cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rupert Brooke
Rupert Brooke syntyi yhtenä kolmesta veljeksestä, joista kaikki kohtasivat kuoleman jo nuorina. Komea nuori mies harrasti jalkapalloa, krikettiä, tennistä ja uintia ja alkoi jo yhdeksänvuotiaana kirjoittaa runoja. Teini-ikäisenä hän harrasti kirjoittamista jo hyvin vakavissaan. Hän opiskeli Cambridgen yliopiston King’s Collegessa ja tuli tunnetuksi biseksuaalisista suhteistaan niin mies- kuin naisopiskelijoihin. Yksi heistä oli Lytton Stracheyn pikkuveli James, joka tunsi Virginia Woolfin ja muita Bloomsburyn ryhmän jäseniä.
Koskensaari
Suurin osa Koskensaaren tehdasmiljöön rakennuksista on peräisin 1800-luvun lopulta sekä 1900-luvun alusta, ja rakennusten suunnittelijoihin kuuluvat muun muassa Eliel Saarinen sekä Väinö Vähäkallio.
Rupert Brooke
Brooke matkusteli laajasti. Jo teinivuosinaan hän kävi kaksi kertaa Italiassa, sitten Saksassa ja vuonna 1912 hän matkusti ensin maitse läpi Yhdysvaltojen ja Kanadan ja otti sitten San Franciscosta laivan Havaijille, Samoalle, Fidžille ja Tahitille.
Koskensaari
Alueen ja naulatehtaan alkuvaiheet
Keski-Suomen ensimmäinen rautahytti perustettiin Petäjäveden Pengerkoskeen 1840-luvulla ja laitoksen käyttämää suo- ja järvimalmia nostettiin kymmenen kilometrin säteeltä Pengerkosken ympäristöstä. Noin viiden vuoden toiminnassa olon jälkeen tulipalo tuhosi rautahytin, jonka jälkeen se siirrettiin Kintauden Koskensaarelle, ja uudelle paikalle perustettiin rautahytin lisäksi mylly, saha ja myöhemmin myös naulatehdas. Vuonna 1850 A.A.J.K. Juslén perusti Koskensaaren tehtaan koskien läheisyyteen rautasulaton harkkoraudan valmistamiseksi järvimalmista. Tulipalo tuhosi kuitenkin jälleen koko ruukin jo saman vuoden elokuussa, ja se jouduttiin rakentamaan alusta asti uudelleen. 1854 aluetta laajennettiin ostamalla viereinen tila tehdasalueen käyttöön. Vuonna 1857 vapaaherra Johan Ernst August Boije af Gennäs osti tehdasalueen ja kaksinkertaisti kankiraudan valmistuksen, laajensi tehdasta sekä liitti lisää maa-alueita tehtaan omistukseen. Ruukki paloi kolmannen kerran 1868 ja se rakennettiin jälleen uudelleen.
Rupert Brooke
Ensimmäisen maailmansodan alussa vuonna 1914 Brooke liittyi vapaaehtoisena Britannian kuninkaalliseen laivastoon. Palveltuaan ensin Belgiassa hänet lähetettiin Gallipoliin, jossa hän ei ehtinyt mukaan taisteluihin ennen kuin sai hyttysenpuremasta kuolettavan verenmyrkytyksen. Sotilaat hautasivat 27-vuotiaan runoilijan Skýroksen saarelle Kreikkaan.
Koskensaari
Alueen ja naulatehtaan alkuvaiheet
Vuonna 1868 tehtaan ostivat liikemiehet M. Parviainen ja G. Koskelin sekä lehtori G. A. Pesonius. Tehtaan työntekijöinä toimi tällöin kaksi harkonpuhaltajaa, kaksi seppää ja sepän apulainen, kaksi hiilirenkiä, 14 hiilenpolttajaa ja malminnostajaa sekä neljä muuta työntekijää, yhteensä 23. Lehtori G. A. Pesonius lunasti koko tehdasalueen itselleen 1870, ja raudan jatkokäsittelyyn perustettiin manufaktuuripaja, joka kylläkin tuhoutui tulipalossa vuonna 1912. Pesonius lakkautti järvimalmin noston ja päätti ostaa kaiken tehtaan käyttämän harkkoraudan suomalaisista ja ruotsalaisista rautasulatoista. Hänen toimestaan vanhaa rakennuskantaa kunnostettiin ja uutta rakennettiin. Hän myös rakennutti uuden ahjon ja vesivasaratoimisen takomon, jossa valmistettiin mm. kuokkia, lapionteriä sekä kihveleitä. Kankirautapajan palon takia 1876 harkkohytin toiminta päättyi lopullisesti.
Rupert Brooke
thumb|Brooken hauta Kreikan [[Skýros|Skýroksella.]] Runoilijauransa alussa Brooke ihaili niin sanottuja ”dekadentteja” kirjailijoita, kuten Charles Baudelairea, Algernon Swinburnea, Oscar Wildea ja Walter Pateria. Hänen opiskeluaikaiset rakkausrunonsa ilmentävät vaikutteita romanttisilta runoilijoilta John Keatsiltä ja Percy Shelleyltä. Brooke tapasi sitten William Butler Yeatsin, joka neuvoi häntä siirtymään tyhjistä abstraktioista kohti modernismia. Hän ei ottanut neuvosta vaarin vaan löysi esikuvakseen Shakespearen aikalaisen John Donnen.
Koskensaari
Alueen kehitys 1800-luvun lopulta 1900-luvun alkuun
Pesonius myi 1886 koko tehdastoiminnan liikemies Johan Waltoselle ja kauppaneuvos Julius Johanssonille, ja muutaman kuukauden kuluttua tehdas siirtyi kokonaisuudessaan Waltosen omistukseen. Waltonen laajennutti manufaktuuripajaa kahdella uudella paja-ahjolla, uusi patolaitteistot ja vesirännit, perusti tehtaankaupan, rakennutti työväelle runsaasti asuntoja ja ylläpiti kansakoulua. 1888 perustettiin tiilitehdas ja lastuvillatehdas jotka toimivat 1910-luvulle saakka, sekä sirkkelisaha toimi vuosina 1889-1963. Vuonna 1889 tehtaalla aloitettiin naulojen koneellinen valmistaminen, joka on jatkunut yhtenäisenä nykypäivään saakka. Ensimmäisiä koneellisia tuotteina olivat mm. hevosenkenkänaulat. Tehtaan oheen perustettiin 1890 kihvelinvarsitehdas, jonka toiminta loppui 1912, sekä Tervaniemeen terva- ja tärpättitehdas. Sähköä alettiin käyttämään tehtaan valaisuun vuonna 1900.
Rupert Brooke
Brooken parhaina runoina pidetään hänen viimeisinä vuosinaan syntyneitä sota-aiheisia sonetteja, joista tunnetuin on ”The Soldier”. Ne sisältyvät hänen kuolemansa jälkeen 1915 julkaistuun kokoelmaan 1914 and Other Poems.
Koskensaari
Alueen kehitys 1800-luvun lopulta 1900-luvun alkuun
Maanviljelysneuvos Alfred Kordelin osti tehtaan 1905 sekä rakennutti suuret honka- ja lankanaulatehtaat. Hänen aikanaan toiminnan pääpaino oli naulatuotannossa, puutavaran sahauksessa sekä tervan ja tärpätin tuotannossa. Raudan perinteinen ahjomellotus ja ahjotaonta lakkautettiin 1906. Kordelin rakennutti tehtaan läheisyyteen Eliel Saarisen suunnitteleman kolmekerroksisen, jugend-tyylisen, noin 800m² käsittävän päärakennuksen, joka valmistui 1909. Rakennus, "Pytinki", on ollut tehtaanjohtajien perheiden asuinkäytössä ja toiminut sen ohella myös konttorina.
