cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Burtnieki (järvi)
Maantiede
Järvi on 94 kilometriä pitkän Salatsijoen lähde, ja sen luusua sijaitsee järven luoteispäässä. Järven pinnankorkeus normaalikorkeudessaan on 39,9 metriä merenpinnan yläpuolella. Järveen laskee useita jokia ja ojia, joiden yhteinen valuma-alue on 2 220 km². Suurin joki on Rūja, jonka valuma-alue on 992 km² eli noin 46% koko järven valuma-alueesta. Rūja laskee järveen koillisesta ja vain 350 metrin päässä on Sedan joensuu. Muita jokia ovat muun muassa Stanupe, Dūre ja Mejas, jotka laskevat järveen idästä, Briede ja Ēķinupe, jotka laskevat etelästä, ja Bauņupīte, joka laskee järveen lännestä.
Burtnieki on eutrofinen järvi, jonka vesi on ilmeisesti valuma-alueen suoperäisyydestä johtuen ruskean väristä. Järven läpivirtaus on suuri. Talvella sen vesi vaihtuu 1,5 kuukaudessa, keväällä tulva-aikana 2 viikossa, kesällä 3 kuukaudessa ja syksyllä 1 kuukaudessa. Talvella järvi jäätyy yleensä 50−60 senttimetrin paksuudelta, mutta kylminä talvina jää voi olla jopa 80 senttimetriä paksu. Jäät lähtevät yleensä huhtikuussa tai harvoin vasta toukokuun alussa.
Luonto
Järvi on vesikasvillisuuden osalta lievästi rehevä, vaikka suuria yksittäisiä veden kuormittajia ei ole. Maatalous rasittaa järven ekologiaa eniten, mutta veden nopea vaihtuvuus lieventää sen vaikutusta. Järvellä harrastetaan kalankasvatusta. Järvellä havaitaan toisinaan leväkukintoja ja kalakuolemiakin. Järven rannat ovat aallokon kuluttamina hiekkaisia, mutta kosteikkojen läheisyydessä mutaisia. Matalissa rannoissa kasvaa kaislaa ja törmällä viihtyvät pajukot ja lepät. Venepaikat joudutaan usein ruoppaamaan kiinteälle rannalle asti.
Järven kalakantaan kuuluu yleisiä kakalajeja. Näitä ovat muun muassa järvitaimen, kuha, kultakala, karppi, säyne, suutari, ruutana, turpa, hauki, särki, sorva, pasuri, lahna, ankerias, made, kymmenpiikki, kolmipiikki ja ahven.
Geologinen historia
Burtnieki syntyi jääkauden jälkeen painanteeseen, jonka jäätikkövirta kulutti devonikauden hiekkakiveen. Jäätikkö suli alueen päältä pois berylliumajoituksen mukaan noin 11 500 eaa. Alue jäi veden alle, mutta maanpinnan kohottua, epätasaiseen maastoon jäi lampia ja järviä. Epätasaisuus on syntynyt viime jääkauden loppuvaiheessa, kun virtaavan jäätikön alle syntyi runsaasti drumliineja. Burtnieki sijaitseekin laajan Burtnieksin drumliinikenttän keskellä, joka suuntautuu luoteesta kaakkoon. Alueen pohjoisosa sijaitsee Viron rajalla, jossa se on 15−20 kilometriä leveä, ja sen eteläosa sijaitsee 83 kilometriä etelämpänä, ja on siellä noin 45 kilometriä leveä. Viuhkamaisen alueen drumliinit ovat yleensä 1−2 kilometriä pitkiä ja 100−600 metriä leveitä. Korkeutta niillä on 6−12 metriä, joten ne yltävät 14−25 metriä Butniekin vedenpinnan yläpuolelle.
Drumliinien väliin jääneet lammet ovat nykyään soistuneet umpeen. Myös Burtnieki oli sen syntyaikoina nykyistä huomattavasti suurempi, mutta järven luusuan kuluminen syvemmäksi ja sademäärien muutokset ovat alentaneet sen pintaa muutaman metrin. Maaston tasaisuudesta johtuen tällä pudotuksella on ollut suuri vaikutus järven pinta-alaan ja rantaviivan pituuteen. Alkujaan pinta-ala oli noin kolminkertainen nykyiseen verrattuna ja järven rantaviivakin oli yli 150 kilometriä.
Järveen laskevat joet ovat kerrostaneet sen pohjalle sedimenttejä usean metrin paksuudelta. Kun vesikasvillisuus valtasi matalat rannat, kerrostui järven pohjalle myös savensekaista mutaa. Pohjan kerrostuminen yhdessä kasvillisuuden leviämisen kanssa aiheuttivat laaja-alaista umpeenkasvua. Umpeenkasvu oli nopeaa, mikä näkyy sedimenttitutkimuksissakin. Näitä matalia alueita olivat muinaisen Burtniekin pohjois- ja itäosissa, jotka ovat nykyään kuivaa hedelmällistä maata. Nykyisen järven pohja on melko tasainen, mikä johtuu sedimenteistä.
Järven luusuaa ja Salatsijokea on perattu vuonna 1929, ja sen seurauksena järven pinta aleni metrillä. Monet matalikot ruohottuivat ja lisää viljelysmaata otettiin käyttöön.
Uljas Mäkelä
Uljas Kalevi Mäkelä (21. elokuuta 1924 Lapua – 16. marraskuuta 2010 Rauma) oli suomalainen poliitikko ja kaupunginjohtaja. Hän toimi SDP:n kansanedustajana 1962–1978 ja oli Rauman kaupunginjohtaja 1978–1988.
Elämä ja ura
Lapualla syntynyt Mäkelä kävi kansakoulun ja työskenteli Raumalla rautatieläisenä 1941–1948. Vuosina 1948–1949 hän suoritti Työväen Akatemiassa sosiaalialan kursseja, ja työskenteli samalla Riihimäellä nuoriso-ohjaajana. Vuosina 1949–1952 Mäkelä oli Rauman maalaiskunnan sosiaalitarkkailijana, 1952–1953 Ulvilan sosiaalisihteerinä ja vuodesta 1953 lähtien Rauman maalaiskunnan sosiaalisihteerinä.
Mäkelä valittiin eduskuntaan vuonna 1962. Hän jätti eduskunnan kesken kansanedustajakautensa vuonna 1978 tultuaan valituksi Rauman kaupunginjohtajaksi. Mäkelän tilalle eduskuntaan nousi Pirkko Valtonen. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuosina 1962, 1968, 1978, 1982 ja 1988. Mäkelä oli myös Rauman kaupunginvaltuuston jäsen 1951–1952, 1957–1978 ja 1988–2000.
Mäkelä sai kaupunkineuvoksen arvonimen vuonna 1989. Vuonna 1984 Mäkelä valittiin Raumalainen-kaupunkilehden lukijaäänestyksessä ensimmäiseksi Vuoden raumalaiseksi, ja 1993 hänet palkittiin Satakuntaliiton myöntämällä Satakunta-mitalilla.
Vesa Hakala
Vesa Hakala (s. 5. joulukuuta 1968 Harjavalta) on suomalainen mäkihyppääjä, joka edusti urallaan Harjavallan Jymyä. Hän saavutti joukkuemäen MM-hopeaa vuonna 1991.
Lehmussuo
Lehmussuo on metsää kasvava ojitettu suo Urjalan kunnan Laukeelan kylässä, syrjäisellä paikalla, mutta hyvien liikenneyhteyksien varrella. Se rajoittuu eteläosaltaan valtatie yhdeksän eritasoliittymään. Suon pohjoispuolella on Metsärannan luonnonsuojelualue ja itäpuoli rajoittuu Lehmuskankaaseen, jossa on Luonnonperintösäätiön omistama Metsänpeitto-niminen suojelualue. Suolla on Lehmussuon ampumarata.
