo vaihtoi sukunimensä Riddelin myöhemmin tunnetuksi tulleeseen muotoonsa. Sen taustalla oli hänen suomenmielisen isänsä vuonna 1906 tekemä nimenmuutos Ritarsaloksi. Orjatsalo näki siinä poliittista symboliikkaa ja päätti suomentaa oman nimensä paremmin työväenaatteeseen sopivaksi.
300-luku eaa.
Kiina
Kiinassa oli meneillään Taistelevat läänitysvaltiot -kausi, jonka katsotaan alkaneen vuonna 475 eaa. 300-luvulla eaa. Zhou-dynastian kuninkaat olivat vain keulakuvia ja todellinen valta oli läänitysvaltioiden johtajilla.
Aarne Orjatsalo
Tampereen Työväen Teatterissa ja vapaana näyttelijänä
Tampereen Työväen Teatteriin Orjatsalo palasi seitsemän vuoden tauon jälkeen syksyllä 1917, jolloin hän aloitti sen uutena johtajana. Taustalla oli ilmeisesti Kansallisteatterin johtajan Jalmari Lahdensuon siirtyminen Tampereen Teatteriin; Orjatsalo koki tämän kohdelleen itseään pääkaupungissa epäoikeudenmukaisesti ja halusi päästä Tampereelle johtamaan kilpailevaa teatteria. Työväen Teatterin syyskausi muodostuikin menestykseksi, ja Orjatsalo esitti itse päärooleja muun muassa Hamletissa ja Gogolin Reviisorissa. Tammikuussa 1918 hän ehti vielä esiintymään Edmund Keanin nimiroolissa näytelmän ensi-illassa, kunnes teatteri sisällissodan syttymisen vuoksi suljettiin.
Näyttelijän työnsä ohella Orjatsalo oli ennen sisällissotaa kirjoittanut useisiin työväenlehtiin, esimerkiksi Kansan Lehteen ja Työmieheen, sekä toimittanut Forssassa ilmestynyttä Yhdenvertaisuus-nimistä sanomalehteä vuosina 1906–1907. Hän käänsi myös suomeksi lukuisten kirjailijoiden, kuten Leo Tolstoin ja Alexandre Dumas’n näytelmiä.
Sisällissodan aika
Orjatsalo ehti vielä ennen sisällissodan syttymistä olla mukana perustamassa Työväen Näyttämöiden Liittoa joulukuussa 1917. Hän toimi myös sen ensimmäisenä puheenjohtajana. Tampereen punakaartiin Orjatsalo liittyi heti sisällissodan sytyttyä tammikuussa 1918. Väinö Tannerin ja Hannes Ryömän myöhemmän todistuksen mukaan hän palveli punakaartissa ainoastaan lääkintäosastossa, ja lisäksi Orjatsalo toimi vallankumouskomitean propagandapuhujana. Hän piti puheita ja lausui runoja ainakin Tampereella, Helsingissä ja Viipurissa järjestetyissä tapahtumissa. Orjatsalo oli jo ennen sotaa vieraillut puhujana useissa SDP:n tilaisuuksissa. Hänen sisällissodan aikaisten puheidensa on arveltu olleen Oskari Tokoin kirjoittamia, koska ne noudattivat hänen poliittisia linjauksiaan. Esimerkiksi 29. maaliskuuta Orjatsalo piti Kansallisteatterissa voimakkaasti Saksan vastaisen puheen, jonka katsottiin pohjustaneen Tokoin suunnitelmia asettua ensimmäisessä maailmansodassa ympärysvaltojen puolelle. Orjatsalo kertoi myös sisällissodan aikana käyneensä huhtikuun alussa 1918 neuvottelemassa Moskovassa yhdessä Tokoin ja siskonmiehensä K. E. Primus-Nymanin kanssa.
Joidenkin väitteiden mukaan Orjatsalo olisi Tampereen taistelun aikana murtautunut valkoisten kaupungin ympärille muodostaman saartorenkaan läpi ja johtanut ”Orjatsalon joukoksi” kutsuttua ryhmää. Pakomatkalla hänen on myös väitetty murhanneen kaksi maanviljelijää Hämeenkyrössä, mutta Etsivä keskuspoliisi ei kuitenkaan sitkeistä tutkimuksistaan huolimatta löytänyt tapauksesta mitään todisteita. Orjatsalo ei todennäköisesti edes murtautunut saartorenkaan läpi vaan poistui Tampereelta jo ennen kuin valkoiset onnistuivat sen kokonaan saartamaan. Punaisia murtautui ulos Tampereelta 5. huhtikuuta, mutta samana päivänä hän oli todistettavasti pitänyt puheen Viipurissa. Orjatsalon pakomatkasta on esitetty lukuisia silminnäkijähavaintoja, mutta ne eivät kuitenkaan ole luotettavia. Eräs tällainen esiintyy muun muassa Panu Rajalan vuonna 1991 ilmestyneessä Tampereen Työväen Teatterin historiikissa, jossa kerrottu tarina puolestaan pohjautuu neljäkymmentä vuotta aikaisemmin kirjattuun muisteloon.
Muurmannin legioonassa
thumb|Muurmannin legioonan upseereita: Aarne Orjatsalo (vas.), [[Jalmar Lehtimäki, Richard S. P. Burton ja Oskari Tokoi.]] Orjatsalo sai sodan loppuvaiheissa valkoisilta kuolemantuomion ja pakeni Suomesta aluksi Pietariin ja tapasi myöhemmin Moskovassa Otto Wille Kuusisen, jonka kehotuksesta hän hakeutui brittien muodostamaan Muurmannin legioonaan. Se oli lähinnä rajan yli paenneista punakaartilaisista muodostettu yksikkö, joka vuosina 1918–1919 taisteli Petsamossa ja Itä-Karjalassa saksalaisia sekä niin sanottuja Vienan retkiä tehneitä suomalaisia vastaan. Orjatsalo ei aluksi liittynyt sen suomalaiseen osastoon, vaan pääsi kielitaitoisena suoraan päällystön alaisuuteen. Hän sai brittikenraali Frederick Cuthbert Poolelta luutnantin arvon ja uuden nimen Alaric Arnee, jota hän myöhemmin käytti myös Englannissa ja Pohjois-Amerikassa. Elokuun 2. päivänä Orjatsalo oli mukana ranskalaisten ja brittien tekemässä Arkangelin valtauksessa, joka Oskari Tokoin mukaan suoritettiin ”laukaustakaan ampumatta”. Orjatsalon osallistuminen operaatioon tarkoitti myös sitä, että hän samalla taisteli bolševikkeja vastaan.