Koskensaaren Oy
Vuonna 1910 tehdas siirtyi Koskensaaren Oy:lle, jonka perustivat professori Kyösti Järvinen, sahanomistaja Niilo Ahlgren ja johtaja Alwar Niklander. Rautalangan vetolaitos, lankanaulatehdas ja takomo tuhoutuivat tulipalossa täydellisesti 1911, mutta jo seuraavana vuonna valmistui uusi kivestä rakennettu rautalangan vetolaitos sekä lankanaulatehdas, johon sijoitettiin ensin 9 naulakonetta, ja myöhemmin määrää kasvatettiin 25:een. Naulojen lisäksi valmistettiin erilaisia lankatuotteita. Naulojen ja lankojen raaka-aineena käytettiin valssattua rautalankaa, joka kuljetettiin 7–10 hevosmiehen avulla tehtaan omalta rautatiepysäkiltä. Vanha pärenaulatehdas paloi 1915 ja pärenaulojen valmistusta jatkettiin lukusalirakennuksessa. Uuden terva- ja tärpättitehtaan rakentaminen aloitettiin 1917. Tehtaan maa-alueita laajennettiin vuosina 1913, 1916 ja 1920 liittämällä siihen läheisiä maatiloja. Kuljetustehtäviin tuli 1920 hevosten rinnalle kuorma-auto.
Naulakonttorin aika
Lama-ajan ja kovan kilpailun aikakautena Suomen naulatehtaat solmivat keskenään sopimuksen, jonka seurauksena tehtaan tuotanto nousi. Tuotannossa olivat tuohon aikaan lanka-, honka-, tammi- ja pärekattonaulat, nupit sekä kirkas, tulistettu ja kuparoitu rautalanka. 1936 yhtiön omistuksessa oli 2 561 hehtaaria maata, ja samana vuonna ostettiin myös lisää maa-alueita. Vuosina 1937–1938 naulamarkkinat olivat hintapoljennasta johtuen rauhattomat. Uusi voimalaitos valmistui 1938. Vesi johdettiin siihen läheisestä järvestä, Kipposesta, yli 700 metriä pitkää puuputkea pitkin. Sodan aikana nauloja valmistettiin valtiolle ja tehdasalueesta muodostettiin hevossairaala suurine hevostalleineen. Yhtiö luovutti sodan jälkeen maitaan maansaantiin oikeutetuille.
Sotienjälkeinen aika
Myyntisopimus Naulakonttorin kanssa irtisanottiin vuonna 1947 ja Koskensaaren Oy alkoi itse myydä omia tuotteitaan. 1949-50 koneita ja laitteita uusittiin ja 1954 hankittiin uusi diesel-varakone energian tuottamiseen matalan veden aikoina. Vuonna 1955 raaka-ainelankojen hankinta helpottui tuonnin vapautumisen myötä ja 1962 solmittiin naulatehtaiden välinen sopimus ohjehinnoista ja tuotantorajoituksista. Vuonna 1963 pitkäaikainen isäntä G. M. Salmgren siirtyi eläkkeelle ja karjanhoito ja viljely lopetettiin. 1966 aloitettiin tehtaan automatisointi ja koneisiin investointi. Koskensaaren Oy:hyn liitettiin 1970 Helsingin Rauta Oy sekä Rautakivi Oy, ja muodostettiin Koskensaaren Oy Helsingin Rauta. Vuonna 1995 yritys jaettiin Koskensaaren Oy:ksi ja Helsingin Rauta Oy:ksi ja 2003 kyseiset yritykset yhdistettiin Helsingin Rauta Oy:ksi. Kipposesta voimalaitokseen vettä kuljettava puuputki uusittiin vuonna 2008, jolloin oman sähkön tuotanto moninkertaistui.
Ydinaseiden kieltosopimus
Ydinaseiden kieltosopimus on YK:ssa laadittu sopimus ydinaseiden kieltämiseksi, lopullisena tavoitteena niiden eliminointi kokonaan. Sopimus hyväksyttiin äänestyksessä 7. heinäkuuta 2017. Se tuli voimaan 22. tammikuuta 2021, kun 50 maata oli ratifioinut sen. Elokuussa 2021 allekirjoittajavaltioita oli yhteensä 86, joista ratifioinnin oli tehnyt yhteensä 55 valtiota.
YK:n yleiskokous hyväksyi 23. joulukuuta 2016 päätöslauselman neuvottelujen alkamisesta. Päätöslauselmaa kannatti 113 jäsenvaltiota, 35 vastusti ja 13 jätti äänestämättä. Yhdysvallat kehotti liittolaisiaan vastustamaan päätöslauselmaa ja boikotoimaan sopimusneuvotteluja.
Sopimusta kannatti 122 maata. Vain Alankomaat äänesti sitä vastaan. Yksikään ydinasevalta ei ole mukana sopimuksessa eivätkä ne aio noudattaa sitä. Suurin osa NATO-maista, Suomi ja Japani boikotoivat sopimusneuvotteluja. Euroopan unionin jäsenmaista sopimuksen ovat ratifioineet ainoastaan Irlanti ja Itävalta, joista kumpikaan ei kuulu sotilasliitto NATOon.
Suomen vastustus
Suomi ja muut Pohjoismaat jättäytyivät ydinaseiden kieltosopimuksen ulkopuolelle. Suomen poisjäämistä on perusteltu esimerkiksi sillä, että liittymällä sopimukseen Suomi epäsuorasti kritisoisi niitä Euroopan maita, joilla itsellään on ydinaseita tai joiden turvallisuus perustuu NATO-jäsenyyden kautta Yhdysvaltain ydinaseisiin. Lisäksi on esitetty, että ydinaseiden kieltosopimukseen liittyminen heikentäisi Suomen sitoutumista ydinsulkusopimukseen sekä Suomen turvallisuuspolitiikan yhtenä peruskivenä olevaa NATO-optiota. Suomen ulkoministeri Pekka Haavisto perusteli myöhemmin sopimuksen vastustusta sillä, että Suomi noudatti linjaa, jota Naton eurooppalaiset jäsenmaat noudattavat.
Suomen ulkoministeriötä edustanut suurlähettiläs on esittänyt, ettei ydinaseiden kieltosopimus aiheuta ydinsulkusopimuksen allekirjoittajamaille lisävelvoitteita, eikä poista yhtään ydinasetta. Rauhanliikkeen kannan mukaan kieltosopimus merkitsee kuitenkin kansainvälisen tapaoikeuden muutosta, joka koskee voimaantultuaan ilman erillistä hyväksyntääkin kaikkia maita.
Saksan valtiopäivävaalit 1932 (heinäkuu)
Saksan valtiopäivävaalit 1932 (heinäkuu) pidettiin edellisten valtiopäivien ennenaikaisen hajottamisen jälkeen. Kansallissosialistinen puolue nousi ensimmäistä kertaa Saksan suurimmaksi, mutta he eivät saaneet enemmistöä. Myös kommunistit lisäsivät kannatustaan, joten Weimarin tasavaltaa vastustavilla puolueilla oli silloisen sanontatavan mukaan ”negatiivinen enemmistö”, koska he eivät voineet muodostaa missään tapauksessa yhteistä hallitusta.
Ydinaseiden kieltosopimus
Kansainvälinen tunnustus
Ydinasekieltoa ajava International Campaign to Abolish Nuclear Weapons -järjestö sai 2017 Nobelin rauhanpalkinnon.
Sopimuksen allekirjoittajamaat
Tilanne 25. elokuuta 2021:
Saksan valtiopäivävaalit 1932 (heinäkuu)
Vaaleissa mikään tietty puolue ei varsinaisesti ”vuotanut” kannatustaan natsien eduksi kovinkaan paljoa, vaan siirtymät tulivat useista eri puolueista, lähinnä pienistä ja keskisuurista. Suurin yksittäinen menettäjä oli ”Keskiluokan valtakunnanpuolue” (Reichspartei des deutschen Mittelstandes), joka kokoonsa nähden toki menetti paljon (3,5 prosenttiyksikköä) ja katosi puoluekartalta lähes kokonaan. Saksalaiskansallinen puolue oli romahtanut jo edellisissä vaaleissa, joten sen menetykset jäivät tällä kertaa aiempaa pienemmiksi.
