cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Manuel Martínez
Martínez voitti vuonna 2002 EM-kultaa Wienin sisäratojen EM-kilpailuissa työnnettyään 21,26 metriä. Ulkoradoilla hän sijoittui Münchenin EM-kilpailuissa viidenneksi ja Yleisurheilun maailmancupissa kuudenneksi. Seuraavana vuonna hän oli toinen Euroopan sisäratojen cupissa. Birminghamin sisäratojen MM-kilpailuissa hän voitti MM-kultaa. Myöhemmin samana vuonna hän voitti Euroopan cupin, mutta karsiutui loppukilpailusta Pariisin ulkoratojen MM-kilpailuissa. Kauden lopussa hän työnsi IAAF:n yleisurheilufinaalissa neljänneksi. Martínez sijoittui vuonna 2004 viidenneksi Budapestin sisäratojen MM-kilpailuissa. Ateenan olympialaisissa 2004 hän oli alun perin neljäs, mutta nousi pronssimitalistiksi vuonna 2013 Juri Bilonohin hylkäyksen jälkeen. Vuoden 2004 IAAF:n yleisurheilufinaalissa hän oli kolmas.
Martínez voitti vuonna 2005 pronssia Madridin sisäratojen EM-kilpailuissa. Hän työnsi Euroopan talviheittocupissa kolmanneksi ja Euroopan cupissa toiseksi, mutta karsiutui loppukilpailusta Helsingin MM-kilpailuissa. Seuraavana vuonna hän sijoittui Moskovan sisäratojen MM-kilpailuissa kuudenneksi sekä Euroopan talviheittocupissa viidenneksi. Myöhemmin samana vuonna hän työnsi Euroopan cupin superliigassa toiseksi, Göteborgin EM-kilpailuissa yhdeksänneksi ja IAAF:n yleisurheilufinaalissa kahdeksanneksi. Vuonna 2007 hän karsiutui loppukilpailusta Birminghamin sisäratojen EM-kilpailuissa ja sijoittui kolmanneksi Euroopan talviheittocupissa. Vuonna 2008 hän karsiutui loppukilpailusta Valencian sisäratojen MM-kilpailuissa ja Pekingin olympialaisissa. Seuraavana vuonna hän oli kuudes Torinon EM-hallikilpailuissa sekä toinen Euroopan talviheittocupissa ja Euroopan joukkuemestaruuskilpailuissa. Hän karsiutui loppukilpailusta Berliinin MM-kilpailuissa 2009, Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 ja Pariisin sisäratojen EM-kilpailuissa 2011.
Martínez on voittanut 31 aikuisten Espanjan-mestaruutta kuulantyönnössä. Sisäradoilla 16 kertaa vuosina 1993–2008 ja ulkoradoilla 15 kertaa vuosina 1993–1998, 2000–2006 ja 2008–2009. Aikuisten Espanjan ennätystä hän paransi sekä sisäradoilla että ulkoradoilla 16 kertaa. Hän työnsi ensimmäisenä espanjalaisena kuulaa yli 19, 20 ja 21 metriä.
Martínez ilmoitti huhtikuussa 2011 lopettavansa huippu-uransa.
Cilicia et Cyprus
Cilicia et Cyprus oli Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti alueen Vähän-Aasian etelärannikolla sekä Kyproksen saaren.
Maantiede
Cilicia et Cypruksen provinssi käsitti nimensä mukaisesti Kilikian (lat. Cilicia) maakunnan Vähän-Aasian ja samalla nykyisen Turkin etelärannikolla. Siihen kuului myös Kyproksen (lat. Cyprus) saari Kilikian rannikon edustalla. Provinssin länsipuolella sijaitsi Lycia et Pamphylian provinssi, pohjoispuolella Galatian ja Cappadocian provinssit ja itäpuolella Syrian provinssi.
Historia
Cilicia et Cypruksen provinssi muodostui sen jälkeen, kun Kypros liitettiin Rooman valtakuntaan ja aiempaan Cilician provinssin vuonna 58 eaa. Provinssi oli olemassa keisari Augustuksen aikaan vuoteen 27 eaa. tai 22 eaa. saakka, jolloin se jaettiin kahdeksi provinssiksi, jotka olivat Cilicia ja Cyprus.
Näin tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
Juhani Ruotsalainen (sienitieteilijä)
Juhani Ruotsalainen (20. elokuuta 1937 Ruokolahti – 5. helmikuuta 2016) oli huomattava suomalainen sienitieteilijä ja Kuopion yliopiston kunniaprofessori.
Ruotsalainen elätti itsensä nuorena pääasiallisesti rakennustöillä. Hän oli kuitenkin myös jo silloin kiinnostunut suomalaisesta luonnosta ja erityisesti kalastuksesta ja sienistä. Hän suoritti kauppaneuvojan kurssin 1982 ja toimi Pohjois-Savon sieniseuran ensimmäisenä puheenjohtajana 12 vuotta. Hän on vaikuttanut useiden etenkin Suomelle uusien sienilajien määrittämiseen. Erityisesti haperot olivat hänen alaansa. Hän opiskeli ja opetti käytännön sienitutkimusta Suomen lisäksi etenkin Virossa ja Italiassa. On huomattava, että vaikka hänellä ei ollut korkeakouluopintoja eikä esimerkiksi vieraiden kielten koulutaitoja, hän oli mukana yhdentoista tieteelle uuden haperolajin selvittämisessä. Hän ei kaihtanut muitakaan sienisukuja. Kansainvälisesti arvostetussa sienilehti Karsteniassa hän ehti myös julkaista. Hänen tutkimustuloksiaan on tarkoitus julkaista myös postuumisti. Kuopion yliopisto promovoi Ruotsalaisen kunniatohtoriksi ansioistaan vuonna 2010.
Trombi (vuoristorata)
thumb|330px|Trombi Trombi on Särkänniemessä sijaitseva vuoristorata. Se on valmistanut italialainen Zamperla. Rata otettiin käyttöön 30. huhtikuuta 2005. Se on Suomen ensimmäinen niin kutsuttu "lentävä vuoristorata", jossa matkustajat ovat vaaka-asennossa vaunun sisällä. Yhteen vaunuun mahtuu rinnakkain neljä matkustajaa.
Kuusiston piispanlinna
pienoiskuva|[[Magnus Schjerfbeckin havainnekuva Kuusiston piispanlinnasta noin 1500-luvulla]] Kuusiston piispanlinna oli Suomen katolisten piispojen linna Piikkiönlahden rannalla Kuusistossa, nykyisen Kaarinan kaupungin alueella. 1200-luvun lopulla tai 1300-luvun alussa perustettu linna oli käytössä uskonpuhdistukseen asti. Linna purettiin Kustaa Vaasan käskystä vuonna 1528.
Läheisessä Kuusiston kartanossa toimii kesäisin Kuusiston Taidekartano, joka järjestää aikalaistaidenäyttelyitä ja kulttuuritapahtumia.
Linnan historiaa
Piispoilla oli Kuusistossa jonkinlainen tukikohta viimeistään 1200-luvun lopulta alkaen, sillä piispa Maunu I päiväsi yhden säilyneen kirjeensä Kuusistossa vuonna 1295. Ei kuitenkaan ole tiedossa, sijaitsiko tuolloinen tukikohta myöhemmän linnan paikalla. Ruotsin kruunun ja katolisen kirkon hallintokeskusten tueksi tuotiin Ruotsista luultavasti ruotsalaista asutusta myös Kuusiston piispanlinnalle, mutta tämä ruotsalaisasutus on ajan saatossa hävinnyt.
