cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Batleika
Batleikan syntyminen
Joulupanoraamoja oli 1400-luvun alussa, mm. Lyypekissä vuonna 1437, samoin kuin monissa Ranskan kaupungeissa ja muuallakin maan laitamilla, joissa fransiskaaniveljestön saarnaajat matkustivat, mukana joulua kuvaavat nuket, ja pitivät esityksiä yksinomaan raamatullisilla aiheilla. Samoin oletetaan, että jaselka saapui ensin Puolaan ja sitten Valko-Venäjälle, Ukrainaan ja Venäjälle. Ajan kuluessa "kaapissa" olevien kuvakkeiden sijaan ilmestyi veistettyjä veistoksia, jotka puolestaan alkoivat liikkua yksinkertaisen mekanismin, pyörien tai lankojen avulla, joihin hahmot kiinnitettiin. Valko-Venäjälle batleika-teatteri saapui Puolasta ja Ukrainasta 1500-luvun alussa ja tästä juurtuneesta taidemuodosta ja uskonnollisesta instrumentista tuli vähitellen lasten ja aikuisten suosikkiharrastus. Liikkumattomat nukketeatterit, joista batleikat olivat saaneet alkunsa, eivät hävinneet, vaan pysyivät Valko-Venäjän ja muiden kansojen kulttuurissa. Myöhemmin ilmestyi koomisia päivittäisistä aiheista välinäytöksiä vuorotellen kanonisten kohtausten kanssa. Ajan myöten batleikassa yhdistettiin uskonnollista mystiikkaa ja arjen realismia, jumalanpalvelusta ja jumalanpilkkaa. Ohjelmistoon alettiin ottaa kirkollisten pääesityksien jälkeen yleensä lyhyitä satiirisia juttuja tavallisesta valkovenäläisestä talonpojasta, hyväntuulinen hösöttäjästä, jonka ovela ja ystävällinen huumori johti huipentumiseen ja lopulta onnelliseen loppuun. Koska maalliset hahmot ja tapahtumat olivat tuttuja, ymmärrettäviä ja tunnistettavissa, oli maallinen ohjelmisto suositumpi. Yleensä ne oli humoristisia kohtauksia, joissa painotettiin poliittisia ja sosiaalisia tapahtumia, sankarit puhuivat täällä omasta puolestaan ja useimmiten monologin muodossa. Vuoropuheluesitykset kuvasivat jokapäiväistä arkea, joissa oli joskus sosiaalinen painopiste. Hyvien ja pahojen voimien välinen antagonismi sekä ihmisten vuorovaikutukset tekivät batleikasta kansallisen lavataiteen, joka pyrki säilyttämään tavallisen näyttämön menestyskappaleiden ja kansankertomuksien varantoa satiirisista lääkäreistä-šarlataaneista, ilkeistä maanomistajista, kreiveistä ja ahneista kauppiaista, vastakohtina yleviä sankareita, epäitsekkäitä rosvoja ja uhrautuvia nuoria naisia. Esityksiä usein järjestettiin käsityöpajojen yhteydessä suurten messujen ja pyhien aikana.
Batleika-panoraamalaatikko tehtiin noin 3 mm paksuisesta vanerista, siinä olivat puiset reunat ja sitä valmistaessa säilytettiin sen muinaiset tyypilliset piirteet ja värillisellä paperilla koristelu. Muinaisina aikoina laatikot tehtiin melko isot ja nukkeja liikutettiin alhaalta laatikon pohjassa olevien aukkojen kautta tai lattiassa olevia rakoja pitkin. Käytössä olivat oljista ja paperista, geometrisesti valmistetut nuket kaiverruksineen ja kirjontoineen. 1700-luvulla perinteisessä kansannukketeatterissa pyrittiin realistiseen vaikutelmaan ja lavasteiksi tehtiin mielivaltaisen kokoinen talo, joka saattoi olla pienen yöpöydän kokoinenkin. Etuseinä tehtiin kankaasta, joka putosi ja nousi kuin teatterin esiriippu. Käytettiin sivukatteita ja taustakuvia, taustalla maalatut tähdet, ikkunat tai ristit. Taiteellisten metafoorien joukossa oli kellotorni, josta kellonsoitto ilmoitti esityksen alkamisen, ja kirkon ikonostaasin sekä seinämaalauksien jäljitelmä.
Yksikerroksisia batleikoja varten nuket kiinnitettiin puisiin tai metallisiin sauvoihin, joiden avulla niitä ohjattiin ylhäältä. Käytössä oli litteitä varjoteatteria varten, myös langoissa riippuvia tai käsi- ja hansikas- sekä sätkynukkeja. Nuken varsi ja runko olivat yleensä pehmeää puuta, täytteenä käytettiin villaa, riepuja tai paperia, vaatetukseen kirkkaita kankaita, nahkaa, samettia ja brokaattia. Jokaisella nukella olivat piirteensä, esimerkiksi kuningas Herodeksen pää tehtiin irrotettavaksi, koska sen piti tulla irti näytelmän lopussa. Yleensä nuket olivat pituudeltaan keskimäärin 23 - 27 cm, mutta oli jopa 35 cm kokoisia tavallaan esittämään konnia. Näytelmillä oli musiikillinen säestys ja taustalla soivat lauluille lisäksi joskus pelkkä soitinmusiikki. Yleensä soitettiin viulua, dulcimeria, huilua, tamburiinia ja haitaria. Koko esitys kesti kymmenestä kahteenkymmeneen minuuttiin tekstistä ja musiikillisesta säestyksestä riippuen. Näytelmässä mukana saattoi olla jopa 40 henkilöä. Teatterin erityispiirteenä oli, että avainrooli tekstin rakentamisessa kuului sävellyksien säestykselle ja tärkeä draamassa oli valmiiden tunnettujen henkisten kansanrunojen ja -laulujen käyttö. Myös symboliikan paikalla oli oma erityinen osuus, jossa yleensä ”paratiisi” oli ylemmän tason tai kerroksen vasemmalla puolella ja “helvetti” alemman oikealla puolella. Nukketeatterit ja mukana olevat muusikot ja kuoro menivät talosta taloon tai järjestivät esityksiä kauppakeskuksissa. Kyläläiset yhdistivät esitykset tiiviisti joulurituaaliin, joita seurattiin kynttilänpäivään saakka, mutta kaupungeissa teatterit saattoivat kiertää ympäri vuoden, yleensä viranomaisten kutsusta käsityöpajojen tiloissa suurten torimarkkinoiden tai pyhien yhteydessä.
Tyypillisimmät batleikat Valko-Venäjällä
• yksikerroksisia, jolloin ne muistuttivat valkovenäläisen talonpojan taloa ja lavasteet olivat melko vaatimattomia sekä yksinkertaisen näköisiä, että yleisön huomio ei herpaantuisi lavalla tapahtuvasta toiminnasta. Tällaisen teatterin ohjelmisto koostui yleensä tarinoista Kristuksen syntymästä ja maagilaisten palvonnasta.
• kaksikerroksiset batleikat liikkuvilla nukeilla olivat käytössä Polesian alueella, mm. kaupungeissa Bobruisk, Mazyr ja Kapatkievičy. Tämäntyyppinen batleikalaatikko oli iso, usein yli kahden metrin korkuinen, ja rakennelmalla oli yhdestä kolmeen kupolia. Yläkerta esitti taivasta, siinä pidettiin raamatullisiin teemoihin liittyviä näytöksiä. Keskellä oli kultapaperilla koristeltu alkovi, jossa oli kaukalo ja siinä Jeesus-vauva. Alemman kerroksen "maa" oli vaatimattomampi, siinä oli Herodeksen palatsi ja valtaistuin. Tällä kerroksella saattoi esiintyä myös paholaisen pää "helvettiin" johtavan symbolisen sisäänkäynnin kohdalla.
