cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sinivuokko
Elinympäristö
Suomessa sinivuokkoa tavataan yleisesti tuoreissa ja kuivissa lehdoissa ja lehtomaisissa metsissä. Se suosii etenkin vettä läpäiseviä moreenimaita, kuten harjuja ja mäkiä. Laji karttaa puhtaita savikoita sekä kuivia kankaita ja pysyvästi kosteita paikkoja. Lounaisimmalla hemiboreaalisella vyöhykkeellä se viihtyy erityisesti yhdessä euroopanpähkinäpensaan (Corylus avellana) kanssa, ja eteläboreaalisella vyöhykkeellä rehevissä lehtomaisissa multavissa kuusikoissa. Sinivuokon kasvualue rajaa Etelä-Suomessa niin kutsutun vuokkovyöhykkeen, ja se on myös runsasravinteisen sinivuokko-käenkaalityypin (HeOT) lehdon tunnuslaji.
Käyttö
Keskiajalla kehitetyn signatuuriopin mukaisesti sinivuokon lehtien uskottiin auttavan maksavaivoihin, koska sen lehtien muoto ja alapinnan väri muistuttavat maksaa. Kasvin myrkyllisyydestä huolimatta kevään ensimmäisen sinivuokon kukan syömisen uskottiin myös auttavan torjumaan vilustumista. Kansanlääkinnässä sen lehtiä on käytetty sisäisesti virtsanerityksen lisäämiseen ja munuaiskivien hoitoon sekä ulkoisesti haavojen lääkintään. Näitä tarkoituksia varten sinivuokkoa ei pidä myrkyllisyydestä johtuen enää käyttää, eikä niillä ole tehoakaan.
Sinivuokko on suosittu puutarhakasvi, jota on yleisesti siirretty luonnosta puutarhoihin. Varsinkin kerrottuja kukkia suositaan yhä edelleen puutarhoissa. Ennen lajin osittaista rauhoittamista sinivuokkoja kerättiin keväisin myytäväksi kaupunkien toreille, esimerkiksi Helsingissä.
Muuta sinivuokosta
Sinivuokko on Suomessa leskenlehden ja valkovuokon tavoin kevään ensimmäisiä kukkijoita ja sen kukinnan edistymistä seurataan Suomessa muun muassa Luonto-Liiton vuosittaisessa kevätseurannassa. Sinivuokko on Hämeen alueen maakuntakukka. Sinivuokko poistettiin rauhoitettujen lajien listalta vuonna 2005. Tätä ennen sinivuokon kerääminen kaupan pitämistä varten sekä sen kaupaksi tarjoaminen ja myyminen oli pitkään kielletty Manner-Suomessa. Leinikkikasveille ominaisesti sinivuokon kaikki kasvinosat sisältävät myrkyllisiä aineita.
Tuhoaja
Tuhoaja on Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä asgardilaisten luoma suunnattoman voimakas ase, jonka ensiesiintyminen tapahtui Journey into Mystery -lehden numerossa 118 (heinäkuu 1965). Tuhoajan loivat Stan Lee ja Jack Kirby.
Historia
Tuhoaja on lumottu ihmisenmuotoinen haarniska, joka pystyy käyttämään valtavia voimia ja on käytännössä tuhoutumaton, kun sitä liikuttaa älyllisen olennon elinvoima. Se tehtiin yli tuhat vuotta sitten Asgardin kuninkaan Odinin käskystä. Tarkoituksena oli luoda sen ulottuvuuden voimakkain ase. Tuhoaja koostuu tuntemattomasta asgardilaisesta metallista, ja Odin lumosi sen, jolloin sen metalli on kestävämpää kuin adamantium tai uru ja on siten miltei tuhoutumatonta. Normaalisti Tuhoaja on noin 185 cm pitkä ja painaa noin 385 kiloa. Kun sitä liikutti miltei kaikkien Asgardin jumalten elinvoima, se oli yli 600 metriä pitkä.
Kukaan ei voi fyysisesti pitää Tuhoajan haarniskaa. Sitä ei voi myöskään purkaa millään tunnetulla tavalla. Ohjatakseen Tuhoajaa jonkun täytyy siirtää elinvoimansa siihen, jolloin hänen oma kehonsa muuttuu halvaantuneeksi. Normaalisti siirtyminen tapahtuu, kun halukas kohde (tai joku, joka ei ole varuillaan siirtymisen varalta) seisoo käsivarren mitan päässä Tuhoajasta. Mystisten voimien mestarit kuten Odin tai Loki voivat toteuttaa siirtymisen pitkien matkojen päästä.
Odin on mystisesti antanut Tuhoajalle oman älyn ja persoonan ja hän "ohjelmoi" sen taistelemaan ja tuhoamaan, erityisesti tappamaan ensimmäisen olennon jonka se käynnistyttyään näkee, joka on yleensä ihminen tai asgardilainen joka siirtää tietoisuutensa Tuhoajaan eikä pysty hallitsemaan sen omaa persoonaa. Tämän takia ihminen tai asgardilainen ei pysty hallitsemaan Tuhoajaa. Vain Odin, Thor ja Loki ovat todistaneet pystyvänsä kumoamaan Tuhoajan tahdon käyttäessään sitä. Thorin tapauksessa, ensimmäisellä kerralla kun hän siirsi elinvoimansa Tuhoajaan, Thorin oma persoona hautautui Tuhoajan alle ja pystyi hallitsemaan sitä vasta suuren ponnistuksen jälkeen. Toisella kerralla Thorin tietoisuus taisteli Tuhoajan persoonaa vastaan, mutta Thor sai hallinnan haudaten Tuhoajan oman persoonan. Odin on siirtänyt tietoisuutensa Tuhoajaan ja saanut sen hallintaansa ilman kamppailua. Loki herätti ja hallitsi kerran Tuhoajaa jättäen samalla sen tietoisuuden valtaan. Tuhoajan tietoisuus antaa herättäjän elinvoiman työskennellä rinnallaan jos heidän tavoitteensa ovat samat; kun metsästäjä Buck Franklin herätti Tuhoajan, hänen ja Tuhoajan tietoisuudet tekivät yhteistyötä heidän yrittäessään tuhota Thorin.
Herätetty Tuhoaja pysyy mystisesti yhteydessä sen herättäneen henkilön kehoon estäen näin henkilöä kuolemasta elinvoiman puutteeseen. Tuhoajan herättäneen henkilön keho pitää sen liikkeessä, jonka takia se on Tuhoajan ainoa heikko kohta celestiaalia pienempää uhkaa vastaan. Tämän henkilön mieleen suunnattu tarpeeksi vahva loitsu voi perua elinvoiman siirron ja jättää Tuhoajan liikkumattomaksi.
Tuhoajan fyysisten voimien rajaa ei ole koskaan mitattu. (Nähtävästi voimat kasvoivat suuresti kun Odin lähetti itsensä ja muiden Asgardin jumalten elinvoimat Tuhoajaan lukuun ottamatta Thoria.) Koska Tuhoaja itse ei ole elollinen olento, siihen ei vaikuta Odinin loitsu, joka estää Thorin vasaran nostamisen siltä, joka ei ole sen arvoinen. Tuhoaja pystyy lentämään ilman halki levitaation avulla. Se voi ampua erilaisia energiasalamoita, mukaan lukien tuntematonta energiaa, joka hajottaa mitä vain kuten urua, asgardilaista metallia josta Thorin vasara on valmistettu. Tuhoaja pystyy myös ampumaan magneettista energiaa ja liekkejä, jotka saavuttavat miltei tähtien lämpötilan. Se voi muuttaa ja järjestellä atomeja ja molekyylejä muuttaakseen yhden muodon toiseksi. Se voi myös hallita aineen tiheyttä ja muuttaa kiinteää aineetta nesteeksi ja toisin päin.