Paavali Juusten kertoo 1570-luvulla kirjoitetussa piispainkronikassaan, että Kuusiston linnan rakentaminen ajoittui Maunu I:n seuraajan Ragvald II:n kaudelle (1308–1321). Ragvald II:n aikana linnoitus saattoi olla pääasiassa puinen, mutta kivilinnan rakentaminen aloitettiin joka tapauksessa hänen tai hänen seuraajiensa Pentin ja Hemmingin aikana. 1300-luvun lopulla linna oli jo saavuttanut lähes lopullisen pinta-alansa, mutta rakennukset ja varustukset olivat vielä vaatimattomia ja matalia.
1400-luvulla piispa Maunu Tavast varusti linnaa tukikohdaksi kauppaa ja puolustusta varten. Sitä alettiin kutsua linnaksi, ei enää kartanoksi. Kuusiston viimeinen piispa oli Arvid Kurki. Hän pakeni tanskalaisia Ruotsiin vuonna 1522, mutta hukkui pakomatkalla.
Rakennusvaiheet
pienoiskuva|Raunioitunut huone Kukoistuksensa päivinä linna oli Suomessa ainutlaatuinen.
Maaperätutkimusten mukaan linna on rakenteellisesti epäedullisessa paikassa. Sen rakenteet ovat kallistuneet ja halkeilleet vedenpinnan vaihteluiden ja huonon maaperän johdosta.
Uloimpana puolustuslinjana olleen vedenalaisen paalutuksen jäänteet löytyivät vasta vuonna 1992. Paalutus on ajoitettu 1400-luvun alkuun. Paalutus havaittiin lopulta mudan ja rantakaislikon alta, kun merivesi oli pitkään poikkeuksellisen alhaalla. Kaiken kaikkiaan paaluja on löytynyt runsaat 3 000.
Kasvilöytöjä linnasta
Tutkimusten mukaan linnassa käytettiin kaikkia Suomessa viljeltyjä viljalajeja: ohraa, ruista, kauraa ja vehnää. Hamppua käytettiin karkeimpien kankaiden, verkkojen ja narujen valmistukseen. Linnan olut maustettiin humalalla. Lisäksi linnan maanäytteistä on löydetty jälkiä muun muassa palsternakasta, hullukaalista, keltamosta, suomyrtistä, pähkinästä, mansikasta, mustikasta, vadelmasta, puolukasta, juolukasta ja karpalosta.
pienoiskuva|Kuusiston linnan raunioita pienoiskuva|Näkymä linnan sisäpihalle
Loisto ja tuho
Kuusiston linna eli loistokauttaan piispa Maunu Tavastin aikana 1400-luvun alussa. Hänen sanotaan rakennuttaneen suurimman osan linnasta. Noin vuonna 1485 suuri tulipalo tuhosi osia linnasta, mutta vauriot korjattiin. Linnan varustamista jatkoi vuosina 1489–1500 Maunu Särkilahti. Hänen kuitenkin sanotaan valittaneen korkeita rakennuskustannuksia.
Linnan vahvistaminen jatkui 1500-luvun alkupuolelle. Keskiaikaisen Suomen viimeinen katolinen piispa Arvid Kurki yritti paeta vuonna 1522 Ruotsiin. Linna joutui sinne hyökänneiden tanskalaisten käsiin. Linnan tykit oli jo aiemmin viety Turkuun tukemaan ruotsalaisten yritystä valloittaa tanskalaisten hallussa ollut Turun linna.
pienoiskuva|Kuusiston linnan raunioita 1800-luvun lopulla Kustaa Vaasan joukot valloittivat linnan uudelleen vuonna 1523. Kruunu ei kuitenkaan tuntenut kiinnostusta linnaan ja kuninkaan käskystä Turun linnan päällikkö Maunu Sveninpoika joukkoineen tuhosi linnan vuonna 1528. Katolisen kirkon ei haluttu saavan linnasta uudelleen tukikohtaa.
Tutkimus ja restaurointi
Tutkimus- ja restaurointityöt aloitettiin vuonna 1891 nykyisen Museoviraston edeltäjän, Muinaistieteellisen toimikunnan johdolla.
Museoviraston vuonna 1985 käynnistämä korjaus- ja tutkimusvaihe on tuonut runsaasti lisätietoa linnan vaiheista. Tutkimuksiin on ”perinteisen” antikvaarisen tutkimuksen lisäksi osallistunut muun muassa geologeja sekä kasvi- ja eläintieteilijöitä.
Linnan vanha mereltä päin tuleva portti on löytynyt kaivaustöissä. Myöhemmin linnaan kuljettiin kartanon suunnasta. Portti muurattiin umpeen ja linnan osa sai muuta käyttöä.
Darrieus-roottori
thumb|250px|Darrieus-tuuliturbiini, korkeus noin 30 metriä. Keskisalko on jäykistetty vaijereilla. Darrieus-roottori on pystyakselinen tuuliturbiini, jonka patentoi ranskalainen insinööri G.J.M.Darrieus vuonna 1931. Roottori koostuu pystyakselista, salosta, jonka ympärillä kaarevat lavat pyörivät. Lavat kiinnittyvät akselisalon ala- ja yläosaan.
Kuusiston piispanlinna
Kulttuuriympäristö
Museovirasto on määritellyt Kuusiston piispanlinnan rauniot ja Kuusiston kartanon yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä. Meripartiolippukunta Kuusiston Linnanyrjänät on nimetty Kuusiston piispanlinnan mukaan.
Darrieus-roottori
Etuna mallissa on yksinkertainen perusrakenne: generaattori voidaan rakentaa maan tasolle eikä laitteen tarvitse kääntyä tuulen suuntaan kuten vaaka-akselisten turbiinien.
Lapojen pyöriminen tasaa keskisalkoon kohdistuvia tuulivoimia. Toisaalta salkoon kohdistuu huomattavia keskipakoisvoimia ja niiden myötä helposti värähtelyjä. Ongelmana on keskisalon jäykistys, joka on vaikea toteuttaa vaijereilla, tämä johtaa helposti poikkileikkaukseltaan suuriläpimittaiseen salkoon. Lisäksi roottorin lavat ovat osin liian matalalla hyvää hyötysuhdetta ajatellen. Lapoihin kohdistuva tuulenpaine myös vaihtelee pyörimissektorin eri osissa - tämä aiheuttaa tehonvaihtelua ja resonointia lavoissa. Lapojen on oltava samanaikaisesti keveitä ja jäykkiä, mikä aiheuttaa kovat vaatimukset materiaalivalinnalle.
thumb|250px|Maailman korkein Darrieus-roottori Gaspén niemimaalla Kanadan Quebecissä.
Eolen Darrieus-turbiini
Kanadassa Hydro-Quebec -voimalayhtiö ja valtion tutkimuslaitos National Resource Council of Canada tutkivat 1980-luvulla suuren kokoluokan Darrieus-turbiineja (VAWT). Cap Chatiin, Gaspén niemimaalle Quebeciin valmistui vuonna 1987 maailman suurin Darrieus-roottoria käyttävä tuulivoimala, Eolen turbiini. Keskisalon korkeus voimalassa oli 96 metriä, ja lapojen suurin läpimitta 64 metriä. Lapojen leveys oli 2,4 metriä ja optimaalinen pyörimisnopeus 14,25 kierrosta minuutissa maksimituulennopeudella 20 m/s: roottorin pyörimisnopeus vaihteli tuulen mukaan. Roottorin voimakkaiden resonanssien vuoksi suurin käytönaikainen tuulennopeus piti rajoittaa 17,5 m/s pyörimisnopeuden ollessa tällöin 13,5 kierrosta minuutissa.
