cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sheriffi (kirja)
Sheriffi on Reijo Mäen vuonna 2012 ilmestynyt kahdeskymmeneskolmas Vares-dekkari. Asetelmana on, että Jussi Vares palkataan tutkimaan kaksoismurhaa, jota poliisi ei ole saanut selvitettyä.
Tapaukseen liittyy järjestäytynyttä rikollisuutta harjoittava liikemiesryhmä, raati, jota sen jäsenille tuntematon sheriffiksi kutsuttu johtaja pitää vallassaan. Muistutukseksi seinällä pidetään muokattua Sheriffi-elokuvan julistetta. Muita epäilyttäviä ryhmiä kirjassa on menestyvä uskonto- ja bisneslahko. Novellikirjailija Luusalmi esiintyy katurunousillassa Aartoman, Hirvosen ja Kinnusen kanssa ja tulee pahoinpidellyksi.
Vastaanotto
Helsingin Sanomien Veli-Pekka Leppänen piti teosta tutuin askelmerkein jyräävänä poikien fantasialukemistona. Keskisuomalaisen Mikko Variksen mielestä juoni oli taidokas. Sheriffi oli ilmestymisvuonnaan viidenneksi myydyin kotimainen kaunokirjallinen teos. Suomen dekkariseura palkitsi kirjan Vuoden johtolanka -palkinnolla.
Marvel vs. Capcom 2: New Age of Heroes
Marvel vs. Capcom 2: New Age of Heroes Capcomin kehittämä Marvel vs. Capcom -tappelupelisarjan neljäs osa. Pelin taistelujärjestelmää muutettiin käyttäjäystävällisemmäksi ja combot olivat helpompia kuin aiemmin. Peli julkaistiin Sega Dreamcastille, PlayStation 2:lle ja Xboxille. Peli ilmestyi myöhemmin myös ladattavaksi PlayStation Networkiinn ja Xbox Live Arcadeen.
Marvel vs. Capcom 2 on yksi menestyksekkäimmistä pelihallien tappelupeleistä 1990-luvun alun jälkeen, jolloin Street Fighter II ja Mortal Kombat julkaistiin.
Musiikki-tv
Musiikki-tv oli Ylen musiikkiohjelma, joka esitti eri musiikkityylien musiikkivideoita sekä koti- että ulkomailta. Lisäksi ohjelmassa oli artistihaastatteluita ja vierailevia artisteja. Ohjelma pyöri vuosina 2006–2009.
Aiemmin ohjelman jokainen lähetys noudatti jotain yhtä teemaa, joka saattoi vaihdella lähetysajankohdan tai ajankohtaisuuden suhteen. Lähetyskaavio noudatti skeemaa maanantain tuoreet eli uudet julkaisut, tiistain ääripää eli vaihtoehtomusiikki, keskiviikkona Suomen virallinen lista, torstaina katsojien toiveet ja perjantaina klassikot.
Ohjelman tuottajana toimi Yle Viihde. Ohjelman aloittaessa ohjelmaa näytettiin jokaisena arki-iltana. Ohjelma kävi välillä suuren kanavauudistuksen myötä 1. toukokuuta 2007 alkaen YLE Extra -kanavalla, mutta palasi normaalipaikalleen Yle TV2 -kanavalle ennen vuoden loppua. Tällöin Musiikki-tv palasi TV2:n myöhäisiltoihin, ja vuodesta 2009 alkaen ohjelmalla oli vain yksi viikoittainen lähetysaika sunnuntai-iltaisin. Ohjelma oli katsottavissa myös Yle Areenassa.
Ohjelmaa juonsivat Laura Vähähyyppä, Erno Kulmala, Juha Lahti, Anne-Mari Aaltonen, Harri Hakanen, Heta Hyttinen, Marja Hintikka, Sonja Kailassaari, Ilkka ”Ile” Uusivuori ja Tomi Saarinen.
Sevillan maailmannäyttely
Sevillan vuoden 1992 maailmannäyttely eli EXPO '92 oli Sevillassa 20. huhtikuuta 1992 – 19. lokakuuta 1992 järjestetty maailmannäyttely. Näyttely sijaitsi lähes 215 hehtaarin suuruisella La Cartuja -saarella, joka sijaitsee Guadalquivir-joen keskellä vastapäätä Sevillan historiallista keskustaa. Näyttelypaviljonkeja oli 95, valtioita 108, kansainvälisiä organisaatioita 22 sekä kolmisenkymmentä monikansallista yritystä. Maailmannäyttelyn kävijämäärä oli lähes 42 miljoonaa.
Maailmannäyttelyn järjestelemisen lähtölaukauksena pidettiin Espanjan kuninkaan Juhan Carlosin Dominikaaniseen tasavaltaan tekemää valtiovierailua, jossa hän puhuessaan 31. toukokuuta 1976 pääkaupunki Santo Domingossa mainitsi aikomuksesta järjestää III ibero-amerikkalainen näyttely, kuten oli järjestetty vuonna 1929 Barcelonassa ja Sevillassa hänen isoisänsä Alfonso XIII:n hallitsija-aikana. Tammikuussa 1981 Sevillan kaupunginvaltuusto teki päätöksen hakea maailmannäyttelyä vuodelle 1992, mitä Espanjan hallitus tuki maaliskuussa 1982 tekemällään päätöksellä. Alun perin oli ajatus järjestää näyttely yhtä aikaa Chicagon kanssa, mutta kaupunki vetäytyi suunnitelmasta. Järjestelyvastuu oli täysin Sevillalla. Maailmannäyttelyn avajaisvuonna tuli kuluneeksi 500 vuotta Kristoffer Kolumbuksen Amerikan löytämiseen johtaneesta purjehduksesta.
Vuosi 1992 oli muutenkin usean suurtapahtuman vuosi Espanjassa. Maassa järjestettiin Barcelonan kesäolympialaiset, Madrid toimi kyseisenä vuonna Euroopan kulttuuripääkaupunkina ja Kolumbuksen ensimmäisestä Amerikan löytöretkestä tuli kuluneeksi 500 vuotta, mitä myös juhlittiin näyttävästi Espanjassa.
Maailmannäyttelyn järjestely Sevillassa vaati suuria panostuksia infrastruktuuriin, muun muassa liikenteeseen. Tähän liittyen rakennettiin uusittu lentoasema, huippunopea junayhteys AVE Madridin ja Sevillan välille, uusia moottoriteitä sekä seitsemän uutta siltaa Guadalquivir-joen yli.
Suomen paviljonki
Suomi osallistui Sevillan maailmannäyttelyyn omalla paviljongillaan Helvetinkolu, jonka oli suunnitellut nuorten arkkitehtien viisikko: Juha Jääskeläinen, Juha Kaakko, Petri Rouhiainen, Matti Sanaksenaho ja Jari Tirkkonen. Nimi viittaa Ruoveden Helvetinjärven kansallispuistossa olevaa Helvetinkolu-nimellä tunnettua muodostelmaa. Helvetinkolu muodostui kahdesta rakennuksesta, jotka olivat teräsrakenteinen Kone ja puurakenteinen Koli. Rakennusten välinen alue muodosti kuilun eli kolun, jonka yläpuolella oli rakennuksia yhdistävä silta. Rakennusten muotokielen inspiraatio oli löytynyt Kain Tapperin veistotaiteesta.
Suomen paviljongin pääkomissaarina toimi urheilujohtajana paremmin tunnettu Peter Tallberg. Suomen paviljongin näyttelysuunnitelman ja taiteilijavalinnat teki arkkitehti, professori Juhani Pallasmaa. Kävijöitä Suomen paviljongissa oli keskimäärin päivittäin 9 000. Huomattava osa oli suomalaisia turisteja, koska matka Aurinkorannikolta oli helppo ottaa osaksi Espanjan matkaa johtuen suhteellisen lyhyestä matkasta Sevillaan.