Tuhoajan loivat Asgardin taitavimmat sepät hiukan yli tuhat vuotta sitten Odinin käskystä taisteluun valtavia celestiaaleja vastaan. Celestiaalit olivat tehneet geneettisiä kokeita ihmisten esi-isille ja Odin kohtasi kolmannen celestiaalialuksen hiukan yli tuhat vuotta sitten. Celestiaalit aikoivat palata vuosituhannen päästä, jolloin Maassa olisi kehittynyt supervoimaisia yksilöitä; sen jälkeen celestiaalit aikoivat tuomita ihmisrodun elinkelpoisuuden. Odin ja muut Maan jumalat uskoivat, että celestiaalit toteaisivat ihmiset epäkelvoiksi ja tuhoaisivat Maan. Odin ja jumalat halusivat estää tämän, mutta kolmas alus oli todistanut, että vain yhden celestiaalin voimat olivat liikaa kaikille Maan jumalille. Tämän vuoksi Odin teetti Tuhoajan aseeksi celestiaalien neljättä alusta vastaan vuosituhannen päästä. Tuhoajan valmistuttua Odin, Zeus ja muut johtavat jumalat antoivat osan voimistaan sille antaen suuret fyysiset voimat ja energianmanipulointikyvyt. Kun kolmas alus oli lähtenyt, Odin kätki Tuhoajan rakentamaansa temppeliin Indokiinassa, ja temppelin hän kätki vuoreen. Hän toivoi, ettei Tuhoajaa löydettäisi ja käytettäisi pahoihin tarkoituksiin.
Tuhoaja pysyi piilossa miltei celestiaalien paluuseen asti. Loki kuitenkin etsi keinoa kostaa Thorille ja tuhosi temppelin kätkeneen vuoren ja johti epäilyksettömän metsästäjän Buck Franklinin sinne. Haluttoman Franklinin elinvoima meni Tuhoajaan aktivoiden sen ja hän taisteli Thoria vastaan temppelissä. Thor kuitenkin käytti elottoman Franklinin kehoa kilpenään ja huijasi Tuhoajan sisältämän elinvoiman takaisin kehoonsa. Thor tuhosi tämän jälkeen temppelin haudaten Tuhoajan sinne ja pelasti Franklinin.
Hiukan myöhemmin maanpaossa ollut Loki lähetti oman tietoisuutensa Tuhoajaan ja käytti sen voimia päästäkseen Asgardiin Odinin kimppuun. Odin kuitenkin löysi Lokin kehon ja lähetti siihen mystisen salaman, jolloin Lokin tietoisuus palasi omaan kehoonsa ja aiheutti sille tajuttomuuden.
Seuraavaksi Tuhoajan herätti jumalatar Sifin haluton tietoisuus osana Lokin ja Nornien jumalan Karnillan suunnitelmaa. Myöhemmin sen herätti professori Clement Holmes, joka "meni sisään" Tuhoajaan vahingossa. Thor, joka ei tiennyt Odinin suunnitelmasta käyttää Tuhoajaa celestiaaleja vastaan, antoi Tuhoajan Galactukselle airueksi. Myöhemmin Loki varasti sen Galactukselta uudessa suunnitelmassa Thoria vastaan käyttäen ensin Balderin ja sitten Thorin itsensä tietoisuutta.
Tähän mennessä celestiaalien neljäs alus oli saapunut Maahan ja pian sen jälkeen Odin päätti, että oli tullut aika taistella heitä vastaan. Hän veti kaikkien asgardilaisten paitsi Thorin elinvoimat itseensä ja lähetti ne sen jälkeen Tuhoajaan. Se kasvoi jättimäiseksi ja käyttäen valtavaa Odinmiekkaa, joka koostui mystisesta rhinekullasta, valtasi celestiaalien tukikohdan Etelä-Amerikassa. Vaikka Tuhoaja olikin nyt uskomattoman voimakas, se ei pystynyt aiheuttamaan vakavia vahinkoja yhdellekään celestiaalille huolimatta hyvistä yrityksistään. Celestiaalit ampuivat yhdessä energiasalamoita Tuhoajaan muuttaen sen sulaneen metallin lammikoksi ja lähettäen asgardilaisten elinvoimat ajelehtimaan. Arishem, celestiaalien johtaja Maassa, sulatti sen jälkeen Odinmiekan olemattomiin.
Gaia, vanhempi Maan jumalatar, suostutteli celestiaalit antamaan Maalle hyväksytyn arvosanan esittelemällä kaksitoista nuorta jaloa yksilöä, jotka olivat kehittyneet "jumaliksi" esimerkkinä ihmisyyden potentiaalista. Keräämällä mystista voimaa Maan muista jumaljoukoista, Thor pystyi herättämään Odinin, joka puolestaan herätti loput asgardilaiset.
Etsiessään keinoa kostaa jääjättiläisille Loki siirsi Tuhoajan sulaneet jäännökset mystisesti Maahan, jossa jättiläiset löytäisivät ne. Loki huiputti yhden jättiläisen, Siggorthin, astumaan Tuhoajan jäännöksiin, jotka muuttuivat välittömästi entiseen muotoonsa. Tuhoaja hyökkäsi ja ajoi jättiläiset pakosalle, mutta huomasi sen jälkeen Thorin jäännökset, joka oli vasta saanut päälleen kuoleman jumalatar Helan loitsun, joka esti häntä kuolemasta. Tuloksena Thor oli yhä elossa taisteltuaan Jormungardia, Midgardin käärmettä vastaan vaikka Thorin keho oli nyt pelkkää orgaanista massaa. Tuhoaja yritti hävittää Thorin jäännökset (vaikkei kuitenkaan käyttänyt niihin hajotussädettä) mutta epäonnistui. Kiinnostuneena Tuhoaja tajusi, että tätä kehoa ei voitaisi tappaa. Jos tämän kehon elinvoima siirtyisi Tuhoajaan, sitä ei voitaisi voittaa uhkaamalla herättäjän ruumista. Tuhoaja veti Thorin elinvoiman itseensä, mutta se voitti Tuhoajan oman persoonan ja otti hallinnan kehosta.
Asuttaen Tuhoajan kehoa Thor valloitti Helan ulottuvuuden Helin ja tuotti tuhoa näytellen viimein menettävänsä hallinnan ja uhaten tappaa Helan itsensä. Kauhuissaan Hela palautti Thorin kehon normaaliksi ja täysiin voimiin. Suunnitelmansa toiminnan jälkeen Thor paljasti Helalle, että hallitsi Tuhoajaa ja vaati tätä vannomaan, ettei enää ottaisi Maan asukkaiden sieluja kuten oli aikaisemmin tehnyt. Hela teki niin ja Thor palasi omaan kehoonsa. Mutta jättäessään Tuhoajan Thor käytti voimaansa sulkeakseen sen käytännössä särkymättömään kristalliin jottei Tuhoajaa enää käytettäisi. Hela poisti loitsunsa Thorin päältä ja Tuhoaja pysyy Helissä muistuttamassa Helaa hänen häviöstään
Voimat ja varusteet
Tuhoajalla on yli-inhimilliset fyysiset voimat, joilla ei kenties ole lainkaan äärirajoja (ainakaan niitä ei ole koskaan mitattu. Täten on sangen mahdollista, että Tuhoaja nostaa yli 100 tonnia (joka on ylin voimaluokitus Marvel-universumissa).
Lisäksi Tuhoajan energiaiskut murskaavimmillaan kykenevät tuhoamaan mitä tahansa tunnettua materiaalia, mukaan luettuna uru-metallia. Tuhoaja kykenee myös muokkaamaan materiaa, järjestellä ja koota uudelleen esimerkiksi aineiden tiheyksiä.