• XIX luvun loppupuolella Minskin alueella jaettiin kaksikerroksinen batleika erityisellä pyöreällä, neliömäisellä tai kuusikulmaisella tornilla, jossa olivat ovet.
• varjoteatterin periaatteella batleikan löytöpaikkana oli Suražin ja Veližin kaupungit Vitebskin provinssissa. Tämäntyyppisessä teatterissa yhdistyivät yksikerroksisen batleikan ja varjoteatterin ominaispiirteet. Se näytti kolmikupoliselta kirkolta ja näyttämö oli öljytyn paperin peitossa. Kupolit sisälsivät metallirenkaita näytelmään osallistuneine sankarieineen sekä kynttilän, niin että esitelmää varten avattiin ikkunaluukut, sytytettiin kynttilä ja pyöritettiin renkaita näytelmän juonelle vastaavasti.
• batleika läpinäkyvillä koristeilla, jotka muuttuivat esityksen aikana, oli yleistä Valko-Venäjällä XIX-luvun lopussa ja XX alussa. Se oli yksinkertainen kahteen osaan jaettu laatikko, joissa jokaisessa kaksi kerrosta, ja jonka yläosassa oli kaksi kukkoa. Sen mitat olivat noin 1,5x1,5m. Laatikko valaistaan kynttilöillä, jotka sijaitsivat batleikan reunoilla, ja ne vuorostaan valaisivat silkkipaperille maalattuja läpinäkyviä maisemia.
Näille lisäksi Mogilevissa oli laajalti levinnyt kolmitasoinen batleika, jossa käytettiin käsinukkeja ja marionetteja. Niissä ylimmän kerroksen taivaalle ja alimman helvetille lisäksi oli keskimmäinen kerros välinäytöksiä varten. Yleisin Valko-Venäjän alueella oli kaksikerroksinen batleyka yksinkertaisilla koristeilla. Suurten kaupunkien lisäksi nukketeatterit myös kiersivät maaseutua ja syrjäisissä kylissä. Nukketeatteri oli ensisijaisesti aikuisten huvia vuoteen 1858 saakka, jolloin nukketeatteriin tuotiin satu ja nukketeatterimestarit esiintyivät lapsille. XIX-luvun lopulla ja XX-luvun alkupuolella valkovenäläisellä batleikalla oli perheen perinteitä. Kuorossa oli sekä lapsia että aikuisia tai tuotantoon osallistui pieni musiikillinen yhtye, joka koostui usein batleikaperheen jäsenistä. 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa kehittyi batleikateatteri, jonka näytelmiin osallistuivat ”elävät” näyttelijät.
Batleikat kiersivät 1900-luvun alkuun saakka. Lokakuun vallankumouksen jälkeen nämä kansalliset nukketeatterit alkoivat vähentyä, johon vaikutti kommunistisen puolueen ja kirkon välinen piirteiltään erilainen maailmankatsomus. Neuvostoliiton vuosina tämän teatterin juonta pidettiin joko liian rohkeana ja kiistanalaisena tai omituisesti epäselvänä. Viimeisimmät nauhoitetut näytelmät pidettiin Slutskin alueella 1960-luvun alkupuolella. Nykyään muutama harrastaja elvyttää tätä kansallista nukketeatteria. Vuonna 1989 Galina Žarovina perusti Grodnon alueen Mir-kaupunginkylässä museon ja teatteristudion "Batleika".
Harri Närhi
Harri Juhani Närhi (s. 22. joulukuuta 1953 Lieksa) on suomalainen kirjailija ja elokuvakriitikko. Hän on valmistunut filosofian maisteriksi Helsingin yliopiston yleisen kirjallisuustieteen laitokselta.
Närhen ura alkoi 1980-luvulla runoilijana ja novellistina eri antologioissa. Hänen esikoisteoksensa Vartija voitti Weilin+Göösin romaanikilpailun vuonna 1988. Hän toimii myös elokuvakriitikkona City-lehdessä. Vuonna 2004 hän kirjoitti haastattelukirjan elokuvaohjaaja Markku Pölösestä.
Petra Gössi
Petra Gössi (s. 12. tammikuuta 1976) on sveitsiläinen poliitikko ja Sveitsin liberaalipuolueen puheenjohtaja.
Tausta ja yksityiselämä
Gössi syntyi vuonna 1976 saksankielisessä Luzernissa. Hänen äitinsä on tosin kotoisin Ticinosta, minkä vuoksi Gössi puhuu myös erittäin sujuvaa italiaa. Lisäksi hän on opiskellut ranskaa. .
Vaikka Gössi onkin syntynyt Luzernissa, hän kasvoi ja kävi koulua Küssnachtissä. Lukiosta hän valmistui vuonna 1996. Vuonna 2002 hän valmistui Bernin yliopistosta oikeustieteiden maisteri. Ammatiltaan hän on juristi.
Poliittinen ura
Gössi valittiin vuonna 2004 Schwyzin kanttoonin parlamenttiin, jossa hän toimi aina vuoteen 2011 asti. Vuodesta 2012 Gössi toimi puolueensa Schwyzin osaston puheenjohtajana. .
Vuoden 2011 vaaleissa Gössi nousi Sveitsin kansallisneuvostoon Schwyzin kantonin edustajana.
Liberaalipuolueen puheenjohtajaksi Gössi valittiin huhtikuussa 2016. Hän oli ainoa ehdokas. .
Luciano Bacheta
Akshay Luciano Bacheta (s. 26. huhtikuuta 1990 Romford) on brittiläinen moottoriurheilija. Vuonna 2012 Bacheta voitti FIA Formula Two Championship -sarjan mestaruuden.
Ura
Bacheta aloitti uransa karting-sarjoissa 13-vuotiaana vuonna 2004. Heti seuraavana vuonna hän siirtyi Ginetta Junior -mestaruussarjaan. Hän voitti kauden aikana kuusi kilpailua ja ajoi eniten paalupaikkoja ja nopeimpia kierroksia.
Vuonna 2006 Bacheta voitti T Cars -sarjan mestaruuden. Hän tuli myös kolmanneksi FPA-sarjan Autumn Trophy -kisassa. Seuraavana vuonna hän sijoittui kolmanneksi FPA-sarjan kokonaiskilpailussa.
Vuosina 2008 ja 2009 Bacheta kilpaili Eurocup Formula Renault ja Formula Renault 2.0 -sarjoissa ilman menestystä. Kolmannella Eurocup-kaudellaan vuonna 2010 Bacheta sijoittui toiseksi. Samana vuonna hän ajoi myös muutaman kilpailun Formula BMW -sarjassa.
Vuonna 2011 Bacheta kilpaili GP3-sarjassa RSC Mücke Motorsport -tallissa. Bacheta ajoi Unkarissa harjoituksissa ulos. Hän lipesi reunavalliin, ja auto lähti hurjaan lentoon ja jäi katolleen kaidetta ja reunavallia vasten. Bacheta ei loukkaantunut. Bacheta keräsi kauden aikana neljä pistettä Britannian kilpailusta. Hänet korvasi Belgian kilpailusta lähtien italialainen Daniel Mancinelli.
Vuonna 2012 Bacheta ajoi Formula 2 -sarjassa voittaen sarjan mestaruuden. Hän voitti kauden neljä ensimmäistä kilpailua, jonka jälkeen hän voitti yhden kilpailun Belgian Spassa. Vuonna 2013 Bacheta siirtyi kilpailemaan Auto GP World Series -sarjaan. Hän voitti kauden aikana yhden kilpailun, kunnes hän joutui jättämään loppukauden väliin budjettiongelmien takia.