Suomen osaston avajaiset olivat 4. kesäkuuta 1992. Suomen valtiota tilaisuudessa edusti ulkomaankauppaministeri Pertti Salolainen, joka piti myös avajaispuheen tuoden esille aktiivissa vaiheessa olevat suomalaisten neuvottelut liittymisestä Euroopan yhteisöön. Avajaisjuhlassa esiintyivät mm. nuorisokuoro Candomino, Antti Sarpila swing band, kansantanssiyhtye Rimpparemmi, kansanmusiikkiyhtye Värttinä. Suomen paviljongin vastaanotossa esiintyi myös suomalainen joulupukki. Suomi-päivän päätteeksi järjestettiin noin 500 hengelle kutsuvierasvastaanotto.
Tasavallan presidentti Mauno Koivisto puolisoineen vieraili maailmannäyttelyssä muutama päivä myöhemmin eli 9. kesäkuuta matkalla Etelä-Amerikkaan. ,
Suomen paviljongissa oli Kain Tapperin puuveistos, Esa Laureman kineettinen valotaideteos ja Stefan Lindforsin veistos. Paviljongissa oli myynnissä myös Björn Weckströmin koruja, lasitavaraa ja muumituotteita. Pohjoisesta luonnosta muistuttaa valokuvaaja Odert Lackschéwitzin 120 projektorilla heijastettava multivisio. Suomalaisyrityksistä tuotteineen paikalla olivat Rapalan uistimet, Fiskarsin sakset ja Finlaysonin pyyhkeet.
Kisoissa julkaistiin eri maiden postilaitosten toimesta kymmeniä postimerkkejä. Suomen posti julkaisi maaliskuussa 1992 ensimmäistä kertaa maailmannäyttelystä erikoispostimerkin Sevillan maailmannäyttelyn johdosta.
Maailmannäyttelyn jälkeinen aika
Helvetinkolu jäi paikoilleen maailmannäyttelyn alueelle perustettavaan tiedepuistoon. Paviljongin osti Sevillan arkkitehtiseura, joka aikoi käyttää kaksiosaista rakennusta toimistonaan, arkkitehtuurikirjastona ja näyttelytilana. Suomalaisilla oli mahdollisuus käyttää tiloja edelleenkin omiin kulttuuri- ja edustustilaisuuksiinsa. Käyttö jäi kuitenkin hyvin vähäiseksi.
Maailmannäyttelyn sulkemisen jälkeen osa alueesta muutettiin teknologiakeskukseksi nimellä Cartuja 93 ja perustettiin teemapuisto Isla Mágica. Odotukset teknologiakeskuksen suhteen eivät kuitenkaan ole toteutuneet eli alueen käyttö on jo jäänyt odotettua vaatimattomammaksi. , Paviljongit purettiin suurelta osin, ja yritykset käyttivät niitä vain osittain. Cartuja-saarelle rakennettiin myöhemmin vuoden 1999 yleisurheilun MM-kisoja varten noin 60 000 katsojan Estadio Olímpico de la Cartuja -stadion.
Futsal-Liigan kausi 2018–2019
Runkosarja
Sarjatilanne runkosarjan päättyessä 9.3.2019.
Tyler Johnson
Tyler Johnson voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Futsal-Liigan kausi 2018–2019
Runkosarja
Kauden 2018–2019 Futsal-liiga pelattiin kahdentoista joukkueen kaksinkertaisena sarjana, jonka kahdeksan parasta etenivät pudotuspeleihin. Jos runkosarjaottelun päättyi varsinaisella peliajalla (2x 20 min) tasan, niin pelatiin 5 minuutin jatko-ottelu. Jos ottelu oli senkin jälkeen tasan, voittaja ratkaistiin 10 m rangaistuspotkuilla paras kolmesta-systeemillä ja tarvittaessa jatkolaukauksin. Jatko-ottelun tai rangaistuspotkukilpailun hävinnyt joukkue sai yhden sarjapisteen ja voittaja kaksi. Varsinaisella peliajalla voittanut joukkue sai kolme sarjapistettä.
Runkosarjan pistepörssi
Pistepörssin top-10 runkosarjan päättyessä.
Kuukauden pelaaja
Futsal-liigan pelaajat valitsevat kuukausittain keskuudestaan kuukauden pelaajan. Lokakuun pelaajaksi valittiin SoVo:n Gezim Voca. Tammikuun parhaaksi pelaajaksi valittiin Kampuksen Dynamon Sergei Korsunov. Helmikuun parhaaksi pelaajaksi valittiin Leijona Futsalin Jussi Nyström.
Pudotuspelit 2019
Kaikki pudotuspelisarjat pelataan paras viidestä-järjestelmällä. Kaksi ensimmäistä ottelua pelataan runkosarjassa paremmin sijoittuneen kotona, kolmas ja tarvittaessa neljäs ottelu taas runkosarjassa heikommin sijoittuneen kotona. Viides ja ratkaiseva ottelu pelataan tarvittaessa runkosarjassa paremmin sijoittuneen joukkueen kotona.
Kaikki finaaliottelut on nähtävillä Yle Areenassa tai Yle TV2.
Liigakarsinta
Runkosarjan heikoiten sijoittunut Tervarit putosi suoraan futsal-ykköseen. Tervareiden tilalle futsal-liigaan nousi kaudeksi 2019–2020 nousi futsal-ykkösen voittanut Tornion Palloveikot. Futsal-liigassa toiseksi viimeikseksi sijoittunut PJK kohtasi liigakarsinnassa futsal-ykkösessä toiseksi sijoittuneen Liikunnan Riemun. Riemu voitti karsintasarjan suoraan kahdessa ottelussa (otteluiden tulokset 1–2 ja 6–1 ) ja nousi täten PJK tilalle futsal-liigaan kaudeksi 2019-2020.
Futsal Cup Final Four -turnaus 2019
Suomalaisen futsalin cup-mestaruus ratkaistiin neljän parhaan joukkueen kesken Final Four -turnauksessa. Vuoden 2019 lopputurnaus pelattiin Jyväskylän Monitoimitalolla 16.2.–17.2. 2019. Neljän parhaan joukkueen joukkoon selvittivät tiensä liigajoukkueet MadMax, Kampuksen Dynamo ja Leijona Futsal. Neljäs joukkue oli futsalin 2. divisioonassa pelaava Vaasalainen FC Kiisto.
Futsal-Gaala 2019
Tampereella 19.5.2019 järjestetyssä Futsal-gaalassa palkittiin kauden 2018–2019 parhaita onnistujia. Miesten Futsal-Liigan osalta jaettiin seuraavia palkintoja:
Kauden Futsalpelaaja: Mikko Kytölä, KaDy
Kauden tulokas: Aleksi Kylmälä, Sievi FS
Kauden nuori pelaaja: Otto Jukko, GFT
Mestarivalmentaja: Vasko Vujovic, KaDy
Kauden Erotuomari: Arttu Kyynäräinen
Pelaajien valitsema paras erotuomari: Kirill Naishouler
Runkosarjan pistepörssin voittaja: Gezim Voca, SoVo (33+18=51, 22 ottelua)
Pudotuspelien pistepörssin voittaja: Petri Grönholm, LeiF (8+10=18, 10 play off -ottelua)
Tähtikentällinen 2018–2019
Maastohiihdon maailmancup
Maastohiihdon maailmancup on kansainvälisen hiihtoliiton FIS:n järjestämä maastohiihdon korkeatasoisin kansainvälinen sarjamuotoinen kilpailu. Ensimmäistä kertaa maailmancup järjestettiin miehille kaudella 1973–1974 ja naisille 1978–1979 ja virallinen asema sillä on ollut kaudesta 1981–1982 lähtien. Sprinttihiihdon maailmancupin voitosta on kilpailtu 1996–1997 lähtien. Kisoja on Suomessa televisioitu pääosin Ylellä, lukuun ottamatta vuosia 2011–2018, jolloin sarjan ulkomailla järjestetyt tapahtumat olivat osa MTV:n ja CMORE:n maksu-tv-kokonaisuutta.