Tuhoajan voimakkain ase on kuitenkin hänen visiirinsä takana, jossa valtaisan voimakas tuhosäde sijaitsee. Tuhoaja kykenee laukaisemaan aseensa laskemalla visiirinsä, keräämällä hetken voimaa ja vapauttamalla sitten uskomattoman voimakkaan iskun. Sanotaan säteen voimakkuuden olevan sellainen, että se tuhoaa mitä tahansa – jopa planeettoja.
Tuhoaja haarniska on tehty tuntemattomasta metallista, jota löytyy vain Asgardista. Odin lumosi metallia vielä entisestään niin, että se on kovempaa kuin uru, metalli josta Thorin vasara on tehty, ja vahvempaa kuin adamantium. Metallia pidetään liki tuhoutumattomana.
Tuhoaja muissa medioissa
Tuhoaja on Lokin liikuttamana yksi Marvel: Ultimate Alliance -pelin loppuvastuksia. Se on mukana myös Marvel Studiosin elokuvassa Thor (2011).
James H. Clark
James H. "Jim" Clark (s. 23. maaliskuuta 1944) on yhdysvaltalainen tunnettu yrittäjä ja entinen tietotekniikkatutkija. Hän on perustanut useita tunnettuja Piilaaksossa toimivia teknologiayhtiöitä, kuten Silicon Graphicsin, Netscape Communications Corporationin ja Healtheonin. Clarkilla on tietojenkäsittelytieteen tohtorin tutkinto Utahin yliopistosta vuodelta 1974.
Isokiekkokotilo
Isokiekkokotilo (Planorbarius corneus) on halkaisijaltaan 25–30 millimetriseksi kasvava sisävesissä elävä kotilolaji. Sen levinneisyys kattaa lähes koko Euroopan ja ulottuu Siperiaan ja Keski-Aasiaan. Suomessa se elää etenkin runsasravinteisissa järvissä ja lammikoissa Keski-Suomen korkeudelle asti, mutta myös Itämeren vähäsuolaisissa merenlahdissa.
Isokiekkokotilon veri sisältää hemoglobiinia, minkä johdosta se selviää hyvin vähähappisissakin vesissä. Vaikka isokiekkokotilo kuuluu keuhkokotiloihin, se vain harvoin hengittää ilman happea. Sen sijaan se ottaa happea vedestä ihonsa läpi ja sekundäärisillä kiduksillaan. Isokiekkokotilo on kaikkiruokainen, se syö muun muassa leviä, hajoavia kasvinosia ja raatoja. pienoiskuva|Isokiekkokotilon kuori
Live in London (Deep Purplen albumi)
Live in London on Deep Purplen livealbumi, jonka BBC nauhoitti In Concert -sarjaansa 22. toukokuuta 1974 Kilburn Gaumont Statessa Lontoossa. Syyskuussa 2007 julkaistu remasteroitu versio sisältää alkuperäiseltä versiolta puuttuneen "Space Truckin'" -kappaleen.
Ineos Grenadiers
thumb|Ineos-tallin jäseniä vuonna 2020. thumb|Talli tunnettiin nimellä Team Sky vuosina 2009-2019 Ineos Grenadiers on brittiläinen ammattipyöräilytalli, joka kilpailee maantiepyöräilyssä korkeimmalla UCI World Tour tasolla. Se perustettiin nimellä Team Sky 26. helmikuuta 2009 ja se aloitti kilpailemisen vuonna 2010. Vuosina 2009–2019 tallin pääsponsorina toimi brittiläinen teleoperaattori Sky. Keväällä 2019 tallin pääsponsoriksi tuli kemikaalialan yritys Ineos. Vuonna 2020 tallin nimeksi tuli Ineos Grenadiers, jonka tarkoituksena on mainostaa uutta Ineos Grenadier -maastoautoa. Tallin managerina toimii Dave Brailsford.
Team Sky
Team Skyn alkuperäinen tarkoitus oli rakentaa 25 miehen joukkue, jonka ydin koostuu Britannian pyöräilijöistä. Ensimmäiset kuusi kuskia, jotka valittiin talliin olivat kaikki brittiläisiä: Geraint Thomas, Steve Cummings, Chris Froome, Russell Downing, Ian Stannard ja Peter Kennaugh. 10. syyskuuta 2009, seuraavat 10 kuskia valittiin talliin. He olivat Edvald Boasson Hagen, Thomas Lövkvist, Kurt Asle Arvesen, Simon Gerrans, Juan Antonio Flecha, Kjell Carlström, John-Lee Augustyn, Greg Henderson, Lars Petter Nordhaug ja Morris Possoni. Chris Sutton valittiin myös talliin Garmin-Slipstreamistä.
Team Skyn ensimmäinen kilpailu oli Australian Tour Down Under tammikuussa 2010. Talli kilpaili kauden aikana myös muun muassa Ranskan ja Italian ympäriajoissa. Joukkue joutui keskeyttämään Espanjan ympäriajon, kun useiden joukkueen jäsenten sairastuttua joukkueen hieroja Txema Gonzales kuoli bakteeritulehdukseen.
Talli asetti tavoitteekseen vuonna 2010 saada brittiläinen voittaja Ranskan ympäriajolle viiden vuoden sisällä. Bradley Wiggins saavutti tavoitteen vuonna 2012, kun hänestä tuli ensimmäinen Iso-Britanniasta kotoisin oleva Ranskan ympäriajon kokonaiskilpailun voittaja. Tavoite täyttyi toistamiseen, kun britti Chris Froome voitti Ranskan ympäriajon vuonna 2013. Froome voitti Ranskan ympäriajon myös vuosina 2015, 2016 ja 2017. Chris Froome voitti myös vuonna 2017 Espanjan ympäriajon ja 2018 Italian ympäriajon, jolloin hänestä tuli hallitseva mestari kaikissa Grand tour -ympäriajoissa samanaikaisesti. Froomelle annettiin myös jälkikäteen vuoden 2011 Espanjan ympäriajon voitto, koska alkuperäinen voittaja Juan José Cobo jäi kiinni dopingin käytöstä. Vuonna 2018 Team Skyn Geraint Thomas voitti Ranskan ympäriajon.
Ineos
2019 tallin nimeksi tuli Team Ineos ja kolumbialainen Egan Bernal voitti sen riveissä saman vuoden Ranskan ympäriajon. Team Ineoksen Tao Geoghegan Hart voitti Italian ympäriajon vuonna 2020 ja Egan Bernal vuonna 2021. Vuosina 2012–2019 Team Sky / Team Ineos voitti seitsemän kahdeksasta Ranskan ympäriajoista neljällä eri ajajalla, ja viisi muuta Grand Tour -kilpailua vuosina 2011–2021.
2023
Lähde: UCI
Joukkueen johto 2022
Lähde: UCI
Tasku (saari)
Tasku on saari Perämerellä Raahen edustalla. Raahen tuloväylän läheisyydessä sijaitseva karikkojen ympäröimä saari on tunnettu hyvänä uimapaikkana sekä saarella sijaitsevasta 150-vuotiaasta puisesta tunnusmajakastaan. Saarella on lisäksi vanha kalastajan asunto, joka palvelee yleisenä erätupana, ja sen pihapiirissä on wc/liiteri sekä vuonna 2008 rakennettu grillausmaja.
Taskun pooki
Saarella sijaitsee Taskun pookina tunnettu tunnusmajakka, merenkulun apuväline, jonka silloinen Luotsilaitos rakennutti vuonna 1853. Pookin suunnitteli Albin Stjerncreutz. Tunnusmajakka on edelleen pystyssä, ja Merenkulkuhallitus luovutti sen vuonna 1983 Raahen kaupungin hallintaan. Kaupunki vastaa myös tunnusmajakan ylläpidosta.