Rauno Alatalo
Rauno Alatalo (10. lokakuuta 1952 Oulujoki – 9. marraskuuta 2012 Laukaa) oli suomalainen biologi ja professori. Hän toimi Jyväskylän yliopiston biologian professorina 1994–2009 opetus- ja tutkimusalanaan ekologia ja ympäristönhoito. Biologina hänen erityisalansa oli lintutiede.
Elämä ja ura
Alatalon intohimo luontoon heräsi murrosikäisenä lintuja tarkkaillessa. Hän opiskeli biologiaa Oulun yliopistossa, missä hän suoritti kandidaatin ja lisensiaatin tutkinnot. Jatko-opintoja hän teki Uppsalan yliopistossa, ja väitteli siellä filosofian tohtoriksi 1980. Väitöstyö käsitteli pohjoisten metsien lintuyhteisöjä.
Alatalo asui Uppsalassa seitsemän vuotta. Hän tuli töihin Jyväskylän yliopistoon, jossa hän toimi akatemian nuorempana ja vanhempana tutkijana, yliassistenttina sekä professorina. Vuonna 1994 hänet nimitettiin yliopiston bio- ja ympäristötieteiden professoriksi, ja 1997 hän sai viisivuotisen akatemiaprofessoriuden. Alatalo johti 2000–2005 Suomen Akatemian nimeämää Evoluutioekologian huippututkimusyksikköä. Akatemiakauden jälkeen hän työskenteli jälleen yliopiston ekologia- ja evoluutiobiologian osaston professorina, josta virasta jäi eläkkeelle 1.7.2009. Alatalo kuoli 9.11.2012 Laukaassa pitkän sairauden jälkeen.
Tutkijana
Alatalo oli perehtynyt eläinten pariutumismenestykseen ja pariutumisevoluutioon. Tutkimuslajeina ovat olleet muun muassa kirjosieppo ja teeri sekä rummuttava juoksuhämähäkkilaji Hygrolycosa rubrofasciata. Tiais- ja kirjosieppotutkimuksia varten Alatalon tutkimusryhmä asetti sadoittain linnunpönttöjä ympäri Konneveden metsiä.
Professorina hän ohjasi lukuisia opinnäytteitä, jotka on julkaistu arvostetuissa tieteellisissä sarjoissa. Professoriliitto valitsi Alatalon Vuoden professoriksi 2001.
Luottamustoimet
Alatalo toimi useissa luottamustehtävissä, muun muassa pohjoismaisen ornitologisen liiton (SOU) puheenjohtajana 1991–1993, Behavioral Ecologyn toimitusneuvoston jäsenenä 1995–2000, eurooppalaisen evoluutiobiologian järjestön (ESEB) valtuuskunnan jäsenenä vuodesta 1999 alkaen, sekä brittiläisen eläinten käyttäytymistutkimusjärjestön (ASAB) valtuuskunnan jäsenenä vuoden 2002 alusta.
Andienkeräkurmitsa
Andienkeräkurmitsa (Oreopholus ruficollis) on eteläamerikkalainen kahlaaja. Sen elinympäristö ulottuu Perun keskiosista Länsi-Boliviaan, Chileen ja Pohjois-Argentinasta Tulimaahan. Siitä tunnetaan kaksi alalajia. Lajin holotyypin kuvaili Johann Georg Wagler Uruguayn Canelonesista 1829.
Andienkurmitsa
Andienkurmitsa (Phegornis mitchellii) on eteläamerikkalainen kahlaaja. Sen elinympäristö käsittää Andien rinteet Perun pohjoisosista Pohjois-Chileen, sekä Länsi-Boliviasta Etelä-Chileen ja Kaakkois-Argentinaan. Lajin holotyypin kuvaili Louis Fraser Chilestä 1845.
Heinola (täsmennyssivu)
Heinola voi tarkoittaa seuraavia:
Irbek Farnijev
Irbek Valentinovitš Farnijev (s. 12. tammikuuta 1982 Ordžonkidze, Pohjois-Ossetian ASNT) on Venäjää edustava vapaapainija.
Vesipallo kesäolympialaisissa 2008
2008 kesäolympialaisten vesipallon turnauksen kilpailupaikkana toimi uudistettu Ying Tung Natatorium. Miesten turnaukseen osallistui 12 ja naisten turnaukseen kahdeksan joukkuetta.
Irbek Farnijev
Vuonna 2003 Farnijev voitti maailmanmestaruuden 66 kilogramman painoluokassa New Yorkin MM-kisoissa ja Euroopan mestaruuden Riian EM-kisoissa. Lisäksi hän on saavuttanut EM-hopeaa 2001 Budapestissa (69 kg) ja 2007 Sofiassa sekä MM-pronssia 2007 Bakussa.
Seuratasolla Farnijev edustaa armeijan keskusurheiluseuraa. Hän asuu synnyinkaupungissaan Vladikavkazissa. Hän on 169 senttimetriä pitkä ja painaa 69 kilogrammaa.
Vesipallo kesäolympialaisissa 2008
Miesten turnaus
Miesten turnaukseen osallistui 12 joukkuetta jaettuna kahteen kuuden joukkueen lohkoon. Lohkovoittajat etenivät suoraan välieriin. Lohkokakkoset ja kolmoset pelasivat puolivälierät.
A-lohko
10. elokuuta:
14. elokuuta:
18. elokuuta:
B-lohko
10. elokuuta:
12. elokuuta:
14. elokuuta:
Širvani Muradov
Širvani Muradov (s. 20. kesäkuuta 1985 Tšalajevon kylä, Dagestanin ASNT) on Venäjää edustava vapaapainija ja olympiavoittaja.
Vesipallo kesäolympialaisissa 2008
B-lohko
16. elokuuta:
Širvani Muradov
Muradov voitti Euroopan-mestaruuden 96 kilogramman painoluokassa 2007 Sofian EM-kisoissa. Kyseessä olivat hänen ensimmäiset aikuisten arvokilpailunsa. Kaksi vuotta aiemmin hän oli voittanut juniorien EM-kultaa 84-kiloisten sarjassa.
Georgi Ketojev
Georgi Ketojev (s. 19. marraskuuta 1985 Tbilisi, Gruusian SNT) on vuodesta 2016 Armeniaa edustanut vapaapainija, maailmanmestari ja kaksinkertainen Euroopan-mestari. Aiemmin hän edusti Venäjää.
Širvani Muradov
Muradov sai paikan Pekingin olympialaisiin 2008 ennen moninkertaista olympiavoittajaa ja maailmanmestaria Hadžimurat Gatsalovia. Muradov oli paikkansa veroinen, sillä hän paini olympiakultaa kaataen finaalissa Kazakstanin Taimuraz Tigievin.
Vesipallo kesäolympialaisissa 2008
B-lohko
18. elokuuta:
Širvani Muradov
Muradov edustaa seuratasolla armeijan keskusurheiluseuraa. Hän asuu Mahatškalassa, Dagestanissa.
Georgi Ketojev
Vuonna 2007 Ketojev voitti vapaapainin 84 kilogramman painoluokassa kultaa sekä Sofian EM-kisoista että Bakun MM-kisoista. Hän puolusti menestyksekkäästi EM-kultaansa vuotta myöhemmin Tampereen kilpailuissa. Ketojev on lisäksi voittanut sotilaiden maailmanmestaruuden vuonna 2006 sekä lukuisia mitaleita nuorempien ikäluokkien arvokisoista.