Maailmancupin kokonaiskilpailussa menestyneimmät
''Tilanne päivitetty kauden 2022-2023 jälkeen. Kaudella 2022–2023 hiihtävien kilpailijoiden nimet on lihavoitu.''
Sprinttimaailmancupissa menestyneimmät
''Tilanne päivitetty kauden 2022-2023 jälkeen. Kaudella 2022-2023 hiihtäneiden kilpailijoiden nimet on lihavoitu.''
Eniten maailmancupin osakilpailuvoittoja
Tilanne päivitetty kauden 2022-2023 jälkeen.
Eniten maailmancupin palkintopallisijoituksia
Tilanne päivitetty kauden 2022-2023 jälkeen.
Eniten maailmancupin top 10 sijoituksia
Tilanne päivitetty kauden 2022-2023 jälkeen.
Eniten henkilökohtaisia maailmancupin startteja
Tilanne päivitetty kauden 2022-2023 jälkeen.
Naiset
{| class="wikitable sortable" style="background:#fff; font-size:86%; line-height:16px; border:gray solid 1px" ! style="width:10px; background:#efefef;" |    Sija. ! style="width:160px; background:#efefef;" |     Nimi ! style="background:#efefef;" |    Cup ! style="background:#efefef;" |    Tour ! style="background:#efefef;" |    Startit
Nina Agdal
Nina Brohus Agdal (s. 26. maaliskuuta 1992 Hillerød, Tanska) on tanskalainen malli ja näyttelijä. Hän on näytellyt elokuvissa Don Jon (2013), Entourage (2015) ja Love Advent (2011). Agdal on 176 senttimetrin pituinen.
Nicholas Lanier
thumb|[[Antoon van Dyckin maalaus Nicholas Lanieristä.]] Nicholas Lanier (myös Lanière kastettu 10. syyskuuta 1588 Rouen, Ranska – 24. helmikuuta 1666 Greenwich, Lontoo) oli englantilainen säveltäjä, laulaja, luutisti ja taidemaalari. Lanier tuli ranskalaisesta taiteilijasuvusta, joka asettautui Englantiin 1600-luvun puolivälissä. Lanier toimi useissa tehtävissä Englannin hovin hovimuusikkona.
Lanier käytti naamionäytelmässään Lovers Made Men (Rakastajista miehiä, 1617) uutta italialaista resitatiivi-laulutyyliä tiettävästi ensimmäisen englantilaisena.
Oulu Sinfonia
right|200px| thumb|250px|Oulu Sinfonia [[Korttelihaipakka|Korttelihaipakassa 2008.]] Oulu Sinfonia eli Oulun kaupunginorkesteri on perustettu vuonna 1937. Siinä soittaa 61 muusikkoa.
Oulussa on harrastettu säännöllistä konserttitoimintaa jo 1820-luvulta asti, ensimmäiset pyrkimykset pysyvän orkesterin saamiseksi ovat vuodelta 1856, jolloin musiikillisen kapellin musiikkiyhtiön osakemerkinnät suoritettiin. Toiminta kuitenkin hiipui, ja Oulun Soitannollisen Seuran perustaminen vuonna 1901 oli piristysruiske orkesteritoiminnalle. Huippukauttaan tämä orkesteri eli talvella 1910–1911, jolloin sitä johti säveltäjä Toivo Kuula. Orkesterin toiminta hiipui vähitellen rahojen huvetessa, mutta esimerkiksi Jean Sibelius ehti käydä orkesteria johtamassa 1914.
Syyskuussa 1934 Oulun Musiikkiyhdistys ry:n toiminta alkoi, ja Oulun orkesterin toiminta alkoi virallisesti maaliskuussa 1937. Vuodesta 1954 lukien orkesteri on saanut käyttää itsestään nimeä kaupunginorkesteri, ja orkesteri kunnallistettiin vuonna 1961.
Tunnettuja kapellimestareita sekä ja Oulun kaupunginorkesterin kehittäjiä ovat olleet Urpo Pesonen, Paavo Rautio, Onni Kelo ja myöhemmiltä vuosilta Ari Angervo, Peeter Lilje ja Arvo Volmer, jonka johdolla orkesteri levytti 1998–2005 Leevi Madetojan koko orkesterituotannon. Syksystä 2005 kevääseen 2008 ylikapellimestarina toimi Dmitri Slobodeniouk. Syksystä 2010 syksyyn 2013 orkesterin taiteellinen johtaja oli kapellimestari Anna-Maria Helsing. Häntä seurasi ruotsalainen Johannes Gustavsson, jonka kausi ylikapellimestarina jatkui vuoteen 2021. Vuodesta 2022 orkesterin ylikapellimestarina on englantilainen Rumon Gamba. Orkesterin nimikkosäveltäjänä toimi vuosina 1997–2007 Olli Kortekangas.
Oulu Sinfonia soittaa vuonna 1983 valmistuneessa 816-paikkaisessa Madetojan salissa. Oulun kaupunginorkesteri nimettiin uudelleen Oulu Sinfoniaksi kesän 2005 alussa.
GRB
Grb voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Pelastusooppera
Pelastusooppera on Ranskan vallankumouksen jälkeen syntynyt oopperan laji, jossa sankari pelastuu, yleensä viime hetkellä, kuolemalta tai muulta hirveltä kohtalolta tyrannin kynsistä. Pelastusoopperat esittelevät pääasiassa uskollisuuden tai urhoollisuden kaltaisia moraalisia hyveitä.
Tunnetuin lajityypin edustaja on Ludwig van Beethovenin ainoaksi jäänyt ooppera Fidelio (1814).
Henry Silva
Henry Silva (15. syyskuuta 1926 Brooklyn, New York – 14. syyskuuta 2022 Los Angeles, Kalifornia ) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi 1960-luvulla elokuvista Mantshurian kandidaatti ja Dollarivirta, sekä useista spagettiwestern-elokuvistaan.
Tolna (lääni)
Tolna on lääni Etelä-Unkarissa. Se rajautuu Fejérin, Bács-Kiskunin, Baranyan ja Somogy'in lääneihin. Pääkaupunki on Szekszárd ja muita kaupunkeja ovat Dombóvár sekä Paks, jossa on kiistelty ydinvoimala. Voimala tuottaa puolet Unkarin sähköstä. Läänin pinta-ala on 3 703 km² ja sen väkiluku arviolta 225 936 (vuonna 2015).
Maasto on kumpuilevaa. Läänin itärajalla virtaavaa Tonavaa kohti mentäessä maasto muuttuu tasaisemmaksi. Läänin alueella virtaa monia pieniä jokia. Suurin osa läänin paikkakunnista on pieniä kyliä.
Pons
Pons on siltaa tarkoittava latinan kielen sana.
Sanaa käytetään myös seuraavissa merkityksissä:
Luettelo mediasoittimista
Luettelo mediasoittimista
Katso myös
Mediaplayer
Archzie
Arto Väinö Ensio Ojajärvi eli Archzie (s. 27. syyskuuta 1962 Nurmo) on suomalainen basisti, joka soittaa The 69 Eyes ja Musta Paraati -yhtyeissä. Hänen muita yhtyeitään ovat olleet Syyskuu, Briard ja Fellow Reptiles.