Pooki on rakennettu ympärysmitaltaan puolitoistametrisen keskuspilarin varaan. Pookin pohja on neliön muotoinen, ja seinät jatkuvat noin puoliväliin asti suorina. Puolivälistä ylöspäin huippu on katkaistun pyramidin muotoinen. Huippumerkkinä on puinen risti, joka kohoaa 19,2 metriä merenpinnan yläpuolelle. Pookin seinät ovat keltaisia.
Taskun saarella on ollut jo aiemmin tunnusmajakka, mutta sen kokoa tai ulkonäköä ei tunneta. Taskun pooki on kulttuurihistoriallisesti arvokas rakennus ja kuuluu olennaisena osana Suomen merenkulun rakennusperintöön.
Taskun pooki on kunnostettu ja maalattu vuosina 2002–2003. Suomen Majakkaseura myönsi Raahen kaupungille tunnustuksena Vuoden loistavin teko 2004 –palkinnon.
Pirkko Lahti
thumb|250px|Pirkko Lahti [[Suomi-areena-tapahtumassa heinäkuussa 2009.]] Pirkko Anneli Lahti (s. 20. elokuuta 1941 Kisko) on psykologi, filosofian lisensiaatti ja Suomen Mielenterveysseuran pitkäaikainen toiminnanjohtaja. Hän toimi tehtävässä 1983–2006.
Pirkko Lahti on saanut Kansanvalistusseuran palkinnon 1993 ja valtion tiedonjulkistamispalkinnon 1996.
Lahti oli SDP:n ehdokkaana vuoden 2004 eurovaaleissa, sai 18 852 ääntä eikä tullut valituksi.
Jättiläismuurahaiskäpy
Jättiläismuurahaiskäpy (Manis gigantea) on kahdeksasta muurahaiskävystä suurin ja siis myös heimonsa Manidae ja sukunsa Manis suurin laji. Se elää Länsi- ja Keski-Afrikassa Senegalista Ugandaan ja Kongon demokraattiseen tasavaltaan.
Jättiläismuurahaiskävyllä on pitkämäinen suomupanssarin peittämä ruumis. Sen ruumiin pituus on 75–80 cm, hännän pituuden ollessa 50–60 cm. Uros on naarasta suurempi.
Jättiläismuurahaiskäpy nukkuu päivisin maakäytävissä ja liikkuu pääasiassa aamuöisin etsiessään ravinnokseen eri muurahais- ja termiittilajeja. Se rikkoo voimakkailla etujaloillaan niin maanpäälliset kuin maan allakin olevan pesät. Jättiläismuurahaiskäpy liikkuu hitaasti ja varovaisesti: se kävelee vain takajaloillaan, pitkän hännän auttaessa tasapainon säilyttämisessä. Se osaa myös uida. Vaaran uhatessa se saattaa vetäytyä palloksi, tarvittaessa se myös nostaa häntänsä ja ruiskauttaa virtsaa ja perärauhasten eritteitä ahdistelijan päälle.
Maanalaiseen pesään syntyy yksi poikanen viiden kuukauden kantoajan jälkeen. Vastasyntyneen pehmeät suomut kovettuvat parissa päivässä. Kuukauden ikäisenä poikanen alkaa seurata emoaan pyyntiretkelle istuen emon hännän tyvellä. Imetysaika on kolme kuukautta.
Road to Revolution: Live at Milton Keynes
Road to Revolution: Live at Milton Keynes on Linkin Parkin konsertti, joka kuvattiin Milton Keynesissa 29. kesäkuuta 2008. Linkin Park konsertoi Euroopassa "Projekt Revolution" -kiertueella, jossa DVD taltioitiin. DVD sai nimen "Road To Revolution: Live at Milton Keynes" ja se julkaistiin marraskuussa 2008.
Bergendahls
Bergendahls on ruotsalainen tukku- ja vähittäiskauppayritys, jonka pääketjuja ovat Ruotsissa toimivat päivittäistavaraketjut City Gross, Matöppet ja Matrebellerna sekä Suomessakin toimivat Granit-sisustusketju sekä koruja ja asusteita myyvä Glitter-ketju. Bergendahlsin muita ketjuja ovat kodintavaraketjut Eko ja Duka. Konsernin liikevaihto vuonna 2017 oli 12,6 miljardia Ruotsin kruunua ja henkilöstömäärä 4 823.
Bergendahls-konserni sai alkunsa vuonna 1922, kun Mikael Bergendahl perusti pienen elintarvikeagentuurin Skånen Hässleholmiin. Nykyinen pääomistaja Elisabeth Bergendahl-Mylonopoulos on perustajan pojantytär. Hänen miehensä Spyridon on emoyhtiön hallituksen puheenjohtaja.
Bergendahls on Ruotsin neljänneksi suurin päivittäistavarayritys.
Granit
Granit Funktion & Förvaring AB:n perustivat Ruotsin Sundbybergissä vuonna 1996 Anett Jorméus ja Susanne Liljenberg. Siitä tuli lifestyle-yritys, jonka erikoisalaa ovat käytännölliset, usein harmaasävyiset kodin esineet ja säilytysratkaisut. Ensimmäinen Granit-liike avattiin toukokuussa 1997 Tukholman Södermalmilla osoitteessa Götgatan 31. Vuonna 2008 Bergendahls osti Granitin. Suomeen Granit tuli vuonna 2013, jolloin se avasi ensin pilottimyymälän Helsingin Bulevardille ja sitten toisen Forumiin. Myöhemmin tulivat myymälät Tampereelle, Turkuun ja Ouluun. Ruotsin ja Suomen lisäksi myymälöitä on myös Norjassa. Granitin toimitusjohtajana on vuodesta 2019 toiminut Caroline Hjelte, joka seuraa tehtävässä omistajasuvun edustajaa Carl-Mikael Bergendahlia. .
Glitter
Glitter-korutukkuyritys syntyi 1970-luvulla, kun Sven-Axel Svensson avasi tupakkakaupan Ruotsin Söderköpingiin. Hän laajensi toimintaa pian korujen tukkukauppaan. Vuonna 1992 Svensson ryhtyi myös korujen vähittäiskauppiaaksi ja avasi ensimmäisen Glitter-myymälän. Perustajan kuoltua vuonna 1999 yrityksen osti sijoitusyhtiö KF Invest, ja vuonna 2004 Glitter tuli osaksi Bergendahl-konsernia.
Saunionoidanlukko
Saunionoidanlukko (Botrychium matricariifolium) on Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa tavattava harvinainen saniaislaji. Suomessa se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi, aiemmin vaarantuneeksi. Sitä kasvaa kansallispuistoissa Kanadassa, Puolassa ja Yhdysvalloissa ja rauhoitusalueella (IUCN kategoria Ia) Venäjällä.
Ulkonäkö ja koko
thumb|vasen|200px|Saunionoidanlukon itiöpesäkkeistö. Saunionoidanlukolla on mehevä juurakko ja siitä nousee usein paksutyvinen, 5–20 senttimetriä korkeaksi kasvava lehti. Lehti on yläosastaan jakautunut lehteen ja itiöpesäkkeistöön. Harmaanvihreän lehden lapa on lyhytruotinen, kapean kolmiomainen ja noin kaksi kertaa leveytensä pituinen. Lehdessä on 2–5 paria lehdyköitä, jotka ovat kapeanpuikeita tai pitkulaisia, keskisuonellisia ja tuskin lavan kärkeä kohti pieneneviä. Alimmat lehdykät ovat hammaslaitaisia tai pariliuskaisia, hampaat ja liuskat ovat ulospäin suuntautuneita. Itiöpesäkkeistö on haarova. Itiöpesäkkeet ovat lyhytperäisiä ja sijaitsevat ryhminä. Kypsinä ne ovat väriltään ruosteenruskeita. Saunionoidanlukon itiöt kypsyvät Suomessa kesä-heinäkuussa. Alkeisvarsikko on maansisäinen ja mukulamainen. Muiden noidanlukkojen tapaan myös saunionoidanlukko on riippuvainen sienijuuresta.