Vesipallo kesäolympialaisissa 2008
Pudotuspelit ja sijoitusottelut
20. elokuuta:
Georgi Ketojev
Pekingin kesäolympialaisissa 2008 Ketojev paini sarjansa 84 kg suosikkina, mutta hävisi välierissä Georgian Revazi Mindorašvilille, joka voitti myös sarjan kultamitalin. Ketojev sai lopulta pronssia voitettuaan pronssiottelunsa. Vilnan EM-kilpailuissa 2009 Ketojev voitti hopeaa 96-kiloisissa. Hän saavutti MM-pronssia 97 kg:n painoluokassa Pariisissa 2017.
Vesipallo kesäolympialaisissa 2008
Pudotuspelit ja sijoitusottelut
22. elokuuta:
Georgi Ketojev
Seuratasolla Ketojev edustaa vladikavkazilaista Spartakia. Aiemmin hän edusteti Pietarin SKA:ta. Hän on 180 senttimetriä pitkä ja painaa 100 kilogrammaa. Hänen valmentajanaan on toiminut vuodesta 1996 Marek Tedejev.
Vesipallo kesäolympialaisissa 2008
Pudotuspelit ja sijoitusottelut
24. elokuuta:
Naisten turnaus
Naisten turnauksessa pelaa kahdeksan joukkuetta jaettuna kahteen neljän joukkueen lohkoon. Lohkovoittajat etenevät suoraan välieriin, lohkokakkoset- ja kolmoset puolivälieriin. Lohkojen viimeiset pelaavat seitsemännestä ja kahdeksannesta sijasta.
A-lohko
11. elokuuta:
13. elokuuta:
15. elokuuta:
B-lohko
11. elokuuta:
13. elokuuta:
15. elokuuta:
Pudotuspelit ja sijoitusottelut
17. elokuuta:
21. elokuuta:
Tiffany
Tiffany voi tarkoittaa seuraavia:
Hyypät
Hyypät (Vanellus) on rantalintujen lahkoon ja kurmitsojen heimoon kuuluva lintusuku.
Lajit
Hyyppiin luetaan kuuluvaksi 24 lajia:
Kalmojuuret
Kalmojuuret (Acorus) ovat yksisirkkaisiin kuuluva suku, joka yksin edustaa kalmojuurikasvien (Acoraceae) heimoa ja lahkoa Acorales. Aiemmin kalmojuuret luokiteltiin vehkakasvien (Araceae) heimoon.
Kalmojuuret ovat monivuotisia ruohoja, joiden silmut talvehtivat joko maan pinnalla tai sen alla. Ne kasvavat vesistöjen rannoilla ja soiden tuntumassa. Niiden lehdet ovat miekkamaiset, vihreät tai kellanvihreät, tyvestään punertavat. Hyvin pienikokoiset kukat ovat järjestäytyneet puikeloksi, jonka pituus on 4–10 cm. Kalmojuuria on käytetty yrtteinä, rohtokasveina ja koristekasveina.
Kalmojuuriin kuuluu kaksi lajia:
Lahko Acorales, heimo Acoraceae
Lahko muodostaa yksisirkkaisten kladogrammissa eli evoluutiopuussa ensimmäiseksi eroavan kehityslinjan. Sen apomorfioita eli ominaisuuden kehittyneempiä muotoja kantamuotoon verrattuna voivat olla kukinnon eräät ominaisuudet, kuten vanallisuus, tiheän tähkämäinen puikelo (spadix) ja siihen liittyvä kookas suojuslehti (spatha) sekä kukkien perättömyys. Lisäksi tulee pari anatomista piirrettä: putkiloiden puuttuminen kuljetussolukosta ja siemenen ulkovalkuainen (perispermi).
Per Laurén
Per Fredrik Laurén (10. joulukuuta 1910 Paraisten maalaiskunta – 23. marraskuuta 1974 Turku) oli suomalainen poliitikko, varatuomari, maanviljelijä ja säästöpankinjohtaja. Laurén toimi RKP:n kansanedustajana vuosina 1962–1966 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Kunnallispolitiikassa Laurén toimi Paraisten maalaiskunnan kunnanvaltuuston sekä Paraisten kauppalan- ja kaupunginvaltuustojen puheenjohtajana. Laurén toimi presidentin valitsijamiehenä vuonna 1962.
Laurén kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1928, suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1934 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1937. Laurén toimi Piikkiön tuomiokunnan notaarina 1936–1937, Kemiön piirin nimismiehenä 1938, asianajajana Helsingissä 1938–1939, Dragsfjärdin ja Hiittisten nimismiehenä 1939–1945, maanviljelijänä Paraisten maalaiskunnassa, myöhemmin kauppalassa ja kaupungissa vuodesta 1945, Paraisten säästöpankin toimitusjohtajana 1945–1973 sekä Dragsfjärdin kunnanvaltuuston sihteerinä 1940–1945.
Laurénin vanhemmat olivat maanviljelijä ja kansanedustaja Karl Fredrik Laurén ja Edith Johanna Johansson. Laurénin puoliso vuodesta 1938 oli Ester Maria Söderström.
The Best of Missing Persons
The Best of Missing Persons on yhdysvaltalaisen uuden aallon yhtyeen Missing Personsin kokoelma-albumi. Albumi julkaistiin vuonna 1987.
Pentti Rautakallio
Pentti Rautakallio (20. elokuuta 1960 Pori – 11. huhtikuuta 2019 Pori) oli suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän pelasi liigassa vuosina 1979–1987 kaikkiaan 222 ottelua, kaikki Ässissä. Pelaamassaan 222 ottelussa hän teki 13 maalia ja keräsi yhteensä 27 pistettä. Jäähyjä hänelle vihellettiin uran aikana 141 minuuttia. Maajoukkueisiin Rautakalliota ei koskaan valittu, mutta kotimaan sarjoissa hän oli voittamassa hopeaa vuosina 1980 ja 1984. Sen lisäksi hän voitti Nuorten SM-kultaa vuonna 1980.
Entinen NHL-pelaaja Pekka Rautakallio on Pentti Rautakallion vanhempi veli.
Baltika (täsmennyssivu)
Baltika tarkoittaa ainakin seuraavia:
Marcos Rojo
Faustino Marcos Alberto Rojo (s. 20. maaliskuuta 1990 La Plata) on argentiinalainen jalkapalloilija, joka edustaa argentiinalaista Boca Juniorsia. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja, mutta voi tarvittaessa pelata myös vasemman laitapuolustajan paikalla.
Seurajoukkueura
Rojo aloitti ammattilaisuransa vuonna 2008 Estudiantes de La Platassa. Ensimmäisen maalinsa hän teki Argentiinan Primera Divisiónin ottelussa River Platea vastaan toukokuussa 2009. Estudiantes voitti kaudella 2008–2009 Copa Libertadoresin, jossa Rojo tosin pelasi vain minuutin yhdessä ottelussa. Vuonna 2010 hän oli voittamassa Argentiinan-mestaruutta. Hän pelasi Estudiantesissa kaikkiaan 43 Argentiinan pääsarjaottelua vuosina 2008–2010. Ensimmäisen kansainvälisten kilpailujen maalinsa hän teki vuoden 2010 Recopa Sudamericanassa ecuadorilaista LDU Quitoa vastaan.
Vuonna 2011 Rojo siirtyi venäläisseura Spartak Moskovaan kahden miljoonan euron siirtosummalla. Hän pelasi vain kahdeksan ottelua Venäjän jalkapalloliigassa ja siirtyi vuonna 2012 portugalilaiseen Sportingiin. Hän pelasi seurassa 48 Primeira Ligan ottelua.