Voimala toimi vuoteen 1993 asti, jolloin se suljettiin perustuksissa havaitun ongelman vuoksi. Huipputehoksi turbiinista saatiin 2,7 MW, laskennallinen maksimikapasiteetti voimalassa oli 3,8 MW. Toiminta-aikanaan voimala tuotti 12 740 MWh sähköä 18 600 käyttötunnin aikana. Voimalan käyttöaste oli 94 prosenttia kokonaisajasta.
Aiheesta muualla
Éolienne
Kabul
Kabul on Afganistanin pääkaupunki ja maan suurin kaupunki. Kaupunki sijaitsee Keski-Afganistanin itäosassa Kabuljoen laaksossa. Kaupungilla on pitkä historia ja Afganistanin pääkaupunki siitä tuli 1700-luvulla. Kaupunki kärsi huomattavia tuhoja Afganistanin sisällissodan aikana vuosien 1992 ja 1996 välillä. Sittemmin kaupunki on kasvanut vauhdikkaasti etenkin Taliban-hallinnon kukistumisen jälkeen vuonna 2001. Kabul on kuulunut maailman nopeimmin kasvavien kaupunkien joukkoon.
Kabulin asukasluvusta ei ole täysin luotettavia tilastotietoja, mutta esimerkiksi erään YK:n arvion mukaan kaupungin asukasluku vuonna 2015 oli 2 970 713–3 564 855.
Maantiede
thumb|vasen|Vuoria vasten Kabulin taivaanrantaa. Kabul sijaitsee Keski-Afganistanin itäosassa Kabuljoen rannalla joen kolmion muotoisessa jokilaaksossa noin 1 800 metrin korkeudella merenpinnasta. Kaupungin nykyinen ydinkeskusta on kohti itää Indukseen Pakistanin puolella laskevan Kabuljoen pohjoisrannalla.
Kabulissa vallitsee kuiva mannerilmasto. Kesät ovat kuivia, mutta monsuunisateet saavuttavat alueen elokuisin. Sadetta saadaan kevääseen saakka. Talvisin saattaa esiintyä runsasta lumisadetta. Kesäisin keskilämpötila on noin 32 °C. Ero päivä- ja yölämpötilojen välillä voi olla jopa 20 °C. Talvisin keskilämpötila on −5 °C.
Historia
thumb|vasen|[[Bala Hisar (Kabul)|Bala Hisarin linnoitus.]]
Varhainen historia
Kabulin historiaa on leimannut pitkään sen strateginen sijainti Kabuljoen laaksossa. Laakson hallinta on ollut tärkeää sen hedelmällisen maatalousalueen valvonnan ja alueen läpi kulkevien kauppareittien valvomisen ja verottamisen kannalta. Viittauksia asutukseen alueella on jo hindulaisessa uskonnollisten tekstien kokoelma Rigvedassa 1500-luvun paikkeilta ennen ajanlaskun alkua. Myöhemmin alueella vaikutti useita voimatekijöitä, kuten kreikkalais-baktrialainen kuningaskunta, kušanat, khioniitit ja hefthaliitit. Alue oli yksi Gandharalaisen buddhalaisuuden keskuksista. Buddhalaisuuden ajoista jäljelle on jäänyt esimerkiksi joitakin stupien raunioita eri puolilla Kabulin laaksoa. Buddhalaisuudesta alueella kirjoitti esimerkiksi kiinalainen buddhalainen matkailija Xuanzang, joka mainitsee Kabulin nimellä Kao-fu. Nimi lienee viitanut enneminkin koko laakson alueeseen, kuin mihinkään yksittäiseen kaupunkiin. Ajan myötä buddhalaisuuden merkitys väheni ja se menetti jalansijaa Intian suunnalta saapuvalle hindulaisuudelle.
Islam
thumb|[[Baburin hauta Bagh-e Baborin puistossa Kabulissa.]] Islamin uskoiset arabit saapuivat Afganistanin lähistölle sasanidien Persian kukistuttua 600-luvulla. Afganistanissa vaikuttaneen Zunbil-dynastian onnistui kuitenkin pitkään estää heidän etenemisensä kohti Hindukušia, vaikkakin Kabulin alueelle tehtiin ryöstöretkiä. Saffaridien dynastian perustajan Ibn al-Laithin onnistui viimein kukistaa Zunbil-valtakunta Kandaharissa vuonna 865 käydyn taistelun jälkeen. Kabul vallattiin vuonna 870 ja muslimihistorioitsijat kirjoittivat Kabulin laaksosta viedyn sotasaaliina norsuja ja pakanallisten jumaluuksien idoleja Bagdadiin. Vielä tuolloin varsinainen Kabulin kaupunki käsitti vain pienen muurein suojatun alueen, jonka keskellä oli Bala Hisarin linnoitus. Alueen islamisaatio etenkin kärsi etenkin tulevien ghaznavidien kaudella, mutta alueen keskus oli Ghaznissa ja sittemmin Firuzkuhissa. Kabulia pidettiin vielä tuolloin syrjäseutuna, josta kirjoitettiin suhteellisen harvoin.
Tšingis-kaanin johtamat mongolit hävittivät Kabulia vuonna 1221. Kaupunki ei toipunut hävityksestä pitkään aikaan. Tutkimusmatkailija Ibn Battuta kirjoitti vuonna 1333 paikalla olleen vain pienen kylän, jonka ainut merkittävämpi maamerkki oli paikallisen suufilaisen pyhimyksen hauta. Kaupunki alkoi toipua vasta sen vuonna 1398 vallanneen Timur Lenkin seuraajien eli timuridein kausilla. Timuridien valtakunnan hajottua useisiin eri osiin Kabulia hallitsivat timuridien alaisesta kuvernööristä polveutuva arghunidien hallitsijasuku. Vuonna 1504 kaupungin valloitti Timurista polveutuva Ferghanan ruhtinas Babur, joka teki Kabulista tukikohtansa alueella. Kaupungissa aloitettiin suuria rakennushankkeita ja hallitsija tuki kulttuuria. Kabulista alkoi viimein muodostua Hindukušin alueen tärkein kaupunkikeskus. Babur jatkoi edelleen valloituksiaan Kabulin jälkeen Pohjois-Intiaan luoden Suurmogulien valtakunnan. Hänen hautansa sijaitsee Kabulissa.
Asema pääkaupunkina
thumb|vasen|Nykyinen presidentinpalatsi eli [[Arg (Kabul)|Arg.]] Vuonna 1738 Kabulin valloitti Persian hallitsija Nadir Šah. Hänen kuolemansa jälkeen valtaan nousi nykyisen Afganistanin esimuodon Dorrani-valtakunnan perustaja Ahmad Šah Dorrani, jonka poika Timur Šah siirsi valtakunnan pääkaupungin Kandaharista Kabuliin. Kaupunki säilyi myös sittemmin Afganistanin valtakeskuksena. Pääkaupungin asukasluku oli sen siirron aikoihin noin 10 000, mkutta sen asukasluku kasvoi yli 50 000 seuraavien 20 vuoden aikana. Brittijoukot valtasivat Kabulin ensimmäisen afgaanisodan yhteydessä elokuussa 1839 tukeakseen omaa ehdokastaan Afanistanin valtaistuimelle. Vastarintaa tekevät afgaanit piirittivät kaupungin, jonka brittikomentaja teki lopulta kohtalokkaan päätöksen vetäytymisestä. Suurin osa vetäytyvää brittikolonaa tuhottiin näiden ollessa tavlisella matkallaan tammikuussa 1842 Kabulista kohti Jalalabadia. Tappio oli suuri nöyryytys, vaikka se ei varsinaisesti merkinnytkään koko sodan häviötä. Britit valtasivat Kabulin uudestaan toisen afgaanisodan aikana tammikuussa 1879. He nostivat jälleen tukemansa ehdokkaan valtaistuimelle ja tällä kertaa taas Kabulia piirittävien afaanien rintama hajosi omiin sisäisiin ristiriitoihinsa. Lopulta britit poistuivat jättäen maan hallinnan tukemalleen 'Abd al-Rahman Khanille. 'Abd al-Rahman Khan rakennutti nykyisen presidentinpalatsin (Arg) ja samalla Kabul alkoi laajentua Kabuljoen pohjoisrannan puolelle, jolla sen nykyinen keskusta sijaitsee. Kuningas Aman Allah Khan rakennutti 1920-luvulla uuden Dar al-Aman-nimisen hallintokeskuksen hieman Kabulin keskustasta lounaaseen. 1950-luvulle tultaessa kaupungin asukasluku oli jo noin 200 000.