Tausta
Suuri lama oli koetellut Saksaa vuodesta 1929 lähtien: työttömyys oli noussut 8,5 %:sta 30 %:iin, ja teollisuustuotanto oli laskenut 42 %.
Vuonna 1930 SPD:n, Keskustan ja kahden liberaalipuolueen hallitus oli hajonnut. Sen jälkeen Keskustapuolueen Heinrich Brüningin johtama vähemmistöhallitus hallitsi presidentin myöntämillä poikkeusvaltuuksilla. Brüningin politiikka epäonnistui talouskriisin hoitamisessa ja heikensi parlamentaarista järjestelmää.
Maaliskuun 1932 presidentinvaalit voitti istuva presidentti Paul von Hindenburg, jota tasavallan kannattajat olivat tukeneet Adolf Hitleriä vastaan. Presidentti kuitenkin muutti linjaansa vaalivoiton jälkeen oikeistolaisemmaksi, erotti Brüningin kanslerin paikalta ja nimitti virkaan Franz von Papenin. Uudella hallituksella ei ollut minkäänlaista luottamusta valtiopäivillä, joten presidentti hajotti parlamentin ja määräsi uudet vaalit pidettäväksi 31. heinäkuuta.
Natsit saivat vaaleissa suurvoiton ja nousivat 230 edustajallaan ensimmäistä kertaa Saksan suurimmaksi puolueeksi. Heillä ei kuitenkaan ollut enemmistöä, ja muut puolueet kieltäytyivät yhteistyöstä. Papenin vähemmistöhallitus jatkoi seuraaviin vaaleihin (marraskuussa samana vuonna) asti.
Kuulantyöntö olympialaisissa
Kuulantyöntö on kuulunut olympialaisten lajivalikoimaan ensimmäisistä nykyaikaisista olympialaisista lähtien. Naisten kuulantyöntö tuli olympialaisten ohjelmaan vuonna 1948. thumb|250px|[[Ville Pörhölä oli ensimmäinen suomalainen kuulantyönnön olympiavoittaja.]]
Molempien käsien kuulantyöntö
Vuoden 1912 olympialaisissa kuulantyönnössä oli kaksi kilpailutapahtumaa, kun olympiamitalit ratkaistiin myös molempien käsien kuulantyönnössä. Kilpailussa laskettiin yhteen vasemmalla ja oikealla kädellä työnnetyn kuulan parhaat tulokset. Kilpailumuoto oli olympiaohjelmassa vain kerran.
Kefaklori
Kefaklori tai kefakloori (C15H14SN3ClO4) on puolisynteettinen niin kutsuttuihin toisen sukupolven kefalosporiineihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää lääketieteessä antibioottina bakteeri-infektioiden hoitoon.
Ominaisuudet ja käyttö
Huoneenlämpötilassa kefaklori on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen mutta huonosti orgaanisiin liuottimiin. Muiden kefalosporiinien tavoin yhdisteen antibioottinen vaikutus perustuu siihen, että se estää bakteereja syntetisoimasta soluseinää. Kefaklori on suhteellisen laajakirjoinen antibiootti ja vaikuttaa niin gramopositiivisiin kuin gramnegatiivisiinkin bakteereihin. Kefakloria voidaan käyttää esimerkiksi virtsatietulehduksen, korvatulehduksen, nielutulehduksen sekä hengityselimistön bakteeri-infektioiden hoitoon. Kefaklori on suhteellisen hyvin siedetty lääkeaine ja tyypillisin haittavaikutus on ruuansulatuskanavan oireet. Yhdiste voi tilapäisesti nostaa maksan transaminaasientsyymien aktiivisuutta.
Bulgan
Bulgan on yksi Mongolian 21 provinssista. Se sijaitsee maan pohjoisosassa Ulan Batorin länsipuolella ja rajautuu Selengein, Orhonin, Tövin, Övörhangain, Arhangain ja Hövsgölin provinsseihin sekä pohjoisessa Venäjään. Siellä on vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 53 065 asukasta ja sen pinta-ala on 48 700 neliökilometriä. Provinssin pääkaupunki on Bulgan.
Lili & Susie
Lili & Susie (myös L&S) on ruotsalainen popduo, jonka jäsenet ovat ruotsinsuomalaiset sisarukset Inga-Lill (Lili, s. 5. tammikuuta 1966) ja Susanne (Susie) Päivärinta (s. 10. toukokuuta 1964). Sisarukset aloittivat ammattimuusikon uransa kuorolaulajina yhtyeessä Suzzies Orkester vuonna 1984. Levy-yhtiö EMI pani sisarukset merkille televisioesiintymisen yhteydessä ja tarjosi heille levytyssopimusta. Ensilevy ilmestyi vuonna 1985, jonka jälkeen duon musiikki menestyi etenkin Ruotsin listoilla hyvin aina vuoteen 1993 saakka. Yhtyeen englanninkieliset levytykset saavuttivat jonkin verran huomiota myös Euroopassa, Yhdysvalloissa ja Japanissa 1986-87. Heidän suurimpia hittilevytyksiään ovat Oh Mama ja Bara du och jag vuodelta 1987 sekä What's the Colour of Love vuodelta 1990.
Yhtye yritti paluuta julkisuuteen vuonna 1996 nimellä L&S, julkaisten singlet Love Never Dies ja Hypnotized. Levyt eivät saaneet kuitenkaan suurempaa huomiota. Uusi paluuyritys tapahtui vuonna 2000. Susie Päivärinta alkoi soolouralle vuonna 2003. Sisarukset palasivat yhteen vuoden 2009 Melodifestivalen-kilpailuun, johon he osallistuivat laululla nimeltä Show Me Heaven. Laulu karsiutui finaalista. He olivat mukana kilpailussa toista kertaa, ensimmäinen osallistumiskerta oli vuonna 1989 laululla Okey Okey!, joka sijoittui kilpailussa viidenneksi.
Lili & Susie ovat julkaisseet yhdessä yhteensä 18 kokoelmalevyä sekä 33 singlelevytystä vuoteen 2014 mennessä.
Diskografia
Albumit Singlet
Cape Canaveral AFS LC-19
Cape Canaveral Air Force Station Launch Complex 19 (LC-19) on entinen kahdesta alustasta koostuva rakettien laukaisukompleksi Cape Canaveralin avaruustukikohdassa Floridassa. Kompleksin alustaa käytettiin vuosina 1959–1966.
Historia
LC-19 -alustan rakentamissopimus tehtiin huhtikuussa 1956, ja rakennustyöt alkoivat hieman alle vuotta myöhemmin huhtikuussa 1957. Alusta valmistui heinäkuussa 1958, ja ensimmäinen Titan I -laukaisu tehtiin siltä elokuussa 1959. Alustalta laukaistiin kaikkiaan 15 Titan I -rakettia vuosina 1959–1962, jonka jälkeen se muutettiin Gemini-ohjelman Titan II -laukaisuihin soveltuvaksi vuosina 1962–1963.
Muutostöiden valmistuttua alustalta laukaistiin ensimmäinen ja toinen miehittämätön Gemini-lento Titan II-raketilla (GT-1 ja GT-2). Ensimmäinen miehitetty Gemini-lento tehtiin maaliskuussa 1965 (GT-3). LC-19 -alstalta laukaistiin kaikkiaan kaksi miehittämätöntä ja kymmenen miehitettyä Gemini-lentoa huhtikuusta 1964 marraskuuhun 1966. Gemini-ohjelman päätyttyä alusta poistettiin käytöstä. Sen laukaisutorni purettiin toukokuussa 1977. Alustan White Roomiksi kutsuttu astronauttien valmistautumistila entisöitiin syyskuussa 2003 osaksi Air Force Space and Missile Museum -museota. Loput alustan ja lauksaisutornin jäänteet purettiin vuosina 2012–2013.