Isokokoiset saunionoidanlukot muistuttavat paljon lähisukulaista suikeanoidanlukkoa (B. lanceolatum). Saunionoidanlukon erottamista muista noidanlukoista hankaloittaa, että laji on ulkomuodoltaan hyvin muunteleva.
Levinneisyys
Saunionoidanlukkoa tavataan Euroopassa Alpeilta pohjoiseen Norjaan, Ruotsiin, Suomeen ja Baltiaan saakka, Länsi-Venäjällä sekä Isossa-Britanniassa. Pohjois-Amerikassa sitä tavataan samoilla leveysasteilla mantereen itä- ja keskiosissa. Lajia tavataan myös muutamin paikoin Itä-Aasiasta ja Etelä-Amerikasta Patagoniasta. Suomessa saunionoidanlukkoa on tavattu reilulta sadalta kasvupaikalta Etelä- ja Keski-Suomesta, toisten tietojen mukaan enää pariltakymmeneltä paikalta. Pääosa esiintymistä on Ahvenanmaalta, Lounais-Suomen saaristosta ja Uudeltamaalta. Pohjoisin tunnettu esiintymä on Hyrynsalmelta. Laji on hävinnyt laajoilta alueilta maan keski- ja eteläosista.
Elinympäristö
Saunionoidanlukko kasvaa laidunniityillä, kallioisilla merenrantaniityillä, kalliokedoilla ja joskus lehtokallioilla. Kasvupaikat ovat usein hyvin karuja ja niukkakalkkisia. Kasvustot ovat tavallisesti hyvin pieniä ja vaihtelevat vuosittain suuresti. Laji on harvinaistunut kaikkialla maailmassa. Pääsyynä tähän on kasvupaikkojen umpeenkasvu ja metsittyminen perinteisen laidunnuksen vähennyttyä. Myös keinolannoitteet ja ilmeisesti myös ilmansaasteet ovat olleet lajille haitallisia.
John Mayall
Mayall muutti Alexis Kornerin vaikutuksesta Lontooseen ja perusti 1960-luvun alkupuolella John Mayall & the Bluesbreakers -yhtyeen. Yhtyeen riveissä esiintyneitä maailmankuuluja soittajia ovat muun muassa Eric Clapton, Jack Bruce, Peter Green, John McVie, Mick Fleetwood, Mick Taylor, Don Harris, Harvey Mandel, Larry Taylor, Aynsley Dunbar, Jon Hiseman, Dick Heckstall-Smith, Andy Fraser, Walter Trout, Coco Montoya, Johnny Almond ja Jon Mark.
thumb|left|John Mayall vuonna 1981.
Mayall perusti Bluesbreakers-yhtyeen uudelleen vuonna 1982 ja on jatkanut yhtyeen kanssa kiertueilla aktiivisesti siitä alkaen.
Mayall on vieraillut Suomessa lukuisia kertoja Bluesbreakers-yhtyeensä kanssa, alkaen vuosien 1967, 1969 ja 1970 konserteista Helsingin Kulttuuritalossa. Vierailuja on ollut muun muassa Pori Jazzissa vuosina 1986, 1991 ja 2001, Helsingissä 1997 ja 2008 sekä Järvenpään Puistobluesissa 2011. Vuonna 2015 John Mayall Band esiintyi Turun Logomossa.
Haapajoki
Haapajoki on noin 25 kilometrin pituinen joki Pohjois-Pohjanmaalla. Haapajoki alkaa Raahen Saloisista ja laskee Perämereen. Haapajoki kuljettaa vettä Haapajärven tekoaltaasta Rautaruukin Raahen terästehtaalle. Sivujoki on Poikajoki.
6. divisioona (talvisota)
thumb|350px|Divisioonan joukot kohtasiva tulikasteessaan puna-armeijan hyökkäysvaunuja II Armeijakunnan suuren vastahyökkäyksen aikana 23. joulukuuta. Kuvassa T-26 Kollaanjoella. 6. divisioona oli suoraan Päämajan alaisuuteen YH:n alkaessa 14. lokakuuta 1939 Satakunta-Hämeen sotilasläänissä perustettu yhtymä.
1. tammikuuta 1940 divisioona ja kaikki sen alayksiköt nimettiin/numeroitiin uudelleen. Divisioonan uudeksi numeroksi tuli '''3. divisioona'''. Tässä artikkelissa kuvataan divisioonan sotatoimia ja historiaa kokonaisuutena uudelleennumeroinnista huolimatta.
Varustaminen
6. divisioona pyrittiin varustamaan divisioonan määrävahvuuksien mukaan, mutta määrävahvuuksiin ei Puolustusvoimien kalustopulan vuoksi päästy.
Chilen naisten jalkapallomaajoukkue
Chilen naisten jalkapallomaajoukkue edustaa Chileä naisten jalkapallon kansainvälisissä otteluissa. Se selviytyi maailmanmestaruuskilpailuihin ensimmäisen kerran vuoden 2019 lopputurnaukseen. Copa Américassa joukkue on sijoittunut toiseksi vuosina 1991 ja 2018 sekä kolmanneksi vuosina 1995 ja 2010.
6. divisioona (talvisota)
Yksiköt
Divisioonaan kuuluivat mm. seuraavat yksiköt. Divisioona numeroitiin uudelleen puna-armeijan tiedustelun hämäämiseksi tammikuun 1940 alussa (uudet numerot suluissa).
Chilen naisten jalkapallomaajoukkue
Joukkueen päävalmentajana on vuodesta 2015 toiminut José Letelier.
6. divisioona (talvisota)
Keskittäminen
6. divisioona keskitettiin 37 junalla ylipäällikön reserviksi Luumäki-Taavetti alueelle. Divisioona sai 21. lokakuuta 1939 ohjeen aloittaa suunnittelu ja kenttävarustustyöt osalla voimistaan Saimaan–Kivijärven ja Tirvanjärven alueella (Mankinvirran linja). Linnoitustöihin joutui samoin reservinä Utissa ollut divisioonalle 21. lokakuuta 1939 alistettu Polkupyöräpataljoona 6. Divisioona alistettiin II armeijakunnalle 19. joulukuuta 1939 armeijakunnan vastahyökkäyksen toteuttamista varten.
Keuhkolaskimo
thumb|400px|Kuvassa näkyvät punaisella keuhkoista sydämeen kulkevat keuhkolaskimot.
6. divisioona (talvisota)
Puna-armeijan tavoitteet ja joukot Karjalan kannaksella talvisodassa
Talvisodan alkaessa Karjalankannaksella hyökkäsi Suomen alueelle Neuvostoliiton 7. armeija, jota komensi sodan alussa 2. luokan armeijankomentaja Vsevolod Fjodorovitš Jakovlev, joka joutui väistymään kuitenkin jo 9. joulukuuta, jolloin armeijan komentajuuden sai 2. luokan armeijankomentaja Kirill Afanasjevitš Meretskov. 7. armeijaan kuului sodan alkaessa yhteensä yhdeksän divisioonaa ja panssariarmeijakunta. Alueelle oli siis ilmeisesti keskitetty lähes 200 000 miestä, noin 1 500 panssaroitua ajoneuvoa sekä noin 900 tykkiä ja kranaatinheitintä.