Nykyaika
thumb|Sodissa pahoin vaurioitunut [[Dar al-Amanin palatsi.]] Afganistanin kommunistit nousivat valtaan Kabulissa 27. huhtikuuta 1978 alkaneen saur-vallankumouksen myötä presidentinpalatsilla käytyjen kiivaiden taistelujen jälkeen. Kabulin kommunistihallinto alkoi pian toteuttaa uudistuksia, joista monet osoittautuivat epäonnistuneiksi tai epäsuosituiksi. Kansa alkoi kapinoida ja keskushallinto menetti otteestaan laajoja alueita pääkaupungin ulkopuolella. Lopulta asiaan sekaantuivat Neuvostoliiton asevoimat, jotka ylittivät maiden vastaisen rajan 27. joulukuuta 1979. Seuranneen Afganistanin sodan aikana maan maaseudulta muutti joukoittain asukkaita Kabuliin. Uudet tulijat asettuivat epävirallisille asuinalueille, jotka rakennettiin tavallisesti valtion maille ilman kunnolla toimivia palveluita. Neuvostojoukot lähtivät Afganistanista vuonna 1989 ja maan kommunistihallinto romahti lopullisesti vuonna 1992. Kommunistivallan jälkeen alkoi eri Neuvostoliitolle vastarintaa tehneiden ryhmittymien katkera kamppailu Kabulin omistuksesta. Pakolaiset mukaan lukien kaupungin asukasluku oli vähintään kaksi miljoonaa. Elintarvikkeista oli pulaa ja kaupungin sisällä käytiin ankaria taisteluja. Suuri osa kaupunkia raunioitui ja noin 25 000 henkilöä sai surmansa. Viimein syyskuussa 1996 Molla Umarin johtaman Taliban-liikkeen taistelijat valtasivat Kabulin ja ajoivat Ahmad Šah Masudin joukot pohjoiseen.
Taliban-liikkeen voimavarat pahoin tuhoutuneen kaupungin korjaamiseksi olivat hyvin rajalliset ja kaupungin olot olivat surkeat. Maan Taliban-hallinto kukistui Yhdysvaltojen johtamassa sodassa vuonna 2001. Itse Kabulin valtasivat Yhdysvaltojen kanssa liittoutuneet Pohjoisen liiton taistelijat 13. marraskuuta 2001 ilman suurempaa vastarintaa. Sitten vuoden 2001 jälkeen Kabulin asuntojen ja kaupan kehittämiseen on tehty suuria sijoituksia. Kehitys ei ole kuitenkaan pysynyt täysin kaupungin kasvun tasalla. Kabul on ollut yksi Aasian nopeimmin kasvavista kaupunkialueista ja kasvu on keskittynyt etenkin köyhille esikaupunkialueille.
Taliban valtasi Kabulin uudestaan 15. elokuuta 2021 maan hallinnon romahdettua ja presidentin paettua maasta. Kabul oli kesällä 2021 alkaneen talibanin offensiivin viimeinen hallituksen käsissä ollut kaupunki. Yhdysvallat hallitsi vielä jonkin aikaa Kabulin lentoasemaa, jonka kautta järjestettiin evakuointilentoja. Viimeiset yhdysvaltalaisjoukot poistuivat lentoaseman kautta 31. elokuuta 2021.
Nähtävyydet
Kabulin turvallisuustilanne on vaikea Talibanin terrori-iskujen johdosta, ja turistit välttävät sitä, mutta siellä on kuitenkin eräitä huomattavia historiallisia nähtävyyksiä. Darul Aman -palatsi rakennettiin 1920-luvulla kuningas Aman Allah Khanille. Se ei ole enää käytössä, vaan raunioina monien taistelujen jäljiltä. Palatsin kunnostustyöt ovat silti alkaneet. Rakennuksen lähellä on Afganistanin kansallismuseo. Suurmogulien-dynastian hautapaikaksi on perustettu 1500-luvulla Bagh-e Babor -puisto, jota on kunnostettu viime vuosina. Se on ehdolla Unescon maailmanperintökohteeksi. Kabulin ja samalla Afganistanin suurin moskeija on vuonna 2012 avattu Abdul Rahmanin moskeija, joka on rakennettu perinteiseen islamilaiseen tyyliin. Siinä on kaksi minareettia ja 20 kupolia.
Liikenne
thumb|vasen|Lentokoneita [[Kabulin kansainvälinen lentoasema|Kabulin kansainvälisellä lentoasemalla.]] Kaupungissa toimii Kabulin kansainvälinen lentoasema. Se oli kahdeksan vuotta ISAF-joukkojen hallinnassa mutta siirtyi takaisin afganistanilaisille maaliskuussa 2010. Sisäistä liikennettä hoidettiin 1980-luvulla johdinautoilla. Verkosto tuhoutui 1993, mutta sen korjaamista on suunniteltu.
Väestö
thumb|Torikauppaa kadulla. Kabulin tai Afganistanin muiden kaupunkien väestöstä ei ole täysin luetettavia tilastotietoja. Eri lähteissä on esitetty eri arvioita, jotka saattavat poiketa esimerkiksi kaupunkiin kuuluvan alueen määrittelyn puolesta. Yhdistyneiden kansakuntien asuinyhdyskuntaohjelman tekemän arvion mukaan kaupungin asukasluku oli vuonna 2015 alemman arvion mukaan 2 970 713 ja korkeamman 3 564 855. Kaupungin asukkaat koostuvat Afganistanin useista eri etnisistä ryhmistä. Suurimpia ryhmiä ovat tadžikit ja paštut. Pienempiä vähemmistöjä ovat esimerkiksi hazarat, uzbekit ja turkmeenit. Väestön valtaosa on muslimeja, mutta kaupungissa on myös pieni hindulainen ja sikhiläinen vähemmistö.
Kabulin väestö kasvaa hyvin nopeasti ja kaupunki kuuluu maailman nopeiten kasvavien kaupunkien joukkoon. Arviolta jopa 70 % kaupungin asukkaista asuu epävirallisilla laittomilla asuinalueilla.
Clarence Anglin
Clarence ”Larry” Anglin (11. toukokuuta 1931 – katosi 11. kesäkuuta 1962) oli yhdysvaltalainen rikollinen, joka pakeni veljensä John Anglinin ja Frank Morrisin kanssa San Franciscon edustalla sijaitsevalta Alcatrazin vankilasaarelta vuonna 1962. Jotkut tahot uskovat pakenijoiden hukkuneen San Franciscon lahteen, mutta todisteiden puuttuessa hän on edelleen FBI:n etsintäkuuluttama. Anglinin perhe uskoo, että karanneet vangit selvisivät ja perheenjäsenet ovat kertoneet olleensa yhteydessä veljeksiin paon jälkeen. Anglin oli tuomittu vankilaan hänen syyllistyttyään useisiin pankkiryöstöihin yhdessä veljensä kanssa.