Taistelu Britanniasta
Taistelu Britanniasta eli Ison-Britannian ilmasota käytiin toisessa maailmansodassa Britannian kuninkaallisten (RAF) ja Saksan ilmavoimien välillä 10. heinäkuuta – 31. lokakuuta 1940. Taistelun nimi tulee puheesta, jonka pääministeri Winston Churchill piti parlamentin alahuoneessa 18. kesäkuuta 1940: ”Taistelu Ranskasta on ohitse, mutta taistelu Britanniasta on vasta alkamassa.”
Maailman ensimmäisessä lähes yksinomaan ilmavoimien välisessä kamppailussa Saksan ilmavoimat yritti saavuttaa ilmaherruuden Englannin kanaalin ja Etelä-Englannin yläpuolella, jotta operaatio Merileijonalle eli maihinnousu Englantiin olisi mahdollinen. Taistelu jakautui useaan vaiheeseen ja päättyi brittien voittoon. Sen virallinen muistopäivä Britanniassa on 15. syyskuuta.
Taustaa
thumb|left|Ilmatilan tähystäjä lontoolaisen rakennuksen katolla. St. Paulin katedraali taustalla.
Puolan offensiivissa ja taistelussa Ranskasta Saksan ilmavoimat oli osoittanut tehokkuutensa. Adolf Hitler ja ilmavoimien komentaja Hermann Göring uskoivat pystyvänsä tuhoamaan Britannian ilmavoimat. Saksan oli 15. syyskuuta 1940 tarkoitus tehdä maihinnousu Englantiin, mitä ennen olisi saavutettava ehdoton ilmaherruus.
Göring kehotti Hitleriä hyökkäämään Britanniaan välittömästi. Hitler kuitenkin tarjosi Britannialle rauhaa ja ehdotti kommunismin vastaisen sopimuksen solmimista. Osasyynä oli Hitlerin rotuopillinen näkemys englantilaisista arjalaisina. Winston Churchill totesi kuitenkin, että Saksa saattoi odottaa vain vastarintaa. Churchill ilmoitti Britannian pysäyttävän Saksan ja lupasi tunnetussa puheessaan kansalleen ”verta, hikeä ja kyyneliä”. Britteinsaarilla oli tuolloin ainoastaan kaksi taisteluvalmista divisioonaa. Brittien siirtoarmeija oli evakuoitu Ranskasta kaiken taistelukalustonsa menettäneenä.
Ilmavoimien tavoitteiksi asetettiin ilmaherruuden hankkiminen maihinnousua varten, Britteinsaarten saarto laivaston kanssa sekä Britannian vastarinnan murtaminen rajoittamattoman ilmasodan avulla. Tehtävä oli kokonaisuudessaan selkeästi strateginen.
Royal Air Force (RAF)
Britannian kuninkaallisia ilmavoimia johti ilmamarsalkka Sir Hugh Dowding. Heinäkuun 1940 alussa ilmavoimilla oli välittömässä käytössään 347 Hawker Hurricanea 29 laivueessa ja 199 Supermarine Spitfireä 19 laivueessa. Varikoilla olevat koneet mukaan lukien koneita oli 754. Lisäksi oli kymmenen laivuetta raskaita Boulton Paul Defiant-hävittäjiä ja hävittäjiksi muunnettuja Bristol Blenheim -pommikoneita. Laivueet oli jaettu neljään rykmenttiin, joiden vastuualueina olivat Etelä-Wales ja Länsi-Englanti (10. rykmentti), Suur-Lontoo ja Kaakkois-Englanti (11. rykmentti), Keski- ja Itä-Englanti (12. rykmentti) sekä Pohjois-Englanti ja Skotlanti (13. rykmentti). Rykmenttien komentajina olivat kenraalimajuri Quintin Brand (10.), kenraali  Keith Park (11.), kenraalimajuri Trafford Leigh-Mallory (12.) ja kenraalimajuri Richard Saul (13.).
RAF:n puutteita olivat Ranskan taistelukokemuksen jättäminen huomiotta ja virallinen pitäytyminen kaavamaisissa taistelumenetelmissä, vaikka niiden heikkoudet olivat jo tiedossa. Myös henkilöiden välillä oli kitkoja, ja kiistoja käytiin tavasta käyttää laivueita. Everstiluutnantti Douglas Bader ajoi suurten muodostelmien käyttöä Leigh-Malloryn kanssa. thumb|Brittien tutkaverkko ilmasodan aikana. Laivueenkomentaja Adolph Malan oli tärkein taktinen uudistaja, mutta hänen menetelmänsä tulivat käyttöön vasta 1941. Brittien etuna oli tutkajärjestelmä Chain Home, joka mahdollisti ilmassa oleville koneille lähes viiveettömän taistelunjohdon.
Raskaimmat hyökkäykset kohdistuivat Parkin johtaman 11. rykmentin alueelle. Parkin periaatteena oli käyttää laivueita tarpeen mukaan ja kerätä voimat pääkohteen lähelle. Pitkin lähestymisreittiä toistetut hyökkäykset pakottivat vihollisen saattohävittäjät kuluttamaan polttoainettaan taistelemiseen. Ensisijainen tehtävä ja päämäärä oli Parkin mielestä pommitusten estäminen. Leigh-Mallory puolestaan kannatti voimien käyttöä kokonaisvaltaiseen torjuntaan, mitä Park taas piti vihollisen päämääränä RAF:n hävittäjävoimien kuluttamiseksi. Dowding ei saanut kiistaa asettumaan, mikä oli osasyynä hänen siirtoonsa muihin tehtäviin taistelun päätyttyä.
Sekä RAF:n että Luftwaffen lentäjien valinta ja erittäin vaativa koulutus olivat maailman huippuluokkaa. RAF:n ylempi organisaatio oli silti tehokkaampi kuin Luftwaffen, mikä oli brittien voiton perusta.
Briteille tuotti suuren ongelman koulutettujen lentäjien puute, mitä paikattiin rekrytoimalla Britanniaan paenneita ulkomaisia ja entisistä siirtomaista saapuneita pilotteja. Lentäjiä otettiin myös laivaston lentojoukoista. Lentäjiä saapui myös Yhdysvalloista. Saksan valtaamilta alueilta paenneista lentäjistä eniten oli puolalaisia, joista muodostettiin Hurricaneilla lentäneet 302. ja 303. laivueet.
thumb|left|RAF:n puolalaisen 303. lentolaivueen lentäjiä
Tärkeimmät konetyypit
thumb|Spitfire, varhainen malli Mk I
Brittikoneet Hurricane, Defiant ja Spitfire oli varustettu Rolls-Royce Merlin III -moottorilla. Suora syöksyynlähtö aiheutti negatiivisen kiihtyvyyden, joka katkaisi polttoaineen virtauksen Merlin-moottorin kaasuttimelle sammuttaen moottorin hetkellisesti. Saksalaiskoneiden lentäjillä oli ahdistettuna tapana paeta syöksyyn, johon brittilentäjät eivät voineet välittömästi seurata. Bf-109:n ohjaimet tosin olivat oikaisussa hyvin raskaat. Matalalla tehdyn syöksyn seurauksena oli usein syöksyn jatkuminen maahan asti.