Hyvin onnistuneiden Brasilian MM-kisojen jälkeen Marcos Rojo siirtyi Manchester Unitediin elokuussa 2014 noin 20 miljoonalla eurolla Sportingista. Kolmella ensimmäisellä United-kaudellaan hän pelasi 22, 16 ja 21 valioliigaottelua. Tämän jälkeen vastuu väheni merkittävästi ja seuraavien kahden ja puolen vuoden aikana hän pelasi yhteensä vain 17 liigaottelua. Hän pelasi neljä ottelua, mukaan lukien finaali, Unitedin voittaessa FA Cupin 2016. Seuraavalla kaudella hän voitti kolme titteliä: FA Community Shieldin, Englannin liigacupin, jossa pelasi viisi ottelua mukaan lukien finaali sekä Eurooppa-liigan, jossa pelasi kymmenen ottelua, mutta oli loukkaantumisen vuoksi sivussa loppuottelusta.
Rojo siirtyi kevätkaudeksi 2020 lainalle vanhaan seuraansa Estudiantesiin. Helmikuussa 2021 hän siirtyi ilmaissiirrolla Boca Juniorsiin.
Maajoukkueura
Rojo pelasi ensimmäisen ottelunsa Argentiinan maajoukkueessa Portugalia vastaan helmikuussa 2011. Hän pelasi yhden ottelun Copa Américassa 2011. Hän pelasi kuusi ottelua, mukaan lukien finaali, Argentiinan saavuttaessa hopeaa MM-kilpailuissa 2014. Puolivälierästä hän oli sivussa varoitustilin täytyttyä. Alkulohkon ottelussa Nigeriaa vastaan hän teki ensimmäisen maaottelumaalinsa. Hän pelasi kaikki kuusi ottelua Argentiinan sijoittuessa toiseksi Copa Américassa 2015 ja yhtä vaille kaikki ottelut maan ollessa samassa kilpailussa hopealla jälleen 2016. MM-kilpailuissa 2018 hän pelasi kolme ottelua ja teki jälleen maalin Nigeriaa vastaan.
Maaotteluja Rojo on pelannut Argentiinan maajoukkueessa 61 ja niissä hän on tehnyt kolme maalia.
Erottaja
thumb|Erottajan aukio.
Erottaja on Mannerheimintien eteläpäässä Helsingin keskustassa sijaitseva pieni aukio. Mannerheimintien lisäksi samalta aukiolta johtavat myös Eteläesplanadi itään Kauppatorille, lyhyt Erottajankatu etelään sekä Bulevardi länteen Hietalahden suuntaan. Mannerheimintien ja Eteläesplanadin risteys on välimatkapiste, josta etäisyydet Helsingin ja muiden paikkakuntien välillä lasketaan.
Nimensä Erottaja on saanut siitä, että 1800-luvulla Erottaja-tori ja Erottajankatu erottivat varsinaisen kaupungin sen länsipuolella olleesta niin sanotusta Uudenmaan esikaupungista eli nykyisistä Kampin ja Punavuoren kaupunginosista. Nykyäänkin Kampin ja Kaartinkaupungin raja kulkee Erottajankatua pitkin. Se on samalla myös kahden erisuuntaisen ruutukaava-alueen rajana.
Erottajalla, Esplanadin puiston länsipäässä, sijaitsee Svenska teatern (Ruotsalainen teatteri). Sen eteen pystytettiin syyskuussa 2019 Eva Langen veistos Usko toivo rakkaus.
Aukiolla oli useiden vuosikymmenien ajan muutamien Helsingin sisäisten bussilinjojen päätepysäkki. Sieltä ovat lähteneet bussit Lauttasaareen, Seurasaareen ja Kannelmäkeen. Vuonna 2018 sieltä poistettiin viimeisetkin päätepysäkit, minkä jälkeen aukio kunnostettiin jalankulkuaukioksi. Samalla poistettiin aukion reunalla sijainnut nakkikioski. Sen ohi Mannerheimintietä pitkin kulkevat edelleen raitiolinjat 1 (Eira–Bulevardi–Töölö–Sörnäinen–Käpylä), 3 (Olympiaterminaali–Eira–Erottaja–Bulevardi–Kallio–Töölö), 6 (Arabia–Eiranranta) ja 10 (Kirurgi–Pikku Huopalahti).
Erottajalla oli myös raitiovaunujen kääntösilmukka vuosina 1926–1966.
Jatkosodan aikana 8. marraskuuta 1942 yksi neuvostoliittolainen pommikone yllätti Helsingin ilmatorjunnan ja pudotti kaksi pommia Erottajalle. Räjähdyksissä sai surmansa 50 ja haavoittui 114 elokuvateatterista poistumassa ollutta ihmistä.
Erottaja kulttuurissa
thumb|left|200px|Erottaja noin vuonna 1900. Erottaja on kallein tontti Monopoly-lautapelin suomenkielisessä painoksessa. Erottaja on myös kirjailija Karo Hämäläisen vuonna 2011 ilmestyneen finanssitrillerin nimi. Romaanin keskeiset tapahtumat sijoittuvat Rake-talossa toimivaan fiktiiviseen Erottaja Investment Partners -nimiseen varainhoitoyhtiöön.
Aiheesta muualla
60.16667°N, 24.94333°W
Palmukasvit
Palmukasvit (Arecaceae, vanhin heimosta käytetty nimi on Palmae) on yksisirkkaisten kasvien heimo, joka kuului aiemmin ainoana ryhmänä lahkoon Arecales. Valtaosa palmuista kasvaa tropiikissa ja loput subtropiikissa. Pohjoisimman lajin, kääpiöpalmun (Chamaerops humilis), levinneisyys ulottuu Etelä-Ranskaan ja 44° leveyspiirille. Palmusukuja tunnetaan 189–205 ja lajeja noin 2 500.
Heimoon kuuluu sekä puita että pensaita ja jokunen köynnöskasvikin. Lehdet ovat ikivihreitä, ja niiden koko vaihtelee pienestä hyvin suureen. Palmukasveilla on suuri taloudellinen merkitys, sillä niistä tuotetaan esimerkiksi öljyjä, kookostuotteita ja taateleita.
Tuntomerkit
Juuren anatomiaa: juurissa ei ole oikeita pituuskasvuvyöhykkeitä, ja niissä on säteittäisesti pidentyneitä ilmakammioita.
Lehden anatomiaa: Epidermisolut ovat suorakaiteen muotoisia, samoin sen alaiset solut, mutta ne ovat pidentyneet. Ilmarakojen apusolut jakautuvat vinosti. Kuitujänteitä on mesofyllissä ja päällyskettoon liittyneinä. Poikittaissuonien tupet ovat kuituisia.
Lisääntymiselimet: Kasvit ovat yksikotisia (hede- ja emikukat samassa kasviyksilössä). Kukinto on sijainniltaan lehtihankainen, ja sen tyvellä on kaksikölinen esilehti. Osakukinnot ovat viuhkomaisia ja niissäkin on lateraaliset esilehdet, eli osakukinnot ovat cincinnuksia. Hedekukassa on periaatteessa kolmilukuinen hetiö, mutta heteitä saattaa olla paljon. Heteenponsi kiinnittyy palhoon tyvestään. Hedekukassa on emiön jäänne (pistillodi). Emikukat ovat joutoheteellisiä, ja niissä on yhdestä neljään, joskus jopa kymmenen aluksi erillistä emilehteä. Ne voivat kasvaa yhteen. Siemenaiheessa on kaksi kalvoa, sydämen laitasolukko, massiivinen kalatsan yläpuolinen solukko ja siitereiästä kehittynyt alkiorakon imuelin (haustorio). Kussakin hedelmässä on ainakin yksi, toisinaan jopa kymmenen pyöreää siementä. Siemenkuoren uloimmat solukerrokset ovat tavallisesti paksuuntuneet, ja siemenessä on hemiselluloosapitoinen ravintovarasto (endospermi), josta alkio ottaa ravintonsa siitereiästä eli mikropylestä syntyneen imuelimen avulla. Sirkkalehti ei ole yhteyttävä ja sirkkajuuri on vahva ja haarautuva.