Tapaukseen pohjautuen on tehty vuonna 1979 elokuva Pako Alcatrazista, jossa Clarence Anglinia näytteli Jack Thibeau.
Ruskeasannan kappeli
Ruskeasannan kappeli on Vantaan Ruskeasannan kaupunginosassa, Ruskeasannan hautausmaalla sijaitseva, vuonna 1927 valmistunut ja käyttöön vihitty siunauskappeli.
Se pohjautuu arkkitehti Armas Lindgreniltä (1877-1929) tilattuihin piirrustuksiin, jotka kirkkovaltuusto hyväksyi maaliskuussa 1926 työn pohjaksi. Ehdotuksesta kuitenkin poikettiin toteutusvaiheessa hieman, sillä salia lyhennettiin kaksi metriä ja kavennettiin yksi metri. Rakennuspuut hirsirakennukseen on kaadettu seurakunnan metsänvartijan johdolla vuonna 1926 Rekolan metsistä. Veistetyt hirret kuljetettiin keväällä 1926 Ruskeasannalle. Rakentamisurakasta järjestettiin tarjouskilpailu, jonka voitti rakennusmestari E. Moberg edullisimmalla 55 000 markan työtarjouksellaan. Pelkistetyn kauniin, hirsistä salvotun siunauskappelin vihki lääninrovasti S. Wilh. Roos loppiaisena 1927.
Vuonna 1964 oli vuorossa kappelin sisätilojen uudistaminen sisustusarkkitehti, taiteilija Antti Salmenlinnan (1897–1968) suunnitelmien mukaan. Salmenlinna maalasi itse alttarikaapin muotoisen alttaritaulun Ylösnousemus. Kappeliin hankittiin kaksi kuparista lattia-kynttilänjalkaa, kaksi kattovalaisinta, tuolit, alttarilla olevat kaksi pientä kynttilänjalkaa ja seinälampettia. Alttaripöytä on Ossian Nurmen ja valkoinen pellavainen alttariliina Suomen käsityön ystävien valmistama.
Siunauskappelia päätettiin 1980-luvun lopulla laajentaa rakennusta jatkamalla, sillä Ruskeasannan vanha ruumishuone oli käynyt ahtaaksi. Laajennuksessa rakennuksen ulkonäkö pysyi likipitäen ennallaan. Vuonna 1989 aikana valmistunut ruumishuone tarjoaa tilapäisen säilytystilan 14 vainajalle.
Nikamansolmujen välinen liitos
thumb|Kuvassa näkyy selkärangan etumainen pitkittäisside Nikamansolmujen välinen liitos muodostuu kahden peräkkäisen selkänikaman solmujen välille. Se ei oikeammin ole varsinainen nivel, vaan se muodostuu rustoisesta liitoksesta. Nikamavälilevy yhdistää rustoliitokseen osallistuvien selkänikamien solmut toisiinsa.
Hari Singh
Hari Singh (30. syyskuuta 1895 – 26. huhtikuuta 1961) oli Jammun ja Kashmirin viimeinen maharadža. Hänen valtakaudelleen osui Intian jako. Hari Singh ei osannut päättää oman valtakuntansa liitoksesta Intiaan tai Pakistaniin, jolloin hän yritti säilyttää itsenäisyytensä. Tilanne johti kuitenkin Intian ja Pakistanin väliseen sotaan Kashmirin kohtalosta. Hari Singh päätti lopulta liittää valtakuntansa Intiaan, joskin sodan seurauksena osaa hallitsi lopulta Pakistan. Hari Singhin valtakausi nyt Intiaan kuuluvana Jammun ja Kashmirin maharadžana päättyi vallasta luopumiseen vuonna 1949.
Elämäkerta
thumb|vasen|[[Amar Mahalin palatsi Jammussa.]]
Valtaannousu
Britit julistivat maailmansodan jälkeen jättävänsä Intian elokuussa 1947. Tämä asetti Hari Singhin ja Dogra-dynastian hankalaan asemaan. Singh ei kannattanut Jawaharlal Nehrun Kongressipuoluetta, joka uhkasi Dogra-dynastian ja perinteisten hallitsijoiden tulevaisuutta. Nehru oli hyvä ystävä hallitsijan asemaa uhkaavan Jammun ja Kashmirin muslimikongressin johtaja Sheikh Abdullahin kanssa. Toisaalta hän vastusti myös Muslimiliittoa, joka ajoi ajatusta Intian jaosta muslimien ja hindujen valtioihin. Muslimiliitto salli periaatteessa perinteisten hallitsijoiden jatkaa asemissaan, mutta mahdollinen liittyminen Pakistaniin tekisi hinduista pienen vähemmistön. Hari Singh päätyi lopulta kannattamaan ajatusta Jammun ja Kashmirin itsenäisyydestä. Brittivallan päättyessä elokuussa ja Pakistanin sekä Intian itsenäistyessä myös Jammu ja Kashmir oli käytännössä itsenäinen valtio kahden kuukauden ajan.
Sota Kashmirissa
thumb|Valokuvassa vuodelta 1944. Intian jako osoittautui veriseksi ja väkivaltaisuudet levisivät myös Jammun ja Kashmirin alueelle. Vuonna 1947 Poonchin alueella syttyi maharadžan vastainen kapina. Pakistanissa monet uskoivat maharadžan aikovat ryhtyä muslimien verilöylyihin, jollaisia oli tapahtunut puolin ja toisin muualla Intian niemimaalla jaon yhteydessä. Muslimeja karkotettiin ja surmattiin etenkin Jammun alueella. Pakistanissa alkoi myös vaikuttaa siltä, että maharadža aikoisi lopulta kuitenkin liittyä Intiaan. Huhut Poonchia uhkaavasta verilöylystä levisivät etenkin Pakistanin Luoteisprovinssin paštuheimojen parissa, jotka alkoivat koota laškar-joukkoja. Lokakuussa 1947 heimosoturit alkoivat ylittää rajaa Pakistanista Jammun ja Kashmirin puolelle.
Heimosoturien hyökkäys sai Hari Singhin pyytämään apue Intiasta 24. lokakuuta. Tilanne vaikutti hyvin uhkaavalta, joskin muutaman seuraavan päivän tapahtumista on kiistelty. Hari Singh pakeni Srinagarista Jammuun lentoteitse ja allekirjoitti sopimuksen Jammun ja Kashmirin liitoksesta Intiaan Jammussa ilmeisesti 25. lokakuuta ja Intian kenraalikuvernööri Louis Mountbatten hyväksyi sopimuksen 26. lokakuuta. Ensimmäiset Intialaiset joukot saapuivat Kashmiriin 27. lokakuuta vain hieman ennen Siringarin uhkaavaa ukistumista. Taistelut jatkuivat tammikuun ensimmäiseen päivään 1949. Jammu ja Kasmir jaettiin Intian hallitsemaan Jammun ja Kashmirin osavaltioon, sekä Pakistanin hallitsemaan Azad Kashmirin eli "Vapaan Kashmirin" alueeseen. Nehrun painostuksesta Hari Singh joutui nyt jakamaan vallan Sheikh Abdullahin kanssa.
Itsenäisyyden jälkeen
Hari Singhin ja Sheikh Abdullahin välit olivat hyvin tulehtuneet. Abdullah syytti Hari Singhia muslimien vastaisista julmuuksista ja myös Kashmirista paosta sodan aikana. Abdullah vaati Hari Singhia jättämään valtaistuimensa. Samaan aikaan maharadžan arvovalta väheni. Hän oli Jammun ja Kashmirin osavaltion asevoimien ylipäällikkö, kunnes komento siirrettiin Intian asevoimille Abdullahin vaatimusten mukaisesti. Toukokuussa 1949 Hari Singh tapasi pääministeri Sardar Patelin Delhissä. Sardar kehotti Hari Singhia jättämään vallan ja nimittämään poikansa Karan Singhin sijaishallitsijakseen. Hari Singh taipui vaatimuksiin. Hän eli loppuvuotensa Mumbaissa, jossa hän kuoli sydänkohtaukseen 26. huhtikuuta 1961.