Sekä Spitfiren että Hurricanen ketteryys ja hyvä ohjattavuus tuottivat voittoja briteille. Spitfiren siipi tuotti paremman nostovoiman. Sen suunnittelu esti elliptisen siiven arvaamattoman sakkaamisen ja kaatumisen syöksyyn, mikä oli vaarana Bf 109 -koneilla. Lisäksi brittihävittäjät olivat hyvin aseistettuja. Kahdeksan konekivääriä olivat tulinopeudeltaan tehokkaammat kuin Bf 109:n kaksi kiväärikaliiberista runkokonekivääriä (MG 17) ja kaksi 20 millimetrin siipitykkiä (MG FF), joiden rumpulippaiden kapasiteetti oli pieni. Runkoon sijoitettujen konekiväärien kohdistaminen oli helpompaa. Tykin ammusten osumateho oli parempi kuin konekiväärin. Konekivääreillä osuminen oli helpompaa suuren tulinopeuden ansiosta. De Wilde -sytytysluotien käyttöönotto paransi tuhovaikutusta.
Luftwaffe
Luftwaffea komensi valtakunnanmarsalkka Hermann Göring, jota pidettiin karismaattisena johtajana. Hänen puutteena oli kyvyttömyys kuunnella rintamalentäjien kokemuksia ja tehdä niistä johtopäätöksiä. Saksalaisten lentäjien etuna oli tuore taistelukokemus. Lisäksi heidän taktiset menetelmänsä ilmataistelussa olivat parempia ja kokemuksen hiomia. Saksalaiset hävittäjälentäjät arvostelivat raskaasti ylempää johtoaan pommikoneiden suosimisesta hävittäjien kustannuksella.
Luftwaffen taisteluun osallistuneet koneet oli jaettu kolmeen ilma-armeijaan. Norjassa ja Tanskassa oli kenraali Hans-Jürgen Stumpff johtama 1. ilma-armeija. Belgiassa ja Alankomaissa oli kenraalisotamarsalkka Albert Kesserlingin johtama 2. ilma-armeija. Merkittävin oli sotamarsalkka Hugo Sperrle johtama 3. ilma-armeija, jonka pommittajien tukikohdat sijaitsivat puolikaarella, joka ulottui Pariisin länsipuolelta Hollantiin. Tanskasta ja Norjasta tehtiin hyökkäyksiä Britannian pohjoisosiin. Syöksypommittajien tukikohdat olivat Lillestä ja Roueniin.
Luftwaffe käytti pommikoneita, syöksypommittajia, hävittäjiä ja tiedustelukoneita. Luftwaffen koneita ei kuitenkaan ollut suunniteltu operaatio Merileijonan toteuttamisen vaatimiin strategisiin operaatioihin, vaan salamasodan vaatimiin nopeisiin taktisiin iskuihin. Tämä oli pääsyy ongelmiin, joita Luftwaffella oli saamiensa tehtävien toteuttamisessa. Esimerkiksi pommittajille ei suhteellisen lyhyen toimintasäteen vuoksi voitu valita vaihtelevia lentoreittejä puolustuksen painopisteiden välttämiseksi. Pahin heikkous oli Me 109 -hävittäjäkoneiden lyhyt toimintasäde, joka rajoitti taistelualueen noin yhteen kymmenesosaan Britteinsaarista. Toiminta-ajan maksimoimiseksi hävittäjien tukikohdat sijaitsivat Calais’n, Normandian ja Cotentinin niemimaan alueilla mahdollisimman lähellä Englantia. Hävittäjät eivät voineet saattaa 5. ilma-armeijan pommittajia, jotka kokivat raskaita tappioita tekemissään hyökkäyksissä.
Pommittajille voitiin antaa hävittäjäsuojaa vain eteläisimmässä Englannissa, joten lentokonetehtaat ja tärkeät telakat esimerkiksi Liverpoolissa olivat käytännössä saksalaisten ulottumattomissa. Ilman hävittäjäsuojaa tehdyt päivähyökkäykset aiheuttivat saksalaisille sietämättömät tappiot. Yöpommituksissa taas ei saavutettu riittävää tarkkuutta. Alkuvaiheessa oli vielä ehdoton siviilikohteiden pommituskielto.
Luftwaffe pyrki RAF:n tuhoamiseen lähettämällä voimakkaita lento-osastoja sen lentokenttiä sekä tutka-asemia ja johtokeskuksia vastaan. Toisaalta tavoitteena oli myös vetää vihollisen hävittäjät kuluttaviin taisteluihin. Englannin kanaalin yllä pyrittiin estämään brittien merenkulku. Oman henkisen rasituksensa saksalaisille lentäjille aiheutti tietoisuus mahdollisesta sotavankeudesta, jos kone ammuttaisiin alas. Ilmasodan aikana Luftwaffe menetti 1 887 konetta.
Saksalaisten sukellusveneet eivät tuolloin vielä vähäisen lukumääränsä vuoksi kyenneet estämään polttoainetoimituksia Yhdysvalloista ja Kanadasta. Britannian merisaartoa toteutti vain noin 4–6 sukellusvenettä kerrallaan, kun Saksan laivaston laskelmien mukaan veneitä olisi tarvittu tehokkaaseen saartoon noin 300.
Tärkeimmät konetyypit
thumb|Junkers Ju 88
Ensimmäinen vaihe
Ensimmäisessä vaiheessa 10. heinäkuuta – 7. elokuuta saksalaisten tarkoitus oli houkutella RAF:n hävittäjät taisteluihin. RAF luopui nopeasti voimia kuluttavista hyökkäyksistä pelkkiä hävittäjämuodostelmia vastaan. Laivueet vedettiin pois rannikon läheisiltä lentokentiltä, jossa ne olivat maassa alttiina hävittäjien tekemille matalahyökkäyksille. Luftwaffen taktinen paremmuus tuli ilmi. RAF:n Defiant-hävittäjän heikkoudet tulivat ilmi, ja ne siirrettiin yöhävittäjiksi.
Samanaikaisesti Luftwaffe hyökkäsi meriliikennettä vastaan. Stuka-syöksypommittajat osoittautuivat helpoiksi maaleiksi hävittäjille, mikä aiheutti kitkaa hävittäjälennoston suhteissa sekä pommitusvoimiin että ilmavoimien johtoon, jolle sodan alussa menestynyt Stuka oli ollut tärkeä propagandaväline. Kiistoja käytiin erityisesti siitä, pitäisikö hävittäjien toimia pommittajien välittömässä läheisyydessä, mikä kohotti pommitusmiehistöjen moraalia, vai vapaasti pommittajien lähestymisreiteillä, mikä salli hyökkäävän ja aloitteellisen toiminnan hävittäjän vahvuuksia käyttäen. Taistelun ensimmäisen vaiheen aikana suoritettiin loppuun 24. heinäkuuta 1940 Luftwaffen voimien keskitys.
Toinen vaihe
Toisen vaiheen varsinaisena aloituksena pidetään Göringin 13. elokuuta aloittamaa Adlerangriff-suurhyökkäystä RAF:n tukikohtiin.
Kolmas vaihe
Kolmannessa vaiheessa saksalaiset hyökkäsivät lentokonetehtaita ja tukikohtia vastaan. Britit luopuivat Biggin Hillin tukikohdasta sen johtokeskuksen ja viestiyhteyksien vaurioiduttua. thumb|Lontoon pommitustuhoja
Neljäs vaihe
Neljännessä vaiheessa 24. elokuuta hyökkäykset kohdistettiin Lontooseen. Tämä oli seurausta Luftwaffen pommitusmuodostelman erehdyksestä, jossa pommitettiin siviilikohteita. Winston Churchill määräsi kostohyökkäyksen Berliiniin. Adolf Hitler puolestaan määräsi kostohyökkäyksiä Lontooseen vastoin aiempaa käskyään. Saksalaisten tarkoitus ei ollut samanaikaisesti vähentää brittien ilmapuolustukseen kohdistuvaa painetta, mutta Luftwaffen voimat eivät riittäneet molempiin tehtäviin tehokkaasti.