Mau-mau-kapina
Mau-mau-kapina (tunnettiin myös nimellä Mzungu Arudi Ulaya Mwafrika Apate Uhuru ja Kenian hätätila) oli sotilaallinen kapina vuosina 1952–1960, joka oli mau-mau-liikkeen aloittama sissisota Kenian vapauttamiseksi Britannian siirtomaahallinnosta itsenäiseksi valtioksi. Liike syntyi kikuju-heimon maatyöläisten pettymyksestä siirtomaahallintoon. Mau-maun vapaustaistelu ei kyennyt vapauttamaan Keniaa sotilaallisella toiminnalla. Sen toiminta johti Kenian valkoisten siirtomaa-asukkaiden ja Britannian sisäministeriön väliseen luottamuspulaan, joka aikanaan myötävaikutti Kenian itsenäistymiseen 12. joulukuuta 1963.
Mau-mau-kapinan tausta
Mau-mau-kapina johtui monenlaisista taloudellisista taustatekijöistä. Kun ongelmia ei saatu ratkaistua poliittisin keinoin, tilanne repesi sisällissodaksi.
Kikujujen taloudellinen ahdinko
Eurooppalaisperäisten uudisasukkaiden valtaamat maat olivat olleet kiistojen kohteena useiden vuosikymmenten ajan ennen konfliktin kärjistymistä. Suurin osa valkoisten maista sijaitsi Kenian keskisellä ylängöllä. Alueen ilmasto on lauhkeampi kuin maan muiden osien, ja sen alkuasukkaat ovat pääasiassa kikujuja. Vuonna 1948 noin 1 250 000 kikujua oli ahdettu 5 200 neliökilometrin alueelle, kun taas kolmisenkymmentä tuhatta uudisasukasta oli ottanut haltuunsa 31 000 neliökilometriä parhainta maatalousmaata.
Siirtomaa-aikana uudisasukkaat suostuivat päästämään eurooppalaisten alueille noin 120 000 kikujua, joilla oli käytännössä torpparin asema: he saivat työvelvollisuutta, taksvärkkiä, vastaan viljellä omia palstoja hyvällä maalla. Koska nämä torpparit olivat lain kannalta asiattomia maanvaltaajia, heillä ei ollut laillisia oikeuksia maatilkkuihinsa, ja vuosina 1938–1946 uudisasukkaiden taksvärkkivaatimukset nousivat jatkuvasti. On arveltu, että kikujujen töistään saama korvaus aleni 30–40 prosentilla noiden vuosien aikana. Kyse oli yrityksestä muuttaa torpparit rengeiksi. Tämä aiheutti kaunaa ja katkeruutta torpparien keskuudessa, mikä aikanaan johti mau-mau-kapinaan.
Ylänkötorpparien taloudellisen tilanteen heikkeneminen sai tuhannet kikujut vaeltamaan Nairobiin työnhakuun, mikä osaltaan aiheutti kaupungin väkiluvun kaksinkertaistumisen vuosina 1938–1952. Samalla oli kuitenkin kehittymässä maanomistajakikujujen yhteiskuntaluokka, joka samastui pitkälti valkoisten siirtolaisten etuihin. Näin kikujukansan keskuuteen syntyi luokkaristiriita. Vuonna 1953 lähes puolet kikujuista oli maatonta liikaväestöä. Tämä merkitsi köyhyyden ja työttömyyden kasvua. Taloudellinen eriytyminen aiheutti kikujukansan keskinäisen sisällissodan osana mau-mau-kapinaa.
Järjestäytyminen KCA:n johdolla
Kaikkia historiallisia yksityiskohtia ei vielä tunneta, mutta 1940-luvun loppupuolella kielletyn Kikuyu Central Association -järjestön johtokunta ryhtyi suunnittelemaan passiivista vastarintakampanjaa kikujujen maa-ahdingon tuomiseksi yleiseen tietoisuuteen. Kampanjaan valmistauduttiin alueen heimojen tapoihin kuuluvin valantekijäis- ja vihkimysriitein, jotka suorittaneet henkilöt uskoivat valan rikkomisen johtavan yliluonnolliseen kuolemaan.
Vihkimysvalat aiheuttivat eurooppalaissyntyisten siirtolaisten keskuudessa monenlaisia huhuja. Niihin väitettiin kuuluvan rituaalista ihmissyöntiä, eläimiin ja niiden ruumiisiin sekaantumista, sukupuolihurjasteluja sekä riittipaikkojen pyhittämistä sisälmyksillä ja irti leikatuilla vuohen silmillä. Uskottiin myös valan edellyttävän valkoisten murhaamista, silpomista ja polttamista. Vaikka suurin osa näistä tarinoista olikin liioiteltuja kauhujuttuja, joiden tarkoitus oli etupäässä avun hankkiminen brittihallitukselta, sen perusteella mitä alueen tavoista tiedetään, valaseremonioihin varmasti kuului monenlaisia eurooppalaisesta näkökulmasta vieraita ja pelottaviakin menoja, kuten eläinten uhraamista ja niiden veren juomista. Myöhempiin rituaaleihin kuului myös lupaus vastustaa ja surmata valkoisia, mutta alkuperäiset KCA:n valat rajoittuivat kansalaistottelemattomuuteen ja passiiviseen vastarintaan.
Itä-Afrikan ammattiliittojen yhteisjärjestö
Samalla kun KCA rituaaleineen ja valoineen loi ns. valkoisten ylänköjen alueelle salaseuraverkostoa, vastarinnan keskus siirtyi Nairobiin ammattiliittojen keskuuteen. Vuoden 1949 vapunpäivänä kuusi ammattiliittoa yhdistyi Itä-Afrikan ammattiliittojen yhteisjärjestöksi (East African Trades Union Congress, EATUC). Vuoden 1950 alkupuolella EATUC järjesti suuren protestikampanjan, kun Nairobille oli myönnetty ns. Royal Charter -oikeudet, koska kaupunkia hallitsi epädemokraattinen, valkoisten valitsema valtuusto. Kampanja osoittautui vakavaksi arvovaltatappioksi siirtomaahallitukselle ja johti väkivaltaisiin yhteenottoihin radikaalien afrikkalaisten ja siirtomaahallinnolle kuuliaisen väestön välillä.
EATUCin johtajat pidätettiin heidän vaadittuaan vapunpäivänä 1950 Kenialle itsenäisyyttä. Vapaina olevat EATUCin kannattajat vastasivat tähän yleislakolla 16. toukokuuta. Lakko lamautti Nairobin yhdeksäksi päiväksi ja saatiin murrettua vain vangitsemalla 300 työläistä ja pelottelemalla väestöä brittiläisellä sotilasvoimalla. Lakko levisi muihin kaupunkeihin ja siihen osallistui ehkä jopa 100 000 työläistä: Mombasassa kaikki seisoi kahden päivän ajan. Lakko päättyi kuitenkin tappioon ja ammattijärjestö EATUC romahti johtajien jouduttua vankilaan.
Neljänkymmenen ryhmä
Jäljellä olevat ammattiyhdistysjohtajat päättivät käyttää KCA:n kampanjaa apuna vastaisen toiminnan organisointia varten. He liittyivät ns. Neljänkymmenen ryhmään (”Forty Group”), joka oli jotenkuten koossa pysyvä ryhmä lähinnä vuonna 1940 ympärileikattuja brittien armeijassa palvelleita sotilaita. Tähän joukkoon kuului monenlaisia nairobilaisia ay-aktiiveista pikkuvarkaisiin. Toisin kuin kikujuliiton valat, Neljänkymmenen ryhmän seremoniat vaativat nimenomaisesti siirtomaavallan kaatamista väkivaltaisella vallankumouksella. Ryhmän kannattajat hankkivat sille niin rahaa, aseita kuin ammuksiakin.