Ampumaratatoiminta alkoi Suojeluskunnan toimintana vuonna 1925. Ampumarata alueen pinta-ala on 5,6 ha, josta Urjalan Ampumarata Oy omistaa 5,1 ha. Rata on keskellä laajempaa ja harvaanasuttua Lehmussuota, rajoittuen jyrkkään kallioiseen mäkeen. Urjalan Ampumarata Oy on vuokrannut kesäkuussa 1993 radan 50 vuodeksi Urjalan Riistanhoitoyhdistykselle, joka on saanut ympäristöluvan ampumatoimintaan Pirkanmaan Ympäristökeskukselta 10.toukokuuta 2006. Lupakäsittelyn yhteydessä jätettiin useita muistutuksia, jotka todettiin pääosin aiheettomiksi. Lomakiinteistöjen omistajat ja Lehmusmökit Oy olivat hankkineet kiinteistöjä sekä maa-alueita tietoisina ampumaradasta ja sen sijainnista. Ampumarataa ympäröivien mäkien ansiosta ammuntamelu jää alle 60 desibelin 400 metrin etäisyydellä radasta.
Vesa Hakala
Ura
Hakala voitti hopeaa joukkuemäessä Val di Fiemmen MM-kisoissa 1991. Arvokilpailussa hänen paras henkilökohtainen sijoituksensa oli 12. sija normaalimäen yksilökilpailussa Falunin MM-kisoissa 1993. Mäkihypyn maailmancupissa Hakalan paras osakilpailusijoitus oli kolmas suuren mäen kisassa Sapporossa 1990. Kokonaiskilpailussa Hakala oli sijalla 15. kaudella 1992–1993 ja Keski-Euroopan mäkiviikolla yhteispisteissä viides, hän oli suomalaisittain heikosti sujuneen kauden paras suomalaishyppääjä. Normaalimäen SM:n Hakala voitti kotimäessään Hiittenharjulla vuonna 1990.
Lehmussuo
Lehmussuon ampumaradalla on pienoiskivääri-, pistooli-, luodikko- ja haulikkorata. Haulikkorata ei ole käytössä, koska sille ei ole haettu ympäristölupaa.
Vesa Hakala
Muuta
Vesa Hakalalla on kaksi lasta ja hän asuu Harjavallassa, jossa hän työskentelee kaupungin vapaa-aikasihteerinä. Hakalan toinen tytär on alppihiihtäjä Kia-Emilia Hakala. Hakala kuuluu myös Harjavallan kaupunginvaltuustoon sosialidemokraattien edustajana.
Lehmussuo
Urjalan punakaartin esikunta murhautti suolla 4. helmikuuta 1918 viisi Mustialan maatalousoppilaitoksen opiskelijaa ampumalla ja pistimillä. Ruumiit kaivettiin maahan. Murhiin osallistui suolla ainakin suutari Emil Tienhaara. Valtiorikosasiain tiedusteluosasto etsi häntä vielä lokakuussa 1918 tuomittavaksi.
John Settergren
thumb|John Settergren thumb|[[Argoksen talo Helsingissä.]] thumb|[[Wasa Aktiebankin talo Helsingissä.]] Nils Johan (John) Settergren (15. joulukuuta 1868 Lidköping, Ruotsi – 7. elokuuta 1917 Jusowka, Venäjän keisarikunta) oli Suomessa vaikuttanut ruotsalaissyntyinen arkkitehti. Hän työskenteli vuosisadan vaihteessa maineikkaassa Grahn, Hedman & Wasastjerna -arkkitehtitoimistossa.
Ura
Settergren opiskeli Tukholman teknillisessä korkeakoulussa ja sen jälkeen Kuninkaallisen taideakatemian rakennuslinjalla. Valmistuttuaan hän työskenteli Ruotsissa professori Isak Gustaf Clasonin arkkitehtitoimistossa, kunnes muutti Suomeen vuonna 1896. Siellä hän oli Grahn, Hedman & Wasastjernan palveluksessa vuodet 1896–1903.
Settergrenin ensimmäinen merkittävä työ oli julkisivujen suunnitteleminen niin sanottuun Argoksen taloon (nyk. Mannerheimintie 1) Helsingissä vuonna 1897. Talon julkisivujen onkin huomattu muistuttavan suuresti Clasonin Tukholman Strandvägenille suunnittelemaa niin sanottua Bünsowin taloa. Argoksen talosta on nykyään jäljellä vain julkisivu; sisätilat purettiin ja rakennettiin kokonaan uudestaan 1980-luvun lopulla, kun rakennus muutettiin osaksi laajennettua Stockmannin tavarataloa.
Settergren piirsi julkisivut myös Helsingin Eteläesplanadille vuonna 1899 valmistuneeseen Wasa Aktiebankin taloon. Tämän rakennuksen venetsialais- ja espanjalaistyylistä uusrenessanssia edustavien julkisivujen esikuvana puolestaan oli Clasonin Tukholmaan suunnittelema Hallwylin palatsi.
Vuonna 1903 Settergren perusti oman arkkitehtitoimiston Helsinkiin ja suunnitteli kaupunkiin seuraavan vuosikymmenen alussa useita suuria asuinkerrostaloja. Lisäksi hän teki ajoittain yhteistyötä Mauritz Gripenbergin ja Gustaf Estlanderin kanssa. Settergrenin näyttävimmäksi työksi on sanottu Pernajan Koskenkylään vuonna 1908 valmistunutta Forsbyn kartanon päärakennusta eli ”Forsbyn linnaa”, jonka hän suunnitteli kauppaneuvos Johannes Askolinille. Vuonna 1916 Settergren lähti Venäjän Jusowkaan (nyk. Donetsk Ukrainassa) suunnittelemaan suurta tehdasyhdyskuntaa, mutta kuoli seuraavana vuonna koleraan töiden ollessa vielä kesken.
Aino Haverinen
pienoiskuva|Aino Haverinen 1890-luvulla. Aino Maria Haverinen (10. toukokuuta 1875 Sortavala – 28. toukokuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen operettitaiteilija ja taiteenalansa ensimmäinen suomalainen tähti.
Näyttämöura
Aino Haverisen vanhemmat olivat rakennusmestari Olli Haverinen ja Karoliina Tolonen. Haverinen suoritti opintoja Helsingin musiikkiopistossa, mutta joutui keskeyttämään ne rahapulan takia. Myöhemmin hän opiskeli Berliinissä ja Dresdenissä (1905) sekä Pietarissa (1917). Ammattilaisuransa tuleva operettitähti aloitti Aapo Pihlajamäen Uudessa Teatterissa vuonna 1897, josta hän siirtyi 1899 Viipurissa toimineeseen Suomalaiseen Maaseututeatteriin. Siellä hänestä kehkeytyi operettiprimadonna. Erityisen tärkeä virstanpylväs Haverisen uralla oli Pikku pyhimys, jonka ensi-ilta oli keväällä 1904. Hänen teknisesti taidokas suorituksensa operetin pääosassa oli taiteellinen voitto ja merkittävä koko suomenkielisen operettitaiteen historiassa.
Vuonna 1913 Haverinen aloitti oman Suomalainen Operetti -nimisen ryhmänsä johtajana. Taustalla oli Pasi Jääskeläisen samana vuonna perustama samanniminen ryhmä, joka oli hajonnut toimittuaan vain muutaman kuukauden. Haverinen saavutti operettiryhmällään kohtalaisen taiteellisen tason, mutta talous petti. Ryhmä sai vakinaisen esiintymistilan alkusyksystä 1918 Viipurin Punaisenlähteentorin laidalta, Haverinen toimi ryhmän taiteellisena johtajana. Vuonna 1922 Haverinen perusti Rauman Näyttämön, jota hän johti vuoden verran. Vuonna 1924 hän siirtyi raittiusseuran näyttämön johtajaksi Poriin. Vuosina 1925–1934 Haverinen toimi puhenäyttelijänä Porin Teatterissa. Porista hän muutti Helsinkiin, missä hän opetti lausuntaa.