Yksityiselämä
Hari Singh oli naimisissa kaikkiaan neljä kertaa. Hänen ensimmäinen vaimonsa Baijial oli kuollut raskauden aikana. Kahdesta muusta avioliitosta ei syntynyt lapsia. Hari Singh sai poikansa Karan Singhin neljännen vaimonsa Maharani Tara Devin kanssa Cannesissa Ranskassa vuonna 1931.
Lourdes Daniel
Lourdes Daniel (s. 19. helmikuuta 1947) on intialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Poonan hiippakuntaan 19. huhtikuuta 1980 ja nimitettiin Amravatin hiippakunnan piispaksi 8. kesäkuuta 2007. Piispaksi vihkiminen seurasi 2. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Abraham Viruthakulangara, jota avustivat Valerian D'Souza ja Edwin Colaço.
Daniel sai 11. marraskuuta 2010 nimityksen Nashikin hiippakunnan piispaksi.
Rattikelkkailu talviolympialaisissa 1992
XVI talviolympialaisissa Albertvillessä vuonna 1992 järjestettiin rattikelkkailussa kilpailut kaksi- ja nelimiehisille joukkueille. Kilpailut järjestettiin La Plagnen hiihtokeskuksessa.
Kahden miehen kelkat
<br style="clear:both" />
Neljän miehen kelkat
<br style="clear:both" />
David Karlsson (1981)
David Karlsson (s. 24. huhtikuuta 1981) on ruotsalainen jääpalloilija. Hän on ollut vuosien 2012 ja 2013 maalikuningas Ruotsin Elitserienissä.
Syksyllä 2006 alkoi Karlssonin kaksivuotinen jääpalloura Venäjällä. Hänen ensimmäisen vuotensa 2006-07 seura oli Pervouralskin Uralski Trubnik ja seuraavana vuonna Krasnogorskin Zorki, jossa hän pelasi niin liigajoukkueessa kuin kakkosjoukkueessa. Ensimmäinen vuosi Venäjällä Trubnikissa meni mainiosti, sillä hän oli kauden maalintekijätilastossa 7. tehden 49 maalia. Toinen kausi Zorkissa jäi lyhyeksi syntyneiden ristiriitojen vuoksi, joten Karlsson palasi jo joulukuussa 2007 Ruotsiin Hammarbyn riveihin.
Kaudeksi 2008 Karlsson palasi Hammarbyhyn, jossa hän pelasi seuraavat kaksi kautta. Hammarbyssä hän oli voittamassa Ruotsin mestaruuden keväällä 2010. Sen jälkeen hän on pelannut kaudesta 2010-11 lähtien Villa Lidköping BK:ssa. , Villan riveissä Karlssonista tuli kausilla 2011-12 ja 2012-13 Elitserienin maalintekijäkuningas. Samana keväänä 2012 Villa oli Ruotsin jääpallofinaalin hävinnyt osapuoli. Karlssonin ura Villasta jatkuu edelleen. Hän teki kesällä 2013 seuran kanssa kolmivuotisen sopimuksen. Paras saavutus Karlssonin pelaamissa joukkueissa Ruotsin Elitserienissä on ollut Hammarbyn hopeasija kaudella 2005-06 ja Villan hopeasija kaudella 2011-12.
Karlsson on pelannut viidet MM-kisat ja saavuttanut niissä yhden maailmanmestaruuden vuonna 2005. Kaikissa pelaamissaan kisoissa Karlsson on ollut parhaimpia maalintekijöitä. Vuoden 2007 MM-kisoissa hän oli alkusarjan paras maalintekijä 15 maalilla ja kisojen lopussa toiseksi paras Sergei Obuhovin jälkeen.
Vaikka Karlssonin maajoukkue-edustukset 2010-luvulla ovat jääneet vähäisiksi, paluu kaudella 2013-14 näyttää olevan mahdollista, sillä hän on noussut takaisin maajoukkueryhmään.
Saavutukset
Maajoukkueessa
Seurajoukkueissa
Henkilökohtaisesti
Troum
Troum on saksalainen kokeellista musiikkia tuottava — lähinnä kuitenkin ambient- ja drone-tyylilajien sisällä pysyttelevä — yhtye.
Stefan "BarakaH" Knappe ja Martin "GLIT[s]CH" Gitschel perustivat Troumin Saksassa Bremenissä vuoden 1996 lopulla, Maeror Trin hajottua.
John Rosenbröijer
John (Jack) William Rosenbröijer (18. tammikuuta 1887 Shuvalovo – 24. kesäkuuta 1955) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat liikennetarkastaja Karl Hjalmar Rosenbröijer ja Sarah Jane Barritt. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1925 Freja Irene Maria Havon kanssa.
Opinnot
Rosenbröijer kirjoitti ylioppilaaksi Kokkolan ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1909 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opintoja Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1912–1914. Opintojensa jälkeen hän toimi ensin vuosina 1909–1911 virkamiehenä Suomen pankin Vaasan konttorissa ja vuosina 1913–1914 Pohjoismaiden yhdyspankin Helsingin konttorissa.
Jääkäriaika
thumb|300px|Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania. Rosenbröijer liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin muodostettuun Jääkäripataljoona 27:ään, jossa hänet sijoitettiin 10. syyskuuta 1915 pataljoona 1. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota
pienoiskuva|[[Akseli Gallen-Kallelan kanssa 1918–1919]] Rosenbröijer astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 luutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hänet siirrettiin edellä mainitun komppanian päälliköksi 23. maaliskuuta 1918. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, Kämärän aseman seudulla ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika
Rosenbröijer komennettiin sisällissodan jälkeen Suomen valkoiseen kaartiin, jossa hän toimi 2. konekiväärikomppanian päällikkönä ja samalla rykmentin aseupseerina. Hänet siirrettiin 8. lokakuuta 1919 alkaen silloisen Asevarikko 1:n ja 4. elokuuta 1922 Asevarikko 2:n päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota
Rosenbröijer toimi talvisodan aikana ampumatarvikevarikko 5:n päällikkönä ja lataamon johtajana Jepualla. Välirauhan aikana hän toimi samoissa tehtävissä, mutta siirrettiin myöhemmin senaikaisen Asevarikko 1:n päälliköksi. Jatkosodassa hänet komennettiin Karjalankannakselle keräämään ja toimittamaan kotirintamalle sotasaalista elokuussa 1941, jonka jälkeen hän palasi Asevarikko 1:n päälliköksi. Vuonna 1943 hänet komennettiin Asekoulun johtajaksi, jossa tehtävässä hän oli aina sodan loppuun saakka, jolloin siirtyi viljelemään maata omistamalleen tilalle Porvoon maalaiskuntaan. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
France Gall
France Gall (9. lokakuuta 1947 Pariisi, Ranska – 7. tammikuuta 2018 Neuilly-sur-Seine, Ranska  ), syntymänimeltään Isabelle Geneviève Marie Anne Gall, oli ranskalainen laulaja. Hän nousi kuuluisuuteen voitettuaan Luxemburgin edustajana vuoden 1965 Eurovision laulukilpailun kappaleella ”Poupée de cire, poupée de son”. Gall oli naimisissa ja myös esiintyi Michel Berger’n kanssa.