Joulukuun 1939 aikana Neuvostoliiton pääsotaneuvosto totesi Puna-armeijan kärsineen merkittäviä tappiota ja epäonnistuneen Suomen valtaamisessa lyhyessä ajassa (kuten ennakkoon oli arveltu). Pääsotaneuvosto arvioi tehdyiltä suunnitelmilta puuttuneen todellisuuspohjan ja totesi suomalaisten puolustuskykyä aliarvioidun merkittävästi. Tästä syystä pääsotaneuvosto päätti perustaa Suomea vastaan uuden, Luoteisen rintaman, jolle annettiin käytettäväksi merkittävä määrä uusia joukkoja. Helmikuussa 1940 Kannaksella hyökkäsi lisäkeskitysten jälkeen noin 600 000 miestä, 1 200–1 400 panssaroitua ajoneuvoa, joita tuki lähes 4 000 tykkiä ja kranaatinheitintä. Kaikkiaan alueella laskettiin toimivan noin 25 divisioonaa.
Puna-armeijan joukkojen johtoa vaihdettiin Luoteisen rintaman perustamisen yhteydessä. Rintaman komentajaksi nimitettiin 1. luokan armeijakomentaja Semjon Timošenko. Samassa yhteydessä Karjalankannaksella toimivat neuvostojoukot jaettiin kahteen armeijaan joukkojen suuren määrän vuoksi. 7. armeija jatkoi länsi-Kannaksen alueella uuden komentajansa (2. luokan armeijakomentaja) Kirill Meretskovin johtamana ja itä-Kannaksen alueelle perustettiin uusi 7. armeijan Oikea Ryhmä, jonka komentajaksi tuli suomalaissyntyinen armeijakunnankomentaja Vladimir D. Grendahl (aik. Wladimir Gröndahl). Uuteen Ryhmään kuuluivat 49. ja 150. jalkaväkidivisioona. Myöhemmin 26. joulukuuta 1939 Ryhmästä muodostettiin Stavkan (Pääsotaneuvosto) antamalla käskyllä numero 0691 uusi Neuvostoliiton 13. armeija, jonka komennossa oli nyt 2. luokan armeijakomentajan arvoon ylennetty Grendahl. 13. armeija käsitti 4., 49., 150. ja 142. jalkaväkidivisioonan, 116. haupitsirykmentin, 311. kanuunarykmentin, 39. erillisen panssariprikaatin ja 204. panssaripataljoonan.
Joulukuun 1939 taistelut
Divisioona oli sodan alun suoraan päämajalle alistettuna reserviyhtymänä sijoitettu kauaksi rintamalinjasta aina Taavetin-Luumäen alueelle. Puna-armeijan ensimmäisen suurhyökkäyksen Mannerheim-linjaa vastaan alkaessa hiipua 19. joulukuuta mennessä ryhtyi II AK:n esikunta suunnittelemaan laajaa vastahyökkäystä Summan alueella. Ylipäällikkö alisti mainittuna päivänä 6. divisioonan Kannaksen armeijan alaisuuteen käytettäväksi joko vastahyökkäykseen tai vaihtoehtoisesti pääasemaan murtautuneiden neuvostojoukkojen lyömiseen. Pääaseman pysyttyä melko helpostikin suomalaisjoukkojen hallussa päätti II AK:n laatia suunnitelman laajahkosta vastahyökkäyksestä. II armeijakunnan esikunnassa laadittu ja Kannaksen armeijan komentajan Hugo Östermanin hyväksymä vastahyökkäyssuunnitelma perustui yritykseen saartaa pääaseman eteen edenneet kolme neuvostodivisioonaa ja kaksi panssariprikaatia kaksipuolisella hyökkäyksellä. Suunnitelmassa 6. divisioonan tehtävänä oli hyökätä Summajoen länsipuolelta kaakkoon ja edelleen itään.
Divisioona oli siirtynyt aiemmalta sijoitusalueeltaan lähemmäksi rintamalinjaa ollen juuri ennen suuren vastahyökkäyksen alkua ryhmittyneenä noin 20–25 kilometrin päähän tulevalta toiminta-alueeltaan. 20. joulukuuta II armeijakunnan esikunnassa pidetyssä käskynantotilaisuudessa divisioonan komentaja sai suullisen käskyn hyökkäyksestä. Suullinen käsky varmennettiin kirjallisella käskyllä seuraavana aamuna.
thumb|left|300px|Divisioonan hyökkäysalue oli Summan ja Kuolemajärven välisellä alueella. Hyökkäysalue oli leveydeltään hieman vajaa 8 kilometriä. 21. joulukuuta iltana divisioonan joukot aloittivat raskaan siirtymisensä hyökkäykseen valmistautumisalueelleen kireässä pakkassäässä. Divisioonan joukoilta kului noin 20–25 kilometrin matkaan noin kuusi tuntia, jonka jälkeen ne majoittuivat Karhulan alueelle odottelemaan hyökkäyksen alkamista. Hyökkäyksen alkuhetkeksi oli käsketty 23. joulukuuta kello 6.30, joten divisioonan joukoille jäi jonkin verran aikaa ottaa yhteyttä etulinjassa oleviin muihin joukkoihin (lähinnä JR 10). Yhteydenottojen tavoitteena oli muun muassa tiedustella siirtymäreittejä rintamalinjalle ja ennen kaikkea pyrkiä hankkimaan tiedustelutietoa vastassa olleista neuvostojoukoista. Vastustajasta saadut tiedustelutiedot jäivät kuitenkin hyvin puutteellisiksi, joka aiheutti varsinaisen vastahyökkäyksen aikana useita ikäviä yllätyksiä ja johti omalta osaltaan vastahyökkäyksen epäonnistumiseen.
Divisioonan komentaja antoi oman hyökkäyskäskynsä 22. joulukuuta ja sen mukaan JR 17:n tuli edetä Summajoen yli kohti Taipaloa sekä JR 22:n Marjapellonmäen eteläpuolelta kohti Mellolaa. JR 18 oli varattu toiseen portaaseen ja KevOs 6 reserviksi. Yllätykseen pääsemiseksi hyökkäys käskettiin aloitettavaksi ilman tykistön tulivalmistelua.
23. joulukuuta kello 6.30 vastahyökkäys lähti käyntiin JR 17:n (eversti Kaarlo Heiskanen) ja JR 22:n (everstiluutnantti Emil Hagelberg) aloittaessa etenemisensä kohti neuvostojoukkoja. JR 18 (everstiluutnantti Aappo Pirilä) oli pääosin vielä matkalla, koska suurin osa sen joukoista oli harhautunut väärälle alueelle vain sen I pataljoonan päästyä oikealle ryhmitysalueelleen. JR 17 eteni edellisiltana piikkilankaesteisiin tehdyistä aukoista yli Summajoen. Noin kilometrin edettyään rykmentti sai taistelukosketuksen puna-armeijan joukkoihin kun saumaosastoksi määrätty komppania joutui taisteluun Murronkalliossa yrittäessään ottaa yhteyttä naapuridivisioonan (5. D) joukkoihin. Tiedustelutiedoista poiketen mainittu alue olikin neuvostojoukkojen vahvasti miehittämä ja jo klo 8.30 suomalaisjoukot joutuivat perääntymään alueelta ensimmäisen kerran. Tilanne oli suomalaisjoukkojen kannalta sikäli huolestuttava, että mainitulla alueella oleva vastustaja aiheutti merkittävän sivustauhan etenemässä oleville suomalaisjoukoille. Aluetta yritettiin ottaa suomalaishallintaan kahdelle erillisellä hyökkäyksellä; ensin noin klo 10, jolloin hyökkäävänä yksikkönä oli III/JR 17 ja sitten noin klo 12, jolloin hyökkäsi I/JR 18. Kumpikaan hyökkäyksistä ei johtanut tulokseen, vaikka Murronkallion alueelle hyökkäsivät lähes samanaikaisesti myös pohjoisen puolelta liikkeellelähdössä myöhästyneet III/JR 18:n joukot (jotka vetäytyivät takaisin pääasemaan käskyn saatuaan iltapäivällä oltuaan etenemisensä jälkeen asemissa koko päivän).