Uransa lopulla Aino Haverinen oli mukana useissa suomalaisissa elokuvissa. Avustajatasoisten roolitehtävien lisäksi hänellä oli jokunen merkittävä sivuosa, kuten Anna-Liisa elokuvassa Tulitikkuja lainaamassa.
Yksityiselämä
Aino Haverisen ensimmäinen aviopuoliso oli näyttelijä Kaarlo Halonen. Vuonna 1899 solmittu liitto päättyi eroon 1908. Toinen puoliso oli teatterinjohtaja Jonas Arno Arvi Niska vuodesta 1914 vuoteen 1930. Liitto päättyi niin ikään avioeroon. Haverisella oli kaksi tytärtä, Aino Marja Terttu (s. 1912) ja Ruth Arja (s. 1916).
Euroopan unionin kansalaisuus
pienoiskuva|Kaikille Euroopan unionin kansalaisille yhtenäistä passia pidetään yhtenä kansalaisuuden symbolina. Euroopan unionin kansalaisuus luotiin Maastrichtin sopimuksessa. Se toimii Euroopan unionin (EU) jäsenmaiden kansallisten kansalaisuuksien rinnalla turvaten Euroopan unionin asukkaille tietyt perusoikeudet.
Gunnar Mörn
thumb|Toimittaja Gunnar Mörn August Gunnar Mörn (20. lokakuuta 1883 Saltvik, Ahvenanmaa − 6. syyskuuta 1918 Suomenlinnan vankileiri ) oli suomenruotsalainen Turussa ilmestyneen Arbetet-lehden toimittaja.
Maanviljelijäperheeseen syntynyt Mörn käv lukkarinkoulun ja toimi sitten laulunopettajana Turun ruotsalaisissa kansakouluissa sekä kuoronjohtajana parissa kuorossa. Mörn tuli joulukuussa 1915 Arbetet-lehteen ensin avustajaksi ja vuoden 1917 loppupuolelta lähtien vakinaiseksi toimittajaksi. Mörn toimi aluksi lehden musiikkiarvostelijana ja hän omaksui samalla myös lehden kannattaman sosialistisen ohjelman.
Huhtikuussa 1918 Mörn pakeni Turusta Viipuriin punaisten alkaessa vetäytyä Etelä-Suomesta. Arbetet-lehden julkaisemista oli tarkoitus jatkaa Viipurissa mutta tämä suunnitelma ei toteutunut. Valkoisten vallattua Viipurin Mörne yritti paeta kaupungista mutta joutui vangiksi. Mörn oli vankina ensin Viipurin vankileirillä ja sitten Tammisaaren vankileirillä. Hänet tuomittiin valtiorikostuomioistuimessa kuolemaan ja teloitettiin Suomenlinnassa syyskuussa 1918.
Mörnin vaiheita käsitellään Teemu Keskisarjan kirjassa Viipuri 1918 (2013) sekä Olli Korjuksen teoksessa Kuusi kuolemaantuomittua (2014).
Das Komödienhaus
Das Komödienhaus (Comoedienhaus) oli puurakenteinen teatteri- ja tanssiaisrakennus Viipurissa. Se rakennettiin varuskuntakaupungin upseeriston ja heidän perheidensä huvittelutarpeita tyydyttämään. Talon tarkkaa rakentamisajankohtaa ei tiedetä, todennäköisesti se rakennettiin 1770-luvulla. Viipurin varuskunta oli kooltaan merkittävä. Teatteriharrastus yleistyi sen parissa varsinkin kuvernööri Nikolai Heinrich von Engelhardtin kaudella 1766–1778. Komödienhausin tiedetään sijainneen Viipurin linnan ja Pyhän Annan kruunun linnoitusten tienoilla Tervaniemen puolella. Sen arkkitehtonisista ratkaisuista ei ole säilynyt tietoja jälkipolville.
1700-luvun Viipurin taide-elämään vaikutti voimakkaasti saksankielinen kauppiasväestö ja Pietarin läheisyys. Viipuri oli erillään ruotsalaisesta valtioyhteydestä vuodesta 1721 alkaen, joten sen taidemaailman kehitys poikkesi muusta Suomesta. Komödienhausin toiminta oli lähinnä saksankielistä, suomenkielinen teatteritoiminta vakiintui Viipurissa 1800-luvun lopulla. Taloa käytettiin myös naamiaisten järjestämiseen. Sekä näytännöt että naamiaiset lienevät olleet huomattavia seurapiiritapahtumia. Komödienhaus oli aktiivikäytössä 1830-luvulle asti, jolloin alettiin rakentaa kiviteatteria, jossa myöhemmin oli suomenkielistä näyttämötoimintaa, kuten Viipurin Kaupunginteatteri.
Komödienhausin taiteellisesta toiminnasta 1700-luvun puolella on hyvin vähän tietoa. Kun kuvernööri Engelhardtin kausi päättyi, myös viipurilainen teatteriharrastus hiipui. Uutta nostetta toi Pietarin keisarillisen saksalaisen teatterin perustaminen vuonna 1804 ja seuraavana vuonna Viipurissa toimintansa aloittanut saksankielinen lukio. Keväällä 1805 Viipuriin saapui teatterinjohtaja Carl Johann Rundthaler (s. noin 1767) seurueineen, ja jäi vajaaksi vuodeksi. Tämän jälkeen Viipuri vakiinnutti asemansa teatteriseurueiden kiertuekartoilla. Kaupungissa työskentelivät muun muassa näyttelijät Carl Lessmann, Johann Gottfried Biensfeldt ja Wilhelm Piwko.
Tikkala
Tikkala voi tarkoittaa seuraavia:
Haukilahti
Haukilahti on Espoon kaupunginosa, joka kuuluu Suur-Tapiolan suurpiiriin. Kaupunginosa sijaitsee Suomenlahden rannalla, ja sen maa-alue on vanhaa maankohoamisaluetta, joka on kohonnut merestä viimeisen jääkauden jälkeisinä vuosituhansina. Kaupunginosaa reunustavat 20–30 metrin korkuiset mäet, jotka nousivat ensimmäisenä merenpinnan yläpuolelle. Haukilahdessa oli vuoden 2022 lopussa 5 672 asukasta.
Haukilahden moderni historia alkaa noin 1500-luvulta, mutta alueen kehitys nykytilaansa on tapahtunut pääosin vasta toisen maailmansodan jälkeisinä vuosikymmeninä, jolloin kaupunginosaan rakennettiin paljon uusia omakoti-, rivi- ja kerrostaloja. Haukilahti kasvoi sotien jälkeen pienestä helsinkiläisten lomanviettopaikasta noin 6 000 asukkaan esikaupunkialueeksi, minkä seurauksena alueen pääelinkeino muuttui maanviljelystä nykyiseen palvelu- ja kaupan alan liiketoimintaan.
Maantiede, luonto ja geologia
Haukilahden kaupunginosan reunoja kiertävät jono 20–30 metrin korkuisia kallioalueita (Hauenkallio, Telamäki, Rajakallio, Pitkänkallio). Näiden alueiden väliin jää matalia painautumia (5–15 m merenpinnasta). Kaupunginosan matalimmat alueet sijaitsevat Telaniityllä ja Pattisten puistossa, joka on Haukilahden maatunut lahdelma. Kaupunginosan alueen maaperää hallitsevat nykyisin matalien alueiden savimaa ja korkeiden paikkojen kalliot, joiden päällä on paikoittain ohut karikekerros.
Haukilahden maanmuodot ovat kokonaisuudessaan muotoutuneet viimeisimmän jääkauden jälkeen alueen kohotessa merestä maannousemisen seurauksena. Alue muodostui tuhansien vuosien aikana alkuun Litorinameren ulkosaareksi, josta tuli myöhemmin kookas sisäsaari maankohoamisen jatkuessa. Haukilahden alue oli edelleen saari ajanlaskun alun aikoihin noin 2 000 vuotta sitten, kun merenpinta oli 7–8 metriä nykyistä korkeammalla.