Arkangelin valtauksen jälkeen Orjatsalo kokosi läheiseen Solombolan kylään 75 miehen vahvuisen suomalaisosaston, josta syksyllä 1918 muodostettiin Muurmannin legioonan 7. komppania. Se oli legioonan parhaiten koulutettuja osastoja, mutta Orjatsalo joutui kuitenkin nopeasti luopumaan sen päällikkyydestä, koska hän ei ilmeisesti tullut toimeen miestensä kanssa. Tämän jälkeen hän toimi legioonassa lähinnä neuvottelijan tehtävissä, missä Orjatsaloa auttoivat hänen näyttelijänlahjansa ja kielitaitonsa. Vaikka Muurmannin legioonan suomalaiset taistelivat bolševikkien sijasta vain saksalaisia ja suomalaisia valkoisia vastaan, osa Suomen punaisista piti heitä pettureina. Legioonan suomalaisupseerit vastasivat tähän elokuussa 1918 painattamalla julistuksella, jossa kehotettiin Suomen työläisiä pysymään erossa Venäjän sisäisesta taistelusta ja karkottamaan maassa olleet saksalaisjoukot. Julistuksen olivat Orjatsalon ja Tokoin lisäksi allekirjoittaneet Emil Elo, Kalle Hämäläinen ja Vilho Halme. Kun Suomen Kommunistinen Puolue samaan aikaan perustettiin Moskovassa, Orjatsalo pitäytyi sosiaalidemokraattisella linjalla ja sai todennäköisesti tämän vuoksi kuolemantuomion myös bolševikeilta. Hänellä oli edelleen myös Suomen valkoisen hallituksen langettama kuolemantuomio, joka teki kotimaahan paluun mahdottomaksi. Osa Muurmannin legioonan miehistöstä sai Iso-Britannian ja Yhdysvaltain vaatimuksesta vapaasti palata Suomeen ilman pelkoa vangitsemisesta, mutta Orjatsalo joutui lähtemään maanpakoon Englantiin.
Englannin ja Pohjois-Amerikan vuodet
Kun Muurmannin legioona syksyllä 1919 lakkautettiin, joutuivat muun muassa Orjatsalo sekä Oskari Tokoi ja Verner Lehtimäki lähtemään maanpakoon. Orjatsalo pakeni toisen puolisonsa, hammaslääkäri Hellin Virkkulan kanssa Englantiin, jossa hänelle maaliskuussa 1920 myönnettiin ero brittiarmeijan palveluksesta. Orjatsalo työskenteli Lontoossa aluksi kamaripalvelijana ja esiintyi katulaulajana, kunnes sai myöhemmin kinnityksen Lontoon Winter Garden -teatteriin. Hän oli mukana Sally-nimisessä musiikkikomediassa, jossa vastanäyttelijänä oli muun muassa tunnettu brittiläinen koomikko Leslie Henson. Näytelmää esitettiin yli 300 kertaa, ja Alaric Arnee -nimellä esiintynyt Orjatsalo sai Lontoon lehdistöltä kiittäviä arvosteluja. Winter Gardenin ohjelmiston muodostaneet kevyet komediat eivät kuitenkaan miellyttäneet häntä näyttelijänä. Lontoossa Orjatsalon kerrotaan tavanneen myös Charlie Chaplinin, mutta hän ei itse uskonut elokuvaan ja sen mahdollisuuksiin. Englannissa Orjatsalo myös erosi Hellin Virkkulasta ja avioitui brittiläisen näyttelijän Alice Phillipsin kanssa. Virkkulan ja Orjatsalon suhde oli rakoillut jo Neuvosto-Venäjän aikoina, ja Lontoossa tilanne vain paheni entisestään.
Väinämöinen-lehdessä vuodelta 1926 on matkakuvaus, jossa kirjoittaja kertoo lyhyesti Duluthissa teatteriseurueensa kanssa vierailleesta Orjatsalosta. Orjatsalolla oli Yhdysvalloissa pieni näyttelijäseurue, johon kuuluivat muun muassa sisarukset Irja ja Orvo Lemberg, joiden sanotaan olleen siinä mielessä suomalaisia, että heidän äitinsä oli tiettävästi aikoinaan Tampereella kansakoulunopettajattana toiminut Rosa Clay, jonka lähetyssaarnaaja Weikkolin oli tuonut mukanaan Afrikasta ja kasvattanut ja kouluttanut. Käytyään Sortavalan seminaarin Clay oli jonkin aikaa opettajana, muutti sitten Yhdysvaltoihin, jossa avioitui suomalaissyntyisen miehen kanssa. Orjatsalon teatteri esitti suomeksi argentiinalaisen laulu- ja tanssinäytelmän Haihtuvia pilviä. Pääosaa esitti menestyksekkäästi Orjatsalo, joka edelleen käytti nimeä Alaric Arnee.