Ensimmäinen merkittävä Britannian kaupunkien pommitus (Blitz) tehtiin 7. syyskuuta noin 600 pommikoneen voimalla. Pommitukset saavuttivat huippunsa 15. syyskuuta, jolloin Luftwaffe pommitti kaupunkia yli 1 000 pommikoneen voimalla. Luftwaffe menetti tässä yhdessä iskussa 56 lentokonetta ja RAF 26. Luftwaffe luopui myöhemmin päivänvalossa suoritettavista pommituslennoista.
Viides vaihe
Viidennessä vaiheessa tehtiin yöpommituksia, jotka eivät johtaneet tulokseen siviilien moraalin tai maan sodankäyntikyvyn lamauttamiseksi.
Merkittävin yöpommitus tehtiin Coventryyn 14. marraskuuta 1940, kun lähes 500 yöpommittajaa iski kaupunkiin surmaten 500 siviiliä ja tuhoten valtavia alueita. Pommittajat hyökkäsivät saman yön aikana kolme eri kertaa pudottaen kaupunkiin 1 200 pommia, 30 000 palopommia ja 50 laskuvarjomiinaa. Saksalaisilla oli käytössä alkeellinen radiosuunnistusjärjestelmä Knickebein (”pihtikinttu”). Lähes 5 000 kotia ja 75 prosenttia kaupungin teollisuudesta tuhoutui. Päämaalina pommituksessa oli kaupungin sotateollisuus, varsinkin sen tärkeä lentokoneteollisuus. Yötorjunta oli kehittymätöntä, mutta eri syistä johtuvat onnettomuudet olivat hyökkääjälle yhtä suuri riski kuin torjunnan vaikutukset.
Saksan sodanjohto syytti päiväpommitusten epäonnistumisesta hävittäjäyksiköitä. Göring esitti virheellisesti, että hävittäjät olisivat kieltäytyneet pommittajien saattotehtävistä. Kolmasosa hävittäjistä määrättiin muutettaviksi hävittäjä-pommittajiksi. Tämä heikensi moraalia ja nosti edelleen jännitteitä ylimmän johdon ja laivueiden esimiesten välillä.
Saksalaiset luopuvat maihinnoususta
Luftwaffe ei onnistunut hankkimaan tavoitteeksi asetettua ilmaherruutta, ja lähestyvä syksy ja talvi tekivät maihinnousuyrityksestä käytettävissä olevilla aluksilla vaarallisen. 17. syyskuuta oli asetettu takarajaksi. Toisaalta Hitler toivoi edelleen erillistä aselepoa Britannian kanssa, mutta myös hänen aikeensa hyökkäyksestä Neuvostoliittoon vaikutti ratkaisevasti päätöksessä luopua maihinnousuyrityksestä.
Taistelun kuluessa RAF:n pommikoneet ja Britannian rannikkolennosto pommittivat satamiin koottuja maihinnousualuksia ja itse satamia. Syyskuussa britit havaitsivat, että aluksia oltiin siirtämässä pois.
Talven aikainen ilmasota
thumb|Brittiläisten ja saksalaisten lentokoneiden käymän taistelun jättämiä tiivistysjuovia taivaalla 18. syyskuuta 1940 Lokakuussa 1940 Belgiaan saapui Italian ilmavoimien yksikkö, joka hyökkäili Luftwaffen tukena Etelä-Englantiin. Talven aikana operaatiot Blitz ja Adlerangriff eivät kuitenkaan enää saavuttaneet aikaisempaa tehoaan. Talven aikana kumpikin osapuoli menetti noin 200 konetta. Luftwaffen ilmaiskut jatkuivat toukokuuhun 1941, mutta Britanniassa ei enää koettu syksyn 1940 kaltaista tuhoa. Tilanne oli nyt RAF:n hallinnassa eikä Luftwaffe kyennyt enää aiheuttamaan kriittisiä tappioita. Päinvastoin se kärsi itse koko ajan tappioita, joihin ei olisi ollut varaa ajatellen tulevaa suurhyökkäystä itään. Talviolosuhteiden vuoksi saksalaisten hyökkäysten tarkkuus kärsi. Toukokuussa Englannin pommitukset eivät enää olleet suuri uhka. Jatkuvat ilmaiskut vaihtuivat epäsäännöllisiksi pommituksiksi.
Taistelun seuraukset
Saksan ilmavoimat menettivät 31. lokakuuta mennessä yli 1 700 hävittäjä- ja pommikonetta. Brittien tappiot jäivät 1 400 lentokoneeseen. Lisäksi Luftwaffe menetti lukuisia lentäjiä vankeina, kun taas alasammutuista koneista pelastautuneet britit päätyivät useimmiten turvallisesti omien puolelle. Ilmasotaa ja sen ratkaisevaa merkitystä kuvasi Winston Churchill:
Churchill tarkoitti tällä paitsi hävittäjälentäjiä, niin myös ilmavalvonnan henkilöstöä, joista useita palkittiin ja keskeisimpiä aateloitiin. Churchill ei tutkan salaamissyistä voinut mainita ilmavalvontaa tässä puheessa.
Ennen taistelua Britanniasta ei tiedetty minkälaisia tuhoja modernin ilma-aseen pommituksista voisi suurkaupungeille aiheutua. Arveltiin, että jopa 700 000 saattaisi kuolla ja yli miljoona haavoittua. Kaupunkilaiset lähettivät lapsensa turvaan maalle ja Kanadaan. Viimeksi mainittu kuitenkin lopetettiin, kun saksalaiset upottivat yhden lapsia kuljettaneista laivoista Atlantilla. Kaikkiaan lapsia siirrettiin yhteensä kaksi miljoonaa. Metroasemille rakennettiin ensiapukeskuksia ja käymälöitä sekä varattiin ruokaa. Saksalaisten pommitukset Britannian taistelun aikana surmasivat noin 27 450 siviiliä.
Hugh Dowding ja Keith Park siirrettiin toisiin tehtäviin. Erityisesti Leigh-Mallory syytti Parkia siitä, että hän koki taistelun henkilökohtaisena eikä pyytänyt ajoissa apua hänen johtamaltaan rykmentiltä. Park puolestaan epäili Leigh-Malloryn vitkastelleen tahallisesti avun lähettämisessä sitä pyydettäessä. Dowding ei saanut kiistoja ratkaistuksi, mutta hän oli jo varsin iäkäs ja taistelu kulutti häntä henkisesti. Lisäksi hänen täytyi puolustaa hävittäjäasetta poliittisesti sekä ennen sotaa että sen aikana. Hän joutui vastustamaan esimerkiksi suuntausta, jossa kaksimoottorisilla hävittäjillä olisi ollut keskeinen osa, vaikka taistelukokemus jo osoitti muuta. Dowdingin tilalle RAF:n johtoon nousi Sholto Douglas. Tämä käytti hävittäjävoimia virheellisesti maahyökkäyksiin, joiden vaikutus oli vähäinen. Hyökkäykset aiheuttivat tappioita ja lentäjien moraali laski. Näissä tehtävissä saivat ilmatorjuntatulessa surmansa muun muassa Spitfire-ässät Eric Lock ja Brendan Finucane.
Taistelu vaikutti siihen, että Britanniassa pidettiin vahvoja päivähävittäjävoimia, vaikka strategisia päiväpommituksia ei maahan enää tehty ja koneita olisi tarvittu kipeästi muilla sotanäyttämöillä. Luftwaffen keskuudessa oli vahva tunne puolustuskannalle siirtymisestä. Kiistat pommituslennoston vaikutuksesta koko Luftwaffeen jatkuivat edelleen, sillä kasvava hävittäjistön tarve oli jo nähtävissä.