Kaupunginosan kasvillisuutta hallitsivat 3 000–4 000 vuotta sitten jalot lehtipuut, jotka hävisivät ilmaston kylmentyessä. Metsien rehevyys niukkeni, jolloin valoisat mäntyjen ja koivujen hallitsemat sekametsät valtasivat Haukilahden alueella sijainneet saaret. Joitakin vuosisatoja ennen ajanlaskun alkua alueen ilmasto alkoi jäälleen muuttua merelliseksi ja sinne levisivät tiheät kuusikot. Pitkänkallionmäen luoteispuolella sijainnut merenlahti alkoi samoihin aikoihin soistua.
Haukilahden kerrostaloalueet sijoittuvat sataman länsipuolelle Mellstenin rantatielle, Pitkänkallionmäen ja Hauenkallionmäen korkeimmille kohdille sekä Westendin rajalle ja Haukilahdenkadun varteen. Rivitaloalueita on muun muassa entisen Toppelundin palstan pohjoisosassa, Telämäen ja Pattistenpuiston alueilla sekä Pitkänkallionmäen ympärillä. Alueen liikerakennukset ovat Haukilahdenkadun varrella.
Dave Chappelle
thumb|Dave Chappelle vuonna 2018. David Khari Webber ”Dave” Chappelle (s. 24. elokuuta 1973 Washington (DC)) on yhdysvaltalainen koomikko ja näyttelijä.
Haukilahti
Alueen ensimmäiset asukkaat
Varhaisimmat ihmisen jättämät merkit Haukilahdessa ovat pronssikautiset röykkiöhaudat Hauenkalliolla vesitornin lähellä. Haukilahti oli tuolloin vielä kallioinen ja osin soistunut saari. Gäddvikin kylä mainitaan ensi kertaa vuoden 1544 maakirjassa, jossa se oli merkitty kuulumaan Espoon keskiaikaiseen nimismiespitäjään, Finnovikeniin. Gäddvik puuttuu kirjoista vuodesta 1560 aina vuoteen 1756, jolloin alueelle muutti virolaisia torppareita. Haukilahden alueelle oli merkitty 1774 tehtyyn Gräsan kartanon maita esittävään karttaan kuusi torppaa.
Dave Chappelle
Elämä ja ura
Chappelle vietti lapsuutensa vuorotellen Silver Springissä Marylandissa opettajaäitinsä kanssa ja Yellow Springsissä Ohiossa opettajaisänsä kanssa. Hän alkoi esittää stand up -komiikkaa 14-vuotiaana Washingtonin seudulla. Valmistuttuaan Duke Ellingtonin taidekoulusta vuonna 1991 hän muutti New Yorkiin ja ryhtyi kokopäivätoimiseksi koomikoksi.
Haukilahti
Venäjän vallan aika ja toista maailmansotaa edeltäneet vuosikymmenet
pienoiskuva|Kaatopaikkana käytetty varastoluolan sisäänkäynti asema kahden alueella Länsiväylän läheisyydessä. Varakkaat helsinkiläiset alkoivat 1800-luvun lopulla perustaa Haukilahteen huviloitaan. Gräsan kartanon maista lohkottiin vuoteen 1917 mennessä 28 erillistä palstaa. Vuonna 1924 valmistunut palstajako näkyy edelleen kaupunginosan tonttirakenteessa.
Dave Chappelle
Elämä ja ura
Chappelle teki televisioesiintymisiä ja näytteli sivuosaroolin Mel Brooksin komediaelokuvassa Robin Hood – sankarit sukkahousuissa (1993). Sen jälkeen hän esiintyi television tilannekomediassa Buddies (1996) ja pienissä rooleissa elokuvissa Pähkähullu professori (1996) ja Con Air – lento vapauteen (1997). Hän kirjoitti marihuana-aiheisen komedian Half Baked (1998) ja näytteli siinä pääosaa. Sen jälkeen hän jatkoi sivuosaroolien näyttelemistä elokuvissa ja stand up -esiintymisiä.
Haukilahti
Venäjän vallan aika ja toista maailmansotaa edeltäneet vuosikymmenet
Haukilahteen sijoittui myös Venäjän keisarikunnan rakentaman Krepost Sveaborgin maarintaman tukikohta XXXIV (34), jonka linnoitustyöt alkoivat ensimmäisen maailmansodan ollessa jo käynnissä keväällä 1916. Linnoitteita ei koskaan käytetty taisteluissa, ja asemat jäivät osin keskeneräisiksi venäläisten poistuessa Suomesta itsenäistymisen jälkeen 1918.
Dave Chappelle
Elämä ja ura
Kaapelikanava Comedy Central esitti Chappellen omaa satiirista sketsisarjaa Chappelle’s Show vuosina 2003–2006. Vuonna 2004 hän esiintyi toisessa erikoisohjelmassaan Dave Chappelle: For What It’s Worth.
Haukilahti
Venäjän vallan aika ja toista maailmansotaa edeltäneet vuosikymmenet
Haukilahden kehitys pysyi pitkään muuta Espoota hitaampana, sillä sinne ei ollut nopeita maaliikenneyhteyksiä Helsingistä tai muualta Espoosta. Kulku Haukilahteen tapahtui vielä 1930-luvulla laivalla, mutta tilanne muuttui, kun valtio päätti 1932 rakentaa Jorvaksentien (nykyinen Länsiväylä) torjuakseen työttömyyttä Helsingin länsipuoleisilla alueilla. Uusi tie lyhensi matka-aikaa Helsinkiin merkittävästi ja johti alueen palstoittamisen kiihtymiseen.
Toinen maailmansota
pienoiskuva|vasen|Strömberg-hakuvalonheitin Haukilahden Pitkänkallionmäellä helmikuussa 1940. Haukilahden Pitkänkallionmäelle sijoitettiin talvisodassa Helsingin ilmatorjunnan 51. Valonheitinpatterin seitsemäs jaos, jonka tehtävänä oli valaista Helsinkiin pimeän turvin pyrkiviä pommikoneita. Jaos aloitti toimintansa 13. lokakuuta 1939, kun se oli vastaanottanut kalustonsa. Jaoksen lottakanttiini lopetettiin Moskovan rauhan solmimisen jälkeen maaliskuun lopulla ja sen miehistö kotiutettiin 5. huhtikuuta. Haukilahden valonheitinpatteri palasi toimintaan jatkosodan alulla 12. heinäkuuta 1941 yleisen liikekannallepanon jälkeen. Pitkänkallionmäen patteri osallistui myös Helsingin suurpommitusten torjuntaan. Haukilahden patterista vastasivat naislotat heinäkuun 1944 lopusta aina 15. lokakuuta 1944 saakka, jolloin patteri lopetti lopullisesti toimintansa.
Sotien jälkeiset vuodet
pienoiskuva|Vuonna 1968 käyttöön otettu [[Haukilahden vesitorni|vesitorni.]] Omakotitalojen rakentaminen lisääntyi voimakkaasti toisen maailmansodan jälkeen, kun evakkoja alettiin asuttaa muualle Suomeen. Haukilahdesta lohkottiin tontteja muun muassa nykyisen Salakkatien alueelta, jonne asutettiin rintamamiehiä.
Dave Chappelle
Elämä ja ura
Chappelle alkoi tehdä Netflixille komediaohjelmia vuonna 2017. Ohjelmastaan Dave Chappelle: Equanimity hän voitti Emmy-palkinnon. Sen lisäksi Chappelle sai Netflix-ohjelmistaan kaksi Grammya parhaasta komedia-albumista.