Paluu Suomeen
Aarne Orjatsalo alkoi vakavissaan suunnitella Suomeen paluuta kesällä 1927, jolloin hän lähetti kirjeen ystävälleen Emmanuel Lammelle, joka toimi myös Työväen Näyttömöliiton johdossa. Orjatsalo ilmaisi halukkuutensa palata kotimaahansa ja näytellä työväenteattereissa. Porvarillisten näyttämöiden kanssa hän ei kuitenkaan halunnut olla missään tekemisissä. Vastauskirjeessään Lammi ilmoitti Orjatsalolle, ettei häntä tulla Suomessa syyttämään sisällissodan aikaisesta toiminnastaan. Takeena olivat useiden sosiaalidemokraattisten poliitikkojen, kuten pääministeri Väinö Tannerin vakuuttelut. Heikon työtilanteen lisäksi Orjatsalon paluuseen vaikuttivat hänen koti-ikävänsä ja erimielisyydet amerikansuomalaisen työväenliikkeen kanssa. Erityisesti kommunistit pitivät Orjatsaloa petturina hänen Muurmannin legioonan aikaisen toimintansa vuoksi.
Matkarahojen hankkimisen jälkeen Orjatsalo palasi lopulta Suomeen helmikuussa 1929. Mukanaan hänellä oli uusi puoliso, Orjatsaloa 23 vuotta nuorempi amerikansuomalainen Toini Aaltonen. Laivalla Kööpenhaminan kautta Hankoon saapunut Orjatsalo pidätettiin heti satamassa ja toimitettiin Helsinkiin Etsivän keskuspoliisin kuulusteltavaksi. Viranomaiset olivat kiinnostuneet hänestä koko sisällissodan jälkeisen ajan. Orjatsalosta oli koko 1920-luku kirjattu erilaisia havaintoja, jotka kuitenkin olivat lähes kaikki täysin perättömiä. Hänet oli ilmoitettu nähdyksi muun muassa Helsingin Seurasaaressa ja Kiinan Shanghaissa. Ainoa varma tieto oli New Yorkista, jossa eräs suomalainen oli Orjatsaloon törmännyt. Viikon mittaisen pidätysajan jälkeen Etsivä keskuspoliisi vapautti Orjatsalon. Häntä ei pystytty osoittamaan syylliseksi mihinkään sisällissodan aikaiseen toimintaan, joka olisi ollut armahdusten ulkopuolella. Orjatsalon tapaus meni oikeuteen kesäkuussa ja viimein marraskuussa hovioikeus hylkäsi kaikki syytteet.
Orjatsalon ensimmäiset esiintymiset olivat maaliskuun puolivälissä 1929 Viipurin Työväen Teatterissa ja Lappeenrannan Työväen Näyttämöllä, koska Tampereen Työväen Teatterilla ei ollut vielä hänelle sopivaa näytelmää valmiina. Orjatsalo esitti paikkakunnilla Elinan surmaa yhdessä Elli Tompurin kanssa. Huhti–toukokuussa Orjatsalo oli päätähtenä Tampereen lisäksi Koiton Näyttämöllä Helsingissä esitetyssä Antonio Morenon näytelmässä Oikea rakastaja. Siitä muodostui suurmenestys molemmilla paikkakunnilla. Toukokuussa sai vielä ensi-iltansa Tampereen Työväen Teatterin Reviisori, jossa Orjatsalolla luonnollisesti oli päärooli. Sisällissodan jäljiltä kansakunta oli jakautunut niin, että esimerkiksi porvarillinen Aamulehti ei kirjoittanut sanallakaan Orjatsalon esiintymisistä. Lehti uutisoi ainoastaan hänen saapumisensa Suomeen ja senkin erittäin kielteisessä sävyssä. Vastineeksi Tampereen Työväen Teatteri veti ilmoituksensa pois Aamulehdestä, minkä jälkeen ainoana uutiskanavana Tampereella toimivat teatterin levittämät lentolehtiset sekä sosiaalidemokraattinen Kansan Lehti. Aamulehti julkaisi myös lukuisia Orjatsaloa arvostelleita yleisönosastokirjoituksia, joiden takana oli ilmeisesti häntä katkerasti vihannut liikemies Rafael Haarla.
Orjatsalo ja hänen esiintymisensä saivat myös alusta asti osakseen oikeistolaisten piirien häirintää. Oikean rakastajan ensi-illassa yleisön joukossa ollut nuorisojoukko levitti katsomoon aivastuspulveria sekä jotakin pahanhajuista happoa ja seuraavan illan näytöksen aikana joku oli murtautunut läheiseen sähkökaappiin ja aiheuttanut valojen välkkymistä teatterissa. Kansan Lehti tuomitsi välikohtaukset ”fasistien huliganismiksi”, mutta poliisi kuittasi ne nuorten kepposteluna, eivätkä kuulustellut Tampereen teknillisen oppilaitoksen oppilaat saaneet mitään seuraamuksia. Tamperelainen rehtori Kaarlo Tiililä piti häirintää Orjatsalon omana syynä. Hänen esiintymisensä saivat kuitenkin kaikesta huolimatta valtaisan suosion ja kesällä Orjatsalo esiintyi vielä Viikinsaaren ulkoilmanäyttämöllä Tukkijoella-näytelmässä.
Seuraavana syksynä Tampereen Työväen Teatteri ei kuitenkaan ollut enää kiinnostunut Orjatsalosta. Taustalla oli vähenevät yleisömäärät ja erityisesti se, että teatterinjohtaja Kosti Elo pelkäsi Orjatsaloon liittyvän kohun ja häirinnän myötä menettävänsä porvallisia katsojia, joita oli teatteriyleisön joukossa jo suuri määrä. Lisäksi vaikutusvaltaisen Rafael Haarlan, joka oli myös äärioikeistolaisen Lapuan liikkeen näkyvä jäsen, epäiltiin suhtautuvan kielteisesti teatterin kaupunginavustuksiin, mikäli Orjatsalo jatkaisi. Näytäntökaudella 1929–1930 hän esiintyikin Työväen Teatterissa ainoastaan kerran helmikuussa 1930, jolloin esitettiin Orjatsalon kirjoittama kiertuenäytelmä Wall Streetin susi. Sitä esitettiin myös lukuisilla paikkakunnilla eri puolilla maata, mutta näytännöt epäonnistuivat usein Lapuan liikkeen häirinnän vuoksi.