Äärimmäistä kulttuuria
Äärimmäistä kulttuuria: Extreme-minuuksien historiaa dadaismista Hunter S. Thompsoniin on Tampereen yliopiston sosiaalipsykologian dosentti Atte Oksasen kirja taiteen järkyttävästä ja rajoja rikkovasta avantgarde-liikkeistä. Kirjan julkaisi Johnny Kniga vuonna 2009.
Oksanen toteaa, että jotta rajojen rikkomisessa olisi mitään mieltä, niissä ei tule olla kyse pelkästä tuhoamisesta, vaan myös uuden rakentamisesta. Esimerkiksi rock-kulttuurissa aitouden ja uskottavuuden tavoittelu on johtanut itsetuhoisuuteen. Oksanen päättää kirjansa toteamalla, että rajojen rikkominen on nykyisin ajautunut umpikujaan.
Vastaanotto
Savon sanomien arvostelija Juha Mäkinen ehdotti yhdeksi mahdolliseksi tieksi pois umpikujasta filosofi Eero Ojasen esittämää ajatusta. Ojanen on ehdottanut taiteen suuntautumista takaisin kauneuteen – ”se voisi olla tässä ajassa hyvinkin radikaali teko”.
Järve (Tallinnan asuinalue)
Järve on asuinalue Kristiinen kaupunginosassa Tallinnassa. Sen pinta-ala on 105 hehtaaria ja väkiluku 2 956 henkeä (1.1.2018). Vuoden 2014 alussa asuinalueen väestöstä 63 prosenttia oli virolaisia.
Avtozavodskajan metroasema (Nižni Novgorodin metro)
Avtozavodskaja on yksi Nižni Novgorodin metron asemista. Se avattiin 8. elokuuta 1987.
André Akkari
André Akkari (s. 28. joulukuuta 1974 São Paulo, Brasilia) on brasilialainen pokeriammattilainen. Hän pelaa PokerStarsilla nimimerkillä Aakkari Team PokerStars Pro -jäsenenä. Hän voitti vuoden 2011 World Series of Poker $1,500 No-Limit Hold’em -turnauksen. Hän työskenteli aiemmin ohjelmistoyrityksessä ja teki animaatioita yritysten internetsivuille.
Túrin
thumb|200px|right|[[Húrinin lasten tarina, Túrinin tarinan kertova teos, kannessa Túrin päässään Hadorin lohikäärmekypärä.]]
Túrin on J.R.R. Tolkienin mytologian keskeinen traaginen sankari. Hahmossa on vahvoja yhtymäkohtia Kalevalan Kullervo-hahmoon. Túrin on mahtava taistelija, esiaikojen komein mies ja elää Morgothin kirouksen alla isänsä Húrinin tekojen takia. Túrin yrittää koko elämänsä paeta kiroustaan ja osoittaa rohkeutensa useissa taisteluissa, tappaen mm. lohikäärme Glaurungin. Kuitenkin hän tappaa parhaan ystävänsä, aiheuttaa Nargothrondin valtakunnan tuhon, menee naimisiin siskonsa kanssa ja lopulta surmaa itsensä.
Taustaa
thumb|400px|right|Túrinin sukupuu
Túrin on Húrin Thalionin, Hadorin hallitsijan, ja Morwen Eledhwenin (Bëorin huonetta) poika. Hän syntyy Dor-lóminissa "talvisaikaan, surullisten enteiden alla" auringon vuonna 464. Hänelle syntyy myös sisko, Lalaith, joka kuitenkin kuolee Angbandista tulleeseen sairauteen kolmevuotiaana. Kun Túrin oli kahdeksanvuotias hänen isänsä johti suuren osan miehistä sotaan ja heidät kaikki tapettiin lukemattomien kyynelten taistelussa. Húrin otettiin vangiksi ja Morgoth kirosi hänet ja hänen sukunsa, kahliten Húrinin korkean vuoren huipulla olevaan tuoliin ja antaen hänelle kyvyn nähdä kaiken Morgothin silmillä. Hän joutui siis seuraamaan sukunsa tuhoutumista voimatta tehdä asialle mitään. Itäläiset valtasivat Dor-lóminin ja kaikki Hadorin kansat alistettiin orjiksi. Morwen lähettää Túrinin turvaan Doriathin haltiavaltakuntaan ja hieman myöhemmin hänelle syntyy toinen sisar, Niënor.
Aika lainsuojattomana ja Belegin kuolema
Túrin ei tiedä armahduksesta ja liittyy lainsuojattomien ryhmään, kohoten myöhemmin ryhmän johtajaksi. Beleg löytää ryhmän Túrinin ollessa poissa ja lainsuojattomat ottavat hänet vangiksi. Haltian pahoinpitely saa Túrinin muuttamaan mielensä ja tästä lähtien he hyökkäävät ainoastaan Morgothin palvelijoita vastaan. Beleg yrittää saada Túrinin palaamaan Menegrothiin mutta hän ei suostu. Beleg lähtee takaisin ja lainsuojattomat siirtävät leirinsä vähäkääpiö Mîmin luoliin Amon Rûdh-kukkulalle. Mîm kuitenkin pettää lainsuojattomat ja kertoo örkeille ryhmän piilopaikan. Lainsuojattomat tapetaan ja Túrin otetaan vangiksi.
Beleg seuraa örkkijoukkoa ja tapaa Taur-nu-Fuinin metsässä Gwindorin, haltian joka oli joutunut Morgothin vangiksi ja paennut Angbandista. Yhdessä he pelastavat Túrinin joka on tajuton. Belegin leikatessa Túrinin siteitä miekka lipsahtaa ja raapaisee Túrinin jalkaa. Hän herää ja näkee hahmon kumartuneen ylleen miekka kädessä. Hän kaappaa miekan ja surmaa Belegin. Gwindor vie Túrinin Ivrinin lähteille jossa hän tulee takaisin järkiinsä oltuaan aiemmin surun murtama ja lähte Nargothrondin salattuun haltiakaupunkiin.
Mormegil
Palattuaan Túrin taotti miekan uudestaan ja nimesi sen Gurthangiksi (kuolonrauta). Túrin salasi oman nimensä ja ryhtyi käyttämään nimeä Mormegil, mustamiekka. Gwindor tapaa Nargothrondissa rakkautensa, kuningas Ordorethin tytär Finduilasin, joka kuitenkin rakastuu Túriniin. Túrinista tulee vaikutusvaltainen kuninkaan neuvonantaja. Ylpeydessään hän saa haltiat suostuteltua lopettamaan piilossa olemisen. Nargothrondin edustalle rakennetaan suuri silta jotta haltiat voivat helpommin lähteä sotaan Morgothia vastaan.
Túrinin asuttua Nargothrondissa viisi vuotta Morgoth lähettää suuren örkkijoukon lohikäärme Glaurungin johtamana Nargothrondia vastaan. Haltioiden joukot tuhotaan ja Ordoreth surmataan. Sillan avittamana örkit pääsevät suoraan sisään kaupunkiin ja Finduilas otetaan vangiksi. Túrin haastaa Glaurungin kaksintaisteluun mutta lohikäärme hypnotisoi hänet. Glaurung saa uskoteltua että Túrinin perhe kärsii Dor-lóminissa ja hän lähtee etsimään heitä, unohtaen vankina olevat haltiat ja Finduilasin.
Päästyään kotiseudulleen Túrin saa tietää sukunsa lähteneen Doriathiin turvaan koska Nargothrondin mustamiekka oli tehnyt seudusta jälleen turvallisen kulkea. Vihassaan Túrin tappaa taloonsa muuttaneen itäläispäällikön jonka jälkeen hänen kansaansa kohdellaan yhä julmemmin.