Haukilahti
Sotien jälkeiset vuodet
Haukilahden rakennuskanta kasvoi selvästi 1950-luvulle tultaessa alueen parantuneiden liikenneyhteyksien ansiosta. Vuoden 1957 peruskartassa on nähtävissä Haukilahden pohjoisosaan syntyneet uudet pientaloalueet. Kaupunginosan tiestö oli vielä melko alkeellista, eteläosan rakentaminen hyvin vähäistä ja maankäyttö yleisesti ottaen suhteellisen tehotonta. Kerros- tai rivitaloja ei ollut vielä rakennettu. Haukilahden rantojen asutus oli pääasiassa huvilamuotoista ja kausiluontoista. Uudenmaan lääninhallitus määräsi 4. toukokuuta 1950 Haukilahteen rakennuskiellon kaavan laatimista varten. Kiellon aikana tehtiin jonkin verran rakentamista poikkeusluvilla.
Dave Chappelle
Elämä ja ura
Vuonna 2018 Chappelle näytteli sivuosaa elokuvassa A Star Is Born (2018). Hän teki ensiesiintymisensä Broadwaylla vuonna 2019 stand up -esityssarjalla Dave Chappelle Live on Broadway. Samana vuonna hänelle myönnettiin Mark Twainin huumoripalkinto.
Haukilahti
Sotien jälkeiset vuodet
1960-luvulla asutus alkoi Jorvaksentien laidalla lisääntyä hiljalleen. Rannan lähellä oli vielä 1960-luvun alussa maatila, kalastustila ja huvila-asuntoja ja Jorvaksentie oli ainoa tieyhteys Haukilahdesta Westendiin. Kaupunginosan rakentaminen tapahtui 1960-luvun alkuvuosina yhden rivitalon vuositahdilla. Haukilahden rakentaminen voimistui entisestään, kun Espoosta tuli kauppala 1963. Kunnallinen kaavoitusmonopoli syntyi Espoossa 1966, kun oikeudet kaavoitukseen siirtyivät lääninhallitukselta kunnalle. Tämän seurauksena kaikille asuinalueilla alettiin laatia yleiskaavaa, ja Haukilahden kaavan luonnos valmistui tammikuussa 1964. Kaavoituksen aikanakin rakennustoiminta jatkui poikkeusluvin. Kaavaluonnoksessa suurin osa teistä oli jo merkitty nykyisille paikoilleen. pienoiskuva|1960-luvulla rakennettuja kerrostaloja Haukilahden rannassa.
Nopeimman rakentamisen vaihe oli vuosina 1963–1967. Haukilahden asuntokanta kasvoi 1960-luvulla noin 30-kertaiseksi, ja alueelle nousi yli 1 300 uutta asuntoa. Uudet rakennukset olivat pääasiassa rivi- ja kerrostaloja. Kaupunginosan maamerkiksi muodostunut vesitorni otettiin käyttöön syyskuussa 1968. Haukilahden rakennuksia suunnittelemassa olivat muun muassa arkkitehdit Matti Aaltonen, Jaakko Laapotti ja Toivo Korhonen.
1970-luvulta nykypäivään
pienoiskuva|Valtaosa Haukilahdesta on matalaan rakennettua pientaloseutua. Haukilahden keskeisimmät alueet olivat jo 1970-luvun vaihteessa rakennettu. Alueen ensimmäinen kaava saatiin voimaan vasta 6. toukokuuta 1974 sisäministeriön vahvistettua sen. Kaava lähinnä vahvisti jo valmistuneen rakentamisen tilan. Sama 1974 vahvistettu kaava oli edelleen 2000-luvulla suurimmin osin voimassa Haukilahden alueella; muutokset ovat olleet lähinnä niin sanottuja yhden tai kahden tontin kokoisia ”postimerkkikaavoja”. Rakennustahti hidastui, ja 1970-luvulla tuli enää 674 ja 1980-luvulla 411 uutta asuntoa. Entisen Toppelundin palstan pohjoisosaan valmistuivat 1980-luvulla Toppelundin koulu, monitoimitalo Simpukka, Haukilahden kirjasto ja -päiväkoti.
1990-luvun lama ja kaavoitetun rakennusmaan loppuminen vähensivät uusien asuntojen rakentamista, ja vuosikymmenen aikana uusia asuntoja nousikin puolet vähemmän 1980-lukuun nähden. Haukilahteen valmistuivat 1990-luvulla muun muassa uusi kauppakeskus Länsiviitta ja rannan läheisyydessä sijaitseva Toppelundin päiväkoti. Haukilahden nykyinen satama vihittiin pitkien rakennustöiden jälkeen käyttöön elokuussa 1997. 2000-luvulla uusia rakennuksia tuli enää alle 100, mikä johtuu pitkälti kaavoitetun maan loppumisesta alueella.
Kaupunginosan rakennuskanta ei näyttänyt 2010-luvun alussa enää merkittävästi kasvavan, sillä alueelle oli tarkoitus rakentaa vain 32 uutta asuinrakennusta seuraavan vuosikymmenen aikana. Espoon kaupunki kaavoitti toukokuussa 2016 uuden asuinalueen Toppelundinpuiston Mellstenintien puoleiseen laitaan. Alueen kaavamuutos toteutui tosin alkuperäistä suunnitelmaa suppeampana, esimerkiksi kaavoitetun rakennusoikeuden jäädessä noin puoleen alun perin suunnitellusta.
Palveluja ja toimintaa
Haukilahden alueella oli 2013 noin 1 037 työpaikkaa. Eniten työllistivät terveys- ja sosiaalipalvelut (144 työpaikkaa), tukku- ja vähittäiskauppa (175 työpaikkaa) sekä ammatillinen, tieteellinen ja tekninen toiminta (116 työpaikkaa).
Päiväkodit, koulut, nuoriso- ja senioripalvelut
pienoiskuva|Haukilahden uusi päiväkoti ja kirjasto. Haukilahdessa on kaksi kunnan ylläpitämää suomenkielistä päiväkotia (Haukilahden ja Toppelundin päiväkodit), yksityinen suomenkielinen Päiväkoti Murut ja vuonna 1990 perustettu yksityinen ruotsinkielinen päiväkoti, jolla on ollut ostopalvelusopimus Espoon kaupungin kanssa. Haukilahden päiväkodin sisäilmaongelmista kärsinyt alkuperäinen rakennus purettiin syksyllä 2017, ja sen tilalle rakennettiin uusi kaksikerroksinen päiväkoti. Uudet tilat nostavat Haukilahden päiväkodin päivähoitopaikkojen määrän 147:ään. Kaupunginosassa aloitti 1995 ranskankielinen kielikylpypäiväkoti, joka kuitenkin lopetti toimintansa myöhemmin ja siirtyi Helsingin Kruununhakaan.
Haukilahdessa on sijainnut kaksi peruskoulua, vuonna 1985 toimintansa aloittanut Toppelundin koulu ja Haukilahden koulu. Haukilahden koulun kanssa samassa rakennuksessa toimi aiemmin Haukilahden lukio, joka siirtyi syyslukukaudesta 2016 alkaen Aalto-yliopiston kampukselle Otaniemeen vaihtamatta kuitenkaan nimeään. Myös Haukilahden koulu siirtyi pois rakennuksesta elokuussa 2017, kun koulurakennuksessa käynnistyi sisäilmaremontti. Haukilahden koulu ja lukio jatkavat 1951 perustetun yksityisen edeltäjänsä, Etelä-Espoon yhteiskoulun toimintaa, joka oli perustamisensa aikaan Espoon toinen oppikoulu.
Haukilahden keskustassa kauppakeskus Länsiviitan lähellä sijaitsee Espoon kaupungin ylläpitämä Haukitalo, joka toimii alueen ikäihmisten kohtaamispaikkana. Rakennuksessa järjestettävään senioreille suunnattuun toimintaan kuuluvat erilaiset liikunta- ja hyvinvointiryhmät. Haukitalossa toimii myös kunnallinen hammashoitola, ja rakennusta on käytetty Espoon työväenopiston opetuspaikkana. Rakennuksessa toimii myös lounasravintola Haukitalo.