KAU ja salainen keskuskomitea
Kesäkuussa 1951 kaupunkilaisradikaalit kaappasivat vallan siihen asti esivallalle lojaalina pysyneessä KAU:n Nairobin osastossa soluttamalla kokoukset täyteen ay-väkeä. Sen jälkeen he organisoivat salaisen keskuskomitean organisoimaan valakampanjan kaupungissa. Keskuskomitea muodosti nopeasti aseistettuja partioita saattamaan voimaan päätöksensä, muun muassa surmaamaan ilmiantajia.
Marraskuussa 1951 nairobilaisradikaalit koettivat kaapata koko KAU:n maanlaajuisen organisaation samanlaisella junttauksella, mutta tällä kertaa Jomo Kenyatta osoittautui heitä paremmaksi peluriksi ja voitti vaalin. Nairobilaisradikaalien painostus pakotti kuitenkin KAU:n omaksumaan Kenian itsenäistymistä tukevan kannan.
Keskuskomitean toiminta laajeni Nairobin ulkopuolelle, ja kannatusta tuli ennen kaikkea valkoisten hallussa olleiden ylänköalueiden ja kikujureservaattien mustalta väestöltä. Kikujujen oman KCA-järjestön kannatus väheni samalla, kunnes sillä kapinan alkaessa oli kannatusta enää vain Kiambun piirikunnassa. Keskuskomitean väki kävi yhä hurjapäisemmäksi: nyt heikäläiset uskalsivat surmata vastustajiaan keskellä kirkasta päivää. Valkoisten taloja tuikattiin tuleen ja karjaa silvottiin. Kuvernööri Philip Mitchell, joka odotti jo pääsyä eläkkeelle, ei kuitenkaan piitannut näistä varoitusmerkeistä, joten mau-mau-kapinaa ei tukahdutettu alkuunsa.
Ensimmäinen vastareaktio
Kesäkuussa 1952 Henry Potter nimitettiin virkaa toimittavaksi kuvernööriksi Philip Mitchellin tilalle. Kuukautta myöhemmin siirtomaapoliisi ilmoitti hänelle mau-mau-kapinan olevan tekeillä. Erityisen levottomia alueita rangaistiin kollektiivisilla sakoilla ja muilla koko yhteisöä koskevilla sanktioilla, vastarintavalan vannoneita henkilöitä pidätettiin ja esivallalle uskollisia kikujuja rohkaistiin ilmiantajiksi ja yhteistoimintamiehiksi. Kenian ensimmäiseksi presidentiksi myöhemmin noussut Jomo Kenyatta antoi periksi painostukselle ja piti vuoden 1952 keskivaiheilla muutaman mau-mau-vastaisen puheen. Nairobin keskuskomitea suunnitteli jo Kenyattan murhaamista tästä hyvästä, mutta siirtomaaherrat taas epäilivät puheita juoneksi ja Kenyattaa mau-maun salaiseksi johtajaksi, joten hän joutui vankilaan ja sitä tietä turvaan mau-maun salamurhaajilta.
17. elokuuta 1952 siirtomaaministeriö Lontoossa sai lopultakin vt. kuvernööri Potterilta tiedon siitä, miten pitkälle asiat olivat edenneet. 6. lokakuuta Evelyn Baring saapui Keniaan ottamaan kuvernöörin valtuudet itselleen ja saattoi lähes saman tien voimaan hätätilalait nähtyään, missä mentiin. Turvallisuusjoukot käyttivät innokkaasti hätätilavaltuuksiaan kidutuksiin, joilla sekä kiristettiin tunnustuksia että ylipäätään peloteltiin väestöä ruotuun.
Hätätila
Hätätilan voimaantulopäivänä lokakuussa 1952 turvallisuusjoukot pidättivät Jomo Kenyattan ja 100 kikujujohtajaa ns. operaatio Jock Scottin puitteissa. Operaation ensimmäisten 25 päivän aikana pidätettiin kahdeksan tuhatta poliittista aktivistia. Oletettiin, että operaatio lamauttaisi kapinan vangitsemalla sen johtajat, mutta mitä vielä: väkivalta kiihtyi entisestäänkin. Kaksi viikkoa hätätilan julistamisen jälkeen uhriksi joutui ensimmäinen valkoinen.
Useat Nairobin keskuskomitean jäsenet joutuivatkin vankilaan, mutta järjestö oli liian syvällä yhteiskunnassa, jotta sitä olisi voitu tukahduttaa pelkästään ihmisiä vangitsemalla. Paikalliset komiteat vastasivat pidätyksiin hyökkäämällä valkoisten uudisasukkaiden sekä esivallalle lojaalien afrikkalaisten kimppuun ja turmelemalla näiden omaisuutta. Toisaalta eräät uudisasukkaat pitivät kaikkia kikujuja vihollisina ja katsoivat oikeudekseen kiduttaa ja surmata näitä ilman oikeudenkäyntiä. Tämä luonnollisestikin vain pahensi yleistä katkeruutta ja väkivaltaisuutta.
Brittisotilaat Keniassa
Operaatio Jock Scottin ensimmäisenä päivänä Keniaan lennätettiin Lähi-idästä pataljoona Lancashiren ampujarykmentin sotilaita. Keniassa jo ollut Kuninkaan afrikkalaisen kiväärirykmentin toinen pataljoona sai vahvistuksia Ugandasta ja Tanganjikasta (nykyisestä Tansaniasta). Kuninkaalliset ilmavoimat lähettivät lentäjiä ja Handley Page Hastings -joukkojenkuljetuskoneita. Mombasan satamaan saapui risteilijä Kenya mukanaan kuninkaallista merijalkaväkeä. Myös muiden joukko-osastojen, kuten Kuninkaallisen Ylämaan rykmentin, sotilaita osallistui taisteluihin. Kaikkiaan Keniassa ehti sotia noin 55 000 brittisotilasta.
Aluksi brittisotilailla oli vähänlaisesti tietoa mau-maun todellisesta organisaatiosta ja miesvahvuudesta. Korkeimmat upseerit pitivät mau-mau-kapinaa merkityksettömänä, ainakin samanaikaiseen Malakan sissisotaan verrattuna. Brittisotilaat eivät aina osanneet tai vaivautuneet erottamaan esivallalle lojaaleja siviilejä mau-mau-sisseistä, vaan tappoivat tai pahoinpitelivät kenet tahansa afrikkalaisen. Eräiden väitetään jopa keränneen kapinallisten irti leikattuja oikeita käsiä viiden shillingin maksua vastaan.
Vapausneuvosto julistaa sodan
Tammikuussa 1953 Vapausneuvostoksi (Council of Freedom) uudelleenjärjestäytynyt keskuskomitea julisti vapaussodan alkaneeksi. Toisin kuin useimmat aikansa vapaussodat, tämä oli ennen muuta kaupunkityöväestön kapina, jota johtamassa ei ollut sosialistisia älykköradikaaleja. Salaisten komiteoiden verkosto oli määrä organisoida kapinallisarmeijan passiiviseksi siiveksi, joka toimi huolto-, aseidenhankinta- ja värväysosastona. Sodankäynnistä huolehti aktiivinen siipi, ns. maa- ja vapausarmeijat (Land and Freedom Armies), koska viljelysmaa ja vapaus olivat kikujujen tärkeimmät poliittiset tavoitteet. Maa- ja vapausarmeijojen aseina olivat keihäät, pitkät simi-miekat, sarvikuononnahasta tehdyt kiboko-ruoskat ja machete-viidakkovesuria muistuttava raivausveitsi panga. Erityisen suosittu ase oli juuri panga, joka on Afrikan oloissa laajalti käytetty ja saatavissa oleva taloustyökalu. Ampuma-aseita maa-armeijalla oli vain viitisen sataa, ja myös kotitekoisia tuliaseita koetettiin valmistaa, mutta useimmat olivat vaarallisempia ampujalle kuin maalille.