JR 17:n muut osat pystyivät jatkamaan etenemistään noin 3,5–4 kilometriä, jolloin ne kohtasivat asemiin kaivautuneen vastustajan ja hyökkäys pysähtyi. Puna-armeijan alkaessa painostaa hyökkäysalueen pohjoisosassa taistelevaa pataljoonaa (muodostaen näin sivustauhan edenneille joukoilla) joutui rykmentin komentaja pysäyttämään hyökkäyksen jo kello 10. Kun hyökkäykset Murronkalliossa eivät johtaneet tulokseen antoi eversti Heiskanen käskyn pisimmälle edenneille joukoilleen (I ja II P) käskyn vetäytyä takaisinpäin. Neuvostojoukkojen vastatoimien vuoksi rykmentin pääosien vetäytymisreitti uhkasi katketa, jolloin rykmentin komentaja joutui antamaan viimeksi mainituille pataljoonille käskyn vetäytyä kiireesti pois alueelta takaisin hyökkäykseenlähtölinjalle. Ennen hyökkäystä kokonaan vailla sotakokemusta olleita joukkoja oli vaikea saada asettumaan puolustukseen.
JR 22:n I ja III pataljoona eivät nekään menestyneet hyökkäyksessään sen paremmin. III/JR 22 aloitti hyökkäyksensä Työppölänjoen yli vasta kello 9.30. Pataljoona meni joen ylityksen yhteydessä siinä määrin joukoiltaan sekaisin, että yhtenäinen hyökkäystoiminta ei enää onnistunut. Lisäksi pääosa pataljoonasta harhautui naapurirykmentin hyökkäyskaistalle ja joutui jopa tulitaisteluun toisten suomalaisjoukkojen kanssa. Harhautuneiden joukkojen perässä edenneet I/JR 22:n joutuivat myös mukaan laukaustenvaihtoon omien joukkojen kanssa. Oikeaan suuntaan edenneet rykmentin joukot kohtasivat Taipalon länsipuolella samoihin aikoihin puna-armeijan hyökkäysvaunuja ja sotaa kokemattomat joukot aloittivat vetäytymisensä takaisin hyökkäykseenlähtöasemiin. Rykmentin komentaja antoi vielä käskyn aloittaa hyökkäys uudelleen, mutta joukkojen mentyä täysin hajalleen ei hyökkäystä enää pystytty uusimaan.
6. divisioonan kokonaistappiot epäonnistuneessa vastahyökkäyksessä olivat kaatuneina, haavoittuneina ja kadonneina yhteensä 418 miestä. Nämä jakautuivat siten, että tappioista 219 miestä kohdistui JR 22:en, 153 miestä JR 17:a ja 46 miestä menetti JR 18.
Vastahyökkäyksen epäonnistuttua 6. divisioona sai käskyn miehittää pääasema, jota myöhemmin ryhdyttiin kutsumaan Mannerheim-linjaksi, hyökkäykseenlähtöalueensa leveydeltä (n. 8 kilometriä). Hyökkäyksen näennäisestä epäonnistumisesta huolimatta siitä katsottiin olleen se hyöty, että puna-armeija ei kyennytkään toteuttamaan lähipäiviksi aiottua suurhyökkäystä Summan alueella.
6. divisioonan rintamavastuun kesto jäi lyhyeksi, koska divisioonan joukot irrotettiin etulinjasta jo 24.–25. joulukuuta välisenä yönä. Divisioonan rintamalohko luovutettiin 4. divisioonalle. Divisioonan joukot marssivat takaisin Näykkijärven linjalle (väliasemaan). JR 22 ryhmittyi Ylä-Sommeen alueelle, JR 17 taas Näykkijärven länsipuolelle ja JR 18 Pien-Peron ja Honkaniemen seuduille. II armeijakunnan esikunta laati samanaikaisesti suunnitelman, jonka perusteella divisioona valmistautui vaihtamaan koko joulukuun rintamavastuussa olleen 5. D:n pois etulinjasta.
Keuhkolaskimo
Keuhkolaskimoita on neljä (vasemmasta ja oikeasta keuhkosta tulee molemmista kaksi keuhkolaskimoa) ja ne kuuluvat pieneen verenkiertoon. Ne ovat keuhkoista tulevia laskimoita, jotka tuovat hapettuneen veren sydämelle laskemalla verensä vasempaan eteiseen. Sydämestä keuhkolaskimoiden veri jatkaa suureen verenkiertoon. Sikiöllä verenkierto ohittaa pienen verenkierron, koska keuhkot eivät vielä ole toiminnassa, joten keuhkolaskimoiden toiminta alkaa vasta vauvan ensimmäisestä hengenvedosta.
6. divisioona (talvisota)
Joulukuun 1939 taistelut
Divisioonan joukot aloittivat marssinsa kohti etulinjaa 28. joulukuuta jääden rintamalinja selustaan odottamaan varsinaista vaihtoa. Seuraavina päivinä divisioonan joukot ottivat yhteyttä etulinjassa oleviin joukkoihin ja tekivät tarkemmat suunnitelmat vaihdon toteuttamisesta.
Tammikuun 1940 taistelut
1. tammikuuta 1940 divisioona numeroitiin uudelleen 3. divisioonaksi. Samalla kaikkien sen alayksiköiden numerointi muuttui myös. Uudelleen numeroinnin jälkeiset yksikkötunnukset näkyvät tämän artikkelin yläosassa (Otsikon yksiköt alla). Tässä artikkelissa käytetään tästä eteenpäin uutta numerointia.
thumb|left|160px|Divisioonan otettua rintamavastuun Summan alueella oli sen alueella betonista rakennettuja kestolaiteita. Kuva esittää todennäköisesti Sk.(Summankylä) 10 - korsun sisätiloja. II armeijakunnan antaman käskyn perusteella, nyt siis 3. divisioona, otti rintamavastuun 5. divisioonalta 3.–5. tammikuuta välisenä aikana Summan alueella. Varsinaista vaihtoa suojasi sakea lumipyry, joka esti neuvostojoukkoja havaitsemasta ja häiritsemästä vaihtoa. Pieniä viivytyksiäkin sattui mm. marssilla tapahtuneiden viivytysten vuoksi. Divisioonan komentaja eversti Paalu otti rintamavastuu 5. tammikuuta kello 18. Divisioonan rintamalohkon leveys oli nyt osapuilleen 20 kilometriä, jolla alueella oli yhteensä 41 betonista rakennettua linnoituslaitetta. Linnoitusten sijainnista tarkemmin 5. divisioonaa käsittelevän artikkelin asianomaisessa kohdassa. Joulukuussa käydyt taistelut alueella olivat luonnollisesti vaurioittaneet jo olemassa olevia linnoitteita. Käytyjen taisteluiden vuoksi uusia linnoitteita ei oltu pystytty rakentamaan vaan 5. D:n joukkojen aika oli kulunut lähinnä olemassa olevien linnoitteiden toimintakunnossa pitämiseen, joten linnoittamistilanne oli huonontunut sodan alusta.
3. divisioonan otettua rintamavastuun oli sen ryhmitys seuraavan kaltainen :
Goodyear
The Goodyear Tire & Rubber Company  on yhdysvaltalainen rengasvalmistaja. Yrityksen perusti Frank Seiberling vuonna 1898. Goodyear on maailman kolmanneksi suurin rengas- ja kumiyritys Bridgestonen ja Michelinin jälkeen. Kumitehtaat tekevät renkaita autoihin, lentokoneisiin ja raskaisiin laitteisiin. Yhtiö on nimetty vulkanoidun kumin keksijän Charles Goodyearin mukaan.