Koulun ja päiväkodin välissä sijaitsee myös punatiilirakenteinen pääasiassa nuorisotilana toimiva Haukilahden monitoimitalo. Kaupunginosassa on oma kirjasto, jonka toiminnan jatkamisesta on kamppailtu kaupungin kanssa. Kirjasto on toiminut samoissa tiloissa Toppelundin koulun kanssa, mutta muutti samaan uuteen rakennukseen päiväkodin kanssa vuodenvaihteessa 2018–2019. Pitkänkallionmäen läheisyydessä sijaitsee yksityisen Esperi Caren ylläpitämä hoivakoti Opri ja Oleksi, jossa on 16 asukaspaikkaa.
Kaupalliset palvelut
Haukilahden näkyvimmän maamerkin, vesitornin huipulla 76 metrin korkeudessa sijaitsee 150-paikkainen näköalaravintola Haikaranpesä. Satamassa toimivat Haukilahden ranta- ja Haukilahden paviljonki -ravintolat, jonka tiloissa toimii myös venekerho Espoon Merenkävijöiden (EMK) toimisto. Mellstenin rannassa osan vuodesta auki oleva kahvila Café Mellsten, jossa on 60 asiakaspaikkaa sisällä ja 320 terassilla. Kauppakeskus Länsiviitassa toimivat ravintolat Tokka Pizza ja E.T. Charlie. Haukilahdensolmun läheisyydessä sijaitsevassa, vuonna 1978 valmistuneessa, toimistorakennuksessa oli joulukuussa 2018 muun muassa Norilsk Nickel toimisto. Rakennuksessa oli myös Talvivaara Kaivososakeyhtiön toimisto ennen yhtiön konkurssia vuonna 2018. Nykyisin nimellä AHTI Business Park tunnettu rakennus on aiemmin toiminut Datasaab-Valmetin pääkonttorina.
Liikunta
Haukilahdessa sijaitsee useita erilaisia pallokenttiä. Yleiskäyttöisiä pallokenttiä ovat Pattistenpuiston, Toppelundin koulun ja Haukilahden koulun kentät, sekä vanhalla maanottopaikalla sijaitseva Haukilahden kenttä ”Sandika”. Näiden pintamateriaalit ovat vaihtelevia: Pattistenpuistossa on sekä hiekka- että nurmipintaiset kentät, kun taas kokonaan hiekkapintaisia ovat Haukilahden koulun kenttä ja Sandika. Toppelundin koulun kentällä on tekonurmipinnoite, jonka jalkapalloseura HooGee asensi sponsorirahoituksella kesällä 2018. Koripallokenttiä on Toppelundin koulun kentän länsipäässä, Pattistenpuistossa ja Sandikan pohjoispäässä. Pattistenpuistossa on myös hiekkapintainen lentopallokenttä, Mellstenin rannalla on rantalentopallokenttä ja Lahnapuistosta löytyy petanque-kenttä. Toppelundin ja Haukilahden koulujen kentät, sekä Sandika on jäädytetty pakkastalvina ulkoluistelukentiksi.
Haukilahden Seura
Haukilahden kaupunginosan kotiseutuyhdistys, Haukilahden Seura ry, perustettiin vuodenvaihteessa 1964–1965, kun kaupunginosan muutos pienestä huvila-alueesta asumalähiöksi oli kiivaimmillaan. Seura oli aktiivisessa toiminnassa aina 1970-luvun alulle, mutta toiminta hiljeni useamman vuoden ajaksi yhdistyksen avainhenkilöiden kuoltua. Toiminta elpyi 1980-luvun alkuun mennessä, ja seura onkin sen jälkeen järjestänyt alueella erilaista toimintaa, kuten yleisötapahtumia ja erilaisia asukasaktiviteetteja. Se on myös jakanut lähialueiden kouluihin stipendejä, julkaissut Haukilahden Viesti -lehteä ja ollut vaikuttamassa alueen kaavoitus- ja rakennushankkeisiin. Haukilahden Seura on nykyisin Espoon kaupunginosayhdistysten liiton ja Suomen kotiseutuliiton jäsen. Seuran jäsenmäärä on vaihdellut sadan ja kahdensadan välillä.
Uskonnollinen toiminta
Olarin seurakunta ylläpiti kauppakeskus Länsiviitan lähellä sijaitsevaa, 15. syyskuuta 1991 vihittyä Haukikappelia, jossa oli mahdollista järjestää kaste- ja vihkitilaisuuksia sekä rajoitetusti myös siunaustilaisuuksia. Haukikappelin kappelisalissa oli istumapaikat sadalle vieraalle. Olarin seurakunta myi kappelin ja viimeinen siellä järjestetty messu pidettiin keväällä 2016. Haukikappelin tilalle rakennettiin uusi asuinkerrostalo.
Väestö
upright=1.60|pienoiskuva|Haukilahden väestön kehitys vuosina 1975–2017. Haukilahden 5 746 henkilön väestöstä suurin osa on työikäisiä 25–64-vuotiaita. Kaupunginosan väkiluku kasvoi tasaisesti muuta Espoota hieman hitaammin vuoteen 1984 saakka, jolloin kaupunginosassa asui 6 372 henkilöä. Kasvu taittui 1980-luvun puolivälissä, minkä jälkeen väkiluku laski alle 6 000:n. Vieraskielisten osuus Haukilahden asukkaista oli joulukuussa 2022 noin yhdeksän prosenttia, joka on alle puolet Espoon keskiarvosta (noin 22 %).
Työllisyys, palkkataso ja koulutus
Ylen tulokoneen mukaan Haukilahden alueen yli 18-vuotiaasta väestöstä ylemmän korkeakoulututkinnon oli suorittanut 29 prosenttia, ammattikoulun tai lukion 25 prosenttia, alimman korkea-asteen 14 prosenttia ja alemman korkeakoulututkinnon 14 prosenttia. Tutkijoita oli neljä prosenttia väestöstä. Vuonna 2016 alueen veronalaisista tuloista laskettu väestön keskitulo oli 57 141 euroa, mikä oli yli 44 prosenttia korkeampi koko Espoon lukuun nähden. Taloussanomien vuoden 2012 tilastojen pohjalta kokoamassa vertailussa Haukilahden postinumeroalue (02170 Espoo) oli 15. vaurain alue koko Suomessa.
Äänestäminen
pienoiskuva|upright=1.60|Eri puolueiden kannatusosuudet vuosien 2007–2017 kunnallis-, eduskunta- ja europarlamenttivaaleissa. Kansallinen kokoomus on ollut Haukilahden suurin puolue vuosina 2007–2017 pidetyissä eduskunta-, kunnallis- ja europarlamenttivaaleissa, ja se on saanut noin puolet alueen äänistä. Toiseksi ja kolmanneksi suurimmat äänisaaliit alueelta ovat yleisimmin saaneet Ruotsalainen kansanpuolue (14–20 %) ja Vihreä liitto (9–14 %). Presidentinvaaleissa 2006 ja 2012 ensimmäisellä ja toisella kierroksella eniten ääniä sai Sauli Niinistö. Niinistö oli myös suosituin ehdokas vuoden 2018 presidentinvaalissa yli 75 prosentin kannatuksella.
Liikenne
pienoiskuva|vasen|Länsiväylä Haukilahdensolmun kohdalla pienoiskuva|Kaupunkipyörien terminaali Haukilahden alueella oli vuonna 2018 kaikkiaan 31 joukkoliikenteen pysäkkiä, joille kulkevat muun muassa seuraavat HSL:n bussilinjat:
Näiden useammalla pysäkillä pysähtyvien linjojen lisäksi kaupunginosan pohjoisosassa on Haukilahdensolmun moottoritieliittymä, jonka kahden bussipysäkin kautta kulkee joukko seutuliikenteen yölinjoja. Haukilahtea palveli aiemmin joukko Espoon sisäisen liikenteen ja kuntienvälisen seutuliikenteen busseja, mutta nämä korvattiin Länsimetron aukeamisen jälkeen tammikuussa 2018 metroa tukevalla liityntälinjastolla.