Sodanjulistus näyttää olleen vapausneuvoston äkkiväärimpien ainesten painostuksesta tehty strateginen virhe. Selkeää sotasuunnitelmaa ei ollut, sissisotaan koulutettuja sotilaita ei liioin, ajanmukainen aseistus puuttui ja kannatus tuli ainoastaan niiltä heimoilta, joilta valkoiset uudisasukkaat olivat rohmunneet maat. Brittisotilaiden vähälukuisuus, kansan tuki ja siirtomaaherrojen huono tiedustelu antoivat kuitenkin mau-maulle etulyöntiaseman vuoden 1953 alkupuolella. Suuret sissijoukot saattoivat liikkua vapaasti Aberdare-vuoriston ja Mount Kenyan alueiden ylänkötukikohdistaan surmaamaan yhteistoimintamiehiä ja hyökkäämään poliisin ja kodinturvajoukkojen syrjäisille vartioasemille. Yli 2 000 esivallalle kuuliaisen kikujun arvellaan saaneen surmansa: näiden joukossa oli monia varakkaita maanomistajia. Mau-mau iski öisin. Tavallisesti kohteina olivat syrjäiset maatilat, mutta myös nairobilaiset esikaupunkikodit. Vain tuliaseiden puuttuminen esti mau-mauta aiheuttamasta poliisille ja uudisasukkaille vakavia vahinkoja, ja se lienee ratkaissut sodan lopputuloksen.
Uudisasukkaiden ja hallituksen vastaisku
Tammikuun 24. päivänä 1953 joukko mau-mau-sissejä, jotka saattoivat olla uhriensa entisiä palvelijoita, surmasi panga-veitsillä Ruckin valkoisen viljelijäperheen – isän, äidin ja kuusivuotiaan pojan – näiden maatilalla. Valkoiset reagoivat tähän verityöhön raivokkaasti. Monet näistä ylempää keskiluokkaa edustaneista briteistä antoivat saman tien potkut kaikille kikujupalvelijoilleen pelätessään heidän olevan mau-maun kannattajia. Uudisasukkaat, niin miehet kuin naisetkin, aseistautuivat hankkien tuliaseita tarvittaessa vaikka salakuljettamalla, ja eräät suorastaan linnoittivat maatilansa. Monet liittyivät aseellisiin vapaaehtoisyksiköihin, kuten Kenian poliisireserviin tai kodinturvajoukkojen luonteiseen Kenian rykmenttiin.
Myös siirtomaaviranomaiset ryhtyivät toimenpiteisiin kikujuja vastaan. He pitivät Kikuyu Central Association -järjestöä kapinaliikkeen poliittisena siipenä ja kielsivät ankarien rangaistusten uhalla ketään mustaa kantamasta asetta tai olemasta missään yhteydessä mau-mau-sisseihin. Toukokuussa 1953 Kikuyu Home Guardista tuli virallinen osa turvallisuusjoukkoja ja mau-maun vastaisen taistelun ydinjoukko. Sen sotilaat olivat tavallisesti brittien liittolaisina toimivien heimojen jäseniä tai kristinuskoon kääntyneitä afrikkalaisia. Yksikkö organisoi oman vakoojaverkoston ja teki rankaisuretkiä mau-mau-mielisinä pitämilleen alueille.
Larin verilöyly
25.–26. maaliskuuta 1953 kolmisen tuhatta kapinallista hyökkäsi Larin kylään, jonka asukkaat olivat englantilaismielisiä. Noin 70 siviiliä silvottiin hengiltä, useimmat muilla alueilla palveluksessa olleiden Kikuyu Home Guard -kodinturvajoukon sotilaiden vaimoja ja lapsia. Verilöyly sai suurta julkisuutta brittiläisissä tiedotusvälineissä, ja julkinen mielikuva mau-mau-kapinallisista verenhimoisina villeinä vahvistui. Seuraavien viikkojen aikana poliisi ja kodinturvajoukot surmasivat satoja kapinallisiksi epäiltyjä.
Vastarinta leviää kaupungeissa
Huhtikuussa 1953 perustettiin kamba-heimon kapinallinen keskuskomitea Kamba Central Committee. Kamba-heimon kapinalliset olivat kaikki rautatieläisiä, ja käytännöllisesti katsoen koko rautatietyöläistö oli heidän hallinnassaan. Kambat olivat myös määräävässä asemassa armeijan ja poliisin afrikkalaisyksiköissä. Samaan aikaan Narokin alueella ilmeni maasaiheimoon kuuluvien kapinallisjoukkojen toimintaa, jonka ehkäisytoimiin komennetut sotilaat ja poliisit kuitenkin nopeasti nujersivat.
Vaikka poliisi vangitsi suuren joukon aktiiveja huhtikuun 1953 ratsioissa, vapausneuvoston ohjaamat Nairobin komiteat toimittivat edelleen kipeästi kaivattuja täydennyksiä ja uusia alokkaita ylängöillä toimiville maa- ja vapausarmeijoille.
22. marraskuuta 1953 uutisoitiin, että mau-mau-kapinalliset käyttivät bhang-nimistä huumetta ennen veritekoja kiihottaakseen väkivallanhimoaan.
Ammattiliitot mau-maun puolesta ja vastaan
Ymmärrettyään, millainen kapinallisuuden lähde ”rasvanahkatyöväen” ammattiliitot olivat, siirtomaahallitus perusti oman rekisteröityjen ammattiliittojen unionin (Kenya Federation of Registered Trade Unions, KFRTU), jonka tavoitteena oli kerätä piiriinsä erityisesti valkokaulustyöläisiä ja maltillistaa afrikkalaisten keskuudessa vallitsevaa poliittista ilmapiiriä. Vuoden 1953 lopussa KFRTU:lla oli luo-heimoon kuuluva pääsihteeri, joka oli kenialainen kansallismielinen, mutta vastusti mau-mau-kapinaa. Vuoden 1954 alussa KFRTU rikkoi keskuskomitean alullepaneman yleislakon.
Aloite siirtyy briteille
Kesäkuussa 1953 kenraali George Erskine saapui Keniaan ja ryhtyi johtamaan operatiivista toimintaa, jolloin brittien sodankäynti tehostui. Brittien puolelle palkattiin 20 000 uutta mustaa sotilasta, jotka pantiin sissien tukialueiden ”puhdistuksiin”. Kikujureservaatit julistettiin ”erityisalueiksi”: kuka tahansa, joka näillä alueilla ei noudattanut pysähtymiskomentoa, voitiin ampua heti. Tällä tekosyyllä ammuttiin usein epäiltyjä. Aberdare-vuoret ja Mount Kenya taas olivat ”kiellettyjä alueita”, joilta tavatut afrikkalaiset ammuttiin paikalla. Siirtomaahallitus loi myös ns. valejoukkoja (pseudo-gangs), jotka oli koottu vihkimysvaloistaan vapautetuista mau-mau-luopioista ja brittien afrikkalaisista liittolaisista, joita komensivat valkoiset upseerit. Valejoukot pyrkivät soluttamaan mau-maun rivit ja tekivät iskuja niiden selustaan. Niihin kuului myös valkoisia vapaaehtoisia, jotka koettivat naamioitua afrikkalaisiksi. Vuoden 1953 lopussa turvallisuusjoukot pyyhkivät Aberdaren metsän läpi niin sanotussa operaatio Blitzissä ja vangitsivat ja surmasivat 125 sissiä. Laajamittaisista hyökkäyksistä huolimatta britit tunsivat olevansa avuttomia päälle vyöryvää kapinaliikettä vastaan.