Palmukasvien fytokemiaan kuuluvat flavonoidisulfaatit, joita on runsaasti.
Luokittelu
Palmukasvit ovat ns. kommelinidien (yksisirkkaisten entinen alaluokka Commelinidae) evoluutiopuun ensimmäinen oksa ja muodostavat oman selväpiirteisen lahkonsa ja heimonsa. Aiemmin ne liitettiin ryhmään nimeltä Spadiciflorae, johon sisällytettiin ne yksisirkkaisheimot, joissa kukinto on tiheä tähkä eli puikelo, jota suojaa usein iso lehti, spatha. Palmukasvien ohella siihen kuuluivat kairapalmukasvit (Pandanaceae), panamapalmukasvit (Cyclanthaceae) ja vehkakasvit (Araceae). Kolme viimeksi mainittua heimoa viedään nykyisin lahkoihin Pandanales ja Alismatales, jotka eivät ole välitöntä sukua toisilleen, eivätkä palmukasveille.
Palmukasvit jaetaan viiteen alaheimoon:
Evoluutio
Myöhäisliitukautisissa Gondwana-mantereen trooppisten osien jättämissä kerrostumissa palmukasvien siitepölyä, lehtiä ja puuta on runsaasti myös Afrikassa ja Intiassa, missä palmuja on nykyään suhteellisen vähän. Siitepölyä on myös eoseenikauden kerrostumissa noin 54 miljoonan vuoden takaa. Oligoseenikauteen mennessä ilmasto kylmeni ja muuttui epäsuotuisammaksi palmukasveille. On arveltu, että palmukasvit ovat monimuotoistuneet tasaiseen tahtiin niiden ilmaannuttua maapallolle liitukaudella noin 100 miljoonaa vuotta sitten. Missä on niiden fossiileja, siellä on ollut trooppisia sademetsiä tai niiden kaltaisia elinympäristöjä. Ensimmäiset palmut lienevät olleet suokasveja, kuten ovat nykyiset palmujen evoluutiopuun tyven haarat: rottinkipalmut (Calamus), nipapalmu (Nypa fruticans) ja Mauritia-suku. Noin 77 miljoonaa vuotta vanhat Teksasista löydetyt lehti-, varsi- ja hedelmäfossiilit on tunnistettu nykyäänkin elossa olevaan palmettojen (Sabal) sukuun kuuluviksi. Niiden hedelmät ovat voineet olla tuolloin kasvinsyöjähirmuliskojen ravintoa.
Seychellienpalmu (Lodoicea maldivica) kasvaa ainoastaan Seychellien saaristossa, vaikka sen hedelmät leviävät laajalti meren välityksellä. Saariston ja Intian välinen maayhteys katkesi noin 63,4 miljoonaa vuotta sitten, joten ko. palmulaji on yhtä vanha tai saapunut saaristoon myöhemmin jollain keinoin jostain muualta. Nipapalmujen suvulla näyttää olleen lähes yleismaailmallinen levinneisyys tertiäärikauden alkuaikoina, sillä sen fossiileja on löytynyt mm. Tasmaniasta, Englannista ja eri puolilta Uutta mannerta. Länsi-Malesialaisen Eugeissona-suvun (tai hyvin samankaltaista) siitepölyä on löydetty kaikkialta tropiikista. Ranskassa on varhaisoligoseenisia ja myöhäismioseenisia puufossiileja, jotka kuuluvat eräille Coryphoideae-alaheimon lajeille; ne ovat nykyään amerikkalaisia. Uuden-Seelannin eteläisimpien osien eoseenikallioista löytyy Calamoideae-alaheimon lehti- ja hedelmäfossiileja; lähimmät nykyään elävät alaheimon edustajat kasvavat Itä-Australiassa. Palmukasvien nykyinen levinneisyys näyttäisiä selittyvän paremmin levittäytymisellä (dispersaali) kuin vastinlajien eli lähisukuisten lajien sijoittumisella eri alueille (vikarianssi). Saaristoalueilla palmukasvit ovat voineet hypellä saarelta toiselle kuten eräät myrttikasvit (Myrtaceae), begoniat (heimo Begoniaceae) ja sapotillakasvit (Sapotaceae).
Palmuja esiintyy vähän Afrikan mantereella, enemmän sitä vastoin Madagaskarissa. Erityisen huomionarvoinen on tässä suhteessa kolmiopalmujen (Dypsis) suku ja sen lähisuvut. Madagaskarilaiset lajit ovat piikittömiä toisin kuin afrikkalaiset, mikä johtuu mahdollisesti suurten kasvinsyöjien puuttumisesta Madagaskarissa. Afrikassa palmujen monimuotoisuus alkoi vähetä eoseenikauden lopulla noin 34 miljoonaa vuotta sitten, mikä johtunee siitä, että palmukasvien monimuotoisuus lisääntyi muilla alueilla, ja ilmaston muuttumisesta epäedullisemmaksi Afrikassa. Amerikassa ja Indo-Malesian alueella sen sijaan on säilynyt vakaammin suhteellisen lämpimiä ja kosteita alueita, joita palmukasvit suosivat, sekä myös ympäristöjen epäyhtenäisyyttä.
Paleontologit käyttävät palmufossiileja ilmaston osoittajina sen perusteella, että nykyään(kin) palmut kasvavat tietynlaisessa ilmastotyypissä, jossa kylmimmät lämpötilat eivät laske –10 °C, ja vuoden keskilämpötila on yli 10 °C. Palmut ovat yksisirkkaiskasveiksi suhteellisen kookkaita ja niillä on suhteellisen suuret siemenet, mikä liittyy kosteiden ja lämpimien olojen suosintaan. Palmukasvit voivat olla hyvin huomiota herättävä osuus kasvillisuuden keskellä. Nipapalmu hallitsee eräitä mangroverämeitä suosimalla vähäsuolaisempia olosuhteita kuin monet muut mangrovekasvit; niinpä sitä kasvaa jokien rantavesissä vuorovesivyöhykkeelle asti. Nipapalmulla on erikoisia sopeutumia juuriston hapensaannin turvaamiseksi. Calamoideae-alaheimon palmut ovat tärkeitä liaaniosakkaita Kaakkois-Aasian sademetsissä. Amazonin sademetsissä palmukasvit ovat huomattava osuus puustosta, vaikka lajimäärä ei niissä olekaan suuri.
Palmukasvit ovat yksisirkkaisten suurin puuvartisryhmä. Niillä on putkilokasvien pitkäikaisimmät puu- ja nilasolukot, joiden keinoa pysyä toimintakykyisinä ei tunneta. Palmun tyven kuljetussolukkojen on pysyttävä toimintakykyisinä kasvin koko jopa monta sataa vuotta kestävän eliniän, sillä sekundaarista kasvua ei ole. Palmujen pidentyessä niiden spiraalimaisesti järjestyneet kuljetussolukot suoristuvat ja syyt kasvavat paksuutta ja lujittavat runkoa. Sekä juurten että varren perussolukot voivat pysyä jonkin aikaa erilaistumattomina, mutta niissä tapahtuu jonkin verran solujen jakaantumista ja/tai niiden laajentumista, jolloin varteen muodostuu onteloita. Näin varsi pitenee ja paksuuntuu; ilmiötä nimitetään diffuusiksi sekundaariseksi paksuuskasvuksi. Ainakin joillakin palmulajeilla on myös yksisirkkaisille ominaista sekundaarista paksuuskasvua. Putkilot voivat olla palmuilla hyvin pitkiä, joten ne ovat alttiita ilmakuplien syntymiselle (embolismille). Eräillä Calamoideae-alaheimon lajeilla ne voivat olla puolen millimetrin levyisiä ja lähes neljän metrin pituisia; ne ulottuvat jopa 18 nivelvälin yli. Tapaa, jolla ne selviytyvät ilmakuplista ei tunneta.