Haukilahteen sijoitettiin seitsemän kaupunkipyöräasemaa keväällä 2018, kun Helsingin ja Espoon kaupunkipyöräjärjestelmä laajeni Etelä-Espooseen. Järjestelmä on käytössä huhtikuun alusta lokakuun lopulle.
Länsiväylän ansiosta kaupunginosaan on hyvät liikenneyhteydet Helsingistä ja Kirkkonummelta. Haukilahden katuverkosto ei ole merkittävästi muuttunut vuoden 1964 kaavaluonnoksesta tiennimiä lukuun ottamatta. Liikenteen valtaväylinä ovat edelleen luonnoksesta löytyvät Haukilahdenkatu, Toppelundintie ja Hauenkalliontie (luonnoksessa Haukilahdentie, Toppelundintie ja Kokkovuorentie). Kaupunginosan sisääntuloväylä on Länsiväylän Haukilahdensolmuun yhdistyvä Haukilahdenkatu.
Haukilahdessa on venesatama, jossa on yhteensä 637 venepaikkaa (170 kaupungin hallinnassa) ja 324 autopaikkaa. Sataman alueella toimii neljä venekerhoa, Haukilahden venekerho, Espoon merenkävijät, Mellstenin venekerho ja Matinkylän venekerho. Satamasta on kesäkuun alusta syyskuun alkuun saaristoveneyhteys läheiseen Ison Vasikkasaaren ulkoilusaareen.
Bokserimoottori
thumb|250px|Bokserimoottorin toimintaperiaate. thumb|250px|Volkswagen Kuplan 1131 cm3 bokserimoottori vuodelta 1945, teho 25 hv Bokserimoottori eli vastaiskumoottori on polttomoottori, jossa sylinterit on sijoitettu vastakkain toisiinsa nähden. Muita moottoriratkaisuja ovat esimerkiksi rivimoottori, jossa sylinterit ovat peräkkäin yhdessä rivissä, ja V-moottori, jossa kaksi riviä sylintereitä muodostaa keskenään V-asetelman. On olemassa myös V-moottoreita, joiden sylinterit ovat vastakkain muodostaen 180° kulman toisiinsa nähden, mutta ne eivät silti ole bokserimoottoreita johtuen erilaisesta kampiakselin rakenteesta. Sen vastakkaiset kiertokanget on kiinnitetty kampiakseliin yhteisestä kammentapista. Koska männät liikkuvat vaakatasossa samaa akselia pitkin, bokserimoottori voidaan rakentaa melko matalaksi, mistä johtuu toisinaan käytetty nimitys pannukakkumoottori.
Bokserimoottorin ominaisuuksia
Koska bokserimoottorissa vastakkain liikkuvat männät tasapainottavat toisensa, saadaan moottorin käynnistä tasainen ja värinätön. Koska rakenne on matala, on myös sen painopiste alhaalla, mikä on eduksi auton ajo-ominaisuuksille. Bokserimoottorin valmistuskustannukset ovat esimerkiksi rivimoottoreita korkeammat.
Nykyisin hyvin harvat autonvalmistajat käyttävät bokserimoottoreita. Bokserimoottorin valmistajia ovat muun muassa Subaru ja Porsche. Myös BMW käyttää bokserimoottoria moottoripyörämalleissaan. Aikanaan tunnetuin bokserimoottorilla varustettu auto oli Volkswagen Kupla. Myös Citroënin 2CV, Ami ja pääosa GS- ja GSA-malleista olivat bokserimoottorisia. Pienissä lentokoneissa moottorityyppi on yhä laajassa käytössä.
Historiaa
thumb|250px|Vuonna [[1923 esitellyn Tatra T11:n kaksisylinterinen bokserimoottori.]] Bokserimoottorin keksijä oli Karl Benz, joka patentoi ratkaisun vuonna 1896. Ensimmäisen ja toisen maailmansodan välillä bokserimoottorien kehityksen selvä edelläkävijä oli Tatra. Yritys käytti ilmajäähdytteistä bokserimoottoria lukuisissa tuotteissaan, muun muassa malleissa T11, T30, T54, T57 ja T72.
Kun Ferdinand Porschen suunnittelema Volkswagen Kuplan edeltäjä KdF-Wagen esiteltiin, Tatra nosti oikeusjutun, jossa Porschea syytettiin useista patenttirikkomuksista. Kdf-Wagenissa havaittiin lukuisia yhtäläisyyksiä Tatra T97:n kanssa. Syyte jäi toisen maailmansodan jalkoihin, mutta sodan päätyttyä Volkswagen joutui maksamaan 3 000 000 Saksan markan hyvityksen patenttirikkomuksista. Jälkeenpäin Porsche tunnustikin vilkuilleensa Tatran suunnitelmia hänen hyvän ystävänsä ja Tatran pääsuunnittelijan, Hans Ledwinkan, olan ylitse. Porsche hyödynsi bokserimoottoriratkaisua myös Porsche-urheiluautoissa.
Toinen Tatralla työskennellyt suunnittelija, Erich Übelacker, siirtyi sodan jälkeen Borgwardille. Hän suunnitteli kokonaisen tuoteperheen bokserimoottoreita, joiden sylinterien lukumäärä vaihteli neljästä kymmeneen. Näistä nelisylinteristä, 897-kuutioista mallia käytettiin Lloyd Arabella -pikkuautossa. Subaru kehitti 1960-luvulla tämän pohjalta ensimmäisen bokserimoottorinsa, jota se käytti Subaru 1000 -mallissa. .
Lähteet
Otto-motor
Jun Nishikawa
Jun Nishikawa (s. 21. helmikuuta 2002 Kanagawa) on japanilainen jalkapalloilija, joka edustaa japanilaista Cerezo Osakaa. Hän on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.
Jalkapallomaajoukkue
Nishikawa kuului Japanin U-20 joukkueeseen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2019.
Pilviharmikki
Pilviharmikki (Peganum harmala) on monivuotinen aavikkokasvi harmikkien suvussa. Se sisältää MAO-estäjinä toimivaa harmiinia ja harmaliinia. Joissakin yhteyksissä kasvista käytetään myös suomenkielistä nimeä syyrianängelmä.
MTX Tatra V8
MTX Tatra V8 oli Metalexin valmistama superauto, joka perustui pitkälti Tatra T613:n tekniikkaan. Auton muotoilusta vastasi tšekkiläinen Václav Král ja niitä valmistettiin kolmesta viiteen kappaletta.
Suunnittelu
Auton suunnittelu sai alkunsa vuonna 1986, jolloin ajatuksena oli suunnitella Formula 1 -kilpailuja varten sopiva pelastusajoneuvo, jossa olisi hyödynnetty Tatra T613:n korirakennetta ja tekniikkaa. Superautoajatuksen muotouduttua Metalex lähestyi Tatraa vuonna 1987. Tatralla kiinnostuttiin asiasta ja yritys tarjosi projektia varten tarvittavaa osaamista sekä uusimman, päivitetyn T613:n moottorimallin. Auto esiteltiin vuonna 1991 Prahassa järjestetyssä näyttelyssä.
Tuotanto
Metalex suunnitteli alun perin valmistavansa autoja sadan kappaleen sarjan. Lopulta niitä valmistettiin kuitenkin vain kolmesta viiteen kappaletta. Autoja valmistettiin vain tilauspohjaisesti ja myyntihinta oli vuonna 1993 2 740 000 korunaa. Vuonna 2006 tiedettiin yhden auton olevan Tšekissä, toisen Saksassa ja kolmannen Euroopan ulkopuolella.