Uran alku
Gall aloitti uransa isänsä Robert Gallin rohkaisemana äänittämällä lauluja ja lähettämällä demoäänitteen levy-tuottaja Denis Bourgeois’lle. Koelaulun jälkeen Gall kiinnitettiin Phillips-levy-yhtiölle. Ensimmäisen radiosinglen Gall saavutti ollessaan 16-vuotias. Kappaleesta ”Ne sois pas si bête” tuli paikallinen hitti. Pian tämän jälkeen Gall aloitti yhteistyön laulaja-lauluntekijä Serge Gainsbourgin kanssa. Keväällä 1964 kappale ”N’écoute pas les idoles” nousi suosioon Ranskassa ja samana vuonna syntyi vielä hitti ”Laisse tomber les filles”, jonka toi uudelleen pinnalle April March vuonna 1995. Hänen esittämänsä englanninkielinen ”Chick Habit” -versio laulusta tuli tunnetuksi puolestaan Quentin Tarantinon elokuvasta Death Proof (2007).
Piret Pormeister
Piret Pormeister (s. 16. toukokuuta 1985 Tallinna) on virolainen entinen maastohiihtäjä. Hän edustaa Sportsclub Sparta -seuraa.
France Gall
Euroviisuvoitto
Vuoden 1965 Euroviisuihin Gall osallistui Luxemburgin edustajana. Edustuskappale oli ”Poupée de cire, poupée de son”, jonka oli säveltänyt Serge Gainsbourg ja orkestroinut Alain Goraguer. Kappaleen voitettua kilpailun, suosio kasvoi jopa Euroopan ulkopuolella ja kappale levytettiin ranskan lisäksi suomeksi, saksaksi, italiaksi ja japaniksi.
Piret Pormeister
Maailmancupissa Pormeister kilpaili ensimmäisen kerran Otepäässä tammikuussa 2004. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Otepään perinteisen hiihtotavan sprintissä tammikuussa 2007 oltuaan 20:s. Se on myös hänen paras sijoituksensa maailmancupin henkilökohtaisissa kilpailuissa.
France Gall
Myöhempi ura
Gall jatkoi musiikin tekemistä ja esiintymisiä Ranskassa. 1960-luvun loppua kohti mentäessä suosio alkoi laskea. 1960- ja 70-lukujen taitteessa Gall levytti runsaasti musiikkia Saksassa, jossa hän saavuttikin suosiota. Vuonna 1973 Gall tutustui Michel Berger’hen, ja he aloittivat musiikillisen yhteistyön seuraavana vuonna. Kappaleella ”La Déclaration d’amour” Gallin ura kääntyi jälleen nousuun. Gall ja Berger menivät naimisiin vuonna 1976. 1980-luvulla hän jatkoi esiintymisiä ja levyttämistä. Lisäksi hän harjoitti hyväntekeväisyystyötä Afrikan hyväksi.
1980-luvun hiteistä muistettavimpiin lukeutuu ”Ella, elle l’a” (”Ella, she’s got it”), Berger’n tekemä kunnianosoitus Ella Fitzgeraldille. 1992 Gall ja Berger aloittivat Double Jeu -musiikkiprojektin, jossa he molemmat esiintyivät. Konserttisarja kuitenkin keskeytyi Berger’n kuoltua sydänkohtaukseen. Gall sairastui tämän jälkeen itsekin vakavasti. Hän toipui kuitenkin rintasyövästä ja palasi esiintymään 1993 Bercy-areenalla, jossa hän esitti Berger’n säveltämiä lauluja. Hän jatkoi vielä esiintymisiä ja levyttämistä, kunnes 1997 ilmoitti aikeistaan lopettaa uransa. Tämän jälkeenkin hän esiintyi ajoittain julkisuudessa ja osallistui dokumentteihin. Gall toimi suojelijana hyväntekeväisyysjärjestössä Coeurs de Femmes, joka auttaa kodittomia naisia.
Kuolema
Syöpää pitkään sairastanut Gall kuoli vakavan tulehduksen seurauksena tammikuussa 2018.
Valtio-oppi (Snellman)
Valtio-oppi (Läran om staten) on suomalaisen Johan Vilhelm Snellmanin yhteiskuntafilosofinen pääteos, joka julkaistiin alkuaan ruotsinkielisenä vuonna 1842. Teoksessa on 448 sivua.
Snellman kirjoitti teoksen Tukholmassa talven 1841–1842 aikana. Hän oli viettänyt vuodet 1839–1842 Ruotsissa ja Saksassa imien uusia vaikutteita ja julkaisi pääteoksensa Tukholmassa hieman ennen paluutaan Suomeen. Sen pohjana toimi Snellmanin vuonna 1840 julkaisema filosofian oppikirja Rättsläran. Kummankin teoksen lähtökohtana on saksalaisen Friedrich Hegelin filosofia, mutta Valtio-opissa on nähtävissä myös nuorhegeliläisten esittämän kritiikin vaikutus. Vaikutteita Snellman sai myös muilta filosofeilta sekä Ruotsissa käydystä Suomen suuriruhtinaskunnan valtiollista asemaa koskeneesta debatista.
Snellmanin mukaan kansakunnan tärkein yhteiskunnallinen tekijä ja selittäjä on sen sivistyksen taso, ja tärkein voimanlähde sen jäsenten kansallistunne. Kansallishenki ohjaa yksilöt toimimaan kansakunnan ja valtion hyväksi. Snellman määrittelee käsitteet seuraavasti: ”''Jos kutsumme kansakuntaa tiettynä ajankohtana luonnehtivaa tiettyä tietoa ja tiettyjä tapoja kansallisuudeksi, niin isänmaallisuus on sitä tahtoa, joka antaa herätteen kansallisuuden kehitykselle ja pitää sitä yllä yleisinhimillisen sivistyksen tiettynä muotona. Kansallishengeksi kutsumme puolestaan isänmaallisuutta ja kansallisuutta yhdessä''”. Kansallishengen toteuttamisen välineitä ovat kunkin kansan oma kieli, kulttuuri ja lait. Snellmanin mukaan sekä lakien tarkoituksena että yksilöiden pyrkimyksenä on edistää siveellisyyttä, jota toteuttavat kolmella eri tasolla perhe, kansalaisyhteiskunta ja valtio. Hän esittää muun muassa myös, että alempien kansankerrosten koulutuksella ja sivistyksellä voidaan tasoittaa markkinatalouden synnyttämiä varallisuuseroja.
Teos on suomennettu useita kertoja. Ensimmäisen suomennoksen (Valtio-oppi) teki Kaarlo Forsman vuonna 1901 Snellmanin valittujen teosten viidenteen osaan, toisen suomennoksen (Valtio-oppi) Heikki Lehmusto vuonna 1928 Snellmanin koottujen teosten toiseen osaan, kolmannen (Oppi valtiosta) Eero Ojanen vuonna 1982 Snellman: Teokset -sarjaan ja neljännen (Valtio-oppi) Antero Tiusanen vuonna 2005 julkaistuun uusien koottujen teosten viidenteen osaan.
Vantaan maatalousmuseo
thumb|270px|Vantaan maatalousmuseon Emil-rakennus. thumb|270px|Vantaan maatalousmuseon Maiju-rakennus. Vantaan maatalousmuseo on Vantaan Vantaanlaaksossa toimiva paikallismuseo, johon on kerätty esineitä ja tietoa vanhasta Helsingin maalaiskunnasta. Museon omistaa vuonna 1882 perustettu yhdistys "Helsinge Lantmannagille r.f. Vanda". Museo on kaksikielinen.