6. divisioona (talvisota)
Tammikuun 1940 taistelut
thumb|200px|Neuvostotykistön tulen kiihtyessä tammikuun puolivälistä alkoivat asemat entisestään murentua ja menettää taisteluarvoaan. Kuva Taipaleesta, mutta antaa kuvan pitkäaikaisen tykistötulen vaikutuksista puolustusasemaan. Tammikuun puolesta välistä neuvostotykistön tuli lisääntyi huomattavasti. Tykistötuli kohdistui erityisesti Summan ja Lähteen lohkoilla olleisiin betonisiin linnoituslaitteisiin. Puna-armeija oli keskittänyt divisioonaa vastaan erittäin runsaan tykistön ja neuvostojoukot aloittivat suomalaisten linnoituslaitteiden järjestelmällisen tuhoamisen. Puna-armeijalla oli käytettävissään runsaasti 6 tuuman ja jopa 10–12 tuuman tykkejä. Neuvostoliiton alueelle keskittämän tykistön määrästä antaa hyvän kuvan se, että pelkästään Summan lohkoa ampui helmikuun alussa alkaneessa suurhyökkäyksen tulivalmistelussa 30 patteristoa. Puna-armeija käytti hyväkseen suomalaisen tykistön ammus- ja kalustopulaa tuoden runsaasti tykistöään jopa suorasuuntausasemiin.
Goodyear
Finnwatchin vuonna 2012 tekemän selvityksen mukaan Goodyearin tehtaalla Malesiassa työntekijät tekevät kohtuuttoman pitkiä työvuoroja ja saavat hyvin alhaista palkkaa.
Chilen naisten jalkapallomaajoukkue
Vuoden 2019 MM-kilpailuissa Chile putosi jatkosta sijoituttuaan neljän joukkueen alkulohkossaan kolmanneksi. Se hävisi Ruotsille 0–2 ja Yhdysvalloille 0–3 sekä voitti Thaimaan 2–0. Chilelle olisi riittänyt jatkopaikkaan kolmen maalin voitto viimeisessä ottelussa, ja kolmanteen maaliin tarjoutui tilaisuus joukkueen saatua rangaistuspotkun viimeisellä kymmenminuuttisella mutta Francisca Lara laukoi pallon ylärimaan. Chilen ensimmäinen maali merkittiin Thaimaan maalivahdin omaksi maaliksi ja toisen teki María José Urrutia. Chilen joukkueen kapteenina pelasi maalivahti Christiane Endler.
6. divisioona (talvisota)
Tammikuun 1940 taistelut
Tammikuun aikana neuvostoliiton ilmavoimat tehostivat myös merkittävästi toimintaansa mm. aloittaen aiemmasta poiketen pommitukset suomalaisten selustan kohteita vastaan myös yöaikaan. Pommituksista oli merkittävää haittaa mm. suomalaisten selustan liikenteelle ja huollolle.
Neuvostoliitto keskitti tammikuun 1940 aikana Karjalankannakselle huomattavia lisäjoukkoja, joiden tehtävänä oli murtaa suomalaisten pääasema ja edetä aluksi Viipurin-Antrean tasalle. Hyökkäyksen painopisteeksi neuvostojoukoille käskettiin Karhulan ja Muolaanjärven välinen alue. Kyseistä, noin 40 kilometrin levyistä, osaa Mannerheim-linjasta puolustivat suomalaisten 1. ja 3. divisioona. 3. divisioonan alueella sijaitsevat Summankylän ja Lähteen lohkot tulivat olemaan kaikkein kiivaimpien hyökkäysten kohteena puna-armeijan suurhyökkäyksen alettua. Puna-armeija keskitti 40 kilometrin levyiselle alueella yhteensä yhdeksän jalkaväkidivisioonaa, viisi panssariprikaatia, yhden konekivääriprikaatin ja divisioonien orgaanisen tykistön lisäksi peräti 10 kenttätykistörykmenttiä.
Helmikuun 1940 taistelut
1. helmikuuta alkoi neuvostojoukkojen paikalliset hyökkäykset divisioonan asemia vastaan komppanian-pataljoonan voimin hyökkäysvaunujen tukemana. Lähteen lohkolla (JR 8) puna-armeijan kiivas tykistötuli alkoi jo aamuyöllä jatkuen koko aamupäivän. Puolilta päivin neuvostojoukot tekivät voimakkaan hyökkäyksen suomalaisasemia vastaan, joka kuitenkin saatiin torjuttua puolustusasemien eteen. Iltapäivällä neuvostojoukot uusivat hyökkäyksensä levittäen ensin hyökkäysalueelle savua, mutta tämäkin hyökkäys saatiin torjuttua. Summankylän lohkolla (JR 7) tykistötuli alkoi aamulla ja puna-armeija hyökkäsi koko lohkon leveydeltä myös puoliltapäivin. Iltapäivällä neuvostojoukot saivat pienehkön sisäänmurron suomalaisasemiin ja sai haltuunsa mm. Sk.2-betonikorsun alueen (Summankylä 2), mutta hyökkääjä vetäytyi illan aikana takaisin lähtöasemiinsa. Muilla divisioonan puolustuslohkoilla ei puna-armeija hyökännyt päivän aikana, mutta tykistön tuli oli niilläkin kiivasta.
thumb|left|150px|Lähitorjuntamiehet eivät enää päässeet riittävän lähelle hyökkäysvaunuja vastustajan jalkaväen vuoksi. Kuvassa ehkä kuuluisin panssarien lähitorjunta-ase, polttopullo eli [[Molotovin cocktail.]] Suomalaiset totesivat jo ensimmäisen hyökkäyspäivän aikana, että puna-armeija oli muuttanut hyökkäystaktiikkaansa aiemmasta. Neuvostojoukot toimivat aiempaa kiinteämmin yhteistyössä eivätkä esim. panssarivaunut enää rynnänneet omasta jalkaväestään välittämättä suomalaisasemien sisään. Puna-armeijan panssarivaunut pyrkivät toimimaan niin kaukana suomalaisten panssarintorjunta-aseista, että niiden teho ei enää riittänyt torjuntaan. Suomalaiset eivät myöskään enää kyenneet panssarintorjuntaan tilapäisvälinein, koska vastustajan jalkaväki esti ps-vaunujen lähelle pääsemisen. Lisäksi hyökkäystoimintaan liittyi suomalaisten esterakennelmien järjestelmällinen tuhoaminen. Hyökkäyksiä tuki voimakas tykistö ja puna-armeijan ilmavoimat tukivat myös hyökkäyksiä useilla 20–30 lentokoneen muodostelmillaan.
2. helmikuuta suomalaiset menettivät ensimmäisen pääasemaan kuuluneen betonisen linnoituslaitteensa (jo aiemmin mainittu Sk.2) lopullisesti, koska sitä ei enää illalla ja yöllä tehdyillä vastahyökkäyksillä saatu vallattua takaisin.
Kahtena seuraavana päivänä taistelutoiminta oli hieman hiljaisempaa Lähteen ja Summankylän lohkoilla neuvostojoukkojen hyökkäillessä 3–5 hyökkäysvaunun, jotka olivat jalkaväen tukemia, voimin. Puna-armeijan tykistötuli jatkui kuitenkin voimakkaana päiväajat ja vastustajan tykistön toistuva, yöaikainen häirintätuli esti suomalaisia korjaamasta asemiaan. Neuvostojoukot keskittivät kiivaimmat hyökkäyksensä 3. helmikuuta Suokannan lohkolle, jossa II/JR 8 sai hyökkäykset kuitenkin torjuttua. Mainittu lohko rauhoittui tämän jälkeen toistaiseksi.