Moottori ja voimansiirto
Auton voimanlähde perustui Tatra T613:n ilmajäähdytteiseen V8-moottoriin, jonka kummassakin sylinteririvissä oli kaksi kannen yläpuolista nokka-akselia. Alun perin 3,5-litraisen moottorin iskutilavuutta on kasvatettu suurentamalla sylinterinhalkaisijaa 85 millimetristä 90 millimetriin, jolloin iskutilavuudeksi saatiin 3,9 litraa. Kahdella kaksikurkkuisella Jikov-kaasuttimella varustetun mallin suurin teho oli yli 160 kW ja Boschin valmistaman polttoaineensyöttöjärjestelmän avulla suurin teho nousi yli 225 kW:iin. Suunnitteilla oli myös katalysaattorilla varustettu muunnelma vientimarkkinoita varten. Tämän mallin tehoksi arvioitiin noin 170 kW.
Aluksi autossa oli nelivaihteinen vaihteisto, mutta Tatran esiteltyä viisivaihteisen vaihteiston, se otettiin käyttöön myös MTX Tatrassa.
Alusta
Jokaisella pyörällä oli jäähdytetyt levyjarrut ja MacPherson-joustintuet. Etuakselilla oli kolmiotukivarret ja taka-akselilla vahvarakenteiset pitkittäiset tukivarret. Rengaskokoina oli edessä 245/40×17 ja takana 335/35×17. Renkaat olivat Pirellin valmistamat. Ohjausvälitys toimi hammastankovaihteen kautta.
Kori ja varusteet
Auton pohjalevy oli peräisin Tatra T613:sta ja kori oli valmistettu lasikuidusta. Etuvalot oli saranoitu ja ovet avautuivat ylöspäin Lamborghinin tapaan. Kojelauta oli karu ja pelkistetty; hallintalaitteet ja merkkivalot olivat tuttuja 1980- ja 1990-lukujen itäautoista. Ohjauspyörä oli kolmipuolainen. Suunnitelmissa oli varustaa auto kokonaan uudelleen muotoillulla kojelaudalla, nahkasisustuksella ja ilmastoinnilla. Istuinten takana oli hiukan tilaa matkatavaroita varten.
Ominaisuuksia
Kaasutinmallin huippunopeudeksi ilmoitettiin 246 km/h ja kiihtyvyydeksi 0–100 km/h 6,2 sekuntia. Tehokkaamman mallin huippunopeudeksi mitattiin 265 km/h Petr Boldin vuonna 1997 tekemässä nopeustestissä. Autossa oli suurella välityssuhteella varustettu vaihteisto. Mikäli vaihteisto olisi välitetty paremmin moottorin ominaisuuksia vastaavaksi, huippunopeuden olisi arvioitu kivunneen 300 km/h tuntumaan. Tämän mallin kiihtyvyydeksi 0–100 km/h ilmoitettiin 5,6 sekuntia.
Oleksandr Turtšynov
Oleksandr Valentynovytš Turtšynov (, s. 31. maaliskuuta 1964 Dnipropetrovsk) on ukrainalainen poliitikko. Hänestä tuli vuoden 2014 Ukrainan vallankumouksen myötä parlamentin puhemies sekä toimea hoitanut presidentti, kunnes toukokuussa presidentinvaalissa valittu Petro Porošenko astui toimeensa.
Viktor Janukovytšin syrjäyttämisen jälkeen kansallismielisen oikeiston noustua valtaan Itä-Ukrainassa alkoi kapinaliike, joka alkoi miehittää eri hallintorakennuksia. Sisäministeri Arsen Avakov antoi ultimaatumin valtausten lopettamiseen 11. huhtikuuta 2014 mennessä tai ne lopetetaan voimatoimin. 14. huhtikuuta Turtšynov ilmoitti ”terrorismin vastaisen operaation” aloittamisesta kapinallisia vastaan.
Turtšynov on baptistikirkon pastori. Hän on myös johtanut riippumatonta uutistoimistoa sekä kirjoittanut psykologisia trillereitä.
Cornell MacNeil
Cornell MacNeil (24. syyskuuta 1922 Minneapolis, Minnesota – 15. heinäkuuta 2011 Charlottesville, Virginia ) oli yhdysvaltalainen baritoni. Hänen rooleihinsa lukeutuivat Tonio (Pajatso), Amonasro (Aida), Rigoletto (Rigoletto), Germont (La Traviata), Nabucco (Nabucco) ja Scarpia (Tosca).
MacNeil opiskeli Friedrich Schorrin johdolla Hartt College of Musicissa. Hän esiintyi aluksi Broadway-musikaaleissa; 1. maaliskuuta 1950 hän loi Philadelphiassa John Sorelin (Konsuli) roolin. Hän esiintyi ensimmäisen kerran New York City Operassa 1953 La Traviatan esityksessä ja pysyi yhtiön leivissä vuoteen 1956. San Franciscon -debyytti tapahtui vuonna 1955 Escamillon (Carmen) roolissa, ja Chicagossa MacNeil nähtiin 1957 Manon Lescaut’n esityksessä.
MacNeil loi merkittävän uran Metropolitan-oopperassa, jossa esiintyi ensimmäistä kertaa vuonna 1959 Rigolettona. Samana vuonna hän debytoi Milanon La Scalassa Ernanin Carlona. Vuonna 1969 hänestä tuli American Guild of Musical Artistsin puheenjohtaja. Hän kertoi laulamiseen liittyvistä aiheista Jerome Hinesin kirjassa Great Singers on Great Singing (1982).
Viimeisen kerran MacNeil esiintyi Metropolitan-oopperassa Rigolettona vuonna 1987. Häntä kuullaan useilla levytyksillä.
Hellblast
Hellblast on puolalaisen black metal -yhtye Hell-Bornin ensimmäinen studioalbumi, joka on julkaistu vuonna 2001.
Kappaleet 7-10 on otettu yhtyeen EP:ltä Hell-Born.
Damned in Black
Damned in Black on norjalaisen black metal -yhtye Immortalin kuudes studioalbumi, joka on ensimmäinen, jossa Dead to This Worldin basisti-laulaja Iscariah soittaa bassoa.
Kappaleet
Kaikki kappaleet sanoittanut Demonaz, säveltänyt Abbath ja Horgh
Jalkapallon Suomen Cup 1987
Jalkapallon Suomen Cup 1987 on jalkapallon Suomen Cupin 33. järjestämiskerta. Cupin voitti Lahden Kuusysi, joka voitti loppuottelussa OTP Oulun 5–4.
Livia Orestilla
thumb|Livia Orestilla Livia Orestilla tai Cornelia Orestilla/Orestina (lähteestä riippuen) oli roomalainen ylhäistöön kuulunut nainen, joka oli keisari Caligulan toinen vaimo. Hän saattoi olla vapaasyntyinen pompejilainen ja konsuli P. Corneliuksen tytär. Orestilla syntyi Jeesuksen syntymän aikoihin.
Orestilla oli aluksi naimisissa Gaius Calpurnius Pison kanssa, mutta kerrotaan että Caligula oli vieraana Orestillan ja Pison häissä vuonna 37, joissa hän ihastui Orestillaan niin, että määräsi, että hänet vietäisiin keisarin omaan kotiin. Caligula ilmoitti seuraavana päivänä ottaneensa uuden vaimon "vanhaan tapaan". Suhde loppui parin kuukauden päästä.
Vuonna 40 Caligula syytti yhteen palanneita Orastillaa ja Pisoa aviorikoksesta ja ajoi heidät maanpakoon. Caligula oli kieltänyt heiltä heidän suhteensa ja tuomitsi heidät nyt tämän kiellon rikkomisesta.
Kakarlammi
Kakarlammi voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Tampereen Uimaseura
Tampereen Uimaseura (TaUs) on tamperelainen entinen uintiurheilun erikoisseura, jonka tarjoamiin lajeihin kuuluivat kilpauinti, vesipallo, hydrobic ja uimaopetus. Seura perustettiin vuonna 1904, ja sen urheilutoiminta loppui vuonna 2013. Nykyisin seura keskittyy Uinti Tampereen tukemiseen ja varainhankintaan.
TaUs oli Suomen paras uintiseura vuoden 2006 SM-uinneissa, ja se palkittiinkin kisoissa Suomen Uimaliiton kiertopalkinnolla, Kalevan Maljalla.