Liikkeen kukistaminen
Mau-mau-liikkeen vastarinta kukistettiin lopullisesti vuoden 1956 loppuun mennessä. Taisteluissa sai surmansa liki 8 000 afrikkalaista ja 5 000 siirtomaa-armeijan miestä. Taistelu tuli Britannialle kalliiksi myös taloudellisesti, ja he olivat sen jälkeen valmiita neuvottelemaan Kenian kansallisten johtajien kanssa.
Korvausvaatimukset
Vuonna 2013 mau-mau liikkeen veteraanit nostivat syytteen Britanniaa vastaan kapinan aikaisesta kidutuksesta. Oikeusjutut aloitettiin neljällä testitapauksella, joiden käsittelyn jälkeen jonossa oli jopa 30 0000 samanlaista tapausta. Syytteiden valmistelu vei vuosia, ja veteraanit syyttivät myös Kenian hallitusta tuen puutteesta. Prosessin aikana löytyi 17 000 brittien siirtomaahallinnon dokumenttia, joita luultiin aiemmin tuhotuiksi. Vuonna 2013 brittihallitus suostui maksamaan 19,9 miljoonaa puntaa viidelletuhannelle kanteen nostajalle. Oikeuskäsittely on kestänyt vuosia, ja ainakin 1500 uhria on kuollut sen aikana. Vuonna 2016 tapausten käsittely eteni korkeimpaan oikeuteen.
Pachinko
thumb|270px|Pachinkon pelaajia pelihallissa Pachinko on japanilainen rahapeliautomaatti, jota pelataan metallikuulilla. Tarkoituksena on voittaa enemmän kuulia osumalla kuulilla tiettyihin paikkoihin pelin pelilaudalla. Laite muistuttaa eniten englantilaisia allwin-seinäpelejä, sekä saksalaisia keilapelejä, joita on ollut Suomessakin 1970-luvulla. Pachinkoa pelataan tyypillisesti suurissa pelihalleissa, jotka työllistävät Japanissa yhteensä yli 300 000 henkeä.
Historia
Ensimmäiset pachinkot kehitettiin lasten viihdykkeeksi 1920-luvulla. Myöhemmin pelilauta nostettiin pystyasentoon, ja peleillä operoivat lähinnä kylästä kylään kiertävät kaupustelijat. Toisen maailmansodan jälkeen pelit saavuttivat merkittävän suosion, sillä palkintoina oli usein tupakkaa, saippuaa ja muita hyödykkeitä, jotka olivat tuolloin säännösteltyjä tai muuten vaikeasti saatavilla. Alun perin mekaanisesti toimivat laitteet muuttuivat myöhemmin sähkömekaanisiksi. Nykyään ne ovat monimutkaisia elektronisia pelilaitteita.
Pelaaminen
thumb|Pachinko-pelikoneita. Koska pelejä pelataan metallikuulilla, pelihalli myy kuulia pelaajan käyttöön. Kuulia voi ostaa joko käteisellä tai nykyään pelihallin omalla sirukortilla, johon on talletettu rahaa etukäteen ja joka on aina henkilökohtainen. Moderneissa pelihalleissa kortin haltija varmistetaan sormenjäljellä. Kuulat asetetaan pelin syöttökaukaloon, josta ne valuvat lyöntilaitteelle lyötäväksi pelin sisään.
Vanhoissa mekaanisissa Pachinkoissa pelaaja käänsi lyöntikahvaa, jolla hän valitsi lyöntivoiman. Kuula lyötiin kentälle päästämällä kahvasta. Moderneissa koneissa on sähköinen lyöntivasara, jonka voimaa pelaaja ohjaa kääntämällä nupista. Kone lyö kuulia kentälle tasaiseen tahtiin pelaajan valitsemalla voimalla niin kauan, kunnes pelaaja irrottaa kahvasta, painaa taukonappia tai kuulat loppuvat syöttökaukalosta. Tavoitteena on saada kuulat lyötyä sisään pelitaululla oleviin voittoportteihin. Osumista vaikeuttavat pelitaulussa olevat esteet ja naulat. Pelityyppejä on useita erilaisia, mutta nykyään yleisimmässä pelityypissä tietty portti käynnistää pelissä olevan arvonnan. Arvonnan osuessa oikein, käynnistyy pelissä erityinen jakso, Fever, jossa on mahdollista voittaa tuhansia kuulia. Muihin portteihin saadut osumat tuottavat tavallisimmin 5–20 kuulan pieniä voittoja. Voittokuulat valuvat ulos pelilaitteesta kaukaloon, josta ne voidaan tyhjentää kuljetusastioihin, joihin mahtuu muutama tuhat kuulaa kerrallaan.
Pelihallin henkilökunta laskee tuhannet kuulat pelaajan puolesta pelaajan pelatessa. Taitavien pelaajien vieressä saattaakin nähdä useita kuula-astioita pinossa odottamassa lunastusta. Lopuksi voitetut kuulat lasketaan laskuriautomaatilla, joka tulostaa pelaajalle vain sinä päivänä voimassa olevan kuitin tai tallentaa rahamäärän takaisin pelaajan henkilökohtaiselle sirukortille. Keskitasoinen pelaaja yleensä voittaa enemmän kuulia kuin pelaa, mutta pelihallit ovat varmistaneet voittonsa kuulien eri osto- ja myyntikursseilla. Tavallisimmin yksi kuula maksaa neljä jeniä (eli noin kolme senttiä), ja myydessä siitä saa vain 2,5 jeniä.
Nykyäänkin pachinkopelistä voitetut summat voi vaihtaa ainoastaan tavaravoittoihin, sillä uhkapeli rahalla on Japanissa kielletty. Tavaravoittoja on aina rihkamasta skoottereihin ja lounasannoksiin asti. Suurten pelihallien ohessa on pieni myymälä. Pelihallin tavara- ja juoma-automaatit toimivat usein myös kuulilla. Uhkapelilakia kuitenkin kierretään siten, että tietyt erikoistavarapalkinnot voi halutessaan vaihtaa pachinkohallin ulkopuolella olevasta luukusta tai kioskista käteiseksi. Kioskin pitäjä myy nämä erikoispalkinnot takaisin pelihallille. Muun muassa tästä syystä pachinko-liiketoiminnalla epäillään olevan yhteyksiä järjestäytyneeseen rikollisuuteen. Pelialalla toimii myös paljon korealaisia, mikä on herättänyt epäilyjä yhteyksistä myös Pohjois-Koreaan.
Oomega
Oomega (isona kirjaimena Ω, pienenä ω,, ) on kreikkalaisen kirjaimiston 24. ja viimeinen kirjain. Sen äännearvo oli alun perin muinaiskreikassa pitkä o-äänne, mitä merkitsee myös sen nimi (, ”suuri o”), siinä missä omikron merkitsee lyhyttä o-äännettä (, ”pieni o”). Nykykreikassa oomega äännetään kuitenkin omikronin tavoin lyhyenä. Kreikkalaisissa numeroissa oomegan lukuarvo on 800.
Oomegalla ei ole suoraa vastinetta latinalaisessa kirjaimistossa. Suomen kieleen oomega translitteroidaan muinaiskreikasta o tai ō ja nykykreikasta o.
Muoto ja sen historia
Oomega ei ilmeisesti perustu foinikialaisen kirjaimiston esikuvaan, kuten useimmat muut kreikkalaiset kirjaimet, vaan se on kreikkalaisten omaa keksintöä. Samasta syystä se on sijoitettu kreikkalaisen aakkoston viimeiseksi kirjaimeksi foinikialaisperäisten kirjainten jälkeen.