Joulukuussa 1929 Orjatsalo solmi sopimuksen helsinkiläisen Sörnäisten Työväen Näyttämön kanssa amerikkalaisen Channing Pollockin näytelmästä Ristiinnaulittu. Näytelmässä oli mukana muun muassa uraansa aloitellut Tauno Palo, joka nyrkkeilyä harrastaneena toimi myös Orjatsalon ”henkivartijana” hänen joutuessaan Helsingin kaduilla oikeistolaisten ahdistelemaksi. Ristiinnaulitusta muodostui suurmenestys, jota kävi katsomassa koko Helsinki, vaikka Orjatsalo olikin poliittisesti leimattu. Syksyllä 1930 hän korvasi Porin Teatteriin siirtyneen Aarne Salosen Sörnäisten Työväen Näyttämön johtajana. Orjatsalon suunnittelema ohjelmisto oli hyvin kunnianhimoinen, ja se sisälsi George Bernard Shaw’n, Alexandre Dumas nuoremman, Lauri Haarlan ja Nikolai Gogolin tuotantoa. Näytelmistä toteutettiin Dumas’n Sankareita sekä Gogolin Reviisori. Orjatsalo myös muutti tuolloin Vallilan työväentalolla toimineen teatterin nimen Helsingin Työväenteatteriksi. Samana vuonna säädettyjen niin sanottujen kommunistilakien nojalla teatterin toiminta lakkautettiin väliaikaisesti syksyllä 1930, mutta Orjatsalo onnistui kuitenkin suhteillaan saamaan luvan harjoitusten jatkamiseksi. Teatterinjohtajan toimensa ohella hän opetti puhetekniikkaa Vallilassa sijaitsevassa Euranlinnassa, jossa hänen oppilaanaan oli muun muassa Tauno Palo. Siellä luennoivat myös T. I. Wuorenrinne teatterihistoriasta ja Mikko Erich Shakespearen tuotannosta. Orjatsalon aika Sörnäisten Työväen Näyttämön johdossa ei kuitenkaan kestänyt pitkään, vaan hänet vapautettiin tehtävästä jo tammikuussa 1931. Syynä olivat erilaiset ristiriidat sekä teatterin henkilökunnan että muun johdon kanssa. Ongelmia aiheutti myös Orjatsalon runsas alkoholinkäyttö.
Viimeiset vuodet
Pääosin ajan oikeistolaisen ilmapiirin ja kokemansa häirinnän vuoksi Orjatsalo alkoi suunnittelmaan paluuta Yhdysvaltoihin jo kesällä 1930, jolloin hän ensimmäisen kerran anoi passia. Orjatsalo matkusti Yhdysvaltoihin helmikuussa 1931 ilman puolisoaan Toini Aaltosta ja vuotta aikaisemmin syntynyttä tytärtään. Teatterihistorioitsija Lauri Meren mukaan hän ei enää työskennellyt näyttelijänä, mutta Orjatsalon poika Jarno Pennanen kuitenkin väitti hänen esiintyneen menestyksekkäästi ainakin jonkin aikaa paikallisilla työväen näyttämöillä. Viimeisen kerran Orjatsalo esiintyi tiettävästi kiertueella, jolla kerättiin varoja talvisotaan joutuneelle Suomelle. Muutoin hän työskenteli Aleksei Volkoff -nimisenä muun muassa kokkina, taksikuskina ja hovimestarina.
Robert Shaye
thumb|Robert Shaye Robert Kenneth ”Bob” Shaye (s. 3. maaliskuuta 1939 ) on yhdysvaltalainen liikemies, elokuvatuottaja ja -ohjaaja. Hän perusti vuonna 1967 New Line Cinema -elokuvayhtiön, jota hän johti yhdessä Michael Lynnen kanssa vuoteen 2008 asti. Tuolloin se liitettiin suuremman sisaryhtiönsä Warner Bros. Picturesin alaisuuteen. Shaye on myös ohjannut kaksi elokuvaa: Rakkauden kirjan (1990) ja Maagisen Mimzyn (2007).
Ura
Shaye kasvoi Detroitissa, missä hänen isänsä Max Shaye työskenteli tukkukaupassa. Hän suoritti Michiganin yliopistossa liiketalouden tutkinnon ja opiskeli Pariisin Sorbonnessa 1961. Jo nuorena elokuvista kiinnostunut Shaye haaveili urasta alalla, mutta isänsä toiveita noudattaen hän suuntasi opiskelemaan New Yorkin Columbia Law Schooliin vahvuutenaan tekijänoikeuslainsäädäntö. Opiskelujensa aikana hän teki ensimmäisen lyhytelokuvansa, buñuelmaisen Imagen (1964), joka jakoi ensimmäisen palkinnon Martin Scorsesen lyhytelokuvan kanssa Society of Cinematologistsin järjestämässä kilpailussa alle 25-vuotiaille yhdysvaltalaisohjaajille.
Yritettyään tuloksetta luoda uraa Hollywoodissa Shaye palasi New Yorkiin ja sai töitä Museum of Modern Artin elokuvaosastolta. Vuonna 1967, 27-vuotiaana, hän perusti omalla pääomallaan New Line Cineman levittämään tuntemattomia ulkomaisia ja independent-elokuvia collegeihin saatuaan töiden kautta vinkin markkinaraosta. Yhtiö kasvoi hiljakseen ja siirtyi 1970-luvun lopulla pelkästä levittämisestä myös omiin tuotantoihin. Vuosikymmenen vaihteessa Shaye rekrytoi opiskeluaikaisen tuttavansa Michael Lynnen huolehtimaan yhtiön talouspuolesta. Vuonna 1990 Lynne kohosi New Line Cineman operatiiviseksi johtajaksi ja 2001 toiseksi toimitusjohtajaksi Shayen rinnalle.