Palmukasvit ovat pääasiassa hyönteispölytteisiä, ja pölyttäjinä toimivat kovakuoriaiset (mm. eräät kärsäkkäät), mesipistiäiset ja kärpäset. Joissakin, enimmäkseen medettömissä kukissa on todettu kemiallisten reaktioiden aikaansaamaa lämmöntuotantoa (termogeneesi), ja kääpiöpalmu (Chamaerops humilis) houkuttelee kärsäkkäitä lehdistään haihduttamilla yhdisteillä. Kovakuoriaiset saattavat munia hedekukintoihin; vuoripalmuilla (Chamaedorea) ja niiden sukulaisilla on kukissaan oksalaattikiteitä, jotka estävät hyönteisiä käyttämästä niitä ravintonaan. Palmukasvien evoluutiossa on tapahtunut siemenen koon lisääntymistä. Se saattaa liittyä puuvartisuuteen. Pääasiassa eläimet toimivat niiden levittäjinä, joskin merivirrat voivat toimittaa samaa virkaa (esim. kookospalmu Cocos nucifera).
Sukuja
Palmukasveihin luetaan kuuluviksi 183 sukua ja 2 361 lajia.
Muita palmusukuja:
Taloudellisesti merkittäviä palmulajeja
Palmukasvien heimossa on paljon taloudellisesti merkittäviä lajeja. Niitä käytetään ravinto-, kuitu-, vaha-, nautintoaine- ja koristekasveina. Seuraavassa esimerkkejä:
İstisu
İstisu on entinen kylpyläpaikkakunta Azerbaidžanin Kəlbəcərin piirissä. Se sijaitsee Pienen-Kaukasuksen vuorilla virtaavan Tərtərjoen laaksossa 2200–2400 metrin korkeudessa.
Armenialaiset joukot valtasivat taajaman Vuoristo-Karabahin sodan aikana vuonna 1993. Se kuului Džermadžur-nimisenä kansainvälisesti tunnustamattoman Artsakhin tasavallan Šahumjanin piiriin. Azerbaidžan sai alueen takaisin vuoden 2020 sodassa.
Markus Liimatainen
Markus Liimatainen on suomalainen toimittaja ja televisiotuottaja, joka työskentelee Yleisradiolla. Koulutukseltaan hän on medianomi.
Liimatainen on työskennellyt Yleisradiolla yli 20 vuotta. Hän on työuransa aikana työskennellyt muun muassa A-Talkissa, A-Studiossa, Ylen tv-uutisissa ja Ylen koronaviruspandemiaan keskittyvissä erikoisuutislähetyksissä.
Liimatainen on toiminut tiedotusupseerina rauhanturvaajatehtävissä Kosovossa vuonna 2004.
Marunasirkku
Marunasirkku (Artemisiospiza belli) on Yhdysvalloissa ja Meksikossa esiintyvä sirkkulien heimoon kuuluva varpuslintulaji.
Koko ja ulkonäkö
Marunasirkun ruumiinpituus on noin 13–15 cm. Selästään se on ruskea mustin viiruin, päälaki on väriltään harmaa. Silmien ympärillä on valkoiset renkaat ja nokasta lähtee alaspäin mustat juovat. Rinta on harmahtavan valkoinen ja sen keskellä on musta täplä. Lajin pyrstö on pitkähkö ja väriltään musta, valkoisia reunoja lukuun ottamatta. Nuoret linnut ovat väritykseltään aikuisia ruskeampia ja kauttaaltaan viiruisia.
Levinneisyys ja elinympäristö
Marunasirkku pesii Washingtonista Baja Californiaan ulottuvalla alueella ja Great Basinin ylänköalueella. Talveksi laji muuttaa Kalifornian, Arizonan ja Meksikon kuiville aavikkoalueille. Lajin elinympäristöä ovat kuivat pensaikot, marunoita kasvavat alueet ja talvisin myös aavikot, joilla kasvaa pensaikkoa. Marunasirkku on sopeutunut hyvin kuivuuteen ja saa tarvitsemansa veden ravinnostaan eli hyönteisistä ja mehikasveista.
Yhdysvaltain viranomaiset luokittelevan San Clement Islandilla elävän marunasirkun alalajin A.b. clementeae uhanalaiseksi. Laji on aikaisemmin ollut saarella hyvinkin yleinen, mutta saarelle siirretyt vuohet ovat syöneet suuren osan saaren alkuperäisestä pensaikosta. Vuohien aiheuttaman elinympäristön vähenemisen vuoksi alalajin kanta on uhanalainen.
Ravinto
Marunasirkun ravinto koostuu pääasiassa siemenistä. Laji syö useiden ruohojen, ruokojen ja pensaiden siemeniä. Lisäksi osan ravinnosta muodostavat hyönteiset, kuten heinäsirkat, kovakuoriaiset ja muurahaiset. Poikasiaan laji ruokkii hyönteisravinnolla. Lintu etsii ravintonsa maasta. Pesimäajan ulkopuolella marunasirkut etsivät ruokaa usein suurissa parvissa.
Pesintä
Laji tekee pesänsä maahan tai pensaikkoon. Pesimäkauden aikana voi olla kaksi tai kolmekin pesintää. Ensimmäisen pesinnän pesä sijaitsee yleensä maassa ja myöhempien pesimäkertojen pesät pensaikossa. Naarasmarunasirkku rakentaa kuppimaisen pesän risuista, ruohoista ja puunkuoren paloista. Naaras munii kolmesta neljään vaaleansinertävää pilkullista munaa. Naaras hautoo munat yksin, mutta koiras osallistuu kuoriutuneiden poikasten ruokintaan.
Systematiikka
Geneettisen tutkimuksen perusteella marunasirkku ei ole muiden Amphispiza-suvun lajien lähisukulainen, ja siksi se on siirretty omaan uuteen sukuunsa Artemisiospiza, johon lisäksi kuuluu erilliseksi lajiksi korotettu entinen alalaji isomarunasirkku A. nevadensis.
Kymen konservatorio
Kymen konservatorio on Kotkassa sijaitseva musiikkialan oppilaitos. Konservatorio aloitti toimintansa oppisopimusmuotoisena vuonna 1997. Konservatoriolla on Ekamin kampuksella 16 opetusluokkaa.
Anaksarkhos
Anaksarkhos (, vaikutti n. 340 eaa.) oli kreikkalainen Demokritoksen kouluun kuulunut filosofi. Hän oli kotoisin Abderasta, Traakiasta.
Anaksarkhos oli Aleksanteri Suuren ystävä ja matkaseuralainen tämän Aasian valloitusretkellä. Diogenes Laertioksen mukaan Aleksanteri väitti olevansa jumala, Zeus-Amonin poika. Anaksarkhos osoitti hänen saamaansa haavaa ja huomautti: "Tuohan on kuolevaisen verta, ei ikhoria, jota virtaa kuolemattomissa jumalissa".
Plutarkhos kertoo, että hän olisi Kallistheneen kanssa väitellessään neuvonut kaikkia kumartamaan Aleksanteria jumalana jopa hänen elinaikanaan. Tämän kerrotaan tapahtuneen Baktrassa vuonna 327 eaa. Paljon todennäköisemmin näin teki kuitenkin sisilialainen Kleon.
Anaksarkhoksen filosofisesta ajattelusta ei tiedetä paljoakaan. Hänen viitataan kuitenkin yleensä onnellisuusfilosofina ja nimityksellä eudaimonikos, "onnellinen". Demokritoksen koulukunta uskoi onnellisuuden olevan elämän päämäärä.