Aika Brethilissä
Vimmastunut Túrin lähtee jahtaamaan örkkijoukkoa jonka vankina Finduilas on. Hän seuraa jälkiä Brethilin metsään mutta myöhästyy. Metsässä asuvat ihmiset olivat hyökänneet örkkijoukon kimppuun ja kaikki vangit tapettiin. Finduilas seivästettiin keihäällä puuhun ja hänet on haudattu läheiselle kummulle. Túrin lyhistyy kummulle ja vaihtaa nimekseen Turambar, kohtalon valtias. Hän liittyy Halethin kansan sotajoukkoihin.
Tällä välin Morwen ja Niënor saapuvat Doriathiin kuullakseen että Túrin oli tuhoutuneessa Menegrothissa. Naiset lähtevät etsimään Túrinia tai hänen ruumistaan mutta joutuvat Glaurungin ansaan. Glaurung käytti magiaa ja Niënor unohti kaiken menneisyytensä. Paetessaan örkkejä Niënor joutui Brethiliin. Túrin löytää Niënorin makaamasta alastomana Finduilaksen hautakummulla, puhekyvyttömänä ja ilman muistia. Túrin nimeää hänet Nínieliksi (itkuneito). Túrinin suojassa Niënor parani ja he menivät naimisiin. Seuraavana vuonna Níniel tulee raskaaksi ja samana vuonna Glaurung hyökkää Brethiliin.
Kuolema
Túrin väijyttää lohikäärmeen Cabed-en-Arasin rotkossa. Hän ja kaksi kumppania hiipivät lohikäärmeen alle ja Túrin iskee Gurthangin kahvaa myöten lohikäärmeen vatsaan ja pyörtyy. Glaurung kuolee ja samalla Níenorin lumous katoaa. Kauhistuneena avioliitostaan veljensä kanssa hän heittäytyy Taeglin-jokeen ja kuolee.
Brandir kertoo Túrinille mitä on tapahtunut ja vimmastunut Túrin tappaa syyttömän Brandirin. Túrin lähtee juoksemaan Finduilaksen haudalle ja matkalla hän tapaa Mablung-nimisen haltian joka vahvistaa Brandirin tarinan. Epätoivoisena Túrin juoksee Cabed-en-Arasiin ja heittäytyy omaan miekkaansa.
Yhtymäkohdat muihin traagisiin sankareihin
Túrinin hahmo perustuu pääosin Kalevalan Kullervoon, mutta hahmossa on nähtävissä myös piirteitä Oidipuksesta sekä Sigurdista. Toimittaja Jussi Alroth luonnehtii Túrinin hahmon historiaa seuraavasti: "Luodessaan synkintä sankariaan Tolkien kurotti yli anglosaksisten ja skandinaavisten perinteiden, Inkerinmaalle asti. Túrin Húrinin pojan kertomus perustuu suomalaisen Kullervo Kalervon pojan tarinaan."
Olennaisimmat yhtäläisyydet Kullervon ja Túrinin tarinan kanssa ovat:
Kuitenkin selkeimmin yhteys Kullervoon tulee esille hahmon kuolemankohtauksessa jossa Túrin käy dialogin miekkansa kanssa. Kohtaus on samankaltainen kuin Hamletin monologi tikarinsa kanssa mutta tässä tapauksessa miekka vastaa. Kullervon kysyessä miekaltaan josko tämä surmaisi hänet, miekka vastaa:
Vastaavasti Túrinin dialogissa vastaava kohta kuuluu:
Lisäksi Túrinissa on nähtävissä yhtymäkohtia Elric Melnibonélaiseen joka myös perustuu Kullervoon. Molemmat ovat traagisia sankareita jotka käyttävät mustaa miekkaa (jolla on myös pari), surmaavat ystäviään tahattomasti niillä, ja lopulta heittäytyvät niihin.
Viittaukset muissa tarinoissa
Túrinin tarinaa sivutaan muissa Tolkienin tarinoissa. Esimerkiksi Tarussa sormusten herrasta Elrond sanoo Frodolle: "... ja vaikka vanhan ajan kaikki mahtavat Haltiamielet olisivat kokoontuneet yhteen, Hador, Húrin, Túrin ja itse Beren, sinun paikkasi olisi heidän joukossaan".
Komsomolskajan metroasema (Nižni Novgorodin metro)
Komsomolskaja on yksi Nižni Novgorodin metron asemista. Se avattiin 8. elokuuta 1987.
Jorma (täsmennyssivu)
Jorma viittaa seuraaviin:
Sheidi
Sheidi (oikealta nimeltään Heidi Nikkari) on suomalainen pop-, rock- ja iskelmälaulaja.
Ura
Sheidi tunnetaan parhaiten saavutuksistaan Syksyn sävelessä ja Euroviisujen karsinnoissa. Edel Records Finland on tuottanut Sheidin ensimmäisen albumin nimeltään Arvaa mitä?. Levy sisältää kilpailukappaleiden lisäksi kaksi singleä ”Ketsuppitanssi” (suomennos kappaleesta ”The Ketchup Song”, ”Asereje”) sekä ”En sanonut niin” (suomennos Sarah Connorin kappaleesta ”From Sarah with Love”).
Sheidi on harrastanut laulamista, näyttelemistä ja kilpatanssia. Hänen uransa alkoi hänen päästyään Syksyn sävel -laulukilpailun finaaliin vuonna 2001 kappaleella ”Be-Bop-A-Lula”.
Yksityiselämä
Vuonna 2004 Sheidi sairastui vakavasti verenmyrkytykseen, mutta palasi kuukauden sairausloman jälkeen esiintymislavoille.
Savolaisten asutusliike
Savolaisten asutusliike oli muuttoliike, joka kohdistui aiemmin harvaan asutuille tai asumattomille alueille suuressa osassa Suomea. Muuttoliike alkoi 1300-luvulla, saavutti huippukautensa 1500-luvulla, jolloin myös kruunu otti sen suojelukseensa, ja päättyi lopulta 1600-luvun lopussa. Savolaiset harjoittivat kaskiviljelyä, kalastusta ja metsästystä, joten heidän elinkeinonsa vaativat paljon maata. Kaskiviljely myös edellytti liikkuvaa elämäntapaa. Niinpä savolaiset muuttivat alueille, jotka olivat aiemmin olleet pohjalaisten, hämäläisten ja satakuntalaisten erämaina. Nämä itse olivat jo vakiinnuttaneet tai vakiinnuttamassa pääelinkeinoikseen peltoviljelyn ja karjanhoidon, joten heillä ei ollut samanlaista tarvetta tai mahdollisuutta muuttaa erämaihin.
Ruotsin kuningas Kustaa Vaasa julisti vuonna 1542 erämaat kruunun omaisuudeksi ja antoi luvan niiden uudisraivaukseen ja asuttamiseen. Taustalla oli uusien verotulojen tarve ja myös Ruotsin vaikutusvallan levittäminen. Savolaiset asuttivat sellaisiakin alueita, jotka virallisesti kuuluivat Venäjälle, mikä johti rajakahakoihin ja kahteen sotaan. Suuri Venäjän sota vuosina 1555–1557 päättyi ratkaisemattomana, mutta vuosina 1570–1595 käydyn pohjoismaisen viisikolmattavuotisen sodan päätteeksi Ruotsi ja Venäjä sopivat Täyssinän rauhassa, että Pohjois-Savo ja alue Jäämerelle asti kuuluivat Ruotsille.
Savolaiset perustivat uudistiloja Savoon, Pohjanmaan, Hämeen ja Satakunnan erämaihin (näihin kuuluivat Kainuu, Pirkanmaa ja Keski-Suomi) sekä Pohjois-Karjalaan, Inkeriin, Lappiin ja Keski-Ruotsiin (metsäsuomalaiset). Keski-Ruotsista heitä päätyi myös Uuteen Ruotsiin, nykyisen Philadelphian seudulle, ensimmäisten eurooppalaisten joukossa. Savolaisten asutusliikkeen myötä muun muassa Kainuu sai ensimmäisen vakituisen talonpoikaisasutuksensa.