Aarne Orjatsalo
Aviopuolisot ja naissuhteet
Aarne Orjatsalo oli naimisissa yhteensä neljä kertaa. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli vuosina 1907–1909 helsinkiläinen Siiri Tyrni, joka kuoli auto-onnettomuudessa vuonna 1911. Tyrni oli ennen Orjatsalon kanssa solmimaansa avioliittoa kuulunut Verikoirat-nimiseen salaseuraan, joka ensimmäisen sortokauden aikana teki attentaatteja poliiseja ja venäläisiä santarmeja vastaan. Orjatsalon seuraava puoliso oli hammaslääkäri Hellin Virkkula, jonka kanssa hän meni naimisiin vuonna 1916. Suhde Virkkulaan loppui 1920-luvun alussa pariskunnan lähdettyä maanpakoon Lontooseen, jossa Orjatsalo avioitui brittiläisen näyttelijän Alice Phillipsin kanssa. Hänen viimeinen puolisonsa oli vuosina 1928–1939 toimittaja Toini Aaltonen, jonka kanssa Orjatsalo sai tyttären vuonna 1930. Aaltonen oli 23 vuotta Orjatsaloa nuorempi.
Vuonna 1906 Orjatsalolla oli skandaalinkäryinen suhde näyttelijä Ain’Elisabet Pennaseen, jonka veli Väinö päätti suhteesta syntyneen aviottoman lapsen vuoksi ryhtyä puolustamaan sisarensa kunniaa ampumalla Orjatsaloa. Teatterin tiloissa ammuttu luoti ei kuitenkaan osunut kohteeseensa. Yksinhuoltajaksi jäänyt Pennanen ja Orjatsalo jatkoivat tämän jälkeen väliensä selvittelyä sanallisin keinoin. Kirjailijaksi ryhtynyt Pennanen julkaisi vuonna 1906 fiktiivisen romaanin Voimaihmisiä, jonka henkilöhahmojen esikuvat olivat helposti tunnistettavissa. Hän sai suuren yleisön sympatiat puolelleen kuvaamalla kirjan päähenkilön kapellimestari Georg Braunin viehätysvoimaansa hyväksikäyttävänä naissankarina. Orjatsalo puolestaan vastasi Pennasen kirjaan julkaisemalla seuraavana vuonna ainoaksi jääneen romaaninsa Viettelijä. Siinä nainen on selkeästi viettelevä osapuoli. Orjatsalon teosta pidettiin aikanaan jopa pornografisena. Pariskunnan tarinaa käytti myöhemmin hyväkseen myös Ain’Elisabet Pennasen veljentytär Eila Pennanen kirjoittaessaan omaa Tampereelle sijoittuvaa romaanitrilogiaansa.
Robert Shaye
Ura
Shayen ensimmäinen pitkä elokuvaohjaus oli vuonna 1990 ensi-iltansa saanut Rakkauden kirja, joka ei kuitenkaan menestynyt mainittavasti arvosteluissa eikä lippuluukuilla. Alkuvuodesta 1994 Shaye myi New Line Cineman Ted Turnerin Turner Broadcasting Systemille yli 500 miljoonalla dollarilla, mutta säilyi yhtiönsä johdossa. Kaksi vuotta myöhemmin New Line Cinema päätyi yrityskaupan myötä Time Warnerin alaisuuteen.
Shaye koetti ohjaamista uudestaan vasta 2000-luvulla sairastettuaan vuonna 2005 hengenvaarallisen keuhkokuumeen, jonka takia hän oli viikkoja sairaalassa. Hän päätti toteuttaa pitkään suunnittelemansa elokuvasovituksen tieteisnovellista ”Mimsy Were the Borogoves”. Vuonna 2007 valmistunut Maaginen Mimzy oli kohtalaisista arvosteluista huolimatta taloudellinen floppi. Shayen turhamaisuuden osoitukseksi katsottua elokuvaa on pidetty yhtenä syynä siihen, että Time Warner päätti helmikuussa 2008 liittää New Line Cineman Warner Bros. Picturesin alaisuuteen ja irtisanoa Shayen sekä Lynnen. Samaan aikaan studio tuotti myös muita tappiollisia elokuvaprojekteja ja Shaye riiteli julkisesti Peter Jacksonin kanssa Taru sormusten herrasta -elokuvien tulonjaosta. Toisaalta New Line Cineman ja sen suuren sisaryhtiön päällekkäiset toiminnot olivat hiertäneet omistajia alusta alkaen, ja liitosta voitiin perustella pelkästään strategiseksi uudelleenjärjestelyksi.
Aarne Orjatsalo
Aviopuolisot ja naissuhteet
Orjatsalon ja Ain’Elisabet Pennasen poika on kirjailija Jarno Pennanen. Hänen poikansa puolestaan on teatteriohjaaja Jotaarkka Pennanen.
Robert Shaye
Ura
Irtisanomistensa jälkeen Shaye ja Lynne perustivat uuden tuotantoyhtiön, Unique Featuresin.
Yksityiselämä
Shayen vaimo on ruotsalaissyntyinen Eva Lindsten. Shaye opiskeli 1960-luvulla Fulbright-stipendillä Ruotsissa. Vuonna 1970 avioituneella pariskunnalla on kaksi lasta. Shayen harrastuksiin kuuluu taiteen keräily. Vuonna 1999 hän maksoi Matissen maalauksesta Sotheby’sin huutokaupassa 11,3 miljoonaa dollaria.
Operaatio Napakettu
Operaatio Napakettu oli toisessa maailmansodassa Saksan Pohjois-Suomesta käsin suorittama sotilasoperaatio, osa suurempaa operaatio Hopeakettua kesällä 1941. Sen mukaan Saksan XXXVI armeijakunta hyökkäsi vajaan kahden divisioonan vahvuisella osastolla Sallasta Neuvostoliittoon kohti Kantalahtea. Tehtävänä oli katkaista tärkeä rautatie Murmanskin eteläpuolella.
169. divisioonan ja taisteluryhmä Nordin komentajana oli ratsuväenkenraali Hans Feige. Taisteluryhmä Nord ei ollut divisioonan vahvuinen, kolmesta rykmentistä koottu sotatoimiyhtymä, vaan ainoastaan kahden rykmentin vahvuinen pääasiassa sotapoliisivoimista koottu ja keski-iältään yli 30-vuotias osasto, jota komensi SS-Brigadeführer Karl-Maria Demelhuber, joka uskoi yksiköstä muodostuvan kolmessa kuukaudessa taisteluosaston. Yksikkö oli joutunut siirtymään Rovaniemeltä raja-alueelle kolmessa vuorokaudessa. 169. divisioonaa komensi kenraaliluutnantti Kurt Dittmar.