Kylmä tila
Kylmä tila oli vuonna 1945 säädetyn maanhankintalain mukainen asutustila, jolla ei ollut kunnollisia rakennuksia. Kylmän tilan maanviljelykseen tarkoitetusta maa-alasta sai enintään 10 prosenttia olla aiemmin raivattua. Tilan asukkaille voitiin myöntää valtion varoista uudistilan perustamispalkkiota. Maanhankintalain mukaisen asutustoiminnan tarkoituksena oli viljelys- ja metsämaan hankinta siirtoväelle, sotainvalideille, sotaleskille, sotaorvoille, perheellisille rintamamiehille sekä ansiomahdollisuutensa menettäneille maataloustyöntekijöille ja maanvuokraajille. Asutustoimintaan tarvittavaa maata hankittiin sekä ostamalla että laajoilla pakkolunastuksilla. Perustamispalkkioiden lisäksi valtio lainoitti asutettavia ihmisiä ja suoritutti tiloilla muun muassa koneellista raivaustyötä.
Kevin Shirley
Kevin Shirley (s. 29. kesäkuuta 1960) on Etelä-Afrikasta kotoisin oleva musiikkituottaja ja miksaaja, joka tunnetaan myös lempinimellä "The Caveman". Shirleyn ura lähti 1970-luvulta ja hän on tehnyt yhteistyötä monien artistien, kuten HIMin, Iron Maidenin, Rushin, Led Zeppelinin ja Dream Theaterin kanssa.
Shirley syntyi Johannesburgissa ja aloitti uransa tuottamalla albumeita monille tunnetuille eteläafrikkalaisille artisteille, kuten Robin Auldille, Julukalle, Jonathan Butlerille, Leslie Rae Dowlingille, Steve Louwille ja Sweatbandille. Hän esiintyi myös oman Council-yhtyeen kanssa, jossa vieraili eteläafrikkalainen laulaja Brian Davidson.
Vuonna 1987 Shirley muutti Australiaan missä hän jatkoi työtä monien menestyneiden australialaisten artistin kanssa. Näitä olivat The Hoodoo Gurus, The Angels, Cold Chisel, Girl Monstar, Tina Arena, The Screaming Jets, Baby Animals. Silverchairin menestyneen debyyttialbumin Frogstompin tuottamisen jälkeen Shirley muutti Yhdysvaltoihin. Hän on nykyään Joe Bonamassan tuottaja.
Vuonna 2012 hän teki yhteistyötä Iron Maidenin basistin Steve Harrisin kanssa ja miksasi hänen debyyttisooloalbuminsa British Lion.
Jumalaapelkäävät
Jumalaapelkäävät ( tai φοβουμενοι τον θεον ja ) ovat ei-juutalaisia, joilla on eritasoisia yhteyksiä juutalaisuuteen, mutta eivät ole kuitenkaan täyskypsiä proselyyttejä eli juutalaisuuteen kääntyneitä. Jumalaapelkäävät uskoivat Israelin Jumalaan, mutta ei jostakin syystä (esim. työnsä tähden) tahtoneet antaa ympärileikata itseään, koska silloin heidän olisi pitänyt noudattaa koko Mooseksen lakia.
Raamatussa jumalaapelkääviksi mainitaan Hananjan, Job, Simeon, Cornelius ja purppuran myyjä Lyydia.
Stichodactyla mertensii
Stichodactyla mertensii on merivuokko, jota pidetään joskus suurikokoisissa meriakvaariossa, missä se on yksi helppohoitoisimmista lajeista kuplavuokkojen ohella. Stichodactyla mertensii on maailman suurin merivuokkolaji.
Ulkonäkö ja koko
Stichodactyla mertensii voi olla halkaisijaltaan puolitoistametrinen, litteä levy, jonka reunat ovat kevyesti poimuttuneet. Sen lonkerot ovat 1–2 cm pitkiä, pisimpiä levyn keskiosassa mutta puuttuvat vuokon suuaukon reunoilta. Lonkerot ovat vihertäviä tai ruskehtavia, pohjalevy vaaleanruskea, oranssien tai vaaleanpunaisten läikkien kirjoma.
Levinneisyys
Stichodactyla mertensii on kotoisin Indopasifiselta merialueelta ja Fidži-saarten ympäristöstä. Se elää kivipohjalla, mikä erottaa sen hiekalla elävästä lähisukulaisesta Stichodactyla haddonista.
Vesiolot
Tämä vuokko elää 24–28 °C:n lämpötiloissa.
Elinkumppanit
Zooxanthellae-panssarisiimalevät elävät merivuokon sisällä endosymbioosissa. Muutamat vuokkokalalajit ja muut koralliahvenet elävät vuokon välittömässä läheisyydessä ja sen lonkeroiden suojassa.
Valkuslampi
Valkuslampi tai myös Valkoslampi on Kymenlaaksossa, Valkealassa sijaitseva lampi.
Maantietoa
Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria, se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 400 metriä.
Vesistösuhteet
Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Harjunjoen–Lappalanjärven alueella (14.18), jonka Rapojärven alueeseen (14.182) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 100 metriä mpy.
Nokkakuninkaat
Nokkakuninkaat (Rhinochimaeridae) on koppapäisiin kuuluva rustokalojen heimo. Nokkakuningaslajit elävät ympäri maailman lämpimissä tai lauhkeissa vesissä.
Lajit
Nykyiset nokkakuninkaat jaetaan kolmeen sukuun ja kahdeksaan lajiin, joita ovat muiden muassa nokkakuningas (Harriotta raleighana), naskalinokkakuningas (Harriotta haeckeli), karibiannokkakuningas (Neoharriotta carri), atlantinnokkakuningas (Rhinochimaera atlantica) ja idännokkakuningas (Rhinochimaera pacifica). pienoiskuva|vasen|250px|Elasmodectes avitus -nokkakuninkaan fossiili Nokkakuninkaisiin kuuluvien Amylodon- ja Elasmodus-sukujen fossiileista varhaisimmat on ajoitettu jurakaudelle.
Levinneisyys
Nokkakuninkaita elää paikoittain Atlantin, Intian ja Tyynen valtameren alueilla. Ne ovat syvissä vesissä eläviä kaloja, joita tavataan 200–2 600 metrin syvyydessä.
Anatomia
Nokkakuninkaiden selvin tuntomerkki on pitkä ja terävä (muttei kova) nokkamainen kuono. Nokassa on tuntoelimiä, joilla kalat etsivät ruokaa ja tunnistavat parittelukumppanin. Koirailla on päässä elin, jolla ne tarttuvat naaraisiin paritellessaan. Nokkakuninkaiden etummainen selkäevä on korkea ja sen etureunassa on myrkyllinen piikki. Taempi selkäevä on matala ja pitkä. Rintaevät ovat suuret ja niitä käytetään uimiseen. Neoharriotta-suvun lajeilla peräevä ja pyrstöevä ovat erilliset, muilla yhtenäiset.
Suussa on hampaina luulevyt. Levyt ovat paksut Harriotta- ja Neoharriotta-sukujen lajeilla ja ohuemmat Rhinochimaera-suvussa. Nokkakuninkaat syövät pieniä kaloja ja selkärangattomia eläimiä.
Nokkakuningaslajit kasvavat 65–140 senttimetrin pituisiksi ja ovat yleensä ruskeita. Nokkakuninkaiden munakotelo on päärynänmuotoinen ja noin 15 cm pitkä.
ERP (fysiologia)
right|thumb|Aalto sisältäen monia ERP komponentteja, sisältäen [[ELAN (N1) ja P300 (P3)]]