Museo on avoinna kesäkaudella (2.5.–30.9.) sunnuntaisin kello 10–16 ja sopimuksen mukaan muulloinkin. Museokäynti maksaa kaksi (lapset) tai neljä euroa. Museossa on kaksi rakennusta nimeltään Emil (otettu käyttöön vuonna 2006) ja Maiju, ja näissä on noin 50 ja 100 hengelle sopivat kokoustilat. Tiloja vuokrataan kokous- ja juhlakäyttöön. Museon tiloissa on järjestetty myös pienimuotoisia konsertteja ja yleisötapahtumia.
Ehtoollinen
thumb|300px|[[Leonardo da Vincin maalaus viimeinen ehtoollinen.]]
Mika Väyrynen (muusikko)
Mika Jouko Uolevi Väyrynen (s. 7. lokakuuta 1967 Helsinki) on suomalainen harmonikkataiteilija.
Ehtoollinen
Taustaa
Ehtoollisella on pitkä historia. Kristinuskon ehtoollisen esikuvana ovat väljästi ottaen monet juutalaisuuden ruokaseremoniat. Erityisesti ehtoollisen taustalla on juutalainen pääsiäisateria, jota vietetään Egyptin orjuudesta pois pääsyn muistoksi. Eksegeettisessä tutkimuksessa on jonkin verran erimielisyyttä, onko ehtoollisen taustalla pääsiäisateria vai jokin muu juutalainen muistoateria. Joka tapauksessa kristinuskon syntyessä kristityt itse tulkitsivat hyvin pian ehtoollisen liittyvän pääsiäisateriaan ja pääsiäislampaan teurastamiseen sekä siitä seuraavaan uhrisymboliikkaan.
Mika Väyrynen (muusikko)
Koulutus
Väyrynen on opiskellut konserttiharmonikansoittoa Tampereen konservatoriossa, Sibelius-Akatemiassa ja Gustave Charpentier -konservatoriossa, Pariisissa. Hän suoritti maisteritutkinnon 1992 ja tohtoritutkinnon 1997. Hänen opettajinaan ovat toimineet muun muassa Timo Kinnunen, Matti Rantanen, Max Bonnay ja Friedrich Lips. Väyrysen väitöskirjan otsikkona oli Harmonikansoiton tekniset periaatteet.
Ehtoollinen
Taustaa
Kristillisen ehtoolliskäsityksen ja tulkinnan taustalla voidaan katsoa olevan vaikutteita myös hellenistisistä uskonnoista. Ne puolestaan palautuvat sekä itämaiseen että muinaiskreikkalaiseen uskomusmaailmaan. Tutkimuksessa on osoittautunut vaikeaksi arvioida, mikä näiden hellenististen kulttien suora vaikutus kristillisen ehtoollisen syntymiseen on ollut. Ne ovat luultavimmin vaikuttaneet ehtoollisen opilliseen ilmaisemiseen ja siihen, kuinka aikalaiset ovat voineet ymmärtää ehtoollisen merkityksen. Kristinuskon levittäytyessä Palestiinan ulkopuolelle hellenistiset kultit ovat muodostaneet tärkeän viitekehyksen, johon ihmisten kokemusmaailma on liittynyt.
Mika Väyrynen (muusikko)
Ura ja saavutukset
Väyrynen on voittanut useita palkintoja kansainvälisissä kilpailuissa, muun muassa Coupe Mondiale -kilpailun Luzernissa, Sveitsissä vuonna 1989. Hän on myös ollut lukuisissa kansainvälisten kilpailujen tuomaritehtävissä.
Ehtoollinen
Taustaa
Dionysos-mysteerioissa paloiteltiin ja syötiin Dionysos-jumalaa symboloiva härkä, joka oli Dionysoksen inkarnaatio eli lihaksi tullut jumala. Liha syötiin raakana ja veri juotiin. Historioitsija Plutarkhos (k. 120-luvulla) kertoo, että vielä tuolloin uhrilampaan liha syötiin raakana ja veri juotiin. Dionysos-kultista kehittyneessä orfilaisuudessa uhrin syöminen tuotti välittömän jumalyhteyden lisäksi syntien anteeksisaamisen ja turvasi kuolemanjälkeisen autuuden. Myöhäisantiikin eleusilaisissa mysteerioissa käytettiin lihan ja veren tilalla jo leipää, vettä ja viiniä. Vastaavanlainen käytäntö on mahdollisesti ollut myös käytössä persialaistaustaisessa Mithran -kultissa.
Mika Väyrynen (muusikko)
Ura ja saavutukset
Ensikonserttinsa Väyrynen piti Tampereella 1985, jonka jälkeen hän on konsertoinut muun muassa Itävallassa, Belgiassa, Ukrainassa, Kiinassa, Kroatiassa, Tanskassa, Ranskassa, Saksassa, Islannissa, Japanissa, Hollannissa, Norjassa, Puolassa, Venäjällä, Slovakiassa, Ruotsissa ja Yhdysvalloissa kotimaan konserttien lisäksi. Monet konsertit ovat tapahtuneet kyseisten maiden tunnetuilla konserttiareenoilla, kuten Wienin Musikvereinin kultaisessa salissa, Pariisin Salle Pleyelissä, Tokion Musashino Hallissa, Amsterdamin De Ijsbrekerissä ja Tampere-talolla. Väyrynen on esiintynyt lukuisilla kansainvälisillä festivaaleilla ja työskennellyt yhteistyössä lukuisten solistien ja orkesterien, muun muassa Helsingin kaupunginorkesterin ja kapellimestari Okko Kamun, Radion sinfoniaorkesterin ja Sakari Oramon ja lukuisien muiden orkestereiden sekä kapellimestareiden kanssa. Hän on myös kantaesittänyt useiden nykysäveltäjien, kuten Jouni Kaipaisen, Tuomas Kantelisen, Ilkka Kuusiston, Paavo Korpijaakon, Pehr Henrik Nordgrenin, Petri Makkosen, Matti Murron, Juhani Nuorvalan, Bogdan Preczin, Leif Segerstamin ja Erkki-Sven Tüürin teoksia.
Ehtoollinen
Ehtoollisen asettaminen
Kristinuskossa ehtoollista vietetään Jeesuksen ja hänen ristiin­naulitsemisensa muistoksi. Jeesus itse asetti ehtoollisen viimeisellä ateriallaan opetuslastensa kanssa ennen ristiinnaulitsemistaan. Tästä ateriasta kerrotaan kaikissa synoptisissa evankeliumeissa sekä myös Paavalin ensimmäisessä kirjeessä korinttolaisille. Ateria oli juutalainen pääsiäisen juhla-ateria. Juutalaisten tapojen mukaan tällaisella aterialla nautittiin lammasta, happamatonta leipää ja viiniä Egyptistä vapautumisen muistona. Jeesus antoi aterialle uuden merkityksen, joka siirtyi ehtoollisperinteeseen. Apostolisessa uskontunnustuksessa 3. uskonkohdassa mainitaan "minä uskon...pyhäin yhteyden"; tämä on jakautumattoman kirkon aikoina laaditun tunnustuksen mielessä ehtoollisyhteys [Kristuksen lihaan ja vereen], jota katolinen, ortodoksinen sekä luterilainen kirkko tunnustaa; tämän ulkopuolelle jäävät reformoidut kirkot sekä ns. vapaat suunnat, jotka selittävät sanojen Tämä on minun ruumiini tarkoittavan Tämä merkitsee minun ruumistani.
Mika Väyrynen (muusikko)
Ura ja saavutukset
Väyrysen repertuaari ja levytykset sisältävät laajalti erilaisia tyylilajeja: nykymusiikkia, uutta tangoa, konserttoja ja kamarimusiikkia. Hän toimii harmonikansoiton opettajana Sibelius-Akatemiassa sekä aktiivisena konserttitaiteilijana ja vierailevana artistina eri puolilla maailmaa.