Hyökkäys pysähtyi 36 kilometrin päähän Kantalahdesta ja operaatio keskeytettiin epäonnistuneena 22. syyskuuta 1941.
Ursa Aspegren
Anja Adéle Aspegren, kirjailijanimi Ursa Aspegren (28. toukokuuta 1917 Kemi – 31. tammikuuta 1990 Kemi) oli suomalainen lasten- ja nuortenkirjailija.
Kaarle Ulvinpoika
Kaarle Ulvinpoika (k. noin 1407 t. 1410) oli marski, Viipurin linnan päällikkö ja Toftan herra. Hän oli niitä ylimyksiä, jotka 1363 kutsuivat Albrekt Meckleburgilaisen Ruotsiin. Hän oli valtakunnan marski 1364–1371. Hänestä tuli Viipurin linnan päällikkö 1386, ja silloin hän tuli jäseneksi Bo Joninpoika Gripin testamentin toimeenpanokuntaan. Hän osallistui siihen poliittiseen toimintaan, jonka seurauksena kuningatar Margareeta sai valtaansa Ruotsin ja Suomen. Hän luopui lopullisesti Viipurista 1399. Häntä on pidetty Ruotsin oppineimpiin kuuluvana miehenä.
Marko Laitinen
Marko Laitinen (s. 8. heinäkuuta 1983) on suomalainen jääpalloilija. Hän on koko uransa ajan edustanut Bandyliigassa pelaavaa kasvattajaseuraansa Mikkelin Kamppareita.
Scott Burns
Scott Burns on yhdysvaltalainen tietokoneinsinööri sekä entinen death metal -musiikin saralla työskennellyt musiikkituottaja.
Burns on tuottanut useita albumeita metalliyhtyeille kuten Death, Cannibal Corpse, Sepultura, Obituary, Atheist, Malevolent Creation, Suffocation ja Cynic.
Martin St. Pierre
Martin St. Pierre (s. 11. elokuuta 1983 Ottawa, Ontario, Kanada) on kazakstanilais-kanadalainen jääkiekkoilija, joka siirtyi kesken kauden 2017–2018 KHL-seura Admiral Vladivostokiin. Pienikokoinen keskushyökkääjä osaa tarvittaessa pelata myös laidassa. Hänen vahvuudet ovat luistelussa, käsissä, asenteessa ja syöttämisessä. St. Pierre on pelannut urallaan yhteensä 38 NHL-ottelua tehoin 3+5=8. Jäähyminuutteja hän keräsi 12.
Junioriura
St. Pierre pelasi kauden 1999–2000 CJHL-joukkue Hawkesbury Hawksissa, jonka jälkeen hän siirtyi kaudeksi 2000–2001 OHL-joukkue Guelph Stormiin. Tulokaskausi toi St. Pierrelle 68 ottelussa tehot 20+49=69, joilla hän oli Stormin kolmanneksi paras pistemies Kevin Dallmanin ja Charlie Stephensin jälkeen. St. Pierre voitti tulokkaiden piste- ja syöttöpörssin ja hänet valittiin kauden päätteeksi OHL:n tulokkaiden toiseen tähdistökentälliseen. Kaudella 2001–2002 St. Pierre oli tehoilla 32+53=85 Stormin toiseksi paras pistemies Dallmanin jälkeen. Hän teki kaudella 2002–2003 55 ottelussa tehot 11+45=56, joilla St. Pierre voitti joukkueen sisäisen syöttöpörssin ja hän tuli sisäisessä pistepörssissä kolmanneksi Dustin Brownin ja Daniel Paillén jälkeen. St. Pierre oli kevään 2003 pudotuspeleissä Stormin paras pistemies tehoilla 5+11=16.
Neljäs ja viimeinen OHL-kausi 2003–2004 oli liigassa St. Pierren ylivoimaisesti paras. Hän teki 68 ottelussa tehot 45+65=110. St. Pierre oli OHL:n pistepörssin kolmas Ottawa 67'sin Corey Locken ja London Knightsin Corey Perryn jälkeen. Hän oli liigan toiseksi paras maalintekijä Locken jälkeen ja syöttöpörssissä St. Pierre oli viides. Hän teki kevään 2004 pudotuspeleissä 22 ottelussa tehot 8+27=35, joilla St. Pierre voitti piste- ja syöttöpörssin. Hän voitti kauden päätteeksi OHL:n mestaruuden ja palkittiin pudotuspelien arvokkaimpana pelaajana Wayne Gretzky 99 Awardilla. St. Pierre valittiin myös OHL:n kolmanteen tähdistökentälliseen ja palkittiin kauden parhaana "yli-ikäisenä" pelaajana Leo Lalonde Trophyllä.
Ammattilaisura
NHL-varaamaton St. Pierre debytoi ammattilaiskaukaloissa kaudella 2004–2005, jolloin hän pelasi lähinnä ECHL-joukkue Greenville Grrrowlin riveissä. St. Pierre teki siellä 45 runkosarjaottelussa tehot 14+39=53, joilla hän oli Grrrowlin kolmanneksi paras pistemies Carl Malletten ja Colin Pepperallin jälkeen. St. Pierre pelasi kauden aikana myös 18 AHL-ottelua Edmonton Roadrunnersin joukkueessa tehoilla 4+3=7. Syyskuussa 2005 hän teki sopimuksen Chicago Blackhawksin farmijoukkueen, Norfolk Admiralsin kanssa. Siellä hyvää kautta pelannut St. Pierre teki sopimuksen Blackhawksin NHL-joukkueen kanssa marraskuussa. Hän teki AHL:n runkosarjassa 77 ottelussa tehot 23+50=73. St. Pierre voitti Admiralsin sisäisen pistepörssin ja hänet valittiin AHL:n tulokkaiden tähdistökentälliseen. NHL:n puolella St. Pierre pelasi kaksi ottelua. Kaudella 2006–2007 hän teki AHL:n runkosarjassa 65 ottelussa hurjat tehot 27+72=99. Kuudessa pudotuspeliottelussa kerätty yksi syöttöpiste nosti St. Pierren koko kauden pistetilin sataan. Hän oli runkosarjan piste- syöttöpörssissä toinen Chicago Wolvesin Darren Haydarin jälkeen. AHL:n tähdistöottelussakin pelannut St. Pierre valittiin kauden päätteeksi liigan ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Hän pelasi kauden aikana myös 14 NHL-ottelua Blackhawksissa tehoin 1+3=4.
Kesäkuussa 2007 St. Pierre teki sopimuksen Venäjän superliigajoukkue HK Atlantin kanssa. Hän pelasi joukkueessa 14 runkosarjaottelua tehoin 1+6=7, kunnes St. Pierre palasi loppukaudeksi Blackhawksin organisaatioon. Hän teki Admiralsissa 69 ottelussa tehot 21+67=88, joilla St. Pierre voitti joukkueen sisäisen pistepörssin. Hän oli runkosarjan piste- ja syöttöpörssin toinen Chicago Wolvesin Jason Krogin jälkeen. St. Pierre teki 12 pudotuspeliottelussa tehot 2+12=14, joilla hän voitti Admiralsin sisäisen pistepörssin. St. Pierre pelasi AHL:n tähdistöottelussa ja valittiin toiseen tähdistökentälliseen. Hän pelasi myös viisi NHL-ottelua Blackhawksissa ilman tehopisteitä. Heinäkuussa 2008 St. Pierre kaupattiin Boston Bruinsin organisaatioon vaihdossa Pascal Pelletieriin. Hän pelasi kauden 2008–2009 jälleen enimmäkseen AHL:n puolella, jossa St. Pierre edusti Providence Bruinsia. Hän teki siellä 61 runkosarjaottelussa tehot 15+51=66. St. Pierre voitti Bruinsin sisäisen pistepörssin ja hän sijoittui AHL:n syöttöpörssissä kuudenneksi Toronto Marliesin Tim Stapletonin kanssa. St. Pierre voitti Bruinsin sisäisen pistepörssin myös kevään 2009 pudotuspeleissä tehdessään 16 ottelussa tehot 5+11=16. Hän pelasi kauden aikana myös 14 NHL-ottelua Boston Bruinsin puolella ja teki siellä tehot 2+2=4.
Heinäkuussa 2009 St. Pierre teki vapaana agenttina sopimuksen Ottawa Senatorsin kanssa. Hän voitti tehoilla 24+48=72 farmijoukkue Binghamton Senatorsin sisäisen pistepörssin. St. Pierre sijoittui AHL:n pistepörssissä kymmenenneksi. Syöttöpörssissä hän oli yhdeksäs Hershey Bearsin Chris Bourquen kanssa. St. Pierre pelasi Senatorsin NHL-joukkueessa kolme ottelua ilman tehopisteitä.
Kesäkuussa 2010 hän palasi Venäjälle ja teki sopimuksen KHL-joukkue Neftehimik Nižnekamskin kanssa. Tälläkin kertaa visiitti maassa jäi lyhyeksi, kun hän siirtyi lokakuussa kahdeksan pelaamansa runkosarjaottelun (1+2=3) jälkeen SM-liigajoukkue Oulun Kärppiin loppukauden 2010–2011 kattavalla sopimuksella. Joukkue hankki hänet pääasiassa loukkaantuneen Jari Viuhkolan paikalle. St. Pierrestä oli kysyntää myös Sveitsissä. Hänen esityksensä Kärpissä jäivät kuitenkin vaisuiksi ja St. Pierre teki 27 ottelussa tehot 8+6=14. Hän jätti joukkueen tammikuussa 2011 ja siirtyi loppukaudeksi itävaltalaiseen EC Red Bull Salzburgiin.
St. Pierre teki kesällä 2011 vuoden sopimuksen Columbus Blue Jacketsin kanssa, mutta pelasi koko kauden Blue Jacketsin farmijoukkueessa, AHL:n Springfield Falconsissa. Hän oli 64 pisteellään Falconsin paras pistemies. St. Pierre teki kauden jälkeen AHL-sopimuksen Chicago Blackhawksin farmijoukkueen Rockford IceHogsin kanssa.
Kauden 2012–2013 St.Pierre pelasi AHL-joukkue Rockford IceHogsin kapteenina josta siirtyi seuraavaksi kaudeksi Montreal Canadiensin organisaatioon. Kausi kului pääosin farmijoukkue Hamilton Bulldogsin joukkueessa ja St.Pierre pääsi pelaamaan vain yhden ottelun Montrealissa.
Kaudelle 2014–2015 St.Pierre lähti Kroatiaan, KHL-joukkue Medvescak Zagrebiin. Kauden päätteeksi St.Pierre kävi pelaamassa kolme ottelua Sveitsin NLA-liigan HC Lausannen riveissä.
Kaudelle 2015–2016 St.Pierre liittyi Kazakstanin Barys Astanan joukkueeseen. Kahden Kazakstanissa pelatun kauden jälkeen hän sai myös Kazakstanin kansalaisuuden ja pääsi edustamaan maata 1. divisioonan A-lohkon MM-turnaukseen. St.Pierre jatkoi Astanassa myös kaudella 2017-2018 mutta siirtyi loppukaudesta Venäjän kaukoitään Admiral Vladivostokin joukkueeseen.
Kirvesahven
Koko ja ulkonäkö
Kirvesahven voi kasvaa noin 20–30 cm pitkäksi. Se on litteä ja muistuttaa ruumiinrakenteeltaan kolmiomaista kiekkoa. Kalan selkäevä on pitkä ja nuorella kalalla on selkäevässä myös piikkejä. Peräevä ja vatsaevät ovat myös hyvin pitkät. Pyrstöevä on kirvesahvenella selkeästi haarautunut. Kirvesahvenet kykenevät työntämään leukojaan ulospäin. Lajin suomut ovat pienikokoiset ja väriltään se on selästään sininen ja vatsastaan hopeanvalkoinen. Kirvesahvenen kyljessä on kylkiviivan ylä- ja alapuolella muutama rivi tummia pilkkuja. Evät ovat väriltään harmahtavat.
Levinneisyys ja elintavat
Kirvesahventa tavataan indopasifiselta merialueelta ja sen levinneisyys ulottuu Afrikan itärannikolta Tyynellemerelle Australiaan ja Japaniin asti. Kala elelee parvissa tyypillisesti lähellä merenpohjaa mannerjalustoilla aina 200 metrin syvyyteen merenpinnasta. Kirvesahven on mereinen kala, mutta toisinaan sitä tavataan myös jokien suistoista. Lajin ravintoa ovat pienet selkärangattomat eläimet. Kirvesahven on hyvä ruokakala ja paikoitellen Aasiassa sitä kalastetaan trooleilla. Kirvesahventa myydään sekä tuoreena että kuivattuna.
Karate kesäolympialaisissa 2020 – miesten 67 kg
Miesten 67 kg painoluokka karatessa Tokion olympialaisissa 2020 kilpailtiin Nippon Budōkanilla 5. elokuuta 2021. Kilpailu käytiin kumitessa. Kilpailuun osallistui 10 karatekaa, kun yksi kilpailija vetäytyi turnauksesta.
Turnauksen voitti ranskalainen Steven Da Costa, josta tuli näin ensimmäinen mies, joka voitti karaten olympiakultaa. Hän voitti loppuottelussa turkkilaisen Eray Şamdanin. Pronssia saavuttivat alkulohkonsa voittaneet Darkhan Assadilov ja Abdelrahman Al-Masatfa.
Karsinnat
Kilpailuun osallistui yhteensä kymmenen karatekaa. Isäntämaa Japani sai yhden urheilijan suoraan olympiaturnaukseen. Neljä urheilijaa valittiin rankingin perusteella kuitenkin siten, että yhdestä maasta sai tulla korkeintaan yksi urheilija. Kolme urheilijaa valittiin karsintaturnauksen kautta. Karsintaturnaus järjestettiin Pariisissa 11. – 13. kesäkuuta 2021. Loput paikat täytettiin maanosien omien kiintiöiden kautta sekä erillisten kutsujen kautta. Kutsuja lähetettiin neljä. Afrikalla oli kolme paikkaa, Aasialla kaksi, Euroopalla kaksi, Oseanialla kaksi ja Amerikalla kolme. Amerikan ja Afrikan piti valita urheilijat siten, että kaikki kolme urheilijaa eivät saaneet olla samasta maasta.
Turnaus
Karatekat oli jaettu kahteen lohkoon, joista kummastakin kaksi parasta eteni välieriin.
Erkki Wessman
Erkki Olavi Wessman (27. kesäkuuta 1931 Ulvila – 5. elokuuta 2011 Tampere) oli kirjailija ja pitkäaikainen mm. Hymy-lehden toimittaja. Lisäksi Wessman oli toimittajana mm. rikoslehti Alibissa.
Wessman työskenteli aluksi kirjatyöntekijänä ja sitten toimitussihteerinä ja kirjoittavana toimittajana Porissa Satakunnan Työ -lehdessä. Hän oli kirjoittajayhdistys Manuscript 63:n perustajajäsen. Mentyään naimisiin näyttelijä Tuija Vuolteen kanssa hän muutti 1960-luvun puolivälissä Tampereelle ja siirtyi Hymy-lehden palvelukseen. Wessman jatkoi yhteiskuntaa luotaavana monipuolisena kirjoittajana, ja hänet tunnettiin muun muassa Irwin Goodmanin luottotoimittajana.
Wessman kirjoitti useita tietokirjoja ja romaaneita sekä lisäksi näytelmiä televisiolle ja teatteriin.
Oskar Kirmes
Karl Oskar Kirmes (s. 19. joulukuuta 1995 Reykjavík, Islanti) on suomalainen telinevoimistelija, joka edustaa Espoon Telinetaitureita. Häntä valmentaa hänen isänsä Mati Kirmes.
Kirmes aloitti voimistelun kuusivuotiaana vuonna 2000 Ruotsissa äitinsä ohjaamassa voimistelukerhossa. Hän on edustanut Suomea vuodesta 2013, mitä ennen hän kuului vuodet 2007–2013 Ruotsin maajoukkueeseen.
Vuonna 2012 Kirmes voitti moniottelussa SM-pronssia. Vuonna 2013 hän voitti moniottelun, permannon, nojapuiden ja rekin Suomen mestaruudet ja renkailta pronssia. Hän osallistui myös MM-kisoihin ollen moniotelussa 32:s. Vuonna 2014 Kirmes voitti Pohjoismaiden mestaruudet permannolla, renkailla, nojapuilla ja joukkuekilpailussa ja kilpaili samana vuonna sekä MM- että EM-kilpailuissa. Hän saavutti kaudella myös rekin SM-hopeaa ja pronssia renkailta ja nojapuilta. Vuoden 2015 EM-kilpailuissa Kirmes oli permannolla yhdeksäs ja ylsi kuusiottelun loppukilpailuun.
Huhtikuussa 2015 Kirmes ylsi ensimmäisen kerran urallaan maailmancupin palkintokorokkeelle, kun hän voitti hopeaa Ljubljanan permantokilpailussa pistein 14,725.
Huhtikuussa 2016 Kirmes voimisteli kuusiottelussa Rion olympiakarsinnoissa ennätyspisteensä 84,999. Tulos varmisti Suomelle ensimmäisen miestelinevoimistelun olympiapaikan 44 vuoteen. EM-kilpailuissa 2016 Kirmes sijoittui permannolla 14:nneksi.