Kreikkalainen suuraakkonen oomega Ω on muodoltaan kuin ympyrä, jonka alaosassa on pieni aukko ja aukon kummastakin reunasta kääntyy sivullepäin pieni jalustamainen uloke. Pienaakkosessa ω puolestaan ympyräosa on surkastunut ja sen kummallakin sivulla jalustaviivat ovat pyöristyneet ja kurottautuneet ylöspäin.
Oomega oli alun perin käytössä vain osassa paikallisia kreikkalaisia kirjaimistoja, muun muassa Deloksen, Kreetan, Meloksen ja Theran sekä Joonian siirtokuntien kirjaimistoissa erinäköisinä versioina. Paroksen, Thasoksen ja Knidoksen kirjaimistoissa oomega näytti nykyiseltä omikronilta ja omikron puolestaan nykyiseltä oomegalta.
Variantteja
Epigrafisissa lähteissä oomegasta esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
IPA-muunnelmat
Pienaakkosen muunnelmana on kansainvälistä foneettista kirjaimistoa (IPA) varten aikoinaan kehitetty niin sanottu umpinainen oomega ɷ, jossa kirjaimen pyöristyneet jalustaviivat kurottuvat vielä pitemmälle kuin kreikkalaisessa pienaakkosessa, niin että ne yhtyvät toisiinsa kirjaimen yläpuolella. Vuonna 1989 umpinainen oomega kuitenkin määriteltiin vanhentuneeksi ja korvattiin niin sanotulla latinalaisella ypsilonilla ʊ, joka nimestään huolimatta on muodoltaan kuin ylösalainen suuraakkonen oomega. Foneettisessa kirjoituksessa sillä merkitään pyöreää lähes suppeaa ja lähes takaista vokaalia. Latinalaisesta ypsilonista on pienaakkosen lisäksi kehitetty myös samannäköinen suuraakkonen Ʊ, jota ei tarvita foneettisessa kirjoituksessa, mutta sitä voidaan käyttää pienaakkosen ohella eräiden kielten oikeinkirjoituksessa.
Noise Records
Noise Records on Karl-Ulrich Walterbachin Saksassa perustama levy-yhtiö. Noise syntyi 1984 Walterbachin laajentaessa aikaisempaa Aggressive Rock Produktionen -yritystään. Noise Records on osa Sanctuary-ryhmää ja se keskittyy heavy metal -musiikkiin.
Niko Halttunen
Niko Halttunen (s. 13. huhtikuuta 1975 Helsinki, Suomi) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija, joka pelasi oikeana laitahyökkääjänä. Jääkiekon SM-liigassa hän pelasi urallaan yhteensä 190 ottelua ja teki niihin tehot 17+18=35. Halttunen voitti SM-liigan mestaruuden kaudella 1995–1996 pelatessaan Jokereissa. SHL:ssä hän pelasi urallaan yhteensä 15 ottelua joissa sai kolme syöttöpistettä.
Gerard Labuda
Labuda meni vuonna 1943 Varsovassa naimisiin kreivitär Alberta Wielopolskin kanssa. Parille syntyi viisi lasta.
Labudasta tuli vuonna 1950 professori Poznańin Adam Mickiewicz -yliopistossa, jonka rehtorina hän itse vuosina 1962–1965 toimi. Hän tutki varsinkin keskiaikaa ja länsislaavien historiaa.
Petteri Kärkkäinen
Petteri Kärkkäinen (s. 23. toukokuuta 1978 Kotka, Suomi) on suomalainen uransa lopettanut jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli keskikenttäpelaaja. Peliuransa jälkeen hän on toiminut valmennustehtävissä.
Kärkkäinen pelasi Kotkan Työväen Palloilijoissa ja sen seuraajissa Kotkan TP:ssä ja FC KooTeePeessä yhteensä kolme Veikkausliigan, 62 Ykkösen ja 14 Kakkosen ottelua vuosina 1995–2003. Lisäksi hän pelasi kaudella 2006 viisi Ykkösen ottelua FC Viikingeissä.
Pääsarjaotteluistaan Kärkkäinen pelasi kaksi kaudella 2000 ja yhden kaudella 2003. Maaleja hän ei niissä tehnyt. Ensiesiintymisensä pääsarjatasolla Kärkkäinen teki 3. toukokuuta 2000 Kotkan TP:n pelatessa kotonaan tasan 1–1 Vaasan Palloseuran kanssa.
Kärkkäinen on työskennellyt valmennuspäällikkönä sekä KTP:ssä että Helsingin Jalkapalloklubissa ja toiminut Suomen Palloliiton Fortum Tutorina. Hän opiskelee liikuntatieteitä Jyväskylän yliopistossa pääaineenaan valmennus- ja testausoppi.
Kärkkäinen pelasi Suomen futsalmaajoukkueessa kahdeksan ottelua.
Firenze
Firenze on Keski-Italian Toscanan alueen pääkaupunki. Se sijaitsee Arnojoen varrella vajaat 300 kilometriä Roomasta pohjoiseen. Kaupungin väkiluku on noin 360 000. Renessanssin aikaiset rakennukset ja taideaarteet ovat tehneet Firenzestä suositun matkailukaupungin. Monet sen arkkitehtuurin ja taiteen aarteet on rahoittanut Medicien ruhtinassuku.
Maantiede
Firenze sijaitsee Toscanan alueella Firenzen metropolikaupungissa. Kukkulat ympäröivät kaupunkia kolmelta puolelta, ja Arnojoki virtaa kaupungin halki. Myös Arnon sivujoet Mugnone, Ema, Affrico ja Greve kulkevat kaupungissa tai sen lähellä. Useimmat niistä on rakennettu kanaviksi, osa jo keskiajalla. Jokivesi on ruskeaa siihen huuhtoutuvan saven takia, ja kun kukkuloilla sataa, joet muuttuvat nopeasti vuolaiksi vuoristovirroiksi. Vuonna 1966 koettiin pahimmat tulvat, kun runsaiden sateiden jälkeen Arnon pinta nousi 11 metriä normaalia ylemmäksi.
Firenzessä ei ole juuri luonnontilaisia viheralueita. Kaupunkia ympäröivät huvilat suurine puutarhoineen ja maatilat oliivilehtoineen. Itse kaupungissa monet viheralueet ovat piilossa palatsien ja korttelien suljetuilla sisäpihoilla. Jotkut yksityisistä puutarhoista ovat yleisölle avoinna muutamia viikkoja vuodessa. Keskustassa on myös muutamia julkisia puistoja: Piazza d’Azelio, Piazza Demidoff ja Bobolin puutarha. Kasvitieteellinen puutarha on nimeltään Giardino dei Semplici.
Antiikki
Roomalaiset perustivat Florentian eli Firenzen ensimmäisen vuosisadan eaa. puolivälin tienoilla. Se oli colonia eli sotilassiirtokunta viimeistään triumvirien ajasta lähtien. Kaupunki nousi lähialueensa keskukseksi. Varhaisella kristillisellä kaudella siitä tuli piispanistuin. Antiikin aikaisesta Florentiasta on säilynyt suhteellisen vähän jäänteitä, koska ne ovat myöhemmän kaupungin alla.
Keskiaika
Rooman valtakunnan hajottua visigootit, ostrogootit ja langobardit hävittivät vuorotellen Firenzeä. 500-luvun puolivälissä rakennettiin uusi kaupunginmuuri suojaksi hyökkääjiä vastaan. Kaarle Suuri liitti Firenzen perustamaansa Toscanan rajakreivikuntaan. Myöhemmin Firenze liitettiin Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan.